Københavns Adresseavis, 1773-09-01
Høsten. (ndsendt.) Høsten kommer. Hvo vil ikke takke! Landmanden lov synger den Høyeste, og hans Taksigelse lyder af hans skiærpede Lee. Aaret har vel allerede høytidelig holdt sin længste Dag, og needsynker sig til Vinteren; men dets rige Frugt pryder endnu Marken, og lokker os til med Glæde at gaae de rige Velsignelser i Møde. Skue, føel og syng! det er Naturens Raab. Lyksalig den, som kan skuende føle, følende synge, syngende nyde, hans Siæl er møden til at tage mod Velgierninger, at skiønne derpaa og prise Skaberen. Snart vil de nogne Marker vinke af os der, hvor de kornrige Agre og de blomurende Enge nu kalder os til Beundring og Priis. - Hvor blev Nattergalen, den muntrer os ikke meere med sine henrykkende Slag. Den eenrøstede Kukkuk tier, og Lærken, som er skræmmet fra Sædemar, kerne, lader nu ikke meere høre sine liflige Melodier, den hold rer kun i afbrudte Sange, den stiger ikke meer i det Høye, hvor den tilforn kaldede vore Tanker til Himlen. Den svæver ikkun hen over Axene, ligesom den syntes mismodig over dem, Leen havde omkastet. Der er nu kun faa Uger, til, og de mørke Nætter begynde, da er det behagelige Tusmørke forsvunden, som gjorde Sommer=Natten behagelig, og fostrede Tanker op i den Eensommes Bryst: Tanker, helliget Dyden og Himlen. - Saaledes moednes den Unge til Alderdommens Høst. Uformærkt lever han sin længste Dag, uformærkt naaer han Haabets høyeste Trin Han seer paa Biergets Spidse, de synkende Stier for sig at ende sig i en ubegrændset Dal. Snart skal han høste, snart skal han samle sin Forraad, sin ævige Forraad, O maatte dog Høsten, ønsker han, være velsignet for mig, som den er velsignet for Landmanden. - Med den hvæssede Lee i Haanden forventer Meyeren den kornmoedne Dag, der skal belønne hans Fliid og opfylde hans Haab. Den er kommen, og nu staaer han ved Enden af sin Ager, giør sin Bøn, og omkaster de første Straae. Ved hans Side staaer den brune Bondepige med hendes Rive, og Meye rens Søn, som skal binde Kornet i Næger; begge see til hverandre med Smiil, som forkynder Glæde; begge begynde deres Arbeyde med Munterhed og Sang. Hvo er gladere end Landmanden, som Haabet skienker Alt? Ingen Sorg, ingen Frygt foruroliger hans Hierte. Han finder sin Lyksalighed i det Nærværende, og drømmer ikke om anden Lykke, end den han besidder. Jkkun da, naar Storm vindene tuder fra Norden, det rasende Uveyr opstiger, og Skyen nedskyller sine Forraade i stærke Pladsregne, ikkun da er han bekymret. Længe har han vel med en prophetisk Aand forud seet det bedrøvelige Veyrligt i Calenderen, eller spaaet det af Vinden Gang, eller af de første Dage i nye Maane. Han seer det komme, han seer Vandfloder ned saae Sæden, og heele Bække at overskylle Engene. StrandJuglene flyre over hans Hoved og høyt i Luften skriger Maagen, og saa længe lover han sig ikke noget roligt VeyrSkylregne følge paa hverandre. Hele Naturen græder, og bedrøvet grædet han med den. Dog, hvo fordrister sig til at klage, (saa straffer han sig selv, thi han frygter og tilbeder i en hellig Eenfoldighed den Magt, som har Veyr liget i sin Haand) hvo tør knurre, siger han, og hvad Ret har Mennesket hertil, hvo veed, hvad Hensigter Skaberen, har, som er Godheden selv, og da vi ikke kiende dem alle hvo vilde da vel dadle hans Gierninger, – Men see hvor Sorg og Suk og Graad paa een Gang flyg er af hans Bryst, Nye Maane er kommen igien, og bringer den glade Forandring med sig, som opliver den Mismodige, og skienker ham de forventende