Jyllandsposten, 1838-12-03
Nyheds Post. Kjøbenhavnsposten udtaler sig i Sagen om Armeens Forsyning med Skotøi, get Bidrag til de parlamentariske Synders Historie, blandt Andet saaledes: "Det kan sikkert ikke i nogen fornuftig Mands Øine nedsætte Ussings Værd, og han vil heller neppe misunde de Dødbidere, der aldrig kunne blive varme, eller de forsigtige Sjæle, der aldrig lukke Munden op, det daarlige Fortrin, at de derved ere sikkrede for at forløbe sig. Retop fordi paa Grund af alle menneskelige Tings Ufuldkommenhed Muligheden af Frihedens Misbrug er given med Friheden selv, saa vist som Skyggen følger Lyset, netop fordi i den mundtlige Debats Varme lettere end under de fleste andre Forhold en lille Ubesindighed kan indsnige sig, og i alt Fald kun med nogen Sikkerhed kan undgaaes, naar man derfor vil bringe det store Offer, at lænkebinde Følelsens Energi med en overdreven Forsigtigheds Convenientser eller tilstore det naturlige Udtryks Aabenhed med en omskrivende, taaget Phraseologi, netop derfor har den fælles Nødvendighed og gjensidige Tarv i alle de Lande, hvor man er vant til og sætter Priis paa en fri Discussion, medført en stor Overbærenhed i saa Henseende, og i en hudløs Omfindtlighed og knarvorn Prikkenhed vilde man der, langtfra at beundre en ualmindelig fiin Æresfølelse, tvertimod kun see en Charakterens Skrøbelighed, som ansees uforenelig med et mandigt Sinds kraftige Optræden i det offentlige Livs mangfoldige Conflicter. Vi Danske ere endnu kun Begyndere i Brugen af Ordets Frihed, og ligesom dette for os maa indeholde en ny Grund til, ikke at være for nøieregnende med hinanden i den endnu uvante Anvendelse af samme, saaledes er det sikkert ogsaa godt jevnligen at minde hinanden om de nødvendige Betingelser, hvori vi maae lære at finde os, hvis vi ville have Tingen selv. – Vi vende til bage - hedder det endvidere - til Querellen mellem Bang og Ussing, og der vil man da vist neppe kunne finde Mange, der ikke ville ansee det for høist urigtigt, at Bang endog gjentagne Gange provocerede til selve Forsamlingen, i Stedet for at Sagen, som Ussing med al Føie bemærkede, foruden Parterne ene vedkom Præsidenten, at tvende Medlemmer efterkom denne Provocation og at Præsidenten, tillod det. Vi nægte ikke, at Sagen derved let kunde faae Udseende af, hvad vi dog ikke haabe og uden Beviis heller ikke ville troe, at være en overlagt Plan til at at ydmyge en Vederpart; i det mindste holde vi os overbeviste om, at man vilde have opløftet et forfærdeligt Skrig, dersom Ussing havde tilladt sig at gjøre, hvad her Bang og nogle af hans Venner have tilladt sig. Er det rigtigt, hvad vi ovenfor have udviklet, at personlige Kjævlerier, naar de ikke reent kunne undgaaes, bor finde en saa let og hurtig Afgjørelse, som muligt, saa er den Regel ogsaa velbegrundet, at de ikke bør vorde Gjenstand for almindelig Discus, sion, der forlænger Striden, vanskeliggjør Forsøning mellem de Paagieldende og let kan give Anledning til forøget Bitterhed og fornyet Strid. Hvad nu Præsidentens Færd med Hensyn til dette Punkt angaaer, da har han ikke blot er kjendt Rigtigheden af det her Sagte, men han har endog gjort Alt, hvad der stod i et Menneskes Magt for at forhindre en saadan Discussion, ene med Undtagelse af det alleryderste Middel, at forbyde den. Dette havde efter vor Mening været hans Pligt, skjøndt vi ingenlunde miskjende det Priselige i den Bestræbelse, at undgaae selv det mindste Skin af Partiskhed i en Sag, hvor aabenbar ikke blot den krænkede Selvfølelse men ogsaa politisk Partisyge har været i Bevægelse. Men netop denne Præsidentens Modstræben gjør den Paatrængenhed dobbelt lastværdig, med hvilken Etatsraad Treschow har væltet sig ind i denne personlige, ham personligen uvedkommende Sag. Det samme gjelder, skjøndt i mindre Grad, om Amtmand Tillisch Mellem begge er der desuden den høist væsentlige Forskjel at Treschow er Forsamlingens Vicepræsident, hvem allerede den simpleste