Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-01-15
Forkeertheder og Taabeligheder hos fortjenstfulde Mennesker. (Slutning; see forr. No.) Da Videnskaberne oplivedes paany, kom hele Skarer af Tossehoveder og Gjække til et udmærket Navn, blot ved en papegøiagtig Hukommelse og ved et Slags Kundskab, hvis eneste Fortjeneste var dens Sieldenhed; og Gaspar Scioppierne, Julius Cæsar, Scaligerne o. fl. A. give endnu stedse Stof til at bele den literaire Laurværkrands ved mangen Anecdote om deres overordentlige Forfængelighed og gemene Dadlemaade. Disse mangfoldige Svaghedskilder give rigeligt Stof til at retfærdiggjøre de Bebreidelser, hvorved Hverdagsmenneskene søge at holde sig skadesløse for Savnet af det, efter deres Begreber saa misundelsesværdige Digito monstrari. Dog, dersom ikke alt det, som glimrer, er Guld, saa er ikke heller Alting Skovre, fordi det savner Metalglands. En stor Deel af det, som Verden regner Mænd af Fortjeneste til Onde, er ikke deres egen Skyld, men grunder sig paa deres Aands Fattigdom, med hvilke de ere tvungne tilat leve. Naar en Mand af Genie stundom ansees for en Bjørn, med Hensyn til de selskabelige og behagelige Egenskaber, saa kan den ganske simple Grund dertil være, at han har saa lidet tilfælleds med sit Selskab. Er det hans Skyld, naar der i et blandet Selskab gives saa faa, som kunne tale om Andet end Politik og Letfærdighed, Med samme Ret kunde man ansee en Fremmed for enfoldig, fordi han ikke taler Landets Sprog, som man bebreider en Mand af Fortjeneste, Hovmod og Særfind, fordi hans Selskab ikke mægtede, at hæve sig til hans Forestillingers Høide. Den, som i aandig Forstand ikke staaer paa samme Trin, som sin Omgivelse, ligner den Autor, som er ilet foran sin Tidsalder. Begge foragtes og tilsidesættes af samme Grund. Det er en Ulykke, men sikkert ikke deres Skyld, naar de tiltale en Kreds, som enten ikke vil see, eller ikke kan see sin egen Svaghed, at de da, med Oversprudlen af eiendommelige Jdeer, og med rigtige Domme om det, hvori de Andre aldeles fare vild, maa kaste sine Perler for Sviin, samt at man haver og forfølger dem, fordi de hverken skildres eller forstaaes, som de bør. Kun alt for ofte giælder en dannet Videnskabsmands Spøg for Sarcasme, og den simpleste bemærkning for falsk og uforskammet, fordi Selskabet ikke kan fatte den hidhørende Tanke, som er saa forstaaelig for Folk med større Fattevne. Omtalte Gjenstandes Rigtighed eller Urigtighed er saare afhængig af deres Forbindelse med de Ting, som vare afhandlede eller indbegrebne i den foregaaende Samtale, jo finere altsaa en bemærkning er, desto sandsynligere bliver det, at de Jndskrænkede ville ansee den foret Paradox eller en Vildfarelse. Hvo af mine Læsere skulde ikke allerede have været i den piinlige Stilling, at befinde sig i en Kreds af aandsfattige Mennesker, som ubekiendte med hans Citater, ei begribende hans Lignelser, overseende hans Hentydninger, tagende Exempler for afgjørende Paastande, tolkende enhver Sætning aldeles modsat, omsider have bragt ham selv til at troe hvad de for længe siden selv vare overbeviste om, at han har fremført, for ikke at sige Bespottelser, saa dog utilgivelig Usands. Naar Narren svarer, overeensstemmende med sin Naragtighed, saa kommer det deraf, at han ikke forstaaer mere, end hans Naragtighed tillader. Den fornuftige Tale slumrer i et naragtigt Øre, og Skylden er hos Ratio recipientis. Selv en Newton eller en Bacon vilde kun spille en underordnet Rolle i en taalelig Sanger-Club, og dog er dette kun en ufuldkommen Lignelse af den Stilling, hvori Folk af Fortjeneste befinde sig i de Selskaber, som almindeligviis ansees for de bedste. Nogle faa af disse ubehagelige Erfaringer sætte de meest aandrige Mennesker, naar det gjælder om Talentet at underholde, langt nedenfor dem, som kun ere hjemme i Sliddersladder, men tage Uforskammenhed og Tungefærdighed til Hjælp. Mistvivlende om, at gjøre sine egne Begreber forstaaelige, eller at kunne skikke sig i den intetsigende Tomhed, om hvilken de sædvanlige Selskabers Underholdning dreier sig, søge de deres Frelse i en Taushed, som da bliver fortolket som Vrantenhed, eller regnet til Ukyndighed, fordi de tie af Ækkelhed over den intetsigende Sladder. Jo større et Jndivids aandige Overlegenhed er, desto større er Sandsynligheden for, at