Dage til den gladeste Høst. Nye Vinde giennemblæser Luften, opreyser det omfaldne Korn, og ved Hielp af Solens uafbrudte Straaler bringer den halvmoedne Sæd til fuldkommen Modenhed. Høsten vinker paa nye, smiller den udvandrende Landmand dobbelt Vilsignelse i Møde, og Meyerne tage for anden Gang den bort slengte Lee med en forrig Glæde need igien af Væggen. Man roeste nu Nattergalens Sang for mig, og Lærkens Triller! - Jeg hører de tvenende Leer og glemmer de øvrige Naturens Yndigheder. Af dens hvessen de Eng gienlyder Velsignelser, og de muntre Sysler paa Agerne, forkynder bedre Tider. Nyd og lev er Naturens Velklang, og overalt hører mit Øre ikke andet. Jeg haster den velsignede Aften til Dalen, for at heelse de trætte Høstfolk. Trætte, og, hvor muntre finder jeg dem ikke! J Sang og Spøg bestaaer deres Hvile, og fra Eng til Eng gienlyder de uskyldigste Fornøyelser. - O J Lykkelige, tænker jeg, J som ikke kiender til Livers selvgjorte Plager, som Gremmelse over Unødvendigheder ikke nedtrykker, og ikke føler anden Glæde end den Naturen tilbyder. Hvad Fordeele har den Rige i Staden for eder, Af hans Overflødigheder høster han Uroe og Væmmelse, og hans samlede Forraad er Bekymringer. J sover trygt paa haardeste Leye, og vederqvæger eder ved Maadeligheds Bord. Flittighed og lette Forretninger spinder eders Livstraad. Ved Rokken og Teenen avles Sundheden, og ved eders idelige Geskiæfte paa Marken og i Huuset, voxer, den op til den graae Alder. Hvor lyksalig lever J ikke eders Brød vædes med Ansigtets Sveed, men desmindre ere eders Bekymringer; en velsigned Høst bortjager dem alle. Naar Fyrster ikke skulle finde sig lyksalige ved Besiddelsen af heele Verdens Skatte, saa ere J fornøyede og glade ved eders ringe Eiendomme. Og hvorfore J kiende ikke den Byrde, der er i at eye meget. I behøve kun lidt, derfor er eders Mangler kun faae. Kiendte de Store i Verden eders Fordele, og kunde føle de Vellyster Naturen med saa velvillig en Haand tilbyder eder; J skulde misundt nyde den, misundt skulle hver Dag blive eder. Deylig er en velsigned Overflødighed af timelig Gods; men endnu deyligere er det at kunde sige: Dette Lidet som jeg har, er Underholdning nok for mig og mine; det voxte under mine Hænders Arbeyde, og hver Gang det voxende tog til, saae jeg, at Gud velsigner en ufortrøden Lyst, og belønner en from Nøysomhed. Møysomt trækker nu de vrindskende Heste den belæssede Vogn hen over Agren; knarrende kommer den til Korn Laden, hvor den Sorgfrie Ungdom er fordeelt at modtage de unge, Næger, og nu er Vognen aflæsset og de vældige Heste fare igjen munter af med den ud paa Marken. Laden modtager sin Forraad, og udbreder en frisk Lugt rundt omkring; En Lugt der overgaaer Rosers, og henrykker meere end de fiine Dunster af de kunstige Blomster=Beede. Saaledes fuldendes Dagen i uskyldig Glæde. Skaren kommer syngende hiem af Marken og den heele Egn lyder af Glæde. Hvor lykkelige ere vi, mine Brødre, siger den ærværdige og skiønsomme Bonde, som sidder neden under Bakken, omringet af de andre Bønder; kiendt af faa, blive vi elskede af alle Fornuftige; mangen een ønsker at være saa lyksalig som vi; thi vi kan virkelig være det. Et godt Hierte og en arbeydsom Haand samler Velsignelser under Landmandens Tag, og bereeder ham Paradiis blandt Torne. Nu i denne Aftenstund sidde vi her roelige og ubekymrede; Gud i Himlen har skienket os en riig Høst, og givet os den Naade til at samle den i vor 1 Lade, Er ikke denne Aftenstund dobbelt herlig. See Maanen smiller