Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-05-10
A. W. Schlegel har i sine Forelæsninger over dramatisk Konst og Literatur, trædende i Lessings Fodspor, bidraget meget til at gjøre sine Landsmænd end nøiere bekiendte med den store Digters udødelige Fortjenester. Men han har gjort det uden al Maadehold. Hans tritisk-æsthetisk Skildring af Digteren er intet uden Lovtale, og det er ham umueligt at opdage Ufuldkommenheder. Endog aabenbare geographiske Feil og Anachronismer giver han sig paa a naiv en Maade Umage for, at undskylde, at Shakspeare selv, om han nu læste hans Bog ikke vilde kunde bare sig for at smile. Om Digterens Opdragelse taler han uden synderlig historisk Sagkundskab og John Shakspeare kalder han en bemidlet Mand, uagtet vi have bevist, at han netop paa den Tid, Sønnen skulde nyde nogen Dannelse, var yderst forarmet Schlegel maa derfor betragtes som den vigtigste Aarsag til, at en Shakspearesk Manie har bemægtiget sig hans Landsmænd i nyere Tider, og at man vil paatvinge det nittende Aarhundrede det sextendes Forvildelser, selv i Æstbetiken. Man seer af Digterens Arbeider, at han kun efterhaanden rev sig løs fra den Jndflydelse, som hans Tidsalder udøvede paa ham, og hans bedste Stykker, som Hamlet, Othello, Macheth, Lear, Julius Cæsar ere fra en senere Tidspunkt, da hans Omstændigheder satte ham bedre istand til at skrive og leve afhængigen. Under Elisabeths Efterfølger Jacob 1., som var en virkelig og gavnlig Beskytter af Skuespillet, hævede ogsaa den dramatiske Konst sig. Allerede i Edinburgh tog han engelske Skuespillere under sin Beskyttelse, og neppe var han kommen paa den engelske Trone, førend han bevirkede en fuldkommen Omvæltning i Skuepladsens Anliggender. Han betog Adelen Myndigheden til at give Skuespillere Bevilling, og oprettede tre faste Tropper, under den Kongelige Families Beskyttelse. Blandt dem, der fik Kongelig Bevilling var ogsaa Shakspeare. Skuespillerne bestaltedes som Kongens Betjenter, og hver af dem fik, som de andre Hofbetjenter, hvert andet Aar fire Aards rødt Klæde og en Fjerding Yard Fløiel til en Kappe. Vi vilde ikke nævne denne Omstændighed, dersom den ikke viste, under hvilken Afhængighed af Hoffet, Shakspeare baade, som Skuespiller og Digter, stod. Hans Navn forekommer blandt de Spillende indtil 1603, eller indtil hans 49de Aar, og fra den Tid af maa man antage, at han indskrænkede sig til at bestyre Theatret og arbeide for det som Digter. Han syntes ikke at have ført noget lykkeligt huusligt Liv, hans Kone boede ikke hos ham i London, og deres Børn vare fødte i de første Aar af deres Ægteskab. Hans bestandige Omgang med Skuespillere bidrog vel ikke lidt til, at han mere søgte et muntert end et stille husligt Liv. Man har en Anecdot om ham, som synes at bekræfte det. Paa hans Reiser til og fra Stratford og London tog han ofte ind i Kronkroen i Oxford. Værtinden var smuk og vittig, Værten sær og alvorlig, men en Elsker af Skuespil og Skuespillere, fortrinligen af Shakspeare. Digterens idelige Besøg og Værtindens Yndigheder gave Anledning til Folkesnak. Den unge William Davenant var en lille Skoledreng der i Byen, syv til otte Aar gammel. Drengen var saa indtagen af Shakspeare, at han, hver Gang han horte, Digteren var ankommen, vilde skulke fra Skolen, for at see ham. En gammel Bymand, som en Dag saae ham løbe næsten aandeløs hjem, spurgte: hvor skal Du hen i saadan Hu og Hast? "Jeg skal til min Gudfader, Shakspeare," svarede Drengen. "Du er en god Dreng, raabted Manden, men vogt Dig, at Du ikke tager Gus Navn forfængelig." Man seer deraf, at han ikke stod i det bedste Rygte for sin ægteskabelige Troskab, og i sit Testament omtaler han ogsaa sin Kone med største Kulde. Min Kone, siger han deri, giver jeg min næstbedste Seng med Tilbehør. Hans Liv, deelt mellem Adspredelser og Arbeid, blev kun kort. Han døde paa sin Fødselsdag d. 23 April 1616, under Christian IV Regjering i Danmark, da han havde fyldt sit 52 Aar og netop vilde nyde i Ro Frugterne af sine tunge Bestræbelser. Vi have viist under hvilken Indflydelse Shakspeare i en Række af tyve Aar (1691. 1611) har skrevet. Uden at ville nægte, at han i det Hele har fulgt sit Genies Jndskydelse, maa dog enhver Upartisk indrømme, at en Digter, der baade var Skuespiller og Medbestyrer, af et Theater, endog ofte maaskee imod sin Villie, maatte, for at leve, lempe sig efter den herskende Smag. Hvor megen Umage end Schlegel gjør sig, for at bevise det Modsatte, saa findes dog Vidnesbyrd derfor næsten i alle hakspeareske Stykker, og vi ere forvissede om, at han selv, hvis han nu skulde skrive dem, vilde fordømte meget af det, som overdrevne Enthusiaster forgude. At ville giøre Urimeligheder og Utilbørligheder til Skjønheder, fordi man kan søge Værn bag det hakspearske Genies Skjold, er i Grunden kun latterligt. Man nedsætter ikke Solens høje Værd, fordi man siger, at Pletterne deri ere mørke, og man berøver Shakspeare ikke et eneste Blad af hans evig uvisnelige Krands fordi man paastaaer, at der i hans 34 Stykker, der blot vare skrevne til Opførelse over for to hundrede Aar siden, og størstedelen ikke førend efter hans Død, bleve udgivne i Trykken, indeholde Meget, som hverken passer for vor Tidsalder eller dens Dannelsesgrad.