Corsaren, 1841-01-01
Et Mord-Attentat. Der var den Aften meget tomt hos Gianelli; Lysene brændte døsigt i de høie Værelser; Opvarterne stode og sov ved Disken. Da aabnedes Døren, og to Mænd traadte ind, indhyllede i tykt Vintertøi. Den Ene af disse skildte sig rask af med Overtøiet og ilede hen for Speilet for at puddre sit Haar og eftersee, om de talrige Ordener, som bedækkede hans Bryst, befandt sig hele og ustadte; den Anden derimod blev staaende ubevægelig indenfor Døren og ventede phlegmatisk, indtil en af Opvarterne kom og hialp ham Chenillen af. Da dette var skeet, gik han med overordentlig langsomme og tunge Skridt hen og satte sig ved et Bord. "Hu," udbrød han, "hvordenne Aften er lang; hvad er Klokken?" - "Halv syv, Deres Excellence," svarede den Første. - "Kald mig ikke Excellence, naar vi ere under fire Øine," udbrød efter nogen Tids Forløb den Anden; "kald mig slet og tet Hr. Collegium, saa kalder jeg Dem Hr. Rangnar." - "Deres Excellences ufortjente Nedladenhed smigrer mig i høi Grad, og jeg skal med Fornøielse benytte mig af denne skjønne Forrettighed," svarede Hr. Rangnar med et dybt Buk. - "Hvad er Klokken nu, Hr. Rangnar?" gjentog efter nogen Tids Forløb Hr. Collegium med et Suk. "Tre Qvarteer til syv," svarede Hr. Rangnar. - "Gid der dog vilde komme et Par Mennesker, som kunde snakke lidt og fordrive Tiden for mig," sukkede atter Hr. Collegium, og i samme Øieblik bønhørtes hans Suk: Døren gik op, og en lille, spidsnæset, overordentlig tynd Person traadte ind og tog to Overfrakker af, hvorved han blev endnu tyndere. - "Kjender De ham?" hvidskede Hr. Rangnar til Hr. Collegium. - "Jo, jeg gjør," svarede denne langsomt; "ham har Fanden selv ført hid. Han hedder Hr. Trykkefrihed og er en overordentlig trættekjær, ondskabsfuld og uomgængelig Person, som det dog er bedst at holde gode Miner med her, paa et offentligt Sted." - J samme Øieblik kom Hr. Trykkefrihed nærmere og studsede ved at see Hr. Collegium. "Hvorledes?" udbrød han, "er De her? Her, hvor jeg har en heel Deel Dusbrødre og kunde slaae Dem sønder og sammen? - Dog - iaften vil jeg glemme vort Uvenskab." Medens han talte saaledes, var en fjerde Person indtraadt, og præsenterede sig lidt efter som en velvoxen, bredskuldret Mand, iført en blaa Kjole, i hvis ene Knaphul et lille bitte Ridderkors dinglede. Ham hilste de to førstindtraadte Personer overordentlig venligt. "Ei, see! god Aften, Hr. Censur, hvorledes staaer det sig?" udbrød Hr. Collegium og reiste sig næsten ud af sin magelige Stilling for at række ham Haanden. Hr. Trykkefrihed saae derimod meget uvenligt til ham og gik hen i et andet Hjørne af Stuen, hvor han ringede paa Opvarteren. Bring mig et Glas Punsch og -Corsaren Nr. 3,, sagde han til denne, da han viste sig. Efter et Par Minutters Forløb, bragte Opvarteren Punschen, men intet Blad; thi dette var lagt under Beslag, sagde han. "Lagt under Beslag?" udbrød Hr. T. forbittret og vendte sig til Hr. Censur; "Hvo har gjort det?" - "Jeg ikke," forsikkrede Hr. C. og trak sig ængsteligt tilbage for Hr. Tis truende Mine. - Nei, det er jo ogsaa sandt, udbrød Hr. T. fortrædelig; "det er den Anden. Havde jeg ham her - han skulde faae." - Efter disse Ord satte han sig ned med et tvært Ansigt, og der blev en almindelig Pause. - "Opvarter," udbrød efter nogle Minutters Forløb Hr. Censur, "bring mig et Glas Mandelmælk og den Berlingste Tidende." - "Vil De gjøre Nar af mig," udbrød nu Hr. Trykkefrihed forbittret og ilede fra sin Krog henimod Hr. Censur, der forfærdet ikke vidste, hvor han skulde vende sig hen. Men i denne Knibe fik han en uventet Hjælp; thi Hr. Collegium reiste sig og sagde: "Hør, min gode Hr. Trykkefrihed, nu har jeg længe nok seet paa Hans Anmasselse og Uforskammenhed. Tag Han sig nu lidt iagt; thi nu ere vi Tre imod Ham alene, Han elendige tynde Praas." - "Tynde Praas, siger J?, raabte Hr. T. - "Ja, vel, jeg er en tynd Praas; men hvis er Skylden? Og hvad er J? en forædt, doven....."  