Viborger Samler, 1795-03-23
Anckdotte. (Af en Reisendes Dagbog.) I Udewalla, en liden Bye ikke langt fra Gothenborg ved Nordsøen, tilbragte jeg en heel Dag. Her forekom mig en Merkværdighed, som stedse vil giøre mig Erindringen om dette Sted interessent. Paa en Spadseretour ved Strandbredden tæt uden for Byen saae jeg endeel muntre unge Drenge arbeide paa Skibe paa Verftet. Overeensstemmelsen i deres Klædedragt, saavelsom deres lykkelige Ansigtsdan, nelse var mig paafaldende. Min Veiviser fortalte mig, de vare en bemidled Skippers Pleiebørn, som havde sat sig til Rolighed i denne Egn, og anvendte sin Formue paa, at give et Antal Børn af fattige Forældre en god Opdragelse. Jeg ønskede mig denne Mands Bekjendtskab og fandt ogsaa meget let Adgang til ham. Han var en Olding af ring Anseelse, som bar Redelighedens Stempel paa Panden, og hiertelig Velvillighed skinnede af hans Øine. Hans reenlige Dagligstue var rundt omkring behængt med artige Tegninger, som vare Værker af adskillige af hans Pleiebørn. J et andet Værelse forefandt vi en Forsamling af Drenge, som paa mange Slags Jnstrumenter spillede en ganske taalelig Concert med hinanden. De ere mine Familie-Glæder, sagde han, De seer, min Familie er stor. Virkelig vare der stedse 15 til 18 unge Mennesker i hans Huus, som han selv havde udsøgt sig i de omliggende Egne. Han klædte og underholdte dem, og lod dem give Underviisning i alt, som kunde gjøre dem til nyttige Borgere. Naar de havde opnaaet en vis Alder, søgte han at anbringe dem efter deres Duelighed, paa Verfter, paa Skibe eller paa anden Maade, og han talte nu allerede en Mængde nyttige Mænd i Staten, som med den største Ret kaldte ham deres Fader, saasom de havde ham at takke for den bedste Deel af deres Tilværelse. Hans kierlige Opførsel imod denne Ungdom, og deres Frimodighed i hans Nærværelse, overtydede mig om, at han var mere end deres blotte Pleiefader, at han ogsaa har et faderligt Hjerte til dem. Dette velgjørende Jnstitut havde allerede været til i nogle Aar, til endelig ogsaa Rygtet derom kom til Hovedstaden og Hoffet. Kongen, som gjerne ville belønne den værdige Mand efter Fortjeneste, lod ham ved Gouverneuren. i Provindsen forsikre om sin Naade og tilstille en Orden. Var det Stolthed eller Beskedenhed, nok Ordenen blev ikke modraget. Kongen paastod, han skulde udbede sig en Naade. Dette Tilbud antog han, og udbad sig altsaa, som det Eneste, der var ham magt paaliggende, at han maatte gjøre Regning paa den første geistlige Varance, der ikke indbragte over en bestemt Sum, for enhver af hans Huuslærere, som havde været hos han i fem Aar, og blevet afskediget fra ham med et godt Skudsmaal. Fem Aar derefter da han erfarede, at adskillige geistlige Pladser vare ledige, skikkede han sin unge Client til Stokholm, med den Forsikring, han behøvede kuns at forevise Kongens Skrivelse paa behørigt Sted, for strax at blive ansat. En lang Tid var derefter forløbet, da den unge Mand i ussel Klædedragt pludselig traadte ind i hans Stue. Han fortalte ham, man havde vel erkjendt hans Ret, men stedse tilbageholdt ham med Haab, og besat alle ledige Pladser, en efter den anden. Neppe havde den Gamle hørt denne Fortælling, for han kort og got tog sin Beslutning. Han gjorde sig færdig, reiste til Hovedstaden, og vidste i de første Dage ved den meest haardnakkende Paatrængen at forskaffe sig Audience hos Kongen. - Deres Majestæt har ikke holdt mig Ord. - Hvem er I, og hvad har jeg lovet jer? - Jeg hedder N. og her er Deres Majestæts egen Underskrivt. De fem Aar ere forlængst forbie. Den unge Mand har meldet sig til rette Tid; alle ledige Pladser ere besatte med andre; han har tilsat sin lille Capital og er bleven en Betler, fordi han havde stolet paa Deres Majestæts Ord. - Det skal han ikke have gjort forgjeves. Jeg takker Eder for, at J giver mig Leilighed til, at gjøre min Uret god igien. Kongen lod sig paa Øjeblikket bringe Listen paa Vacancerne, og befalede den Gamle, at udsøge en Plads for hans Client, uden at tage i Betragtning, om Jndkomsterne oversteeg den fastsatte Sum eller ikke. Den unge Geistlige fik nu et rigeligt Udkomme, og hans Velgjører vente fornøiet tilbage til sin Familie. Denne Omstændighed veed jeg ikke af hans egen Mund. Han holdt i Sandhed sin Handling ikke engang værd at fortælle. Som jeg hører, er denne oprigtige Mand siden efter ded. Hans Erindring er forbleven hellig i Egnen, og hans Jnstitut bleven offentlig paa Statens Bekostning