Aalborg Stiftstidende, 1828-05-17
Russisk Krigs-Erklæring imod Porten. (Fortsat; see a 75.)De Offte, som Rusland, siden hiin evig mærkværdige Tidspunct, som paa eengang omstyrtede den militairiske Despotismes og Revolutions-Aandens Troner, har paalagt sig i den Hensigt at sikkre Verden, en varig Fred, disse af den liberaleste Politik foreskrevne, ligesaa fredelige som talrige Offre, som Verden kjender, som de sidste Aars Historie maae bevidne og som selve Tyrkiet, ihvor liden Tilbøielighed det end viser til rigtig at vurdere dem og ihvor lidet det end paa nogen Maade var berettiget til at giøre Fordring paa dem, have dog for selve Porten havt de heldigste Følger. Den har alligevel ikke ophørt med at miskjende Fordelene af sine Stipulationer med det Petersborger Hof, af Tractaterne i Kainardschi, Jasse og Bucharest, som dog, i det de stillede Portens Existents og dens Grændsers Jntegritet under Folkerettens Beskyttelse, paa en let fattelig Maade maatte medvirke til Rigets Sikkerhed og Varighed. Neppe var Freden sluttet 1812, før Porten troede at kunne benytte de vanskelige og følgerige Omstændigheder, i hvilke Rusland dengang befandt sig, ustraffet, til at fordobble Bruddet paa sine indgangne Forpligtelser. Servierne havde man lovet Amnestie. Jstedet for denne paafulgte en Jnvasion og et frygteligt Blodbad. Moldau og Wallachiet havde man garanteret deres Friheder, men et fuldkomment Rovsystem fuldendte disse ulykkelige Provindsers Ødelæggelse. Det var overdraget Portens Omsorg at forhindre Jndfald af de Folkeslag, som beboe Kubans venstre Bredde; men de modtoge snarere lydelige Opfordringer dertil, og Tyrkiet, som ikke nøiedes med at gjøre Fordringer paa nogle til vore asiatiske Provindsers Sikkerhed os aldeles uundværlige Fæstninger, Fordringer, hvis ringe Grund det i Tractaten til Akjermann selv har maattet erkjende, gjorde disse Fordringer dobbelt ugyldige ved at begunstige Slavehandel, Rov og Uordener af alle Slags paa Sortehavets Kyster og lige ind paa vore Grandser. - Ja, hvad endnu mere er, dengang, som nu, bleve Skibe, hvorpaa vort Flag vaiede, anholdte i Bosphorus, paa deres Ladninger blev lagt Beslag og Stipulationerne i Tractaten af 1783 krænkedes offentligt. Alt dette skeete i samme Øieblik, da den lydeligste Berømmelse og de meest forønskede Seire i en hellig Sag kronede den udødelige Keiser Alexanders Vaaben. Jntet hindrede ham i at vende sin Magt imod den ottomanniske Port. Men som fredeligsindet og over ethvert Nag ophøiet Seierherre, skyede denne Monark den retfærdigste Anledning til at revse de ham tilføiede Krænkelser og vilde ikke igjen bryde den ved de ædleste Anstrengelser og i de ædleste Hensigter Europa gjenskienkede Fred, umiddelbart efter at den først var bleven befæstet. Hans Stilling tilbød ham umaadelige Fordele, for i Aaret 1816 med Porten at indlede en Underhandling, som beroede paa den Grundsætning og det Ønske, udelukkende ved mindelige Overeenskomster at skaffe Borgen for Rolighed og for en troe Fastholden ved de bestaaende Tractater, saavelsom for Opretholdelsen af de gjensidige fredelige Forhold, en Borgen, som Keiserens seierrige Haand kunde have aftvunget Porten, der ei var istand til at modstaae ham. Men saa meget Maadehold har man ei vidst at sætte Priis paa. J 5 samfulde Aar lukkede Divanet Øret for Keiser Alexanders forsonlige Andragender, lagde an paa at trætte hans Langmodighed, at gjøre ham sine Rettigheder stridige, at drage hans gode Hensigter i Tvivl, at byde Ruslands Overmagt, som blot saae sig lænkebundet af det Ønske at vedligeholde den almindelige Fred Trods og at drive disse Taalmodighedsprøver til det alleryderste. Og dog vilde en Krig med Tyrkiet paa ingen Maade have bragt Ruslands Forhold til dets øvrige Allierede i nogen