Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-09
Nyeste Skilderie af kjøbenhavn. MannagrammanSyvogtyvende Aargang. No. 3. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 9 Januar 1830. Bemærkninger om indbyrdes Underviisning, fremkaldede ved høivelbaarne Hr. Grev Holstein til Holsteinborgs Svar paa høiærværdige Hr. Biskop Dr. Mønsters Spørgsmaal: "Skulde der i Danmark virkeligt være gjort formeget for indbyrdes Underviisning?" maastaaer Jkke venter jeg, at disse Linier skulde paadrage mig den Bebreidelse, at have indblandet mig i en mig aldeles uvedkommende Sag, thi deels berører Svaret ei alene enkelt Mand i Særdeleshed, men ogsaa Publikum i Almindelighed, og deels tør min temporaire Stilling maaskee være min Undskyldning, om ei gjøre mig det til Pligt at udtale mine Anskuelser. Heller ikke skal jeg ubeskedent indblande mig i Afhandlingens polemiske Deel, ikke ønske at svække den Række af vistnok uomtvistelige Sandheder, der ere opstillede i II. A., om end min Evne og Tid satte mig istand dertil; men kun udtale den Formodning, at hine Sandheders Fremstilling til Anvendelse paa det omhandlede Æmne forhaabentligt ville være overflødige, idet en befaling om Metodens almindelige Indførelse vel neppe kan være at befrygte, om end Meget af Hvad der er virket for den kunde lede Tanken derhen, og om end en saadan Befaling vistnok ei vilde være uden gavnlige Følger paa mange Steder, hvor lidettænkende Skolelærere samle i Mørke med deres Metodik, og skjøndt det fremdeles er vist, at ogsaa den tænkende Lærer, naar han NB. upartiske og uforudindtagen benytter de Midler, Metoden byder ham, har saare rigelig Anledning til hensigtssvarende Tidsanvendelse, saa er det paa den anden Side ligesaa vist, at Tvang føder Ulyst, og Ulyst er Moder til Ladhed og Øientieneri; og hvilken Upartisk vil nægte, at der hersker Ulyst mod Metoden, at Deres Tal, der bryde Staven over den, er Legio, – og hvorfor, J min Overbeviisning mindre fordi den virkeligt skulde fortjene det, end fordi det nu engang er bleven Tone at laste den; fordi den i sin Mekanisme formeentligen har et militairt Snit, fordi den vistnok oprindeligen paa mange Steder ved Forkvakling er sat i et ugunstigt Lys, og, lad os ikke nægte det for os selv, fordi den væsentlig er udgangen fra en Mand, hvis egentlige Kald ligger udenfor Underviisningsfaget. Hertil kunde vel ogsaa regnes den stærkere Indvirkning fra det Offentliges Side, der vistnok mange Steder har, idetmindste middelbart, saa at sige draget Metoden frem ved Haarene, hvorved den er kommen i lunkne, utilbøielige Hænder, behandlet vrangt, og derved geraadet i Miscredit. Det er ikke min Hensigt med disse Linier at fremtræde som Lovtaler for indbyrdes Underviisning paa enhver anden Metodes Bekostning. Til en saadan Sammenligning fattes mig saavel Evne som theoretisk og praktisk Kiendskab i tilstrækkeligt Omfang, Mangler som mine Kaar og mine faa Fritimers nødtvungne Anvendelse til disses Tarv maa undskylde, idet de nægte mig at kunne bøde derpaa. Jeg vilde kun aflægge men Troesbekiendelse: den, at Metoden fortjener at staae i et bedre Lys hos Skolemanden, end jeg har Grund til at formode den at stande hos Mængden; men ikke fremsætter jeg den, fordi det, om jeg saa maatte udtrykke mig, er i Vælten at rose den, kun, som sagt, fordi den nu engang er min Troesbekiendelse; feiler jeg i den, saa ligger Skylden i min Overbeviisning, ikke i min Villie, og pligtmæssigt skal jeg vige for hver mig indlysende bedre Overbeviisning. Dog, det var enkelte Dele af Døbheds II. B. jeg vilde tillade mig at berøre. Jmidlertid, inden jeg gaaer videre maa jeg aflægge en Bekjendelse, der allerede under Nedskrivningen af mit Foranstaaende har paatrængt sig mig: den, at mine bemærkninger mere ville angaae Publikum end Døbhed i Særdeleshed; og inderligt skulde det smerte mig, om jeg skulde fortjene den Bebreidelse at have været endogsaa kun ubeskeden mod en Mand, der vistnok af reen, fremlysende Sandhedskjærlighed, som i et rigt hældigt Sprog og med en Belæsthed, jeg ei evner at følge, har fremsat sine Betænkeligheder, og hvis Jver og Opoffrelser for Underviisningens Tarv ogsaa have naaet mine Øren. Skjøndt det nu egentligt kun er min Hensigt at holde mig til bemærkninger, der angaae Metoden, saaledes som den, ifølge de forhaandenværende Bestemmelser, hos os er, eller vel rettere sagt kunde og borde være, saa kan jeg dog ikke undlade i Forbigaaende at berøre Citationen af Baco (S. 55); og her fremtrænger sig da den Sandhed, at den dybsindige Grandskers theoretiske Viisdom, naar den skal opfattes til Anvendelse, maa prøves paa Erfaringens practiske Vægtskaal, ligesom og at det er en Lov, hentet fra Naturens veldædige Praxis, at det Enkeltes Vel maa underordnes det Almindeliges, og fremdeles at det vel er en ubetinget Sandhed, at ikke alle Børn ved deres Kundskabers Erhvervelse have Trang til den smaaligt beregnede, gradvise Fremskriden, og at Mange ville komme hurtigere til Maalet ved dristige Spring; men ligesaa ubetinget er det vistnok ogsaa, at Deres Tal, der kunne trives ved en saadan Fremgangsmaade, er ubetydeligt mod Deres, der maa gaae Skridt for Skridt til Maalet; idetmindste er det min faste Erfaringsoverbeviisning, og jeg har Grund til at formode en lignende at finde Sted hos den practiske Skolemand, i Almindelighed. Men er det nu saa, saa er det ogsaa hensigtsrigtigt at Staten, naar den regulerer en almindelig Underviisningsplan, retter sig efter de svagere Evner, saamegetmere som disse, idet de saaledes omfatte Pluraliteten, tillige trænge meest til at tages kjærligt under Armene, og saa megetmere som det da vil ligge lettere i den tænkende Lærers Magt kraftigt at understøtte de fatteligere Evner, end han omvendt vilde kunne gjøre ved de svagere hvis et omvendt Forhold idethele fandt Sted. En fornuftig Bestyrelse, der maa give conseqvente Regler som almindeligt Regulativ, lukker Øinene for fornuftige Undtagelser hos den Enkelte, naar disse ei med Magt drager den frem til Beskuelse, og billiger dem, skjøndt den ei kan hjemle dem, skjøndt den for det Almindeliges Skyld kan see sig beføiet til at ivre imod dem: og gaae vi atter tilbage til Sagen, og tale om Børn, der, idet de med nogle Forkundskaber optages i en indb. Underv. Skole, maae begynde forfra, saa maae vi erindre, at der hvor Læreren er hvad han skal være ville de hurtigt gaae frem fra Afdeling til Afdeling, og vinde i Fasthed, hvad de tabe i Tid; et Tab, der maaskee er mere theoretiske end practiske virkeligt. Hvor ofte høres f.Ex. ei Læreren at ønske, at Børn, der indsættes i Skolen med Paastand af at kunne læse, aldrig havde lært det saaledes.