Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-15
Ofte spillede hans Maitresser i hans Nærværelse høie Spil med hinanden, og naar En tabte, stak han hemmelig en heel Rulle Napoleons dor til hende. Umaadelige Pengesummer gik for Luxusartikler, ud af Landet til Paris. Hvad har ikke hans Reiser kostet Landet. Da han første Gang reiste til Paris lod han 50,000 Frederichsdors ompræge til Jeromedors og blev dahan afreiste fra Paris, dog endnu uhyre Summer skyldig, som Tid efter anden først kunde (Fortsættes.) blive afbetalt. Kjerlighed. Kjerlighed blev Naturens Moder - den blev en Kilde til alle vore Glæder, Et gudommeligt Væsens altomfattende Kjerlighed gjød en Funke af fin gudommelige Aand i Menneskets Bryst, denne blev dens udødelige Siel. Dog ikke allene Mennesket, enhver Skabning, ethvert Atom befjæler Du o Kjerlighed, ved dit underfulde Tryllerie. Da den Almægtige med Velbehag overskuede hvad han havde skabt, manglede endnu alting Liv, da kastede han et Blik fuldt at hans himmelske Kjerlighed over Skabningen, og paa engang svævede alting i den skjønneste Harmonie. og Naturens vedvarende sommetriske Kjede af Omverlinger fremstode. At elske blev altsaa nedlagt i Menneskets Bryst, kun ved at afvige fra Naturen, ved at undertrykke og fornægte vort Hjertes blidere Følelser, lykkes det os, for en kort Tid at gjøre os døve for Kjerlighedens almægtige Stemme, for at denne atter som en hævnende Genius skal opvaagne med fornyet Kraft. Statsmanden, i hvis Haand Millioners Vel og Vee hviler, Krigeren der kold og haard vandrer paa den blodige Valdplads, ja Alle, lige fra ham der bærer Purpuret til den ringeste Hyttes Beboere, synke til Din Barm hulde Gudinde og mindes, at de ere Mennesker. Du lærer dem, at vi alle ere hinanden Kjerlighed og Overbærenhed skyldige. Kun ved at danne og berige vor Forstand med nyttige Kundskaber, søge at opnaae en høiere Grad af Dannelse, faae Smag, for det Ædle og Skjønne, og ved at søge Glæde i at gjøre vel, kunde vi opnaae alt større og større Fuldkommenhed, og nærme os alt mere og mere ham; hiint Kjerligheds, og Algodheds Væld vi kalde Gud; og sikkerlig maae den, som besidder en høiere Aandsdannelse, og hvis Hjerte svulmer høit af blide og ømme Følelser, være mere skikket til at nyde en høiere Grad af Lyksalighed, end det ukultiverede og taae Menneske, hvis Hjerte sjelden eller aldrig følte Kjerlighed eller Medlidenhed. En heel Deel Forfattere have villet paastaae, at den sande Kjerlighed intet Sandseligt havde ved sig Men maaske have disse aldrig med Philosophens rolige Øie været Vidne til deres Medmenneskers Handlinger naar den ømme Lidenskab vi kalde Kjerlighed behersker dem; de ville da have funden hvor nøie Sandseligheden er forbunden med denne, og hvor ofte denne Natur=Følelse, under Fornuftens og Pligtens Herredømme, bliver en Drivefjer til de ædleste Handlinger: En ædel ung Fyrste reiser for Exempel gjennem sine Stater, flere Ulykkelige ansøge ham om Hielp og Lindring i deres Lidelser, da fremstiller sig for hans Blikke en Pige skjøn som Aurora, og beder knælende om Understøttelse for sig og en elsket Moder, den unge Fyrstes Hjerte og Sandselighed sættes i Bevægelse, henreven af Medlidenhed og Godhed for denne hulde Skabning byder han ved sin Gavmildhed, Overflod og Tilfredshed atter at forføde hendes Dage Var vel denne Handling mindre ædel, fordi hans Hjerte var aabent for Naturens ædleste og sødeste Følelse, Fordi han beundrede og tilbad Skaberen i et afhans skjønneste Mesterstykker, og her var jo dog unægtelig Sandseligheden den mægtigste Drivefier. Uagtet dette, have dog Flere betragtet Kjerligheden, som noget saa høit og guddommeligt at det ingen Forklaring kunde taale, og som endog vanhelliges blot ved en sandselig Tanke. Andre ansee Kjerlighed kun for en forfinet Sandselighed; og atter andre ansee den foren Svaghed hos Mennesket. Jngen af disse vil jeg gandske modsige eller give Ret. Min Mening er at da den Almægtige nedlagde Spiren til Venskab og ømme Følelser i Menneskets Bryst, føiede han hertil Driften til at forplante sin egen Art, og lagde i dennes Tilfredsstillelse - den høieste Fryd Naturen eier; men gjemte Anelsen om dens Henrykkelser til en modnere Alder, da dets Følelser vare blevne meere uddannede, snart føler han en ham hidtil ubekjendt Længsel, et Jdeal af qvindelig Skjønhed fremstiller sig for hans Phantasie, og han finder han en Pige, hvis skjønne Skabning henriver ham, og hvis varme Følelsers harmoniske Tact stemmer overeens med hans Sandseligheden og Phantasien afmaler ham hendes Besiddelse som undgaaelig nødvendig for hans Lykke, han lærer at agte hendes Forstand og Hjerte, og bliver snart saa fortrolig med den Tanke Hun er din" at den saa at sige er sammenkjedet med hans inderste Væsen, dette er Kjerlighed. At det er Sandseligheden, dette Jnstinet, der saa at sige giver det Hele Liv, kan vel neppe nægtes; thi Kjerligheden, der ofte gjør den Frygtsomme til Helt, og Helten til en Feig, der ofte er en Drivefjer til de ædleste Handlinger, og til de største Nederdrægtigheder, denne Beggeistring der besielede Oldtidens Rideere i den vildeste Kamp, og selv ikke forlod dem i Dødens Øjeblik, denne blev vist nok aldrig opvakt for en hæslig qvindelig Gienstand; thi kun det Ædle og Skiønne hos Qvinden er i Stand til at begeistre. Og hvorfor skulle vi ogsaa skamme os ved at være sandselige Skabninger, ved at beherskes af en Følelse, som Naturens Herre, selv har nedlagt i vor Barm, saalænge vi ikke overtræde de Pligter, hiint algode Væsen vredes vist aldrig over denne Lidenskab, hine salige Øieblikke i hvis Magt han lagde Menneskets Bliv, saalænge ikke disse overtrædes. Maaske er hiint Væsens Følelser, skjøndt af en høiere Natur, ligesaa rige paa Fryd ved Skabelsen af sine mange Underværker. Og hvo er den, der ikke nedknæler for Kjerlighedens Alter. - Fra Jnsectet til Mennesket, fra Mennesket til Cheruben, Alle erkjende din Almagt, Hvem ville troe at kunne skildre Dig, ligesom Malerens Pensel kun svagt formaaer at afmale den opgaaende Soels Herlighed, saaledes kan kun Digteren ufuldkommen afskildre hiin altomfattende Lidenskab vi kalde Kjerlighed. Faa have været hældigere deri end hiin berømte Engelske Skribent i følgende, af Hr. Sagen oversatte Stropher, hvormed jeg vil slutte disse faa Linier: Over sneedækte Fjeld, Under kuldsorte Grav.