Aalborg Stiftstidende, 1835-05-16
Ligeledes er den 8de Mai igjennem det slesvig holsteen lauenborgske Cancelli udfærdiget et allerhøieste Patent, hvorved de raadgivende Provindsialstænders Forsamling for Holsten sammenkaldes til 1ste October d. A. i Itzeho; og har Hs. Majestæt allernaadigst udnævnt Overprocureuren for Hertugdømmerne, Conferentsraad Hopp, til Commissarius, ved den saaledes berammede Stændernes Forsamling. Jøvrigt er bemeldte Patent af samme Jndhold som det oven meddeelte. Det vil vist have glædet Enhver, i hvis Bryst der endnu lever en Gnist af Nationalfølelse, Enhver, hvem Danmarks Ære og Selvstændighed ligger paa Hjertet, i den af os tidligere omtalte Artikel af Fædrelandet" om vor unge Landsmand Hofbauer, at have seet det bragt til den høieste Evidents, at ingen Regjering, der agter Retfærdighedens Bud, og som har Kraft nok til at ville hævde sin egen Uafhængighed, kunde samtykke i at udlevere nogen af sine egne Undersaat, ter til en fremmed Stat, for der at straffes for en, tilmed politisk Forseelse. Det vil alt deraf have været indlysende for Enhver, at vor Regjering ikke har kunnet berøve nogen af Landets Sønner hans naturligste og helligste Ret: vore Loves og vore Domstoles Beskyttelse; at den ikke kunde bringe vor af svære Skibbrud reddede Selvstændighed til Offer for diplomatiske Hensyn, mod hvis Overvægt vist Jngen maa værge sig med saa stor Aarvaagenhed og Kraft, som netop en lille Stat, fordi Jngen er udsat for saa megen fremmed Anmasselse, som denne. Vi have seet os istand til, fra paalidelige Kilde, paa det bestemteste at bekræfte en Formodning, som vist neppe kunde efterlade nogen Tvivl, For imidlertid ret at gjøre det indlysende, hvilken Adkomst Regjeringen derved har erhvervet sig til alle gode Borgeres Erkjendtlighed, ville vi et Øieblik dvæle ved Betragtningen af den Forskjel, der i nærværende Tilfælde er imellem ende ubetinget Udlevering, hvilken Preussen fordrede, men Danmark nægtede, og en Udlevering til Confrontation, som man har troet at burde tilstaae. Hovedsagen er naturligviis, at vor unge Landsmand nu ikkelse kan blive afstraffet for de Forseelser, han beskyldes for at have begaaet, hverken af Preussen eller af den Stat, mod hvilken han fornemmelig skal have forsyndet sig, nemlig Baiern. Hvo der kjender til disse og især den sidste Stats Love og ved, med hvilken exempellos Strenghed de gjøres gjeldende imod den Ungdom, hvem altfor sangviniske Forhaabninger eller utaalmodig Overilelse have forledet til ubesindige Forbindelser og dadelværdige Foretagender, han vil føle hele Vegiften af denne Forskiel. - Jdet Danmark har taget Hof bauer under sin Beskyttelse, er det blevet hans eneste lovlige Dommer. Vi tvivle meget paa, at vor Regjering, hvil finde sig foranlediget til at gjøre denne Straf gieldende mod en Yngling, som for den Overilelse, i Forbindelse med tiljevnaldrende Venner at have drømt om en skjønnere Fremtid og at have givet sin Uvillie over en offentlig Foranstaltning Luft i uoverlagte Ord, synes at have bødet noksom ved 3 Aars Landflygtighed og langvarigt Fængsel; men selv i det værste Tilfælde vil der hos os dog aldrig kunne ramme, ham en saa haard og vanærende Straf, som f. Ex. den, knælende at maatte gjøre Afdigt for et malet Stykke Lærred, og at hensmægte 10 til 20 Aar i Lænker og eensomt Fængsel. At staae under de danske Straffelove er for ham altsaa en Velsignelse, at være dansk Borger en Lykke, som mange af hans Vildfarelses- og Ulykkesfæller ville misunde ham. - Hvis Hofbauer ubetinget var bleven udleveret til Preussen, saa vilde det have staaet denne Magt frit for at disponere over ham efter eget Tykke. Følgen heraf kunde, efter det intime Forhold, Forbundet har etableret imellem Tysklands forskjellige Regjeringer, let være bleven, at Undersøgelsen om de Forbrydelser, for hvilke han sigtes, var bleven ført i det Land, hvor disse skulde være begaaede, rimeligviis altsaa i Würzburg eller München. Vi kunne ikke bedømme Forhold, der, Gud skee Lov, ere os fremmede ; vi kunne derfor ikke vide, hvilke Grunde der have bevæget den baierske Regjering til den Fremgangsmaade, den, som bekjendt, anvender med Hensyn til de for politiske Forbrydelser Tiltalte. Men saameget er vist, at Enhver, som har Valget