Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-04-29
Man læser Besværinger over, at for de, til Bedækning paa Landet udsatte kongl. Hingste, tages for liden Betaling, som forvolder at Speculations=Hingsterne ingen Søgning ville faae; man maae heraf slutte, at det snarere er Egennytte end Patriotisme, der har stiftet, om ikke alle, saa dog de fleste af disse Foreninger; ja man yttrer Frygt for, at de faa Landet indkomne Fuldblodsheste, ville vandre den Vei tilbage, de ere komne. (see Kbhavnsposten No. 79. Side 326). Mange ville vistnok ansee dette som et Gode. Der gives imidlertid ogsaa Foreninger, som uden Hensyn til egne Fordeele søge at fremme hvad de kalde den gode Sag, og desaarsag i det Hele nedsat Bedækningspengene, men desuden gjort et Offen af 60 Specier paa det en Deel Bønderhopper kunne bedækkes imod den ubetydelige Betaling af 3 Specier, Stykket; er Krydsning god og til Landets Gavn, saa skylder man slige Selskaber sin agtelsesfulde Tak! thi paa en saadan Maade vil den forædlede Race lettere udbredes, og man seer, at her meere sigtes til at gavne Samfundet end søge egne Fordeele. Man anpriser Veddeløb, og giver den kgl. Stutterie=Direction det kostelige Raad at foreslaae Stutteriets Afskaffelse, og at de Jndtægter samme har at disponere over, maatte blive anvendte til at udsætte mange og høie Veddeløbspriser paa de forskellige Rendebaner (vide Khvnsposten No. 83 og 84 Pag. 346. Den simple jydske Forstand indseer ikke denne Raadgivnings Gavnlighed, thi er end paa de Kongelige Stutterier i Fortiden anvendt alt for store Summer til liden Nytte, og ere end de nuværende Jndretninger ei uden Mangler, saa dog holder jeg mig forsikkret om at de fleste af mine kjære Landsmænd, bønlig ville vede den kongelige Direction om, ei at lægge Mærke til slige Raad, men derimod sende gode Beskelere til Jylland, og lade disse, til Gavn for den fattige Landmand, bedække imod moderat Betaling, og for Alting ei tilraade, at Penge ødsles bort paa de af Mængden ilde lidte Veddeløb, som aldrig kan lede til noget fordeelagtigt for den danske Hestehandel; thi at anstrænge et stakkels Dyr over Evne for at more nysgjerrige Tilskuere og berige enkelte Speculanter uden nogen anden Fortjeneste end det Omnævnte, kan ikke skjønnes at føre Nationen til Velstand. Med Hensyn til Placaten af 25de Februar 1837. antager man, at Stutterie=Directionen ei her har været uden Jndflydelse; Hippologerne have i senere Tid anført adskilligt, som skulle godtgjøre, at Høisamme ei er i Besiddelse af de Kundskaber, fornemmelig i practisk Henseende, som dertil udfordres; practisk Kundskab kan i det mindste efter Jydernes Mening ei have ledet den til saaledes at foretrække det blandede Blod, at den danske Hesterace ganske sættes i Skygge; men vi trøste os til, at Tiden, som jo bringer Roser, ogsaa vil lægge den Erfaringssandhed for Dagen, at hvis det blandede Blod overalt, eller for størstedelen blev indført, den danske Handel og dens hidtil betydelige Fordeele ville være tilintetgjort. Jkke Selvklogskab, ikke egen Fordeel, og mindre Lyst til at henkaste Stridshandsken, har foranlediget Foranstaaende, men allene den Trang jeg følte til at tolke Pluralitetens Stemme i Jylland med Hensyn til hvad der ansees for skadeligt eller fordeelagtigt for een af Landets betydeligste Erhvervs= og Jndtægtskilder. Grønhøy den 21de April 1837. With contra Ræder. Endelig har dette med saamegen Længsel imødeseete Skrift forladt Pressen. Inds., der er den deri Side 6 omtalte Mand, skal stræbe at anmelde det med Upartiskhed Han nægter ikke, at det løb ham lidt holdt ned ad Ryggen, da han i Indledningen læste Yttringer som fölgende: "Herr Justitsraad Ræder maa ene tilskrive sig selv, om denne min Duplik for Publikums Domstol ei gandske kan være fri for Personligheder; thi naar Man personlig er fornærmet, er Man, for at forsvare sig, nødt til at taleom sin egen Person og om Fornærmeren, og det er van skeligt, under en Fægtning mellem To, for den Ene af indskrænke sig blot til Parader." Disse Yttringer lode nemlig befrygte en personlig Feide, hvorunder det vig tige Æmne, der er Gjenstand for de Herrers Debat, maatte træde i Skygge. Men Frygten var ugrundet; den sandLiberalitæt har ogsaa her viist, at den aldrig fornægter sig selv. Herr Assessor With bekæmper Herr Justitsraad Ræders Meninger, men ikke hans Person, og han gjör det i en saa livsfrisk, jovial Tone, at hans Skrifkan siges at hæve sig til Rang med et Vittighedsarbeide. 