Københavns Adresseavis, 1765-10-21
Paa det mørke Spørsmaal i No. 88, ere, foruden det Svar, som findes indrykket i No. 100, følgende Besvarelser indløbne, hvilke nu her meddeles samlede. Hvad det første indrykkede Svars Forfatter har holdt forat være den beste Opløsning, ville vi ikke her igientage; men allene anføre Resten, saaledes, at Læserne paa eengang kan sammenligne dem : Spørges: Jeg er ikke skabt, ey heller er jeg Skaberen selv. Anden Forf. Sv. Dette kan ikke passe sig paa nogen anden, end paa Guddommens anden Person, som ikke er skabt, og, personaliter talt, kaldes ey Skaberen selv. Tredie Forf. Svar, Fatum eller Skjebnen kan ey siges at være skabt, som andre skabte Ting, men er dog Noget (En non Ens) i sine Virkninger. for, hos og iblant alt det, som siges skabt, bestemt og beskikket af Skaberen efter hans Forudseenhed, og skiønt for Fornuften ubegribeligt dog saaledes indrettet, at den virker, ligesom det behøves, og kan altsaa hverken siges at være skabt eller Skaberen selv. Fierde Forfatter mener, det er Mørket, thi førende Gud begyndte at skabe, var der Mørke over Afgrunden, følgelig er Mørket uskabt; men Mor ket er ikke Skaberen selv; thi Skaberen er Gud, de store Lysenes Fader, som tog Lyset af Mørket, og som selv boer i et Lys. Femte Forsatter holder for, det er Begierlighed, betragtet som en Følge af Faldet, altsaa et Onde, som ikke kand findes hos, meget mindre være Skaberen selv, der er et fuldkomment Gode, Matth. 19, 17. ey heller kan den være skabt, 1 Mos. B. 1, 31. Siette Forfatter er falden paa de Tanker, at det er Frygt, thi han siger, Frygt er ikke skabt og en heller Skaberen selv. Dog sees jeg iblant de Levende, og man finder mig iblant de Døde; jeg kan dog ley blive i Graven. Anden Forfatter. Den anden Person i Guddommen er seet personlig iblant de Levende her paa Jorden, og sees daglig iblant de Levende i Himmelen. Han er og funden iblant de Døde; thi han er virkelig eengang død. Han kunde heller ikke blive i Graven. Tredie Forf. Skjebnen sees daglig iblant det, som lever og har Liv; den sees og kiendes og iblant de døde skabte Ting, eller de Ting, som siges ikke at have Liv, saasom døde Mennesker og andre livløse Ting; thi førend de bliver til Jord og Støv igien, eller kommer i Graven, saa kan Skjebnen adskilligviis kiendes og sees hos de Døde; men i Graven bliver Skjebnen dog ikke, fordi naar Mennesker kommer i Graven, og ere blevne til Støv og Muld, saa ophører Skjebnen der, at ingen kan da kiende en Konges og Hyrdes, en Riigs og Fattigs Skjebne. Følgelig sees Skiebnen iblant de Levende, og man finder den iblant de Døde; den kan dog ey blive i Graven, efterdi den der ophører. Fierde Forf, siger, at Mørket sees iblant de Levende om Natten, og iblant de Døde i Graven; mei det er dog ikke saaledes indsluttet i Graven, at det jo kan vige derfra paa den yderste Dag, da Graven skal oplades, og da kan Mørket ey blive udi den. Femte Forf. Daglig Erfarenhed beviser desverre, at Begierlighed er kiendelig hos og iblant alle Levende, og, at den iligemaade findes hos de Døde, lærer Aab. 6, 9. 11. Den er en Virkning af Siel og Legeme, dog ey længer, end Foreninger imellem begge vedvarer; thi saasnart denne uphrer, er Legemet ey meere virkende, hvoraf maae følge, den ikke kan være eller blive i Graven. Siette Forf, siger, at Frygt sees iblant de Levende, og Frygt finder man iblant de Døde, nemlig levende Døde; men Frygt kan dog ikke blive i Graven. J Verden er jeg den Rigeste. Anden Forf. Den anden Guddommens Person er den Rigeste i Verden; thi han eyer alle Ting. Tredie Forf. Det Ord Rigeste maae ikke ligefrem forstaaes, men det bør