Norske Intelligenssedler, 1765-08-21
Nordske Jntelligen Sedler. No. 34. Onsdagen den 21. Augusti 1765. SS Fortsættelsen af forrige Uges indsendte Brev SS Etsættelsen af Compaa Naar indsendte Nage 2.) Madens Godhed. God Mad holder jeg nyttig, men den bør endnu langt maadeligere bruges, end den grove; thi den fiine og gode Mad giver en stærk Tænke-Kraft, men den kunde ogsaa ved Misbrug blive alt for stærk, hvoraf siden kunde flyde skadelige Følger. Den grove Mad kand vel giøre Maven usund og ved alt for stor Overflødighed stoppe Hiernen; men den bliver sielden brugt til Overdaadighed, undtagen af grove Folk, og disse har af Naturen faaet den Skiønsomhed, at naar de har forædet sig, saa ere de deres egen Doctor, ved det at de i stæden for at lægge sig til Sengs, begynde at arbeide af yderste Kræfter, hvorved da Maden fordøyes, og den forstoppede Hierne faaer Luft igien. Men derimod, de som misbruge den fiine Mad blive alt for stærke paa Legemet, deres Hierne opdunstes af bare Vind, Fornuften stiger over sit Centrum, nu er ingen Læge meer til, deres egen Klogheds Overflødighed dræber dem. 3.) Madens Virkning. Denne holder jeg for meget forunderlig. Jeg tør ikke fordriste mig at give fuldkommen mine Tanker tilkiende; dog maae jeg sige: Den giør Temperamenter. Den giør gode og onde, flittige og dovne, kloge og dumme, sunde og syge Jndbyggere, alt som Maden er til, og den bliver brugt, "maadelig eller umaadelig. F. E. alt Vildt, Fugle og andre Fiær Creaturenes Kiød er sundt baade for Maven og Hiernen, naar det bruges maadelig; det har ogsaa den Egenskab, at det giør god, flittig og klog, den som veed med Fornuft "at betiene sig af den godgiørende Skaberes Rundhed. Det giver godt og muntert Blod; dette fører med sig gode Egenskaber. Derimod de, som til Overdaadighed, bruge samme, forvandler det til vederstyggelige og Been løse Murmeldyr, at de blive Creaturernes Tyran, Vellysternes Afgud, de vilde Besters Antals Formeerere, for hvilke de tamme maae blive et Rov, og endelig til de allerskammeligste Gierningsmænd, som de onde Gemyters Beskaffenhed med sig fører, &c. Alt tamt Kiød er godt, baade til Livets Underholdning, saavelsom til en maadelig Forstand; omendskiønt det ikke er saa farligt som det vilde og fiine, bør det bruges med Maade, allerhelst af dovne og Tanke løse. De unge Sprade-Basser burde dagligen fødes 2 dermed, thi det besidder den Egenskab, at det giver Stadighed. Det rareste er alt hvad som er godt for flittige, er høyst skadelig for dovne. Til alt tamt Kiød burde man bruge hidsige Urter, og til alt Vildt, almindelig grove Urter; men som alle vil mod Strømmen, saa er den ogsaa imod dem. Dog jeg glemmer Fisken, nei, den er mest uskyldig, best til Fordøyelse, giør ikke saa let Skade hverken i Maven eller i Hiernet; dog bør den ogsaa maadelig bruges, da den helst foraar sager en stærk Tørst, og ved at drikke meget, kand den foraarsage Sygdom; men den Sygdom er sielden dødelig. Hvad biefald jeg vil finde af de store Mad Narrer, vil Tiden lære. af Hvad synes Dem, min Herre, om dette pudserlige Jndfald. Jeg har ikke alle tider faaet fiin Kost, men meest af den grove, ikke heller kand jeg vide om jeg har faaet for lidet eller for meget, derfor kand jeg ikke dømme i denne Materie. Men DeMin Herre, som har den fiine Tænkemaade, som De uden Tvivl, efter Spatiums Forklaring, har opnaaet af den fiine Mad, og fra Ungdommen af med Maadelig hed har faaet, kand best dømme i denne Sag. Vil De beære mig med Deres Tanker herom, skal jeg love, at vise Dem fleere Stykker udaf hans Samling. De kiender mig vel, naar jeg kalder mig Deres Tiener Troe. Verdens Herlighed er idel Forfængelighed! En Sandhed, som er synlig; ingen kand nægte den, og dog giør man sig Ul mage for, at giøre den usandfærdig. Verden ville blive mindre elsket, dersom dens Herlighed var paa den rette Maade meere hæslig. En Dommer blev engang sagt: Denne Verden er i al sin Herlighed dog idet Forfængelighed. Det er sandt, svarede Han, Salomon har sagt saaledes; men Han indvendte dette: Salomon forsøgte det Selv, førend han sagde det, og dette vil jeg ogsaa. Der ere mange saadanne, som ikke vil troe, at visse Dyr og Blomster ere giftige, førend de selv ere blevne forgiftede af dem. Den som banker paa Creaturenes Dør, skal fornemme: at der holdes kuns et slet Huus inden fore; Markens her ligste Prydelse er deres Rov; Menneskers Bug er begges Begravelses Sted; Jorden bliver omsider Samle=Pladsen for dem alle, indtil denne ogsaa engang med al sin Herlighed skal forgaae. Alle Floder løbe i Havet, og dog bliv Havet aldrig fuldt. Al verdslig Vindings og dens Herligheds gyldne Strømme flyder ind i et Menneskes Hierte, eller falder i hans Hænder, eller i det mindste strømmer ud i hans Øine, og dog opfyldes meget sielden nogen af Deelene. Man hører jo Rige, som har Verdens Gods i Overflødighed, at klage sig og klynke værre end en Staader, som maae frygte for at sætte Livet til av Sult; man seer dem ivrigere efter Guld og Penge, som de har i Tusind Tal, end en hidsig Tantalus at slikke efter Floderne som løbe forbie hans Øine og hans Tunge gienbliklig. Dog har den Rige Herlighed nok til at opholde ham, men i al sin Rigdom, intet til at glæde og fornøje ham. Øjet kand ei blive mæt av at see, Hiertet bliver mindre træt av at begiære, og naar Lysten eller Begiærligheden styres i et og andet, er det dog et Øjeblik, hvorefter man paa nye er lige saa hiigende efter at optænke og indsamle friske Herligheder, som man før var skrigende om de som man nyelig fik, der i vort Giemme strax ere gamle. Er der derfor ikke nok i Verden til at fylde et Menneskes Sind, hvor skulle der da blive nok i Verden til at fornøye et Menneskes Siæl: Den Eftertænksomme.