Københavns Adresseavis, 1778-02-10
liv efter deres Udganghaa Christnes store og vigtige Haab Var ikke du; Hvad skulde troste i en saa nedslagende Sorg? Hvo, uden du, kan oprette et saa ubodeligt Tab Evighed! Du allene kan og skal opklare, Hvi Herren gjorde os dette. Döden, Ach, saa uberægelig som uventet, Bortrev pludselig af vore Arme Vor æde, dydige, mabefalde, elskeværdige VenDen Felbaarne Unge Herre, VIIch ERIDEfes VIM. Eeneste Sön af Herr Kammerherre Ersk Friderich Suun, Frue KAREN. ANSELL. Hvilke med Glæde imodtage han af Herrens Haand, Da Han Ester lang og næsten opgivet Forventning. Skjenkedes Dem i Tronhjem den 21. Novembris 1761. Som den bedste og kjæreste Himlens Cave, Og Kronen paa Deres fordiske Lyksalighed. og ha var for Dem nu meere tilbage, at ønske intet, uden Varighed. Men, ach Denne Cave var - hvo tænkte det: - ikkun et Laan, Som fordredes, kun alt for hastig, tilbage! Han viistes Jorden, men ikke til at beholde Herren, som havde givet Ham, tog Ham igjen i Kjöbenhavn den 3. Januarii 1778. Sexten Aar og sex Uger vare Hans Dage, For kort Tid til at nyde Livet, og opfylde fordisk Bestemmelse, Men lang nok til at gjöre Savnet af Ham bittert og føleligt, Livets Glæde smilede ad denne Himlens Yndling: Lodden var Ham tilfalden paa det herligste. Herkomst, Natur, Opdragelse, Lykkens Caver. Foreenedes om At giøre Ham til en Lyksalig iblandt Mennesker. Ædel Byrd af de værdigste Forældre Spaaede Ham let Adgang til Ære og Lykke i Verden. Værdig og duelig dertil dannedes Han Ved gode, vel anførte og vel brugte, Naturgaver, og derved forhvervede nyttige og smukke Indsigter. Sund og vel dyrket Forstand, samler med der beste og ædelste (Hjerte. Lovede Staten i Ham En oplyst og gudfrygtig Christen, En dydig og nyttig Borger, En retskaffen og virksom Menneskeven, Bestemt til at være Lykkelig og gjöre Lykkelige, Ta at udbrede Lyksalighed og Glæde omkring sig. Efter den bedste Mands, Hans ædle Faders, Exempel, han var i Livet Ved Kiærlighed og lydlig Hengivenhed i Forældres, Glæde og Gjesteen; Ved Flittighed og Begjærlighed efter Kundskab, Elskede Læreres Roes og Flids Belønning; Ved en beleyen og tækkelig Omgang. Venners Lyst og Indling; Ved Kierlighed til Dyd og Veigjörenhed, Menneskelighedens, og Christendommens Ere; Ved, alt dette Et Bempel og Mønster for Ungdommen. Venlig, sagtmodig, uden Heftighed, Aldrig stolt af sine Fortring, Adrig visende sine Indsigter for at beundres, Var Han yndet og elsket af alle I Hans Adfær udmærkede sig. En vis, i den Alder og Lykke usædvanlig, Adstadighed, Og Ligegyldighed mod den Ham i møde smilende Lykke Han syntes kun lidet at röres af Jordens Herligheder; Hund heller Han, ophøjet over Mængdens Tænkemaade, Rigtigen afvejede deres Værd; Eller Han, tidlig bestemt til Himmelen, nu alt følede sit Kald. See, saadan var Den, I hvilken vi habede - og mon ikke med Grund - at see 50 H MS Navn, det iblandt og saa kjøre og ærede Navn, Vedligeholdt, udbredet, hædret. Og nær var nu Tiden, At Han skulde træde frem paa Verdens Skueplads, For at besæle sin egen Virkekreds. Men midt under disse glade Udsigter, Fremglider en Skye, og forkynder det 5delæggende Uveir Som snart vil udbryde over vort Hoved. Sygdom angriber vor unge Ven, Til Döden? – o! hvo torde tænke den gysende Tanke, En eeneste Sön? - dette Huus, saa umild kan Hansen ikke være. Det smigrende Haab fölger de Dödelige lige indtil Farens Porte, Bedring ventes, thi den önskes : Men Forventningen sviger. Den dræbende Ild raser i de spændte Aarer, og trodseer de Vaaben, Lægekunsten modsætter den. Og nu lösnes langsomt Livets Baand : Allerede give de troldse Sandser Sjælen urigtige Forestillinger, Vor Syge lider; men dølger af Omhed sin Smerte, Eller maaskee føler ingen. Uden den, som Han læser