Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-02-18
J noget nærmere at belyse denne Sandhed skal Jndsenderen her væsentligen allene tage Hensyn til en enkelt af Tryttefrihedens Gienstande, til den os Alle saa vigtige Bedømmelse af Medmenneskers Tænke og Handlemgade. Hvad fortiæner vel her at kaldes en fornuftig, og hvad en ufornuftig Anvendelse af Trykkefrieden? Med eet Ord: hvad er her at brugt, og hvad er Misbrug, Det er Brug mener jeg naar man skielligen bestrider Lasten hvorsomhelst og i hvilken Skikkelse den virkeligen findes, samt saaledes trækker den Skyldige frem for Publicitetens Domstol. Ey heller behøver en saa almeen erkiendt Sandhed nogen færlig Demonstration; thi det maatte da hedde: ahvem lastede vel nogen, finde, hvad du roser," Men det er e Misbrug ikke allene naar man gjør beskyldninger, der i sig selv ere falske, og hvorfor man ingen vedbørlig Hiemmel har; men ogsaa, naar man spotter eller haaner Mennesket for saadanne Ting (blandt andet for saadanne Mangler paa Siel eller Legeme), som snarere burde fremkalde medlidende Skaansomhed, end letsindig Dadel; ja - som vel endog saare ofte, ved nærmere Kiendskab til de specielle Omstændigheder og ved roligt Overlæg, maatte befindes at fortiæne vort fulde Bifald, eller dog at være ulastelige og menneskeligviis meget undskyldelige. Og kommer nu ydermere hine Angreb for Dagen som fleertydig Skumlen og Pasqvilværk, saa bliver aabenbart sligt Trykkerie dobbelt lastværdigt og farligt. Jeg sagde: dobbelt lastværdige; thi Vedkommende viser jo da noksom, at han ikke strider for Sandhedens, Moralitetens og Sædelighedens hellige Tarv; men at han drives af blotte Lidenskaber, i det han selv blues ved at nævne den Person, der skulle drages til Ansvar, og som vel altsaa skielligen burde gives Adgang til Forsvar og Lovene, og i det han ikke tør byde aaben Feyde, men kun forsøge paa at snigmyrde sine Medborgeres Ære, gode Navn og Rygte. Jeg sagde fremdeles: dobbelt farlige, thi deels kan den Angrebne intet passeligt Forsvarsmiddel benytte mod slig Riddings- og Stimandsdaad; deels kan det ikke feyle, at saadanne Yttringer af Menneskets Lidenskaber og naturlige Hang til at ophøye og smigre sig selv, ved at nedsætte og laste Andre, jo saameget meere ville gribe om sig, naar den Letsindige, den indbildt Fuldkomne eller Selvkloge tør nære det Haab: at Mørket nogenlunde vil sikkre ham mod enhver Reaction og Ubehagelighed. Men - Sagen meere almindeligen betragtet - i hvilkensomhelst Skikkelse den her forkastede Anvendelse af Trykkefriheden end maatte vise sig; hvad enten den er meer, eller mindre aabenlys eller skumlemæssig: saa er den dog ustridigen Misbrug, og drager de meest sørgelige Følger efter sig. Menneskerne - deels stærke, deels svage Væsener - forskaffe sig selv indbyrdes saa mange og saa skiønne Nydelser; men de paa føre ogsaa hinanden saa mangfoldige af de krænkende Gienvordigheder, som dette Jordliv uadskilleligen fører med sig. Enhver, der har tydeligt Begreb om de rette Kilder til Menneske Vel og Vee, og som mener det ærligt dermed, han maa altsaa opoffre alt og sine yderste Kræfter, for i Samfundet, saavel privat som offentligt, saavel ved Gierning som ved Ord, at oplive og befæste Fredens og Kjerlighedens Aand, der her som overalt er Lovens og Lyksalighedens Fylde; og han maa paa det Omhyggeligste vogte navnligen sig selv for enhver Handlemaade, der ville udsaae Splidens og Tvedragtens fule Sæd. Men hvad er der nu vel, som mindre forbedrer, og mere opirrer Gemytterne; hvad er der, siger jeg, som mindre befordrer, og mere