Viborger Samler, 1848-05-14
Jndenlandske Efterretninger. Med de i Fredags ankomne Numere af Berlingske Tid. fulgte et Tillæg paa et Ark, indeholdende fire Breve til the Times. Forfatteren til disse, som vi ville betegne med de Bogstaver, han selv har valgt – O. L., har allerede længe været bekjendt i vort Fødeland, og i den sidste Tid skaffet sig et Navn i London ved sine diplomatiske Underhandlinger med den vidtbekjendte engelske Udenrigsminister Lord Palmerston, ved sit Forsvar imod den preussiske Gesandt Chevalier Bunsens Jncriminationer, ved den glødende Jver, hvormed den danske Diplomat har forfegtet de danske Jnteresser i den britiske Hovedstad og stemt Englænderne til en saa varm Deeltagelse for den danske Sag, at det engelske Ministeriums Eristence endog turde trues, naar det – til Trods for Nationens alvorlige Stemme - vilde indskrænke sig til blotte Verbalnoter. Af de 4 Breve, daterede den 13de, 15de, 20de og 21de April, der alle aande varm Fædrelandskjærlighed, og ere skrevne i et Sprog, som vilde være selv en Demosthenes værdigt, maae vi indskrænke os til at meddele Forfatterens klare Anskuelse af det slesvig-holsteenske Spørgsmaal. – "Slesvig", siger Forf., har stedse været et reent dansk Land; det var dansk i sin Nationalitet, dansk i sin Statsret. Eideren, den nordlige Grændse af det romerske Rige, var Grændsen imellem Slesvig og Holsteen, selv i Karl den Stores Dage. Slesvig havde da ikke engang sit eget Navn. Sildigere erholdt det Benævnelsen Sønderjylland og dermed en Jndividualitet. Jfølge hine Tiders beklagelige Skik gaves Slesvig, ligesom andre danske Provindser, som et Lehn til de yngre Sønner, af Kongeslægten, i Begyndelsen paa Livstid, men blev sildigere ved Magtran arveligt. Dette gjentoges endog da Danmark, Slesvig og Holsten i Midten af det 15de Aarhundrede, og efterat de regierende Familier vare uddøde paa en og samme Tid, ved Valg vare blevne forenede under det oldenborgske Huses Krone. Den yngre Linie, der besad Dele af Slesvig og Holsteen, tragtede efter Uafhængighed, sammensvoer sig med den danske Krones Fjender og erholdt omsider (i Aaret 1658 ved Freden til Roeskilde og senere til Kjøbenhavn) souverain Magt. Men de sønderlemmede Dele af Slesvig tilbageerobredes i Begyndelsen af det følgende Aarhundrede og under den retfærdigste Krig, som nogensinde er bleven ført. En lang Række Underhandlinger endtes ved Frankerigs og Englands Mægling og Garanti; Tractaterne til Stockholm og Fredensborg i Aaret 1720 tilveiebragte en Gjenforening af disse Dele med Danmark, og Kongen af Danmark indlemmede dem atter i sin Krone som Provindser, der injuria temporum vare blevne løsrevne fra denne. Dette Skridt anerkjendtes af Jndbyggerne og navnligen af den daværende Hertug af Augustenborg, der tiltraadte det for sig selv, sine Arvinger og Efterfølgere." J Aaret 172, aflagdes en Huldskabs= og Troskabsed til Kongen af Danmark som Lehnsherre, secundum tenorem legis regiæ. Det kunde aldrig være faldet mig ind at trætte Dem, min Herre, men disse Enkeltheder, naar ikke det sophistiske augustenborgske Parti, utrætteligt og rigt paa Udveie, som det er, for faa Dage siden havde skaffet sig Adgang til Deres saa mægtige Blad. Mine Oplysninger haaber jeg skulle vise, at Slesvig jure helli ac pacis, ifølge Vaabenmagt