Aalborg Stiftstidende, 1831-11-14
J Kbh. er udkommet et Sendebrev af Dr. og Prof. J. Møller til Biskoppen over Lollands og Falsters, Stift, Dr. R. Møller: "Om Cholerasotten, betragtet fra den religiøse Synspunkt, hvori den høiærværdige Forfatter, som Ven af det danske Folk, som Ven af den danske Geistlighed og som Bekjender og offentlig Lærer af den evangeliske Kristendom, føler sig opfordret til, at modsige slige eensidige og almindelige Paasagn, som dem, der findes i Mag. Lindbergs Maanedsskrift, i Stykket: "der er een Frelse for Cholera" f. Ex. "at ikke alene Folket glemte Herren, med Herrens Vægtere sov i Mag - at selv Præstet raade det høit ud over Landene, at Bønnen nytter til Jntet a." - Som en Prøve paa den Lindbergske Kristendom udpeges følgende Sted, efterat han forud har omtalt dem, "der ere vante til at betragte Qvarantaine Indretninger som en Sikkerhed mod Pest og anden Smittesor!": "Lad dem nu staae op, alle Fornuft=Mænd, lad dem nu gaae frem og mane Cholera Pesten, at den standser hiin Side Havet, Ham, som med et Ord bød Sygdommen at vige og Døde at opstaae, ham have de spottet (?), velan, lad dem nu bruge baade deres Ord og deres Kunster, og vise Verden, at de uden Ham kan byde Sygdommen at vige!" - Hvilken Tale - spørges der - kan være mere usømmelig, hovmodig og bespottelig end denne? Ogsaa i Altona har man særegne Begravelsespladse (Kristne og Jøder) for Choleraliig. Om Fattigvæsen. Det bør ikke nægtes, at Grundsætningerne ved Understøttelsen af den fattige Folkeklasse, selv hos Autoriteter, ofte ere for liberale. Den vinskibelige Borger, der, trods al sin Utrættelighed, med Nød og Neppe kun kan slaae sig igjennem, og alligevel Aar for Aar seer sig nedtrykt af Paalæg, maa vel kunde synes at være berettiget til at give en Stemme i Lauget med. Det maa og bør være Grundsætning, at forlange af ethvert Menneske: selv at sørge for sine Fornødenheder; denne Forpligtelse er almindelig og i Medhold af Naturlovene, og Mennesket tør ikke befries for den, med mindre han physisk ikke er istand til at erhverve sit Udkomme. Men selv i dette Tilfælde, kan Staten, med Rette ikke være forpligtet til saadan Understøttelse; den har imidlertid engang paataget sig den, og i moralsk Henseende kan der jo intet siges herimod; men enhver Understøttelse maa her skee med den største Forsigtighed, og vil man ved enhver Leilighed kun nøie udgranske Armodens Grund, og vilde være mindre beredvillig med Understøttelse, da vilde sikkerligen de Fattiges Antal formindskes betydeligt. Arbeide kan Enhver, der er karsk og ikke er lam paa Hænder og Fødder, og arbeide maa Enhver, der kan arbeide og vil leve; hvorledes han lever, det bliver hans Sag, men lide Sult skal han ikke, derfor maa Fattigkassen, da den nu engang er til, drage Omsorg; og tilvisse gives der vel kun Faa, der nyde Understøttelse af offentlige Casser, som ere virkelig i den Stilling, at de foruden denne Understøttelse maatte de Sult. Understøttelse af offentlige Casser maa den nyde, der i Ordets egentlige Forstand ikke er i Stand til at erhverve sit daglige Brød, og følgelig maa omkomme ved at savne denne Understøttelse; men rækkes den i anden Hensigt, da begaaer man paa den ene Side en Uretfærdighed mod Communen, og giver paa den anden Side Leilighed til Mangfoldiggjørelsen af Fordringerne. Disse Grundsætninger ville ved første Øiekast synes haarde, men Skinnet vil svinde, naar betænkes, at det for den virksomme, dristige Jndbygger maa være haardt, at rykke ud med sit ærlige Erhverv, for at føde Mennesker, der kunde mætte sig paa egen Bekostning, havde de kun Lyst til Arbeide, og kun vilde indskrænke sig til at tilfredsstille Hungeren. Den store Føielighed, at understøtte, er ustridigt Middelet, hvorved Fattigdom avles; den er den Bund, paa hvilken Ukrudet, Armod kaldet, trives frodigt, og denne Klasse af Mennesker, der giør Fordring paa Fattigpenge, ved Rundhed troer sig berettiget ved stedse større og større Fordringer; ligesaa sandt er det ogsaa, at ialmindelighed ethvert Menneske, sundt paa Legeme og Aand, kun ved egen Brøde er sjunken i Usselhed. Saaledes gives der ogsaa Mennesker i Staten, der grunde deres Tilværelse paa intet, og disse maa, ved det Princip, man nu varetager ved Understøttelse, tidlig eller sildig falde Fattigvæsenet til Byrde; men vidste saadanne Mennesker, at de ikke saa let kunde tye til Hielp, saa vilde de bruge deres egne Kræfter og ikke synke saa dybt, som det saa ofte skeer. En for stor Gavmildhed dræber Æresfølelsen hos Mennesket, der saa meget som muligt ved Autoriteternes Forvaltning burde conserveres. Mangen Een, der endnu ikke er i den Stilling at kunde giøre Fordring paa Understøttelse, rækker alligevel Haanden ud for dog ogsaa, ligesaagodt som Andre, at erholde en Skjærv; og nu er Træet modent til at fældes! Æresfølelsen er død; en bekvem, om end kun liden Erhvervskilde har aabnet sig; der er bidt Hovedet af al Skam; selv at bidrage til det Offentlige, derpaa kan ei tænkes meere, thi det er jo begribeligt, at hvo som nyder han ei yder. Dovenskab, forbunden med Tilbøielighed til Drik, kommer til, og man maa være glad til paa denne Maade ikke at have skabt en Misgierningsmand. - - Dette Billede er græsseligt, men sandfærdigt. Fraregner man de stakkels gamle brøstfældige Mennesker, saa vil det vel passe paa mange af dem der faae Fattig-Understøttelse. Det her Anførte er kun løselige Vink, det var imidlertid at ønske, at Mænd af Vægt ville tage Hensyn til samme og værdige dem Overveielse, saa at den fortærende Kræft ikke i Fremtiden griber endmere om sig.