Viborger Samler, 1844-08-20
Stænderforsamlingen i Viborg. Et og tredivte Møde, den 15de August 1844. Til foreløbig Behandling blev foretaget Sagen angaaende Oliemøller Schyttes Andragende betræffende Statseenheden og en friere Udvikling af vore Samfundsforhold. Som Referent for den i Sagen nedsatte Comitee (With, Nyholm, Jespersen, Schytte, Luttichau, oplæste Landoverretsprocurator Jespersen Comitee-Betænkningen. Denne indstillede til Forsamlingen, at den vilde indgaae til Hs. Majst. med en allerunderdanigst Petition om: "at Hs. Majestæt allernaadigst vil indkalde de 4 Stænderforsamlinger til en extraordinair Session i Begyndelsen af Aaret 1845, forat udnævne Delegerede til, i Forening med nogle af Regjeringen dertil Udvalgte, paa nærmere befaling at træde sammen i det Øiemed, deels at medvirke til Ordningen af de statsretlige og internationale Forhold mellem Statens forskjellige Dele, og deels for at udarbeide Forslag til en Statseenheden betryggende og alle Hans Majestæts Undersaatters Vel tilfredsstillende Udvikling af Stænderinstitutionen til senere Forelæggelse for de enkelte Stænderforsamlinger." Herpaa havde Oliemøller Schytte føiet følgende Separat=Votum: "Jeg er enig i forestaaende Jndstilling; men jeg anseer det dog, uagtet den bestemte Mening, Forsamlingen tidligere har erklæret sig for, ikke overflødigt aabent at udtale: at der hersker en Trang i Nationen til en Udvikling af Stænder-Jnstitutionen, som leder til en friere Statsform, og at, om Meningerne end ere deelte om Betimeligheden af, samt Midlerne hvorpaa en saadan Udvikling af Jnstitutionen kan og bør skee, dog idetmindste alle samle sig i en fælles Attraa efter at erholde en besluttende Medvirken paa Statens finantsielle Anliggender. Denne min Anskuelse forventer jeg at Forsamlingen vil tiltræde." – Oliemøller Schytte erklærede, at han ikke i Hovedsagen var uenig med Comiteens Majoritet, ligesom han var vis paa, at de Fleste af samme deelte de Anskuelser, han havde udtalt i sit særskilte Votum. Det hvori vi differere, vedblev han, er altsaa, at de andre Medlemmer af Comiteen anseer det for overflødigt oftere at udtale disse Anskuelser, betragte dem som noget Givet, der saa ofte er udtalt og udhævet af Forsamlingen, at en Gjentagelse deraf ikke finder sin rette Plads i Betænkningen, saameget mindre, som Comiteen kun har indladt sig paa at behandle Maaden, hvorpaa Stænderinstitutionen skal opnaaes. Referenten har derhos meent, at mit dissentierende Votum kun er en overflødig Reservation af mine personlige Anskuelser; men jeg kan dog ingenlunde betragte det som en blot personlig Reservation, hvilket allerede ligger deri, at jeg, som i selve Votumet udtalt, har fremstillet min Dissents for at Forsamlingen kan afstemme over, om det deler min Anskuelse, for at den derefter kan blive udtalt i Forsamlingens Petition. Jeg mener tvertimod, at Comitee-Betænkningen netop ved ikke at optage noget af det som anført Givne, lider af en Mangel, som jeg ved min Dissents har søgt at raade Bod paa. Hvad der er Givet, formener jeg nemlig ogsaa bor udtales, bør stadig staae klart, og der forekommer mig ikke at være tilstrækkelig Grund til at undlade at udtale det, fordi man anseer dette for overflødigt, ja en Udtalelse synes mig endog aldeles nødvendig, naar det, der ansees Givet, det vil i dette Tilfælde sige de Ønsker og Forhaabninger, som Forsamlingen i 1840 og 1842 vedkjendte sig, endnu staae upaaagtede af Regjeringen. Undlader man at udtale hvad der saaledes har været og endnu er vor Mening, kunde man udsætte sig for, at det Givne blev anseet for opgivet, idet man lader det komme an paa, hvorvidt Regjeringen vil udfinde den givne Forudsætning af Betænkningen. Men naar nu en saadan Mistydning kan hæves ved ligefrem at udtale Meningen, indseer jeg ikke, hvorfor det skal undlades, om man endog herved gjør sig skyldig i en Gjentagelse.