Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-04-13
Den følgende Morgen gik vi hen at besee Cappelns Kirke, som blev bygt for nogle Aar siden i en meget god Smag. J hvor behagelige de Jndtryk end vare, som dens Udvortes havde gjort paa mig, saa blev jeg dog meget overrasket ved dens Jndvortes, som med tilstrækkelig Underholdning for Sandseligheden fremstiller dens store Øiemed i al den sande Religiøsitets ædle Simpelhed. Man maa virkelig reise til Cappeln for fuldkom nen at fole Virkningen af den lige saa rigtige som yderst smagfulde Jdee, der anbragte Prædikestolen over Alteret og under Orgelværket. Mig forekom det fortrinligen hensigtsmæssigt saaledes at concentrere Forsamlingens Opmærksomhed til Gudstienestens forskiellige Grene; hvilket, som bekiendt, er ogsaa Tilfældet i St. Paul's Domkirke, i Westminster=Abbey, i St. George's Capel i Windsor, og utallige andre Kirker i England. Man havde ligeledes undgaaet at anbringe Piller i Cappelns Kirke, og derved, samt ved et ei almindeligt Antal af Vinduer, forskaffet Kirken en saadan Elegants og Lysning, som vilde med Føie kunne anbefales, dersom sligt er denne kirke nedrivende Tidsalders Opmærksomhed værd. End kan Cappeln's Kirke være stolt af det Fortrin, at den er et Gudshuus, som indeholder kun en eneste Begravelse, der dog er tilstrækkeligen forsynet med Lufthuller. Her laae en lang Linie af Angeln's smaa Tyranner, som saa længe holdt dette velsignede Lands Jndbyggeres Siæle og Legemer i arvelig Trældom, og som i Aarhundrede væltede sig i Overdaadighed og Vellyst paa den Menneske=Klasses Bekostning, hvis diærve Forfædre gav et af Verdens beundringsværdigste Lande sit Navn. Een i Særdeleshed af hine Ahnestoltes Levninger syntes at være behandlede ei med meget mere Ceremonie end den, Shakspeare's Graverkarl iagttager. Maaskee de tilhørte den Herre af Røst, som vilde paatvinge Cappelens Jndvaanere Hoverietieneste, hvorpaa omtrent 100 Familier, som udgjorde over 600 Personer, kastede sig under Hertug Christian Albrechts Beskyttelse, og erholdte af ham i Aaret 1667 Øen Arnis til deres Bosted. Vi bestege Kirketaarnet, hvis Spiir er indvendig og udvendig tækket med Kobber. Herfra nyder man den mest fortryllende Udsigt over Cappeln med dens mange Haver og tilgrændsende Lunde. Paa den Søndre Side af Flekken løber Sleyen, som prangede med en Mængde Fartøier, der gave et ei ufordeelagtigt Begreb om Cappelns Handel, hvoraf Sildefiskeriet, som drives her paa en særegen Maade, danner en betydelig Green. Det lige overfor beliggende Landskab Schwanzen frembyder ogsaa et varmt Maleri af landlig Frugtbarhed og Skiønhed, medens den saa interessante Ø Arnis drager Øiet mod Vesten. J det Fjerne siner man Als, Østersøen og Kieler=Landet. Da vi vare stegne ned fra Kirketaarnet lode vi os sætte over Slien i en Baad, for at besee det i Schwanzen beliggende Gods Løitmark, som ellers i moralsk Henseende just ei opvakte de behageligste Erindringer, da det indtil for meget faa Aar siden deelte med andre adelige Godser i Schwanzen Livegenskabets Skændsel. J Midten af Slien betragtede vi de saakaldte Fiske Gaarde eller rettere Silde-Gjerder, som tilhøre de tilgrændsende adelige Godser, men overlades Cappelerne imod en aarlig Afgivt. Det var mig interessant at være ved Kilden af den Glæde, som i min Ungdoms Dage udbredtes i Kiøbenhavn om Foraaret, naar endog den meest umusikalske Stemme lod sig høre med: Vil J har Holsteenssild, vil J har Flekkesild, Piger!" Løitmark har en ualmindelig malerisk Beliggenhed, og Veien derhen frembyder alle et blidt indtagende Landskabs Skiønheder. Men Herresædet bibringer just ei de høieste Tanker og Bygmesterens eller maaskee rettere Bygherrens Smag; dog ved at see igiennem Vinduerne i et Par Værelser traf vi en betydelig Samling af fortreffelige Engelske Kobberstykker. Ved at besee Have Anlæggene var jeg nær ved at beklage, at Naturen havde gjort saa moget; og i Sandhed, naar man kommer fra det utvungne, excentriske Angeln, føler man sig, som en Englænder vilde kalde det, uncomfortable i "Alleer af gevorbne Venner." Dog opholdte vi os her en rum Tid, for at nyde den fortryllende Udsigt over Slien, det travle Cappeln, og det frugtbare, frie og i al Lykke hurtigt tiltagende Angeln. Efterat have beseet Avls=Bygningerne gik vi ever til Meieriet, hvor vi fandt Forpagteren eller, som han kaldes, Hollænderen staaende med sin Pibe og seende ud i Gaarden over Halvdøren. hans Legemsdannelse og Aasyn troede jeg at bemærke en brittisk Landmands Hovedtræk, i hans Kone derimod blev jeg ikke saa indtaget, og det uden at see hende. Hvad enten Hollænderens Syns organ var skrøbeligt, eller min Tydske Talegave duede ei, eller at man her til Lands har, som i England, en Ansøgnings-Ret *), det skal jeg ikke bestemme; nok, som jeg tiltalte Hollænderen, og bad ham undskylde os, at vi hilste paa ham, gik han, uden at svare, ind i Ostekammeret og, som vi kunde tydelig høre det, sagde til sin Kone: Frue gieben Schelling her!" Men hun knurrede, og vilde ikke ud med nogen Skilling. Jeg sprang da ind, og lod dem vide, at vi kom kun for at see deres Ost, Smør &c., og tale med ham om hans Meieri. Nu smillede den godmodige Hollænder, og viste os sine Oste, som jes gienkiendte fra Kjøbenhavn at være de almindelige Holsteenske Oste af skummet Melk, hvoraf 100 Pd. nu gjaldt 10 Mark Holsteensk eller i Danske Penge efter Øieblikkets Cours over 20 Rigsdaler. Derpaa gik vi ned i Melkekjelderen, som var overordentlig reen og luftig. Konen, som lod til at have lidt Tantippisk i sin Characteer, fulgte med, og jeg troede det passende, her at henvende mine Spørgsmaal til hende, men dersom hendes Svar havde været grundede paa Sandhed, saa vilde det vist see slet ud med hende og hendes Familie.