Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-08-15
da De endog fraværende ei allene ønskede at følge Deres Venner i disses snevrere Kreds, men endog det større Samfund, de offentlige Indretninger og Forandringer, ønskede De at vorde underrettet om, forsaavidt de kunde være af nogen Almeeninteresse. Det er derfor jeg her griber Pennen for at sige Dem, hvad De vel allerede af Rygtet har erfaret, at Aarhuus Stifts værdige, elskede og høitagtede Stiftamtmand, Geheimeconferentsraad Baron Güldencrone, midt i Juli Maaned har nedlagt sit Embede, som øverste befalingsmand for Aarhuus By og Stift. Rygtet vil vel have meddeelt Dem noget herom, men det kan ei tilfulde have omtalt, ligesaalidet som jeg her er istand til at kunne tolke den Følelse, med hvilken Høie og Lave uden Undtagelse, saae denne værdige Mand nedlægge sin vigtige Post. Ved sin Blidhed og Retskaffenhed, sin stadige og ufortrødne Jver for at ville bevirke og fremme det Gode, har han vundet Alles Hjerter, og Alles inderlige Kierlighed og uskrømtede Høiagtelse vil stedse vorde ham ydet. Ved en Revne over Borgerskabet, som han kort før sin Fratrædelse holdt, vare Alle besielede kun af een Følelse, veemodig Smerte ved den Tanke, at det var sidste Gang, de traadte frem for den elskede Guldencrone. Jeg mødte den Dag mere end Een af Almuen, som med Taarer i Øinene sagde: Ak! Jdag takte vi vor gode Stiftamtmand af Dog, i en Materie, som er saa riig, og derhos saa interessant for mig, og, som jeg veed, for Dem tillige, kunde jeg let blive for vidtløftig, hvis jeg vilde medtage alle de enkelte Partier, der forenede bidroge til at gjøre det Malerie skjønt og udtryksfuldt, som i alt Fald blot i Copie kan meddeles den, der ei var Øievidne. Jeg maa derfor henholde mig til dette Brevs egentlige Øiemed, som er at fortælle Dem, min Ven, at Aarhuus Borgere, besiellede af de Følelser, jeg har nævnt, ønsked endnu tilSlutning at give den ædle Geheimeconferentsraad Güldencrone et offentligt Beviis paa deres Agtelse og Kierlighed, til hvilken Ende de indbøde ham til en Afskeedsfest, d. 20 Julii sidst. Over hundrede af Byens meest anseete Borgere og første Embedsmænd samledes bemeldte Dag i Byens Klubs Locale. Det heed man vilde sige den fratrædende Stiftamtmand Farvel, og tillige byde hans Eftermand, den værdige Kammerherre Rosenørn, velkommen. Jeg med Flere troede ved første Anskue at finde disse to Hensigter af saadan giensidig Beskaffenhed, at man mistvivlede om at de kunde forenes saaledes at de svarede til det Samfunds gode Mening, der havde fattet dem; men Erfaring lærte paa en saare behagelig Maade at saadant var muligt. Ved min personlige Nærværelse overtydedes jeg om, at endog neppe nogen meere passende eller mere høitidelig Maade kunde gives, ingen større Tilfredsstillelse for en fratrædende Embedsmand tænkes muelig, end den, efter fuldendt Embedsdaad og ved sin Eftermands Side, ved Alles forenede Stemme at forsikres om, at man ikke veed at ønske andet eller mere af den Tiltrædende, end at han maa kunne erstatte Savnet af den Fratrædende, og være for Alle hvad denne var. Altsaa for at komme tilbage til Sagen, den 20 Juli Kl. 3 samledes Selskabet i Klubbens Værelser, hvor Cathedralskolens Rector, Hr. Professor Stougaard, i en kort Tale tolkede hele Selskabets Tak og Følelser. Han fremstillede med Held alle de sande og umiskjendelige Fortjenester, som Geheimeconferentsraad Güldencrone i en Række af 16 Aar, og under saa mange forskjellige, ja stundom kritiske Omstændigheder, har havt af Aarhuus By og Stift. Det Selskab, i hvis Navn Talen blev holdt, var enigt om, at den var skjøn, rørende, og at den ei indeholdt Smiger, men kun Sandhed og dens Erkjendelse. Efter Talen var Spiisning, og ved Maaltidets Slutning bleve nogle til Dagens Høitidelighed passende Sange afsjungne, iblandt hvilke een, forfattet af Hr. Adjunct Blache, var særdeles skjøn. Borgerskabets Musik tonede overborde, og paa en Maade, som svarede til Selskabets alvorlige og rørte Stemning, erindredes de tvende Hædersmænds Skaaler. Geheimeconferentsraad Guldencrone var kjendeligen rørt, og Kammerherre Rosenørn stod op og forsikkrede Forsamlingen, at det vilde være hans Bestræbelse at vinde og vedligeholde samme Høiagtelse, Hengivenhed og Kierlighed, som Forsamlingen for sig og der Samfund, den forestillede, saa hjerteligen tolkede hans værdige Forgænger. Derpaa omfavnede de begge Hinanden, og denne Seene, som rystede alle Tilstedeværende dybt, den saae vist ogsaa Gud med Velbehag, og vil velsigne og lønne den ædleGüldencrone samt styrke hans værdige Eftermand til at vorde os, hvad han selv var os, og med sin redelige Bestræbelse, sin ufortrødne Opofrelse og sit Alles Tarv omfattende ædle Sindelag ei kunde andet end være. Jmellem Kl. 8 og 9 om Aftenen, forlod Geh. R. Güldencrone Byen, og pludseligen samledes Vogne og Ryttere omkring hans Vogn. Fjorten med Mennesker fuldtpakkede Vogne og et stort Antal Personer til Hest fulgte ham ligge til Moesgaard, og tilraabte ham end engang der deres Tak og det hjerteligste Levvel lød fra alle Sider. Her, min Ven, er min ufuldkomne Beskrivelse over den Maade hvorpaa Aarhusianerne feirede den 20 Julii. Mit Hjerte er rørt ved at gjenkalde mig denne Dag, og altid vil jeg med veemodig Følelse erindre mig denne blide herlige Mands Afskeed. Maatte kun Alles Ønsker for hans Held opfyldes! Da skulde hans Fremtid vorde blid, skjøn, rolig og lykkelig, saa vist som han i sit eget Jnderste ei kan andet end føle den skjønneste og reeneste Belønning for hvad han var for Aarhuus Bye og Stift, hvor han i den nærværende Slægts Høiagtelse, Kierlighed og Hengivenhed har reist sig et skiønt Minde, som endog den tilkommende med Taknemmelighed vil bevare. Lev vel, og skriv snart nogle Linier til Deres Ven.