tages efter sin Mening, E. gr. Man siger, en Hane er rigest paa sin egen Mødding, eller, sans Comparasons, enhver Fyrste er rigest i sit eget Land, d. c. han formaaer og gielder meest i det Land, som er hans. Saale er Skjebnen rigest paa sit bestemte og beskikkede Sted i Verden; den formaaer meest, ligesom Gud efter Beskaffenheden vil. Følgelig er Skiebnen i Verden den rigeste, siden ingen fra den Høyeste til den Ringeste formaaer at hindre den. Fierde Forf. Mørket er det rigeste i Verden; thi det skiuler og gjemmer de store Liggendefæer i Jorden, Verdens fælleds Skatkammer. Den store Flok Mammons Tienere og Tilbedere skal selv ikke kunde nægte, at ingen Vraa er dem mørk nok, til at bevare deres Rigdomme udi. Femte Forf. Begierligheds Herredømme strekker sig til alle Mennesker, der ere de ypperste synlige Skabninger; man maae derfor tilstaae, at den er den rigeste i Verden. Rom. 3, 12. Siette Forfatter siger ligefrem: Frygt er den rigeste i Verden. Jeg er hverken Jld eller Luft, Jord eller Vand, dog findes jeg iblant Elementerne. Anden Forf. Den anden Guddommens Person er hverken Jld eller Luft, hverken Jord eller Vand, dog findes han iblant Elementerne. Et hvert Menneske bestaaer baade af Luft og Vand a. følgelig kan og det samme siges om den anden Person i Guddommen, saavidt han betragtes som Menneske, og som en guddommelig Person er han alle Ting i alle. Tredie Forf. Alle Elementer ere Skjebne underkastede; men den er ikke selv et Element, som er skabt enten af Jld eller Luft, Jord eller Vand. Fierde Forf. Mørket selv er ikke noget Element; men findes jo imellem Elementerne. Femte Forf. Da Begierlighed er ikke skabt, kan den ikke heller være noget Element; ikke desto mindre boer den i Legemer, som bestaaer af Jld, Jord, Luft og Vand, altsaa findes i alle fire Elementer. Siette Forf. siger: Frygt er ikke Jld, Jord, Luft eller Vand, dog maae alle Elementerne frygte Herren. Jeg er ikke liden, og tager ikke af. Anden Forf. Den anden Guddommens Person er ey liden, og kan og ikke tage af. Tredie Forf. Skjebnen, i hvordan den er og falder ved de skabte Ting, er dog i sin Forskiellighed særdeles og besynderlig; thi betragter vi nøye de skalte Tings ulige Skabninger, og i dens Omvexlinger, maae det tilstaaes, at Skjebnen ey kan siges liden eller ringe, men af en stor Betydenhed. Skjebnen tager ey af i sig selv, men nok i Virkning; thi det, at tage af og til, kan egentlig ey tillegges noget andet, end skabte Ting. Følgelig er Skiebnen ikke liden og tager ikke af. Fierde Forf. At Mørket ikke er lidet, men stort, overbevises vi om hos E. 50, 3. Efter Naturens Orden tager Mørket heller ikke af; thi i Henseende de fra Begyndelsen af ved Skaberens Viisdom fastsatte Afvexlinger, som Lyset og Mørket giøre med hverandre, er Mørket i samme sin ældste Orden endnu uforanderligt. Femte Forf. Begierlighed er Corpus peccati, altsaa ey liden, Rom. 6, 6. Siette Forf. Frygt er ikke liden, og tager ikke af saa længe Verden staaer. Jeg er ey nærværende og ey forgangen. Anden Forf. Den anden Guddommens Person er ey synlig nærværende; han er og, ey forgangen. Tredie Forf. Skjebnen er ey nærværende, som skabte Ting ere nærværende; den er, noget for sig selv uden for det Skabte, naar dens Virkninger sees og kiendes i det Skabte, ligesom Solen siges at slaae paa Vinduerne, d. c. dens Straaler sees og kiendes der, og skiønt Skjebnens Virkninger formeres, formindskes, og forandres, efter sine Objecta, saa bliver dog Skjebnen i sig selv ved, og forgaaer ikke, ligesom Soel bliver Soel, men dens Virkninger formeres, formindskes og ere foranderlige, følgelig kan Skjebnen siges, baade at være ey nærværende og ey forgangen. Fierde Forf. Der ere Tider, da Mørket maae vige, nemlig om Dagen, og er da ey nærværende. Der ere igien andre Tider, da Mørket hersker, nemlig om Natten, er da ey forgangen. Femte Forf. Jkke det nærværende, som haves, men det fraværende, som endnu ey er naaet, er Begierlighedens Object. 