og tractatmæssig Stadfæstelse, de store europæiske Magters høitidelige Garantier, de uomtvisteligste folkeretlige Skridt, Landets egen ved Ed bekræftede Tiltræden og en uforstyrret og uomtvistet Besiddelse i over et Aarhundrede er en integrerende og uadskillelig Provinds af den danske Krone, og en saadan vil det bestandigt vedblive at være, med mindre Lov og Ret for stedse tage Afsked fra denne Verden. Jeg behøver neppe at bemærke, at jeg er rede, om det behøves og man vil laane mig Øre, til at bevise denne Paastand indtil det sidste Bogstav. Men jeg antager, at der ikke er nogen Englænder, som drager den Kiendsgierning i Tvivl, at Danmark ender, hvor Tydskland begynder, nemlig ved Eiderens Bredder, og at den europæiske Folkeret er aldeles uvidende om Tilværelsen af en souverain og særskilt Stat imellem disse to Lande. Dette vil være nok til at overtyde Dem, min Herre, om, hvor væsentligt forskjellig Slesvigs Stilling er fra Holsteens. Holsten var et Lehn under de tydske Keisere, og skjøndt Lehnsrettigheder og Lehnsforpligtelser kun vare en tom Lyd i det sidste Aarhundrede, var det dog en Deel af det tydske Rige, i det mindste indtil dettes Opløsning. Da dette Rige opløstes i Aaret 1806, blev det rigtignok indlemmet i Danmark, men kun i Navnet; thi Jndlemmelsen befæstedes aldrig ved Jnstitutioner, som iværksatte den i Virkeligheden, og den tilbagekaldtes omsider i Aaret 1815 ved Holstens Optagelse i det tydske Forbund. Holsten er derfor en Deel af Tydskland, og det er den fuldstændige Virkeliggjørelse af denne Stilling, som Kongen har lovet Holsteen. Men Slesvig har aldrig udgjort nogen Deel af det forrige tydske Rige. Slesvig er heller ikke nu et Medlem af det tydske Forbund. Slesvig har ingen anden Tilværelse blandt de europæiske Stater, end som en Provinds af det souveraine danske Rige, og enhver Adskillelse fra Danmark og Jndlemmelse af det i Tydskland vilde være et aabenbart Brud paa Tingenes nærværende Tilstand. Det Paaskud, som tilhyller denne plumpe Plan, bestaaer for det Første i et Løfte, som gaves af den første Konge af den oldenborgske Stamme, Christian den 1ste, som i Aaret 1460 gav sit Ord paa, at Slesvig og Holsten stedse skulde forblive uadskilte. Det andet Paaskud støtter sig paa den Omstændighed, at en administrativ Forbindelse forener de tvende Lande. Lader os nu undersøge disse Paaskud. Førend den ovennævnte Forening af Danmark, Slesvig og Holsten under een Krone, der fandt Sted i Midten af det 15de Aarhundrede, foregik en Mængde Valgintriguer, af hvilke den vigtigste var det Løfte, som Christian gav førend sin Udvælgelse i Danmark, det, at dette og Hertugdommerne Slesvig og Holsten aldrig skulde have en og samme Herre. Dette Løfte blev næsten brudt i samme Øieblik og det ved det selvsamme Document, som nu anføres imod os og som satte ham i Besiddelse af de sidstnævnte Lande. Det nye Løfte, som gaves ved denne Leilighed, var lovmæssigen ugyldigt, da Slesvig var et dansk Lehn og dengang hjemfaldent under Kronen. Løftet – og i denne Paastand understøttes vi af Profesfor Dahlmann, Slesvig=Holsteens største Historiker – er ikke Andet, end et Tilsagn af Fyrsten, hvorved han forpligter sig til at undgaae enhver yderligere Deeling af Arven; thi disse Deelinger vare dengang, ligesom nu, Kilden til alle vore