1 Anledning af Ris Yttring, at Ingen af hans Modstandere, have søgt at rokke Grundpillerne i hans Skrift, bemærket Herr Assessor With; "Grundpillerne, hvorpaa han har opført sin Bygning, ere rigtignok vanskeligen at rokke thi Ulykken er, der findes ingen! – R. havde, til sit Forsvar, henskudt sig under en Trykseil; men dette er, siger W., det Samme, som at erklære det Halve af hans Bog for en Trykseil, Grundtanken i Herr Assessor Withs Skrift er denne: "Land og By ere hinanden nødvendige, og naar de rigtigt indsee deres sande Interesse, er en Collision umulig." Mod denne Hovedsætning beder han R. rette sine Angreb, R. havde statueret, at det just er i Jyllands frugtbareste Egne, ulovlig Brændeviinsbrænden gaaer stærkes isvang. Hertil siger W.: "Da jeg er Herredsfoged i en af de allerfrugtbareste Egne af Jylland, faaer jeg et Sidehug ved dennes Paastand, og et andet Sted siger R. reentud, at min Jurisdictions Beboere ere bekjendte som Jyllands ivrigste Brændeviinsbrændere, men hvoraf vee han det 2 Jeg maa paa det Bestemteste benægte det. Fordi han har taget nogle Brændeviinsredskaber i Nærheden af Horsens, og derimod Ingen i Vesteregnen, kan han ikke slutte sig hertil, thi han er jo aldrig brugt til det Slags Forretninger i hiin fjerne Egn. At slutte saaledes, vilde være ligesaa urimeligt, som om jeg vilde paa staae, at der af Horsens Borgere blev smuglet mere, ene i andre Byer, fordi jeg engang fulgte med Toldvæsenet, som Politimester, da der paa en liden Øe i Mundinger af Horsens Fjord fandtes Vare af 10,000 Rbd. Værdi, den skulde været praktiserede viderefrem."R. havde yttret, at Herredsfogden störstedeels maatte kunne hæve den ulovlige Brændeviinsbrænden paa Landet. "Man skulde fast troe, siger W.: at der aldrig blev begaaet nogen Toldsvig eller brændt Brændeviin uden Brændesedder i hans Jurisdiction. At det Sidste dog finder Sted, har Man Grund til at slutte deraf, at han selv om en vis Borger i Horsens har anført som noget Val mindeligt, at han aldrig brænder, uden at have ligt Brændeseddel. Men kan han ikke i et Terrain af en halv T Miil afskaffeligt Uvæsen, uagtet en Hær af Toldbetjente er ham behjælpelig, hvor kan han da forlange, at en Herredsfoged, hvis Virksomhed er udstrakt til stundom 20 – Mile, og som staaer ene, skal kunne udrette noget Betydeligt. Det er paa Landet langt lettere at opdage Tyve rier eller andre grove Misgierninger, end ulovlig Brændeviinsbrænden; thi Bønderne holde i dette Stykke sammen. Deres moralske Fölelse siger dem ikke det Urigtige i, at de brænde i Smug; Man kan længe nok betyde dem, at de derved gjöre Indgreb i Borgerens Rettigheder, og Statens Kasse; det Første agte de ikke, fordi de föle, at der iforveien er gjort Indgreb i deres naturlige Rettigheder, og det Sidste søge de at bortraisonnere ved den Betragtning, at de lovlige Brændeviinsbrændere selv ofte gjöre sig skyldige i Misligheder, og at det, Statskassen, taber, kun er en Ubetydelighed mod hvad deres Agerbrug vinder. Aldrig har jeg forsvaret sligt Raisonnement og endnu mindre Handlingen, men blot anført, hvad der kan siges til Bondens Undskyldning, og beviist, at hvor en saadan Tone hersker, kunne Politimestrene, med deres bedste Villie, Intet udrette. Man kunde maaskee ruinere, en halv Snees smaae Familier aarlig, men jeg finder det høist problematisk, om Staten havde Gavn deraf. Landbrænderiers Anlæg i tilstrækkelig Mængde antager jeg at være det bedste Middel til at udrydde Smugbrænderierne. Jeg kan idetmindste ikke tænke mig noget Bedre, og forvist troer jeg, at om end Justitsraad Ræder i egen Person reiste om fra Sogn til Sogn og prædikede Omvendelse fra dette Uvæsen, vilde det ikke hjælpe. Man vilde høre meget andægtig paa ham, men blive uforbedret.