Jyske Efterretninger, 1767-08-14
Forskiel imellem Ligegyldighed og Følesløshed. (Oversat af den Alton, lærde Mecur. 30 Stykke.)ger er Forskiel imellem Ligegyldighed og Følesløshed. For et følesløst Menneske er alting ligegyldigt, Men den, som ikkun nogle Ting ere ligegyldige for, kan derfor ikke kaldes følesløs. Følesløsheden udelukker alle Sindsbevægelser, qvæler det menneskelige Hiertes Tilbøyeligheder, og giør Menneskene udygtige til Forbindelse og Samqvem med andre Mennesker. Ligegyldigheden derimod forringer ikkun Værdien paa nogle Ting, hvilke i andres Øyne pleye, at have et stort Fortrin. En Følesløs smager hverken Sødheden af det, han nyder, eller Bitterheden af det, han ikke nyder. Han har ingen Følelse, ingen Menneskelighed, og er derfore forhadt af alle Folk. Da derimod en vedvarende og velsmagende Nydelse af nogle Ting selv efterhaanden giør Sindet og Følelsen sløv, saa at den bliver for Hiertet, ligesom Maden for en mætted Mave, ligegyldig eller og ækel. Et følesløst Menneskes Hierte er liigt et bundfrossen Kl. Vand. Vand, der aldeles ikke kan sættes i Bevægelse. Men en Ligegyldig er som en indslutted Søe, hvorudi ingen Strøm eller Udløb er, men staaer gandske stille, og ikke kan sættes i Bevægelse uden af hæftige Vinde eller Skibes Fart. Ja Ligegyldigheden kan bestaae med Viisdom. Den hindrer de hæftige Begiærligheder, de blinde Tilbøyeligheder, ja det falske Forlangende, og holder Hiertet i Rolighed. Følesløsheden giør Menneskene til Uhyrer, og lukker Hiertet til for al Mildhed og Forbindtlighed, for Følelsen af Medlidenhed, Retfærdighed og Dyd. Men da det ikke er mueligt, at det menneskelige Hierte kan være uden al Følelse og Tilbøyeligheder, saa viser den Følesløse sin Følesløshed fornemlig imod andre. Han holder sig fra Sælskab og Omgang med andre Mennesker. Han er over andres Nød eller Velgaaende, Ulykke eller Lykke fuldkommen lige kold og stiv. Men det, som angaaer hans egen Person, rører ham desto sterkere. Den Følelse, som han af korter andre, bliver fordobled imod ham selv. Hans Øyne, hvilke over en andens Ulykke, som Lykken har sat under ham, om denne end af Naturen er stilled lige ved ham, og i Dyd meget overgaaer ham, synes ligesom forsteenede, svømme i Graad, naar et Uveir trækker sig sammen over hans Hoved, og Stormvinde gjøre hans Bygning vankende. Man troer i Almindelighed, at Zeno, Stifter for den Stoiske Sect, har roset Folesløsheden for hans Lærlinger, og man var nød til at troe dette, dersom man havde Grund til at overbevise, sig derom, at disse Verdslig vise havde holdt sig ved Folgerne af disse Grundsætninger. De sagde, at Smerte var ikke noget Onde; Men, hvor forrykt og tvetydig er Udførelsen af denne Sætning, som Cicero foredrager af samme, Jntet holdes for noget Onde, siger han, uden det, som er uanstændigt og lastefuldt. Smerte er altsaa intet Onde, efterdi den ikke hører til Lasterne. J det øvrige bliver den stedse noget sorrigfuldt, haardt, ubehageligt, der imod Naturen er tungt at taale., Følesløsheden, som nogle iblant dem have udviist i den største Pine, er ikkun en Forstillelse, som har været udvortes og ikke indvortes. De Lacedæmoniers Drengeborn, som paa det hæftigste bleve pidskede ved Alteret, lode ey heller udvortes see noget Kiendetegn. tegn til Følelse hos sig, og man finder et ligesaadant standhaftigt Exempel hos de Vilde i Vestindien, med hvilke hine Spartaner have meere end en mindre Liighed; Thi Jrokesernes Koner give i de hæftigste Fødsels Smerter ingen. Lyd fra sig, efterdi det hos dem holdes for en Kones største Vanære, om hun i Fødsels Arbeyde lader see noget udvortes Tegn til Utaalmodighed hos sig, omendskiønt hun virkelig i Gierningen føler det samme, som en Fødende i Europaa. Saadan Kraft har en eengang indført Sædvane. Fortsættelse af Samtalerne om Philosophien. De Lærdomme, som Arisloteles paa en kunstig, tør og uforstaaelig Maade foredrog, havde