Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-12-31
Nyeste. tilderie af Kjøbenhavn. Toogtyvende Aargang. No. 105. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 31 December 1826. Forslag til en ny Næringsvei. Tiderne ere besværlige, Mundene mange, det daglige Brød, i sin udstrakte Betydning kostbart. Stedse fødes Flere, fordi Ægtestanden bliver en alt mere og mere yndet Stand, og Folkeformerelsen bliver saa meget større, som Vaccinationen har gjort saa betydeligt et Jndgreb i Dødens ældgamle Rettigheder. Selv Medicinalvæsenet bidrager sit til, saa meget som mueligt, at formindske dens Offere, og Præmier ere udsatte, for at udrive af dens Gab dem, som den allerede halv har sluget. Vel har man, for at skaffe Overbefolkningen tilbørlig Føde, opfundet rumfordsk Suppe og Beenpulver, som ere meget nærende. Men der hører mere til det daglige Brød end det blotte Livsophold. Et at tale om Caffe, Thee, Sukker, som ere blevne ligesaa uundværlige, som det kjere Brød, saa vilman ogsaa gjerne være Folk lig, naar man kommer blandt Folk, besøge Charlottenlund og Dyrehaugen, i det mindste eengang om Ugen, saalænge Teltene ere der, naar Lunden oplives af en ganske anden Sang end Philomeles, og Dyrehaugen flyes af Kronhjorter og Daadyr, være Medlem af et Par Klubber; have et Par abonnerede Pladser i Skuespilhuset o. s. v. I en Tidspunkt, da det daglige Brød har saa udstrakt en Betydning, er det ikke nok, at Patrioten pønser paa Midler til at stille Hunger og Tørst, eller paa Planer til at sende Levningerne af Overbefolkningen til de nikobarske Øer, han maa ogsaa udtænke Næringsveie, hvorved Folk kunne leve anstændigen, som det i vore Dage hedder. At saadanne Næringsveie bør være lovlige, derom er der intet Spørgsmaal; thi af ulovlige gives der jo allerede mange. Blandt de lovlige Veje hører ogsaa den: at fremtræde som Sandhedens Talsmand og den i sine Rettigheder Krænkedes Forfegter, bevæbnet med Vittig hedens og Spydighedens tveæggede Sværd; det vil sige, mod en passende Erstatning. Menneskene have fra Arilds Tid gottet sig ved, at see Skjæven i deres Næstes Øie, uden at blive Bjelken vaer i deres eget, og ligesom den Enes Ulykke sædvanligen er den Andens Lykke, saaledes gives der ingen nok saa giftig Skampion i Skriftriget, at den jo behager Mange, intet nok saa blandet Selskab, hvor man jo morer sig ved Bagvaskelse. Lichtenberg siger endog: "den Maxime af Rochefaucault: dans Padversite de og meilleurs amis, nous, trou vons tonjours quelque chose, qui ne nous depløit paa (J vore bedste Venners Modgang findes stedse noget, som ikke mishager os) klinger rigtig nok besynderligt, men den, som nægter dens Sandhed, forstaaer den enten ikke, eller kjender ikke sig selv." Det er vist, at Skoftiseren, Critiseren og Blameren &c. - saafremt Rochefoncault og Lichtenberg ellers have Ret - i og for sig allerede have noget Anbefalende for Mange. Man troer altid mere den Dadlende end den Rosende. Denne det menneskelige Hjertes svage Side have Satirikere som Corporal Sigvard Lykke &c. ogsaa tilfulde kjendt, og denne nøje Kundskab skyldte vel ogsaa Balthasar von Veltenheim, Mine Hændelser o. s. v. deres Tilværelse. Disse satiriske Arbeider fandt i deres Tid deres Publicum, og fødte deres Forfatter, om just ikke med Capuner og Tokajer, saa dog med Punsch, Aqvavit og Mad, saa kraftig som ved noget sluttet Bord, ja skaffede den brave Mand mangen glad Dag og Aften. Mueligt vilde vor Tids Lykker endnu kunne gjøre Lykke i vore Dage, da man ikke holder af Lovtaler, end ikke over en Absalon eller Daniel Rantzau, men desto mere af Satirer. Der gives imidlertid adskillige Aarsager, hvorfor ogsaa hiint ellers saa indbringende Fag, saa godt som de fleste andre Leveveje, er blevet forfusket. Fremfor Alt mangler Nervus rerum gerendarum - Pengene, der have for mange andre Afløbsrender - f. Ex. Kirsten Piils Kilde, Charlottenlunds Telte, Dampskibets Jldkjedel, Klubværtens Kjøkken, Viin- og Ølhandlerens Flasker, Pharaobordet o. s. v., kort lutter legemlige Baale, der kræve Offere, som Aandens Fordringer, af hvilken Natur de end maatte være, maa staae tilbage for. Ogsaa maa Satiren i vore Dage mere indskrænke sig til mindre Folk og mindre Ting, og tør ikke, som den for samme lykkelige Periode, vove sig ud paa Jagt efter store Folk og store Ting. Bønhasernes Tal er blevet Legio; alle ville satirisere, critisere, udskjælde &c., hvortil kommer, at Folk, som Holberg siger om sig selv, ere blevne saa skolevante, et de end ikke bryde sig mere om Stadssatirikernes Sporer, Pidske og Tyremier. Man har bragt det heri til en Stoicismus, der fortjener Beundring, ja saavidt, at selv de Paagieldende ikke bryde sig mere om at læse dem: Et Beviis paa denne dagligen tiltagende Mangel paa Omskindethed er den fuldkomne Ligegyldighed for at kjøbe saadanne Skrifter, naar de ikke ere reene Pasqviller, hvorved altsaa saa mangen kostbar Juveel af Satire og Persiflage bortskrabes af blinde Høns og Haner, der holde mere af det ubetydeligste Bygkorn i den store Gjødningdynge af sandselige Morskaber. Folk snorksove, lig Jeppe Bjerg, som man kan lægge i en grevelig Seng eller ophænge i en Galge, uden at han vaagner derved. Man kan skrige sig hæs, som Bajaz i Dyrehaugen, æde Jld, lege med maskerede Abekatte, slaae paa Tromme, gjøre sig til Nar i hele Verdens Øine, og raabe: kommen Sie herein, kommen Sie herein, Jest gets los, Ne men Sie Billet, uden at en Eneste tager en Billet eller gaaer ind i Fjælleboden, eller endog kun lægger Mærke til Skraalet. Det er altsaa afgjort, at skal Satiren i vore Dage gjøre Lykke, som i Sigvard Lykkes Tid, saa maa den foreene det Nyttige med det Behagelige, det Sandselige med det Aandige. Den trykte Satire kan være god nok for den, som kan læse, men da de fleste, som nuomstunder kunne betale saadanne Producter, kunne neppe læse dem, saa er det nødvendigt, at forskaffe sig et ikke læsende, men derimod betalende Publicum, som holder af Satiren, naar den bibringes det paa den rigtige Maade. En saadan Maade faldt mig, ind, da jeg nyligen gik over Volden ud til Toldboden, og huskede paa den Vippegalge, som, fra Arilds Tid, stod paa det saakaldte Grønland, men siden flyttedes ud paa Toldbodveien. Paa denne bleve alle Stikbreve og Navnebrændemærkelser opslagne. Da den Gang Læsning af trykte Sager ikke var saa almindelig, saa morede de Forbigaaende sig med at læse de paa denne Critical Review opslagne Bekjendtgjørelser, og det var for den, som engang Holberg selv stod og læste, da en Matros spurgte ham: "Hvad bestiller du her? Dersom Du stod der, stod Dug. m. ikke her!" Denne Vippegalge blev borttagen af hvilken Aarsag vides ikke; om der siden fandtes flere ærlige Folk eller den ved Vanen ikke gjorde mere noget Jndtryk paa de Forbigaaende, og derfor savnede Læsere - nok er det, den gik ind som en anden offentlig Moniteur, af Mangel paa offentlig Understøttelse. Dersom nu en Mand, der ønskede sig et Levebrød, vilde kjøbe eller leie en stor Hauge udenfor een af Portene og lade oprette der en saadan Vippegalge, hvor Hovedstadens Chronique scandaleuse kunde findes in nuce, og hvor visse dertil bestemte Forelæsere, der maatte være Karle, som havde Been i Næsen, og ikke vare bange for deres Skind, kunde holde passende Forelæsninger, under Harmoniemusik og tilbørlig Opvartning med alle muelige Slags Forfriskninger, saa er jeg overbevist om, at et saadant Jnstitut vilde kunne føde sin Mand. Jndretningen vilde være ny og original, og istedet for at man nu gaaer ind paa et offentligt Sted for at see hvad der staaer for Nyt i Aviserne, vilde da de fleste Herrer og Damer gaae ind i et saadant Huus, for at see hvad og hvem der staaer opslaaet paa Vippegalgen.