JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Begge Kirkens Portaler, baade søndre og nordre, ere af gothisk Architektur, og udstafferede med mange Steenbilleder, konstige Sirater, og megen Forgyldning. Hvad Kirkens Indre angaaer, da er den gammeldags med tykke Pillarer, og derfor ikke lys, derimod, efter den gamle gothiske Tids SmaArchitektur, forsynet med mange Prydelser, af Billedhugger=Arbejde, rige Forgyldninger paa Prædikestolen, Orgelværket, Altaret og det høje Tralværk, som adskiller Choret fra Kirken. Jblandt Malerierne er et mærkeligt af Carl v. Man dern, staaende under Orgelværket lige over Indgangen under Taarnet, for hvilket den russiske Car Peter den første fortælles at have, under sin Nærværelse i Kjøbenhavn, budet 1,500 Rubler. Under Taarnet paa den søndre Side sees op til Taarnmuren fæstet et meget stort Crucifix af Træ, naaende næsten til Jorden, med en hosstaaende, Skammel. Dette Crucifix, Levning fra de katolske Tider, besøges flittigt og andægtigt, naar Kirken er aaben, af Katoliker. Man seer prægtige Skilderier, malede paa Kobbere af de største Mestere, og indfattede i Rammer, paa nogle Epitaphier, med firligt Billedhugger-Arbejde, i Choret og dets Omgang. Paa Muren imellem Pillerne under Vinduerne seer man adskillige af de ældgamle danske Adeliges Vaabner malede, men et langt større Antal af saadanne bleve, ved Kirkens indvendige Hovedreparation i Aaret 1741, ved Mur svendenes Skjødesløshed fordærvede og tildækkede ved Kirkens nye Overhvidtning; den gamle danske Adel, som efter brugelig Skik i fordums Tid lod sig ægtevie her i Kirken strax efter Froprædiken, lode altid deres Familievaaben fra begge Sider male paa Kirkevæggen. Langs under Vinduerne paa den saa kaldte kongelige Stol vare de danske Konger af den oldenborgske Stamme malede af de bedste Mestere i Bryststykker, og indfattede i Panelet. Kong Christian 6 og Dronning Sofie Magdalene med de øvrige høikongelige Personer hørte den 30te October 1736, da Jubelfesten i Anledning af Reformationen blev holdt, en Jubelprædiken, som Biskop Dr. Christen Worm holdt i denne Kirke, saasom Frue-Kirke den Gang endnu ikke var bleven gjenopbygt efter Jldebranden, men sammes Menighed havde sin Gudstjeneste i denne St. Nikolai Kirke. Under Vinduerne af andre Pulpitur Kirkestole ere Portraiter af Luther, Melanchton, Hans Tausen, Peter Palladius og flere, malede af de fortreffeligste Mestere. Altertavlen malet af Carl v. Mandern – o. s. v.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Af Conferentsraad og Generalpostdirektør Hans Seidelin blev 1718 stiftet, med kongl. Confirmation, en Onsdagsprædiken, ugentligen at holdes af Kirkens to Kapellaner skifteviis, hvorfor de skulle nyde hver 50 Slettedaler af den Kapital 4000 Slettedaler, som ved Fundats af 17 Januar 1718 af Stifteren blev hertil henlagt. Skoleholderen ved Kirkens fattige Skole skulde have 15 Slettedaler aarlig, og ti af Disciplene 5 Slette daler, for at synge paa den Dag. Denne Onsdagsprædiken begyndte den første Onsdag i Faste Efterat St. Nikolai Kirke var i den store Jldebrand 1795 bleven et Offer for Luerne, opstod det Spørgsmaal, om den burde igjen opbygges, Under 7 Jan. 1800 blev en Kommission derom nedsat (Coll. Tid. 1800 S. 70.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Ved kongl. Resol. 27 Juni 1800 (Rescr. 