Corsaren, 1841-09-17
Kjøbenhavn og Kjøbenhavnerne. Under denne Titel agte vi at levere en Række Skizzer af Livet i Kjøbenhavn. Disse Skizzer ville ikke blive knyttede til hinanden i nogen bestemt Følgerække, men ville beskjæftige sig med det, som hver Gang ligger Øieblikket nærmest. For Tiden er man ifærd med at kaste de sidste Blik for iaar paa Skovtourene; lader os da vende vort Blik i samme Retning og betragte: I. Skovtourene. Ved omhyggelige Forskninger have vi erfaret, at Skovtourene bleve opfundne nogen Tid efter 1660, da Castellet anlagdes, da Byen begyndte at blive engere bebygt, og da Luften, som Følge deraf, blev tung og trykkende. En Borger - Historien har ikke opbevaret hans Navn - sad en Søndag, en Sommerdag, da Solen skinnede - paa Tagene, i sin Stue uden at have Noget at bestille (thi dengang holdt man strengt over Søndagen som Hviledag), og saa faldt hans Tanker paa den Tid, da Alt var lysere, det vil naturligviis sige. da Husene ikke vare saa høie og Gaderne ikke saa mørke, paa den Tid, da man levede saa frit ɔː trak megen fri Luft i Kjøbenhavn o. s. v., og derved blev han saa inderlig melancholsk og iungsindig, at han i et Slags Fortvivtvivlelse tog Kone og Børn med sig og vandrede ud af Byen og vedblev at vandre, indtil han kom til det nuværende "Charlottenlund". Der hvilede han med sin Familie. Han kastede sig ned i det høie Græs og hengav sig der til sine melancholske Tanker, medens hans Øine uvilkaarlig vendte sig imod den blaae Himmel og de grønne Trætoppe, som den syntes at berøre. Hans Børn legede ved hans Fodder i Græsset, og hans Kone nynnede en Sang, hvori Omkvædet var. "Ewig wird es nicht dauern, tra, la". - Saa var det ham lige med Et, som om alle hans Sorger fløi bort; hans Sind blev saa let og muntert, og han dandsede nu omkring med Kone og Børn, indtil det blev Aften og Maven og Kjøligheden mindede dem om at gaae hjem. Den næste Dag fortalte Konen til alle sine Naboersker, hvor delligt der var ude i den Skov, og hvor man følte sig vel tilmode i den "romantiske Eensomhed". Dette gik som en Løbeild igjennem hele Byen, og den næste Søndag droge flere Tusinde derud for at nyde Eensomheden. Den fandt man rigtignok ikke; men istedetfor traf man Bekjendte, og, da man havde taget Mad- og Drikkevarer med ud, og man havde faaet Appetit ved Kjørselen (eller Gangen), spiste man med megen Tilfredshed og vendte styrket hjem. Og saaledes gik det fra den Tid af hver Søndag i lange Rækker af Aar - Skovtourene vare opfundne, og man foretog dem nu ikke af Nødvendighed (fordi man nemlig havde vænnet sig til den tunge og trykkende Luft imellem Castel, Volde, Caserner o. s. v.), men af Vane og i den Overbeviisning, at "saadan en lille Tour i det Frie var styrkende for Legemet". Om vi ved denne Beretning have været heldigere i at træffe Sandheden, end alle de Andre, der have skrevet herom, skulle vi lade være usagt. Vist er det imidlertid, at det kunde være gaaet saaledes til; men forresten er det af liden Betydenhed for det, som vi egentlig skulde skildre: Skoven og Folkene, som nu besøge den. Pfessel har fortalt en Fabel om, hvorledes Dyrene engang bleve enige om, at gjøre sig frie, og hvorledes de da drog ud i Skoven. Her holdt de Krigsraad om, hvad de skulde foretage sig, og Resultatet blev, at hver valgte sig en Leveviis efter sin Tilbøielighed, og at saaledes Hunden gik hen- at søge sig en ny Herre. Vi ville nu ingenlunde herved have sammenlignet de gode og retsindige Kjøbenhavnere med en Hund (som ikke har Idee om Frihed) undtagen forsaavidt, at de, naar de unddrage sig den Tvang, som Livet indenfor Kjøbenhavn lægger paa dem, dog strax af Vane til Tvang paalægge sig den samme: Etikette, Stivhed og Geneerthed. Det er nemlig et Særkjende for os Kjøbenhavnere, at vi overalt bære et Daguerrotypbillede af Kjøbenhavn med os i Hjertet og søge at realisere denne Skjønheds-Jdoe, hvor