Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-06-05
Falsters Lollands. Tidence. Stift Fredagen den 5 Junii. No 65. Er det en uomtvistelig Sandhed, at Dagspressen, (Journalistiken) ikke alene bør være Organet forden offentlige Stemme, for den Almeenaand, der rører sig hos Folket, men tillige bør lede denne, da kan det ikke undre Nogen, hvor liden Andeel han end selv tager i det Liv, der rører sig omkring ham, at Landets bedste og dygtigste Mænd jevnligen beskjæftige sig med hvorledes Pressen rygter sit vigtige Kald, og hvorledes de betingelser ere, under hvilke den virker; men hvad der vistnok har maattet undre Enhver, er at see den ringe Jnteresse, den største Deel af den danske Journalistik har viist for disse for den saa saare vigtige Anliggender; thi kun et Par af Hovedstadens Blade have deeltaget i Discussionen og disse Spørgsmaal, medens derimod hele den øvrige Presse (Provindsbladen) med meget faa Undtagelser, have lagttaget en dyb Taushed. Hvorledes Pressen hidtil har rygtet sit Kald, vide vi Alle, er et Spørgsmaal, der besvares paa de meest forskjellige Maader, og fuldstændig Enighed og denne Gjenstand vil vistnok ingen finde opnaaes, fordi Pressen, som enhver menneskelig Gierning, stedse vil være underkastet betydelige Mangler, der ville blive fremhævede af dens Dadlere; men om det andet Spørgsmaal, nemlig under hvilke Betingelser Pressen virker, derom synes man nu at være kommen til saa stor Enighed, som det vel er muligt at opnaae, idet vi nemlig antage det som almindeligt anerkjendt, at den nugjældende Presselovgivning trænger til betydelige og gjennemgribende Reformer. Om Udstrækningen af disse Reformer har der derimod været forskjellige Meninger, medens dog Procurator Christensens Anskuelse, at ophøie Frdn. 27de September 1799 med Undtagelse af dens 20de §, til ene gjældende Lov, har vundet Majoriteten for sig i den Discussion, som i Trykkefriheds-Selskabet fandt Sted om denne Gjenstand, saaledes at Selskabet, overeensstemmende med denne Afgjørelse, skal indgaae med en Petition til den forestaaende Stænderforsamling. Vi ville ingenlunde nægte, at ligesom dette Resultat har overrasket os, saaledes har det i ingen Henseende tilfredsstillet, og skjøndt vi finde os beroligede ved den Tanke, at Stænderforsamlingen af denne Petition kun vil tage Jnitiativet til at underkaste vore Presseforhold en gjentagen Undersøgelse, og derefter andrage hos Regjeringen paa de Forandringer, som den efter moden Overveielse maatte finde tilraadelige, saa troe vi dog, at man ikke bør forblive uvirksom; thi efter vor inderligste Overbeviisning beroer hele Stænderinstitutionens Betydning ene og alene paa, at der mellem den, Folket og Regjeringen finder et rigtigt Vexelforhold Sted, saa at hver Tvivl maa svinde naar der opstaaer Spørgsmaal og hvo der rigtigen har fattet det stemmeberettigede Folks Mening, og det er fordi vi nære denne Overbeviisning, at vi ikke tage i Betænkning at fremsætte vor Mening om de forestaaende Reformer, men og opfordre Andre til at følge det saaledes givne Exempel, for at Stænder og Regjering kunne vide hvad vi i denne vigtige Sag, attraae, og navnligen rette vi denne Opfordring, til samtlige Landets Journalister, og Medlemmerne af det vidtudbredte, men, som det synes, næsten henslumrede Selskab for Trykkefrihedens rette Brug, hvilke samtlige have en afgjort Forpligtelse til at tale og til at tale bestemt og tydeligt, hine gjennem deres Blade, disse ved Petitioner til Stænderne. Naar man ikke selv er nogen Ynder af Frdn. 27 Septbr. 1799, er det vanskeligt at indsee, hvorfor det nu ønskes, at denne bliver den ene gjældende midlertidige Presse-Lov i Danmark, og da vi ansee det baade for ugjørligt og urigtigt at anstille Undersøgelser og de Bevæggrunde, der have ledet Andre til de hos os uforstaaelige Handlinger, saa ville vi heller ikke indlade os paa en saadan Undersøgelse, men alene henlede Opmærksomheden paa de Forhandlinger, som fandt Sted om den danske Presselovgivning i Stændernes første Forsamling i Roeskilde, og vi ville af den kun fremhæve den af Commissarius gjentagne Gange gjorte bemærkning, at Frdn. 27 Septbr. 