Aalborg Stiftstidende, 1846-01-23
Jndsendt. En Skolelærer har i Aalborg Avis gjort opmærksom paa Offerets Usselhed til Præst og Degn paa Landet; og sikkerlig have Mange med Jndignation læst denne simple historiske Sandhed, der bærer et saa umiskjendeligt Vidnesbyrd om den religiøse Aand, der lever hos Mange. Flere, som have læst denne Efterretning, have yttret: "Saa daarligt offres der da ikke i Kjøbstæderne". – Det er sandt: Alle de Kjøbstadbeboere, der offre, offre anstændigt. Men hvor stort er vel deres Antal? J de største Menigheder offre 150 a 160 Familiefædre til Præsten een Gang aarlig; imedens der, i samme By, maaskee findes over 1000 Familier, paa hvilke den samme Pligt hviler. Og, vil man holde sig til de større Grundeiere, da vil det findes, at kun Sjettedelen af dem, som kunne vælges til en Byes Repræsentanter, opfylde deres Pligt; imedens den hele store Middelstand høist sjelden, og Tjenestefolk aldrig sende Præsterne noget Offer. Begreberne og Pligt og Ret maae sandelig være høist besynderlige for Kjøbstadbeboerne, naar saamange af disse, Aar ud og Aar ind, kunne lade deres Præster arbeide for slet Jntet, og man derhos med Rimelighed kan antage, at Pluraliteten vilde blive høist fortrydelig, dersom disse gjorde noget alvorligt Skridt, for at erholde deres lovlige Ret. Man glemmer, at Kjøbstadpræsterne ialmindelighed kun have Offer og Accidentser at leve af, og ingen Tiende. Men – naar Offeret næsten ganske udebliver, og Accidentserne ligeledes formindskes, saa maa man dog indrømme, at en Kjøbstadpræst kan have god Grund til at beklage sig over en saadan Uretfærdighed. Anmelderen gad nok vide, hvad f. Ex. en Haandværksmand vilde dømme og sige om den Præst, der ikke vilde betale ham sin fulde Regning, men vove at afkorte en passende Sum for resterende Offer Og dog er Forskjellen kun den, at Haandværksmanden bestemt kan foreskrive, hvormeget Præsten skal betale ham for hans Arbeide, medens denne skal være fornøiet med enhver Betaling, ja ofte med slet Jntet, dersom han skal bevare sin Popularitet og ikke beskyldes forat være pengegridsk. Man fordrer desuden medrette, at en Kjøbstadpræst skal deeltage i enhver veldædig Anstalt, intet Offer skye, hvorved det almindelige Bedste kan fremmes, og at han altid skal være rede til at hjælpe de Nødlidende - og, Erfaring vil vist bekræfte, at de fleste Kjøbstadpræster gjøre sig en Fornøielse af, at kunne opfylde saa hellige Pligter. Men de, der gjøre saadanne Fordringer, skulle ogsaa være saa retsindige og billigt tænkende, at de, efter Evne og Leilighed, ydede Præsten, hvad der med god Ret tilkommer ham; og – i modsat Fald - skamme sig over, ikke at have afgjort en vitterlig Gjæld. Der kræves visselig ikke store Udgifter i denne Henseende. Just fordi de Offerpligtiges Antal i Kjøbstæderne er saa stort, kunne og ville Præsterne være fornøiede med Lidt og modtage dette, som et kjært og opmuntrende Beviis paa Menighedens Agtelse og Kjærlighed. Men naar Pluraliteten forglemmer Præsten og det ene Aar efter det andet opsætter at betale ham sit ofte byrdefulde og tunge Arbeide, da bliver det rette Forhold imellem Menighed og Præst upaatvivlelig forstyrret til stor Skade ved mange Leiligheder, og en Kulde indtræder, der ikke kan have nogen gavnlig Jndflydelse paa det religiøse Liv. - Der kan derfor ingen Spørgsmaal være om, at det hele Offervæsen trænger langt mere til at ordnes paa en passende Maade i Kjøbstæderne, end paa Landet, og at det isærdeleshed er Landsbyskolelærerne, hvis Kaar man derved bør tænke paa at forbedre; men det er ligesaa vist, at det er høist beklageligt, at en Reform i denne Retning er bleven til en Nødvendighed, og at Mange herefter skulle tvinges til at betale Præstepenge, istedetfor at henlægge med et kjærligt og taknemmeligt Sind, en frivillig Gave paa Herrens Altar.