Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-09-26
Dansk Litteratur=Tidende for 1812. (Fortsat.) Middelet, som A. anpriser til at opnaae den angivne Hensigt, er: at inddrage alle Præsternes Jndkomster af Avling, Tiende, Høitidsoffer, der skulde lignes som Afgift paa Menighedens Medlemmer, d. s. v. under eet almindeligt stort Fond. Altsaa: Avlingen skal fratages Præsten. Kjøbstæd præsten, som har lit Embedsjord til et Par Køers Græsning og maaskee nogle Tønder Korns Høst, skal miste sin Jord. Landsbyepræsten, som har Avling til Underholdning, til sin Gaards Vedligeholdelse, til Embedsreiser, skal miste denne; han skal ikke have Jord til en Koes Græsning eller til at tøire en Høne paa; han bliver ringere, end Huusmanden. - Disse Jorder skulde da vel sælges mod aarlige Afgifter i Korn, der skulde flyde ind i det store Fond. Tienden skulde gaae samme Vei. Med Korntienden kunde det lade sig høre, den kunde ydes i Korn. Men nu Fisketienden, hvor denne gives, skulde ogsaa den forvandles til Korn, og de andre Smaae=Tiender, som nu betales med Penge, Huusmændenes Høstdage - ogsaa disse skulde vel anslaaes til Korn, thi A. vil, at Præsterne skulle have deres Jndkomster i dette Product, der vist nok var det solideste. - Men hvilke Vanskeligheder ophobedes ikke her ved disse Omsætninger, og Forvandlinger og Leverancer! Offeret skulde lignes paa Menighedernes Medlemmer. Denne fast eneste Leilighed til at vise Velvillie mod Præsten skulde betages Menigheden, og betragtes herefter som Skat og Byrde! Nei - nogen Anledning bør dog blive Sogneboer ne forbeholden, hvor de kunde vise at de have Hjerte og Frihed. Offer er efter sin Natur frivillig Gave her bør altsaa ikke tænkes paa Tvang. O hvordan skulde Offeret anslaaes og forvandles til Korn, Uden for Danmarks Kornlande - i Norge, Jsland, Grønland, Færøerne &c. - kunde jo ikke med sund Forstand tænkes paa almindelig Korn Afgift. Hvorfra skulde da alle Præster vorde lønnede med Korn in natura, Og, kunde dette end ved mange Mellemhandlinger tilveiebringes, hvordan skulde Præsterne paa mange Steder faae Kornet omsat mod andre Fornødenheder, Jeg maa blive Svaret skyldig, og - jeg formoder - Anmelderen med. Men nu - det almindelige store Fond, Det er ikke let at indsee, hvad Begreb A. har dannet sig om et Fond, som skulde samle alle præstelige Jndkomster, og samle dem i Korn. Her maatte da vel være et stort Hovedfond, og under dette adskillige Filialfonds - et stort Bureau, og adskillige Under=Kontoirer. J alle Provindser, hvor Afgifter skulle ydes og præstelige Jndkomster, modtages, maatte være et Lokale, eller flere efter Districtets Størrelse, til Kornets Modtagelse, een eller flere Embedsmænd, som kunde forestaae dets Jndmaal og Udmaal, og Regnskabet derfor, samt Overskuddets Uddeling eller Transport til andet Sted, hvor der manglede noget. Her maatte lønnes endeel Betjente og Underbetjente, og disse Lønninger hvilke Summer opslugede de Eller, skulde hver Præst i Kornlandene hæve selv sit bestemte Qvantum af Lønne=Korn af sin Menighed, det overskydende af dennes Tribut skulde dog samles. Her maatte da være en Mand, som modtog dette Overskud, og besørgede det til sit Sted. Thi Præsten vilde man vel ej paalægge denne Byrde, eller paalægge den omsonst, Altsaa dog en nye Embedsmand, der skulde have Løn, Vist nok skabtes herved nye Embeder - Levebrød for nogle paa andres Bekostning. Men, og sligt var Gavn for Stat og Jndivider, tør vel ej, efter ældre og nyere Erfaringer, være vanskeligt at afgjøre. Nei - viselig og landsfaderlig have Danmarks Konger hidtildags anordnet og