Aalborg Stiftstidende, 1832-03-24
Jtalien. Den 13de Marts fremstod Grev Aberdeen i det engelske Overhuus med en Besværing over det franske Tog til Jtalien, af hvilket han befrygtede Fare for Freden i Europa. Han yttrede tillige det Haab, at den ædle Greve (Grey, vilde være istand til at forsikkre ham, at Regjeringen havde truffet Foranstaltninger til at afvende disse Farer og tillige affordret Frankrig de fornødne Oplysninger om et Foretagende, der krænkede Folkerettens første Grundsætninger. Hertil gav Grev Grey følgende Svar: Hvis den ædle Greve virkelig har det Haab, som han omtalte, burde han have vogtet sig for, for tidlig at foranledige en Discussion, der let kunde blive farlig for Freden, idet han giør sig Umage for at sætte Frankrigs Adfærd i det værste Lyd, især ved at nedrive de ædle Anskuelser og den liberale Politik, der fremlyser af den franske Førsteministers nylig holdte Tale. Grev Grey holdt derpaa selv en ny og varm Lovtale over denne Politik, som saa vel skikket til at befordre en god Forstaaelse med England og som det eneste Middel til at sikkre Europas Fred. Han gjentog, at han, hvad den franske Expeditions Caracteer og Hensigt angik, endnu ikke havde erfaret Nøget, der kunde svække hans Tillid til det franske Cabinets Oprigtighed og Ærlighed. Dette havde nemlig forhen officielt tilmeldt det østerrigske og engelske Hof, at hvis Østerrig nogensinde atter vilde indblande sig i de italienske Provindsers Anliggender, som det ikke gjorde Fordring paa Overherredømme over, saa vilde Frankrig, ogsaa sende et Corps derhen, og overeensstemmende med denne Erklæring havde den franske Regjering anmeldt, at den nu agtede at gjøre dette Skridt. Skulde han nu yttre sig udførligere over den engelske Politik i Anledning af denne Begivenhed, da maatte han ogsaa omtale Østerrigs Adfærd og dette var dog netop nu meget upassende. Saameget vilde han imidlertid sige, at den Maade, hvorpaa Ancona var bleven besat, havde sat den engelske Regjering i stor Forundring, men den Franske i ikke mindre, og den sidste havde ogsaa strax meget bestemt fralagt sig al Deeltagelse i den der commanderende Officeers Fremgangsmaade, kaldte ham tilbage og tillige givet det østerrigske og pavelige Hof saadanne Forsikkringer, som begge formodentlig ville finde tilfredsstillende og som sandsynligviis ville afvende Faren af et Fredsbrud i Europa. Det engelske Cabinet havde imidlertid hurtig taget en Beslutning, som var bleven vel optagen i Frankrig og vilde blive saa meget bedre optaget af Østerrig, som det Viener-Cabinet udtrykkelig havde opfordret det engelske til et saadant Skridt. Hvori nu dette Skridt egentlig bestaaer, derom udtrykker Grev Grey sig vel ikke nærmere, men det er rimeligt, at det bestaaer i en Opfordring til Frankrig, snarest muligt og tilligemed Østerrig at trække deres resp. Troppecorps ud af Kirkestaten. Fra Paris selv meldes nemlig, at Hr. Perier, og den østerrigske Gesandt ere blevne færdige med deres Underhandlinger angaaende de italienske Anliggender paa nogle ubetydelige Punkter nær. Begge Parter forbinde sig til med det første at rømme det pavelige Gebeet, men ville forinden i Forening opfordre Paven til efterhaanden at overdrage Bestyrelsen til Mænd af verdslig Stand, (dersom Paven blot faaer Lov dertil for Cardinalerne) samt inddrømme Legationerne visse Privilegier mod en aarlig Afgift, hvilken Paven da atter kunde anvende til at lønne nogle Schweitzerregimenter, som han sees høilig at trænge til Fra Rom skrives, at man der endnu ikke er kommen sig af den Forhauselse, som Efterretningen om hiin Jnvasion foraarsagede. Paven forholder sig passiv og har beordret alle de i Mark Ancona værende Tropper til at forlade denne Provinds, for ikke at komme i Collision med de Franske. Han skal rigtignok have havt i Sinde at befale Grev St. Aulaire at forlade Rom, men igjen betænkt sig paa samtlige Diplomaters Raad. Til mærkelige Bevægelser andensteds i Kirkestaten, eller i det Hele i Jtalien, høres iøvrigt Intet; ligeledes holde Østerrigerne sig ubevægelige paa deres Poster.