Corsaren, 1841-10-22
Brødets Dyrhed. Jniet er farligere for en Stat, saavelsom for enhver anden Organisme, end Sult - det er en Sandhed, hvad enten det nu er Staten selv, der ikke kan rette Tæring efter Næring og derfor tilsidst virkelig faaer Tæring, eller det er dens Borgere, der maae gaae saa længe med en slunken Mave, at de tilsidst ikke længere kunne bære den Tyngde, hvormed Staten ligger paa deres Skuldre. J sidste Tilfælde begynder da en venskabelig lille Strid mellem Staten og dens Borgere, idet hiin, ved at lade Rodemestre og "Underfogdens Folk" trænge ind i disses Huse, maa forsøge at bringe dem til alligevel at bære Byrden, og de saa i deres Forhippelse paa at efterkomme denne indtrængende Opfordring søge at faae Kraft ved at spise - Staten op. En saa hæftig Sult er imidlertid sjeldnere og vil for dem, der gjennem Staternes Historie skimte en høiere ledende Magt, synes at være bleven sendt fra oven i Mangel af andre Midler til at faae Staten underkastet en Radical-Reform - og saa bliver Reformen rigtignok radical. En mindre Portion kommer derimod hyppigere og undlader sjælden at vække lidt Pirrelighed i Gemytterne (saasom sultne Folk altid ere meget pirrelige), og denne Pirreligheds Størrelse kommer da væsentlig an paa Portionens Størrelse og paa Vedkommendes Taalmodighed til at fordøie den. Betragte vi nu - i Anledning af den for Tiden stedfindende stærke Stigen i Priis paa alle Nødvendighedsartikler, hvorom Mere længere nede - det, danske Folks Taalmodighed, da kunne vi ikke nægte at samme er meget stor, ja den overgaaer endog maaskee sit Rygte. Men der er dog een Omstændighed at mærke herved. Vi Danske ere kun taalmodige, saalænge vi ere mætte. En sulten Dansk er den meest fultne af alle Mennesker, og Virkningen af hans Sult er derfor forbausende. Man vilde maaskee ikke troe sine egne Øine, naar man, efter at have holdt en energisk, flammende Tale om en forvoven Daad for Ære, Berømmelse, Frihed o. s. v. til 30,000 sjællandske og jydske Recrutter og tilhørende kjøbenhavnske Underofficierer, medens de vare mætte, uden at frembringe stor Virkning, gientog Talen, naar de vare sultne, og da saae, hvad den bevirkede. J den Henseende - som ogsaa i adstillige andre Henseender - ere vi meget forskjellige fra Engelskmændene. De Fattige i England udholde Hunger, Kulde og Elendighed i en utrolig Grad, med en uhørt Taalmodighed, og blive først ret forbittrede, naar man krænker det, som de kalde deres statsborgerlige Frihed. Vi Danske vilde taale, at man krænkede vore statsborgerlige Friheder i en utrolig Grad (det er naturligviis ikke af den Grund, at vi ingen saadanne have); men - vi ville spise os mætte. Dette er Sandhed, den pure Sandhed, og de stedfindende Forhold i Nødvendighedsartiklernes Priis og endnu mere: de Forhold, som true, ere desaarsag en alvorlig Betragtning værdige fra de Regjerendes Side. "Næppe Fjerdedelen af den Rug, som ellers pleier at høstes," saaledes lyde Beretningerne, er iaar bjerget. Paa nogle Steder har man knap Rug til Udsæd, og der, hvor man har den, kan man ikke engang komme til at bringe den i Jorden, formedelst det ustandselige Regnveir, der har gjort det umuligt at bearbeide Markerne. Kartoflerne, der i de sidste Aar meget ere traadte i Brødets Sted hos de fattige Klasser, ere ligeledes for en Deel mislykkede og skulle des- uden lide af Sygdom. - Af Torven er saare lidet blevet bragt i Huus, og Brændsel vil derfor ogsaa blive dyr i tilstundende Vinter." Var nu Danmark et Land med virkelig Velstand iblandt de næringsdrivende og consumerende Klasser, saa kunde Arbeidsmanden faae Erstatning for den høiere Priis paa hans Fødemidler ved en forhøiet Arbeids løn uden Forringelse af Arbeidsmængden; men dette er ikke Tilfældet. Vi have ikke "lagt op" i de 26 Fredsaar; de næringsdrivende Klasser, betragtede under Et, leve af Haanden og i Munden", og her er intet rigt Aristocrati, der uden at bekymre sig om en noget forøget Udgift kan