Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-10-14
De lange Sommerdage i det nordligt beliggende Norge kom godt tilpas til Reisen. Veiene ere ofte besværlige, ja selv forbundne med Livsfare; men de vilde Landskabers underfulde Skiønhed giver en rigelig Løn for enhver Besværlighed. Den moderlige Natur (hvad om man brugte det Ord: Gud; i dets Sted), synes at have sat sig for at ville overgaae enhver Phantasie eller Forestilling, som man kunde giøre sig derom. Forfatteren skildrer Fiordene i Norge saaledes: Alle Reisende omtale Vandets overordentlige Klarhed i Norges Fiorde, uden at det er lykkedes dem at forklare et Phoenomen, som ikke viser sig i den Grad i andre Lande. Jeg er selv ligesaa uvis om Vandet ikke indeholder noget lysende, eller det kun ved sin Giennemsigtighed reflecterer den lyseblaae Luft og de hvide Sandstene. Dette sidste er ikke sandsynligt, naar man betænker at Atmosphæren i Norge er ingenlunde altid klar, og hvide Sandsteensklipper findes ikke meget hyppige; desuden er Havet, omkring Norge ikke mindre giennemsigtigt. Hvor forskiellige derfra ere ikke Søerne i Schweitz, hvis Vande ere for det meeste mørkagtige. Biergene speile sig ofte saa tydeligt i de Norske Fiorde, at man seer dem i disse ligesaa klart som man seer dem i Luften. Vandet seer saa luftagtigt ud, at det er ikke saa let i en kort Afstand at bemærke hvor Luft og Hav berøre hinanden. Sidder man paa en Baad, faa frembringer Vandet ved forkeerte Afspeilinger af alle omgivende Gienstande nede i det, en ganske eiendommelig fortryllende Virkning. - Det er vanskeligt for Jndbildningskraften at fingere Gienstande, som ere saa uderfuldt vilde og af en saa refrygtsfuld Storhed, som de kasteldannede høie Bierg spidser i Norge. Tiden og Veiret have givet dem et fortagtigt Udseende, og de hæve sig nu med deres kløvede Hoveder op af Dalens Dybde, som kjæmpemæssige Spøgelser. J mellem os og dem (det var paa Reisen til Bergen) var et dybt Svælg, hvorigiennem Biergvandet styrtede skummende ned, som det var blevet opbragt ved Klippemassernes Modstand; det trængte igiennem Revnerne, og samlede sig hist og her i Bassinerne imellem Klipperne, og kastede sig derpaa tusindfold afbrudt eller i kildannede sammentrængte Masser, hovedkulds ved i Afgrunden. Mængden af Vandfaldene paa vor Tour var saastor, at Øiet traf bestandigt paa nye, imedens Øret var endnu opfyldt af det nyeligt forladtes Brølen. Jsær tiltrak et Vandfald, som var deelt i to Kaskader, sig vor Opmærksomhed; en Træe broe var anbragt imellem dem, hvorved vi erholdt den forbausende Vished, at Menneskets Fod ofte vover sig derhen hvor alle Naturens Rædsler have samlet sig. Kaster man et Blik ned i disse Egne, saa troer man at befinde sig i et Svælg af Klipper, som ofte stige lodret i Veiret, saa at Øiet kan hverken opdage nogen Udgang eller Jndgang; ofte hænge de forudover, og true at knuse alt det, som passerer under dem. Vi havde ingenlunde fiernet os fra den eneste passable Vei til Bergen; her var den tilgængelig og dog forekom alt os saa øde og uigiennemtrængeligt (Forfatteren passerede over Filefieldet; i Pontoppidans Norges Naturhistorie sees en interessant Tegning af denne frygtelige Biergstrækning). Selv Schweitz indgyder ikke en saadan Rædsel, som Revnerne i denne Norske Biergnatur, Veien gik stedse høiere op ad, endelig naaede man den høieste Punkt. De sneebedækkede Biergtoppe glimrede i Solens Lys, de mørkegrønne Granskove bevægede sig under Stormen, og da vi saa os omkring laae en vidtudstrakt Slette for vore Fødder, til hvilken ve skulde stige ned. Havde det være forbundet med Livsfare at stige op af Bierget, saa blev det endnu besværligere at stige ned af det. Hestene saa for det meste paa Bagbenene og slæbte os langsomt ned for ikke at styrte ned i Dybden. Jeg fandt, siger Hr. Barrow, hos den Norske Bonde, langt mere Velstand og Beqvemmelighed, end hos den Svenske. Hans Rugbrod er sædvanlig bedre fordi det er lettere; derimod ligner det Svenske ved sin Tongde, Syrlighed og de gaa tige Egenskab en Masse Klister, ogsaa er Norman dens Brændeviin langt renere end Svenskens.