Aalborg Stiftstidende, 1846-10-24
Fædrelandet. Kjøbenhavn, den 20de October. Under 13de Octbr. er offentliggjort et allerhøieste Patent angaaende Brugen af det danske Sprog i den slesvigske Stænderforsamling. Den første Paragraph lyder saaledes: "De Medlemmer af den slesvigske Provindsialstænderforsamling, som ikke tiltroe sig at være det tydske Sprog, tilstrækkelig mægtige, for at kunne betjene sig deraf ved deres Foredrag i Forsamlingen, og som af denne Grund ved deres Foredrag i Forsamlingen ville bruge det danske Sprog, have strax i den første Session, efterat Forsamlingen af Vor Commissarius er erklæret at være aabnet, eller, saafremt de først senere indtræde i Forsamlingen, i den første Session, som de bivaane, forinden der gaaes over til Dagsordenen, at tilkjendegive Forsamlingen deres Hensigt, at ville betjene sig af det danske Sprog ved deres Foredrag. De i saa Henseende afgivne Erklæringer, angaaende hvilke ingen Forhandling maa finde Sted, blive at tage til Protocollen. Med Hensyn til de i Aabningsmødet afgivne Erklæringer skeer dette ved et Medlem af Forsamlingen, som hertil udnævnes af Vor Commissarius."- Capitainlieutenant Raffenberg har i Fædrelandet gjendrevet den i samme Blads Nr. 139 fortalte og deraf her i Bladet optagne lille Anecdote fra Heclas Ophold ved Kiel, Det vil være i vore Læseres Erindring - skrives i Fædrel." – at vi for omtrent et Aar siden omtalte en svagelig, 72 Aar gammel, i den christianshavnske Straffeanstalt hen siddende Enke, ved Navn Karen Marie Olsdatter, der i en imod hende af Kjøbenhavns Politidirecteur anlagt Sag idømtes 4 Aars Forbedringshuusarbeide, fordi hun vedgik en Løverdag paa en Vandring fra Almindeligt Hospital, hvor hun dengang var Lem, at have stillet sig paa Hjørnet af Kongens Nytorv og Bredgaden og trukket paa Skulderen i den Hensigt at bevæge de Forbigaaende til at give hende et Par Skilling til en Kop Drikke og lidt Smør, uden at hun dog ved denne Leilighed enten directe bad om eller i Virkeligheden modtog nogen Almisse. Denne lille Artikel forfeilede ikke den Virkning, vi tilsigtede, og i dens Slutning ligefrem udtalte. Det er os nemlig bekjendt, at enkelte Private senere have gjort Deres til at bevirke en Ophævelse af eller Formildelse i den idømte Straf ved endog herom directe at henvende sig til Hs. Majestæt, hvis personlige Tilbøielighed til i dette Tilfælde at lade Naade gaae for Ret imidlertid stødte paa bestemt Modstand fra Bureaukratiets Side. Hvad enten nu denne Modstand er fremkaldt ved den Betragtning, at Konens Frigivelse vilde være en altfor stor Jndrømmelse til et Oppositionsblad som Fædrelandet eller har havt gyldigere Grunde at støtte sig til, vist er det, at den har seiret, og at den stakkels gamle Kone endnu hensidder i Straffeanstalten og rimeligviis vil forblive der indtil hun næsten har naaet sine 80 Aar. At vore Bestræbelser saaledes have været frugtesløse, skal imidlertid ikke afholde os fra fremtidigen at meddele lignende Bidrag til Bedømmelsen af vor Retsforfatning, navnlig med Hensyn til Anvendelsen af den – som tidligere af os udviklet – for den simplere Classe skrevne Betleri- og Løsgjængerilovgivning. Et sligt Bidrag indeholdes i nedenstaaende under 30te Julii sidstleden af Høiesteret paadømte Sag. Ved at referere den, er det ligesaalidt vor Hensigt at angribe Domstolene, som at forsvare den Domfældte. Vi vide ligesaa godt, at saalænge Domstolene ere organiserede som nu, maae de, naar slige Sager reises idømme Straf, som at der i Forbryderclassen gives Jndivider, imod hvilke Skaansel synes utidig, men hvad vi angribe, er det Princip, hvorefter det staaer i Kjøbenhavns Politidirecteurs Magt, efter reent personlige Hensyn, idag