Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-23
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. No 100 ROORoSyttende Aargang. No. 77. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 23 September 1820. Reisen til Møen. (Fortsættelse; see No. 76.) VIII. Vidvæle endnu bestandig i Stege, hvor man ganske sporer Kjøbstædslivets Travelhed. Her iler man hen til Skydeselskabet, hvor der skal skydes efter Skiven, og hvor man meget geskjæftig gjør Salen ryddelig efter en Dansemester, som har givet et Bal for sine Lærlinger, men hvori Fuglekongen i Aften, midt i Kredsen af Byens Honoratiores, skal nyde den tilbørlige Ære og tracteres. Hist træde Bønder i Flokketal ind til Amtsforvalteren, for at betale deres Skatter, som lettere komme ind her end i de fleste andre danske Egne. Her sysselsætter man sig med at indskibe Korn i de i Havnen liggende Skibe. Fjern fra al denne Tummel, ligesom ganske afsondret for sig selv, ligger Møens Tugthuus med en Udsigt, der fortjente en værdigere Bygning. Dette Forbedringshuus er sikkerlig ikke blot en Forbedring for de der indspærrede Fangers Moralitet, men ogsaa for deres Sundhed; thi en friere og renere Luft end her, kan vist det meest moralske Menneske ikke ønske sig. Det er tungt, at man midt i Frihedens Skjød, som oftest maa aande tungere end i Fangenskabet selv. - Førend vi forlode Stege maatte vil tage Theatret i Øiesyn, thi, efter vor Opvartningspiges Forsikkring, skulde det endog gjøre det store Kjøbenhavnske Rangen stridig, og hun fortalte os meget naivt, at de, der spillede paa dette Theater, ordentligen maatte lære det af Bøger; kun beklagede hun, at vi ikke kunde faae det at see i sin hele Glands, da Bænkene, i Anledning af Fugleskydningsstadsen, vare borttagne. Jeg kan ikke indlade mig i nogen særlig Beskrivelse over dette Theater. Decorationen viste, at det sidste Stykke, man havde spillet, var Jeppe paa Bjerget, thi Jacob Skomagers Skildt hans endnu ud. Naar man saae denne lave Hytte, saa mærkede man snart, at Jacob med Føie siger Jacob Skomager skjænker ikke paa Borg, thi gjorde han det, saa vilde han boet i et ganske andet Huus, saaledes som de, der skjænke paa Borg hvad de tage paa Borg. Det maa ellers see underligt ud, naar en Jacob eller Jeppe, holdt han end kun 60 Tommer, træder frem paa et Theater, hvor han rækker med Hovedet til Tagene af Husene, eller Topperne af Træerne. Dog nok om Stege og dets Mærkværdigheder. Posthornet blæser. Vi kjøre til Lisenlund. Hvilken forandret Scene! Jo mere jeg nærmer mig hiint Trylle sted, desmere bebude mig de høie grønne Bakker, Bjerge vare maaskee en mere passende Benævnelse - det møenske Schveiz, paa hvis høje Alper Faarene græsse. Vi stige af i en af de nydelige Bøndergaarde, der høre til Lisenlund. Fetter Trim kunde ikke styre sin Nysgierrighed. Som en Steenged klavrede han op paa Klinten, og inden vi vidste et Ord deraf, var han forsvunden for vore Øine. Vi ventede at han snart skulde komme igjen, men han blev over en halv Time borte Hans Kone var ude af sig selv af Fortvivlelse. Hun frygtede, at hendes kjere Ægtemand var styrtet ned i en Afgrund, hvorfra han maaskee først om 70 Aar vilde blive trukket op igjen, salpetriceret og petrificeret, som den lille Hyrdedreng. Tusinde ængstelige Forestillinger foruroligede hende, og jeg selv, hvor meget jeg end søgte at trøste hende, begyndte at frygte for, at der var