Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-01-01
No 1. den 1ste Januar. Tirsdagen med Brevposterne Den til Forsendelse allene privilegerede Kongelig allernaadigst Stifts-Tidende. Aarhuus Redigeres og udgives 4 Gange ugentlig af Overkrigscommissair A. F. Elmquist. Et Aar begynder da i Herrens Navn Det synes langt, ved første Blik derover, Ved Tanken om de Sorger, om de Savn, Som altid os den skjulte Fremtid lover. Men - Tanken da om Herrens Kjærlighed, Som alle Dage, til den Sidste, følger, Beroliger, naar Livets vrede Bølger, Vil ængste Sindet, true Hjertets FredSom Bølge sig slutter til Bølge, O, saaledes Dagene følge, Og udgjøre Jordlivets Strøm, Hvor vrede og rolige Vover Os Glæder og Lidelser lover J Virkelighed og i - Drøm! En bedre Vaar, end den, os Jorden giver, Er os i Evigheden forbeholdt; Det bittre Savn, os Livet her har voldt, Erstattet hist det arme Hjerte bliver. Kom, Fremtid, kast din Taage paa mit Bryst, Jeg veed det vist, den udebliver ikke Først hisset tages den fra Siel og Blikke, Paa Kjærlighedens evigstille Kyst! "Med hver en Dag jeg Graven nærmer mig Det er den Trøst, som Tiden og kan give -Et saligt Haab, som maa hos Sjelen blive, Om hvert et Andet skuffer svigelig. "Med hver en Aften nærmer sig min Sidste, Det er min Trøst, saa tidt som Sol gaaer ned; Om Savn og Sorg vi her paa Jord maae friste, Vi have Tro og Haab og Kjærlighed! En Dag paa Jorden skal min Sidste være, Men Viisdom dulgte den, jeg veed den ei Hvortil var denne Kundskab paa min Vei Den kunde ei det arme Hjerte bære. Algodhed veed den, jeg kan være rolig, Alkjærlighed er med mig, hvor jeg gaaer; Med denne Trøst jeg være vil fortrolig, I dette Haab engang min Time slaaer. Den ene Dag kan vidne for den Anden, At Herrens Kjærlighed er over dem, Og gjennem vore Skjebners bittre Blanden, Vi naae engang ved den et kjærligt Hjem Vi vide jo, at Dagene herneden. Med alle deres Sorger, deres Savn, Er kun en liden Stund mod Evigheden, Der finde Tro og Haab en stille Havn, Tidens Vinger aldrig, aldrig stækkes, De med stærke Slag til Hjertet taler; Dog - det christne Sind kan ikke skrækkes, Evighedens Haab os her husvaler! Var ei dette, maatte vi forsage, Vi, som søge her, hvad hist først findes; O, hvad ere Jordens føie Dage Mod den Sallighed, som hist skal vindes! Hvo kan ikke bittre Dage mindes, Engang dragne Sind og Siel forbi, O, ved stille Taal kan Alt forvindes Dette tidt i Livet følte vil Tiden lindrer alle Saar herneden, Men de – læges først i Evigheden. Paa Tidens Vinger svæver Evigheden, Paa Tidens Bølger bæres Sjelen bort; Men Strømmen gaaer urolig – stærk herneden, Vor Fred og Hvile varer stundom kort. Sin Taage Livet ligefuldt beholder, Om ogsaa Hjertet eier Haab og Tro -De dybe Saar, som Skjebnen os forvolder, De lægges først engang i - Dødens Ro. Ved Tro og Haab og Kjærlighed Vi Livets Alvor bedst kan overvinde Ved disse Jordens Ro vi kun kan finde Og bytte den engang med Gravens Fred. Vort Liv er flygtigt - Tiden eier Vinger, Hvis Flugt selv ikke Almagt standse kan, Som gjennem Støvets Aar os frelste bringer Til Kjærlighedens fredelige Land. Godt det er, at Tiden gaaer, Hjertet med jo følger; Strømmen imod Sindet slaaer, Tidt med vrede Bølger! Jorden har ei altid Fred, Naar en Siel den søger; Det – mod Himlens Kjærlighed. Længselen forøger.