Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-07-06
Nye, en halv Den 6. Julii, 1804. Udgivet og forlagt af J. Werfelildereisen. Poricks Smag ølger Danskes Briller. (Værtshuus. N. da priser jeg Kjøbenhavn, ledes: Hr. Ven, De kommer fra Kjøb havn. sagde en Mand, der sad lige for mi. og hvis Ansigt saae ud som overmodne Jord var De kommer fra Kjøbenhavn?" Nu vare gode Raad dyre. Alle stormede os paa mig, for at erfare, hvorledes det gaae Moreau, hvad Tid Bonaparte skal Frørnes. hvad der vil blive af Engelland kort ret som om man i Kjøbenhavn var underrettet til Hunct og Prikke om alt dette Beg blev nødsaget til at erklære, at jeg var ganske uindviet i Politiken, at jeg i Forening med min fordums Fæstem havde foresat mig at gjøre en Pilegrimsreise til Kilden, at alle vore Tanker vare spændte paa de Mærkværdigheder, som ventede os i Dyrehaugen, og at man i saadan en Sindsstemning aldeles ikke var skikket til at indlade sig i politiske Samtaler. En Taushed, der lignede den, man tænker sig i Graven, herskede nu blandt de Tilstedeværende. Jeg benyttede mig af denne Pause til at anstille Betragtninger over Gjæsterne. Øverst ved Bordet sad Manden med Jordbæransigtet og oplivede sine spirituelle Kræfter, med adskillige Sorter Spiritus, Hans hele Aasyn vidnede om, at Bacchus var den føde Guddom, som han fra sin Ungdom havde dyrket. Saae han end ikke spirituel ud, saa saae han dog spirituens ud. Hans tykke Mave gjorde ham værdig til at være Borgermester i Hamborg eller Bremen. Ved Siden af denne sad der en Figur maver som en Flyndre, og smækker som en Spanskrør, forhen Skræder af Profession og bekjendt for sin martialske Jver, Hans hele Udseende røbede, hvad han var, og om han end havde sidder paa en Trone, saa havde man ved første Øiekast kunnet sige: "Du er en Skræder, Tæt ved denne sad der en Kandestøber, som havde opgivet Professionen, og nu drev omkring for Vind og Veir. De øvrige af Selskabet bestode af Hverdagsmennesker, der i alle Lande og paa alle Tider ligne hinanden, og som ikke aabnede Munden, uden naar de vilde drikke, eller naar de hørte tale om noget, som kunde sætte deres Lunger i Bevægelse. De veed da heller ikke noget om den store Revue, som Borgerskabet skal holde paa Nørrefælled, tog Fordbæransigtet Ordet igjen. Da Kandestøberen hørte Ordene Revue, og Borgerskabet, saa var han i sit Es. Det er dog en skjøn Ting, begyndte han meget oratorisk, med denne Borgererercice. Om vi nu fik Krig, saa er det dog noget ganske andet at lade ordentlige Borgermænd rykke ud mod Fienden, end saadanne Landstrygere, som i Dag give deres Liv til Priis for Kongen af Jtalien og i Morgen for Magistraten i Hamborg. Men en Borgermand, som har svoret sit Borgerskab og anskaffet sig en Uniform han kan indgyde Fienden Respect han kan - En ung Borger, der var iført en Uniform, som han nylig havde faaet fra det Selskab, der paaklæder Folk, sad i en Krog og gottede sig inderlig ved sit Kruus Gammeløl over Kandestøberens Harangue. Og hvilken Fordeel for Staten!" begyndte nu Skræderen, der over ti Gange havde villet meddele Selskabet sine Tanker, men hver Gang var bleven afbrudt af Kandestøberen, som havde et bedre Snakketøi end han - hvilken Fordeel for Staten. - Kjøbenhavn har i det mindste 50,000 Jndbyggere af Mandkjønnet, naar nu alle disse ere Soldater, saa behøver man jo ingen, hvervede Folk, saa kan jo Hovedstaden allene give sig i Kast med hvilken Armee det skal være. Men blandt disse 50,000 Mennesker, raabte nu den tykke Mand, som dette Raisonnement ikke syntes at anstaae, gives der og saa vindtørre Skræddere, krøgede Skomagere - Jngen Skoser, Mester, raabte Skræderen, der blev rød i Hovedet som en Kalkunsk Hane ingen Skoser. Jeg har, som Han veed, allerede for længe siden kastet Saxen, og er nu Theehandler og Kjøbmand. Jeg kan blive Capitain, om Gud og Stadthauptmandskabet vil, hvad kan Han blive, om jeg maa spørge, Den tykke Mand blev vred, og naar tykke Folk blive vrede, saa blive de det gjerne for Alvor. "Og er det da, sagde han ganske ivrig i det hans carmoisinrøde Kinder fik en violet Farve, er det da en saadan Lykke, at en Theehandler kan blive Capitain, En Capitain, der skal være, hvad han bør, maa have lært noget, - han maa i det mindste have lært Trictractiken. Men hvad har Han lært, Hr. Theehandler og Kjøbmand, At gjøre Klæder og Kræmmerhuse. Jngen bør stræbe efter at blive det, som han aldrig har været holdt til eller nogensinde har lært. Det er ligesaa latterligt af Ham, at ville være Capitain, som det vilde være af mig, dersom jeg stræbte efter at blive Professor. Jeg er Linnedvæver af Profession; det giver jeg mig ud for, og det forstaaer jeg. Men aldrig er nogen Professor kommen op paa mit Værksted og har villet væve et Stykke Lærred, 7 og ligesaalidet har jeg