Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-09-09
Da den Eviges Viisdom forudsaae, at de endelige Næsners Dyd maatte forudsætte en Fristelse og en Prøve, saa vilde Menneskene ikke kunne opnaae den uden ved det at de maatte først i Jordlivet giennemgaae en Række af Prøvelser og af Trængsler; men for at for komme de Dødeliges Klager over den Kamp, som de havde at udholde førend de kunde opnaae den Lyksalighed, som de attraaede, saa fore og han til Menneslægtens egen Oplysning en Prøve. med dem i de første Dage af deres Tilværelse. Uskyldige traadte de første Mennesker ind i Verden, de bleve omgivne med mange Glæder og svage Fristelser, og de laae dog under for disse Fristelser, snart var Uskyldighedens Tilstand tabt, og Menneskene indsaae, at de ikke burde klage over Tabet afsenLyksalighed, som de endnu ikke vare værdige til at beholde. Menneskene formeerede sig nu paa Jorden og bleve talrige; men som deres Mængde tiltog, saa erfarede de, at deres Trængsler tilligeformeredes; Jstedet for at giøre hinanden lykkelige, følte de, at de ofte gik hinanden i Veien og vore hinanden til Plage, det stærkere Kiøn tiltog sig Magten over det svagere; Alderdommen saae sig forhaanet af den kande Ungdom; den Kloge spottede den Eenfoldige og den Stærke undertrykkede den Svage. Menneskene kom i Strid med hinanden om deres Næringsveie og deres Eiendomme; og vare hverandre til Hinder ved Tilfredsstillelsen af deres Tilbøieligheder; da klagede de Dødelige over Jordlivets Beskaffenhed, og besværede sig over, at den Verden de beboede, var ikke saaledes indrettet, at de kunde leve lykkelige og tilfreds med hinanden. Menneskenes Stilling paa Jorden sagde det er meere bestemt til Kamp og Sorg end til Glæder, vore egne Svagheder og utallige Omstændigheder forstyrre den Harmonie, som burde finde Sted imellem os Jordbeboere, naar vi skulle leve lykkeligt sammen; og Jorden synes meere skikket til at vi skulle forvolde hinanden Trængsler end Glæder. Jrmiel den gode Aand, som svæver over de Dødeliges Land for at forsone Menneskenes Siæle med hinanden, og udgyde Fredens og Venskabets Følelser i deres Hierter, hørte deres Klager; han rørtes ved Synet af deres Nød og han frembar deres Besværinger for den Uendeliges Throne. Da adskiltes den Skye, som bedækker Synet af den Evige for hvert endeligt Væsens Øie; og en himmelsk Klarhed udgik fra Thronen: en Stemme gienlød fra det Helligste og den sagde: aabne Træets Knop! og lad den underviise de Dødelige om den evige Viisdoms Hensigter. Og Jrmiel bøiede sig for Thronens Fod, og et himmelsk Haab opklarede hans Aasyn, og Venskabets veemodige Taare tørredes, og han svang sig paa de azurne Vinger ned til Støvets Land, og han afbrød Træets Knop, og han aabnede den og viiste den for de Dødelige. Og Menneskene skuede ind i Knoppens Skiød, hvorledes de tilkommende Blade og Blomster ligge sammenpressede i deres Giemme, og de betænkte hvorledes de efterhaanden udvikle sig og adskille sig fra hinanden, og fremgaae frit og ubehindret hver til sin Skiønhed og Fuldkommenhed; de fattede nu, at den Uendelige har givet Verden den Lov, at den skal stille og uafbrudt udvikle sig til en større Fuldkommenhed og de betragtede deres Tilstand paa Jorden, som Bladenes i Knoppen og deres tilkommende Tilstand, som Knoppens Udvikling, og de troede paa den Evige og klagede ikke mere No. II. Dødningehovedet. Det var den gamle Menalkas, han havde opnaaet en Alder af 80 Aar; hans Haar vare blegede af Aarenes Mængde; hans Sandser vare afsløvede, hans Lemmer bøiede og maatte, han var mæt af at leve; men endnu var hans Siæl ikke mættet af Viisdom; thi hans Hierte var ikke forligt; han saae sin forestaaende Opløsning i Møde; men han betragtede den med en hemmelig Angest. Vel