Københavns Adresseavis, 1773-01-06
Min Herrer, Da De har paataget Dem at bedømme de Tid efter anden udkomne Skrifte i deres Svaghed eller Styrke, bør jeg troe, at deres moedne Studia og Morgle forbyder dem at bære den allermindste Fortrydelse derover at deres Observationer blive prøvede hvorvidt de ere grundede eller ikke; dette er altsaa ald den Apologie jeg har anseet fornøden til Forsvar for disse Linier. Udi Deres Fortegnelsers 23 Stykke, anden Aargang under No. 322, har De behaget at censurere mine Erindringer over Hr. Martfelts Forslag til en Reformations=Commission a.; men de tilgive mig, at jeg ikke kan ansee Dem enten for fuldkomne eller retfærdige Dommere over samme Skrift, - Jeg skal gotgiøre denne Meening, thi De behager i Begyndelsen af Deres Censur at opmuntre de Patrioter, som vil gaae Hr. Martfelt til Haande med Oplysninger eller Besvarelser, der passer sig til hans Spørsmaale over Vigtigheder, for Staatten, men derefter er Deres egne Ord disse. " den Henseende fortiener H. St. Tak for sine velmeente Erindringer, om de end ikke alle ere lige vel grundede, og om de endikke vise den ugemeene politiske Styrke, som udmærker Forslagets Forfatter, denne Forskiel er kiendeligst hvor Hr. St. er ueenig med Hr. Cancellieraaden, saasom og Personernes Valg og Antal o. s. v. Tilforladelig kan ikke Forslagets værdige Author tillægges nogen Ære saa stor, at jeg jo har erkiendt og af mit Hierte under ham den, uden at jeg skal begiere eller vente den allermindste, ja jeg holder det meere angelegen at Staten blev forbedret, end at spørge hvem som tilkom Æren derfor, men kunde ikke Politesse og billighed have persgaderet mine kritiske Herrer til den Grare og Fuldkommenhed at berømme een uden at laste en anden, som dog allene er Jndholden af Deres Comparation. Hvor er det ellers afgjort uden hos Dem og hos de der ikke indsee Enden af Sagen at Hr. Martfelt har Ret i den ubetydelige Forskiel der er imellem ter Aften=Posten Nr. 1. hans og mine Meeninger, vil vi allene conferere min Proposition i Henseende til de Personers Valg der skulde udgjøre den foreslagne Reformations Commission, da er den jo conform med et af Hr. Martfelts Hoved=Principa, som ingen Viisdom, hvor den ikke extravagerer, kan disputere at være nyttig for Staten i sine Følger. Med alle Fornuftige paastaaer Hr. Martfelt ved alle Leyligheder, som en Fornødenhed og Nytte for Staden, at fornuftige og duelige Mænd bleve udvalgte til betydelige Embeder og vigtige Forretninger, dette maae nødvendig, efter min Meening, indbefatte Mænd, som virkelig forstaae hvad de paatage sig; denne Sat Com Hr. Martfelt end ikke havde statueret den) ville mine Herrer, dog vel ikke imodsige, ikke heller ville nogen anden giøre det som har Styrke til at tænke fornuftig, dog er det denne Dehar forbigaaet, som fremdeles tiener mig til et Argument for hvad jeg har fremført, naar her nu i den supponerede Commission skal afhandles og tracteres commerce, eller vent leres om Handelen og Søefahrten, der i sit fulde Begreb, næst efter Agerdyrkningen, er Rigernes store Hiul, som kunde blive større. Hvilke Personer J meener da ville blive i Stand til at gjøre den bedste Plan til en udstrakt og forbedret Handel, enten 3 til 7 Politiske allene, eller nogle af disse, jeg har fast sadt 5, som havde 4 fornuftige Kiøbmænd af defferente Provincer ved sin Side; det maatte behage dem fremdeles at bleve ved Theema, det er Mænd som skal perfect forstaae hvad de paatage sig, som skal vælges. - Jeg kan da ikke begribe rettere, end at min Proposition er jo baade overeensstemmende med den sunde Fornuft og med