4 Juli s. A.) blev befalet, at den aldeles skulde nedlægges. (Coll. T. 1800 S. 424.) Endeel Medlemmer af Menigheden androge deres Ønske om, at Kirken igjen maatte blive opbygget; J Maj 1804 omgik en Kollektbog blandt Menighedens Medlemmer, til at indtegne hvad enhver, i Tilfælde at den afbrændte Kirke atter skulde opbygges, vilde give til denne Hensigts Fremme. Da værende residerende Kapellan Pawels holdt i den Anledning en Tale d. 13 Mai f. A. Mange tegnede sig for Bidrag dertil; og den tegnede Sum udgjorde 16,338 Rbd. Der var skrevet for g imod Sagen. (See Thaarups Jour. 3 H.S. 483 of. - Nyrup S. 555-7. - Om Nikolai Kirkes Opbyggelse. Til Menighedens Lemmer, og dem der interessere sig for dens Tarv.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Kbhavn. 1804. 16 S. 8. Dette lidet Skrift er af Kirkeværgerne; og indeholder den indgivne Ansøgning.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Ved kongl. Reskr. 21 Dec. 1804 til Magistraten blev fastsat: 1) at det skulde have sid Forblivende ved den kongl. Resol. af 27 Juni 1800, at Kirken skulde nedlægges. 2) at den til Kirken forhen henhørende Menighed skulde henlægges til Frue, Helliggeistes, Trinitatis, Garnisons og Holmens Kirker, efter en approberet Fordeling; tillige blev bestemt, hvilke Pensioner skulde betales for Kirkebetjenterne, samt Afgivt indtil videre paa de Kirkebetjente som ved Nikolai Menigheds Fordeling faae Tillæg. (Læses i Coll. Tid. 1804. Nr. 52 S. 817823). Den sidste offentlige Gudstjeneste for Menigheden holdtes d. 30 Juni 1805 ved en Tale af Pawels.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Ved Rescr. 31 Jan. 1806 blev bestemt, at Kirkens paa saare maatte overlades Helliggeists Menighed.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Ved kongl. Rescr. 14 Marts 1806 bleve Bestemmelser fastsatte om Fordeling af kirkelige Forretninger blandt de Præster, hvis Sogne have erholdt en Deel af den nedlagte Nikolai Kirkes Menighed.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Pavens Død.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
At Leo den 12te er død den 10 Februar, har Bladet allerede (i Nr. 19) berettet. Den lærde Bibliothekar Angelo Mai er overdraget at holde Ligtalen over den Afdøde, og Monsignor Testa at være beredt paa Velkomststalen til den nye Pave. Tidsskriftet Diario di Roma har om den afdøde Pave følgende Beretning: "Pave Leo den 12te, forhen Annibale della Genga, nedstammede fra en høi adelig spoletanisk Familie, og blev født den 2den August 1760 i Genga, et af Familiens Lehns-Godser. Efterat han havde bestyret de vigtigste Embeder og allerede var bleven udnævnt til Erke-Biskop af Tyrus in partibus, gjorde Hs. Hellighed Pius d. 7 ham i Konsistoriet af 8 Marts 1815 til Kardinal Præst, og senere til Biskop af Singaglig, til Erke-Præst i den lateraniske Sognekirke Liberiana og til Generalvikar. Den 28 September 1823 blev Leo den 12te ophøiet til den pavelige Stol, den 5 October derpaa blev han kronet og tog samme den 13 Juni 1824 i Besiddelse. Han forestod Kirken i 5 Aar 4 Maaneder og 13 Dage. Hans store Handlinger, ikke allene som Overhoved for Christenheden, men ogsaa som den pavelige Stats Souverrain, ere Jtalien, Europa og den hele katolske Verden bekjendte nok, og ville endnu i mange Aarhundreder glimre hæderligen saavel i de geistlige som i de Verdens Historiske Aarbøger. Han højtideligholdt det hellige Jubilæum, opfordrede ved fyrige Cirkulations-Breve de Troende til Bidrag til St. Pauls Kirkens Gjenopbyggelse, udryddede af Provinserne Maritima og Campagna Forbrydere, som i saa lang Tid havde havt deres Tilflugt der, og var elsket