Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-11-18
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Tolvte Aargang. No. 92. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 18 November 1818. Rimelige Strøe-Tanker. (Fortsættelse; see forr. No.)De tvende knivelange Jenser Paa Heden til hinanden grændser Fremdeles op, Som Aand og Krop, Hvis sandt er alt Det hardtad Tydske Som Jyder om den jydske Har mig fortalt. Nu siger jeg vel: Pokker heller, Naar Jyderne mig Sligt fortæller, Men da det passer i vort Kram, Og duer til at stikke ham, Jeg mener nu, Saa var det baade Spot og Skam Om jeg kom ei det Sagn ihu. "Han otte Barnehierter aad, Men klagede med Suk og Graad "At færdigt ei, til sin Ulykke, Han rigtig fik sit Mesterstykke; Thi havde ni han kun fordøiet, Saa kunde han i Luften fløiet, Ja fløiet Pokkeren i Vold J god Behold. Forstaaer sig selv, det er et Æmtet, Men, som Man veed, i Eventyr Er Jyden just en Pokkers Fyr, Det er hans Alvor, naar han skiemter, Og saavidt er jeg selv lidt jydsk, Og hverken vesselsk eller tydsk, Ja, skiøndt en Sællandsfar i Munden, Jeg er oprigtig jydsk i Grunden, Og derfor jeg i sællandsk Maal. Vil række nu en Jyde=Skaal Til ham, der vel er død i Munden, Men lever dog nok lidt i Grunden. Jeg mener da, poetisk talt, Den musedøde Sællandsfar Om ikke synes nu, saa har Dog syntes, det var ei saa galt, At æde op i Poeste En Hjerter Ni Og flyve saa dermed i Luften Fra Fornuften; Ja regner ei jeg grumme slet, Saa har han alt de otte ædt Af Muse=Barne=Hjerter ni, Som der var Vinge=Spirer i; Og havde Tallet fuldt han faaet, Han fra Forstanden vist var gaaet, Om ikke fløiet høit i Luften. Fra Fornuften, Ja, fløiet Pokkeren i Vold J god Behold. Jeg vil da troe, han til sin Lykke Ei færdigt fik det Mesterstykke, Og var han nu ei netop død, Saa vilde jeg, som Ven, ham raade At æde heller Salt og Brød, Og tale det niende til Naade; Og vædde tør jeg Ti mod En, At der i det er end en Vinge, Hvormed han over Stok og Steen Sig kunde magelig opsvinge, Og smile paa den høie Tind, Og smile under hvalvte Bue, Naar Verden fra sin Myre=Tue Skiød efter han i Veir og Vind Sin hvide Pind. Nu kommer Raadet lidt for silde, Hvis han er død, og det var ilde; Men det er jo dog klart og reent, Naar Man seer dybt i Tingen; En Prosit, som kom lidt vel seent, Er bedre end aldeles ingen; Og er Personen, som jeg meen, Kun vildød, saa er han ei Steen, Og hardtad Steen jo ynkes maae Dog over Barne-Hjerter smaae, Og spare eet dog af de ni, Som der var Vinge=Spirer i. See nu, godt Folk, Det var oprigtig Jydsk, Skiøndt det for er var Tydsk, Og trængde høit til Tolk; Og deraf kan J mærke, J, saavel i Tydsken, Som selv endog i Jydsken Er ikke meget stærke, Undtagen, for saavidt, Som Jydsk og Tydsk er Skit, Ja er, som sagt, desværre! Ei Jyder for vor Herre. Kom nu, saa gaaer vi hen Paa sællandsk Grund igien, Og kys mig saa paa Haanden, Fordi jeg har beviist saa klart, Og aabenbart, At naar som Krop Man tager Aanden, Hvad netop er i Tidens Smag, Saa er det og en afgjort Sag, At Jenserne saa nogenlunde J Alt hinanden ligne kunde, Et coetera hvad deraf flyder Om Vaaben og om Helte Dyder; Og kan i Tidens Aand nu Posser For gode Esser gaae, saa trodser Jeg hver, der siger, at som Helte Jens Baggesen J ikke fældte. Det kosted, min Troe, Hovedbrud, At regne sligt et Stykke ud Og ikke slaae en Svinke; Kom nu igien og kald Peer Degn En Sinke!