Viborger Samler, 1848-01-20
Frankerig. J sin Tale imod Ministeriets udenrigske Politik yttrede Mesnard, at det er en stor Feil af Ministeriet, at det har givet Oppositionen Stikordet; Rien, rien, rien, (Jntet, Jntet, Jntet, og at det er endnu større Ulykke, at dette Rien kan i Oppositionens Hænder blive til Noget. – J sin Forsvarstale for Ministeriet maatte Guizot dog indrømme, at den ved Regningstribunalet herskende Vane, at kjøbe Pladser og sælge disse, var en beklagelig Misbrug, men at denne Uskik ikke havde taget sin Begyndelse under hans Administration, og at han var berettiget til at understøtte enhver Forholdsregel, som sigtede til at afhielpe disse Ulemper Derefter reiste Grev Mole sig med Livlighed, og erklærede, at om endog saadanne Misbrug havde fundet Sted i tidligere Ministerier, saa kunde han dog forsikkre, at i hans Cabinet og med hans Vidende havde saadanne Kjøk- og Salg ikke fundet Sted. Hertil taug Guisot, og Pairen Barthe gav nogle forsonende Erklæringer. Ogsaa Hippolyte Passy og Grev d'Argout reiste sig for at erklære, at de ingensinde under deres Administration havde taalt saadanne Misbrug, hvorefter Guizot undskyldte sig, idet han afgav den Erklæring, at han ikke havde anført Kiendsgierninger og Navne og ikke anklaget Nogen. Om Abdel Kaders sidste Forsøg paa at bane sig en Vei igjennem sine Fjender og om hans Overgivelse til General Lamoriciere meddeler Augsb. Allg. Zeitung er Correspondentefterretning fra Oran af 28de Decbr. hvori det hedder, at Abdel Kader havde efter sit modige, men mislykkede Angreb imod Muley=Ahmeds Leir indtaget med sin Deira en fast Stilling imellem Floden Maluia og Bjerget Kebdana. Her tog han sine sidste fortvivlede Forholdsregler til Flugt, thi han maatte renoncere paa Muligheden af en gunstig Vending af hans Skjebne. Hans tappre Svoger El-Hadsch Mustapha=ben=Tamy, den modige Chalifah af Mascara, var falden i den natlige Storm paa den maroccanske Leir, fire af hans tappreste Agas havde bødet med Livet for deres Tillid til hans Mission; Antallet af hans "troe Krigere var dalet ned indtil henved 800; hans Skat var tom; Levnetsmidlerne fortærede, Modløshed og Fortvivlelse havde bemægtiget sig hans Omgivelse. Den maroccanske Sultan forlangte ubetinget Underkastelse, og Gen. Lamoriciere værdigede hans Epistler intet Svar. Han vilde vove det Yderste; han vilde flygte til Orkenen. – Alene, eller kun ledsaget af nogle faa Tilhængere, vilde dette dristige Foretagende udentvivl være kronet med et lykkeligt Udfald. Men Abdel Kader kunde ikke overtale sig til at forlade sin Deira, Asylet for hans af alle Arabere elskede Moder Lella Zohra; han kunde ikke overlade sin Kone Lella Keira, sine Børn og Paarørende til Beduinstammernes røverske Anfald eller til de maroccanske Stammers Blodtørst. Han fattede hurtig sin Beslutning. Det lykkedes ham uhindret at drage igjennem Triha=Sletten; derefter vendte han sig imod Østen i den Hensigt at omgaae den Bjergkam, der adskilte ham fra hans Forbundne, den mægtige StammeBeni=Snassen. J Forening med disse vilde han derefter endnu engang forsøge Vaabenlykken. Men denne strategiske Bevægelse kunde han ikke udføre uden at betræde det franske Gebeet i Nærheden af Nedroma for derefter at forlade det ovenfor Lalamargnia, og saaledes vilde nu Skjebnen det, at netop den General, som han af alle franske Anførere frygtede allermeest, som saa ofte havde gjennemkrydset hans Planer, skulde befinde sig i den Egn, hvis Enemærker han maatte berøre. Lamoriciere havde erholdt Underretning om Emirens Skridt. Han afsendte strax 20 Spahis for at erholde tilforladelige Efterretninger. Disse africanske Ryttere behøve kun at aflægge den røde Burnus for ikke at kunne adskilles fra den almindelige Araber, og de anvendes fornemmelig af denne Grund til at foretage Recognosceringer. Kl. 2 om Natten brød Lamoriciere op med et Troppecorps af 4000 Md., hvoriblandt 1200 Ryttere. Neppe havde Generalen tilbagelagt en Miil, førend flere af Abdel Kaders Rytteranførere. kom ham imøde med den Bøn, at han vilde modtage deres Underkastelse og udfærdige dem et Aman. Generalen lod sig ikke opholde; han svarede dem, at de kunde være sikkre paa en god Behandling; nu