Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-06-13
En Hamborger, som opholder sig paa St. Thomas, har i Marts d. A. skrevet til sine Paars rende: . . . . Nys var jeg Vidne til et for mig nyt, men kun lidet opbyggeligt Skuespil. Det var en Re gers Henrettelse. Mennesket heed Thomas Fosset og var Skipper paa et lidet Fartøi, som farer mellem Øerne. For halvandet Aar siden havde han tre Spaniere som Passagerer ombord, og da han havde erfaret, at de havde 150 Dollars hos sig, besluttede han, at dræbe dem. Denne Beslutning udførte han ogsaa strax, idet han myrdede den Ene og tvang de Andre til at springe ud i Vandet, hvor de omkom. Sagen blev imidlertid røbet af hans Styrmand, som havde været Vidne til Forbrydelsen, og som han ligeledes havde villet ombringe; dog skjænkede han ham Livet, efterat han havde svoret, et at forraade ham. Morderen blev nu greben og bragt som Arrestant i Fortet paa St. Thomas. En Undersøgelse blev indledt; han nægtede Alt, men søgte dog, for et halvt Aar siden, at undflye. Fosset, som var i Besiddelse af herkuliske Kræfter, gjorde nemlig en Aften stærk Allarm i sin Arrest og forlangte, at vorde bragt for Forhørsdommeren, hvem han, som han sagde, havde vigtige Ting at aabenbare. Medens nu Fængselsvagten var sysselsat med at aabne Døren, iagttog han Øieblikket, kastede de til Høire og Venstre posterede Soldater til Jorden og undløb. Men udenfor modtog en Skildvagt ham med fældet Bajonet og stødte ham den fem Tommer dybt ind i Siden. Dette hindrede ham imidlertid ikke i, at give Soldaten et saa voldsomt Slag, at han øieblikkeligt styrtede til Jorden. Fosset iler nu, skjøndt haardt saaret, ad Søen til. En ung Pige, som var sysselsat ved Søbredden, seer ham styrte frem; hun kjender ham, og da hun strax formoder, at han er undvegen, klamrer hun sig fast til ham; han springer ud i Søen med hende, men den modige unge Pige slipper ham ikke; hun tvinger ham til, at blive paa Overfladen af Vandet, saa mankan komme hende til Hjælp og fængsle Negeren paany. Hans Saar og det uhyre Blodtab, han havde lidt, bragte ham Døden nær, og nu aflagde han omsider en fuldstændig Bekjendelse; han kom sig imidlertid igjen, og blev kort efter af Retten her dømt til at hænges. Fuldbyrdelsen af denne Dom, der først skulde stadfæstes i Kjøbenhavn, skeete først den 5te Marts. Klokken 6 om Morgenen forlod Fosset Forlet, for at gaae sin sidste Gang. Jeg havde Leilighed til, at iagttage ham hele Veien; han sad paa en Vogn, hos ham den franske Præst, og bag ham en Neger, som Øvrigheden havde frikjøbt, for at han skulde forrette Bødlens Tjeneste. Delinqventen var, paa hele Veien, meget opmærksom paa den Geistliges Formanninger, og uden al Dødsfrygt. Skjøndt Fængselsluften og Sygeleiet havde medtaget ham haardt, kunde man dog see paa ham, hvilke uhyre physiske Kræfter han maatte være i Besiddelse af. Da han havde besteget Skafottet, talede han omtrent fem Minuter til den forsamlede Mængde. Herpaa bad han Bødlen snøre hans Fødder ret fast sammen, for at han ikke skulde gjøre for mange Gebærder (hans egne Ord). Da dette var skeet, bandt den improviserede Skarpretter ham Strikken om Halsen; men da Knuden, efter Fosset's Mening, ikke var paa det rette Sted, lagde han den selv, med den største Rolighed, tilrette. Da nu Alt var i Orden, stillede han sig paa Brættet, som, paa et givet Tegn, blev skudt bort under ham. Synet af den Hængte, som, i Besiddelse af en sjelden Muskelkraft, i omtrent fem Minuter gjorde de rædsomste convulsiviske Bevægelser, var i høieste Grad afskyeligt. Da han havde mange Venner blandt de herværende Negere, havde man af Forsigtighed opstillet 150 Soldater, af hvilke Een under Executionen blev afmægtig. Negerqvinderne fyldte Luften med et hjerteskærende Klagehyl. Den Geistlige yttrede, at han endnu aldrig havde fulgt noget Menneske til Døden, som havde viist et saadant Mod. Saaledes fortalte han, at Fosset, da han kom til Foden af den Høi, hvorpaa Galgen var reist, og bemærkede, at Hesten havde Møie med, at trække Vognen op, erklærede dette for Dyrplageri og foreslog, at gaae derop tilfods, hvilket da ogsaa skete.