Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-03-02
Hr. Peyronnet, Justitsminister og Segl bevarer, er født i Bordeaux, og var der indtil sit tyvende Aar Advocat. Han synes især ved Napoleons Tilbagekomst fra Elba at have udmærket sig til Gunst for Bourbonnerne. 1816 blev han Præsident i det Bordeauxske Tribunals første Jnstan, og 1818 Generalprocureur i Bourges. Her blev han med stor Stemmeflerhed valgt til Deputeret, og holdt sig i Kamret til Høire. Vicomte af Montmorency, Minister for de udvortes Anliggender, er født i Paris 1759, og deeltog, efter fuldendt Studium, i den americanske Frihedskrig. Efter hans Tilbagekomst til Frankrig blev han valgt til Deputeret i Etats generaux. Han var i samme i Begyndelsen en stor Forsvarer af Reformen, men blev siden af anden Tænkemaade. Han trak sig tilbage til Schweiz, hvor han længe levede i venskabelig Forbindelse med Fru v. Stael. Hans Broder mistede i Revolutionsstormene Livet paa Skaffottet, og dette virkede dybt paa ham, hvilket især yttrede sig ved en tilbagevendende hengivenhed til Religionen, som han tidligere havde bekjæmpet. Han vendte derpaa tilbage til Frankrig, og helligede sig et indgetogent Liv, især til alle borgerlige Dyders Udøvelse. Der gives ingen Velgjørenhedsanstalt, i Spidsen for hvilken han ikke stod, eller i det mindste kraftigen medvirkede til. Hos Napoleon stod han ikke i Naade, og blev endog haardt forfulgt af ham 1811. Han var altid sysselsat med det Bourbonske Dynasties Gjenoprettelse, reiste 1814 med Grev Artois til Nancy, og medvirkede ikke lidet til Tingenes Forandring i Frankrig. Fra den Tid af hørte han til den Kongel. Families personlige Omgang, ledsagede Hertuginden af Angouleme paa hendes Reise til London, og gik derpaa til Kongen i Gent. Han var strax i Begyndelsen Medlem af Pairernes Kammer, hvori han stedse, skjøndt forsvarende de monarkiske og religiøse Grundsætninger, hørte til de Maadeholdne. Baade Mandfolk og Fruentimmer hos Tripolitanerne, beretter Capit. C. T. Lyon i hans Narretive of Travels in northern Africa 181820 (London 1821), ere bedækkede med Utøi. Sultanen selv dræber disse sine Gjæster midt i Audiencen med største Værdighed; de Store lode sig ofte, under de Besøg, Forfatteren aflagde hos dem, pille L. af sig, og een af de største Anbefalinger for en Slave er, at kunne godt kradse og rense Ryggen. - Saavel i Tripolis, som i Fezzan, blive de naturlige Børn uden Omstændigheder forgiftede i Modersliv, og de Qvinder i Harem, der ikke skulle føde flere Børn, maa sove paa en Løvehund, der ansees for et ufeilbart Middel til at forhindre Svangerskab. For at affordre de Reisende Drikkepenge, have de arabiske Veivisere en besynderlig Skik. J Abssinien opstabler man en Grav af Stene, men i Fezzan begraver man virkeligen et Skelet eller Aadsel, og hyler derover, som over en afdød Ven, der ikke kan finde Ro i Graven, førend den overlevende Ven betaler ham Drikkepengene. Til Arabernes Overtro hører: at de æde unge Hunde, Katte og Jgler, som Lægedom. J Henseende til Øiensvagheder troe de, at man ikke maa tage Knive og Saxe af en anden Haand (samme Overtro har man i Europa med Knappenaale). De nævne ikke Fluer ved deres Navn, maaskee af Respect for Fluernes Herre (Belzebub). De kalde dem hellere Fugle. (Saaledes kalde Tyrkerne en Hare Ulv, naar de ville forvandle For varslet af en Saadans Møde til et godt.) Den sydlige Deel af Fezzan beboes af Stammer, der ere rolige og civiliserede; de i det Jndere leve meest af Rov og Plyndring, og ere, uden at være grusomme, de største Tyve. Stammen Tibbufra Borlu er bekjendt for sin Frygtsomhed, og Synet af en eneste Araber til Hest driver hele Skarer af dem paa Flugten. Deres Lands Bjerge ere ligesaa sorte som de selv, og de forstaae paa Flugten saa godt at ligge paa Hug, at man anseer dem for sorte Klipper; hvor der er Løv, skjule de sig bag Træerne, i sandet Grund nedgrave de sig i Sandet. De leve for det meste paa eneliggende Klipper, der i Sandørkenerne næsten ere utilgængelige, og hvor de, ved at nedrulle Stene, let kunne afholde deres Forfølgere, naar disse ei ere bevæbnede med Flinte. Naar Araberne gaae ud paa Fangst efter Tibbus, omringe de sædvanligen hele Landsbyer, saa at de fange 1000-1500 Sjele med deres Hjorder paa eengang. – J Dalen Wadi Schati, N. O. forMorsak, mellem den 27 og 28 Bredegrad, ere Damme af stillestaaende Vande, hvori avles Orme, af Størrelse som et Riiskorn. Disse Orme (Dud) samles i stor Mængde, sammenstødes med lidt Salt, i Kugler af en dobbelt Næves Størrelse, og spises saaledes som den største Luxusartikel ved Tafflerne i Fezzan. De smaae som Caviar, men stinke afskyeligen. Tibbusstammens Dromedarer spise ogsaa Stene, i hvilket Tilfælde Fraaden staaer dem for Munden, og de rasende trampe med Fødderne. Jkke allene Arabernes Cameler og Dromedarer, men ogsaa alle andre Dyr kunne i lang Tid undvære Vand. Faar kunne, naar de kun have taalelig Græsgang, udholde, ikke at drikke i en heel Maaned, og om Antiloperne og Bøfflerne troer Forf., at de aldrig drikke, fordi de paa Landets Overflade intet Vand finde.