Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-01-04
J Foraaret tidlig henvendte han sig til Sogneforstanderskabet om Veiens Flytning; men det fandt ligesaa liden Grund til dens Flytning dengang som nu. Det har endog paa Opfordring meddeelt mig Attest paa, at det ingen Grund finder, Politimesteren har, saavidt jeg jeg veed, heller ikke billiget hans Paastand, Godsinspecteuren ikke heller; hvorvidt vort høie Herskab billiger det, veed jeg ikke ret. Men dog vil jeg først fremstille Sagen for Publicums Dom, overeensstemmende med Sandheden, før jeg modtager eller faaer nogen Dom af Retten, som jeg dog haaber, tager meere Hensyn til, om der er gyldig Grund til Veiens Omflytning, end som paa Sogne fogdens lidenskabelige Hevnlyst. Veien vilde desuden efter Sandsynlighed have været lagt der ved Udskiftningen hvor den nu ligger, havde Foden paa Høien ikke rakt saa nær til Huset, at der ikke kunde kjøres, men som jeg bortkjørte, desuden er Veien yderst lidet befaret, uden af Møllegjæsterne. Denne Vei er endda ikke den eneste Ulykke, der er skaffet mig paa Halsen. Jeg er saa uheldig, at jeg paa min Lod, der knap indeholder 2 1/2 Tde. Land, som Sognefogden nu vil have gjennemskaaret med nye Veie, for at gjøre den endnu mindre, ikke er istand til at faae Vand. Jeg har nu gravet 3 Brønde, uden at erholde en Draabe Vand i nogen af dem; min Nabo, en Huusmand tæt ved, har heller Jntet; derimod har titnævnte Hans Friis tæt inde paa sin Lod, ved Veien og Ledet ind til min Lod, en Park, eller maaskee rettere, en fra Urtiden dannet Mose, som jeg for faa Aar siden var ham behielpelig med i to Dage at udgrave og rense, mod at jeg fik fri Adgang til Vandet, som jeg, saa at sige, uden at krumme et Græsstraae kunde afhente; men dengang kaldtes vi gode Venner. Nu derimod har den gode Hans ogsaa nægtet mig det, nu maa jeg nøies med at see Vandet, uden at turde lædske mig paa det, saa at man med Rette kan sige: han under os ikke en Vands drik, om vi endog selv vil hente den, skjøndt det er langt fra at der er Trang for Vand for ham. Publicum skal forresten ikke troe saa slet om Manden, at det er ene mig han vil udspye al sin Galde paa, foruden at han har viist det paa flere Steder og Leiligheder, saa t. Ex. var der ved Overslaget over sidste Aars Veiarbeide maaskee begaaet lidt Feil fra Sogneforstanderskabets Side, hvorved der reistes lidt Tvivl og Tvist mellem nogle af Sognemændene og Forstanderskabet, der havde til Følge, at Nogle af Førstnævnte, tilligemed Andre, som Sognefogden havde forglemt at tilsige, ikke mødte den bestemte Dag ved Grøvtegravning; da de ikke senere fik Bud, saa, for at deres Arbeide ikke skulde ligge efter deres, der havde gravet, saa grode uden videre Tilsigelse, og forsynede hver sit Veistykke med hvad dertil hørte; men da disse Mænd ikke alene havde forsyndet dem mod Sognefogdens Magt og Ære, men og mod Veifforordningen, saa havde de jo fortjent Straf, som denne vor gode Sognefoged, efter hvad man hørte og han selv yttrede ved Kirken, for de stakkels Syndere, hvor de dog vare strax rede til at undskylde dem med tidligere Lydighed og at det var ikke af Strid, men hvad hialp det? Beslutningen var taget, Sagen blev af Sognefogden indstillet til Overøvrigheden, dog uden at nævne sin egen Efterladenhed ved Opsynet, der kom tilbage til Politimesteren, Hr. Cancelliraad Aggerup, med Beskeed: de skulde mulcteres. Denne, som vidste der er braadne Potter i alle Lande, kjendte ogsaa Sognefogdens temmelig mange svage Sider som Sognefoged, hvorfor han beordrede ham at tilsige de de Anklagede at møde paa Arbeidstedet, hvor han vilde tage hele Veien i Øiesyn. Der mødtes; men da Politimesteren og Sognefogden kom først, og deres Veiparter befandtes ligesaa gode som de Andres, som nok kunde være Tilfældet, da de forrettede Veiarbeidet uden Opsigt, hvad Kjørslerne angik, saa frikiendte Politimesteren dem for Mulct, og beordrede Sognefogden at forkynde de Paagjældende: at de vare frie, saa at den samme Mund, der udtalte Fordømmelsesdom, maatte erklære: der findes ingen Skyld hos Eder. Undskyld, ærede Hr. Redacteur, og undskyld, ærede Publicum, jeg sladdrer, thi Folk sladdre om mig, t. Ex. har en Sladdrer fortalt for mit Herskab, at siden jeg kjøbte mig nogen Eiendom for faa Aar siden, gjødsker jeg ikke min Fæstejord, men kjører al Gjødsken paa Eiendommen; hvilket er ogsaa en Logn fra Sladdrerens Side og et Udspy af hans Giftgalde. Dersom det var Sognefogden fulgte Alt sit efter den strænge Retfærdighed, vilde der undskyldes; men det faaer han ikke Skyld for. Veien i hans egen Mark, som er en Deel af den omtvistede Vei, har han kun lagt af paa en 4 a 5 Al. Bredde, skjøndt Veiforordningen bestemmer, at ingen Vei maa pløies nærmere end 8 Al., under Mulct; men det gaaer med dette som da jeg berørte Helligdagsforordningen paa Thinget, da svarede han: han vidste ikke af, der var nogen Helligdagsforordning til. Heller ikke i andre Henseender er han saa stræng over sig selv, for 2 a 3 Aar siden var han Sogneforstanderskabet, hvoraf han selv var Medlem, behjælpelig med at faae afstraffet nogle Personer her i Sognet, der befattede sig med utilladelig Udsalg og Udskjænkning af Brændeviin, og dog tillod han sig selv, ved en hos ham afholdt Auction, deels ved Andre og deels ved sine Egnes Hjælp, at holde Udsalg af Brændeviin og slige stærke Drikkevare, endog til ud paa Natten, der nær kunde bragt en Ulykke med sig, idet Flere vare i temmelig Grad beskjænkede; Een faldt endog omkuld paa Hjemveien, og kun ved Andres Hjælp blev funden og bragt hjem. Ved sidste Sammenkaldelse af det værnepligtige Mandskab her i Sognet, ved nye Lægdsrullers Forfattelse, havde han og foranstaltet, eller ved sine Egne ladet foranstalte, Udsalg af slige stærke Drikke, hvorfor man vel turde antage, at han, saa godt som nogen Anden, maatte være hjemfalden til Straf, og mulig i høiere Grad. Hvorfor Sogneforstanderskabet saae igjennem Fingre med ham, var dog værd at vide, eller hvorledes den saa strænge Sognefoged kunde begaae en saadan Dumhed, at overtræde Politianordningerne. Ravnsby Mølle, den 12te Decbr. 1846. Rasmus Raahauge.