at anlægge Sag for, hvad der imorgen forbigaaes eller betragtes som en Bagatel, det ene Øieblik at kræve haard Straf over den samme Handling, som det andet Øieblik med Lethed dækkes med Kjærligheds Kaabe. – Den ovennævnte Sag var anlagt imod en Arrestantinde ved Navn Wilhelmine Cathrine Oberton. Hun er langtfra at være noget agtværdigt Fruentimmer og er navnlig ved Kjøbenhavns Politiretsdomme af 25de Febr. og 17de Mai 1843 straffet forLøsgjængeri, resp. med 15 og 30 Dages Fængsel paa Vand og Brød. Den 13de Octbr. f. A. hensattes hun paa Ladegaarden, med sædvanlig Betydning om, at hun ved at forlade denne uden Tilladelse paany vilde paadrage sig Straf som for gjentaget Løsgjængeri. Efterat have været her indtil indeværende Aars Begyndelse, gik hun, med dertil given Tilladelse, Mandagen den 13de April hertil Byen, dog med det Tilhold at komme tilbage samme Dags Aften Klokken 7 1/2. Da hun imidlertid baade havde Afsky for Ladegaarden og ønskede at faae en Conditon, hvilken hun, efter hendes Forklaring, ikke kunde søge uden at udeblive, da der flere Gange var nægtet hende Udgangstilladelse, udeblev hun nu og henvendte sig om Tirsdagen den 14de April til en ved Holmens Canal boende Skipperenke, af hvem hun erholdt en Seddel til Beviis for, at hun sammesteds kunde faae Tjeneste. Med denne Seddel var det endvidere, ifølge hendes Forklaring, hendes Hensigt at vende tilbage til Ladegaarden og udvirke Tilladelse til at modtage den hende tilbudte Condition. Onsdag Morgen den 15de April anhold tes hun imidlertid af Politiet, i hvis Arrester hun blev hensat. Det maa nu bemærkes, at Rigtigheden af Arrestantindens nys meddeelte Forklaring er bestyrket saavel ved den Forklaring, som er afgiven af ovennævnte Skipperenke, der for Retten har gjentaget at ville tage Arrestantinden, uanseet de hende overgaaede Straffedomme, i sin Tjeneste, som ved den af Arrestantindens Fader (hun har længe været moderløs og mindes ikke sin Moders Navn) afgivne Forklaring, der gaaer ud paa, at hans Datter ved at besøge ham om Mandagen, baade yttrede at ville søge sig en Condition, og bad ham i Ugens Løb at sende hende Mad til Ladegaarden, hvortil det altsaa maa antages, at hun vilde vende tilbage. Andet og Meer er ikke oplyst, og Arrestantindens hele Brøde bestaaer altsaa i uden Tilladelse at have været borte i ikke fuldt 1 1/2 Dag fra den baade af Fattige og løsladte Forbrydere lige forhadte Ladegaard, og i den Tid at have søgt og sikkret sig Beviset for at have søgt fast Tjeneste. Dette bevægede imidlertid ikke Kjøbenhavns Politidirecteur til at undlade at reise Sag imod hende, som derpaa baade af Criminal- og Politiretten og Høiesteret idømtes 1 Aars Arbeide i Kjøbenhavns Forbedringshuus, hvor hun, der ikkun er noget over 21 Aar gammel, nu hensidder, for rimeligvis i sin Tid aldeles fordærvet at udgaae derfra. Vi gjentage, idet vi slutte denne Artikel, at det, hvorom der er Tale, ikke er Arrestantindens Personlighed og foregaaende slette Liv, hvortil man rimeligviis vil tage sin Tilflugt for at forsvare Sagens Anlæg, men at Sagen derimod reducerer sig til Besvarelsen af det Spørgsmaal, om det er stemmende med Retfærdighed, at man har anlagt en Sag imod Arrestantinden og tvunget Domstolene til at idømme hende en betydelig Straf, for den samme Handling, som Jngen, der har mindste Kjendskab til Politiets Annaler, skal kunne driste sig til at benægte, dagligen begaaes og afsones enten med en Jrettesættelse eller en Disciplinarstraf. Der er en slig Ulighed i Behandlingen af de til denne Classe hørende Sager, som vi med Hensyn til Retsbegrebets Udvikling, saavel ialmindelighed som i Forbryderclassen isærdeleshed, ansee for aldeles forkastelig.