Forvikling. Jngen garanterende Tractat, ingen politisk Forpligtelse knyttede det ottomanniske Riges Skjebne til de udførlige Stipulationer, som fastsattes i Aarene 1814 og 1815, under hvis Beskyttelse det civiliserede og christelige Europa søgte Hville efter sin lange Tvist, og Regjeringerne saae sig forbundne med hinanden ved Erindringen om en fælleds Berømmelse og ved den heldigste Overeensstemmelse i Grundsætninger og Hensigter. - Efter fem lange Aars velvillige Bestræbelser, understøttede af Ruslands Enehersker, efter en ligesaa lang Tids Udflugter og Forhalinger fra Portens Side, efterat flere Puncter af den begyndte Underhandling, betraffende Udførelsen af Tractaten i Bucharest allerede syntes fast bestemte, opvakte en almindelig Opstand i Morea og det fjendtlige Angreb af en imod sin Pligt utroe Partiechef, hos den tyrkiske Regjering og i hele Nationen alle Kiendetegnene paa et blindt Had imod dens skatskyldige Christne, uanseet om de vare skyldige eller uskyldige. - Rusland tøvede intet Øieblik med at tilkjendegive sin Misbilligelse af Fyrst Ypstlantis Adfærd. Som begge Fyrstendømme nes Beskytter, billigede det de af Divanet anordnede retmæssige Forsvars=Forholdsregler, beregnede paa at undertrykke Opstanden, men undlod derhos ikke at paastaae Nødvendigheden af, ikke at forvexle den uskyldige Deel af Befolkningen med de Urostiftere som burde af væbnes og straffes. - Disse Raad bleve forkastede; Hans Keiserlige Majestæts Repræsentant blev haanet i sin egen Bopæl, og de Fornemste af den græske Geistlighed, lede med Patriarken i Spidsen, en skjendig Død. Alle Christne af nogen Anseelse bleve grebne, plyndrede og uden Dom slæbte til Slagterbænken; Resten greb til Flugten. Oprørets Flamme, langtfra at slukkes, udbredte sig imidlertid mere og mere. Forgjeves søgte den russiske Gesandt at vise Porten en sidste Tjeneste. Forgjeves viiste han den ved sin Note af 6te Juli 1827 en Vei til Redning og Forlig. Efter at have protesteret imod de udøvede og i Historien, exempelløse Forbrydelser og Udbrud af Raserie, saae han sig nødt til at adlyde sin Souverains befaling og at forlade Constantinopel. - Paa denne Tid var det, at de med Rusland venskabeligen forbundne Magter, hvis Jnteresse i lige høi Grad krævede Vedligeholdelsen af den almindelige Fred, tilbøde deres Tjeneste til at arbeide mod et Maal, som kunde afvende det Uveir, der trak op over den forblindede tyrkiske Regjering. Rusland paa sin Side opsatte Afhielpningen af sine kun altfor vel grundede Besværinger, i det Haab, at det vilde lykkes, at foreene hvad det skyldte sig selv, med den Skaansel, som Europas Stilling og dets mere end eengang truede Rolighed dengang syntes at fordre. Saa store disse Offre endogsaa vare, saa vare de frugtesløse. - Keiserens Allieredes samtlige Bestræbelser strandede paa Portens Haardnakkenhed; fuldkommen i Vildfarelse baade over Grundene til vor Fremfærd og over Omfanget af sine egne Hjelpemidler, fortsatte den Udførelsen af sin Ødelæggelses Plan imod alle de christne Folkeslag, som vare dens Magt undergivne. Krigen imod Grækenland blev, til Trods for alle de Jndsigelser, som dengang havde Grækenlands Pacification til Formaal, fortsat med fordobblet Forbittrelse. Divanets Adfærd imod Servierne, blev, uagtet disses exemplariske Troskab, daglig mere truende og Besætningen af Moldau og Vallachiet forlængedes uagtet de høitidelige Løfter, som vare gjorte Storbrittanniens Repræsentant, ja endog uagtet Ruslands tydeligen for Dagen lagte Beredvillighed til igjen at indlede sine tidligere Forhold med Potten. - Saamange fjendtlige Skridt maatte endelig trætte Keiser, Alexanders Taalmodighed. - J October Maaned 1825 lod han overgive til det ottemanniske Ministerium en kraftfuld Protestation og da en altfor tidlig Død