Viborger Samler, 1840-12-03
(Hermed følger Tillæg.) Stifts-Tidende Viborg. Villægs=Blad til naar nen. - anden Nørrejyllands Stænderforsamling. J det 31te Møde foretoges det af Bankkasserer Otterstrøm indgivne Forslag til en Petition om, at Reskriptet af 4de Novbr. d. A., angaaende Optagelsen af Minoritetsvotum i Stænderforsamlingernes Petitioner enten maatte tilbagekaldes, eller et Udkast i den Anledning forelægges Stænderne. – Efterat det med 40 Stemmer imod 2 var blevet vedtaget, at dette Forslag skulde oplæses, foredrog Proponenten samme. – Forslaget lyder saaledes: "Da jeg agter at foreslaae for Stænderforsamlingen at indgaae med en allerunderdanigst Petition om: "At Reskript til den Kgl. Commissarius af 4de dennes angaaende Bestemmelsen i Forordningerne af 15de Mai 1831 for Ostifterne § 70 og for Nørrejylland 8 68, at Minoriteten altid kan forlange dens afvigende Mening optaget i de Betænkninger, som Provindsialstænderne afgive til Hans Majestæt Kongen, allernaadigst maatte tages tilbage, og at forsaavidt der maatte findes Anledning til nærmere at forklare den ommeldte Bestemmelse, der hidtil at Stænderforsamlingerne er antaget ikke at vedkomme de Petitioner, som i Anledning af Privates Forslag indgives, et Lovudkast derom da maatte vorde affattet, og i Henhold til det allernaadigste Tilsagn, der indeholdes i Slutningen af bemeldte Anordninger, forelagt Stænderne til Betænkning. – saa tillader jeg mig at anmelde dette for Hr. Præsidenten. - Af den Motivering, hvormed Proponenten ledsagede Forslaget meddeles Følgende: Det er ikke for Forsamlingens Skyld fornødent, naar jeg her yttrer, at denne allerhøieste Befaling har vakt en dyb Bekymring hos dem, der her have Sæde. Dette har ved alle Leiligheder udenfor Forsamlingen givet sig tilkiende, og saavidt jeg hidtil har erfaret, er denne Bekymring i en ikke mindre Grad tilstede hos den oplyste og tænkende Deel af Folket. – Det er en af Forsamlingens første Pligter at vaage over Stænderinstitutionens Ukrænkelighed, og vi ville efter min Formening paadrage os et stort Ansvar til vore Vælgere saavelsom til Folket i det Hele, hvis vi ikke toge Anledning af bemeldte Reskript til at gjøre Hans Majestæt Modforestillinger. Den ter ikke forudsættes Andet, end at Hans Majestæt allernaadigst vil agte paa den Praxis, der i de foregaaende Stænderforsamlinger har været fulgt med Hensyn til Spørgsmaalet, og at den Mening, som de Roeskildske Forsamlinger, hvori flere af Landets meest anseete Lovkyndige have havt Sæde, have antaget og Fortolkningen af den oftomhandlede Bestemmelse, i alt Fald maa vidne om, at det ikke kan være hævet over al Tvivl, at den bør forklares modsat; og hvis en saadan Tvivl, endog i en mindre betydelig Grad, end det her maa statueres at være Tilfældet, var tilstede da behøvedes der vistnok en authentisk Fortolkning for at ophæve den. Men en authentisk Fortolkning er, som jeg tidligere har bemærket, aldeles liig med en ny Lovbestemmelse og kræver samme Fremgangsmaade som denne, for den kan træde i Kraft. Fandt det Princir Indgang hos Regjeringen at afgjøre Sager af den Natur paa en saadan Maade, som ved det allerhøieste Reskrivt er skeet, uden at Stænderforsamlingerne have havt Leilighed til forinden at afgive deres Betænkninger, vilde dette, saavidt jeg kan skjønne, være et Jndgreb i Jnstitutionen af den kongelige Magt. Dette kan ikke have været Kongens Henstat, men Reskriptet har ikke destomindre opvakt en Misnøie og en Frygt, som det i høieste Maade vilde være beklageligt om den skulde rodfæst sig hos Folket; og det tør derfor haabes, at Hans Majestæt, paa Forsamlingens Forestilling derom, vil lade sig bevæge til allernaadigst at tage Reskriptet tilbage, og i alt Fald at lade Stænderne forelægge et Lovudkast i den Anledning, som Reskriptet angaaer. Derpaa gaaer mit Forslag ud, og jeg overgiver det saaledes til Forsamlingens nærmere Prøvelse. - Den Kgl. Commissarius