Aalborg Stiftstidende, 1841-12-16
Hr. J. Nathansen aus Copenhagens bekjendtgjør i Kiels Correspondentsbl.: at den 17de d. vilde 3 af hans Halvblodshingste indtræffe til Kiel, for den 19de d. at afgaae til Haderslev Amt, hvor disse og 3 andre af hans Halvblodshingste ere bestemte til at forbedre Hesteavlen. Hingstene ere Cheer, Alexander og Young Wellesley, der, siger Hr. N., have givet den første theoretiske Vete, rinair i Kjøbenhavn, Dr. Neergaard, Anledning til at udgive tvende Bøger i Trykken, og at bereise hele Jylland, til Gavn for Hesteavlen i hiin Provinds. Det var desaarsag at ønske, at Hr. Dr. Neergaard nu vilde foretage en Reise til Haderslev, for ogsaa at gjøre sit Talent gjældende i dette Amt, paa det at Hesteopdrætterne der kunde faae Leilighed til at takke ham paa samme Maade, som hine i Randers Amt have gjort i Kbhvnspst. Nr. 240 for dette Aar. Paa Grund af at Commediehuset ved Mülleriske Selskabs sidste Forestilling i Aarhuus i Søndagsaftes var ganske overfyldt af Mennesker, gaves endnu i Mandags, til Fordeel for Hr. Lange, en Forestilling, efter hvis Slutning Publicum som til Afskeed endnu engang ved Fremkaldelse, hædrede Selskabets tre fortrinligste Medlemmer: de Hr. Lange, Printlau og Wimmer. Selskabet reiste igaar til Randers, efter her i en Tid af to Maaneder at have givet henved tredive Forestillinger. (Aarh. Av.) Som et særdeles virksomt Middel imod Lungesyge hos Qvæg anbefaler en erfaren Oeconom Garverlund. Man hensættet flere dermed fyldte Kar i Stalden, saa nær ved Qvæget, som muligt. Sandsynligviis er det Uddunstningen af denne Lund, som holder Sygdommen borte. (Hals-Td.) Aalborg, den 16de December. Lige saa curieust det klinger, naar man ved at see omtalt Begivenhederne i Dronninglund Herred hører slaaet paa den ene eller anden politiske Stræng - som om Politikken i nok saa fjern Maade kan have med ganske særegent motiverede Mordhistorier at gjøre lige saa meget maa det forundre, naar man seer visse Bestræbelser i den sidste Tid rettede paa at deti vere hine stygge Begivenheder fra Beboernes Charakteer og Tænkemaade, som om Vendelboerne udgjorde et Slags Udskud og en fra det ovrige Danmarks Befolkning heelt forskjellig, i alle Maader demoraliseret, Race. En saadan Fremstilling har Berl. Tid. aabnet sine Spalter for i sit Nr. 290 og ladet en anonym Forfatter, der underskriver sig 8 18, expectorere sig over den Paastand, at der i Vendsyssel hersker en Lovloshed, en Tyvagtighed, en Løsagtighed og en Voldsomhed, som ikke finder Sted i den Grad i det øvrige Danmark. Dette er nu vistnok den nemmeste Maade at rede fra sig paa, ved at kaste Skylden for alle Dronninglund Herreds Række af Tyvs- og Voldshistorier paa Beboernes Charakteer og Sindelag og saaledes lade Politiøvrigheden, hvis slappere Virksomhed dog maa bære en stor Deel af Skylden, staae med Palmer i Hænderne. Men skjøndt det ei er vor Hensigt her at optræde som Anklager, da Begivenhederne tale tydeligt nok og det nu er overdraget til en kongelig Commission at undersøge deres rette Sammenhæng og historiske Grund: saa mene vi dog, at det for Enhver maa være aabenbart, at saa byppige Retsbrud, i Forbindelse med den sidste sørgelige Katastrophe, vanskelig kunne have Sted under en vigilant Politiøvtighed, om denne endog har locale Besværligheder at kjæmpe med, især da det af Alt tydeligt fremtræder, at man i sine forvildede Begreber og Retsudovelse har troet det nødvendigt, ved et saa barbarisk Middel at befrie Herredet for sine tøileløse Ransmænd. Lige saa uædelt som det imidlertid under saadanne Omstændigheder er, at ville stille en iøvrigt pletfri Mands Embedsvandel i et hadefuldt Lys, ligesaa meget maa det vistnok ogsaa stride mod de retfærdige og ægte noble Anskuelser, man hos enhver Dansk skulde forudsætte: at fremstille Beboernes Charakteer ialmindelighed som Kilden til en saa lang Række af Forbrydelser, om end enkelte Laster paa et saadant Sted have viist at være mere fremtrædende. Unaturliat bliver det ogsaa i det Hele at tænke sig, da dog ingen Forskjellighed i Folkecharakterens Typus er tilstede, at et særskilt Herted isærdeleshed skulde indeslutte en saadan Bærme, at det ikke kunde lykkes en aarvaagen Øvrighed at rense den, eller tælle en saa stor Mængde tyvagtige, lovløse og voldsomme Jndividet, at ei engang Religionens Røst, Culturens Haand eller Lovens Arm skulde kunne efterlade nogen Virkning. J høi Grad ville derfor vistnok Mange have følt sig indigerede over de mod Vendelboerne ialmindelighed og Dronninglund Herreds Beboere, isærdeleshed gjorte beskyldning, som om Ophavet til de passerede Forbrydelser var at søge i Beboernes moralske Fordærv en beskyldning, imod hvilken vi paa det Bestemteste maae protestere lige saa meget, som der vist maa smiles af den Paastand, at man i Vendsyssel kun bekymrer sig lidet om hvad Statsforfatning man har, naar man kun kan have den Forfatning som man ønsker, det er, naar man kun kan raade sig selv. At Vendsyssel saaledes skulde ligge ikke blot norden for Lov og Ret, men ogsaa norden for al aandig Cultur, er dog en temmelig vidtdreven Paastand; at man desuden i Vendsyssel, uden at sompathisere med utopiske Drømmerier, ikke mangler Sands for offentlige Anliggender, forenet med Kjærlighed til Konge og lovlige Jnstitutioner, og at ikke, som hiin Forfattet paastaaer, de materielle Jnteresser ere det Eneste, Vendelboen har for Øie, er der dog ved flere Leiligheder givet Beviis paa; men det falder jo altid beqvemt, at lade Øret være tillukt netop naar det skulde være opladt for at høre. - Medens vi iøvrigt forvente, at den kgl. Commission vel vil vide at bringe Lov og Ret tilbage paa de Steder, hvor den maatte mangle og i det Hele foretage en Undersøgelse af Politi= og Justitsvæsenets Tilstand, paa flere Steder, saavel fornemmelig nord for Liimfjorden som paa dennes søndre Bredde, indenfor de i Commissoriet, angivne Grændser, saaledes tør det ogsaa ventes, at det mørke Billede af Vendelboernes Sindelag og Culturtistand, man synes beflittet paa at udbrede, ingensteds maa møde Anerkjendelse som tro Contresei eller afskrække Nogen fra at søge Bo i Vendsyssels Egne, hvor Befolkningen vistnok har samme Krav paa Agtelse som noget andet Sted i Danmark, og hvor Retstilstanden vistnok tør betragtes lige saa tryg som noget andet Sted under Dannerkongens Scepter, naar de Mænd, i hvis Haand Retsudovelsen er lagt, ikke selv gjøre sig fortrolige med den Tanke, at Liimfjorden er Grændse for Lov og Ret.