Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-07-08
Vi forudsee allerede: at mange ville udraabe her hvilken Haardhed! Aflive et Menneske, fordi han søger, hvad den mindste levende Skabning i Naturen higer efter, sin Frihed!" Man vil beraabe sig paa Beccarias Declamationer og Vrang slutninger "at Mennesket ikke oprindeligen kan have givet sit Samtykke til Opoffrelsen af det største Gode, han eier: Livet; at han i saa Fald ogsaa maatte have Ret til at tage sig selv Livet; at han ei kan indrømme Selskabet en Ret, han selv ikke besidder, og at Dødsstraffen altsaa ikke er grundet paa nogen Ret, men maa betragtes som en Krig det hele Folk fører mod den Enkelte." Beccaria, der først bragte disse Jdeer i Omløb, har havt mange Efterfølgere. Men selv Pastoret, der synes i eet og Alt at give ham bifald, kan tilsidst dog ikke undlade at sige: "Der gives imidlertid dog Tilfælde, hvor Selskabet kan og bør udrydde den Skyldige; det er naar det ikke kan bevare ham uden Fare. Trues Fædrenelandet af hemmelige Sammensværgelser, af tumultariske Opstande, af rebelske Oprør, saa maa man i Øjeblikket (det byder den offentlige Tarv), slaae Hovedet af Oprørerne, af Anførerne for de Sammensvorne, af alle dem, som i deres Haand holde den useete Lunte. Her er Staten virkeligen i Fare, og uden hastig Hielp udsat for Undergang; Fælder ham; Alles Held fordrer, at man bringer Naturen dette Offer. Lader os drøfte disse Pastorets Ord, og vi ville finde, at selv efter hans Grundsætninger fortjener den undvigende Livsfange Døden. Hvad er en Oprører, Et Menneske, der paa en voldsom Maade og ved forbryderske Midler vil forstyrre. den eengang indførte og af Folket sanctionerede Orden. En Forbryder, som Lovene have fradømt Friheden, fordi de paa ingen anden Maade kunne sætte Selskabet i Sikkerhed mod ham, er i det samme Øieblik, han forlader den garanterende Tilstand, hvori han befinder sig, det samme som Oprøreren; thi ved at træde egenmægtigen ud igjen i det Selskab, for hvis Sikkerhed han erklæredes som farlig, har han saa meget mere gjort sig fortjent til Døden, som han kun, saalænge han forbliver i Fængslet, kan have Ret til Livet, men uden for dette maa betragtes som Fredløs. Vilman indvende, at Dødsstraffen, ikke bør anvendes, hvor Selskabet ved et andet Middel kan sættes i Sikkerhed mod Forbryderen, saa spørges: ved hvilket andet Middel, Ved forsvarlige Fængsler og tilbørlig Bevogtning maaskee, Men have ikke saa mange Fanger, blandt andre Trenck, noksom beviist, at intet Fængsel eller Baand kan holde den fast, der besidder Forslagenhed og Udholdenhed nok til at ville bryde ud, Have vi hos os, især i de sidste Aar, ikke havt Exempler nok paa, at man kan bryde ud, endog fra vore stærkeste Fæng fler – Desuden, hvor Fangerne skulle arbeide og i en vis Henseende nyde et Slags Frihed i Huset, vil man neppe kunne have saa faste Bevaringssteder og saa mange og aarvaagne Opsynsbetjenter, at det jo kan blive mueligt for en Fange, at undvige. - Raadføre vi os iøvrigt med Erfaringen, saa sinde vi, at næsten ingen Livsfange nogensinde er brudt ud af Straffeanstalten, uden strax, naar han fik Leilighed dertil, at begaae nye Forbrydelser, for at opholde Livet, og at disse Forbrydelser altid vare forbundne med Forsættet at dræbe, i Tilfælde af at Nogen modsatte sig ham. Enkelte Undtagelser kunne ikke komme her i Betragtning.