Viborger Samler, 1834-01-02
J Nederlandene besvarede Kong Wilhelm den fransk engelske Blokade med Scheldens Spærring for disse Nationer, der dog atter ophørte ved Blofadens Ophævelse og Tilbagesendelsen af de hollandske Fanger fra Frankrig. Underhandlingerne med Belgierne ere ikke komne et Skridt videre, og kun med Møie har Kongen ladet sig overtale til at gjøre det første Skridt hos det tydske Forbund angaaende Luxemburg. For Øieblikket befinder Prindsen af Oranien sig paa en Reise til St. Petersburg, som det hedder, i et politisk Øiemed. Jntet Land har i det forløbne Aar gjort saa store og vigtige Skridt til det Bedre, som Storbritanien. Nu først sporedes Følgerne af Reformbillen, og Ministeriet har til Trods for al Modstand af Torypartiet, især i Overhuset, og af Radicalerne paa den anden Side, vidst at drive store og væsentlige Forbedringer igjennem. Et Slags compterende, under Titel af: Reformministeriet og det reformeerte Parlament", der efter Sigende skal være redigeret i Broughams Bureau, giver en fuldstændig Oversigt over det Utrolige, der er udrettet. Jmidlertid bleve endnu mange grundede Klager tilbage, som skulle afhjælpes, og hvad der i dette Øieblik vanskeliggiør Ministeriets Stilling, synes snarere at være Raditalernes Folkeforsamlinger end Toryernes Jntriquer. Afskaffelsen af Dør- og Vindueskatten og aldries Afskaffelse eller en total Reform af Kornlovene synes at være de vigtigste Fordringer, hvoraf den Sidstes Billighed og Nødvendighed vistnok ikke kan nægtes. Med mindre Tilfredshed maa Jagttageren betragte Ministeriets udenrigske Politik. Det er upaatvivleligt, at Skinsygen mod Frankrig har forhindret denne Magt fra, strax ved Aarets Begyndelse at tiltvinge sig det belgiske Spørgsmaals Afgjørelse, og den uforsvarlige Tøven med at understøtte Sultanen efter hans Begjæring, nødte denne til at kaste sig i Ruslands Arme; den eensidige Jndblanding i Forbindelse med Spanien i de portugisiske Anliggender maa være ubehagelig for Frankrig, og saavel Lord Russeus som Admiral Parkers Opførsel viser, hvor ugjerne England seer D. Pedros Bestræbelser for at udrive Portugal af det gamle Ledebaand og gjøre det til en uafhængig Stat. J den sidste Tid har England fort et værdigere Sprog i de orientalske Anliggender i Anledning af Portens Løvte til Rusland at spærre Dardanellerne for engelske og franske Krigskibe, og de stærke Rustninger i de engelske Havne synes at bebude, at det i Nødsfald ikke vil blive ved Ord. Misfornøielsen i Frankrig med den nuværende Administration tager bestandigt til og udbredes stedse mere ved den periodiske Presse, med hvilken Regjeringen ligger i aabenbar Feide, og som ikke glemmer at stille dens Misgreb og Vilkaarlighed vel ofte i forstørret Maalestok - for Publicums Øine. Overalt drømmer Regjeringen om Sammensværgelser, og Forfølgelse mod Journalisterne og Republicanerne, Krænkelse af Huusfreden og den personlige Frihed høre til Dagens Orden. Allerede slige Vilkaarligheder forbittre, men naar nu Domstolene - hvilket som oftest er Tilfældet – frikiende de Anklagede, og disse under Folkets Jubel forlade Fængslerne, da fører dette til Ringeagt mod den beseirede Regjering, og dennes Kraft undergraves stedse mere. Dette var Udfaldet af Farcen med Pistolskuddet og med utallige andre, og synes atter at ville blive det med de nu for Retten staaende Republicanere. At imidlertid Frygten for Anarchie, hvormed Regjeringen binder den velhavende Deel af Befolkningen, af hvilken de Deputerede tages, til sig, ikke altid er tilstrækkelig, viste sig paa en afgjørende og for Regjeringen høist smertelig Maade ved Spørgsmaalet om Paris's Fortification. Her var dog Mindet om Julirevolutionens Trængsler altfor levende, og denne Yndlingside, der ganske vilde have givet Paris i Regjeringens Magt, maatte – det Mindste for Øieblikket – opgives. Den tragicomiske Catastrophe med Hertuginden af Berri, der kastede et Skin af Latterlighed over hendes og hendes Parties Foretagende, var gunstig for Regjeringen, der neppe saa let mere har noget Alvorligt at befrygte af Carlisterne. J sin udenrigske Politik har Frankrig sluttet sig til England. Kun i et eneste Tilfælde er den franske Diplomatik traadt op med Kraft, nemlig i Constantinopel, hvor maaskee Fortjenesten snarere er Admiral Roussins end det franske Ministerium. Hvortil den franske engelske Protest mod Dardanellernes Spærring eller Hetugen af Broglios Note til de tydske Hoffer vil føre, maa Tiden lære. Hæren paa Pyrenæergrændsen forstærkes, uvist i hvilken Hensigt, da de spanske Carlisters Nederlag synes utvivlsomt, og et Korstog mod Liberalismen neppe vil være raadeligt under det franske Folks nærværende Stemning. En stærk Expedition udrustes mod Constantine; Regjeringen agter at colonisere Algier.