Berlingske Tidende, 1754-01-25
Da Hans Kongel. Majestet, vores Allernaadigste Monark, med Allerhøyste Misfornøyelse har fornummet, at her i Staden ere fundne visse Folk uden Samvittighed, som have understaaet sig, at tage ulovlige og overmaade store Renter af deres udlaante Penge og Capitaler, hvorved adskillige unge Folk ere bragte til Ruin; saa har Hans Kongel. Majestet af Allerhøyeste Lands=Faderlige Omhillei den Henseende Allernaadigst behaget at anordne en Commission, bestaaende af Hans Høy-Grævelige Excellence, Hr. Geheime Raad Græve af Hollstein til Ledreborg som Præses, og de Herrer Commissarier, Hr. CammerHerre Berregaard, Hr. Etats-Raad Luxdorf, Hr. EtatsRaad Dauw, og Hr. Justitz-Raad Barchman. Saasom ogsaa Allerhøystbemeldte Hans Kongel. Majestet ey allene har befalet at løsgive igien den tilforn arretterede Jøde Lazarum, efter at han allerunderdanigst i alle Maader har efterlevet Hans Majestets Befalinger, men ogsaa igien ladet ham nyde Sin Allerhøyeste Protection og Naade. Slutning paa Hr. D. og P. Kratzensteins Afhandling om Kaaberets Skadelighed. Ved et Adeligt Cadet-Corps, døde paa en Tiid saa mange unge Folk under forbenevnte Tilfælde bort, at man fandt for godt, at lade dem aabne, for at see Aarsagen til deres Død, hvor og Maven og Tarmene paa mange Stæder fandtes betrokne og forædte af Span=Grøn, og ved Undersøgningen viiste sig, at Stege=Sausen, som heele Timer blev forvaret udi et stort Messing=Kar, indtil den kunde uddeeles til saa mange Borde, havde forvoldet denne liden Pæst, hvilken ogsaa efter dets Afskaffelse strax ophørte. Fnattet, som saa stærk regierer udi Meysenhuusene, har sin Oprindelse af samme Omstændighed. Man pleyer og saa at sylte Augurkerne, for at beholde dem smukt grønne, udi Kaaber= og Messing=Kar. Den slemme beske Smag, som de faaer af Span=Grøn, agtes som en Delicatesse, et Par deslige gandske smaae med Span-Grøn meget deylige overtrokne Augurker, som jeg engang maatte imodtage af en fornemme Liv=Medico, som en Delicatesse, og strax spise dem, begyndte at æde mig saaledes paa det Sted i Maven hvor de laae, at jeg fornam til dem i 3 Dage, og i all den Tiid ikke kunde taale nogen Slags Mad i Maven. J selv samme Omstændigheder var jeg aldt tilforn bleven sadt ved Melke=Mad og Suppe, som mig uafvidendes vare kogte udi ilde fortinnede Kar, og altid en Tiid lang for Maaltidet havde staaet derudi, saa at jeg derved har tabt en stor Part af min Helbreds Varagtighed, førend jeg end vidste Aarsagen til saadant Onde. Af den Aarsag, har jeg fattet et u-udslukkeligt Had imod alle Kaaber=Kar, og jeg vilde Ønske, at jeg ligeledes kunde indprænte sligt Had i alle dem, der anseer een varagtig Helbred som een af de største Lyksaligheder i dette Liv. Nu vil jeg ogsaa foreslaae visse Midler til at forekomme denne Uleylighed paa en meere sikker Maade end ved den sædvanlige liderlige Fortinning. Dersom man for et Syn skyld vil beholde Kaaber=Kiedlerne og Castrollerne udi Kiøkkenerne, saa faaer man at lade dem udfoere med et Tin=Kar, som nøye passer sig deri og samme paa Kand ten rundt omkring lodde til Kaaber=Karret, saa kand samme bruges i mange Aar, uden at man tør frygte for, at Tinnet bliver afskuuret. Saadan Udforring kand til et maadelig Kar, naar Kandestøberen vil være billig, gand ste vel af det groveste Tin for 1 Rdlr. forfærdiges, og den som er forsigtig, og i Steden for Skuringen lader det toe i Lund, kand have sin Livs Tiid godt deraf. Da ogsaa reent Tin ikke nær saa let smelter, som den Fortinning af Tin og Blye, saa er saadant et Karend meere godt for at taale Luen, end et som er Fortinnet. Dog er det godt, at det sættes aldrig paa en stor Lue=Jld, naar det er ikke gandske fuldt. Sætter man