Ribe Stifts Adresseaviser, 1847-02-12
Fædrelandet har begyndt at anstille nogle interessante Betragtninger over den ridderskabelige Adresse. Vi tillade os deraf at meddele følgende: Da det schauenburgske Huus i Holsteen, der var forlehnet med Slesvig, uddøde med Hertug Adolf i December 1459, var Slesvig et til den danske Krone hjemfaldet Lehn. Men den da regerende Konge af Danmark, Christian den Første, ønskede tillige at være Hertug i Holsteen, hvortil han som dansk Konge ingen Ret havde, og hvortil hans kognatiske Arveret var tvivlsom. Jstedet derfor at inddrage Slesvig, indlod han sig i Underhandlinger med Prælater og Ridderskab i begge Hertugdømmer, og opgav den danske Krones Ret til Slesvig paa den betingelse, at man paa Landdagen i Ribe Fasten 1460 valgte ham til Landsherre i begge Hertugdømmer, ved hvilken Leilighed han udstedte de i den nyeste Tid til uforskyldt Berømmelse geraadede Landsprivilegier. Hvorfor anføre nu vi, der ikke pleie at indlade os paa lærde Disputer, dette gamle bekjendte Faktum Jkke blot fordi 1460 er den historiske Basis, hvorpaa de slesvig-holsteenske Prælater og Ridderskab nu støtter sig, men fordi den hele Situation nu ikke er ulig den 1460. Nu som da er der opstaaet Spørgsmaal om, hvem Holsteen skal tilfalde, naar den ældre oldenborgske Mandslinie eventualiter udslukkes, den danske Konge har selv vedgaaet sin Tvivl om, hvorledes Spørgsmaalet vil blive løst, nu som da haaber Ridderskabet paa, at Lysten til at sikkre Holsteens Forbindelse med den danske Krone skal indbyde til paany at opoffre Slesvig og Kronens Ret til dette, og derfor foreslaaer det Christian den Førstes Ætling en Fornyelse af hiin Akt, en Gjentagelse af den dynastiske Egennyttes Brud paa Kongens Pligt. Ridderskabet foreslaaer, at Alt, hvad der er skeet i 400 Aar, ved et Pennestrøg skal gjøres uskeet, at det Blod og de Summer, som Gjenoprettelsen af Christian den Førstes Statsfeil har kostet, skulle være udøste til ingen Nytte, at Tordenskjolds hensmuldrede Stander skal være den eneste Trophæ, Danmark skal eie fra hiin nordiske Syvaarskrig; det fordrer, at den høitidelige og klare Act, hvorved Slesvig i 1721 endelig inkorporeredes under Kronen, skal sønderrives, at alle de følgende danske Kongers udtrykkelige Bekræftelser af deres suveræne Ret over Slesvig skulle være et tomt Mundsveir, at endelig den sidste Alt, det aabne Brev af 8. Juli 1846, hvorved Christian den Ottende bestemt har vedkjendt sig sine Forgængeres velbegrundede Anskuelse og udtalt Statens Villie i Statens Navn, skal tilbagekaldes og afbedes som en grov Vildfarelse, som et plump Feilgreb, – for denne Priis tilbyder det Kongen sin undersaatlige Hengivenhed. Det forlanger, at det danske Folk skal lægge sin arvede Odel og sin eneste forsvarlige Grændse i ærgjærrige Naboers rovsyge Hænder og udlevere 150,000 danske Borgere til national Udryddelse - paa dette Vilkaar indstiller Ridderskabet os allerunderdanigst til Opnaaelsen af en fri Forfatning. Spørges der nu, hvori det Sørgelige og Farlige ved dette Skridt ligger, saa ligger det ikke deri, at Ridderskabet voldtager Historien, i det Øjeblik, det paaberaaber sig den, at det glemmer og overseer, at Akten af 1460 var ugyldig i det Øjeblik, den blev til, fordi den foregik uden det danske Rigsraad, endsige de danske Stænders, Samtykke, ligesaa lidt som den slesvigske Bondestand, blev spurgt; at den blev brudt allerede ved Christian den Førstes Død, i siden ved mangfoldige Leiligheder agtedes for Jntet; at den i Aarhundreder har hvilet i Archiverne som en blot Kuriositet; at den endelig, efter at være bleven afstøvet og opfrisket af den tydske Videnskabs geskæftige Spidsfindighed, er bleven dømt død og magtesløs for Holsteens Vedkommende af den kompetente Autoritet, den tydske Forbundsdag. Det klæder visselig en Korporation, der selv er en historisk Antikvitet, ilde, at den mishandler Materialet for sin hele Berettigelse. Men Hertugdømmernes Statsret er hverken den første eller den sidste Gjenstand, som den tydske Aand, trods alle sine gode og store Egenskaber, har forhutlet. Ridderskabet har i sin tydske Opdragelse og Dannelse