Berlingske Tidende, 1787-03-01
Min kiere Diaphau, Aldrig har Tantalus udstaaet saa meget Qval i Floden, er i hvilken han ikke kunde drikke, som jeg, da jeg fik Dere Hefte af Wolff, og ikke kunde faae læse det. Alle muelige Ti fælder, og alle ubeleilige Mennesker i Verden have foreene sig for at hindre mig deri. En Reise til Potsdam, dagliExercering, min Broders Ankomst med de Herrer von Hacke og Ritberg have afholdt mig derfra. Tænk engang, kiere Diaphan, der seer jeg Caravanen, uformodentlig lande; og nu ligge disse Herrer, jeg veed ikke hvor tungt, mig paa Halsen, ere mig bestandig i Hælene, saa jeg næsten kunde gaae af mit gode Skind derover. Sam Siden Keiser Franz den Første. taler om en Mands Høide, Maal og Fod ere snart til Ende derom er nu sagt alt hvad der kunde siges, og som Boileau Aux bord du Leck. se me vois a see Hvad var at giøre, Jeg faldt paa det lykkelige Jndfald, at føre dem i en Hauge, hvilken jeg lod illuminere som et Tempel. Jeg gav dem et lidet Fyrværkerie, og beværtede dem i øvrigt saa godt som jeg kunde. Da det er Folk, som giøre mere af de sammensatte Væsener end af de enkelte, som de ikke kiende, eller tydeligere talt, som have mere Begreb om deres Maver end som deres Siele, saa førte jeg dem ind i Capitlet om den Duval liske Philosophie, som gjorde Under paa dem, og ret smukt fyldte deres Underliv. Endelig blev jeg træt af at see dem spise, og havde gjerne fastet i 2 Dage, dersom jeg derved kunde have forskaffet mig den Fornøielse, at underholde mig i den Tid med Dem, min kiere Diaphan. De veed, hvor meget jeg holder af Dem, og at jeg meere end noget Menneske paa Jorden er med fuldkommen Høiagtelse, Kiere Diaphan, Deres troehengivne Ven, Friedrich. Rupin, den 6te Junii 1736. Kiereste Diaphan Hvilken Lykke, naar man midt i en Storm, om hvilken man er uvidende, sover trygt i Rolighedens og Sikker, hedens Arme. Just saaledes er det gaaet mig. Hvorledes: min kiere Suhm, Deres Liv, der er af en saa uendelig Værdie for mig, var i Fare. En alt for tidlig Død skulde have hindret Virkningerne af min Taknemmelighed, og gjort mine gode Hensigter frugtesløse. Nei, Himmelen, som elsker og befaler Dydens Pligter, har ikke villet berøve mig Leilighed til at være taknemmelig. Lev min elskte Suhm, Lev, da Himmelen tillader det! Lev for Deres Venner, der ere saa nøie forenede med Dem, at den nedslaaende Tanke, at skilles fra Dem, vilde være dem utaalelig. Jeg tilstaaer og begriber vel, at De i de sidste Øieblikke, som De vare nær, havde allene Belønninger at vente, fordi Himmelen kroner Dyden, og at De altsaa i Henseende til Dem selv mere taber ved deres Levedages Forlængelse, end ved Deres Ende. Men kiere Suhm, forglem ikke den Ømhed som De er et diende Barn skyldig, hvilket De endnu ikke i Philosophien har afvant. Hvad var der blevet af mig? Jeg føler, at jeg endnu behøver Deres Øine, for at see med, og staaer i Fare for at gaae vild, dersom jeg taber min Veilede, af Sigte. Allerede Tanken om Deres Død er mig et Beviis for Sielens Udødelighed; thi hvorledes var det mueligt, at Sigter til Digterens Vers: Et par tour sule Vahl, ainsique sur le Leck. Levers eft en detoue, & le Poste asec. Duvall var Kok hos Prindsen. dette Væsen, som med saa megen Tydelighed, Bestemthed, og Jndsigt handler i Dem, at dette Væsen, saa gandske forskielligt fra Materie og Legeme, denne