Videre, kom han ikke; thi i dette Øieblik kastede de Tre sig med et umaadeligt Raseri over ham, og inden faa Øieblikkes Forløb laa han livløs under dem. (Herre Jemini, raabte Hr. Censur, da han opdagede, at Hr. T. var dræbt, "hvad skulle vi nu gjøre?" - "Den fordømte, ondskabsfulde Cangille," sagde Hr. Collegium stønnende og reiste sig fra Gulvet, "nu troer jeg dog, at jeg har faaet Halsen stoppet paa ham." - For Guds Skyld, Hr. Collegium, hvidskede Hr. Censur, "lader os nu blot tænke paa at faae Gjerningen stjult. Det er jo et Mord, vi kunne alle Tre blive ulykkelige derved." - Det er saagu ogsaa sandt," udbrød Hr. Collegium ængstelig; "hvad skulle vi nu gjøre? Hvad skal jeg tage mig til, jeg arme, elendige Mand, der har en stor og talrig Familie? Hvad skal jeg dog gribe til?" - "Vi maae see at faae Liget skaffet tilside, vi komme til at bære det ud imellem os." - "Det kan ikke gaae an, Folk ville blive opmærksomme." - "Nei, vist ikke; Liget er saa tyndt, at vi gjerne kunne brække det midt over og lægge det sammen, saa bliver det ikke vanskeligt at skjule." - "Bi lidt, saa kan jeg maaskee saagar tage det paa Brystet indenfor min Chenille." - "Troer De, Hr. Collegium? O, det var jo deiligt, guddommeligt. Her er Liget, lader os see - - O! Hr. Collegium! det gaaer jo herligt; man kan, ved Gud! ikke engang see, at De har Noget paa Brystet, vel? Hr. Rangnar." - "Nei, paa min Ære; De seer ganske ud som ellers, Hr. Collegium ... det var da ogsaa et umaadelig lille Lig." - Stop! jeg troer, ved Gud! at jeg har tabt det. Nei, om Forladelse, det sidder der meget rigtigt; lad os nu skynde os at komme bort." - Med disse Ord gik Hr. Collegium til Døren; men idet samme aabnedes denne, og en ny Gjæst traadte ind. "Det var dog fordømt," hvistede Hr. Censur til Hr. Rangnar, "at han netop skulde komme nu. De kjender ham vel nok, det er Hr. Stænder fra Roeskilde." Rangnar nikkede bejaende; men Hr. Collegium og Hr. Censur saae nu meget ærgerlige paa hinanden og vexlede sagte nogle Ord om, hvad der nu var at gjøre; thi deres Samvittighed slog dem, og de troede, at Hr. Stænder kunde læse Mordet paa deres Ansigter. Imedens de nu overlægge, ville vi beskrive den nye Gjæst for vore Læsere. Han var af Middelhøide, men desuagtet af et meget aristocratisk Ydre, saa at man baade kunde antage ham for en rig Godseier og for en høi Embedsmand. Folk sagde imidlertid om ham, at han slet ikke var fornøiet med sin Stilling, og at han undertiden til gode Venner udlod sig med, at han følte sig bestemt til noget Høiere, til at indtage en betydeligere og mere indflydelsesrig Post; men at han kun havde lidet Haab om, nogensinde at blive sat i denne forønskede Stilling. Forøvrigt var der kun een Mening om, at han var en særdeles kundskabsrig og skarpsindig Mand. Derfor var det ogsaa, at baade Hr. Collegium og Hr. Rangnar samt Hr. Censur frygtede, at han skulde opdage deres Gjerning, og derfor besluttede hellere at betroe sig til ham og hans Ædelmod. - "De kommer i et ulykteligt Øieblik," udbrød Hr. Collegium, idet han venskabeligt nærmede sig ham, "ulykkeligt, ikke for Dem, men for os. Vi geraadede i Strid her med Hr. Trykkefrihed og kom til at slaae ham ihiel." - "Endelig!" udraabte Hr. Stænder, "har den Krabat da faaet sin fortjente Løn. Han er rigtignok af min Familie; men jeg har altid sagt, at han ikke duede noget, og i den senere Tid var han da ogsaa bleven reen bandsat. Mine Herrer! Jeg tør sige, at De ikke alene have beviist mig, men hele Familien en Tjeneste ved at slaae den Slyngel ihiel - men, hvor er Liget?" - "Her," svarede Hr. Collegium og tog det forsigtig frem under Chenillen og lagde det paa Bordet. Men ved dette Syn, ved at see det stakkels, magre, sammenknugede Lig af sin Frænde, blev Hr. Stænder rørt, og han paastod, at man burde gjøre Forsøg paa, om der ikke var Liv i ham endnu. Og under Bestræbelserne herfor rørtes Hr. Stænder stedse mere, indtil han tilsidst udbrød. "Stakkels, stakkels Fætter! Du, Din Faders kjæreste Barn! Du, hvis Ungdom var saa smillende, men hvis Ynglingeaar og Manddomstid blev uvenlig, gold og øde, fordi de forfulgte og hadede Dig! At Du skulde ende saaledes! Men jeg skal hævne Dig! Dine Mordere skal jeg overantvorde i Retfærdighedens Hænder." - "Saa?" sagde Hr. Collegium, "det var smukt gjort af Dem, fordi vi stolede paa Deres Taushed og Ædelmodighed. Men veed De hvad, Hr. Stænder, Nu gaae vi vor Vei, saa beviis De, at vi have slaaet Deres Fætter ihjel, især da han jo nu slaaer Øinene op." - J dette Øieblik slog virkelig Hr. Trykkefrihed Øinene op og vendte tilbage til Livet, takket være Hr. Stænders Omhu. De tre Herrer gik deres Vei, men Hr. Stænder og Hr. Trykkefrihed bleve tilbage og drak et Par Glas Punsch ovenpaa Forskrækkelsen. Siden den Tid har imidlertid Hr. Trykkefrihed seet mere daarlig og elendig ud end nogensinde før og tillige været endnu mere gnaven og krakilsk end tidligere. Forleden sagde man saagar, at han paa et offentligt Sted var kommen i Strid med Hr. Censur og af denne bleven valt; men Rygtet var ugrundet, skjøndt Hr. Censur virkelig har Ondt i Sinde imod ham, og vist gjerne gav ham et Knæk, naar han saae sit Snit.