Aalborg Stiftstidende, 1837-03-02
J Academiets Skoler undervistes han iblandt de andre Drenge i en Tid af 6 Aar, førend man her begyndte at lægge Mærke til ham. Da vandt han i Aaret 1787 den mindre Sølvmedaille, og hans Navn blev sat i Avisen, som En, der havde udmærket sig. Paa samme Tid gik han hos Provst Høyer, ved Holmens Kirke for at forberedes til Confirmationen; men her har han neppe indlagt sig nogen Berømmelse, thi ihenseende til anden Underviisning var han destoværre meget forsømt. Formodentligen har Præsten villet opmuntre ham ved Exemplet, da han en Dag gjorde ham det Spørgsmaal, om det maaske var hans Broder, som i Academiet havde vundet en Medaille. Men, da Bertel hertil svarede, at det var ham selv, overgik der ham en Ære, som han aldrig har kunnet glemme siden, thi Præsten satte ham øverst imellem Drengene og kaldte ham siden den Dag altid, Monsieur Thorvaldsen, Om hans Drengeaar veed man iøvrigt Jntet; kun tilføie Alle, som have kjendt ham paa denne Tid, at han var en smuk, lyshaaret Dreng, af et indtagende Væsen. To Aar efter at han havde vundet den lille Sølvmedaille, vandt han den store, og en af Professorerne ved Academiet, Historiemaleren Abildgaard, gav sig nu al Flid for at opdrage ham til Kunsten, medens Faderen, som blot ønskede sig en Medhjælper, meente, at han nu vel havde lært nok, og vilde helst tage ham bort derfra. Men til Lykke vidste Sønnen at deele sig imellem Kunsten og den Hjælp og Bistand, han var sin trængende Fader skyldig, og der ere endnu Arbeider at paavise, hvilke han i disse Aar har udført i Fællesskab med sin Fader. Omtrent i tre Aar hengik hans Liv under saadan ne Bestræbelser. Til god Lykke havde han paa denne Tid nogle Venner iblandt de yngre Kunstnere, som ikke allene drev ham videre frem i Kunsten, men hvis Omgang han fik nogen Anviisning til at læst gode Bøger, som kunde befordre hans øvrige Dannelse. Han var nu bleven tyve Aar gammel, og det forestod ham et Forsøg paa at vinde Academiets min dre Guldmedaille i den Kunst, han især havde lag sig efter, nemlig billedhuggeriet. Hans Venner, som, bedre end han selv, vidste hvor dygtig han var, og som ved deres Sammenkomster ofte havde seet, med hvilken Snildhed har kunde danne alskens billeder, trængte nu ind paa ham, for at forjage den Frygt, som afholdt ham fra at indstille sig til Prøvestykket. Dette lykkedes dem ogsaa, men nær var det dog blevet til Intet. Thi da han den 1ste Juni 1791 allerede havde modtager de Vers af det gamle Testamente, som indeholdOpgaven (Maccab. Il. 3. 25-26), og var indlukket i et lille Kammer, som han ikke maatte forlade, førend han havde udført Skizzen, det vil sige, et foreløbigt Udkast, blev han saa betagen af Frygt for ikke at findes duelig nok, at han listede sig bort af en Bagtrappe. Men til Lykke for Kunsten, stødte han paa sin Flugt paa en af Professorerne, som ved sin Formaning fik ham til at vende tilbage. Da dette billede siden var blevet udført - det var Heliodorus, som udjages af Templet - blev Medaillen til kjendt ham, og han vandt tillige herved en mægtig Beskytter i Statsministeren, den ædle Grev Rewentlow, som i de følgende Aar tog sig af ham og forskaffede ham baade Øvelse og Erhverv. To Aar derefter skulde han nu atter stille sig til Prøve, for at vinde den store Guldmedaille, og den ne Gang gjorde han det uden Frygt og udførte derefter et i Leer halvt ophøiet billede, et saakalde, Basrelief, forestillende den skjønne Tildragelse, som fortælles i Apostlernes Gierninger (3 Cap. 6), hvorlunde Petrus helbredede en Værkbrudder, ved Templets Dør. Ogsaa denne Gang vand han Prisen og fik derved Adkomst til at nyde Reisepenge i 3 Aar. Men, eftersom man dog ansaae det gavnligere for ham, om denne Reise blev udsat end nu i nogle Aar, for at han imidlertid kunde bøde paa, hvad han havde tabt ved en mindre god Skolegang, saa gav man ham imidlertid en aarlig Understøttelse. Denne Leilighed blev af ham godt benytsttet, og paa samme Tid, han under sine Jevnligen Veiledning og ved deres Omgang indhentede endeel af det Forsømte, var han tillige dristig i sin Kunst. Grev Reventlow hialp ham, som sagt, ved at gi qve ham Arbeider at udføre, og Abildgaard, som før nævntes, benyttede hans Anlæg og Flid ved Jstand, sættelsen og Udziringen af Arveprinds Frederiks Palais paa Amalienborg. Der bærer endnu Trappe, gangen og nogle Sale Vidne om ham. Omsider skulde han i Aaret 1796 begive sig paa Reisen og navnligen til Jtalien, hvorhen unge Kunstonere sædvanligen sendes i nogle Aar, for der at danne sig efter deres store Forgængere. Men Sygdom, hindrede ham i at reise tillands, og dertil, meente ogsaa hans Venner, at han var for uerfaren i Verden, og ikke kyndig nok i fremmede Tungemaal. - Da derfor just paa samme Tid en Orlogsfregat udrustedes for at gaae til Middelhavet, fandt man, at dette vilde være en beqvem og hurtig Leilighed til at faae Thorvaldsen til sit Bestemmelsested. Tilladelsen var letteligen udvirket, men det var nu en tung Sag for den kjærlige Søn, at forlade de fattige Forældre, skjøndt han ved Afreisen dog saae sig istand til at kunne efterlade dem en lille Æske, hvori han havde sammensparet nogle Ducater. Det var den 20de Mai 1796, at han forlod sin Fædreneland, hvilket han nu ikke skulde see igjen, førend han vendte hjem som dets Stolthed og Ære. Men Reisen blev dog ikke saa beqvem, som man havde tænkt, at den vilde blive; thi først gjorde Fregatten et Krydstogt i Nordsøen, og siden hengiSommeren indtil October, førend den ankom til Middelhavet. Her foer den frem og tilbage imellem Malta og Røverstaterne, og, saa fredelig vor Kunstner end af Naturen var, maatte han dog i Krig med Barbaresken. Efter adskillige udstandne Gjenvordigheder, hvortil ogsaa kom hans Længsel efter Hjemmet, besluttede han sig i Begyndelsen af næste Aar til at forlade Skibet, for paa en aaben Baad at gaae fra Øen Malta til Palermo paa Sicilien, og herfra slap han omsider til Neapel.