Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-01-13
Til de nyeste Tiders vigtigste Indretninger hører unægteligen, et ordnet Fattigvæsens Jndførelse. Mange have meent, at det havde været bedre, at de Fattiges Forsørgelse havde været overladt til den frivillige Goddædighed. Men er Fattigdom i en Stat et Onde, der let kan afføde Uordener og Misbrug, saa er det ogsaa vist, at Staten lige saa lidet bør overlade den virkelig uarbeidsføre Fattige, som den hielpeløse syge, til sig selv, og at den bør sørge for, at Hielpen ydes ham paa en med det Heles Tarv overeenstemmende Maade. Det vilde være ligesaa urigtigt at overlade den Fattige til den frivillige Veldædighed, som den Syge til den frivillige Helbredelse. Hvad der omgjængelig hører til Statsborgerens Pligter, bør ogsaa fordres af ham som Pligt, ikke henstilles til hans frie Villie, var denne iøvrigt nok saa god. Men hvert Gode har ogsaa sine ufordeelagtige Sider. Nu, da Staten har gjort det til Pligt for Borgeren, at bidrage til de Fattiges Forsørgelse og bestemt hans Bidrag, ikke som Gave, men som Afgivt, nu troer Enhver, der bliver fattig, at have grundet Ret til at sødes af fine Medborgere. Dette giver Enhver af de lavere Classer, befandt han sig end i nok saa ussel en Forfatning, og var han end nok saa lidet istand til at gifte sig, en Udsigt til i det mindste, ikke at kunne omkomme af Sult, som i ældre Tider og endnu i visse Lande. Dette bliver lettelig en Fristelse til ubesindige Ægteskaber, hvis Frugter siden falde Staten til Byrde. Uden Tvivl var dette ogsaa Malthus's Mening, da han, ved at tilraade de brittiske Fattigloves Afskaffelse efterhaanden, paastod, at det var Pligt, som Præliminair=Forholdsregel, formeligen at nægte Erkjendelsen af de Fattiges Ret til Understøttelse. Denne Paastand kunde ved første Øiekast forekomme Mange meget hjerteløs, og Godwin har ogsaa vidst at benytte den til sin Fordeel. Dog ved Ret forstaaes her kun den moralske Ret, men der er, som Recensenten over det Godwinske Skrift meget rigtig anmærker, en Forskjel mellem moralske Rettigheder i Naturstanden og i Civilisationsstanden. J Naturstanden har Enhver en moralsk Ret paa sin forholdsmæssige Andeel i de frivilligen af Jorden frembragte Gjenstande, og det vil, i Følge heraf, være Enhvers Pligt, der kom i Besiddelse af mere end Beløbet af hans Andeel udgiør, at give det til den, som havde mindre. Men i Naturstanden, vilde Sædelighedens Magt være saa svag, at den raa Styrke allene vilde være Dommer mellem Mit og Dit. Haar man grundet borgerlige Indretninger, for at tæmme den raa Styrke, saa maa man søge at forene moralske Rettigheder, med de borgerlige Indretninger. Men skulde hine naturlige Rettigheder, i Henseende til Eiendom, i vor nuværende Selskabstilstand kunne aftvinges, saa ville vi med Rettighederne. selv ufortøvet vende tilbage til Naturstand (nemlig den blotte raa Magts). Man vilde maaskee indvende, at det ikke er en lige Andeel i Eiendom med den Rige, der forlanges for den Fattige, men kun en til sammes Understøttelse bestemt Deel. Men giver man en Ret til en Andeel, hvo vil da bestemme dens Grændser, saavel med Hensyn til en saadan Understøttelses Natur, som til Antallet af dem, der skulle understøttes, Hine, som skulle limitere begge, inddrømme Nødvendigheden, at indskrænke den almindelige Fordring, og gjøre den passende til Selskabets Indretning. Og alligevel indbefatter denne Understøttelse et saa stort Beløb, at det sætter de Fattige istand til at forøge de Fattiges Tal, og disse Tilkommende have en lige Ret paa lignende Understøttelse, der giver Anledning til lignende Fordringer, indtil al Landets Eiendom vil være fordeelt blandt de Fordring gjørende. Dette er sandeligen ogsaa Sagens virkelige Formaal, saaledes som det føles som Virkning af de engelske Fattiglove.