Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1770-12-10
At Cardinaler er i Rom, der veed hverchristeSiel; At Bergen Cardinaler har, det veed jeg meget vel. C. - -Kl. Den sande Lyksalighed Den er lyksalig, som sin Tid J Nøisomhed fremdrager, Som lægge vil paa Dyden Flid, Og giør, hvad Gud behager; Ved Lider kand den blive feed, Og taale Modgangs Smerte; Den lide kand Gienvordighed. Med et fornøiet Hierte. Naar Hovmod søger Lykkens Kreds Og Høiheds Ære=Tinding. Da Nøisomhed er vel tilfreds Med Dydens sande Vinding; Naar mindste Tab kand dræbe den, Som ventet Rigdoms Bytte, Modtaer den ægte Dydens Ven Stor Modgang i sin Hytte; Og endda blegner ei derved, Skiønt Fattelse den plager; Den venter og Lyksalighed. Naar endt er Livets Dager. Lad Verdens Flok umage sig. Den Dydige at snærte, At giøre ham ulykkelig, Og ham med Angest smerte; De kand dog ei den skiulte Fred Udaf hans Hierte tage, Som han midt i Gienvordighed. Jndvortes faaer at smage. Nei, Himlen sine Elskere, Dog aldrig vil undfalde, Skiønt Verden dem tildeelede Ondskab og bitter Galde. Velan, lad os da stræbe paa Lyksalige at blive, Og med fornøiet Sind attraae, Hvad Skjebnen og vil give; Da tand vi med et stadigt Haab. Lyksalighed her vente: Og, naar vi endt har Livets Laab, Den beste Lykke hente. Den fattige, men ærlige Amynt mynt, som sig i stor Betryk befandt, Og som man vilde ei sin ringe Hytte unde, Der allerede høit var sat til Underpant, Dersom han ei til Daler skaffe kunde, For en bemidled Mand sin Nød beklagede, Hos hvilken han og stod i Tieneste, Og med Veemodighed begierte, At han dog denne Gang sit Hierte. For hannem ei tillukke vil, Men ham 10 Daler Forskud giøre. Den Nier lod sig og der overtale til Hvordan, Lod han sig strax til Hielp af Medynk røre, Oneil han uden Trøst lod hannem længe staae, Han lod ham have Tid at græde, Og ofte for Guds Skyld begiere Hielp at faae; To Gange lod han ham forsagt til Dørren træde. Med mangen grusom Eed og haard Forbandelse. Han ham sin Fattigdom først forekastede. Sin tykke Hoved Bog han ligerviis fremtager, Og viser ham en Bog af onde Skyldnere, Derhos ved hver en Post ham overfusende; Thi derfor var han rig. Tilsidst det ham behager At hielpe denne gode Mand; Mod 6 pro Cent, som han strax til sig tager Og for 10 Daler tog Amynts Forskrivning anJmens den Rige staaer og tæller disse Penge, Da kom hans Haandverksmand dertil; Jeg beder, sagde han, da jeg nu høit mon trænge, At J den Godhed have vil At give mig den Rest, som kommer mig tilgode Den Rige sagde: Nei, J nu slet intet faaer. Den Stakkels Haandverksmand blev ved, ham at anmode, Da et par Daler kun imellem dennem staaer. Den Rige, som fortørned bliver, Fordi den gode Mand saa længe vilde staae, Omsider springer op i en forbittred Jver: J Skielm! J Tyv Pak eder fort at gaae. Hvordan, en Skielm, det kand jeg ei fordrage; Jeg gaaer og vil det strax for Øvrigheden klage: Amynt mit Vidne er. Hvorpaa han gik sin Vei. Hør nu, Amynt, saa talede den Rige, Naar, hvad i haver hørt, i skal for Retten sige, Saa kand i for min Skyld jo sige: At i ei Har noget hørt; J skal det i fortryde, J tyve Daler strax til Laans af mig skal nyde. Thi om for denne Spot, som jeg beviiste ham, Jeg skulle offentlig for Retten Afbigt giøre, Da var det mig en evig Skam Kort sagt, dersom J ei mig i Fortræd vil føre Med eders Vidnesbyrd, men giøre, som jeg bød, De tyve Daler da skal eder strax tilhøre, Saa kommer J af eders Nød. Min Herre, svarede Amynt, i tvende Dage Har jeg til mine Børn ei haft fornøden Brød De vil, naar de mig see, af Hunger græde, klage, Det smerte vil min Siel at høre deres Nød Man vil mig og for Gield udaf min Hytte jage, Det vil jeg med Guds Hielp fordrage. Tag eders Penge bort, som J mig frister med, For deres Skyld mig at forsvære; Lad mit Exempel eder lære. At agte høiere en god Samvittighed. Drankeren. Nan Flaske og min Kirste, Som begge have deelt mit Hierte, Om Rang og Fortrin trættede, Og Dom der af mig begierte; Hvorledes kand jeg dennem føie? Hvem af dem skal jeg holde med Thi Begge jo mit Sind fornøie Udi min stille Ensomhed Hun giver mig den største Lyst, Naar hun mig trykker til sit Bryst; Men Flasken meget oftere, Mig give kand Fornøielse. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Brose