Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-12-12
Det andet Punct angaaer den danske Nationalitet i Slesvig, jeg har derved Jntet at føie til hvad jeg alt har sagt. Det tredie Punct endelig er det, hvad der er udtalt om Stænderinstitutionens Udvikling, eller Maalet for denne Jndførelse af en fri Forfatning. Dette Punct har altid været bragt frem i de tidligere indgivne Adresser, og jeg mener ikke, at man kan omtale Stænderinstitutionen, uden at udhæve den Sandhed, at den i sin nuværende Skikkelse er aldeles utilfredsstillende, og at det er paa den høie Tid, at den Sandhed: "Noget maa den gjøres, sættes i Værk; – ja jeg har troet, at der var fuld Anledning til, i det nærværende Tidspunct at udtale sig netop som jeg har foreslaaet. Kjøbmand Ree: "Jeg understøtter min høitærede Collegas Proposition, jeg understøtter den af min fulde Sjæll. Thi vel miskjender jeg ingenlunde det Nyttige og Hæderlige i vort Kald her i Salen, som medvirkende ved Lovgivningen; jeg har søgt, og skal fremdeles søge at hellige det al min Jd og Stræben; men ved den svage betydning, der klæber ved den raadgivende Stemme, ved den Utilfredsstillelse, den baade i Folket og dens Repræsentanter har efterladt, ved den Misstemning, de have maattet føle ved at see, hvorlidet Jnstitutionen har formaaet at udfolde nogen sand Nytte: har jeg stedse anseet det for den høiere Opgave, der er stillet al vor Virken og knyttet til selve Jnstitutionen: med ufravendt Blik og usvækket Jver at stræbe det høieste, sande, almeen politiske Formaal imøde; at føre Jnstitutionen til den sande Udvikling, Folket higer efter, at føre den fra den svage og vaklende Holdning, den indtager, fra den Mangel paa Jnteresse, hvori den i Nationen er hensunken, til et saadant Punct, at den kan fremkalde et folkeligt Liv, at den kan skabe de sande folkelige Goder, at den kan styrke Regjering og Folk, og sætte dem istand til, kraftigen og samdrægtigen at virke til eet fælles Maal." J Slutningen af sit høist interessante Foredrag siger Kjøbmand Ree: "Saa tidt lod for os og lød fra vor egen Tunge Digterens Qvad om Lykkens Blomstring i Danmarks Vænge og paa vort havomkruste Lands Sletter; men strømmede ogsaa Erkjendelsen herom, der saa let tages til Fange af Hjertets Følelser og Ønsker, fra Bevidsthedens Jndre, Maatte ikke tvertimod det Sorgmodige i Blikket paa hvad vi ere og Forviisningen om, hvad vi kunde og burde være, ofte døve Lyden for vort Øre, binde Ordet paa vor Tunge? Maa ikke den ydmygende Tanke, den bittre Følelse, stedse hvile trykkende paa os, at vi ikke ere Frihedens Børn, at vi, hvis Forfædre bare Frihedens Skjold, have maattet aflægge dens trygge Pantser, at vi ikke ere frie Statsborgere i Ordets ophøiede, ja i dets ene sande Betydning? Haand paa Hjerte, mine Brødre, og lad da dets Pulsslag dømme, lad det tale, lad det vidne, om jeg forkynder Sandheden, naar jeg siger, at først naar Danmarks Folk udløses fra Enevældens Baand, først naar Frihedens Luftning lader et constitutionelt Dannebroge vare fra Høider og Sletter, først naar det frie Ord, vor Manddoms og vor statsborgerlige Selvstændigheds Værge, hvad enten det toner dansk fra vore, eller tydsk fra vore andre Brødres Tunge, kan juble ved den constitutionelle Friheds Borg: da, men først da, er det, at Freden kan opslaae sine Pauluner hos os, da er det, at Kjærligheden skal boe, Tilliden skal bygge og Lykken skal blomstre under Retfærdighedens milde Scepter." Da Præsidenten derpaa satte under Afstemning, om der i Anledning af Forslaget skulde nedsætte en Comitee bleve dette Sporgsmaal med 26 St. mod 19 besvaret bekræftende; efterat det var vedtaget, at Comitteen skulde bestaae af fem Medlemmer, valgtes hertil, Propr. Nyholm, Prof. Larsen, Overretspr. Jespersen, Canceller. Funder og Apoth. Køster.