i Forældres og Omkringstaaendes Gine. En veemodig Fader gaaer ængstelig til og fra, Høer, og vender Gingne bort, saller, til En beklemt Moder, hvis Sjel er bunden til sin Eenester, Viger ikke fra sin elskede Söns Leie, Indpresser Sorgen i Hjertet, og smiller Mod til den Kængende, Slutter sin Skat i Armene, og vil afstride Döden sit Bytte. Men ach Gjeblikket, det store, er forhaanden: Livsaanderne sagtnes, standse, forsvinde; Livets Lys, nu udbrændt, giver et Aug og blander, Flammer igien, og - slukke Ach Himmel, Han er død! - Slag, som af Torden, ryster det gandske Hund, Og stærkt bæve dets Crundvolde. Skrek udbreder de forte Hinger over det, Og opfylder det med Forfærdelse og Jammer Alle dets Tilhörende somme i Taare, eller staae forsteenede. Snart udbreder Sorgen sig til den gandske Stak Rygtet fører den ud til Landets Ender Og alle tage Deel deri, og Tabet ansees som offentligt. Venner - thi dette Huus har, og fortiener at have, fande Venner - Komme hasteligen og i hobetal, for at troste, Man sörge selv, græde med - kun det formaae de Saa almindelig, saa oprigtig, föles denne Sorg; Saa höit beklages. Tabet, dens Aarsag. Men af ringen kan det saa beklageligt, saa smerteligt, føles Som af det i Hjertet saarede, de barnløse, Forældre, De, der seenderes Haab, deres store, velgrundede Haab, Det kjære Formaal, hvori alle deres Önsker samlede sig. Med eet kuldkastet, tilintetgjort, forsvunden, Vældig stormer Sorgen ind paa den til Döden bedrøvede Fader: Paa eengang forfærdet af sit Huses Hjemsøgelse, og betagen af Le(gems Smerter, Synes Han for en Tid som bedøver, og neppe at fandse sit store Tab. Men snart og heftig lever dette op, og soles i al sin Styrke Smertelig spier Saaret i det ømmeste, det föelsomste Hjerte Veemodig Sorgfuldheds Skyer formørke det mildeste, der til Glæde(dannede, Ansigt: Tungt vejer Bedrøvelsen paa det nedslagne Sind o! at Han af dens overvældende Magt ei gandske nedtrykkes : Og Hun, hvis Siæl Sværdet igiennemtrænger, Den trostesløse, den al sin Glæde berøvede, Moder, Stille fortæres Hun af den hjertenagende Bedrøvelse; Men har Sinds Styrke nok til at hemme dens voldsomme Udbrud Indsluttet Sorg qvæler det af Smerte bespændte BrystSörgmodighed i Rost og Gine røber Hiertets lönlige Kummer. Ængstelige Tankers Brusen forage den vederqvægende Hvile. Længe, længe vil dette Saar bløde! deel Glæden er viget sig dette UnDen Lyksalgelse. Smiske, og skyldig Manteres, hos Er bleven Sæde for Bedrøvelser. Evige Godhed! vi maatte dog dette Onde ramme og Saa høres da ikke dydige Bønner, Formaae fromme Sukke inter hos den Algode Selv da, naar de bede for den Umisteliges Liv Ubegribelige Gud Hvor kunde Du bære over dit Faderhjerte at gjøre Saa mange saa meget bedtsvede, Forlyster at anden ved at sær Dysige læmpe maa Uytler, Eller finder Viisdom Behag i at forstyrre? Tgiv, naadige Skaber, et Graals Ord af Dødeliges Mund Som det smerter at berøves et elsket Gode, Vi vide, dine Veie ere Retviished og Miskundhed, Dine Domme Viisdom og Godhed. Vi tilbede Dit Raad, men ver Forliis beklage vi Og Du fortörnes ikke over vor KlagePu kiender vor Skabning, at den er Støv; Og Støvets Bom tænke ikke som Serapher; De fatte ikke Planen af Verdener. Evigheden skal opdage os det forborgne i dine Vejen Og da skal din Viisdom af Herliggjorte prises. Men, Du Alviise Jordens Bestyrer, Ogsaa her lader Du underigen gine Hensigter kjende Du peger ofte, og saae gjerne, om Vi vilde forstaae, Der er tille godt, mar en Retfærdig abe, Mingenagerderpen. Mishage Dig derfor kan det ikke. Om vi ville søge af vor unge Vens Död at blive klage. Har vor Sallige saa tidlige Henkaldelse allene Ham selv til Gjemmeed: Skulde maaskee et svageligt Liv have gjort Ham Levetiden bitter, Skulde oplevet Græmmelse