qvæler den almindelige Velvillie og indbyrdes Fordragelighed, eller meere fremkalder de ganske modsatte Sindstemninger: Mistroe, Kulde, Bitterhed, Had, Avind og Forfølgelse, - end netop, synderligen i trykte Flyveblade, hiin bagtaleriske Snakkesyge og Vittighedsagen, Satire, Haan og Spot? De ere jo tilhobe onde Urter, som ikkun trives paa Kierlighedens Grav; de ere jo alle foragtelige Producter, hvis Aarsag og Virkning man ligemeget maa søge i nædle, fornuft- og religionstridige Tilbøyeligheder. Saa meget man altsaa paa den ene Side maa hylde en fornuftig Trykkefrihed; og saa meget det ville være taabeligt og eensidigt: om det virkeligen, enten af Frygt eller Ømfindtlighed, skulle falde Nogen ind at paastaae, at Misbrugen her burde hæve Brugen, eller at man burde frafalde Trykkefrihedens Anvendelse selv som Værn mod Lasterne, saa meget maa man paa den anden Side høyligen fordømme de virkelige Misgreb, og enhver saadan Anvendelse af Trykkefriheden, hvorved denne selv bliver Lasternes Moder, og forgifter Kilden til Menneskehedens bedste Glæder - Enighed og Sandrægtighed. Sligt kan man dog aabenbart ikke indynde under Betlagelse over: at Sandheden kun sjelden var elsket; eller under det brammende Navn af selvstændige Mænds frimodige Yttringer, a. a. En heller vil dog vel Nogen for Alvor troe, her at kunne giøre Brug af det Forsvar: at man slet ikke bør ense dette Smørerie. Thi en saadan Hervisme ville, naar det kom til Stykket, vanskeligen kunne opvises, og hvem ville vel heller med Overlæg giøre den Fordring: at man meere skulle taale Fornærmelser paa Æren, end Fornærmelser i andre Henseender; eller at Mennesket i Almindelighed skulle være ligegyldigt ved offentligt Omdømme og litterair Gabestok, Overalt - naar slige Angreb ikke skulle enses: hvormed forsvarer man da, at de komme i Trykken? De skulle dog vel aldrig her have Plads som et nødvendigt Jtem eller fyldekalt, Jøvrigt skal Jndsenderen tilføie: at da det omhandlede Ukrud, synderligen ved Præssens Hielp, letteligen ville blive af en ligesaa frodig som i sig selv. skadelig Natur, og hastigen saaledes kunde udbrede. sig: at det siden maatte blive vanskeligt, om ikke umuligt, gandske at udrydde samme og sammes skadelige Følger: saa vedbliver han uforandret, og fremsætter herved ydermere offentligen den Paastand: at Redacteuren af trykte Tidender ikke letteligen vil kunne udvise en for ængstelig Opmærksomhed, for at opdage og undertrykke den første Spire til hiint Almeen=Onde, og for gandske at qvæle samme i Fødselen. Men han indrømmer derimod gierne, at vi ikke have Grund til at befrygte, at en slig fordærvelig Aand skulle rodfæste sig i vort provindsial Blad, og at vi i saa Henseende have Borgen allerede i selve Redacteurens bekiendte Humanitet og Eftertænksomhed. (Engelske Misceller.) Murats Død, af Koppel Gravens Tourgjennem de sydlige Provindser af Kongeriget Neapel.,(Fortsat.) Jeg har mere end engang hørt Murat sige, at han skulle døe ved et Musketskud, men han havde sandsynligviis formodet dette ville skee paa Valdpladsen. Det er meget muligt, at hiin hemmelighedsfulde Skjebne, som tog en saa forskjellig Retning paa Kysten af Calabrien, maae i sin hele Bitterhed have opvakt Erindringen hos ham om den Ret og Excecution i Vinennes, hvori han presiderede. Der udfordredes alle Naturens Yndigheder, dens skjønneste Prydelse, for at forjage af min Siel det Jndtryk, som Synet af hans ydmyge Gravsted frembragte hos mig; han, som jeg for otte Maaneder siden, saae hovere i Besiddelse af en absolut Magt var her nedstegen med Vanære i Graven,