Corsaren, 1843-11-24
Breve fra Udlandet. III. Paris d. 24. October. Det er i Grunden en Skam, at jeg skal skrive Breve til Eder. Her er ikke Tid dertil; saasnart man er borte fra Paris en halv Time, er der et Hul af en halv Time, som man ikke kan udfylde. I Danmark er Tiden en Fragtmand. Naar man kommer Kl. 3, træffer man ham endnu Kl. 4 ifærd med at tage sig en Reisesnaps; i Paris er Tiden en Dampvogn, er man ikke accurat paa Pletten, er den afgaaet, og man seer blot Røgen i det Fjerne. Og jeg har endda en aparte Vanskelighed ved at følge med Strømmen. Efter enhver Nydelse i Danmark, er jeg vant til i No. og Mag at tage mig en Uges Reflerion. Vil man her reflectere, saa er det, som naar man en smuk Dag paa Boulevarden vil staae stille og gloe: Man bliver puffet og stødt, dreiet til alle Kanter, og veed tilsidst ikke, hvor man er. Da jeg reiste hertil, troede ieg, at jeg kunde skrive ordentlige Variser-Corsar-Artikler; men jeg seer nu, at det er aldeles umuligt. Dette skriver jeg i mit nye Logis. Da nemlig Hr. og Mad. A- fik at vide, at jeg boede i et Hotel i Rue Richelieu, korsede de sig og hvilede ikke, for de fik opspurgt et Værelse til mig. Nu boer jeg i Rue du Temple. Paa den ene Side fører min Vei til Levningerne af Temple-Taarnet, hvor Ludvig d. 16de og hans Familie fad fangne; paa den anden Side fører den over Boulevard du Temple til Juli-Søilen, hvor de faldne Julikjæmperes Navne staae indgravede. Naar jeg kommer tilbage til Kjøbenhavn, vil min Vei formodenlig paa den ene Side føre til en Urtekræmmer, paa den anden til en Spekhøker. Julisøilen staaer paa Bastillepladsen, og tætved er den store Gibs-Elephant, der forestiller det franske Folk i dets Kraft og "Souverainitet". Elephanten bærer paa sin Ryg et Taarn. Det forestiller formodenlig Budgettet. Paris d. 25. October. Husker J, at vi ved et Redactionsmøde et Var Aftener for min Afreise sad og talte om Paris, og at vi vare enige om, at det maatte være behageligt at træffe en af de deilige Grevinder eller i Mangel deraf en af de deilige Baronesser, og blive optagen blandt Skaren af hendes Tilbedere? Jeg har hver Formiddag anvendt et Qvarteerstid paa Boulevarderne paa at søge efter en saadan Grevinde eller Baronesse; og, naar der gik en pæn gammel Matrone bagefter mig, saa ventede jeg, at hun skulde komme og pikke mig paa Skuldren og sige til mig som i "Tour de Nesle": Hr. Ridder! Hvis I er ligesaa modig som smuk og ligesaa taus som modig, saa kom iaften der og der o. s. v. Men jeg tilstaaer oprigtig, at det endnu ikke er skeet. Formodenlig er her ingen smægtende Grevinder, eller jeg seer ikke ud som en Ridder. Og dog har jeg seet en af disse Engle i Fruentimmerskikkelse, eller Fruentimmer i Engleskikkelse, og det var Tilfældets Værk. Her i Paris skal man blot lade sig lede af Tilfældet, Det er ikke Mode at tænke. Jeg gik igjennen Rue Montorgueil og ledte efter den Restauration, hvor jeg igaar havde spiist. Der møder jeg en Blikkenslager, der har snydt mig med nogle Smaating, han har solgt mig, og som derfor hænger ved mig med trofast Venskab. Jeg spørger ham efter Restaurationen, han svarer, at den er langt nede i Gaden, men her lige ved Siden af er en Restauration, hvor man spiser...o! guddommeligt! Og ved disse Ord smækkede han med Tungen, kyssede paa Fingeren og hævede sig høit op paa Taaspidserne. Naar denne Mand, der bestandig staaer udenfor er i en saadan Erstase over Spiisningen her, tænkte jeg, hvorledes maa du saa ikke blive stemt, du som gaaer ind. Jeg gik derind. La dame de comptoir modtog mig med den sædvanlige franske Artighed, de talrige Opvartere, viste mig Vei med en lignende complaisance, og jeg traadte ind i Salonen. Skjødeslos tager jeg Spisekortet i Haanden - - veed de, hvor jeg var - J Rocher de Cancale! Med Ærbødighed betragtede jeg den Stol, hvorpaa jeg sad: Maaskee havde Helten i en at Bulwers Romaner siddet paa den. Med Frygtsomhed saae jeg paa Opvarteren, jeg var bange for, at Øiekastene bleve satte med paa Regningen. Jmidlertid, nu var jeg der. Da jeg næsten var færdig med Maaltidet, indtræder et lille Selskab, bestaaende af tre Damer og to Herrer. Jeg var ifærd med en beignet de peches glaces (Barbarer! Veed J, hvad en beignet de peches glaces er? Det er Noget man spiser), som vil blive evig ufuldendt ligesom for Exempel Feuilletonist Levins tydske Lexicon; thi jeg saae den ene Dames Ansigt, og det forekom mig som en Synd at