dem altid i dertil gjorde Castrol=Huller, saa har man, desmindre at frygte for Smeltningen, og man kand derved foruden Beqvemme ligheden ogsaa spare meget Brændeved. Smør kand vel med Forsigtighed smeltes derudi ligesaa godt som paa en TinTallerken, dog giør man vel, at man forretter det allene udi Jern Pander. Vil man behielpe sig med Fortinningen, saa lade man sine Kar i sit eget Paasyn fortinne med reen Tin saa tykt som mueligt er, og i Steden for Skuringen, lade man dem alleneste toe med heed Lud og en Karklud, som ikke er all for hvas; reen Tin bliver da hvid igien, men er der Blye iblandt, saa bliver Forrinningen blaae, naar den ikke bliver skuret med Sand, hvo som vil spare Bekostningerne paa Kaaber=Kar, kand i deres Sted endnu med meere Sikkerhed skaffe sig Jern=Casteroller. Vilman ikke just æstimere det, at Supperne derudi i Førstningen bliver noget blaanede, saa kand de bruges ufortinnede. De maae i saa Fald ikke skures, men alleeneste i kaagende Vand med en reen Klud optoes og tøres over Jlden, saa tør man ikke saa lettelig frygte for, at de skal ruste og Sup perne blaane. Vil man fortine Jern=Kasteroller og Kiedler, saa maae man dermed bære sig noget anderledes ad, end med dem af Kaaber. Naar Karret med heed Lud er rendset fra all Fethed og udskuuret med Sand, legges det i 24 Timer ned udi Brendeviins=Bærme, saa bliver derudi Ureenligheden meget vel afædt. Derpaa opløser man noget Salmiac udi reen hvid Ædike eller Vand bestryger Casterollen dermed inden i, og lader den tøres over Gløder, bliver Salmiacen ved Toringen hvid, saa er Karret i Stand, til at tage imod Fortinningen, men er den graae, saa maae dette graae Pulver aftørres, og een nye Salmias Solution paasættes og aftørres, indtil samme viser sig hvid. En som er øvet, behøver ikke engang Salmia=Solutionen, men kand strax efter at det engang er udædt, fortinner det. Med Fortinningen selv, forholdes siden ligesom med Kaaber=Kar. Best er det, naar man udi saastor en Jern=Pande, hvoraf med Castrollen en stor Mængde Tin paa eengang kand opøses, smelter meget Tin paa eengang, og saa sætter heele Castrollen derudi paa eengang, fylder den med Tin, og naar den er overalt lige heed, skulper Tinnet omkring i den, og saa slaaer det ud igien, saa skeer Fortinningen paa det beste og letteste. Den yderste Side bliver bestrøgen med Allun=Vand og Kride, paa det at Tinnet ikke kand henge ved. Ellers kand det ogsaa forrettes med en liden Portion Tin, naar samme først bliver smeltet, derpaa slaaet i det heele Kar, derudi med en Hør= eller Hamp Visk gnies omkring, og saaledes fordeeles, indtil det over aldt henger ved. En Skruppe af Staal= eller Messing=Traad, udi Kaaber Lotkolver og et reent Coliphonium kand derved giøre gode Tienester, om saa var at det ikke vilde henge over aldt lige jevnt ved. Er Fortinningen gjort af reent Tin og ikkun maadelig tykt, saa kand den, saa fremt den fornævnte Renselses Maade iagttages, vare i Aar og Dag. Slides den efter Haanden, saa har man dog ingen videre Skade at frygte for, end at man faaer blaanede Supper, hvilke selv give en Erindring, at der behøves en nye Fortinning. Endelig raader jeg dem, som ikke desmindre vil blive ved den gamle Mode, at de i det ringeste vilde see dertil, at de lade hverken Vand eller Souce end ikke et Korteers-Tiid staae i et Kaaber=Kar, uden stændig at røre derudi; thi saa længe som Vandet deri kaager, kand det ikke opløse noget syngerligt af Kaaberet, hvilket dog paa Timen skeer, saa snart som Kaagningen ophører; hvilket i Besynderlighed bør observeres ved de her brugelige Thee Maschiner af Kaaber og Messing, dersom man ikke vil betale sin Uforsigtighed med Fnat, Colica, Opblesning, Durchløb og andre onde Tilfælde.