Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-05-16
Pesten til Hovedstaden i Aaret 1807. FortforMin Kudsk. Intet er behageligere naar man relser til Lands end en munter, sanddrue og fornuftig Kudsk, som kjender Egnen og dens Mærkværdigheder; intet ubehageligere end en umælende Kjøresvend, der ikke udmærket sig i andet fra de Heste, der trække Vognen, end i den ubetydelige Omstændighed, at de gaae og han kjører. Men en levende Topographie forkorter Tiden og bøder paa de Smaauleiligheder, en Reise kan medføre. Havde Skjebnen faaet det Jndfald (som den lykkeligviis ikke har havt, endskjønt den dog har saa mange snurrige), at gjøre mig til en Keiser eller Første over nok saa ubetydelig en Landstrimmel, da skulde jeg søgt min største Glæde i at skienke mine Undersaatter fornuftige og underholdende Kudske. J Tydskland træffer man ofte paa sine Reiser Postkarle, der vide at for fælle for lange og som brede om deres Sppaarskrig og deres store Friedrich. Hos os ere saadanne Virtusser ligesaa sjeldne som en Phonix En Reisende maa stundom ret ærgre sig over vore Postkarles Uvidenhed. De kjende ofte ikke det mindste til det Locale. Man kan spørge dem om tusinde Ting, og faaer altid til Svar, jeg veed ikke, Denne Gang havde jeg været saa lykkelige at faae en Kudsk, som var ret efter mit Hoved: en Karl, der ligesom en Recensent forstod Alting, kunde snakke om Alting og laste Alting. Havde Lykken ladet ham opdrages til Poet, saa vilde han sikkert kjørt ligesaa raskt med Pegasus, som han nu kjørte med sine blissede Heste. Men Lykken, som næsten altid ligger i Strid med Naturen, gjør jo saa ofte den, der er født til en Kong Salomon, til en Jørgen Hattemager. Verden ligner en stor Bogreol, hvor alle Bøger ligge og staae uordentlig imellem hinanden. Hvor Folianter ligge burde ofte Duddecer staae, hvor Duddecer staae burde ofte Folianter ligge. Min Kudsk var en saadan Foliant, der var kommen paa den urette Hylde. Han var i Grunden et sandt Naturmenneske, der havde studeret Verden i Verden og Mennesket i Mennesket. J tredive samfulde Aar havde han næsten ugentligen kjørt denne Vei, og kjendte derfor hver Landsby, hver Plet, hvert Huus paa det nøiagtigste. Men iøvrigt var han en besyndelig Patron, en politisk Sphink, eller med andre Ord, en halv Republicaner og en halv Royalist, og hans Philosophie var, uden at han vidste om Spinoza havde været Philosoph i Holland eller Kromand i Nestved, saa vidt jeg kunde mærke, blandet med lidt Spinozisme. Han talde med en Jver, som om Statens Ve og Vel hvilede ene paa hans brede Skuldre, og hver Gang han ærgrede sig over en offentlig Indretning, som ikke var efter hans Tykke, pidskede han i sin Harme paa sine Og, saa de foer afsted som et Lyn Da vi kom til Bernstorffs Hædersstøtte, holdt han stille, tog han Hatten af, bad mig betragte Støtten og sagde: det var Bondens sande Ven, han meente det virkelig vel med ham; men saaledes tænke kun faa af vore Dages patriotiske Trompetere, der sælge Bonden frie Eiendomme, saa Øinene maa løbe over paa ham, og udstykke Godser som et Hoved, for at vinde tidobbelt. Jeg kan ret ærgre mig, naar jeg seer visse saadanne Kramsfugle roses i alle Aviser, endskjønt de i Grunden dog ikke ere andet end Kræmmere." - Han gjord mange saadanne Anmærkninger, som jeg ikke drister mig til, at fremkomme med; Tanker ere vel toldfrie, men ikke altid til Udførsel. Da vi kom til Vangehuset, raabte han ganske opbragt: see der ligger Brygger vangen, Kjøbt for to Aar siden for 16000 Rdlr., solgt for to Dage siden for 80,000 Rdlr. Hilledød. Hvor mange Beqvemmeligheder for Reisende og os stakkels Kudske havde Magistraten ikke kunnet ladet indrette for 64,000 Rdlr. Men saadan gaaer det raabte han i fuld Fyr og Flamme, og drev saa ivrig paa de arne Bæster, at jeg var angest og bange for, har i sin patriotiske Jver skulde vælte med hel Læsset.