Norske Intelligenssedler, 1769-11-01
Efter den almindelige Mening er dette Haandskrift fra det trettende Aarhundrede, det er at sige, fra en Tid, da man i de fleste Lande i Europa ikke finder mange Spor af Fornuft og Sædelighed; da Handelen og Konsterne vare foragtede, Opdragelsen, og Levemaaden grov, endog iblant de Store; da Hofmænd og Krigsfolk ikke aleene vare Vankundige, men og foragtede Videnskaberne; da de Lærdes Viisdom bestod i en Latinsk Grammatik, og den Scholastiske Philosophie; og da de Store Lys ved den høje Skole i Paris vare Discipler af Petrus Lombardus, af Alexander ab Ales, med faae Ord, da Hoben iblant de Nationer, som nu ere de meest slebne, var ikke alene uvidende, men og overtroisk i den høieste Grad, og da de Lærde anvendte alderes Flid paa, at undertrykke den liden Deel af sund Fornuft, som endnu var tilbage Saaledes var Tilstanden i det øvrige Europa, da der lysede endnu høit op i Norden en Straale af denne Fornuft, og da en af de Norske Kongers første Ministre opofrede de sidste Aar af sit Liv, til at undervise sin Søn om Menneskets og Borgerens Pligter i de vigtigste Stænder. Saadan en Samtale imellem en Fader og en Søn er Jndholdet af det Kongelige Spejl. Samtalen er opskrevet af Sønnen. Jeg vil anføre noget af Begyndelsen, hvoraf man kand giøre sig et Begreb om Planen af det heele Værk. 10 Jeg har givet Agt, siger han, paa alle de Menneskelige Foretagender, og undersøgt enhver Stands Grund-Regler. Jeg saae strax en stor Hob, som foer vild fra den rette Vei, og tabte sig i Mørket og Udørkener, Efter at have gaaet en lang Omvej, bleve de omsider trætte; De havde ikke Styrke nok til at overstige de Høje, som mødte dem paa Veien, og de kunde ikke finde de Stier, som førte til den rette Vei. Denne heele Hob blev fortabt. Nogle bleve det af Vankundighed; de fandt 2 falske Veje banede, og sluttede af den store Mængde, som betraade dem, at de vare Lande-Veje. Nogle fore vild af Ladhed og Forsømmelse; andre, fordi de ikke kunde taale den Spot og Forhaanelse, med hvilken de bleve begegnede af Mædaden, naar de søgte en Vej for dem selv. Andres Forvildelse kom af deres egen Ondskab og Tilbøieligheder. Da jeg saae disse Menneskers Laster, og Lasternes onde Følger, overlagde jeg ved mig selv, hvad Vei jeg skulde gaae. - Og da min Fader endnu levede og elskede mig, besluttede jeg at spørge ham til Raads. Han tog venlig imod mig, og var villig til at meddeele mig sin Erfarenhed; i sær da han fornam, at jeg vilde spørge ham om det Forborgne i de menneskelige Sæder. Vi gik alle Stænder igiennem; han viiste mig baade deres Dyder og deres Fejl, hvad Vei jeg skulde gaae, og hvilke Afveie jeg skulde vogte mig for. Vores Samtale, begyndte fra Kiøbmands-Standen; og da jeg havde faaet vise og tilstrækkelige " Svar om alt det, som angik den, besluttede jeg at gaae videre. Jeg spurgte om Kongernes, Fyrsternes og deres Ministres Levemaade. Vi gik ikke heller Geistligheden forbi, og tilsidst talede vi om Bønderne, og dem, som dyrkede Landet. Denne Samtale imellem min Fader og mig blev holdt i Overværelse af nogle vise " og anseelige Mænd, som hørte baade mine Spørsmaale og hans Svar. De bade mig, at jeg vilde skrive den op, for at kunde blive andre end de Nærværende til Nytte. Det er ikke af Hovmod, siger han i det følgende, at han kalder dette Skriftet Kongeligt Spejl; Det skeer kun, fordi den, som elsker gode Sæder, og beflitter sig paa det Velanstændige, kand der see det, som i et Spejl; fordi Folket retter sig fornemmelig efter Hoffet, hvis Exempel har megen Jndflydelse paa Sæderne, og fordi det er en Konges fornemmeste Pligt, at elske og belønne de Gode, og at straffe de Onde. Fortsættelsen følger.