Den Vest-Sjællandske Avis, 1821-07-14
(Af den Russiske Greve Gregorii Orloffs historiske Memoirer om Kongeriget Neapel, som udkom i Aaret 1819). Kongens Mindreaarighed; da hans Fader, som besteeg den Spanske Throne i Aaret 1759, overlod Regieringen til ham som en otteaarig Prins, og hvis Dannelse blev overdraget til en meget indskrænket og aldeles uvidende Mand, Prinsen af San Nicandro, tilveiebragte en Minister Regiering som Marqvis Tanuccis. Han var aldeles det Spanske Cabinet hengiven, hvormed han stod i den nøieste Brevvexling og hvoraf Følgen blev, at Jrsuiterne bleve fordrevne af Riget den 20de November 1767. Aaret derefter formælede Kongen sig med Marie Caroline af Østerrig, en Datter af Maria Theresia. Fra denne Tidspunkt ophørte det Spanske Cabinets Jndflydele, og Østerrigs og Englands begyndte. J Ægteskabs=Contracten var bestemt: at strax efter hendes første Søns Fødsel skulde den unge Dronning have Sæde og Stemme i Statsraadet. Dette skeete, Tanucci indsaae for sildigt den begaaede Feil i at tilstaae det; i Aaret 1777 fik han Afskeed. Hans Minde er endnu agtet; han var en udmærket Mand og har gjort Staten mange vigtige Tienester, i Særdeleshed med Hensyn til dens Forhold med Rom. Fra nu af var Dronningens Magt og Credit urokkelig grundet. Da man indfaae Nødvendigheden af, at besidde en Marine imod Barbareskerne, blev Englænderen Acton, som tilforn havde været i Toskansk Tieneste, Marineminister. Han begik den Feil at bygg Orlogsskibe og Fregatter, som kostede Staden stor Pengesummer istedetfor mindre Krigskibe, som man trængte til Actons Credit steeg imidlertid bestandigen. Hun blev Krigsminister og General, da der skulde oprettes en nye Armee, og efter Caracciolis Afgang blev han Minister for de udenlandske Anliggender. Embederne i Civiletaten og Armeen bleve meest bortgivne til Fremmede. Deraf opkom megen Misfornøielse og Had imod Dronningen og Ministeren, Kongen allene forblev elsket, om ikke af de Store saa dog af Folket. Saaledes var Stemningen, da den Franske Revolution udbrød. Dronningen og Acton vare dens heftigste Modstandere, Giæringen og Mistilliden tog til, og Følgen deraf var, at en Statsjunta eller Stats tribunal blev oprettet i Aaret 1796, hvori den blodtørstige Vannii blev Præsident og Guidobaldi hans Medhielper. Alle Fængsler bleve opfyldte med Fanger i tusindviis, som Vanni lod forsmægte i 4 Aar og uden at lade dem forhøre, Misfornøielsen, blev endelig saa stor, at man maatte opløse dette Tribunal. Vanni undgik ikke sin Straf, men tog Livet af sig selv af Fortvivlelse. Den Pengeforlegenhed, som fremkom af den forkeerte Statsbestyrelse og af Udrustningerne foraarsagede derved nye Misgreb. Neapel havde den Gang 7 Banker; hvilke besad hele Publicums Tillid. De bleve forvand ede til Hofbanker; Pensioner og Udbetalinger bleve anviiste paa dem; Laan bleve gjorte, Papiirpenge, udgivne; som snart faldt ned til en trediedeel af deres Værdie, en Armee paa 60 til 70,000 Mand blev udrustet; Kirker og private Personer maatte give deres Sølvkar imod Papirer og en Tiende blev affordret af Landeiendomme, saaledes var Tingenes Tilstand, da Lord Nelson tilfægtede sig Seieren ved Abukir. Man troede nu, at den rette Tidspunkt var kommen til at bryde løs; men man manglede kun en Feldtherre, fra Østerrige fik man General Mack. Følgerne deraf ere bekiendte. Championnet rykkede imod Hovedstaden; Hoffet tog 20 Millioner Dukater og alle Kostbarheder med sig og flygtede til Palermo; Skibene og Kanonbaadene bleve opbrændte og i faae Timer fortæredes fordet forbausede Folks Øine, Frugterne af de Skatter, som vare udpressede af det. Den 22de Junuari 1799 bleve de Franske Herrer over Neapel; en provisorisk Regiering og en saakaldet Parthenopæiske Republik blev oprettet; men Regieringens Foretagender, især med Hensyn til Religionen og de Franske Pengefordringer, forskaffede snart Hoffet et talrigt Partie. Det benyttede dette med Klogskab, da det sendte Cardinal Ruffo til Calabrien for der at begynde en Modrevolution. Man havde i ham fundet den rette Mand, han bragte en Røverarmee sammen og kunde snart trænge igien indi Hovedstaden; da de Franske under Macdonald, som var bleven Championnets Efterfølger, maatte forlade den, paa Besætningen af to Casteller nær formedelst de Allieredes Seiervindinger i Lombardiet; nu paafulgte ogsaa de bekiendte Rædselscener, da den rasende Pøbel ogsaa gjorte Opstand, og strax derefter faae man den endnu mere oprørende Scene, da Dronningen, Nelson og Hamilton, brøde den allerede afsluttede Capitulation med Patrioterne