2 Sam. 11, 2. o. f. og da et bedre ventes i det ævige, end det Gode som haves i det naturlige Liv, saa følger, at Begierlighed ey kan forgaae, førend Naturens og Naadens Rige, aflader at være til. Siette Forf. Frygt, er ey nærværende og ey forgangen, som noget, der kan sees, og tages paa med Hænder. NB. Eller det kunde meenes, at Frygter ikke det Ord: Nærværende, ey heller det Ord: Forgangen. Jeg er ey i Ævighed. Anden Forf. Han er og ey i eller af Ævighed efter hans Menneskelige Natur. Tredie Forf. Skjebnen kan ey siges ævig, som Guder i og af Ævighed, uden Begyndelse; thi førende Gud skabte Englene, og efter dem Verden re var Gud i sin Ævighed; da var ingen Skjebne til. Derimod saasnart der bleve Skabninger til, blev og Skjebne til. Følgelig er Skjebnen ey i Ævighed. Fierde Forf. Her maae giøres Distiuction imellem Ævighed og anden. Om anden end den salige Ævighed bør det ikke forstaaes, og i denne Ævighed er Mørket ikke, thi der lyser Guds Herlighed og Nat er der ikke. Aab. 21, 23. 22, Femte Forf. Hvor derimod intet kan faaes, uden det, som haves, og intet haabes, uden det, som er, kan Begierlighed ikke have Sted, følgelig bliver den ikke i Ævighed. Siette Forf. Frygt er ey i Ævighed, nemlig i den salige Ævighed. Jeg døer, førend jeg bliver født. Anden Forf. Han døer, efter det ævige besluttede Raad, førend han i Tidens Fylde bliver født. Tredie Forf. Der staaer ikke, jeg døer NB. altid, førend jeg bliver født. Det Ord døer maae ey her forstaaes ligefrem, men efter sin Meening. F.Ex. den, der lader af at leve og sees iblant de Levende, siges og kaldes Død. Ligesaa kan det i visse Tilfælde siges om Skjebnen, at den døer, førend den fødes, d. c. den lader af at sees og kiendes paa sit Sted i sine Virkninger, førend den kommer frem for Lyset. F. Ex. naar et Foster har den Skjebne i Moders Liv, at det døer, førend det fødes, saa har ingen kundet see Fosterets Skjebne i Moders Liv, hvordan det der egentlig har gaaet til, altsaa er Skjebnen ved Fosterets Død i Moders Liv ophørt at lade sig see og kiendes i sine den Tid værende Virkninger, men er bleven skiult og død, indtil Fosteret er kommet dødfødt til Verden, da og Skjebnen er kommen for Lyset. Følgelig kan Skjebnen i slig Tilfælde siges død, førend den bliver født. Fierde Forf. Svarer intet derpaa. Femte Forf. I Undfangelsen underkastes Begierligheden Forandring, tager dog ey af, men fødes i Villien og frembringes i Forsettet. Jac. 1. Siette Forf. Frygt døer bort, men fødes ikke. Jeg er de fordømte Aanders Fader. Anden Forf. Han er de fordømte Aanders Fader eller Skaber, saasom han ey udelukkes fra Skabelsen. Tredie Forf. Dette Ord Fader, maae og her efter Meeningen forstaaes, at ligesom en Fader er til, førend Barn kan blive, saa var Skjebnen til, førend der bleve onde Engle eller fordømte Aander, og saaledes kan Skjebnen kaldes de fordømte Aanders Fader. Fierde Forf. Mørket er de fordømte Aanders Fader. Dievelen selv kaldes jo Mørkhedens Fyrste, og de med ham Fordømte: Mørkhedens Børn. Femte Forf. Begierlighed efter større Ære var, formodentlig, og efter de flestes Meening, Grunden til den fordum gode Aands Hovmodighed, hvilken gjorde ham til Satan, og foraarsagede hans Nedkastelse. i Helvede. 2 Petr. 2, 4. Siette Forf. Frygt er som en Fader og Tugter overde fordømte Aander. Resten følger: