Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-10
1829 RakenOttende Aargang. No. 64. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin Løverdagen den 10 Augusti 1811. Maleren, eller kun i Graven er Fred. (Fortsat.) Sophie Langberg var een af de Piger, hvis Hjertes Fæstningsværker hverken ere som Badajoz's eller Tarragonas. Der behøvedes kun saare liden Konst og Styrke til at erobre dette tilsyneladende Fort uden svært Artillerie. Sophie havde hverken Skjønhed, Formue eller Slægtninge at stole paa, hvad Under altsaa at hun uden Betænkning rakte en ung Mand af godt Udseende og sjeldne Talenter sin Haand, Mønstrups Kierlighed var næsten ganske platonisk. Det Sværmerie, der er alle unge Konstnere egen, havde ogsaa bemestret sig hans Sind. Han ægtede hende, ikke fordi hun var en god Huusmoder, heller ikke fordi hun besad Talenter, heller ikke fordi han fandt hende smuk, men fordi han fandt noget i hendes Ansigt, som han troede der kunde gjøre ham uendelig lykkelig. Men at Ansigtet kan bedrage, det har en hver i sin Kreds ofte nok Beviser paa, og at dette ogsaa var Tilfældet her lærte Erfaringen. - J de saakaldte Hvedebrødsdage, der saa hastigen forvandle sig til Rugbrødsdage, gik alting fortræffeligt. Jngen var lykkeligere end Mønstrup. Vel var hans Møblement høist simpelt, hans Værelser meget indskrænkede, hans Bord meget tarvelig besat, men han nød Fred i sit Huus, og det var jo alt hvad han attraaede. Vel maatte han paatage sig adskillige flere Timers Jnformationer; vel maatte han indskrænke den Tid, han anvendte paa sine egentlige Konstarbeider, men i alt dette maatte han finde sig baade af Pligt og Nødvendighed. Naar han imellemstunder skal sig til sit Arbeide, hvilket nu ikke mere kunde skee inden lukte Døre, thi den hele Etage, han beboede, bestod kun af to Værelser, saa blev han ideligen afbrudt ved adskillige huuslige Paamindelser, saasom om Penge til Smør, Brænde, Brød os. v. Da man ulykkeligviis i hans Tidsalder ikke kunde tilveiebringe dette nødvendige Livsrequisit ved at male Profeten Elias's Himmelfart, saa maatte han mange Snese Gange gribe Profetens Jld-Heste i Tøilen og lade dem standse i deres Fart. Hvert Øieblik maatte han kaste Penselen, for at gaae ud og søge om Brød. Den unge Madam Mønstrup var nu bleven Moder, og med hvor megen Grund man end i Patriarkernes Dage ansaae Børn for Himlens Velsignelse, er det dog vist, at det unge Nor, Mønstrup havde faaet, var intet mindre end en Velsignelse for ham. Den lille Skjelm havde sat Huset i et heelt Oprør, og man havde her et levende Billede af Holbergs Barselstue. Tanter og Fastere havde forsamlet sig allevegne fra; Dørene stode den hele Dag ikke et eneste Øieblik stille, Kaffemøllen var fra Solens Opgang til dens Nedgang i uafbrudt Gang. Fra alle Kanter bestormede man Mønstrup om Penge, og hvert Øieblik var Pungen tom. Gjordemoderen forestillede ham, at Madamen endelig maatte have et Skjærmbrædt for Sengen, og da man ingen Penge havde til at kjøbe et nyt og heller intet kunde faae laant, saa gav Gjorde moderen, som Øverstcommanderende i Huset, den Ordre, at bringe det store Malerie, som stod til ingen Nytte i næste Værelse, ind i Barselstuen, da det dog kunde beskytte den stakkels Kone noget mod den stærke Trækvind. Profeten Elias, som skulde lægge Grunden til Mønstrups