Berlingske Tidende, 1836-08-25
Efter de nu bestaaende Anordninger skal hver den, som vil etablere sig som Brændeviinbrænder, forud have bestaaet en Examen heri, som vist er saare gavnlig; men hvorledes vel dette, eller tilbørlig Kundskab paa anden Maade bibringes Almuesmanden i Almindelighed, og lad endogsaa som det nu gaaer, en af Kjøbstædernes større og hensigtsmæssig indrettede Brænderier, gjøre Forsøg med at brænde ligesaa slet Korn som det Bonden ofte bruger (gjerne imod Halvparten Klit, Hejre og den saa skadelige Svingel &c.), man skal da vist erfare, at den Første alligevel idetmindste skal udbringe det Dobbelte af hvad den Sidste i Almindelighed formaaer – de enkelte stedfindende meere hensigtsmæssige Landbobrænderier taler jeg ikke om – og det endog af en ulige bedre Beskaffenhed; det Høieste Bonden faaer, selv endog af godt Korn, er som bekjendt 20 til 30 Potter af Tønden, regnet efter 6 Skpr. Rug og 2 Skpr. Malt, det hos ham sædvanlige Forhold, og undersøger man nu dette Product, skal man ofte hverken af Lugt, Smag eller Udseende have let ved at skjønne, at det er Brændeviin, allermindst af en Beskaffenhed, at det kan nydes af Mennesker med Behag og uden Skade for Sundheden. Foruden den afskyelige Fussel-Lugt og Smag i høieste Grad, strider som oftest Spanskgrønnet, fra de ureenlige Apparater og Paabrændingen i Kjedlen med hverandre om at gjøre sin irrede og svedne Smag gieldende. Ofte har jeg hørt en bekjendt agtet Kjøbstædbrændeviinsbrænder, som havde et meget betydeligt Brænderi, der altid var i fuld Drivt, sige: "for mig maa Bønderne med deres smaa Fusseltøier brænde saameget de ville; de kunne, efter det Udbytte de faae, aldrig skade mig, snarere beklager jeg dem, ikkun de større og bedre Landbobrænderier kunne skade Kjøbstædmanden, og heri havde han ikke megen Uret. Det Raisonnement, at faaer Bonden lidet Brændeviin ud af Kornet, bliver Spølen desto bedre for hans Kreature, er bygget paa en svag Grund, naar man betænker, at baade Jldebrand, Uleilighed a. er det Samme under enhver Behandling; bekjendt nok har derfor og Landmanden langt mindre Lyst til at brænde, naar Kornet er i høi, end som naar det er i lav Priis, da hans Tab i første Fald er større og øiensynligere. Forresten har jeg med Andre for anstillet Betragtninger over, om Almuen i de Egne, hvor der brændes meest, er meere forfalden til overdreven Brændeviins nydelse, end i andre, hvor man veed det sjeldnere skeer; men ikke herved kommet til noget sandt Resultat. Vel skulde man troe, at hvor Skillingen ikke, som man siger, skal "springe" til Kjøbstaden eller Kroen, men Moler selv tillaver Taaren", skulde der nydes meest, hvilket dog ikke altid er Tilfældet; derimod kan man med Sikkerhed antage, at jo flere Krohuse og Kipper der findes i Omegnens Kjøbstæder og paa Landet, især hvor Bondens Vei ofte falder forbi og hvor der gives en insinuant Vært, der i den yngre kraftfulde Alder endog kan slaae en Sviir af med sine Gjester, naar han finder Fordeel derved, uden at tabe Sands og Samling; jo meere Bonden i visse Egne meere end i andre, mindre af Nødvendighed end af Lyst, faaer Vang til at søge Omegnens Markeder, hvor Udskjænkernes Antal snart altid er Legio, og hvor paa sine Steder, mere end paa andre, gives Drukkenholdte med et forreføriske Talent og Lyst for ligesom at faae Enhver, som staaer til dem, til at ligne sig; jo oftere vil man paa disse Steder finde Almuen tilbøielig til Nydelsen i den Grad som man siger: at det gaaer over Tørsten; men da alt dette passer bedre paa de meere end paa de mindre beboede Egne af Landet og det netop er paa disse sidste Steder, hvor Piberne fra Svaletønden meest ryge, kan man, ved ikke at finde disse Beboere meere, men ved endog ofte mindre tilbøielige til Drik end andre Steder, ingen Slutning deraf gjøre. Fortsættes.