Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-04-30
Confirmationens Jndførelse gav vel nogle faa Præster i de meget store Stæder noget Tillæg, ligesom og Agerdyrkningens Forbedring, og i de senere Tider for Krigen Kornprisernes Stigen, gav Landsbypræsterne noget blidere Udsigter; men den allerede da meget kostbarere Levemaade og de stedse stigende Paalæg, toge meget mere bort end hine gav, og det maatte derfor stedse blive vanskeligere for den geistlige Mand at ernære sig. Hvor der da ikke var tilstrækkeligt for en ugivt Mand, der kan da meget mindre være det Fornødne til en givt, ofte med en meget stor Familie. Geistlighedens Giftermaal bliver da den første og vigtigste Kilde til deres Ødelæggelse. Reformatorens egen Hustrue maatte derover friste det sørgeligste Liv, og selv maatte hun anholde om en liden Understøttelse fra Kongen af Danmark. De efterfølgende Præster maatte end mere beklage dette uforsigtige Skridt, der satte dem og mangfoldige Uskyldige i en høist sørgelig Forfatning, og det dog paa en Tid, da Pigerne opdroges til Huuslighed og Tarvelighed; men hvorledes maatte den vel siden blive, da dette ophørte, 2. Men paa Præsteembederne, indrettede og doterede ikkun for en enlig Mand, men nu efter Reformationen beklædte af en givt Mand med Familie, hvilede ikke allene Byrden af denne Families Underholdning, men ogsaa som en let forudseelig Følge deraf, da ingen anden Udvei var, naar Enken ikke ved Giftermaal kund blive forsørget af Eftermand, Pensioner til Formands Enker af de Kald, der ofte ikke engankunde ernære den enlige Præst standsmæssig. Danske Lov 21310 og senere Reskriptet af 10 April 1744, bestemte disse Enkepensioner saaledes, at de ikke maatte overstige 1/2 Deel af Kaldets visse Jndtægter; at den skulde af Prov steen og 2de Præster, som han selv udnævnede, sættes efter Kaldets og Enkens Vilkaar, og eftersom Kaldets Forfatning var paa den Tid samme skulde sættes. Praxis heri er nok meget forskjellig, nogle Steder tages endog de uvisse Jndtægter med og betragtes som visse. Overalt er det en stor Byrde, som i de senere 50 Aar er gradviis stegen efter Enkernes Fornødenheder, ligesom Præstekaldenes Jndtægter ere aftagne *). Klagerne ere derover ogsaa almindelige; men man vidste ingen anden Udvei til at bøde paa de ulykkelige Præsteenkers Kaar efter Reformationen. Enkekasser havdes ikke, og havde man end havt dem, vilde Præsternes store Armod ikke tilladt dem, deri at gjøre noget klækkeligt Ind*) Hvortil jeg ikke finder at man har lagt Mærke, hvilket neppe skulde være begribeligt, hvis man ikke saae mange Beviser derpaa. Saaledes er i Aarene 17801790 paa Vedkommendes Ansøgning, mange Steder bestemt en vis Sum til Enkepension, hvilken man da efter Tidsomstændighederne maa have anseet som passelig, og sandsynlig saa høi som muligt; men flere Steder ere disse bestemte Pensioner til Enkerne igjen ophævede og forøgede med det tredobbelte. Men ere da og Kaldene i samme Tid, 1790-1825, blevne tre Gange bedre? Dette maa vist nok meget paatvivles. Man har Grund til at troe, at Kaldene ere blevne 3 Gange slettere. Dette dog kun et Exempel iblandt mange. skud. Hvilken bedrøvelig Forfatning Enkerne da vare i, det skildres hos den Tids Skribenter, med de sørgeligste Farver. Men det var endnu ikke nok med den Byrde, een Enke lagde paa Præstekaldet. Det var Præsten tilladt at givte sig, ikke allene eengang, men endog flere Gange, saa ofte han vilde, og de lutherske Præster have kun alt for meget betjent sig af denne Tilladelse. Gamle Mænd givtede sig med unge Enker, ja vi have havt Præster, ja endog Biskopper, der i deres 70 til 80 Aar have givtet sig med unge Piger. Dette maatte efterlade en ung Enke paa Kaldet og en evig Enkepension, ligesom og derved lagdes en fast Udgivt paa høist uvisse Jndtægter, hvilken endnu mere blev byrdefuld derved, at Biskopperne og Amtsprovsterne gjorde den Indretning, at Betalingsterminen ansattes qvartaliter, og at følgelig Pensionen ligesom Skatter og Rigsbankrenter, skulde erlægges prænumerando, længe for de Jndtægter faldt, hvoraf Enkepensionen skulde svares. Tienden, som Kaldets Hovedindtægt, er i Almindelighed først forfalden til Betaling naar Kapitelstaxt er sat, og Betalingen kan uddrages indtil St. Hansdag næste Aar, og de uformuende og fattige Sognefolk maa Præsten, der efter Religionens hellige Bud maa og børløve Barmhiertighed, undertiden