Ribe Stifts Adresseaviser, 1836-04-22
Den hjertelige Tale, hvormed den Kongelige Kommissarius aabnede Stænderforsamlingen i Viborg, begyndte med disse skjønne Ord: "Ligesom Alle her ere forsamlede i eet Ærinde, saaledes feiler jeg vist ikke, naar jeg forudsætter, at de og alle ere forsamlede i eet Sind i fælleds Erkiendelse, fælleds Følelser, fælleds ForVed at udville Betydningen af denne store sætter. kongelige Gave, gjorde Kommissarius det klart, at Kongen, der sørgede saa vel for sit Folks Fremtid ved det, han gav, ikke sørgede mindre vel for samme ved ikke at gaae videre i sin Gave;" og viste derpaa, at Kjerlighed til Konge er nadskillelig fra Kjerlighed til Fædrelandet. Angaaende Sagernes Behandling i to fra hinanden afsondrede Raad for Rigets forskjellige Provindser yttre, de Kommissarius, at der maaskee er Jntet i den hele nye Jnstitution, hvorom Meningerne have været mere deelte; men erindrede blot i saa Henseende, hvorledes det er en almindelig erkjendt Sandhed, at forviklede og vigtige Sager finde en paalideligere Afgjørelse ved af underkastes gientagen Prøvelse af Mænd, afsondrede i flere Samfund, end om disse samme Mænd havde været samlede i eet Raad, at den Eensindighed og Overilelse, hvorfor man i dette sidste Tilfælde let kunde blive et Bytte, fjernes ved hiin Afsondring." Blandt Grundene, hvorfor Begyndelsen skeete med Forsamlingen i Roestilde, anførtes Nærheden ved Hovedstaden, der medførte en Lettelse i at erhverve alle de til Sagernes Overveielse fornødne Oplysninger, som nu kommer Forhandlingerne i begge Forsamlinger tilgode. Det er imidlertid ikke sagt, at den Følge hvori de to forskjellige Forsamlinger denne Gang ere sammenkaldte, stedse vil blive den samme. Det kan iøvrigt være ulige Mening underkastet, enten det skulde være Fortrin at have det første eller at have det sidste Ord. Men det Rette er, at ingen af Delene er et væsentligt Fortrin. Kongen vil ikke agte den en Mening meere eller mindre, eftersom den udtales først eller sidst." De Lovudkast, som fra Regjeringens Side bleve forelagte hiin først sammenkaldte Forsamling, ere allerede bekjendte af den om dens Forhandlinger udgaaede Tidende, paa to nær, som om føie Tid ogsaa ville blive forelagte. "De ville - hedder det - af hine Forhandlinger have erfaret, med hvilken Jndsigt og Ombyggelig hed Deres Forgængere have prøvet hine Lovudkast. Jeg holder mig overbeviist om, at De, ædle Medborgere, ikke ville staae tilbage, skjøndt det, der allerede er gjort, vist nok vil lette Arbeidet og forkorte den Tid, som dertikræves. Det vilde være en Fornærmelse, om jeg vilde forsøge paa at bevise, at en forfængelig Lyst til at omgjøre, hvad der er gjort, vilde være Dem ligesaa uværdig, ligesaa skadelig for Jnstitutionen som en blind Eftersnakken. Slige smaalige Hensyn kunne ikke komme frem i ædle og oplyste Siæle. Det staaer nu til Jyllands udvalgte Mænd, hvilke af de Bønner og Ønsker, som de øvrige Provindsers Udvalgte have frembaaret for Tronen, De ville gjøre til Deres, hvilke Tilføininger eller Forandringer De i saa Fald ville give Deres Forslag, hvilke nye Gienstande De ville anbefale til Kongens Opmærksomhed og Overveielse. Om sig selv og sit Forhold til Forsamlingen yttrede Kommissarius blandt andet: "Jeg tiltræder med Glæde og Frimodighed dette mit Kald; ja det Held, som jeg havde i det lige Ærinde, som jeg har bragt til Ende i Roeskilde, har endog største Deels bragt den Frygt til at vige, som da jeg der begyndte min Gierning, blandede sig med de lyse Udsigter." Henseende til den Forviisning, at Forsamlingen værdig vil fuldføre sit Hæderskald, yttrede Kommissarius til Slutning: "Ligesom denne Forviisning fylder mit Hierte med Glæde, saa kunde heller ingen Udsigt yde mig en større personlig Tilfredsstillelse, end den at see mit Navn knyttet til den hæderlige heldige Begyndelse af Provindsialstændernes Virksomhed, som har fundet Sted i Roeskilde og som - derom tvivler jeg ikke - vil finde Sted, i Viborg. Naar om nogen maaskee ikke lang Tid den Dom vil udtale sig, at mine Medborgere have overvurderet den Andeel, som de maatte tillægge mig i denne Hæder, og at det kun er trolig Opfyldelse af min ædle Konges Villie og oprigtig uforbeholden Tillid til et vel findet og oplyst Folk, hvorved jeg har medvirket noget til det lykkelige Udfald, saa vil det ei være andet end at bekræfte den Dom, som er min egen, og man levner mig dog den Roes, hvorpaa jeg sætter størst Priis, og som er den eneste, som jeg tør vendte at holde vedlige. (Hemp. A.)¬