Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-03-13
Fra vor priselige Regjerings Side er der nok gjort Alt, hvad der kunde gjøres. Ogsaa have vi nok af danske Sproglærebøger; men at der alligevel er Mangel paa gode og bestemte Regler, saavelsom paa Enighed i Retskrivning imellem Skribenterne, maae Man slutte deels af den Tvistighed, der i de nyeste Tider have havt Sted imellem berømte Bogsskrivere, og deels af de mange Sprogbommerter, der nu og da forekomme i lærde Mænds Skrivter. Saare slemt, at det i vore ældre danske Bibler vrimler af Sprogfeil. Alle Hovedord (Substantiver) findes trykte med smaae Begyndelsesbogstaver. Stedse læses hand i Stedet for det rette: "han. Jeg har just femte Frederiks Bibel, 10de Oplag for mig, og kaster op iflæng. S. 782, anden Spalte, læser jeg strax, fordervelse i Stedet for: "Fordærvelse;" Ørnene i Stedet for Ørerne." Et Øre har i Fleertallet ikke Øren" (som Man bliver ved urigtigt at skrive, men: rer, Ørerne. Ørnene, er jo aabenbart Fleertallet af en Ørn. Videre læser jeg, merker, i Stedet for mærker, og harre i Stedet for harve." – ohe jam satis est. Vor hedengangne uforlignelige Biskop Balle – hvorvel han var Een af Sællands lærdeste, meest aarvaagne Biskoper, der ellers førte en jævn og god Stiil, iagttog dog ikke altid den fornødne Sproggranskning. Derfor indløb for ham den Feil i Lærebogen, at han skrev, Vi maae elske alle Mennesker uden Forskjæl. Forskjæl maae der jo dog være imellem min Kjærlighed til en Børneven, og den til en Børnemorder. Han havde burdet skrive: uden Undtagelse, hvilket ganske vist var hans Mening; og dog blev han stedse ved at bruge denne prange Udtryksmaade. Ligesaa brugte han altid det urigtige prange i Stedet for, bramme, broute, prunke, prale. At prange er at drive Landhandel med Heste, Stude o. m. Deraf Benævnelsen, Hestepranger. Ogsaa skrev han stedse; omgikkedes i Stedet for omgikkes." For at nærme os til Enighed i Retskrivning, var det ønskeligt, at faae nogle nyttige Erindringer indskærpede. F. Ex. - Ordet: Forslag har adskillige bemærkelser. Naar det har Tonehold paa den sidste Stavelse, betyder det Drøielse. Saaledes siger Man, det vil ikke forslaae, der er ingen Forslag - ingen Drøielse deri. Forslag betyder dernæst: at give Tonen an, før Man istemmer en vis Melodie. Ligesaa siges den, der slaaer først, enten paa en Ambolt, eller i Kegle- og Tærningspil, at have Forslaget. Ordet: Foreslag derimod, som kommer af at foreslaae, maae altid udtales og skrives Foreslag - og ikke Forslag. For en Deel Aar siden har jeg forsøgt at vække Opmærksomhed paa den rigtige Brug af Gierningsordene: sidde og sætte – ligge og lægge. Den rette Tale og Skrivemaade er aabenbar sidder, sad har siddet – sætter, satte, har sat – ligger, laae, har ligget – lægger, lagde, har lagt." Dog er det ikke sjældent at Man i Dagens Skrivter maae læse: har sat i Stedet for har siddet – har lagt i Stedet for, har ligget – hvilket dog er en slem Uagtsomhedsfeil, der lyder ilde i Sproget. Endvidere har jeg foreslaaet – og foreslaaer endnu, at antage, som en rigtig Regl, at de passiviske Participiers Endelse i Enkelttallet maae rette sig efter Mærkebogstavet i Fleertallet. F. C. fundne har Mærkebogstavet – (den sidste Stavelses Consonant). - derfor maae dette n beholdes i Enkelttallet, saa det hedder (ikke er fundet: thi denne Endelse er activisk, har fundet; men) er funden, og det endog i Intetkjønnet; f. Ex.: Æblet er funden. Agrene ere harvede; altsaa Ageren er harved, ikke harvet; thi dette er activisk, f. Ex.: "Man har harvet Ageren." Saa og har hjulpet, er hjulpen, ere hjulpne: "Barnet er hjulpen." Foruden at denne Skrivemaade bliver reglet, synes det og at medføre den Fordeel, at Udtalen derved forblides, og bliver noget blødere og behageligere. Fremdeles bliver det mit Foreslag, at det førsten i Endelsen, ning udelades i en Deel Hovedord, hvor Ordet selv bliver lige forstaaeligt, uden at medføre nogen Mislyd. F. Beskylding for Beskyldning - Undskylding, Fylding, Hylding - Svaling - Afpæling Kiling - Finding, Huling, Køling, Afkling o.m. f. Ved saaledes at rette og pynte paa Sproget, og nærme sig til Enighed i Skrivemaaden, vil det komme det fuldkomne latinske Sprog desto nærmere, og blive desto beqvemmere baade til beroiske og elegiske Vers. Jeg nævnede hiint Sprog, fuldkomment, hvortil jeg regner deels at det har et forholdsmæssigt Antal af kortere og længere Ord, dernæst at det falder hverken for haardt eller for blødt i Udtalen – at det er fuldkommen beqvemt til enhver Versart - endog til rimende Digtning, at hvert et Bogstav udtales, og det med sin egentlige Lyd - netop som i vort danske Sprog - og heri staaer baade det Franske og det Engelske langt langt tilbage for os - og endeligen at hver en Stavelse i det hele rige Sprog har sin bestemte Qvantitæt, lang, eller kort, eller begge Dele, hvorefter Man maatte nøiagtig rette sig. Dette sidste kan Man klarligen slutte af Ovids vittige Brev til hans Ven Tuticanus. Kun nogle faae Undtagelser forbeholdte sig de klassiske Digtere, som poetiske Friheder, f. Ex.: "tulerunt p. b. den næstsidste Stavelse kort, endskjønt den ellers altid maae bruges lang: "tulerunt." Ligesaatrausseritis, hvori i den næstsidste Stavelse ellers altid var kort, men de tillode sig at bruge den lang, da ellers dette Ord med tre korte Stavelser efter hverandre slet ikke kunde komme ind i nogen Versart. Det staaer nu derhen, om Man vil smage noget paa disse Erindringer. Min Hensigt var kun, at levere nogle faae Bidrag til at forbedre vort herlige Modersmaal. N. Blicher, p. e. (Af R. A.)