Adresseavis for Børn, 1781-12-26
Numer Aar. Ol Tredie ere Aargang. for Onsdagen. den 26. December. Børn. Medlidenhed føler Medmenneskers Nød Og deler i Stilhed med dennem sit Brød. Slutningen af Leonhard og Gertrud. dertrud hilsede den gamle syge Kone, da hun kom ind, tog hende i Haanden og græd. Den Gamle saae hende græde Du græder, Gertrud Moer, men vi skulde græde. Har du tilgivet og Gert. O du gode Kathrine! Vor Herre, Gud vil vist belønne dig og alle Dine for dit gode Hjerte, og for den Omsorg, som du bærer for dem. Kathr. Har du tilgivet os, Gertrud? Gert. O tie stille, tal ikke derom. Kunde jeg kun bare lindre og lette din Smerte, saa skulde du see, at jeg vilde gjøre det af mit Hjerte Kathr. O, du er en god Kone, Gertrud, Tak skal du have. Gud vil nu snart hielpe mig. Carl, har du bedet om Forladelse, har hun tilgivet dig det? Carl. Ja, Bedstemoder, See, hvor god hun er. (Han viser hende sine Lommer fulde af tør Frugt.) Kathr. Der er saadan tung Søvn paa mig. Har du og bedet hende ret om Forladelse, Carl. Carl. Ja, Bedstemoder, Kathr. Og det var dit Hjertes Alvor, Carl. Ja, gandske vist var det saa, Bedstemoder! Kathr. Der kommer saadan tung Søvn paa mig! Det bliver saa mørkt for mine Øyne Hun vender sig herpaa til Gertrud: Jeg maae skynde mig, jeg kan næsten ikke meere naar jeg er død. Ger trud. . o saa tal undertiden et godt Ord til disse Børn disse forladte Børn de ere saa forladte. Hun ralde derpaa Haanden ud, da hendes Øyne i det samme bristede – Carl du skal gjøre. hvad Gertrud siger Jo. . . Gertrud vil du ikke nok. . . . . - Her sov hun hen, og hun vaagnede ikke meere op af denne Søvn. Gertrud formodede, at hun var død, og sagde det til Rudolph. - Hvorledes han, hvorledes den lille Carl sloge Hænderne sammen, og gandske trøstesløse vare færdige at segne ned, det er jeg ikke i Stand til at beskrive. Gertrud trøstede den stakkels Rudolph, og fortælde ham det sidste Ønske, som den ædle Moder havde yttret, og som han i Bedrøvelse ikke havde hørt. Meget trohiertig tog han hendes Haand- og Geertrud, hvilken inderlig Sorg jeg føler over at have mistet min Moder. Hun var dog saadan en god Moder, at hun endog paa sit Yderste tænke EffAvis tænkde paa det – ach, vil du nu og tænke paa hendes Bøn til dig, Gertrud, Gert. Ja vist vil jeg, Rudolph, saa meget jeg kan, vil jeg tænke derpaa. Rud. O Gud belønne dig derfor, Gertrud vendte sig om, og saae op til Himmelen - o Gud lad mig ikke forglemme denne gode Kones Begjering til mig, sagde hun stille ved sig selv, tog i det samme den lille Carl og alle hans Sydskende i sin Favn; kyde dem med varme Taarer; besørgede den Gamles Liig lagt til rette, og gik derpaa hjem igjen i sin Hytte. Leonhard var nu og kommen hjem, saa han og Gertrud vare atter samlede i deres Hytte, og deres Børn kom løbende omkring Faderen og Moderen, og raabte, og dyde: Tillad, at vi snart maae komme op med vose Lectier, O Moder, kom dog i en Hast og hver os, at vi kunne snart blive færdige. Mod. Hvorfor haste J saa meget i Dag, J kjere Børn, det behøves jo ikke; der er jo ingen Nød paa Færde! Børnene. Jo, Moder, saa maae vi jo, naar vi kunne vore Lectier, gjøre med vor Midaftensmad hvad vi ville – er det ikke sandt, Moder, at vi maae – du har jo selv lovet os