stadfæstet, at Præsterne skulle underholdes af deres Menigheder. De have heri villet sørge ligemeget for begges Tarv. Præsten lønnes lettest og bedst ved Menighedernes umiddelbare Bidrag. Menigheden trykkes mindst ved Ydelse af sine Bidrag directe til sin Præst. Den ældgamle kristelige Regel: "Den som undervises i Ordet, bør dele Got med den, som underviser ham skulde dog vel ikke nu mere, end tilforn, ansees upassende og forkastelig for kristelig Menighed og kristelig Præst, J denne Underholdningsmaade synes endog at ligge et aldeles passende Forhold mellem Præst og Menighed – en Anledning til Sammenknyttelse af et Baand, der ej letsindigen bør ønskes overskaaret. Er Præsten, hvad han bør være - Fader, Broder, Ven for sin Menigheds Lemmer, ere disse, i det Hele taget, hvad de bør være, da elske og ære de deres Lærer; og hvad er da rimeligere og billigere, end at denne Tænkemaade skal tillades at yttre sig i Gierning? Skal Menigheden kaste sin Skiærv til Præstens Underholdning i et almindeligt stort Fond, da kunde der vel være de – ja maaskee Mængden blev det der ydede deres Bidrag med Uvillie, fordi de, efter deres Begreber, ej vidste hvo heraf fik got og fordi de da ej troede sig at lønne deres egen Præst, men Mennesker, med hvilke de aldrig stode i nogen videre Forbindelse, og som altsaa forekom dem for en stor Deel ligegyldige. - Endelig torde her vel spørges: Hvad Garantie skulde dette store Fond have, for ej ved tilstødende uheldige Tilfælde at underkastes Misligheder, og de deraf lønnede geistlige Embedsmænd uforudseelige Vilkaarligheder, A. vil, at alle Præster skulle have lige Jndkomster. Altsaa Manden med stor Familie, Manden i trykkende Omstændigheder skulde ey have mere, end den der befandt sig i modsat Stilling. Præsten i de større Embeder, der fordre mere Arbeide og føre flere Besværligheder med sig, ikke meere, end Præsten i de mindre arbeidsfulde og besværlige. Den tilsyneladende Retfærd og billighed vorder her det Modsatte. Dog Kiøbstædpræsterne skulle have noget mere, end Landsbyepræsterne. Skiønt de første her kunne have Aarsag at takke A. for hans Godhed, saa kunne de vel have ligesaa god Grund til først at spørge om Aarsagen til denne Fortrinlighed. A. har ingen angivet. Man maa her giætte. Er det da, fordi Kiøbstædpræsten har en mere kultiveret Menighed, der fordrer bedre aandelig Føde, altsaa mere Studering og Flid, end Landsbye Menighederne, Eller, fordi Kjøbstædpræsten har flere Arbeider uden for det egentlige Præste-Embede, hvorfor han bør have Gotgiørelse? Eller – jeg vil hielpe lit paa A. - fordi det i Almindelighed er dyrere at leve i Kiøbstæder, end paa Landet: Thi den høiere Jndkomst skal dog vel ikke føre til et høiere Ærestrin, J første Fald svarer jeg, - og beraaber mig paa flere Embedsbrødres Erfaring: Der gives, ved faa Kiøbstædmenigheder, som i Lyst til kristelig Kundskab og i sand Religiøsitet kan nuomtide staae over, ja maaskee neppe maale sig med de fleste Landsbyemenigheder. Saavidt er - desværre, Kulturen kommen ogsaa i de smaa Kiøbstæder, at Kirken ansees som et gammelt Huus, der nok kan staae af sig selv, og at det er fornemt at forsømme Kirke og Helligdom. Her er altsaa kun liden Grund for at opmuntre til større Studering og Flid, og derfor at forøge Jndkomsterne. Det andet Tilfælde er ligesaa lidet til. Kiøbstædpræsten har sin Menighed i Byen, altsaa sine Skoler, sine Fattige, sine Med-Embedsmænd nær om sig, har ingen større Arbeider, ingen Embedsreiser. Landsbyepræsten er i den modsatte Stilling. Han burde altsaa i saa Henseende endog have mere, end Kiøbstædpræsten.