Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-12-16
Over en Klokketime hørte Menigheden andægtig paa Prædikanten, og hverken de dogmatiske Spidsfindigheder, eller de mystiske Tanker, eller de med zelotisk Jver slyngede Bandstraaler og Forkættrelser, eller de strenge Fordringer til Tilhørernes Vandel, kunde drage disse fra ham. Præsten var dengang, i og udenfor Kirken, Menighedens Hoved. Hvor ganske anderledes er det nu Med sin Tro staaer Præsten tidt alene. Maaskee er han kirkelig orthodor, og Fleertallet af Menigheden er evangelisk frisindet; maaskee er han liberal og Menigheden servil; maaskee troer han paa Aabenbaringen og en stor Deel af Menigheden har ingen Tro, eller han er fornufttroende, og Menigheden hænger ved Fædrenes fromme Tro, eller han stemmer i det Væsentlige overeens med Menigheden, men optræder i et saa besynderligt Maal, at hans Tale ingen Gjenklang finder hos de Fleste. Hos mange Lærer, og Tilhørere er Troen ingen Hjertesag mere, ingen Livssag, men Forstandsværk, Mundværk, Affectation fra alle Sider. Saaledes gaaer det til, at Troens Baand saa sjelden sammenknytter Præst og Menighed. Præstens Moraliseren har størstedeels tabt sin Kraft. Nogle Præster ere selv blevne denne Verdens Børn, Bønder, Kornhandlere, Prangere, yppige, forfængelige Herrer; Spillere, Gourmands; muntre Selskabsbrødre, o. s. v. Mange lempe sig efter Mængden, Mange ere blottede for Verdens- og Menneskekundskab, og derfor høist uretfærdige i deres Bebreidelser, som da heller Ingen ændser. Hos mange af de Dannede og Fornemme ere Religion og Moral Chimærer; hos den simple Mander det et ganske almindeligt Mundhov: "det gaaer ikke saa strengt til, som Præsten præker! Det er da naturligt, at Kirkebesøget er aftaget betydeligt. Paa mange Steder er det næsten reduceret til Intet. Sakramentet benyttes langt sjeldnere end tilforn, og ofte ganske mekanisk. Trøstens Embed er der endnu, men det søges fast aldrig, hverken af Syge eller Sunde. At trøste er ogsaa Noget, som ikke alle Præster forstaae sig paa. Mange grue for et sønderrevet Gemyts Klager; mange væmmes ved at betræde Jammerens Boliger; mange skjælve forat være alene med en Døende; mange tør ikke komme, hvor der er en smitsom Sygdom i Huset. Hvorledes skulde man vente Trøst af slige frygtsomme Sjele, Mangen Præst har selv ingen Trøst i sig, og hvad han ikke har, kan han heller ikke give. I Sygdom og huuslig Nød, i Familielivets mørke og forviklede Forhold raadfører man sig ikke let med Præsten nuomstunder. Han har ophørt at være sin Menigheds Fader og Raadgiver saaledes som før. Vilde han nu, som i fordums Tid, blande sig i Folks huuslige Anliggender, da vilde man kalde det et uartigt, herskesygt Formynderskab, som man meget skulde frabede sig; Præsten er, fra en Fader, vorden en Fremmed, og en Fremmed maa holde sig i en passende Afstand. Der er nuomstunder saamange Mæglere, Fredstiftere, Consulen ter, Læger, at Præsten i disse Henseender er ganske ilovers. Præsten staaer overhovedet ikke, ved sine Kundskaber, saa høit over Folket, som før. Jntelligents er bleven Almeeneiendom. Folket er blevet myndigere; det taaler ikke meere den stolte, hemmelighedsfulde Viisdoms mine. Den gamle Nimbus om Præstens Hoved er forsvunden og med den den skye Wrefrygt. Dristigt, ofte frækt, seer man ham i det ganske almindelige, menneskelige Ansigt. Udenfor Kirken maa han ikke komme med et Gudsord, og selv den kirkelige Lærestol tolereres kun med Nød og Reppe af mangen Dannet. Mange, især paa Landet, misunde Præsten hans rolige og gode Jndkomst, hvilken de derfor paa alle mulige Maader søge at afknappe og bestære. Paa mange Steder er hans eiendommelige, hans geistlige Virksomhed næsten ganske ophørt; her er han ikke stort Andet, end Listeskriver, Regnskabsfører, Politiassistent, Fattigvæsenssekretair, Skole inspecteur o. s. v. Paa samme Steder betragtes Præsten som en Pensionist, der spiser Naadsensbrød. Jo mindre nu ialmindelighed Præsten, som Saadan, gjælder, desto naturligere er det da ogsaa, at mange Præster trættes og lægge sig efter alskjøns Allotria. Saaledes faae vi da Lærde, Pædagoger, Kunstnere, Gartnere, Bønder, istedetfor Præster. Nei, Præsten gjælder og virker ikke meere, hvad han engang gjaldt og virkede, det er soleklart. Selv der, hvor man flokkes om en begeistret Taler og hvor Baandet synes at slynge sig fastere om Præst og Menighed, selv der finder man sjelden noget Glædeligt, naar man spørger om Menighedens moralske Tilstand, om sandGudsfrygt og om nogen inderlig Forbindelse mellem Hjord og Hyrde.