vi end komme hen. Og hvorfor skulde denne Drift, denne Længsel være mindre stærk i Skoven end andre Steder - i Skoven, hvor netop Hjertets omme Følelser pleie at vaagne med fornyet Kraft? Vi maatte altsaa i Skoven danne os et lidet Kjøbenhavn. Men hvad er det Vigtigste, det meest Betegnende, med eet Ord: Kraftextracten af Kjøbenhavn? - Det er Ostergade og Promenaden derpaa. Nu vel! Skoven omskabtes til en By; de smalle Skovstier bleve gjorte til Gader og Stræder; den bredeste Gade med de glimrende oplyste Boutiker - vi mene de svagt belyste Telte - kunde for en nogenlunde stærk Phantasi - og hvo tager i Skoven uden Phantasi? - gjælde for Østergade, og saaledes er det da skeet, at vi i Skoven ikke savne Kjøbenhavn, men kun en Ubetydelighed - Skov. Det her Sagte har nærmest Hensyn til Charlottenlund; men der er endnu et andet Sted, hvorhen Massen af Skovtourene gjælde, skjøndt Kjøbenhavnerne selv indrømme, at det ikke er nogen Skov (idet de udtrykkelig gjøre Forskjel mellem "Skoven" ɔː Charlottenlund, og Dyrehaven). Man drager her, i Dyrehaven, op og ned ad en lang, støvet Promenade; Gaden eller Veien er belagt med Gruus og ved brede Grøfter omhyggelig adskilt fra Noget, som vi senere skulde beskrive; det egentlige Forlystelsessted, "Bakken", er omgivet med store og smaae Telte, i og udenfor hvilke der spises og gjøres Kunster, larmes, skriges, trompetes, gjøres Støv og Blæst, converseres, spadseres, lorgnetteres, hilses og tages bort. Hiint Noget, som vi sagde, at Promenaden ved dybe Grøfter er adskilt fra, er - Skov. Det er virkelig Skov, vi forsikkre det, vi tor bande derpaa, skjondt maaskee Titusinde have været derude hver ottende Dag i en Snees Sommere og ikke lagt Mærke dertil. Man kan imidlertid ikke lægge Mærke til Alt, og hvad kommer desuden Skoven Dyrehaven ved? "Hvad man bestiller i Skoven?" Hvad man bestiller, Menneske? Det Samme som i Kjøbenhavn; hvad Andet skulde Kjøbenhavnerne vel bestille? Men, da der af Slægten Kjøbenhavnere ere mange Afarter, saa skulle vi for Nøiagtighedens Skyld beskrive dem alle. Nogle kjøre derud i egen Equipage, promenere lidt, drikke en Kop Thee og tage tidligt hjem; thi det er "gentilt", og disse ere de gentile Kjøbenhavnere. Andre kjøre derud i Andres Equipager, promenere lidt, gaae derpaa ind i Teltene, spise til Aften og faae sig derefter en lille Ruus. Touren er en Skovtour og Rusen en Skov-Ruus. Atter Andre tage derud paa Jagt. "Paa Jagt paa Kongens Vildbane?" Ja; thi dette Slags Jagt er ikke forbudt, eftersom den ikke gjælder Dyr, men kun Mennesker, nemlig Skovens kvindelige Besøgere. Jagten gaaer ligesaa godt i Byen; men om Sommeren ere begge Parter enige om at forlægge den til Skoven. Men alle disse ere Tirailleurer, der omsværme Hovedcorpset. Dette bestaaer af Borgerfolk med deres Familier, som kjøre herud i stor Mængde, promenere, see hinanden og lade hinanden see sig, sætte sig til at spise den medbragte Levemaade, tale imidlertid sagte for ikke at forstyrre Naboer og Gjenboer, endelig reise sig og sige "Velbekomme" og saa gaae op "til Grøndals", hvor der er Musik. - Og saa dandse de? - Og saa see de paa Dandsen. Det var altfor "schofelt" at dandse mellem Haandværksvende og Tjenestepiger. Dette sige de; men de mene det ikke. De staae deromkring og see de simple Folkk dandse, havde saadan en uhyre Lyst til selv at være muntre og faae Benene lidt rørte; men de staae og forsikkre hinanden, at de slet ikke have Lyst dertil; thi "det kan man ikke være bekjendt".