det. Mod. Jeg vilde gjerne see, at J kunne eders Lectier til Gavns. Børn. Men maae vi ikke saa, Moder, Mod. Jo, jo naar J have været oppe med eders Lectier. Børnene glædede sig hjerteligen, og igjen toge, baade hastigt og godt, alt hvad de havde lært den hele Uge igjennem. Da gav Moderen dem deres Midaftensmad og to Kar Melk – hun tog ikke engang Fløden af dem, thi det var en Festdag. Og da Børnene nu spiisde, tog hun og den lille mindste Johanne paa sit Skjød, og lagde hende til sit sit Bryst, Nu, medens de spiisde, var det ret en hjertens Fornøyelse for Børnene, at fortælle hinanden, hvem hver af dem vilde give sit Midasteensbrød – Jeg giver Carl mit, sagde den ene, jeg giver Madses Christen mit, saade den anden; og jeg giver den stakkels Lise mit, sagde den tredie. Jngen af dem spiisde en eneste Mundfuld af sit Brød, ingen brækkede deraf en eneste Krumme for Børn. i sin Melk – de spiisde allesammen Melken uden Brød – nu vare de færdige Endnu laae Brødet og Kniven paa Bordet ved Siden af Moderen, og Niels listede sig hen til hende og siger: Du giver mig nok en Mundfuld Brød endnu, Moder! Mod. Du har jo allerede faaet Brød, Niels Niels. Jeg skal jo gjemme det til Carl. Mod. Det har jeg ikke befalet dig. Du maae gjerne spise det, om du vil Niels Ney, jeg vil ikke spise det. Men du giver mig dog nok endnu en Mundfuld. Mod. Ney, gandske vist gjør jeg ikke Niels. Jh – hvorfor vil du ikke det? Mod. Fordi du ikke skal tænke, at man ikke behøver at tænke paa de Fattige, førend man selv er mæt, og gider ikke have meer. – Ney, min Søn, naar man vil være ret brav, saa maae man selv kunne lide Hunger og Mangel, naar Nøden udkræver, at komme den Fattige til Hjelp Niels. Er det derfor, min Moder, Mod. Ja, derfor er det, min Søn. Men vil du nu alligevel give ham det hele Stykke Brød, Niels Ja, Moder, ja visselig vil jeg. Jeg veed, at han er meget sulten, og jeg kan nok bie til Klokken syv, saa faae vi jo vor Aftensmad. Mod. Ja, det faae J. Niels – men jeg tænker, at Carl har da heller intet at spise. Niels. Ja, Gud veed, Moder, maaskee han faaer slet ingen Aftensmad. Mod. Seer du vel, Niels, om det ikke er den Møye værd, at overvinde sig selv, og at spare noget fra sin egen Mund, paa det man ogsaa imellemstunder kan lette den Fattiges Nød og Elendighed? – (Taarerne stode Niels herved i Øynene.) Og de, Lise, giver du ogsaa dit hele Stykke Brød bort Lise. Ja visselig gjør jeg, min søde Moder, End du, Eva, giver du og dit Brød bortEvn. Ja, i Sandhed vil jeg saa, Moder. Men du, Jonas du beholder nok dit selv, Jonas. Ney, det tænker jeg ikke, Moder, Mod. Nu kan jeg see, at J ere gode Børn, Men hvorledes ville J nu bære ger ad, Alting maae Avis. maae skee i en ret Orden; thi man kan ellers saa let gjøre en Ting galt, endskiønt man har den bedste Hensigt. Lad mig høre, Niels, hvorledes du vil bære dig ad? Niels. Jeg vil løbe derhen, saa stærkt som jeg kan, og kalde paa ham; jeg vil ikke engang stikke det i min Lomme, paa det at han kan faae det strax. O lad mig nu løbe, Moder, Mod. Ney, bie lidt, Niels – end du Lise, hvorledes vil du bære dig ad? Lise. Jeg vil ikke bære mig saaledes ad, som Niels. Jeg vil kalde Madses Christen hen i et Hjørne, og skjule Brødet under mit Forklæde, og give ham det, saa ingen skal