Aalborg Stiftstidende, 1832-09-22
En Kjøbmand, der havde en ung smuk Kone, maatte gjøre en lang Forretningsreise. Konen blev imedens bortført med Vold. Manden kom hjem, og hun anraabte hans Tilgivelse. Han fattede sig og tilgav tilsyneladende. Han samlede alle hendes Frænder til et Gilde, og under samme jagede han sin Hustru Dolken i Brystet i hendes Faders Arme. Hendes Brødre styrtede derpaa over det døde Legeme, sønderrev det og kastede Stykkerne for Hundene. Strax derpaa begav alle disse Rasende sig til Dommeren (Cadi) og een foredrog: "Herre, hvad er at foretage med et Træ, der ikkun bærer daarlig Frugt og giør Frugthaven Skam Det maa hugges om, lød Svaret. Du er en viis Dommer - gjensvaredes der - og vi have handlet efter Dine Ord. Nu fortalte de det Forefaldne, betalte Blodpengene, erholdt Dommerens Samtykke og vendte uden mindste Anger tilbage for at fortsætte det afbrudte Gilde. Hanekampen. (Denne Folkeforlystelse, som allerede var i Brug i det gamle Athen, finder endnu Sted i England, og da man her slaaer til Veds om Alting, saa er Hanefægtningen Gjenstand for betydelige Veddemaal. Nærværende Beskrivelse af saadan Kamp i London er taget af en nylig udkommen særdeles god Reisebeskrivelse.)De Egenskaber, en god Hane (at sige til Fægtning) maa besidde, er fornemmelig: Hovedet maa være smalt og langagtigt, Næbet kraftfuldt og bøiet, Øiet stort og mørkt, levende og fuld af Fyrrighed, Halsen tyk og lang, Kroppen kort og sammentrængt, Brystet velrundet; Hanen maa desuden staae fast paa Benene, ellers vil den ikke kunde staae sig længe i Kampen. Til den Ende maa Benene, være kraftfulde og lange, og ere de af samme Farve som Næbet, da er dette Fuldkommenheden selv. Fødderne maa være store og flade og forsynede med meget lange Kløer. En Kamphanes Holdning maa være ædel og utvungen, dens Gang imponerende; Vingerne maa være korte og stærke og ikke flossede, hvilket vidner om en god Constitution. Hanens Vægt maa ikke overstige 4 1/2 Pd.; veier den 3 a 4 Lod mere saa tilstædes den ikke til Kampen. En god Kamphane maa desuden være høi af Væxt, ikke meget feed, men stærk af Knokler og Lemmer. Der udfordres megen Kunst og Erfaring til at opføde disse Haner, og man har mange Skrifter herover. Af stor Vædi er det naar Hanen har en skarlagensrød Hals, thi denne er et ufeilbarligt Beviis paa, at Dyret er særdeles kraftfuldt og besidder stort Mod. Hanens Mod er kjendelig paa dens Stolthed, imponerende Holdning og majestætiske Gang. Et Tegn paa Kraft og Mod, der aldrig skuffer, er ogsaa naar Hanen hyppig galer i Hønsegaarden. Hanens Spore maa være kort men skarp. Saa ofte Modkæmperen faaer et Hug af Sporen, maa der flyde Blod, og det maa see ud som om hvert Hug var det sidste dræbende. Valpladsen er en kredsformet Bygning, stor og meget høi, rundt omkring ere 4 Rækker Bænke anbragte amphitheatralsk. J Middelpunctet er en afrundet Forhøining, (Estrade) af 20 Fods Gjennemsnit og belagt med en Straa matte. En uhyre stor Lysekrone med mange Arme er anbragt paa Plafonden, der oplyser Huset ifald Kampen skal skee om Aftenen. Entreen er 5 Shilling (omtr. 1 Spc.) For at Hanerne ikke skulle glide ud, gik en Tjener og fugtede Straamatten meget stærk af en Spand Vand. Tiden kom, og nu saa man et smukt, ungt og livligt Menneske