Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-08-10
Blandede Efterretninger. Napoleon Bonapartes sidste Levetid, og Sygdom. (Slutning; see forr. No.) andet Papir, som ligeledes blev reddet, indeholdt følgende bemærkning: Lacedæmonerne elskede al den Ulykke og hvert Onde, der hefte ved Lasten, og hver Tvang, Dyden kræver. De vare hverken Fædre eller Ægtefæller, og dog havde de ingen af det regelløse Livs Nydelser; de gjorde sig til Slaver, for at være Herrer, og Erobrere." – Efter Landingen paa St. Helena fik han Doctor O Meara til Læge. En Strid med Øens Gouverneur tvang ham for to Aar siden til at vende tilbage til Europa. Ved hans Tilbagekomst til Engelland, bekjendtgjorde han sin Mening om den Sundhedstilstand, hvori han efterlod Fangen, og om Climatets Medaarsag til hans Sygdoms muelige Forværrelse. Nogle Maaneder førend Ex=Keiseren døde, og da endnu ingen tænkte paa, at hans Endeligt kunde være saa nær, læste han Anmeldelsen af dette Værk, og ønskede at kunne faae det, men man sendte ham det ikke. J de sidste Dage af Januar beklagede han sig over fuldkommen Pengemangel, der var en Følge af Forsinkelse af de Remisser, han ventede. Han lod Marquis v. Montchanel, den franske Regjerings Commissair, anmode om, at Øens Gouverneur skulde forstrække ham med 500 Pd. St., som Hertugen af Leuchtenberg, ved Huset Baring i London, vilde betale igjen. - Da den engelske Capitain Poppleton paa St. Helena tog Afskeed med Bonaparte, overrakte Keiseren ham en med Diamanter besat Daase, og sagde: Adien, min Ven, dette er den eneste Ubetydelighed, der blev mig tilovers. Jeg giver Dem den, paa det De, efter min Død, kan forevise den, som et Pant paa min Taknemmelighed. - Ex=Keiseren havde i Longwood to smaa Malerier af lige Størrelse, som han ofte stod stille for, det ene forestillede hans Kroning med Josephine; det andet hans Formæling med Maria Louise. - Den Time, da han skulde opgive alle disse dyrebare Erindringer, var nærved at slaae. Uden at være belavet paa Døden, var han dog beredt paa at døe, fordi han følte sin Sygdoms Tiltagelse, endskjøndt han endnu var langt fra Livets sædvanlige Maal. Hans Jndbildningskraft var endnu stedse saa virksom hans Aand endnu stedse saa ung, som i hans Hæders skjønne Dage. Hans Skjebne allene ældedes; hans Stierne var blegnet, hans Lykke forslidt. - Den 15 Mai, efterat han paa et afliggende Sted, i nogen Afstand fra Longwood, nærved en Kilde, han ofte drak af, havde spiist Frokost, befandt han sig pludseligen meget ilde. Han gik tilbage til Longwood, men vilde ikke lægge sig i Sengen, satte sig derimod paa en Stol, og slumrede nogle Øjeblikke. Til Middag spiste han kun lidt. Efter Maaltidet kastede han sig paa en liden Feldtseng, som han havde medbragt fra Frankrige, og som han forhen betiente sig af paa sine Feldttoge. Siden hans Ophold paa St. Helena nød han ofte paa denne Seng nogen Hvile. Denne Gang sov han adskillige Timer paa samme. Derpaa stod han op, modtog nogle Personer, med hvilke han talte om sin Upasselighed. Jmidlertid vilde han dog ikke gaae til Sengs, førend til det sædvanlige Klokkestæt. Udtog af en Skrivelse fra Hr. Philip Novare, een af Keiserens Kammertjenere. Det var d. 17 Marts at Keiseren, da han vaagnede, fik det afgjørende Anstød, hvoraf han døde. Jeg var i den lille blaa Sahl, hvorfra jeg, efterat have bragt Theebordet i Orden, gik igjennem det til Billardet førende Gallerie, da en liden Mulat, som Hr. Marchand havde taget i sin særdeles Tjeneste, kom ganske aandeløst løbende, for at sige mig, at hans Herre vilde tale med mig. Keiseren døer, tilføiede Barnet. Jeg ilede flux igjennem to Forcabinetter, og traadte ind igjennem Garderobecabinettet. Keiseren saa halv paaklædt paa en Rørstoel, og lugtede paa den Naphta, som Hr. Antomarchi, hans Læge, holdt for ham. Hs. Majestæt var bleg. Hr. Marchand kom til mig, og sagde: jeg betjener mig af John for et Øjeblik til at sende ham til Stormarchallen; Hs. Maj. befinder sig siden et Qvarteerstid meget slet, og da han ved sit Tilfælde to til tre Gange har skreget ganske høit, saa frygter jeg for, at det kunde have Følger. Jeg troer Stormarchallen er i Staden; men hans Gemalinde vil være der, og det var dog altid en stor Trøst for Hs. Maj., der allerede adskillige Gange har sagt: hvad vil Bertrand sige Mad. Bertrand, vil være meget bevæget; man dølger dette Tilfælde for hende. Desuagtet, vedblev Hr. Marchand, troer jeg Forsigtigheden kræver, at jeg lader hende komme. Beviis mig, under Johns korte Fraværelse, den Godhed, kjere Philip, at blive i Forenbinettet. Keiseren slog Øinene op, og lagde Mærke til, at hans Kammertjener talte sagte med mig i Vinduet. Hvad er der raabte han, i det han sprang hurtigen op. Det er Philip, svarede Marchand; han har hørt nogen Støi, og er kommen for at høre, om der er tilstødt Deres Maj. noget. Her udstødte Keiseren et afbrudt Suk, som jeg vel kunde kalde et Skrig. Han satte sig ned igjen, og, læggende sin Haand paa Brystet, som han ganske havde blottet, sagde han med undertrykt Stemme, der, der er det Hr. Antomarchi følte Pulsen og holdt Flasken med Naphta eller Alcali, jeg veed ikke hvilket det var, hen for ham. "Jh, nei, svarede Keiseren, stødende den utaalmodigen fra sig, det er ikke Svaghed, det er Kraft, der knuser mig, det er Livet, som dræber mig"! Derpaa sprang han til det halvaabne Vindue, hvor jeg stod, lukkede det med en vis Heftighed ganske op, og kastende et hurtigt Blik til Himlen, udraabte han: "Den syv og tyvende Marts, Paa den Dag for sex Aar var der Skyer paa Himlen (han kom den Gang paa sin Marsch fra Elba til Paris gjennem Auxerre, og paa St. Helena er Himlen stedse skyfri); vendende sig levende omkring føiede han halvlydt til: "Ak, jeg vilde være helbredet, dersom jeg saae disse Skyer igjen. - Kammertjeneren og Lægen bade ham at lægge sig igjen, og da han igjen lagde sig i Sengen, saae jeg ham tage Lægens Haand, lægge den paa sin blottede Mave, og hørte ham sige følgende Ord: "Det er en Slagterkniv, Dehar stødt mig herind, og De har ladet blive Bladet i Saaret."