Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-11-07
Jndsendt. Undertegnede er en af de Præster i Norvang og Torrild Herreders Provsti, som i Anledning af vor Erklæring, i Psalmebogssagen blev given en Tilretteviisning af det kgl. danske Cancelli, og en af de Tolv, hvis Taushed, efter denne har foranlediget 4 Præster til i Fædrelandet Nr 1693 at udtale en haard Dom over os. Det er nu ingenlunde den egentlige Hensigt med disse Linier at gaae irette med disse Præster for den Maade, hvorpaa de, – idet de stille den af os, ligesaa vel som af den høitagtede Pastor Birchedahl brugte Fremfærd i det Lys, hvori hans frimodige Færd for at tale Kirkens Sag visselig fortjener at sees af Alle, – lade en saa mørk Skygge falde paa os netop derved, at de ansee det som afgjort, at vi ei blot have svigtet den Sag, vi begyndte at arbeide for; men at vi have trukket os tilbage for at vidne for den hellige Kirke, hvis Tienere vi ere. Kun maa jeg med samme Alvor, hvormed de tale til os, give dem at betænke, om de virkelig kunne forsvare, at de, forat begrunde en saadan Dom og dernæst offentlig udtale den, kun ville tænke sig, at vi enten tilstaae, at vor Færd ikke kan forsvares, eller endog paastaae, at den ikke maa forsvares." Det laa dog netop dem meget nær at antage, at ogsaa Nogen af de "Tolv havde fortolket Cancelliets Fremfærd i denne Sag paa samme Maade som de selv, nemlig at det maaskee især var Fremstillingen i hiin Erklæring, der havde mishaget Collegiet, men at det ingenlunde var dets Hensigt ved den givne Tilretteviisning at søge at standse Discussionerne i denne eller overhovedet i kirkelige Sager; hvoraf jo fulgte, at de ikke kunde føle sig fuldkomment overtydede om, at Pastor Birchedahls Anskuelse af Sagen var den rette, og i dette Tilfælde, som netop har fundet Sted, synes deres Taushed dog ikke at være i en saa høi Grad dadelværdig og nedsættende. Jngen af de nævnte Aarsager har imidlertid holdt mig tilbage fra at vidne i denne Sag eller fra at stille mig ved Siden af Pastor Birchedahl i den hæderlige Kamp, han nu fører. Thi fra det Øieblik, jeg modtog den omtalte Tilretteviisning, kunde jeg ikke Andet, end ansee dette Skridt af Collegiet som en Begyndelse til at hæmme den nødvendige Frihed for Kirkens Tienere, saavelsom for enhver Christen til at yttre sig sømmeligen, men tillige bestemt og med den Frimodighed, den levende Bevidsthed om en Sags Sandhed og Gavnlighed altid giver, om kirkelige Anliggender i Almindelighed; hvorfor jeg ogsaa alt det Væsentlige samstemmer med Pastor B. i den Anskuelse, han i sit djærve og grundige Forsvar for vor Færd og for vor Berettigelse til at vidne i slige Sager har fremsat i Fædrelandet, Nr. 1659. Naar jeg desuagtet ikke underskrev dette hans Jndlæg i Sagen, og naar jeg ikke strax traadte frem for at vidne med ham, saa kan jeg ikke afholde mig fra herom at tale nogle Ord, da baade min Samvittighed og min uafbrudte, inderlige Attraa efter at kunne give min ringe Stemme, med i denne, ikke for os 13 Personer, men for den kirkelige Yttringsfrihed betydningsfulde Sag, forsvare mig imod den haarde Bebreidelse, at jeg har svigtet ikke alene en kjær Ven, ja ikke alene en vigtig kirkelig Sags Forsvar, men at jeg har viist en saadan Utroskab imod den Herre, ved hvis Alter jeg tjener, at han – som de fire Præster hvist troe" – dømmende og straffende skulde træde mig imode i de stille Timer, hvor jeg med den dybeste Trang søger hans Naade og Bistand til min Gierning i hans Tjeneste. Jeg kan med Sandhed sige, at det ikke var en ængstelig Overdrivelse af timelige Hensyn, der afholdt mig fra at underskrive Pastor Birchedahls Erklæring med ham; men det stod strax klart for mig at han ved den i Sandhed vilde drage alle danske Christnes Blik hen til sig og indtage en saa værdig og ædel Stilling, som en usædvanlig nidkjær og talentfuld Forsvarer af Kirken og dens Ret, at det vel maatte blevet anseet og virkelig havde været i høi Grad ubeskedent af mig, om jeg vilde have tilegnet mig en Deel af det ham alene tilkommende almindelige Bifald; thi at dette vilde blive ham tildeel, ventede, jeg ganske bestemt, og det er jo heller ikke udeblevet, ligesom den imod ham reiste Action visselig ikke vil bidrage til at svække det. Jeg troer sikkert, at Mange ville forstaae og billige den Følelse, der bevægede mig til ikke at ville smykke mig med fremmed Ære. Det var derimod mit Ønske, i Forening med andre Embedsbrødre at afgive en Erklæring i samme Retning som Pastor Birchedahl, da jeg tilfulde erkjendte, at min Stemme, naar den lød alene og med en simpel Klang fra en aldeles ubekjendt Tjener i Kirken, kun vilde gjælde og udrette Lidet. Da dette Ønske nu ikke kan blive opfyldt, saa er det en længe følt Trang, der tilskynder mig til at tilsidesætte dette Hensyn og til at give mit Vidne med i denne Sag, hvor ringe det end er ved Siden af et saa mægtigt, der ikke saa let vil glemmes. Jeg udtaler det derfor som min faste Overbeviisning, at jeg ved at deeltage i Udstedelsen af den Erklæring i Psalmebogssagen, som havde en Tilretteviisning af Cancelliet til Følge, kun har benyttet den mig og enhver Christen tilkommende Frihed og umistelige Ret til at turde vidne offentlig i Kirkens Anliggender, naar det skeer paa en saadan Maade, at ingen Lovbud eller indgaaede Forpligtelser med Hensyn til vor Stilling i Staten derved krænkes eller overtrædes, samt at jeg ikke formaaer at indsee, hvorledes jeg ved hiint Skridt har misbrugt denne. Hvad Sagen selv angaaer, da har jeg endnu samme Anskuelse af den, som vi samlede have udtalt i vor Erklæring; og jeg maa tilstaae, at hverken Biskop Mynsters i den Berlingske Tidende indførte bemærkninger i Anledning af det overmaade beskedne Ønske, fra nogle Præster i Hammerum Herred, ikke heller Hs. Høiærværdigheds tidligere Artikel i "Dansk Ugeskrift, No 101 for d. A. have bragt mig til at forandre denne eller kunnet over tyde mig om det Tilstrækkelige og for Tiden Hensigtsmæssige i et Tillæg til den bevangelisk christelige Psalmebog". Dag for Dag bliver det Ønske, som ogsaa er vort meere levende hos de Christne her i Landet: "Maatte dog snart de mange delige, ældre og nyere Psalmer, vi Danske eie, lyde i vore Kirker til Menighedens Opbyggelse! Brande Præstegaard i October 1844. L. Blædel, Sognepræst til Brande.