Aarhuus Stifts-Tidende, 1807-09-16
Rettelse. I det om Affairen ved Ebeltoft indrykkede Stykke i Avisen No. 72, er en Navnefeil, som herved rettes :man ville behageligst istedet for Lieutenant Rold, læse Vor værdige Olding Capitain Abrahamson har i Berlings Avis No. 70, den 28de August ladet følgende læseværdige Stykke indrykke: Kiøbenhavn er en stor Stad med saanær 100,000 Jndvaanere, og Omstændigheder, som de nu værende, sætte Sindet i Bevægelse paa alle disse Hundredetusende, og alle dømme og tale derom, hver paa sin Viis. Ligegyldigt kan det ingenlunde være : hvorledes dette skeer; thi bliver Manges Dom og Tale overeensstemmende, da handles derefter, og Handlingerne ere dog intet mindre end ligegyldige. Det er da nok ikke af Veien at drøvte enkelte Meeninger, om nogle af de Omstændigheder vi nu leve udi. Vor Kronprinds, der i saa overvættes høi Grad fortiener, og unægtelig ogsaa har al Folkets største Agtelse og varmeste Kierlighed, han ilede med forbansende Anstrængelse og Skyndsomhed til os, fra den Lands Egn, hvor hans Nærværelse er saa høist nødvendig; han anordnede, hvad fornødent var og ilede med samme Hurtighed, tilbage til Stedet, hvor han er kan undværes. Nu klage mange over, at vi Kiøbenhavnere savne den elskede Førstes Nærværelse, og Klagen kan komme af Hiertets Fylde, af den faste Tillid vi have til Tronarvingens store Siel og utrættelige Jver for Alles Vel. Klagen er da tilgivelig; men bør man ønske at Prindsen nu var i Kiøbenhavn, Saare viseligt og rigtigen forudseende var det, at han strax forlod Byen. Eller vilde man, at han, som alt vort Haab hænger ved, skull blive der, hvor han inden ti Dage var rundtom afskaaret fra al Danmark og Norge, fra det hele Europa, hvis fyrster ærer ham høiligen. Jngen Underhandlinger kunde da finde Sted; ingen Foranstaltninger udenfor Hovedstaden giøres, thi saa lunskelig var Anlægget gjort, at Sielland var omringet, inden mangnede Muligheden af den vidunderlige overspændte Fordring, som man nu vil tiltvinge sig med Magt. Vilde man ønske, at den ædle Mand, der vaager for Dannerfolket mere nidkier end den dristigste Borger vaager for sit Huus, at hans Virksomhed var indskrænket til Kiøbenhavns Forsvar allene, Nei, lader os heller glædes over, at Han, som hviler ikke, som forsammer intet, at han kan virke ubehindret. Lader os skiønne paa den Jil, han kom med, og ordnede, og besørgede, hvad mueligt var, og ra lagde sine Planer, fine befalinger i Hænderne paa Mænd, hvis Troeskab og Duelighed endog det sletteste Menniske neppe draaer i Tvivl. Vel os, at vor Besty er er omringet nær og handlende Fiendemagt. Ganske anderledes var det 1658. da hele Danmark var i Fiendens Vold, og Kiøbenhavn det eneste Sted endnu der kunde forsvares; da var det nødvendigt og priseligt, at Fredrik den tredie blev tilstæde, og hialp med at forsvare den eneste Levning af Danner riget. Fiendens Adfærd er en anden Gienstand for almindelig Omtale. De paastaae at komme som Venner, at ville bevare os fra at maatte give efter for en anden Magts Fordringer; de fare fredelig om i Landet, betale og betale rigelig hver den der heller sælger til dem end til sine Landsmænd; de dvæle med et Angreb, lade endog Skibe løbe ind i Havnen. Og hvad dømme vi da derom? Hvad ønsker Fienden vi maatte dømme derom, At England er Ven af det danske Folk, det vil kun bevæge Regieringen at indgaae en billig Fordring. Og denne billige Fordring er af ingen Betydenhed, det forlanger kun den hele danske Krigsflaade, Landenes tryggeste, tidt prøvede Værn, kun den forlanger det sig udleveret. Og leveres den ikke, da vil de tage den med Magt ved at giøre sig til Herrer over Kiøbenhavn. Dette er Englændernes venskabelige Fordring. Nu skal det hedde, de ere Venner af det danske