Aarhuus Stifts-Tidende, 1822-07-09
Da bemeldte Konge, for et halvthundred Aar siden, paa sin Udenlandsreise kom til London, havde har følgende moersomme Tildtagelse med den Kiøbmand, hos hvem Hs. M. hævede fine Remisser: Hos denne Mand, som var rig og gierrig, havde Kongen ladet sig aabne en uindskrænket Kredit, under Navn af Frederiksen. Engang kom Kongen og Brev Holck ind paa Kiøbmandens Kontoir og optog som tusinde Pund. Kiøbmanden vilde gjerne vide mere om Hr. Frederik, sen. Han befalede en Betient at passe paa, hvor de gik hen. Denne saae dem gaae ind i St. James Palads og spurgte en Skildvagt om han vidste hvo de vare. Skildvagten meente, at de maatte nok høre til den danske Konge, da det ikke var tilladt andre end hans Følge at gaae ud af denne Dør. Kontoir betienten indberettede dette til sin Principal, og Principalen det til sin Ægtemage. Kongen og Holck kom igien. De blivne budne til at drikke en Kop Tar hos Fruen i Huset. Kiøbmanden trak Kongen til en Side og spurgte ham, efter en lang Jndledning om ufordeelagtig Vexelkours, og om de vovelige Spekultioner, endelig reent ud, om Pengene ikke optoges for Christian den Syvende. Kongen, som mærkede at Kiøbmanden blot vilde have Deel i en god Ting svarede Jo. Glad over denne Tilstaaelse blev Kiøbmanden ved: De lader ham nok sømmelig betale: Hvad er egentlig Deres Bestilling, Min Hoved forretning, svarede Kongen, er at klæde ham paa og opsøge Tidsfordriv for ham - Ja, tog Kiøbmanden Ordet; man kan see paa Dem, at De har Jndflydelse. - Jngen, var Kongens Svar, har større Jndflydelse paa ham end jeg. - Saa, blev Kiøbmanden ved, giør De Dem nok gode Fordeele. Paa min Ære, forsikkrede Kongen, jeg har aldrig gjort mig Fordeel af nogen Pengesaa i Verden. Kiøbmanden blev lang, i Ansigtet. Efter en Pause begyndte han igien, og saade, at han forstod sig nok ikke paa Pengehandel, Slet Intet. Hvad bruger Kongen de Penge til spurgte Kiøbmanden. - Han giver dem bort, var Svaret, undertiden i Juveler eller andre kostbare Artikler. Hør engang, greb Kiøbmanden Ordet, kunde De ikke have Lyst til at bruge Deres Jndflydelse hos Kongens Jo, lod Svaret. Ja saa tillad mig, blev Kiøbmanden ved, at lære Dem at vinde halvhundrede ProCent, Lad mig kiøbe Juvelerne og de andre Foræringer. - J det Samme kom En af Kongens Pager og lod Kiøbmanden kalde ud. Er ikke, spurgte han denne, Kongen af Danmark hos Om - Kongen af Danmark, udbrød Kiøbmanden; nei, her er ingen Konge af Danmark, men Hr. Frederiksen er her. - Det er Kongen, være Pagens Ord, Kong Frederik den Femtes Søn; den Herre, som er med ham, er Grev Holck. Jeg har et Brev at levere ham i egen Haand. Kiøbmanden blev som lonslaaer et sto ikke vise sig for Kongen igien. Da Pagen med at Underdanighed overleverede Kongen Brevet, blev Kiøbmandens Kone, som imidlertid havde anholdt hos Greven om at forestilles Kongen, ogsaa forhauset. Men Greven bad hende være rolig, tog hende ved Haanden, førte hende til Kongen og sagde: jeg har den Lykke, Madam, uventet at opfylde Deres Ønske. Konen stirrede og tang. Kongen ynkedes over hendes Forvirting og tog af sin Finger en Ring, som han vilde have sat paa en af hendes, naar disse ikke havde været for tykke, hvorde han bad hende forsikkre sin Mand, at Kongen ikke tog ilde op hvad i Fortrolighed var sagt til Hr. Frederiksen. Endelig gik han bortmørende sig over Eventyret og beklagende kun at det saa snart havde faaet Ende. Guldhuset i Kiøbenhavn. har sit Navn af den bekiendte Joseph Borro, der under Frederik den Tredie, i Aarene 1667 - 1670 dret sit Guldmagerie i dette Huus. - Ved et belynderligt Tilfælde ligger Guldhuset just tæt ved Sølvgaden, og dette foranledigede en Hamborger Kiøbmand som i Aaret 1813 da vor Cours stod saa slet, opholdt sig i Khvn. og blev henviist til en Mand, der borde i Sølvgaden tæt ved Guldhuset til at spørge: "Hvorledes: I har et Guldhuus og en Sølvgade, og alligevel staaer Eders Cours paa 12,000. Ansøgninger paa Vers var meget Stik i fordums Dage, og gjorde som oftest Lykke, naar de ikke vare rimede altfor desperate. Saaledes skrev Magister Muus følgende poetiske Suplik til Frederik den Fierde og Ribe Bispestol, som han ogsaa erholdt: "Stormægtigste Monark, Bisp Ancher siges død, Og Riber Stift vakant. Ens Død en Andens Brød. Vil Gud, Kong Frederik, at Lykken træffer mig, Jeg ogsaa til min Død vil takke Gud og Dig. Magister Gert Weineke, som konkurrerede med Muus, fik derimod Smæk for sin Skilling; thi paa hans temmelig korte Ansøgning: Stormægtigste Monark, Bisp Ancher siges død. Hielp fattig Holmens Præst til dette Stykke Brød. blev svaret: Ærværdig Mester Gert, Bisp Ancher er vel død; Men Du ei værdig til at nyde saadant Brød". Forbud mod Blodpølser. Det er kommen os for Øre - saalunde begynder en Forordning af Keiser Leo den 17 med Tilnavn, den Vise - at man kommer Blod i Dyrenes Jnd volde som i Kioleærmer, og bringer det saaledes, som en usædvanlig Ret i Maven. Dette kan Vor Keiserlige Majestæt ei længer udstaae og tilstæde, at vor Stats Ære, ved en saa formastelig Opfindelse blot af begiærlige Menneskers Fraadserie bliver skjændet. Og nu lyder Straffen som følger: "Hvem som omskaber Blod til Spise, han maa nu sælge eller kiøbe samme, hans Godser blive confiskerte, han selv bliver haardt pidsket, til Tegn paa Æreløshed klippet indtil Huden, og for evig forviist fra Fædrelandet. Ogsaa Stædernes Øvrighed ere Vi ikke findede at lade gaae frie. Thi havde de ført deres Embede med mere Aarvaagenhed, saa vilde saadan Udaad aldrig være bleven begaaet. De skulle for deres Forsømmelighed, bøde med 10 Pund Guld."