Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-11-18
Nyeste Skilderierhavn ansees Fjerde Aargang. No. 11. Udgivet og forlagt af J. Wersel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Høeckes Enke. Tirsdagen den 18 Movember, 1806. Et Par Ord om Bogrensur og Skrivefrækhed. Ofte nok, og alt for ofte med kom Ordprang og væmmelige Gjentagelser, ere de Regjeringer dadlede, der have indført litterair Censur i deres Stater. Ofte nok er det sagt og skrevet, at Trykkefrihedens Jndskrænkning er et Onde for Statens eget trukkende Baand paa Nationernes Frihed, og en Krænkelse af Menneskehedens Rettigheder. Uden at give mig af med en Undersøgelse, som vore Tiders herskende Aand gjør aldeles overflødig, og uden at anføre noget for eller imod den Mening, at dette Onde - forudsat at deteret er nødvendigt: troer jeg vel, at kunne vinde de fleste Oplystes bifald, naar jeg holder for, at den med en sund og af Fordom uomtaaget Fornuft, med en sindig og veltænkende Moral og med en oplyst Politik overeensstemmende Middelvei er den rigtigste man kan følge i dette, saavel som i ethvert andet Regjeringskonstens Formaal. Heller ikke troer jeg at finde Modsigelse hos mange, der ere noget bekjendte med Tidernes Løb og vide Besked noget længere end fra i Gaar eller forrige Uge, i det jeg antager, at en aldeles tøileløs Skrive= og Trykkefrihed, for hvilken intet er saa helligt, intet saa ærværdigt, at den jo fræk tør vove at besmitte og stræbe at vanhædre det - at denne, siger jeg, i Almindelighed betragtet, har stiftet mere Skade i Verden, end en moderat Censur, og at den fremdeles vilde være skadelig for det Heles som for Enkeltes Vel, saalænge Verden er, som den nu omstunder er og altid har været, det vil sige, saalænge Mennesker ere Mennesker. Det er udenfor min Hensigt, i det enkelte at udmærke de forskjellige Maader hvorpaa Trykkefrihed kan misbruges. Jeg vil blot gjøre opmærksom paa een, som, om den end ikke er af de mest i Øine faldende, dog derfor ei er af mindre Vigtighed. Der gives en talles Flok Nr. af skrivende og ikke skrivende Væsener, der ere ukyndige nok til at indbilde sig, at intet Arbeide er lettere og kræver et mindre Forraad paa Talenter og Jndsigter, end det, at vorde hvad man i Almindelighed kalder en Folkeskribent, eller at skrive for den almindelige Mand og Læsere af et blandet Publikum. At smøre et Ugeblad sammen, er for en saadan skrivesyg Stymper ligesaa let og hurtig bestilt, som for en Hielpepræst at ryste en Præken af Ærmet. Udenat ændse Vigtigheden af det Kald, at arbeide for et Publikums Oplysning og Moro, uden at kjende noget til de ypperlige Mønstere paa Folkeskrifter, som den engelske, tydske og franske Litteratur har at fremvise, troer han i sin latterlige Jndbildning, at det er nok at fylde et Ark eller Halvark om Ugen med opkogte Vademecums=Anekdoter, veludvandede Epigrammer, elendige Theaterkrøniker og gemene Pøbelvittigheder, for at opnaae i det mindste en Uges Udødelighed og faae Adkomst til en Plads i Litteraturens Annaler. Og kan nu en saadan Usling være saa heldig at opsnappe en eller anden af Dagens, skandalense Historier, eller faae Leilighed til at overstænke skikkelige Folk med en god Portion af den litteraire Skarnkiste, saa hopper han af Glæde, i det visse Haab om en rivende Afsætning og en glimrende Navnkundighed. Var det derfor ikke høiligen at ønske, at en velgjørende Censur strakte sin retfærdige Haand over en saa vanærende Brug af Pressens Publicitet, at ethvert lignende Misfoster qvaltes i Fødselen, og at der gaves en Prøve at gjennemgaae for enhver, der, uden foregaaende Adkomst, vilde fremtræde som