Jyske Efterretninger, 1773-09-10
Slutningen af Kongens af Polen Tale (See No. 35. Jeg vil endnu sige meere: Man maae med Forhauselse forundre sig over, at dette mig trufne Tilfald ikke for længst siden har mødt mig, naar man betænker, hvor mange Rænker og falske Maximmer man har udstrøet saavel imod min Person, som imod mine Rettigheder i vores Fæderneland fra alle Sider og af saa høyst forskiellige Absigter, naar man betænker, hvor mange Slags Undertrykkelser det arme Folk har maattet ligge under, som fast altid paa en listig og ondskabsfuld Maade af deres Opfindere, selv, dog paa min Regning ere blevne skrevne. Har ikke Kuzmaselv, da han drog med mig igiennem Skoven ved Bielany, spurgt mig : Hvorfore jeg havde givet befaling til at forfølge de af Adelen selv i deres Huuse, som ikke havde længer Lyst til at tage Deel i den borgerlige Krig, og dette tildrog sig just selv samme Dag, paa hvilken jeg om Morgenen fik Lofte af den, som dertil havde Magt, at enhver, som ikke vilde føre meere Krig, og vilde roelig forføye sig hiem, skulde paa ingen Maade blive straffet for det begangne. (Og dette Løfte er kort derefter ved et offentligt Edict blevet sat i Verk.) Ved saadan Løgn og Rænke hidsede man just saadanne Folk op imod mig, som vel vare dristige og følgagtige, men, som i Henseende til deres Stand og Opdragelse ikke kunde giøre Forskiel paa, hvad det Sande deri var. Nu seede der for deres Øyne de ulyksalige Slagtoffere for fremmede Konst Baand, og ved en saa lang Lidelse af den jammerfuldeste Tilstand, greb, de have allerede nu i 2 Aar i Fængselet baaret Lænker og have de visselig allerede for største Deelen bødet for en Forbrydelse, hvis Vigtighed og Omfang de ikke kiendte. Ignosce eis Pater, qvi nesciunt, qvid faciunt. Forlad dem, min Fader! thi de viide ikke, hvad de giøre. Saaledes talede fordum Gud til en Gud, og de vilde tale anderledes. Anseelige Mænd, som sidde her i en Dommers Sæde, til Dem vender jeg mig i Dag, ikke ikke dømme her, men som saadan en, der som Konge troer sig at som den, der vil tage Deel i eders Dommer=Embed, (thi jeg kan være pligtig, ved alle Leiligheder, i alle forekommende Sager saaledes at tale og at handle, og at give alle Gemytter Lys ved Sandheds Vidnesbyrd, og ganske og aldeles at afværge al Strenghed, saa meget som han holder for at være unødig. De, ærværdige Biskopper siger med mig eders værdige Colleger, siger som Tiener og en ypperste Præst af en barmhiertig Gud, der paalægger eder som en Skyldighed stedse af al Formue at afvende Blods Udgydelse, siger de værdige Senatorer, Ministre og Budde, eders Meddommere, at jeg erkiender deres Hengivenhed. Jeg er forsikret paa, at de have Afskye for det afskyelige Konge mende Efterfølgeres Sikkerhed. Deres Omsorg er ret mord, og at de ere omhyggelige for min og mine efterkom færdig. Men Middelet til fyldestgiørelsen staaer i deres de Magt: Giører Love, hvorefter ikke alleneste de haardeste og Hænder. De, ædle Dommere, tage al Andeel i den lovgiven- og Kongerne selv bliver betagen Rettighed til at dispensere over strengeste Straffe for tilkommende Kongemordere blive bestemte, om den Kongel. Person værende Kongel. Betiente i Fremtiden skul disse Straffe, men sætter og tillige fast, at de stedse vaage, og at de le have Magt, ikke alleneste at arrestere, dømme og straffe dem endog enhver, som sætter sig imod det, som ham enten ved of som understaae sig at lægge Haand paa Kongens Person, men fentlig Paabud eller skrevne Edicte bliver befalet. Lader dem i Fremtiden have Magt til at sønderrive og for infame at erklære alle Skrifter, ja saadanne selv, hvis Forfattere ere ubekiendte, som ere imod Kongens Person og hans Rettigheder, uden først at vente paa en Rigsdag.