Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-11-02
Efter Forestilling fra Biskoppen over Sjællands Stift, at der i næste Aar maa holdes Reformations=Fest d. 1ste Novbr., eller Allehelgens Dag, har Kongen befalet: at i Aaret 1817 skal, ligesom i Aarene 1617 og 1717, holdes et Jubilæum eller en Reformationsfest. En Commission, bestaaende af Overhofmarschal Hauch, Geh. Conf. R. Malling, Biskopperne (den nyligen afdøde, Balle, og Münter, Etatsraaderne Rothe og Lassen. er udnævnt til at udarbeide og til Hs. Majestæts Bedømmelse at forelægge, et Forslag om, hvorledes denne Fest meest passende kan høitideligholdes. Frederik den Sjette er saaledes af syv Konger af den oldenborgske Stamme, den tredie, der har anordnet en Reformationsfest i sine Stater. Den første Fest af dette Slags blev høitideligholdt under Christian den 4de, og den næstpaafølgende under Frederik den 4de. J hvor meget, siger hiin Konges Historieskriver, N. Slange, Christian den Fjerde, i Aaret 1617, havde at bestille med at modtage saa mange fremmede Gesandter, og give dem tilbørlig Beskeed, saa hindrede dette ham dog ikke fra at erindre sig de mange Velgierninger. Rigerne havde høstet af Reformationen. Efter Kongens befaling blev derfor, den sidste Dag i October, eller Dagen for Allehelgens Dag, paa hvilken Dr. Morten Luther opslog paa Domkirken i Wittenberg 95 Sætninger imod Tetzels Aflads kram, og med hvilke han siden lagde Grunden til den paafølgende Kirkeforbedring i begge Riger, helligholdt en Jubelfest med Sang og Prædiken i tre Dage. Denne Fest feiredes allevegne, endog paa de længst fraliggende Øer, Jsland og Færøe, men intetsteds mere end i Kjøbenhavn, hvor den ikke allene i de anordnede tre Dage i alle Kirker høitideligholdtes med Lovsang, Bøn og Prædiken, men ogsaa paa Academiet blev, - for at bruge Slanges egne Ord, – "holdt, otte samfulde Dage efter hinanden, baade af Læremesterne og af de lærdeste og de mest veltalende Studentere, mange smukke latinske Taler, hvorudi endeel fremsatte og forklarede de Vildelser, som udi Pavedommets Tid havde indsneget sig og taget Overhaand, endeel og opregnede, hvorledes de her af Riget vare blevne udryddede, endeel og beskreve de forrige Biskoppers Hovmod, Tvang og Tyrannie, med andet mere, som de paa det zirligste kunde udføre. Ogsaa Pontoppidan har beskrevet os denne Fest (Annales eccl. dan. T. 3. S. 705) paa følgende Maade: "J dette Aar (1617) høitideligholdt man her i Landet, ligesom andetsteds, den 31 October eller Vig. om. Sanctor., den evangeliske Kirkes første Jubelfest, i Anledning af den Gang for hundrede Aar siden i Wittenberg lykkeligen gjorte Begyndelse af Kirke-Reformationen, ved Dr. M. Luther. Paa Slottet i Kjøbenhavn forsamledes om Morgenen tidligt alle Rigsraader, og Standspersoner. Disse gik Par for Par den temmelig lange Vei til Frue Kirke, og foran sig havde de et Chor af syngende Skolebørn. Strax derpaa kom den gode Konge Christian IV. selv med sine Prindser, ligeledes til Fods. J Kirken blev musiceret, og prædiket af Biskop Joh. Resenius *), dernæst den hellige Sacramente annammet 2) Resenius var først 1615 bleven Bisp, og havde kort i Forveien havt to mærkværdige lærde Stridigheder; den ene med Jvar Stubæus, Profesfor i det bebraiske Sprog ved Kjøbenhavns Universitet, og den anden med Mag. O. Coccius, Sognepræst til Nicolai Kirke. Resenius havde nemlig, efter Kongens Befaling, oversat Bibelen (1609). Stubæus foretog sig at bedømme den, og lod udgaae Anmærkninger over 2 Capitler af Job. Dette bragte Resenius saaledes i Harnisk, at han besluttede at tage Hevn. Han fik sin Recensent anklaget, fordi han havde ladet sine theologiske Theses trykke uden Censur, understaaet sig at laste den nyligen, med Kongeligt Samtykke, udgivne Bibeloversættelse, og fordi han formeentligen hældte til Calvinismus. Man indseer let, at den dadlende Recension var Hovedpuncten, og at de to andre kun vare valgte for desto lettere at fælde Stubæus. Det lykkedes ogsaa Resenius at faae sin Modstander dømt fra sit Embede: et Beviis paa, at Luthers Aand endnu ikke var indtrængt i Fædrenelandet, og at Reformationen endnu var i sin Barndom. Vil nok har krænket Forfatterstolthed til alleTider været farlig, og Montesquien siger derfor med Rette de fleste Skribenter taale snarere Stokkeprygl, end den mindste Critik over deres Bøger, og bryde sig mindre om deres Ryg end om deres Autorære. - Den anden Strid, med Coccius, havde Resenius i Anledning af tre af ham udgivne Dissertationer, der af hiin, temmelig plumpt, skjøndt vel ikke ganske uden Grund, bleve angrebne i hans Prædikener, hvori han især beskyldte Resenius for Calvinismus. Coccius blev først fuspenderet, og siden ved et extraordinairt Landemode dømt fra sit Kald. Men derved lod man det ikke blive. J et Møde i Colding blev Coccius, i Kongens og de fleste Rigsraaders og Biskoppers Nærværelse, dømt fra Livet, hvilken Dom Kongen formildede til Landsforviisning. Resenius blev frikiendt, imod at han i et eget Skrift, paa Latin og Dansk, skulde forsvare sig. Vel lod man, da Biskop Winstrup døde, Bispestolen staae aaben, indtil Resenius havde udgivet sit Forsvarsskrift, men det skeete saa hurtigen, at har endnu 1615 blev udnævnt til Bisp. af Kongen og Rigsraaderne. Efter endt Gudstjeneste vendte Processionen i samme Orden tilbage til Slottet. Paa Universitetet blev, efter Dr. Conradi Aslaci Beretning, en heel Uge igjennem peroreret. Det ved denne Leilighed forfattede Programma findes i Resenii Luthero triumphante.