havde han nydt meget godt og ofte været rørt af det usynlige Væsens Godhed, som har indrettet Verden saa smukt og gjort saameget godt mod Menneskene, men han var dog ikke bleven saa fortroelig med dette Væsens Hensigter med denne Verdens Beboere, at han ganske tillidsfuld kunde betragte sit Livs Ende, ofte, naar han gik ved sin Stav, sukkede han, og naar han traf paa en Grav, saa trængte en veemodsfuld Taare sig i hans Øine. Foraarets Skiønhed og Sommerens Rigdom oplivede vel hans Sind men naar Efteraaret nærmede sig, forfaldt han igien til sin sædvanlige Tungsindighed; han betragtede den hendøende Natur som et Billede paa sin egen Dødelighed, og den oplivende Forestilling om det forestaaende Foraar viiste sig ikke for hans Siæl Det var en delig Aften i August Maaned, da foretog sig den gamle Menalkas en Vandring igiennem de afmeiede Agre; Sæden var indkiørt eller stod i Hobe; Solen sank klar og pragtfuld ned paa den vestlige Himmel; men mørke Skyer samlede sig omkring den, og det var et tungsindigt Lys den kastede over Markerne. En tungsindig Følelse udbredte sig over Oldingens Siæl, ak! sagde han, saaledes som Sæden snart bliver borttagen af disse Marker, saaledes skal ogsaa mit Legeme snart hensvinde af Livets Land, og sørgeligen som Du Himlens klare Lys taber sig i det vestlige Mørke, skal maaskee ogsaa Du, min Mand, udslukkes i Dødens mørke Skyer. Han kunde ikke taale at see paa den afmeiede Sæd og de tomme Agre; men et Kartoffelland laae ved Siden af dem; der iilede den Gamle hen og søgte Lise. Du er endnu saa grøn, staaer endnu saa frodig, sagde han, Du er mig et kjært billede paa Livets Gode, som man holder paa saalænge det er mueligt; han satte sig ned og hvilede sig i den grønne Ager. Det var blevet sildigt paa Aftenen, Solen var nær ved at gaae ned; pludselig hørte han en ukiendt og forunderlig Susen, en stærk gierende Lyd; han saae sig om bemærkede en usædvanlig stor Sommerfugl ) at sidde paa Kartoflernes Toppe; han greb den og kunde ikke nok beundre dens herlige Udseende; dens himmelblaae Krop, med de gule Skjolde paa Siderne, og de sorte Striber tversover; de gule Undervinger med de sorte Flammer over dem og de store marmorerede pragtfulde Overvinger. Han betragtede den med Forundring og sagde: saamegen Pragt har Skaberen udgydet over Dig, Du ringe, Skabning, og denne pragtfulde Skikkelse har Du først erholdet, efterat Du har giennemgaaet tvende Forvandlinger; og Du tvivler graaehaarede Hoved Anm: Sphinz atropos. Denne Tusmørke Sommerfugl er ogsaa seet i denne Egn; men sielden; den er et sandt Naturspil. paa den samme Villie og Evne til at forvandle Dig til et fuldkomnere Væsen. Pludselig adskildte de mørke Skyer sig, som tilhyllede den nedgaaende Soel, endnu engang kastede den en venlig Straale over Jorden, som udbredte en Klarhed over den Gamles Haand, og han betragtede nu sin skiønne Fange nørere; og nu saae han til sin Forbauselse et Dødningehoved tydelig afbildet paa Sommerfuglens Ryg; studsende traadte han tilbage: Du har, udbrød han giennemgaaet alle Dødens Forvandlinger; Du lever og Du lever herligere og skiønnere end tilforn, og dog bærer Du Dødens Billede paa Din Ryg. Hvilket Lys er ikke opgaaet for mig den Usynlige taler til Menneskene i den fandselige Verdens billeder, hvori hans Hensigter give sig tilkiende; selv feirende over Døden, selv herlig opstanden af det mørke Fængsel fremviser Du billedet af Menneskenes dødelige Levninger for Støvets Beboere og spørger dem: om de endnu frygte længere, og endnu længere bære Mistillid til deres Tilværelses Aarsag, Og Menalkas tvivlede ikke længere; Dødens Frygt var forsvunden af hans Hierte; han gik Hiem og lagde sig beroliget paa sit Leie, og han længtes efter det evige Livs Morgen.