Berlingske Tidende, 1836-02-01
Slutning af Sagen angaaende Etatsraad Treschows Andragende betræffende Arvefølgen med Hensyn til Selveierbøndergaarde. (See denne Tidende No. 31 – 32. Men idet Forsamlingen af de nu udviklede Grunde tilraader, at der ved en ny Lov maatte sikkres Een af Selveierbondens Livsarvinger, en saadan Deel af Gaardens Værdi, at han kan bestaae ved den og med Held drive samme, troer man dog ei at burde gjøre aldeles bestemte Forslag om en slig ny Lov specielle Jndhold, og tillader sig derimod blot allerunderdanigst at henstille følgende Betragtninger til Deres Majestæts allerhøieste Overveielse, uden at Forsamlingen finder for Tiden at burde yttre nogen bestemt Formening om den absolute Rigtighed af de Resultater, hvortil samme føre. Hvad selve den omhandlede Arvefølge angaaer, da synes det naturligst at tillægge Kjønnet og Alderen den almindelige Jndflydelse ved extraordinær Arv, saa at ældste Søn gaaer for yngste Søn, naar Sønner ere til, ældste Datter for yngste Datter; men det synes mindre rigtigt, at ældste Søns Søn, skulde gaae foran yngre Søn, idet han hverken med Hensyn til Alderen eller hans ArvelodsStørrelse kan ansees som bedst qvalificeret til at overtage Gaarden. Hvad dernæst angaaer Arvemaaden eller Bestemmelsen af hvad der forlods skulde tillægges den nærmeste Arving, da kan Forsamlingen ei erklære sig forden Mening, at denne Arving skulde have hele Gaarden udeelt og uden andet Vederlag end at sørge for sine umyndige Sødskendes Opdragelse. Dette forekommer Forsamlingen at være en altfor indgribende Tilsidesættelse af de øvrige Børns Arveret, hvilke i de fleste Tilfælde derved vilde blive gjorte arveløse, ligesom et saadant Fortrin ei heller har tilstrækkelig Hjemmel i den ældre Lovgivnings Grundsætninger; thi efter Lovens 312-1 skulde Medarvingerne have ud af Gaarden, hvad Besidderen kunde taale at udrede ved Siden af den almindelige Tynge paa Gaarden, og Frd. 13de Mai 1769 § 5 forudsætter og saa, at Selveierbondens testamentariske Disposition bestemmer, at det Barn, som faaer Gaarden, giver sine Medarvinger et af Faderen efter Omstændighederne lempet Vederlag, for samme. Der bliver altsaa det vanskelige Spørgsmaal at afgjøre, hvormeget den nær meest berettigede Livsarving skal have forlods. Den Bestemmelse, at Gaarden skal taxeres til en taalelig Priis, altsaa dens Værdi i Handel og Vandel saaledes nedsættes, at Arvingen efter Tarationsmændenes Skjøn kan bestaae ved at overtage samme efter hiin Priis, synes mislig; thi denne Afgjørelse beroer paa et ofte aldeles vilkaarligt Skjøn, og selv redelige og kyndige Tarationsmænd kunne have ganske forskellig Mening herom, medens det med nogenlunde Sikkerhed af dem kan bestemmes, hvad Gaardens sande Værdi er i Handel og Vandel. Analogien af Lovens 5 6 og 7 kunde synes at tale for den Bestemmelse, at den nærmeste Livsarving burde have dobbelt Lod; men om end et saadant Forlods kunde være tilstrækkeligt til Gaardens Conservation med Hensyn til de i hine Artikler omtalte større Landeiendomme, saa vilde dette med Hensyn til de heromhandlede mindre Landeiendomme dog ei være Tilfældet, naar Forældrene, som hyppigen skeer, efterlade sig 6 a 8 Børn. Vilde man give den nysnævnte Bestemmelse det Tillæg, at den nærmeste Arvings Lod i det Mindste skulde suppleres til en Trediedeel af hele Gaardens Værdi, uden Hensyn til den paa samme hvilende Gield, møder den Betænkelighed, at naar der hefter saa megen Gield paa Boet, at der kun bliver en Trediedeel eller mindre tilbage af Gaardens fulde Værdi, saa blive de øvrige Børn ved en slig Bestemmelse arveløse. En tredie Udvei, som undgaaer disse Vanskeligheder, er, jeld, saa vidt at man, naar først Boets C. strækker, er afholdt af den øvrige Deel af Formuen, og den tilbageblivende Deel af samme fradragen Gaardens sande Værdi, den nærmeste Arving da gives en Trediedeel forlods af den tilbageblivende Nettoværdi, og iøvrigt arver tilligemed sine Medarvinger. Det synes, at man saaledes vilde forene Øiemedet at bidrage til Gaardens Conservation for een Arving med Hensynet til de øvrige Vel kan det ei negtes, at Børns Arveret. hvor Selveiergaarden er meget betynget med Gield, vil det Første ei kunne naaes, men foruden at man ei kan tilsidesætte andre vigtige Hensyn, navnligen til de øvrige Børns Arveret, for det ene Hensyn, at conservere Gaarden for een Arving, er det i de fleste Tilfælde af den omhandlede Beskaffenhed dog sandsynligt, at den Arvings Stilling, som skal overtage Gaarden, alligevel vil blive mislig, og at det da ei er til stor Skade, at den med Gjeld stærkt behæftede Gaard ved Salg kommer i en rimeligviis mere velhavende Besid ders Hænder.