Berlingske Tidende, 1826-10-20
Moscou, den 28de September. Her er under 16de dennes udstædt følgende Erklæring. Den Tvivl, som Rusland endnu nærede om et uretfærdigt og pludseligt Angrebs Natur, er hævet. J en Tid af en Maaned vilde Rusland ikke ansee det for muligt, at Persiens Souverain - i den dybeste Fred, midt under en venskabelig Underhandling, uden nogen Aarsag til alvorlige Discussioner, ja endogsaa uden foregiven Grund til Klage og uden foregaaende Erklæring - havde befalet sine Tropper at krænke det Russiske Gebet, falde ind i det, og paa een Gang baade udbrede Krig og Oprør der. Denne saa naturlige Mening var ikke destomindre en Feiltagelse. Det er ikke, som Rusland i sin Maadehold og Velvillie antog, en af hine, vore Grændser nærliggende barbariske Folkestammer, som uformodentlig har overskrededem, det er den Persiske Armee selv, som pludselig har angrebet vore Poster, og er rykket frem mod det Jndre af vore Grændse=Provindser, Det er heller ikke en urolig Chef, som, til Trods for Schahens Befalinger, anfører den; det er hans egen Søn, det er hans Trones formeentlige Arving, som styrer dette Jndfald og ledsager det med Opfordringer til Oprør. Nødt til at sætte Magt mod Magt og Krig mod Krig, vilde Rusland ansee det for Pligt, for hele Europa at gjendrive de Beskyldninger, paa hvilke Persien har grundet Nødvendigheden af disse alvorlige Forholdsregler, naar det kjendte denne Stats Besværinger, eller formaaede at finde Grunden dertil. Men end skjøndt Gienstanden og Aarsagen til den Uenighed, som nu skal afgjøres ved Vaaben, ere Rusland ubekjendte, vil det, ved at indskrænke sig til en flygtig Fremstilling af sit Forhold til den Regjering, hvoraf det er blevet angrebet, bevise, om det kunde vente et saadant Brud, af Tractater og Folkerettens almindelige Grundsætninger. Paa samme Tid, som en erindringsværdig Triumph kronede hiin ædle Forbund, som har reddet det Europæiske Continent og giver Verden Fred, behagede det ogsaa det guddommelige Forsyn at vel signe Ruslands Anstrængelser i den Kamp, det havde at bestaae mod Persien. Flere Persiske Provindser vare erobrede af de Russiske Hære, og da, ifølge Ruslands Seire, Persien søgte om Fred, blev der den 12te October 1813 i Gulistan undertegnet et Forlig imellem begge Magter. I dette Forlig bestod siden efter Rettesnoren for deres gjensidige Forhold. Dette bestemte efter Grundsætningen af siatuquo ad præsentem Tilstanden af deres giensidige Besiddelser, og paa lagde kun Rusland to væsentlige Forbindtligheder imod Hoffet Teheran, nemlig: at erkjende Schahens Søn, som denne vilde sikre 6 sin Arv, som retmæssig Arving til den Persiske Krone, og i Forening 3 med Persiske Commissairer nærmere at bestemme de nye Grændser, 1 som ved Forliget i Gulistan vare anviste de Provindser, hvormed det Russiske Rige havde udvidet sig. Den første af disse Forbindtligheder er opfyldt af Rusland med største Nøiagtighed, og saasnart Cabinettet i Petersborg erfarede, at Feth Aly havde bestemt sin Søn Abbas Mirza til sin Efterfølger, ilede det med at erkjende hans Ret f. som formeentlig Arving, hvormed hans Faders Bestemmelse beklædede ham. Den anden har givet Anledning til nogle Vanskeligheder, og den fornemste var endnu ikke løst, da Rusland havde den Sorg at miste den store Fyrste, som var Aarsag i at dets Lykke og Hæder steg saa høit. Jmidlertid have selve de Underhandlinger, som angik hine, ikke meget vigtige, Vanskeligheder, givet Beviis paa det Maadehold og den Loyalitet, som carachteriserede Keiser Alexanders almindelige Politik. Hans befalinger bragte stedse i hans Forhold til Persien, det Fredens, Venskabets og den giensidige Velvillies System i Anvendelse, som blev fulgt af hans Cabinet mod alle udenlandske Magter. Han foreskrev Gesandterne og sine Agenter ved Hoffet i Teheran det Forhold, som var allermeest skikket til at overtyde Schahen, hans Tronarving og Ministre om, at Rusland aldeles ingen Tanke nærede om Erobring, at det kun ønskede Rolighed, og intet forlangte uden Opfyldelse af Forliget. Han foreskrev alle Russiske Embedsmænd den forsonligste Opførsel og saadanne Forholdsregler, som aldrig kunde give Persien retmæssig Grund til Mistanke eller Klage. J den Tvist endelig, som var opstaaet mellem begge Stater, fordi Per sten efter Fiendtlighedernes Ophør havde besat en, mellem Floderne Schoudauv og Kapanaktchay liggende Landstrækning, som ved Forliget i Gulisian udtrykkelig var tilstaaet Rusland, og fordi paa den anden Side Rusland havde stillet Poster paa den Strimmel Land. som i Nordvest adskiller Søen Goktcha fra de langs samme sig strækkende Bjerge, forlangte Keiser Alexander, langt fra at bestride Persernes Ret til dette Punkt, istedetfor Tilbagegivelsen deraf, intet uden en lige Tilbagegivelse af det District, der tilhørte ham, eller han foreslog at ombytte just denne rige og frugtbareste Jordstrækning mod hiin Bred af Goktcha, som er af langt mindre Udstrækning, og hvis tørre og magre Jord kun fremviste Naboeskabet af Søen som Erstatning. De dertil svarende Demarcations=Udkast bleve tilsendte det Persiske Hof. Efter lange Underhandlinger, som dog ikke bleve betegnede med nogen ubehagelig Begivenhed, nærmede man sig hinanden i Marts 1825, og da Gud kaldte Keiser Alexander til sig, syntes alt at forkynde, at disse fredelige Underhandlinger nærmede sig deres Maal.