Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-02-12
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 35, Re Ottende Aargang. No. 13. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 12 Februarii 1811. Panerne, eller man kan ikke hvad man vil Tredie Capitel. Saaledes behøvede da kun en lurvet Pudelhund at snige sig ind i Directionsforsamlingen, for med eet at tilintetgjøre saa mange af Ernst Grønbergs skjønneste Planer. Ethvert andet Menneske, udrustet med mindre Philosophie end han, havde nu maaskee ladet Modet ganske synke, men Ernst, som næsten med Modersmelken havde ind suet den Grundsætning: "man kan hvad man vil, forfulgte med ufortrøden Jver sine Planer. "Lykkens Tempel har mange Porte," sagde han: "og kommer man ikke ind igjennem den ene, saa kommer man ind igjennem den anden. Kan Du ikke gjøre Din Lykke paa Embedsveien, saa maa Du søge den i Videnskabernes Rige, denne herlige Fristat, som optager enhver uden Forskjel paa Stand, og Rang. Her er det, hvor kun Fortjenester, ikke Ahner, ikke Anbefalinger, adle Manden. Ernst valgte nu den dramatiske Forfatterbane, deels fordi han troede, at han ved at faae sine Stykker opførte lettest kunde forskaffe sig et Navn, deels fordi han ansaae dette Slags Forfatterie for det meest indbringende, og han i sin nærværende Stilling havde mange Udgivter, som han med sine Mannductioner umuelig kunde bestride. Han havde fra sin første Ungdom af læst meget over Skuespillerkonsten, besøgt Theatret flittig og forskaffet sig temmelig gode Kundskaber om alt hvad der udkræves til et godt Skuespil. Han indsluttede sig fire Uger paa sit Kammer og skrev et Lystspil; men det var en Hemmelighed, som han end ikke betroede sin elskede Pige, hvem han dog saare sielden pleiede at dølge noget for. Stykket blev færdigt; han gjennemlæste det og fandt, at det vel ikke var noget Mesterstykke – og hvilken Mesters første Værk var vel et Mesterværk, – men uden at være uretfærdig mod sig selv, kunde han ikke nægte, at hans Stykke havde mange gode Sider, og at det fortjente ligesaa godt at opføres som saa mangt et andet indenlandsk og udenlandsk Product, hvis eneste Anbefaling var dets Forfatters Navn eller Stilling. Ernst indsendte sit Stykke til Theater-Directionen uden Navn, thi," sagde han, har mit Stykke nogen Værdie, saa vil dette være det Anbefaling nok, mangler det denne, hvad skal mit ubekiendte, anbefalingsløse Navn da hielpe det, Mine Dommere ere retfærdige, de ville vide at skjønne det Gode hvor og hos hvem det end findes." Directionen beholdt hans Stykke i hele to Maaneder, og skjønt Ernst just ikke gjorde sig saa sikker Regning paa, at det vilde blive antaget, saa ventede han dog i det mindste at faae en Opmuntring fra Directionen til at følge den betraadte Bane. Efter to Maaneders Forløb fik han sit Arbeide tilbage, og med samme fulgte et Brev, hvori man med faa Ord sagde ham, at Censorerne ikke have fundet hans Stykke af den Beskaffenhed, at det kunde opføres, og at det derfor sendtes ham tilbage. Ernst stod ligesom forstenet, da han læste dette Brev. "O. Gud, saade han der mit Arbeide da saa usselt, at det ikke fortjener end ikke den allermindste, den allerubetydeligste Anbefaling Han begyndte nu at fatte Mistillid til sine Talenter som Skuespildigter. Han troede, hvad der heller ikke var usandsynligt, at dersom Censorerne eller Directionen havde fundet det allermindste Anlæg hos ham, saa havde man ikke svaret ham paa en saa kold og alt Mod nedtrykkende Maade. Han vidste, at Danmark havde alt for faa humoristiske Forfattere, til at de Mænd, hvis Kald det er at opmuntre den