smukke Siel, begavet med saa mange grundige Dyder og Jndtagenheder, denne ædle Deel af Dem selv, som er Glæden i vor Omgang, at den ikke skulde være udødelig? Nei visselig! Jmod alle Philosophiens Lærere selv vilde jeg forsvare, at om endog den største Deel af Verden var forgiengelig og blev tilintetgjort, saa maatte dog De tilligemed Voltaire, Boileau, Newton, Wolff og endnu nogle Gennier af Rang være udødelige. Jeg beder meget om Forladelse, sordi jeg siger Dem Sandheder, som jeg frygter for at kunne fornærme Deres Beskedenhed. Men ligesaa lidet, som den af Vrede opbragte formaaer, at dempe de første Bevægelser af den Lidenskab, som henriver ham, ligesaa lidet kan jeg i Dag styre min Glæde og mit Hiertes Følelse over Deres Helbredelse. Jeg har i det mindste den Trøst, at have eengang ret af Hiertet sagt Dem mit Sindelav imod Dem. Endnu havde jeg meget at sige om Testamentet, som har rørt mig indtil Taarer. Man behøver ikke at rødmes for sine Taarer ved saadanne Leiligheder. Følesløshed er umenneskelige Barbarers Grundsætning; et blødt Hierte er Dydens Kilde. Jeg takker Dem ret meget for det Hefte, som De lod følge med Deres Brev. Jeg vil læse det med desto større Fornøielse, da det er det første Arbeide af Deres tilbagekommende Kræfter. Jeg vedbliver at læse Wolff med den stærke, ste Eftertanke; thi det har en dobbelt Nytte; det underviser, og ydmyger. Aldrig føler jeg mig mindre, end naar jeg har læst Læresætningen om det enkelte Væsen. Hvilken Dybsindighed, hvilken lang Anstrengelse i at udforske alle Hemmeligheder i den hele Natur, i at udbrede Bestemthed og Tydelighed over Gienstande, som hidindtil vare indhyllede i Dunkelhed og Mørke! Jeg forlader Dem, min kiere Suhm, thi jeg reiser i Dag paa mit Landgods. Der vil jeg faae bedre Tid til at studere, og nyde lidt Rolighed, som jeg manglede saalænge Mynstringerne varede. Jeg er med den fuldkomneste Høiagtelse, Kiereste Diaphan, Deres oprigtighengivne Ven, Friedrich. Potsdam, den 12te September 1786. Min keire Diaphan! De Omveie og Forsinkelser, som giøre, at jeg faaer Deres Breve saa sildig, ere og Skyld i mine langsomme Svar. Jeg holder det for overflødigt, at igientage Forsikringerne om min Taknemmelighed for Deres megen Umage. Ved et Lykketræf fik jeg at vide, at De ønskede at have et Pari ser Uhr, og ved et andet Lykketræf er just et saadant Uhr faldet mig i Hænderne. Jeg oversender Dem det hermed, og haaber, at De antager det som et svagt Tegn paa mit Venskab. Venskab. Hvad Tiden er, skal dette Uhr ikke først lære Dem; thi Wolff har allerede lært os begge det. Troe mig kiere Diaphan, at jeg intet ivrigere ønsker, end at give Dem bestandige Beviser paa mit Venskab, saa at De i Fremtiden ikke kiender andre Epocher i Deres Liv, end mine Velgierningers. Jeg kan ikke slutte dette Brev, uden at bede Dem endnu engang ret alvorlig, ikke at tillægge mig i Deres Breve hverken Storhed eller Høihed. Naar jeg læser dem, saa forekommer det mig som de ikke vare skrevne til mig, men til en ganske anden; thi jeg kiender mig ikke i de Træk, hvormed De skildrer mig. Sog dog intet andet i mig, end en oprigtig Ven, og De skal ikke tage feil; men ros mig aldrig for Fortienester, som jeg ikke besidder, og over hvis Mangel jeg maae rødme. Levvel, kiere Diaphan, jeg er ganske Deres Friedrich. Reinsberg, den 22de Januarii 1777.