Aarhuus Stifts-Tidende, 1826-05-13
En anden Munk fra Corvey, ved Navn Vitmar, forenede sig med ham. Udplyndrede af Sørøvere, kampende med utallige Savn og Farer, kom de omsider til Birka, af hvis Ruiner Stockholm er opstanden, Svenskekongen Bjørn modtog dem saare venligt, og tillod dem at prædike Evangelium i sit Rige. Deres Bestræbelser velsignedes ogsaa her med et lykkeligt Udfald, og Ansgarius lagde selv Grundstenen til den første christelige Kirke i Sverrig. Efter rum Tids Forløb vendte Ansgarius tilbagetil Keiser Ludvig, der høiligen frydedes over, hvorlunde Gud havde opladt en Dør for Troen i det fjerne Nord. Han udnævnte Ansgarius til Erkebisp af Hamborg, der fra nu af blev betragtet som en Hovedstad, for alle de Lande ovenfor Elben, der antoge Christendommen, og Paven udnævnte ham til sin Legat i Danmark og Sverrig, og gav ham et Diplom derpaa, forseglet paa de hellige Apostlers, Peders og Povels, Grav. Saaledes var Ansgarius sat over et Erkebispedømme, der havde en videre Udstrækning, end noget andet i Europa, og indbegreb mange, i forskjellige Stater, adspredte Folkefærd. Sin meste Tid tilbragte han paa Reiser især til Jylland, og sparede ingen Opoffrelse, at vinde Jyderne for Christendommen meer og mere. Han anlagde et Seminarium for Missionairer, hvis første Disciple vare Drenge, han frikjøbte af dansk og Slavisk Fangenskab, og mange af Holsteens gamle Kirker, f. Ex. Bramsteds, Kellinghusens a. ere byggede paa hans Foranstaltning. Aar 845 blev hans Troe sat paa en haard Prøve, idet Hamborg blev erobret og plyndret af normanniske Sørøvere. Med Nød og Neppe reddede han sit Liv. Blottet for Alt, flyede han til Biskoppen af Bremen, men denne haarde og misundelige Mand nægtede ham ikke blot al Understøttelse, men forbød ham endogsaa, at opholde sig i Bremen. Men en riig Adelsfrue i det Lyneborgske skjænkede ham et afsine Godser, hvor han gjensamlede sine adspredte Medarbeidere i den nordiske Mission. Siden bleve Hamborg og Bremen forenede til eet Erkebispedømme under ham. Efter denne Forening levede han endnu sex Aar. Han døde paa Maria Renselses Fest Aar 865. Kort før sin Død havde han endnu den Glæde, at hans kjæreste Discipel, Rimbert, blev beskikket til Biskop i Ribe. Vel var her endnu mange mægtige Hedninger i Landet da Ansgarius døde, men her var ogsaa mange Christne, og Hedenskabets Mørke maatte efterhaanden vige for Guds klare Lys. Men det gik langsomt fremad, thi kort efter kom her en grum Hedning til Regjering over Riget, han kaldtes Gorm den grumme, fordi han nedbrød Kirker, forfulgte Guds Præster og vilde have Folket igjen tilbage til det gamle Hedenskab. Men til al Lykke havde han en christeligsindet Dronning, Thyra med Tilnavn Dannebod, fordi hun var alle Christnes Tilflugt her i Landet. Hendes Minde velsignes endnu den Dag idag, og hendes Gravhøi, i Jellinge ved Veile, besøges ofte af en taknemlig Efterslægt. Halvandet Aarhundrede henrandt i vort Fædreland under afvexlende Vilkaar for de Christne, indtil endelig Christendommen vandt fuldkommen Seier i Begyndelsen af det ellevte Aarhundrede under Knud den Store, Engellands, Danmark og Norges Konning. Pindsefesten hører al Jorden til, saavidt som Christi Kors er plantet; men Jubelfesten hører Danmark til, og det i dobbelt Betydning, thi Frederik den Sjette, under hvis fredsælle Scepter den feires, er af samme Stamme som Harald Klak, der gav Exemplet, og Knud den Store, som fuldførte Værket. Gud forlene os altid Konger, som han, da skal det staae vel til med Landets Religion indtil Dagenes Ende.