Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-10-19
Naar en Præst for 20 a 30 Aar siden ansøgte om Tilladelse til at prædike over fri Texter, blev det ham sædvanlig tilladt. Men da Krigsassessor Hr. Sabroe i Aaret 1815 blev kaldet til Sognepræst for Sønder- og Nørre-Borch Menigheder her i Ribe Stift, og han ansøgte Cancelliet om Tilladelse til at prædike over selvvalgte Texter, svarede det høie Collegium udi Skrivelse af 13 Januari 1816, hvoraf Jndholdet findes indrykket udi Ribe Landemodsacter for bemeldte Aar, at det Ansøgte ei kunde bevilges. Olqvoties devota Deo anima efftenem il lam sentiendiet agendi libertatem, qvoties Naturalismum, occultum qvoties non dolut Socianismum, er etiam tempore, cum ad suam jam reqviem se revocantem cerneret Deum, intimo permotus angore de his mecum colloqvebatur. Futura animus proSpexit tempora, mens tempestatem præsensit, a deceptoribus hisce ecclesiæ metuendam. Pag. 48 & 49. stand Goiske et Skrivt ved Titel: Billige Fritanker over ubillig Fritænkerie; i Aaret 1768 forfattede Pontoppidan ligeledes et Skrivt kaldet: Sandheds Kraft til at overbevise den atheistiske og naturalistiske Vantroe, og i Aaret 1760 lod O. H. Guldberg et trykke, betitlet: En omvendt Fritænkers Levnetsbeskrivelse. Samtlige Skrivters Tendents gik ud paa at forsvare den christelige Religion mod adskillige Angreb og Jndvendinger, der vare blevne gjorte og opkastede mod samme. Her kunde man spørge, hvorledes var det muligt, at Vildfarelser og urigtige Meninger, der vare stridende mod den af Staten sanctionerede Religion, kunde finde Jndpas her til Lands, Censuren var paa den Tid ei ophævet; ingen dristede sig til at udgive noget Skrivt af religiøs Jndhold, med mindre samme var bleven approberet af en Professor i Theologien ved Universitetet i Kjøbenhavn. Biskopperne og visse civile Embedsmænd, saasom Stiftamtmændene og Politiemesterne, var det paalagt at have nøje Jndseende med, at Skrivter fra fremmede Steder, af et usædeligt og ir religiøst Jndhold, ei bleve falholdne og solgte; men hvor umuligt endog for de nidkjæreste og meest aarvaagne Embedsmænd at hemme sligt, saa og at forebygge, at ikke en og anden Studerende, der i nogle Aar havde opholdt sig i Udlandet, er skulde hjembringe nogle Skrivter, der sigtede til at forkleine og nedværdige Christendommen. Desuden bør man bemærke, at det er gjørligt ei alene ved Skrifter, men og ved mundtlige Fortællinger og Samtaler, at forplante Kjetterier og Vildfarelser. Man læser i Kirkehistorien, at i ældgamle Tider reiste adskillige Biskopper omkring, havende til Hensigt at igjendrive falske og urigtige Meninger, der ei ved Skrivter, men ved Ord og Tale, vare komne ud iblandt Folket. Og som En tidt og ofte kan være sin egen Forfører til det Onde, saa viser og Erfarenhed, at stundom føder en heed og forskruet Jndbildningskraft, uden Tilskyndelse udenfra, af sig underlige og sære Misfostre, saavel i det politiske som religiøse. Pontoppidan angiver og som en medvirkende Aarsag, at Afvigelser fra den sande Lærdoms Form fandt Sted ved Midten af det 18de Aarhundrede, at have været denne: "Da høisalig Kong Christian den Sjette, som var en saare religiøs Herre, tiltraadte Regjeringen, lod han sig det være meget magtpaaliggende, at udbrede Høiagtelse for Dyd og Gudsfrygt iblandt sine Undersaattere. J alle Stænder saa man Personer, der med forenede Kræfter arbeidede til dette Maal. Gudsfrygt begyndte da at komme i nogen mere end sædvanlig Priis og Høiagtelse. Jmidlertid henfaldt adskillige, i deres Bestræbelser for den gode Sag, til utidig Orthodoximus og en secterisk Pietismus. Samme gik vel over, men ei uden at efterlade sig sørgelige Følger. Sandelig man maa frygte, saa dømte Pontoppidan, at efter adskillige Slags Overtro vil følge Vantro, efter Hyklerie og ustadig Heftighed en philosophisk eller halv hedensk Koldsindighed, det er, efter Pharisæismus Sadducæismus, begge Fiender af den sande Christendom, dog den sidste fremfor den første *).Man seer heraf, at Censur