Berlingske Tidende, 1791-07-18
Rhinstrømmen, den 2den Julii. Fra de Sveitzerske Grændser melder man, at siden Kongens Flugt ere alle der værende Franske regulaire Regimenter indestørste Forvirring, og Officererne bestandig i Livsfare, efterdi den gemenne Soldat troer, at Officererne ville, i Tilfulde af et udvortes Angreb, ikke forblive ham troe. Den gimene Soldat forseer sig derudover daglig, deels af Enthusarne, deels af Gemyts Ondskab, og er hvert Øieblik færdie attrefre sine Fortsatte og Velgiørere. Enhver Officeer, der er saaulykkelig at mishage ham, maae bort fra Regimentet, hvilken Skjebne traf paa een Dag 10 værdige Officerer ved eet Regiment. Officererne ved Hr. v. Bouilles Armee have sendt en Skrivelse til deres Kammerater i Frankrig, dat. Luxemborg 27de Junii, hvilken er af alle General-Officererne og Adjutanterne ved Corps d'Armee, som Hr. von Bouille hidtil commanderede, saavelsom ogsaa af Officererne ved 16 Regiminter og Corps, bleven undertegnet, men af Hr. von Bouille tillige samtykket. Den lyder saaledes: "Franskmænd, Slægtninger, Venner af enhver Stand og Kiøn vider, at vi i en Tid af 2 Aar haver været beskieftede med at underkaste vore Skridt vor Generals Skridt, og ved vort Arbeide at understytte de Bestræbelser, som Hr. Marquis vor Bouille anvendte paa at redde den Kongelige Familie, og brække den beste, men ulykkeligste Konges Lænker. De Beskjemmelser, vi have udstaaet, er ubeskrivelige. Vort Mod har givet os Styrke til at finde det taaleligt, efterdi vi smigrede os med det Haab, at vor Sindighed, vor Viisdom skulde engang krones ved de Virkninger, som de maatte have frembragt. Et Ord, et forvovent Skridt kunde tilintetgiøre de Anlæg, forstyrre alle de Planer, der skulde føre til det lykkeligste Øieblik, det Øieblik at rie vor Konge frie i Midten af hans, ham troe forblevne, Undersaatter. Jntet har svækket vor Jver. Vor Hengivenhed for vor Konge var opløftet over al Forhaanelse, Fornærmelse, Forfølgelse. Det saa inderlig ønskte, med saa megen Viisdom beregnede Øieblik er endelig kommen, men bleven for alle sande Franskmænd det ulykkeligste. Alt blev tilintetgjort. En fierdedeel Tim var tilstrækkelig nok til at spilde vort sødeste Haab. Vore Hierter ere opfyldte med Bedrøvelse, og al Forhaabning skulde været forsvunden fra dem, dersom vi ikke havde den ædle Overbeviisning, at vore Kammerater, at de i Frankrige for nærværende sig befindende Franskmænd, der ere saa ulykkelige, at de ikke have kunnet følge Marquis von Bouilles Skridt, ligesom vi, ville antage vor Troesbekiendelse, hvilken vi afsender til alle de Corps, der udgjøre den endnu døende Levning af een af de tapperste Armeer i Verden. Den fornærmende, beskiemmende og barbariske Maade, paa hvilken det vildeblevne Franske Folk betragter den ulykkeligste Prindsesses Skridt; Kongens Bortreise, hans Anholdelse i Varennes; hans aftvungne Tilbagekomst; alt beviser for Verden saavel Oprørernes Forbrydelse, som og vor Herres Fangenskab. Men nu ansee vi som Jntet alt det, som der saa kaldte Nationalforsamling har gjort og vil giøre. Vi erklære, at vi ikkuns under en Monarchisk Regiering ville vise Lydighed. Vi forlange en frie Konge, og fortrinlig forlange vi vor egen. Det er en Pligt for Adelen af det troe Franske Militaire at redde deres Konge; at befrie ham frahans Fangenskab; at opofre vort Gøde og Liv for en ulykke lig Konge; indtil vor sidste Aandedræt at forfølge de Uhyrer, det have svarevet ham Septeret, for at overgive ham forbryderske Hænder; sine Uhører, der i den allerømmeste at Madre have beskiæmmet det berømmeligste Blod paa Kloden. Vi ville leve og dør i vore Forfædres Religion. Vi sværge altsaa og her er Edeen, som den hele Verden skal skiænke sig Biefald: "Visværge, at ville forplante paa vore Børn, paa vore Naboer, paa vore Venner det uforsonligste Havimod de Oprørere, der nære sig med Mord og Rov. Jal det er nedvendig, at alt hvad som kalder sig troe imod Kongen, imod det Franske Monarchie, at alle, som ønske Nationer: Lykke, maatte rense Kloden fra de Uhyrer, der ødelægge det skiønneste af alle Riger, forhaane den beste blandt Fyrster, og beruse og forblinde et tilforn kierligt og høimodigt Folk. Franske Officerer, hører vor Eld, og igientager den med ei, Visværge ved vor Ære, (dereneste Gode, som er og levnet) at ville døe, for at befrie vor Konge; at ville opdrage vore Børn i disse Grundsætninger, og saa længe vi leve, forfølge Anførerne for de Oprøre, som have forhaanet vor Monark, eller som ville forgribe sig paa Deres Majestæters Personer. Vi ansee enhver Militair for æreløs, som ville afslaae denne Eed. Hverken Jld eller Sværd, eller Baal eller Gift, eller vore Slægtninge, eller vore Hustruer, eller vore sønderhugne Børn, slet intet kan bringe os til at glemme den første Eed, som vi have gjort vor Konge. Den er den eeneste, den sande, med hvilken det er vor Pligt at døe. J Klodens Beboere, J Franskmænd af enhver Stand, af et hver Kiøn, af enhver Alder, J skulle sige til Eders Børn Ulykken har forfulgt dem, de ere blevne Slagtoffere for Oprørerne; men de have ikke mistet alt, de have ræddet deres Ære. Dette er de Officerers Troesbekiendelse, som ere forbleven deres Konge troe. En saadan Troesbekiendelse skulle vel alle Franskmænd kunne antage.