Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-12-10
Foruden disse smukke Sager gaaer Herrens Anviisning især ud paa at indprænte Præsterne Huusflid, Tarvelighed og fremfor Alt Besparelser – Noget, som hver der kjen Men med ærefrygtsfuld Tillid som med grundet Haab seer Standen op til sin Konge. Ham har Himlen naadig forlenet, ligesom hans christeligmilde Fædre, et Hjerte, som medens det kjærligt omfatter alle hans troe og hengivne Undersaatter *) dog især henvender sin Omhu paa dem, hvis Kaar ere de tungeste. For fast sidder han paa sine Fædres Stol, til at den lede, neverhjertede Seelenverkooper, Staten, hvorom der nu ideligt sophisteres, vil være istand til at rokke den 27). For klart er hans Blik, til at der Danmark længer end fra Vesterbro til Damhuset, veed forlængst at udøves i høieste Grad, ikke blot af Præsterne, men af alle Landmænd. Hvor kan nægte Præsterne Ret til at nævnes blandt disse? Betalte de ikke, endog med Opofrelser, Savn og Laan, Skatter og Paalæg saalænge det var dem muligt: Men nu, da ingen flere Besparelser ere at gjøre, ingen Jndskrænkninger længer kunne forslaae, ingen Laan ere at faae, er det det dem, man demonstrere contra hvad man vil, umuligt. At Staten udøver den Ret, at beskatte Præsterne, have disse saa længe og saa føleligt fornummet, at det neppe vil falde Nogen ind at bestride den. Men ellers forskriver den sig nok ligesaa meget fra 1660 som fra 1536. Synderligt er det imidlertid at see, hvad den Stat maa tjene til Skjul for og bære Skyld for. "Staten har ingen Grund", siger Herren l. c., til at fritage Præsterne for Skat meer end andre Landmænd." Jeg mener dog det er klart som Dagen for hver, som ei forsætligt lukker Øinene, at naar Jorder ere dem tillagte, hvis Jndtægt er endeel af deres Embedsløn, bortfalder denne aldeles under nærværende Forhold. "Men Tienden er deres rette Løn, hedder det. Er denne nu ikke beheftet og beskattet ligesaavel som hine, Nei, mine velbyrdige, velbaarne og (Tillæg til Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn No. 99, 1825.) det vil kunne lykkes avindsyge Demonstrationer, at vildlede det eller blænde det saa, at det ei igjennem disse skulde skue den egennyttige Tendents, at de faa Hundreder, som sultføde Landsbypræsterne, fremdeles, som hidtil, skulle formindskes ved Afgifter til Finantser og Bank, for at alle de øvrige saakaldte høiere ( men hvis Høihed dog nok meest bestaaer i den selv behagelige Vigtighed, hvormed man i dem seer ned paa de andre - Embeders Tusender kunne endvidere forblive ubeskaarne. høivelbaarne Herrer, Staten har visselig længe ikke taget Hensyn til Præsterne uden for at beklippe deres Jndtægter; derimod har Hs. Majestæt Kongen oftere understøttet geistlige Mænd, som vare i Trang, ligesom han for 3 Aar siden viste sin allernaadigste Villie, at forunde hele Standen, Lettelse. Christian den Andens Grav. Hvilken sælsom Sorg og Glæde Trænger i mit Bryst, Hen jeg vil til Graven træde; Thi her er saa tyst. Under disse Flisestene, J sit Fædreland, Hviler sine trætte Bene En landflygtig Mand. Stor og Lille her i Livet, Han mod Skjebnen stred; Men med Døden selv ei givet Blev ham Dødens Fred. Fræk, paa Stimandsviis, man sprængte Kongegrav og Steen, Arme Christian, og trængte Ind til dine Been. Var det ikke nok, og Konning At som fredløs Mand Bort du maatte med din Dronning Flygte fra dit Land? Var det ikke nok, at bunden Som en Fange haard, Dine Oldingsaar var svunden, I en Ormegaard, Arme Christian, du tvinger Taarer i min Sjæl! Selv ei Døden Rodig bringer Paa den haarde Fjæl Men St. Knud vil fromt beskytte Nu sin Ærling vist, Thi han bygde dig en Hytte I sin Kirke hist. Hos din Fader og din Moder. Hviler dine Been, Hos din Søn og hos din Broder Under Marmorsteen.