spise i hendes Nærværelse. Det kan gjerne være, at hun var Grevinde eller Baronesse, hendes og det øvrige Selskabs Anstand og hele Ydre modsagde det ikke; men, i ethvert Tilfælde, hvis Skjønhed adlede, saa var hun Keiserinde... Pavinde. Du milde Gud, hvilket Ansigt! Det var - dog, man maa selv see det, som H. C. Andersen siger i sin Bazar. Jeg kunde ikke gaae bort, men sad og nød den deilige Profil paa en saa lidet indiscret Maade som muligt. Jmidlertid opdagede hun dog, at jeg blev ved at betragte hende, og, saasom intet Fruentimmer er ufolsomt mod Beundring, om det end saa kun er en Kat, der beundrer, saa værdigede i hun mig til Gjengjæld, da hun gik, at vende sit straalende Ansigt imod mig........ Man maatte hente en Vogn for at bringe mig hjem formedelst dette Blik og - formedelst at det regnede ganske afskyeligt. Naar man iøvrigt veed, hvor høit et saadant Blik betales i Varis, saa vil man indromme mig, at jeg er i Besiddelse af en heel Capital. Den har jeg lagt tilside til Statsgjældsafbetalingsselskabet. J see, jeg glemmer ikke mit Fædreland. Med Undtagelse af bemeldte Dame og en Pige i Notre-Dame Kirken har jeg ikke seet et eneste veritabelt smukt Ansigt her i Paris. Det var i Søndags under Gudstjenesten, Præsten bad netop for Kongen, da jeg fik Øie paa hende. Min Andagt var naturligviis ikke stor og jeg betragtede Pigen. Da vi gik - jeg siger ikke Vi som Grosserer Nathanson; thi jeg var selv Tredie, med en Franskmand og en Dansk - vendte jeg tilbage for at betragte hende endnu engang. --- Sommetider gjør jeg et Hop midt paa Gaden, idet jeg siger til mig selv: Her har du Lov til at hoppe paa Gaden. Jeg var altsaa i Notre-Dame Kirken. Her ere ældgamle Frescomalerier, et mærkværdigt Orgel (med 3500 Piber), med meget Mere, hvorom J kan læse det Fornødne i enhver Beskrivelse af Paris; men, kommer Nogen af Eder hertil, saa gaa ikke derind, naar der er Gudstjeneste, gjør som jeg gjorde senere: gaae ene derind i Skumringen. Naar man har siddet der lidt, saa begynder det at spøge i den store Bygning. De romerske Keisere gaae i Purpur over Steenfliserne, Takkesangen over Blodbrylluppet ruller dump under Hvælvingerne, de blodige Jacobinere tilbede Fornuftens Gudinde, Napoleon staaer med Keiserkronen ved Alteret, Quasimodo ringer med Klokkerne, Mennesker med en rød Stribe om Halsen mylre ind, og med en isnende Fornemmelse viger man Pladsen for dem og gaaer ud af Kirken, som mørk og taus gjemmer sine Erindringer. Paris d. 26. October. Nei det er umuligt at skrive, her er for Meget at skrive om. En stakkels dansk Journalist faaer Jndigestion af alt det Stof. Den bliver nødvendigt at giengive Alt aldeles ureflecteret, ufordøiet. Jeg gik i Formiddags til Quai St.-Michel for at aflevere et Brev, følg mig paa Tilbageveien. Ligefor have vi NotreDame Kirken og lidt til Venstre Pont d'Ar- cole, der er opkaldt efter den Dreng, som en af Julidagene greb en Fane og førte den imod Kongens Soldater og faldt. Hører J ikke Trommeslag, Flinteskud, "Vive la liberte!" ......? Lidt længere henne er Tour de l'horloge, hvorfra man ringede til Storm Bartholemæusnatten. Næsten ligeoverfor, paa den anden Side af Floden, Louvre med Balconen, fra hvilken Carl d. 9. samme Nat skjød paa sine Undersaatter. Et Stykke endnu og vi have Thuillerierne, et Stykke endnu - drag af dine Sko; thi det Sted, hvorpaa du staaer, er Place de la Concorde, Place de la Révolution, - her døde Ludvig d. 16. Her, her var det! - Man har belagt Pladsen med Asphalt, den forekommer mig som størknet Lava ved Foden af en Vulkan. - Paa det Sted, hvor Skafottet stod, staaer nu Obelisken fra Luxor, hvorpaa er indgravet, at Louis Philippe opreiste den og lod den afdække den og den Dato "under en talløs Mængdes bifaldsraab". Man har vovet paa denne Plads at omtale "en talløs Mængdes bifaldsraab"! - Var jeg Louis Philippe, jeg vilde søge at faae Kamrene til at votere en Lov, som forbød Mødrene at føre deres Børn til denne Plads. Dog, han kjender det franske Folk bedre. Han har belæsset dette Sted med Pragt, og nu sige Franskmændene blot: Hvor her er prægtigt! Virkelig er denne Plads det Smukkeste, man kan tænke sig. Den overgaaer Alt, hvad min Vhantast nogensinde har skabt. Tænk bare, endog Lygtepælene ere forgyldte. Disse Lygtepæle ere i Sandhed aristokratiske. Men det forstaaer sig, et Folk, som hængte sin Aristokrater paa Lygtepælene, kan sagtens have aristokratiske Lygtepæle.