Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1776-05-03
den 3die Maj. Foraaret. Behagelige Tid! Skabelsens Mynster, Livets Billede, Nu vil jeg ret forlyste mig med at betragte dig. Hvor kan man vel af Naturens Rige laane et fortreffeligere Formaal. af Yndighed, end af dig? Ja, endog de bedrøveligste Siæle og meest nedslagne Gemytter begynde, ved at blive Foraaret vaer, at opmuntre sig. Det tillykkende Grønne haver hos sig indtagende Kiendetegn paa den guddommelige Almagt og Forsorg. Den nærmende Sols klare Straaler gyder med deres Varme den guddommelige Velsignelse ind udi Kreaturene. Den evige Almagt aabner sit Skatkammer, hvorudi Kostbarhed og Orden stride med hverandre. Her seer jeg for mig et Naturalie=Kabinet, hvorudi Naturforskerens Øine tabe sig, og al menneskelig Kunst og Vittighed bliver ligesom maalløs. - Neppe havde den. haarde Vinter gjort den virkende Natur stiv, og med et Dække af Snee og Jis skiult dens Pragt førend Foraarets forundringsfulde Magt, der opliver og besiæler alle Ting, kaster sine hulde Vederqvægelses Straaler ned paa forfrosne Kreature. En efterhaanden tiltagende Virkning bevarer Skabningerne for de skadelige Følger af en overlet Naturs hastige Forandringer. Menneskene, Fæer, Vexterne blive langsom vante til Sommerens Yndigheder, og holdte tilbage ved Indgangen til det naturlige Skatkammer. Hvor lærerig er dette Naturens Exempel, som uoveriilet og efter sine Regler rette sine Virkninger: Den kiender hvilken skadelig Indflydelse, Uorden og Overilelse haver i Kreaturene. Hvor fordeelagtig ville Menneskens Tilstand være, dersom de kunne overtale sig til at blive Naturens Efterfølgere i deres moralske Handlinger. Er Uorden ikke den rette Kilde til Menneskenes Ulykke, og have ubetænksomme Overilelser ikke styrtet mange Verdens Beboere i største Farer. - Betænk engang, om Forsynet ville paa een Gang give Menneskene efter deres Begierlighed; ville dette ikke være et vist Middel til at befordre deres Elendighed. Saa ville ogsaa en hastig Overgang fra den kolde Vinter til Sommerens brændende Heede være en grundig Aarsag til mangfoldige Sygdomme, og maatte ikke Vexterne fordeerves, og den overdrevne Natur giøre Jorden ufrugthar. Nu bliver den stive Jord efterhaanden løsnet. Den frugthare Saft kommer i en sagte Bevægelse. Vexternes, Planternes og Træernes Rødder blive aabnede, og den i Jorden saaede Sæd rinder langsom op, og udi tilbørlig Maade drager de frugthare Fugtigheder til sig. Solens vederqvægende Straaler befordre de stive Deeles Blødgiørelse, og deres Jld sætter Safterne i en virkende Bevægelse. Nu begynder Græsset, Planten og Træet at drage til sig indi deres fiineste Deele Jordens Fedme, og at udvide sig i den fra Begyndelsen af medskabte Form og Væsen. Jo mere Vexten udbreder sig, jo større maa Tilførselen af dens Saft være. Solen, som jo mere og meere nærmer sig, hielper paa denne Bestræbelse, og trænger med større Heede ind i de dybere Jordens Deele. Den sætter de underste Fugtigheder i Bevægelse. Den under tilvoxende Rod møder de herned til stigende frugtbare Deele, og dens Tiltrækkelses Kraft drager ikkun det til sig, som haver en Liighed, med dens Slags. Jeg lagttager med Forundring, hvorledes en sød og en bitter Rod staaer ved Siden af hverandre, og enhver af dem finder noget besynderligt i Jorden, som tiener til dens Vext. Jeg mærker, at de Agre ere de frugtbarreste, hvorudi man aarlig forandrer Sæden. Det viser, at den Slags Sæd, som i forrige Aar har gjort Aarene magre, ved at drage de Deele til sig, som vare beqvemme til dens Vext, haver dog ladet andre Deele blive tilovers for en et andet Aar i den udsaaende Sæd. - O! en uudtømmelig Rigdom, o! en forundringsværdig Forraad af Frugtharhed, thi til hvor mange besynderlige og forskiellige Gevexter haver ikke Himmelen lagt Næring og Føde i Jorden. J Sandhed, Den kan være vel fornøiet, som 6 Gange efter hinanden dyrker sin Jord; men derefter fælder den, hvorved Gud igien besiæler den udtommede Natur. - See dog op, og beskue den med Blomster begroet Eng, hvorledes Skaberens Finger har malet de utallige Farvers Pragt paa hver Lilie, hvor nydelig og indtagende de fiineste Farver i Striberne og Skatteringen forholder sig paa ethvert Blad, Mon nogen Kunstners Pensel kan naae saa nølagtig en Skattering, og af bilde et Blomst i sit fulde Liv og Væsen. Hvor ubegribelig trænger de vellugtende Aander igiennem Blomsterets fiineste Aabninger, og udspreder sig i Luften til Menneskets Vederqvægelse. Hvilken en indvortes Drivt river de olieagtige smaa Deele, at de saa stille henflyve, og hvor stærk er deres bestandige Tilførsel, som de drage igiennem den heele Plante ind i Blomsterets Hierte, Hvor mange vellugtende og for Mennesker og Qvæg saa sunde Urter fremvoxe ikke af Jordens Skiød, og hvorledes forsørger Forsynet ikke den svage menneskelige Slægt med styrkende og helbredende Lægemidler. - Hvor undsigelig er den Skat, som saa mange Millioner Knoppe, der spaae utallige Frugter, viser, Hvo kan tælle Frugter, som Forsynet lader fremvoxe af Træerne, Det viser os dens Rigdom og Kraft, som det haver dannet for Naturen. Det overbeviser os om Jordens Kraft til at forsørge Verden, og, naar det formindsker Blomsternes Forraad, vi seer det, hvorledes det uddeeler sine Gaver efter Regler og den udfordrende Maade. Alle Ting, som udi Vinterens Tid vare ligesom døde, oplives ved Foraaret. Haabet smigrer Landmanden, og Borgeren længes efter Forfriskninger. (Slutningen følger.)