Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1835-07-10
Hr. Pasquier befinder sig nu atter saavel, at Pairsretten i flere Dage har kunne fortsætte sine Forhandlinger. Efterat et Par tause Anklagede vare blevne indførte den 30 f. M., kom Touren til den fra sin store Modstand bekjendte Reverchon, forhenværende Kapitain i Nationalgaden. Han erklærede, at det hidtil havde været hans Beslutning, at Man for skulde sønderrive ham, end slæbe ham ind i Retten; men nu kom han frivillig, for endnu at gjøre et Forsøg paa at udvirke frit Forsvar, hvorpaa han fremsagde en i de heftigste Udtryk affattet Protest, hvori han iblandt Andet erklærede, at han vidste, det var Retten forud anviist at dømme ham og 11 af hans Medanklagede til Døden. "Men - udbrød han - døer jeg, da døer jeg med Ære. Allerede har jeg givet min Søn min Velsignelse, og af ham modtaget det Løfte, at han vil hævne mig paa Eder og Eders Regjering. Behøvede jeg nye Kræfter, for til Enden at udholde den lange Løbebane af Ulykke, som aabner sig for mine Øine, da vilde jeg finde den i dette tolvaarige Barns, en tilbedet Søns Ord, da han sagde til sin Moder, idet han blandede sine Taarer med hendes: "Ludvig Philip, den Tyran, og hans Bødler ville dræbe min Fader Fordi de ikke kunne beseire ham ved Qvaler, ville de myrde ham, Men vær rolig, Moder, Han vil de med Ære, som han har levet, og jeg vil engang vide at hævne ham." Denne min eneste Søn har tilskrevet mig: "Lev vel, dyrebare Fader, skal jeg nogensinde see Dig igjen, Mod og Udholdenhed, Hos din Søn skal det ikke fattes derpaa Fremtiden er vor!" Hører J, ædle Pairs Barnets prophetiske Ord, Nu da, jeg troer derpaa Fremtiden, er vor. J Erindringen af 1789 og 1830 vil Frankerig, vide, endnu engang at reise sig og som een Mand for stedse forjage den sidste af sine Konger. Alt siger mig, at denne Fremtid ikke er fjern. - J holde Retfærdighedens formeentlige Sværd i Haanden; slaaer til, dersom J ellers have Kraft og Mod dertil " – Nu androg Generalfiskalen paa strax at domfælde Reverchon for Fornærmelse imod Retten. Denne trak sig tilbage og delibererede i 3 Timer, i hvilken Tid Generalfiskalen endvidere androg paa hans Domfældelse for Fornærmelse imod Kongen, hvorfor Præsidenten atter foreslog Reverchon at vælge den duelige Advokat Favre til Forsvarer; men han vægrede sig paany. Paa Spørgsmaalet, om han havde kaldt Kongen en Tyran, svarede han: "Herom behøver jeg ikke at erklære mig det er en Pligt for dem, som agere Dommere, at lukke deres Ører op!" Den følgende Dag dømte Retten derpaa Reverchon, for Fornærmelse imod Kongen, til 5 Aars Fængsel, 5 Aars Tab af borgerlige Rettigheder, og i en Mulkt af 5000 Fr. Samme Dag gik det meget stormende til; især udskjældte de Anklagede General=Prokuratoren Chegaray. Da Polakken Roczinsky var færdig, erklærede han, at Man havde pryglet ham ind, Man skulde ogsaa prygle ham ud, og Municipalgardisterne sloge nu saa vældigt løs paa ham, at selv Officererne maatte lægge sig derimellem. Han og to Andre kastedes derpaa i en Kaschot." Den Ene af dem havde vægret sig ved at staae op af sin Seng, da han skulde føres til Retten, og var næsten nøgen bleven slæbt derhen. Et interessant, ja Man kunde næsten sige rørende, Møde fandt Sted den 2d., da den Betydeligste af de Lyoneser, Anklagede, Lagrange, der saa særdeles havde udmærket sig ved Processens Begyndelse, skulde afhøres. Forhen en af de kraftigste Naturer, kunde han nu kun med Møie slæbe sig fra sin Plads til Skranken, saaledes havde Fængsels livet, og endnu mere de moralske Lidelser, som denne Tilstand nødvendigen maa føre med sig, svækket ham. Paa hans Forlangende forelæstes først Protokollen over hans Transportering til Retten, hvoraf Man erfarede, at han havde erklæret, kun at give efter for Magten. Han holdt derpaa en saa talentfuld, lang Tale, der indeholdt en veltalende og af