Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1839-05-24
Naar vore Modstandere meget omstændeligen fortælle, at Bondestanden ved slige Leiligheder bringe flere Hundrede Menneskeer sammen (ved flere Hundrede kan man jo lige saa vel tænke sig 900 som 200) og holder Gilde for dem i 2 a 3 Dage, maae vi bemærke, at dette langt fra forholder sig saaledes. Vi skal derimod berette den rene Sandhed. Det kan skee, og det skeer saa vel paa Falster, saavel som i nogen af Danmarks øvrige Provindser, at en rig Mand, ved at holde hans Datters Bryllup, kan paa Grund af Familie-Forbindelser og andre Forhold, blive ligesom tvunget til at indbyde 100, ja maaskee 150 Mennesker. Det kan rigtignok ogsaa treffe, at en mindre rig Mand, kan, ved hans Datters Giftermaal ind i en talrig Familie, komme til at indbyde flere Personer, end han under andre Forhold og Omstændigheder vilde have gjort, men at dette er Almindeligt, modsige vi paa det bestemteste; ja dersom de ærede Herrer maatte blive befalede til at indgive specielle og nøiagtige Fortegnelser over de formeentlige Uordener og navngive de Skyldige, istedetfor deres iflæng henkastede Beskyldninger imod Bondestanden, da vilde man sikkerligen blive overbeviiste om, at samme neppe forholde sig som 1 til 100. Men det er en let Sag at faae en Mog til at see stor ud, naar man lader den see igjennem et Forstørrelsesglas, Forøvrigt skal der ellers staae et Sted i Bibelen: "Fortæl hverken Ven eller Uver Andres Levnet, uden det er dig Synd, og endda, aabenbar det ikke. Men overalt, mine høilærde Herrer. – om Bondestanden endog depenserede mere ved dens Bryllupper end den i Almindelighed giør, hvad gaaer det da Eder an Betaler ikke Bondestanden selv sine Forlystelser? - dertil være det sagt: At er der nogen Stand i Staten, der fortjener sit Brød, da er det vistnok Bondestanden. Men for dog om mueligt at bringe de ærede Herrer ud af det Vilderede hvori de befinde sig med Hensyn til Bondestanden i Bryllupper og Barselgilder, som de ansee for saa forfærdelig ødelæggende, kan vi forsikkre dem om, at det er Skik og Brug blandt Bondestanden, at alle de Jndbudne sende Hjelpetropper til den Mand der holder Gildet, af Hons, Æg, Smør, Ost og Mælk m. m.; – og skulde det just ikke saa rigtigt forslaae, saa erstatter man det Manglende ved en Gave til Bruden, som man kalder Brudegave. - Hvor er nu Ødelæggelsens Vederstyggelighed? – Jo det er sandt, Spillemanden, med Hensyn til at hans Salair er for hvit. - Deri er vel Jndsenderen for hans Vedkommende enig med de ærede Herrer, saasom han ikke dandser mere. – Men ellers, – naar han uforbeholdent skal sige sin Mening om denne vigtige Sag, da bliver den omtrent saaledes; Skulde der gives en saa ødsel Mand, at han gav Spillemanden mere end hans Formue taaler, og han derved blev nødt til at kaste sig i Armene paa Fattigvæsenet, saa havde han jo og igjen den Fornøielse at redde Spillemanden, derfra; – og saaledes forekommer det Jndsenderen, at der for det Offentlige ikke var stort hverken vundet eller tabt. Efterat endeligen de ærede Herrer ere ligesom blevne kjede af at tale i en alvorlig Tone, gaae de pludseligen over til Spøg og Munterhed, og holde saa at sige en lille Glædesfest eller et Gilde, men paa Sognefogder nes intelleetuelle Bekostning. Men førend vi indlade os paa at betale dette Gilde, tillader man sig at forudskikke et Par Ord, som staae i Bibelen, nemlig: "Medhvad Maal J maale, skal Eder igjen tilmaales. Man tilspørger da, – forstaaer sig i Spøg og Munterhed, – hver enkelt Sognefoged, om han veed hvad Diatribe, hvad Facta, hvad notorisk, og hvad Jnserat betyder. Disse høilærde Spørgsmaale bringer Jndsenderen til at tænke paa en gammel Skomager, som har boet i hans Egn, men forlængst er død. - Denne Mand, som havde lært en Smule Latin i hans yngere Aar, broutede forskrækkeligt af sin Lærdom; ja, han gjorde endog glatvæk Nar af de Andre Skomagere, fordi disse ikke vare saa lærde som han, især naar de uheldigviis kom til at nævne et eller andet fremmed Ord som hans Lærdhed meente de ikke forstod. Flux raabte han fuld af Medlidenhed og Naade: "Slige Ord forstaae J Andre Dosmerpander ikke Det er alene mod de ærede Herrers Angreb paa Bondestanden i Almindelighed at Jndsenderen drager til Feldts, han anseer sig, som Medlem af denne Stand, forpligtet til at tage en Stand i Forsvar, der saa ofte og det med fuldkommen Føie, er kaldet den "hæderlige: fordi noget nær Alle ere skaarne over een Kam, og forat fjerne den Skygge som uforskyldt er kastet paa den herværende Bondestands Moralitet, hvilken den Uindviede, fornemmeligen ved den Offentlighed Sagen har vunden, letteligen kunde falde paa at troe, staaer paa et mindre høit Trin her end i Danmarks øvrige Provindser. At tage Uordener i Forsvar, er derimod ingenlunde vor Hensigt, disse bør naturligviis modarbeides i Bondestanden saavel som i enhver anden Stand. Er det derfor sandt, hvad Hr. Consistorialraad Koch beretter, og vi betvivle aldeles ikke Rigtigheden heraf, at de 2de Sognefogder i Horbeløv og Falkersløv Sogne have anmodet deres Sjælesørger om at forfatte en Opfordring, til Sognefolkene, lig den Sognefogderne i Weggerløse og Idestrup have ladet udgaae, da kan det vel være, at Omstændighederne der have gjort overordentlige Forholdsregler fornødne, og vi have forsaavidt Jntet derimod at erindre, men beklageligt er det unægteligen, om den bibelske Forfatters Ord, naar han forsikkrer os om: "at dersom man oplærer den Unge om den Vei han skal gaae frem paa til Lyksalighed og Dyd, da, naar han bliver gammel, skal han ikke vige derfra, paa hine Steder have været saa lidet frugtbringende, at Forældre og Huusbonder have anseet det fornødent, at oprette Foreninger i det Store for at forhindre Ungdommens Fordærvelse ved den saakaldte overhaandtagende Forlystelsessyge. - Heller ikke vi ville uden høieste Nødvendighed oftere gribe Pennen i denne Sag, men endnu kuns til Slutningen, – ihukommende salig Snedorffs Ord: "at i China tager man det Gouverneuren meget ilde op, naar hans Provinds gjør Oprør. - bede den ærede Læser og ikke at ansee hvad vi her have sagt, for at være udsprungen af et hadefuldt Hjerte, men alene som et nødtvungent Forsvar, og da dette, som vi formene, er affattet i samme Tone som Angrebet, tør vi af et retfærdigt dømmende Publikum vente aldeles Frifindelse, hvormed Jndsenderen da paa sin Stands Vegne indlader denne Sag for Publikums Domstol og underskriver sig Mai 1839. En Beboer af Falster.