Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-08-03
J. U. Doctor, circuli equestris in FioniJuder. In cocteris miser peccator. Totam in Christi merito & Dei misericordie. gloriam quærens. Laudatur ab hiis, culpatur ab tillig Neutri forstan satis cognitus. Fordansket saaledes: Her hviler Christian Ditlev hedegaard, som døde 1781 i sit Alders 82de Aar; da han af intet igien blev til intet. Vil nogen vide, hvad, hvormeget, og hvorledes han har været, Her i live var han Kongel. Maj. Krigsraad, Doctor i begge Lovkyndighederne, og Herredsfoged ved det forrige Fyenske Rytterdistrikt. For Resten en usel Synder, som allene søgte sin Ære i Christi Fortieneste og Guds Barmhiertighed. Roest af nogle, lastet af andre, og maaskee ikke engang kiendt af den ene eller anden Historisk. Om Uhlefeld og Griffenfeld. Der disputeredes forleden i et Selskab om disse 2de navnkundige Stats=Ministre. Nogle gave den første og andre den sidste Fortrinnet, og som de ei kunde forenes herom, ombadede mig en kort Sammenligning i disse mine Blade over disse anseelige Mænd. - Betragter man da begges Fødsel, Education og Fremgang til de høyeste Æres=Poster, da findes deri stor Uovereensstemmelse. Uhlefeld nedstammer fra de anseeligste Huuse. i Danmark, Griffenfeld derimod af Borgerlig=Stand. - Den første var oplært i Stats=Sager og adelige Videnskaber, den anden til Studia, i Haab at naae et Skole Nr. 487 Aar. Embede, eller et Præste=Kald. - Den første var i sine Prøve=Aar og løb til Embede ligesom ved Haanden frem ledet baade ved sine mægtige Slægtninge og sit fordeelagtige Giftermaal med Kong Christiani 4ti Kiæreste=Datter; Den sidste derimod slæbede sig uden Venner, igiennem en besværlig ujevn og steenagtig Vey, thi, ligesom den første havde Befordrere i de mægtigste Mænd i Riget, der glædede sig ved hans Forfremmelse: Saa havde den sidste de anseeligste Mænd imod sig, der ansaae hans Forfremmelse med skeelne Øyne. - Betragter man, den ene altsaa at gaae frem paa en hindrings steenefuld Stie, og den anden paa en breed banet lykkens Vey, maatte man lettelig falde paa de Tanker at Greffenfeldt havde større Natur=Gaver end Uhlefeldt, men som sidste efter Ogerii og andres Vidnesbyrd blev holden for en Zirath for den danske Adel, saa kan heri intet Fortrin gives Griffenfeldt. Hvad der legger den største Vægt til Førstes Miriter, er, den besønderlig Distiuction, som han erhvervede sig paa de Tiider, da det danske Hof vrimlede af store Stats=Mænd og lærde Personer under en Konge, som Christian den 4de, der med egen Hierne lagde Grund=Vold til alle Ting, og selv exequerede dem, da derimod Conjuncturerne vare i den Henseende meere fordeelagtige for den sidste, under Christian den 5te, som fornemmelig beskæftigede sig i Krigs=Sager og i Spidsen af sin Armee, og overgav Stats=Sagerne til de Ministre, som han havde Fortrolighed til - Man kan med rette sige, at disse 2de store Mænd banede sig Veien til de høyeste Embeder ved deres særdeles store medfødte Naturens Gaver, hvorved Uhlfeldt blev Rigets Hofmester og Grifsenfeld Rigets Stor=Cantzler; Vil man derimod dømme om disse anseelige Mænd Capacitet efter begges Forretninger, da bør man troe, at Uhlefeld af saa mange Aars Erfarenhed i de vigtigste Ambassader og Freds=Congresser, han har havt, maae have erhvervet sig større Kundskab i Stats=Sager, end Griffenfeldt, siden Griffenfelds Ministerium befatter kun en Tiid af 4 til 5 Aar, og just dette, anlediger at fatte deshøyere Tanker og ham; det kunde vel siges, at den store Agtelse, og de mange Caresser, som ham blev gjorte af de fleeste Europæiske Hoffer, reiste R 488 s. sig Tildeels af den Naade, han stod i hos Kong Christian den 5te, til hvis Venskab Holland, Frankrig, Spanien, Keiseren og Brandenborg da trængde, saa at de derfore adressere sig til ham, som til den hvis Raad Kongen da fulgte. Men man kan dertil svare, at just den store Tillid, som Kongen i de