Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-29
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Femogtyvende Aargang. No. 26. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 29 Martii 1828. Peter Tordenskjold. en fædrenelandsk Novelle. VIII. Den til Afreisen bestemte Dag kom. Det var den tredie i September: en Maaned, som i det mindste i sin første Halvdeel, under vor nordiske Himmel, ikke sjeldent har en Ynde, som Sydboeren neppe kan gjøre sig nogen Forestilling. om. Naturen, ligesom gjenfødt ved et oplivende Solskin ovenpaa en frugtbar Regn, der havde varet i adskillige Døgn, stod i sin modneste Pragt. Løvet var ganske grønt, Træerne bugnede af Frugt, og Blomsterne havde naaet deres hele Fylde. De kjelnere Sommerværter, som Natviolen, Auriklen og Lilien, vare vel tilligemed Rosen, næsten forsvundne, men mange andre af Floras skjønne Døttre, som Levkøien, Resedan og Gyldenlakken udbredte deres liflige Vellugt. Aftenhimlen malede sig med de varmeste, afvexlende Farver, og Solens Nedgang stemte Sielen til veemodsøde Følelser. Abraham Lehn og hans Kone, ledsaget af den gamle, ærlige Anders Christensen, fulgte Sønnen hen til Tordenskjold, for at overgive denne deres dyrebareste Skat i hans Hænder. Hos Viceadmiralen traf de adskillige af Statens ypperste Mænd der vare samlede her for, efter Aftale, at ledsage ham til Roeskildekro. Man saae her den store Mekaniker, Admiral Judicher, denne nidkiere Fædrenelandsven Anders Lyders og flere af Tordenskjolds meest hengivne Venner. Efterat have nydt en god Frokost tog man bort og det gik i raskt Trav til Roeskildekro. Nu var det rørende Øjeblik kommet, hvor man skulde tage Afskeed. Sorg stod malet i Alles Ansigt, og det var som om enhver af Selskabet bares noget meget Ubehageligt fore. Lehns Hustru kunde ikke rive sig løs fra sin Søn, Faderen stod som halv bedøvet og den gamle Christensen holdt sig et Tørklæde for Ansigtet og søgte, saa meget som mueligt, at skiule de Taarer, der vædede hans Kind. Tordenskjolds Venner stræbte at forhale det smertelige Afskedsøjeblik, som om det kunde være den sidste Gang, de saae ham; men han selv var her, som altid Mand: rask, munter og fattet. Dog sagde han det sidste Farvel med en Hjertebanken og gav det sidste Haandtryk med en Varme, der røbede hans indre Følelse, som han nu ikke saa godt kunde skjule, som ellers. Endnu en Omfavnelse, endnu et Kys - og Skjebnen rev fra hinanden hvad aldrig skulde forenes mere. Man svingede med Hatte og Tørklæder saa længe man kunde øine Vognene, og indtil de ganske vare tabte af Sigte. Tordenskjold var ligesaa om Broder, som kjerlig Søn. Langt fra at glemme sine mange Sødskende, var det tvertimod hans ivrigste Bestræbelse, at faae dem befordrede og see dem lykkelige. Efter Marstrands Erobring var hans vigtigste Belønning det Præstekald, hans Broder fik. En anden af hans Brødre, Casper Wessel, der havde tjent med ham, da han commanderede den norske Escadre for fire Aar siden, som Capitain, var avanceret til Schoutbynakt og boede nu paa Ravnholt i Sjælland. Han kunde ikke forlade Danmark, uden at sige Farvel til denne sin elskte Broder, og tog derfor hen til ham, førend han reiste til Corsøer.