Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1819-03-12
(Randers Avis.) En Drøm. En Nat, jeg laae henslumret i Søvnens blide Arme, forekom det mig, som jeg vandrede paa en Vei, hvilken jeg nødvendig maatte gaae. Det var en mørk Nat, ikkun nogle faae Stierner blinkede venligen ned til mig, og som gjorde, at jeg dog kunde blive de ujevne Steder paa Veien vaer, der ikke saa sjælden truede mig med at snuble. Alt havde jeg vandret en god Time, en underlig Længsel opstod i min Siæl, der midt i sin Ubehagelighed dog vakte en fød Glæde. Det var, som manglede jeg noget, jeg enten var faare nær, eller jeg holdt i mine Hænder, uden selv at vide det. For hvert Fjed blev Længselen større, og gjorde mig mere uroelig; mit Hjerte bankede stærkt, og træt satte jeg mig ned paa en Steen, for at udhvile mig. Mit Øie var uafladelig henvendt mod Himmelen, og Synet af de venlig tindrende Stjerner frydede mig særdeles; en Taareteillede uvilkaarlig ned over mine Kinder – men ingen brændende Taare; derimod syntes den snarere at være som en mild Regn, der i den hede Sommer vederqvæger de næsten visnede Urter paa Mar Som jeg nu sad i Tanker, uden egentlig at tænke paa noget vist, ja uden selv at vide, hvorpaa jeg tænkte, saae jeg en Stierne nedglide mod den østlige Horisont. Mit Øie fulgte den, og da den var forsvunden, blev jeg en qvindelig Skabning vaer, som kom imod mig just fra det Sted, hvor Stjernen tabde sig for mit Syn. Hun nærmede sig meere og mere i en saa yndig og fortryllende Skikkelse, som var hun nedsendt fra Himmelen; det blonde Haar, svævede ned over Skuldrene i de skjønneste naturlige Lokker; Øiet var saa klart som Himmelens Blaa paa en blid Sommerdag; en Rosenrødme paa hendes Kinder zirede den hvide Grund, og skjønt hvælvede sig hendes Liliebarm. J et simpelt, dog indtagende Klædebon hensvævede hun over Jorden, og kom mig endelig ganske nær. Alt forsvandt for mine Øjne, kun hende saae jeg, og med en besynderlig Zitteen modtog jeg hendes Haand, som hun takke mig med de Ord: "Yngling, hvi sidder du her saa ene, bekymret og med Taarer i Øjnene?" Jeg svarede: jeg skulde vandre denne Vei i Nat; alt havde jeg tilbagelagt en Deel deraf, men en besynderlig Mathed bød mig her Hvile. Jeg veed ikke, om denne Mathed kommer af, at jeg ene maa vandre, eller det er, fordi jeg ikke veed, hvorhen jeg gaaer, og dog nødes til at gaae." De samme Følelser og dunkle Ahnelser, udbryder Pigen, "sysselsatte ogsaa nys min Sjæl, men nu synes de igien bortvegne. Vil du følge med mig, thi jeg har den samme Vei at gaae, og det samme Maal at slunde efter, som du?" Med Glæde og mindre Længsel i Sjælen tog jeg mod Tilbudet. Jeg stod op, og Haand i Haand betraadte vi Veien; let blev mig Gangen, thi jeg gik ved den venlige Piges Side. Jeg følte mig lykkelig, og dog var min Længsel ikke aldeles forsvunden, da Morgenrøden i Østen forvede Hovisonten, Jeg vendte mit Aasyn til min Ledsagerinde, for at vise hende dette skjønne Syn, og jeg saae ikke meere en qvindelig Form, men – en Engel. Ol udbryder jeg, hvo du endogsaa er – at du er en god Genius, det mærker jeg - hvorhen føres jeg som af en overnaturlig Kraft, og hvi bliver mig denne Gang stedse kjærere midt i den store Uvished om Maalet?" Vær kun roelig" afbrød mig Engelen, "snart er du ved Maalet, og din ubevidste Fryd er intet Tant, og ingen Boble, som brister i Luften, fat Tillid til min ledsagende Haand, og troe, at det Sted, hvorhen jeg fører dig, vist vil bringe dig langt større Glæde, end den du nu i dunkel Ahnelse føler. Med barnlig Troe og Kjærlighed til Engelen i Sinde, med glad Haab vandrede jeg med stedse fornyede Kræfter, og stigende Fryd henad Banen, og Taknemmeligheds taarer for min Velgiører strømmede ned over mine Kinder; thi grandt følede jeg nu, at jeg af egne Kræfter ikke havde kunne naaet Maalet, men havde maattet hans mægte paa Veien. Næsten var det nu bleven lys Dag, og Solen begyndte at stige op over Horisonten; da bankede mit Hjerte saa heftigt, at jeg troede, hvert Slag var det sidste. - Nu kunde jeg see den blide Sel i sin fulde Storhed, og uvilkaarligt vendte mit Blik sig mod min Ledsager, og hvad saae jeg da? – igjennemstungne Hænder, Fødder og Side, og en Tornekrone paa Hovedet, men Tornene vare ikke meere hvasse, de havde mistet deres Kraft, og nu vare forvandlede til gyldne Straaler, som lifligen omskinnede Jssen – jeg saae dette store Syn, og kastede mig flux i min Forløsers Arme; thi nu var Maalet naaet, hver dunkel Ahnelse mig klar, og min Længsel forsvunden. Boesen.