Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-03-27
(Fortsættelse.) Da Englænderne havde forladt Pitairns Øen saa kom de til en liden Øe, som kaldes Ono, en Koral-Øe (eller een af de mærkværdige Øer i Sydhavet, som de smaae Koraldyr have opført fra Havets Grund; et af de paafaldende Beviser paa hvorledes Skaberen betiener sig af de ringeste Væsner for at udføre de største Hensigter). Paa denne Øe saae de 40 nøgne Mennesker, af høi Væxt og med tæt sort Haar og Skiæg men de kunde ikke komme til Øen med Baade, formedest den stærke Brænding, og at svømme til den gik ikke an formedelst de mange HafiskeOm Middagen kom Fregatten til Gambiers Øerne, da den nærmede sig dem kom nogle Ca noer med Vilde dem imøde, som seilede ret godt, de stillede sig meget venlige an; men pludselig stial de Roret af Skibsbaaden, nu forfulgte man dem; men een af de Vilde dræbte en af Matroserne; man skod ham derpaa i Skulderen, hvorpaa de alle sprang i Søen. Dagen derpaa kom en enkelt Mand roende til Skibet; man lod ham komme op paa det; og han var som ude af sig selv over alt det han der saae; da de andre Vilde bemærkede, at han blev godt modtaget, saa blev snart Dækket fuldt af lystige Mennesker. Det som dog meest opvakte deres Opmærksomhed var en stor Nyefounlandsk Hund (virkelig ogsaa en højst mærkværdig Hunderace; Redacteuren har seet en Hund af dette Slags hos den berømte Naturkyndige Blumenbach i Gottingen, som har ladet den aftegne i sine Abbildungen naturhistorischer Gegenstande; den var meget stor, sort og hvid, og besad en saadan Klogskab, at hans Frue sagde: at den manglede blot den Evne at tale, for at være ligesaa klog som et Menneske). En Cande bragte nu en Mand ombord, som var høiere og smukkere end de andre, kunstigt tatoueret (deri ere Jndvaanerne paa Marqv. sas Øerne Mestere; det er beundringsværdigt at see med hvillen utallig Mængde af Snirkler og regelmæssige Figurer en Vilds Hud der kan være indskaaret fra Hovedet til Fodsaalen). Han havde et langt sort Haar, Knebelsbart, en Turban og et grabisk Udseende. Alle disse Vilde vare nogne til Beltestedet, hvor de vare bedækkede med et Bananblad. En Tyv blev saalænge forfulgt med en Baad til han gav det fra sig, som han havde stiaalet. (Tyverie er en almindelig Last hos Sydhavets Beboere, et temmeligt Beviis paa at de moralske Grundsætninger ere ikke Menneskene medfødte; men maae først erhverves ved Eftertanken). Paa flere af disse Smaaeser faae man Morais, eller Begravelsespladser, hvor Ligene laae indsvøbte i Maatter, vare tørrede og gave ikke den mindste Lugt fra sig. J een af disse Morais stod et godt udskaaret Afgudsbillede, 3 Fod høit, hvorpaa man saae Øienbryne men ikke Øine, Musklerne vare rigtigt udtrykte. Foran dette Afgudsbillede saae man en brolagt Plads af store tilhuggede Coralplader, uden at man kunde begribe hvilke Redskaber de have for at kunne tilhugge dem. - J en gammel Høvdings Hytte saae manet høit veldannet Fruentimmer, som det lod af fornemmere Stand, med et hvidt Klæde om Hofterne. Man saae fire Trommer af Purutræe, overspændte med Hafisk Hud, en ung Chef med en hvid Turban spillede paa dem og de gave en behagelig Lyd fra sig. Man kiøbte dem af de Vilde for Knive; men desuagtet vilde disse beholde dem, og Capt. Bechey lod det skee for at undgaae Strid. Kl. 2 om Eftermiddagen holdt Beboerne deres Middagsmaaltid paa Borde af Koralplader paa de broelagte Pladser udenfor deres Hytter. Maden bestod af en suur ildelugtende Deig (Mahie), som ogsaa er brugelig paa Tahiti og Markesas Øerne. Lieut. Wartwright, som var bleven tilbage paa Tilbagemarschen, blev forfulgt af Beboerne med Stokke og Stene og man maatte komme ham til Hielp med Flinteskud, Det er mærkværdigt, at vore almindelige Fluer ere ogsaa meget hyppige paa Sydhavets Øer.