og højagtet af alle Europas Monarker, hvoraf nogle selv besøgte ham i hans Hovedstad. Han forskjønnede Rom, hævede Videnskaberne og Kunsterne, i det han forhøiede Professorernes Lønninger, formerede det vatikanske Bibliothek med rige og kostbare Bøger og det pavelige Museum med udmærkede Monumenter, indsatte de philosophiske og philologiske Kollegier, men fornemmelig en hellig Kongregation til særdeles Opsigt over Studierne. Han forordnede store Forbedringer ved Floden Aniene, hvorved han ligesom tilbagegav Staden Tivoli nyt Liv, udgav meget vise Love for Statsbestyrelsen, Justitsen og Handelen, tog der fromme Institut di Carita under sin særdeles Varetægt, bar omhyggelig Omsorg for Hospitalerne, og var i alle Henseender et Mønster som Overhyrde, Fyrste og Fader. Phansygarerne, en frygtelig ostindisk Røverslægt.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
De skrækkelige Mennesker, som med ovenstaaende Navn leve i Ostindien, blive næsten fra den spædeste Barndom opdragne til deres afskyelige Haandtering og aflægge allerede tidligen det Løvte, aldrig at skaane en Ulykkelig, som falde i deres Hænder. J hele Uger efterspore de Re sende, og naar de selv finde sig, for svage, saa give de deres Kammerater et Tegn, som kun er forstaaeligt for dem imellem sig, og vente roligen deres Ankomst. Jfølge denne Forbindelses Grund regler maa intet Mord udøves i en Omkreds af to Hundrede engelske Mile fra Phansygar Byerne, hvor de leve som Landmænd, heller ikke maae de, paa flere hundrede Mile indenfor den Egn, hvor Byttet er gjort, bringe det til Salg. Han højtideligholdt det hellige Jubilæum, opfordrede ved fyrige Cirkulations-Breve de Troende til Bidrag til St. Pauls Kirkens Gjenopbyggelse, udryddede af Provinserne Maritima og Campagna Forbrydere, som i saa lang Tid havde havt deres Tilflugt der, og var elsket og højagtet af alle Europas Monarker, hvoraf nogle selv besøgte ham i hans Hovedstad. Han forskjønnede Rom, hævede Videnskaberne og Kunsterne, i det han forhøiede Professorernes Lønninger, formerede det vatikanske Bibliothek med rige og kostbare Bøger og det pavelige Museum med udmærkede Monumenter, indsatte de philosophiske og philologiske Kollegier, men fornemmelig en hellig Kongregation til særdeles Opsigt over Studierne. Han forordnede store Forbedringer ved Floden Aniene, hvorved han ligesom tilbagegav Staden Tivoli nyt Liv, udgav meget vise Love for Statsbestyrelsen, Justitsen og Handelen, tog der fromme Institut di Carita under sin særdeles Varetægt, bar omhyggelig Omsorg for Hospitalerne, og var i alle Henseender et Mønster som Overhyrde, Fyrste og Fader. Phansygarerne, en frygtelig ostindisk Røverilægt.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
De skrækkelige Mennesker, som med ovenstaaende Navn leve i Ostindien, blive næsten fra den spædeste Barndom opdragne til deres afskyelige Haandtering og aflægge allerede tidligen det Løvte, aldrig at skaane en Ulykkelig, som falde i deros Hænder. J hele Uger eftersvore de Vei sende, og naar de selv finde sig, for svage, saa give de deres Kammerater et Tegn, som kun er forstaaeligt for dem imellem sig, og vente roligen deres Ankomst. Jfølge denne Forbindelses Grund regler maa intet Mord udøves i en Omkreds af to Hundrede engelske Mile fra Phansygar Byerne, hvor de leve som Landmænd, heller ikke maae de, paa flere hundrede Mile indenfor den Egn, hvor Byttet er gjort, bringe det til Salg. Ved intet i Verden, end ikke ved de mest lokkende Løvter, maae