Hr. Martfelts almindelige Principium. - For Dem er det dog et Beviis paa, at jeg var dum, og min Sætning urigtig, blot fordi jeg differerer fra Hr. Martfelt i visse Meeninger, hvilket er viist meere end Hr. Martfelt selv ville paastaae. Dependerer det af min Herres Censur at udføre den gandske Plan, da vilde jeg bruge den Frihed at spørge, hvorfor ikke Hr. Martfelts Meeninger ere blevne efterfulgte nu i halvandet Aar, naar de i alle Ting vare uimodsigelig de bedste, med her er det nu ikke under Qvestion. - Efterat ovenanførte er overveiet, overlader jeg til mine Herrer selv og til den fornuftige Verden at dømme, om Betydenheden af de Feil mit Forslag, efter Deres Formeening, indeholder, og hvor vidt mine Herrer paa den Maade som er skeet har havt Ret til criticere, eller nærmere, at ridiculere mig, uden at gaardere sig selv; men i Henseende til Fundament og Nytte, da fører vi uden Tvivl her en Dispute over slet intet, thi jeg troer at Dannemark og Norge aldrig skal opnaae den Lykke, under een Commission conjunctim at see Hr. Martfelts Forslage i Værk fatte eller hans Plan udført, uden i smaae og brystfældige Stykker som ligger de forrige, altsaa bliver al den Møye nogen giør sig, at tænke derudi og om, aldeeles forgieves. Mine Herrer! De synes eller formoder at jeg ikke har læst den fortræffelige Philocosmi Betænkninger, hvilke De recommendere den som vil skrive om Forbedringer i vor Stets Huusholdning, hvorfor har de ikke voved at sige dette til de som skulle sætte den nyttige Jndhold i Bevægelse; jo jeg har læst dem strax da de i Norge blev bekiendt, og ærer Auchor derfor som for andet hans store, nyttige og fornuftige Arbeide, og er een af de derhæftigst ønske, at alt hvad der endnu hindrer hans ypperlige Veyledelse til Statens Styrke og Velfærd, maatte snart ryddes af Veyen, at det ikke blev derved alleene at vi berømme en brav Mand; - men endskiønt jeg anseer hver den for at have Mangel, som anseer sig selv for at være meget klog, eller klogere end andre forstandige Folk, og jeg virkelig sætter den største Ære i Pomyghed og Undseelse, eller derudi at have ringe, Tanker og sig selv, det er, at reeneneere paa alt det som lugter af Hofmod, saa tvinger dog mine mig, formedelst Deres Critiqve, men meget imod min Villie, at sige Dem : at i Hensigt til Dannemark og Norges Handel og Commerce, dens Tilstand, Fordeele og Mangler, som er min Hoved Sag, (det Øvrige har jeg allerne løselig rørt ved, men aldrig fordærvet da kunde jeg allerede paa mine Fingre, formedelst en praktistKundskab, Indholden af Philocesmi Betænkninger der over, førend samme blev publiceret, og, uden at sige formeget, skal faa, (om nogen) som befinder sig inden de Danske Landemærker, kunde give mig Lectioner i hvad som angaaer Rigernes Handel, følgelig passer Deres Erindringer sig bedre paa de som endnu ikkun ere Børn i denne Kundskab. Jeg uddragen mig da: At Anledningen til Deres tørre men stiklende Censur(naar De vil tilstaae Sandhed) fornemmelig vil sige: A. Skriftet er forfattet af en Nordmand; men De kunde ikke vente en Deel af Jndholden af nogen anden, og tillad mig at sige Dem: 1) At jeg har gaaet aabenbare til Værk, og 2 At hvor der tracteres Alvorligheder, vil De befrygtelig med en eneste værgaaende Critiqve skade Staten meere end gavne, den med 100 bons mots over Bagateller ; thi fornuftige Folk, end og Patrioter vil tage i Betænkning at underkaste sig en slibrig og uforskyldt Censur til Tak for sit Arbeide. De paadonerer mig at jeg har sagt Dem alt paa eengang, af den Aarsag at jeg har foresadt mig, hverken at læse eller skrive meere i den