Adresseavis for Børn, 1780-04-19
Korrespondence. Til min Ven i Hovedstaden. Saae Du Hende, den Dydige, Retskafne, var den Dag, hun offentlig fremstillede sig til et Mønster for sit Kjøn, til en Ære for Religionen, til en Lyst for den føelsomme Tænkemaade, Jo, du saae Hende. Jeg og, i Tankerne. Vil de læse mine Tanker i Anledning af Confirmationen, mine Tanker paa afvigte 1ste Søndag efter Paaskee 1780. Her ere de Ol at hvert Hierte i Dag føelde det, hvoraf saa mange Templer gjenlyde, O, at hver Siel var gjennemtrængt af det, saa mange Munde bekjende, saa mange Løvter bevidne. - Gud, hvilken Dag var da ikke denne for din Christenhed, Langt mere blomstrende, langt mere glædelig blev da denne Dag for din Kirke, o store Gjenløser! end hiin paa den første Pintsefest ved dens Plantelse. – Saa sukkede, saa ønskede jeg, vaagen og føelsom ved den Dags Morgenrøde, som billig bør udbrede Fryd og ædle Følelser i alle fromme Sjele, Hellige Ønsker i min Siel afløsdes med lignende Tanker, en Christen værdige Betragtninger, Guddommen ærende, min Aand henrykkende, Medmennesker opmuntrende Tanker. Ret som opløftet paa Vinger, fløy min tænkende Deel langt bort fra det Sted, hvor jeg med den jordiske opholder mig - hen til Hovedstaden, – hen til den af dens Templer, i hvilken jeg vidste hun skulde fremstille sig for Herrens og hans Menigheds Aasyn, for at fyldestgjøre Hensigten med Dagens gudelige Skif telse. - Jeg saae hende der, som jeg skrev, den unge Christinde, at fortjene alle Fornuftiges Opmerksomhed, og Ære, og Kjerlighed! – Skjaldreren tie her tænkde jeg. Jkke ved saa høytidelig Handling stemme sin Harve, og synge liflig til dens harmoniske Lyd, Saae du hende ikke med Henrykkelse, da hun traadde frem og stod der paa denne Dag, hvilken hun ved værdig Forberedelse længe gik i Møde. – Ualmindelig var den Glands, som fremlysede af de Evner, med hvilke hun er begavet af Naturen og dens Herre, Og ualmindelig var Anvendelsen deraf hos hende, Stor var altid hendes Videlyst – Men aldrig begierde hun at vide for at vide, vide for at prange med sine Jndsigter, vide for allene at overgaae andre – Ney hellige, og ædle, og rene, vare hendes Hensigter med Videlysten! – Hun vilde blive en Christinde! ey af Fordomme, ey af Overtroe, ey af Sværmerie, ey af Skinhellighed, ey af Tvang, ey af Forstillelse, – O Ney 1 - Men en Christinde af Over Avis Overbeviisning, af fornuftigt Valg, af skjønsomt Overlæg. – Ja, saaledes var hendes Siel, uden derhos at være som for andre nyttige Jndsigter, især opfyldt af en himmelsk Viisdom; beriget med en kostbar Skat af den saligste blandt alle Kundskaber, Forvisset, gandske forvisset er jeg, at hun, der hun stod, gav alle Fornuftige de herligste Prøver herpaa, til deres Beundring og Glæde. - Ligesaa betænksom og fornuftig, som tydelig og frimodig, viisde hun, den Elskværdige, at kunne af begge Kundskabs Kilderne, Fornuften og Aabenbaringen, frembringe, forklare og bevise vor allerhelligste Religions Sandheder. – J ere Vidner, at det er Sandhed, alle J der vare nærværende som fromme Tilhørere. Men stumme være J der paa denne og den anden Aarets Dag sværme om, for at være vilde Tilskuere – Ophøyer, J. Første, hendes sjeldne Jndsigter i Christendommens Lære, og smelter ved hendes endnu sjeldnere Varme af samme; ved den hellige Jld for Gud dommens Ære, som brænder i denne unge Christ indes dyrebare Siel, tidlig helliget til den hellige Aands Bolig, – Høyt slog hendes af hellige Tanker og de ædelste Følelser opfyldte Hjerte. – Det skjelvede. Men ey af Menneskefrygt, ey af ska visk Banghed; Ney af hellig Ærefrygt og af dylÆrbødighed for den helligste Gud, i hvis Aasyn hun stod der Hun skjelvede ved Tanken, om nogensinde at bryde det helligste Løvte, hun nu stod færdig at give, ja med Eed bekræfte den Tree Enige, Men og skjelvende glædde hun sig over Naaden, i hvilken hun og nu skulde bekræftes. – Jkke deelde hun sine Øyne og Miner imellem en forstilandægtig Stirren, og tillokkende Øyekast til Tilskuerne. – Hendes Ansigt bluffede. – Men det var af den hellige og uforstilte Andagts Jld, som brændte i Hjertet, naar hun opløftede sine Øyne til Guddommens Bolig. - Hun slog sine Øyne mod Jorden, – Men, det var ikke af Skamfuldhed over at staae der, men af ydmyg Undseelse for den Allerhelligste, vel og, for ey at forstyrres i sin hellige Andagt af den frekkeste Overgaden. - O hvor gjerne vilde jeg skildre hendes Sjel! – Aldrig indtoges hun af stolt Glæde og uværdig Beundring over sig selv, fordi hun kjendte sin udvortes Fuldkommenhed, som vi kalde Smukhed. Som Skygge og Gjenskin af det usynlige Skjønne for Børn. der allene