Aalborg Stiftstidende, 1844-12-21
Fædrelandet. J sit smukke Foredrag i Nationalitetssagen i Roeskilde yttrede Præsidenten og Committeens, af Prof. Larsen, affattede Betænkning, at det var tilfredsstillende. Dette - sagde han - er det sande Synspunct, og derfor ogsaa det eneste, der følgerigtigen fører til fyldestgiørende Resultater. Det er ikke dette klagende Sprog - som, navnlig paa dette Sted, vilde være lidet værdigt, som det er lidet virksomt –, der paany istemmes over et uvenligt, ukjærligt Sindelag fra tydske Øvrigheders og Embedsmænds Side, heller ikke en klynkende Appel til Landsmænds Medfølelse, som om det nu engang var givet som den danske Nationalitets uafvendelige Lod, i sit Sammenstød med den tydske, at lade sig fortrykke og forurette. Tilvisse er det Følelse af usigelig bitterhed, der maa fylde den danske Mands Bryst, naar han saaledes som nylig er berettet i et tydsk slesvigsk Skrift – maa høre Bonden i Angeln sige i et Blandingsprog af Tydsk og Dansk: vi have før været Danske, men nu ere vi blevne Tydske." Men hvor Talen er om Forhold som disse, om deres Grund og om Midlerne mod dem, er det noget mere Fast og mere Almeengyldigt, vi have at støtte os til, end den blotte Følelse; – de bedste og naturligste Følelser maae vi mangengang nægte at træde frem som Virkelighed, og trænge tilbagetil stille, ufrugtbar Hvile i vort Bryst. Men det, hvorpaa Committeen har bygget sin Jndstilling, er Retfærdigheds begrebet; den Jnstants, hvortil den viser hen, er Retsbevidstheden. Og det er i dobbelt Henseende vigtigt og nødvendigt, at holde fast ved dette Punct. For det Første ligeoverfor vore Modstandere. Vi ere saa vante til, histovrefra at see Udtydninger af vore Ønsker og Bestræbelser, som vi, selv med den bedste Villie have ondt ved at betragte som udsprungne af blot Misforstaaelse; og saaledes maae vi ogsaa høre, at vi skulle være fjendtligt stemte mod den tydske Nationalitet, at vi skulle ville fordanske den tydske Deel af Slesvig, ville trænge det tydske Sprog ud over Eiderens Grændse. Dersom saadan Tale ikke allerede har sin fuldstændige Gjendrivelse i Urimeligheden af denne Tanke, saa ville vi svare, at den, der kun attraaer Ret og Retfærdighed for sig, fornuftigviis maa agte og anerkjende Andres Ret, Er der tilligere, som jeg troer, i en og anden Foranstaltning traadt den tydske Nationalitet i Hertugdømmerne for nær, saa har den danske Nation ligesaalidt havt nogen Deel deri, som jeg troer den har havt Sympathie med slige Overgreb, og vi kunne ikke bedre, end ved at indskyde os under Retfærdighedens Lov, forsvare os imod enhver Sigtelse, som om vi skulde vilde andet og meer end haandhæve, hvad der tilkommer vort Modersmaal og vor Nationalitet der, hvor den endnu er bevaret. Men ikke mindre er det af Vigtighed ligeoverfor Regjeringen, at dette Andragende støttes paa den gode og naturlige Ret. Hvor det er Følelsens Sympathie, der paakaldes, der bliver Hjælpen en Naadessag, og enhver Bistand, den være nok saa halv og utilstrækkelig, ja, selv det venligt deeltagende, løfterige Ord kan berettige til at erkjendes med Tak. Men Krænkelse af Ret, af et Sprogs, en Nations Ret, er et Ord, hvis Alvor ikke lader sig afvise paa denne Maade; thi hvor der er Retskrænkelse, der er alvorlig Opfordring til at gjøre det klart og indlysende, hvori denne Krænkelse bestaaer, og der er tillige naturlig Forpligtelse til at gjenoprette Retfærdigheden. Opfordringen paaligger os, og Forpligtelsen vil en Regjering, som Jngen vil nægte den Roes, at den hylder Retfærdighedens Lov, ikke kunne afvise. I den holsteenske Stænderforsamling har man med megen Varme taget sig af et Andragende, der gaaer ud paa at bevare Hertugdømmerne mod Danismens Overgreb. Naar man sammenholder dette med Nationalitetsklagerne hos os, kan man med Grund sige med Claudius. Die Missverstandnisse kommen daher das der Eine den Anderen nicht versteht." En saadan Brandulykke, som den, der indtraf i en Farvers Huus i Altona, Natten til den 18de November, hvorved flere Mennesker tilsatte Liv eller Helbred, er lykkeligviis i flere Aar ikke forekommen. Jlden havde, forinden den opdagedes, omtrent Kl. 11 om Aftenen, allerede saaledes angrebet Trappen til øverste Stokværk, at en der boende gammel Mand af den jødiske Tro og hans Kone fandt deres Død i Luerne. Manden skal gjentagne Gange have været ved Vinduet og raabt og Hjælp; men der fattedes hertil i første Øieblik en tilstrækkelig lang Stige. Hans Legeme fandt man siden aldeles forbrændt og Hovedet forkullet. Konen er, siddende i en Lænestol, bleven qvalt af Røgen; men tilsidst ere ogsaa hendes Klæder komne i Brand og hendes Legeme ligeledes tildeels blevet forbrændt. En Tjenestepige, en Pige paa omtrent 20 Aar, der havde styrtet sig udaf Vinduet, vil timeligviis blive en Krøbling for sit hele øvrige Liv. Af det omkomne Ægtepars tvende Døttre, der ligeledes begge vare sprungne ud af Vinduet, har den ene, der havde en lille Kasse under Armen, faaet nogle, dog ikke farlige, Contusioner i Ansigtet og paa Armene; men den anden er sluppen ganske uskadt derfra. Disse to stakkels Piger Jammer over deres Forældres ynkelige Endeligt skal være grændseløs. De Omkomne vare meget fattige, men redelige Mennesker, der ernæredes af deres Døttres Haandarbeide. – Da Ulykken skeete, var Huuseieren, Farveren med Kone og Barn, paa Bal i Eimsbüttel. Een først Dagen iforveien i hans Tjeneste kommen Pige savnes siden Branden; dog antager man, at hun er bleven reddet. En anden i det nu afbrændte Huus boende jødisk Familie, hvis Forsørger er Privatlærer og sidder i smaa Kaar, mistede, ligesom ogsaa en fra en Markedsreise hjemkommen Marschandiserske, Alt hvad de eiede. En i den tilstødende og ligeledes antændte Bygning boende Maler kastede sit Barn ud af Vinduet, efter først at have kastet nogle Sengeklæder ned, som det skulde falde paa; selv sprang han derpaa bag efter. Om Barnet staaer til Redning er tvivlsomt, men Faderen slap vel derfra.