Forfatter for et Publikum, især for den almindelige Mand, der ikke altid veed at veie og drøfte hvad han læser, ligesaa godt som for enhver, der attraaer en offentlig Bestilling i Staten, Man troe ikke, at Smagen hos os er bleven saa renset, at vor nyeste Litteratur ikke har saadanne Udskud og Vandgrene at fremvise, som ovenfor ere skildrede. Vi have jo endog i vore Dage seet Exempel paa, at en aldeles raa og hjerneløs Fjante, der tidlig naaede den Mageløshed, han ene eftertragtede - Mage løshed i Frækhed og Impertinence – ligesaa som paa Naturvid, som blottet for Culturens og Opdragelsens erhvervede Talenter og Kundskaber, har villet opkaste sig til Folkeskribent, og været enfoldig nok til at indbilde sig, at Frækhed og Uforskammenhed kunde bøde paa Genie, Cultur og Smag, og impertinent nok til at ville opvarte et heelt Publikum med saadanne Usselheder og Fadalser, mod hvilke Reiserske Producter ere Genieværker. Naar nu ovenikjøbet en saadan Laps, hvis hele Færdighed bestod i at have tre Fingre, der kunne føre en Pen, og hvis hele Verdens og Menneskekundskab udgjorde nogle ufordøiede Brokker, der hist og her vare opfangede hos en Restaurateur, paa en Viinkielder, et Spiseqvarteer, i en Klubsal, eller lignende Steder - ikke nøiet med den Kaadhed og Nedrighed at laane sit Navn til at udspye andres Ondskab og pøbelagtige Grovheder, troede, at kunne opsage en elendig, erbemerisk Celebritet ved at kaste Skarn paa hæderlige, af vor Litteratur høifortjente Mænd, hvis Feil han ligesaalidet var competent til at udpege, som han var i Stand til at have nogen Jdee om deres Fortjenester, maatte man da ikke høiligen fristes til at ønske, at saadanne Vandbier og Dagdrivere gaves en hæderlig Plads i den ærværdige Dr. Swifts noksom berømte Hospital eller i en lignende menneskekierlig Stiftelse, inden de besudlede Litteraturen med deres urene Produkter; eller og at der paa anden Maade var sørget for, at slige Uhøviskheder forbleve i deres passende Sphære mellem Gammelstrands Amazoner eller blant Nyboders haabefulde Ynglinger, og ikke naaede en Publicitet, der for vor litteraire Cultur kun er lidet hæderlig. Man vil kunne indvende herimod, at saadanne Frembringelser ere at ansee for lidet meer end ikke existerende; at de, efterat have i nogle Timer vakt en og andens ynkende Foragt og Nogles Latter, begravede i Forglemmelse, i det mindste dog udgjøre nogle Blade Papir, der kunne anvendes til et nyttigt Brug, og endelig, at den fortjente og værdige Statsborger, mindende sig Historien om Athens Viismand og Asenet, ligesaa lidet behøver at ændse Lapsens Mundkaadhed, som nogen ændser den hjeffende Skjødehunds Arrighed. - Men mon det være nogen Ære for den danske Litteratur, at paa en Tid, da en dyrket og renset Smag skulde yttre sine Frugter, da vi ei kunne føre nogen Klage over Mangel paa følgeværdige Mønstre, da saameget er skeet for at befordre sand videnskabelig Culturs Fremme – ja paa en Tid, da de største Phænomener, som den nyere Verden nogensinde saae, spænde hele Menneskehedens Opmærksomhed til det yderste og give Stof til Betragtninger i Aarhundreder, at vore litteraire Annaler fra denne Tid skulle fremvise saa usle og foragtelige Produkter, Min Hensigt var her ikkun, at give et lille Vink om en Sag, der for enhver Elsker af litterair National=Hæder ikke kan være uvigtig. Jeg overlader den videre Udvikling heraf til enhver, der føler noget indvortes Kald til at tage sig af den Materie, jeg her har berørt, for Ex. den haabefulde Yngling Hr. Gunnerus, hvis Navn findes paa et Ugeskrift kaldet Sædernes Skilderi. Chr. Molbech, Amanuensis ved det Kongelige Bibliothek.