Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-12-18
Johan Heinrich Pestalozzi blev født den 12te Januar 1746 i Zürich, hvor hans Fader var Læge og hørte til en anseet Familie. Desværre mistede han allerede sin Fader i sit 6te Aar, hvorved hans Moder blev nødt til at indskrænke sig meget; dog havde hun saameget tilovers, at hun kunde give sin Heinrich og sine to andre Børn en hensigtsmæssig, eller, som man kalder det, en god Opdragelse. Heinrich blev sendt i Zürich "Stadtschule, der lignede alle andre Stadtschulen paa den Tid det vil sige, den var slet. J Skolen gik det ham ikke synderlig godt, hans Lærere vare ikke altid tilfredse med ham, den mechaniske Underviisning kjedede ham, kun enkelte Fag og enkelte Gjenstande interesserede ham, og navnlig saadanne, som tiltalte hans Phantasie og Følelse; og hans altfor store Godmodighed blev ofte misbrugt af hans Skolekammerater. Kort, fra hans Skoleaar var der Jntet som udmærkede ham, og hvoraf der lod sig slutte, at han engang vilde blive en stor og usædvanlig Mand. Kun en stor Egenskab traadte allerede tidlig frem hos ham, nemlig en ubetinget Sandhedsskjærlighed; han forstod slet ikke at forstille sig, han talte altid Sandhed, selv der, hvor dette var ham til Skade. Men da han med denne herlige Egenskab forbandt en dykNatursands, Sands for det Simple, det Naturlige og Ukonstlede, saa besad han de Anlæg og de Egenskaber, der sætte os istand til at udfinde det Sande i Tingen og i de menneskelige Tilstande; thi det sandhedskjærlige Menneske opdager og seer Sandheden; denne skjuler sig derimod for den Falske. Heinrich Pestalozzi besad tillige et særdeles dybt Gemyt, der blev vakt og befrugtet ved en levende og inderlig Religiøsitet i Huset hos hans Bedstefader, der var Præst i Landsbyen Höng, ikke lang fra Zürich. Da Pestalozzi voxte til, blev han først bestemt til *) Da Hundredaarsdagen efter denne store Menneskevens og Lærers Fødsel er saa nær forhaanden, og denne Dag over en stor Deel af Europa, navnlig ogsaa paa nogle Steder i Danmark, vil blive feiret som hans Mindefest, torde en Skizze af hans Liv, som vi her tillade os at meddele efter Frøllunds i disse Dage udkomne Dansk Folkekalender for 1846, ikke være vore Læsere uvelkommen. Præst, og studerede Theologien; senere lagde han sig og efter Jura og tilendebragte dette Studium. Men Forsynet, som holder Alles Skjæbne i sin Haand, og fører Alt til det Bedste, havde bestemt hans Plads et andet Sted end i Retssalen eller paa Dommerbænken. En dyb og inderlig Folelse for sine Medmenneskers Vel var Grundtrækket eller Grundtonen i Pestalozzis Characteer; denne Følelse var det ogsaa der havde ladet ham vælge Retstudiet, idet han havde haabet omsider at kunne vinde en ophøiet Plads i Fødelandet, hvorfra han kunde virke i viid Omkreds for sine lidende, sine uvidende og fattige Medbrødre. Aarsagerne eller dog Hovedaarsagerne til de lavere Classers Elendighed troede han at finde i Statsforvaltningen, og denne angreb han derfor ogsaa i adskillige Smaaskrifter, som dog kun ere lidet bekjendte, men ikke destomindre skulle have skaffet ham adskillige mægtige Uvenner. Hans inderlige og levende Følelse for Medmenneskers Nød drog ham hen til den elendigste Classe af Folket, der desværre saa ofte udelukkes fra Livets bedste Goder; han rørtes inderlig over at see denne store Masses Elendighed, at see den lide under allehaande Tryk, under Raahedens og Lastens Aag. Han grundede og grundede videre og videre over, hvorledes al denne Elendighed bedst maatte kunne afhielpes, og hvorledes han bedst kunde bidrage dertil. Efter aarlang Overveielse kom han til det Resultat, at det Maal, han først havde sat sig, den Vei, han først havde bestemt at vandre, laae for langt borte; men at det eneste og bedste Middel til at skaffe Lindring for den store Elendighed, der saa haardt saarede hans medlidende Hjerte, vilde være det, at virke for en bedre Underviisning og Opdragelse af Ungdommen, især de lavere og fattigere Classers Børn. Om Underviisningsvæsenets slette Tilstand paa den Tid har man blandt andet følgende mærkelige Yttring af Pestalozzi. "Saavidt som jeg kjendte det, forekom det mig som et stort Huus, hvis øverste Stokværk vel straalede i høi og fuldendt Kunst, men kun var beboet af faa Mennesker. J det midterste boede allerede flere, men det manglede paa Trapper, af