Viborger Samler, 1788-05-05
Taalmodighed. Olenvordighed er almindeligere i Verden, end Lyksalighed, og er tillige af en meere ublandet Beskaffenhed. Sielden føler nogen en Fornøielse, som jo formindskes ved en Tilsætning af noget ubehageligt. Den Frygt, at falde igien af en lykkelig i en slettere Forfatning, dæmper ofte Glæden over det Fornøielige. Vel, aabner Haabet i Lidelser gemeenlig Forhænget for formodentlige Glæder, men i Almindelighed hersker der dog meere Frygt, end Haab i Verden. Jmidlertid griber enhver Gienvordighed ikke ikke alle lige haardt og smertelig an, og de forskiellige Maader, hvorledes Lidelser, taales, kommer enten af en naturlig Følesløshed, eller af en vis Sielestyrke, som kun erholdes ved Øvelse. Da Apothus gik i Skole, bemærkede man intet hurtigt Begreb, ingen Modervittighed hos ham. Han lærte en Ting meget langsom, men beholdt dog det han lærte. Hans naturlige Langsomhed og Kulde gjorde, at han ikke lod sig forføre til Udsvævelser og Daarligheder, men laae stedse over sin Bog, og blev en taalelig Lærd. Hans dorske, søvnige Væsen, skilte ham ved alle hans Læreres Yndest, og for den ringeste Forsømmelse blev han dygtig straffet. Hans Forældre boede ikke i den Bye, hvor han gik i Skole. Begge døde paa eengang pludselig; Hans Lærer fik Efterretning derom, og overlagde længe, hvor han paa en god Maade kunde bibringe Apothus dette bedrøvelige Bud. Han tog ham for sig, betydede ham, at der gaves mange Lidelser i Verden, møde os oft pludselige Tilfælde, at man i alle Gienvordigheder maatte forlade sig paa Forsynet, at alt for stor Bedrøvelse over et jordisk Tab er Synd, og - at hans Forældre vare døde. Vor Helt Apothus forandrede ikke en Mine derved. Jeg tænkte vel, svarede han, at der maatte være noget sligt foregaaet, siden mine Breve ere saa længe udeblevne; men vel er det, at de ere hastig døde, thi de har da ventelig ikke gjort nogen Indretning til min Skade; Min Fader stod sig meget vel, og altsaa maae her falde en god Formue i min sk. 151. i min Lod. Læreren saae ham ind i Øinene, og ventede at der skulde komme en Taare, men der kom ingen. Men, min Søn, sagde han, gjør det dig da ikke ondt, at have mistet dine beste Venner i Verdens De sagde jo selv nyelig, svarede Apothus, at man skulde forlade sig paa Forsynet, og at det var Synd at sørge over noget Jordisk Jeg retter mig jo altsaa kun efter Deres egne Forskrivter. Læreren kunde neppetale for Forundring, og vendte sig hastig om fra Drengen, som helligholdt denne Dag med et got Stk. Peberkage og et Spil Kegle. Da hans Skoletid var forbi, ansaae han det for en Nødvendighed at gifte sig; Man foreslog ham en Pige, som havde 20000 Rdlr. og han beregnede, at hun magelig kunde bespises og klædes af Renterne. Hun var munter og at tig, det forstod Apothus ikke, men hun desto bedre. Naar han undertiden traf hende i saadan Forfatning, som en anden Ægtemand ikke vilde seet, uden at bevne sig, saa vendte han Hovedet bort, fløitede engang, og giorde den vigtige Anmærkning, at Kiødet er svagt. Snart sad der omkring hans Bord en Rad af smukke Drenge og Piger; Der faldt aldrig Apothus den mindste Tvivl ind, om de og vare udkomne af hans Lender, men han roste sig af, at han opfyldte sin Pligt mod dem, ved at fylde deres Bug og bedække deres Nøgenhed. Da de begyndte at blive store, kom de uheldige Kopper, og bragte dem i Graven, Moderen opvartede hendes Børn saa omhygelig i deres Sygdom, at hun blev angreben af en Feber, som var dødelig. Apothus sukkede, og slog Øjnene op, da da han faae Regningen over Liig, Beggængelsens Bekostning. Han betalte den, maatte nu selv bestyre sin Huusholdnining; Han blev vaer, hvormeget hans Hustrue havde forødet; Hans Credit var spildt, og endelig deelte Creditorerne hans Eiendomme, Huuse og Møbler imellem sig, saa at Apothus maatte drage ud i Forstaden, hvor man inddrømmede ham et lidet mørk Kammer til Beboelse. Endog dette satte ham ikke ud af sin Luune; Han synger endnu sit Stykke, drikker sit Glas, og leer over de Narrer, der blive kiede af Verden, fordi det ikke gaaer dem efter Ønske. Denne Apothus er altsaa et stort Beviis paa den Gave, at skikke sig i Lidelser, for saavidt som samme kommer af Følesløshed. Hvad Taalmodighed, betragtet som en Dyd, er, skal Stoikus lære os med sit Exempel. Fra den Tid af, da Sielen begyndte at tænke, mærkede man hos ham en stærk Undseelse. Saaofte han kom i en Stue, hvor der var Selskab, steeg Blodet ham strax op i Ansigtet. J Skolen. søgte han at undgaae alle Feil, meere af Frygt for Skam, end Straf. Hans overordentlige Folsomhed, gjorde ham tidt lykkelig i en høi Grad, og gav ham ligesaa tidt til Priis for de pinligste Lidelser. Ulykke havde han endnu ikke prøvet, og var dog paa denne Maade allerede bekiendt med Kummer. Saaledes kunde han lære at skikke sig i Lidelser, førend de trykkede ham med deres fulde Tyngde. Han bestemme de sig til et lærdt Liv, hvilket, efter de fleestes Tanker, er meest sikker for en uretfærdig Skjebnes Stød. Men Stoikus kan allerbest bevise, hvor ugrundet denne. denne Meening er. Hans sangviniske Temperament drev ham til at studere med Jver, og han kunde ikke give sig tilfreds, uden at have erhvervet sig et anseelige Navn. Publikum skulde kiende ham, og han skrev et Verk af stort Værd. Men da han foragtede lærde Tidender og kritiske Blades Basuner, vilde ikke være Medlem af noget lærdt Selskab, og ikke roste sig selv, men beskeden tang, saa laste ingen det, og inden kort Tid vidste intet Menneske noget deraf. Sta dant et Uheld kan en Kiøbmand eller Fabrikant le glemme, men hvo der befinder sig i Stoikus's Forfatning, kiender den Smerte, han maatte føle i sit Bryst. Dette var en af hans største Lidelser, som han ikke let kunde glemme. Siden den Tid skriver han intet mere, og derfor smerter og det mangehovedede Uhyres Utaknemmelighed ham ikke heller meere; men hans private Livs Gienvordigheder har været mange og overmaade store. Han har mistet en elskværdig Kone, han er stedse sygelig, hans Forhaabninger har altid slaaet ham feil, og alting trykker ham ned. Jmidlertid styrker hans Philosophie og Øvelsen i at lide Uret ham mod ethvert Anfald af Skiøbnen, og paa hans Ansigt seer man Taalmodighed og Hengivenhed afmalet. Den mindste Kummer nedtrykker ham dybt, men paa samme Tid løfter hans Sinds Munterhed ham op igien. Alle Lægemidler mod hans Gienvordigheder tager han hos sig selv, han har lært at lide, og med den fiineste Følelse er han bleven fuldkommen tykhudet. Dette var to forskiellige Arter af Taalmodighed; den ene er Natur, den anden Dyd. Fra