de lade sig bevæge til at skaane dens Liv, som de engang have angrebet, ved Angrebet maae de ogsaa betjene sig af deres Lands Vaaben, thi Brugen af Skydegevær er dem ikke tilladt. Alle Hobe af dette frygtelige Selskab, der udsendes i forskjellige Retninger, støde, naar de have draget igjennem en stor Deel af Asiens Provindser, sammen i et Smuthul ved Jungl, ikke langt fra Dehli, hvor det hele Bytte undersøges, classificeres, pakkes i Baller, ligesom det var ordentligt Kjøbmandsgods, og bliver derpaa uddelt iblandt samtlige Røvere, der, forklædte som Kjøbmænd, bringe det til den store Messe i Hurdwar, alle indianske Nationers Samlingsplads. Med Hornqvæget foretages først en almindelig Forandring: Hornene sauges af Oxerne, de hvide Køer farves sorte o. s. v., saa det endog for den virkelige Eier bliver umuligt, at gjenkjende sine. De livløse Gjenstande undersøges nøjagtigt, for at udslette ethvert Kiendetegn. De Dræbtes Klædningsstykker modtages af dem, der paa Torvene handle med gamle Klæder, Kostbarhederne af dem, der give sig ud for Juvelerere, og Vaabnene af dem, som paa disse Steder forestille Vaabensmede. Saasnart alle Foranstaltninger ere trufne, og Fordelingen er gjort, forbliver Enhver i sin Rolle, saa at de, endskjøndt de mødes paa et og samme Sted, hverken offentligen eller hemmeligen omgaaes hverandre. Naar alle Varer ere solgte, vender Enhver tilbage til sin Bye, hvor Beløbet da deles i lige Deele og Offringer anstilles til Tak for Expeditionernes Held. (L. B. d. B. H.) Lovbud for den selskabelige Underholdning (eode de conversation.)¬
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Et i Paris nylig udkommet lidet Skrift med denne Titel er i Mercure de France anmeldt paa følgende Maade: Abbed Delille har gjort et Digt over Conversationen, ligesom han engang har skrevet om de tre Riger, om Indbildningskraften etc., lutter Digte, som man næsten ikke mere læser, og Gud veed, om vor Abbed, som vor Tidsalders Godmodighed beskedent kalder den franske Milton, havde levet nogle halvhundrede Aar længer, hvor mange didaktiske og beskrivende Digte der da vilde have udkommet fra denne Fabrik. Saaledes har Delille ogsaa versificeret den selskabelige Underholdning, det vil sige han har indklædet den Prosa, som Duclos, la Bruydre, Theophrast og andre Moralister have skrevet, i temmeligen velklingende Vers; men alle disse ere didactiske og beskrivende – kjedsommelige, og bevise intet. Dog var der noget i den valgte Gjenstand, noget mere end Billeder og Madrigaler, blandede med Epigrammer, noget, som uagtet en mileviid Frastand forraadede den søde, den pompadouriske Abbed. Da Delille absolut skulde gjøre et Digt fordi, som man sagde, Madam Delille forlangte halvtredsindstyve Vers af den ægteskabelige Muse, førend hun tillod ham – at spise Frokost, saa burde han istedet for denne enstonende og sørgmodige Nomenclatur, istedetfor dette brammende Gallerie af Originaler have fastsat Regler og Grundsætninger, kort have givet sin Gjenstand er Motiv eller et Paaskud fra Almeengavnligheds Synspunkter; han havde derfor ikke desto mindre faaet sin Frokost.