Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-08-23
J. 14. Godseierne reservere sig Panterettighed for de betingede Re vender af de i Arvefæste overdragne, Bøndergaarde næstefter de Kongelige Skatter og Bankrenterne, for at see sig og Arvinger disse Revenner sikkrede for bestandigt; dog med den Forbeholdenhed, at de Kongelige Skatter erlægges Qvartaliter, og at Skatterestancer inddrives ved Execution inden næste Qvartal er forfalden til Betaling, samt at Godseierne i modsat Fald erholde Panterettighed foran de over denne Tid ubetalte Skatter og Bankrenter. Bankrenterne kunne, om Godseierne ønskede det, ogsaa svares af Arvefæsterne selv, som isaafald tilkom den forventende Premie. §. 15. Regjeringen fritager Godseierne fra, at indestaae for Skatterne af Bøndergodserne, saavelsom ogsaa fra, at opkræve og hæve dem, men Arvefæsterne forpligtes til, at erlægge dem, ligesom Selveierne, paa Amtstuerne. Jeg veed ikke Noget, som med gyldig Grund kunde indvendes herimod; thi Sikkerhed for Skatternes Erlæggelse kan ikke mangle, saalænge Landets faste Eiendomme endnu ei aldeles have tabt deres Værd, og det mere Arbeide, som Amtsstuerne derved paalagdes, kunde jo bestrides ved Antagelser af nogle faa flere Skrivere. Uden denne Fritagelse vil neppe nogen Godseier udstæde Arvefæste istedetfor Livsfæste, hvorved de dog altid have flere Midler ihænde til, at holde sig skadesløse hos slette Betalere. §. 16. Godseierne udbetales, ved Overleveringen af Arvefæstebrevene, til Godsernes Fæstere, de Summer, som disse ved Jndfæstningerne, efter de afholdte Taxationer under Syns forretningerne, modtage Besætning, Jnventarium og Sædekorn for, beregnet i Sølv efter daværende Qvartalscours. Det bliver altsaa en Selvfølge at Arvefæsterne, som naturligviis selv erlægge disse Summer, derved for Fremtiden bekomme fuld Eiendomsret over samme deres Besætning, Jnventarium og Sædekorn, lige med Selveierne, Billighed taler for denne Forholdsregel, hvorved Anledning til meget Klammerie for Fremtiden imellem Godseiere og Arvefæstere vilde bortrøddes, og Godseierne, ved de mange ei ubetydelige Tilskud, der ogsaa efter Overeenskomst kunde bestemmes til flere Betalingsterminer, erholde Resourcer til, med Kraft at forbedre Hovedgaardens Drift, eller ogsaa ophielpe forfaldne Financer, og desaarsag findes mere villige til Forandringen. §. 17. Godseierne betinge sig ingen Jndfæstning, som saameget nedkuer begyndende Agerdyrkere, og betager dem i Almindelighed Midlerne til, at indrette og begynde samt fortsætte et godt og fordeelagtigt Avlsbrug, men de betinge sig Renterne af Jndfæstningssummerne erlagte til bestemte Tider tilligemed Landgilden samt Betalingen for Hoveriet. Men, for at bestemme saavidt mueligt en retfærdig og billig Betaling for Hoveriet, saavelsom en passende Summa som Jndfæstning og den aarlige Landgilde, bliver det nødvendigt, at Regjeringen nedsætter en Commission af kyndige, erfarne og redelige Mænd, der, efter en fast Norm, udtrykt i et bestemt og tydeligt Reglement, ved Megling imellem Contrahenterne, ligesom nu skeer ved Tiendeforeningen, udfinder den, overeensstemmende ikke allene med gjensidig Tilfredshed, men ogsaa med begges sande Tarv. Betalingen kunde bestemmes enten i Penge, og da naturligviis i Sølv, eller ogsaa i Korn, enten i een eller i flere Kornsorter, at leveres in Natura, eller efter hvert Aars Capitelstaxt i Stiftet. Naar Forening ei kunde tilveiebringes ved Megling, burde afgives Commissionens Kiendelse i Sagen, til Rettesnor for Contrahenterne. Hvor vaersomt og forsigtigt denne Sag burde indledes og udføres, og hvor vel den forud maatte overveies, derpaa haves et mærkeligt Exempel ved Tiendeforeningerne, der bestemte Betalingerne erlagte efter Middelsummen af de sidste 10 Aars Capitelstaxter, hvorved til een Tid Tiendeeierne, og nu i den senere Tid Tiendeyderne lede betydelige Tab og stundom reent ruineertes. Vel forudseer jeg, at der i Førstningen fra begge Sider, vil fremføres mangfoldige Jndvendinger, angaaende Ustadighed i Pengevæsenet, baade den, som har fundet Sted, og den, som fremdeles kunne finde Sted, saavelsom angaaende Kornproductionens Forøgelse eller muelige Forringelse og Kornsorternes foranderlige Priser &c.; men de Jndvendinger, som grunde sig paa slige uvisse Forudsætninger, kunne ingenlunde komme i Betragtning: desuden har jo mange Aars Erfaring, viist, at Priserne paa alle Livets Fornødenheder vel under Krig og andre overordentlige Tildragelser have kunne afvige fra det Sædvanlige, men at de siden igjen ere traadte tilbage i de gamle Former. Ved at afbenytte Jordebøgerne og andre Documenter, saavelsom ved at eftersee Noticerne af Capitelstaxterne i et langt Tidsrum, samt ogsaa ved at agte paa Pengecoursen, tillige, a., kunde Commissionen ledes paa Spor efter det Rigtige. For at bestemme Hoverie godtgjørelsen