holde de arbeidende Klasser i Virksomhed. Man vil derfor i Almindelighed møde de knappere Tider ved at "indskrænke sig"; bliver altsaa end Arbeidslønnen forøget, saa bliver Arbeidet selv forringet i Mængde, og de fattigere Klasser have selvfølgelig Intet at sætte imod de forhøiede Priser paa deres Spise og Drikke end - at spise og drikke mindre. Men, som sagt, dertil have vi Danske ikke Taalmodighed nok, og Jngen kan dog heller give os Danske stor Uret deri. Det er sandelig ingen Behagelighed for en Familiefader, ikke at kunne give sine Børn mæt at spise eller maatte knappe af paa sin egen Mund, ikke at tale om de mindre Ubehageligheder f. Ex. for den Mand, der maa nægte sin Kone en ny Kaabe eller sin Søn en ny Chenille eller, hvad der er værre, tage den gamle Kaabe og den gamle Chenille og sætte dem paa Assistentshuset imod den christelige Rente 12 pCt. "Men hvad er nu Meningen med Alt dette? Ville J med disse Ord sætte ondt Blod i Folket og lidt efter lidt forberede et Forslag til at revoltere og plyndre dem, der ere rigere end Massen?" saaledes ville nok Mange nu sporge, og Nogle have maaskee endog ganske sagte opkastet dette Spørgsmaal allerede ved at see Artiklens Overskrift. Gud bevars, nei! Vi ville tvertimode ved disse Linier søge at bringe Folk til at være beredte paa, at Taalmodigheden bliver dyr, og anskaffe sig lidt deraf itide? - kunde vi svare, hvis vi ikke vidste, at man ikke vilde troe os uden Beviis for vore Ord; thi man troer dog egentlig at vi ere Oprørere, Jacobinere, Blodhunde c.. ja vi have jo allerede tidligere selv opregnet alle disse Hæderstitler og kunne altsaa spare os den Umage at gjentage dem. Man troer om os, der jo først og fremmest skulle henhøre til den "vilde og tøilesløse Oppositionspresse" (juste-milieu have vi nu for evigt ophørt at være, siden "Dagen" forleden sagde, at den ogsaa var juste-milieu), at vi med Glæde vilde see en saadan Tilstand, hvori der kunde være et spændt, irriteret Forhold mellem Regjeringen og Folket, at vi vilde hilse den med Jubel som en herlig Leilighed til at befordre vore "anarkiske Planer". Men, hvor villige vi end ere til at indrømme, at Mangel og Elendighed blandt et Folk er bedst skikket til at fremkalde det vilde Røre, hvoraf den meest udstrakte borgerlige Frihed kunde fremgaae, som i Mythen Lyset fremgik af Chaos, og at et ubestemt, glødende Haab ved denne Tanke for et Øieblik kan dukke op i vor Sjæl, og hvor meget Sandt der altsaa end kunde ligge i den omtalte Mistanke saa skal man dog lægge Mærke til, at vi ikke ere som visse Aristocrater, for hvem Folkets Nød er en Ubetydelighed, men at vi netop med vore inderligste Sympathier tilhøre denne store Masse, der, skjøndt den kaldes "den simple Almue", dog er Folkets Kjerne og Statens troeste Støtte, naar Adelskabets og Aristocratiets forgyldte Sprinkelværk er faldet overende, og at vi aldrig, selv for Frihedens Skyld, kunde ønske Nød over den. Sige vi til den, at den kun har Mod, naar den er sulten, da er det i Sandhed for om muligt at opslamme den til at tage Mod til sig, ogsaa naar den er mæt, og ikke med Ønsket om, at den skal hungre. Hvad vi have villet bringe under Discussion, er altsaa ganske simpelt det Sporgsmaal. "Hvad bør der gjøres for at forhindre, at dette Aars ugunstige Forhold ikke komme til at hvile for tungt paa Folket og navnlig sammes arbeidende Klasser?" og det er et Sporgsmaal, som nærmest henhører under Regjeringens Besvarelse. For denne indeholder Spørgsmaalet en ny trængende Opfordring til at undersøge, om og hvor Mange der leve i Overflødighed paa Statens Bekostning uden at have gyldig Adkomst dertil (vi nævne som et lille Exempel Beboerne af "Vrindsens Palai"). om der kunde tages fra disse og gives Folket, fra hvem dog egentlig Alt er udgaaet, og som nærmest fortjener at nyde Godt deraf, og om de Regjerende selv skulle forsøge at gjøre Folket mæt af at see paa Dands og Lystighed og Glædesfester, eller anvende andre Midler.