Danske Mercurius, 1676-12-01
Den Danske Til den 1. Decembr. 1676. Danmark. m det end suurt udseer, och hart i knibe ganger For dig, o Skone Land, før du din frihed fanger, Och løses endelig af trældoms haarde tvang Som dig har længe klemt och veyen gjort vel trang Vor Daner Konge dog sit Helte Mood ey glemmer, Men stræber dapperlig med alt det hand fornemmer At du ved frelses kandst, och der til kiendelig Befinder Gud i raad at være self med sig. Thi hvad hand her til dags parti vis har angange Det altid har en god och prisslig ende fanget: Dog hand langt heller var tilfreds, et hofved slag Frisk op at vofve for sin gode ret och sag. Hvor til hand hafver saa behiertet al sin Leyer At den, nest Himiens hielp, forsekret er om seyer Dog Svensken ikke ret her frem i Marken vil, Foruden naar hand sig kand snige noget til. Dissmidlertid sig self hans Majestæt umager: bestiller self alt det, som hør til krigens sager: Och lader ingen Tid och leylighed hengaae Som af en Krigs Helt bør med flid at actes paa Saa kaald, mørk, vaad och lang ey nogen Nat indfalder, Hans Majestæt jo den sin lyst och huro kalder. Hvor med hand al sin Hær och skare nær och fjærn Opmaner stedse til aarvaagenhed och værn. Men baade først och sidst hand det saaledis mager, At Fienden sig for Brød och Heste foering klager, Som Som Dansken her och der for hannem har opbrændt. J den sted hand har nok, och vorder mere sendt. 3 Paa samme vis det och med Malmøes fæstning holdes, det den trinkomkring af Danske Mænd bestoldes. Thi det paa Malmøe staaer, som Svensken nødig slapiMen før hand kommer did, da vil det skiære knayEt udfald derfra vel, ey længe siden skede; Men der imod mand var strax færdig och til rede, Saa mangen Svensk fik der sit baane saar och død, Och resten slap igien ad porten ind med nød. Sig Grefve Pontus och ey meget har at prise. Thi som hand vilde ret sin mester kunst bevise Mod Christianopels Vold, och den med storm angik, Hand der fra dog med harm och tab at vige fik Fem hundre Mænd saa glat for hannem der henginge, Foruden deris tal, som skud och skrammer finge. Oia, ret lige saa mand dennem ynker ey, Fordi det ikke var paa deris Kirke vey 5 Men det er latterligt, at Svensken os beskylder, Och siger, voris Hær sin Lykke sig tiltrylder. Ney, Gud er voris skiold: ved hannem Fienden slaaes, Lad dem saa tro paa det, de meest med self omgaaes. 4 De tvende Skibe, vi til bytte pending finge, Der Bokulds Skandse bleef tiltvungen at dagtinge, Saa vel som Stykkerne, hves tal tre hundre var, Dem Kongen nylig hid til Staden skikket har. Som Plønes Hertug nys i Leyren hafde været, Och sig for Kongen der til noget stoort erklæret, Hand deden afskeed toeg, och strax til Holstein gik Men hvor paa det udgaar, mand ey at vide fik 3 Til Majestæten var den kekke Gyldenløve Fra Norge kommen need, paa noget stoort at prøfve Dog Kongen der til ey gaf hannem frist och tid, Men Hannem strax befoel, igien at seyle did. 9 Men Grefve Antonius, paa freds fordrag at mage, Gesant vis sendes til Nimwegen ud at drage, Hvor hand paa Kongens gafn och rettighed skal staae. Gud gifve, det och vel for hannem lykkes maae. 10 At Tromp ophøyet er til Grefve stand och ære, Samt Elephantens tegn maae for sin Mandom bære, Slet ingen hannem det missunde kand med skiel Thi det er Kongens pris, at lønne Dyden vel.