have krænket Hans ömme Hjerte Eller skulde Smigreren, Forføreren, og Lasternes Sirene, Have besværet Hans uskyldige Sjæl O! da, Herre, er det Naade, at Du haver gjemt Ham Hans Sjølhar behaget Dig, dersyn sær Du hastet med Ham fra det (Onde. Eller skal dette Dødsfald, med fleere, advare Efterlevende Og maae vi endnu frygte, Er maaskee din Haand opløftet og udrakt over os Du straffede i fordum Dage et halsstarrigt Folk, Og de begrædde deres Förstefødde; see, allerede mange iblandt og begræde deres Kom Som ere ikke meere Og ach, nogle savne dem Alle, nogle deres Eeneste, Vor Ungdom, den tilkommende Slægts Haab og Styrke synes meest at trues af Dodens Engel Skal maaskee Synd paa Jorden blive mang forlig og faae Overhaandsk Og de Ubesmittedes Gine derfor skules Svar, Herre, spar Efterslægten, ogsaa den behøver Dydiget 9 Jungede for Dig maatte afvende din Vrede Nus Salige! Du er aa lille meere Vores Himlen havde Rettighed til Dig, og udførte sin Ret. Tidlig beqvem til Himmelborgeres Selskab, er Du tidsig indsat Ci Aanders Orden Men vor Ven aflader Du dog ikke at være Kan Salige tænke paa Dödelige - og det kan de : Saa glemmer Du Ophøjede ikke den, som Du elskede paa Jorden. Kjære og Dig Dyrebare har Du efterladt i Dödeligheds Land Efterladt over din Fortgang meget bedrøvede, Bedrøves med og over dem kand Dutikke, thi Duger salig: Men ynke den - o ja i det kan Bu, det gjör DuOs synes at høre Dig raabe til os fra hine hinimmelske Egne Græder ikke over mig Nei, Forklarede i ikke Dig, men og selv, græde vi over. For os er Tabet, men for Dig en saare stor Vinding. Herlighed og Klarhed omgiver Dig, da os skjuler Mörke og TaageBekræstet Lyksaligheds, trygge Havn har Du fundet; Medens vi svæve paa Sorgers, Majers, og Ustadigheds oprørte (Bølger. Klart og rigtigen overskuer Du nu Sandheder, Som vi samlende gribe efter, og fange Tvivl. Til Lykke da med dit Forspring paa de salige Kundskaber, (evige Bane Paa hvilken Du engang af os skal efterfølges, men ei opnaaes. Med opmuntrende Smil vil Du see tilbage paa og, naar vi först (betræde den. Helligt skal imidlertid være og dit uforglæmmelige Minde. Sörgende Forældre Og hvor billigt sörgende: At forringe Eders Tab for Eder, var bret, var forgjeres Iføle det, alt for vel fole Idet, og i al sin Storhed, Eders Glæde, Eders Haab, Eders Feneste, Eders At - er borte Denne Tanke smelter Eders Hjerte, og fremkalder Taare. O ! at Veemodigheden maae lette noget den beklemte Sjæl al sørger i græder Naturen fordrer det. Hvo kan andet Men tillukker ikke Hjertet for at modtage Trøst, Meget er tabt, men meere kan tabes, Om I blive utrostelige. Men hvad Trøst, Cives det og Trøst for et saa uopretteligt Tab Ingen Neil ingen, uden Religionens, Christendommens : Udødeligheds Haab. Tænker, med fuld Overbeviisning tænker : i skal komme til Ham. Vadskilleligen skal vi igjen samles. Denne Tanke skal oprette det nedslagne Sind. og lægger det (saarede Hjerte. Og Tiden skal, vel ikke udslette Erindringen af Eders Tab, Men formilde og gjöre den taalelig. Denne Trøst er den eneste, fande og kraftige. Og han, den Taalmodighedens og Trøstens Gud, Cive den paa Eders Hjerte at gjöre sig fulde Virkning : Menn, Ædleste og Bedste Begge, Længes ikke for meget, begjærer ikke for, snart At samles med Eders Indhimlede Ved Eder kan endnu meget Godt i Verden udrettes: Meget Nyttigt stiftes, megen Kundskab udbredes; Megen Lykke befordres, megen Nød afhielpes Mange Hjerter glædes. Lever da, til at fremme Guds ere og Medmenneskers Gavn Lever villigen, til at opfylde en saa værdig Bestemmelse, Ham, den Sallige, bliver Tiden ikke lang. Betænker :At end den længste Levetid afsorter, intet sin Brigheden; Og Skilsmisse, om end nok saa langvarig Erstattes fuldkommen ved en evig Samling.