eftergive deres Skyld til ham. Offere og Accidencer ere, udenfor Kjøbenhavn og maaskee Odense, saa yderst ubetydelige, at de ikke forslaae til de daglig løbende Udgivter i Huset, meget mindre til desforuden deraf at udrede Pensioner og Skatter og Rigsbankrenter; derfor staaer ogsaa Præsten som oftest tilbage med alt dette, og maa døje alt det Krænkende og Forhaanende, som er forbunden med at han ikke kan betale de ham paalagte Byrder i rette Tid, og en vanskelig Sag bliver ved Betalingsmaaden endnu vanskeligere. Det vilde da her være en vigtig Lettelse for Geistligheden, saalænge den ikke har en Enkekasse, og den ikke formaaer at sætte det Fornødne i for dens Enker, naar Præsterne vilde afholde sig i det mindste fra det andet Ægteskab, og man maatte ønske, at det andet Ægteskab i det mindste maatte blive aldeles forbudt de gamle bedagede Mænd med de unge Enker og unge Piger, hvilket nu ikke er saa sjeldent, og umueligt kan hædre den geistlige Stand. Geistligheden maa imidlertid med Glæde og Taknemmelighed erindre, at den Kongelige Commission, der var nedsat til dens Kaars Forbedring, har gjennemskuet denne Punct og ladet den blive Gienstand for Høisammes Jndstilling til Majestæten, saa at den tør haabe, naar Tiderne tillade det, at see denne svære Udgivt til Enker at ophøre og Pensionerne lagte paa en dertil oprettet Enkekasse, hvori de Geistlige, der ønske at indgaae Ægteskab og troe samme passende for deres Stilling, kunne gjøre passende Indskud, og befrie Eftermand for at bære en Byrde, der er ham uvedkommende, og som, i Forbindelse med de mange andre, maa gjøre ham aldeles modløs. 3. Vel ikke i saa viid en Kreds, som Enke pensionerne, men til en langt større Uhelds Frembringelse og til det totale Ruin, hvor de bevilgedes, have Pensioner til Formand virket og endnu virke, hvilket og let vil indsees, naar man kun vil have det for Øje, at disse Embeder ikkun ere doterede for en eenlig Mand, og det vist de allerfleste Steder maadelig nok, og desforuden skal udrede alle andre Byrder, som i Tidens Længde ere paalagte. Det blev imidlertid strax efter Reformationen Skik, at den personelle Capellan eller Hjelpepræst, den gamle Mand havde, tjente ham saalænge, at Embedet, tilligemed Datteren, blev ham efter indbyrdes Overeenskomst afstaaet imod uforandret Ophold i Gaarden sin Levetid. Denne Afstaaelse skete med Vedkommendes Samtykke, og ingen Hindring blev der lagt fra vedkommende Authoriteters Side. Ofte fik Sønnen og Faderens Kald, og forsørgede saaledes Familien uden nogen trykkende Byrde, thi man vedblev at leve som een Familie, og Pengendgivter til den gamle Fader eller Svigerfader kjendtes enten ikke, eller vare høist ubetydelige. Klæder havde de, kun Føden var det om at gjøre, og den var ikke saa vanskelig at udrede ved fælleds Bord. Hverken Embedsbolig eller Jord eller Tiender vare beskattede eller be heftede. Saavel den gamle Olding, som den yngre tiltrædende Præst befandt sig vel derved, og Klager hørtes ikke. Men nu opkom en anden Periode. Den frivillige Overeenskomst mellem den gamle Sognepræst og hans Capellan eller anden Mand, om Afstaaelsen af Kaldet mod Ophold i Huset, blev ikke meere bevilget, uden paa Proprietairgodser, og ofte ikke engang her mere, da Proprietairkaldene bleve Afsætnings steder for Hovedgaardenes Hovmestre og Informatorer. Personelcapellaner bleve nu mere og mere vanskelige at erholde, da den afgaaende Præst vel maatte resignere formedelst Alder og Skrøbelighed, men ikke accordere Nogen Kaldet, og hine desforuden skulde tjene i 7 Aar, førend de maatte søge Befordring. Resignationer bleve da og sjeldnere, og de fleste gamle Mænd forbleve i Embedet til deres Død, naar det var dem mueligt at erholde en Medhielper paa nogenledes taalelige Vilkaar, da deels Sønnen lettede Faderen Embedets Byrder, deels de theologiske Candidater, som vanskelig kunde ernære sig i Hovedstaden, gjerne modtoge denne Forsørgelse. Reskriptet af 29 Nov. 1789 udkom, der ansaae det i visse Tilfælde tjenligere, at Præsten reent ud resignerede Embedet, imod at erholde en efter dets Jndkomster passende Pension (NB. af Embedet). Ved samme Tid begyndte den Mening at yttre sig, at de gamle Præster ikke vilde være den nylig opkomne Skole reformation gunstige, ligesaa lidet som den paa samme Tid opkomme friere Tænkning over religiøse. Gjenstande, hvilken man gjerne vilde befordre.