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Det, som den franske Milton i Naadens Aar 1806 enten ikke har forstaaet eller villet bringe i Vers, har en Skribent søgt at give i simpel og lav Prosa, som man engang kaldte det. Det af hans Forgænger behandlede Thema er endnu nyt uagtet hans tre tusinde Riim, og Conversationen, spiller, ikke mindre end i den keiserlige Epoches Tid, en meget activ, meget vigtig Rolle i det selskabelige Liv. Spørger man Ærgjerrighedens Annaler, eller Historien, om de besynderlige Lykketræf, som sætte Hverdags-Menneskene i Forundring, vilman see, hvortil man har at holde sig i Henseende til pludselige Fremskridt. De fleste Mænd, om i vore Dage beklæde de bedste Pladser i Statsbestyrelsen have ikkun deres Held, de Kredse, hvori de have videt at gjøre sig bemærkede, at takke for deres pludselige Stigen. Jmod en Embedsmand, hvis Kraft og Talenters Overvægt har ladet ham stige op over den store Hob, finder man halvhundrede, hvis hele Fortjeneste bestaaer i at være hvad man kalder en elskværdig Mand. En elskværdig Mand veed stedse nok, for at kunne være Præfect eller General-Casserer, Divisions Chef i Ministerium for det Indre eller Statsraad.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Hvor mange Embedsmænd af første og anden Rang have ikke fuldendt deres Læreaar i Bestyrelsen af en Phrynes Boudoir, naar hun var en General-Directørs eller Porteseuille Ministers Tilbedede. Hvor mange Excellencer, der bære deres vigtige Person i prægtige Equipager til Skue have ikke selv begyndt med at være elskværdige Mænd, og aldeles ikke mere end det, Allevegne antagne formedelst deres Aands Behagelighed, det henrykkende ved deres Underholdning, maae disse Lykkens Yndlinge gjennemvandre Hovedstadens Salons, sidde ved Rigmændenes Borde, betale deres Couverts med Bonmots, med opfinderiske og vittige Fortællinger om Dagsnyhederne. De begynde med at prise sig heel lykkelige ved at høres med Velvillie, og de ende med at gjøre sig uundværlige. Husets Dame roser disse underholdende Gjæsters gode Egenskaber og Fortrin. Umærkeligt udbreder Rygtet sig herom, og skulde man ikke troe en Dame paa hendes Ord, naar hun er af høi Rang, sin Dannelse, giver fortreffelige Dineer, og forbinder i glimrende Soireer et Udvalg af Hovedstadens Selskabspersoner. Der maa endeligen frembyde sig en Leilighed til at gjøre saadan Ros indlysende. Med en lille Post som Privat-Secretair begynder man en Fremtid fuld af Glands og Magt, thi saaledes debutere stedse de, som speculere paa Porteseuiller; de stille dem tætved Siden eller bagved den Minister, som de engang skal følge efter, ligesom for lettere at gribe det rette Øjeblik, eller at have en kortere Vei for sig. - Conversationens Lovgiver, har en vanskelig Opgave at løse; de fleste Grundsætninger, som blive udviklede i de sindrigt inddeelte Titler og Capitler, ere meget gode, men Anvendelsen, Anvendelsen, Formaaer Skriftet at indgyde en enfoldig Dumrian Aand, at forbedre en slet Opdragelses Feil, og vil den Mand der ikke har studeret Hr. Homon i Conversationens Coder, finde noget hvormed han kan raade Bod paa de uundværlige Ting. Vi tvivle derpaa, og Forfatteren har fandsynligviis selv forudseet disse Jndvendinger. Jmidlertid gives der vel en fuldkomnere Lovbog paa denne Jord, og mon der vel iblandt de 6 Coderer, som den bindrige Samling af franske Love danner, gives en eneste, som ikke frembyder Anledning til uendeligen mange Controverser og til modsigende Udtydninger, Spørg de Pladerende, som i dette Øjeblik fryse i de store Sale i Justits Palladset, spørg alle Advocater, Procuratorer og tutti quanti, som leve af den lovlige Tvetydighed og de retlige Gaader, hvad de tænke om Lovbøgernes positive Mening, og om paalidelig Anvendelse af Artiklerne, Visseligen er det en god Trøst for Pludrernes Mentor. Conversationens Coder er inddeelt i Titler, Capitler, Anvendelser og Maximer. Der er Aand og Jagttagelser i dette lille Værk, en Forklaring over Motiverne, der udvikle Conversationens Indflydelse; det er et Arbeide, der vidner om den mest øvede Skribent. J det hele er denne lille Bog en behagelig Lecture og indeholder mange nyttige Grundsætninger, som Læseren kan lægge sig paa Hjertet og benytte. (L. B. d. B. H. 372.)