Aalborg Stiftstidende, 1834-01-25
Uagtet dette Blodbad havde Damel nu flere Slaver end han havde Brug for. Efterat han havde udsolgt de kraft. fuldeste og sammenlænket dem truppeviis, overgav han dem til bevæbnede Førere, og lod dem saaledes drive til Strandbredden, uden Naade og Barmhiertighed for den, der ikke kunde udholde Marschens Anstrængelse. Oldingen, der ikke kunde bevinge sine Fjed, blev hugget ned for Fode. Børnene bleve revne fra Modrenes Barme, fordi de tyngede deres Gang, og de vilde Krigere dræbte viblikkelig de Smaa eller kastede dem levende langt bort. Langs hen af Veien paa hvilken de Ulykkelige bleve drevne, saaes sønderlemmede Oldinge og dræbte Børn at ligge, der nu vare blevne til Rov for vilde Dyr. Boucalin var gaaet Damel imode. Efterat han havde tilbagelagt en Miil, saae han i Frastand en Støvsky, og hørte en huul Støi, som tiltog ligesom han nærmede sig samme. Da han var kommen nær nok til at skjelne imellem de Ulykkelige og disses Bevogtere med dragne Sværd, dasse gjos det i hans hele Legeme. Han (den vistnok ikke omfindtlige Agent for Slavehandelen) rystede som et Espeløv, maatte sætte sig og brast ud i Taarer. For al Verdens Guld, sagde han mig, gad jeg ikke igjen være Vidne til et saadant Optrin, hele denne Hob lignede en Flok Faar, som var som derslidt af Ulve og Tigere. De Stærkeste understøttede det Gamle og Svage i at gaae; kraftfulde Børn bare deres gamle Fader, deres skjælvende Moder paa Skuldrene; Alle vare tilsølede af Støv, Sveed og Blod. Kvinderne udstødte skrækkelige Skrig, Mændene syntes for største Deelen føles løse; Alle bare de Tegnet af den dybeste Fortvivlelse, og syntes at anraabe Døden, for at vorde befriede af de navn løseste Piinsler. Da de kom til Havbredden, hvilken de fleste af dem saae for første Gang, tilligemed de Fartøier, der skulde tjene dem til Fængsler, da saaes sande Skrækkebilleder malede paa deres Ansigter: en saadan Straf var dette nye Syn for dem, men ingen af dem mælede et Ord. Slavehandlerne paaskynde altid Indskibningen af deres Offere. De bleve heelt bundne og kastede ind i Mellem dækket, den Ene tæt til den Anden. Efterat Fartøiet var opfyldt, lod man en 30 Stykker, saa at sige som Vrags, for blive tilbage. Disse vare gamle Kvindmennesker, usælgelig Oldinge, Mennesker, der ved deres Saar vare blevne udygtige til Arbeide, eller der lode befrygte en snarlig Død. Dede erfoer, at de ikke skulde indskibes, overlode de sig til den græsseligste Fortvivlelse. Den Ene mistede en Fader, den Anden en Moder, den Tredie en Broder, en Søster, ens, Ven, et Barn, og deres Ømhed for disse Kjere afpressedes dem de frygteligste Klagelyd. De havde næret det Haab, 10 at døe med dem, men selv denne Gunstbeviisning gik denne Glip af. Hvor rørende var deres Farvel, Bryst mod Bryst, omfavnede de dem, som man vilde indskibe, man havde Umage med at rive dem fra hverandre. De Umennesker, som stode for Indskibningen, sloge Nogle ihiel, der frivilligen lod sig dræbe paa deres Venners Legemer. Endelig var Alting fuldført, Fangerne bleve indskibede, og Betalingen derfor erlagt. Damel tog Broderparten af Summen, og Resten skulde Anførerne og Prindserne af hans Huus have, der over Deelingen imellem hinanden næsten vare blevne haandgribelige. Hvad de ulykkelige tilbageblevne Slaver angaaer, da vilde man først kaste dem i Havet, men da Boucalin satte sig derimod med al Kraft, saa lod man dem beholde Livet, og Slavehandleren gav dem, paa Bes Forbøn, nogle Levnetsmidler, hvormed de igjen kunde naae deres afbrændte By. Saa store ere Slavehandelens Grusomheder, Tilhængerne og Forsvarerne af denne afskyelige Handel have troet, at kunde undskylde den ved Moralens, ja ved den saa uværdig bagvaskede Religions Grundsætninger, de tilføie, at de, ved at vorde førte i Slaveriet, komme til at nyde Kristendommens Velgierninger, men Evangeliet bærer sig anderledes af med Menneskets Omvendelse; dets Midler ere Overbeviisning, godt Exempel og Velgjerninger; det forsmaaer saadanne forhadte Midler: at hære, plyndre, røve og myrde.