Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1804-04-07
J Hyklere, som pleie at opskrue væmmelige Lovtaler over den Gravhøi, der giemmer et Navn, som maaske paa en nedrig Maade har naaet sin Storhed, hvis Guld har formaaet Eder til at fortælle Verden Dyder, som ikke have været til, - hvorfor tie J nu - Men her var meere at fortælle, end nogen Dødelig, kunde, allene han, som seer i Løndom, veed alt, og han tilgiver, at et rørt Hierte, som Sandhed og Erkiendtlighed og giensidigt Forhold til den ædle Hensovede forpligter til ukonstlet at tale sit eget Sprog, ved et helligt Hvilested, hvor det bedste Hierte har hørt op at slaae og virke, uskrømtet udtrykker sine Følelser. O! J, som tillige med mig føle ved den Ædles Savn, lader rinde saa meget meere billige Taarer, som de ved hende ofte ere holdte tilbage. - Værer Vidner J, Hendes Tidsaldren de værer Vidner, J hellige Himle værer Vidner, J salige Aander, som kappes om at til viste hende salig Fryd, om hun ikke var en An aa, der i Livet tiente Gud, en Maria, der udvalgte den bedste Deel, om hun ikke var, som den dydige Qvinde bør være, hvis Prydelse er ikke udvortes med Haarflættelse eller Gulds Omhængelse, eller med at tage Klæder, paa; men Hiertets skiulte Menneske, i en sagt modig og stille Mands uforkrænkelige Væsen? hvis Liv var skiult i Gud, ligesom Christi hvis Exempel hun altid havde foresat sig at følge, om Hun ikke fortiente Vidnesbyrd for gode Gierninger, og for at forsørge de Betrængte om Hun ikke var flittig i sit Kald, betænksom i sin Gierning, beskeden i sin Tale, saatmodig i sin Vandel, taalmodig i Sygdom, gudfrygtig af Hiertet, om Hun ikke var det største Mønster for sit Kiøn og Menneskeheden, - Forevigede Veninde, hastig gik Du bort, for at høste Lønnen for Din Daad herneden; men hvil i Fred, Du Herrens Velsignede, og Din Jhukommelse skal være i Velsignelse, saalænge der staaer et Hierte varmt for Dyd og Religion og Menneskekiærlighed paa Guds Jord. Og Din Slægt, som du opdrog til at ligne Dig, arve Din og Himlens Velsignelse! Kiøbenhavn den 14de Martii 1804. Jørgen Langeland, Candidatus Philosophie. Smerteligt har det været mig, at erfare det ubehagelige Optrin, som foregik mellem Nyekirken og Muur=Almendingen sidstleden 3die hujus om Aftenen, mellem nogle denne Byes Tienestefolk og nogle franske Soldatre, og det saa meget meere, som vi hidtil har været hældige nok, at nyde en uforstyrret Rolighed, uagtet de mange Fremmede, af forskiellige Nationer langt flere end nu) der har opholdt sig blandt os, fra og til, lige fra den americanske Krigs Begyndelse, indtil disse Tider, og hvilken Rolighed jeg maae tilskrive, ikke mindre mine ædle Medborgere af enhver Stand, deres høimodige Tænkemaade, at ikke regne paa en hver liden Forseelse, der kan blive begaaet af Underordnede, mod deres Foresattes Vidende og Villie, som mange Fremmedes Skiønsomhed, at de har og fra deres Side bestræbet sig for, at forekomme alt det der kunde giøre Skaar i den gode Forstaaelse; og hvoraf Følgerne har været, at vi har levet sammen som Brødre, og mange af dem ikke forladt og uden med Taarene i Øinene fra begge Sider. Jeg har, (ikke blodt det Haab) men tillige den Forviisning, at mere høistærede Medborgere, ligesaa lidet nu, som forhen, lader af Øinene vor store Religions Stifters Bud; Værer Korsonlige, som den Caracteer, der hidtil har udmærket dem, at de, ligesom de høimodige og stærkeste blandt Skabningerne, ikke lettelig opbringes, men med Overbærelse og den ædle Mands velvillige Sind, seer ned paa enhver liden Fornærmelse Oplivet af dette Haab, er det, at jeg herved ærbødigst og kierligst beder mine kiere Medborgere om, at de alvorlig ville holde deres Børn og Tienere fra, at enten efterfølge, eller insulere nogen af de sig for Tiden her opholdende Fremmede, naar de maatte see deslige i Gaderne, ligesaa vel herefter, som forhen skeet er, og at de ville forglemme det Passerede, samt om, mod Formodning, nogen Fremmed herefter skulde vove, at ville i mindste Maade fornærme nogen, denne Byes Jndvaaner eller anden Vedkommende, da ei ville tage sig selv til Rette, der altid føder Ubehageligheder af sig; men i dens Sted, sende Bud til enten Byens Hr. Commandant, eller mig, eller en Politiebetient, hvem som nærmest maatte være at faae Bud til, eller til nærmeste Vagt, da vi ikke skal undlade, at anholde Forøveren, og straffe ham efter Landets Love, som han maae see sig underkastede, naar han vil nyde Landets Rettigheder og Beskiermelse. Jeg forsikkrer, tillige, at foruden mine Tilskrifter til vedkommende Commissionairs, Skibs-Chefer og andre Vedkommende, skal jeg paa nye føie saadanne Anstalter, ved Eftersyn i Gaderne Nat og Dag, at enhver kan være betrygget mod Overlast og Jnvectiver, saavel i sit eget Huus, som i Gaderne.