Viborger Samler, 1781-10-01
Hvor endelig mange af dene Slags Folk findes her ikke paa denne lille runde Maskine. Man maae i Sandhed falde i største Forundring, naar man vil lade sin Phantasie giøre et Spasereridt ud imellem, Nationerne, eller og kun en mindre Udflugt imellem de forskiellige Klasser af Mennesker blandt os selv. Det besynderligste er, at enhver gjerne holder den anden for en Phantast, anseer Verdens heele Daarekiste for phantastisk, og ønsker, ja tilsidst indrømmer sig selv allene en Archimedisk Plads uden for Verden. Vilman alene betragte Virkningerne af Menneskenes forskiellige Smag fra en meere individuel Synspunkt, skal man finde, at Phantasiens Grændser ere undskrænkede. Alexander staaer ved Diogenes's Tønde, og ingen af dem begge kan begribe, hvorledes den ene kan holde den andens Chimære for noget reelt. Archimedes ligger paa Jorden og giør Cirkler i Stavet. Pythagoras ofter og holder sin Magister Matheseos i Haanden. Homer betler og besynger, hvorledes Guderne kunde have brækket Armee og Beene i tu paa hverandre. Aristoteles gaaer som en drukken Mand imellem Metaphysken og sin Herpyllis. Monnoius løber i Henrykkelse hiem med en Potte fuld af gamle Kobbermynter, og holder sit Bytte for den største Skat blandt alle Naturens Rigdomme. Han seer den forelskede unge Mand fare forbi med sin Brud, seer medynksfuld efter ham, og beundrer den Hidsighed, med hvilken denne bringer sin Pige i Sikkerhed, som han ikke vilde give een eneste Skilling for af sin Potte. i N. Potte. Et Fruentimmer, som i et prægtigt Anoseer alle sine Ønsker opfyldte, studser over en Betlers Lystighed, der er uden for sig selv af Glæde, fordi han har faaet et lamt Been lægt. En Mand, som under en gammel forslidt Kappe skiuler sit Mannskript og sin Evighed, støder med Foden et Mesterstykke af Apelles bort, hvilket en anden Drukken af Glæde optager og kysser med Henrykkelse. En anden prøver en gammel Violin og støder med Buen en Stiernekiger i Øiet, der ikke kan see sig mæt paa Maanen, Alle ere de henrykte: Den ene over en Krone, den anden over et opløst Problem, hiin over et Vers, denne over en Mynt, een over et Fruentimmer, en anden over en Flaske. Jngen af dem begriber, hvorledes den anden kan være fornøiet med sin Lod. Den ene spotter den anden, de ansee hverandre for blinde, dumme, besynderlige Mennesker, de skrive Satyrer, giøre hverandre latterlige, og befinde omsider, at enhver er selv latterlig og ingen har meere Ret til at lee, end Naturen over dem alle. Endog mange iblandt de Lærde selv have deres Phantasier, skiønt det just ikke er af det Slags, som Paskal, der altid lod sætte en Stoel for sig ved den ene Side af hans Skriverbord, fordi han i sin Jndbilding saae en stor Afgrund grund for sig, som han befrygtede at falde ned i. Jkke desmindre kunde man vel endnu finde mange blandt Lærde, som behøvede Paskals Stoel at sætte for sig, at de ikke skulde nedstyrte i Metaphysikens phantasie rige Afgrund. Og intet Under, at Lærde forfalde til Phantasier. Det er jo unægteligt, at ingen kan opnaae nogen høi Grad af Lærdom uden megen Læsning, Tænken, Skriven og vedholdende Studeren. Naar da de gode Herrer begynde at blive forelskede i Studerekamret og Nattelampen, naar de blive fortroelige med den Aristoteliske Genius, anmelder sig ofte en ubuden Giest, den fæle Hypokondrie, og til hvormange Phantasier er ikke denne næsten ulægelige Sygdom Moder.