1799 in praxi havde viist sig at være ufuldstændig og mangelfuld. Vel blev denne bemærkning fra flere Sider ligesaa bestemt modsagt som forsvaret, og hvad Dom, man end vil fælde i dette Dilemma, saa maa man dog vel indrømme, at det var ufornuftigt at vente, at Regjeringen skulde have forglemt de uimodsagte og i den endelige Betænkning optagne Yttringer om, at der i den nævnte Anordning var en altfor stor Overflod af Straf og Censur, som stod i Veien for Lovens Anvendelse, og at Straffene, skjøndt passende med Hensyn til de grovere Forbrydelser, ere altfor strænge med Hensyn til de mindre betydelige Forseelser, og at Domstolene saaledes bringes til at fastsætte snevrere Grændser for Begrebet om den strafbare Handling, end der rimeligviis vilde blive antagne, naar mildere Straffealternativer vare tilføiede de strengere. Mindes nu Regjeringen dette, da kan man vel ikke fornuftigviis vente, at den enten vil eller bør være villig til at lade Frdn. 27 Septbr. 1799 blive den de 2 ene gjældende Presselov, og det især, da man endog vil have den 20 § borttaget, der dog nogenlunde sikkrer mod gjentagne Overtrædelser. - Men man bør ikke see hen til hvad Regjeringen antages at ville eller ikke ville! – høre vi en stor Deel af vore Modstandere sige, og hvor villige vi end ville være til at erkjende dette, saa formene vi dog, at hvor man som her tillige har anført Grunde for sin Mening, da er det disse, og ikke den formodede Villie, der tillægges Kraften, og mod dem maa derfor Angrebene rettes, saa at de, der ville have Frd. 27de Septbr. 1799 til ene gjældende Lov, bør vise, at man derved opnaaer det for Tiden størst mulige Gode. Vi sige med fuldberaad Hur forTiden, fordi vi vel have seet, at den attraaede Forandring skal være midlertidig. Ville vi nu spørge: Men naar skulle da disse midlertidige Bestemmelser ophøre, da vide vi, at Mange have det Svar paa rede Haand: "Naar denne Gjæring og Overgangs=Periode er endt og Landet har faaet en Constitution; men vi tilstaae oprigtigen, at Alle de, der give os dette Svar, forekomme os som Manden, der ventede paa at Bækkens Vand skulde ophøre at rinde, og derfor ogsaa lod Øieblikket midlertidigt være ubenyttet. Hiin Mands Daarskab have vi Alle fattet, og vi ville derfor ikke lade hans Exempel være os uden Nytte, men søge at benytte Øieblikket saaledes som Omstændighederne fordre det, og derhos erindre, at kun derved, at vi gjøre os til Herrer over Øieblikkene, formaae vi nogenlunde at sikkre os Fremtidens Resultater. Mere end nogensinde forhen er Øieblikket nu gunstigt for at andrage paa en Forandring i den bestaaende Presselovgivning; thi ikke alene er det kun faa Maaneder siden Kongen ved en høitidelig Anledning høit og lydeligt erklærede om sig selv, at Pressen ikke havde nogen varmere Ven, end ham; men der er og kun føie Tid til at Landets Stænder første Gang skulde forebringe den nye Konge Nationens Ønsker og Forventninger. Lad os derfor benytte Øieblikket og andrage paa en ny fuldstændig Presselov, og ikke paa nogen Lappen eller Tilskjæring af den gamle; thi her gjælder det i Sandhed fuldelig, at det ikke duer at komme ny Viin paa gamle Flasker; thi disse sprænges og Vinen spildes. At Tiden ikke skulde være passende til dette Andragende, kunne vi ikke erkjende; thi foruden at der til enhver Tid vil herske Gjæring blandt Menneskene, saaledes maa det vel og indrømmes, at hvor smukt det end kan klinge at sige, at Presse lovgivningen ene skal bestaae i de Ord: J Danmark er der uindskrænket Trykkefrihed, saa veed dog Enhver, at hermed kan Sagen ingenlunde være endt, men at der maa endeel Mere til. Men for at dette Meere kan blive et harmonisk Heelt og saaledes virke det størst mulige Gode i den Tid, det bestaaer, er det vi mene at Stænderne og Nationen skulle andrage paa en aldeles ny Presselovgivning, og vi mene, at dette kan skee med saa megen meere Tillid, som naar et saadant Andragende fremkommer, og hvad vi ikke betvivle, tages til Følge af Regjeringen, vil dennes Anskuelser og Pressen paa det Tydeligste blive lagte for Dagen i det Lovudkast, som i sin Tid vil blive forelagt Stænderne. Stemmer Lovudkastet da overeens med Nationens Tarv, og billige Ønsker, maa der nødvendigviis vindes langt mere, end og Frdn. 27 Septbr. 1799 bliver eneste Presselov. Skulde derimod det ikke rimelige Tilfælde indtræffe, at Pressens aabenbare Modstandere eller falske Venner havde erholdt en saa overveiende Jndflydelse paa Lovudkastet, at dette gav os Mindre, end den titnævnte Forordning, da var Trykkefrihedens hellige Sag dog ikke hermed tabt; thi hele Danmarks Jntelligents og Stænderne vilde optræde mod et saadant Lovudkast og vidne mod det, og at antage, at et saadant Vidnesbyrd ikke skulde have Kraft for Dommen, var dog vistnok at drage Mistilliden langt ud overSømmelighedens Grændser.