Ulykker. Dette evige Løfte deelte Skjebne med mange andre evige Fredstractater." Det er en Kjendsgierning, at Slesvigs Statsret forandredes ved Begivenhederne i 1720 og 1721, hvilke gik ud paa at jevne alle Tvistigheder ved Slesvigs endelige Gjenindlemmelse i Danmark. Der vilde ikke være Spor tilbage af nogensomhelst Stat, dersom slige antiqvariske Curiositeter skulde have Jndflydelse paa den europæiske Folkeret. Med Hensyn til Holsteens og Slesvigs administrative Forbindelse maa det bemærkes, at alle en Regjerings væsentlige Dele og Særkjender besiddes af Slesvig, ikke i Fælleskab med Holsten, men med Danmark, og med Holsten kun ved Danmark. Dette gjælder med Hensyn til Souverainen, Statsraadet og de øverste Regjeringsorganer, ligesom ogsaa med Hensyn til den indenlandske og udenlandske Politik og Repræsentationen i fremmede Stater. Det samme er Tilfældet med Hensyn til de militaire og maritime Anliggender, Hæren og Flaaden, Flaget og Fanen, Finantsvæsenet, Statsgielden, det hele Skattesystem, kort sagt, Slesvig har hele sin Regjering tilfælles med Danmark, alene med Undtagelse af Retspleien og nogle faa andre Grene af den indre Bestyrelse, forhvilke Slesvig, Holsteen og Lauenborg have et fælles Cancellie i Kjøbenhavn, hvorhos der i Hertugdømmerne selv gives et Slags local Regjering og en Overappellationsret. Men kun den første af disse Jnstitutioner er fra et ældre Tidspunct, end 1834. Jndtil den Tid havde Slesvig og Holsten hver sin særskilte Bestyrelse og sine særskilte Domstole. Og den Dag i Dag have de hver sin særskilte Provindsialrepræsentation, en haardnakket Kjendsgierning imod en forfatningsmæssig Forening. De Jnstitutioner, som jeg her har nævnt, kaldtes først tillive i 1834 ved en kongelig Anordning, og en kongelig Anordning er derfor berettiget til at ophæve dem i samme Øieblik, de ikke længere svare til deres Hensigt. Denne Hensigt udsprang af en feilagtig Politik; man agtede at forbinde Holsten med Slesvig og ved Slesvig med Danmark, hvis Uadskillelighed fra Slesvig betragtedes som hævet over enhver Tvivl. Ophævelsen af disse Jnstitutioner er en logisk Følge af det, Holsten ønsker, Tydskland forlanger og Kongen har lovet at indrømme, nemlig Holsteens Selvregjering som en uafhængig tydsk Forbundsstat. - Disse ere de jammerlige Paaskud, under hvilke man vil berøve det saa ofte mishandlede, saa hyppigt udstykkede Danmark Trediedelen af dets dyrekjøbte Arvelod og opoffre det for det søgridske Tydskland. Min Herre, ligefra Kongen til den simpleste Bonde gives der ikke een Mand i dette Land, som ikke dybt erkjender, at hans Ære og Selvopholdelse ere knyttede til det slesvigske Spørgsmaal, og jeg forsikkrer, min Herre, at vi ville kæmpe derfor tilsøes og tillands, og at ingen Røver, hvo det end er, skal røre vort Eget saa længe Danmark kan gjøre Modstand og saa længe det troer, at Gud aldrig vil forlade en retfærdig Sag. - Jeg skal endnu kun tilføie, min Herre, at den danske Regjerings Stilling med Hensyn til Slesvig stemmer overeens med den sande Tingenes Tilstand. Slesvig er en integrerende Deel af det danske Kongerige; det bør have en fælleds Regjering med Danmark. Slesvig er rigt paa Eiendommeligheder; en stærk provindsial esprit de corps gjennemtrænger det og dets Blanding af en halvt tydsk og en halvt