Politivennen, 1804-01-01
Adskillige Jndretninger, som man kunde ønske gjorte i vore smaae Kjøbstæder. Det er en Ulykke for en Nation, at være lille, har en Politiker sagt, og med Sandhed i Hensyn til visse politiske Forhold; ihenseende til andre saavelsom til den indvendige Oversigt, kan det Modsatte gælde; ligesom Sætningen bærer Ubestemthedens Præg, og ved Drøftning maatte besindes at medføre, at kun een Stat kan være lykkelig, nemlig den største, da de andre alle i Forhold til den blive smaae. Ogsaa naar man vilde anvende hiin Sætning paa Stæder, vilde mange Undtagelser opstaae. Vel har den store Stad mange Bekvemmeligheder, mange Lejligheder til Erhverv, mange Kilder til Samlivs Munterhed og Moro; vel har den bedre Læger, bedre Gjordemødre, Hospitaler, Sygehuse og Apotheker; vel fremstaae der hundrede Stiftelser, Selskaber, Kasser til Fordeel og Ophielp for den Forældreløse, Enken, den Fattige, den Bedagede; - men Borgeren i den mindre Stad erkjender alt dette uden at troe sig derfor ulykkeligere. Vi have ikke saa mange Lejligheder til Erhverv, siger han, men vi ere ogsaa færre Hænder om dem vi have, ikke saa mange konstige Morskaber, men desflere naturlige; ikke saa gode Anstalter til at saae Helsen igjen, som er tadt, men derimod tabe vi den ikke hellere saa let; ikke saa mange milde Stiftelser eller Understøttelsesselskaber, men vore Trængende have det neppe værre derfor. Vor Luft er sundere; i vore Hauger kunne vi spise under Fuglenes Taffelmusik; vor Melk er uden Vand, vor Fløde uden Risengryn, vort Kød er ikke af halv forhungrede Dyr; vore Sønner og Døttre bære sig lidt mere klottet: hos os kan Drengen ikke snakkke Manden tavs, Pigebarnet ikke ret manøvrere med et Tilbederregiment, men saa er deres Sæder desbedre, og deres inter ere ikke Dusinhjerter, men Tøj, kan holde. Af alle disse Sammenligninger kommer sædvanlig intet ud, med mindre det skulde være Uvillie og Klammeri; medens det synes mig at at vare den naturlige Virkning, at den store Stads Jndvaanere som den lilles, af alle Kræfter søgte at erhverve sig hver ny. Fore, og at afbøde hvad der var Virkninger af Misbrug eller fejlende Anlæg. Da Jndsenderen heraf boer i en liden Stad, vil han overlade til andre, at fremsætte, hvad der i de store Stæder bør gjøres og lades, og blot til Højeres Bedømmelse nedskrive nogle Forslag til de smaae Stæders Bedste, som disse, i det mindste de fleste af dem, dog ikke kunne vente at see opfyldte, uden højere Medvirkning. Det første Savn i vore smaae Købstæder ere smukke, varige og brandsikre Huse. Man seer i Almindelighed kun Bindingsværksbygninger, der fra Begyndelsen af ere uden Symmetrie, og efter en Snes Aars Forløb blive skjæve og krumme, uden at tale om, at de ere kolde og brændselødende om Vinteren. Det er ikke den mindre Bekostelighed, der giver denne Bygningsmaade Fortrinnet fremfor Bygning af Sten, thi denne er som oftest kun liden, paa sine Steder aldeles ingen; det kan ikke heller tænkes om Jndbyggerne i de smaae Stæder, at de ej skulde indsee Murbygnings Fortrinlighed, især ved dens Varighed og Brandsikkerhed. Aarsagen er Mangel paa kyndige Bygmestere og paa et Mynster af slig Bygningsart. Jntet vilde til denne Mangels Afhielp være et kraftigere Middel, end at der i hver Stad opbyggedes et smukt, indvendig bekvemt afdeelt, grundmuret Hus, af to Etafjer, for alting forsynet med murede Gavle, og at Beregningen over Omkostningerne lagdes til Forvaring paa Raadstuen, hvor enhver, der havde Lejlighed til at bygge, da kunde eftersee den. Det kan ikke sejle, at det jovilde blive eget Valg, (hvad vist ikke kunde kaldes uretfærdigt, om det var Lovbud) at alle nyopbyggede Huse opførtes af Grundmure. (Fortsættes.)