vigtige Conjunturer de hafte fattet til ham frem for andre, er Beviis paa hans ugemeen Duelighed. Man kan og sige, naar man efterseer Statstidernes Historier, at fast ingen Statsminister paa de Tiider førte Pennen med større Fynd og Opmerksomhed; Saa at, hvis Uhlefeld kan siges at have været større Stats=Mand, saa synes det: at Griffenfeld have været habilere Cabinet Secretair, og til Beviis paa hans store Færdighed anføres blant andet den ziirlige latinske Tale, som han extempore holdt til en vis fremmed Gesandt, og som lagde første Grundvold til hans Lykke. En saadan Commission havde Uhlefeld neppe paataget sig, i hvorvel han i adskillige andre Ting kunde være den sidstes Lærre=Mester, og derfore af fremmede Skribentere tillægges den Titel som en af de største Mænd i Europa. - Saa store Dyder, som disse 2de anseelige Mænd besadde, saa store Feil fulgte dem, ja saadanne, som man forud kunde spaae, vilde styrte dem. - Begge hafte en overdreven Ambition og Ærgierrighed; dog den førstes farligere, thi som Griffenfeldt vilde være den Mægtigste iblant Rigets Undersaatter, saa lod den anden derimod sig ei nøye dermed, hvorover hans Fald blev ogsaa først og des større. Man kan i saa Maader kalde den førstes en lastværdig Høy modighed, og den sidstes en Stolthed, som oftest findes hos dem, der af Støvet kommer til stor Værdighed, thi han skammede sig baade ved sin Herkomst, og foragtede Moder, Venner og Slægtninge; da derimod Uhlefeld var Omgængelig med sine Undermænd, men stolt og trodsig imod det Kongel. Huus; saa at ligesom Griffenfeld var en god Undersaat, men en ond Borger, saa var Uhlefeld en god Borger, men en farlig Undersaat. - Begge bleve dømte til Livs=Straf, skiønt deres Mishandlinger vare ikke lige, den første blev overbeviist Forræderie imod Kongen og Fædrenelandet, men om den sidstes Ar 489 Aar. Utroeskab disputeres endnu, thi af Processen sees ei han var saa utroc en Undersaat, som interesseret og Pengegierrig, Minister, hvorover den første efter sin Undvigelse blev rettet in effige, men den sidste med evigt Fængsel benaadet. - Og deraf kommer det, at den sidste har blandt Efterkommerne adskillige Advocater, men den første ingen, omskiønt nogle vil dog undskylde hans Misgierning dermed, at han forfaldt ei saa meget til sine Skrøbeligheder af oplagt Raad, som af blot Hævngierrighed, men dertil svares, at en Misgierning er og bliver en Misgierning, et Mord et Mord, hvorledes end skeer, og af hvad syndig Motif end drives. For den borgerlige Ret er det det samme, skiønt sensu morali kan være nogen Forskiel. En spinder paa Forræderie for at forraade, og en anden drives af Penge eller Hævngierrighed; Gierningen er lige strafværdig, skiønt Gierningsmændene dømmes ei at være lige onde. Uhlfeld var i den sidste Tilfælde: Naturen havde prydet ham med mange herlige Gaver til Landets og sin egen Ære, og som Grundvolden til hans Ære og Høyhed; og ligesom han selv glimrede for sit, saaledes gjorde ei mindre hans Frue Christine Eleonora for sit, og saaledes tildroge sig begge den største Opmærksomhed, men, da Conjuncturerne ved den nye Regiering forandredes, saa at alt, hvad han traade paa, blev ei meere Roser, men undertiden til Tidsler kunde han ei finde sig deri, og jo meere hans Misfornøielse lod sig see, desfleere tykke Skyer reiste sig og for ham, hvorved hans Vreede forøgedes til den Yderlighed at han af Ambition opofrede Ære, Liv og Velfærd. -Man seer heraf, hvad som forledede denne Mand til de fortvivlede Anslag mod sit Fædrene=Land, og at Conclusionen bliver denne: - at han vel fortiente den Straf, som heller fældes over en Coriolanus, end over en Catilina; - og at, hvis Griffenfeld havde begaaet samme Misgierning, burde vel Straffen have været lige, men Tankerne om Personerne ullige. - Har jeg nu saaledes hermed tilfredsstillet mine Læseres Forlangende, skal det fornøye, og opmuntre mig til videre Bestræbelse. -R. 400 R.