er guddommeligt, betragtede hun stedse sit Legems Skjønhed, der hos hende er et fuldkomment billede paa den dyrebareste Siel. – Jkke foragtede hun hiin, men hendes uophørlige Omsorg er for dennes Forskjønnelse. Guddommelig skjøn er da denne vise, denne dydige, denne yndige Pige. Hvo saae hende, og føelde ikke Kjerlighed og Høyagtelse for hende – Ja, hvo iblandt de Unge af hendes Kjøn maae ikke føle Kjerlighed til saadant Mønsters Efterligning. – Det er saadanne Jndsigter, saadanne Yndigheder, saadanne Fuldkommenheder, som berettige Kjønnet til det Navn af det smukke. - Hæld være Dem, de frommeste og bedste Forældre, med den Glæde, at have saa værdig en Datter, der har saa udmerkt opfyldt deres Forhaabninger hidindtil, Vist vil hun, ved Erindringen af denne Dag, krone deres Ønsker for Fremtiden. - Mange ere de, som lykønskede dem med hende, og hende med Æren af saa vel forrettet Sag. - Hun være en velgjørende Lærerinde ved sit Exempel for alle Unge blandt sit Kjøn, Varig og sand Lyksalighed berede hendes Ungdoms viseste Ledsager hende engang, naar hun skal træde ind i nye Forbindelser. – Forsynet lade hende, til Belønning for hendes Dyd, ved en viis Forsigtighed finde og ved sin Hengivenhed i Guds Villie opnaae den Glæde og Lykke i Tiden, at forene sit Hjerte med en Vens, der er ligesaa varme for Religionen som hendes O, hvilken Himmel paa Jorden. Dadle maae de skolde, de lunkne Christne, dette mit Ønske Enhver from Følelse brænder alt for sterkt for dem. - Men Du, min unge Ven, ikke vil du miskjende min Følelses Oprigtighed, ikke vil du hentyde min Hen sig, til Uædelhed med disse for dig aabnete Tanker; eller troe, at de ere mindre ædle, end de burde være; eller vel og nævne dem egennyttige – Ney, jeg fører ikke Elskerens Sprog! – Tiden skal vise dig andet. - Min Selvbevisthed heri beroliger mig mod alle deslige Tanker. – Jeg veed, at jeg tænkde føelde, og skrev kun dette, som Christen, som Menneskeven. Nyeheder. Hvilke slemme Følger, Uordentlighed har for unge Mennesker, kan vore unge Læsere see af Følgende. Johan Avis, Johannes var en fortreffelig og flink Dreng; han var flittig til at læse og lære, og han viisde sig altid lydig imod sine Forældre og Lærere, uden denne ene Post, som jeg nu vil berette. Han havde den Feyl ved sig, at han i alle sine Ting, især i Henseende til sine Klæder var meget kjødesløs og uordentlig, og brød sig aldrig om, hvor han slængde samme hen, eller om der kom Pletter og Huller paa hans Klæder. Man havde ofte lastet denne hans Opførsel; og det gjorde ham saa Ondt, naar han blev dadlet derfor, at han endog græd derover; men hans Uordentlighed var allerede bleven til saadan en Vane hos ham, at han stedse forfaldt til samme Feyl igien. Derfor maatte han nu engang lide den Straf, at han fik ikke Part i en stor Fornøyelse, som han havde ventet. Hans Fader havde nemlig for længe siden lovet ham og hans Brødre, at den første Dag, det blev ret mild Luft og behageligt Veyr, saa vilde han tage dem med sig i sin Lystjagt og seyle ned med dem til et af Sommerlyststederne ved Strandkanten. Det blev nu en Dag saadant godt Veyr, og Vinden blæsde god, hvorover Lystjagten blev gjort færdig til Afseyling. Glæden var stor i hele Huset, Og enhver skyndte sig at lave sig til denne længe ønskete Reyse. De vare nu allerede færdige allesammen; men hvor blev Faderen forskrekket, da Johannes faldt ham i Øyesynet, og da han fik den liderlige Paaklædning at see, hvorudi han fremstillede sig for ham Strømperne hængde ham ned om Anklene; der var store Huller paa hans Beenklæder, Vesten var besmurt med Blik, og de halve Knapper fattedes i Kjolen. At tage ham med i saadan Stand var umueligt; thi enhver skulde have troet, at en saa nor dentlig Dreng Fader maatte ligeledes selv være meget uordentlig, fordi han kunde taale denne Feyl ved sin Søn, og saadan slet Formodning om hans Ordentlighed skulde have foraarsaget ham stor Skade. Nu havde vel Johannes endda en anden Klædning; men til al Fortred var den just paa denne Tid hos Skræderen, som skulde tage Pletter af den, da han kort tilforn havde ligesaaledes tilrede samme. - Hvad skede da - for Børn. Faderen tog hans Brødre, hvis Lintøy og Klæder vare rene og nette, med sig ombord i Lystjagten; men den arme Johannes, som dog af dem allesammen havde allermest glædet sig over at komme med, maatte blive hjemme. Man siger, at han siden den Tid har meget alvorlig foresat sig, at beflitte sig paa Ordentlighed og Reenlighed, og det med saadan Strenghed imod sig selv, at han fra den Tid af har ikke allene været ligesaa ordentlig som sine Brødre, men endog overgaaet dem derudi.