Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1797-08-18
gemske Tidender. Trond re. som 2. No. 38. Fredagen den 18 August. Endeligen, min Phillemon, indfinder din Ven sig ogsaa. Saalænge den store Sorrig du følede over dine Børns alt for tidlige Bortgang fra Livet hindrede dig, at høre Fornuftens Stemme, har jeg ei villet lade mig sinde iblant den Mængde af Venner, som i den bedste Hensigt, men forgjeves, have søgt at trøste dig. De kunde ikke forhen gyde Balsom i dine dybe Saar, de kunde ikke i Bedrøvelsens første Heftighed lindre dine Lidelser; de formaaede ikke at give din Siel sin tabte Rolighed, dette kan ene skee med Tiden. Jmedens dine Taarer flød, imedens Traurighed underknede din Siel, imedens Naturen krævede sin Ret: da hørtes ikke Fornuftens Stemme, thi denne kræver rolig Opmærksomhed. Jeg har sørget med dig; Enhver som kjender dig og kjendte dine velartede Børn, har i mere eller mindre Grad delet din Smerte. De vare haabefulde Ynglinge, men bleve i Livets favreste Alder til et Offer for Dødens hvasse Lee. Stort er dit Tab. – men Phillemon, Lidelser høre til vort Væsen, de ere flettede ind i vor Natur. Uden Smerte vare vi et Slags høiere Væsener, ikke Jndbyggere af en Verden, hvor Møje og Besværligheder og Glæder ere blandede i hinanden, vi vare da ikke Mennesker. O, hvor let skulde vi undertiden føle os trøstet, dersom vi kjendte de vise Aarsager, hvorefter et albestyrende Forsyn handler. Hvilke Farer, hvilke Gjenvordigheder havde dine Børn paa deres store Bane ikke maaskee at kjempe imod, Hvor let skulde de maaskee være faldne i de Snarer, som Ondskab og Forfølgelser, i Hobetal lægge for den Uvogtsomme. Hvad, om de da eller een af dem var bleven et beklagelsesværdigt Offer for disse Fiender? Hvad, om du da paa dit Livs Aften skulde begræde deres Vanheld? – skulde i den meest qvalfulde Uvished om den Ulykkeliges kommende Skjebne antræde den tunge Vej til Graven, O, fra hvor megen Kummer og Sorrig har Døden befriet dig, thi Bedrøvelsernes Summa havde maaskee langt overgaaet de Glæder du haabede at nyde. Kiender du den usynlige Kiede der binder det Hele, Du skulde forsynde dig imod din Skaber, dersom du ikke med barnlig Hengivenhed vilde antage, hvad hans Faderhaand har bereder dig. Viid, at han som har saaret ogsaa skal læge dig, ikke uden Aarsag blev din Lod saa tung for en liden Stund, men vi kjende ikke disse Aarsager, nu saa lad os med rolig Hengivenhed i den Høiestes Villie sige: Herren gav, og Herren tog; Herrens Navn være lovet, Det hører unægteligen til den bedste Verdens Plan, at Sorrig og Glæde skal gaae Haand i Haand tilsammen. Uden Sorrig er ingen Glæde tænkelig de vandre som Søstre tilhobe. Tranrighed plager og nedtrykker, men i det Øjeblik da den synes at overvælde os, see da flyer den, og med det kierligste Velbehag omfavne vi nu Glæden. Kiend, o min Phillemon, ogsaa heri som i alt andet, din Skabers Viisdom og Godhed. Din Traurighed har kommet dig til at troe, at ingen Fornøielse mere var tilbage. for dig, at alt var ude: at du herefter maatte føre et usselt et ganske ulykkeligt Liv. Philemon, dette er Lidenskabernes altid raske uoverlagte Sprog, saaledes tale disse i Smertens første grumme Anfald, dit Hjerte kan umulig have Deel deri. Nei, min Ven, en bestandig Ulyksalighed paa Jorden er ligesaa umulig, som en uafbrudt Nydelse af Godt. En saadan Verden maatte, kunde ikke kaldes den bedste. Mange Fornøielser, mange af Livets sande Glæder skal du endnu kunde nyde, dersom du ikke aldeles overgiver dig til en umandig Traurighed. Du skal nyde dem saa meget mere, jo mere din Lod for en kort Tid har været fuld af Bitterhed. Du har nu ydet Naturen den Tribut den fordrede: du har begrædt dine Børn; ej skylder, du dem noget mere, men du skylder dig selv og dine igjenlevende Børn, at sætte Grændser for din Bedrøvelse. Du er Fader; flere Børn har du tilbage; de skal herefter ene tilvende sig din hele Opmærksomhed og alle dine kjerligste Følelser skal der finde sin Gjenstand; i deres Besiddelse og Omgjengelse skal du nyde en Lykke du maaskee forhen ikke har kjendt. Tabet af dine ældre Børn skal du med Tiden føle, mindre ved Siden af dine Yngre. End en Tanke vover jeg. Dersom vore kjere Venner medtage til hine Sphærer Mindet om dem, der have været dem dyrebare herneden - og denne Formodning er ikke saa urimelig, – saa skal de unægteligen attraae de igjen levende kjere Venners Vel og jordisk Lykkelighed; Er dette rigtig, saa ledes vi til den deraf flydende Forudsætning, at de Forevigedes Glæder i Lyksalighedernes høiere Regioner ikke kunde være ganske fuldkommen, saalænge deres her tilbageblevne Venner begræde Skilsmissen. Dersom du ikke finder denne Tanke urimelig, saa tør jeg spørge dig, om du ved overdreven Sorrig vilde formindske dine Børns Lyksalig hed hisset indtil den Time kom, da du skulde enes med dem, -M. C. P. kontinueres til Kreaturet er ganske frisk. Det maae staae paa Stalden, ikke komme paa Græs, ei heller nyde andet end gammelt Høe.