af os, ligesom den følede til vor Glæde, og tog Deel deri. O kommer mine Venner, og lader os høytideligholde den beste af Aarets Tider, Kommer og lader os takke den kiærlige Gud, som har velsignet den saa for os! - Her afbrød den Gamle sin Tale, Taare neder llede af hans Kinder, og jeg blev rørt ved et Syn, der overgaaer Triumpher og de prægtigste Seye=Tøge. Jeg forføyede mig til Lunden, og sadte mig under den skyggefulde Bøg; Alting var helligt og stille. Med et agtsomt Øre, et aabent Øye og et følende Hierte, var jeg Vidne til de behageligste Afvexlinger i Naturens Rige. Hidset aandede Vester=Vinden, og en sagte Raslen lod sig høre imellem Træernes Toppe. Her malede Naturen et Landskab for mig, som, jo meere Solen dalede, jo meere det fordoblede sine Skiønheder. Træerne kastede deres Skygge meere end Tusinde Alen længere end de vare henover Dalen; og paa den stille Søe seglede dobbelte Svaner, hvoraf den ene dog kun var en Skygge af den anden. Neden ved Anen og oplad med Skoven græssede Qvæget; noget længere borte i Dalen havde de muntre Malkepiger, forsamlet sig, dandsede og sang om Sommeren og om Hø steen, imedens den skalkagtige Bondedreng saa bag Bakken og spillede deres Sang efter paa sin Skalmeye; en fri Uskyldighed herskede imellem dem, og under denne overøste de hverandre med de deyligste Mark=Blomster. Hvilket Liv fører Landlevnet ikke med sig. Endnu havde Luftens Sangere ikke ophørt med deres Concerter, de synge allene i mildere Toner, skulde de ikke love Høstens Herre, som de priisede Vaarens, hidset hørte jeg endnu Bogfinken slaae mellem de tætte Løv, hvor den dalende Søel spredede sit sidste Guld; hidset sad Lærken langt borte i Sletten, og qvidrede saa sagte sine Sommer=Melodier; her sang Jrisken og Stillitzen og kap paa de lave Buske, og vilde efterabe Virtussen i Engen. Vaktelen slemmede nu først sin Sang blandt Kornstuppene; Drosselen fløytede; SkovDuen kurrede; Rørdrummen lod langt borte høre sine stærke Bastoner, og den lille Giersmut saa hidset paa Hy den Busken, og med fine fladdrende Toner lod høre sit musicalske Genie. Men hvo kan anmerke alle Naturens Yndigheder, de lade sig bedre føle, og hvo kan føle dem uden tillige at kiende Almagt og Viisdom og Kierlighed, Den fornuftige Eftertanke opstiger paa Skumringens Vinger, nærmer sig med en hellig Gysen Guddommens Troe, og ti beder den Algode, som gav os et Hierte til at føle; et Hierte til at elske hans ubegribelige Kierlighed; og hvad som meere er, et Hierte skabt for Himlen, og til evig at love ham. O! Glæde! allerede nu lyder vore al varlige Toner i Himlen, da, naar vor Sang er redelig og hengiven og fuld af Taknemmelighed; da, min Narcissa, naar du og jeg med lige opløftende Hierter, besynger Naturens Velsignelser, Dyden Yndigheder, Siælens Adel, og Skaberens Godheder, En Strøm af Følelser løb ved disse Billeder igiennem mit Hierte. Jeg ønskede mig Evigheden. Hvo vilde ikke gierne evig love Guddommen, evig ære sine Venner, og dig min Narcissa, og Dyden? Men fra saa høye Fornemmelser henriver Strømmen mig endnu til andre. Maaled er endnu ikke opnaaed. Hidset, hidset, hvor Englene tiene den Allerfuldkomneste, der vinke de skiønne Tider af os, der prange de evige Foraare, der er Høsten, riig paa Sallighed, paa overflødig Glæde. Hidset - o! naar forlader Siælen sin jordiske Hytte, naar opsvinger den sig med alle sine Ønsker fra Jorden, naar skal den triumphere blandt Engler, naar skal den evig leve? – naar maaskee om et Øyeblik. Kunstig Maade at forfærdige Vox.