Københavns Adresseavis, 1762-10-08
J Anledning af de dertil gjorte Forslage af nogle Svenske Patrioter, (S. No. 54. 59, og 64.) men i sær til ham, som var imod Maltets Tørkning ved Engelske Steenkul, og raadede at vindtørre det. At tørre Malt ved Trækul er alt for bekosteligt, og naar T en Tønde Engelske Steenkul kand giøre Skiel for 12. Tdr. Trækul, og Maltet ingen Skade tager deraf, naar Jndretningen er gjort saaledes dertil, er Fordeelen derved Forfatteren, som er Haqvinufeylbarlig større. - Bager i Malmøe, vil ikke lade sig meestre i Henseende til Malttørkningen. Han beleer Projectet om at vindtørre, Maltet. "Jeg har, skriver han, saa aabne Vegge og Rum, som kand udfordres til at vindtørre Malt; men det raadner, førend det bliver saa tørt, at det kandmales, i hvor tyndt det end legges, og hvor tidt det end hver Døgn omkastes. - Han beklager, at Forfædrene i Sverrig har været skiødesløse i at opelske Skov. Han bevidner af Erfarenhed, at de Svenske Steenkul duer ikke at tørre Malt ved. Han forsvarer sig, hvi han har forlangt Præmium for sin Opfindelse, og giver Publicum Haab om, at han torde og opfinde den Kunst at forædle Brændeviinet, saasom han har forædlet Maltningsverke, til en langt herligere Grad, end det nogen Tid forhen har Tilsidst slutter han: Hvem J er, min Her været. re, veed jeg ikke, men jeg er og bliver den jeg er, og saa længe jeg lever, Eders Ven til alt hvad billighed udfordrer, men ikke i Eders Forslager og Tænkemaade om Malttørkningen a. Opbyggelig Efterretning. fra Schweiz. Appenzelleriske i hvilket sidstbemeldte Land ogsaa tildrog sig noget besynderligt en Vinter, som vi her ville fortælle efter indhentet tilforladelig Vished om Sagen fra en derværende benævnt Lærer. Det skede nemlig, at ved den gang indfaldende overmaade sterke Snee, en gudfrygtig Mands Huus blev saaledes bedekket med Snee, at de ikke mere kunde sette nogen Fod uden for Døren. bemeldte Mand var en fattig Daglønner, som lod hver Dag have sin egen Plage. Da han nu med Kone og Børn allerede havde sultet fire Dage, faldt endelig Moderen af utaalelig Hunger derpaa, at hun vilde slagte et af deres Børn, og lave Mad deraf, gik og allerede til Raads derom med hendes Mand, som bad hende, endnu at bie noget dermed; de vilde endnu først hiertelig bede til Gud, som endnu maaskee skulde og vilde hielpe dem; hvorpaa Manden næsten i to Dage og Nætter hiertelig bad til Gud, samt brekkede igiennem Taget, og forsøgte at arbeyde sig udaf Sneen; men al den Umag han gjorde sig, var forgieves formedelst den overmaade store Snee. Da de nu saaledes havde tilbragt fem Dage, og ikke længer kunde høre Børnenes Graad og Skrig og Brød, samt selv ikke mere vidste hvor de vilde være for stor Hunger, resolvere de de sig endelig begge to til at slagte et af deres Børn, Men da Faderen allerede stod med Kniven i Haanden, for at ombringe Barnet, hørte han paa samme Tid et sterk Knal, hvorover han blev forskrekket, og længtes efter, førend han foretog sig denne jammerlige Gierning, at vide hvad det var, som havde gjort saa sterk Allarm Da seer han, at Gud igiennem det Huul, som han havde gjort paa Taget, havde ladet en Geed falde ned i Huset til ham, af hvilken de siden havde saa længe at spise, indtil de kunde komme ud af Huset igien. Tapperhed iblandt Jomsborgere. omsborgere bestode af Danske Folk, som havde sat sig T ned i den Stad Julin, som Harald Blaatand havde erobret, og der stiftet en Republiqve, hvilke, da de anfaldte med Krig Hagen Jarl udi Norge, og i samme Krig bleve slagne, da som Fangerne bleve førte til Retterstedet, lod enhver for sig see saadan Bestandighed og Foragt mod Døden, at de opfyldte det store Navn og Rygte de vare komne udi. Om dette deres Tog findes en Historie skreven paa gammel Dansk, hvorudi sees efterfølgende: Den Første, da han blev adspurgt: om han var bange for at døe? Svarede han: Det gaaer mig ikke værre end min Fader, som ogsaa maatte døe. Den Anden, da han fik samme Spørsmaal af en ved Navn Torkild, som stod med Sværdet over hans Hoved, svarede han: Jeg skulde gandske have forglemt vore Jomsborgske Love, dersom jeg lod falde noget frygtagtigt Ord mod Døden, tilmed veed jeg, at alle skal døe. Den Tredie, da samme Torkild spurgte. Hvorledes han var til Sinds, svarede han: Jeg glæder mig over at jeg kand døe med et godt Navn og Rygte. Den Fierde lod falde