Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-11-13
Af de sidste Forhandlinger i "Selskabet til den danske Literaturs Fremme erfares, at det har været under Omhandling at overtage Udgaven af Cand. Levins Haandbog i den danske Grammatik." Dette er vel opgivet paa Grund af Værkets store Omfang, men ifølge den nedsatte Comitees fordeelagtige Anbefaling har dog Selskabet besluttet at udgive den Deel af Værket, der behandler Talesprogets Eiendommeligheder systematisk, eller Lydlæren. Efterretningen herom har ret glædet os, da vi hidtil høiligen have savnet en systematisk Behandling af det danske Sprogs Lydlære, og da Hr. Levin i en Grad, som kun Faa, er fortrolig med Sproget og dets Literatur, tør man sikkert vente sig noget Godt. Mange ville maaskee mene, at en Veiledning til, hvorledes man skal tale Dansk, er noget overflødig, da det læres af sig selv ved daglig Omgang; men hvorledes er denne Udtale, som læres ved den daglige Omgang? Hver synger med sit Næb. Den Ene siger: Kyd, den Anden, Kjød, den Ene: Ei, den Anden: Eeg, den Ene: osse, den Anden, ogsaa, osv. Vil man indvende, at det finder Sted i alle Sprog, at Almuen har sin Udtale, og den dannede Classe sin, saa kan man vel have Ret; men vi paastaae, og vi ere overbeviste om, at den opmærksomme Jagttager vil give os Ret, at der gives faa Nationer, hvor den dannede Classe behandler Udtalen af Modersmaalet med saa megen Ligegyldighed, for ikke at sige Sjudskeri, som i Danmark. Det er ingenlunde alene Almuesmanden, som siger: Kyd, Ei, osse, Olle (Olie) osv.; slig Udtale hører man jevnlig i Kredse, hvor man mindst skulde vente den. Det danske Sprog er blødt, næsten for blødt, og derfor lade ogsaa vore svenske og norske Naboer os høre, at vort Sprog er ligesom vort Land - fladt, uden Kraft og Malm. Men er det sandt, er vort Sprog virkelig for blødt, saa bør vi omhyggelig vogte os for Alt, hvad der kan gjøre det endnu blødere, vi bør holde paa de dybe Vocaler, Strube, lydene, og paa Consonanterne. Men en af Hoved feilene ved vor Udtale er netop den Tilbøielighed, som Nationen har til at udtale de dybe Vocaler svagt, og til at sløife Consonanterne, eller til at ombytte de haarde med bløde, og de bløde med endnu blødere (b. med v). Vi ville oplyse det med et Exempel. Den Sætning: "Jeg har givet det til ham vil man almindelig høre udtale saaledes: "Jei har gilet de te ham. Man vil maaskee tvivle om, at det udtales saaledes, fordi Vanen har gjort de Fleste sløv derfor, men man lægge kun Mærke, og man vil give os Ret. Med Undtagelse af Ordet "Jeg, hvis Udtale som "Jeikan ansees autoriseret,") skjøndt vi foretrække Udtalen *) Vi maae dog bemærke, at man i dannede Kredse nu stadigt hører: meget, bleg, Eeg o. s. v. og ikke meiet, blei, Ei. "Je, naar vi holde paa, at Consonanterne v.t og i de andre Ord bør udtales, saavelsom i i til. Hvad siger man nu om en Udtale som kal istedetfor, kan, "skal for skal, "Morningen for "Morgenen, hinne" for hende", Gollet for Gulvet "Dadder" for "Datter, "Grø for Grød, ner eller endnu værre nør for ned, "røve for røbe (hvorved Meningen ganske forvandskes) har for havt, "belen for bleven væt for været, ved en for ved den, osv. osv. Men er det ikke en Skam for os, der anvende hele Aar af vort Liv for at tilegne os den bedste Udtale i fremmede Sprog, at behandle Udtalen af vort Modersmaal med en saadan Efterladenhed. Vi forskrive Lærere og Lærerinder fra Paris for at lære den bedste franske Udtale, ja, hvem der har Raad dertil, reiser selv derhen, men paa at rense og forbedre Udtalen af Modersmaalet tænker Faa. Gid man dog i det mindste hjembragte det Udbytte fra de parisiske Reiser, at vise den Opmærksomhed for Modersmaalets Udtale, som Franskmanden viser for sit, thi der er ingen Nation, hos hvem en correct Udtale staaer i den Priis som hos Franskmændene. Vi ville i saa Henseende blot anføre, at en fransk Dame, Mad. Dupuis, har anvendt, efter hendes egen Forsikkring, 17 Aar af sit Liv paa et Værk over det franske Sprogs Udtale, det Bedste man har, medens vore Damer, desværre at vi skulle sige det, kunne ansees for sande Sprogfordærvere.