Udødelighed, Kronen for alle hans Arbeider, Frugten af to Aars Flid, maatte nu halv fuldendt vandre ind i Barselstuen. Hvad Virkning Tørverøg, Caffe stænk og andet smuds maatte have paa et saadant Konstværk er let at indsee. Da Mønstrup kom hjem og saae dette, slog han begge Hænderne sammen af Harme. Han begyndte at skiende paa Gjordemoderen; men denne satte begge Hænderne i Siden og spurgte, om han da hellere vilde skaane dette usle Malerie end sin Kones Sundhed, "Men mit bedste Værk, min kjere Madam Buch!" sagde Mønstrup. "Jh hvad, bedste eller værste - i Barselstuer og Krig er ingen Ting for god, naar det skal og maa bruges, svarede Gjordemoderen. "Ak, tænkde Mønstrup ved sig selv, "det er da den saa høi priste huuslige Lyksalighed, som Starker og Lafontainer have skrevet hele Bøger om. - Men man kan vænne sig til alt, og Mønstrup vante sig ogsaa snart til at see sin Elias ilde tilredt, ja, han havde endog bragt det saavidt i denne Vane, at han ordentlig loe da han saae Faster Anes lille Søren med skadefro Kaadhed stikke Øinene ud paa den ærværdige Profet. Den huuslige Lyksalighed havde gjort Mønstrup uskikket til at være Konstner. Han maatte nu arbeide for at leve og kunde ikke mere leve for at arbeide. Endnu mere end af huuslige Bekymringer sløvedes han af aandsbræbende Jnformationer. Hundrede Gange om Dagen at tegne Næser, Øren, Øine og Hoveder, uophørligen at rette andres Lærekluder, er sandelig intet Arbeide, der kan opløfte Aanden. Naar han kom hjem fra disse kjedende Forretninger, mødte han Børneskraal, Uorden og Splid. Saa reen færdig, ja endog pyntelig hans Sophie havde været som Pige, saa ureenfærdig og skjødesløs var hun som Kone, ja, selv hendes Blidhed var nu forvandler til en uudstaaelig Vrantenhed og Trættekjerhed. Hundrede Gange havde han nu Leilighed til at mindes og sande sin gamle Farbroders Ord: kun i Graven er Fred, Men midt imellem de forte Skyer, der formørkede Mønstrups Sind, frembrød nu med een en blid Solstraale. En rig Herre, Greve, den agtedes for en stor Beskytter af Konstnere, og som eiede en kostbar Maleriesamling, om hvilken han dømte med samme Jndsigt som den Blinde om Farven og den Døve om Musiken, kom snart paa Spor efter Mønstrups beklagelige Forfatning. Den fornemme Herre troede ret at kunne vise sig her som en sand Mæren. En Dag, da Mønstrup saa og malede et Mindestykke, som hans Eleve, den lille Jochum skulde forære sin Fader Capitain Persen paa hans Fødselsdag, det forstaaer sig i sit eget Navn og som forfærdiget af ham selv, holdt en prægtig engelsk Vogn med toppede Heste uden for Mønstrups Huus, og gjorde saadan en Opsigt i Brønstræde, at alle Naboer kom i Vinduerne, og alle Folk paa Gaden bleve staaende for at see, hven denne store Ære gjeldte. Grev var i sin helStadsedragt, med Chapeaubas under Armen og Kaarde ved Siden. J det han gik op ad Trappen som snarere havde passet til en Hønsestige, end til en Konstners Huus, maatte han bestandig bukke Hovedet, for ikke at støde Fasonen af Frisuren. J det Greven traadte ind i Værelset gjorde han er Bevægelse med Haanden som om han vilde spørge, om det ikke var Mønstrup, men da han bleFarveladen og Stykket, der laae paa Bordet var gik han strax hen til ham, omfavnede ham, trykkede ham i Haanden og kyste ham. Greven Det fornøier mig meget, særdeles meget, min kjere Mønstrup, at