Corsaren, 1841-10-08
Tydske humoristiske Skrifter. I. Censuren i Tydskland er Aarsag i, at de humoristiske Skribenter næsten udelukkende maae vælge Selskabs- og Folkelivet, især det lavere, til Gjenstand for deres Lune. J Verlin har Ludvig Lenz leveret en Række humoristiske Skildringer af denne Art (af hvilke vi have modtaget endeel Hefter fra 1840-11), som vi, da de vanskelig lade sig oversætte formedelst Ordspillene og Berliner-Dialecten, anbefale vore Læsere i Originalsproget. Som en Prøve paa dem levere vi foreløbig efterstaaende Brudstykke (rigtignok ikke af de allernyeste), der er temmelig frit oversat, og behandler en Scene i et Kunstkabinet. Hr. Quabbe (kommer ind med sin Søn Role, og efter at have afgjort med Foreviseren, Hr. Jonich, i hvilket Sprog Foredraget skal skee, siger han til Sønnen:) Pas nu paa, Dreng, og vær nysgjerrig, og, naar jeg har undret mig, kan Du ogsaa undre Dig. Jonich (viser ham nu forskjellige Figurer, blandt hvilke Robespierre, hvorved han bemærker.) Her præsenterer sig den berømte Rubbespierre eller Robbespiær - Læsemaaderne ere forskjellige. Det var et grændsesløst Umenneske, der ikke generede sig for Dyden og foragtede al Verden. Til Frokost drak han Blod, hvori han dyppede en Simle. Naar en Borger mødte ham og sagde til ham: "Bon jour, Hr. Rubbespierre! Hvorledes gaaer det? Er der nylig skeet et Dødsfald?" saa svarede Rubbespierre ganske venligt: "Jeg takker for Forespørgselen - aa, jo, halvveis", tog saa sin Brevtaske frem, smillede og underskrev hans Dødsdom. Naar Borgeren saa vilde gaae bort - var han uden Hoved. Overhovedet var han af en afskyelig moralsk Characteer og kunde ikke lide, at Nogen havde et Hoved. Var ellers temmelig menneskekjærlig. Quabbe. Naa, Herregud! Enhver har jo sin Kjæphest. Jonich (gaaer videre). Her seer De flere gamle Mynter, der ere urimelig gamle og ere komne for Lyset ved de sidste Omvæltninger i Orienten. Denne første Mynt er en gammel ægyptisk Daler efter Myntfoden fra 1793. Brystbillederne paa Forsiden forestille Kongerne O-Jsis og O-Syrop, paa Reversen seer De en ægyptisk Mumie med Omskrift: "Udbytte af Mannsfelder Bjergværket." Quabbe (til sin Søn). Dreng! Undrer Du Dig? Role. Ja, Fader, jeg undrer mig. Jonich. Den næste Mynt er en Sølv-Sexskilling fra Oldtiden. Den hedder Sølv-Sexskilling, fordi den indeholder 1 Deel Sølv og tre Dele Kobber. Dette Slags Mynter besidde den fineste Følelse. Naar man berører dem for ublidt, blive de røde. De øvrige ere alle romerske fra Keiserne Hadrians, Trojans, Slendrians, Vespasians og Grobians Tider. Men det allermærkværdigste Stykke i Samlingen er dette her. Det er et antikt Skatkammerbeviis fra Syndflodens Tider, hvilket De kan see af Vandmærkerne. Paa Forsiden bemærker De Arken; paa Reversen seer en Kapun ud af Vinduet og glæder sig over, at den sidder tørt. Quabbe. Jh!? Jonich. Hvorledes? "Jh!?" Hvad vil De sige dermed? Quabbe. Jeg undrer mig blot. Jonich. Det er Deres Lykke. (gaaer videre). Videre seer De en af vor Tids mærkværdigste Opfindelser: En Dagerrotyf, som den berømte Dagerrotyf har opfundet i Paris. Den tilberedes paa følgende Maade. Man tager en sort Kaffebakke, ligemeget af hvilken Farve, og bestryger den paa den ene Side med Suurstof, paa den anden med Opodeldoc. Naar man nu har indgnedet den med Opodeldoe, beseer man den gjennem et Hul, som vender ud til Gaden, og man har da det fuldkomneste Billede. Dette Maleri her er blevet til paa denne Maade. Det forestiller en uveirsvanger Egn, hvor Elementerne ere eftergjorte yderst skuffende. Quabbe (seer paa Billedet). Men, Herre Jemini! Jeg seer jo slet ingen Egn! Jonich. Ganske rigtig! Naar Luften ikke er klar eller Egnen er urolig, virker Opodeldoclen ikke. Da nu dette Maleri er optaget i Uveir, er der altsaa Jntet at see. Quabbe. Naa! jal ja saa! Jonich. Behag at træde herhen. Her seer De den Hest, hvorpaa Mazeppa blev bunden. Fader: "Lady Milford", Moder: "Sobiesky", Svigermoder: "Cheer". Denne Art Heste lade sig vanskelig fange og tæmme. Dumme Dyr. Quabbe. Hvem? Jonich. Hvad? Quabbe. De sagde. Dumme Dyr. Jonich. Ja; det er ogsaa sandt. Quabbe. De kan selv være et dumt Dyr. Jonich. Ak, bedste Herre! Jeg talte ikke til Dem; det var Hestene, jeg meente. Hvorledes kan man være en saadan Egoist og henføre Alt til sig selv? Quabbe. Naa, jeg beer om Forladelse da. O. s. v.