Norske Intelligenssedler, 1765-12-11
J Aaret 1662 var der stoer Mangel paa Levnets-Midler i Paris. En SommerAften, da Hr. de Salo, en Med-Lem af Parlamentet, kom hiem fra at spadsere, og havde kuns en Tiener med sig, blev han anholdt av et Menneske, som sadte ham en Pistol for Brysted, og forlangte hans Guld-Børs, med en rystende Haand, og en Forvirrelse, som gav tilkiende, at han ikke længe havde øvet dette Haandværk. J taer Feyl, svarede Hr. Salo, hos mig kand J ikke blive riig; jeg har kun 8 Ducater, hvilke jeg gierne giver Eder. Han tog dem og gik bort uden at forlange meere. Følg strax efter dette Menneske, sagde Hr. Salo til sin Tiener, og see til, at du kand finde hvor han boer, Han gjorde hvad hans Herre, befalede, og fulgte Røveren igiennem 3 a 4 smaa Gader, da han saae ham gaae ind hos en Bager, hvor han kiøbte et Brød, og vexlede en af sine Ducater. Ti eller tolv Huse derfra, gik han i en Gang, og steg op paa det øverste Loft; da han kom ind i sit Kammer, hvor der ikke var andet Lys, end Maanens Skin, kastede han Brødet midt paa Gulvet, og sagde grædende til hans Kone og Børn, Spiis, der have J Brød, jeg har dyrt nok betalt det, mæt Eder, og plag mig ikke meere, som J pleyer; i en av disse Dage bliver jeg maaskee hængt, og saa er J Aarsag dertil. Hans Kone, som og græd, stillede ham tilfreds det beste hun kunde, og uddeelede Brødet til fire fattige Børn, som vare forsmægtede av Hunger. Da Tieneren havde hørt dette, gik han ligesaa uformærkt need, som han var gaaet op, og gav sin Herre Underretning, om alt hvad han havde hørt og seet. Har du vel mærket, hvor han boer, spurgte Hr. Salo, og kand du føre mig derhen i Morgen, Ja vist kand jeg, svarede han. Dagen efter, Klokken 5 om Morgenen, gik Hr. Salo derhen, og fandt uden for Huset 2 Tieneste Piger av Nabo-Lauget, som feyede Gaden. Han spurgte den ene, hvad det var for en Mand, som boede paa det øverste Loft i dette Huus, Det er en Skoemager, svarede hun, en god ærlig Mand, med en stoer Familie, men saa arm at det er forfærdeligt. Han gjorde det samme Spørsmaal til den anden, og fik Sedler. Trosserer. No. No No. 10. Onsdagen den 11. December 1765. SoNo Følgende Tildragelse haver til det Saa som og en ned. - - - Tomtrænt det samme Svar. Derpaa gik han op til Manden, som han søgte, og bankede paa Døren. Denne Ulykkelige kom selv for at lukke op. Hvor forskrækket blev han ikke, da han kiendte, at det var den samme, som han Aftenen tilforn havde plyndret. Han kastede sig need for Hr. Salos Fødder; bad at han ej vilde giøre ham ulykkeligere. Giør ingen Alarm, sagde Hr. Salo, jeg er ikke derfore kommen til Eder. J haver begyndt et meget slet Haandværk, sagde han videre, og dersom J fortsætte det længere, skulde J til sidst dog blive ulykkelig derved, om og ingen gav Eder an. Jeg veed, at J er en Skoemager, her have J 50 Ducater, kiøb Eder Læder derfor, og arbeyd, for at fortiene Foden for Eders Børn. Hvor mange rørende Træk mærke vi ikke i denne korte Fortællelse, Det er tagen av Hr. Boursaults Breve. Disse Træk ere i sig selv saa stærke, at de tabe intet ved den enfoldige Stiil, i hvilken de ere indklædde, og Sandheden giver dem en Kraft til at bevæge det menneskelige Hierte, som Jndbildnings=Kraften ikke formaaer at give den beste Fabel.--- En trængende Familie, som nøder en om Faders Hierte til en Misgierning, for at stille sine Umyndiges Hunger og Skrig Den naturlige Kiærlighed i Strid med Dyden! Denne i den nedrigste Stand, stærk nok, til ikke at vige uden for den yderste Nød! --- Disse rystende Hænder, som han udstrakte, for at begaae en Handling, som Fornødenheds Ræt kunde undskylde! - De Bebreydelser, som han gjorde sig selv, endog efterat han var kommen i Sikkerhed! Disse Taare, som en kiærlig og efter Anseende en dydig Kone avtørrede. - Skulde Frygt for de verdslige Støtter allerne været Aarsagen til alt dette? Hvilken Død kunde meere agtes for bitter av en Mand, der daglig maatte frygte at see en Kone og fire Børn døe av Hunger i hans Arme, En naturlig Følelse af Ret og Uret, som er en umiddelbar Følge af Fornuftens Brug, hos et Hierte, som ikke aldeles er fordervet i sine Pligter; Disse Følelser allerne kunde bevæge ham til at skiælve. De udpressede Taare af hans Øyne, just i det Øyeblik, da Religionen meere maatte trøste end skrække ham; thi hvor langt mildere Dom kunde han ikke vented sig af alle Væseners Fader, som kiendte baade hans Nød og hans Angest, fremfor af de menneskelige Dommere, som allerne see paa den udvortes Handling. Denne ulyksalige Mand, som i en stor Bye ingen Hielp havde fundet iblandt sine rige Med-Borgere; thi en Mand af saa om en Samvittighed, har vist baade tilbudet dem sin Tieneste, og bedet om Almisse, førend han besluttede at røve; han har søgt at bevæge sine formuende Borgere til Medlidenhed, førend han satte dem Pistolen paa Brystet, for at avtvinge dem det, som hans eget menneskelige Hierte sagde ham at være en Kiærligheds Pligt; Denne ulyksalige Mand gaaer ud i en stoer Bye, hvor han i en almindelig Nød havde fundet saa liden Kiærlighed. Kunde han vel have ventet i sin Fortvivlelse at finde paa Gaden om Natten en Mand, som han hidindtil forgiæves havde søgt ved at betle fra et Huus til et andet, en riig Mand, en Magistrats Person, en Dømmer, som var ædelmodig nok, ikke allerne at tilgive ham den Misgierning, som han havde udøvet mod ham selv, men og til at hielpe ham i hans Nød. Han fandt en Salo, og denne Hændelse, skulde den være en blot Slumpe-Lykke, eller bør vi ansee den for en Virkning af en høyere Haand, der loed disse to Personer møde hinanden, for at rædde den enes Uskyldighed, og give den anden Leylighed at øve den største Dyd, som et Menneske, en Borger, en Christen kand over Havde han ikke tilforn besiddet afden Hengivenhed til Forsynet, som kand bevæge et Menneske, endog i yderste Nød, fra Fortvivlelse, hvor maatte da han efter denne Tildragelse forsikkre ham om den Bistand Dyden har at vente af det usynlige Væsen, som regierer alle Ting? Og hvor meget vissere kunde han ikke have forladt sig dertil, dersom han gandske havde overgivet sig til dette Væsen, uden at begaae den Svaghed, at udstrække sin Haand, for at øve en Misgierning, hvori hans Hierte havde saa liden Deel. Fortsættelsen følger.