Aalborg Stiftstidende, 1837-05-30
Hvad der imidlertid, for Øieblikket, beskjæftiger hele Paris langt meer end alle oprørske Foretagender og Krigen i Spanien, er Sneeveiret. Om Søndagen tradsker en uhyre Mængde Mennesker til de elysæiske Marker, som hverken ere Marker eller elysælske; thi de lange Alleers sygelige Træer staae nøgne og sneebedækkede, under dem er et bestandigt Regnveir fra Grenene, hvorpaa Sneen tøer, og imellem dem store Vandpytter i det fastfrosne Sneelag. det jadskende Føre farer imidlertid den ene prægtige Kane forbi efter den anden, og de overstænkede Pagrisere staae, beskyttede, forneden af Vidskelæders Gaaloscher og foroven af Parapluier, og beskue med Henbrykkelse de prægtige Cavalcader, hvori Rideknægtene, Hestene, Damerne og Herrerne kappes med hverandre i deres Pynts Elegance. Det er virkelig et fortryllende Syn, som Øiet aldrig kan blive mæt af, naar man betragter den store Sværm af prægtige og smagfulde Kaner, som jage, krydse og bølge imellem hverandre, under Sølvklokkernes Klang og Pidskenes Smelden i den store Allee, saa langt Øiet kan naae, fra Triumphbuen ved Neuilly til Obelisken. Naar man, det Par Dage, da det har været klart Frostveir, staaer og beskuer de lystige, pragtfulde Kane tog, de store Klynger af leende Tilskuere og seer de prægtige, imponerende Omgivelser, som ligge i en frisk, levende Belysning, skulde man aldrig falde paa, at denne Vrimmel hørte hjemme i en Stad, fra hvis smale Gaders skyhøie Huuse der i en eller anden Vraa, som man meget godt veed, af en exalteret Hob Sammensvorne, som trodse det Alt gjennemsnusende Polities Opstøven, lægges Planer, der, ved en heldig Udførelse af Enkeltmand, hvert Øieblik kunne sætte Alles Liv og Eiendom paa Spil, som kunne vende op og ned paa det Bestaaende og i en Haandevending bringe Alt i den sørgeligste Forvirring. Mank er bleven saa vant til at gaae paa denne politiske Laavabund, at man ikke meere tænker paa Faren; man morer sig indtil et uventet Tilfælde pludseligen forandret Scenen, da søger man ved den Befindelse og den Kjækhed, der ere Pariserne egne, at træde Faren i Møde og bekæmpe den. Kun Kongen, Borgerkongen, de Franskes Konge, Julirevolutionens selvvalgte Fyrste sidder, omgivet af en stor Skare Tropper og Nationalgardister, paa det pragtfulge Slot, truet af disse Stimænd, der, i en eller anden Kippe eller paa en elendig Feltseng i et leiet Hul, gruble paa nye Midler til at berøve ham Livet. om Criminalvæsenet. (See forrige Nr. (Slutning.) Vi fremhæve dette, fordi det formeentlig vil være et slaaende Beviis paa den store Vigtig hed, en Reform i vor Lovgivning om Tyveri og de dermed beslægtede Forbrydelser vil have, og hvilken indgribende Jndflydelse derfor det nye Udkast, som den over er udarbeidet af Ørsted, nu er forelagt en Committee og til Efteraaret skal indbringes for Stænderne, vil have paa hele vor Criminalretspleie; thi, som ovenfor viist, over 3/4 af alle Forbrydelser vil komme ind under samme. Med Hensyn til Straffene bemærke vi, at 22 ere blevne dømte fra Livet, nemlig 4 for forsætligt Drab, 1 for Barnefødsel i Dølgsmaal, 3 for Brandstiftelse, 8 for Falsk og 6 for deelicta carnis; men Straffen blev kun exeqveret, Frihedsstrax paa 2, der vare dømte for Mord. blev tilfunden 1027 Domfældte eller 70 pCt. af det hele Antal. Her have vi et nyt Exempel paa, hvor gode Argumenter der kunne ligge i Tal, thi Vigtig heden af den saa længselsfuldt forventede Reorgansation af vort sørgelige Fængselsvæsen kan vel ikke indskærpes paa nogen mere indtrængende Maade, end naar man erfarer, at af 100 Forbrydere 79 hensættes i Straffeanstalterne, medens kun 21 fordeles paa alle andre Straffearter, for ikke at