Aalborg Stiftstidende, 1839-01-14
Hr. Overlærer Kalkar maa udentvivl have misforstaaet eller forvexlet adskillige af Udtrykkene i de bemærkninger, hvormed jeg har ledsaget min Beretning om Fyens StiftsLæseforenings bekjendte Demonstration i den Hansenske Sag. (See dette Bl. Nr. 2 d. A.) Jeg har nemlig deri ikke udtalt mig om Principet for den liberale Jntelligents eller om de Grundsætninger, som tænkende og dannede Mænd, der besjæles af frisindede Anskuelser, have at følge, thi hvad disse angaaer, da underskriver jeg ganske Hr. Kalkars Yttringer og er med denne agtede Forfatter enig i, at disse Grundsætninger ikke blot berettige til men fordre Udtalelsen af en offentlig Misbilligelse af Pressemisbrug; det er derimod den Maade, hvorpaa denne Misbilligelse var yttret, idet et Selskab som Corporation havde afgivet sit Votum, om et af dets Medlemmer skulde – man tillade mig dette Udtryk stilles i Skammekrogen en Plads som, hvis han fortjente den, den mere selvstændige og prøvende offentlige Mening nok af sig selv vilde anvise ham, denne Maade var det, som jeg havde fundet at have meget Misligt hos sig, især for det Princips Skyld, som ved saadan Leilighed kunde fødes og som da, naar det først er blevet almindeligt, vil kunne give Anledning til mangehaande Misbrug; og hvad denne Mening angaaer, da maa jeg tilstaae, at jeg, saa megen Vægt end jeg, som vist Enhver i Publicum, er vant til at tillægge Hr. Kalkars Ord, ikke har kunne forandre min yttrede Overbeviisning. Æren er det høieste borgerlige Gode, langt overveiende enhver anden Betingelse for Borger=Velvær, og det er derfor en ligesaa naturlig som roesværdig Følelse, der ikke blot lader os bepantsere os selv med det stærkeste Værn mod ethvert Angreb paa dette Klenodie, men ifølge hvilken vi tillige, hvor vi hos andre Mænd, hvis Handlemaade indgyder os Agtelse, see det færdet af frække Hænder, drage vort Sværd til dets Forsvar og med Tale og Pen stille os i de Kjæmpendes Række. At det ene er denne Følelse, der har besjælet Dherrer Kalkar og Borch, idet de fremkom med deres Forslag for Læseforeningen, maa være klart for Enhver, der selv er nok saa uindviet i de særlige Forhold der paa Stedet, og Hr. Hansens Protestation mod denne Fæld, hvori han søger at charakterisere det Passerede som en af partiske Hensyn fremkaldet Overrumpling, vil vist ligesaa lidet finde Jndpas hos den tænkende og dannede Deel af Publicum, som de usømmelige Angreb paa en medrette anseet og fortjent Mand, for hvilke han er bleven stillet under det Offentliges Tiltale. Men, er nu Spørgsmaalet, hvad er da vundet ved denne Tilkjendegivelse? Hvad er vundet for Biskop Fabers Ære? og hvad er vundet for Pressen, Har virkelig Hr. Fabers Ære kunne lide udget ved de Hansenske Angreb, og det uden at kunne søge Regres ved den juridiske Domstol (der vel iøvrigt altid, skjøndt Begrebet i daglig Brug er deelt ogsaa maa være en moralsk, da var det udentvivl paa rette Tid og ægte liberale og intelligente Mænd værdigt, at tage til Gjenmæle og ved Pressens rette Brug værne mod dens Misbrug; men har da Pressen i denne Henseende forsømt sin Skyldighed, Har ikke, imedens ikke en eneste Røst hævede sig for Hr. Hansen, saamange agtværdig Stemmer reist sig imod ham og blandt disse nylig en af Folkets og Pressens meest agtede og fortrinligste Ordførere, som vist, selv uden at Læseforeningen in corpore havde udtalt sig herom, ikke vilde have tilbageholdt sit motiverede Misbilligelses=Votum i denne Sag, Og har endelig saaledes ikke den agtværdige Mand, hvis Ære man havde saaret, erholdt den eclatanteste Opreisning, og det ikke blot ved Pressen, men ved den offentlige Mening, og denne offentlige Mening er sandelig ikke noget saa Vagt, som man stundom, hildet af særegne Omstændigheder, fristes til at troe; den er det sikkre Udtryk af den dannede og tænkende Majoritets Anskuelser, og især i vigtige Hovedqvæstioner føi ler den sjeldent i sin Dom. Jeg kjender ikke til Forholdenne i Odense, har ikke med Nogen corresponderet herom, og efter Bladene skulde man næsten troe, at der virkeligt den gaves Partier, som virkede skadeligt paa den for alle Borgere i Fælleds-Anliggender fornødne Sympathie, men det kan desuagtet ikke feile, at i en Sag, som nærværende, den offentlige Mening der paa Stedet (det vil sige i de Kredse hvor Jntelligentsen virkelig er hjemme, som i hele Landet, maa have udtalt sin lydelige Misbilligelse over Hr. Hansens Færd, saa at et, som jeg har tilladt mig at benævne det, officielt Misbilligelses=Stempel, ved en særegen Corporation ikke behøvedes at paatrykkes den. Der kan saaledes efter min Mening, ved de af Dherrer Kalkar og Borch fremmede Skridt, neppe være tilveiebragt noget andet end sige fuldstændigere Resultat, end det der allerede ved Pressen og den offentlige Mening var, og vilde blive end mere, constateret. Og, maa jeg endvidere tillade mig at spørge: Kan da iøvrigt en af et heelt Selskab, efter et indledende veltalende Foredrag, ved Votering (som ogsaa her havde sin dissentierende Minoritet, udtalt