Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-07-14
Physalier. Naturen er mærkværdig og fortiener Beundring i alle sine enkelte Partier, overalt vidner den om Skaberens Almagt og Storhed. Forskielligheden, iblandt Skabningerne er uoverseelig, deres Skikkelser høist frapperende og forunderlige, og den opmærksomme Naturens Betragter henvender sine Blikke fra eet Underværk til et andet. Jmidlertid maae man dog tilstaae, at Havet indeholder de besynderligste og ofte de pragtfuldeste Skabninger. Jblandt disse kunne Physalierne (Søeblærerne, regnes; disse Dyr see ud som langagtige og meget krummede Blærer, af lyseblaae Farve og med et purpurrødt Hoved og purpurstribet Hale, over Ryggen paa dem hæve sig en Kam der er hvidblaae med purpurrøde Striber og omgivne af en Kant af samme Farve; Kammen har næsten Figuren af en Halvcirkel. Under Bugen sidde mangfoldige meget lange azurblaae Føletraade, som gaae ned i Vandet, og som have den Egenskab at de brænde som Nelder naar de berøre Huden. Den Naturkyndige Peron, som reiste med Kaptain Baudin omkring Jorden, saae dem svømme omkring paa Havets Overflade ved Kysten af Afrika. Søefolkene, siger han, kalde dem Fregatter, Goeletter og Galeier; de udstrakte deres azurblaae Arme vidt og bredt omkring sig; men vee den, som vover paa at røre ved dem; thi de ere forsynede med en stærkt Gift. (Biblioth. f. Reiseb. 57 Th. 44. Hr. Meyer, som ligeledes har observeret dem paa Havet, siger: at det vel kun sieldent møder, at en Søefarende passerer de Farvande, hvori de opholde sig, uden at han forsøger paa at fange disse smukke Dyr for at beundre og for at forbrænde sine Hænder paa dem. De utallige Fangetraade, som hænge ned fra Basis af Blæren, ligesom Haarene paa Gorgonernes Hoved, og i krusede Lokker, ere farvede pragtfuldt blaae og violette, og ere ofte 2, 5 til 4 Fod lange; ved den ringeste Berørelse af dem bliver Huden rød og hæver sig i Vabler. Koffardiecaptain Wendt, som nyelig har udgivet en Beskrivelse over sine store Søereiser, fortæller, at da han paa sin første Reise omkring Jorden kom med Skibet Lovise i Nærheden af Linien, saa kom en meget smuk og stor Søeblære drivende forbi Skibet. Eng ung Matros, som besad et udmærket Mod og Forvovenhed, sprang nøgen ud i Søen for at hente Dyret. Han greb fat paa det; men i samme Øieblik omspændte det ham med sine halvanden Alen lange Arme. Han blev yderst forskrækket, følte en brændende Smerte over hele Kroppen, raabte om Hielp, og kunde neppe vinde hen til Skibet for at trækkes op paa det. Man rev Dyret af Kroppen paa ham og rensede hans Hud, men Smerten og Hudens Jnflammation var saa stor, at han faldt i en Feber, forbundet med Raserie, dog kom han sig, uagtet man næsten havde opgivet Haabet derom. (Frorieps Notitzen der Naturkunde. 1834 Sept., 42 Bind, Side 2425). Hr. Bennet, en fortrefselig Naturkyndig, som har udgivet paa engelsk et Skrift, i to Bind, om sin Reise til Australlandet, og som den engelske Regiering har for nyelig ansat som Naturforsker i Sidney i Nyesydvallis, beretter i denne sin Reise en Erfaring han har gjort om dette Dyrs farlige Egenskab: Han havde fanget et Exemplar paa Havet; han tog sig ikke i Agt for det, og det tog fat paa een af hans Fingre; først kom det ham for som han havde brændt sig paa en Nelde; men efter nogle Minuters Forløb indfandt sig en brændende Smerte, som udbredte sig over hele Armen, gik tilsidst op i Skulderen og Brystet og voldte en stærk Beklemmelse, og det varede til ud paa den følgende Dag inden det Onde vilde gaae over Han observerede, at den brændende Egenskab tager af hos Dyret, naar det har været taget en Stund op af Vandet; men er den nyelig tagen op og man skiærer disse Føletraade af, saa beholde de en lang Tid deres brændende Egenskab, og selv i et Klæde, som man havde betient sig af for at aftøre Tentaklerne, blev den brændende Egenskab tilbage i en heel Uge, uagtet den giftige Virkning var ophørt.