Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-12-31
J Rige og Store, som kalde den med Talenter og Genie udrustede Mand lad, fordi hen icke vil arbeide for en Penny, usker paa Lissings Conti, der svarer paa Prindsens: "Konstneren maa ogsaa vilde arbeide"Arbeide er hans Lyst - men at maatte arbeide kan skille ham ved Navnet Konstner." Ved Lønnen for Arbeidet forstaaer jeg ikke blot det Metal, som er lige nødvendig for en Tærsker og en Raphael Sanzio; men den Agtelse og den Erkjendtlighed, der skyldes den Mand, der er mere end en Daglønner. Hans Arbeide bør betales efter dets indvortes Værd, ikke efter den kortere eller længere Tid, han anvender derpaa. Mangen Konstner, mangen Skribent, som Nutiden anseer for lad, vil Efterslægten maaskee betragte med samme Øjne, som Gjæsterne i Threedneedle Street, hiin flinke Porter, der heller vilde gaae ledig for intet end arbeide for en Penny! Et Par Anmærkninger om Brugen af Dei Tiltalen til Bønder. Kiendte J. J. mig - siger Hr. Drewsen, i sin Replik mod Jens Jensen i No. 102 af Skilderiet – saa maatte han ydermere vide, at jeg i daglig Omgang tiltaler Bonden, som enhver anden Medborger, med - De." Anmærkeren, som har henlevet den største Deel af sit Liv paa Landet og iblandt Bønder, troer, efter sin fuldeste Overbeviisning, at denne Tiltale er ikke saa ganske passende. Aldrig har han hørt nogen Mand, der har havt med Bønder at gjøre - det være sig Præst, Dommer, Officier, Læge, Godseier eller andre - at benævne denne Classe Medborgere anderledes end Du eller Han, og aldrig har han erfaret, at nogen Bonde, førend Jens Jensen, opholdte sig derover. Hvad Anmærkeren selv angaaer, da bruger han snart Du, og snart Han, ligesom een Bonde, mere end en anden, ved sædelig Opførsel, fortjener denne sidste Udmærkelse. Bonden er desuden saa vant til Udtrykket Du, baade i Thing= og Skriverstuerne, paa Torvet og i Butikerne, ved Auctionsbordet og utallige andre Steder, at det aldrig vilde af sig selv falde ham ind, at fordre anden Tiltale end, i det Høieste, Han. Anmærkeren føler, at han maatte gjøre Vold paa den Oprigtighed og Hjertelighed, hvormed han stedse omgaaes den agtbare Bonde, dersom han skulde vænne sig til denne, i det mindste for ham, splinternye Formular. Saa sandt som det er, at Udtrykket Hæn og Hun, brugt i andre Forhold, medfører Begrebet af Ringeagt, saa vist er det, at Bonden og hans Kone ansee sig hædrede ved denne Benævnelse af Folk uden for deres Stand. Anmærkeren gjør i sit Hjerte ingen Forskjel paa den Borger masse, hvoraf Statssamfundet bestaaer, og han taler meget heller og med mere sand Agtelse med en sædelig og fornuftig Bonde, end med mangen Velbaarenhed; men den forskjellige Grad af intellectuel Cultur, moralsk Forædling og selskabelig Dannelse, som finder Sted i denne Masse, gjør et naturligt Skillerum, saavel i Henseende til de udvortes Høflighedstegn, som Tiltalen. Lader os derfor vedblive at tiltale vor hæderlige Bondestand, med Du og Han, og ikke ved det, af Convenientsen antagne, fornemmere De, opvække Jdeer hos den, som kunne have skadelige Følger. "Kommer det først saa vidt – sagde, for et halvt Sekulum siden, den berømte Forfatter af occonomiske Tanker til høiere Eftertanke – at Bonden kjøber sin Dragt i Butikkerne og lader den sye hos Kjøbstædskræderne, saa er det ude med hans og Landets Velstand, og dertil har den imaginaire Rigdom, som i det sidste Decennium oversvømmede Bonden, allerede bragt det paa mange Steder. Adspørger vore Præster, og de ville svare, at Overdaadigheden i vore Landsbyer er steget til en betænkelig Høide, saavel i Henseende til Klædedragt som Bohave og Levemaade. Begynde vi derfor først at kalde Bonden De, ville vi snart ende med Herr og Madam, og saaledes trække Bonden ud af sin Sphære, føre ham ind i en fremmed Verden, ved at forfine hans Følelser, gjøre ham hans Stands Besværligheder utaalelige og forspilde ham sammes Glæder.