Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-12-01
Moralsk. Slutningen af Frans Wills Historie. (Sce No. 46 og 47.) Wills gik til Mylords Pallads og lod sig melde hos ham. Til Lykke var han alene, og Wills fik ham uden Vanskelighed i Tale. Jeg kommer Mylord, (begyndte Wills, for at anflye Dem om Menneskekiærlighed foren fattig gammel Mand, som næsten af Alderdommens Byrde og Elendighed ligger under, og blot alene sætter sit Haab og sin Fortrolighed til Deres Godhed. - Min Herre, svarede Mylord, det er en besynderlig Bøn, De giør, mig; jeg har ikke den Fornøielse at kiende Dem, og maaskee endnu mindre den, hvis Elendighed De skildrer mig. Hvem skal være mig Borgen for at den Mand De beder for, har fortient at man viser ham noget godt, - Det til jeg Mylord. Tænk ikke han hører til den gemeene, Betlerhod, som anfalder os paa Gaderne, og ofte foregive, Elendigheder hvor ingen er. Neis her er virkelig sand og stor Elendighed. - Maaliegnida spørge Demahvad han hedder, kiender jeg ham 4 spurgte Melord. Alt, før vel Mælardnilsvarede Wille, han hedder Beltørt, anBelton raabte Borden, i det han af Forundring for tilbage, nu at hvad har De at sige mig om ham 1 Kun dette, at hans Lidelser og eendige Forfatning, opfordrer Menneskeligheden selv, og at det allerede vilde vikke grusom, kun engang at fortælle samme. De tænke, Mylord, i et afskyeligt og frygteligt Fængsel tilbringer han sine Dage i Fortvivlelse; Nød og Sygdom har saaledes af tæret ham, at han ligner meere en levende Beenrad endeet Menneske, og hans Datter, ath, hans ømme og elskværdige Datter, tager den folsomste Deel i alle sine døende Faders Lidelser. Hun er ikke meere en Gienstand for de tøileløse Beenierligheder. Bleg Udtæret af Græmmelse styrtes hun for Tiden af Kummer i Graven. Hendes Ar der er der allerede. Ach Mytorv, skulle vel Deres Hirkte være tilsluttet for al Medlidenhed, Jeg besværer Deu i Beltons og Sophies Navn. Dersom De endnu meer er opbragt, imod denne ulykkelige Fader, saa kom, ef med mig og ske Deres Slagtoffer, muelig vil De kunde imodstaae et saa skrækkeligt Syn. Vær dog engang retfærdig Mylord, og ved den meest ædelmodige Handling giør det godt igien, hvad De har tilføiet Belton, og skaan Dem selv for de Samvittigheds Nag, som De engang hertil 13 s. over ellers vil komme til at føle. I stinHvom er De, min Herre, spurgte Anlord, at De tør understaae sig at give mig saadanne Erindringer, 7 Jeg er et Menneske, svarede Wille, og denne Titel er nok for at retfærdiggjøre dette Skridt. Menneskeligheden, gjør de mig det til en Pligt; og Medlidenheden indbød mig dertil. - Veed De da min Herre, at denne Belton er mig 200 Pund Sterling skyldig, og nu Jntressen af samme i 4 Aar, og Kost og Fængsel, Tænker De da at jeg skulle opofre denne Summa? – Ja Mylard begandske vist tænker jeg det. Jeg vilde holde mig for det nederdrægtigst Menneske, om jeg et eneste Øyeblik vilde betænke mig derpaa. Kan vel et ulykkeligt Menneskes Liv, i mindste Maade sættes i Ligning mod 200 Pund Sterling, Om han nuldøer, hvad skal der da blive af hans ulykkelige Datter, hun vil følge ham efter, umuelig vil Sophie kunde overleve sin Fader. Nei, nei, min Herre, hun lever nok, snarere vil hiin derved blive sadt i den lykkelige Nødvendighed, at søge sin Tilflugt til mig. - Ol Mylord, langt fra. Havde hun kundet været nederdrægtig nok til saadan et Skridt, vist nok havde hun da svaret sin Fader og sig for 3 Aars Elendighed, og Gielden havde bleven eftergivet. - Det er sandt, det er sandt, saavidt kunde hun ha pe bragt det; men nu er det for sildig. Formodentlig er De kommen, min Herre, for at gjøre dette Forslag. Men heels hende og siig, at nu er det mig ikke beleiligt. - Hvad, Mylord, Troer De mig til saa skammelig en Gierning Troer De at jeg kunde være ugudelig nok for at faldbyde en ulykkelig Piges Ære og Uskyldighed? – J det mindste min Ven, er det sandsynligt, at De ikke