Viborger Samler, 1776-07-29
(Fortsættelse af Nr. 30.) Tredie Ægteskab. Tin tredie Kone maae hverken kunne sige Ja De = eller Nei, sagde jeg, og lod mig tredie Gang vie. Endelig har du eengang truffet vel, tænkte jeg 8te Dage for Brylluppet, og den niende: atter bedraget! Hvordan kunde det være? – Min Nyevalgte var meer end smuk, næsten delig, havde et indtagende Væsen, megen Levemaade, stor Forstand, hun Fierde Aargang. Hh. var var munter, behagelig, snaksom, vittig, venlig, belæst, godhiertet, &c. &c. - Den der veed det, kan man ikke tage ilde op, om han erkyndiger sig om, hvorledes det kunde være, og endnu meget mindre, om han atter spurgte, hvad der endnu fattedes min Kone?" Hun var - imellem os sagt. - en Kokette. - Men ere en Kokette efter dette Ords sædvanlige Forstand, hun var en, saadan en Ting, som hidindtil ikke har noget Navn. - Jeg vil beskrive hende; hvo der læser mig, maa opfinde Navnet. Hun koketterede aldrig uden i hendes Mands Overværelse, og da var han hendes fornemste Galan. Jdeen om en Ægtemand havde for hende en saa modbydelig Eftersmag, at hun aldrig vilde betragte mig under den. Et Træk af hendes Karakteer, som man kan formode, var Lyst til Mandfolks Selskab: i ethvert, endog det beste, Fruentimmer=Selskab havde hun Hovedpine, Mavebesværinger, og eengang, da dette ikke kunde fordrive en Stue fuld af Fruentimmer=Besøgelser, fik hun endog Kolik. Aarsagen til denne Modbydelighed, der just ikke er noget sieldent Syn, var ikke den sædvanlige: thi formodentlig tænker man vel paa Skinsyge, Misundelse, Eegenkierlighed og deslige meget almindelige Drivefiedre, Langt fra Min Kone havde virkelig en vis fiin Smag, i det i det Smukke og Ypperlige, og Naturen havde desuden stemmet Strengene i hendes Siel saa høit, at ingen af hendes første Selskabs=Systre kunde sige eller gjøre noget, der kunde have harmoneret med hendes Geists Stemming, og som ikke i det mindste havde været en god Terts lavere. Deraf fulgte, sluttede jeg videre, at hendes ganske Kiøn forekom hende saa foragteligt, som hendes første Selskabs=Søstre maatte synes hende. Paa Landet hos en alvorlig Fader, og en ikke mindre alvorlig Tante, hvis gode Lune aldrig opvaagnede, uden naar hun talte sine Smørfierdinger, eller fik Efterretning, at Fierdingen det Aar kostede et par Mark meere, end tilforn; i et Selskab af unge Fruentimmer, der havde taget alle deres Begreber om Sielens og Sindets Skiønheder af deres Hr. Onkles væmmelige Spøg, af deres halv franske Kammerjomfruers nydelige Mancerer, og deslige, Originaler - i dette Selskab, det er at sige, under en bestandig modbydelig Folelse maatte hun tilbringe sin første Levetid. Nogle Mandspersoner, der havde seet Verden og begivet sig paa Landet med en vis Politur, stemmede bedre overeens med hendes naturlige Jdeal om det Smukke, altsaa, naar hun afveiede dem mod hverandre, steeg Mandspersonerne netop ligesaameget i hendes Bedømmelse, som Fruentim, merne sank ned. Med Med disse Forestillinger kom hun ud i Verden; Hendes Kiøn veiede ikke et Gran meere for hende, eller meget meere, hun værdigede det aldeles ikke at undersøge dets Vægt paa nye, siden den Fordom alt havde fæstet Rødder hos hende, at det havde aldeles ingen Vægt. Desto stærkere heftede hendes Opmærksomhed sig paa Mandkiønnet, siden hun ventede meere hos dem. Man beundrede, man roste hende; hun føelte, at denne Beundring, denne Roes var hende behageligere, end naar Kapitain Hannibal tog hende ved Hagen, og med en vældig Eed forsikkrede, at han ikke kunde see hendes scharmante Ansigt, uden at faae Lyst til at give hende et tæt Kys. Oven i Kiøbet vare de Mandspersoner, hun traf for, da hun først kom ud i Verden, deels indfødde Frantsoser, deels Danske, der gjerne vilde være Frantsoser; Hine besadde alle Franske Daarligheder og Fuldkommenheder, disse i det mindste de første, siden de ikke kunde efterabe de sidste. Begge disse. Slags Menneskeer vare hendes første Læremestere i Kierlighed, hvilken hidindtil kun havde været en naaturlig Drift hos hende, og ikke været opvakt af nogen udvortes Gienstand. Efter hendes Lærremestere at domme, lærte hun tillige baade Kierlighed og Galanterie, og ved en bestandig Forbindelse af begge disse Ting bleve de omsider begge til eet: Galanteriet blev Kierlighedens Klædning; og som overhovedet Klæder paa vor Planet ere saa vigtige Ting, at de ofte hos menneskelige Figurer udgjøre Væsenet, men Siel og Legeme kun de tilfældige Egenskaber, saa gik det hende ligeledes med Kierligheden: den turde saalidet lade sig see for hende uden hiin Klædning, som Sandheden nu omstunder tør vise sig nogen. (Meere følger.) Nye Nyeheder.