Viborger Samler, 1792-09-24
DEN de Kongelige privilegerede VIBORGER SAMLER No. 39. TVENDE AARGANG. Mandagen den 24de September. reserSlutning af No. 38. pothekeren viiste mig endnu en stor Rad af Medicamenter, som stode tilsammen under den Rubrik, at det var Midler til at behage. Den store Mængde af samme kom mig til at troe, at dette maatte være en Sag, som var let at erholde: Man saae her Medicamenter, som gave Forstand, men neppe havde 10 Vidner underskrevet det, som havde havt godt deraf; langt meere forsikrede de høit og dyre i deres Vidnesbyrd, at Stik Pillen for Mode Daarligheden havde gjort god Tieneste: man blev en Mode Nar paa denne forkehrte Vei; thi da dette Slags Folk behøver hverken Hoved eller Forstand til at behage, saa har de heller ingen Mund fornøden for at komme dertil, en eneste saadan Pille giør dem til det, som de vil være; men jeg troer, at at denne heele Curkommer meere an paa Naturen selv, end paa Medicamenterne. Den største Mængde af Attester var til Fordeel for Medicamenterne til Skiønhed, het var et heel Marted af Skinker, Tvettevande, Sæbekugler o. d. l. under hvilket alt stod Probatum. Apothekeren forsikrede mig, at han til disse Midlers Preparation tog allehaande Misk Mask af Materialier, som han ellers ikke vidste at bruge til noget at han solgte, dem meget dyre - og, hvad som var det besynderligste. Alle uden Forskiæl, som havde brugt dem, endskiønt de deraf vare blevne meget grimmere, end de vare tilforn, havde dog givet deres Attest om Medicamentets gode Virkning uden al betænkning; han betydede mig, at dette kom deraf, at disse Midler ikke saa meget gjorde Folk smukke, som de meget mere forrykkede deres Øine, at de alle sammen holdte sig for smukkere, endskiønt de vare blevne besseligere. Jeg begreb ikke, hvorledes denne Forrykkelse af deres egne Øine kunde alligevel giøre, at de behagede andre, men han ville paastaae, at man behøvede kun at behage sig selv aleene, naar man ville troe, at man behagede enhver. Den gode Mand havde allerede viist og sagt mig saa mange underlige Ting, at jog var ganske bleven vant til hans Selvsomheder, og jeg troer, at jeg endnu i dette Øieblik ville holde alt det, han havde sagt mig, for at være sandt, dersom ikke den Art og Maade, paa hvilken jeg vaagnede, havde overbeviist mig om, at alt hvad jeg havde seet og hørt, havde kun været en Drøm. Med denne Opvækkelse, som i enhver Drøm opløser Knuden gik det saaledes til: Apothekeren sagde mig, at han havde et Slag-Guld, hvormed han curerede Phantaster, som er Folk, der tænker uden Fornuft: jeg var nysgierrig og sagde: O lad mig see denne Universal-Medicin; thi denne er en Lægedom for enhver. Strax viiste han mig Slag-Guldet og sagde, at man stikkede det under Phantasterne, som bleve satte paa en Trefod, lagt paa et Par gloende Kul, naar de nu havde sat derpaa et Par Minuter, hvormed de, som Overtroen finder for godt, maa fremsige tre Steder af Lohensteins Vers, saa antændes Guldet og adsplitter den heele Hær af urimelige Phantaster. Den gode Mand sagde mig dette ganske troehiertig, men jeg loe deraf og forsikrede ham, at Virkningen ville blive ligesaa vis, om man endskiønt ikke gjordt Brug af det overtroiske Tøi at recitere Lohensteinske Vers derved; han ville paastaae det Modsatte og vi veddede om to Flasker Viin. For at vinde dem, fandt jeg for godt selv at giøre Forsøget: jeg satte mig paa en Trefod, og Apothekeren skiød en god Portion Slag Guld under mig; paa det han nu kunde see, at det kom ikke an paa Vere, saa vilde jeg oplæse tre prosaiske Stæder af en vis Jubel-Prædiken; men neppe havde jeg udsagt et Comma deraf, saa skeede Knallet, hvorover jeg blev saa altereret, at jeg strax vaagnede, og laae som halvdød af Skræk i min Seng. Man kan let forstaae, hvor meget det fortrød mig, da jeg unægtelig havde vundet Veddemaalet, at jeg dog til sidst gik saa tom derfra, hvorvel det dog endnu stedse er mig en Trøst, at jeg har beholdet Ret. Resten af Forordningen i No. 38. 