Viborger Samler, 1794-03-03
En rig Benedictiner=Abbed, der havde 2500 Unzer i Guld i sin Mantelsæk, faldt til sin Ulykke Angiolino i Hænderne. Den altid redelige Røver tog blot den halve Deel aff denne Sum fra ham, og sagde: han behøvede een Deel deraf, til at udstyre en fattig Pige, en anden Deel, til at understøtte nogle fattige Landbeboere, og det Øvrige til hans Selskabs Nødtørftigheder. Fra det Øieblikaf, da han blev inddragen og kastet i Jern, lige indtil hans Henrettelse, forholdt han sig med megen Værdighed og Resolution. Det hele Land tog Deel i hans Skjebne. Man procederede summarisk imod ham, havde man fulgt de sædvanlige Formaliteter, var Angiolino ikke kommen til at døe for Bøddelens Haand. Neapolitanerne tale endnu med Henrykkelse om denne berømte Røver. De betragte ham som en Martyr, der faldt som et Offer for hans Kierlighed til Folket Denne forvovne Mand, som havde kun 120 Folk under sin befaling, vovede at begynde en Underhandling med Kongen. Han tilbød sig, at vedligeholde den største Sikkerhed i det Jndre af Kongeriget med sin Trop, dersom Hs. Majtt. alene vilde bevilge ham en ærefuld Rang. For sig og sine Folk forlangte han J Sandhed, Angioling var kun en ringe Sold. meget uegennyttig; med en samvittighedsfuld Lighed deelede han sine Rov med fine Kammerater, og var tilfreds med en Anførers og befalingsmands Ære. Han forvaltede Selskabets Kasse med den største Troeskab; og forlangte, at enhver af hans Folk skulde selv eftersee Regningerne og kiende Financernes Tilstand. Angiolino deel Duca har aldrig begaaet et Mord, ei heller engang et Tyverie, hvormed Jndbrud var forbunden. Han fordrede med høien Røst, eller skrivtlig, paa en meget høflig og forbindtlig Maade. Hans Forhold havde saaledes tilvunden ham Hierterne, at, naar han nogensteds lod sig see, løbe alle Mennesker ham i Møde, for at vise ham Ære. Hans Folk bar Ærefrygt for ham, og udførde hans befalinger med Nøiagtighed. Havde denne Mand befundet sig i en bedre Forfatning, kunde han have gjort Neapolitanerne væsentlig Tjeneste, især i en lig den franske Revolution, som havde været meget nødvendig, for at forbedre de Regieringens Misbruge, under hvis Trykning Folkene i begge Sicilierne sukke Her er Aarsagen, der bragte hiin Mand til, at sætte sig i Spidsen for en Røverbande. Angiolino var en fattig Bonde, som betiente sig til sit Arbeide af en Muulæsel, der tilbørde hans Gods herre. Dette Dyr døde; og Godsherren vilde have det betalt. Angiolino var ei i Stand til, at udreede Summen; han blev forfulgt, og tvungen til, at sælge de faa Sager, han havde. Bragt til Fortvivlelse, slog han sig nu til nogle Stratenrøvere, og blev Adelens Plage, paa hvilken han stedse siden søgte at hævne sig. En af de største Uretfærdigheder, Angiolinebebreidede Baronerne, var den store Uvidenhed, i hvilken de holdte deres Vasaler. Da han blev Kongen paa det flade Land, skammede han sig ved, at være saa lidet underviist; han lærte at skrive og læse, og forhvervede sig endog Beundrig formedelst Energien i hans Stiil. En vis Paglietti, en besynderlig Mand, som talede med Fornøielse om hin berømte Røver, foranstaltede en Samling af hans Breve. Jeg har læst nogle deraf, som synes mig at være skrevne med den Værdighed og det Eftertryk i Stiilen, der anstaaer et Overhoved, som er vandt til, at give befalinger, og at see dem fulgte 7).*) Af von Archenholz's Minerva for Janv. 1794.