Adresseavis for Børn, 1782-07-24
Her kunde de nu oversee den hele Vey, som de havde lagt tilbage, samt kunde ligeledes be merke, hvorledes den Afvey, som gik neden for omkring bjerget, løb stedse videre bort fra den rette Vey, og førde tilsidst hen til en dyb Afgrund, hvilken man ikkun kunde see, naar man var ovenfor Børn. paa dette Bjerg, men ikke blive vaer, naar man var nede paa Veyen selv. Nu takkede Vandringsmanden sin Fører ret hjertelig, fordi han havde afraadet ham fra at gaae denne Afvey. Foran sig saae de nu den behagelige Dal, til hvilken de stedse syndes at komme nærmere; men langt borte fra var det, ligesom der endnu vare mange flere Bjerge i Veyen, af hvilke det ene var stedse høyere end det andet. Lad dig ikke alt for meget tillokke af denne behagelige Dal, sagde den Gamle, og tænk, at vi ikkun derudi ville vederqvæge os, paa det at vi kunne fortsætte vort Vandringsskab videre overde andre Bjerge; thi vi reyse jo ikke, for at vederqvæge os, men vi vederqvæge os, for at reyse videre. De kom under behagelige Samtaler og søde Forventelser ned i Dalen, satte sig under et Træ og vederqvægede sig med Vand af den lige Kilde, og med de deylige modne Frugter, som de med meget liden Møye kunde plukke friske af Træerne. "Saa behagelige er saadanne Tings Nydelse efter Arbeyde, sagde den Gamle, men Arbeydet efter saadanne Tings Nydelse er heller ikke mindre behageligt, derfor, lad os nu staae op, og fortsætte vor Reyse, thi vi have endnu mange Bjerge at gaae over, førend vi naae vort forønskte Maal. Nu gik deres Reyse godt for sig, paa hvert steylt Bjerg, som de maatte overstige, fulgde stedse en liden behagelig Dal, hvor de atter kunde forfriske sig, om Aftenen droge de ind i Herberget, og om Morgenen, saasnart Solen stod op vare de allerede reysefærdige igjen, og gave sig paa Veyen. Saaledes lagde de i nogle Dage en lang Strækning tilbage, og trøstede sig med den Tanke, at de nu stedse kom nærmere hen til den Stad, hvorhen deres Længsel stod. Ofte syndes deres Vey at tabe sig i Krumminger, som man ingen Ende kunde see paa; men førend man var sig det forventende, saa slyngede den sig allerede smukt og ligefrem paa Sletten for dem igien. Undertiden syndes det at være gandske umuligt, at komme op paa et steylt Bjerg, som de saae Avis. saae for sig; men deres Vey løb uformeret paa Skraasiden af Bjerget igjennem tusinde Krumminger op imellem Busker og Underskov, saa at de imod al Forventelse gandske magelig kunde komme derover. Men eengang gik de igjennem en dyb Morads, og paa begge Sider hængde store Klippestykker over dem, hvilke hvert Øyeblik truede at styrte ned paa dem. Vandringsmanden begyndte at skjelve og blive forsagt; men hans Ledsager satte Mod i ham, og de kom lykkelig derigjennem. Klipperne styrtede ikke sammen over dem, og den truende Fare, forsvandt. Nu satte Vandringsmanden ret en fuldkommen Tillid til sin Ledsager, og havde ikke forladt ham, om han endog havde skullet gaae igjennem Jlden med ham. En Dag var det saadant deyligt klart Veyr, og alting omkring dem var gandske stille, de havde tilbagelagt en meget haard og ujevn Vey, og gik nu paa en grøn Slette, hvor der blæsde en mild Luft omkring dem, som efterhaanden aftørrede Sveden af deres Pander. Da smilede den Gamle meget venlig til Vandringsmanden og sagde: Qvær nu trøstig og ved godt Mod, vor Reyse gaaer nu snart til Ende; og førend du formoder det, ere vi allerede i vor kiere Stad, hvor dine Venner, som du der vil forefinde, allerede glæde sig over din Ankomst, og ere beredte til at imodtage dig med aabne Arme. Men du skal ikke være bange, vi maae dog først gaae igjennem en mørk Dal, hvor baade Solens og Dagens Lys vil forsvinde for vore Øyne, og Jordbunden vil vige bort under vore Fødder, holdt dig da ikkun fast ved mig, og frygt ikke for nogen Ting, thi jeg skal føre dig lykkelig derigjennem, og bringe dig til dit bestemte Sted, De vare endnu ikke komne ret langt, efterat han havde sagt dette, førend de allerede saae den mørke Dal, som aabnede sig meget sort og fæl for dem. Men Vandringsmanden gik modig til, og holdt sin Ledsager i Haanden. Og da det blev stedse mørkere om ham, og Solen og Dagens Lys forsvandt for hans Øyne, saa kunde han næsten ikke meere see sin Ledsager, men han holdt sig dog fast ved ham, og da Jord for Børn. bunden svigtede under hans Fødder, saa skjel vede han dog ikke, men holdt sig stedse fastere ved sin Ledsager, og denne kjere Olding bragde ham lykkelig igjennem den mørke Dal. Pludselig opstod en deylig Soel for dem, og der lyde en klar Dag paa Himmelen, og for dem laae den Stad, som var deres Ønskes Maal, i sin ubeskrivelige Skjønhed.