havde han ikke Tid til at tale med dem, de kunde jo som Tegn paa deres oprigtige Underkastelse – begive sig til den franske Leir. Kort derefter red den forud sendte Officier ved Spahiscorpset, ledsaget af en af Emirens Agas, hen til Generalen. Den af Emiren afsendte Aga bad om frit Leide for sin ulykkelige Herre, der var tilsinds at underkaste sig saa hurtig, som Omstændighederne tillode det. Efter africansk Skik overrakte Lamoriciere Agaen sin Sabel og det Directeuren for det arabiske Bureau tilhørende Signet med det Hverv at overbringe Abdel Kader dette Underpant; han lod ham sige, at fra dette Øieblik vilde AbdelKader modtages som en Ven, og at han nu ogsaa ventede at erholde hiint snart tilbage af Emirens egen Haand. Armeecorpset gjorde Holt, og da Generalen erfarede, at Beni-Snassen-Stammen gjorde Mine til at udplyndre den fra sin Magt nedstyrtede Helts Deira, saa afsendte han Halvdelen af sit Rytteri til Deiraens Beskyttelse. Han vendte derefter tilbage til sin Leir, hvor han modtog de arabiske Høvdingers Underkastelse. To Timer senere overrakte den foranførte Aga Generalen et Brev fra AbdelKader, hvori han erklærede, at han personlig vilde underkaste sig ham den næste Dag. Exemiren udbad sig som en Gunst at maatte blive ført enten til St. Jean d'Acre eller til Ægypten; han takkede for Oversendelsen af Sabelen og Signetet, der skulde tjene ham som Leidebrev, og sendte begge Dele tilbage med den bemærkning, at han stolede paa de Franske, der endnu aldrig havde brudt deres Ord. Ministeriet havde allerede for længere Tid siden indseet, at Abdel Kader i ethvert Tilfælde hellere vilde overgive sig til de Franske end til Maroccanerne og havde derfor forsynet Gouverneuren i Oran med de fornødne Fuldmagter. Faa Ord fra Lamoriciere underrettede Emiren om, at hans Ønske skulde blive opfyldt. Til samme Tid indtraf den Efterretning, at alle de Arabere, der befandt sig ved Deiraen, havde underkastet sig de Franske. Denne vigtige Efterretning bevægede Generalen til selv at indhente nærmere Underretning. Han steg til Hest, og i samme Øieblik meldtes der ham, at Abdel Kader ventede ham ved Sidi-Jbrahims Marabut. Generalen galopperede med sit Følge hen til dette, i de africanske FelttogsHistorie berømte Sted, hvor den 25de September 1845. femhundrede Soldater bleve efter heeltemodig Modstand deels dræbte deels tagne tilfange. Det var som om Skjebnen havde udvalgt som Vidne til Abdel Kaders dybeste Admygelse dette Sted, for at erindre ham om, at han for stedse har vanæret sig ved at give befaling til de overblevne Heltes Nedsabling. Exemiren, ledsaget af faa Tjenere, ventede staaende Generalen, der sprang af Hesten og gik Emiren imøde. Mørkt og bekymret var Abdel Kaders Ansigt; dog var hans Holdning stolt; efter at have hilset paa Generalen, bad han denne om, at han vilde modtage hans Sabel som et Tegn paa hans Agtelse. Kort derefter rede de sammen til Nemours, hvor Hertugen af Anmale nylig var landet. Prindsen skal have bebreidet Exemiren den af ham udøvede Grusomhed imod de franske Fanger ved Sidi-Jbrahim, hvortil Abdel Kader svarede: Du veed, hvad Krigen undertiden tvinger en Anfører til; denne Handling er iøvrigt den eneste, som betynger min Samvittighed; er det Dig ikke nok, at Du seer mig saaledes straffet?" – Endskjøndt Mange ret godt vidste, at Slutningsacten af dette Drama var forhaanden, vilde dog ingen være den første til at melde Emirens Capitulation; men da den store Hob saae den ellers saa alvorlige Lamoricieres muntre Aasyn, forsikkrede den ogsaa med drøie Eder, at den alvorlige General kunde kun lee saaledes, naar han havde faaet fat paa Emiren." Den indfødte Befolkning stod stum og stille i Gaderne, stille og traurig opløstes Hoben, og de ellers saa besøgte Kaffehuse stode tomme. Jøvrigt ere de algierske Journaler misfornøiede over at Abdel Kader ikke er bleven bragt til Algier, for at de arabiske Høvdinger kunde overbevise sig om, at deres forrige Herre nu var de Franskes Fange. Men Hertugen, har af Agtelse for den styrtede Fyrste villet skaane ham for en saadan Ydmygelse; ikke at tale om, at flere Grunde tilraadte at lade Exemiren snarest muligt forlade den algierske Jordbund.