maatte ei tages til Maalestok den usle Fordeel, Godseierne forstørstedelen have havt af Hoveriet, især naar man seer hen til den reelle Fordeel deraf, ikke heller det store Tab, Hoveriet har foraarsaget Bønderne: ikke heller var det rigtigt, efter Hoveriforeningerne at bestemme for hvert stipuleret Pligtarbeide en specificeret Beregning efter gangbare Arbeidspriser; thi da vilde Godtgjørelsen for Hoveriet overgaae Bondens Evne. Men der maatte bestemmes Hvad Folkehold, Besætning og Jnventarium Godseierne nødtes til, at anskaffe og holde netop til at bestride Hoveriearbeidet med, hvornæst det kunde beregnes, Hvad der medgik aarlig til Folkehold og Besætning, saavelsom Renterne af den medgaaede Capital til Anskaffelsen og Vedligeholdelsen af Besætning og Jnventarium. Dog maatte ved slige Beregninger vel lægges Mærke, til, at Godseierne med de samme Folk, den samme Besætning og Jnventarium, de besørgede Hovedgaardens Avl med, kunne tillige besørge Reiser, Skovning, Bygningsreparationernes Haandlangerarbeide, Hegnsvedligeholdelse a., naar kun Arbeidskraften anvendtes med Overlæg og Sparsommelighed, hvilket man naturligviis maae forudsætte som afgjort. Det bør endelig bemærkes, at alt Hoveriearbeide til Godseierne maatte aldeles ophøre, af hvad Navn det end saa var, thi et Pligtarbeide, hvor ubetydeligt det end i sig selv maatte synes at være, kunde i sine Følger blive af stor Betydenhed. §. 18. Godseierne skulle aldeles ingen Forpligtelser have til Arvefæsterne, om at levere Bygningsmaterialier til deres Bygningers Vedligeholdelse, hvorover ogsaa al videre Control saavelsom Bøndernes Ansvarlighed for Brystfæld aldeles ophørte for Fremtiden, saa at Arvefæsterne i denne Henseende ingen andre Forpligtelser paalagdes, end disse, som de Kongelige Anordninger paalægge dem og hver Selveier; men forresten gives dem frie Hænder til, at skalte og valte saavel med deres Bygninger som Jorder efter Godtbefindende, og at gjøre Indretninger efter bedste Skjønsomhed. Saa burde Godseierne ogsaa hverken have Forpligtelse eller Rettighed til, at foreskrive Dyrkningsmaaden for Arvefæsterne; thi sligt Formynderskab duer ikke, og udretter mere Ondt end Godt. §. 19. Godseierne forblive som hidindtil Herlighedseiere, dog burde de forpligte sig til, at overlade Jagtrettigheden til Arvefæsterne, saasnart disse havde faaet deres Jorder forsvarligt indhegnede. Forordningen om Hegn og Fred skaffer dog i Almindelighed uden Hegn ingen betryggende Fred, ikkun da, naar forsvarligt Hegn mellem Mand og Mand reistes i Almindelighed, og ikke mellem enkelte Lodder, hvor Tilstødet af uvane Creature snart ødelagte det, kunde forventes Markfred, fordi hver Mand nødtes til, at have nøie Tilsyn saavel med sine Creature, som med sit Hegn. Godseierne kunne og ville mueligt indvende: "at denne Opoffrelse af Jagtrettigheden var for stor," men hvad Betydeligt vilde der vel blive ved Jagten paa de indhegnede Bønderlodder om Vinteren, Og, at Bønderne om Sommeren skulle lukke op for en Sværm af Jagtbetjentere og Hunde, og lade disse hussere, støie og skyde imellem de tøirede Heste, Qvæg og Faar, hvilken Anledning til Klammerie og Excesser kunde da tænkes større? Skov- og Jagtbetjenterne opføre sig desuden nuomstunder ikke sjeldent saaledes imod Bondealmuen, at man næsten skulde troe sig henflyttet blandt Cannibaler, endogsaa der, hvor Godseieren, nærer og yttrer bestemt Uvillie mod hver voldsom Adfærd; hvorledes deres Færd monne være der, hvor Godseierne giver slige Voldsomheder, Bifald, er mere begribeligt end frydeligt, og hver Menneskeven kan sikkerligen intet varmere Ønske nære, end, at see enhver Anledning til slige Folks Vilkaarligheder og Grusomheder hævet. For Arvefæsterne blev Indhegning desuden af megen Vigtighed ogsaa for Træppelskning Skyld, saavel til Brændsel, som især til Gavn ved, der meget godt kan opelskes i enkeltstaaende Træer paa Digerne mellem det levende Hegn. §. 20. Her har jeg da meddeelt min Mening om Ophævelsen af det Mislige i nærværende Forhold imellem Godseiere og deres Fæstebønder, og i det Væsentligste fremsat Maaden, hvorpaa jeg troer denne herlige Sag kunde indledes og iværksættes; men Hvad, der i det mindre Væsentlige ved Planen maatte være at erindre, og Hvad, der i Detaille ved Udførelsen, kunde være fornødent at iagttage, er her ikke Stedet at omtale. Jkkun Fordelene, derved vil jeg endnu korteligen berøre, og da først omtale disse, som ville blive de nærværende hoveriepligtige Fæstebønder til Deel. De væsentlige Hindringer for et Bedre og fordeelagtigere Agerbrug bleve derved røddede dem af Veien: Aarsagen til saa uendelig mange vilkaarlige Mishandlinger, Ærgrelser, Fortredeligheder og idelige store Tab ophævedes: rige Kilder til Selvstændighed, Tænksomhed, Flid, Vindskibelighed og Sparsommelighed, Forædling og Borgerlyksalighed ville aabne sig for dem.