Delicatesse maatte tilsige, i en Sag, der angik Forsamlingens indre Politi, selv om denne med Alles Samtykke var bleven gjort til Gjenstand for almindelig Discussion, at bevare den fuldkomneste Neutralitet. Man tænke sig f. Ex. det Tilfælde, at Præsidenten ved pludselig Jldebefindende var bleven nødsaget til at overlade Forsædet til Vicepræsidenten eller at der i Forsamlingen var yttret nogen Tvivl om hans Apartiskhed i dette Anliggende saaledes som "Dagen", der har faaet en overordenlig Courage, siden den synger paa sin sidste Vise, har tilladt sig at gjøre, saa at Præsidenten af den Grund havde veget sit Sæde, med hvad Ret, gad vi da nok spørge, kunde man de fordre, at Ussing skulde underkaste sig den Mands Kjendelse, som et Øieblik forud havde gereret sig som beskikket Actor, imod ham. Vi ville gjerne troe, at han i det Øieblik ikke har tænkt paa denne Omstændighed, og at han, hvis han var bleven gjort opmærksom derpaa, vilde have erkjendt denne Jndsigelses Gyldighed; men den, som saa glubsk gaaer løs paa den, som i det høieste kan siges under Debattens Varme at have begaaet en Uforsigtighed, vil kun daarligt kunne forsvare sig ved at paa skyde Tankeløshed. - Vi komme nu til det sidste Punkt i Sagen, til Ussings Erklæring. Vi ere overbeviste om, at han kun har villet udtale sig om det Fordømmelige i en unødig og letfærdig Brug af den hemmelige Afstemning, og at har ikke har villet, hvortil der heller ikke var mindste Anledning, sigte Bang for Feighed, allermindst i en Sag, hvori han vidste, at denne var af samme Mening, som han selv. Vi finde ogsaa, at Ordene, skjøndt de vistnok trængte til en nærmere Forklaring, kunne forstaaes saaledes. Hvad Treschow herimod anfører, beviser ikke det Modsatte, thi fordi Forsamlingens Medlemmer ere nødte til at stemme med Kugler, saasnart en Enkelt fordrer det, derfor kan det dog meget vel hos Folket vække Mistillid til hele Forsamlingens Aabenhed og Mandighed, naar det seer, at den i alle vigtigere Sager, og ofte endog ved aldeles ubetydelige Anliggender, stemmer hemmeligen. J alt Fald kunde det jo ogsaa være, at Ussing havde udtrykt sin Mening slet, og dertil ere jo netop Forklaringer, for at bringe saadant paa det Rene. Men hvorledes dette nu end maatte forholde sig, saa havde Bang faaet al den Opreisning, hans Ære behøvede, i det Øieblik da Ussing erklærede, at han med de paaankede Ord kun havde meent Principet, ikke Bang personligen, og ovenikjøbet motiverede dette med det Tillæg at han ikke kunde have villet sigte Bang for Feighed, da han vidste, og stedse havde anseet og agtet ham som en aaben Charakter, der ikke skyede, om enhver Sag af Big tighed at udtale sig og vedgaae en bestemt Mening, Bang følte sig krænket over Ussings Ord, fordi disse – enten kunde eller maaskee endog maatte - vække den Formodning, at Ussing ansaae ham for feig, hvad i al Verden kunde han da fordre meere, end at denne erklærede og motiveret erklærede, at han tvertimod ansaae ham for modig. De, som meente, at de første Ord vare utvetydige og ikke kunde modtage den, som man har sagt, senere forsøgte Fortolkning vare berettigede til i den senere Erklæring at see en Tilbagekaldelse, en Tilbagekaldelse, som ikke blot efter al parlamentarisk Skik, men ogsaa efter hvad der i andre Livsforhold er vedtaget mellem dannede Mænd, ikke kan fordres og tildeels ikke kan gives under anden Form. - Efter vor fuldeste Overbeviisning havde Bang altsaa høiligen Uret i ikke dermed at give sig tilfreds, og dobbelt Uret, fordi har ikke kan undskylde sig med Øieblikkets Hidsighed, men havde havt Tid nok til modent at overveie, og, hvad han sikkert ikke har undladt, med sine Venner at overlægge denne Sag. Vi tør derfor indestaae for, at Folkets sunde Sands vil stadfæste den Kiendelse, hvormed Præsidenten sluttede denne forargelige Scene, og det tør vi ogsaa indestaae for, at hvis Folkets sunde Sands finder, at ved denne Klapjagt Nogen er prostitueret, det da ikke er Ussing.