Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-02-23
Sverrig. (Fortsat fra No. 23). Den nuværende Rigsdag har i flere Henseender været en af de mærkeligste i de 31 Aar, i hvilke Constitutionen har bestaaet, og dens Medlemmer have udfoldet en Fædrelandskjærlighed, en Dygtighed og en Kraft, som Jngen havde ventet af dem. De af Folket udvalgte Deputerede mødte med den Beslutning, at virke saa meget som muligt for Landets Bedste, og i den Overbeviisning, at Tingenes nuværende Tilstand ikke turde vedblive længere, at en hurtig Lettelse i Folkets Byrder og Tyngder var nødvendig, naar det ikke skulde segne under Vægten af samme, men at dette ikke kunde opnaaes uden en forbedret Repræsentation. J Sverrig - som i den hele vide Verden - kunne alle de forskjellige politiske Retninger og Bestræbelser henføres til den ene store Modsætning mellem Liberale og Conservative. J Borger- og Bondestanden ere de Liberale naturligviis langt overveiende, i den geistlige Stand ere Partierne deelte, men i Adelstanden have de Conservative Overvægten, og dennes Medlemmer pleie blindt hen at følge Regjeringens Vink. Det maatte derfor overraske Alle, at Udskuddenes Sammensætning, der har den største og væsentligste Jndflydelse paa hele Rigsdagens Gang, med faa Undtagelser skeete i en aldeles folkelig og liberal Aand. Dette uventede Resultat skyldes Regjeringens Ligegyldighed, da den, uden at wivle om Adelens villieløse Lydighed, kun udkastede en Liste over dem, den ønskede ind i Udskuddene, og lod denne circulere, næsten i Form af en befaling. Dette fortrød de selvstændigere og dygtigere Medlemmer, som ventede paa Bønner, ikke paa befalinger, en Deel af den traadte endog over til Oppositionen, Andre fulgte Strømmen, og saaledes leed Regjeringen et fuldstændigt Nederlag, idet alle de Adelige, som kom ind i Udskuddene, vare liberale. Dette var af den største Vigtighed, fordi de fleste Deputerede af de 3 uadelige Stænder ere ganske fremmede for Statslivet og de offentlige Anliggender, og saaledes ofte maae lade sig lede af de Adelige, der besidde alle høiere Embeder som et Slags Arvegods, og altsaa i mange Tilfælde ere de Eneste, der have den fornødne practiske og juridiske Dannelse. Da Regjeringen mærkede denne Stemning hos Rigsdagen, afskedigede den nogle af de af Folket ilde anseete Raadgivere, især den gamle Statsminister Rosenblad, de forhadte Hartmannsdorff og Neer man, den meget despotisksindede Grip, og nogle Andre. Men derved vandtes Jntet, thi i Stedet for disse valgtes vel skikkelige Mænd af et uplettet Rygte, men ingen med overveiende Talent, ingen med Mod, Kraft og Dygtighed nok til at slutte sig til Bevægelsen og at indføre et nyt til Tidsaanden, svarende System: det var en Samling af Middelmaadigheder, der lode sig nøie med at bestyre de løbende Forretninger efter bedste Skjønnende, uden at foretage nogen Reform i det Bestaaende, og dette Statsraad blev saa meget mere intetsigende, da de to, som alene havde nogen Betydenhed – Grev Posse og Baron Stjerneld – forlode det, i det hiin blev Justits- og denne Udenrigsminister (kun disse kaldes Ministre). Den egentlige Sjæl i Regjeringen var Grev Brahe, som intet Embede beklædte, og hans aabenbare Organ i Stænderne var den afskedigede Hartmannsdorff. Uagtet sin Ubetydelighed kunde Regjeringen dog endnu hav forsonet eller afvæbnet Oppositionen, naar den havde viist sig villig til at afhjælpe nogle af de meest trykkende Misbrug, indføre nogle Besparelser o. s. v.; men i Stedet for dette, seer den i Modstanden kun nogle Partigængeres slette Villie, ikke et Udtryk af Nationalvillien, udsender gjennem sine lydige Tjenere i Stænderne og i Pressen bittre Klager over disse sine saakaldte Fjender og overde liberale Avisskrivere, og har saaledes gjort mere for disse Modstandere, end den selv veed af(Fortsættes.)