bortrev ham fra sit elskende Folk, havde han just afgivet den Erklæring, at han vilde ordne Anliggenderne med Tyrkiet, efter Retsgrundsætninger og overeensstemmende med sit Riges Jnteresse. En nye Regjering tog sin Begyndelse og afgav et nyt Beviis paa hiin Kjærlighed til Fred, som den forrige Regjering havde efterladt den som den skjønneste Arvepart. - Neppe havde Keiser Nicolaus besteget Tronen, førend han indledede Underhandlinger med Porten, for at afgjøre forskjellige Stridigheder, som kun angik Rusland allene og saaledes kom man i Fælledskab med Hans Majestæt Kongen af Storbrittannien, den 23de Marts og 4de April 1826, overeens om Grundvolden for en Mellemkomst, som det almene Bedste i høi Grad fordrede. Synligen ledede det Ønske at undgaae Yderligheder, vore Skridt. Da Hans Keiserlige Majestæt af de store Hoffers Enighed maatte love sig en lettere og hurtigere Tilendebringelse af Krigen, som herier Orienten, saa gav han Slip paa at gjøre sin egen Jndflydelse gieldende allene og paa enhver udelukkende Forholdsregel i denne Henseende, men bestræbte sig paa den anden Side ved umiddelbare Underhandlinger med Porten at hæve alle andre Hindringer, som kunde lægge sig i Veien for en Udsoning imellem Tyrkerne og Grækerne. - Under slige Forvarsler bleve Conferentserne i Akjermann begyndte; Resultat deraf var Afslutningen af en Tillægs Convention til Bucharester-Tractaten, hvis Bestemmelser og Betingelser bære Præget af hiint Overlæg og Maadehold, som i det det underordner den strængeste Retfærds uforanderlige Grundsætninger enhver Fordring, hverken bringer Fordelene af sin Stilling, eller sine Kræfters Overlegenhed og det dermed lettede forønskede Udfald i Anslag. Afsendelsen af en staaende Mission til Constantinopel, fulgte umiddelbart paa dette Forlig, til hvilket Porten ikke nok kunde lykønske sig, og snart bekræftede Tractaten af 6te Juli 1827 de i Protocollen af 4de April forkyndte uegennyttige Grundsætninger for hele Verden. Jmedens denne Tractat behørig erkjendte et ulykkeligt Folks Rettigheder og Ønsker, skulde den ved en billig Conbination bringe dem i Harmonie med det ottomanniske Riges Jntegritet, Roe og sande Vel. De venskabeligste Midler bleve forsøgte for at formaae Porten til at antage denne velgjørende Overeenskomst. Jndstændige Anmodninger opfordrede den til at hemme Blodsudgydelsen. Frimodige Meddelelser, som klart udviklede alle 3 Hoffers Planer, kundgjorde den tillige, at disse Hoffers Flaader, i Tilfælde af Vægring, vilde see sig nødte til at gjøre Ende paa en Kamp, som ikke længer kunde foreenes med Havenes Sikkerhed, Handelens Fordringer og det øvrige Europas Civilisation. Porten tog ikke mindste Hensyn paa disse Vink. Neppe havde Anføreren for de ottomanniske Tropper afsluttet en provisorisk Vaabenstilstand, før man brød det givne Ord og saaledes udæskede Magten. Fægtningen ved Navarin paafulgte; skjøndt nødvendigt Resultat af udviist Troløshed og aabenbart Angreb, gav denne Fægtning dog selve Rusland og dets Allierede endnu en Leilighed til at yttre Divanet de Ønsker, man stedse nærede for Fredens Vedligeholdelse og at besværge den at befæste denne Fred, at udstrække den over hele Levanten og at støtte den paa saadanne Betingelser, som kunde indlemme det ottomanniske Rige i deres gjensidige Gaarantier og yde det en fuldkommen Sikkerhed ved saadanne Tilstaaelser, som hertil vare passende. Dette er det System, dette den Akt, som Porten besvarede ved sit Manifest af 20de December og ved Forholdsregler, som ere ligesaamange Brud paa Tractaterne med Rusland, ligesaamange Krænkelser af dets Rettigheder, ligesaamange svære Angreb paa dets Han deels Velfærd og ligesaamange Beviser paa Tilbøieligheden at paadrage Rusland Forlegenheder og skaffe det Fjender. (Fortsættes.)