Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-02-28
Den 14de Februar nærmede Skibet sig Amerikas sydligste Spidse, det af sine Storme og Farer saa berygtede Cap Horn; Veiret var deligt og det tegnede til en heldig Forbiefart, men om Natten reiste sig en frygtelig Storm af Sydvest. Midt under dens Rasen styrtede een af Skibets Officere ned fra Top seilet paa den midterste Mast; men havde det Held, istedet for at styrte ud i Havet, at falde ned paa Dækket; der laae han blodig, bleg som et Liig, overskyllet af Søevandet; han havde brækket et Been; men hans Liv blev dog reddet. Stormen tiltog, det var en skrækkelig Nat, kulsort, kun som Blinket fra Lyset i Kompasset kastede sig hist og her kunde man faae et Blik paa de unge Matrosers blege Ansigter og paa de ældre Søefolk skarpe Physiognomier. Paa de Førstes Ansigter var malet den Uerfarnes Angest, paa de Andres denne Hengivenhed i Skiebnens Villie og denne Troe paa en Forudbestemmelse, som næsten alle Søefolk besidde. - Jeg har, siger Forfatteren, paa mine lange Søereiser aldrig seet en saa stærk Lysning paa Havet. Det var rædsomt at see dette sneehvide blendende Lys løbe hen langs med Ryggen, af Bølgerne, naar de hævede sig langt høiere end Skibet paa begge Sider af det og truede med at slaae sammen over det og at sænke det paa Havets Bund. Dagens blege Lys brød endelig frem, men Stormen lagde sig ikke med Morgenens Komme. Vi kunde see til Høire nogle utydelige Conturer af en fortagtig Masse; efter faa Timers Forløb vare vi komne den saa nær, at vi kunde tydeligt see den; det var Cap Horn, dette berømte Forbierg, det sydligste Punkt af et stort Fastland, forbi hvilket saamange vigtige Expeditioner ere passerede. Det er ogsaa værdigt til at være den yderste Grændse af en stor Deel af Jordens Fastland; thi det vise sig fra enhver Kant som en høitstaaende majestætisk Masse, som træder dristigt ud i det altid stormende Sydhav, og som ved sin roelige Storhed ligesom vidner om det Fastes Seier over det Flydende dette seirer dog tilsidst, Havet gaver paa Biergets Fod, Luften tærer paa dets Top). Denne store og afsondrede Klippemasse er ikke, som Jldlandets og Staa teen=Øens Klipper kløvet i mange Grupper; men er en eneste afrundet Klippemasse, og stiger lodret ned i Sønden mod Havet. Den har et fortagtigt Udseende, næsten uden Ujevnheder; men ogsaa uden det ringeste Spor af Plantevæxt, det trodser kjækt de antarktiske Storme, har altid været ubeboet, og selv Jldlandets Vilde have formodentlig aldrig besteget det. Jkke engang de talløse Skarer af Søe fugle, som opfylde disse Have, bygge der deres Reder; thi de finde et meere passende Sted dertil paa de lave Øer i dets Omegn, hvorpaa dog nogle Planter groe. En Kastning i Vinden nødte til at styre Skibet mod Sønden, og tre Dage gik hen inden Havet blev fuldkomment toeligt. Stor var den Skade, som Stormen havde anrettet paa Skibet; alle Baade, paa den store nær, vare gaaede overBord. Da Vinden har til, saa blev Skibet drevet Sønder paa, mod de fierne Syd-Schetlands-Øer (som først bleve opdagede i Aaret 1819, skrækkelige, vilde Polar-Egne, Sneens og Jsens evige Hiem, midt imellem disse ligger en vulkansk Øe, Deception, som egentlig er en Krater, hviken hæver sig over Vandfladen, her er Jordbunden varmere, og her have de besynderlige, lugtende, larmende, forunderligt dannede Søefugle, som kaldes Pinqviner, deres Reder i Tusindtal, saa at Lieutenant Kendal, som nyelig har beskrevet denne Øe, siger at man i den Tid de ruge, kunde fylde et Par Fregatskibe med deres spiselige Æg). Poeppig saae ogsaa i Nærheden af disse Øer en ubeskribelig Mængde Søe fugle. Skibet blev omgivet af store Skarer af et eget Slags Hvaler, som man frygter for formedelst deres Mod og Hevngierrighed, og som ere raske og hurtige og vanskelige at fange. Hvor dog Skaberens Almagt formaaer at fylde alt med Liv. I de kolde og øde Egne oppe mod Polerne, hvor Mennesket, som ellers kan vænne sig til alt, ikke længere kan leve, er Havet opfyldt med utallige levende Væsner; dette rige beundringsværdige Hav, hvor Livet er saa yppigt, saa afvexlende, saa phantastisk, her sværme ogsaa Søefuglene om i Tusindtal, iførte varme Kioler, saaledes som Ædderfuglen, saa at de kunne udholde Kulden. Da Capitain Parry paa sin første Polarreise var seilet op af Bassins-Bugten, langt Grønland forbi og under den 73de Grad satte over Bugten til Lancastersund, saa saae han paa een Dag 82 Hvaler passere forbi Skibet; hvilket Syn paa een Dag at møde en saadan Mængde af disse Havets Kiæmper?) Folkene paa Skibet vare overordentligt medtagne af Strabadserne under den sidste Storm; de unge Søefolk havde forskaaret Hænderne paa Tougene, mange vare syge; men ingen glemmer lettere enden Søemand sine overstaaede Lidelser, naar det klarer op til det bedre, (maaskee kun en Moder, som har født sit Barn med Smerter). Vinden sprang om til en stærk Blæst af Sønden, som førte Skibet. hen til Chilles Kyster og alle besiæledes af nye Glæde.