Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-05-30
En af mine Bekiendte havde kjøbt en Gaard, hvorved fandtes en Have, der var anlagt i den, med Rette kaldte stive Franske Smag, og med alden Bekostning, Le Noitre ikke ændsede. Da han var blevet raadig over Haven, harmedes han over de idelige Hække og over Alleerne, der bestode af ufrugtbare Træer, som desuden gjorde Haven uduelig til egentlige Haveværter, hindrede Solens og Vindens gavnlige Jndflydelse paa Frugttræerne o. s. f. Vel medtog Godset, der ikke var i Velstand, endeel af hans Arbeidstid, dog anvendtes daglig et Par Timer i Haven, hvilken han tog under sin personlige Beskyttelse. Han foer ei. frem som Ødelæggelsens Morderengel, kalfagtrede ikke alt. Nogle af Hækkene mistede sin halve Høide, andre, som vare syge, afhuggedes ved Jorden. Nogle af de indre Alleer bortryddedes. Snart saae Haven ei længere ud som en Sygestue. Nu gjordes nogle saakaldte engelske Anlæg som ved den snilde Maneer, hvorpaa han vidste at forene disse krigførende Magter, syntes at være forenede en evig og ønskelig Fred, endskiøndt flere Politikere ere af den Mening, at kun den ene af disse Magter kan trives ved den andens totale Ødelæggelse. Ved Godsets Tiltrædelse var Haven især prydet med en Mængde Figurer, malede paa Brædder, en halv Eskadron Bosnakker, Bønderfolk, Gardere, Mænd med Perukker, Pung og Pibekrave. De stode Skildvagt i Hækkene, eller tog deres Middagsluur i Buskene eller paa Terrasserne, og Gudnebillederne drev meget syndigt Væsen paa Jorden. Det meste af dette Skramlerie hensattes i et gammelt Lysthuus, hvilket forandredes til en Maskeradesal, thi, tænkte Eieren, det kan dog tiene til at kyse Fugle. Efter nogle Aars Forløb kom han selv en Dag i Lysthuset, forat hente et Par Bosniakker, der skulde passe paa, at Spurvene ei plyndrede Kirsebærrene af et Par Træer, han selv havde plantet. Hvor studsede han ikke. Tidens Tand havde gavet dygtig i mange Ansigter, og Musenes i Klæderne. Have folkene, der daglig hentede Arbeidsredskaber i Havehuset, og satte dem ind igien om Aftenen, havde under et indfaldende Tordenveir moret sig med at sætte Billederne i forskiællige Grupper, og denne sære Blanding var det, hvorover han især studsede. "Jeg vil følge Naturens Børn, sagde han og fra dette Øieblik af blev dette Lysthuus ham kiært. J sin Barndom havde han lært lidt af Portraitmaling. Farver og Pensler maatte for en Dag, og han sad hele Timer for sine Træg der. Hans Kundskaber kom ret tilpas. Minerva laae besvimet. Tilskuerens Seeglas var sønderslagen. Af Jris var intet tilbage uden det blegrøde Svøb. Apollo havde tabt sin Lire. Som Barbeer, Haarskiærer, Skrædder og Skomager søgte han med hielpsom Haand at erstatte Tidens og Musenes Ødelæggelse. Han gav mangen 45 Aars Skiønhed hendes 20 Aars Ansigt igien, og det langt smukkere end et heelt Apothek Sminke æsker formaaede. Hans Kaarder vare langt mindre begiærlige efter Menneskeblod end Sværdfegerens, endskiøndt de til Duellering befandtes at være de tienligste. Prometheus satte sine nye Mennesker i sin Have. Ligesom hiin fortørnede denne Guderne paa Jorden med disse, som de kaldte Karrikaturer, men han skaffede sine Ungdoms-Venner og akademiske Bekiendte, som besøgte ham mangen Moerskab, thi hans Billeder fremstillede Grupper og Scener, tegnede af erkiendte Mestere, Heiberg, Storm, Samsø, Falsen og Rahbek, og hvori følgelig en og anden traf et Ansigt, Mave eller Næse, der lignede hans egen. Naturen havde tildeelt Havens Herre lidt sarkastisk Lune. Et feilslaaet Givtermaal, hvori den Skiønne spillede en høist uanstændig Rolle, formindskede det ingenlunde. Hans Beskjæftigelse bestod i at buldre med sine Bønder, men tillige ved Udskiftning og Arvefæste at forbedre deres Tilstand, og i at passe sin Have, samt i at male og gruppere sine Træbilleder. Anecdoter af den virkelige Verden forestillede han, samt Scener af Revolutionshistorien, ved sine døde Skuespillere. Tidens og Egnens skammelige Krønike ydede ham sine Hauyt- und Staatsactionen, ja hans egen Dulcinea og hendes værdige Ridder, der endnu stedse tirrede ham, blev heller ikke skaanet. Hans Venner, der enten besøgte ham ugentlig eller om Sommeren opholdt sig hos ham, glædedes ved flere af hans traffende og rigtiges Jdeer, overraskedes hver Morgen og Aften ved Nyheder, men Egnens Beboere skyede ham tilsidst mere end Pesten, thi Haven var for dem det meest æreskiænderske Avistrykkeri, værre end det i ***. Haven blev ikke besøgt af Adelen eller med Adel Privilegerede, at sige af dem, der ikke kunde taale at see deres eget Jeg der; ikke af Aristokrater, Vellystlinger, Almuesundertrykkere. Nogle Reisende kom af Nysgierrighed, men de fandt sig skuffede. Nøglen var borte. Nu saa fortæl dog hvad der var i den Have. Mine Damer og Herrer, De behage at undskylde mig. Jeg tør ikke. Gaae selv i Haven. De vil sikkert finde dem der i Kreds af deres Slægtninge og Venner. P. D. Faber. Til en Ven paa Landet. XIII.