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Jndenlandske Efterretninger. Den 12te Marts festligholdt Regentsianerne deres elskede Provst, Professor Ridd. af Dr. R. Nyerups 70aarige Fødselsdag. En Sang, forfattet af Studiosus Theol. Fr. Schiøtt, og Melodien componeret af Hr. Professor Weyse blev paa Gaarden uden for Professor Nyerups Vinduer afsungen under Fakkelskin, og accompagneret af blæsende Instrumenter. Regentsen var imod Gaarden illumineret, og i et af Vinduerne lige over for Professor Nyerups Værelser var anbragt et skjønt, af Hr. Stud. Theol. Meyer besørget brillant Transparent, der forestillede en Stierne, og i hvis Midte saaes et bekrandset N. Om Formiddagen var ved en Deputation af Regentsianere blevet bragt Professoren hans Portrait i Glas og Ramme, med Anmodning at det maatte bevares i Provsteboligen, som et Minde om deres Kierlighed til deres Foresatte. Den afsungne Sang var følgende: Gjennem Ruden Lyset blinker J den gamle, kjære Gaard Festlig Glæde atter vinker Skaren, som herude staaer. Stjernens Straaler hisset tindre Funklende i natlig Glands, Og i Ynglingbrystets Indre Gløder Hjertets vakte Sands. Nyerup. - Musas unge Sønner Jublende forsamle her: Vor Taknemlighed paaskjønner, Rørt din Virken og dit Værd, Hvad vi føle, maa vi sjunge Uden Skrømt fra Sjælens Grund, Dybt skal gamle Muur gjenrunge: Det er Nyerups Fødselstund.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Sandheds klare Sølv forruster, Tiden bleger Skriftets Blæk Men en mægtig Aand bortpuster Støvet af de vise Træk Oldtids stærke Tone knytter Atter sig til Nutids Favn; Hver, som ret til Saga lytter. Han skal nævne Nyerups Navn. Kløgt og Kraft maa hærde Staalet, Skialdens Vaar er længe grøn; Syvti Aar er ikke Maalet For Minervas bedste Søn. Derfor er der lyst hernede, Stjernen vel vort Qvad forstaaer, Danmarks Musasønner bede: Nyerup leve mange Aar!
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Constantinopels Erobring 1453. Under frygteligt Brøl og tørstende efter Blod trængte Tyrkerne d. 29 Mai f. A. ind i Staden. De myrdede værgeløse Mænd, Qvinder og Børn i Tusindtal. Alt, hvad som blot kunde, flygtede ind i Sophiekirken, fordi man troede, at Barbarerne vilde have Agtelse for Stedets Hellighed, men Alle bleve myrdede paa nogle saa nær, der sparedes i endnu skrækkeligere Hensigter end Døden. hundrede Tusind Tyrker tilfredsstillede deres Rovgjerrighed, deres vilde Grusomhed og dyriske Lyst. Indbyggernes Elendighed oversteg al Forestilling. Tre Dage og Nætter gjenlød Luften af deres Skrig. Hylende løb Hundene ud paa Marken eller sprang i Havet. Efter tre Dages Forløb bleve de faa Christne, man havde sparet til Seierherrens grusomme Hensigter, drevne som Qvæg ud i Marken. Nu holdt Sultanen sit Jndtog, snart standsedes hans Hest af Ligdynger og snart maatte den vade gjennem Damme af Blod. J Sophiekirken gav han sin Pascha og Officierer et Gjæstebud og imidlertid gav han befaling, at dræbe en stor Mængde af hans Fanger. Paa denne Maade blev Constantinopel ophøiet til det tyrkiske Riges Hovedsæde. Under den simple, men