Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-01-07
Der gives mange, som af en medfødt Dadlesyge, alle disse Fortrin uagtede, have meget at udsætte paa vor Forfatning, og Trykkefrihedens Jndskrænkelse tjener i Almindelighed til Vehikel for deres ubillige Klager. Men i hvilket Land i Verden nyder man i dette Øieblik en mere indskrænket Trykkefrihed end i Dannemark, hvilken Regjering under mere anstændig Sandhed end netop den Danske, Siden den sidste Trykkegnordnings Bekjendtgjørelse, - altsaa i et Tidsrum af syv Aar, – er neppe en eneste Forfatter bleven straffet for egentlige Forbryde ser mod den nuværende Regjering. Man indvende ikke, at der kun ere udkommet faa frimodige Skrivter. Mængden gjør her intet til Sagen. Men at der er blevet udgivet og endnu i dette Øieblik udgives ligesaa mange anstændig frimodige Skrivter som i den meest uindskrænkede Skrivefriheds Periode, det vil enhver, der kun nogenlunde kjender vor nyere Litteratur, indrømme. Vi have ikke færre frimodige Skribenter, fordi vi have færre egentlige frække. Tribunaler for Sædeligheden. Aldrig har nogen Stad trængt mere til en Diogenes i sin Tønde end netop Kjøbenhavn. Hvormeget vilde Sæderne ikke vinde, naar det blev en saadan Cyniker tilladt, paa en sømmelig Maade, offentligen at foreholde denne Hovedstads Indbyggere deres Daarligheder og Vildfarelser, Romerne have havt moralske Censorer, der vaagede over de offentlige Sæder. Vor Tidsalder lader sig nøie med at straffe. Men hvor svage ere ikke stundom Straffelovene Formaae de vel at indskrænke Yppigheden, at forbedre Børneopdragelsen, og at forekomme den blandt Ungdommen nu saa overhaandtagende Kaadhed og Ødselhed? Saavidt strækker sig ikke deres Virkekraft. De kunne straffe Tyven naar han skjeler, var det end kun for otte Skilling, men ikke den Ødeland, der nedbryder sin Sundhed, ødelægger sine Forældre, og bereder sit Adkoms physiske Fordærvelse ved et udsyn vende og liderligt Levned, ikke den Flane, der i Tumlen af usle Glæder glemmer at hun engang kal vorde Moder. Ret, saa langt rækker ikke Lovenes straffende Arm. Hvormange Familier gjøres ikke ulykkelige ved det eneste Ord: Moro, Hvilken Hær af Laster leder det ikke til Børn paa fire Aar tale jo allerede om at more sig. At more sig og at ruinere sig ere i Kjøbenhavn næsten eenstydige Ord, og finder man dem ikke hos Sporon, saa beviser det ikke andet end hans Tidsalder var sædeligere end vor J London er der for ikke længe den opstaaet et Selskab, der har paataget sig at vaage over Sædeligheden og bidrage sit til at standse de Laster, som Lovene ikke kunne straffe. Men saadant et Selskab lader sig kun tænke i en Stad som London og hos et Folk som Engellænderne. hvert andet Land vilde man betragte det med et haanligt Smil, og søge at dræbe det i Fødselen. Skuespillet, som kunde bidrage til at være en Skole for Sædeligheden, forfeiler i vore Dage ikke allene ganske sin Hensigt, men synes endog at arbeide mod sit eget Maal. Tydskland og Dannemark oversvømmes med alle muelige Middelmaadigheder fra det frivole Paris: denne Sædeligheds moralske Grav. Det er ikke mere Lasterne, der reises paa Skuepladsen, det er Konsten at besvære uskyldigheden og bedrage sine Forældre og Formyndere, som man i sit hele Omfang kan lære af alle de Franske Bagateller, der ere vort Theaters Arvelod. Vi have ikke en eneste ægte Dansk sattrisk Skribent, der kan revse fædrenelandske Daarligheder og Feil. Det er i det Høieste fremmede Daarligheder som fremstilles paa vor Skueplads, og som ofte først blive nationale hos os, efterat man har lært dem. Det vilde