Berlingske Tidende, 1836-03-17
Det kan vistnok være ganske hensigtsmæssigt, at en Forfatter, der paa en grov Maade, har misbrugt Trykkefriheden, og saaledes viist, at dette Gode ikke kan betroes ham, underkastes et saadant specielt Tilsyn i Henseende til hvad han fremtidigen lader trykke, som er foreskrevet i Fdn. af 27de September 1799. §. 20. Det vilde navnligen i de Tilfælde, hvor Nogen havde forseet sig imod de første Paragrapher i den nysnævnte Forordning, saasom ved at laste og forhaane Rigets Constitution eller Kongens Regjering, være høist betænkeligt at tillade ham at udbrede maaskee lignende Skrifter, hvilket kunde skee, naar disse ikke først underkastedes et specielt Tilsyn, da det Tilsyn, som vedkommende Politi-Embedsmand skal føre med Skrifter i Almindelighed, her ikke vilde være tilstrækkeligt, da det nemlig ikke omfatter Værker over 21 Ark. At den, der har udgivet Skrifter, hvorved Sædelighed og Blufærdighed krænkes, eller den christelige Religionslære forhaanes o.s. v., og derfor er bleven kjendt strafskyldig ogsaa passende kan underkastes et saadant fremtidigt Tilsyn i Henseende til hvad han lader trykke, maa vistnok ogsaa billiges, og man skal derfor forsaavidt ikke tillade sig at foreslaae nogen Forandring i den ovennævnte Bestemmelse. Da Straffen for de ovenmeldte Trykkefrihedsovertrædelser og dem, som med dem kunne sættes i Klasse, er enten offentligt Arbeide eller Statsfængsel, eller i det mindste Fængsel paa Vand og Brød, kan det heller ikke, ved Siden af denne Straf, ansees som noget betydeligt Onde, at Forfatteren tillige underkastes hiin Censur, som derhos, for det Offentliges Skyld, efter det nys bemærkede, hensigts maa antages at være ønskelig og mæssig. Derimod er Forsamlingen af den allerunderdanigste Formening, at ovennævnte Censurforpligtelse ikke bør medfølge enhver Dom, hvorved Nogen, for Presseforseelser, er anseet med en blot Mulct. En saadan Pengestraf finder, efter Fdn. af 27de September 1799, kun Sted for Trykkefrihedsovertrædelser, der ere begaaede imod Private (Fdans. §. 12), men efter det Tillæg, som man, i Henhold til det forelagte Lovudkast, har foreslaaet til Forordningens §. 7, vilde den ogsaa kunne komme til Anvendelse paa den Forfatter, der havde udtrykt sig paa en utilbørlig eller usømmelig Maade og Rigets Forfatning, dets Love eller Regjeringens Handlinger, naar Dommeren ikke i Sagens Omstændigheder fandt tilstrækkelig Anledning til at anvende den høiere Straf af simpelt Fængsel, eller Fængsel paa Vand og Brød, som skulde finde Sted ved Siden af hiin Pengestraf. At nu enhver Forfatter, der er dømt for private Fornærmelser, som han ved Trykken har fremført imod Nogen, derfor skal underkastes Censurforpligtelse, saaledes for Livstid erklæres umyndig i Henseende til en af Borgernes vigtigste Rettigheder, synes ikke at kunne billiges. Det er for det Første klart, at han ikke, ved saaledes at forsee sig imod En af sine Medborgere, i Almindelighed har lagt noget saadant retstridigt og for det Offentlige farligt Sindelag for Dagen, at det af den Grund skulde være nødvendigt, fremtidigen at underkaste ham et bestandigt Politiopsyn i Henseende til Alt, hvad han maatte lade trykke. Det er dernæst øiensynligt, at det Onde, der saaledes kommer til at ledsage den afsagte Straffedom, vil være af en saa høist forskjellig Virkning med Hensyn til de forskjellige Jndivider, hvem det rammer, at det, idet det for illiterære Personer, som maaskee aldrig oftere lade Noget trykke, er at ansee som et Jntet, paa den anden Side for Videnskabsmænd og navnligen for Forfattere og in Specie for Udgivere af Blade og Tidsskrifter, kan være et Onde, der staaer i intet Forhold til den, oftest ringe, Penge bøde, hvori Forfatteren kan være dømt, og hvorved hans hele litterære Virksomhed ofte vil lide et uopretteligt Stød. Det bør heller ikke oversees, at den nævnte Censurforpligtelse, i det Omfang, hvori den udøves, medfører i mange Tilfælde en Krænkelse, der er saameget ubilligere, som den ikke staaer i nogen rimelig Forbindelse med Øiemedet med den tagne Bestemmelse, idet det f. Ex. ikke engang tillades den Domfældte at indføre en Bekjendtgjørelse om sine Nærmestes Dødsfald. i Aviserne, og deslige, uden først at lade enhver saadan Annonce paatrykke den befalede Tilladelse til Trykningen. Endeligen kommer hertil, hvad der af Alt er det Vigtigste, at denne ubetingede Censurforpligtelse maa befrygtes at lamme Straffelovenes Anvendelse, ved at gjøre Domstolene utilbøielige til at anvende Loven paa den Forfatter, imod hvis Yttringers Strafværdighed en blot mulig Tvivl frembyder sig, naar den Censur, som han derved vilde blive undergiven, maa ansees at være et saadant Onde for ham, som ikke staaer i noget passende Forhold enten til hans Forseelse eller til Størrelsen af den Mulct, hvorfor han for denne kunde blive at idømme. Ogsaa fortjener det at bemærkes, at Plac. af 18de October 1805, der sætter Bøder fra 50 til 200 Rdlr. for den, der i offentlige Tidender indfører Rygter om almindelige og offentlige Foranstaltninger eller om Borgernes huuslige Stilling og private Liv, ikke tillægger en saadan Straffedom den Virkning, at Forfatteren bliver Censur undergiven. Jmidlertid tør Forsamlingen ikke tilraade, at Censurforpligtelsen ubetinget skulde bortfalde i alle Tilfælde, hvor Forfatteren kun kjendes, skyldig til Bøder. Det kan ikke negtes, at en Forfatter, ogsaa ved et Skrift, der er stilet imod en privat Mand, kan have lagt en saa farlig Afbenyttelse af Pressen for Dagen, at der vel turde være Anledning til at underkaste hans tilkommende Virksomhed af denne Art et idetmindste midlertidigt Tilsyn, da Medborgernes gode Navn og Rygte vistnok ogsaa fortjener, paa denne Maade at beskyttes imod uforskyldte Angreb, der ofte kunne befrygtes af saadanne Personer, som, ved Udgivelsen af Smudsblade, ikke sjeldent lægge an paa at drage Læsere til sig ved uanstændige Angreb paa hæderlige Medborgere.