Viborger Samler, 1776-11-04
(Fortsættelse af Nr. 44.) Saasnart troede jeg ikke at være undgaaet Faren, førend jeg atter overlod mig til mine forrige, Fornemmelser; min Slum blev sødere og tryggere; Min Baad gik hastigere, og stødte an paa Roden af et ved Aaebredden staaende Træe. Jeg vaagnede: forskrækkedes over Faren, jeg befandt mig i, - greed hastig til Aarerne, og arbeidede endnu engang, for at undgaae Faren. - Men forgieves. - Jeg var kommet Vandfaldet alt for nær, og kunde ikke modstaae Strømmen, der voldsom rev min Baad med sig. Jeg sank da udmattet ned i Baaden. Jeg gysede af Fierde Aargang. Py Skræk Skræk, da jeg saae Døden for mine Øine. Fortvivlelse begyndte alt at plage mit Hierte. - Da jeg saaledes sad henrykt i de ængsteligste Tanker, opvakte endelig et blindende Lys mig af min Dorskhed. Jeg saae en skinnende majestætisk Person, der vinkede ad mig. Fuld af frydefulde Følelser sprang jeg op, og begyndte at roe hen til det Sted, hvor jeg ventede at finde min Hielp. Ofte sank jeg udmattet ned. Men hiin Persons Opmuntringer gave mig immer ny Kræfter. Jeg naaede Aaebredden og var undkommet Faren. - Følelser af Taknemmelighed giennemtrængte min Siæl, men ingen af dem kunde jeg betegne med Ord. Endelig sagde Personen til mig: "Uforsigtige unge Menneske, behold den Tak, du vil ofre mig; Thi da vil jeg først see, om du er mig værd, naar du herefter kan vogte dig for oftere at overlade dig til hine henrykkende Forlystelser. Betænk, at der viist vil komme en Tiid, da Hielpen er for sildig., Disse Ord trængte sig dybt ind i mit Hierte, Beslutningen var taget, for stedse at afholde mig fra dette ulykkelige Vand. - Hvor svær blev mig ikke denne Beslutning. - Ofte, ofte, saae jeg tilbage, i det jeg gik bort, og sukkede. Hvad, tænkte jeg, og gik stedse længere bort, hvorledes var det mueligt, at du kunde saa skiødesløs overlade dig til Søvnen, da du vidste Faren, der truede dig, Søvn, Skiødesløshed, hvilke farlige Fiender, Nu kiender jeg Eder Jeg Jeg skal vel vogte mig for Eder Nu kan jeg nok igien prøve Floden og forlyste mig med dens Yndigheder. Jeg kan dog let vogte mig for Søvnagtighed! Denne Tanke blev immer meere levende. Jeg hastede tilbage, og søgte min Baad igien. J det jeg steeg, i den, fornyede jeg min Beslutning, at modstaae Søvnen og være forsigtig. Jeg saae nu alle Egnens Yndigheder. De syntes mig dobbelt saa indtagende, som forhen. Jeg forlod mig paa mine Aarer. Jngen Slum kom i mine Øine. Endelig saae jeg endeel prægtig klædde Fruentimre. Største Yndighed og indtagende Skiønhed zirede deres Ansigter. - Aarerne faldt mig af Haanden, og med Beundring blev jeg ved at see paa disse Skiønheder. "Yndige unge Menneske, hørte jeg dem endelig sige, hvor haster du hen? Hvilke Forlystelser vente ikke her paa dig? – Vare vi kun saa lykkelige at kunne ledsage dig, og i Selskab med dig indtrække denne vellystfulde Luft, og foreene din Aande med vores!" - Hvorledes blev jeg her til Mode, Mit Hierte slog af Banghed. - En Jld, jeg aldrig for havde følet, brændte i mine Aarer. - Jeg vilde flye. Men forgieves. - Drukken af Glæde lagde jeg til Land paa det Sted, hvor de fortryllende Skiønheder stode. - En pludselig Tanke skrækkede mig: Du løber i din egen Fordervelse. Men i samme Øieblik Yy. kaste kastede disse forføriske Skiønne saa giennemtrængende Øiekast til mig, at jeg faldt igien i min forrige Henrykkelse - Vist var det, jeg var deres Slave. - De stege i Baaden til mig. - Deres Tale indtog mig ganske. Jeg brugte alle mine organiske Redskaber til at inddrikke den søde Gift, der omgav dem. De kaldte sig Vellysterne. Mine Tanker beskjæftigede sig med intet andet, end disse Skiønheder, da jeg imidlertid ikke gav Agt paa, at min Baad løb meget hastig, førend en Røst opvakte mig, som sagde: "Ynkværdige unge Menneske!" Jeg skielvede over den Fare, jeg løb i Møde. - Jeg havde nu ingen Kræfter meere, men stolede paa den godgiørende Persons Hielp, der eengang havde reddet mig, og hvis Røst nu igien kaldte paa mig. Jeg greb atter fat paa Aarerne, og vilde ile i min Hielpers Armee. Men et Tryk i Haanden, en venlig Mine gjorde, at jeg glemte al Fare, og ikke tænkte paa Hielpen. Jeg var atter ligesom drukken af Glæde, da jeg pludselig styrtede ned over Klippen, - og - vaagnede. Svar. paa Spørgsmaalet i No. 38, om Urin og Thummim. Den Viidelyst er altid roesværdig at ville forstaae Guds Ord, og de Ord i Guds Ord, som ei ere saa lige for enhver at forstaae. Den er saa meget meere roesværdig, naar den findes hos en læg Mand, da den ofte savnes hos en Lærd. Er den endog i det Undværlige, er den derfor ei unyttig. Alting i Guds Ord er høit. Selv det Ubegribelige, det Forborgne drager os ind i Guds Løngange, og sætter os i en Henrykkelse : rykkelse at beundre hans Tilbedelseværdige Al=Viisdom. Saaledes anseer jeg den Lyst en god Mand yttrer i No. 38, til at vide, hvad der forstaaes ved Urim og Thummim, hvorfor det og er billigt at tiene ham