Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-08-03
J det Engelske Overhuus vilde Greve Grosvenor den 15de Juli andrage paa, at den Kongelige Gesandts i Constantinopel Depescher om Henrettelsen af de Græske Gidsler, bleve forelagte; men paa Greven af Liverpools bemærkning, at Sagen var af megen Vigtighed udsatte han Motionen, til den 17de, Marqvien af Landsdovn bragte de Sydamerikanske Anliggender paa Bane, og forespurgte om den Kongelige Regiering havde ifinde at erkiende disse Staters Uafhængighed. Ministeren Greven af Liverpool svarede derpaa, at Regieringen havde tilbudt Spanien Storbrittaniens Mellemkomst for at bielægge Stridighederne imellem Moderlandet og Colonierne; men at Spanien have de bestandig lagt Hindringer derfor i Veien. Hvad Handelen paa Colonierne angaaer, da er der ingen Tvivl paa, at den er fuldkommen lovmæssig fra Englands Side; men at erkiende deres Uafhængighed er et meget vigtigt Spørgsmaal, og det kunde ikke sømme sig for den Engelske Regiering at giøre dette endelige Skridt uden først at forhandle derom med det Spanske Hof. - Samme Dag forelagte Hr. Mackintosch i Underhuset en Petition fra Jndvaanerne i Grevskabet Lancaster, hvori de lagde deres Forbauselse og Afskye for Dagen over de Mord, som begaaes mod deres christelige Brødre Grækerne af de umenneskelige og blodtørstige Barbarer Tyrkerne, og det under den Engelske Regierings Beskyttelse. Hr. Mackintosch sagde: at saaledes vare alle Storbrittanniens Jndvaaneres Følelse beskaffen, som tænkte over Sagen. Kun en samtidig Bestræbelse af alle Europas Magter kunde her hielpe. Den eneste Garantie imod Tyrkernes Grusomheder var kun Aftrædelse af Land thi paa disse Barbarers Ord og skrevne Løfter kunde ingen bygge. – Hr. Hume spurgte om det var sandt, som man læste i offentlige Blade at naar Grækerne flygtede fra Fastlandet til de Joniske Øer at de da bleve af den Brittiske Regiering med Magt fordrevne derfra Jmidlertid kunde han dog ikke troe, at saadanne Forholdsregler, som stride imod al Statsklogskab, Menneskelighed og Retfærdighed kunne være authoriserede af den Brittiske Regiering; ogsaa havde han hørt, at der blev i Deptford udrustet en Tyrkisk Fregat paa Krigsfod, hvilket strider imod Acten imod den udenlandske. Krigstieneste. - Hr. Hutchinson tilkiendegav sin Forundring og sin Bekymring over, at Regieringen ikke havde gjort noget for at hielpe Grækerne. Han roste vel Ministernes Bestræbelse for at forhindre en Krig imellem Rusland og Tyrkiet; men skulde det være Hensigten af disse Underhandlinger, at Tyrkerne skulde derved faae Leilighed til saameget mere sikkert og uforstyrret at tilintetgiøre Grækerne, saa erklærede han Ministernes Forhold for det skammeligste, umenneskeligste og meest æreløse som der kunde gives, og havde de Underhandlinger som vare indledte, allene dette til Formaal, saa havde Regieringen derved paadraget sig den hele Efterverdens Foragt og Afskye. Han opfordrede endelig Hr. Wilberforce, som med saamegen Varme bestandig har antaget sig Neger slavernes Sag, at sige sine Tanker om denne Gienstand. Hr. Wilberforce traadte un op og sagde at ingen kunde varmere føle for de ulykkelige Grækeres Sag end han. Han troede, at alle christelige Mennesker maatte nære een og den samme Følelse i denne Henseende. Han formeente, at man med Rette maatte kalde det en Skiændsel for alle Enropæiske Magter, at de ikke allerede havde paa engang giort en fælleds Anstrængelse for at fordrive en Ration af Barbarer, fra Europa til Asien, som er Frihedens og Christendommens indgroede Fiende. Det var vel langt fra at han vil de forsvare Krig, især naar et Lands Velfærd og Hielpekilder skal derved udsættes for øiensynlig Fare, med mindre Freden skulde kjøbes for Skiændsel og Æreløshed; men han maatte tilstaae, at han ikke kiendte nogen Sag, hvorpaa et saa mægtigt Land, som England kunde paa en ædlere og retfærdigere Maade anvende sin Kraft end paa at redde Grækerne fra deres Slaverie og Undergang. – Nu tog Ministeren Marqvien af Londonderry til Ordet. Han spottede lidt over de Taler, som han havde hørt foredrage, og sagde, at Fredens Venner uden maaskee selv at vide af det, kom til at forsvare Krigens Sag; han forestillede at det ikke var saa let en Sag at jage 5 Millioner Tyrker ud af Europa, han forsikkrede, at Ministrene ved deres Underhandlinger med Porten ikke havde været ligegyldige ved den Fare, hvori Grækenland svæver; men at hverken Regieringen eller Landet havde Lyst til at gribe til Vaaben for at indføre en bedre Rettens Pleie i Tyrkiet. Han kunde ikke heller fortie, at det var ikke blot Tyrkerne, som man kunde lægge Vildhed og Grusomhed til Last, thi de Græske Krigere giøre sig skyldige i samme Laster Han tilstod, at hele Storbrittanniens Magt vilde ikke blive tilstrækkelige til at overvinde de Elemenrer for Uenighed, som den vilde derved faae at bekjæmpe, og han tilstod, at han ikke indfaae at det vilde være til nogen Fordeel for England. – Det blev forresten forklaret under Forhandlingerne, at den Tyrkiske Fregat, som bliver udrustet i Deptford tilhører Paschaen af Ægypten, hvilken Fregat var ankommen dertil med Oldsager førend den Græske Revolution begyndte. – Den 17de gjorde Greve Grossenor ligeledes den omtalte Motion i Overhuset til Grækernes Fordeel; men den blev forkastet uden Stemmesamling. Hr. Baring bemærkede ved Debatterne i Underhuuset, at det gieldte og med Hensyn til de Græske Anliggender at redde Englands Ære, da man overalt paa Fastlandet sagde det værste om det med Hensyn dertil. – Hr. Hutchinson indbragte en Petition fra Giæstgiverne paa Landeveien fra London til Dover hvori de besvære sig over den nye Jndretning med Damppaketbaade fra London til Calais, hvorved de bleve gjorte brødløse, da de 1200 Heste og 700 Familier, som staae til de Reisendes Tieneste nu blive mindre brugte. Deres Forslag gik ud paa at Parlamentet skulde paalægge Dampbaadene en Afgivt til deres Fordeel.