imellem en Undersøgelse i Preussen og Bayern, sikkert vil foretrække den første. Da nu Hofbauer vedvarende staaer under Danmarks Beskyttelse, kan Preussen naturligviis ikke foretage andet med ham end det, hvori Regjeringen har samtykket; den betingede Udlevering hjemler ham altsaa Ret til, kun at forhøres i Preussen, en Ret, der efter de nuværende Omstændigheder maa ansees for et Gode. Da Preussen ikke kan dømme Hofbauer, er Undersøgelsen om hans personlige Brøde samme uvedkommende. Han er udleveret, fordi den danske Regjering ikke troede at burde unddrage en i Venskab staaende Stat noget Middel, som kunde bidrage, til at oplyse de Forbrydelser, der staae under dennes Jurisdiction. Det er derfor Hofbauers Pligt at give alle de Oplysninger, han kan, om Andres Forseelser; men om sin lindividuelle Skyld eller Uskyld staaer han kun til Ansvar for sit rette Værneting, Kjøbenhavns Hof= og Stadsret, i hvis Jurisdiction han, som dansk Borger, ikke bør taale noget Indgreb, ligesom man ogsaa kan være forvisset om, at vor Regjering vil vide at værne om sin Høihed over sine egne Undersaatter. - Fædrelandet" har antaget - sikkert med fuld Ret - at den betingede Udlevering til Concontation er knyttet til en vis Tidsbestemmelse. At der derom ikke er indgaaet nogen færegen Stipulation, giør kun lidet til Sagen; thi saameget er aabenbart, at vor Regjering, som har taget vor ulykkelige Landsmand under sin faderlige Beskyttelse, skylder sin egen Ære og Danmarks Uafhængighed, at holde vaagent Øie med den Maade, hvorpaa han bliver behandlet, og navnligen at sørge for, at han ikke tilbageholdes længere, end det af Danmark inddrømmede Øiemed udkræver. Preussen fordrede ham i Begyndelsen ubetinget udleveret, og først senere gik det ind paa den af Danmark gjorte betingelse. Vilde det nu, hvad det forresten aldrig kan faae i Sinde, forsøge paa at tiltvinge sig det hvortil det ikke har kunne erholde sin Medcontrahents Samtykke, saa vilde dette være en Haan, som vor Regjering sikkert vilde vide at tilbagevise med al den Kraft og Værdighed, som ene Bevidstheden om en retfærdig Sag kan give. Confrontationen kan umulig vare ret længe, og vi kunne saaledes vente, snart igjen at see vor talentfulde, om end ved udvortes Omstændigheder vildledede, dog efter Alt, hvad vi om ham have kunne erfare, i mange Henseender agtværdigen Landsmand i vor Midte - vi haabe, som flittig Student, og engang som agtet og virksom Borger. - Vi have her søgt at gjøre opmærksom paa, hvormeget der indeholdes i den betingelse, hvortil Hofbauers Udlevering er knyttet, for saaledes at bidrage vort til at udslette det Jndtryk, denne Udlevering har gjort. Ønskeligere havde det vistnok været, om Undersøgelsen og Confrontationen, hvis man troede at burde indrømme Preussen samme, var foretaget paa neutralt Gebeet og af en combineret Commission af Mænd fra begge contraherende Stater, saaledes som dette i andre Tilfælde oftere skeer; eller om der i alt Fald med H. var sendt en danske Commissair, hvis personlige Nærværelse kunde repræsentere Danmark vedvarende Høihed over ham, og saaledes være en Garanti for, at samme tilbørligen blev respecteret. Men netop i den Omstændighed, at Regjeringen i nærværende Tilfælde ikke har anseet saadanne Forholdsregler for nødvendige netop i den Velvillie og den udmærkede Tillid mod Preussen, som den derved har lagt for Dagen, vil den sikkert see en ny Opfordring til ved Hielp af sine sædvanlige Agenter at vaage over den nøiagtige Opfyldelse af de Vilkaar, hvoraf Udleveringen var betinget. Den vil saameget mere gjøre dette som der efter almindelige folkeretlige Grundsætninger ingenlunde paahvilede Danmark nogen Forpligtelse til at udlevere en af sine Borgere selv til Confrontation, allerhelst, da denne sigtes for en politisk Forbrydelse, for hvilke de fleste uafhængig Stater tilstaae selv Fremmede et Asyl. Vor Regjerings Fremfærd er altsaa en reen Villighed mod en Nabostat, som denne sikkert ikke vil misbruge, men hvis Misbrug netop derfor vilde være dobbelt krænkende. Ved frivillig at tye til sit Fædreland, har H. lagt for Dagen, at han nærede fuld Tillid til vor Regjerings Retfærd og Selvstændighed; efter alt det Skeete, tør vi antage, at denne Tillid ikke vil blive skuffet. Kbhyst.