komme frem, klædt i hvide cassimirs Pantalons, en blaa Jakke, Sko og hvide Strømper og et rødt silke Tørklæde, om Halsen. Han skulde være Secundant ved Hanekampen. Derpaa kom en aldrende, tyk og føer Mand med en Sæk paa Ryggen, i hvilken en af de kæmpende Helte var. Nu kom ogsaa Modparten med Secundant og Hane. Kæmperne kom ud af Sækkene og man saae de skjønneste og modigste Haner man kunde tænke sig. En uhyre Støi uden Ophør blandt Publicum var Følgen af den Mængde hidsige Veddemaal, der nu skeete. "Jeg holder paa Nash!" Jeg holder paa Flemming! (Hanernes Eieres Navne) lod det nafladeligt. Jmellem Nash og Flemming var Veddemaalet 200 Guineer somtr. 2000 Rbd.) N. overrakte sin Hanne til F. og F. sin til N. Enhver undersøgte den Modveddendes Hane nøie om den ogsaa var overeensstemmende med den Beskrivelse der var gjort over samme, hvilken Beskrivelse de havde til Haande. Kampen skulde begynde. Secundanterne slegede for Hanerne, klappede og opæggede dem stedse meere og meere, imod hinanden, forberedende dem til Kampen, og da de havde opluet deres Mod paa det Yderste, saa der var øiensynlig Fare ved at holde dem længere tilbage, gav de Sli paa een Gang og øieblikkelig havde ogsaa de Kæmpende fat i hinanden med hæftigste Raseri. Hanernes første Holdning, naar de staae imod hinanden er overraskende, ædel og pragtfuld. Secundanternes særegne Midler til at forberede Dyrene til Kampen, at oplue deres Fyrighed og at faae deres Raseri til at stige, er i Sandhed at beundre. Disse tvende Haner stode nogle Øieblikke Næb imod Næb, saa sprang de med utrolig Hurtighed mod hinanden og sammenslyngede deres Vinger saaledes i hinanden at de kun dannede en eneste Masse. Man kan ikke gjøre sig noget Begreb om disse Dyrs Spring, Hidsighed og Styrke. Den Støi som begge Haner gjør under Kampen er ligeledes af betydelig stærkere Virkning end som man kan gjøre sig Forestilling om. Strax efter det første Angreb saae man Flemmings Hane vakle, synke sammen og hans Blod at flyde; den var dødelig saaret. Secundanterne tog Hanerne op til Hvile, men satte dem snart ud igjen imod hinanden. Det lader sig ikke beskrive hvorom og kjelen de Folk omgaaes disse Dyr. Den saarede Hane lod nu Hovedet hænge, snart til høire og snart til venstre og søgte at støtte sig mod Jorden, dinglende som en fuld Mand, medens den raske Modkæmper skjød fuld af Fyrighed, Mod og usvækket Kraft løs paa den Overvundne, der nu maatte bøde med Livet. Men selv som Liig afgav den Faldne endnu et mandigt og stolt Syn. Den seiervindende Hane havde ogsaa faaet nogle lette Saar, men det syntes som om han, efterat have bestaaet i Kampen, var bleven dobbelt saa stor og kraftfuld som før samme; han debuterede end mere majestætisk og hans Øine syntes at være blevne større. Stundom er ved Hanekampen det første Stød allerede dødeligt, men stundom trækker Kampen sig ogsaa ud og da vise de pustende og udmattede Haner den samme Halstarrighed, samme Brøstfældighed og Beklemthed, som man hyppigen bemærker hos Bax=Kjæmperne. Sveden triller dem da ned af Fjedrene indtil endelig den ene bukker under for den anden. Mangen en af disse Haner naar de fodres, og de hugge Næbet hen efter et Stykke Brød, da er det med saadan Kraft som om et Menneske kunde slaae haardt i Bordet. Ny Mumietilberedelse.