Viborger Samler, 1830-07-10
Viborg den 10de Juli. I Gaar begravedes vor afdøde Biskop Bloch, Commandeur af Dannebrogen og Dannebrogsmand paa den af ham selv for 22 Aar siden indviede Kirkegaard. En talrig Sørgeskare saavel af Jndbudne som Uindbudne ledsagede den af Alle ligesaa høit agtede som inderligt elskede Hedengangne til hans Hvilested. Kisten prydet med en Krands af Egeløv og den Afdødes Ordensinsignier, blev af Stiftets tal rigen forsamlede Præster fra Sørgestedet baaren til Kirken, hvor den nedsattes foran Choret, hvorpaa Hr. Pastor Friis i en skjøn hjertelig Tale tolkede, hvad Fædrelandet, Landsfaderen Videnskaberne og de efterladte fader= og moderløse Børn her havde mistet, og hvor dybt Armoden vilde savne sin ædelmodige Velgiører. Hs. H., Hr. Provst Theilgaard udviklede herpaa i et kort Forredrag den Blidhed og Humanitet, hvormed den Bortkaldte stedse havde behandlet den under ham sorterende Geistlighed, der i ham havde mistet en elsket Fader. Efter Talerne blev den første Afdeling af nedenstaaende af Hr. Rector Hasselbalch forfattede Sørgesang afsjungen af adskillige Embedsmænd og Borgere. Under en Sørgemusik af blæsende Jnstrumenter bragtes Liget herpaa, baaret af Borgere, der ved Kirken modtoge det af Stiftets Præster, ud til Kirkegaarden, ved hvis Indgang det atter blev modtaget af disse, som bare det til Graven, ved hvilken Hr. Pastor Ursin fremsagde de sidste Ord til den Afdødes Minde. Efterat have nævnet, at der paa Jubelfesten, som netop var den Hengangnes Fødselsdag, var gjort Bøn for ham i denne Anledning, og han faa Dage derefter var bortkaldet, gik han over til at vise, hvorledes han i sit Livs forskjellige Forhold overalt havde efterladt sig et elsket Minde, som Statens og Religionens høitbetroede Tjener, som Medborger, som Fader, som de Trængendes Velgiører, og sluttede med, at ligesom han mangen Gang havde lyst Guds Fred over Menigheden, saaledes lyser han den endnu fra Evigheden over sine sørgende Efterladte, over Konge og Fædreland. Sørgecantatens anden Afdeling blev herpaa afsjungen. Vistnok vendte Jngen af de Tilstædeværende tilbage, uden at være gjennemtrængt af den veemodige Følelse, der saa dybt griber os ved Synet af den hjemkaldte Ædlings Baare. Mel. Af Høiheden oprunden er. At Øiet stirrer taarefuld Paa den beredte sorte Muld. Vi jorde skal den Fromme. Det lød som rædsomt Tordenslag: Skilsmissens tunge mørke Dag. Skal brat uventet komme." Dig, Algode, Vi anraabe, Og Vi haabe, Trøst i Nøden: Du Os frelser selv i Døden. Til Hvile gik en ædel Mand Der trofast var mod Fædreland, Og Armod hialp saa gjerne. Nu har Han lagt sin Hyrdestav, Snart gjemmes han i kolde Grav; Men som den lyse Stjerne Skal hans Minde evig være. Blidt det svæve For vort Øie Under Livets Fryd og Møie! Mel.: Hvo veed hvor nær mig er min Ende. Hvil født i Gravens lune Gjemme, Du Ædling, med den lyse Aand. For tidligt lød Alherrens Stemme. For tidligt løstes Livets Baand. Vi har jo tabt en trofast Ven, Dog, søde Haab, Vi sees igjen. Vel skal vor Sorg engang forsvinde, Og kjærlig Glemsel dække den; Men visne skal dog ingensinde. Vor Mindekrands for Danmarks Ven. Han var sin Gud og Konge tro. Hans Liv var Fred, hans Død var No. O naar de bittre Taarer rinde, Ned paa den Elsktes kolde Lig, Da skal hans dyrebare Minde, Saa venlig trøste, styrke Dig. Veldædig jo hans Liv henrandt, En evig Hæderstrands han vandt.