Berlingske Tidende, 1773-05-28
Til en Prøve paa den Engelske Frihed udi offentlige Blade meddeeles følgende Oversættelse af den Londonske Chronicie: En Drøm af en meget stor Patriot i London, den 24de April 1773. Min Herre, forrige Nat drømte jeg, som jeg altid giør, naar jeg er drukken, og det var jeg i Gaar Aftes overmaade meget for den gamle gode Sags skyld. Ach! at alle ville bære sig saa af som jeg, saa skulle vi nok faae Raad med det skiælmske Underhuus. Da jeg hørte, at vor udødelige Patriot, vor i ævigt Minde levende Wilkes skulle næste Mandag indtage sit Sæde i Underhuset, saa blev jeg overmaade meget glad. og syntes, at det mindste jeg kunde giøre, var at drikke mig en god Ruus i Porter=Øll, for det almindelige Bestes skyldJeg drak og quantum sufficito: tilstrækkeligt, som min Docter siger, hvorpaa jeg gik til Sengs, og see, jeg drømte en Drøm, min Herre, som var meget mærkelig. Jeg syntes at den store Mandag var kommen, og at jeg selv tilligemed mange andre stod uden for Døren af Underhuset, for at see vor Patriot at gaae ind, og tage Sæde i Parlementet under al Folkets Glæde=Raab. Jeg saae ham omsider komme, og syntes, at han gik med store og dristige Skrit lige til Døren af Huset. Den Skurk, Vagtmesteren, havde dog den samvittighedsløse Dristighed at støde ham bort. Hør Karl! sag de han til vor Patriot, hvem er du? Hvem jeg er, svarede vor Helt, som tog det meget ilde op, hvem jeg er, du Slave, du tyranniske Betient af Tyranner, kiender du mig ikke! veed du Hunsvoot ikke, at jeg er den største Mand, som nogen Tid har været, eller nogensinde bliver til. Er jeg ikke det, J. Mænd af Engelland og Storbrittannien, sagde han, og vendte sig til os fattige Stympere, som stode omkring ham. ... Da kunde vi naturligviis intet andet end med fuldHalsskrig: Hurra, Hurra Wilkes nu og altid, Han gik atter dristig til; veed du ikke, Hunsvoot, sagde han, at leg er en Patriot, større end Ryssel, Hambden, Marwed eller Sidney, at jeg har svedet Blod for mit Fædreneland, og At jeg er færdig til at bløde endnu . . . . om de vil betale mig derfor. Hør du Skiælm, skiælv og viid, at jeg er John Wilkes. Jeg er kommen til dette infame Huus; thi jeg vil gaae derind. Jeg synes vel om berygtede Huse, og for har altid elsket saadanne Stæder, derfor, Skiælm, aabne strax Døren; thi endskiønt Folket derinde ere Skiælmer og hver Mands Nidinger, vil jeg dog blive en med iblant dem. Jeg tvivler ikke i mindste Maade derpaa, svarede Vagtmesteren, men det kan endnu ikke formaae mig til at aabne Døren. Han viskede da Vagtmesteren i Øret, veed J, spurte han, hvad de i Dag raadslaae om : - . ney 2 a : da skal jeg sige Eder det, det er om Forødelse. Nogle Skiælmer, som have forødt andres Penge, skulle nu staae til Ansvar derfor. - Hvad, Hr. Wilkes, svarede Vagtmesteren, hvor tør J da gaae ind, om Touren kommer til Eder først. Vagtmesteren vilde endnu sagt mere i denne Sag, men Wilkes blev derover forskrækkelig forbittret, da ri, som vare vidner dertil, lagde os derimellem, som Folket visselig bør giøre, naar det gielder Landets Forsvar, og da Frieheden tillige var i Fare, saa grebe vi os an, at give Hr. Wilkes Frihed at gaae ind. Vi for nede os, som een Mand, og med Magt brøde Døren op til Huset, samt førte Hr. Wilkes ind under de heftigske Fryde skriig. Alting gik hidtil vel, og vi ventede at see en god Udfald herpaa, da Wilkes med en anstændig Dristighed gik ligefrem af Gangen, og satte sig paa Oberste Luttrels Knæ. Jkke saa dristig, sagde Obersten, og slængte ham fra sig tvert over Gangen til et andet Parlements Lem, som igien viste ham Veyen til en anden lige over for sig, og paa saadan Maade blev han slængt og kastet som en Bold fra det ene Sted til det andet, ligesom han havde været et raadent Æble. Sir Flechtner slog ham i Hovedet med Parlements Statuterne. Lord North tog Skatkammerets Regnskabs=Bøger, som laae paa Bordet, og slog ham om Ørene dermed. Hr. Fax tog en Haandfuld Tærninger, og kastede ham i Ansigtet. Kortsagt, enhver gjorde sit for at faae ham til at springe fra den ene Ende af Sahlen til den anden frem og tilbage. Da alt dette var forbi, saae vor fattige og uforlignelige Patriot ud, som en tørred Sild, eller død Fransot, han saae ud, som man skulle kunde blæse ham bort, sønderslidt i tusinde Stykker. Man proponerede da, at han skulle bæres hiem, og lægges i en Sæng, paa det han kunde komme i Stand igien, og denne Propesition blev ikke allene uden Votering, men og eensstemmig befaldet. Jeg kunde da ey længer holde mig, thi jeg syntes, at jeg alt længe nok havde været en Tilskuer, men sprang til, for at begynde Bataillen, og gav et dygtigt Slag, men vaagnede, ved det jeg slog Knoglerne imod Sængestolpen, gniede mine Øyne og saae at det ikkun var en Drøm.