Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-10-29
Nyeste. der. Kjøbenhavn. Nr. 5. Den 29 October, 1804. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Tankens Yttring. Tankens frie Yttring, især i Skrivter, maa betragtes som et af de virksomste Midler til at forædle et Folks Sæder og befæste dets Lykke; thi hvor denne Frihed ikke existerer, gives der heller ikke nogen offentlig Mening, som kan afholde Mennesket fra at handle uretfærdig. Hvor meget der hidtil end er blevet skrevet om denne Sag, kan den dog ikke forbigaaes i dette Blad. Det er en Gjenstand, der i mange Aar har sysselsat en stor Deel af Europas indsigts fuldeste og ædleste Mænd, en Gjenstand, der allerede saa ofte er bleven undersøgt, at man Anden Aargang. næsten skulde troe, den var aldeles udtømt. Men just dette beviser tilfulde, at den er et af de vanskeligste Problemer for den menneskelige Forstand, og at det er enhver fordomsfri Mands Pligt, efter Ævne at lade sin Stemme høre i denne for hele Menneskeheden vigtige Sag. Men førend jeg beviser dens Gavnlighed, vil jeg prøve at godtgjøre, at den er een af Menneskets medfødte og umistelige Rettigheder. Naturen har givet Mennesket det Fortrin, at kunne tænke, og en fri Villie til at bestemme sine Handlinger efter sin individnelle Tænkemaade og Følelse. At det skulde handle overeensstemmende med Fornuftens Bud, det var unegtelig dens Plan; men den har desuagtet ladet det beholde frit Valg, at handle efter eget Skjønnende. Den har ladet Dydens og Lastens Bane staae aaben for det. Den har sagt: Du er et frithandlende moralske Væsen. Det staaer til dig at betræde begge Veie; men viid, at Lastens Roser voxe paa giftige Torne, og at du ikke kan plukke af hine uden at saares af disse." Den har ikke villet paalægge Mennesket noget andet moralsk Baand end Fornuften; den har givet det Forstand, fordi det var dens Villie, at det skulde tænke, og ved at tænke gjøre sig selv og sine Medmennesker dydigere og lykkeligere. Naturen, der i enhver Henseende bør være Menneskets tryggeste Veiledder, burde ogsaa være Regenternes ufravigelige Rettesnor, hver Gang det gielder og at bestemme Grændser for Tankens Yttring. Det var unegteligen Naturens Plan, at Menneskene skulde giensidigen meddele hinanden deres Tanker, thi i modsat Fald vilde Fornuften været en Skat, der, tvertimod Skaberens Hensigt, laae begraven hos et eneste Menneske, og ikke kunde bidrage til at befordre Menneskehedens Fuldkommenhed. Jeg siger med Villie hos et eneste Menneske; thi sæt, at der i et Land levede hundrede New toner, og at der i dette Land var en Lov, der forbød Jndbyggerne at meddele hinanden deres Tanker, saa vilde jo Folket forblive uoplyst, om end disse hundrede Newtoner levede i hundrede Aar. J den physiske Verden er det Solens Bestemmelse, at den skal udbrede Lys og Varme over alle skabte Væsener, i den moralske er det Fornuften, som skal udbrede Lys og Kundskaber iblandt alle tænkende Væsener. Den, der indspærrer den Uskyldige i et underjordisk Fængsel og berøver ham Solens Lys og Varme, fornærmer hans Menneskerettigheder; men den, der forbyder ham at yttre sine Tanker, gjør det ikke mindre. Da Tænkeævnen er grændseløs, saa er det ogsaa umueligt at sætte Grændser for Tankens Yttring *). Thi hvor er den Dødelige, der kan sige til den menneskelige Forstand. Saavidt skal du komme og ikke videre? Hvor er den Vældige, der kan standse den menneskelige Aand i dens Flugt? Kan Mennesket sætte Grændser der, hvor Naturen har ladet blive aaben Bane? Kan den Aand, der i eet Øieblik svinger sig op til Stjernerne, og i det andet opdager Jordens skjulte Jnd volde, vel taale noget Baand eller nogen Lænke? Skulle Forbrydelser forebygges, saa maa den Taage, der indhyller den store Hobs Fornuft, adspredes ved Oplysningens velgjørende Straaler. Dette kan ikke skee, uden ved Tankens frie Yttring, thi kun derved kan Overtroen og Fanatismen oprykkes med Roden. *) Man misforstaae ikke her mine Ord. Talen er her ikke og Religionsbespottere, Jnjurianter &c. De fleste Nationers Moralitet staaer i saa nøie en Forbindelse med deres Religion, at Grunden til deres Dyder og Laster ligesaa ofte kan søges i deres Religionsbegreber som i deres indvortes Følelse for Dyd og Last. Hvad, der altsaa kan siges om falske Moralprinciper, maa ogsaa kunne anvendes paa falske Religionsbegreber, der undergrave Sædelighedens Grundstøtter. At Jndvendinger mod Religionen kun bør betragtes som Forbrydelser, for saavidt som de fornærme den almindelige Frihed; at Menneskene ikke kunne straffe Forbrydelser mod Religionen, ved hvilke de gieldende Love ikke krænkes, uden at gjøre et Jndgreb i Guddommens Rettighed og uden at røbe Mistillid til dens Retfærdighed og Alvidenhed, ere Sandheder, som ere godtgjorte saa ofte tilforn, at de ikke behøve her noget videre Beviis. Den, der straffer Forbrydelser af den Natur, anseer aabenbar Guddommen selv for afmægtig til at forsvare sin egen Sag og forskaffe sig Fyldestgjørelse. "Jkke