Jyske Efterretninger, 1814-05-08
Udenlandske Efterretninger. Napoleon. Vi vide, at den 12 April var bestemt til Napoleons Afreise fra Fontaineblau; men de byeste Efterretninger melde, at en pludselig Sygdom har nøde ham til at opsætte den, og at han endnu den 7 ikke var afreist. Han havde hæftige Nervetilfælde, som ledsagedes af en stærk Udtømmelse. Lægen Korvibart var gaaet til ham fra Paris og hans Sygdom syn ses at tage en saare alvorlig Vinding. Ogsaa har man billet bemærke Førverring i hans Jdeer, og finde ham avel moralsk som physisk syg. Man har behandlet ham med den største Omhu. Han holdt Sengen, og brugt varme Bade. Allerede den 17 var han i Bedring, boe paa denne Dag skulle han uopholdelig bryde op til at Bestemmelsested. Han skal ledsages af den enskelske Oberst Kampbel, den russiske General v. Schuvaloff, af en østerrigsk og preusisk General og en Bedækning af 1500 Mand Forbundstropper. Hans Gemalinde, nu Erkehertuginde Marie Lovise, ankom den 10 om Aftemen Kl. 7, under Bedækning af hendes Garde, fra Biels til Orleans. Hendes følge var meget talrigt. Som man siger, ledsagedes hun af en russisk General, som det var overdraget at følge hende paa Veien. Den 12 kom hun til Rambuillet. Keiser Frants gik den 16de meget tidlig til Varsailles. Man troer at Klintrinmon er bestemt til hans Sammenkomst med sin Datter, og at denne vil vorde Storhertuginde af Parma og Prokenza. Af største Vigtighed i enhver Henseende at føl hende sidste Dagbefaling af Napoleon, som kundgjortes hans Hær den 5 April. Saa stærk en Frankrigs Se hat angstrænger sig for ret ydeligt at udraabe sine Beskyldninger mod denne store Mand, synes dog dets Kaaben at vorde til en sagte Hvisken, naar Frankrigs Reiser blot løfter sin Røst. "Seiseren takker sin Armee for dens Troskab imod ham, og fordi den har erkiendt, at Frankrig er hos ham, og ikke hos Hovestadens Hof= snøge og Pøbel. Soldaten følger i Modgangs blide Søl og Modgands Storm, hvorhen han ledes af sin Høyding; hans Ære er hans Religinn. Hertugen af Ragusa har ikke deelt disse Følelser med sine Vaabenbrødre: han har svoret til vore Fienders Fane. Keiseren kan ikke billige den Betingelse, hvorunder han har sviget ham, han kan ikke tage sit Liv og sin Frihed af en Undersaats Haand. Senatet i Paris har vovet at beslutte Undergang over Frankrigs Keiser: det har glemt, at det ene har Keiseren den Magt at takke, det nu saa skiændigen misbruger, glemt, at det ene var ham, der deels har reddet dets Medlemmer af Revolutionens Storme, og beskiermet dem mod Folkets Had, deels draget dem frem at det Mørke, der skiulte dem. Senaret beraaber sig paa Artikler af Konstitutionen, i samme Øieblik det er trækt nok til at tilintetgjøre de selvsomme Love, hvorefter det har dømt sin Keiser: det bluet ikke ved at gjøre ham beskyldninger, uden at betænke, at det som det øverste Statslegeme, selv har taget den første Deel i alle Begivenheder. Det vover endogsaa at beskylde ham for at have forfalsket dets Atter: Verden veed, at han ikke behøvede disse Kunstgreb, et Vink var ham en befaling, og han har stedse gjort mere, end Man forlangte af ham. Keiserens Øre var stedse aabent for sine Statsbetientes kloge og velmeente Invendinger; men han har stedse ventet dem forgiædes for sin Trone. Aldrig hørte han andet end et Brundrings og bifalds Sprog, der har alle Sandhedens Mærker. Var den høkket, den Enthusiasmus, der synes at besiele dem, der offentlig lade deres Røst høre, da har Keiserens Godtroenhed bedraget ham; men de der have ført dette Sprog, kunne tilskrive sig selv de fordærvelige Følger. at deres Hyklerie. De blues ikke ved at tale om Skamskaffter mod fremmede Regieringer, og forglemme, at Nogle af deres Midte selv redigerte dem. Saalænge, Lykken vedblev at smille af deres Fyrste, vare alle Munde fyldte med hans Roes, nu da dens Sol en gaaes ned, strømme Forbandelser imod ham ud fra de samme Løber. Hvis Keiseren har foraaret Menneskene, som Man bebreder ham, saa vil Verden nu erkiende, at han har havt Grund dertil. Hans Værdighed er forlenet ham af Gud og Folket; ikkun Sud og Folket kan igien rive Spiret af hans Haand. Stedse har han betragtet den som en Byrde, ikke som noget, der var værdt at eftertragte. Da han greb Scepteret, gjorde han det i Følelsen af sin Kraft, og med den Bevisthed, at al Alle Han ene var det voxen. Hans Lykke syntes ham hans Kald. Nu, da den har erklæret sig imod ham, kunde ikkun Nationens udtrykkelige Villie formaae ham til at dræle længere paa Tronen. Naar han skal betragte sig som den eneste hindring for Freden, da vil han gjerne bringe Frankrig det sidste og mindste Offer. Han har derfor sendt Fyrsten af Moskma og Hertugerne af Vicenca og Tarent til Paris, forat underhandle. Armeen kan være fuldkommen rolig: dens Ære skal aldrig komme i Modsigelse med Frank 3 Vel. gelland. Da Efterretningen med de første visAldender om Napoleons Fald kom til det franske Konnehuus i Engelland, forstummede den hele Familie af Blæde. Endelig brød Hertuginden af Angoleme, (Ludvig den 16des Datter) Tausheden med disse rørende Ord, hvorved alle Tilstædeværende brast i Aaarer: O saa lad os da takke den Albarmhiertige, og eensstemmig beslutte at tilgive og forglemme alt det Forbigangne. Jeg for min Deel ønsker blot at komme tilbage til mit Fædreland, for at kunne blive istand til at opfylde nogle Pligter, som min tilbedede Fader har paalagt mig i sit Testamente.