Norske Intelligenssedler, 1769-09-06
Fortsættelse fra forrige Uge. Prindsen fløi og styrtede sig saa at sige for Blanches Fødder, og da han saae den største Bedrøvelse malet i hendes Øjne, blev han derover Moodløs. Skiønne Blanche, sagde han til hende, sæt dog eders Sorg lidet til Side. Jeg tilstaaer at jeg efter Anseende er lastværdig; Men naar J bliver underrettet om det Forsætt, jeg i Henseende til Eder har fattet, da skal det, som J nu anseer som en Last, blive en kiendelig Prøve paa min Uskyldighed og den hæftige Kiærlighed jeg bær til Eder. Disse Ord troede Enriqve skulde formindske Blanches Bedrøvelse, men de tiente kun til at fordoble den. Hun vilde svare; Men Suk og Graad qvalte hendes Ord. Prindsen, forskrækket over at see hende saa betagen, sagde, hvorledes Madame, kand jeg da ikke stille Eders Uroelighed, Ved hvad Uheld har jeg tabt den Fortroelighed J havde til mig, Jeg, som sætter min Krone, ja mit Liv i Vove, for at blive Eiere af Eder, Blanche gjorde her ligesom Vold paa sig selv, for at forklare sig, sigende: Herre, Eders Løfter er nu af ingen Betydenhed, intet kand fremdeles binde min og Eders Skiæbne tilsammen. Ach Blanche, faldt hende Prindsen ind i Talen, hvad er det forskrækkelige Ord jeg hører, Hvem kand røve Eder min Kiærlighed? Hvem vil sætte sig imod en Konges Vrede, der før vilde see Sicilien i lys Lue, end tabe det Haab at eje Eder, Al Eders Magt, svarede den afmægtige Blanche, kand ikke hæve de Hindringer, som skiller os ad. Jeg er Feldt-Mareschallens Frue. Feldt-Marschallens Frue, raabte Prindsen, gaaende nogle Trin tilbage, Han kunde ikke tale meer, saa bestyrtset blev han over denne uformodentlige Tidende. Han tabte paa engang alle Kræfter. Han kastede sig ved et Træe, som stoed bag ved ham. Hans Ansigt blev blegt, han skielvede, var gandske forsagt; Øinene allene stode med ham, med dem stirrede han saaledes paa Blanche, at hun deraf nok kunde slutte, hvor nær den ulykkelige Tidende gik ham, som hun bragte ham. Hun paa sin Side betragtede ham og saaledes, at man let kunde see, at det smertede hende ligesaa meget som ham, og i disse Elskendes Taushed var noget forskrækkeligt. Omsider kom Prindsen dog noget til sig selv igien, skiød Hiertet op i sig, og sagde sukkende til Blanche, Madame, hvad haver J gjort: J omkommer mig, og J haver styrtet Eder selv ved Eders Lettroenhed. Det gjorde Blanche ondt at Prindsen syntes at kunde forekaste hende noget, da hun meente at have største Føje til at besværge sig over ham. Hvad, Herre, svarede hun, J har ikke allerne været troeløs, men vil endnu forstille Eder, Vil J at jeg hverken skal troe mine Øjne eller Ørne, men endnu holde Eder uskyldig, Nei, jeg maa tilstaae at jeg ikke har denne Magt over min Fornuft. Jmidlertid, svarede Kongen, disse Vidner, som J holder for at være saa ubedragelige, have dog forledet Eder og hiulpet til at bedrage Eder; Og det er ligesaa sandt at jeg er uskyldig og bestandig, som at Jer Feldt-Mareschallens Frue. Ej, sagde hun hertil, har jeg ikke selv hørt Eder forsikre Constance baade om Eders Haand og Hierte, Har J ikke forpligtet Eder i de Fornemstes Paahør at efterkomme den afdøde Konges Villie, og har Princessen, ikke modtaget Opvartninger af Eders nye Undersaatter som Dronning og Prinds Enriqves tilkommende Gemahl, Var det da en Taage for mine Øjne, Siig heller Troeløse, at J ikke haver holdet for at Blanche skulde saa eje Eders Hierte, at J for hendes Skyld vilde miste en Krone, og uden at fornedre sig og indbilde mig det, som J ikke føler til, eller maaskee aldrig har følt, da tilstaae heller at J har meen at være sikrere paa Siciliens Krone med Constance end med Leontios Daatter, J har og Ret derudi, Herre, en saa glimrende Throne kom mig ikke til meere end saadan en Prindses Hierte, som Eders. Jeg har været for indbildsk til at tragte baade efter det ene og det andet; Men J burde ikke bestyrket mig i denne Vildfarelse. J veed selv den Sorg jeg havde af Frygt for at miste Eder, og mig syntes det maatte ufeilbarlig skee, hvorfor haver J stillet mig tilfreds, Burde J betaget mig den Frygt? Jeg havde da snarere beskyldet Skiæbnen end Eder, og J havde i det mindste beholdt mit Hierte, i Mangel af min Haand, den jeg aldrig havde rakt en anden. Nu er det ikke Tid at undskylde Eder. Jeg er Feldt-Mareschallens Frue, og for at spare mig for hvad der kand flyde af denne Samling, som maatte være min Ære til Hinder; tillad da, at jeg, uden at mangle paa den skyldige Respect, forlader en Prinds, som det mig ikke er længer tilladt at anhøre. Fortsættelsen følger.