Viborger Samler, 1792-09-03
DEN Kongelige privilegerede VIBORGER SAMLER No. 36. TVENDE. AARGANG. Mandagen den 3die September. Fortsættelsen af No. 35. Det var besynderligt, at jeg blev saa ganske ligegyldig i det, som jeg vidste, thi det var mig lidet magt paaliggende, om det var sandt eller falsk, nyttig eller ubrugelig; jeg var som den Authors Skrift, der har villet vise sin meget Læsning, thi jeg indeholdt i mig alt hvad der var tænkt, men selv tænkte jeg intet; jeg sagde alt hvad der var bleven sagt for mig, men jeg sagde intet. Jmidlertid forekom mig denne Tilstand meget bedre og taaleligere end den foregaaende. Det er fast utroeligt, hvad for en Mængde lærd Tøi jeg kunde sammensmøre om enhver Ting, som faldt mig ind; denne Miskmask behagede mig for sin Mængdes Skyld, og det fortrød mig ikke lidet, at jeg alt for snart kom til en Eske fuld af Piller, som hedde Skarn Piller, og hvoraf jeg, efter Apothekerens Raad, nedsank kun en eneste, som feiede mig saaledes ud, at jeg i mine Dage aldrig glemmer det; thi alt det Skarn, som et Menneske, der har Fald=Syge, nogensinde har havt hos sig, var hverken i Qualite, eller i Mængde at ligne med det, som jeg blev qvit. Jmidlertid befandt jeg mig strax derpaa i en Middel-Tilstand, som var mig behagelig, indtil nogle Meeninger og lærde Sager, som jeg hidtil meget havde efterhengt, men som ved bemeldte Udtømmelse ulykkeligviis gik bort tilligemed. Nu begyndte jeg først at anmærke, at man her ikke maatte smaae eller probere alt hvad forekom. Jeg saae en Elixir mod Egenkierlighed; men for alle Verdens Liggendefæe vilde jeg ikke have taget noget deraf, min Apotheker roeste det vel meget for mig og forsikrede mig ganske troehiertig, at, naar den og fuldkommelig gjorde sin Virkning, skulle jeg dog ikke blive slettere, end jeg desuden var, men at den kun kunde betage mig den Meening, at jeg var bedre; men jeg sagde ham, at jeg vilde beholde denne Meening, efterdi den var den bedste, som kunde underholdes om mig. Da han ikke kunde overtale mig dertil, gjorde han sig Umage for ved sin sladderagtige Veltalenhed at anprise mig nogle af hans Lægemidler: Dersom De har en kivagtig Kone, sagde han, saa vil jeg recommendere Dem disse Mundkager, som han viiste mig, hvilket skal være af den selv samme Composition, som den, hvormed Munden blev stoppet paa Dragen i Babel; den bidskeste Qvinde, som tager en af dem i Munden, vil ikke meere kunne faae Tænderne igien fra hverandre. Jeg spurgte, om der vare mange, som forlangede disse Mundkager, og han soer paa, at der vare otte Dage vel et halvhundrede Mennesker, som spurgte derefter, og at de maatte være et naturlig Huusmiddel; men heraf vilde jeg bevise ham, at de duede intet, efterdi der i den heele Stad, saa længe Menneskeer kan huske, ikke havde været en stum Kone. Endelig tilstod han mig oprigtig, hvorudi Feilen laae, nemlig, at Kagerne intet virkede, naar man ikke i det mindste holdte dem et Qvarteer i en tillukket Mund, at de første kunde smelte, og det lod sig høre hvad han sagde, at Patienterne ikke holdte dem saa længe. Han gav mig en meget stor Flaske med en Essentz, hvorpaa stod skrevet: for intet. Jeg kunde ikke bare mig for at lee, og sagde ham, at han havde handlet meget ubetænksom, i det han havde tillavet saa stor en Forraad af dette Medicament; thi, sagde jeg, da det hielper for Jntet, saa vil og ingen bruge det, han svarede smilende, jeg skulle kun troe ham, dersom han ikke havde dette Middel, vilde han blive en fattig Mand, og dette eene var ham mere værd, end hans heele Apotheke; jeg syntes at finde dette utroeligt, men det var dog virkelig saa; thi, medens jeg var tilstæde, blev den største Deel af hans Forraad solgt og man forlangede det under det Navn af Universal-Essenz; jeg spurgte, hvorledes dette overeensstemmede med hans Opskrift, han svarede, at han kunde ikke derfor, hvorledes man fandt for godt at kalde Medicamenter i Staden, han gav dem det Navn, som tilkom dem efter deres Egenskab, og under dette Navn havde han af Begyndelsen givet Folk denne Essentz, som blot af Forsigtighed pleiede at medicinere, naar dem fattedes intet; disse havde Tid efter anden gjort den berømt under Navn af et Universal, og under dette Navn blev det nu bestandig forlangt. Han forsikrede mig tillige, at de i de offentlige Tidender anpriiste Universal-Medicamenter vare intet andet end Efterabelse af hans, og at der dog virkelig ikke var noget af dette alt saa Universel mod Jntet, at det kunde giøre hans Essentz Rangen stridig. Men her faldt han i en Jver over Nærings Misundelse, der gjorde ham saa snaksom, at jeg havde anpriist ham en af hans Mund kager, dersom han i denne Tilstand havde været i Stand til at holde den et Qvarteer i Munden. (Mere følger.)¬