Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-06-17
J Aaret 1815, i Løbet af de hundrede Dage, klædte han sig ganske som Keiseren, og gik, i dette Costume, omkring i Paris's Gader. Virkeligen blev han ogsaa allevegne tagen for Napoleon og omringet af Supplikanter, hvilke han, med nedladende Venlighed, tilraabte: Bringer mig Eders Andragender til Thuillerierne, mine Børn, Nu maae vi arbeide paa Stadens Befæstning." Virkeligen fik han ogsaa et uhyre Antal Arbeidere samlede, og man læste dengang i Aviserne: Keiseren er overalt, trods Mønstringerne, Arbeiderne i Kabinettet osv. fører han hver Dag Tilsyn med Befæstningsarbeiderne, gaaer selv om blandt Arbeiderne, taler med dem osv." Da den store Kamp ved Waterloo nærmede sig, tilbød Boucher, at stille sig i Spidsen for et Armeecorps, for her at spille en stum, passiv Rolle; han meente, at kunne opflamme Soldaternes Mod, naar han, som falsk Napoleon, viste sig langt borte fra de Punkter, hvor den Sande befandt sig. Hans Jdee blev ogsaa virkeligen meddeelt Keiseren, som, efter nogle Øieblikkes Overlæg, gav det Svar: Nei, det kunde blive farligt, meget farligt, hvis jeg faldt. Efter Slaget opgav Violinisten endnu ikke sin Rolle som falsk Napoleon. Han tilbød f. Ex., at udlevere sig til Englænderne istedetfor den virkelige Keiser. Han havde været istand til, at lade sig skyde i den graa Frak og den lille trekantede Hat. J Aaret 1819 reiste han til Brussel, for her at give Concerter, og tog ind i en Anberge, som tilhørte en forhenværende Sergeant-Major ved den gamle Garde. Denne kunde, da han saae Boucher træde ind, ikke skjule sin Bestyrtelse. Hvilken Lykke, Sire, raabte han: De er frelst! Men hvorfor viser De Dem saa offentligt: Enhver kjender Dem i Brüssel." – "Jeg er ikke Den, De anseer mig for, men en Musikus; her er min Violin." Deres Majestæt gjør Ret i at udgive Dem derfor, men mod mig kan De være ganske aabenhjertig; jeg er en Levning af Deres gamle Garde og er Dem ligesaa hengiven, som jeg er taus." – "Men jeg er Violinisten Boucher. – "Ja, saaledes maa De sige til de Andre, men til mig, Dog – jeg maa rette mig efter Deres Planer." Næste Øieblik havde han imidlertid fortalt Fru de Montholon og Las Casas, at Napoleon var flygtet fra St. Helen og opholdt sig hos ham. For at undgaae al Opsigt, tilte Boucher strax til Fru de Montholon, for at oplyse Vildfarelsen. J Forgemakket mødte han en Negerinde, som var kommen med fra St. Helene, og som just har en stor Præsenteerbakke med Flasker, Glas og Kopper. Saasnart hun fik Øie paa Boucher, udstødte hun et høit Skrig, lod Alt falde, hvad hun har, og styrtede ind i Fru de Montholons Kabinet med de Ord: "Madame, han er frelst, der kommer han Den fordums Sergeant-Major var det ikke muligt at overbevise om hans Vildfarelse. Boucher gav ham en Billet til sin Concert og han hørte Violinisten spille forgiæves. Da Boucher næste Morgen spurgte ham, hvorledes han havde behaget ham, svarte han: "Fortræffeligt, som altid, Holdningen, Hovedet, Stillingen, ganske som før." - "Men Concerten." – "Jeg har ikke hørt det Mindste deraf, jeg var kun sysselsat med, i Mag at betragte Dem fra øverst til nederst. Ganske som ved Tilsit og Wagram! Men vær forsigtig, Sire. Der ere flere, som have gjenkjendt Dem." Kort efter reiste Boucher til Baden Baden, og blev her en Dag staaende hos en Juveleer fra Paris. Efter nogen Tids Forløb kom en Kjøber, en Fremmed, og Boucher gik. Den Fremmede fulgte efter ham og sagde: "Jeg maa takke Dem for den Fornøielse, De har skjænket mig, ved at vise mig min Velgjørers Træk. Jeg skylder Napoleon Alt, og vil De vise mig en Godhed, saa følg med mig at tømme et Bæger for den store Mand. – "Tør jeg bede om Deres Navn?""Jeg hedder Max. I dette Øieblik kom den franske Gesandt ved det baierske Hof, som kaldte Bouchers Ledsager Majestæt." Den taknemmelige Max var ingen Anden, end - Kongen af Baiern. Sidstafvigte Sommer saae man Boucher - nu en gammel Mand paa 66 Aar i Wiesbaden, hvor han, ved sin overordentlige Liighed med Napoleon, drog Alles Øine paa sig. Mærkelige Levninger af et for over et Aarhundrede siden ved Anholt forliist engelsk Orlogskib. For kort Tid siden blev paa Nyholm oplagt en Deel Jernkanoner, ialt 26, der ere opfiskede ved Anholts Grunde, hvor de i et langt Tidsrum have ligget. Man kan antage, at disse Kanoner have hørt til et engelsk Orlogskib, der for henved halvandet Hundrede Aar siden er forulykket her, Kanonerne ere 18- og 12 pundige, og have lidt mere eller mindre flere findes hidtil endnu uopfiskede paa samme Sted ved Anholt. Paa Tapperne af de ovennævnte paa Nyholm beroende staaer et latinsk, dog kun læseligt paa enkelte. Alle 26 Kanoner vare skarptladte, og Ladningerne ere blevne udtagne paa Nyholm. Da Kanonerne, under Vandet og med Forladning for, have været ligesom hermetisk lukkede, saa har deres Ladning conseverbor sig besynderligen vel. Kabelgarnet i For hvo som er saa frisk og stærkt, som om de nylig der i frax Ginsatte; Kuglerne fandtes i ufortæret Tilstand, og tegnede med en Piil, det endnu brugelige Mærke paa Skarpet i den engelske Marine. Karduserne vare deels af Pergangent, deels af præpareret Karduus=Papiir; begge Dele havde bevaret sig udmærket godt. Nogler tykker af det til Masse blevne Krudt forsøgte man a. Stænde, og det brændte deels med en stærk rød Jld, deels sprudede som Sværmere eller saakaldte Troldkjællinger. Paa opfiskede mindre Sager har man fundet Bogstaverne C. T. (maaskee Skibets Navn) og Aarstallet 170" (uden Tvivl 1703). Tougstykker af Braagene paa Kanonerne fandtes endnu fastrustede til dem. Qvaksalversag.