Aarhuus Stifts-Tidende, 1817-06-14
Den nuregierende Bey af Tripolis, Sidi Hamet, beste (som forhen engang er ommeldt) denne Trone, ved et græsseligt Snigmord paa sin ældre Broder; han dræbtes ved et Pistolskud som han en Dag sad imellem sin Kone og sin Moder, hvilken sidste endog selv derved haardt saaredes. Slige Mord- og Blod scener skee saa hyppigen i Tripolis, at de giøre lidet eller intet Jndtryk der. Strax efter Sidi Hassans Drab droge den nye Beys Herolder giennem Gaderne og raabte: "Gud forlene den afdøde Bey en salig Opstandelse, Hans Tienere have intet at befrygte!" Uagtet denne Forsikring gav Morderen sine Drabantere befaling til at ombringe den forrige Beys hele Tienerskab, og neppe var Sidi Hassan sænket ned i Graven, saa foranstaltede hans Morder en glimrende Fest med Glædesild, Musik og Dands. Faae Dage efter blev den nye Bey proklammeret. - Lilla-Aither, den dræbte Beys Gemalinde, var som rasende; hun rev Klæder og Juveler af sig, følede sig i sin Mands Blod, iførte sig noget grovt Sækketøi og bestrøede sig med Aske; saaledes tilte hun hen til den nye Paske- og erklærede ham, at hvis han ikke strax tillod hende at forlade det med hendes Gemals Blod bestænkte Pallais, vilde hun forgive sig. - Naar nogen Maurer døer, saa bliver der udenfor Huset gjort Larm ved et giennemtrængende Skraal af hele Familien, hvorved Ordene: "Woulliah Woe" raabes omkap. Ved dette forfærdelige Raab samles strax all. Naboelaugets Qvinder, og alt hvad som desuden endnu staaer i nogen Forbindelse med Familien. Alle stemme de nu i med at jamre og klage; enhver af disse, ofte i hundredviis tilstrømmende Qvinder, begynder sin Kondolence ved at slutte Enken i sine Arme, lægge Hovedet, paa hendes Skulder, og i saadan Stilling udstøde er flere Minuter vedholdende Skrig, saa at den Sørgende tilsidst falder sammen af Mathed og Bedøvelse. Dis uden leies endnu andre Qvinder, som maae anstille Fortvivlesesraab ved Liget, som desaarsag er placeret midt i Gaarden foran Huset. Disse Sørgeqvinder, sønderrive sig Ansigtet indtil Blodet flyder; men saasnart Ceremonierne er tilende, overstryges Ansigtet igjen med Kridt for at stille Blodet. Jo dybere Sor cen er, jo ureenligere og efterladnere er Maurernes Paaklædning. Guld= og Sølvsager blive med Forsæt be smudset for at tabe sin Glands; hele Sørgetiden er alt hvad som ikke er høistnødvendige, skaffet tilside; Slaverne bære deres Huer bagvendt paa Hovederne; Næglerne blive ikke meere farvede, selv Parfumeringen undlades. En Enke af høi Rang begiver sig strax efter Mandens Død til Havbredden; her reder hun sit Haar med en Guldkam, og fletter hvide Baand imellem dets Lokker; hendes skiønneste Klæder vorde be smudsede, a. Efter fire Maaneder og ti Dages Forløb gaaer hun atter til Havbredden med fire friske Æg, hvilke hun tilbyder den første hun træffer paa, som uvægerligen skal modtage dem hvor ugierne den end vil, om det end var Pasken selv, da man har den Troe, at alt Ondt ved hine fire Æg forjages fra den Sørgende andensteds hen. Har Enken afgivet fine fire Æg, saa reder hun fine Lokker ved Havbredden, derpaa kaster hun Guldkommen i Vandet, og har fra nu af Frihed til igjen efter Godtbefindende at skalte og valte over sin Haand. - - Den nuværende Beys Gemalinde, en tripolitansk Prindsesse, havde ved sin Formæling, en Garderobe af 200 par Støvler, 100 paa rigibroderede Fløiels Halvstøvler samt 100 Sæt fuldstændige Klædninger; alt andet i lige Forhold. Ethvert Slags er for sig indpakket og bæres med stor Pomp ud af en Slotspørt og ind igien af en anden. Processionen, som begyndte med Prindsessen der bares i etslags Buur, fulgtes af et Antal Sangerinder, der istemte en almindelig Bryllupssang som begynder med : Loo Loo Loo. Derpaa modtog hun Besøg; hun sad paa en Trone, gandske tildækket med et guldvirket Sløer. Om Benene har hun fire til fempunds svære Guldklæder. Tvende Slaver holdte hendes Haarsletninger, hvilke formedelst Guld og Ædelstene, vare saa uhyre svære, at det var hende umueligt at reise sig fra sit Sæde. Naar man undtager hiin Paafugletrone og de Juveler som Nadir Shach erobrede i Dehli, er vel neppe nogensteds saameget Guld, Sølv og Ædelstene til Skue som i Bayen af Tripelis Pallais. Disse Barbariets Tyranner vedblive at bobe sammen uden nogensinde igjen at give ud deraf. Soldaternes Lønning bestaaer ene og allene i hvad han kan stille; endog Prindsernes og Prindsessernes aarlige Revenner sammenbringer paa saadan Maade. Uagtet Fruentimrenes Slaverie nyde de en siden Forrettighed, som bestaaer der, at naar det sætte deres Tøfler udenfor Dørren af deres Værelse, kan hun forvægre sin Mand at komme ind til i Jngen Prindsesse tør forlade Palladset uden om Naten, da det saa skeer under en talrig Bedækning Soldater og Slaver; der bæres Fakler foran den et forfærdeligt Skraal forkynder deres Ankomst, og et Skye af arsmatisk Vellugt ledsager Toget. Det Mand folk som kun fra et Vindue henvendte et Blik paa et af Prindsesserne, vilde strax være dødsens. Jøvrig ere Fruentimrenes Liv her tillands saa lidet agtede, et en Fader, Ægtemand eller Broder, uden store Omstændigheder kan erholde Beyens Tilladelse til at ombringe sin Datter, Kone eller Søster.