– "Gud give, jeg kunde dandse saadan omkring og ikke havde nødig at være saa stiv og kjedelig", siger hiin unge Pige til sig selv; "der var da egentlig heller intet Ondt i, om jeg dandsede med den nette Svend der eller blot med min egen Broder." - I dette Øieblik kommer den nette Svend", som om han havde hort hendes Hjertes Tanker, og siger: "Maa jeg ikke have den Fornøielse at dandse med Jomfruen?" og Jomfruen svarer: "Næ, mange Tak!" og vender sig med en, som det synes, halv undertrykt spodsk Latter til sin Veninde og siger: "Han troede ordentlig, at jeg vilde dandse med ham?" Og Veninden, som har tænkt accurat som hun og lige saa meget ønsket en Dands og paa lignende Maade afslaaet en Dandser, leer ligeledes og gjør en eller anden spottende bemærkning. Men endelig blive de unge Piger trætte af at slaae Tacten med Foden, Hjertet bloder for stærkt, og de sige til deres Forældre. "Skulle vi saa ikke tage hjem?" Og paa Vognen sige de: "Vi have moret os guddommeligt." Men hvo dandser da? Det er dog ogsaa Kjøbenhavnere? - Det er "de simple Folk" og de Jagende med deres Jagtbytte. De "simple Folk" ere for Størstedelen Haandværkssvende og Tjenestepiger. De glæde sig hele Ugen eller rettere: to Uger (thi Tjenestepigerne komme, som bekjendt, kun ud hver anden Søndag) til denne Tour. De smukke Tjenestepiger betale Jntet for Dandsen; men de Stygge betale undertiden de 2 s., som det egentlig tilkommer Cavalieren at erlægge for hver Dands. Saaledes bøde Penge her paa Skjønhed. Naar de "gentile Cavalierer", som blande sig imellem de Dandsende, engang imellem gjøre altfor haandgribeligt Cuur, saa opkommer der en venskabelig lille Strid, der jevnlig ender sig med Prygl. Undertiden opløser da hele Dandseselskabet sig i et Prygleselskab; man bander og tordner og slaaer, indtil man enten bliver træt eller Politiet kommer. - See! Nu ere vi endog i denne uskyldige Artikel komne til Politiet - et Beviis paa, at man selv med den største Uskyldighed har Umage med ikke at komme i Conflict med Politiet. II. Kjøbenhavnsk Stridbarhed og Føielighed. a. J Mandags Aftes, da "Zanettai" gaves, befandt jeg mig i en Loge og deeltog derfra pligtskyldigst i den Hyssen, hvormed Tæppets Fald blev ledsaget. Derimod klappede en ung Fyr i Logen ved Siden af meget ivrigt. Da imidlertid hans Klap kun fandt liden Sympathi, blev han ærgerlig og sagde til sin Sidemand: "See, nu hysse de af saadant et smukt Stykke. Det er nu blot fordi Overskou har oversat det". Og, idet han halvt vendte sig imod mig, tilføiede han med hævet Stemme: "Gud veed, hvad det er for Narre, der hysse". - Denne indirecte Opfordring kunde jeg møde paa to forskjellige Maader: Jeg kunde enten tie stille eller sige. Gud veed, hvad det er for Narre, der klappe"; men, da jeg deels mærkede, at Manden med Hensyn til Overskou var ti Aar tilbage i Tiden, og jeg deels er en Tilhænger af Corsaren, besluttede jeg at være justemilieu, hvisaarsag jeg, saa meget det lod sig gjøre, nærmede mig Manden og sagde: "Høistærede! Jeg troer, at De gjør Uret ved at antage, at man hysser af Uvillie imod Overskou. Jeg er for Ex. en god Ven af Overskou og hysser alligevel." - Gud bevare's", svarede Manden, "Enhver har jo Lov til at have sin Mening. Men Had til Overskou er dog vist hos Mange med i Spillet; hvorfor havde ellers Nogen allerede iaften, ved den første Opførrelse, Vibe med?" – "Aa, det kan jo være En, der kjender Stykket i Forveien... maaskee Overskou selv." - "Naa, nu spøger De da. Men synes Dem da virkeligt ikke, at det er Synd at hysse ad dette nydelige Stykke." - Men Stykket er dog ikke nydeligt. Jndrømmer De for Ex, ikke, at Musiken....." - "Ja, Musikken", afbrød han mig, "er slet." - "De indrømmer saagar Mere, end jeg vilde paastaae," svarede jeg med et lille Buk; "men De vil da sikkert ogsaa give mig Ret i, at Sujettet, jeg mener Stykket selv, er saa udtværet, kjedeligt, fuldt af Urimeligheder og saa blottet paa Originalitet og Gediegenhed, at... at..." - Jeg var i Forlegenhed med at faae min lange Periode smukt endt; men min Vederpart hjalp mig ud af Forlegenheden ved at bemærke: "Ja, jeg kan ikke nægte det. Det er....." - I dette Øieblik lod nogle faa Klap sig høre i Huset. Uvilkaarligt begyndte jeg at hysse, og - min Vederpart hyssede med.