Berlingske Tidende, 1829-08-07
Tyrkiet. Tyrkernes Humanitet imod Dyr contrasterer paa en besynderlig Maade med deres Grusomhed mod Menneskeer; om en heel Provindses Jndvaanere hastonaderes eller halshugges, er dem ligegyldigt, men aldrig tillade de sig at mishandle en Hest eller en Cameel. De udmærke sig ved en vis udvortes Decenz, medens de hemmeligen hengive sig til de vederstyggeligste Laster. Deres Adfærd er tilsyneladende aabenhjertig og cordial, men alt for ofte skjule de under Velvillies Maske de afskyeligste Planer til at ødelægge deres Trædskheds Offere, som i Tillid til deres falske Venlighed intet Ondt ane Den tyrkiske Justits har været meget roest, men nu er det notoriskt, at Dommerne lade sig bestikke, og at den, der betaler bedst, vinder sin Sag. Endskjøndt Loven straffer falske Vidnesbyrds Aflæggelse med Døden, saa ere saadanne dog i intet Land saa talrige eller saa let erholdelige som i Tyrkiet. Kunde man altid med Sikkerhed slutte fra Regjeringen til Folket, saa maatte man ledes til den Slutning, at den tyrkiske Nation er Menneskeslægtens svorne Fjende, et Tugtens Riis i Forsynets Haand, Fra Donaus Kyster indtil Bredderne af Propontis, finder den Reisende mange Anledninger til at fornye denne bemærkning. Han seer frugtbare Provindser ligge øde, de Levninger af Konst, som han finder, tilhøre en ældre og bedre Tidsalder; Alt hvad han opdager af den nærværende, røber Barbarie og Forfald. De faa Byer, som han finder paa sin langvarige og kjedsommelige Reise, ere faldefærdige; de yderst faa Landeveie, (disse Civilisationens store Befordringsmidler) der endnu ere til, ere enten fra Rommernes eller fra den store Sultan Solimans Tid; men ogsaa disse ere deres Undergang nær. Hvorsomhelst Tyrken optraadte, der flygtede Videnskab og Konst og al Civilisation, vild Grusomhed og Ødelæggelse betegner hans Fied. "Hvor Sultanens Hest har traadt, der voxer intet Græ meer, dette tyrkiske Ordsprog er desværre alt for sandt. Constantinopel og de velbefolkede Landsbyer ved Bredderne af Bosphorus contrastere vel med hiin sørgelige Skildring, men de skylde Provindsernes totale Forfald deres tilsyneladende Lykke. Hines ulykkelige Jndvaanere, flygtende for Under= og Overøvrigheders Undertrykkelser og Udsuelser, flokkede sig til Hovedstaden, og dens nærmeste Omegn, hvor de (det samme er jo i alle Lande Tilfældet.) ere mindre udsatte for Smaadespoters Chikaner. Denne det tyrkiske Rigsbjertes Fuldblodighed betragter jeg som et af de værste Sympidmer, der tydeligen nok tilkjendegiver den Sygdom, hvoraf Legemet selv er angrebet. Selve det skjønne og riige Constantinopel gaaer sit Forfald imøde. - Ved det græske Folks Fraskillelse har Tyrkiet mistet den ypperste Deel af sin Befolkning, sine rigeste Kjøbmænd, sine eneste Videnskabsmænd, sine bedste Søemænd. Det vover nu en hervisk Kamp med alle de Farer, der hobe sig imod det; men denne convulsiviske Anstrængelse synes at være en Døendes Agonie. Historien indeholder intet Exempel, der lader haabe et saadant Folks Regeneration, som det tyrkiskes. Vidne til CivilisationsUdbredelse til physisk og politisk Vældes Udvidelse hos alle europæiske Nationer, rundt omkring det, er det vedblevet i samme Tilstand, hvori det var, da det først trængte ind i Europa, ikkun med den Forskjel, at Tyrkerne for længesiden have ophørt, ved krigersk Energie at være vestlige Nationers Skræk. (J Franklands Beskrivelse af hans Ophold i Constantinopel og i de tyrkiske Provindser, som nys er udkommen i London, findes disse meget interessante Træk til den tyrkiske National-Charakteer.)