Viborger Samler, 1828-04-28
Jndsenderen heraf paaskjønner fuldelig den ædle Hensigt, som Forfatteren af det i Samleren No. 50 under Indsendt indrykkede Stykke, har lagt for Dagen - saameget Mere, som og han er Fædrelandets og Menneskehedens Ven, ligemeget om den befinder sig i Europa, Asien, Afrika og Amerika o. s. v. Men - han troer dog at burde belyse dette noget Nøiere. - Han formoder, at vedkommende Jurisdictioner og Præster, hvor de gamle, saakaldte Natmandsfolk, boede, levede og havde Tilhold, maa sande: at denne Menneskeklasse, kan den end ikke rangere med Taterne, hvis gamle Qvinder spaae af Hænderne og hvis Mænd og Børn, muligt ere et Slags fornemmere Kieltringer end Natmændene, dog nu tildags mærkeligen har aftaget. - Den allerførste Embedsmand i Jylland, (der, skjøndt ufortjent, i Hovedstadens Sladdermundekunstsprog hedder, dum og ja vel erkedum imod de superkloge Hovedstadsindbyggere - Ja, Gud see i Naade til hver Siel lænder og Jyde, der dog ere de gamle Gother) var Amtmanden over Ringkjøbing Amt, Etatsraad Hansen, der forlængst er død. Denne fordomsfri Mand, og Natmændspakket ud af sit Amt - satte Børnene til Bønder som Tjenestefolk (der paa den Tid var som en Malurtstilk paa Almeenhedens Tunge.) - og, han reensede sit Amt for disse Øglereder i Menneskesomfundet - Andre enkelte Stæder, hvor Over og Underøvrighed ikke brød sig om denne Embeds iver (og man kunde vel nævne dem, hvis de Døde ikke bør hvile) gik det anderledes til. Jmidlertid bør Man og ikke nægte: At denne farlige Menneskerace, endnu mere i de senere Aar har aftaget; deels 1) fordi Almuen nu ikke anseer det for uærligt, at tage Skindet af Heste, hvis Kjød nu endog giver Kraftsupper og Menneskeføde; ikke at tale om, at visse Smaahuses Renovation og Skorstenes Reens ninger enten forrettes af Gaardens egne Folk, eller, hvad det Sidste angaaer, gjerne forrettes af Kjøbstædskorsteensfeieren eller hans Folk og deels B) fordi slige omtalte Polygamier og Svinegamier ikke lettelig finde Sted uden hvor vedkommende Præster tage slige Bekraschiter til Alters døbe deres Børn, vie dem (som for 40 til 50 Aar jævnlig fandt Sted, og hvor Øvrighederne agte det under Deres Værdighed at befrie Landet fra sligt Kieltringpak - og skille Samfundet ved denne Pestbyld i Menneskelivet." Herom nok! - Mad. Catalani har slæbt Penge fra dette ikke rige Land; Hun forfærdede Tilhørernes Ører, Roat ligesaa deres Øme. Disse Livets Meteorer skues og beundres udbasunes i Dagbladene som Væsner af høiere Regioner, nedsendte af Himlen for at glæde Vi usle Jordens Kryb. Hvad virkede ikke Abbed Voglers OrgelmusikPinettis og Jones Taskenspillerkonster, Naar Natur og Kunst drives til de største Høider, forfærde de den tilskuende Almeenhed. Her er nu endelig tilbage at besvare: "Om det er Ret eller Uret, at samle og give til de ulykkelige Grækere." Fra Menneskehedens Side er det vist nok Ret og Ædeelt. Dog, naar vi behage at see til Siderne og kaste Øiet rundtom i vort Land, ville vi snart, naar vi ikke forsmaae at besøge de Fattiges og Huusarmes Vraaer, besee deres Senge reedte med Noget, som de Rige ikke byde deres Hunde at ligge paa, neppe Halm, end sige Sengeklæder; hvor Sunde og Svage, Børn, Ældre og Oldinge mangle Stole, Bord, Jldebrændsel og en Pialt at dække sig med om Natten, naar man fre Sligt, var det da ikke ædelt handlet, om de vort Lands Velgiørende og Ædle samlede en Fond især i hver Kjøbstæd, for derfor at bygge som i Kjøbenhavn Trostens Boliger og som i Randers og muligt flere Stæder) Fattighuse, hvor slige Ulykkelige erholdte fri og anstændig Bopæl og Sengeklæder, Hertil bør billig regnes enten Penge eller Fødevahre og Brændsel til de elendige afkræftede og halvdøde Gamle, fri Læge og Medicin, og til de Yni Arbeide. Hvad er vel, Borgere, vor Tale om Menneskefølelse og Omhed, Godhed og Ædelmod, naar det kuns vises mod den Rige, den Utrængende, Vennen og Veninden, Det er Jntet; vi give, som Skriften siger for at faae dobbelt igjen. Men der, hvor ingen Giengield kan tænkes i Fattigsraaen, udsser der Eders Gaver og, J skulle hoste Frugten deraf. Hvad virkede ikke de i vor nyere Tid hendøde Ædle Vinterfeldt og Sølling for Armodsmennesket? Foruden de Mange mig ubekjendte, der baade her i Danmark og andetsteds havde varmtslaaende Hjerte for den Fattige, O, Borgere, det er tunge at blive fattig, venneløs og forladt, Ofte er Armoden uforskyldt for vort kortseende Øie; men, er den endog fremkaldet ved Feiltrin, Misgreb og andre Menneskers Ondskab; saa er det dog Kristenpligt at reise den Faldne, klæde den Nogne og mætte den Hungrige. Lønnen derfor vil ikke blive borte. Lader os sætte i denne Sparekasse og spille i dette Lotteterie, - S.