være ufornuftigt, at tillægge sit Fædrenelands naturlige Frembringelser, af utidig Nationalkjerlighed Fortrin, som de ikke besidde. Naar nogen paastaaer at Færøiske Steenkul ere bedre end de Engelske, saa paastaaer han en Ting, om hvis Urimelighed enhver kan overtyde sig. Det er desuden ingen Vanære for os, at Naturen har skienket Skotland bedre Steenkulsgruber end Færøerne. Men naar nogen derimod paastaaer, at vi ere nødte til at hente alle dramatiske litteraire Producter fra Frankrige og Tydskland ligesom vi maae hente vore Steenkul fra Engelland, saa er denne Paastand ikke mindre urimelig. Endog Abdera har jo frembragt en Demokrit, og Dannemark skulle mangle Danske Originalskribenter, Nei, vi have havt en Holberg, og have endnu i de senere Tider havt i Gulddaasens Forfatter en drama disk Skribent, der kunde blevet en anden Holberg, dersom han havde fortsat den saa held, begyndte Bane, vi have havt en Samsøe, hvis første Stykke var, om just ikke et Mesterstykke, som man har udraabt det for, saa dog et Arbeide, der opvækker billig Harme over, at en Mand, der var skabt til saa stor en dramatisk Skribent, skulde henslide sine bedste og kraftigste Dage, hvori han kunde have frembragt saa meget Godt, som Informator. Men det er nu eengang Skik hos os, at vi søge hos andre, hvad vi uden Møie kunne finde hos os selv. Man laster den, der er upatriotisk nok til at benytte sig af udenlandske Fabricata, som indenlands kunne faaes ligesaa gode, og vor hele dramatiske Litteratur bestaaer næsten ikke af andet end udenlandske Fabrikvarer. Vort Publicum beraaber sig ideligen paa, at vi have saa stor Mangel paa Danske Originaler, men det forekommer mig som om man vilde lægge et Menneske et Knævel i Munden, og spørge, hvorfor taler du ikke Saaledes er da et af Sædelighedens forste Tribunaler i visse Henseender saa godt som tabt for os. Satiriske Skribenter, der kunne bidrage tilat forædle Sæderne, trives aldrig i vor Litteraturs Clima. Mange Mennesker ere saa vant til det Grove og Pøbelagtige, at de ganske have tabt al Sands for den finere Satire. Man morer sig ogsaa kun ved at see Feil, som man troer sig fri for, og man fordømmer den, der viser os vore egne Daarligheder i et tre Speil. Enhver, som føler Kald til at sige sine Medmennesker gavnlige Sandheder paa en sattrisk Maade, tier, fordi Sandheden i vore Dage er en nogen Figur, som ikke synes at kunne taale vor Himmelegn, og fordi man i vore Dage vinder mere ved at hykle end ved at sige Sandhed. Paa denne Maade opstaaer der da nogle satiriske Uling, som ere saa uskyldige, at de i egentlig Forstand ikke fornærme nogen Dødelig, fordi de revse Laster, som enten aldrig have existeret uden i deres Forfatteres egen Hjerne, eller ivre mod Misbrug, som aldrig have fundet Sted. Meget kunde Sædeligheden vinde, dersom et Selskab forenede sig om at sætte alle de nu til dags næsten rustne Drivefiere i Bevægelse, som kunne forekomme Lasternes Udbredelse og bidrage til at forsine Sæderne. Et saadant Selskab maatte fornemmelig søge at opmuntre og understøtte gode moralsk- sattriske Skribenter og befordre deres Arbeider til Trykken; det burde udgive Bøger, hvori alle Bedragerier, som nedrigsindede Handlende gjøre sig skyldige i, og alle de Snarer, som stilles for uskyldigheden, vises i deres rette Lys. Det burde uddele Belønninger for retskafne og ædle Handlinger; opsøge den i Løndom sukkende Uskyldighed og bortrive den Masque, som Skurken og Bedrageren skjule sig under. Et saadant Selskab kunde stifte uendelig meget Godt og erhværve sig udødelige Fortjenester af Nutiden og Efterslægten.