Adresseavis for Børn, 1781-10-31
Den gode Tante kunde ikke see og høre sig mæt paa, hvorledes Henriette med den største Mildhed og Munterhed passede overalt paa, hvorudi hun kunde være de andre til nogen Tjeneste; hvorledes hun med et eneste spøgende og skjemtsomt Ord, med et eneste Smiil og mildt Øyesyn udbredede Glæde rundt omkring sig, og indgydede alle de andre en ligesaa levende og varm Tækkelighed. Hun beklagede meget, at hun ikke længer, end denne ene Dag over, kunde være et Vidne til denne Glæde, thi den anden Dag, om Morgenen tidlig, maatte hun reyse bort igien. Noget førend hun tog Afsked, forsøgde hun at overrumple den Lille med en Foræring, om hvilken hun troede gandske vist, at den skulde være hende meget kjer. Det var en stor Dukke, som vel var meget simpelt, men dog alligevel meget smukt paaklædt, tilligemed alt det, som desuden kunde være fornødent til Antogets Afvexling. Den Avis Den gode Tantes Børn havde bestemt denne Dukke til den Ældste af Amtmandens Børn; men efter denne nu artige Jomfrues egen Begjering, vilde hun nu forære Henriette den. Henriette betragtede den med et beskedent Velbehag; thi hun var ikke gandske ligegyldig ved smukke Sager af denne Art; men at tage imod den – Ney, dertil vare ingen Overtalelser i Verden i Stand til at kunne bevæge hende ikke heller var hun at formaae til at tage imod nogen anden Foræring, af hvad Slags og af hvad Værdie den end maatte være. Hun havde alle Ting - hun behøvede slet intet – det var hende langt kjerere, om hun maatte have den Glæde, at disse Sager bleve i Amtmandens Huus, hvor de andre ogsaa kunde fornøye sig derover. Kort sagt, hun var ubevægelig, formodentlig fordi hendes Forældres Villie var bleven hende en saa hellig Lov, at det slet ingen Møye og Besværlighed kostede hende, ikke at overtræde samme. Den gode Tante indsaae nu vel, at et Barn af denne Art maatte behandles og belønnes paa en egen Maade – Hun drev derfor ikke mere paa, at hun dog endelig skulde imodtage nogen af de hende tilbudne Foræringer, men tog sin Klogskab til Hjelp, for at komme paa Spor efter, paa hvad Maade hun kunde gjøre noget for hende, som kunde være hende behageligt og kjert. Hun indlod sig med hende i en Samtale. Hun maatte fortælle den gode Tante om hendes Forældre, og da hun hørde, at hendes Fader, for sin svagelige Sundheds Skyld, var flyttet fra Staden ud paa Landet, saa erkyndigede hun sig meget nøye om hans sygelige Tilstands Beskaffenhed. Hun kom snart efter, at den var af saadan Beskaffenhed, at det kunde være meget tjenligt for ham at ride. Han skulde flittig ride, sagde den brave Tante. Ja, svarede Henriette, det har allerede mange raadet ham. Men hvorfor gjør han det da ikke, spurade Frue von G. videre. Fordi han har ikke Raad og Formue dertil, og i det samme randt hendes Øyne meget stridigt for Børn. over; thi hun havde aldrig hørt, at hendes Fader havde skammet sig ved, at tilstaae, at han ikke var rig – eller at den blotte Rigdom i sig selv var en Fortjeneste. Frue von G, tog dette Vink an med Glæde, men lod, ligesom hun ikke tænkde videre derpaa, og dreyede Samtalen saa uformerkt hen paa andre Ting, saa Henriette i hendes Glæde slet ikke merkede noget dertil. Den hele øvrige Tid afholdt Frue von Ge sig med Flid fra alle Udbrud af en om Erkjendtlighed imod Henriette, ja endog da hun tog Afsked med hende, gav hun hende blot allene et Kys med Tavshed, fordi hun allerede i Forveyen holdt sig skadesløs ved den Tanke, at hun nu snart skulde give sit Hjerte Luft paa en bedre Maade. Hun reyede den anden Morgen gandske tidlig bort under tusinde Glædestaarer, og Billedet og Forestillingen af det, som hun havde seet i sin Svogers Amtmandens Huus, men endnu mere det Forsæt, som hun havde fattet, samt de Følger, som hun lovede sig deraf – forkortede Veyen for hende tilbage. Hun paatog sig dog alligevel, da hun steeg af og kom ind i hendes Huus, en temmelig alvorlig Mine, ligesom at hendes Reyse havde endnu dennegang ikke været lykkeligere, end den ellers tilforn gemeenlig pleyede at være Ja, for at gjøre Overrumplingen af Fornøyelsen desto større, anholdt hun paa nye hos hendes Mand, at han dog endelig maatte tillade hende, at tage hendes Svogers Amtmandens Børn til sig, og nu, da han begyndte at gjøre hende Forestillinger derimod, saa forandrede hun pludselig Tonen, og sagde med den gladeste Bevægelse: Ney, min søde Mand, Gud skee Lov, at det er nu ufornødent, at vi skulle tage dem til os. Forsynet har tilsendt min Svoger en liden Engel, som har betaget os allesammen vor Sorg og Bekymring, og har gjort ham til den allerlykkeligste Fader. Hun fortælde derpaa ikke allene hendes Mand, men endog deres Børn, paa hvad for en Maade Henriette havde efterhaanden bragt denne Forandring i Stand ved hendes daglige Exempler af Avis godhiertig Munterhed og Glæde, Flid og Tjenskfærdighed; og disse velopdragne Børn følede saadan en inderlig Glæde derover, at de allerede med Utaalmodighed begyndte at tælle de Dage, efter hvis Forløb deres Moder lovede dem, at de skulde komme hen at gjøre en Besøgelse i Amtmandens Huus, og faae Henriette at see, og den Forandring, som hun der havde tilveyebragt. Da hun siden var allene med hendes Mand, fortælde hun ham og hendes Forsæt, i Henseende, til Henriettes Fader, og hendes gode Mand, der var ligesaa velhavende som velgjørende, ansaae det for en ringe Ting, at skienke en Hest bort til saadant Brug. - Kun dette vilde han endelig, at det skulde være den samme Hest, af hvilken han, i Henseende til sin Sundhed, havde havt megen Tjeneste, og som var baade stadig og vis paa sine Been. Det kom nu kun blot derpaa an, at bringe Hesten til sin Mand paa saadan en Maade, at den skulde blive imodtagen, og ikke sendt tilbage igien. Til Lykke vidste ikke noget Menneske noget at sige af denne Hemmelighed; endog ikke engang Svogeren, Amtmanden; thi saaledes pleyede den kloge Frue von G. gierne at bære sig ad, naar hun havde noget i Værk, som med Forsigtighed skulde udføres, at hun da gandske allene drev det hele Værk for sig selv. Hun lod endnu nogen Tid gaae forbi, og gjorde imidlertid Aftale med en Ven, at tage den bestemte Hest med sig til Staden, ligesom den der skulde ombyttes, og derfra at skikke den ved ubekiendte Hænder til Henriettes Fader; hvorved tillige fulgde en Anviisning med til en vis Bonde der i Egnen, som skulde holde Hesten frit paa Stald med Foering.