7. Udgivterne ved Udskiftninger, med tilhørende Udfløtninger og Forbedringer, beregnes og sammenlegges af Jorddrotten særskildt for de ham i hver Bye, som udskiftes, tilhørende Fæstere; og, naar derpaa fra det heele Beløb er afdraget den Sum, som af Vor Kasse maatte være tilstaaet i Bygningshielp, beregnes Renten af det øvrige, for at inddeles paa de udskiftede Fæstebønder; dog skal, i det Tilfælde, at Jordrotten til den foretagne Jord-Udskiftning og Forbedring maatte have erholdet Laan af Kredit-Kassen, for modererede Renter, Beløbet af denne Nedsættelse i Renterne til Credit Kassen fradrages Renterne af den heele ansatte Bekostnings-Sum 8. Det skal være enhver Jorddrot tilladt, saavel før, som efter at han har begyndt, eller tilendebragt Udskiftningen paa sit Gods, at træffe Forening med Fæstebønderne om, hvad disse, efterat de ere udskiftede, ville betale i forhøiet Afgivt. Og maae det staae Parterne frit for at fastsette Afgiften, ligesom de derom kunne overeenskomme, være sig til meere eller mindre, end Renterne af den paa Udskiftningen anvendte Capital. Dog skulle de i denne Fordnings 3 og 6 §. foreskrevne Regler, i Henseende til Loddernes Dannelse og Bygningens Beskaffenhed, nøie iagttages. Saadanne Foreninger bør være skrivtlige og i samme tydeligen bestemmes, saavel Afgivtens Beløb, der af enhver Bonde især aarligen skal erlegges, som fra hvad Tid den svares. Naar Foreningen er sluttet, skal den af Bønderne selv vedgaaes for Amtmanden, som til Beviis herom paategner samme, hvorefter den bliver til Regel og Følge for Contrahenterne. Det skal og være Beneficiariis uformeent at indgaae deslige Forreninger med Fæsterne paa det nem foriernede Gods, dog har enhver saadan Forening, eft rat den af Amtmanden er paategnet, indsendes i Vort Cancellie til Approbation. 9. Skulde Jorddrotterne eller Beneficiarii ei kunde træffe saadanne Forerninger med Fæstebenderne, om Bestemmelse af hvad enhver af disse ville vedtage at svare i forhøiet Afgivt forde paa Udskiftningen anvender Omkostninger, bør Amtmanden og Landvæsens-Conmissarierne derover, ligesom i Henseende til andre Landvæsens Sager i Almindelighed ved Forordningen af 23de April 1781 er anordnet, give Eragtning; og dersom nogen af Parterne ei med samme er tilfreds, afgiøres Sagen ved Vort Rentekammers Kiendelse, ved hvilken det ganske skal have sit Forblivende. Til den Ende skal det i enhver saadan Sag yngligge Amtmanden og Landvæsens-Commissarierne: a) Nøie at gjennemgaae, og efter Omstændighederne at nedsætte Jorddrottens Regning paa Forbedrings-Capitalen, alt i Overeensstemmelse med de i denne Vores Forordning indeholdende Forskrivter. b) At undersøge og derefter bestemme, fra hvad Rente Afgivten af enhver udskiftet eller udflettet Fæster, efter det, som herom i denne Anordning er foreskrevet, bør udreedes, eller, om den, formedelst Loddens Beskaffenhed, aldeles ikke af ham bør svares. c) At eftersee, om de opførte nye Bygninger ere forsvarlige og gode Bonde Bygninger efter hver Egne Bygningsmaade, samt derefter at bestemme, hvorledes Bekostningerne for disse, efter hvad desangaaende i 3 S. er foreskrevet, bør beregnes. d) At undersøge, om Jordlodderne ved Udskiftningen have faaet saadanne beqvemme og passende Dannelser efter enhver Byes locale Beskaffenhed, at Renterne af Omkostningerne kunne, efter den 6te §., fordres af Fæsterne. 