Aalborg Stiftstidende, 1836-08-29
Englands Udenrigs-Minister har fundet Anledning til i Underhuset at udtale sine Anskuelser om Sagernes nærværende Stilling i Spanien. Han kalder vel disse Anskuelser sine egne private og individuelle, men saaledes fremsatte og paa et saadant Sted give de naturlig al Grund til at antage, at de staae i fuldkommen Harmoni med det engelske Cabinets Mening om Sagen. Hans væsentligste Yttringer ere følgende: "Det maa være mig tilladt om Constitutionen af 1812 at yttre den Mening, at den ikke forekommer mig at være saaledes affattet, at den vil kunne bringes i practisk Anvendelse og, selv om den med hele Nautionens eenstemmige Samtykke, blev antaget som Grundlov, vilde man dog vist see sig nødt til at underkaste den store og væsentlige Forandringer, forinden man, under dens Ægi9de, turde love sig nogen varig Sikkerhed og Rolighed. Dog dette er et Spørgsmaal, som det staaer til Spanierne selv at loverveie og afgjøre og som vi ikke ere kaldede til at befatte los med. Jeg ønsker oprigtigt, at den spanske Nation maa kunne glæde sig ved frie Jnstitutioner, men disses Form maa det overlades Spanierne selv at bestemme. Naar jeg imidlertid raadspørger Historiens nyeste Lærdomme, naar jeg tager Erfaringens Forskrifter til Rettesnor og naar jeg dømmer efter de almindelige Grundsætninger, som Menneskene pleie at bringe i Anvendelse paa de menneskelige Anliggender, saa er jeg meget langtfra at troe, at de seneste Begivenheder i Spanien kunne lede derhen, som et æret Medlem her har yttret, at Don Carlos og en despotisk Regjering om føie Tid vil kunne sætte sig fast i Madrid. Hiint ære rede Medlem har gjort den bemærkning, at Spaniens Hiistorie afgiver et Beviis for, hvor uklogt det er at ville foregribe Begivenhederne og paatvinge en Nation Jnstitutioner som den ikke er moden til at modtage. Det maa derimod være mig tilladt at erindre om, at Spaniens Historie og især dets nyeste Historie afgiver et Beviis for, at, hvis det er uklogt med al for stor Jilfærdighed at ville paatvinge en Nation Forbedringer, den ikke er moden til at modtage, saa en det ikke mindre uklogt at ville hemme den reformerende Aands naturlige Fremskriden og bringe Menneskesamfundets selskabelige Udvikling i Stilstand; thi alle de, som have gjort dette, have beredt deres Fædreland stor Elendighed og en høist urolig Fremtid. (Hør) Spaniens Historie og fortrinligt dets nyere Historie lærer os endnu en anden Sandhed: at nemlig Jntet er saa farligt, som at bryde det Folket givne Ord; det lader sig dog ikke nægte, at Kong Ferdinand har befundet sig i dette Tilfælde. J Aaret 1814, da han vendte tilbage til sit Fædreneland, erklærede Ferdinand, at han, om han end ikke var tilbøielig til ubetinget at antage Constitutionen af 1812, var han dog beredt til at give Spanien en fri Repræsentativforfatning. Dette Løfte, som han med fuldt Overlæg havde givet, har han med ligesaafuldt Overlæg atter brudt. Han forkastede og tilintet gjorde ikke alene Constitutionen af 1812, men han indført, endogsaa i dens Sted, et reent Despoti, og det System, har fulgte, var et overtydende Beviis for, at det hverken kunde bringe ham Ære, eller det Land, hvis Souverain han var Sikkerhed og No. - Hvad min ærede Modstander har yttret, har iøvrigt gjort det klart, at Dhrr. af Modpartiet have sat deres Haab til, at Don Carlos skulde seire og paany indføre Despotismen i Spanien. J det ærede Medlems Forsøg paa at retfærdiggjøre Decretet i Durango (de Decret, der befalede, ikke at give Fangerne Pardon), i Skildringen af Don Carlos, som et af de mildeste Menneske og en af de legitimiste Souverainer, i Fortællingen og Calisternes ustraffede Streifen gjennem alle Spaniens Provindser, om Gomezes lange og triumpherende Marsch gjennen Asturien, ligger ingen anden Hensigt til Grund, end den, at føre Beviis for, at Spaniens Sag er tabt, at Don Carlo maa seire og at Spanien aldrig igjen kan nyde den constitutionelle Frihed. Naar de ærede Herrer af Oppositionen vis sig saa begjærlige efter paany at komme frem med deres Anskuelser og at gientage deres Spaadomme om denne Gjenstand, saa kan man ikke andet end formode, at deres Ønsker og Forhaabninger stemme overeens med deres Spaadomme. Mine Ønsker og mine Forhaabninger ere af en ganske anden Art. Jeg ønsker, at Kampen mellem de constitutionelle og absoluttistiske Principer maa endes med de førstes Seier og, hvad de Ønsker angaae, som de ærede Herrer af Modpartiet nære, saa finder jeg dem just ikke meget svarende til den Aand, der bør besjæle Medlemmerne af et brittisk Parlament, og det forekommer mig, som noget usædvanligt, at Englændere kunne føle en saadan Jnteresse og en saa levende Bekymring, til Fordeel for en Sag, der er bleven besudlet med saadanne Grusomheder og Forbrydelser, og hvis Formaal, dog kun er, at tilintetgjøre en stor Nations Friheder.