Materie, efterdi jeg ikke arbeider i Fælleskab, og kan anvende Tiden nyttigere. Strømboe. Frietænkeren. Sidste Gang følet hvad det er at være elsket nogensinde afet Væsen, for Fremtiden i hiin Tilkomst fuld af Gysen, skal min Deel være Had; Alt - mig selv skal jeg hade, og for Alting skal jeg være en Afskye - Hvad nøller jeg endnu, Jeg maa vælge Døden. Jorden, som hvert Øyeblik truer at vige bort under mine Fødder, dette Lys, som nu skiner saa skræk som for mig - disse for mine Øyne omkringsvævende Døds billeder, formaaer jeg ikke at taale. Saa pinende en Skiæbne, der endog bier efter mig, saa kan den dog aldrig overgaae denne rasende Jld, denne indvortes Død, som jeg føler: maaskee jeg feiler - lad saa være. En uimodstaaelig Hevn driver mig til den Afgrund, som jeg forgieves søger at undflye - Navn af Fritænker, af hvilket jeg engang var saa stole, hvor forbander jeg dig nu o maatte en Pine, lige min, treffe dem, som først opfandt det, som allerførst satte en ulyksalig Roes deri, at være Rebellere mod den Uendelige, og misdædersk Afsindig. Af Eder, J Raseriets Lærere, maae saa manges Undergang kræves, En Syndflod af den hevnende Almagtes Luer maae overstrømme Eder! Hvor oprører Alting sig i mig, hvor gyser Sielen for den græsselige Minute Din Hevn skal ikke længer blive opsat, min Vens Blod! - jeg hører Dit Raab - jeg forstaaer Eder, Dødens Toner - jeg haster (han seer Henley.) O Afskye, der er min Fordærver! Taler jeg med et Menneske, Ney, Helvede taler af Dig, slig Tænkemaade er det værdig - Ja triumeer kuns, trium seer, jeg føler Himlens hele Forbittrelse, og dens nedknusende Domme, De straffe mig fordi jeg fulgte Dine usalige Indskydelser, og blev et Uhyre, ligesom Du. Skielv for denne Dommer, en endnu forfærdeligere Undergang skal gribe Dig, meere forbittrede Bordener skal nedstyrte paa dette stolte Hoved, og hiin Tilkomst skal giøre Forskiel paa Forføreren og den Forførte - Kald endnu engang Helvedes hele Glæde, sammen i Dit Bryst - ja dine troeløse Raad har nedstyrtet mig i denne grændseløse Elendighed. Triumseer, og tage Lønnen derfor (han trækker hastig en Dolk frem og stikker ham ihiel.) Og det være min, fordi jeg adlydede Dig. (Han dræber sig.)(Dette er taget af Sørgespillet Frietænkeren kaldet, som sælges hos Gyldendal i Trompetergangen for 2 Mk., Spørsmaal. Kan en Consumptions= eller Brændeviins=Forpagter, i Følge de Kongelige allernaadigste Forordninger, og Brændeviins=Brænderie paa Landet i Siælland, giøre Eftersøgelse om Brændeviin eller Brændeviins Tøy hos en Skoleholder, Hvad Erstatning Skoleholderen faaer, om Lovene ere imod de Eftersøgende, og i Særdeleshed, naar det er skeet Skade og Uleylighed, ved det at Alting er rødet omkring i Huset. Naar disse paa samme Tid hos en anden Mand leder efter Brændeviins Tøy, men finder intet, og dog siden bryder ind hans Huus, og opbrækker hans Loft, med flere Usommeligheder, hvad Gotgiørelse Manden skal have, om Medfarten er lovstridig og voldsom, hvilket den synes at være ved første Øyekast? Om en Mand, som har Tilladelse at brænde Brændeviin, paa Landet, finder sine Folk udygtige til at brænde Brændeviin, naar han uundgaaelig behøver det, og derfor udbeder sig den Tieneste af sin Syster, som er boesiddende i Byen, at hun vil brænde Brændeviin for ham med hans eget Tøy, er det pligtig at betale Bødder, just fordi Brændeviins=Forpagteren kommer til hans Syster, og finder hans Tøy, dog uden at være i Gang, og om hendes Mand skal betale disse Bød der, som er uvidendes om den Forening, som er indgaaet imellem hans Kone og hendes Broder, Dette ønskes grundig besvaret. Nyeheder.