han vil falde i en eller anden practisk Vildfarelse, hvilket er en Følge af de overdrevne Gisninger om Motiver og Sandsynlighed. Uden at agte paa Forskjelligheden imellem sig selv og den øvrige Verden, antager Enhver den samme ubegrændsede Jdee-Horizont, og den samme forsigtige Nøiagtighed i Slutning, som han anvender ved sine egne, dybt gjennemtænkte Grandskninger, og idet han overvurderer Kundskaben hos dem, han omgaaes med, bliver han narret ved sin egen Overlegenhed og kommer i samme Tilfælde, som visse Folk, der sætte efter en flygtende Tyv - "Lader os gjennemsøge Kroen der," sagde den Ene, thi Skildtet viser, at det er en Samlingsplads for hans Landsmænd. Nei, svarede den Anden, han vogter sig nok forat gaae did, thi han maa troe, at man allerførst vil søge ham der. - "Det er ikke saa, sagde en Tredie, netop fordi han troer at man vil raisonnere ligesom Du, er han flygtet til dette Sted, fordi han tænker, at man sidst vil søge ham der. - De gjennemsøgte nu Huset, og mistede, tilligemed Tiden, ogsaa Tyven, som havde fulgt Landeveien, af en Grund, som de Alle havde overseet, thi - han kunde ikke læse, For at bedømme Sandsynlighederne rigtig, maa man overveie Menneskets Handlemaade i alle mulige Tilfælde, ikke alene Viisdommen, men ogsaa Daarskaben, ei blot Verdens List, men ogsaa dens Enfoldighed; men netop den, som er meest fri for Vildfarelser, forstaaer allermindst at forudsee Andres Dumheder, netop ligesom den, der selv holder fast ved Oprigtighed og Redelighed, mindst er paa sin Post imod Forræderie og Bedrag. J det selskabelige Liv gives der en almindelig og gjensidig Afhængig hed; Kunstneren er afhængig af Kienderen, Taleren af sine Tilhørere, Kjøbmanden af sine udenlandske Correspondenter, Manufacturisten af sine Kunder. Den, som løsriver sig fra Verden, bliver, om han endog hæver sig over den svag og elendig, dersom ikke hans Sjæl paa samme Tid styrkes og bliver uafhængig. Jkke enhver Democrit finder en Hippocrates, som lader ham vederfares Ret, og ikke enhver Hippocrates finder Publikums Øre aabent. - J at bestyre offentlige Anliggender begaae Folk af Fortjeneste ofte betydelige Feil, og ere underkastede Misgreb, som strax foraarsage Forhauselse og blive lagte dem til Last. Fortrinlighed i dette Fag fordrer langt andre Kræfter end dem, som udfordres til abstracte Arbeider. J sin Afhandling over sin Tids Sæder antager Duclos, at nogle af disse Feilgreb grunde sig paa Mangel af Overeensstemmelse imellem Characteer og Vid, eller, med et bestemtere Udtryk, imellem Forstand og Villie. En kan have høie Anskuelser og lægge store Planer, men alligevel kan han være aldeles uduelig til at trænge ind i Forretningernes Detail; han lader sig maaskee lettelig afskrække ved uforudseete Hindringer, eller der mangler ham Evne til at bringe Andre til at føie sig efter hans Villie, eller han savner den Udholdenhed og Fasthed i Øiemed, uden hvilke store Masser ikke kunne sættes i Bevægelse. Om end Characteer og Forstand have en og samme Retning, ere de dog ofte ulige. Villien er ofte svag hvor Forstanden er skarp og gjennemtrængende, og ofte blive Statsmænd med store Talenter, Skarpsindighed og Duelighed, uagtet deres liberale Anskuelser og sjeldne Combinationskraft, uvirksomme, ja endog skadelige, fordi det mangler dem paa Jver og varig Arbeidslyst. Saadanne Personer lade sig lettelig bringe til at opgive et Forehavende, opholde sig længe ved Smaating, og foranlediges ved ubetydelige Bevæggrunde til at forandre sine Planer og Jdeer. Besidde de Ærgjærrighed, saa er den vaklende og periodisk og afvexler med Paroxysmer af Ladhed, Fjasen og deslige. Det hænder sig virkelig ofte nok, at den meest ubegrændsede Ærgjærrighed, den meest anstrængte Arbeidsiver, den største Bestemthed i Planer og det ubetvingeligste Mod ere forenede med den største Middelmaadighed i Talent og den meest indskrænkede Fattevne. Endog den, som ikke hører til den afdøde Lord Castlereaghs Beundrere, nødes dog at tilstaae, at han kunde stilles i denne Categorie. Der, hvor der findes Modsigelse imellem Villiens og Aandens Kræfter, eller der endog kun gives en Ulighed imellem dem, er ingen Fortrinlighed eller Fuldkommenhed tænkelig. Jøvrigt forekommer der Tilfælde, hvor de største Characterer gjøre Feilgreb, som Følge af locale og tilfældige Omstændigheder.