Almuevennen, 1843-02-01
Mine høistærede Herrer, Af alle Skrivelser, hvormed De have beæret mig, fremlyser det, at den Maade, hvorpaa det danske Sprog i Slesvig er blevet behandlet, har dybt saaret den danske Nations Æresfølelse. Og den kunde heller ikke andet. Thi man har jo med klare Ord sagt: "Kun der, hvor intet andet Sprog lyder end Dansk, kan det tales saavel offenlig paa Thinge som hjemme i Huset; men hvor et andet Sprog offenlig lader sig høre ved Siden af, skal det forstumme; træder det tydske Sprog ind i en offenlig Forsamling, saa har det danske tabt sin Ret til at være der, det skal øieblikkelig forlade Salen eller bønfalde sin tydske Søster om den Naade, at turde opholde sig der, hvilket hun da kan tillade, om hun vil." Denne Tort havde de Danske ikke ventet skulde gaae over deres Sprog, og jo meere de ere sig bevidste at have holdt Andres Sprog, høit i Ære og holdt deres eget tilbage uden nogen Paatrængenhed, desto dybere have de følt Krænkelsen; thi hvilken grændsesløs Foragt for den danske Nation maae De have, som byde den Sligt, som offenlig for Europas Øine decretere en saadan Degradation, uden at være udæsket eller fornærmet, ene og alene fordi det passer dem bedre, Brødre og Medborgere i Danmark, jeg seer, at dette er det dybe Saar, som Forsamlingen i Slesvig har tilføiet Eders Nationalfølelse, og jeg begriber vel, at dette ei kan lukkes, for Eders Sprog, har faaet offenlig Opreisning, som det har lidt offenlig Forhaanelse, og af Regeringen er indsat i sine naturlige Rettigheder. Og dog, hvor uglædelig, ja hvor bitter og hvor smertelig end denne Følelse er, jeg vilde af mit inderste Hjerte ønske, at hele Nordslesvig deelte den med Eder; thi den bærer og sine gode Frugter, jo dybere Mennesket føler sig krænket, desto meere concentrere sig hans Kræfter, desto stærkere bliver hans Selvfølelse, desto skarpere hans Blik, desto fastere hans Villie og desto urokkeligere hans Beslutning. Ja, jeg vilde ønske, at en saadan Følelse af krænket Ære vilde lægge sig som en Vægt paa enhver Nordslesvigers Bryst, og gjøre hans Aandedræt tungt og hans Stemning mørk, indtil han besluttede sig til, ikke længere at ville taale Fornedrelsen. Naar en saadan Beslutning blev almindelig og urokkelig, saa vilde efterhaanden Alt ordne sig, som af sig selv. Dog uden Eders Bistand, danske Brødre og Medborgere, kan dette vanskeligen skee; men paa den gjøre vi vaagne Slesvigere for Fremtiden ogsaa sikker Regning. Jeg har ikke formaaet i de faa Linier at give en Forestilling om al den aandelige og politiske Forvirring og Strid, som hersker i Slesvig; men jeg haaber, at hvad jeg har sagt er tilstrækkeligt til for Eder at vurdere de mange falske Jnsinuationer, som hidtil saa ofte have gjort Eder ængstelige for at staae os bi i vor svære Kamp. Man har paastaaet, at Folket selv ikke ønsker at beholde sit danske Sprog. Dette er en fuldkommen Usandhed, ligesom det er er muligt, at det i Virkeligheden kunde være sandt. Men man forlanger det Umulige, naar man vil, at den simple Mand skal have nogen tydelig Forestilling om, hvad det vil sige: at beholde sit Modersmaal, eller at miste det og faae et andet Sprog i Stedet. Og man fordrer meget for meget, naar man som Beviis for Folkets Kjærlighed til dets Modersmaal kræver overordenlige Anstrængelser, og store Offre til dettes Opretholdelse og Forædling, især da de anseete og af Regeringen hædrede Mænd, i Stedet for at sætte sig i Spidsen for slige Foretagender, arbeide dem imod af al Magt. J kjære danske Brødre, forfølger derfor ikke det Nordslesvigske Folk med Eders Mistanke om dets virkelige Ønsker, og foragter det ikke, fordi det ikke er ivrigt nok for sit Modersmaals Liv og Ære, men kommer det til Hjælp i Gierningen, og trættes ikke, fordi det ei er gjort med en ringe Bistand eller en kort Deltagelse. Negter os ikke Eders Understøttelse, hvor vi bede om den; men arbeid ogsaa saavidt J forstaae og formaae, uden vor særskilte Opfordring, paa vor gode Sags Fremme. Med Frimodighed frembærer jeg i mine nærmeste Landsmænds Navn denne Bøn; thi vi bede ikke alene, vi tilbyde ogsaa. Naar dansk Nationalitet og Sprog kan bevares og styrkes i Nordslesvig, da er den største Fare fjernet, der for Øieblikket truer det danske Riges nationale Selvstændighed. Og Eders, vor, Kjærlighed til Fædrelandet er jo ikke blot bunden til Landet og dets ydre Natur, men ogsaa til den Aand og Sjæl, som der har hjemme, det, som udgjør Folkets Nationalitet. Lader os derfor forene vore Kræfter, for alvorligen at værne om det Fædreland, hvorved vort Hjerte hænger. Jkke altid concentrerer Fædrelandet sig i Folkets kloge Styrer og modige Anfører, hvis Opfordring vi rolig kunne oppebie. Ofte er Fædrelandet en Enke, som vel kan elske og velsigne sine Børn, men ei forsvare dem: da føler enhver dygtig og modig Borger sig som den vakkre Søn, der ene kan og derfor skal værne om den ellers værgeløse Moder. Med uskrømtet Høiagtelse og oprigtig Hengivenhed undertegner jeg mig mine høistærede Herrers ærbødige Peter Hjort Lorenzen. Haderslev den 21de Januar 1843.