Aalborg Stiftstidende, 1844-12-14
Fædrelandet. Aalborg, den 14de December. Stænderdiscussionen og Statseenheden. (Forts. fra Nr. 250.) Høiesteretsadvocat Lehmann reiste sig imod Commissarii Jndvendinger imod Talerens Dissents fra Committeen og gjendrev de af Commissarius fremførte formeentlige Analogier for Holsteens Jndlemmelse under dansk Statssouverinitet. Med Hensyn til Arvesuccessionen da stemte han ogsaa for en kraftig Udtalelse fra Regjeringens Side, og at saadan Beslutning naar den er tagen, da ogsaa kraftigt sættes igjennem, i hvilken Henseende han sluttede sig til Grev Moltke naar denne har udtalt det Ønske at Modstanden maa vorde kuet, hvorfra den end maatte reise sig og hvor nær end Vedkommende maatte staae ved Thronen." Arvepreten sionerne betræffende bemærkede han iblandt Andet: " Skulde altsaa Hertugen af Augustenborg gjøre Prætensioner paa Holsteen og ville bringe sin Sag for Forbundet, da vilde det gaae ham, som det gik Greven af Rantzau med sine, efter min Overbeviisning, langt bedre begrundede Fordringer paa endeel af Holsteen - han vilde ufeilbarligen blive afviist som incompetent Sagsøger. Den eneste Prætendent, som i Realiteten kunde opnaae en Dom, er Storhertugen af Oldenburg, deels for sig selv, deels for de af det forrige svenske Dynastie ham overdragne Rettigheder; men foruden, at det ikke let er tænkeligt, at han skulde anfægte det Retsfundament, hvorpaa Besiddelsen af hans eget Land hviler, idet Ruslands Ret til at afstaae Oldenburg og Delmenhorst til ham ikke har anden Hjemmel, end den Overdragelse til fri Disposition, som, ved Tractaten 1773, Rusland og Danmark gjensidigen gave hinanden, – holder jeg mig ogsaa overbeviist om, at selv om Spørgsmaalet skulde i det erkejuristiske Tydskland afgjøres som et reent privatretligt Spørgsmaal efter tydsk Lehnsret, vilde hans Fordring ikke blive erkjendt gyldig. Jeg troer altsaa, at denne Recurs til det tydske Forbund ikke har stort at betyde, og i alt Fald er det utvivlsomt, at Slesvig ikke har anden Statshøihed end Danmarks. Taleren gik derpaa ind paa Drøftelsen af Commissarii Yttringer og Holdning i Spørgsmaalene om Arvefølgen og viste, hvor vigtigt det efter disse Regjeringsudsagn var, at Stænderne og Folket anerkjende Arvesuccessionen som et reent indenlandsk Anliggende og ikke som et Spørgsmaal, der, efter Commissarii Formening, i Diplomatiken skulde have sit rette Forum. Som Vidnesbyrd om hvor farligt det er i saadanne indenlandske Anliggender at paakalde fremmed Voldgift, ansaae han det fast for ufornødent at paakalde Polens Historie, da vor egen Historie frembyder Beviser derpaa i Mængde, men - sagde han - den kgl. Commissarius havde til yderligere Overflødighed selv fremhævet flere Momenter, som synes vel skikkede til at indskjærpe og styrke hos Folket denne Bevidsthed. Han har saaledes i den jydske Forsamlings forrige Session sagt, at Underhandlingerne med fremmede, tildeels mægtige Stater og Arvespørgsmaalet vilde lide ved Alt, hvad der endog kun havde Skin af en folkelig Impuls til en friere Forfatning, og i den sidste Session har han uopfordret og uden mindste Anledning bragt de ogsaa efter min Mening ulovmedholdelige Suppressioner af censurfrie Blade i Forbindelse med Forhold, der vedrøre Ruslands mulige Arveprætensioner. Jeg maa oprigtigt tilstaae, at det har smertet mig, at den kongelige Commissarius har anseet det foreneligt med sit Begreb om Pligt, paa en saadan Maade at omtale Ruslands Forhold til Arvespørgsmaalet; thi det forekommer mig, at denne Yttring, fremført at en