Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-06-05
At en viis Regjering med opmærksomt Blik betragter selv de negative Livsyttringer i Folket, og, af en Tavshed, som den, der betegnede dette Aars 28de Mai, maa finde sig stærkt tiltalt, er ikke at omtvivle. Festen er heller ikke ophævet; den er blot udsat Maaskee vil den vorde feiret dobbelt næstegang. Frederik, høitelsket Jhukommelse, have vi formeget at takke til at vi skulde de høve nogen Mindelse derom. Han gik til Hvile med det Ønske, at hans Folk maatte vorde ført Tidens Oplysning imode; det er ikke blot Riget, ikke Undersaatterne, Thronfølgeren har faaet i Arv efter ham; det er ogsaa det store Hverv, at fuldende et Værk, der, om det endikke udtrykkeligt havde bebudet sig selv som en Begyndelse, dog allerede tilstrækkeligt har viist, at det, i sin nuværende Form, ei engang formaaer at holde Skridt med et kort Spand af Dage. Er det Stænderinstitutionens Øiemed, at føre Folket Tidens Oplysning imode, da vil Regjeringen vist lade det være sig magt paaliggende, i den dybeste Rod at efterspore det Phænomen, vi nu see gjentage sig hele Landet rundt, at Folket nemlig, paa enhver lovlig Maade, arbeider paa, at føre Stænderinstitutionen, Tidens Oplysning imøde. Denne Jnversion synes at bekræfte, hvad Mange mene, at de raadgivende Stænder nu have opfyldt deres Mission, at Folket, i sin raske og frodige Udvikling, har overfløiet dem, og at den Utilfredsstillethed, som nu nedspænder Gemytterne, har sin gandske naturlige Grund i, at man skal acqviescere ved Noget, som Man føler, at være voxet fra. Det vilde ogsaa sig være en Urimelighed, om man ikke i Danmark skulde gjøre den samme Erfaring, som man har gjort i andre Lande, at den gamle Jnstitution, vi kalde Provindsialstænder, bevæger sig tungt og uden synlig Jndflydelse paa den nyere Tids offentlige Anliggender. Hvorfor det offentlige Vel ikke skulde kunne fremmes paa samme Maade hos os, som i de meest civiliserede Lande paa Jorden, er sandeligen ikke let at indsee. Vi maae kaste vore Øine, hvorhen vi ville, saa overbevise vi os om, at Constitutionalismen bærer de skjønneste Frugter for Folkenes Vel. Skulde da Danmark være en med Forbandelse belagt Jordbund, hvori et saa ædelt Træ ikke skulde kunne komme frem? Hvor en friere Forfatning er indført, er med det samme en Masse af politisk Dannelse opdukket af Folkets Hjerte, energiske Besparelser i Statshuusholdningen ere indførte; Reductioner i Militairetaten have fundet Sted; Censurens Ophævelse er sat igjennem; mange Landmanden trykkende Byrder ere lettede. Vi henvise navnligen til Baden og til Baiern. Ogsaa her have Stænderne, ligesom hos os, ideligen maattet høre deres Jncompetents, men endnu er det i frisk Minde, hvorlunde de Deputeredes Kammer i Baiern saagodtsom eenstemmigt nægtede sit Samtykke til endeel Udgifter til Kunstgienstande, til Jndkjøb af Malerier, til Frescomalerier i Hofhavens Arkader osv., og at det, skjøndt Rigsraadernes Kammer billigede alle disse Poster, dog lykkedes Deputeretkammeret, at sætte endeel Besparelser igjennem, navnligen i Henseende til Hofetaten. Ved Presseforhandlingerne undgik Minister von Schenk kun med en ringe Majoritet offentlig Anklage, og Kongen maatte tage sin Censurforordning tilbage! Er det da muligt, at et uhildet Øie kan oversee, hvilke Velsignelser en fri Forfatning bringer et Folk Og er det ikke, at forhaane os, naar det stationaire Parti vil paadutte os, at vi ikke skulde være modne for en Velgierning, som, selv i Norges Klippegrund, er falden i god Jord, Vi have aldrig hørt Norge beklage sig over, at Storthinget kan paalægge Skatter, Afgifter, Told og andre Byrder, bevilge de til Statsudgifterne fornødne Pengesummer, bestemme, hvormeget der aarligen skal udbetales Kongen og Vicekongen for deres Hofstat, fastsætte Apanagerne for den kongelige Familie, o. s. v. Er den norske Constitution virkeligen Omstændighedernes Værk, saa maa man tilstaae, at det har været høist lykkelige Omstændigheder. Vi ere, i de sidste ti Aar, skredne saavidt frem i politisk Selvstændighed og Modenhed, at en Reaction ikke blot vilde være bestammende, men endogsaa ligefrem umulig. Og hvorfor skulde vi ogsaa gaae tilbage; Selv Ønster, som ikke bønhøres, bør Menneskehjertet mangengang holde paa, og jo længer deres Bønhørelse udsættes, desto fastere. Vi mene saadanne Ønsker, som ere begrundede i en virkelig, uafviselig Trang, thi de maae, det vare kort eller længe, naae deres Maal. Vor Konge mener os det vist Alle hjerteligt vel, og naar han ikke sympathiserer med os her, saa beviser det blot, at Vexelvirkningen mellem Fyrste og Folk endnu ikke har klaret sig. Men den vil, naar vi blot holde fast ved vore egne helligste Jnteresser, sikkert klare sig engang, og da vil der oprinde en smuk Dag over Danmark, Aarhuus, den 1ste Juni 1841. saa a a