Corsaren, 1844-11-01
Roeskilde Stænder. Statsenheds- og Adressesagen. "Gaaer hjem, Børn!" sagde salig Frederik den Sjette fra Amalienborgs Altan hiin Aften 1831, da man havde bragt ham en jublende Taksigelse for Stænderinstitutionens Stiftelse. Det blev sagt kjærligt, der var fra Frederik den Sjettes Side ikke den ringeste Jroni i disse Ord. J, som i spændt, nysgjerrig Forventning om en kraftig og folkelig Beslutning i Roeskilde Stændersal have staaet og strakt Hals efter de langsomme Stændertidender - gaaer hjem, Børn! Gaaer hjem og lægger Eder. Alt er afgjort. Enhver, der tænker solidt og vil bygge sin Bolig paa fast Grund, der speculerer fornuftigt i Politiken som Pengemændene i Bankactier, raade vi oprigtig til at gaae følgende Vei, af Østergade, Kongens Nytorv, under den russiske Ministers Vinduer, gjennem Bredgade til Amalienborg, der gjøre en kort Bøn og saa i Hastk til Roeskilde og knæle forUssing - Ussings Stjerne bereder sig til at culminere. Ussing og den kongelige Commissarius have været complet enige i Stænderne. Kortene vare godt blandede: Ussing og Commissarius vare Makkere imod Oppositionen, Ussing var som sædvanlig renonce i Couleur, Oppositionens Forcer bleve tagne, Ussing spillede Trumud, og Commissarius bekjendte, Spillet er endt. Dette vil sige, at Ussing fremkom med et Forslag om Statsenheden, og at Commissarius velvillig hertil knyttede bemærkninger, hvoraf tør formodes, at Regeringer nok vil være villig til at sætte Enhver under Tiltale i Hertugdommerne, der taler eller skriver mod Statsenheden; forene de to danske Stænderforsamlinger, men ligeledes de to tydske, og endelig under en ny Form give os - Stændercomiteer. Med disse "energiske" Forholdsregler (saaledes kalder den kgl. Commissarius dem) ville hverken de Danske være fornøiede - eftersom herved Nordslesvigs Sprog og Nationalitet opgives - ei heller de Tydske, fordi de herved kun faae, hvad de have fordret for lang Tid siden og næsten glemt for større Fordringer - nu vil man give Manden Rhabarber, fordi han havde Colik ifjor. Hele Gevinsten af Spillet er: For Folket, at Ussing bliver en stor Mand; for Regeringen, at Ussing bliver en stor Mand; for Ussing, at han bliver en stor Mand. Man seer saaledes, at Ussing har vidst at tilveiebringe den længe ønskede inderlige Harmoni mellem Regeringens og Folkets Jnteresser og ikke glemt sine egne. Alt er da afgjort. Man behøver ikke længere i ivrig Forventning at speide efter Resultatet, man kan rolig give sig Tid til at læse Debatternes Enkeltheder - jam ad Corsaren venit res. Adressediscussionerne ligge for os, saa indbydende som en duftende Plumbudding eller som en ægte Strasborgs Gaaseleverpostei eller som et Fad Østers. Vi vide ikke, hvilken af disse Lignelser vi skulle give Fortrinet - vi troe den sidste, altsaa: som store, friske Fladstrands Østers. Efterat Oppositionens Førere havde opregnet alle de Synder, de tillagde Regeringen, og andraget paa et lignende Mistillids-Votum mod Ministeriet, som det, de jydske Stænder afgave, eller om muligt et endnu stærkere - thi det Bedste er naturligviis ikke for godt - reiste Etatsraad Bang sig og bad om Undskyldning for, om han i sit improviserede "Gjensvar" ikke kunde være aldeles fuldstændig o. desl. Hr. Etatsraad Bang reiste sig altsaa som den, det ganske naturligt tilkom at fremføre et Gjensvar mod Opositionen, som selvbestaltet Commissarius! - Vi ønske ikke Hr. Bang nogen anden Straf, end at han engang maa blive virkelig Commissarius, men i jydske Stænder. Bemeldte Gjensvar" kalder Hr. Bang improviseret, uagtet det sees, at han deri bruget Udtryk som : "Jeg har allerede ovenfor udpeget", "jeg skal nedenfor komme til at omtale". Dette synes at vidne om, at hans improviserede Tale maa have været skreven i Forveien; thi i mundligt Forredrag siger man "før" og "senere", ikke "ovenfor" og "nedenfor", undtagen man taler opad Døren og nedad Stolperne. Det hele "Giensvar" var et mærkeligt Gjensvar. Hr. Bang indrømmede alle Oppositionens Anker: om Finanserne, om Censuren, om Sprogpatentet, om Statsenheden; men han modsagde dem ogsaa; han stemmede for en Adresse, men han stemmede ogsaa imod den, og han endte med de Ord: "Jeg stemmer ikke for Sagens Asviisning, men for, at man ikke nedsætter nogen Comitee." Man føiede ham, nedsatte ingen Comitee, og dermed var Sagen - afviist. J Sandhed, Bang har ikke overvurderet sig, han har Talent til at blive Commissarius. Bistop Mynster var imod Adressen, fordi den var "formløs"; man vilde deri udtale en "Stemning" i Folket, uden at man nærmere antydede denne Stemnings Beskaffenhed. " Det er imidlertid