Jyllandsposten, 1840-11-17
Flandsporen. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. se Aarg. Tirsdag d. 17. Novbr. 1840. No 62. Maa trykkes. Nielsen. Spar Commune, men kun der, hvor Du bør. J dette Blad har tidligere en jydsk Stænderdeputeret tilraadet Besparelser i Communeafgifterne, og fremhævet Skolen, som en særlig Gienstand herfor. Artiklen staaer vistnok under al Kritik; men for at modarbeide det Jndtryk, som den dog muligviis kunde efterlade paa mangen, mod Skolen, desværre, endnu altfor fordomsfuld Commune, og da tillige vise, at Skolen just er den Post, der allermindst egner sig til Gjenstand for Besparelse - tillade vi os efterstaaende bemærkninger. At spare hvor man kan og bør - det gjelder saavel hele Samfundet, som ethvert enkelt Medlem af samme. Men med Flid sætte vi vort "Bør ved Siden af Kand; thi ikke altid bør man spare, fordi man kan - og det troe vi netop kan anvendes paa Skolen. Den – og navnlig Almueskolen - er jo det Sted, hvor Pluraliteten af Statens Borgere modtager sin Oplysning og Dannelse. Den er vel saaledes nærmest Plantestedet for det aandelige Livs Tilveiebringelse i og Udbredelse blandt Folket. Men forsaavidt det materielle Liv er betinget af Aandens Dygtighed til at opfatte dets Jnteresser - har den og en afgjort Jndflydelse herpaa. Men Skolens heldige Jndvirken paa Folkelivet i begge disse Retninger er igjen betinget af den Kraft og Frihed, hvormed den bevæger sig. Savnes disse, saa kan Skolen ikke opfylde sin Bestemmelse. Dens Virken taber sig i en død Mechanisme og den virker kun Død trindt omkring sig. Men Folkets bedste Eiendom gaaer da enten ganske eller for største Delen tabt, idet Tidens, mere end nogensinde, stærke Fordring til Nationen om Opnaaelse af et høiere Trin af Oplysning, Almeenaand, Sædelighed og Religiøstet – hvilke skulle udgaae fra Skolen, maa staae uopfyldt. Men at Skolens Frihed staaer lænkebunden, at dens Kraft er lammet og svækket under et sørgeligt Afhængighedsforhold og under bittre Næringssorger det veed Enhver, der har kastet, endog kun et flygtigt Blik paa det danske Skolevæsen. Uden Øl og Mader Helten Jngenting, siger Digteren, og begge Deele ere allerede saa karrigt tilmaalte Skolelærerne, at end- og den allermindste Afknapning vilde være at give dem Dødstødet. Men mon ikke Folket – alsaa Communen derved vilde lide meest! Derfor Commune! – for at blive ved Udtrykket - være Skolens Jnteresse især dig hellig; thi den staaer jo netop, som det bedste Værge om dine egne helligste Rettigheder. Her er det jo Grundvolden til din hele paafølgende Lyksalighed, saavel for Tiden, som for Evigheden, skal lægges; her er det, du skal lære at kjende, hvad du skylder Gud, Fædreland og Konge, men og dine egne Rettigheder som Menneske, og dit Værd, som den Skabning, der blev dannet efter Guds Billede Du høre altsaa allermindst paa et sligt Raab om Sparsomhed her, thi det vilde være mere end uklogt af dig; men du erklære Enhver, der fører en saadan Tale, foren falsk Prophet, til hvis Ord du aldrig bør laane Øre! Vi begribe da og aldeles ikke, hvorledes en Stænderdeputeret kan fremkomme med et saadant Forslag an parodierer sig jo netop selv derved; thi han har jo siddet i det Folkething, som anerkjendte Skolens høie og hellige Betydning for Folk og Stat, erkiendte dens Trang til en Reform, især i oeconomisk Henseende, og petitionerede Kongen derom. Han søger at motivere sit Forslag, deels ved at beraabe sig paa Præsternes egenmægtige Handlemaade og en Rutten med Communens Udgifter, naar det gjelder en Forbedring i Skolelønnen; deels ved at paavise smaae og fattige Communer, som ikke kunne taale Byrden af den store Skoleløn, og endelig beraaber han sig paa Skolelærernes gode Formuesomstændigheder, der gjøre enhver Forbedring unødvendig, ja uretfærdig. Men med disse Grunde er det ikke synderlig bevendt, og da vort Theema er saa temmelig forslidt, saa skulle vi, for Læserens Skyld, kun tillade os at sige nogle faa Ord derom.