af Kronens Ministre, af Landets største Jurist, ikke kan betragtes anderledes end som en, i Modstrid imod alle Hjertets og Jnteressens Tilskyndelser, Sandhedskjærligheden fravristet, Tilstaaelse, og jeg troer, at en saadan Yttring er farligere for Rigets Jnteresse end samtlige de supprimerede Artikler, Commissarius har saaledes præsteret det stærkeste Beviis for Vigtigheden af, at Arvesagen vindiceres for den indenlandske Afgjørelse, og udfries af Forhandlinger, der udøve en lammende Jndflydelse paa Udviklingen af vore vigtigste reent indenlandske Forhold, og Hovedaarsagen til det, mildest talt, ubehagelige Forhold imellem Regjering og Folk. Jeg kan derfor ikke sige, i hvilken Grad det har forundret og bedrøvet mig, at høre et æret Medlem af denne Forsamling atter henvise til disse russiske Arveprætensioner som Noget, der skulde træde iveien for Opfyldelsen af nærværende Andragende, som ikke blot hos Forsamlingen, men ogsaa hos den kgl. Commissarius har fundet saa velvillig Modtagelse. Thi jeg maa være ganske enig med Grev Knuth i, at, hvis der her bringes ikke ringe Offre for at gjøre det saa let som muligt for Regjeringen at give en saadan Erklæring som foreslaaet, da vilde man, naar dette alligevel ikke skulde skee, være bittert skuffet, og det vilde da sikkert være nødvendigt, saaledes som det samme Medlem har antydet, atter at slaae ind i den Retning, som fører til en constitutio net Forfatning; det vilde da være andre Magter, end Souveriniteten, som man vilde paakalde. Han fandt det dobbelt foruroligende at bringe Sagen ind for det udenlandske Forum, naar man seer hen til det Ministerium, som derunder skal varetage Danmarks Jnteresser. Det er en Selvfølge, at diplomatiske Forhandlinger hvile i en vis Dunkelhed, som først en senere Tid gjennemskuer. Det er saaledes nu vitterligt og bekjendt, at det i 1806 var paatænkt, at Patentet skulde indbefatte Arvesuccessionen, men at det var den tydske Directeur for det udenlandske Departement, der modsatte sig det. Jeg vil ikke gaae videre ind herpaa, men det vil maaskee i Fremtiden ligge klart for Dagen, hvilken Rolle den nuværende tydske Udenrigsminister indtager under de fornyede Forhandlinger om denne Sag, og, uden at nægte denne Mands Dygtighed og hæderlige Charakteer, kan jeg dog ikke andet end være foruroliget ved, under de nærværende Omstændigheder, at see den udenlandske Porteseuille i Hænderne paa en Mand, hvis Sympathier og statsretlige System ikke synes at gjøre ham skikket til at varetage de danske Jnteresser, hvor disse komme i Confliet med de slesvig-holsteenske Tendentser. Den kgl. Commissarius har derhos stedse udtalt sig med stor Usikkerhed om Sagen. Jeg tvivler aldeles ikke paa, at af dem, som fra forskjellige Sider have yttret sig, Jngen kjender bedre til den end han, skjøndt jeg af flere Yttringer, iblandt andet ogsaa under nærværende Forhandlinger, har Grund til at antage, at hans nøiagtige Kundskab og bestemte Anskuelse er af temmelig nyt Datum. Men naar han, uagtet saadan Kundskab, har henviist til, hvad Velunderrettede og andre Velunderrettede formene uden selv at komme til noget mere bestemt Resultat, end det lidet trøstelige, at der er meget, som taler for at Staten skal blive sammen, da røber det vel ikke hos denne Mand, der er bekjendt som Danmarks største Jurist, en personlig Ukyndighed om denne Sag, men en saadan Mangel paa Regjerings Anskuelse i den omhandlede Henseende, at dette hvor der er Spørgsmaal og Fundamentalsætningen i Monarchiets Statsret, ikke kan andet end vække Bekymring."