Corsaren, 1842-03-04
Frifindelsesdommen over Nr. 21. Mange have undret sig over, at vi udstyrede vort Aftryk af nævnte Frifindelsesdom med saa megen Pragt, idet de have meent, at der ikke var Grund til at gjøre saa megen Stads af den. Dette glimrende Tryk og dette deilige Papiir har stukket dem forfærdeligt i Oinene. - Vi tilgive Deres Vildfarelse, fordi de ikke have kunnet sætte sig ind i vor Stilling, ikke fole det, som vi have følt. Man maa selv være Fader til et elskværdigt Barn for at kunne begribe den Henrykkelse, hvormed man ved dets haarde Sygeleie, naar man alt næsten troede det dødt, hører Lægen give den trøstende Forsikkring, at der endnu er Haab, at en Crisis, som for mange andre har været absolut dræbende, lykkelig er overstaaet og har givet det Kraft til at træde den sidste, skjøndt farligste, imøde. Derfor blev Dommen ogsaa trykt med Grønt paa Rødt; det Røde betyder Faren, det Grønne Haabet, som nu spirer frem. Man maa dernæst være Journalist, en af Beslaglæggelser haardt hjemsøgt Journalist, for at kunne i sit Hjerte rumme den Triumph, der er i at høre 5 Mænd, der af den af Cancelliet ansatte Justiarius ere udvalgte blandt alle de andre af Cancelliet ansatte Assessores til at sige deres Mening, træde frem for Justitsraad Reiersen og Cancelliet og i Anledning af den Beslaglæggelse og den Action, hvorover de skulle udtale sig, sige: "Det skulde De ikke have gjort, Hr. Reiersen!" Vi gjøre udtrykkelig opmærksom paa, at alle Assessorer, blandt hvilke de Dømmende vælges, ere ansatte af Cancelliet, og at ligeledes Justitiarius, der udvælger disse Dommende, er ansat af dette Collegium, fordi ogsaa heri er Stof til Glæde. Frifindelse for en Domstol, hvor den klagende Part kunde have en uhyre Jndflydelse, er nemlig en Tegn paa, at enten Cancelliet ikke har brugt sin Jndflydelse, eller ogsaa at disse Mænd ere standhaftige og selvstændige, eller snarere, at begge Dele tilsammen er Tilfældet, og dette Tegn paa et høit Collegiums Upartisthed ogsaa mod Pressen, maa absolut glæde Hjertet, fordi det i Almindelighed er saa rart, at see Noget saa godt hos vore høie Collegier. Hvor stolt tager det sig ikke ud, naar det af hine Mænd paa Prent siges, at den beslaglagte Artikel ikke alene ikke indeholder nogen directe Lovovertrædelse, men at den end ikke er skreven i en usømmelig eller respectstridig Tone. Publicum, som ved enhver af "Corsarens" Beslaglæggelser har troet, at "nu har vel Corsaren" gjort det altfor galt," seer nu, at det slet ikke er "Corsaren," der har gjort galt. - Ved de tilkommende Hof- og Stadsretsdomme over de nylig beslaglagte Nummere, ville endnu besyndeligere Ting komme tilsyne; thi, naar allerede Actorene ere i Forlegenhed med, hvad de skulle anklage, i hvilken Forlegenhed maa da Retten komme, naar den skal dømme! Vi vide vel, at Mange kunde ansee denne Triumph, vi saaledes feire, for utidig, fordi Høiesteret endnu er tilbage og denne let kunde faae Bladet til at vende sig. Men til at nære en saadan Mening pine vi aldeles ingen Grund. Det maa nemlig ansees for utroligt, at Høiesteret skulde finde det skyldigt, som Hof- og Stadsretten i saa utvetydige Udtryk har erklæret aldeles uskyldigt, eftersom Frifindelsen ikke er foranlediget ved nogen Venægtelse fra Forfatterens Side (hvorved "Berlingske Tidende" vil bortraisonnere Betydningen af de fleste Frifindelsesdomme i Pressesager), men ved den Forklaring, som Retten efter eget Godtbefindende har givet af den, uden at lade Redacteuren for Criminelkammeret affordre nogen Forklaring. Den Zarthed, hvormed Retten har behandlet Hr. A. Hansen, ved ikke at lade Criminelkammerdommeren spørge ham om Forklaring paa Artiklerne, fortjener ogsaa al mulig Paaskjønnelse. Der kunde endnu gjøres den bemærkning for at forringe vor Glæde, at Regjeringen ved slige Frifindelsesdomme kunde finde sig foranlediget til at lade en ny Presselovlemanere, en Presselov, der var endnu strængere end den nærværende - hvis en saadan ellers er mulig - og aldeles forbød Allusion og Satire. Men Allusion og Satire ere ikke noget saa bestemt og synligt, at man kan sige: De og de Ting ere Satire og ere lovstridige. Satire og Allusion kunne ikke udryddes, saalænge der gives Dumheder og Feil, hvortil der kan alluderes, og hvorover man kan satirisere. Regjeringen forbyde og ophæve alle Feil og Dumheder, den træffe en saa fortjenstfuld Foranstaltning, og Satiren vil forstumme. Derimod kan den indstrænkes og besværliggjøres ved nye Lovbud; men, har den Vanskelighed ved at komme frem, saa gjør den sig smal og fiin, og jo finere den er, desto mere stikker den. Forresten maa man slet ikke troe, at Regjeringen forfølger Satiren for sin egen Skyld, fordi den selv foler sig truffen. Som vi i den foranstaaende Artikel have sagt: Den, som føler sig truffen af en Satire, indrømmer netop, at den er træffende og sand, at han besidder de Feil, hvortil der sigtes - og det kan og bør ikke siges om Regjeringen. Naar Regjeringen altsaa forfølger Satiren, saa er det..., fordi den i det Hele ikke kan lide den.... ikke finder den passende.... ikke lovmæssig, kort. Regjeringen kan have mange Grunde - som vi respectere saa meget mere, som vi ikke kjende dem.