Berlingske Tidende, 1836-03-15
Naar man læser den paaberaabte Passus i Sammenhæng med det Øvrige i Præmisserne, hvori Retten har erkjendt, at nogle Steder i de paatalte Artikler letteligen kunne forstaaes saaledes, at de indeholdt strafværdige Angreb paa Regjeringen, men at der dog ikke fandtes aldeles tilstrækkelig Grund til at fo kaste Forfatterens Benægtelse af at have forbundet en saadan lovstridig Hensigt med de af ham brugte Yttringer, saa fremgaaer det deraf, at Retten har fundet det stridende mod Anordningens Grundsætninger at anvende en arbittrair Straf, hvor der kunde være nogen Tvivl tilbage om, at Ordene vare tagne i den Mening, der skulde begrunde Anvendelsen af en af sammes Paragrapher, om det end maatte være nok saa klart, at Forfatteren i alt Fald havde viist en Uagtsomhed, der var i høi Grad. at misbillige. Videre kan derimod ikke udledes af den oftomtalte Passus, og det kan dermed meget vel bestaae, at Retterne, hvor en i Anordningen benævnt Forbrydelse er begaaet i en ringere Grad end den, sammes Straffebestemmelser indeholde, da erkjende, at en, skjøndt mindre, Straf kan være anvendelig. Dette er det ogsaa, som Høiesteret i ældre Domme har erkjendt Commissarius kjendte kun to Præjudicater, som kunne regnes herhen, og var temmelig sikker paa, at der ikke gives flere. Ved Dom af 11te Mai 1805 har Høiesteret stadfæstet en Landsover- samt Hof og Stadsrets Dom af 4de Februar næstforhen, hvorved en Forfatter blandt andet blev straffet, fordi han paa en haanlig Maade havde udladt sig om en af vore afdøde Konger. Præmisserne til den sidstnævnte Dom tilkjendegive, at disse Udladelser hverken efter deres Jndhold, eller med Hensyn til at de vare rettede mod en afdød Konge, kunde henføres under Frd. af 27de September 1799. § 4; men da det dog antoges, at Angreb paa Afdødes Ære, altsaa og paa afdøde Kongers, vare strafbare, saa maatte og bemeldte Udladelser tages i Betragtning ved Bestemmelsen af den Straf, der maatte idømmes Forfatteren, som iøvrigt havde forseet sig mod Frd. § 7, og for sit hele Forhold blev dømt til 14 Dages Fængsel paa Vand og Brød. Ved en anden Dom af 14de Januar 1807, der skjærpede Lands-Over- samt Hof og Stadsrettens Dom af 13de December næstforhen, ikjendte Høiesteret en Forfatter, der havde brugt fornærmelige Yttringer mod en fremmed Monark, men uden at disse dog vare 8 derpaa kunde ansaa grove, at Frds. vendes, en arbitrair Straf af Fængsel paa Vand og Brød. J Overeensstemmelse med de saaledes antagne Grundsætninger vilde sikkert den Forfatter straffes, der havde udladt sig paa en utilbørlig Maade om Landets Forfatning, uden at dog Fons. § 2 i sin fulde Strækning paa ham var anvendelig eller som havde formastet sig til at fremføre personlige Fornærmelser mod Kongen eller den kongelige Familie, uden at han dog kunde siges at have, saaledes som Frd. § 4 udtrykker i 3, søgt at udbrede fornærmende eller beskjæmmende Rygter. Til saadanne Tilfælde, som de foranførte, kan den omhandlede Passus i den under 2den December sidstleden af Høiesteret stadfæstede Lands-Over- samt Hof- og Stadsrets Dom ikke sigte. Derimod vil man lettest forstaae dens Betydning, naar man erindrer sig de Grundsætninger, som Domstolene fulgte i Trykkefrihedssager, inden Forordningen af 27 September 1799 udkom. Jblandt disse Sager, skulde Commissarius i Særdeleshed bemærke een, som vistnok Enkelte af Forsamlingens Medlemmer havde i Erindring. J August Maaned 1794 fandt et ikke ubetydeligt Opløb Sted i Hovedstaden, foranlediget ved at Tommersvendene gjorde Fordring paa høiere Svendelon end den, Mesterne vilde tilstaae dem, og flere Lauges Svende deeltoge i de Optrin, der gik ud fra hiin Fordring. Til samme Tid udkom et Almueblad under Navn af Vækkeren", der udtalte den Sætning, at Folket er berettiget til at gjøre Modstand mod Øvrigheden, naar denne gjør Uret, og dermed forbandt adskillige bemærkninger om den Ringeres Undertrykkelse af den Mægtigere m. m., der synes anlagt paa at give hine nyligen dæmpede Uroligheder Næring. Forlæggeren og Trykkeren af dette Blad, der ei vilde opgive Forfatteren, blev sat under Tiltale af Generalfiskalen, der paastod den Tiltalte straffet som den, der ved Skrifter, havde søgt at fremvirke Oprør. Hof- og og Stadsretten, hvis Dom blev stadfæstet i Høiesteret, fandt vel ikke den Tiltalte skyldig i saa stor en Brøde, men antog dog, at Forfatteren, eller nu i hans Sted Bogtrykkeren og Forlæggeren, maatte straffes i Betragtning af, at Skriftet var saa aabenbart skikket til at vække Gjæring og Urolighed, at Forfatteren burde have indseet denne dets fordærvelige Beskaffenhed, og den Tiltalte blev saaledes dømt i en følelig Mulct. Til en saadan Anvendelse af Straf paa en Forfatter, der ikke findes skyldig i nogen Art af de i Lovgivningen udtrykkeligt omtalte Forbrydelser, er det, at Retterne nu ikke længer ansee sig beføiede, efterat Lovgiveren ved Forordningen af 27de September 1799 har givet omstændelige Bestemmelser om Trykkefrihedens Grændser i Stedet for at den ældre Lovgivning blot i Almindelighed betegnede disse.