dansk Befolknings Mundarter. Disse Eiendommeligheder skulle holdes i Ære, de skulle garanteres ved en kraftig provindsial Organisation og navnligen ved en provindsial Regjering og en provindsial Landdag. Saaledes vil den evige Ret, hvorpaa Danmark holder fast, og hvilken en stor Deel af den slesvigske Befolkning endnu anerkjender med usvækket Troskab, blive forenet med samvittighedsfuld Agtelse for den nærværende Tingenes Tilstand, og for Landets sande – ja, endog for dets indbildte Tarv. Efterat Forfatteren derefter har viist, at ingen fremmed Stat er berettiget til at indblande sig i Danmarks og Slesvigs indre Anliggender, samt givet en klar Oversigt, over Tydsklands nuværende Tilstand, gaaer han over til at besvare det af ham opkastede Spørgsmaal: Er det kommet saa vidt i Europa, at al Folkeret er bleven lagt paa Hylden, Skulle Ret og Retfærdighed opoffres for en utæmmet Drifts Moloch, Skal dette nyhistoriske Tidsrum indvies ved at vende tilbage til Lehnstidens Næveret?", og tilføier Forfatteren: "Fremfor alle Andre forelægger jeg disse Spørgsmaal for det ophøiede og stolte England, der giør sig til af sin Troskabsfylde og sine gamle Friheder, Vil den engelske Regjering vende Ryggen til en Fyrste, der for at styrte Oprør og gjenoprette Lovenes Myndighed i sit eget Land ikke forlanger Andet, end Jkke-Jntervention, Vil det vende Ryggen til en Fyrste, der, uagtet han fører Retfærdighedens Sværd, ikke bruger det som en Undertrykker og en Despot, Som i sin anden Haand holder Frihedens Velsignelser, og som for at gjenoprette Fred og under denne Fred at skabe Frihed, kun forlanger Frihed til at fuldbyrde sit Forsæt. Og vil den engelske Nation lade et Folk, hvis historiske Minder og Oprindelse gjøre det saa nær beslægtet med England, kæmpe alene i en saadan Kamp, Kan England lukke sine Øine for den Kjendsgierning, at det danske Monarkies Jntegritet ved Østersøens Dardaneller ikke alene er en almindelig og europæisk Nødvendighed, men at det er Englands særlige Tarv at opretholde en Sømagt, hvis Styrke og Tapperhed gjøre det til en værdifuld Forbundsfælle, men som aldrig kan blive nogen mægtig Medbeiler, Behøver jeg at minde England om den Kiendsgierning, at det uafhængige Danmark, i Fredstider dets nærmeste Kornkammer og det vigtigste Marked for dets Jndustri, ligeledes i Krigstider er en stærk Støtte og rig Hjælpekilde, medens Tydskland paa den anden Side stræber efter at monopolisere sine Lande for sin egen Jndustri, medens det er en aabenbar Kjendsgierning, at Tydskland higer efter en Flaade; Og behøver jeg at minde det høisindede England om, at det fra 1807 staaer i en Æresgjeld til Danmark – Spørgsmaalet har med Hensyn til Slesvig en anden og meere særegen Vigtighed. Det er ofte blevet sagt, at Slesvig nu ligesaa lidet hører til det tydske Forbund, som det for hørte til det tydske Rige. Tydskland, har nu ikke Skygge af et retfærdigt Paaskud til at gjøre det slesvigske Spørgsmaal til et tydsk Spørgsmaal. Man har naturligviis anført, at en Deel af Slesvig taler Tydsk. Europa kan neppe ventes at ville indrømme Tydsklands Fordringer paa ethvert Land, hvori der tales Tydsk. Skjøndt Nationaliteten er en vigtig Bestanddeel af Staternes Sammensætning, er den dog ingenlunde den eneste, og den utilbørlige Overvægt, som Tydskerne