Viborger Samler, 1787-04-02
Mandagen den 2 April (Følgende er indsendt. Er den Feil, efterskrevne Brev ivrer imod, ingensteds ualmindelig, gjør den tit Skaar i Sælskaber tilsigtede Fornøielse, ligger den ikke sielden Grund til Koldsindighed, ja undertiden til Uvenskab imellem værdige Venner, og er endelig Moralen naar den ligges det Smukke Kiøn i Munden, mindre anstødelig og meere virksom paa vores, saa troer jeg hverken at opvække Kiedsommelighed eller at blive unyttig, ved at meddeele efterskrevne Brev, skreven af en Dame til hendes hidsige Ven, oversat af Berliner tydske Maanedskrivts Maji 1786. lerne, ja af Hiertets Grund vil jeg og tilgive. Dem elskede Ven, men deres Undskyldning, at Deres res larmende Heede er en Natur=Feil, som man bør oversee, den kan jeg umuelig lade gielde Thi for det første, saa er det aldeles ikke afgjort, at der iblant Siele ligesom iblant Legemer gives Vanføre; fandtes de end, saa troer jeg dog ikke, for det andet, at man med samme kristelige Medlidenhed maatte taale slige Sielekroblinger, med hvilken man er forbunden til at taale Mennesker, som af Naturen ere besværede med en eller anden Legems Feil. Man modsætter endelig og Legems Feil Midler, og skinder f. E. et svagt Been som truer med Lamhed; derfore vilde det for det 3die være høist skadeligt, at lade slige af Naturen ufuldkomne Siele uden Hielp, uden Skinder, om jeg saa tør tale; Men hvor vil de søge Skinder for Sielen, dersom De ikke vil tage Dem af den Vrede, Misfornøielse og Foragt, hvormed man straffer slige Sielenes Natur=Feil Hvormeget vilde disse ikke, alt mere og meere følge deres onde Tilbøielighed, naar man beklagede Narrene, fordi de af Naturen ikke vare ret kloge, eller havde Medlidenhed med de Hidsige. Her maa man ei lade af med velgiørende Straffe og Formaninger; og ligesom man omgiver Børne Siele med Velsignelser og Forbandelser, Belønninger og Straffe, og med alle muelige Spændtræer og Stivere, for at drage dem lige, og bevare dem for at kantre, saa maa man og saalænge hamre en Mands Siel, der har paa taget sig en eller anden Vanart, indtil den giver reene Skiæld. Fand Fandtes der nogensinde en Natur=Feil hos den menneskelige Siel, saa er det vist den alt for store Begierlighed vi have til at vise vores Modstandere, en urimelig Følge af det, som De paastaae. Ogsaa jeg føler denne Svaghed saa stærk som nogen, og mueligen jeg allerede har eftergivet den formeget, i det jeg nu i visse Maader har viist det urimelige i Deres Undskyldning. Men hvad vilde der blive af, om man imod denne Feil slet ikke stod paa Vagt, naar man altid strax snappede efter et Jndfald, hvormed man ligefrem kunde føre sin Modstandere ved Næsen til Hospitalet for Narrene, og han med endnu større Bitterhed sendte en til Daarekisten, Vilde det ikke være en Pine at gaae i Sælskab, og maatte man ikke skiælve i bestandig Angest og Frygt for, at de kiære Mænd og Herrer Colleger fik hinanden ved Hovedet. Jkke hermed sagt, at denne Jgiendrivelse Maade, aldeles skulde afskaffes, Nei, det er den korteste, meest treffende blandt alle, naar den bruget tydelig, og egentlig hiemme til Hove, hvor man hader Sylogismer in forma. Jeg vilde ikkun dermed give Dem at forstaae, at man ikke saa strax, med al Rethoveriets Bitterhed skal sende sin Modstandere i Triumph til Daarekisten: Deels fordi det er fornærmende, deels fordi man i sin Hastighed le kan forsee sig, og give Anledning til, at et bittert Jndfald hæves ved et ditrere. Den Den berygtede Lord Rochester kjørte engang i en Hyrekareth fra Commoedien i London, havde jeg vidst hvem jeg kjørte, sagde Kudsken, som ved Betalingens Modtagelse blev det vaer, saa vilde jeg have kjørt Dem til Helvede; O! svarede Lorden, saa maatte du Nar jo tilligemed dine Heste have været der først; Pyt, raabde den endnu vittigere Kudsk, baglænds havde Deres Herlighed skulde været ind. Saa ilde kan man endog ofte ved et tilsyneladende ganske godt Jndfald løbe an. Deres første hidsige Udtryk, var at det som de anførte var soleklart og Slutningen, som hele Selskabet deraf skulde