Københavns Adresseavis, 1782-11-29
Candidæ Qve relsigionis usu Semper Heroina probata vera eft, Cil TI Nor UM Soror at ve germenissima St. Gusser, Te, Principis, ohe, morte Flebilt dispendia qvanta, dulcis som tulisti, Patria, Nempe per is Hand colume lam. Regna firmant non præacuta cuspis, Tentuple non murus, & agmen ingens Militum, tormente, ne ære fortes, Miste carine. Tutius vero piette, vitsIntegre, nunqvam jacul 3 egente, Atove facra justiria, sideqve Regna soventur. Ast peculatus ubicunqve regnant, Perditi mores, celere, & cupide Turpis, une suppetiæ latentum. Vota porum. Impetrant pacem, & gravidas aristaa : Bella pellunt, & metuenda mult 3. Fats, langvores, superantqve justam Numinis tram. O! manus pures qvories ad astra DlVAl tendebas, prece dimicande: Nostra forsan gen, fine T., fuisset Pulvis & umbro, Magna caro stemmate Priorum, Seria vero pietatte Major, Prona qvando noria dilistiCrimina Regni, Et foret longum, numerare don Illa, vere Regia, qveis qvotannis Auxias turbas inopum beavit Optima Princeps. af Fandite multas. Une vobis, omnibus unde posthae Dulce lenimen miseris, Mal. Nostra lun, partes (vigear!) FET. Impleat omns. Væ Pless, macte Ta coromk., Inferas heie posthabuisse, se mus, TE TIBy, gram, nunne melior paravit, Accipe, Skonsus. Dam jacebit pauper ubiqve, vrus Dum coletur, dum pietas Tilebit, Regna dum siabugt; Tde faa lugens Cimbria diret. Ved Giesmanns Grav den 16 November. Ol min Siel! See! suk, og syng: Beklemte Hierte græde og glæd dig aldrig meer, Et Hav af Sorg hos mig vil aabne alle Sluser. Orcaner udaf Sorg i hver en Tanke bruser, Og Øyet taarefuldt knapt Solens Øye seer. Min Aand den styrtes ned i Sorgens dybe Hav Dens Afgrund skiøtter ey om Lys og Solens Straaler. Mit ømme Hierte meer ey Glædens Varme taaler, Thi Giesmann og min Faer gik nu i denne Grav. O! trøstesløse Siel! dit Saar er alt for stort Nu min Velgiører døer, da Strømme Blod maae rinde. Fra sidste Rør man kan i Hierters Vinkler finde, Og løbe meere snart end Eyder Strømmen fort. Jeg længe haver vidst at Verden var en Ørk; Hovr Suk, og Sorg, og Nød, og Død, har deres Boelig: Hvor Livets Hav er som vort Ocean uroelig, Og Lykkens Himmel er af Sorgs Cometer mørk. Dog tænkte jeg at Dyd saa uskatteerlig var, At Himlen vilde selv sin Yndling her beskytte; Men Ney. Jeg seer den nu fra Jordens Tue flytte Med Giesmann og min Ven, Velgiørere og Faer, Mon Himlen den er døv mod ømme Sieles Raab? Mon den blødgiøres ey ved de Betrængtes Smerte, Er Sukken meer som før, en Adgang til dens Hierte, Den tier - Jngen Trøst. - Ney, ikke Guist af Haab. Du studser, Læser, vel ved mine Smerters Sværm, Og spørge vil maaskee: er dette Tab saa vigtig? Var Giesmann da saa god, saa ædel og oprigtig, Har ey den bedste Viin paa Bunden dog sin Bærm? Du kiendte Manden ey, dersom du spørger saaHan Borger var - - ja han var Menneskiven tillige, Hvad ædler Caracteer, endogsaa for den Rige, Med Rette dette Navn af Sandheds Mund at faae. Jeg skildrer Skyggen kun; men ikke Mandens Værd. En Raphael ey selv kan Dyd fuldkommen male. Og naar du hører mig om Giesmanns Dyder tale, Da er det Scho kun fra baade Læg og Lærd, Lev, ædle Giesmann, da hos Gud, som faligst Siel Hvor Verdens Tummel ey forstyrre kan dit Øre, Men kan din salig Siel for Englesang mig høre, Saa hør fra dette Bryst mit kierligste Farvel! Af Sørgehusets Ven J. D.