i Fortet Castell a mare og lode dem slæbe hobeviis til Echasottet. Forfatteren taler med billig Afskye om denne Gierning. J faae Dage siger Forfatteren, tabte Neapel hvad det besad af Mænd, som udmærkede sig ved Jndsigter, Talenter og Dyder. – Hoffet kom tilbage (August 1799, dog paa denne Tid begyndte Ministeren ActonsCredit at synke imedens Ridder Medicis steeg, en tiberal og oplyst Mand, som blev Finantsminister Man sluttede Fred med Frankerig; men Dronningens Reise 1805 til Wien havde Tiltrædelsen til den nye Coalition til følge; men ogsaa snart ved Krigens ulykkelige Gang Hoffets anden Flugt til Palermo; da Napoleon erklærede: at Bourbonnernes Dynastie i Neapel havde ophørt at regiere. Nu paafulgte Joseph Bonapartes korte Regiering. Han overlod den, da han levede for sine Fornøielser, til sine Ministre Salicetti og Røderer. Den første paadrog sig og sin Herre Nationens Had ved de Midler, han betiente sig af og ved sin Grusomhed; Det er bekiendt, at man forsøgte paa at sprænge ham og hans Huus i Luften. Røderers Bestyrelse, kunde ikke have været dadlet, naar han ikke havde gjort sig forhadt ved sit frastødende Væsen. kom i Aaret 1808 Joachim Murat; han var ligesaa virksom, som Joseph havde været indolent. Men i stedenfor at give sin Stat gode Love og en god Forfatning, vilde han herske uindskrænket. Det blev til en Soldatergiering. Hans Gardere, som alt var tilladt i Hovedstaden, lignede et Janitschar corps. Det var et Hovedformaal at udrydde Røverne, især i de Abruzzos; denne Forretning blev overdraget General Manches; han udførte det i 3 Maaneder strængt, men retfærdigt. Napoleon traadte efter sin anden Formæling i Brevvexling med Dronning Caroline af Sicilien; denne Nærmelse opvakte Mistanke hos Murat, alle de Franske i Neapel bleve ham mistænkelige; de fleste maatte bort eller lade sig naturalisere ifald de vilde blive Hans Vankelmodighed siden efter tildrog ham hans Undergang, saaledes som det er bekiendt. Hans Gemalinde udviiste dengang hans Throne blev omstyrtet, meere Fasthed og Siælstorhed end han hun begunstigede Konsterne og Videnskaberne og især Opgravningerne i Pompeji. Om de Carbonaris meddeler Grev Orloff følgende Efterretninger Det er ikke saavel et hemmeligt Selskab, som en Sect, hvilken blev stiftet i 1812 af Dronning Carolines Emissarier fra Sicilien for at styrte MuratsHerredømme. Det var altsaa ingen Under, at allerede han forfulgte dem; men i Aaret 1813 deelte denne Seet sig i de Carbonaris og i de Calderaris, som bare det bitterste Had til hinanden. Efterat Ferdinand igien var kommen paa Thronen brød man sig ikke videre om den, indtil Canosa blev Politieminister (det er den samme Mand, som nu derfore atter har faaet denne Post.) Denne, som ansaae de Carbonaris for at være Thronens Fiender greb til følgende Midler: Han lod forfatte Lister over alle Røvere og Banditer og dannede af dem et nyt Selskab, hvis Chef han selv var, og hvori han ogsaa optog de Calderaris; han kaldte dem Calderari di Contrapeso. De maatte tilsværge ham en blind Lydighed, at ville udrydde de Carbonaris og Frie murerne. Han afdeelte dem i Curier og lod 20,000 Flinte uddeele iblandt dem. Da dette skeete uden Kongens Vidende, saa blev Canosa afsat og erileret; men begge Secter stode endnu ligeover for hinanden. Jmod Røverbanderne greb Hoffet til det Middel at tage Hovedbanden under de tre Brødre Vardarelli i sin Tieneste, og at bruge dem til at udrydde de øvrige. Siden Kongen er igien kommen tilbage ere mange nyttige Udkast giorte for Statsbestyrelsen og Statsforfatningen. – Denne paalidelige og upartiske Efterretning tiener godt til at oplyse hvad der i vore Dage er passeret i Neapel; hvorledes Revolutionen der blev egentlig bevirket af Militairen, som førte et brilliant Liv under Mu rats Soldater-Regiering, hvorfor Revolutionen ikke heller var yndet af Folkets Masse, og at den imod dens Villie var bleven det paanødet, og hvorledes Regieringen nu griber til de strængere Forholdsregler, som Kongen engang fandt at være for haarde og misbilligede. Maae Statsbestyrelsen nu blot ikke gaae forvidt igien paa den anden Side, og troe, at den offentlige Roelighed udkræver, at holde Folket i et for sand Religiøstet og Sædelighed, skadeligt Aandsmørke. Giæringsstoffet vil da ikke blive udryddet i Neapel, ligesaalidet som i hele Jtalien; men blot antage en anden Beskaffenhed. Men indlysende er det, at den af Revolutionspartiet saa heftigt erklærede Jnterresse for den nuvæværende Spanske Statsforfatning var og kunde ikke være andet end et affecteret Sværmerie.)