søgte derefter at godtgjøre, at den Bekymring, som det allerhøieste Reskript, efter hvad Proponenten har udtalt, skal have opvakt, grunder sig paa, at det antages, at Kongen har tilsigtet en Forandring i Frdn. 15de Mai 1834, eller har villet gjøre den Fortolkning gieldende, som var meest overeensstemmende med Regjeringens Jnteresse. Men denne Mening, sagde Commissarius, er bygget paa en urigtig Opfatning af Reskriptet. – Naar vi tænke os tilbage til den Tid da Fag. 15de Mai 1834 blev givet, paa hvilken man ikke kunde forudsee, om Stændertidenden kunde redigeres med den Udførlighed som nu skeer, saa vil det vistnok findes at være af megen Vigtighed, at der til Betryggelse for de Jnteresser, som fik Pluraliteten mod sig, blev givet Minoriteten Leilighed til at fremkomme med dens Grunde. Denne er altid paa et uheldigt Punct, fordi den har Fleertallet mod sig, men naar det tillige skulde forbydes den at bruge de Midler, som den havde til at værge sig med, saa kunde det synes at være en Misbrug af den Stærkeres Ret. Man har sagt, at det var en Modsigelse, paa engang at petitionere og ikke petitionere. Men dette gaaer ud fra den Fiction, at det, hvorfor Pluraliteten har erklæret sig, er samtlige Medlemmers Mening. Denne Fiction er vistnok ganske juridisk gyldig, hvor der skal tages en afgjørende Beslutning, men den kan ikke lægges til Grund, hvor der kun skal afgives Raad eller Betænkning. Det bliver ogsaa altid udtrykt, med hvilken Pluralitet et Resultat er fremkommet, hvorved det tilkjendegives, at der, forsaavidt der tages Hensyn til udvortes Grunde, er Tvivl om Resultatets Rigtighed, naar der er en Minoritet af nogen Betydenhed. Men denne Minoritetsmeening, som blot giver sig tilkjende derved, at det angives, at der er en Minoritet, kan ikke have den Vægt, som den maaskee kunde erholde, naar den blev nærmere udviklet. Som bemærket, er dette vel nu, da Stænderidenden giver et saa udførligt Referat af alt hvad der passerer i Stænderne, mindre, nødvendigt, men naar Minoriteten sætter Priis derpaa, saa kunde Kongen ikke negte Samme hiin i Fag. 1834 begrundede Ret, saalænge der ikke derom er givet en ny Lov. Hertil kommer endnu, at med alt det, at saavel Kongen og Collegierne som Folket igjennem Stændertidenden kunne komme til Kundskab om de Grunde, der i Forsamlingen ere blevne fremførte imod det, der træder frem som Pluralitetens Mening, saa savnes der dog en concentreret Fremstilling af alle disse Modgrunde. Dersom Minoriteten har været repræsenteret i Committeen, saa kommer den vel til et samlet Foredrag, men i modsat Fald skeer dette ikke, og at de Grunde, hvorpaa den støtter sin Mening, ikke igjennem de enkelte Taleres Yttringer kunne fremtræde med den Nøiagtighed og den overbevisende Kraft, som den maaskee tiltroer sig at kunne give dem, naar den i Forsamlingens Petition kunde indføre en motiveret Fremstilling af sin Anskuelse, er klart. Stændertidenden er altsaa ikke et fuldstændigt Surrogat herfor, og allerede heri ligger en Grund til, at Kongen ikke kunde negte Minoriteten den omhandlede Ret, forudsat endog, at det iøvrigt gik an at negte samme, saalænge Loven endnu staaer ved Magt. Hvis nu Stændertidenden var mindre fuldstændig, hvis den f. Ex. blot indeholdt Resultaterne af de enkelte Yttringer, men ikke Grundene, saa maatte man dog vistnok meget beklage den Sag, som ikke blot fik Pluralitet imod sig, men ogsaa berøvedes Leilighed til at komme til Orde. Man vil maaskee herimod indvende, at Kongen igjennem Protocollen kunde komme til Kundskab om de Grunde, som ere blevne anførte imod Majoritetens Mening. Men foruden at man heller ikke kunde vide, hvor udførlig denne vilde blive, saa er det, som alt berørt, ogsaa for Publicum vigtigt at komme til rigtig Kundskab om Sagerne, og dertil udfordres det, at Minoriteten ligesaa godt som Majoriteten faaer Adgang til at benytte sine Kræfter. - Man har sagt, at Stændernes Vægt og Betydning