Viborger Samler, 1836-01-03
Albinus i Varde har under 21de December udstædt følgende Bekjendtgjørelse: Den magesløse Dristighed, hvormed Hr. Kammerjunker Wedel Heinen i disse Tidenders No. 100 har tilladt sig at publicere en, fra enhver Synspunkt betragtet, dybt krænkende Sigtelse mod mig, hvorom jeg aldrig før har hørt tale, ja endog at stemple Denne som en beviist Kjendsgierning, har i høieste Grad frapperet mig. – Sit skjønne Foredrag, intimerer han med en Cancellie-Skrivelse af 6te Jan, sidstl., som ingensinde er mig bekjendtgjort, naar undtages Slutningen, der alene gik ud paa at mine Papirer skulde tages under Forsegling og min Person indtil videre sættes under Bevogtning, og som Følge heraf, kan jeg altsaa hverken vedgaae eller bestride, om den af ham anførte Tirade, virkelig findes i bemeldte Skrivelse eller ei, ei heller, om høibemeldte Collegium, saaledes som det er antydet, mod Sædvane, skulde have foregrebet Domstolene i Bedømmelsen af de saakaldte Bevisers Værd og Gyldighed. Det være imidlertid nu som det vil, finder jeg mig dog foranlediget til, paa det høitideligste at erklære: at jeg aldrig har gjort mig skyldig i en saa nederdrægtig Handling, som den, ved Svig, Bedragerie, eller kjøbte falske Vidner, at have forsøgt, at tilvende mig Andres Gods og Formue, – og at hver Den, fra hvem en slig Sigtelse udgaaer, taler Løgnerens foragtelige Tungemaal. At jeg ikke destomindre, uden forud at kunne ane saadant, er geraadet i et høist forviklet Forhold, hvoraf alle de mange Ubehageligheder jeg hidtil har maattet døie, atter ere udsprungne, er ganske vist, men Udfaldet, som jeg holder mig forvisset, ikkun vil vorde decideret efter Retfærdighedens strængeste Grundsætninger, imødeseer jeg med Rolighed og uden Frygt. Jndtil da skal jeg derfor ei heller videre omtale denne Sag her, men derimod efter anden lovlig Omgang, vide at drage Kammerjunker Wedel Heinen til vedbørlig Regnskab for sit utidige Angreb. – Naar Hr. Kammerjunkeren iøvrigt siger: at det ikke var for min Personligheds Skyld, at han ei misbrugte eller brugte til dens yderste Grændse, sin Authoritet, hvilket jo i al Fald siden lod sig undskylde med, for at bruge Lovsproget, at det skeete af Vanvittighed – da harmonerer dette ingenlunde med hans mundtlige Yttringer til mig, hvilke vare den nærmeste og væsentligste Anledning til de Linier jeg tilskrev ham under 8de Jan, sidstl., og som han nu vil skal tjene til Fripas paa de Vilkaarligheder, han faa Dage derefter og senere, har tilladt sig imod mig. – Mit forrige Avertissement, staaer forresten fremdeles ved Magt, siden Hr. Kammerjunkeren, og vistnok af gyldige Grunde, ei har villet nedlade sig til at besvare det, og i Forbindelse hermed, maae jeg endnu tilføie, at han cibeller seenere har villet nedlade sig til at gjøre Udtælling, skjøndt jeg i den Anledning har havt ham indkaldt for Forligelses-Commissionen. Derimod har han ikke fundet det under sin Værdighed, at nedlade sig til, i egen Person, forkort Tid siden, at indfinde sig i min Bopæl, og i min Fraværelse at foretage Udpantning for resterende Fattig bidrag, som ingensinde har været mig krævet af Oppebørselsbetjenten, og en halv Timestid efter at han var aftraadt med sine Mænd, atter at indfinde sig for at udtage et af mine bedste juridiske Værker, som han dernæst lod bringe hjem i sit eget Huus, men det forstaaer sig selv, at alt er skeet i lovlig Form; og at Kammerjunkeren indesidder med en mig tilhørende, ikke aldeles ubetydelig Pengesum, hvoraf denne Skat i al Fald kunde have været taget, er jo en ganske anden Sag.