tale om, at de næsten alle have siddet i Varetægtsarrest, forinden Dom faldt, og at Frihedsstraf er bleven substitueret ved Benaadning i Stedet for alle mutilerende og den største Deel af Livsstraffene. Af de 1027. der ere belagte med Frihedsstraf, ere 3 hendømte til Fæstningerne, 19 til Rasphuset, 15 til Tugthuset, 177 til Forbedringshuset, 677 til Fængsel paa Vand og Brød og 108 til Fængsel paa sædvanlig Fangekost. Til offentligt Arbeide ere altsaa kun 242 hen dømte, og deraf 4 paa Livstid. Anslaaes Livstiden, til 20 Aar, saa bliver Totalsummen af Aaremaal, som i Aaret 1834 ere tilfundne, 1364 Aar. MutiAlerende Straffe (alle for Falsk) ere tildømte 6 Jndivider, Riis og Pidsk 71 og Mulct 169. Samme Tabel udviser, at 630 ere anseete for offentlige Politiforseelser, - saasom for Løsgængeri 162 (hvoraf i Kjøbenhavn alene 53), for Betleri 199 (deraf i Kjøbenhavn 126), - med forskjellige mindre Straffe (saasom til Forbedringshuusarbeide 53, til Tvangsarbeidsanstalterne i Kjøbenhavn og Odense 109, til Vand og Brød 379, til simpelt Fængsel 50 og til Riis 39). Den sidste Tabel Litr. C. 1 og 2 indeholder Angivelsen af den Tid, hvori de i Aaret 1834, afgjorte Sager have henstaaet, forinden der i samme faldt Dom i første Jnstants og forinden de bleve endeligen afgjorte, hvilket som oftest naturligviis bliver det samme. Antallet af de Jndivider, med Hensyn til hvilke Sagerne ere paadømte i 1ste Maaned, udgjør 616, alene i Kjøbenhavn 329, i anden Maaned 488, i 3die 367, i 4de 245, i 5te 158, i 6te 75, imellem 6 og 8 Maaneder 50, 8-10 M. 130, 10-12 M. 33, 12 Aar 4, 23 Aar 2, 3,15 Aar 2. Det sees ikke deraf, hvormange der have været arresterede sin specie ogsaa af de aldeles Frifundne) og hvorlænge de have saaledes hensiddet, inden der gik Dom i deres Sag. En saadan Oplysning vilde sikkert være meget interessant, da det uden Tvivl deraf vilde fremlyse, at de saaledes foreløbigen Arresteredes Antal er uforholdsmæssig stort og at altsaa den personlige Frihed i Danmark ikke er saa fuldkommen betrygget, som man kunde ønske det. kunde ønske det. Meklas Bestigelse. (Af en Franskmand.) Fra Skalholt, Jslands engang ved sin Videnskabelighed saa navnkundige Hovedstad, men som nu kun bestaaer af 3 Bondehytter og en ussel Kirke, har man en drøi Dagsreise til Hekla. Underveis saae vi fra Tid til anden Kraterets hvide Tinde svæve som en Halvmaane over de øvrige Fieldes mørke Hoveder, og dette fordoblede vor Jver og vore Skridt. Paa hele Reisen stødte vi paa de sørgelige Spor af vulkanske Udbrud, men i Nærheden af Hekla var dog Scenen frygteligst. Jntetsteds finder man her Jordbunden i sin oprindelige Tilstand, overalt har Jldhavet raset. Muurlignende Lavablokke, Askebjerge, som nu og da føde nye, opfyldte os med Forhauselse og Gru. Vi kunde mu ikke længere fortsætte vor Reise i lige Linie, men maatte hyppigt lægge Veien om Klippemasser, krybe gjennem Kløfter og undgaae gabende Afgrunde. Nu og da øinede vi den af Solen forgyldte Top, den syntes at spotte vore Anstrængelser, thi ethvert af vore Skridt hæmmedes enten af en steil Klipper væg, eller af en Sump, eller en Bæk af Sneevand. Endelig efter lang Omvanken paa sligt Terrain naaede vi en vakker, af Fielde omgiven Dal, der gjennemskæres af en Elv og i hvilken vi opdagede er Bondegaard og en indhegnet Mark. Den forekom os som et Eldorado, som en Oase i Ørkenen. Der opsloge vi efter 16 Timers Marsch vort Telt og vil befandt os nu ved Foden af Krateret. Den følgende Dag rustede vi os, tilligemed en islandsk Fører, til at bestige Hekla fuldkommen, hvilket siden vor Ankomst til Øen havde været vort kjæreste Ønske. Veiret var kun slet, men vi frygtede for, at det en anden Gang