forringes derved, at Minoriteten faaer Adgang til at forlange sit dissentierende Votum optaget i Forsamlingens Petition. Men dette kan Commissarius aldeles ikke indsee. Naar deres Betænkninger ikke have andet end en raadgivende Characteer, saa ligger det ganske i Sagens Natur, at de ikke kunne have nogen absolut Gyldighed, og ligesom der maa spørges, om Noget er antaget med flere eller færre Stemmer, saaledes maa der ogsaa tages Hensyn til, hvilke Grunde der tale for et Forslag. Det, at der meddeles en saa udførlig Beretning om Forhandlingerne, har derhos ogsaa den Hensigt, at den oplyste Deel af Publicum skal kunne fatte en begrundet Mening om Sagerne, men dertil udfordres det, at de forskjellige Meninger faae Leilighed til at kæmpe med lige Vaaben. Man har anført, at der vilde flyde practiske Forviklinger af at Minoriteten kunde udøve den omspurgte Ret, og dette skal Commissarius heller ikke negte. Han troer imidlertid vel, at man kunde begrændse denne Ret saaledes, at det i forekommende Tilfælde kunde afgjøres, om et Amendement kunde komme frem, hvilket kun burde tilstedes, hvor det gik ud paa at modsætte sig det, Majoriteten vilde, eller paa at dette skulde iværksættes under Betingelser. At der iøvrigt i enkelte Tilfælde kunde opstaae Spørgsmaal, kan ikke betvivles; men saadanne opstaae ogsaa ellers under Voteringen, og de finde dog deres Afgjørelse. Det er fremdeles blevet bemærket, at et enkelt Medlem kunde i Form af Amendement gjøre Forslag, der indeholdt Noget, der var aabenbart uforstandigt, uretfærdigt, eller endog usømmeligt, og haardnakket paastaae, at dette skulde indføres som Minoritetsvotum. Men dette er i al Fald ikke andet, end hvad der kan finde Sted med Hensyn til det Kgl. Lovudkast. Om iøvrigt visse nærmere Bestemmelser i Minoritetens Ret til at fordre sin Dissents optaget, kunde være ønskelige, er en anden Sag, men som Sagen nu stod, ansaae Kongen det for en Retfærdighed, som han skyldte Stænderne og Publicum, at beskytte Minoriteten i dens lovhjemlede Ret. Proponenten troede ikke at burde forbigaae Følgende: Det er sagt, at Hs. Majestæt Kongen kunde have fundet det nødvendigt at lade Reskriptet udgaae for at beskytte Minoriteten imod Krænkelse af dens Ret. Men jeg skulde mene, at det først maatte være erkjendt, at en saadan Ret existerer. Seer man hen til den store Majoritet, hvormed Grev Reventlows Amendements og Kammerherre Castenschjolds Forlangende i den Roeskildske Forsamling ere forkastede, saa vidner dette vistnok tilstrækkeligen om, at Pluraliteten af Forsamlingens Medlemmer har antaget, at der, efter Anordningen ikke kunde tilkomme Minoriteten den forlangte Rettighed; og seer man tillige hen til de Grunde, hvormed Amendementerne ere bestridte, saa vil det deraf være klart, at Forsamlingen har anseet det at være af Vigtighed, at Minoriteten ikke kom til at gjøre en Paastand, gjældende, der ikke var begrundet i Ret. Det synes altsaa, at Hs. Maj. Kongen har havt den stærkeste Opfordring til ikke at afgjøre Sagen, for han havde indhentet Forsamlingernes Betænkninger derover. - Præsidenten: Jeg skal ligesaa lidet som Proponenten indlade mig paa Realiteten af denne Sag, idet jeg forudsætter det som afgjort, at Forsamlingen vil tage den under Behandling, og der vil da siden være Leilighed til at imødegaae den Kgl. Commissarii Bemærkninger, som iøvrigt ikke have kunnet rokke mine tidligere Anskuelser. Derimod maa jeg med Hensyn til Sagens formelle Side tillade mig nogle Ord. Jo nøiere og oftere jeg gjennemlæser det Kgl. Reskript, destomere kommer jeg til den Overbeviisning, at Sagen ikke kan have været Hans Majestæt fuldstændigt forestillet; thi naar Hans Majestæt var bleven gjort opmærksom paa, at begge de danske Stænderforsamlinger stedse have fulgt en modsat Fortolkning af den omhandlede Bestemmelse, var bleven gjort opmærksom paa, at Spørgsmaalet er udførligen discuteret i den Roeskildske Forsamling