Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-01-19
Aarhuus. Selskabet Polphymnigs nye Theater blev Thalig Onsdagsaftes indviet ved følgende af Hr. Blache forfattede Prolog. Saa slutte disse Mue første Gang J venlig Favn et venligt Samfunds Lemmer, For første Gang til Strengelyd og Sang Her Tonekunstens Muse Harpen stemmer; For første Gang i nysopbygget Hal Thalias glade Fest vi helligholde, Og med sin Tryllestav paany hun skal Sin Digterverden for vort Blik udfolde. Dog før Hun breder ud sit Billedslør, Før Masken Hendes hulde Aasyn dækker, Tillad, at man beskedent som sig bør I Eders Barm en Alvorstanke vækker. Fra Godheds Væld udsprang al Jordens Lyst, Derfra kom Tonerne de himmelene, Som lyde født i Hal fra Pigens Bryst, Og født i bunke Lund fra Bøgens Grene: Derfra bekrandset Vaaren synker ned, Naar med sin Blomsterdragt den Marken klæder, Derfra nedstammer Elskovs Sallighed, Og Venskabs Held og Aandens rene Glæder. Men af forgiæves luer Sol Din Glands, Naar Øiet sygt sig for Din Straale lukker, Forgiæves vinker Glædens friske Krands Hvor Mismods Søn og Rigdoms Slave sukker. Net frit og aabent være maa vort BrystEr Nids og usle Lidenskabers Sæde; Reent maa det føle Livets rene Lyst, Kun for den Ædle smiller Jordens Glæde. J Sanggadindens Lund i Sedler staaer Et løvrigt Træe med vidtudstrakte Krone, Det skyder Blomster baade Høst og Vaar Og Fugleqvad fra dunkle Skygger tone; Men vil Du Blomsten i dets Krone naar, Ei Gift for Honning suge af dens Bæger, Med rene Hænder Du den plukke maa, Kun da dens milde Duft dit Hjerte qvæger. Hvis Rigdoms Træl Du alt foragter stolt Hvad der er ædelt, stort og skjønt i Livet, Er Siælens Øie sløvt, er Hiertet koldt. Den Blomst at plukke blev Dig aldrig givet. At lokke Smiil og Taarer over Kind, At tækkes Venner ei for Krands at vinde i J denne Hal frimodig træder ind Den fordringsløse Mand, den ædle Qvinde. Og kan til Daad ei Manden være stærk, Og lige vakt for Brødres Fryd og Smerte, Fordi han troer at Sang og Digterværk Kan skjænke meer end Lyst for Aand og Hierte, Og kan ei Qvinden føle dybt i Bryst Sit Kald som Moder og som troe Veninde, Fordi i Harpens Klang og skyldfri Lyst Hun veed en ædel Nydelse at finde: Jo! slaaer kun Hjertet rigtigt i vor Varm, Er ei af Taager Sjælens Blik omgivet, Da skal vor Aand for Kunstens Ynde varm Ei gløde mindre for hver Daad i Livet. Men bort fra Sanggadindens TempelgrundKaadmundet Skjemt og Frækhed bør vi jage, See bør vi paa den her henrundne Stund, Som paa en skyldfrie Barndomsstund tilbage, Tømt Farvespil er Qvindens Yndighed, Hvis Uskyld over den sit Slør ei breder, Vanhellig er vor Fryd paa dette Sted, Hvis ei den Hulde hvert vor Fodtrin leder. Stiig Uskyld da omgiven af Din Glands Jblandt os ned vor Fryds Ledsagerinde! Af Dine hvide Lillier Du en Krands Omkring hver ædel Piges Hoved vinde. Med Dig Samdrægtighed gaae Haand i Haand Og fierne Tvedragt langt fra vore Glæder, At aldrig briste maa det skjønne Baand, At aldrig plettes maa vort Samfunds Hæder, Da Manden efter fuldbragt Arbeidsdag Af Glædens Kreds blandt os skal kjærlig favnes, Og Venskab skal med tryllende Bedrag Erstatte hvad i Kunstens Ynde savnes, Ei svækkes skal for Livets Daad hans Arm, Et mørkt ham synes Kaldet ham blev givet, Men næres skal den Flamme i hans Barm Som breder ud sin Klarhed over Livet. Da skal i Venskabs Krands ved Qvindens Haand Saa mangen yndig farvet Rose flettes, Og ei til Uskylds Tab af hendes Aand. Naturens underskjønne Præg udsletter, Ei skal hun døvet af en Tryllesaft, Miskiende Livets høie Værd iblinde, Men her hun skal fornyet Liv og Kraft J Smiil og søde bemodstaarer finde. Da skal vi alle takke hver som rund Ei vilde Haanden fra sin Broder drage, Og Glædens første her henrundne Stund, Med Fryd vort Hjette kalde skal tilbage. Vi har en Tidlang her havt et besynderligt Veir.