Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-01-16
Forlangt Jndrykkelse. J Anledning af Hr. Krigsraad Conradsens til miaddresserede Skrivelse i Aarhuus og Wiborg Stifts-Tidender, maae jeg for Tiden bemærke følgende og iøvrigt for beholde mig min lovlige Ret: Det passer sig ikke for mig, at jeg vilde bryste mig imo en Mand som Hr. Krigsraad Conradsen, Hoffærdighed og Skryderie ere desuden ikke mine svage Sider. De, som kjende os Begge, vide bedst, hvo af os der har Krav paa at være den Ydmygste. Jeg krymper mig ikke heller ved Noget af det, Hr. Krigsraaden siger, thi jeg har ingen Grund til at agte Noget deraf Hvad jeg har sagt om Hr. Krigsraadens rundelige Stortalenhed vedstaaer jeg som en aldeles Sandhed; og da mange Dommere fra Jyllands forskjellige Egne vare tilstæde foruden 2de høie Kongelige Embedsmænd, kan Publicum le erfare hvo af os der har Ret. Naar jeg finder det beleilige skal jeg vel vide at hævde min Ret ved Domstolene, Hvad enten Krigsraadens Had imod mig er fra hiint Dyrskue - ældre eller yngre kan han kun selv bevidne, og derfra tager ingen Dommer noget Beviis, med mindre han selv ved kjender sig det – og si secisti nega vil vel her være hans Valgsprog. Mangen en, som har en Sag at forsvare hvilke han ei er mægtig, bruger Sidespring og Personalia, saale des ogsaa Hr. Krigsraaden, idet han springer fra Heste Apl. til Faare=Avlen, og vilde gjerne i Publicums Øine have mi anseet som den, der stod ham eller hver Mand til Ansvafor en, efter hans Formening, modtagen Understøttelse til et stort Schæferie. Jeg veed nok Ord gaaer saaledes, og at Misundelse, Klaffer=Lyst og andre uædMotiver have sagt at jeg kunde takke hiin Understøttelse for min Subsistence. Men jeg har foragtet Rygtet. Kun eengang efter Opfordring af en Anonym (hvis Annymitet nu afdækkes mig) har jeg i Wiborg Samler svare paa den i sin Tid listige og misundelsesrige Jndrykkelse om Schæferiet, og gjentager her kortelig for sidste Gang nedenstaaende: De Capitaler, som tildeels siden Kjøbe=Tiden havde staae i mine Eiendomme, vare formedelst Dødsfald og Giftermaal opsagte til Udbetaling i Juni Termin 1825. Det er Alle som havde her i Landet med Penge-Sager at bestille, vitterligt: at der dengang herskede stor Penge-Mangel i Jylland, og jeg in Specie kjendte ingen her, hos hvem disse Peng kunde erholdes. Jeg ansøgte altsaa en offentlig Stiftelse, Fonden ad usus publicos, om Laanet. Af denne erholdt je imod Pantsættelse af mine urørlige Eiendomme med Besæning et Laan af 12000 Rbd. Sedler. Laanet forrentes me lovlige 4 pCt. og Afbetaling af Capitalen 2 pCt, hvilket af erlægges halvaarsviis med 360 Rbd. Desuden overtog je den Forpligt at holde et Schæferie af 100 Jydske Faar, skrever Et Hundrede, hvilket jeg iøvrigt selv raader for af indsætte og bestyre. Jeg vilde være saare utaknemmelig mo Regjeringen, Bestyrelsen af hiint Fond, samt andre ædle Mænd, som dengang hialp mig til dette Laan, hvis jeg ikke erkjendte det Velgjørende for mig og min Familke derudi, at jeg paa en saa pengetrang Tid erholdt denne Capital, hvilken, som fra andre offentlige Stiftelser, ikke gjerne opsiges, naar Renterne m. m. vedbørligen præsteres. Jøvrigt seer man ved at sammenholde det her Anførte med Hr. Krigsraadens Jndrykkede af 14de Decbr.: "Der er vist ingen Mand i Staten som skulle (formodentlig skulde) have anlagt saa stort et Schæferie for offentlige Penge o. s. v. Hr. Krigsraadens patriotiske og noble Hensigter. Ja at han har skrevet om Noget han slet ikke vidste Beskeed om.