Berlingske Tidende, 1836-05-13
Paris, den 3die Maj. – Da Deputerede-Kamret, aabnedes i Gaar til sædvanlig Tid, havde usædvanligt mange Medlemmer indfundet sig; man talte 350. Man forudsaae en Scene, og en saadan paafulgte ogsaa Grev Jaubert iilte op paa Talerstolen og erklærede, at han af nogle Colleger havde hørt det Ønske yttres, at Kongens Svar paa Præsidentens Lykønskningstale maatte vorde oplæst. Han selv forlangte desuden – her blev han afbrudt af en stærk Murren fra tiers parti og af Præsidentens Stemme, der forlangte Overgang til Dagens Orden. Men de Doctrinaire, Dumon, A. Giraud og Napoleon Duchatel raabte til Hr. Jau bert, at han kun skulde tale videre. Denne geraadede imidlertid i en Privat-Discussion med Præstdenten, der sad bag ved Talerstolen, af hvilken Discussion man dog intet hørte, da Kamret allerede var i fuld Allarm. Endelig lykkedes det Grev Jau bert at komme til Orde. "Mine Herrer, – sagde han - Paa Kamrets Omkostninger ere Præsidentens Tale til Kongen og dennes Svar blevne trykte og i Morges uddeelte blandt os. Vi have altsaa faaet officiel Efterretning om sammes Jndhold. Jkke destomindre ønsker jeg begges Oplæsning og især Oplæsningen af Præsidentens Tale, og det fordi den i Kamrets Navn er blevet rettet til Kongen. Hr. Dupin svarede, at han ogsaa i dette Tilfælde vilde rette sig efter Kamrets Ønske, men bemærkede dog, at det ikke var brugeligt, at forelæse Præsidentens Tale i Mødet, da samme ingenlunde indeholdt nogen Adresse fra Kamret til Kongen, idet der ikke forinden var blevet raadslaaet om dens Jndhold. Da betraadte Grev Jaubert atter Talerstolen. "Her – sagde han – kan ikke være Tale om, hvad der ellers har været brugeligt, da det Brugelige netop er tilsidesat af Præsidenten. Brugeligt var det hidindtil, ved slige Lejligheder at bringe Kongen saare hengivne Lykønskninger. Men Præsidenten har fundet sig foranlediget til, at fremføre et Slags Program over Kamrets Arbeider, og visse Hentydninger paa en Deel af Kamret, og derfor ønsker jeg da ogsaa, at give ham Lejlighed til højtideligt at fralægge sig den Mening, som man – vistnok mod hans Villie - har villet bringe ind i hans Tale."De Doctrinaire raabte bravo!" Det venstre Centrum murrede, og Præsidenten overdøvede Tumulten med det Udraab: "Denne Opreisning vil jeg sikkerlig ikke give dem – Nu begyndte de Murrende at klappe, og de Klappende at murre. Med Opmærksomhed, vedblev Hrr. Dupin maa De, til Bedste for Deres egen Værdighed, høre mit Svar. Det Optrin, man her har indledt, er et aldeles uparlamentariske. Aldrig har der mødt mig, som dog allerede ofte ved lignende Leiligheder har havt den Ære at tale til Kongen, Jnterpellation. Kamret har bestandig stolet paa, at dets Præsident vilde være fornuftig nok, til paa en passende Maade at indrette Lykønskningen. Saa ofte jeg har havt en af Kamret besluttet Adresse at foredrage Kongen, har jeg bestandig, om den nu indeholdt min Mening, eller stred mod samme, paa det ærbødigste oplæst den, og aldrig, naar Kongen havde svaret, tilladt mig den ringeste Kritik over slige Adresser. Men naar jeg, uden Kamrets foregaaende Beslutning, skjøndt i Kraft af min Function som Præsident, taler til Kongen, da anmasser jeg mig ikke, ved mine Ord at ville fremføre en Solidaritet