skulde blive endnu ugunstigere. De første Høider bestege vi tilhest og idet vi rykkede frem, kunde vi Skridt for Skridt og successivt iagttage de vulkanske Producter, først den porøse, lette Pimpsteen, der stiger op over Krateret Overflade, som Skum paa Vandet, og flyver langt bort som Aske, der føres af Vinden, derpaa den smuldrende Lava, der seer ud som Slæg af Jern erts, saa den compakte Lava og derefter den glatte som Marmor glindsende Basalt og endelig den begsorte, glasartede, ublandede Obsidian, der kommer fra Krateret, saa reen som Staal. Efter to Timers Ridt maatte vi stige af Hestene og nu begyndte den besværligste Deel af Reisen Da vi havde maattet beskytte os mod Kulden, bare vi tunge Støvler og Klæder. Veien var steil, ujevnsk og gik lige opad. Vi maatte bukke os og krybe paal Hænder og Fødder. Snart befandt vi os ved Foden af en spids Basaltklippe, snart kunde vi ikke faae Fodfæste, Stenene rullede bort under vore Fødder og, i Stedet for at rykke fremad, gled vi tilbagmed dem. Jntetsteds nogen Busk, som vi kunde gribe fat i. Den hele bratte Afsats var som en skaldet, vaklende Muur, der opløste sig i Stumper og Stykker, naar vi betraadte den. Hvert Øieblik maatte vi hvile og puste ud. Flere af vore Ledsagere, der havde besteget meget høiere Fielde, paa stode, at de aldrig havde sporet saadan Mathed, Jeg for min Person lagde mig plat ned og følte en Smerte, som om mine Arme og Been vare sønderslagne. Da vi endelig havde tilbagelagt denne bratte Væg, saae vi en anden og tredie at stige op for os; thi hele Bjerget bestaaer af saadanne trappeformede Afsatser. Jmidlertid mørknedes Himmelen, Vinden tudede og Regnen øste ned i Strømme, medens det høiere oppe sneede. En tyk Taage indhyllede Bjerget og skjulte de noget fjerne Gienstande for vore Blikke. Vor trætte og modløse Fører undslog sig for at gaae længere; men vi befandt os først paa Heklas første Kegle og vilde op paa den høieste Top. Efterat have opbudt vort hele Forraad af Veltalenhed, formaaede vi ham dog til at ledsage os til Foden af den anden Kegle og, da vi vare der, til Midten og hendelig til Toppen. Da vi naaede denne, havde Stormen lagt sig, en Lysstraale gjennembrød Taagesløret, men denne Straale gjorde kun Skyerne mørkere. Vi kunde skimte Fieldmasserne under os i forvirrede Skikkelser, men over Sletten hvilede tyk Taage, paa hvilken Solen hist og her kastede et blegt Lysskær. Alt om os var dødt og stille, intet levende Væsen, lingen Plante var at see. Det forekom os, som om vi stode paa den i sit gamle Chaos tilbagesunkne Naturs Gravhøi. Pludselig brast Skydækket; den blaa Himmel og Solens Straaler brød frem. J Dalen og Vinden, Taagen foran sig, saa den lidt efter lidt fortyndedes, drev bort i lange Strimler og endelig som et let Flor opløste sig ganske. Nu bleve alle, Hekla omgivende, Fielde synlige med deres røde Toppe og aske graae Kanter, Sneefjeldenne skinnede som Sølv i Solskinnet og deres Jistakker toge sig ud som Landse spidser. Under os udbredte sig som et grønt Teppe Sletten, paa hvilken Søerne funklede som Ædelstene, og de tvende Floder snoede sig som Guirlander. Midt i Dalen hævede sig det blaae Bjerg i Nærheden af Geiser, og Havet i Horizonten lignede et gyldent Belte. Et saa uventet Skuespil vakte hos os den gladeste Beundring og bragte os til at forglemme vor Træthed. Vi jublede høit, og selv vor gamle Fører deelte vor Henrykkelse. Det var anden Gang i hans Liv at han besteg Hekla, og den første Gang, han udførte det i Selskab med Franskmænd. Efter en Tidlang at have frydet os ved dette skjønne Maleri, tiltraadte vi Tilbagetoget og naaede ved Midnat vort Telt, som vi havde forladt Kl. 9. som Morgenen. (Kbhpstn.,