Viborger Samler, 1791-05-30
RRIBRARTISSEMENTS. (Jndsendt.) Følgende Fortælling er helliget enhver tænkende Fader, enhver om Moder kort sagt, de Forældre, som foler, hvad gode Forældre bor føle for elskte Børns Vel; – giennemlæst af dem, ville den maaskee bringe dem, til at afskye denne Feil, "at give deres Døttre til saadanne, Døttrene undertiden ei kan lide, undertiden endog afskye. I leon, et ungt Menneske, med fortrinlige Naturaaver, et godt Hierte, og et aabent Ansigt levede i en Bye, som vel ei var af de største, men dog stor nok, til at en Guarnison kunne indlægges der. Byen var fuld af endeel unge, endog kiønne Piger; men ingen af dem kunne tiltrække sig vores Cleons Kierlighed; thi Martis Sønner vare der, som og gierne andre Steder, vanslegtede og blevne Veneris. Vel yndede han een og anden af disse Gratier; men Kierlighed tindrede ei i hans Øiekast, Ømhed aabnede ei hans Læber, førend han saae Seline, som fra Landet adskillige Gange bievaanede Byens Lystigheder. Han saae hende undertiden, og altid med et agtsomt Øie; men aldrig blev han vaer, at hun skienkede nogen af hans Medaldrende et ømt, sige et kiælent Smiil, end ikke de vittigste og kiønneste iblant dem, aldrig hørte han noget tvivlsomt følende Ord af hendes Læber til dem, kort sagt: han mærkede, at hun kuns saae, og svarede dem, fordi Selskabeligheds første Pligt saa kræver, og han mærkede ei dette, uden en sand Høiagtelse for hende steeg tillige i hans Siel. Nu gav han sig i Tale med hende, og det om ideel forskiellige Ting; men han fandt kuns, hvad han ønskede: et ømt Hierte, gode Grundsætninger, og den for et Fruentimmer just passende Forstand. Han saae hende een, to og flere Gange, men han begyndte at føle en endnu større Lyst til at see hende tiere. Lykken syntes heri, at føie ham; hundrede Leiligheder gaves, at han saae, hørte, talte med sin Seline, og snart mærkede han, at hendes Hierte slog for hans, og hans for hendes, og, jo meere han saae dette, jo meere følede han den Sødhed, Alfader har givet os i den usmittede Kierlighed. Begges Øjne mødte hinandens, og Læberne selv vare færdige at aabne sig, for at sværge et evigt Venskab. Men, hertil var Cleon forsigtig nok først at prøve, og nøie udforske, om Selines Forældre yndede, agtede, biefaldte ham. Hendes Fader var en Mand, som i sin første Ungdoms vælgende Dage havde set, og raset stærk, men, hans Vilter hed havde de stigende Aar borttaget, og sat i Steden derfor den fulde Mandighed, som overlægger, handler, og ei siden fortryder sit givne Valg. Selines Moder var en Kone, hvis Retskaffenhed, Menneske Kundskab, og fulde Jagttagelse af en god Huusmoders Pligter den hele Egn beundrede. Cleonsaae, at det blev vanskeligt, at vinde begge, især da de havde opnaaet den erfarne Alder, naar ei Dyd, Flid og en for Dagen lagt Dygtighed vare Anførerne i denne Beleiring. Han leve en Tid, vores ganske beslægtet, hvor Vellyst førte oftest Zopteret over den Unge, en slet anvendt Tid var Premier- og Overdaadighed Finants Ministeren. Vanskeligt var det ham da, deels at bevare sin fra spæde Barndom indpræntede gode Tænkemaade, deels ganske at fremlægge Selines Forældre o. Dog ei nøiet med, at hans Kierlighed skulle vare for faae Dage, og aldrig krones, besluttede han at angribe Sagen. Ofte forlod han Byens ham kiedsomme Glæder, og der ud til de alede Lunde, hvor hans Elskede vandrede. Se liges Forældre, som, snart mærkede hans Hensigt, begyndte nu at prøve ham, og, ved idelige Tilsmiil af dem, mærkede han snart, at de ligesom omfavnede ham med Høiagtelse og Ømhed. Hyppigt, hyppigt drog han derhen, og kom hver Gang tilbage med samme Overbeviisning i hans Siel. Udforskende aabenede han sit Hierte for sine Forældre, og han saae dem at finde Behag i hans Valg, og at opmuntre ham til ved Dyd og Fortienester at giøre sig den elskværdige Selineværdig. Hans Bestemmelse bød ham nu at drage til Hovedstaden og Universitetet; rørt tog han Afskeed fra sin Seline, men hendes Øine, som fulgte ham saa langt, de kunne, vare ham et Pandt paa, at hun foer ham Trorskab. Han drog bort, og, med Tanken om hende og hendes Værd, affærdigede han sig snart, og foer tilbage, æret og agtet af dem, han kom fra, og dem, han kom til. Snart besøgte han sin elskede Seline, og hendes triumpherende Blik, som mødte ham strax ved hans Ankomst, vare ham et