Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-07-22
Mit eget graae Haar, gefalder mig bedre end saadan en Haarhue, som desuden koster Penge!" svarede han. "Skal jeg bære fremmed Haar paa Hovedet, fordi det er Mode, jo, da var jeg ret en Nar. Naar Du om Søndagen gaaer ud, og det er slemt Veir, tager Du ingen Regnskjærm med, men bliver hellere vaad, vedblev hun. Er det da saa stor en Ulykke, at blive vaad? En Mands Klæder af min Stand, maae aldrig være saa fine, at Regnen kan skade dem. Jeg ærgrer mig altid over, naar jeg seer en qvindagtig Mandsperson, som ikke engang er fornem, at bruge Paraplye, hvis Brug dog egentlig er en Slags Qvindagtighed. En Skomager er jo ikke gjort af Sukker, at han skulle smelte ved en Regn draabe. Gud skee Lov, jeg er ikke saa forvendt. Desuden sparer jeg jo de Penge jeg maatte give for en Paraplye. Ach! det er lutter Særheder. Jeg maae sige Dig det reentud. Ved Din Sælsomhed, Din strænge Redelighed, og Dit stærke Arbeide, skiller Du os med alle vore fornemme Kunder. Hør kun. J Gaar mødte jeg paa Markedet Kjøbmand Wetter. De har jo allerede ikke længe ladet arbeide noget hos os! sagde jeg til ham. Jeg lader nu arbeide hos Ring, svarede han; man kan aldrig faa Deres Mands Støvler slidt i Styk ter, og tilsidst sidder det gamle Skoetøi, dog alt for klodset. De sidste Støvler jeg fik fra deres Mand, har jeg næsten gaaet med i to Aar; hos Ring derimod maae jeg hvert Fjerdingaar have et Par nye. Det koster vel noget mere; men saaer ogsaa det Nye meget nettere. Nu loe Hoffmann høit. "Jeg beder Dig, Anna: er vel den Mand klog, Fortæl det til hvem Du vil, og jeg vædder enhver vil lee og sige: Den Mand er en Nar! - og skal jeg blive et slet Menneske for en Nars Skyld?""Paa denne Maade komme vi aldrig videre. Enhver seer nu mere paa Ziirlighed, end paa Varighed. Du vil komme til at tabe alle fornemme Kunder og sluttelig komme til at lide Hunger med Kone og Børn. Det ville vi oppebie. Saalænge jeg har et Par sunde Hænder og forlader mig paa Gud, ville vi vel ikke komme til at hungre. At Du ikke har baaret Dig af som Andre og derved sparet Penge, er nu allerede en Ulykke for vores Datter. En Ulykke, hvorledes da?" Hun elsker vor Naboe Wilkens Søn Otto, som er Dig bekjendt. Det veed jeg. Otto elsker Leonore hjertelig, og han er smuk, brav og beskeden. Det kunne blive et lykkeligt Par! Og vil forhaabentlig ogsaa blive det." Aldeles ikke. Ottos Moder er ganske derimod og alting gaaer jo efter hendes Hoved. Hun vil at hendes Svigerdatter i det mindste skal med. bringe nogen Formue, men vi ere fattige. Desangaaende har den Gamle i Gaar gandske bestemt erklæret sig, Nu græder den arme Pige, saa at mit Hjerte er færdig at briste derved. Hu, det er rigtig nok dumt. Den Gamle - Har sagt Dig, at han var tilfreds dermed, gandske rigtig, men Konen fører Regimentet i Huset. og hun er gjerrig og hoffærdig, Manden, er jo en Nathue. Det jevner sig nok Alt, hav kun Taalmodighed. Begge ere jo unge; mene de hinanden det ærlig, saa kunne de endnu bie en Tidlang. Vist nok bedre er bedre. Nu paa Søndag er det min Fødselsdag, saa vil jeg gaae til Wilken, og tale baade med Manden og Konen. Paa den Dag er stedse alting lykkes mig bedre. Jeg tænker, Madam Wilken vil dog være fornuftig, og Leonores Taarer vil blive aftørrede. "Himlen give det!" sagde Anna, men hendes Rysten paa Hovedet beviste, at hendes Haab kun var meget ringe.