saa rask tillægge dette Punkt, vilde, dersom den fik Lov til at raade sig selv, medføre alle bestaaende Staters Tilintetgjørelse. Desuden vilde denne ubesindige Plan, eftersom Nationaliteterne ikke skilles fra hinanden ved nogen bestemt Grændselinie, men sammenblande sig og trænge ind mellem hinanden – Slesvig er et slaaende Exempel herpaa - afstedkomme uendelige Stridigheder, Jalousier og Sammenstød, Tydskland har ikke større Ret til Slesvig end til Helgoland, Elsas, Lothringen, totredie Dele af Schweiz og de russiske Provindser ved Østersøen. Paa samme Grund kunde det endog gjøre Krav paa Petersborg og Sarepta, og den vilde ligeledes gjælde om mange Provindser i Nordamerika. Tydsklands Fordringer paa Slesvig ere i Virkeligheden en Krigserklæring mod England, Frankrig, Schweiz og Rusland. Ja denne Fordring paa Slesvig støtter sig paa en Grundsætning, der kunde blive farlig for Tydskland selv, dersom den panslavistiske Propaganda vilde gjøre Krav paa alle de Dele af de tydske Lande, hvis underste Lag ere isprængte med slaviske Bestanddele. – Europa kan ikke Andet end protestere imod, at det slesvigske Spørgsmaal bedømmes fra Nationalitetens Synspunkt. Ei heller kan det erkjende det tydske Forbunds Berettigelse til at afgjøre dette Spørgsmaal enten umiddelbart, eller ved Delegerede. Det slesvigske Spørgsmaal er et reent dansk Spørgsmaal; det henhører under det danske Jndenrigsministerium. Skal der overhovedet skee nogen Jndblanding i det, bliver Spørgsmaalet, langt fra at være et tydsk, et almindeligt og europæisk Spørgsmaal. Men det er fremfor Alt et engelsk Spørgsmaal; thi det vedkommer ikke alene Englands Jnteresser, Sympathier og Statsretssystem, men det er tillige et reent Loyalitets=Spørgsmaal. – Efterat Kongen af Danmark i Aaret 1713 havde (foruden den Deel, der stedse havde tilhørt ham) ved Crobring erhvervet den saakaldte fyrstelige Andeel i Slesvig og optima forma taget samme i Besiddelse, afsluttede han den 11te Juli 1715 paa Gottorp Slot en Garantitraktat med Kongen af Storbritannien, hvorved Bremen og Verden afstodes til Hanover, hvorimod Storbritannien til Gjengield med Kongen af Danmark afsluttede et of- og defensivt Forbund for den daværende Krig, men i alle fremtidige Tilfælde et "desensivum, hvorved Hans storbritanniske Majestæt lover for sig selv, sine Arvinger og Efterfølgere kraftigen at haandhæve og garantere Kongen af Danmark og hans Arvinger og Efterfølgere i Besiddelsen, Brugen og Eiendommen af Hertugdømmet Slesvig contra quoscunque. Den samme Forpligtelse gjentages umiskjendeligt i en Tillægserklæring. Efterat Besiddelsen af hele Slesvig var bleven erkjendt af Preussen den 24de Mai 1715, af Sverrig den 3die Juli 1720 og af Frankerig den 18de August 1720 – garanteredes den af det sidstnævnte Land. Udtrykkene: Hs. britiske Majestæt har allerede garanteret Kronen Danmark Besiddelsen af Slesvig, indeholdes i den franske Garantiact. Den 26de Juli 1720 undertegnede Kongen af Storbritannien en særlig Garantiact, hvori han gjentager det Løfte og den Garanti, som vi allerede have givet Kongen af Danmark med Hensyn til den fredelige Besiddelse og Besiddelse af Hertugdømmet Slesvig og og hvori han udtrykkeligt siger: "saaledes lover og forpligter Hs. britiske Majestæt sig for sig selv, sine Arvinger og