Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-10-11
En gammel Nordmands Lykønskningsskrivelse til Frederik den Sjette. Du Nordmands Hjerte kjender, Hans Tro staaer fast, som Fædrefjeld, Han lyder glad; thi i hans muntre SielEn hellig Jld for Dig og Fødelandet brænder. Saa reen, som den, hvis Lue fordum tændte Vort Fredrikshald paa Klippens Fod. Hver Borger saae sit Tab med Nordmands Mod, Og blufsed for sit Land, da Halden høiest brændte. L. Thaarup. Fader, En gammel snechvid Gusbe rækker Dig i Daen Nordmands trofaste Haand, og ønsker Di med varmt Hjerte Himlens bedste Velsignelse Da Du første Gang saae Verdens Lys, begyndte min Jsse allerede at graane. Min Vintersoel, dalede, da Din Morgenrøde gryede. Et troede jeg den Gang at opleve den glade og herlige Dag, da jeg skulde see Dig pryde Skjoldungernes Kongestoel. Gud Fader skienkede mig Livet, skjenkede mig Helbred til at glædes med hele Norges Land og see Finde Christian leve op igien i selle Frederik. Rolig kan jeg nu lægge mit graa Hoved tilHvile; jeg har seet Dannemarks og mit Norges Krone paa en gjæv og værdig Drots Hoved; jeg har seet det gamle, uovervundne, fri Klippeland hævde sin Hæder og vorde sine Fienders Grav. 9, hvad kan, hvad bør en ægte Nordmand vel ønske at opleve mere, Jkke vilde jeg bortbytte det sidst henrundne Aar for alle dem, jeg hidtil har levet. Da Du blev født, Fader, plantede jeg en ung Granstamme paa Toppen af det Field, ved hvis Fod min lave Hytte staaer. "Vox og bliv stor sagde jeg: Trods Stormens Brusen og Tordenens Bragen! J Vaar og Vinter vær altid Dig selv liig. Saaledes velsignede jeg den unge Pode og vædede den med mine Taarer. Jeg vandede, røgtede og pleiede den, og hvert Aar paa Din Fødselsdag plantede jeg en vild Rosenbusk ved dens Fod, og saaledes blev jeg ved indtil en heel Rosenlund nu omhegner Granen. Jeg saae den vore op under min ømme Pleie, jeg saae dens Stamme blive tyk og dens Grene udbrede sig. Hver Gang jeg følte mig ret glad, førte jeg min Hustrue og mine Børn op paa Fjeldet, takkede vor himmelske Fader, og mindede dem om, hvad de engang skylde Dig og Fædreneland. Endog i min Alders Vinter, da det faldt mig saa tungt at gaae op ad Fjeldet, samlede jeg mine faa Kræfter, for ved en Støttestav at slæbe mig derop, og i det mindste eengang om Aaret at see den Gran, der er mig saa dyrebar, og væde den med mine Taarer. Saaledes, Konge, høitideligholdte jeg som udlevet Olding den Dag, Du fødtes. Da jeg sidste Gang stod paa Fjeldets Top, smilede Fredens Velsignelser trindt omkring mig. Jeg saae den fri Odels bondes Flid belønnet i kornrige Dale, Dannebrogs stolte Flag fredeligen vare paa speilklare Elve, og dundrende Fosse nære Vindskibelighedens Stræben. Jeg øinede over hele Norges Land intet uden Velstand og Lykke. Af Tiderne have forandret sig, men ikke Nordmænds Sindelav; thi for skal Dovrefield rykkes fra sin Grund og Sarpfossen, standse i sit Løb, Som en Muur af trygge Fielde staae Norges kjekke Sønner omkring Din Trone. De værne den som de fordum værnede Olufs og Sverres og Adelsteens Kongestoel. Lad Bretlands leiede Hærsvende længe nok true med, at hærie Dit Norge og lænkebinde dets Sønner. Død og Skjændsel ville Vasas avindsyge Æt finde ved Foden af de Klipper, den vil undertvinge. Norge erkjender ingen for sin Søn, som ikke med glad Hjerte offter Liv, Blod og Formue til dets Værn og Hæder; thi hvi skulde det Folk, som engang gik frem mod det stolte Rom, undertvang Bretland, fæstede Bopæl i Normandien, beleirede Frankernes Kongestad og æskede Skat af Jordens vældigste Drotter, uhevnet see sine Grændser vanhelligede af fremmede Ransmænd og sine Klipper besmittede med sine gjæveste Sønners Blod, Nei, saalænge der flyder Norsk Blod i Nordmænds Aarer, ville de kjæmpe for deres Fødestavn, og aldrig skal nogen Voldsmands Blodhaand sammenknytte hvad Naturen for evig har adskilt. Konge, mørke Skyer trække op i det Øieblik, Du bestiger Skjolds ældgamle Kongestoel, som nu i to Aartusinder har staaet urokket og været Skranken for alle de Omvæltninger, der have heriet Riger og omstyrtet Troner. Jeg seer Dig, tillidsfuld til Dit Folk og Din retfærdige Sag, smile ad Skjebnens haardeste Stød. De vilde have knust enhver anden, som, mindre fast end Du, havde glemt, at ogsaa fjerde Christians og fjerde Frederiks Himmel ikke altid var lige klar, at ogsaa deres Fjed ikke altid vare bestrøede med Roser, kun deres trokkelighed seirede, deres Visdom lægede hvad Skjebnen saarede. J Modgangens Skole beredte de deres Folks Lykke, under Lidelser lærte de at kjende deres Kraft, under deres Faderhaand forvandledes hæriede Landsbyer til blomstrende Steder, stenede Fielde til kornrige Agere, og golde Dale til græsrige Enge. Hvor før kun fandtes fattige Fiskerleier saae man ligesom ved Troldom rige Handelsstæder reise sig; hvor Jndbyggerne levede af Naturens uforædlede, sparsomme Gaver, fremkom drivtige Værksteder, der udbredte Velstand over hele Egne. Jeg lykønsker Dig, Fader til den Tidspunkt, hvori Du bestiger Tronen. Den er skabt til at ophielpe et Folks sjunkne Kraft, lære det at kjende sit eget Værd, og aabne dets Øine for de rige Grubber, som det i Fredens dorske Dage, lader henligge uænsede; at anvende sit Mod og sin Fædrenelandskjerlighed til Fødestavnens og Tronens Værn.