Viborger Samler, 1789-02-09
En Lovgivers Øiemeed er almindelig Lyksalighed; denne beroer paa Tilfredshed, ved at afvende Mangel paa physiske Fornødenheder og moralske Sæders Forbedring: For denne sidste at naae, opretter man nu i vore Tider Skoler og Opdragelses Anstalter, og det saa, at i Gallizien og andre Lande, hvor det ellers før ikke havde Sted, nu ogsaa et beqvemt Bondedrengs Hoved kan paasættes en Doctor=Hat; Dette er ret godt, og den Frihed, at Adelsmanden nu ikke længer kan tvinge alle sine Underdaners Børn til at være hans Tienere, er ikke at dadle. Herimod er i andre Ting Adelens Forhold mod Bønderne i Gallizien ikke saaledes, som i andre bedre cultiverte Lande: Tillige, dersom man vil befordre Aderdykning, Qvægs Opdræt, Bie=Rygt, Skov Kultur, inden, og udenlanske Producters Dyrkning og Formerelse, og man vælger det Middel at gjøre Bonden hovfrie og uafhængende af Adelsmanden, saa troer Recensenten, som kjender Landet, at man har taget. taget meget feil. Og at alting maatte gaae efter Ynske og Villie, Bonden, saaledes som man forestiller sig Sagen, lære at tænke, og fuldkommen Rolighed og Orden blive i Landet, dersom man efter Aarhundredes Forløb vil see de Frugter, som man allerede nu lover sig. At give Agerdyrkeren, Bonden, Frihed og Understyttelse, befordrer Agerdyrkningen og Landhuus holdningen, men hvo er Bonden i Gallizien? – Jkke den man saa kalder. Nei, Adelsmanden var hidtil i egentlig Forstand Bonde, og den idsige Bonde hans Tjenestekarl, men som dog altid beholdte saa megen Tid for sig selv, som han brugte til at forhverve sin Klæde og Føde, og, naar han var flittig, sin Nødskilling. Om denne Forfatning er i vore Tider moralsk god, om den kan bestaae med Theorikernes Grundsætninger om en almindelig Lighed, er nu ikke Spørsmaalet, nok, det er vist, at den pluselige Omveltning af Landets, nogle hundrede Aar gammel, Forfatning maa drage skadelige Følger efter sig for Landet – En Forvirring, som man alene alt for tilig bliver vaer. Hidtil dyrkede Adelsmanden i Polen saa meget, at han noget anseeligt kunde sælge og skikke ud af Landet. Det var ham, som lod frembringe mange Slags Korn, af et Slags mere, af et andet mindre, ligesom Udsigterne af Afsætning vare til. Det var ham, som fedede Qvæg til Salg, aulede Hør og Hamp, lod forfærdige Lærret til Brug og Salg, og, kort, som drev det ganske Verk i ogsaa er det sandt, at alt dette var han i Stand til ved Hoverie at kunne udrette, ellers skulde han det ikke kunne have gjort, og ikke kunne holde saa mange Tjene Tjenestefolk, som hele Strekningen af hans Eiendom udfodrer. Bonden, hans Hoverie=Tiener var ham nødvendig, og denne Tjener at underholde var nolens volens Herrens Skyldighed; ved ulykkelige Tilfælde, Skade af Uveir, Qvægsyge og deslige kun de Bonden dog ingen andensteds end til Adelsmanden tag, sin Tilflugt; Fører man Exempler an, at Gods=Eieren ved deslige Tilfælde har trykket Bonden, var de dog ikke almindelige. Gods-Eierens egen Nytte modsiger det, og Polen, næsten en bestandig Skueplads af Krig, inderlige Oprør, og Revolutioner, har dog altid kunnet bestaae, og komme sig igien - Havde dette vel været mueligt, naar Gods=Eieren ikke havde givet den berøvede, udplyndrede og forjagede Bonde Tilflugt, og paa ny understøttet ham. Bonden beholdte dog ved alt sit Hoverie altid Tid nok til at dyrke sit Land, at opdrage sit Huus=Fæ, og at forfærdige sine Klæder af den Affald af Hør og Hamp, som GodsEieren ved ham lod tilvirke. Han levede, aad sin Grød, Ærter og Flæsk, drak sit Glas Brændeviin, lagde sig paa sin Kakkelovns=Bænk, og var fornøiet. Men, hvorledes levde han, vil Forfatteren af Brevene over Gallizien vel indvende – Som Fæet!" – Sandelig, Domherren, som spiser Østers, nedsvælger Capviin, og ligger i sin bløde Seng, maa vel leve menneskeligere!