Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-05-11
Kongen af Würtemberg er født i de preussiske Stater, og havde der Leilighed til at see, med hvilket glimrende Held og hvor lyksaliggjørende for sine Folkeslag, Friedrich den Store regjerede selv. Dette Exempel maatte gjøre et dybt Jndtryk paa ham, og der er ingen Tvivl om, at han, da han kom paa Tronen, ønskede at gjøre sit Folk lykkeligt, og at han troede, sikkrest at kunne gjøre dette, naar han fulgte sit store Forbilledes Grundsætninger. Men Tiderne havde forandret sig, og hvad der passede for Preussen, var ikke anvendeligt paa Würtemberg, derfor opnaaede han ikke sit Øjemed. J de preussiske Stater vare enten ingen Landstænder, eller hvor der endnu fandtes nogle, var deres Anseelse af ringe Betydenhed, og de indskrænkede i ingen Henseende Monarkens Villie, i Würtemberg derimod havde Stænderne den allervigtigste Jndflydelse paa Statsforvaltningen, og vare beføiede til at hindre Regenterne i alle Forandringer deri, saasnart de ikke ansaae samme for hensigtsmæssige. Würtembergerne gjøre sig meget til af deres Jndretning med Stænder, og den medfører virkeligen meget Godt, hvoriblandt især den personlige Friheds og Eiendoms Sikkrelse mod Fyrsternes egenmægtige Jndgreb, men den medfører ogsaa den Uleilighed, at den standser alle Regjeringens nok saa nødvendige Forholdsregler, og forhindrer hvert Skridt til enhver med Tidens Tarv overeenstemmende Forbedring; thi den tager ikke allene Folkets Rettigheder, men ogsaa enkelte Kasters Forrettigheder, hvis Ophævelse Tidsaanden mægtigt fordrer, i Beskyttelse. Derfor gives endnu stedse i det oplyste Würtemberg Underdanighed, Bansættelsesret, Hoverie og Skriverstandens ulyksalige Uvæsen, der, paa Vampyrviis, udsuer Folkets Kræfter. Og nøie overveiet, saa vare Landstænderne dog ikke mægtige eller samvittighedsfulde nok, til at sætte Skranker for den fordærvelige Ødselhed, hvorved nogle af de ældre Regenter have bebyrdet Landet med uhyre Gield; heller ikke forekom de Sus's skjændige Udsuelser eller Schubarts uretfærdige Fangenskab. Landstænderne stode den Gang den daværende Hertug (siden Churfyrste) allevegne i Veien for hans Planer til Forvaltningens Forbedring, og paalagde hans levende Aand Lænker, som han kun med yderste Modbydelighed bar. Desuagtet vilde han sikkert have stiftet meget Godt, dersom ikke Omstændigheder havde tvunget ham, til udelukkende at henvende sin Opmærksomhed paa de store Verdensbegivenheder, for ei at gaae under i deres Malstrøm, men at bevare Staten, og, da Leilighed tilbøb sig, at forstørre den. Hvad han har gjort, for at vedligeholde sit Lands Selvstændighed, er vitterligt for hele Verden, og giør hans Statsklogskab Ære, men det kostede Landet Halvdelen af sin Velstand og ham hans Folks Kierlighed. Würtembergs Ophøielse til et Kongerige gav ham Leilighed til at befrie sig fra Stændernes Jndskrænkning, Forbindelsen med Napoleon ydede ham Beskyttelse nok mod Folkets muelige Gjenstridig heder, og de Anstrængelser, han paa Grund af de nye Erhvervelser og de Krige, han blev indviklede i, saae sig nødsaget til at gjøre, retfærdige gjorde det uindskrænkede Selvherredømme, som den ny Konge erklærede for sin Værdigheds nødvendige Ret; men han fandt under de trængsels fulde Tidsløb ingen Leilighed mere, til at benytte sig af den ny erhvervede Magt til Forvaltningens Forbedring, thi Krigsanliggenderne gjorde uafbrudt Krav paa hans Virksomhed. Desuden gjorde Undersaatternes Utilfredshed over Ophævelsen af Stænderne hver Forandring i Forvaltningen betænkelig, og Kongen manglede, med alsin gode Villie at ville regjere som Friedrich den Store, hiin Monarks Lidenskabløshed; derfor mislykkedes de fleste af hans Planer. – J sin Ungdom havde han med Hæder og Lykke fulgt den militaire Bane; dette var Anledningen til hans Forkierlighed for Soldaterstanden og dens Begunstigelse. For at blive i Napoleons Yndest, maatte han opstille en betydelig Hær, og dette var en Hovedaarsag, hvorfor Landet kom i en saa dyb Gield, og at Paalæggene maatte forøges til en utaalelig Høide. For at tilveiebringe de tilKrigsetaten fornødne Summer maatte alle muelige Gjenstande belægges med Afgivter; dette foranledigede Defraudation, til hvis Forebyggelse man fastsatte overdrevent strænge Straffe, og lønnede en Skare af Betjenter, der endnu i langt