Berlingske Tidende, 1834-04-23
J politisk Henseende blev Adelen og Cleristet i Frankrige ved Revolutionen tilintetgjorte som privilegerede Caster, Classer eller Stænder; men med dem blev ogsaa Borgerskabet ophævet som Stand, og fremdeles nedad alle Haandværkslang og Corporationer, al Magistratur, alt Redarvet og ved fri Organisation Gjældende. Da Staten saaledes bortdunstede, og blot Jndividuerne bleve tilbage, troede man at have derved ogsaa moralsk Henseende afskaffet alt forhen Bestaaende; dette forholdt sig imidlertid ikke saaledes. Napoleon skabte sig en af Revolutionen fremstaaende Civil- og Militair-Adel, men kunde ikke forskaffe den nogen moralsk Overvægt, i Modsætning til den gamle privilegerede Adel; han skabte ligeledes et Hoscleriste, men uden at kunne holde den tidligere Tids Hofleriste Stangen med sit ny. Bourbonerne blandede disse Elementer, men naturligviis opløste den Bonapartiske Adel sig blandt disse i den ældre Adels Navneglands, og de hermed utilfredse Bonapartister traadte over til det revolutionaire Partie. Men under Bourbonerne fandtes der neppe Spoer af to høiere Clerister, efterdi Maury og de Pradt bleve snart fjernede. Julirevolutionen kæmpede ikke imod det Forbigangnes Navnebetydning, men imidlertid ophævede den aldeles det Nyes Navnebetydning, og gav derved den egentlige Bonapartiske Adel sit Banesaar, endskjøndt denne paa Nyt viser sine Bestræbelser for at hæve sig ved Ludvig Philipps Hof. Ved denne Tingenes Stilling er den gamle Arve-Adel for største Deelen fjernet fra Hoffet, uagtet man gjerne vilde drage den til sig; og den har tildeels henkastet sig i en lidenskabelig Reaction, der imidlertid ikke kan antage nogen politisk Charakteer, da den ikke skaffer politisk Popularitet. Er derfor den gamle Adel saa aldeles et Rul og Jntet, som man almindeligen antager, Jngenlunde. Og netop her viser det sig, at man aldrig kan saa fuldstændigen udrydde hvad der har bestaaet fra gamle Dage, at der jo fremvore nye Skud, med mindre man vilde bruge en Fremgangsmaade, som selv Robespierrismen er kunde anvende, nemlig: Mongoliske Myrderier og Ødelæggelser, der ligge aldeles udenfor Dagens Orden, og der kunde tilføjes, udenfor Muelighedens Grændser. Det gamle Kongedømmes Adel har ingen anden politi. Udsigt til sin Anseelses befæstelse i dette Land, end ved foreløbigen aldeles at opgive deres Haab og politisk Betydenhed i Kammerne og Embederne, endvidere, ved at give Slip paa alle unyttige Bestræbelser og politiske Anstrængelser for en Restauration, kort sagt: ved ganske at afholde sig fra indvortes Uroeligheder. Under disse betingelser kan den Adelige, som Godsejer af Betydenhed, endnu spille en Rolle, i Maire- og Fredsdommer-Embederne paa Landet, som Medlem af Municipaliteterne og Departementsraadene. Kun maa han opgive hiin Drom, at forene sig med Bønder og Haandværker imod Middelstanden, og i de ringere Almueclasser at finde en politisk Stytte imod Borgeren; dette vilde være Ufornuft, ja Afsindighed. Han maa ikke ville slutte Forbund imod Nogen; han maa blot indgaae Foreninger for alle Landets religiøse, philantropiske Anliggender, for alle Landets og Departementernes Rettigheder; han maa vorde et Organ for den indvortes Beskyttelse, og inden faa Aars Forløb kan han da - uden at blande sig imellem et nyt Dynasties Hoffolk, uden personligen at tjene dette ny Dynastie, uden at beile til dets Embeder – indtage en fast og volitisk betydende Stilling; thi ham tilhører Landets comparative Rigdom, og, uagtet alle hans Feil, er dog ikke al Respect for ham aldeles forsvunden. Han kan udrette Meget, naar han blot fornuftigen vil og ikke spilder Tiden med sine desværre dybt indgroede Naragtigheder. De sikkre Bygninger reise sig fra nedenaf, og ei fra Høiden af bygger man i Luften et sikkert Tag, uden Grundvold. – Vanskeligere og dog lettere betegnet er Veien for Frankriges catholske Cleriske. Det Attende Aarhundredes Philosophies Mænd, Voltairianerne, forsvinde stedse mere og mere af de Levendes Tal. Ogsaa Keisertidens Materialister og de saakaldte Jdeologer, fra samme Epoche, af hvilke de Første vare Mathematikere af et vist Slags, de Sidste Condillacks Tilhængere, have for længe siden ophørt at høre til Dagens Orden. Hine, der ikke af positiv Gallicanismus, som adskillige Parlaments=Beundrere, a la Dupin og Montloster, men af negativ Gallicanismus c: af Had til Cleristet overhovedet og af Had til Rom i Særdeleshed – gjerne vilde bringe Kirken under Statsautoriteternes Varetægt, og som i denne Aand lovpriste det Napoleonske Concordat eller snarere hans saakaldte organiske Artikler, have ligeledes kun liden Credit tilbage hos Folket, da de ei længere møde nogen Begeistring for hiint Had. Vistnok er en stor Deel af Borgerstanden yderst fiendsk i denne Henseende, en større Masse er ligegyldig, og Majoriteten i Deputeretkammeret. Jntet mindre end gunstigt stemt, men Jntet af Alt dette vilde kunne hindre Religionens Fremskridt, fandtes der blot et vist Antal Mænd som fordum, en Bossnet, en Pascal, en Malebranche, fandtes der blot flere Mænd af Aand som den endnu levende franske Geistlige, Abbed Lamennais. Ei allene fyldes Kirkerne, ei allene har man forladt den taabelige Saint-Simonismus, men der gives Ahnelser hos Ungdommen om det Christendommens høiere Standpunkt, der griber dybere ind i Hjerterne, end Menneskenes almindelige Meninger og Systemer. Altsaa selv i denne Henseende gives der Elementer for en anden Tid, end den forbigangne, men under den betingelse: at der hos Cleristet selv vaagner et nyt aandigt Liv, en ny aandig Virksomhed, og at det Forbigangnes Politik vorder ogsaa i denne Stand sluttet en for alle Gange.