giøre, var naturligviis denne: at Deres Modstandere maatte være stokblind. Om De havde Ret eller Uret, det behøver ingen Undersøgelse; thi vi stride ikke om Tingen, men alene om Fremsætnings Maaden, men spørg Dem selv om det var deres Villie, at give Selskabet, et saa ufordeelagtigt Begreb om deres Modstandere, hvis ikke, og herom er jeg overbeviist, hvortil da denne Heftighed, og om nu Selskaber havde tænkt, at Dem fattedes Følelse for den Velanstændighed, som udkræves til en venskabelig Strid; ja mueligen Opdragelse, monne det skulde have været Dem behageligt, Umuelig, og saaledes havde Deimod Deres Villie og egen Fordeel mishandlet Deres Modstandere. Deres andet hidsige Udtryk var: De vilde overlade det til heele Verdens Bedømmelse, her satte satte de deres Modstandere endnu paa en være Post; thi en Mand, som har sin Tænkemaade ganske for sig selv og heele Verden imod sig, maa være i høieste Maade, særsindet, om ikke en ganske besynderlig Nar; og i Grunden er det dog kun Pralerie, at beraabe sig paa heele Verdens Dom, den faaes jo aldrig! Min lille Naboe med Circasscennen vidskede mig i Øret: i saa stor en Forsamling, vilde vidst blive Schisma, og Himlen maatte forbarme sig over Damernes nu brugelige Hovedtøier, dersom den store Verden skulde blive saa hidsig, som den Lille i mit Værelse nu var, og denne Spot paadrog De sig uden at vide, uden at vilde det. Altid nævnede De sund Fornuft, slet og ret Menneske=Forstand, hvormed man noksom var istand til at indsee Deres Ret; De sagde: det kunde nu ei være anderledes: De vilde nu ikke tale et Ord mere derom, tang og undertiden med Foragt. O! havde De seet hvorledes vi arme Koner skiælvede ved slige Scener, Vi som med de gladeste Hierter vare komne sammen, for i de os kiere Mænds Selskab at fornøie os, havde de seet hvorofte Blodet steeg Deres Modstanderes Kone i Ansigtet, naar De paa hiin Maade erklærede hendes Mand for stor blind og ufornuftig; havde De seet hvorledes Deres egen elskværdige Kone lod en Taare efter den anden løbe ned over Kinderne; havde De bemerket vore unge Fruentimeres betydende Sideblik, Herrernes hemmelige. inelige Axeltræk, det rømmende frem, Bestræbelse efter at frembringe noget, hvorved man skulde hindres i at høre Striden, og alle de forulykkede Midler, for at faae Dem Stridspunkten forrykket: sandelig, De havde faaet saadan en Skinde om Deres Siel, som sammesstørste Natur=Feil ei havde brudt. Hvad blev nu Slutningen af alt dette. Jeg lod Kortet give 1/2 Time for omkring end ellers, for at beskeftige den uskikkede Stridere med en Dukke; med blussende Kinder, og et vredt Aasyn bortspillede De da en Tid, vi Dagen tilforn havde udsøgt til en langt ædlere Fornøielse, men Sandheden vandt intet derved; ja maaskee ere De baade i Dag og i Morgen endnu stødt paa Deres Ven, som dog intet videre gjorde, end sagde ganske koldsindig: at den Ting, De ansaaer for blaa, syntes ham at falde i det grønne ja kunde til Nød ansees for grøn; saa beskeden var han i at fremfætte de Tvivl, som De med saadan Hidsighed søgde at igiendrive. O! elskede værdige Ven! De ere vist en Mand som ingen nægter fine store Fortienester; man lader Deres Jndsigter, Deres Jver, Deres Redelighed, vederfares den fuldkomneste Ret; ofte modsiger man Dem kun for at lade sig undervise, og at høre de stærke Grunde, hvormed De vide at sætte enhver Sandhed i et nyt Lys. Hvorfore vil De ved Deres opbrusende Heede, fordærve alle disse store og ædle Fortrin, hvorfore berede denne Natur=Feil Undskyldninger, og derved berøve Dem selv det eneste Middel, Middel, hvormed den nogenlunde kan sættes Grændser, af mig i det mindste, maa de ikke fordre, at jeg skal antage Undskyldningerne. Nei, det maa Deikke. Jeg vil meget mere hver Gang som i Dag bevidne Dem min ganske Fortrydelse, paa det De deraf kan tage det meest levende Jndtryk til Bistand i Faren. Jeg vil, naar vi ere sammen i Selskab, og seer, at Deres Hidsighed vil spille Mester, lade mit Glinsflor rasle, og Allarmen af denne Damepynt, dæmpe da det kaagende Blod, som altid fordærver os den bedste Leeg.