nogenstyde skillet mig op paa en Professors Tale stoel, for at væve en Forelæsning. Men saaledes gaaer det i vore Dage. Alting vil høiere i Veiret, Skræderen vil være Theehandler, Thee handleren vil være Capitain. Derfor forsømmer Haandværksmanden sit Værksted, derfor sulte hans Børn, derfor hendrives den kostbare Tid i Ørkesløshed og med Fjas, derfor spiller saa mangen en Mand Banquerot, derfor produceres der saa lidet, derfor maa man hente de fleste Ting udenlands fra Og derfor falder Coursen, afbrød Landestøberen ham, for at vise, at han heller ikke var nogen Sirke i Finantsvæsenet. Skræderen blev smæk vred, Han vilde tale, men kan kunde ikke. Den tykke Mand havde med eet sat ham en Prop i Munden. Den Gift, der fraadede i hans Jnderste, kunde ikke komme længere end op til Halsen. Com min Dreng, raabte han til sin Peter, og forlod med denne ved Haanden, det hæderlige Selskab. Under disse Samtaler stod en blind Bonden der blev ledet af sin gamle Fader, og underholdt Selskabet med at spille paa Violin. Hans Spil var usselt, det er sandt, men det rørte. mig alligevel indtil Taarer. Ved Halvdelen. af den Flid, tænkte jeg ved mig selv, som dette. Menneske har anvendt for at bringe det saa vidt, er maaskee mangen en anden bleven en Virtuos. Ved Siden af den Blinde stod der en sort Puddelhund, som fulgte ham med trofast Hengivenhed, og som syntes at takke enhver, der kastede hans Herre en Skilling i Hatten. Denne Blinde, hans graabærdede Fader og hans trofaste Hund interesserede mig mere end hele det øvrige Selskab. Jeg reiste mig, gik hen til dem. Den Gamle fortalte mig nu at denne hans Søn havde været blind fra sit tredie Aar af, at hans anden Søn tjente som Soldat, og at han ikke kunde under satte. ham med det allermindste. Han havde Tanker, om sin Søns Spil, og paa store, stod, at Stadsmusicanten altid brugte ham, naar der skulde være Musik ved et Bryllup, eller Gilde. Men denne Jndkomst var sjelden og tillige meget smaal. Han takkede imidlertid Gud for, at hans Søn havde lært noget i Verden; thi dette havde mere end eengang reddet dem fra at fulte ihiel. Sønnen, hvis skarpe Gehør bødede paa hans Blindhed, udtømte nu sin hele Konstes Skatte, gned paa sin Violin og seiplinte mine Øren for at give mig at forstaae, at der i Sjælland ogsaa findes Violonister, som ikke ere kastede bag af Vognen. Hjelp, Hielp Hjelp. Dette Raab, som kom udenfra, virkede paa Selskabet som et Skud Hagel paa en Flok Spurver. Det forsvandt ligesom Tyrkerne i Holger Danske, naar Titania byder det. Ogsaa jeg gik ud paa Landeveien, for at see, hvad der var paa Færde, Her saae jeg et Syn, som man baade kunde græde og lee over En Kildevogn med en heel Familie, som havde foresat sig ret at fornøie sig i Skoven, var placeret i en Grøvt. Madamen laae næsegruus i Polen, og hendes Mand ganske gravitetisk ved Siden af hende Alting laae omspredt paa Jorden som omtrent efter et fuldendt Feldtslag. Her en Paryk, hist en Madpose, der en Sypung. Bonden, som i sin Fuldskab havde væltet med Vognen, samrede egentligen meest over, at han havde spildt at sin Tjære. Kun et eneste ulykkelige Pigebarn paa omtrent 14 Aar forvandlede denne Comoedie til en Tragoedie. Hun skreg ynkeligen og kunde ikke reise sig op. Alle de øvrige vare komne godt derfra. Hele Selskabet befrygtede med Grund, at den stakkels Pige havde brækket Benet. Der red og kjørte mange Herrer forbi, som havde omfavnet Gudinden, Hygæn med samme Kjelenhed som deres Elskede, men ingen af dem havde Tid til at see til den Ulykkelige; de skulde ud til Bellevue, Klampenborg og andre Steder, hvor uopsættelige Forretninger ventede dem. Men endelig kom en Person, een af de Karle, som i den senere Tid med Voldsomhed have kastet sig paa Lægevidenskaben til Ærgrelse for saa mangen een, der aldrig i sine Dage har kastet sig paa nogen muelig Videnskab i Verden. Dette Menneske, som ikke havde uopsættelige Forretninger i Bellevue, Klampenborg eller andre saadanne Steder, undersøgte ikke her først, om det var en betinget eller ubetinget Pligt, at hjelpe en lidende Medskabning, om det ved saadanne Leiligheder var nødvendigt at see paa, om den, der skulde reddes, nedstammede fra en Slægt, hvis Stammefader for sexten Aarhundreder siden havde været med paa Religionens Vegne at slaae Christne ihiel i Palæstinæ eller Jøder i Rom, han steg uden Betænkning ned af sin Hest, forbandt den Syge, trøstede hende, og lovede at komme igjen inden Aften for at eftersee Bandagen. Fortsættes). Den første, der opfandt Fareter, berigen Verden med en, om just ikke stor, saa dog nyttig Opfindelse. For den Syge og Svage, som ikke kan tagle Luftens Jndtryk, er en Kareet den passeligste Befordring og langt fundere end en Portechaise, disse Æsker med tobenede Heste, som i gamle Dage vare saa meget i Mode.