Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-07-12
J Anledning af Arminii Død og Aarsagen til samme har Bayle gjort følgende Bemærkning. Det gaaer besynderligt til i Verden, hvor der ofte møder et og andet, som man ei kan tænke paa, uden enten at lee eller græde over. Eenfoldighed regnes for en stor Ulykke. Har en Fader enfoldige Børn, og bliver det vaer, saa græmmer han sig derover. Enhver vil gierne have kloge og lærde Børn, anseer det for et stort Gode, og glæder sig derover, som overen stor Skat. Men disse Glæder og kildrende Forhaabninger geraade ofte slet. Havde det ikke været bedre for Arminius, ifald han havde været født uden fortrinlige Sjeleevner? Han var vel i levende Live elsket og agtet af Mange, og efter Døden nød han den Ære, at en talrig Sect, til hvilke Lærde af første Rang bekiende sig, bliver nævnet efter ham. Men er ikke dette en Drøm, en Skygge, kan det vel kaldes en Lykke, naar vi sammenligne det med den Græmmelse og de mangfoldige Fortrædeligheder, som han havde at kæmpe med. Dette styrtede ham for Tiden i Graven. Alt dette vilde Arminius have undgaaet, ifald han havde været en Hverdags Theolog, besiddet en jævn Forstand, maadelig Belæsenhed, og ei brudt Hovedet saameget med Studeringer. Saaledes blev Arminius forfulgt for en Meenings Yttring, som Calvinisterne eller Mange iblandt dem ansaae for falsk og urigtig. Nu omskunder skal der være Mange udi den reformeerte Kirke, der hylde Arminii Lære om Naadevaldet, og holde samme for sand, skrivtmæssig og overeenstemmende med den guddommelige Retfærdighed. *) Bayle, der lader Arminii sieldne Jndsigter, Redelighed og Oprigtighed vederfares al Ret, mener, at han burde med Hensyn til Tiden og Omstændigheder have viist sig noget mere tilbageholdende i den Henseende, og ei yttret en Meening, der ei kunde bringes i Overeenstemmelse med den Kirkes Lærebegreb, som han burde rette sig efter. Hans Mening og Dom herom er følgende: "Dersom den sædvanlige Mening om Naadevalget forekom ham for streng og anstødelig, fandt han ved Formildelsen af samme Trøst og Beroligelse, saa kunde han for sin Person have hældet sig til den mildere Side, og i al Rolighed og Stilhed nydt denne Tilfredshed, og ei antastet Kirkens Forrettigheder eller Læresætninger. Han kunde lettelig have forudseet de Stormvinde, hvormed et saadant Angreb uundgaaelig er forbunden. Men var ikke, saa vedbliver Bayle, Arminius, fra en anden Side betragtet, en Hykler, en uværdig Theolog, naar han lod Lærlingerne, eller de som hørte Forelæsninger hos ham, forblive i deres Vildfarelser, og søgte ei at frie dem fra samme, Jngenlunde. Vel synes det som den ubetydeligste Sandhed, fortiener at fremsættes, ligesom den mindste Vildfarelse at udryddes, da Sandhed unægtelig bør have Forspringet for Vildfarelse. Men naar Tidsomstændighederne fraraade alle Nyeheder og Forandringer, naar af samme, saameget Sandhed der endog ligger til Grund, store Uordener og Forvirringer saavel paa Høiskolerne, som i Familier og i Staten ere at befrygte, saa lader man det heller forblive ved det Gamle. Helbredelsen maatte blive værre end Sygdommen. Her maae samme Fremgangsmaade bruges, som ved visse Sygdomme, da Lægerne tilraade ei at bruge Lægemidler, paa det at slemme og ondartede Safter ei skal komme i Bevægelse, og Giæringen i saa Fald drage værre Følger efter *) Herom kan læses Joh. Friedr. Stapfers Auszug aus der Grundlegung zur wahren Religion 9 Cap. von den gottlichen Rathschlus, saa og Jablonski institutiones historie christianæ. Tom. 3 Pag. 320-325. sig end Udtørringen *). Jeg overlade det til Læseren selv at bedømme, hvorvidt denne Bayles yttrede Meening og Paastand enten bør forkastes eller antages.). En unægtelig Sandhed er og bliver det, og hvorpaa man haver mangfoldige Exempler, at ikke Alt, hvad der synes En ønskeligt og gavnligt, lader sig iværksætte.