Berlingske Tidende, 1775-11-01
Vi have faaet vis Underretning, at General Carlion, Gouverneur i Canada, arbeyder virkelig paa at tilskynde Folket i denne Provinz og Jndianerne, til at anfalde os, og vi have alt for megen Aarsag til at frygte, at man har fattet nogle Projecter til at opvække mod os indenlands Fiender. Kort sagt, een Deel af disse Colonier føler allerede nu, og de vil alle omsider komme til at føle Plagerne af Jldebrand, Krig og Hungersnød, i det mindste saa meget, som det staaer i den Ministerialske Hevns Magt, at lade dem prøve samme. Vi ere satte i den Nødvendighed at vælge inten en uindskrænket Submission under fortørnede Ministres Tyrannie, eller med Magt, at giøre Modstand. Det sidste have vi valt. Vi have overveyet, hvad denne Strid vil kræve af os at opofre og vi finde, at intet er saa forskrekkeligt, som et frivilligt Slaverie. Ære, Retfærdighed, Menneskelighed forbyde os, letsindigen at give Slip paa denne Frihed, som vi have faaet af vore ædelmodige Forfædre, og som vore uskyldige Efterkommere have Ret til at kræve af os. Vi kan ikke taale det Vanrygte og den Forbrydelse, at overlevere, de følgende Slægter til den ulykkelige og elendige Tilstand, som de uundgaaelig ville blive satte udi, dersom vi besidde den skammelige Nedrighed, at bebyrde dem med en arvelig Trældom. Vor Sag er retfærdig, vor Forening er fuldkommen, vore indenlandske Hielpe Midler ere store, og dersom det en fornødent, skal fremmed Undsætning uden Tvivl vist kunde erlanges. Vi erkiende det med Taknemmelighed som et besynderligt Beviis paa Guds Naade mod os, at hans Forsyn har ikke tilladt, at vi ere blevne kaldte til denne Strids haarde Prøve, førend vore Krigsfolk havde faaet den nu havende Forrighed og Tapperhed, førend vi først havde øvet os i KrigsOperationer førend vi besadde Midler til at forsvare os selv. Med Hierter, bestyrkede ved disse opmuntrende Betragtninger, erklære vi paa det høytideligste for Gud og heele Verden, at vi af yderste Fliid skal anvende de Kræfter, som vor godgiørende Skabere har i Naade forundt os, og føre de Vaaben, som vore Fiender have tvunget os til at gribe til, med en uforanderlig Fyrrighed og Standhaftighed, uagtet al Fare og Hazard, da vi alle eenstemmig have besluttet, heller at døe som frie Mennesker, end at leve som Slaver. Men paa det at denne Erklæring ikke skal foruroelige vore Venners og Medborgeres Sind udi nogen Part af Riget, saa forsikre vi dem om, at det ikke er vor Forsæt, at bryde den Forening, som saa længe og saa lykkelig, har været imellem os, og at vi oprigtig ønske, at see samme igien sat paa en fast Foed. Nødvendighed har endnu ikke bragt os til denne fortvivlede Beslutning, eller til at opvekke nogen anden Nation til at angribe dem, vi have ikke samlet Armeer i den ærgierrige Hensigt, at skille os fra Stor Britannien og oprette independente Stater, viistride hverken for at indlægge os Ære, eller af Begierlighed efter at giøre Erobringer. Vi give det Menneskelige Kiøn et Syn, som fortiener dets Agtpaagivenhed, nemlig af et Folk, som er blevet angrebet af Fiender, hvilke det ey har udesket til Strid, og som ey kan anføre nogen Forbrydelse os til Last, ikke engang Mistanke om nogen Forseelse. De giøre sig til af deres Privilegier, de rose sig af at være et med gode Anordninger forsynet Folk, og de mildeste Vilkaar, som de tilbyde, ere Slaverie eller Døden. Udi vort eget Fædreneland have vi grebet til Vaaben, for at forsvare den Frihed, som er vor Fødsels=Ret, og som vi bestandig have nydt indtil de sidste Angreb, som man har gjort paa samme, for at forsvare vor Eiendom, som allene er forhvervet ved vore Forfædres og vor egen Vindskibelighed mod den Overlast, hvormed man nu virkelig har bemægtiget sig samme. Vi vil ey nedlegge disse Vaaben, førend Fiendtlighederne paa Angribernes Side ophøre, og al Fare for at see dem igien paa nye begyndte, er langt borte, da først, og ikke før. Opfyldte med en ydmyg Tillid til Verdens høyeste og upartiske Dommers og Regenters uforskyldte Naade, anraabe vi med den dybeste Ærbødighed hans Guddommelige Godhed, at han vil give os et lykkeligt Udfald paa denne store Strid, at han vil bøye vore Modstanderes Hierter til at forlige sig med os paa billige Vilkaar, og saaledes befrie dette Rige fra en borgerlig Krigs-Ødeleggelser. Philladelphia den 6 Julii Efter Congressens Ordre. Jean Hancock. Præsiden. og neden under. Charles Thomson, Secretair.