vist ikke en god Stemning, man vil have udtaltk, tilføiede han. Det er mærkværdigt, hvor De kan gjette, Hr. Biskop. Men, naar der var en god Stemning i Folket, saa maatte den nok udtales, ikke sandt Hr. Biskop? Den gode Stemning tor Folket lette sig for, den bekymrede skal det beholde hos sig selv. Hvorfor? Det siger Hr. Biskoppen: Naar vi udtalte en Misfornøielse, saa fik Fremmede at vide, at Tilstanden hos os ikke var god, og det nedsatte os i deres Øine. Om ogsaa Regeringen gjorde os nok saa megen Uret, skulde vi tie ganske stille af Frygt for, at "Fremmede" skulde faae det at vide, ligerviis som Noæ Sønner eller som den brave Kone i Paris, der fik Prygl af sin Mand og, da Øvrigheden tog sig af hende, sagde: "Jeg har selv bedet derom, det er nu min Fornøielse at faae Prygl." J Sandhed, det er fromt, disse Ord ere en Bistop værdige. Men, siger Hr. Biskoppen, der er ikke engang nogen Misfornøielse; "det vil finde Gjenklang i Utalliges, ja vel i de Flestes Hjerter, naar jeg siger, at det danske Folk dog ikke vilde bytte sin Tilstand eller sin Regering med noget andet Folks." Tillad os, høiærværdige Hr. Biskop, at gjøre Dem opmærksom paa, at Udtrykket "Folk" er lidt vagt, lidt "formløst". Folket beslaaer af mange forskjellige Klasser. Men at den Klasse, der har flere tusinde Daler aarlig Jndtægt og spiser ægte Skildpadde ved Kongens eget Bord, ikke vil bytte sin Tilstand med Nogen, det troe vi nok. Etatsraad Stenfeldt viste sin sædvanlige Dygtighed til at sige det Samme, som Andre havde sagt, med nogle flere Ord, og til at inddele en saadan Tale i Rubriker: "For det Første", "nu for det Andet", "endelig for det Tredie", hvorved man kommer til at læse hans Tale med ligesaa stor Fornøielse som en Mandtalsliste. Han veed dog altid at tilføie noget krydrende Nyt, som vi med Fornøielse tage til Jndtægt. Han siger saaledes, at, da Kongen har to Raad, Ministerraadet og Folkeraadet, saa var det "høist befynderligt", om Folkeraadet skulde "have Adgang til at gjore sin Mening gjældende ved at erklære, at Ministerraadets Mening var urigtig". Det er "høist besynderligt", at Sandheden ligger i det stik Modsatte. Thi, naar det ene Raad ikke skulde have Adgang til at modsige det andet, vilde det da ikke være "høist besynderligt", at der var to Raad? "Besynderligt" er det ogsaa, at den kongelige Deputerede, Etatsraad Stenfeldt, finder det "høist besynderligt", at Folkeraadet skal have Adgang til at gjøre sin Mening gjældende ved at erklære. Skulde det da have Adgang til at gjøre sin Mening gjældende ved at gjøre Oprør? Det vil lidet forundre Publicum at erfare, at Ussing yttrede sig tvertimod, hvad han for sex Aar siden meente. Ligesaa David. Naar vi ret levende forestille os, hvorledes disse to Mænd have vendt sig selv og et vist Klædningsstykke, og hvor sindigt og gracieust de have udført deres Vendinger, saa forekommer det os uvilkaarligt, som om vi saae dem dandse Menuet. Vore Læseres gamle Ven, Kammerherre Castenschjold, var ogsaa mødt og erklærede, at i hans Kredshavde han ikke opdaget den ringeste Misfornøielse eller Ugunst mod Regeringen. Men, tilføier han, det kan gjerne være, at det kommer af "den i hele Nationen almindelige Urbanitet", eftersom Enhver kjender min Mening". Betænk engang, hvad der, rigtig beseet, ligger i disse Ord: Af Hoflighed mod Kammerherre Castenschiold, for ikke at saare ham, mener han, at den store Kreds, hvori han lever, ikke for ham udtaler sine Anskuelser og Regeringen! Vi have gjemt det Bedste tilsidst: Fattigdirecteur, Bager Sager. Tanlen og Rosinen ligger her saanær. Medens Alle tale om Nationalitet, Sprogpatent, Finanser o. s. v., reiser han sig for at sige Forsamlingen følgende Ord i Spørgsmaalet om en Adresses Jndgivelse. "Jeg skal kalde det i Forsamlingens Erindring, med hvilken Glæde Kjøbenhavns Commune den 1ste Januar 1840 modtog det første Tegn paa den Maade, hvorpaa Kongen agtede at behandle Communerne. Jeg glemmer aldrig den Dag, paa hvilken jeg selv var saa lykkelig at have Sæde i Communalraadet. Men det var ikke blot den Dag, at Kongen skjænkede Hovedstaden en frisindet Communalanordning; men de Principer, som deri ere udtalte, ere senere med den største Conseqvens blevne gjennemførte, og det er mig ikke vitterligt, at der paa Communalbestyrelsens Andragender og større Frihed er bleven givet Afslag. Denne gjennemførte Conseqvens af de engang opstillede Principer kan ikke noksom udhæves, og jeg har troet at skylde min Stilling som Deputeret for Kjøbenhavn og som Communens Embedmand at bringe Regeringen min ubetingede Hylding derfor." Dette var Hr. Sagers Mening om en Adresse.