Viborger Samler, 1778-08-31
Det nærmede sig nu temmelig mod Midnat De Spadserendes Mængde formindskedes hver Minut. Aften Nympherne, som en Times Tiid tilforn, strøyfede om i større Mængde, end Lærkerne i Hosten, vare nu næsten alle i Rolighed, saavel som deres Jægere. Da jeg maaskee var en af dem, der sidst var gaaet ud, tog jeg mig for at ville og være den sidste, der gik hiem. Endelig blev jeg det, og var den sidste, der blev tilbage paa Pladsen. Den Stihed, der da herskede overalt, det eensformige, der næsten med eet fulgte paa saa mangfoldige Forandringer, fornøiede mig meere, end alle de forrige Afvexlinger. Hvor meget vi Menneskeer end elske Forandringer, blive vi dog tilsidst trætte deraf, da de skaffe Sandserne alt for meget at bestille. Jeg saae nu tet andet, end Maanen, staaende høit paa Himmelen, nogle faa Stierner og Morgenrøden, som fordunklede Maanens Skin og forkyndede Solens Opgang. Paa Jorden blev jeg intet andet vaer, end Bygningerne, og de faa Lys, der endnu saaes hist og her i dem, men som efterhaanden bleve slukte, at Mørket kunde befordre Beboernes Rolighed. Lutter Anledninger til frugtbare Tanker! Et mørkt Jord=Legeme, som vor Jords Drabant er, er i Stand til alene med Gienskinnet af det paa den faldende Soellys at fordunkle Tusinde af Hs. sig selv brændende Himmellys, og giøre dem usynlige for os, blot fordi den er os nær, og disse ere længere borte fra os; Et billede paa den Lastefulde, som, beklædet med Dydens Skin, og understøttet af Lykken, finder Leilighed til at bedrage de Dødelige med sin falske Glans, og tilvende sig den Belønning, der tilkom Dyden, hvis Lys skinner kun stille, og derfor stedse oversees af forblindede Øine. Jntet er almindeligere, end at man sammenligner Søvnen med Døden, maaskee meest derfor, at begge gjør os lige i Henseende til vor udvortes Tilstand, og betage os Beqvemheden til alle vilkaarlige Handlinger. Jeg giorde paa den Tiid fleere Betragtninger over denne Lignelse. Med hvor beklemt et Hierte forlader ikke i Dødens Tiid den Fornemme sin Værdighed, den Rige sine Skatter, Hvor liden Aarsag har derimod den i ringe Stand og fattige Vilkaar levende Dødelige til at besvære sig i Døden over et Tab, der skiller ham ved intet uden hans Nød? Med ligesaa stor Bekymring gaaer den i sin Seng, der har meere Besvarlighed end Fornøielse af sin jordiske Lyksalighed, i det han af Bekymring for det Tilkommende anseer en varig Besiddelse af sin Lykke for uvis, og, af Frygt for at miste den, finder det nu ligesaa svært at falde i Søvn, som dens virkelige Bedrøvelsee engang vil gjøre ham Døden selv. Derimod kaster den i Henseende til Stand og Formue ringe Jordbeboere, som har haaret Dagens Byrde og Heede, sig nu med Glæde paa sit slette Leie, hvilket Trætheden gjør ham saa blødt som en Ederduuns Seng. Ubekymret for det Tilkommende, og uvis, enten det skal blive lettere eller tungere, end det Nærværende, benytter han sig med Fornøielse af det Mellem Mm. 2. lemrum, der adskiller begge, og igiengiver ham de Kræfter, han i den forbigangne Tiid har tilsat, for paa nye at kunne giennemgaae det, der forestaaer ham. Saa megen Liighed have Dødens og Søvnens Forløbere med hverandre. Endnu ligere ere de hverandre selv. Døden giør Fyrsten og Betleren, Dydens Elsker og Lasternes Slave, Ungdommens Fyrighed og Alderens Skrøbeligheder fuldkommen lige, og hvis der endnu bliver nogen Ullighed, er den altid til deres Nakdeel, som i Livet besadde destørste Fordeele. Den gamle Mand bær allerede for sin