Efterfølgere at garantere og bevare Hs. Majestæt af Danmark i en vedvarende og fredelig Besiddelse af den Deel af Hertugdommet Slesvig, som Hs. danske Majestæt har ihænde". Dette angaaer desuden den Deel, som Kongen stedse havde besiddet saavel de jure som de sacto- og som Jngen gjorde ham stridig; han garanteredes ligeledes i Besiddelsen af den Deel, som han havde erobret i denne Krig, som han besad de facto, og hvis Besiddelse i en sildigere Tid og med alle Vedkommendes Samtykke bestemtes som hans de jure. Med andre Ord, Garanti acten sikkrede ham Besiddelsen af hele Hertugdømmet Slesvig til Eideren. Acten vedbliver: "Og at forsvare den saa godt som muligt mod Alle og Enhver, der maatte ville forsøge paa at forstyrre den, det være sig umiddelbart eller middelbart. Denne Act stadfæstedes den 16de April 27, hvorved Hs. britiske Majestæt for tro at opfylde de Garantier, der ere blevne givne mod ethvert Overfald eller enhver Fjendtlighed fra Carindens Side eller fra hvilkensomhelst anden Magt, der maatte ville angribe Hertugdommet Slesvig, lover at sende en Hær ved det første sikkre Budskab om en Bevægelse af de moskovitiske Tropper, eller af nogensomhelst anden Magt, som maatte ville angribe Slesvig. – Dengang var det Rusland, som truede Danmark. Den langvarige Tvist med denne Magt afgjordes omsider den 20de (31te) Mai 1773, da Rusland erkjendte Danmarks Ret til Slesvig. At Rusland anseer denne Forpligtelse som bindende, er ganske nylig blevet udtalt paa en Maade, som ikke kan tænkes loyalere. Hvad England maatte ville gjøre for at opfylde sin egen Forpligtelse, vil ikke alene finde Ruslands fuldtomne Bifald, men det er ligeledes vist, at Rusland vil medvirke kraftigt, naar det anmodes om Bistand. - Jeg behøver neppe at bede Dem, min Herre, undskylde, at jeg meddeler disse Enkeltheder, efter hvis Gjennemlæsning ingen Englænder vil være i Tvivl om, hvilke Skridt britisk Ære og Ordholdenhed ville nøde den britiske Regjering til at gjøre. J saa Henseende vilde jeg yttre bestemt, selv om Lord Palmerston ikke nyligt kraftigen havde udtalt sin Tiltrædelse af de Anskuelser, som indeholdes i Hr. de Lamartines Manifest, nemlig, at naar en Magt har garanteret en Besiddelse, ligger det ikke alene i denne Magts Ret (le droit), men ogsaa i dens Forpligtelse (obligation) at anvende hele sin Jndflydelse for at haandhæve en saadan Besiddelse." – Forfatteren ender sine interessante Skildringer saaledes: "Men selv om Danmark forlodes af hele Europa, vil det dog stole paa sig selv. Danmark vil kæmpe for sin Tilværelse og sin Ære, saaledes som det sømmer sig et høibaarent og ædelt Folk. Skjøndt Overlegenheden i Antal maaskee kan fordrive os fra Fastlandet, ville vi følge de gamle Athenienseres Exempel, dengang de undertrykkedes af Persiens Hærskarer, og søge et Tilflugtsted for os selv og vore hellige Rettigheder bag vore Træmure (Skibe), Tydskland skal komme til at fornemme, at de gamle Vikinger, vore Forfædre, Søkongerne, ikke ere uddøde paa Østersøens Strande. Og falder Danmark, vil det falde med Ære, og Budskabet om dets Fald vil drøne gjennem fjerne Aarhundreder. Dog, Danmark vil ikke falde. Jeg er overbeviist om, at dets Prøvelses Time ogsaa vil være dets Gjenfødelses Time, Timen for en national Opløftelse til Kraft, Ære og Frihed."