og Forbud mod Skrivefrihed, som havde Sted i forrige Tider, ei ganske har kundet forebygge, at En og Anden henfaldt til forkeerte og urigtige Meninger i Religionen. Dog saalænge Censuren vedvarede, saaes kun enkelte Skrivter af et anstødeligt Jndhold, hvoraf nogle vare trykte her i Riget, andre indførte fra fremmede Stæder; deres videre Falholdelse og Udsalg blev og strax standset ** Rescriptet af 14 September 1770, der ophævede al Censur, gjorde vel Skribenterne dristigere og friere i at skrive om religiøse Materier imidlertid maa dog Antallet af Skrivter, hvorudi Udfald og Angreb mod den christelige Religion bleve gjorte, ei have været mange, i det mindste indtil Aaret 1782. Udi dette Aar lod salig Biskop Balle sin første Synodaltale trykke, og i samme yttrede han sin Glæde over, at Fædrenelandet ei endnu var overskyllet af en saa stor Flod af irreligiøse Skrivter som Tydskland *). Videre at udføre denne Materie, er ei min Hensigt. Hvad der siden Censurens Ophævelse er skrevet for *) Pontoppidans Collegium pastorale practicum, **) Herom kan læses Justitsraad Fogtmans Samling af Rescripter for Geistligheden, 2den Udgave af Etatsraad og Professor Hurtigkarl, 2den Deel, S. 61415. ) De scopo religionis christianæ, Pag. 8. og imod Christendommen, og hvorledes den religiøse Stemning siden den Tid stundom har forandret sig til det Værre, stundom til det Bedre, derom kan man faae temmelig nøiagtig Underretning ved at læse salig Biskop Balles og Confessionarius Bastholms Liv, Levnet og Fortjenester, beskrevne af Professor J. Møller, og der ere indrykkede i det theologiske Bibliothek. Nordbye Præstegaard, d. 17 Aug. 1821. H. C. Clausen. Høsten. Naturen gaaer sin kolde Grav imøde, Hvor Fuglens glade Toner nylig løde, J Skovens Hvælving, under løvrigt LyDer hvirvler nu kun visne, gule Blade; For Nattergalen skriger hæse Skade Og Uglen maa til Kirketaarnet tye. Hvor Alt er sørgeligt og tomt paa Glæde! Henvisnet ligger muntre Blomsterkjæde, Som mægtig bandt den unge Phantasi; Saa frydløs staaer den nogne Rosenhække; For Solen atter kan til Liv den vække Er mangt et brustent Øje lukket iO, brune Høst, betydningsfuldt du taler Til Støvets Søn, naar Solen mat neddaler, Og naar den hæver sig i dunkle Øst, Du hvisker lydeligt i Midnatsstormen, Din Viisdom lærer Mennesket som Ormen, At selv i Livet toner Dødens Røst. Stod ei den skjønne Sommer, stor og herlig, Bekrandset nys paa Jorden blid og kierlig Udaanded den ei trindt et Paradis, J Herthas Lunde løde Nattergale, Hvor gyldne Ax i Fredens stille Dale Sig bøiede, og Alt var ideel Priis. Det kaade Lam i Engens fede Kløver, Sig veltede saa fro, – det ei bedrøver Hiin mørke Tanke om den nære Død; Da smilede en Gud i al Naturen, Som bød os fly den lumre Stad og Muren, Hvor vi ved Vinterblus vor Glæde nød. Nu tryller du ei meer, kornkranske Sommer, Og førend atter du til Norden kommer, Du svinger dig med Fuglen ned mod Syd Her sidder gamle Hyems paa sin Stubbe, Graaskjægget, rynket, ret en vakker Gubbe, Og ændser ei det barske Nordhavs Lyd. Udfold, 9 Phantast, de gyldne Vinger; Nu ingen jordisk Magt din Higen tvinger, Som Klippens Ørn, du aander let og fri Jeg seer dig Høst, imedens Tanken stiger, J Flugten høit op over Jordens Riger Og følger dig paa Tidens trange Sti. En stille Veemod du i Sjælen vækker, Hvert visnet Blad, som sig paa Jorden strækker, Et Vidne er om Altings Undergang; Naturen røver atter hvad den giver, J unge Vaar den Løvet huldt opliver, Og kalder Fuglen til forynget Sang. Udbred, O Høst, da mørke Slud og Taage, Modtag, søvandte Strand, din hvide Maage! Lad Kragen skræppe i den skygraa Luft, Lad Riimfrost stivne Engens Diamanter, Til Drivhuus søge Urter, Blomster, Planter, Og aande der saa luunt i Sommerduft. Nu helder Dagen, – tidlig Aftenrøden Os minder klart om Livets Gang og Døden; Saa taler du til Støvets Børn, O Høst! Din Stemme byder Træets Blade visne, Og Duggens Glands i matte Straa at isne, Jmedens Vaarens Haab os skjænker Trøst. H. G. K. Sommer.