Berlingske Tidende, 1836-01-04
hvad de vigtigste af de kongelige Skove angaaer, vil gjøre det indlysende, at samme ikke blot formedelst sin Vidtløftighed medfører en uforholdsmæssig Tids Anvendelse for vedkommende Dommer, Forstsagfører og Førstbetjente, og som Følge deraf uforholdsmæssige Omkostninger, men derhos ogsaa, ved at forvikle og vanskeliggjøre Beviisførelsen og Doms Erhvervelse over de Skyldige, samt Fuldbyrdelsen af de idømte Straffe, udsætter Skovene for Ufred, uden dog at være fornøden for at yde de Sigtede den Betryggelse mod Forurettelse, hvorpaa de kunne have Krav. At raade Bod herpaa og at give Behandlingen af disse Sager den størst mulige Simpelhed og Korthed, er derfor af Jnteresse, og dette Øiemed vil formeentlig kunne opnaaes, naar samtlige Sager, der angaae saadanne Skovforbrydelser, som efter de gjeldende Anordninger kunne afsones med Bøder, behandles som Politisager ved den Politiret, under hvis Jurisdiction Forbrydelsen er begaaet. Men for at bevirke den simpleste, mindst bekostelige, og, hvad der er af Vigtighed, hurtigste og mest betryggende Forfølgning, er det anseet hensigtsmæssigst, at Behandlingen af disse Søger foreskrives i Overensstemmelse med de for offentlige Politisager gieldende Regler, saaledes at Deeltagelse i Sagens Førelse af en Sagfører paa Forstvæsenets Vegne undgaaes, og at Dommeren for sin Behandling undergives samme Ansvar, som det, der paahviler ham i offentlige Sager i Almindelighed, til hvilken Ende ogsaa Appel af de faldne Underretsdomme rettest vilde skee til vedkommende Landsoverret. Vel lader sig herimod fremføre den Jndvending, at saalænge Skovtyveri hverken af Lovgivningen er betragtet som egentlig Tyveri eller i Reglen er belagt med offentlig Straf, men alene paadrager den Skyldige private Bøder, nemlig til den Forurettede, om hvilke der kan transigeres til mindelig Afgjørelse kunde det synes principstridigt, at underkaste den Sigtede en offentlig Tiltale, under hvilken Dommeren maa være virksom ex officio, forat vaage over saavel det Offentliges som den Privates Ret. Om imidlertid den Omstændighed, at Lovgiveren engang har undtaget de fleste Skovforbrydelser fra de offentlige Forbrydelsers Tal, i og for sig, saalænge ingen særegen positiv Bestemmelse kommer til, maa have den Virkning, at deres Forfølgning hører. under den civile Rettergang, saa maa dog den Betragtning, at Skovtyveri, efter sin Natur, indeholder et strafbart Jndgreb i Eiendomsretten, eller er et egentligt Tyveri, kunne medføre, at Lovgiveren uden Jnconseqveure kan ved en positiv Forskrift anordne en med den criminelle Proces analog Forfølgning af disse Sager. Det maa derhos i denne Henseende, hvad de kongelige her omhandlede Skove angaaer, (og om de private Skove er her ikke Talen) bemærkes, at, skjøndt den nu brugelige mindelige Afgjørelse af Sagen, hvilken med en vis Modification formenes at burde vedblive, har et Forligs Form, kan dog Forstvæsenets Sagfører Jntet eftergive af Forstvæsenets Fordring, og at en saadan Forening derfor i Grunden reducerer sig til en Erkjendelse fra den Sigtedes Side af hans Skyld og en Jndrømmelse af, at ville underkaste sig sammes lovbestemte Følger, hvilken derfor ogsaa gjort. videre Forfølgning og Dom overflødig, efterdi Straffens Gjenstand, hans Formue, er Noget, hvorover han har fri Disposition. Dette bestyrkes tildeels ogsaa derved, at Umyndige uden Værgers Mellemkomst kunne indgaae slige Forlig (efr. Cancelli-Skrivelse af 29de Juni 1822 § 3). Fremdeles giver Placaten af 12te Januar 1821 et afgjørende Argument for, at offentlig Paatale ei er uforenelig med den Skyldiges Adgang til, ved gjørligen at rette for sig, at frie s.