Jyske Efterretninger, 1822-03-11
Den bekonomiske Correspondent har følgende Udtog af et Brev fra en Landmand i Haderslev Aa Den første Grund, hvorfor det slesvigske Landvæsen, staaer faa langt tilbage for det Holsteenske, lige ger i Udskiftningen, ved hvilken man er gaaet ud, fra den Synspunkt, at enhver Jordeier, skulle have noget nærliggende og noget længere bortliggende Jord. Herved blev Dyrkningen sværere og Opsigten vanskeligere, og Distriktet faaer en Mængde Markveie at vedligeholde, som især, naar Føret er flemt, medtager megen Tid og Arbeide, ja hvilken Tid medtager ikke det ved Frem= og Tilbagekjørsel ved Pløining, Møgagen og Høst. Og indtræffer slet Veir i Høsten, hvad taber da Landmanden ikke i flere Henseender, ved at hans Jorder ikke ere ved Haanden. En anden Grund ligger i Tiendeindretningen. Landmanden maae nu, i Forhold til sin Driftighed og Omkostninger, bestandig afgive 1/6 af sin Jndtægt, hvilket istedet for at opmuntre ham til Agerforbedring, afholder ham derfra. Agerens Forbedring staaer ikke i et gunstigt Forhold til Tiendeafgiften, og hvad der er god Græsbund eller ligger langt borte, lader man altsaa heller ligge til Græsning. - Den tredie Grund ligger i Mangel paa store Jordbesiddere, der have den egentlige Sands for Landvæsnet, og altsaa kunne foregaae den store Hob med Exempel, ved at anstille Forsøg og give Exempel paa Forbedringer. - Jkke heller opmuntres Landmanden nok, men hans Kraft er fra alle Sider svækket ved Pengeforandringer, forskjellige Slags Præstationer og Reqvisitioner, og ved at han meer og meer er underlagt de høiere og lavere verdslige og geistlige Øvrigheders Vilkaarlighed. - For en 15 til 20 Aar siden synes det at Bondestanden begyndte at hæve sig, Jordbruget og Qvægavlen forbedrede sig; men saa indtraad den ulykkelige Crisis med Pengeforandringen og andre Byrder, Eiendommen sank i Værd og Landmandens Credit tabtes. De faa, der endnu havde noget, laae det enten til Side eller disconterte med det. En Landmand, der under saadanne Omstændigheder skal gjøre Laan, og iforveien ikke har en ganske gjelfri Eiendom, kan ikke røre sig til nødvendige Bekostninger, men maae takke Gud, at det Hele ikke gaaer til Grunde for ham. Jeg meddeler Dem - min Synsmaade af Tingene, og slutter med den Overbeviisning, at en bedre Fremtid kan forberedes, ved en stadig Stræben efter det Bedre, ved hensigtsmæssige Landboeanordninger, ved en god og upartisk Bestyrelse, ved Publicitet og ved Nationens Uddannelse paa enhver Maade. Maatte kun den Kortsynede ikke tillade sig at tilregne Selvtænken, som en Forbrydelse, og Sværmere paastaae, at Mennesket uden Fornuft og Forstand er et Dyr, der hverken kan blive godt eller ondt Ville man ogsaa paa den anden Side stræbe ved gode Politieanordninger, af hvilke vi endnu mangle en Deel, at bortfjerne Culturens Hindringer. Ville blot Embedsmændene, især de underordnede, overtyde sig om, at de vise sig meest fortjente af deres Konge, Fædreneland og Medborgere, ikke naar de fremstille dem som Herrer og som Communernes despotiske Overhoveder, som de hverken ere eller skal være, men betragte deres Forhold fra den sande Synspunkt, nemlig ikke allene som Kongens, men som Landets Tjenere, og betænke, at det er enhver Mands Pligt, at vise Agtelse, Hoflig hed og Velvillie mod dem, der giver dem Brød og Underholdning. Præsterne ere vist ikke, ifølge deres Bestemmelse, unyttige Medlemmer af Staten, men de indskrænke deres Virkekreds naturlige Grændser, naar de troe sig blot at være skabte for Prædike= og Skriftestolen. Folket seer i dem sine Lærere, sine Raadgivere, sine Oplysere og sine Hjelpere i vidtløftig Forstand. Men finder Bonden ikke i Præsten sin hielpende Raadgiver, finder han vanskeligen en saadann. Dog for at være dette, forlange vi ikke Glimmer af vor Lærestand, men virkelig Fortjeneste, ikke Ordbram, men Sands og Forstand, ikke mystiske billeder, men Viisdom og Raad i de Tilfælde i Livet, hvor det gjøres nødvendigt. Regeringen skal ved Magt bringe Lovenes Overtrædere inden for Ords og Retfærdigheds Grændser, men Religions-Læreren skal rodfæste den almindelige Stemning i Folket til en retlig Adfærd. Den bedre Aand hos Embedstanden, geistlig og civil, fremmes af sig selv, naar det tillades Communer og Districter selv at vælge deres Embedsmænd, hvorpaa Hertugdømmerne afgive paa flere Steder Exempel; thi da veed Embedsmanden at han er til for det Samfunds Bedste, hvortil han kaldes.