Død Dødens billede paa sit Legeme, og det vanzirer ham altsaa ikke, naar han virkelig lader af at leve. Men den Unge blomstrede i Gaar, og i Dag er han alt visnet. Den Ringe maatte i sin Levetid behielpe sig med en snever Hytte, følgelig er det ham ingen Skam, om og hans Lig ikke faaer en bedre Plads. Men for den, som Fødsel og Værdighed ophøiede over Resten af det menneskelige Kion, vare, saalænge han levede i sin Herlighed, de største Palladser ikke rummelige nok, og efter hans Død faaer han dog ikke et større Opholdsted, end hiin. Er det vel anderledes beskaffen med dem, der sove omNatten, Giør ikke Sovnen dem lige, ligesom Døden, Eller er ikke den Uliighed, man endda kunde finde iblandt dem, fordeelagtigere for den uanseeligste end for den anseelige, Bruger vel den Rige, der vaagende ikke har Plads og Værelser nok til sin Beqvemmelighed, meere Rum at sove paa, end den Fattige, Ja sover ikke denne med halvstillet Hunger og Hovedet frie for Bekymringer roeligere, end en overladt Mave og et Hovet fuldt af Bekymringer for at bevare og forøge sin Rigdom, Jkke anderledes for hol holder det sig med Sovnens og Dødens Følger. Begge ophæve igjen Ligheden, i hvilken de havde sat Menneskene. Men de frembringe derfor just ikke igjen den Forskiel, der var imellem dem, førend deres Død og Søvn. Nægte vi ikke aldeles et tilkommende Liv, saa bestemme vore Handlinger disse Følger; saa at mangen en, som døde æret, beundret, tilbedet, vil af den, hvis Tanker ikke ere som vore Tanker, blive opvakt til evig Skam, og den derimod, der baade i Liv og Død var foragtet, til en Herlighed, mod hvilken alle Verdens Fordeele ere intet. Forbilledet herpaa viser sig alt paa dem, der i Dag lægge sig at sove, og i Morgen, atter skal forlade deres Rolighed. Naar de opstaae, ender sig igjen deres Liighed, som var blandt dem, medens de slummede. Dog bliver Forskiellen imellem dem alle ei heller i Morgen i det Forhold, den var i Dag. De gaae vel begge udmattede til Hvile, men den Ringe ved Arbeide, og den Fornemme ved Overdaadighed og Vellyst. Men hiin opstaaer og forfriskeet, styrket, munter, denne derimod maaskee mattere end forhen, med Hovedet fuldt af Dunster og Ansatz til de slemmeste Sygdomme. Disse vare de Betragtninger, til hvilke Stilheden i denne angenemme Nat gav Lin ledning. Træt af Vaagen og Bevægelse hastede jeg tilsidst og til min Seng, og besluttede disse opbygge lige Tanker med fornøielige Drømme. Hvorledes man farver Sachsisk Blaae. Man tager 1/2 Lod Jndigo Guatimaa, 1/2 Lod Flyensteen, og 1/2 Lod guul Arsenicum, stoder det altsammen fiin, timsen det igiennem en Floers Timse, kommer det i en Steen=Krukke, og kommer derpaa 4 Lod Oleum Victriol, binder Krukken ter til med Papiir, og lader den saa staae i Varmen i 24 Timer; saa er Farven færdig Naar det er Ulden Bomulds= eller Silke=Tøi, man vil farve, som veier 2 Pund, saa tager man 2 Lod Viinsteen og 2 Lod Allun, kommer begge Deelene, efter at de ere pulveriserede, i en Messing=Kiedel, og kommer saa meget Vand derpaa, som Tøiet kan blødes udi, tager saa af den øverste Farve saa meget, som man vil have Colleuren mørk til, (Til 1 Alen Tøiaf1 1/2 Alens Brede, behøves ei meere end 5 a 6 Theeskeer fulde, naar Tøiet ei skal være Mørkeblaae) lader Tøiet koge et Qvarteers Tiid derudi, og skyller det saa ud i reent Vand, saa er det færdig Vil man have det grønt, da kommer man et Lod stødt Gurgemeie i den blaae Farve=Suppe, lader Tøiet koge 1 Qvarteer dermed, og skyller det saa ud i reent Vand.