Københavns Adresseavis, 1789-01-27
Hvem som har et Partie Malt, samt gule og graa Erter, at kunne levere til den kongelige grönlandske Han deel inden Februarii Maaneds Udgang, ville behage jo før jo heller Krivelig at melde sig paa bemeldte Handels ContoiPaa Jfr. C. Am. M..... hos Fødselsdag, den 27 Januarii 1789. J Dag min Siæl opløfter sig fra Støvet, Og svinger sig med Andagt op til Skaberen; J Dag for sexten Aar har Himlen os jo givet Amalia, en Zier for Hendes Kiøn. Ja Hendes Dyder mig i Dag besiæler, For Hendes Vel jeg knæler ned for dig, O Gud, lad Hende længe nyde Jordens beste Glæder, Giør Du den Elskte lykkelig Tanledning Høvædle og Velbyrdige. Frue Elis Ask TI Chacob JACour. Kammerfrue hos Deres Majestæt Dronningen. Hendes dødelige Afgang paa Christiansborg Slot den 23 Januarii 1789. ere følgende Linier den salig Afdøde til velfortient Tremine 5. forfattede af en forbunden Ven D. Blechingberg. Elis ABETHer død, Ak! hvilken Sorrigs Smerte, Charlots store Tab maa saare hver et Hierte, Som kiendte Hendes Dyd, og Prøver deraf saae; Hun, min Veninde! mig og gav Beviis derpaa. Nu Hun af 14vet mæt, har endet sine Dage, Er hos alnaadens Gud, og skal Belønning tage Som Herren har bereed for sine Trøende, Og udi Herlighed Guds Ansigt nu skal see. Til Lykke falig Siæl, som herfra maatte flytte. Da Tiden omme var nedfaldt din fordisk Hytte, Du blandt forklarede lovsynger nu den Gud For hvilken Du i Bin dit Hierte øste ud. Du elskte altid ham i Dine Lives Dage. Og i Din Modgangstid han hörede Din Klage. Han har bønhøre Din Bön, Da Naadelønnen faaer, Og Du Jacobi nu vist for Guds Ansigt staaer. Trøst o alvaadens Gud, da Hendes Börn og Venner, Som Hun sig efterlod, da dennem alle kiender, Jeg Hende sætte bør til Ære dette Minde Hun mig og alle var en redelig Veninde. Oprigtige Følelser ved J. Petersens Grav, Regimentsfeltskiær ved det Siællandske Jnfanterie=Regiment, død i sin Alders det 42de Aar. Ei lange Stropher kan udtolke her min Siel, Min Siel, som føler meer end Pennen kan udtrykkes Min Siel, som lider ved at skrive dette Stykke. En ædel Ven er død - er borte for mit Hæld. O, eiegode Mand, hvi blev du Dødens Rov Saa tillig? – o! at jeg fra Gravens grumme Giemme Dig kunde kalde ud, ved en almægtig Stemme, Da jeg med flere har saa høilig dig behov. Jeg standser ei mit Raab, jeg bryder ei min Eed, Den Eed jeg hellig svor, da jeg din Troskab lærte, At træde i dit Spor - og med Elisæ Hierte. At raabe om din Aand og din Samvittighed. En Vens Tanker ved Christian Agersens Grav. Fred hvile over denne Grav, som skiuler Dit Støv, Du æde, uforglemmelige Ven - Blidt var Dit Øye, blidt som Din Siæl, derfor syntes Verden Dig god, som Du var selv; derfor troede Du engang at finde Din Lykke der, hvor en anden vilde have frygtet at tabe sin. Jdeel Godhed var Dit Liv, derfor misbrugde mange Din Velvillighed. - For fri, for negennyttig var Din Siæl til at kunne fængsles til det usle og i sig selv foragtelige Guld, derfor bebreide maaskee Guieren, og Guldets afmægtige Tilbedere Dig, at Du ikke vidste at beskytte det. Men den, som kiendte Dig, og kiender dem, han befriede Dig fra at prøve deres gnidske Tienstillighed, han ophøiede Dig over Deen, og deres forgudede Støv, og kronede Din fromme og uegennyttige Dyd med Dydens med Lyksalighedens Palme. Hvil da, lyksaliggjorte Ven, fra alle Livets Besværligheder, og mæt uforstyrret din fromme, din himmelske Siæl i Evighedens undtømmelige Glæder. Og J. hans mange Venner, J som vidste at skatte hans Dyd, fryder eder ved hans Forlysning, og lader hans fromme Minde, stedse leve i eders Erindring.