Ribe Stifts Adresseaviser, 1796-11-22
Her er Beskrivelsen over denne Høitidelighed, saaledes som Dypont af Nemours har levert den i hans Journal, i Historien: Hæder til vore Forsvarere, Ærefrygt for vore Oldinge: Dette burde den 10de i denne Maaned (Fructidor, den 27de August 1796) være det almindelige Løsen, og det har virkelig været det. Vi have endelig fornyet en Sædvane, som var brugelig hos Oldtidens Folk, og ved hvilken de tilkiendegav deres Kiærlighed for Dyden deres Ærbødighed for Viisdommen. Vi have høitideligholdt en Fest til Ære for vore Oldinger. Om Morgenen den 10de forsamlede hver Municipalitæt paa sit Distrikts Hovedplads de Oldinge af begge Kiøn, som vare blevne udvalgte til denne Cremonie, og der modtoge de, midt iblandt offentlige Bifaldsraad og Triumflange, Egekrandse af deres Øvrigheders Hænder. Nye Hyldinger vare beredte for dem paa den første af vore Skuepladse (le theatre des Arts; Konsternes Skueplads); Konsterne ventede dem i det dem helligede Tempel. Tolv Loger, prydede med Blomsterkrandser og Klæde vare bestemte for Oldingerne og for de Øvrighedspersoner som ledsagede dem. Deres Jndtrædelse udmærkedes ved almindelige og gientagne bifaldstegn. Hvor rørende var den Maade paa hvilken de udtrykkede deres Erkendtlighed. Nogle syntes i deres jevne Beskedenhed ikke engang at vide at de vare Gienstanden, for denne almeene Hulding; andre bøiede sig for deres samlede Medborgere. En af dem, udmærket ved Værdighed i hans Væxt og Majestæten i hans Træk, tilkiendegav Forsamlingen sin Taknemmelighed, i disse gamle og ærbødige Former, hvoraf han havde bevaret Vanen og Mindet, til et lærerigt Exempel for den talrige Ungdom, som overvældede ham med sine Tilraab. Alle Hierter, inderlig bevægede ved Nyheden og Jnteressen af dette Syn, vare beredte til at modtage dybe Jndtryk. Man opførte Ordiprus Colonnæus, og det maae nu være at enten de første Konstnere paa Konsteheatret overgik sig selv, eller at Leiligheden gjorde de skiønne Scener mere rørende og høie J aldrig erholdt maaskee dette dramatiske Mesterstykke saa almindelig bifald, som denne Gang. Medlidenhed og Bevægelse havde vexelviis rørt alle Hierter. Skuepladsen forandrede sig, og med ny Fornøielse saae man igien dette Hyrdestykke, fuld af Ynde og Følelse, hvor Naturmanden 2) taler Naturens Sprog; hvor Tonekonstneren har tænkt og følt som Digteren. Efter Jean Jaqves yndige Sange fulgte et nyt Mellemspil. Stykkets Helt, Spaamanden, forkynder at Oldingernes Fest skal høitideligholdes i Landsbyen. Midt i en smillende og talrig Klynge, sees to Oldinge, meget til Aars, siddende paa en Ploug, som trækkes af deres Børn. Hele Klyngen, stemmer nu en behagelig Sang, hvis Omqvæd: Ære, ære være vore Oldinge, af Publikum med Enthufinsme blev gientaget. Landsbyens unge Folk klynge, sig omkring Oldingene og uddeler Blomsterkrandser til dem. Spaamanden synger: Tiden blegner deres hæderværde Hoved Lader os med Blomster krandse det! og i samme Øieblik aabne Logedørrene sig ganske uventet: en Sværm af Børn haster frem, krandser de ærværdige Oldinger blandt Tilskuerne, slutter dem i deres Arm og omflynger dem med Blomster. Hvilket Skuespil, hvor det var rørende og nyt Slig Historieskriver, at det fremlokkede de blideste Taarer, at Bevægelsen som herskede var ligesaa almindelig som uhyklet; slig, at dette er Midlet til at røre et Folk, hvis Hierte af Naturen er aabent for blive og ædelmodige Følelser; slig Høitidens Anordnere, at de have fundet Veien til dets Hierte; slig Konstnerne at de paa den Dag have hædret deres Talenter; slig ogsaa, at Folkets Øvrigheder, i det de viisde sig fordet, have modtaget de meest fremlysende Kiendetegn, paa dets Agtelse og Hengivenhed; slig, at Oldingenes Nærværelse indprægede alle Tilskuere denne fædelige OpFørsel og denne ærbødige Anstand som Oldinge kun kunne, paabyde dem, der have Ærbødighed for dem. Glem ikke at anmærke, at imellem disse Oldinge, hvis Alder, Fortienester og Dyder Nationen har hædret, fandtes Mancini Nivernøis og Lemounier *) begge ælskværdige, begge overmaade gode, begge vittig og bliid, begge Digtere og begge Fabulister. Jeg troede først at den var en Fabe, men det var en rørende Sandhed. 1) J. J. Rousseau. 2) Da Borgeren Lamonnier ikke er Huusfader vægrebe han sig ved, at lade sig krone med Blomster; men de andre Oldinge paasatte ham Krandsen. Tilføi endnu een bemærkning, som jeg holder for den allervigtigste. En talrig Ungdom havde indfundetsig til dette Skuespil; den vidste at de Scener man vilde fremstille ikke saa meget havde Hensyn til Oldinge som til den selv; den kom for at undervises ved et lærerigt Exempel og at betragte skiønne Mynstere. Dens Ridkierhed fortiener bifald, og vi skylde de Vise vor Taksigelse, der have benyttet sig af Konsterne, for at give deres unge Medborgere, i deres kronede Fædres Paasyn en Lærdom, de viiste sig saa værdige til at modtage. Taknemmelighed.