Aalborg Stiftstidende, 1837-06-27
Kjøbenhavn, den 21de Junii. De forgaars udkomne Nr. af Berlingske Tidende og Dagen indeholde en udførligere Fremstilling af den offentlige Velkomst, som man har dragt Hs. M. Kongen i Anledning af Allerhøistsammes tilbagevendende Sundhed. Vi beklage, at Folket ved denne Leilighed ikke er bleven bedre repræsenteret, end ved Oberstlieutenant Malling, der i alt Fald ikke er skikket til at repræsentere Danmarks studerende Ungdom, Major Wrisberg, der sikkert gjorde bedre i at fortære sin Pension i Stilhed, end ved offentligen at trænge sig frem at provocere den almindelige Opmærksomhed, og Hr. Candidat Melby, om hvem vi intet andet vide, end at alle, som vi have spurgt om ham, heller intet have vidste At disse tre Mænd ikke synderligen egne sig til at vær Folkets det hele Folk. - Organer, det synes klart; hvorved det ikke bør oversees, at de ikke ere valgte af deres Medborgere, men have constitueret sig selv. - Det er sikkert denne uheldige Omstændighed, at de, der stillede sig i Spidsen for Sagen, ikke vare mere anseete Mænd, som det maa tilskrives, at der, uagtet Sagen i Forveien var bekjendt over hele Byen, ikkun havde indfundet sig et forholdsmæssigt saa ringe Antal Mennesker. Dette beviser, hvor farligt det er, naar man uden tilstrækkelig Hjemmel opkaster sig til et heelt Folks Talsmand; hele hiin Lykønskning vilde have erholdt, en ganske anden Høitidelighed og Betydning, dersom de, der, skulde optræde lige over for Kongen som Folkets Organer, vare fremgaaede af et frit Valg, der da sikkert vilde være, faldet paa ganske anderledes vægtige Navne, end de Herrer, Malling, Wrisberg og Melby. De ved denne Leilighed holdte Lykønskningsord, ere af J. C. F. V. Melby. J Analogi af den Bestemmelse, at man ikke tør recensere utrykte Prækener, have vi afholdt os fra enhver Yttring angaaende disse Lykønskningsord, men da de nu ere offentliggjorte, kunne vi ikke undlade at berigtige en Misforstaaelse, som man jevnligen møder, og som ogsaa har faaet Jndgang i denne Tale. Hr. Melby udhæver nemlig kun, tvende Momenter af Kongens lange Regjeringstid, og dette er da Stavnsbaandets Løsning og Lovbestemmelsen angaaende Negerne - men hvorledes fremstiller Hr. Melby denne sidste - Kong Frederik den Sjette var det, saa fortæller det danske Folk, saa vidner Historiens Bog og Jordens Folk, Kong Frederik den Sjette var det, som løste Negerens Slavelænker og skjænkede ham Frihed og Menneskets Rettigheder. Det vilde være sørgeligt, om de danske Folk, Historiens Bog og Jordens Folk skulde tage, saa grovelig feil, thi hvem skulde man troe, naar man ikkel længer kunde troe alle dem. Men baade Danmark, Historien og Jorden vide meget vel, at Frd. 16de Marts 1792, hvortil her naturligviis sigtes, ikkun angaaer Negerhandelen, ikke Negerslaveriet, og at Negerslaveriet endnu den Dag i Dag paa vore vestindiske Øer er i fuld Flor. En saadanne Uvidenhed vilde man vanskeligen kunne tilgive en theologisk Candidat; men aldeles utilgivelig er den for den, der ved en høitidelig Leilighed vil opkaste sig til en heel Nations Talsmand lige over for dets Konge. Og den samme Mand, det er smagløs nok til at indlade sig paa en Specification, af Kongens Fortjenester, og som, da han skal til at anføres, Facta, kun nævner tvende fra Kongens tidligste Ungdom, af: hvilke tvende Facta det ene er urigtigt - den samme Mand i berører ikke med et eneste Ord, hvad der dog laae allernærmest, baade som det sidste og største, - Jndførelsen af Stænderinstitutionen. Man seer, han er ligesaa heldig i hvad han ikke siger, som i hvad han siger, og fremlyste ikkes, den helligste Enfoldighed af hvert Ord, saa vilde man kunnes fristes til at ansee det for en uretfærdig Miskjendelse af Kongens Fortjenester. Hele Talen kan sikkert ikke udholdeels den Critik, hvilken den som enhver offentlig Act naturligviis overalt er bleven underkastet, og vi troe, at vi, som enhver, Dansk, ere berettigede til at protestere imod at erkjende Hr. Melby for Folkets - get heelt Folk. - Organ. - Mensk reffordi vi finde Talen smagløs og Deputationen, der ikke var deputeret af andre end sig selv, for lidet skikket til at repræssentere det danske Folk, derfor indrømme vi dog fuldkommen, tat her baade er Grund til Glæde og at der virkeligen ogsaa findes en saadan Glæde; - Ja, vi ville endog gaae et Skridt, afvidere, end de Herrer, vi bekæmpe, vi betragte nemlig Kon rigens Helbredelse ikke blot som en stor patriarchalsk Familieglæde, men vi vove at paastaae, at den er en høist vigtig Statsbegivenhed.