oprigtig Begeistring gjennemtrængt Udvikling af republikanske Grundsætninger, at den gjorde et dybt Jndtryk ikke allene paa alle Tilhørerne, men ogsaa paa selve Pairerne. Han, hvis Stemmes Kraft i de første Møder vakte almindelig Forhauselse, var nu saa mat, at han flere Gange maatte standse. Præsidenten behandlede ham med stor Humanitet. Han bad ham holde sit Foredrag siddende; men Lagrange takkede og vedblev staaende, holdende sig fast ved Skranken. Siden bad Præsidenten ham drikke en Kop Bouillon i et Sideværelse, for at styrke sig, og ved Mødets Slutning lod han ham ikke bringe til et Fængsel, men til et Hospital. - J sin Tale bestred han Rettens Kompetents, ikke af Mangel paa personlig Agtelse; thi sagde han - kun Faa af Dem vilde jeg udelukke, dersom De vare kaldede til, som Eedsvorne at dømme mig; jeg erkjender, at Pairskammeret er sammensat af Nationens meest udmærkede Mænd, og at De blot beklæde Deres Pladser som Løn for Tjenester, De have viist Fædrelandet; men fordi han maatte betragte Pairerne som hans politiske Fiender, der havde en Jnteresse af at undertrykke ham og hans Ulykkesfæller. Han søgte at vise, hvorledes Opstanden i Lyon var foranlediget af Politiet; Politieagenterne havde blandet sig i Folkehobene, og skudt paa Tropperne; overalt vare de de Første, som gave Jld. Tropperne fyrede igjen og nedstrakte Qvinder og Børn. Da maatte vel de Myrdedes Mænd og Brødre gribe til Vaaben. Paa denne Maade indvikledes Republikanerne i Kampen; men ikke en Eneste af dem havde gjort sig skyldig i de afskyelige Barbarier, som under hiin Kamp vare begaaede af Tropperne, forførste af Regjeringen. Han fremhævede derpaa en Række af hæderlige Handlinger af hans Medanklagede, og yttrede det Haab, at Historien engang vilde melde om ham, hvorledes han i Spidsen for 40 Mand, uden Levnetsmidler, havde i 4 Dage forsvaret den ham betroede Post imod den uhyre Masse af velnærede og velbevæbnede Tropper; hvorledes han, imedens hine Tropper havde slynget Brandfaklen over Staden, med sine Fyrgetyve havde beskyttet Eiendom og reddet selv Spioners Liv. Med Vidner i tusindeviis vilde Alt dette kunne bekræftes, naar Man ikke havde slæbt de Anklagede 120 Miil fra deres Hjem, for at domfælde dem. - Han mindede fremdeles Pairerne om, at de Domfældtes Blod vilde falde tilbage paa dem, da de ikke kunde vælte Ansvaret over paa dem, som stikke sig bagved dem, og have forledet dem til alle deres Skridt. Ogsaa Pilatus vilde paa lige Maade vaske sine Hænder i Uskyldighed; men nævnes endnu, efter næsten 2000 Aars Forløb, med den almindeligste Foragt. For sig selv frabad han sig enhver Naade; han bønfaldt endog Pairerne om at lade hans Hoved rulle paa Skafottet, men ikke dømme ham til Fængsel; thi da kunde han ikke takke, men maatte forbande deres Mildhed. - Dræber - saaledes sluttede han sit Foredag - om De ville, 150 af Folkets Mænd, Repræsentanter af dets Jnteresser, og med dem 1000 fattige Familier, Men betænk Dem vel, Blod avler Blod, og med noget mere Blod ville De ikke have sikkret Orden; der vil kræves endnu Mere, og af alt dette Blod vil der danne sig en Vulkan, som vil opsluge Aristokratiets Lænestole og Kongernes Troner. Men de skulle ikke frygte, disse Ulykkelige, Thi Offrenes Sønner ville række dem Haanden; over Kampen vil hæve sig en Fane med den hellige Jndskrift: Menneskelighed, Lighed, Broderskab, Broderskab iblandt alle Mennesker, iblandt alle Nationer, iblandt alle Børn af den samme Fader, den samme Gud!" - Uagtet Præsidentens yderst velvillige og agtelsesfulde Anmodninger, vægrede Lagrange sig dog standhaftigen ved at tage videre Deel i Debatterne. Han beraabte sig paa sit engang givne Ord, og erklærede, at han ikke engang vilde bevæges til at bryde sin Taushed, om end de leiede Vidner udsagde noget Ærerørigt imod ham; thi 50,000 Stemmer iblandt hans Medborgere vilde vidne for hans Ære.