Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-06-24
Endnu denne Nat reiser jeg, sandsynligviis til Engeland, naar jeg kunde naae dette, som jeg sik. kert haaber . . . . Clementines Ansigt blev pludselig bedækket med Dødens Bleghed. Hun saae paa Edward med et Blik, som forraadte hendes inderste Hjerte, og i det hun rakte ham skjælvende Haanden, sagde hun. De vil fly ach, da flyer ogsaa enhver Glæde fra vores Kreds! - Flye ikke, skjul Dem hos os, maaske er endnu Redning muelig, uden Flugt . . . . Hun standsede, Edward følte sig rystet i sit Inderste ved den Tone, hvormed hun fremsagde disse Ord. En fjern Ahnelse om at det kunde være Kjerlighed, opfyldte hans Siel. Allerede længe følte han sit hele Hjerte hentrukken med ubegribelig Magt til denne hulde Pige. De tager saa inderlige Deel i min Skjæbne, sagde han, at denne Adskillelse falder mig meget tung. . . O! Clementine, naar . . . . . En hurtig Beslutning opsteeg i hans Siel Ja kjære Clemmentine, dette Øieblik maae afgjøre vort Livs Skjæbne, naar jeg viste . . . Han standsede. Clementine zittrede. En lang Pause paafulgte, hvor kun begges Blikke forkyndte deres Sjæls Tilstand. . . Naar jeg vidste, at det var en Lykke for os alle, hvad vi nu neppe vove at nævne, hvis jeg vidste at min Plan kunne begrunde denne Lykke, ach! endnu i Dag ville jeg sætte den i Udførelse, saa meget det og skulle koste mig . . . Clementine havde imidlertid vidst at fatte sig. Tal de gandske ud Hr. Seeman, sagde hun. Aabenhjertighed kan kun forebygge Ulykke, Hemmelighedsfuldhed kunne nu uundgaaelig frembringe den! Nu da, saa viid, hvad jeg i Begyndelsen meddeelte Dem, var opdigtet. Jeg føler at jeg af en sikkere Vei kan naae Maalet. Jeg troer at være overbeviist om, at jeg ikke er elsket af Henriette, troer meget mere at hun elsker min Broder. De, kjære Clementine, har vel skuet, dybere ind i hendes Hjerte end jeg; sig De mig derfor med hiin Aabenhjertighed, som De selv erkjender for den eneste Mulighed til at forekomme Ulykke, hvad er deres Meening desangaaende? Vær oprigtig, to kjære Menneskers Lykke afhænger af Deres Dom Clementine saae paa Edward med en Forundrings og Skrækkens Mine, men hun følte dette Øiebliks hele Vigtighed; og vi maae føie til at hun havde bragt Kjerlighed til at tie i hendes Bryst, da hun langsom og høitidelig udtalte de i Ord: Jeg deler deres Overbeviisning. Nu da, svarede Edward, saa skulle de ogsaa blive lykkelige . . . . Han stod op, og efter at han havde bedet Clementine iagttage den strængeste Taushed om hvad der var forefaldet, bortfjernede han sig. Endnu i Døren saae han sig pludselig tilbage, da faldt hans Blik paa Clementines, i Taarer svømmende Øie. Ædle Mand, udraabte hun, at gjøre lykkelig, er deres høieste Glæde! . . . forvirret, beskjæmmet slog hun det skjønne Øie til Jorden. Men deres Hjerter forstode hinanden, uden Ord. Stum sluttede Edward den Elskende i sine Arme; derpaa ilede han ud af Værelset. Nogle Uger vare forløbne, Sorgen over den afdøde Tante gik til Ende. Ed ward bestemte Dagen til sin Forlovelse, og bad selv om, at foranstalte Alt ret høitideligt. Heinrich synes hemmelig at være i Kamp med sig selv, dog synes man af alt at kunne mærke, at han gjorde sig færdig til en anden Reise. Han havde ogsaa virkelig besluttet at opofre sin Kjerlighed for Dyden, og derpaa igjen at storme udi den vide Verden, hvori han følte, ingen Glæde meere ville blomstre for ham. Han forraadte sin Plan ved flere Yttringer, som bestemte Edward til i et passende Øieblik, at forlange af ham det Løfte, ikke at afreise før efter hans Forlovelse. Ed wards Opførsel var overhovedet saaledes, at det satte alle i Huset, undtagen Clementine i Forundring, endskjøndt ingen tillod sig at fælde nogen Dom derover. Endelig kom Forlovelsesdagen. Efter et festlig Maaltid, som begge Familier med alle Beslægtede havde bivaanet, skulle Præsten paa Rosenan lægge de Forlovedes Hænder høitidelig i hinanden. Da greb Edward Henriettes, Haand, og førte den skjønne Brud, ikke som hun og alle ventede, hen til Præsten, men til Broderen; derpaa tog han ogsaa dennes Haand, og bragte det forundrede Par hen til Præsten. Disse Hænder forene De nu i Guds Navn," sagde han meget rørt, skun saaledes blive vi Alle lykkelige!" Man forestille sig, den Forhauselse dette opvakte i den hele Forsamling. Men endnu mere forhøiedes denne, da han tog Clementines Haand, trykte den ømt til sit Hjerte, og traade hen til Præsten med hende, i det han sagde: Og saa disse Hænder ville de De forene, kun saaledes blive vi lykkelige! Hvilke Forklaringer nu paafulgte, hvorledes Edward forstod at hæve enhver Vanskelighed, enhver Mistydning, alt det behøver ingen Af skildring: Nok er det, han havde virkelig stiftet to Hjerters Lykke, som ikke var uværdige dertil. Men i Clementines Besiddelse fandt han selv den høieste Sallighed, som noget Menneske paa Jorden, er i Stand til at nyde. K. L. Meth. Müller.