Tegn paa, at hendes Hierte var uforandret. Han fandt det og virkeligen saaledes. Et heel Aar flød bort i samme reene Glæder, og Tiden nærmede sig, at Cleon igien skulde forlade Selines Barm, og fortsætte de begyndte Studeringer. Ved Afskeeden betiente han sig af et lykkeligt, enligt Øieblik, og tiltalte hende saadant: Seline, min beste Seline, jeg skal bort, og intet saarer mig, uden at forlade Dem, og, ville Himlen krone min Kierlighed med Deres evige Troeskab, Og Seline svarede: "OCleon, Cleon, vær forsikkret – – – et dybt, trofast Sukqvælte de andre Ord. Rolig forlod Cleon Egnen, og drog igien til Akademiet, hvor han vandt alles Biefald, han skulde vinde; - selv Fyrsten agtede paa ham, og værdigede ham sit naadigste Løfte. Studeringerne vare fuldendte, Cleon berømt, og for nogle faae Maaneder tog han tilbage til den elskede Egn, hvor Seline viiste ham sin fulde Kierlighed og gientog ham sit første Suk, i hvilket den helligste Forsikkring til ham laae. Nu gik han ud at besee fremmede Lande, og han saae med ald Opmærksomhed paa alt vigtigt, at bereede sig til at blive en Seline værdig Ægtefælle. Han laver sig til Hiemreisen; men, ak - i Rusland blev af en anden reisende Landsmand forkyndet ham hans Dødsdom. - Seline var bortgivet, og ei længere hans – I største Hast erkyndigede han sig herom, og da blev ham berettet: Seline var blevet begiert af en rig og ordnet Mand - Hun havde nægtet det - fortalt sin Kierlighed, sin Eed til Cleon - Forældrene, som deels havde glemt Cleon, deels saae ham ei rig, ei ophøier (udvortes) endnu, havde søgt at forestille hende, at Cicon kunne være død, eller utroe - uagtet hans Forældres indstændige Forbøn havde tom Ære, og behængt Glimmer dervet Seline for Brudeskammelen, og der havde hun af Frygt for Forældres Unaade udstammet sit Ja indhyllet i Taarer. - Nu var hun ukiendelig af Sorg, og gyste kun, for igien at see Cleon. - Nei, foer han da, og Graad ledsagede hans Ord, hun skal det ei heller; men mi Hierte skal og ingen anden end Ormene og Støvet eie. Jngen Overtalelser hialp, endog af hans elskede Ledsager. Han tog Plads under Ruslands Fahne, som varede imod Tyrkernes Vaaben. Det Regiment, han stod under, fik Ordre at drage frem, og beleire en Fæstning; det laae der nogen Tid, og en Aften, just paa samme Tid og samme Dag at hans Seline var for et Aar siden overgivet til den anden, fik det med de andre der liggende Regimenter befaling at vove en Storm. Cleon og en af hans Venner, som og tiente der, og for hviiken han havde aabnet sit Hierte og hele følgende Plan, vare de første i Skydehullerne. Cleon faldt, og i sin Død overleverede sin troe Ven en Ring, som skulle af ham oversendes Seline; thi hun havde givet ham den. Det skede, hun modtog den, og saae den knap, førend Døden omspændte hende, og hendes rallende Læber udstammede et gode Cleon! Cleons Forældre havde alt fulgt deres Søn ved Rygtets Viished om hans Udeblivelse; og Selines Forældre oppebiede hende ei heller længe, og de bandede endnu i deres Død den Dag, da hendes Villie blev udlet, og Tvangen paalagt hende. Hviler roelig Cleon og Seline, hviler roelig, paa Eders Grave skal Vedbende snoe sig om Egene, og Duerne bygge deres Rede! Men, J Forældre som maaskee aldrig have tænkt, at noget sligt kunne hændes eder; vel er denne Fortælling en Digt; men lad Historien og sande Tildragelser raabe i eders Hier, hvor ofte noget lignende er hændet i tvungne Ægteskaber. J skal svare til eders Børns Vel; – finder J et ungt, agtet, dydigt Menneske, (med den Dyd de Unge af Mangel paa Erfaring kan have) og nogle af hans Lige kan være, (naar han ellers og har Stræbe Lyst,) at elske eders Datter, og der er Begges sande Kierlighed, og første og fornuftige, da, hvis eders og hans Stand og er passende, gyser ved at bryde Baandet. Lat hende før bie nogle Aar, opmuntret af eder til den store Dyd, Troeskab, til J see, om han stræber at giøre, og giør sig hende værdig, og skeer det, saa skiænk ham hende, at J kan gaae velsignede af dem, og velsignende dem i eders Grav, Dyd og Retskaffenhed og Stræbelyst skal af ham altid erstatte det Tabet af udvortes Ære, han for Øieblikke kan have, og, ved at bie, lider ei eders Børn; men, ved at tvinges, kan ei allerne Legemet, og det er det mindste, men Sielen, Sielen og Ægteskabs Ubrødelighed kan lide et fordømmende Skaar!