for Religionens, men for sine eenfoldiligere Medborgeres Beroligelse bør man vaage hover, at der ikke yttres Sætninger, som svæk ske den Eenfoldiges Tro, hvori han føler sig lykkelig og finder Beroligelse. Er hans Tro grundet, hvorfor da opvække Tvivl hos ham? Er den falsk, hvorfor da berøve ham en Støtte, uden at give ham en anden i dens Sted, Disse Jndvendinger ere i en vis Betragtning sande, og vee den Elendige, der berøver sine Medmennesker deres Stav, uden at give dem en anden istedet. Hvor er den Fiende, der kunde være saa grusom, at vække mig af min trygge Søvn, naar Huset staaer i lys Lue og der ikke mere er nogen Redning for mit Liv? - Men i vore Dage, hvor man næsten i de fleste Europæiske Lande, deels allerede har søgt, og deels endnu daglig søger ved Oplysningen at forædle menig Mands Begreber, behøver man ikke mere at frygte for, at den mindste frie Yttring vil berøve ham hans Stav, thi det vilde være at maale det nittende Aarhundredes Mennesker med det syttende Aarhundredes fanatiske Maalestok, og at give enhver Hykler og overtroisk Sværmer Vaaben i Hænderne mod den sande Oplysning. "Frie Religionsyttringer berøve Menneskene deres Beroligelse, hører jeg tusinde Zelother raabe. Beroligelse? Hvad forstaaer man da egentlig under dette Ord? Den, der har opfyldt de Pligter, han skylder Gud og Menneskene, finder i sit eget Bryst et Værn, som staaer ham bi paa alle Livets Veie og som ingen paa Jorden vil kunne berøve ham; den, som derimod handler imod Moralitetens Bydende, bør og kan aldrig i Religionen finde en Beroligelse, som han forgjeves søger i sit eget Hjerte. Der gives Fordomme, siger man, som ere gavnlige. De holde den Eenfoldige i Tømme og tjene til en moralsk Støtte, i hvis Sted, man ikke saa let kan sætte nogen anden, naar den engang er fuldkastet." At endog Fordomme i visse Henseender kunne være gavnlige, kan ingen negte. Men at deres relative Gavn ogsaa har tusinde skadelige Følger, maa enhver tilstaae. Hvorvidt Stater og Folkelærere i Almindelighed burde betjene sig af Fordomme for at befordre noget Godt, vil jeg ikke bestemme. Men at den Fader, der, for at afholde sit Barn fra utilladelige Handlinger, tager sin Tilflugt til Spøgelser &c., handler urigtigt, er temmelig indlysende. Af samme Grund som man ikke bør ivre mod religiense Fordomme, der kunne have en relativ Nytte, burde man heller ikke ivre imod de moralske. Men ogsaa i at stride mod religiense Fordomme bør man, som i Alting, holde den gyldne Middelvei. Vi bør følge Naturen, og denne kjender ingen Kjæmpeskridt. Men lader os aldrig standse i den begyndte Kamp; lad Spaniernes Jnqvisition med alle dens Rædsler minde os om, hvorvidt Fordomme kunne lede Menneskene. Fanatismen begynder gjerne som en ubetydelig Bæk, men endes som en rivende Strøm. Vee det Land, som den først har fæstet Fod i )(Fortsættes).*) Man kan ikke ofte nok gjentage for Stats styrerne, at Oplysningen saa at sige endnu er i sin Barndom. Det er ikke meget over 70 Aar siden, at man i Spanien, da den rige Sølvflaade forliste, anstilte et Auto-dase, hvor man for at bringe Guddommen et Forsoningsoffer lod 38 uskyldige Mennesker levende brænde. Det skede 1732, et Aarhundrede, som nylig har forladt os. Advarsel for at medtage Børn uden for Porten, naar der er Fyrværkerie. Det er en gammel Regel, at man skal lade Børn blive borte fra al Folkevrimmel, og hvem der ikke gjør det, maa tilskrive sig selv, om de derover komme til Skade. Men at man ved Fyrværkerie og deslige ogsaa uden at søge Trængslen kan vove sine Børns Liv eller Sundhed, saae Udgiveren et Exempel paa i Onsdags Aftes. En Mand, som, for at holde sig borte fra Trængselen paa den almindelige Kjørevei, passerede med sin Datter Fortoget ved store Ravnsborg, blev af de uden for Magitos Fyrværkerieplads posterede Krigsfolk negtet Passagen, uagtet han erklærede, at han gik paa Fortoget for at komme til Byen uden Skade og ikke brød sig om at see Fyrværkeriet. Formodentligen af Skræk, saavel for de Militaire som for de paa Kjøreveien ved Raquetternes Opgang sprællende Heste, rev Barnet sig løs og foer i Moradset tilbage paa Kongeveien, hvor nogle medlidende Folk bemægtigede sig hende og bragte hende skiælvende som et Løv tilbage til hendes Fader. Udgiveren, som saae den Fare, hun var i af Skræk, tog hende paa Armen og har hende et Stykke Vei, saavel udenfor Porten som inde i Staden, og Barnet var den hele Tid betaget af en stærk convulsivisk Rystelse. Da Fortoget ellers er for Gaaende og det altsaa ikke er at undres over, at man, naar Kjøreveien vrimler af Vogne, for hvilke Hestene hvert Øieblik true med at blive lybske, søger at holde sig paa hiint, saa var det at ønske, at man, naar det er fornødent at forbyde Passagen paa Fortoget, maatte blive i Forveien offentlig advaret derom, paa det man paa saadanne Tider kunde holde sig fra at komme en saadan Vei, naar man ikke agter at nyde den Forlystelse, der foranlediger den ellers alfare Veies Spærring. hos Negerinden Peggy.