hvilke man paa menneskelig Viis kunde stige i Veiret, i den tredie derimod boede en tallos Menneskeskare, der havde fuldkommen samme Ret til Solens Skin og den sunde Luft, som de, der boede høiere oppe; men disse bleve ei alene overladte til sig selv i væmmelige mørke Huller, men man udstak endog med Magt deres Øine, naar de blot vovede at reise Hovedet for at skue op mod Glandsen i den øverste Etage." Og paa eengang, hurtig som et Lyn, fastnede sig da den Tanke i hans Sjæl: "Jeg vil blive Skolemester, jeg vil blive Fattigbørns Lærer og Opdrager." - Han fortæller selv leilighedsviis om denne Forandring i sit Jndre, at det var ham som en Røst sagde til ham: du skal; til denne føiede sig endnu en anden du kan og nu tilføiede han selv: jeg vil. – Og han har holdt sit Ord, holdt det med Dygtighed, Jver og Troskab til over sit 80de Aar; - han blev en Skolemester for hele Verden. Denne sin Livsplan, som Pestalozzi aldrig sveg, fattede han i en Alder af kun lidet over 20 Aar; og besluttede at realisere den ved at anlægge en Opdragelsesanstalt for fattige Børn. Med Hensyn til et saadant Anlæg, da var det ham snart klart, at dette maatte skee ikke i en Kjøbstad, men paa Landet. Paa Landet, meente han, maatte Børnene opdrages, om de skulde blive sunde paa Sjæl og Legeme; de skulde tidlig tage Deel i landlige Beskjæftigelser, og overhovedet vænnes til Arbeidsomhed og nyttig practisk Virksomhed, samt tillige dannes paa simpel og naturmæssig Maade. Til den Ende kjøbte han et stort Stykke Engjord i Nærheden af Lanzberg, i Canton Aargau, og lagde derved Grunden til et Gods, som han kaldte Neuhof. Tillige giftede han sig med en Vens Søster, ved Navn Anna Schultheis. Hans første Bestræbelser gik her ud paa at gjøre Jorden indbringende, for derved at vinde Midler til at realisere sin Plan; men hans Forsøg mislykkedes. Desuagtet oprettede han i Aaret 1775, med bifald og Understøttelse af sin ædle Kone, en Fattigskole paa Godset. Efter hans Plan skulde fattige Børn der erholde Underviisning, Huusly, Klæde og Føde imod at betale dette med Arbeide. Anstalten talte snart 50 Børn, og Bidrag indløb fra forskjellige Steder. Og her blandt denne Hol af fattige Børn uddannede Pestalozzi sig til Lærer og Opdrager. Ethvert Barn, som var istand dertil, maatte deeltage i Agerdyrkning og passende Haandarbeider, Underviisningen drev han ved Siden af Haandarbeidet. Med Forbauselse bemærkede han, hvorlidet de vare istand, til at bruge deres Sandser, hvorledes de vandrede med aabne Øren og Øine uden dog at høre og see, og hvor slet de talte: derfor lagde han allerede da meere Vægt paa Sandsernes Udvikling, paa at lære dem at see og høre, samt tale rigtig, end paa Læsning og Skrivning. Men Følgerne af hans store Anstrængelse og Flid, svarede desværre ikke til hans Forventninger; Forældrene fremkom med uforskammede Fordringer, som han at Mangel paa pecuniaire Hjælpemidler ikke kunde tilfredsstille. Børnene løb deres Vei, han kom i Gjæld, maatte ophæve Skolen, ja endog bortforpagte Godset. Han vil hjælpe Andre og kan ikke hjælpe sig selv, sagde Spotterne; - dog fortvivlede Pestalozzi ikke. Midt under denne Kamp, med Haan udenfra og Nød hjemme, samlede han sine mangfoldige og med skarpsindigt Blik gjorte Erfaringer over Elendighedens Kilder i de lavere Stænder og fremsatte dem i en Folkeroman, som han kaldte Lienhard (Leonhard) og Gertrud, og som udkom i Aaret 1781. Dette Skrift, hvorom Pestalozzi selv siger i Fortalen dertil, "at det er et Forsøg paa at sige Folket nogle for det vigtige Sandheder, paa en saadan Maade, at de kunne trænge ind baade i Forstanden og Hjertet, indeholder en Mængde herlige, sande, dybe og gribende Skildringer, der ere sammenknyttede ved en historisk Traad og vidne ligemeget om hans ædle Hjerte, som om hans dybe Jndsigt og storartede Planer. Det vandt almindeligt Bifald og skaffede ham baade en udbredt Agtelse og flere Gaver i Penge, ja endog meget fordeelagtige Tilbud fra flere Steder; men Pestalozzi foretrak at blive paa Neuhof, og her skrev han 1782 sin anden Folkebog: Christopher og Else. Hans Armod var da saa stor, at han ikke kunde kjøbe Papir, men maatte benytte Marginerne og de hvide Blade i gamle Bøger til at skrive paa. Tid efter anden udgav han nu flere Skrifter, som f. Ex. hans Forskninger over Naturens Gang i Menneskeslæg, tens Udvikling.