kan have anden Hensigt med dette Ærende. Saa meget er vist, dersom Pigen endnu kom og godvillig overgav sig til mig, dersom hendes Hierte havde nogen Deel i denne Overgivelse saa vilde ieg maaskee ikke kunde modstaae denne Fristelse; thi sandt er det, denne Spidsbubinde har noget Jndtagende hos sig, noget Lokkende. - Denne uforskammede Spot, Mylord, er en Fornærmelse, som jeg ikke er vandt tilTil Lykke for Dem, at Deres Huus er dem en Fristad, ellers vilde Deres Stand, som de saa meget vanære, ikke beskytte Dem for min Hevn. - Ha hal min Herre, De er altsaa hendes Ridder, hendes Forfægter, Jeg have de ikke ventet at De i Deres Haandværk havde gjort saa hurtige Skridt. - Mylord, sagde Vills, i det han postod, De vil maaskee engang erfare hvem jeg er; dette vil jeg alene nu sige Dem, at jeg agter Æren høiere, end Dem; og at jeg aldrig skal rødme over saadanne Forbrydelser, med hvilke De drive Spøg. Troe imidlertid, at jeg ikke skal forglemme dette Optrin. Forlad Dem kun derpaa. Med disse Ord forlod Wills ham, fuld af Fortredelighed over, at hans første Anslag var mislinget, men derfor ikke overgav Haabet. Han gik ind paa det nærmeste Kaffehuus, og lod sig give de offentlige Tidender. Han gjennemsøgte Avertissementerne, for at finde nogen som vilde udlaane saadan Capital for taalelige Renter, han udmærkede sig en treda fire Personer. Efter nogle forgieves Forsøg med disse, traf han endelig Een som imod Hypoteqv forstrakte ham 400 Pund. Med disse Penge fløi han som snarest til Mylords Procurator, som havde Beltons Obligation i Hænder. Sce her min Herre, sagde han, her bringer jeg Dem Beløbet af Beltons Gield. Vær saa god og qvitteer. Den Fangne maa endnu i denne Dag paa frie Fod. - Veed De ogsaa min Herre, spurgte Procuratoren, det hele Beløb af Gielden, Capitalen er 200 Pund. Jntressen af samme i 5 Aar udgiør 50 Pund. Omkostningerne 20 Pund, Summa Summarum 270 Pund. - Deres Qvittering, min Herre, Jeg betaler. - Tillad mig at spørge, er Deen af Hr. Beltons Paarørende? – Nei, min Herre, men om saa var, hvad kommer det Dem ved? – Visselig kommer det mig ved. Det vil være Mylord den største Fornøielse at lære at kiende den Person, som har udslettet denne Skyld. - Den Fornøielse skal Mylord aldrig faae. Belton veed ikke engang hvad jeg udretter for ham. - Alvorlig! Det er jo da en inageløs Handling; maaskee har hans Datter - . . - Tie, min Herre, Jngen fornærmende Udtryk mod denne Pige. Forret Deres Pligt og skriv Qvitteringen. Det maa være Dem nok at jeg betaler hvad De fordrer, og vegrer De Dem saa - - -- Og ner, min Herre, det er langt fra ikke min Hensigt. Nu skrev Procuratoren Qvitteringen. Wills modtog samme for den betalte Gield, og ilede til Fængslet. Han havde allerede i Forveien ved en billiet til Sophie og hendes Fader, forberedet dem til at tage imod hans Besøgelse, og i samme inviterede han dem til et Middagsmaaltid i næste Giestgivergaard. Da de var overbeviist om, at Wills ikke kunde bedrage dem, saa ventede de nu paa ham med megen Længsel. Wills overgav Stokmesteren Qvitteringen, betalte ham sin Gebyr og løb af Utaalmodighed ind i Fængslet. - Nu Hr. Belton, har De faaet min billiet? – Ja min Herre; men hvad skal vi tænke herom, – Jntet andet endat de er frie, og kan nu forlade Deres Fængsel. Kom Vognen venter paa os. Det er Middag, og vi kan alle have en Vederqvægelse nødig. -De forlod Fængslet, og først ved Spisebordet i Giestgipergaarden, overleverede Wille den gamle Belton sin indfriede Obligation, og derved overbeviiste ham fuldkommen, om hans Frihed. Glæden var ubeskrivelig. Den Gamle faldt sin Valgiører og Halsen, og bevidnede han sin hiertelige Taknemmelighed Sophie kunde kun udtrykke, sin Erkiendtlighed ved Taushed og Taare. Har Wills nogen finde været elskværdig, saa var det i dette Øieblik, da han liig de himmelske Magter, giengav den Bekymrede sin Roe, den Sygersin Sundhed, og den Fangne sin Frihed.