han ved en særdeles flittig Læsning samlet af andres Skrifter, hvilke han forklædte, og lod oftest see i en metaphysisk Dragt eller under afsondrede Begreber, hvorved de samme undertiden saae meget vanskabte ud, undertiden fik et gandske fremmed Udseende, tildeels foraarsagede den Korthed i Stiil, hvilken han søgte, megen Utydelighed; Allermeest gjorde han sine Lærdomme dunkle ved ubegribelige og utydelige Begreber, og ved sælsomme selvgjorte Ord og Distinctioner; Havde Aristoteles ikke tænkt ligesom de Tyrkiske Keisere, at naar man sikker ene vil regiere, saa maae man søge at dræbe alle sine Brødre, saa kunde han ved sin store Flid, og ved den Leylighed han havde ved Philippi Hof, hvor han var Alexandri den stores Lærmester, have i sin Tid udrettet meere til Philosophiens Forbedring, og gjort Verden i nogle hundrede Aar efter et møisommeligt og fast til nærværende Tid uovervindeligt Arbeyde i at fortolke og oplyse sin Meening meget lettere; Havde Aristotelis store Flittighed ikke allene bleven anvendt i at forskaffe ham et stort Navn ved at opfylde Verden med saa mange Skrifter, da man foregiver ham at have skrevet 400 Bøger, havde han i at skrive sin Natur=Lære rettelig benyttet sig af den Leylighed, han havde ved Kong Philippi Hof, da alle Undersaatter, som kunde tiene ham med Underretning, var befalet at være ham der til Tieneste, havde han, som i sin Barndom end og var opvandt ved Hof=Levnet, ikke tænkt meest at skrive Sæde=Lære for dem, som vil tænke at naar Kk. Lyk Lykke ved Hoser, havde han i at samle sin Fornuft=Lær nøye søgt at skille den fra andre Videnskaber, ikke brugt tvetydige Ord, ikke heller bestemt et Ord ved et andet lige utydeligt, havde han forbigaaet den Jndskrænkelse til visse Classer, han har givet adskillige Ord, kort sagt, havde han gjort sig tydelige Begreber og Ord, havde han og givet bedre Forklaringer, og ved Fornuft=Slutninger trygere gaaet frem i at bevise, da havde han og i sin Verdens Alder kundet bragt Philosophien til større Fuldkommenhed, hans Fornuft=Lære havde da bleven forstaaeligere, hans Sæde=Lære reenere og nyttigere, hans Natur=Lære grundigere, saa hans Jndsigt ikke saa ofte havde behøvet at lede i Mørke efter naturlige Tings Aarsager, eller saa ofte søge sin Tilflugt til skiulte Hemmeligheder. Hos denne strenge og myndige Skolemester kom Philosophien tilsidst i Grækenland ret i Tvang, den blev nu meest afsondret fra det Naturlige, den skulde holde sig inden for sin Skole, og rette sig efter sin Lærere, ligesom Hovedet sad paa ham; Vilde man nu herefter tale med den, skulde det skee i Skolen, under Anførsel af den strængeste Lærere. Hun kan let, Madame forestille sig, hvor behagelig den Samtale med Philosophien kunde være, og hvor mange der have kundet finde sig i, der at søge den da den og af Tvang var bleven kunstig i sin Udtale og heele Adfærd, og for at i agttage Kunst=Reglerne, vidste den ikke ret, hvad den torde sige, og blev gandske vanskelig at forstaae, dens naturlige udvortes Yndighed havde den aflagt saa aldeles, at naar ingen havde kiendt den tilforn i dens Barndom og siden i dens Ungdoms Alder under Socratis og Platonis Anførsel, og den Tid fattet Kierlighed til den, saa skulde saa paa denne Tid have søgt den eller da forelsket sig i den; Den Vidtløftighed, jeg her bruger i at beskrive denne Philosophiens Læremester, saavelsom og den Tilstand, Philosophien befandt sig udi under ham, vil jeg bede, hun ikke lader sig falde kiedsommelig, da jeg og hermed ender min Historie om Philosophien i sin Barbariske og Græske Alder. Hensigten af denne Vidtløftigheder, at jeg i sær vilde giøre Philosophiens Tilstand under denne Lærere ret merkelig for hende, da samme er bleven meest merkelig i den følgende Philosophiens Alder, og derfra kan man hente tildeels Grunden til dens bedrøvelige Tilstand i sin 3die saa kaldede Skolastiske Alder. (Fortsættelsen skal følge.)