Ord, som endda vare merkværdigere: Jeg døer, sagde han med et frit Mod; thi Dødens Time er mig kier og behage lig, men jeg beder, at du med Behændighed afhugger mit Hoved; thi der er et Spørsmaal iblant os Jomsborgere, om nogen, efter at hans Hoved er afhugger, endda kand have nogen Sands og Følelse; derfor holder jeg en Kniv udi min Haand; hvilken dersom jeg rekker dig den, efter at mit Hoved er afhugget, da skal det være et Tegn, at jeg endnu haver nogen Sands og Følelse; thi ellers skal den strax falde af min Haand, derfore hug strax mit Hoved af, at denne Tvistighed kand bilegges. Hvorpaa Torkild strax efterlevede hans befaling, og Kniven, som naturligt var, faldt den unge Jomsborger ud af Haanden; af hvilket man kand see, at de Jomsborgere ikke aldeles vare erfarne i Philosophie, eftersom den store Aristoteles fordum havde umaget sig at resolvere samme Spørs maal. Den Femte, svarede til bemeldte Torkild saaledes:Jeg glæder mig over, at jeg seer Døden for Øynene, og lod falde adskillige trodsige Ord imod Grev Hagens Folk. Den Siette, lod ikke mindre Tegn see til en uovervindelig Bestandighed; thi han svarede: Jeg døer gladeligen, beder ikkun dette af dig at jeg ikke maae henrettes som et Faar, jeg skal sidde gandske stille, og du maae hugge imod mit Ansigt, og nøye lagttage omjeg blinker med Øynene eller giver nogen Frygtagtigheds Tegn fra mig; thi vi Jomsborgere have øvet os, ikke at bevæges af noget Hug eller Sted. Torkild opfyldte hans Begiering, og huggede imod hans Ansigt, hvoraf den anden lod sig ikke forskrykke eller blinkede med Øynene. Den Syvende beskrives at have gjort saadan Begiering: Jeg haver levet min beste Tid, og de ere nu døde, som jeg ingenlunde begierer at overleve, det eneste begierer jeg af dig, at jeg ikke af Trælle maae føres til Retterstedet, og at ingen ringere end du maae holde mit Hoved=Haar, og at mit Hoved, saasnart det er afhugget, med Behændighed, maae optages, paa det at mit skiønne Haar, som jeg med saa stor Omhyggelighed haver holdet ved Lige, ikke skal blive besudlet af Blodet. Den Otteende, da han blev adspurgt af samme Torkild, om han frygtede at døe, svarede han: Jeg vil døe med Glæde, dersom jeg først kunde opfylde mit Løfte, thi de Nordiske Folk vare meget omhyggelige for at efterleve deres Løfter. Finlappernes Art og Natur. Tinnerne er et grovt og vildt Folk, hvorvel ikke saa bar G barisk som de af Fremmede blive afmalede; thi der findes mange, der forarbeyde adskilligt kunstigt med deres Hænder, hvilket andre maaskee ikke kunde giøre dem efter Der ere tre Slags saadanne Finner, Norske, Svenske, og Moskovitiske, de Norske Finner eller Jndbyggerne af det Land som i Norge kaldes Finmarken, ere tvende Slags; Søe=Finner og Lap=Finner; de Søe=Finner boe ved Havet og nære sig af Fiskerie, som andre Norges Jndbyggere, sammesteds, saa og af Skibs=Bygning, som Jægte og Baade, hvilke de for en ringe Ting bygge. Field=Finnerne have ingen visse Bolliger, men flytte hid og did, ligesom dem lyster. Deres Rigdom bestaaer mestendeels udi Rehnsdyr, hvilke af dem tæmmes, og tiene dem baade til Klæde og Føde. Udi Skytterie har de fast ikke deres Lige; thi saasom Jorden at boe paa, giver formedelst den sterke Kuld og Snee ingen Grøde, og de derfor maae nære dem af Vildt, have de naaet stor Fuldkommenhed udi at skyde. De jage og skyde Elsdyr, Los, Maar, Ræve, Biørne og Ulve, hvoraf de bringe meget Foerverk til veye, som de føre til Stranden, og sælge til Kiøbmænd; Deres Rensdyr leve mestendeels af Mos paa Biergene; hvilket foraarsager, at Finnerne ingen visse Boliger have; thi saa snart saadan Mos er fortæret, maae de flytte hen til et andet Sted, imidlertid voxer andet op igien, saa de efter nogen Tid kand komme tilbage; af disse sælge de Melk og Ost til andre, og derved samle Penge, foruden af deres Skytterie, saa der findes mange som holdes for formuende og anseelige Folk iblant dem; man skulde vel tænke, at det var latterligt, at samle Midler paa de Steder, hvor den ene kand stiele fra den anden; men omendskiønt der ingen Øvrigheder, ey heller kand den være iblant dem, efterdi de have ingen visse Bolliger, men fløtte hid og did, og er undertiden paa denne Side, undertiden paa hiin Side Fieldet; saa dog hører man fast ikke, at den ene berøver den anden sit Gods og Eiendom. Korn=Vahres Qvantums Forbrugelse. i Danmark.