af Kamret eller af en af dettes Deele. Præsidenten maa prise sig lykkelig, naar han under saadanne Omstændigheder kan tale til Kongen overeensstemmende med Aanden hos Kamrets Majoritet. Men om dette lykkes ham eller ej, kan han dog ikke drages til nogetsomhelst Ansvar for sine Ytringer. Mindst havde jeg iøvrigt ventet, ved denne Leilighed at blive krævet til Ansvar, da min, i Gaar til Kongen holdte Tale blev optaget saa særdeles godt. Og hvad vil man da have af mig Fralæggelsen af formeentlige Hentydninger, En Fralæggelse, Velan Honny soit qui mal y pense! Hentydningerne hidrøre kun fra dem, der finde dem, der lægge dem deri. Jeg staaer for højt til at jeg skulde tillade mig Personligheder. Kun Factionerne og de Factieuse har jeg angrebet, og jeg har under ethvert Navn, under enhver Skikkelse erklæret dem for forkastelige. Da jeg omtalte Kamret, fremhævede jeg kun Overeensstemmelsen af dets Anskuelser, med Kongens og gjorde opmærksom paa det Nyttige i vore legislative Arbeider." – Disse Yttringer ledsagedes bestandig af Tegn paa bifald eller Mishag, eftersom Kammer-Partiernes Medlemmer udtydede dem. Grev Jaubert greb den Udvei, at erklære, at han var fuldkommen tilfreds med den i Præsidentens Forklaring indeholdte Forsikkring, ikke at have villet angribe nogen Deel af Kamret, og at han intet Videre havde at indvende mod Overgangen til Dagens Orden. Men saaledes vilde Hr. Dupin ikke have sin Forklaring udtydet. Jeg maa dog vel selv bedst være istand til at udtyde min Forklaring - saaledes tog han atter Ordet – jeg har ikke i Sinde at spille den Svage. Jeg bliver tvertimod ved, hvad jeg har sagt. Vil Nogen føle sig truffet af mine Ord, saa er det desto værre for ham. Jeg vil ikke indrømme Noget." Nu begyndte ogsaa den yderste venstre Side at istemme bifaldet. Hr. Napoleon Duchatel vilde tale, men blev forhindret der af Præsidenten. Jmidlertid var det lykkedes Hr. Piscator, ogsaa en Doctrinair, at bestige Talerstolen, og han meente, det var paa Tiden, ved reglementaire Bestemmelser at sørge for, at Præsidenten ved slige Lejligheder nødtes til, kun at berøre det Almindelige, eller kun at turde tale efter Kamrets foregaaende Beraadslaaning. Dette var saameget nødvendigere, som denne Lejlighed ej var den første, ved hvilken saadan Dadel traf Præsidenten. Han ønskede derfor, at den til Reglementets Gjennemsyn nedsatte Commission ogsaa maatte beskjeftige sig med dette Punkt. J denne Anledning protesterede Hr. Dupin atter mod enhver vilkaarlig Udtydning af hans afgivne Forklaring, og gjentog, at han ikke tog eet Ord tilbage af hvad han havde sagt i Gaar. De Herrer Jollivet, Girand og N. Duchatel dadlede ham bittert herover, men formedelst den voxende Tumult kunde man ikke forstaae, rigtig hvad de sagde. Hr. Piscatory blev imidlertid urokkelig staaende paa Talerstolen og ivrede i samme Aand. Hr. Vatout, Kongens Bibliothekar, søgte derimod at forsvare Hr. Dupin. Endelig tog Hr. Guizot Ordet. Han ansaae det for tilfredsstillende, at Hr. Dupin ej vilde have hentydet paa nogen sær Deel af Kamret, og eiheller have talt til Kongen i Kamrets Navn. Efterat Hr. Dupin derpaa atter havde bedet Kamret, kun efter hans egne Ord at udtyde hans Ord, gil man under stor Larm og Tummel over til Dagens Orden.