Undskyldning nok for sin faste Tro paa en Ret, der ingen Ret er. Hvem veed desuden ikke, at den menneskelige Skarpsindighed er saare let at bestikke, naar forudfattede Fordomme og egenkjærlige Hensyn komme med i Spillet, Og hvem ved, naar Alt kommer til Alt, hvor ærlig Ridderskabets eller Schleswig=Holsteinernes Overbeviisning er og Sandheden af de Sætninger, de behage at opstille som uomstødelige Ariomer? Naar man troer at kunne vinde en uafhængig Statstilværelse og en Slags borgerlig Frihed ved at føre store Ord og trumfe i Bordet, hvorfor skulde man saa regne det saa nøie, naar der løber en Usandhed med i Kjøbet? Naar det gjælder og et Land paa 160 Kvadratmile med 300,000 Jndbyggere, hvad kommer det saa vel an paa, om et Par nægte og ugyldige Pergamenter regnes for ægte og gyldige, og om andres klare Betydning bortraisonneres ved Sophismer eller aldeles ignoreres. Naar mægtige Lidenskaber ere i Bevægelse, naar Ærgjerrigheden vinker og den national-patriotiske Enthusiasme er ophidset, naar det gjælder om at fravriste et lille Folk, som man i lang Tid har vænt sig til at betragte med Ringeagt, dets Eie, for at forstørre sit store tydske Fædreland og skrive sig selv en ny Historie, hvad spørges der saa, om den gamle Histories Vidnesbyrd passe eller ikke? Naar Maalet er saa stort, saa ere de fleste Mennesker for meget Jesuiter til, at de skulde være bange for, til dets Opnaaelse at træde den historiske Sandhed lidt for nær. Hvad er desuden Historien i de reent poliske Spørgsmaal, Et Redskab, som man anvender, naar man troer det kan nytte, men som man kaster haanlig bort, naar det ikke kan fremme Ens Planer; et smukt Skildt, som man stundom hænger udenfor Magtens og Nødvendighedens Dør, men sandelig ikke det Kompas, hvorefter man styrer sit Fartøi. Jntet Forsvar mod de ridderskabelige og schleswig-holsteinske Paastande er derfor saa unyttigt og forfængeligt, som det, der kunde føres fra den videnskabelige Side. Det klinger vistnok meget smukt, naar man taler om at møde dem paa deres eget Gebet og bekæmpe dem med aandelige Vaaben; men Striden er fra deres Side slet ikke theoretisk, men reen praktisk, den har fra først af havt et praktisk Resultat til Formaal, og den har stedse meere og meere trukket sig over paa materiel Grund. saa at de lærde Undersøgelser nu i alt Fald komme for sildig, om de nogensinde havde kunnet hjælpe. Nu kunne de kun bidrage til at afvende Opmærksomheden fra det, der er Stridens Hovedgjenstand, og skaffe dem Tid til uforstyrret at træffe de sidste Forberedelser til dens endelige Udfald. Man skrive 50 Bind fulde, de tydske Professorer ville besvare dem med 500; man bevise til syvende og sidst klarere end Sollyset, at man har Ret, og man faae hele Europas offentlige Mening til at erkjende det, saa er man dog ikke et Skridt videre til at sikkre Slesvigs Forbindelse med Danmark og den uafhængige danske Stats Bestaaen; men en kostbar Tid er uoprettelig tabt. Det er ikke Historien, der bestemmer Nutidens Vilkaar og Fremtidens Skikkelser; men en paa Jndsigt i sine egne Forhold bygget fast Villie og Magten til at sætte den igjennem; det er ikke den absolute Ret og Sandhed, der nogensinde har afgjort eller vil komme til at afgjøre Folkenes og Staternes Skjæbner; men deres egen Dygtighed og kloge Benyttelse af Omstændighederne. Derfor gjælder det her ikke om at bevise paa Prent, at Ridderskabet har Uret i sine Paastande og vi Ret i vore; men det gjælder om at vise i Gjerninger, at vi troe paa vor Ret, og at vi ere villige til at offre Liv og Blod for den. Det er ikke det Sørgelige ved den schleswig-holsteinske Anskuelse overhovedet eller ved Ridderskabets sidste Skridt i Særdeleshed, at de efter vor Mening ere grundede paa historiske Vildfarelser; men det vilde være baade sørgeligt og farligt, om vi over Bestræbelsen for at godtgjøre dette glemte at betrygge vor Nutid og bestemme vor Fremtid, om den danske Regering lod sig det være magtpaaliggende at imødegaae dem i Deklarationer, Betænkninger, Bladartikler og Noter, men forsømte ved levende Jnstitutioner at forene det truede Lem fast og uopløseligt med Statens hele Organisme.