høiere Grad forøgede Udgivterne. Dette var Aarsag til, at man i Würtemberg, hvor tilforn, Levemaaden var saa lidet bekostelig, nu lever dyrere end i noget andet tydsk Land. De skadelige Følger af det hemmelige Politie vare uundgaarlige og Pressefriheden blev indskrænket. Hr. Fror de la Belayes Commissionsberetning i de franske Deputeredes Kammer d. 17de f. M. (Fortsat, see No. 30). Hr. F. de B. vedblev at fremsætte de Jndvendinger, der gjøres mod Lovndkastet. Blandt disse ere: at Renterne ville drage Grundeiernes Besparelser til sig, og hvilke Besparelser kan man vel vente i de ved saa mange Ulykkesaars Elendighed ødelagte Departementer, Hypothekregisterne vise, hvormeget de Grundeiere, der ikke see sig istand til at betale, sukke, og Huusholdningsbøgerne, at hver disponibel Capital er bleven anvendt til Manufacturernes Understøttelse, som ikke har levnet nogen Efterslæt for den store Bog og dens Bibøger. Dog er ingen af alle de fremsatte Jndvendinger bleven ubesvaret. Renternes Hovedbeløb er 192 Mill. Afdraget til Amortissementscassen 40 Mill., og Statsgielden beløber sig til 232 Mill. Drager man de Renter, der ikke lade sig gjøre mobile herfra, saa blive de mobile 142 Mill. Dette er meget for meget det er 40 til 50 Mill. for meget for Paris's Børs, hvor den hele tilovers blivende Masse opdynger sig. Dette Onde, saa stort det er, kunde ikke undgaaes. Man maatte have betalt Frankrigs Gield, befriet det, giengivet Landet Uafhængighed, beviist, at naar man indgaaer nye Forpligtelser, de gamle blive ligefuldt hellige. Dertil var man nødsaget, og havde dertil intet andet Middel end Paalæg. Men Erhvervstanden fandt sig ikke istand til at bære de nuværende Byrder. Derfor vare Laan uundgaaelige. Men Laan, som det mindste Onde blandt mange Onder, ere ogsaa forbundne med Farer, og hvad man foreslaaer, er intet Bevaringsmiddel mod denne Fare. Besidde Udlændingerne en stor Deel af vore Renter, saa ere de Herrer over vort Torv. Ville de nedtrykke Prisen paa de Renter, som de besidde for 67 til 58, og nu gielde 67 til 68, saa sælge de, skuffede ved Udlændingernes Rænker, sælge Jndlændingerne ogsaa, og Prisen synker endnu mere; er den paa den Punkt de ville have den, saa kjøbe de, den stiger igjen, og det endnu høiere. Hele Fordelen gaaer ud af Frankrig, og derved taber Agerdyrkningen, Handelen og Konstfliden meget. Saaledes er Frankrigs Formue et Spil for en stolt og listig BandesKonstreb. Hine Udlændinger kunne derved ryste Landets Credit, Banker og Handelshuse. Et Hjelpemiddel herimod er at formindske Massen af de Renter, der troes at være i Udlændingers Hænder og at fastlægge dem i franske Hænder, hvorved Nationalgielden saa at sige nationaliseres. Man vilde maaskee sige, at man ved dette Middel hævede Renternes Priis, og arbeidede blot for Udlændingerne. Dog kunne Renterne stige i Prisen, uden at jo alle Franske, som kjøbte dem for at gjemme samme, om kort eller lang Tid droge Nytte deraf, Vilde en pludselig overvættes Falden ikke være et Statsonde? En Stats Credit beroer ikke allene paa at Forpligtelserne mod Rentenererne samvittighedsfuldt holdes, der paa største Punktlighed i Afbetaling af den halvaarlige Rente og Amortissementscassen, men ogsaa paa dens Finantsoperationers Held, paa Sparsommelighed i Statsudgivterne, paa en viis Forvaltning, og en god, statsklog Fremfærd. En Stat, der nok saa tro opfylder sine Forpligtelser, kan i Tilfælde af Krig eller en forulykket Finantsoperation see sin Credit synke, ja ganske gaae til Grunde. Have vi ikke Exempler herpaa, Under en fuldkommen Fred, som den Tilstand, hvori vi befinde os, og som vi venteligen endnu længe ville befinde os i, er Renteprisens vedvarende Stigen et sikkert Beviis paa vor Credits Fremskridt. Er der altsaa nogen Grund for, at de ikke efterhaanden skulle nærme sig Værdien af 5 pCt., medens de nu kun yde 3 pCt. Ere vi dybere forgieldede, mindre punktelige, mindre istand til at betale, Nei, der mangler os blot paa Capitaler. Vi kunne, under de Forhold Europa nu befinder sig, mangle Capitaler til en sikker Rente af 6 til 7 pCt., da de paa andre Steder kun nyde 3 til 4 pCt. Det er altsaa aabenlyst, at man drager vor Soliditet i Tvivl, men vor hele Lykke staaer saaledes paa Spil, og Paris er det eneste Sted, hvor man trækker dette daglige Lotterie. (Slutningen i næste No.)