Folk, de vise sig jo ogsaa saa fredelige, kun Regieringen have de at bestille med, Saa skal efterhaanden Tanken blive almindelig, at Regieringen er et, og Folket er et andet. Stemningen skal blive hos de Fleste, at man burde tilstaae disse saa venskabelige Folk deres ringe Begiering, og lade dem tage og raade for Flaaden. Man kan ei bare sig at tænke paa den gamle Fabel; da Ulvene tildøde Faarestokken Fred paa Vilkaar af at udlevere disse slemme Hyrdehunde. Hun denne udleveertes, og hvad der blev af den udevogtede Faareflok og af Hyrden selv, det behøver man ikke at sige. Folk og Regiering, Regiering og Folk ere eet. Forræder er den der tænker andersedes. Hvad Regieringen foranstalter er til Folkets Vel; til Folkets Vel tilstaaer, eller afslaaer Regieringen; og uhyre er den Fordring, at udlevere den danske Flaade til Egland, og derved erklære sig mod Frankrig, der nu staaer i Forbund med det hele øvrige Europa. Hos een eller anden kan reise sig den Tanke: Landmanden, som Fienden drager om iblant, skaanes, skeer ingen Overlast, men Kiøbenhavns Jndbyggere maae døie mangthaande Møisommeligheder og Trængsler. Muelig det volder Klage hos den der ikke kan tænke længere ud end paa sig og sit Huus. Men hvad forlanges, Flaaden. Og Flaaden ligger i Kiøbendes Skiød, Kiøbenhavn maae da forsvares, og forsvares nu, som i hine Tider, ved fine kiekke Jndbyggere. Og bie drager da Landmanden intet dertil, Er her blandt den ikke saa ringe Soldaterhob mere end et Regiment Fremmede, ere ikke de andre Landmænd; og en betydelig Deel, Landmænd der alt have udtient deres Tid, men nu som Landeværn hielpe at forsvare Kiøbenhavns Volde og Havn. O, det ædle Borgersind bortjage hver Misundelses Tanke, og hver Kleinmodigheds med. Forsvares maae Kiøbenhavn, og hvo der endnu har Kraft i Arm, vil ikke unddrage sig fra at bidrage til dette Forsvar. Kronprindsen, vor Frederik, er ikke blandt os, men efter hans Anordninger skeer, hvad der skeer. Og maae da endelig Regenten være tilstæde i en Fæstning, naar den skal forsvare sig godt og længe; Holdt ei Dantzig og ydermere Kolberg sig saa længe, uagtet deres Regent var langt, langt fra dem, Kiøbenhavn kan forsvare sig, det har man seet tre, fire Gange, og Kiøbenhavn vil forsvare sig, og bekræfte den brave Peymanns Ord: "Naar Kronprindsen kommer til os igien, vil han gienkiende os, og kiendes ved os." Freidigt Mod er i vore Soldater og freidigt Mod i vore Borgere, og ikke vil det dæmpes med Snak. Alligevel var det bedre, der snak kedes mindre og taledes mere. Jsær bør man kalde Snak, hvad vel stumdum høres af en og anden, at mankunde have gjort og burde have gjort det og det. Latterligt er det, naar vi private Folk, der vel forstaaer os hver paa sin Haandtering, men ikke have lagt os efter Regieringskonsten eller Forsvarsvidenskaben, latterligt, naar vi ville vide bedre hvad der bør giøres, endde hvis Kald det er, at styre Regiering og Forsvar. Latterligt er det, men det er skadeligt tillige. Menig Mand kan høre saadan Snak, og derved blive vaklende i sin Tillid til Regieringen, og det er vist ilde. Tillid til bør et Folk altid have, om end Regieringen var langt, fra saa klog og saa faderlig, som den danske. Godt og raadeligt var det da, at holde sig fra den taabelige Jndbildning, at forstaae Tingene bedre end de, der sattes til at bestyre dem. Heller ville vi føle taknemmelig Glæde ved at see, hvad der er gjort og foranstaltet mod det saa lønligen anlagte, og saa overraskende udførte Overfald. Og naar med dette Sind og disse Følelser, da enhver giør hvad han kan, da er Haabet klippefast, at den høistret, færdige Sag vil vinde, under Bistand af Ham, i hvis Hænder Kongernes Hierter ere som Vox, Ham der leder Menneskernes Sind og Tanker som Vandbække.