Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-04-21
Hvad enten det nu kom af, at en naturlig eller en konstlet Rolighed hvilede over hans Ansigtstræk, eller af at han bedækkede sig dermed som med et Slør for at betage Magthaverne deres Mistanke, saa var det som Præget af hans italienske Feldttog var blevet udslettet af hans Ansigt, saameget er vist, at jeg kunde ikke finde i den nye Seierherres Udseende, da han var kommen tilbage fra Jtalien, den Helte storhed, som han havde udviist ved Montenotte, paa Broen ved Arkole og i Høisletten ved Rivoli, hvor alle betragtede ham som et overmenneskeligt Væsen. (Redakteuren erindrer sig, at han sad en Eftermiddag i Aaret 1796 i det franske Lyccum, da Aviserne kom og bragte Efterretningen om en af hans Seiervindinger i Jtalien, der vare mange gamle Franskmænd i Stuen; det var moersomt at betragte hvilket Liv der kom i disse gamle Folk, de sprang opaf deres Stole, stampede i Gulvet, og Udraab hørtes som mon Dieu quel Tete, o. s. v.) Jstedet for at blive i en Hast gammel paa Valdpladsen, saae han snarere ud, som han var bleven yngre. Hans Ansigt var blevet mere fyldigt og mindre blegt; hans Miner mere muntre og tilfredse. Hans korte Phraser vare ideerige; men lignede endnu ikke Orakelsvar, (man maae ikke forlange, at et Ansigt, bag hvilket en mægtig Aand rører sig, skal altid see energisk og aandrig ud; et saadant Udseende kan allene forventes naar den virkelig rører sig, vi kunne herved erindre hvad vi nyelig have læst og Gasperoni. Skade, at berømte Menneskers Portraiter, just maae blive optagede naar deres Aand er mindste virksom, man tænke allene paa de jammerlige Portraiter man har af Admiral Nelson). Faae Dage derefter blevaanede jeg en Ceremonie i Gaarden i Paladset Luxemburg, da den italienske Armees Faner skulde overleveres. Nu først forkyndte den Maade, hvorpaa Napoleon løftede sit Hoved i Veiret, aldeles Helten fra Arkole; men den samme General, som i Mailland, havde holdet et kongeligt Hof og præluderet til sin Keiserrolle, lod, imedens han nedlagde sin Laurbærkrands for Direktoriets Fødder, ikke noget Spor af en krænket Stolthed skimte frem. Jntet bebudede hans Kiæmpeplan, som han allerede forraadte for een af vore diplomatiske Agenter i Venedig med de Ord: Jeg vil blive Kongernes Brutus og Frankerigs Cæsar. Denne hans Tankers høie Flugt og hans hele Genius malede sig paanye paa Napoleons Ansigt, da han seirede i Slaget ved Pramiderne, efter hvilket den berømte Kleeber sagde til ham: lad mig omfavne Dem min dyrebare General; De er saastor som Verden. Alle Øienvidner berette, at ingen Pen og ingen Pensel formaae at skildre den Sindsroe, som afprægede sig i alle hans Ansigtstræk, da han fik Efterretning om Flaadens Ødelæggelse ved Abukir. Hans Planer vare strandede, Orienten var tabt for ham, Tilbageveien til Frankerige var afskaaren for ham. Han var fanget i det Land han havde erobret, og kunde, ifald den franske Armee vilde finde sig i at blive for stedse landsforviist, ikke forvente en høiere Gunst af Skjebnen, end at blive til en ægyptisk Sultan, hvor hans Berømmelse vilde hensvinde som Nilens i Ørkenen. Alle disse gyldige Grunde til Tungsindighed maatte have nedbøiet en svagere Aand; men han viiste sig ophøiet over sin Skjebne, og udviiste den samme friemodige Koldblodighed, som siden efter ved Explosionen af Helvedes Maskinen den 3die Nivose. Armeen erholdt nyt Mod da de saae deres Anfører betragte Nederlaget ved Abukir, som en Opfordring til nye Heltedaad.