10. De Fæstere, der ere i Besiddelse af Jordlodder, som førend denne Anordnings Bekiendtgiørelse, ere udskiftede og af Fæsterne tiltraadte, kan ikke i Kraft af denne Vor Anordning paalegges nogen forhøiet Afgivt. Derimod skal det være Jorddrotterne uformeent, naar saadanne, af Fælledskabet speciel udskiffede, Eiendomme blive fæsteledige, af de tilkommende Fæstere at betinge sig saadanne Afgivter, som dermed dem kunne forenes om, hvilket ligeledes gielder for de Jordegods-Eiere, som foretage Udskiftning efter denne Vores allernaadigste Forordning. 11. For desmere at opmuntre til Bønderjorders Udskiftning af Fælledskab, maae det ligeledes være Jorddrotterne tilladt at bortforpagte deres, af alt Fælledskab speciel udskiftede, Bøndergaarde, naar samme ere fæsteledige, paa tvende eller flere Personers Levetid, eller og paa et bestemt Aaremaal, dog ikke kortere, end 50 Aar, for Forpagteren og hans Arvinger, eller hvem han eller de, i Overeensstemmelse med Contracten, ville overdrage deres Ret; Dog at Forpagteren, naar det enten udtrykkeligen i Contracten er bleven bestemt, eller Parterne derom siden kunne blive eenige, maar have Ret til, inden fornævnte Tids Forløb, at opsige Forpagtningen. 12. Til at befordre Hoveriets frievillige Afskaffelse og store Hovedgaardes Jorders bedste muelige Dyrkning, skal det være sammes Eiere, naar de ville udparcellere, eller i mindre Lodder til særskildt Dyrkning inddeele deres Hovedgaardes Jorder tilladt, ei alene, til Udfløtning af de fornødne Bygninger, at betiene sig af Bøndergodsets Hielp, efter rigtig Omgang, men endog at forøge de Parcellers Størrelse, som de ville dyrke, uden Hoverie, med tilstødende Bønderjorder, naar saadanne vorde fæsteledige; dog med den Bestemmelse, at til de Parceller som ikke have meere, end 50 Tønder Land Hovedgaards-Jorder, ikkun i det høieste maae legges halv saameget af Bønderjorder, og til de Parceller, til hvilke henlegges mere, end 50 Tønder Land Hovedgaardsjorder, ikkun en tredie Deel saa meget af Bønderjorder, som dem af Hovergaardsjorder er tillagt. Til saadan Hovedgaards-Jorders Parcellering, samt Bønderjorders Sammenleggelse med Parceller af førstmeldte Jorder bør i ethvert Tilfælde forud erhverves Vort Rentekammers Approbation; Ligesom og bemeldte Kammer, forinden nogen Parcel med eller uden Bønderjorder maae afhændes; foranstalter, at Parcellen, for saavidt den bestaaer af Hovedgaards-Jorder, paa den i Placaten af 2 Aug. 1786 befalede Maade ansettes til Hartkorn, i Forhold til heele Hovedgaardens frie Hartkorn; hvorimod de Bønder-Jorder, som hen legges til Parceller, bør, forinden saadant skeer, paa lige Maade være ansatte til Hartkorn. Af Hoved Parcellen skal i slige Tilfælde udreedes alle de Hovedgaardstaxten paaliggende Byrder, saavidt disse ikke kunne deeles, dog med Forbeholdenhed, at nyde Godtgiørelse af de øvrige Parcellers Besiddere, i Forhold til enhvers Hartkorn. Under saadan Bestemmelse maae Eieren være berettiget til at afhænde de inddeelte Parceller med Hovedgaardstaxts Friehed, dog at i Skiøderne, indføres det udtrykkelige Vilkaar, at Parcellerne, hverken nu, eller i Fremtiden maae drives ved Hoverie af Bønder, som bruge Gaarde. Naar en Hovedgaard paa foranførte Maade er bleven udparcelleret, maae det vel fremdeles, ligesom hidtil, være Eieren tilladt, uden Jndskrænkning af dens Bøndergods at afhænde alt det, som den deraf har mere, end 200 Tønder Hartkorn; men naar de 200 Tønder Hartkorn Bøndergods, som ellers udfordres til Gaardens Completering, eller nogen Deel af dette Hartkorn afhændes, maae det allene skee under det Vilkaar, at samme ingensinde maae tiene til at complertere en Hovedgaard. Hvorefter de Vedkommende sig allerunderdanigst have at rette, &c. Christian den Syvende, af Guds Naade, Konge til Danmark og Norge, de Venders og Gothers, Hertug udi Slesvig, Holsteen, Stormarn, Ditmersken og Oldenborg.