kunne gjøre Deres Bekjendtskab Jeg kan uden at flattere Dem sige, at Deres Riputation er meget stor. Jeg har allerede længe admireret Dem i Deres Arbeider, og har kun ønsker en Leilighed til at kunne profitere af Deres personlige Bekjendtskab. Mit Navn er GrevMønstrup stod ligesom forstenet, thi han var ikke vant til at tale med de Store, mindst hiemme paa sine Værelser. Jsteden for at svare bil kede han taus. Jeg har hørt ved Hoffer meget tale om en Elias, som de har under Arbeide. Baron 3. har rost det som et ret magnisique Stykke i Rubens Maneer. Jeg har ogsaa i min Samling en Elias af Julio Romano, som har tilhørt Familien Medicis, og som jeg ved en reen Merreille har saa kjøbt paa min Reise for 2000 Frederichsborer. Det er et sandt Mesterstykke, men jeg er fuldkommen overbevist om, at Deres ikke i mindste Henseende giver det noget efter Mønstrup bukkede sig og tang. Jeg kan ikke dølge Dem, at jeg adskillige Gange paa min Udenlandsreise har havt den store Satis. faction at høre Deres Talenter admireres. Da jeg kom til Paris sagde Baron Dusour, den bekiendte Mæren, an, Monsieur Mønstrup, votre compatirore, cest en verite un tres grand Pemtre! Da jeg for 6 Aar siden var i London, sagde Lord Spleen, som har den store Maleriesamling, da han viste mig sit Cabinet: Here are two pietures of Master Mønstrup, Jour contryman. He i a very great Man. – Da jeg kom til Berlin, spurgte Directeuren for Maleracademiet mig; wie lebt dann der Herr Monstrup. Er ist ein groser Mahler. Kort sagt, hvor jeg udenlands kom hen, gratulerede man mit Fædreneland hver Gang man kun nævnte Deres Navn. De kan nok vide at det ikke lidet slatterede min Forfængelighed som Deres Landsmand, Mønstrup bukkede sig og tang. Dersom Deres Tid tillader det, saa ønskede jeg gjerne at overdrage Dem et Arbeide, som jeg hidtil ikke vovede at betroe de største Mestere i Europa, nemlig at male mig en Plafond til mit Cabinet paa mit Gods Sommerlund. Som Patriot ønsker jeg, at De kunde og vilde anvende Deres hele Konst derpaa, og at den i sin Tid kunde trække Fremmede til Danmark, ligesom Anti kerne trække Fremmede til Rom. Jeg venter af Dem et Konstværk, der vil blive det eneste i sit Slags Jngen kunde være gladere end Mønstrup. Han ansaae Greven for Konstens Skytshelgen, der var kommen ned paa Jorden, for at frelse ham. Han blev snart enig med Excellencen om, at tage ud til Sommerlund, for at male Plafonden. Greven lovede at lade ham afhente i sin egen Equipage, og holdt ogsaa Ord. Til den bestemte Tid kom Vognen for at afhente ham. Mønstrup brød nu op fra Kjøbenhavn som Jacob fra Laban, med Kone, Barn, Tyende og alt Huusgeraad. Greven modtog ham paa sit Gods meget forekommende. Han anviste ham og hans Familie to nette Værelser til Beboelse, lod ham hver Middag svise ved sit Taffel og behandlede ham overalt paa en meget venskabelig Fod. Mønstrup anlagde nu Plafonden efter en Jdee, som Greven havde opgivet ham. Han betingede sig ingen bestemt Betaling, thi deels ansaae han dette baade under sin og Grevens Værdighed, deels troede han, at en saa rig Mand og stor Konstynder som Hans Excellence, der havde betalt 2000 Frederichsdorer for et eneste Stykke udenlands, og som desuden havde lovet ham at være hans Mæren, sikkerligen vilde betale ham, om just ikke Kongeligen, saa dog greveligen. (Fortsættes.)