Jyllandsposten, 1838-09-17
Hoveriet i Danmark. Avi have seet, at denne Rest af Trældomsaaget, som endnu hviler over den danske Bondestand, ligesaalidet har Regjeringens, som Folkets Bifald. Saameget man end derfor i denne Henseende maa prise enhver Foranstaltning og ethvert Fremskridt, der gjøres til Bonden Opkomst, saaliden Glæde kan det iøvrigt vække, naar man betragter, hvor saa, for ei at sige slet ingen, at Landets Godseiere, der endnu gjøre eller have gjort et Skridt til Hoveriets Ophævelse paa deres Godser. De Kongelige Tilsagn ved Anordn. af 9de Marts 1838 har saaledes ikke endnu opnaaet de velgjørende Øiemed, og meget er det derfor at befrygte, at denne Sag atter vil gaae til Hvile, eftersom det unægtelig er i de fleste Godseieres største Jnteresse, at Alt bliver i sin gamle Orden. Sandt er det, at mangfoldige Jorddrotter have vel den bedste Villie til en saadan Reform, men de mangle Capitaler til en stundom meget betydelig Hovedgaards Drift og Besætnings Anskaffelse m.m., og for dem er det hardtad en Umulighed, paa eengang at renoncere paa Hoveriet, især da Bønderne som oftest ere saa uformuende, at de næppe, ved Siden af Kongelige Skatter og andre Paabud, formaae at udrede en saare ubetydelig Landgilde. At Pengemangel saaledes er den mægtige Hindring, der forendeel standser Hoveriets Afløsning, selv der, hvor det ellers ei manglede paa god Villie til at fremme et for Landet sær vigtigt Anliggende, er vel en sørgelig Erfaring; men gjælder dog langtfra ikke som almindelig Regel, da det tilvisse staaer i mange Proprietairers Magt, at unddrage deres Bønder fra dette trykkende Aag, naar blot egen Jnteresse ei altfor kraftig modarbeidede hiin bedre Følelse. Man har meent, at det vilde være et uforsvarligt Jndgreb i gamle ved Love og Hævd erhvervede Rettigheder, om Regjeringen paabød Hoveriets aldeles Ophævelse. Hertil kan dog med Føie erindres, at naar Folket er forvisset om, at Regjeringens Foranstaltninger ledes af Viisdom og sigte til Statsvellets Fremme, da vil der næppe være begaaet nogen Uretfærdighed, ved at træffe saadanne Midler, som ei alene ere absolut nødvendige til efterhaanden at aabne den største Klasse af Statsborgerne Adgang til en meere fri og ubunden Virksomhed, men hvorved endog disse hæves fra slavisk Aag til en høiere Cultur, saavel i moralsk som physisk Henseende; thi paa et Folks størst mulige Grad af Jntelligents beroer vistnok Statens nøiere Udvikling til et høiere og ædlere Standpunkt, hvorfra vi atter tænke os al borgerlig Velværen afledet til alle Stænder og i alle Afgreninger af Folkelivet. J saa Henseende bør man vistnok fuldkommen indrømme Rigtigheden af Stænderdeputeret Withs Anførte, under hiin Discussion af Sagen angaaende Hoveriefrihed; thi efterat han i Forbigaaende har bemærket adskilligt - deels, med hvormegen Ængstelighed Sagen var bleven behandlet af saavel Østifternes som de jydske Provindsialstænder, deels og, at uagtet Hoveriets Skadelighed i over 40 Aar har været erkjendt, man dog ikke var kommen et Skridt nærmere til Maalet, saa at det nu maatte være paa Tide at gribe til andre Midler - udtaler han sig fremdeles saaledes: "Her blev ikke Spørgsmaal om at berøve Nogen sine lovlige Rettigheder, men blot om at convertere en Naturalpræstation til en Pengepræstation, og han (With kunde ikke indsee rettere, end at Regenten var fuldkommen beføiet, ja endog paa en Maade forpligtet til, ved et Lovbud at gribe indi contractmæssige Forhold, naar disse vare af en almeenskadelig Natur. Dette var ogsaa ofte skeet tilforn, og ethvert Menneske, som vilde nyde Godt af 3de Fordele, en velordnet Stat frembyder, maatte finde sig i saadanne Jndskrænkninger, som i Tidens Løb kunde blive nødvendige eller tilraadelige. Naar en Lov udkom, som gjorde det til Pligt for Vedkommende at afskaffe Hoverie in natura, da vilde Godseier og Bonde snart enes om Maaden, og Loven stod kun i Baggrunden for at anvendes, hvor enten Dumhed eller Stivhed uden Grund modsatte sig en almeennyttig Forbedring." Ogsaa den Deputerede Knudsen taler saa værdig om denne Gienstand, idet han blandt andet ikke alene kalder det sin uforgribelige Mening, at i Majestæten i Danmark ligger Magten til uindskrænket at udgive Love, som befordre hele Folkets Held og Lykker, men derhos oplyser, at Hoveriebonden kun sukkende kan see paa de Fordele, der skee til Bondens Oplysning, uden at kunne foretage sig noget i dette Punkt til sin Fordeel, da hans hele Kraft er lammet. Hvornæst han slutter saaledes: "Skulde nu vor allernaadigste Konge ikke maatte, eller, som det hedder i Majoritetens Udtryk, ikke burde kunne ved Lov bestemme Midlerne, hvorved dette trykkende Baand for den Hoveriegjørende kunde løsnes, da Bonden baade vil og kan gjøre sig Haab om, at kunne betale Godseieren sit Hoverie saaledes, at Godseieren endog maatte kunde vinde meget derved? Jol Majestæten kan, og jeg tilligemed enhver Bonde har den meest uskrømtede Tillid til, at han vil befordre den gode Sag, naar man med sand undersaatlig Hengivenhed henstiller til hans Viisdom at udfinde Maaden, hvorpaa en for det Almindelige saa høist vigtig Gienstand, overeensstemmende med Retfærdighedens Grundsætninger, bør behandles.