i 1838, og at en betydelig Majoritet (hvoraf nogle af Landets første Jurister) dengang og senere har erklæret sig for den modsatte Fortolkning, da vilde Hans Majestæt sikkert ikke have yttret, at Bestemmelsen var saa utvivlsom, at den ingen Fortolkning behøvede. Jeg troer, at der allerede deri er tilstrækkelig Grund for Forsamlingen til at gjøre Kongen opmærksom paa Sagens Sammenhæng i dens Heelhed, ligesom der er Anledning til at forestille Hans Majestæt Nødvendigheden, af at forelægge Stænderne et Lovudkast angaaende Fortolkningen af hiin Bestemmesse, da det er aabenbart, at deres Betænkning maa indhentes ligesaavel over en anthentisk Fortolkning som over nye Love; hvilket ogsaa er anerkjendt af Regjeringen, idet der i denne Session er blevet forelagt et Lovudkast, indeholdende en authentisk Fortolkning af Lovens 451. Men der er endnu en anden Grund, at hvilken jeg troer at Hs. Majestæt, naar Sagen bliver rigtigt forestillet for ham, vil forelægge den for Stænderne, den nemlig, at Sagen er fremkommen som en Klage, og det som en meget nærgaaende Klage; thi vi kunne dog nu vistnok af Hs. Majestæts Retfærdighed vente, at han ikke vil tage nogen endelig beslutning over en Klage, førend han har hørt den Anklagede, saameget mindre som Hans Majestæt da vil kunne erholde Vished om, at de Anklagede ikke have gjort sig skyldige i Rettens Fornægtelse, og derpaa gaaer Klagen jo ud. Skulde da Kongen, naar Sagen bliver ham foredraget, efterat Stænderne ere blevne hørte, dog antage Klagerens Fortolkning for den rigtige, og denne da saaledes blive til Lov, da vil den Roeskildske Forsamling med samme Samvittighedsfuldhed opfylde denne Lov som Landets øvrige Love. Naar jeg forøvrigt siger, at den Anklagede maa have Ret til at forsvare sig, da veed jeg vel, at de Mænd, som deeltoge i den Roeskildske Forsamling, ikke alle endnu engang der ville faae Sæde, men endeel af dem vildog igjen være tilstede i den følgende Forsamling, og denne vil i alt Fald paa hines Vegne vide at retfærdiggjøre deres Fremgangsmaade. Jeg har fundet en forøget Anledning til at tale i denne Sag, da jeg er den Eneste af de Anklagede, som endnu, skjøndt kun en føie Tid, kan yttre mig som Deputeret. – Den Kgl. Commissarius: Han har allerede forklaret de Grunde, hvoraf han hidleder, at Kongen ikke har troet det nødvendigt at høre Stænderne, da der var Spørgsmaal om Minoritetens Beskyttelse i den Ret, som Kongen fandt, at der tilkom samme, og ved hvis Haandhævelse, han troede, at ingen kunde lide noget. Jøvrigt har Commissarius ikke taget Deel i at affatte Forestillingen eller foredrage Kongen Sagen, men han tvivler ikke paa, at Cancelliet har foredraget samme nøiagtig og fuldstændig. Forsaavidt Præsidenten har paaberaabt sig, at Stænderne saameget mere burde have været hørte, som Kammerherre Castenschjolds Andragende indeholder en nærgaaende Anklage mod dem, saa troer Commissarius virkelig ikke, at der i dette Andragende er noget Nærgaaende; det er kun en vis Fortolkning, som er blevet antaget, og hvorved han har troet, at det andet Partie blev undertrykt. Men intet er mere sædvanligt, end at man, hvor der finder Meningsstrid Sted, ved at udlede Conseqventserne af den Mening, som Modparten bekjender sig til, bruger noget stærkere Udtryk, end der maaskee var nødvendigt. Andragendet indeholder derimod aldeles intet Personligt. Præsidenten: Jeg skal alene gjøre den bemærkning, at hvis Lovbestemmelsen var aldeles utvivlsom, maatte den Roeskildske Forsamling nødvendigviis have gjort sig skyldig, enten i et forsætligt Brud paa Andres Ret eller i en Letsindighed, som vilde være aldeles uforsvarlig. – Det vedtoges dernæst med 40 Stemmer mod 1. at der i Anledning af Forslaget skulde nedsættes en Committee, og efterat det var vedtaget, at denne skulde bestaa af tre Medlemmer, valgtes hertil Bankkasserer Otterstrøm med 35 Stemmer, Justitsraad Nygaard med 13 og Cancelliraad Funder med 9.