Kiendelse, – der tillige paa den uforberedte Maade, Forslaget kom frem, heller ikke kunde været underkastet en moden og selvstændig Drøftelse af de enkelte Stemmegivende siges at være en klar, sikker og befindig Dom", Jeg veed ikke, om jeg heri feiler, og det skal i saa Fald være mig kjært, derom at kunne blive overbeviist, men det kan jeg ei i mit Hoved faae", at det kan være en velanvendt Competence af et Selskab, hvis det virkelig besidder en saadan, at give et af dets Medlemmer Charakteer for Opførsel ved en af ham udenfor Selskabet, sin offentlige Færd, ved Pressen begaaet Krænkelse af Velanstændigheds og Sømmeligheds Forskrifter, en Krænkelse, som efter mit Skjøn kun den offentlige Mening og Pressen som dens eneberettigede Organ – der, ved at frembære prøvede individuelle Anskuelser, alene kan forene disse til et fornuftigt Heelt og føde et gyldigt Resultat – er bemyndiget til at hævne. Og nu Pressen, er den baadet ved, at man corporationsmæssigen foragriber den, ved at præsentere et heelt Selskabs Dom, som dog vel ei engang nogensinde kommer til at bestaae af lige saa mange Jndividers Domme, som Selskabet tæller Medlemmer, eller rettere Stemmegivende ved de enkelte Leiligheder, (man erindre, at ved den her omhandlede, af de Stemmegivende 58 voterede for og 18 imod Forslaget, – "At Pressen har virkeligere Fjender i dem, som befordre dens Misbrug, end i dem, som kraftigen modsætte sig disse, er vist en uomstødelig Sandhed, og jeg mener endog, at den kun har sine virkelige Fjender i dem, som befordre Misbrugen, og sine virkelige Befordrete i dem, som modsætte sig denne, men efter min Mening bør og saadan Modstand kun skee igjennem Pressen selv og ikke ved Corporationer eller i sluttede Selskaber, og det er det Princip, som ved saadan Leilighed kunde danne sig, som jeg ikke kan andet end troe, vil være saare misligt i sine Følger, idet det, ved at opstille ledende Autoriteter, ikke blot berøver Pressens egne Forsvarsvaaben deres Kraft og Vægt, men let ved andre Leiligheder, hvor den offentlige Mening ikke alt iforveien har yttret sig saa afgjørende, vil kunne misbruges og udarte til at blive en Spillebold for Partier, som paa Klub maneer kunne opkaste sig til meget tvetydige moralske Dommere i Presseanliggender, saa at hvad der i det foreliggende Tilfælde maaskee kan betragtes som en virkelig moralsk Dom, i mange andre maaskee blot vil blive en Frugt af Partiskhed, af Personligheder og af tilstødende tilfældige Omstændigheder. Man maa derfor vistnok, for Principets Skyld, vogte sig meget for at statuere saadanne Exempler. Trykkefrihedsselskabet prøvede, som omtalt, at indføre denne Methode til at forebygge Presse-Misbrug ved, ved sin Skriftcommittee at udpege disse og tildeele dem offentlig Correction, men denne Autoritets-Dadel viste sig snart at være upractisk og meere hensigtstridende end hensigtsbefordrende, og blev ogsaa at Selskabet, efter meget kort Tids Forløb, opgiven, og, saavidt mig bekjendt, er ogsaa af den liberale Jntelligents, d. v. s. af den Deel af vore tænkende og dannede Mænd, som mene det ærligt med den gode Sags Fremme, Hr. Professor Sibbern den Eneste, som senere (nemlig ved sine i Sommer holdte offentlige Forelæsninger, som jeg havde Leilighed til at bivaane) har udtalt sig for Bibeholdelsen af et Princip, der, saavidt jeg kan skjønne, ikke kan andet end volde Skade der hvor det skulde gavne, og hvis Anvendelse, som jeg har yttret, maa medføre en hæmmende og skadelig Jndflydelse, saavel paa de særlige Samfunds-Forhold, som paa Trykkefriheden ialmindelighed. Ene og alene Pressen maa hos sig selv d. er hos dens bedre Deel søge Opreisning for den Uret, der tilføies den, ene og alene Pressen maae straffe sine Fjender, i hvilken Skikkelse disse end vise sig, og ene og alene Pressen er ogsaa istand til, tilbørligt at afbøde det Onde, som dens Misbrugere. maatte være ifærd med at anrette. Kun, efterat en Sag er fuldstændigt debatteret gjennem alle Pressens og den offentlige Menings Jnstantser, vil en klar rolig og besindig Dom kunne afsiges, som kan være baade til den enkelte muligt Forurettedes og til det Heles Fordeel. – For jeg slutter disse bemærkninger kan jeg imidlertid ikke andet end med Hr. Overlærer Kalkar forene mit Ønske om, at Begrebet om Frisindethed hos alle Borgere maa blive saa luttret og renset for enhver uædel Tilsætning som muligt, og at især de, hvem det er givet, ved Pressen at virkpaa deres Medborgere og som have Talentet til at virke den gode Retning, ikke ville misbruge dette til at fremstille et falskt og kun for Pøbelen morende Vrængbillede istedetfor det, der, med Præget af den ægte og rene Frihedssands, bør pryde hver retsindig Borgers Huus og Arne. Redacteuren. Efterskrift. Efterat Ovenstaaende var færdigt til Pressen, modtog jeg med Posten Hempels Avis af 9de ds., som deholder en Artikel fra Hr. Kalkarom ikke at tage Parti, som jeg, da den paa en interessant Maade slutter sig til ovenstaaende Discussion, skal meddele i dette Blad saafremt Rummet senere maatte tillade det. Red.