Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-12-13
(Fortsættelse.) Vi have seet Napoleon ved Begyndelsen af Aaret 1806 vende tilbage som Seierherre til sin Keiserstad og hans Forhold til andre europæiske Magter bragte til en Standpunct, der aabnede et nyt Tidsløb for det ny Keiserdømme. Det synes at være Stedet her, at dvæle lidet ved Frankrigs indvortes Forfatning, førend vi gaae videre, for at undersøge og fremstille dets udvortes Forhold. Det første vi møde her er en uophørlig Stræben efter at udslette hvert Spor af hidtil værende Republicanisme, og at bringe Alting i nærmere Berørelse med den gamle monarkiske Regjeringsform og det dermed forbundne Fendalsystem. Saaledes blev, efter tolv Aars Forløb, Dagen den 1 Jan. 1806 igjen festligen høitideligholdt i hele Riget, hvor den gregorianske Calender almindelig indførtes. Allerede i Aaret 1804 havde Napoleon ønsket dens Jndførsel, og d. 1 Jan. 1805 modtaget Nytaars lykønskninger. Vist nok havde man indtil den Tid brugt denne Calender ved Siden af den nyfranske, og nogen Uleilighed foraarsagedes upaatvivleligen i de offentlige og private Forretninger ved to Calenderes Brug. Men dette var neppe Aarsagen til den ny Calenders Afskaffelse; thi havde man kunnet være tjent med den i tolv Aar, saa maatte man ogsaa kunne være tjent med den fremdeles. Havde den sine Feil, saa havde den ogsaa sine Fortrin. Men den var et Minde om Republiken, og derfor maatte den gaae under tilligemed denne. Skulde Napoleons Plan, at vorde Europas Universalmonark, imidlertid kunne opnaaes, saa var det nødvendigt for ham, at besætte de nye Troner med Lemmer af hans egen Slægt, og danne omkring den en Kjæde af Vældige, der ligesom hine havde ham at takke for Alt. Disse Underkonger omgave hans Keisertrone som Ringmure, og vare Støtterne for hans Nagt. Vel kom denne Plan aldrig til nogen fuldkommen Moden hed, men Napoleons Hensigt, at skabe et ganske nyt europæisk Dynastie, laae aabenbar for Dagen. Han begyndte med de Døde for destobedre at kunne ende med de Levende, og befalede (d. 23 Febr. at den berømte Kirke, St. Denis, den forrige Kongeslægts gamle Hvilested, skulde være Keisernes Gravsted. Der skulde opbygges fire Capeller, de tre for den forrige Kongeslægt, den fjerde for Keiserne. Ligesaa befalede han at fuldføre den hellige Genovevas Kirke, og atter indrette den til Gudstienesten. Her skulde Rigets Stordignitarier, Senatorerne, Æreslegionens Storembedsmænd og udmærkede, af Fædrenelandet fortjente Borgere have deres Gravsteder. Ved den første Foranstaltning vandt den ny Regjering især mange Yndere blandt dem, som med Grund forargedes over Mishandlingen af de Kongelige Liig og Begravelser, Aarene 1792 og 93. Napoleonsfesten skulde, ligesom Festen i Anledning af den catholske Religions Gjenoprettelse, høitideligholdes i hele Riget d. 18 Aug. eller Mariæ Himmelfart, paa hvilken Dag Concordatet var bleven sluttet. Paven selv forherligede end mere denne Dag ved at bemyndige alle Erkebisper i Frankrig, til paa den at uddeelden pavelige Benediction med fuldkomment Aflad. - Men ligesom Napoleon søgte at omgive sine Beslægtede og sine Store med en aandelig Straaleglands, ved at skaffe deres jordiske Levninger en Plads ved siden af Konger og Fyrster, saaledes søgte han ogsaa at give dem i levende Live, den meest ophøiede Rang og Anseelse. Sine Beslægtede satte han saa høit, deels for ikke selv at tabe i sin Glands ved deres Ubetydelighed, deels for at have paa de Troner, han kuldkastede og gjenoprettede, Mennesker, hvis Sind han kjendte og hvis Hengivenhed han kunde lide paa. Sine Hærførere maatte han belønne paa en ualmindelig Maade, for at blænde de Ulykkelige, man i Tusindtal slæbte fra deres Fødestavn til fjerne Lande, med det Gjøglebillede, at hver fransk Soldat havde Haab om at kunne blive fransk Marschal eller Prinds. Den første, han henvendte sin Opmærksomhed paa, var den tappre og indsigtsfulde Prinds Murat, der var formælet med hans Søster Annuncia Carolina. Han ophøiede ham til Hertug af Cleve og Berg, og derved til Enevoldsherre over 350,000 Jndbyggere. Han gjorde tillige Stor admirals Værdigheden arvelig i Sværdlinien af hans Familie. Sin Krigsminister og Overjægermester Rigsmarskal Alexander Berthier gjorde han til Hertug af Neuschatel eller Neuenburg og det dermed forbundne Grevskab Valengin. Men uagtet Landene skjænkedes ham med fuldkommen Eiendomsret og Souverainitet, maatte han dog sværge, stedse som god og tro Undersaat, at ville tjene Keiseren, hans Herre. Sin Svoger, Prinds Borghese, gjorde han til Generalgouverneur over Departementerne paa hiin Side Alperne, men Hertugdømmet Gustalla, der var Prindsen og hans Gemalinde forlehnet, maatte denne igjen afstaae imod at faae en Pengeerstatning i forskjellige Terminer. 2) For den Erstatning, han sik, paalagdes ham at kjøbe faste Eiendomme paa fransk Grund. Ogsaa oprettedes i de med Kongeriget Jtalien nu forenede venetianske Provindser, tolv Rigslehn. under Navn af Hertugdømmer: Dalmatien, Jstrien, Friaul, Cadora, Bellund, Conegliano, Treviso, Feltri, Bassano, Vicenza, Padona og Rovigo. Napoleon forbeholdt sig at forlene fortjente Krigere dermed, og ved et Decret blev det besluttet at Lehntagerne skulde hæve en bestemt Sum af den offentlige Skat, men iøvrigt ikke kunne gjøre nogen Fordring paa *) Jndtil Aaret 1800 havde Prindsen saaledes faaet udbetalt 6 Mill. Liter. Landene. Navnet Hertug var altsaa kun en Titel, men den Jndtægt den medførte, betydelig. Hertugerne af Dalmatien og Jstrien skulde nyde 100, 2000 og hver af de øvrige 60,000 Fr. aarligen. De til Rigslen udkaarede Lande Massa, Carrara og Garffagnana skulde forenes med Fyrstendømmet Lucca og en Femtendeel af Landenes Adel ser til Fyrsten, saavelsom 4 Millioner i Domæner skulde træde i Lehnenes Sted. Det samme blev ogsaa besluttet i Henseende til de tre i Parma og Piacenza stiftede Rigslehn. Af Keiserens Budskab derom til Senatet erfaredes tydeligst hans Hensigt med Rigslehnenes Oprettelse. Han erklærede deri, at hvor stor den Magt end var, Forsynet og Nationens Kierlighed havde opløftet ham til, var den dog utilstrækkelig til at belønne saa mange Tappre og saa mange Beviser paa Troskab og Kierlighed. "Fremfor alt - hedte det til Slutningen – ledede os den store Tanke, at befæste Samfundets Orden og vor Trone, som er dens Grundvold, og at give dette store Rige Middelpunkter og Støtter. (Fortsættes.)