dramatiske Konst i Fædrene landet, ikke med Glæde vilde opsøge ethvert beskedent, skjult Talent, naar det virkelig fortjente nogen Opmuntring. "Directionen," sagde han kjender Dig jo ikke. Den veed ikke om Stykket mueligen kommer fra et Menneske paa fjorten eller femten Aar, som altsaa efter Alderen at dømme med Tiden kunde blive en anden Holberg. Nei, Dit Stykke maa være saa slet, at det, om end en Skolevebling havde skrevet det, ikke berettigede til store Forhaabninger. – Sommeren var for Haanden og Ernst tog nu, for at adsprede sig lidet, ud paa Landet, hvor han tilbragte nogle Uger hos sin Farbroder. Paa samme Tid var en omstreifende Comoedianter=Trop ankommen til Stege, hvor den opførte Danske Skuespil. Directeuren hedte Fran v. Franzenstein og var en Bremer af Fødsel, men da han af Profession var Barbeersvend, og i denne Egenskab længe havde conditioneret i Apenrade, saa var han det Danske Sprog saa gelausig at han og hans Madame spillede de første Helte og Elskerroller. Ernst var af Naturen ikke forfængelig, men, ligesom de fleste Forfattere, holdt han dog meget af sine Hjernefostere. "Blodet er aldrig saa tyndt, saa er det dog tykkere end Vand, gielder i det Hele ogsaa om Forfattere. Om et Barn er nok saa vanskabt og stygt, holder Faderen dog af det, og om et Skrift er nok saa ubetydeligt, glemmer en Forfatter dog sjelden, at det er Been af hans Been. Ernst var svag nok til at ønske sit Stykke opført paa Fjellebodtheatret i Stege. Han henvendte sig i den Anledning til Hr. Franz v. Franzenstein, som lovede at gjennemlæse Stykket, og, om han fandt det af den Beskaffenhed, at det kunde opføres, at give det paa sit Theater. Han bad Ernst komme igjen om fjorten Dage, da han havde saa travelt med Rollernes Uddeling og sit Personales Jnstruering. – Efter nogle Ugers Forløb indfandt Ernst sig igjen hos Hr. Franz v. Franzenstein, for at faae Besked. Directeuren sad ved sit Frokostbord, havde allerede tømt den anden Flaske, og var i Færd med at aabne den tredie. – Hans Listspil, min kere Granberg, sagde han med en meget vigtig Mine har jeg leest und bedæmt. Det har mange schmukke und gode Sider. Aberst det er ikke klart, dibt, indfoldig und complet nok. Det glæder ikke det klare Eie ved sin Klarhed und qvæger ikke det stille Gemit ved sin Dibhed. Som complet giver det ingen reen Jdee um sig selv, und det er ikke simpel nok for at være anskuelig for enhver. Seer han, min Kere, det er so mine Sentiments uten megen Umsved. – Ernst tog sit Stykke tilbage bukkede og gik sin Vei, uden at værdige Hr. Frandv. Franzenstein et eneste Ord til Gjensvar. Ernst agtede nu at prøve sin Lykke i en anden Green af den dramatiske Konst, thi der skal mange Aar og endnu flere Nedtrykkelser til, ganske at dæmpe Lysten til et skrive for Skuepladsen, naar den engang ret levende er opstaaet hos et Menneske. Han blev paa eengang begeistret af et rørende Træk i Historien, udkastede en Plan til et Sørgespil og fik det snart fuldendt. Han vilde ikke indsende det til Theaterdirectionen, men hellere betroe det til een af Nationens daværende første Konstdommere, den vidtberømte Doctor Bonifacius, Bartholdus, og udbede sig Hans Eminences Dom Denne modtog Stykket meget naadig, og bad Ernst at komme igjen om en Maaned, da han var saa overvældet med alskens Forretninger, at han umuelig kunde love at have det gjennemlæst inden den Tid. Efter som Ugers Forløb indfandt Ernst sig igjen hos Doctoren, for at høre sin Dom. Han maatte bie lidt udenfor, førend han kunde blive indladt. Endelig lukkede Tieneren Døren op for ham, og nu traadte han ind i Doctorens Studerestue.