Norske Intelligenssedler, 1770-09-26
En fattig Student, som befandt continuerlig Ebbe og Flod i sin Penge-Pung, men saa irregulair, at Floden som oftest udeblev, og Ebben derudover varede deslængere. Arithmetica havde indprentet ham den Regel, at fra Nul kommer Nul, saa gjorde han den fornuftige Regning, at strække sig efter Dækket, og den Anstalt, med sin Mund, som Mølleren med en Vind-Mølle, at ligesom denne ej gaaer hver Dag, saa skulde han ogsaa nogle Dage holde sig fra at spise. Men naar hans Mave knurrede derved, at der blev udskreven for mange Faste-Dage i Rad, og ikke var bekymret over Penge-Pungens Ebbe, men vilde derfor alligevel have sin Flod; saa havde han (for at stille denne Giest tilfreds) endelig udvalgt sig et vist Spise-Qvarteer, hvor han indfandt sig ved Maaltids-Tiid, ej for at forlange visse Portioner som andre, men at erholde for saa meget ringere Priis af de Levninger, hvilke udkom paa Talerkerne fra de andre Giæsters Bord. Engang da MiddagsKlokken havde ringet for tidlig for hans Øren, havde han ogsaa alt for tidlig indfunden sig udi Spise-Qvarterret. Derover satte han sig i en Stue, hvorigiennem Maaden blev opbaaren til Bordet, og ventede paa den Tiid, da noget skulde efter vedtagen Skik falde af for ham. Jmidlertid spadserede mange nydelige Retter hans Næse forbi, af hvilke han ej nød andet end Lugten allene. Da den Procession havde vedvaret noget, syntes ham, at hans Hunger den Dag var tilfredsstillet, som en Tryglere, man med den Afviisning affærdiger: Far vel til en anden Gang. Over denne Hændelse begyndte han at philosophere: Non datur vacuum in rerum natura. J hvorvel min Mave er ledig for Mad, saa maae den dog være bleven fyldet med Røgen af Maden, og dermed vil jeg denne Gang lade mig nøie, indtil denne Tiggere banker paa min Dør igien. J den Resolution pakkede han sammen for at pakke sig paa Dørren; men blev anholdt af Verten, som en Passageer i Stadsporten, naar han ej har betalt Consumption. Verten spurgte: til hvem han havde betalt Pengene for sit Maaltid, Studenten undskyldte sig at betale noget, eftersom han ingen Mad havde nydt. Verten bad ham tøve et Øjeblik, saa skulde han blive betient med Mad; Studenten svarede: at han for denne Gang alt havde stillet sin Appetit. Verten, som i sin Ungdom var løben igiennem den Latinske Skole, huskede endnu saa meget af Logica, at han formerede denne Syllogismus: Hvo som gaaer sulten Don till. vise. ind i et St. varteer og der stier sin Appetit, bør betale, naar han gaaer mættet derfra. Atque Dominus, ergo. Studenten argumenterede imod Conclusionen, men Verten var saa paastaaende paa sit Stykke, som en Procurator paa sin Principals Sag. Disputen kunde ej blive debatteret uden Dommere; thi kom det derved saa vidt, at Sagen indkom for Studentens Øvrighed. Der examineredes enhvers Paastand pro og contra, og ved den Procedur udfandtes Sagens Sammenhæng lettelig. Parterne blev udviste, og Dommerne deelibrerede om Processens Udfald. Samme at giøre bekiendt, indkaldte de Parterne, og udspurgte først Verten, hvor meget han forlangede for et Maaltid, Verten var saa prompte i at nævne Summen, som Bageren, naar man vil kiøbe et Hvedebrød. Derpaa tilspurgte Retten Studenten, om han havde saa meget med sig i klingende Mynt; befalende derhos, at han skulde tælle det op paa Bordet. Denne var saa træven til at tage Pengene frem, som en doven Bonde til at yde sin Skat. Men i Lydighed af sin Ovrigheds befaling lagde han den forlangte Summa paa Bordet med rystende Haand og meere bævende Hierte, eftersom samme trykkede sig ved at betale Rogen af Maden saa dyr, som om han havde nydt Maden selv. Verten derimod kildrede det i Sindet, og han var saa fornøjet over det Syn, som en, der spiller i Bretspil og seer at Tærningerne flatterer ham med ønskelige Øyne; men Dommerne havde et andet Henseende med alt dette, Vel spurgte de Verten, om Pengerne vare rigtig talte, Dog da han tilstod deres Rigtighed, og derpaa udrakte sin Haand efter Pengene, som Løven sin Lalle efter det visse Rov; saa befalede Dommeren at Studenten skulde stikke dem i sin Lomme, forklarende Slutningen i Sagen med deres Dom saaledes: "Ar eftersom Studenten havde intet andet nydt end Røgen af Maden, saa skulde ogsaa Verten lade sig nøie med Klangen af Pengene. Fabel om Skov-Musen. En Skov-Muus slæbede den gandske Sommer og Høst Forraad sammen til Vinteren. Hans Kone og Børn maatte arbeide flittig med. Der var samlet saameget, at de allesammen deraf havde havt nok for toe Vintere. Men da Kammeret, var fuldt, beed han dem ud, og vilde ej tillade dem først at spise sig engang ret mætte. Ungerne vare bedrøvede over at have en saa haard og ubarmhiertig Fader. Men Moderen trøstede dem, sigende: Vi skal dog vel finde Raad, imod hans Villie, at mætte os af det, vi have draget sammen. De søgte sig derpaa paa den anden Side en Vei ind i Forraads-Kammeret, og aade den heele Vinter saa meget de gad. Men han sørgede stedse for at komme til kort, og derfor levede meget knapt. Men, hvor forundred blev han, da han i Foraaret saae sin Kone og Børn saa trivelige, da han derimod var bleven gandske tør, Og hvor gik det ham ej til Hierte, da han fornam, hvor forgiæves han havde bemøjet sig for at spare noget, En anden Fabel. En Flintesteen laa paa Land-Veien for Staden Badacham. Af Mennesker, og Kammeler, som reiste til og fra Staden, blev den daglig needtraad i Skarnet. En Dag var den af et Æsel trædet dybt need i Grunden. Der laa den i Mørket, og ved sig selv overvejede sin elændige Tilstand. O Jammer, sagde den, hvad slet Figur giør jeg her under denne Sand-Dynge, som skiuler mig for Luften og Solen, Er det og sandt, er det og virkeligt, at jeg er gjort af den mægtige Mester, som omvælter Stiernerne paa den høje Himmel? Er det vist, hvo veed af mig og hvad Nytte giør jeg Jorden, Jeg er et Sandkorn, som er skiult i denne store Sand-Hob, en hæslig Steen uden Bevægelse og Vext. J det den saaledes græmmede sig, blev den funden af en Fugl, og ført op paa Spidsen af en Klippe, hvilken brændte af Soelstraalerne, som sloge paa den. Ved deres stærke Jld uddrog de dens Ureenligheder, smeltede og rensede den, indtil den blev til en klar Rubin, der nu staaer i en Kongelig Prindsesses Hoved-Smykke.