noget gaadefulde Titel: The Gold headed Cane. London 1828 (Stokken med Guldknap) er udkommet et for Medicinen og det forløbne Aarhundrede meget interessant Skrift. Det er Memoirer, som fortælles paa en ret behagelig og aandrig Maade af en Stok, som har havt den sjeldne Lykke at være i fem berømte engelske Lægers Haand i næsten 140 Aar. Først bar Radeliffe den, siden den berømte Mead, saa Askew, Pitcarn og tilsidst Baillie, hvilke, den ene efter den Anden arvede samme, indtil, efter Baillies Død i A. 1823, dennes Enke forærede College of Physicians i London den, hvor den nu opbevares i et Skab. Disse Memoirer, begynde med Radeliffs Levnet. Han var vist een af de rigeste Læger, der nogensinde have været til, thi han efterlod 80,000 Pd. St., hvilke, efter hans Død, for størstedelen tilfaldt Universitetet i Oxford. Allene til at bygge det berømte Bibliothek, der bærer hans Navn bestemte 40,000 Pd. St. Desforuden har Oxford ham at takke for sit smukke Observatorium, et Sygehuus for 100 Personer og Stipendier for to unge Medicinere til at gjøre paa tre til fem Aar en videnskabelig Reise. Efter Radeliffes Død arvedes Stokken af den berømte Mead, der, allerede som ung Læge, havde vidst at vinde den Afdødes Opmærksomhed og Yndest; thi da denne engang spaaede ham, at han, efter hans Død, vilde komme paa Medicinens Trone, i London, saa nægtede Mead det med den artige bemærkning: at da, ligesom efter Alexanders Død, Radeliffs Trone vil vorde deelt blandt hans Efterfølgere.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-14
Man vil sige, at der gives i London ikke mindre end 7000 Tiggere, og at enhver af disse overhovedet regnet, dagligen fortjener 2 Sh., saa at deres hele Fortjenestes Beløb for en Dag udgjør 700 Pund St. Enhver af dem har sit Yndlings-Tilflugtsted, hvor han tilbringer Natten. J nogle af disse Huse staaer et Menneske i Døren, for at indkassere Pengene, for 3 Pence faaer Tiggeren Halm, for 4 Pence reent Halm, og for 6 Pence en Madras, til at sove paa. Førend Tiggerne gaae bort om Morgenen, undersøge Husets Tjenere, om ogsaa intet er blevet stiaalet og derpaa bliver dem tilstedt at gaae ud paa Gaden, som man løslader Fanger af Fængsler, og komme igjen om Aftenen. Hvert Aar have de en stor Sammenkomst, og hver Dag deele de dem i bestemte Selskaber, af hvilke ethvert har sin særdeles Plads, saaledes at det hele Selskab efter en vis Orden erholder det meest indbringende Sted, og opholder sig der en halv Time eller længere, ligesom de ere komne overeens om. Man antager, at enhver Tigger daglig udgiver 2 Sh. Deres Jndkomster ere meget forskjellige, nogle fortjene henved 5 Sh. Culturen er stegen meget blandt Tiggerne, ligesom og deres Agtelse for andres Eiendom. Man seer ikke mere, som tilforn, i Sovehusene at Lagnerne (til at sikre dem for at de ikke skulle blive stiaalne) ere mærkede med store røde Bogstaver, som f. Ex. "M., Jordan, Divt-Gaden, hold paa Tyven, og det sidste Spiseqvarteer, hvor Kniv og Gaffel var lænket til Bordet, var et paa den sydlige Side af Highstreet (St. Giles), som blev holdt af en Mand ved Navn Folsell. Den største Deel Tig gere bestaaer af Bedragere, og især ere meget faa af dem, der forestille sig at være lamme, det virkeligen. Turner, en velhavende Betler, giver undertiden 50 Sh. ugentlig for sin Kost, og anslaaer sin Tid til 1 Sh. for Timen. Hans Kone holder et Akademie for unge Fruentimmer, hvori Børnene blive underrettede om Betleriets Kunster og Hemmeligheder. (L. 6.)