see det, ikke engang hans Fader. Mod. Og du, Eva, hvorledes vil du bære dig ad? Eva. Jeg veed ikke – det er ligesom jeg kan træffe Frederich. Jeg vil da give ham det, som jeg seer Leylighed til. Mod. Men du, Jonas, du lille skjelmske Dreng, du smiller; du har vist nok i Sinde at ville have Løyer, ligesom du pleyer; hvorledes vil du bære dig ad? Jonas. Jeg vil stikke mit Brød i Munden, paa ham, Moder, ligesom du gjør ved mig, naar du er glad. – Han skal lukke Øynene til og gabe – saa putter jeg det gesvindt imellem Tænderne paa ham. – Saa vil han lee, Moder, er det ikke fandt at han saa vil lee: Mod. Det er brav nok, Børn, Men jeg maae dog sige eder noget: J maae give Børnene eders Brød gandske sagte og allene i Enrum med dem, saa at ingen hverken hører eller seer det, at man ikke skal tænke, J gjøre det, for at ville have Roes derfor, thi saa vilde det være meget nartigt. Niels. Paa den Maade, Moder, skal jeg jo ogsaa stikke mit Brød i Lommen. Mod. Ja, det forstaaer sig, Niels Lise. Det har jeg forestillet mig, Moder! og derfor sagde jeg og før – at jeg vilde gjøre saaledes. Mod. Ja, det er sandt, Lise, du er altid den vittigste, jeg glemde at rose dig derfor du giør altsaa nu vel i, at du erindrer mig selv derom. - (Lise blev gandske rød, og tang stille, for Børn. og Moderen blev ved) Ja, nu kan J gaae Børn, men tænker paa det, som jeg sagde eder Niels løb og sprang langs igjennem Gaden, ligesaa fort han kunde, hen til Rudolphs Huus Han traf ikke Carl paa Gaden, som han havde ventet, og gav sig derfor til at hoste, rømme sig, og kalde paa ham – men han kom ikke til Vinduet. Niels sagde da ved sig selv. Hvad skal jeg nu gjøre, Skal jeg nu gaae ind i Stuen, Men jeg skal jo give ham det i Enrum; – jeg vil dog gaae ind, og kun sige til ham, at han skal komme ud til mig paa Gaden. - Carl sad just med sine Sydskende ved Siden af Bedstemoderens aabne Liigkiste, og baade Faderen og Børnene talede allesammen med taarefulde Øyne om al den Trofasthed og Kjerlighed, som denne Moder havde beviist imod dem medens hun levede - og baade Faderen og Børnene græd overden gode Kones sidste Bekymring, i Henseende til Jordæblerne, og de lovede nu den kjere Gud i Himmelen her ved Bedstemoderens aabne Liigkiste, at de aldrig, i hvor stor Nøden end var, om de end- og vare nok saa trængende og hungrige, skulde stele det allermindste fra noget Menneske. Niels aabnede Døren i det samme, saae Liiget, blev forskrækket, og løb ud af Stuen igjen. Men Rudolph, som saae ham, tænkde, at Leonhard vilde lade ham vide noget, han gik derfor ud efter Drengen, og spurgde ham, hvad dan vilde? Niels. O, jeg vilde ikke saa noget; jeg vilde kun have leget lidt med Carl. Men jeg seer, han beder nu Rud. Det hindrer intet, lille Niels han er strax færdig, om du vil komme ind til ham. Niel. Ney, lad ham komme ud til mig paa Gaden. Rud. Det er jo saa koldt paa Gaden, Niels, kom du kun ind til ham i Stuen. Niels. O ney, Fader Rudolph. Lad ham kun komme herud til mig bare et Øyeblik, Rud. Jamænd da. Niels gik nu med Rudolph til Stuedøren, og raabde til Carl. Kom dog et Øyeblik herud til mig paa Gaden! Carl. Ney, Niels jeg kan nu ikke komme. Man vil ret strax tage hende bort; og saa faaer jeg hende jo aldrig mere at see her i Livet.