Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-01
Første Svar fra Philoklerus Alethinus til en agtet Landsbypræst, paa hans Gjenmæle angaaende Landemodernes videnskabelige Forhandlinger. (Cfr. No. 15.)De har, værdige Mand, ved Deres Gjenmæle gjort mig en væsentlig Tjeneste, for hvilken jeg er Dem særdeles meget forbunden. Thi hvad enten jeg tager Hensyn til Sandheden selv, da kan den ikke andet end vinde ved nøiere Undersøgelse; eller jeg betragter min egen Jnteresse, da maa det naturligviis være mig behageligt, i Dem at finde en rolig, tænksom og især uden Nag og Vrede skrivende Modstander. Derfor gjør det mig saa meget desto mere ondt, at De dog ikke har kunnet undgaae nogle smaa Personligheder, som jo ikke høre det mindste til Sagen selv, men derimod stedse skade den, i det de kun tirre den Paagjældende. Alligevel, tænker Desom jeg, saa ville vi først afhandle disse Ubetydeligheder og forliges om dem, for dernæst al Venskabelighed at samtale om Hovedtingen. Naar De mener at have Grund til at betvivle min Kompetentse til at tale med om the logisk Lærdom, saa kan jeg ikke indsee, hvad for Grund De dertil kunde have; thi i min tvende i dette Blad trykte Stykker har De tilvisse ikke fundet nogen saadan, og hvo jeg er, veed De ikke, eller burde i det mindste ikke vide det. De kunde maaskee beraabe Dem paa en Ytring af mig selv, som synes at tilkjendegive, at jeg er en theologisk Kandidat; men deels følger det ikke af denne Ytring, at jeg skulde være det, som den blot lader til at vise, deels, om end saa var, berettiger dette Dem ikke til at nære slige Tvivl, især da De slet ikke - medmindre et utilbørligt Tilfælde skulde være indtruffet, hvilket jeg her ikke kan eller vil antage – kjender mig, og altsaa heller ikke veed, hvor gammel eller ung jeg er, hvor mange eller faa mine theologiske Studier kunne være, hvor megen eller liden Leilighed jeg har haft til at lære Præsternes Videnskabelighed, Kaar, Landemodebesøg og deslige at kjende; kort, da De, som jeg forudsætter, slet intet af alt dette kan vide, hvi ytrer De da noget, som er saa aldeles uden Grund? - Endvidere finder De, at jeg har fremført i mit første Stykke (thi om det andet er her endnu ikke Tale, graillerende, fornærmende og krænkende Paastande. Hvad det Udtryk raillerende angaaer, da forekommer det mig at være ikke ganske passende; havde De i dets Sted kaldt min Maneer skarp og bidende, saa skulde jeg der have været enig med Dem. At derimod mine Paastande i en vis Henseende ere baade fornærmende og krænkende, det kan jeg gjerne uden Skam og Skade indrømme Dem; thi den nogne og skarpe Sandhed hører i Almindelighed ilde, og det ikke blot af dem, den rammer, men og af andre. Det var imidlertid ønskeligt, at disse sidste vilde betænke, baade at Sandheden i Grunden ærer dem selv, og at den der uden Sky indskærper en vigtig Sandhed, hvor ubehageligt den end for Resten kan klinge i visse Folks Øren, dog vistnok i de allerfleste Tilfælde drives af rene Bevæggrunde, især naar ten kjender og har overveiet det ligesaa betydningsfulde som gamle Mundheld: sibi quisque timet, et odit. Det synes heller ikke overflødigt, at gjøre den bemærkning, at just Hensigten af det her omhandlede Stykke, som er klart nok tilkjendegiven ved Benævnelsen bitter Medicin, hverken hurtigt eller kraftigt kunde blive opnaaet, dersom Tonen ikke havde været baade skarp og bidende. Denne Paastand retfærdig gjøres ogsaa af Udfaldet, der viser, at Stykket, som det skulde, har vakt stor Bevægelse blandt Geistligheden. J Deres Efterskrift tager De Hensyn til mit 2det Stykke (efr. No. 9).