Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-05-01
Nu var Baggesen, ni og fyrgetyve Aar gammel. J Aand vel endnu stedse den evig unge",men langtfra ikke mere af Legeme. Skjæbnens Vinterstorme begyndte at graane hans Jsse og dens hvasse Pile havde efterladt sig dybt Furer i hans aandfulde Ansigt. Han optog igjen den critiske satiriske Ven, som han 1808 erklærede for nedlagt for stedse. Han begyndte at skrive æsthetiske og dramaturgiske Bedømmelser i den nordiske Tilskuer og Dannora. Hvad der egentligen efterhaanden bragte ham alt mere og mere i en bitter Stemning, og forøgede hans Pens Hvashed, var her Stedet at undersøge. Men det vilde, naar det skulde være udførligt, overstige denne Skildrings Grændser. Ved at kaste et dybere Blik paa hans Temperament, og dernæst paa de udvortes Jndvirkninger, vil man maaskee faae noget nøiere Lys i denne Sag. Vi have allerede seet at Baggesen var af et yderst bevægeligt Sind. Hans Hjerte blødt som Vox, stod aabent for ethvert Jndtryk. Hans Ros som hans Dadel maatte derfor ofte overskride de naturlige Grændser. Hans uudtømmelige Vittighed beherskede ham, men han ikke altid den. Havde han eengang et godt Jndfald, saa kostede det ham, som vittige Hoveder i Almindelighed, usigelig Møie at undertrykke det. Som oftest var det ogsaa parret med en saa stor Deel Lune og Spøg, at ingen saa let saaredes derved. Men ofte rammede hans Satire ogsaa dem, som troede at den var Virkning af Avind eller ond Villie. Endog for 46 Aar siden, da han havde det Jndfald at sige i Digtet Døden og Doctoren, om Dødens Fødder, lig vor Thessens lange Been" bevægede dette denne til at udgive et Flyveblad mod ham.), ved hvilket imidlertid Benene ikke bleve kortere. Klogere handlede derimod Link, om hvem det i Poesiens Oprindelse hedte, der hvor der tales om to Dverge: at det var Kjæmper, hvoraf meget nemt der kunde gaae tolv – fjorten paa Hr. Link. Om nu denne har fundet det mindre fornærmeligt 1) Appel til Publicums Domstol mod den Baggesen, der har skrevet Fortællingen Døden og Doctoren, Kbh. 1791. at bebreides for Førhed, end hin for lange Been, er ubekiendt, men nok er det: Link taug, og maaskee loe deraf. Hvor lidet end den Vittighed, der yttrer sig, ved at latterliggjøre navngivne Personers virkelige eller indbildte Legems lyder, fortjener Bifald, saa kan man dog umuligt antage, at Baggesen kan have baaret Misundelse eller Nag til Thessen eller Link, hos hvilke begge, der, mindst som Kunstnere, saavidt vides, fandtes noget misundelsesværdigt. Men Baggesen besad ikke altid Kraft til at holde sin Pegasus i Tøile, naar Lunet kom over ham; dette viste han endog mange Aar derefter, da han lod et Epigram trykke, som først var i Omløb i Haandskrift, og som han meget vel burde have forudseet, at vilde skade ham, naar det i dette Tidspunkt blev offentliggjort. Alt dette uagtet begyndte han sine Konst domme dog med temmeligt Maadehold, og de stege i Skarphed, ligesom Andre begyndte at angribe ham, og de fleste, uden at navngive sig. Var man den Gang roligen vedbleven at lade ham skrive sine Domme, saa vilde det aldrig være kommet saavidt, som det virkeligen kom. Men nu blev hans desuden pirrelige og let bevægelige Sind endnu mere opirret ved de stundom alt for bittre Angreb, der uophørligen talte om hans Hensigter, ringe Digterværd og fuldkomne Udduelighed til Konstdommer. Nu maatte Gisten snart blive til en stor Brand. Hvad hans Hensigter angaaer, da gjorde man her, som overalt, hvor Talen er om Hensigt, nok bedste i, at lade Sligt staae ved sit Værd. Allerede da havde han i 35 Aar været første Borger, for ei at sige Borgermester, paa det danske Parnas, og man havde aldrig forhen bebreidet ham for Avindsyge mod medlevende Digtere. Desuden kunde en saa oplyst Aand som hans nok vurdere sig selv, og aldrig, som man i en Parodie paa hans delige: Da jeg var lille, sagde om ham: "ønske sig Vinger til at fange de Digter stjerner, han saae tindre. Han vidste alt for vel, at de Vinger man ikke er født med, nytter det ikke at ønske sig, og at de kunstige snart brækkes. Hans Digterværd var vel befæstet, men det maatte, endskjøndt det nok i ringe Grad var Tilfældet, forbittre ham, naar man endog æsthetisk vild bevise, at han ikke var Digter; at hans Vittighed var laant hos Andre og frakiendte han, næsten enhver poetisk Fortjeneste. Man kaldte endog hans Critiker usle &c. Saameget er vist at Baggesen aldrig, saavidt mig er bekjendt, har skrevet nogen critisk bemærkning, som jo fortjente at tænkes over. Hans Critiker kunne stundom have været for meget rosende, stundom for meget dadlende og ofte søgte, men altid røbede de dog det skarpsindige Blik, den modne Tænker, den i Sprog og Logik lige Øvede. Selv der, hvor hans Pens Hvashed havde naaet sin Culminationspunkt og hvor han f. Ex. bruger det Hyberbol: "at Provst Gutfelds lille Digt: Menneskets Skabelse allene har mere Værd for tænkende Hoveder og følende Hjerter end hele vor genialske Ungdoms nyeste romantiske Poeste siden Bombardementet (altsaa i elleve Aar!) savnes ikke gode bemærkninger. Dog, jeg har allerede opholdt mig for længe ved dette Æmne. Det er bedst at lade denne Fugl, som kun opfylder Øret med Gjenerindringens hæse Skrig flyve.