tilstødt ham et Uheld. Bekymrede stirrede vi i vor Dollonskikkert, og hver Gang vi saae Nogen langt fra komme, troede vi det var ham; men jo oftere vi skuffedes, desto ængsteligere bleve vi. Endeligen ankom Fetter, men Sveden løb ham ned af Ansigtet, hvori den endnu ikke fuldkomment overvundne Angest stod levende malet. Han var virkeligen faren vild, geraadet ud paa Kridtklinten, og i Angesten løbet over en Miil. Her stod han for sin Dronning, som Dykkeren for sin Konge i Schillers herlige Ballade, og beskrev sin Redning i udtryksfulde Ord. "Da zeigte mir Gott, zu dem ich rief, Jn der höchsten, schredlichen Noth, Aus der Tiese ragend ein Felsenriff Das erfaste ich behend und entrann dem Tod. Denn unter mir lag's noch, BergtiefJn purpurner Finsternis da, Unders hier dem Ohre gleich ewig schlief, das Auge mit Schandern hinuntersah. Man træder igjennem en yndig Park, der er forskjønnet ved de herligste engelske Anlæg, indtil det delige Lisenlund. Den er gjennemskaaren af brede Canaler, der faae deres Vand lige fra Søen, og derfor er saa klart, at man kan speile sig deri. Midt i Lunden ligger Hovedbygningen, der, uden egentlig Pragt, er paa det smagfuldeste bygget og indrettet. Jgjennem skyggefulde labyrinthiske Gange og nydelige Blomsterpartier kommer man til Klinten. Uden synderlig Møje stege vi ad den banede Fodsti op paa det høje Field, hvor Aarhundreder gamle Bøge= og Egetræer dristigen hæve deres majestætiske Toppe, og hælde sig for over, ligesom om en Storm havde bøiet dem. Henrykte af Beundring, forfærdede ved at see ned i den dybe Dal, der laae under vore Fødder, stege vi høiere og høiere. Endeligen stode vi paa Toppen af Fjeldet, hvor Østersøen, lister sig nedenfor bort som en Bæk og Skibene glide hen paa dens Flade. Stolt som en Kjæmpe staaer her den hvide Kridtklint, trodsende Bølgerne, der voldsomt og fraadende brydes mod dens stærke Fod. De paa Bunden liggende Steene og Mineralier glimrede som lutter Ædelstene, og Kridtklippen, oplyst af den dalende Sol, var ligesom forvandlet til Sølv. Nogle Personer opsamlede der Mineralier, men paa den Høide, vi stode, forekom de os som Dverge. Dristigen hælder Klinten sig ud over Havet. Stundom falder et Stykke af dens Skræntninger af, men i Hoved masserne er den hvad den har været for Aartusinder, og saaledes som vi saae den, maa engang Skjold og Dan Mykillati ogsaa have seet dem. Paa en anden Side af Klinten ligger dybest i Dalen et herligt Skovcapel, der, seet fra en saadan Høide, gjør det meest fortryllende Jndtryk. Det forekom os umueligt, at kunne naae dermed, mer vor Leder lovede os, at vi snart skulde komme did, og med eet befandt vi os lige derved. O i dette Øieblik føler jeg, hvilken lang Vei der er fra Hjertet til Læberne. Hvor gjerne vilde jeg ikke giengive Dem, min Ven, det billede, som her viste sig for min Siel, med samme levende Farve, som jeg saae det. Men saadanne Billeder maa, ligesom Tonerne, gribes i det de gives os, thi de ere ikke skabte til at skildres med nogen Pen. Vil De føle dem i deres hele Storhed, føle ved Synet deraf hvad jeg har følt, saa maa De selv gjøre en Reise til Møen, see med egne Øine det, som kun kan og vil sees med egne Øine. De vil ikke fortryde Reisen, og er det Dem mueligt, saa riv Dem løs fra Deres Forretninger, og tiltræd Reisen, om mueligt, næste Sommer. Jngen Dansk burde forlade denne Verden, uden at have seet Møens Land.