Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-01-12
Georg Sandau tiente hos en velhavende Bonde i Landsbyen Hagenau. Allerede i to Aar havde han været i dette Huus, og endnu aldrig havde hans Husbonde ført Klage over ham, i det mindste ikke af Betydenhed. I hele Byen havde han ikke med sit Vidende en eneste Fiende; men vel en Kiereste, Hun var en Naboehuusmands Datter; var, saa forsikrede han, en vakker, brav, eiegod Skabning, kun desværre fattig som han. De vilde af Hiertensgrund gjerne have ægtet hinanden, naar de ogsaa kun havde vidst hvad de skulde leve af. - Engang havde Georg efter Middagsmaaltidet listet sig op paa Løftet i det Forsæt at hvile sig nogle Øieblik efter det Markarbeide han havde forrettet om Formiddagen; der hørte i han Nogen komme op af Trappen, og troede det var hans Medtienerske der havde sit Kammer i et Hjørne af Loftet. Hun var ham eller gandske ligegyldig, dog faldt det ham nu ulykkeligviis ind at have sit Spøg med hende og skræmme hende. I den Hensigt skiulede han sig hurtigt bag Halmen hvor han havde i lagt sig. - Hans Formodning var feil, og den og 5 kommende Person var - Husbonden sølv, Paa den anden Side af Loftet sted blandt adskilligt andet Bohave, et Skriin. Dette lukkede Bonden op og nedlagte sex Gylden deri, hvilke han først halvipdeligen havde overtalt. Uden imindste Maade at gisne, at han havde et Vidne saa nær ved, steeg han ned igien, og Georg fulgte senere efter ham ud til sit et Markarbeide. Dog just ved dette tænkte han nøiere efter, hvorfor just hans Husbonde giemt, sine Penge paa Loftet a og paa dette Sted, Han troede at giette Aarsagen. Konen i Huset var gierrig; hendes Mand maatte ofte kives med hende naar han om Søndagen gik tilkroes n eller vilde giøre nogen Udgift som ikke var af høieste Nødvendighed. For nogle Dage siden havde han n været i Kiøbstæden for at sælge Havre, rimeligviis vare disse sex Gylden en lille Part af Jndtægten, som Moer Else ikke maatte vide Noget af, og som han uformærket vilde forbruge andensteds. - Saaledes tænkte sig Georg Sandau; men gik desværre ogsaa snart videre endnu med sine Tanker. Der var ikke i ret langt til Markedet, hans Kiereste havde allerede et par Gange ønsket, at kunde pynte sig til det med et nyt Baand og et smukkere Livstykke, hun havde ikke utydeligen givet at forstaae, at hun giorde Regning paa en Foræring af ham; men Georg faae Penge strakte slet ikke hertil. - Om jeg (faldt det ham nu ind) havde disse sex Gylden, hvormange skiønne Sager kunde jeg ikke derfor kiøbe til Mariane: Hvormange Bebreidelser kunde jeg ikke undgaae, hvor megen Tak ikke fortiene mig, Husbond veed jo ikke at jeg har luret paa ham. Naar noget kommer bort fra ham - hvi skulde han netop giette paa mig. Hvad Beviis har han til at faae Bekiendelsen af mig: Ja naar Alt kommer til Alt, mæler han velikke engang et Ord om sit Tab, for ikke at paadrage, sig nye Bebreidelser af sit ægteskabelige Huuskors. - Dette kunde omtrent være Gangen i Georgs Ideer, og hans Ønske blev Haab, Haabet blev til Forsæt. Det sidste Stød gav den Erindring ham, at han desuden havde nogle gamle Nøgler; han kunde jo tænkte han, i det mindste prøve, om ikke en af dem lukkede Skrinet op Med denne vistnok ikke prisværdige Beslumin som han om Aftenen hiem fra Markarbeidet. Under Maaltidet var han fortredelig og foregav at han ikke befandt sig ret vel, og gik bort saasnart han havde spiist. Man troede, at han efter Landsbyeskik, gik den for endnu at aflægge et Besøg hos sin Skiønne, men han stial sig uformærkt op paa Loftet og besøgte eller rettere undersøgte det bevidste Skriin. Virkeligen lukkede en af hans Nøgler det op. Men, hvad han endnu ikke havde tænkt paa - der var endnu en lille med Laas forsynet Leddike deri, og just i den havde Bonden lagt sine Penge. Georg saae sig derfor nødt til, ogsaa at lukke den op, og dertil behøvede han Magt og Tid. Men i det den endelige sprang op, mærkede han atter Trin paa Trappen, tye tede, og kiendte nu altfor vist - sin Husbonde igien En sandseløs Skræk antastede ham. Alle Tanker at bemægtige sig Pengene forsvandt, rask slog han det aabnede Skriin i igien, og kastede den Fedepind, hvormed han havde lyset for sig, langt bort. Endnu hurtigere sprang han - ikke som han vel burde og kunde, hen i en Krog, men lige hen imed Loftsbøren. Ibet han stødte denne op foer han slur paa sin Husbonde. Denne, som vistnok ikke kunde begribe hvad her foregik, tumlede et par Skridt tilbage - styrtede hos vedkulde nedad heele Trappen, Georg, med to eller tre vældige Spring bag efter, over ham og undflyede. Formedelst det heftige Bulder af dette Fald blev naturligviis hele det øvrige Huus sat i Bevægelse. Kone, Børn og Tyende ilede hid, og fandt Husbønden i sidste Aandebræt. Han havde forknust sit Bag hoved saa stærkt, at man allerede har ham bøende ind i Stuen. Georg vil bestiele mig - dræbe mig : stammede han med Møie og opgav sin Aand. Medens man endnu ikke engang dunkelt kunde begribe, hvorledes dette hængte sammen, medens Kone og Børn vankede halv afsindige omkring den Døde og skrege: medens Pigerne løb afsted efter Feldskiær og Præst lød pludseligen udenfor et nyt Skrig : Brandt Brand! og see, det hele øverste Huus stod allerede i lys Lue. Inden to Minuter var ogsaa Laden angreben; der var ikke at tænke paa Slukning eller Redning. Nepper, fik man Liget revet ud af Luerne, neppe blev Enken og hendes Faderløse frelste. Tilligemed dette afbrændte endnu tre Huse. Ogsaa heri var den ulykkelige Georg gandske ene Skyld. Hiin af ham bortslengte, og ingenlunde, som han tænkte gandske udslakte Spaan, var falden paa et Bundt Halm; havde tændt an, og derpaa dog hvortil Ord videre. Kort, en heel velhavende i Familie var i et Qvarteerstid bleven uden Fader og Ægtefælle, var bragt til Tiggerstaven; havde trukket endnu flere ind i deres Elendighed, og alt dette - for ser Gyldens Skyld, som et forledet, ikke fordervet, Menneske havde villet stiære. - Da man greb Karlen (hvilket skete Morgenen efter i Naboebyen, og stillede ham for Retten, tilstod han Alt. Den store Skade han havde anrettet, kunde nu vel ikke tilregnes ham, dog tog man rimeligviis ved Straffens Til kiendelse, Hensyn derpaa. Hans Dom var ti Aars Tugthuusstraf.