Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-11-14
Endskiønt disse sidste Ord overtydede mig om, at Alibegtroede at Selima var indsluttet og fordømt til at døe, saa blev jeg dog ved at ængste ham for at skaffe mig hende igien. Jeg lod ham da gaae igien med den igientagne Ordre, under Livs Straf at bringe mig hende tilbage inden en Time. Min Ring, som under alle disse Omstændigheder ikke havde hørt op at paaminde mig og mine Feil, men som jeg ikke værdigede at give Agt paa, begyndte i dette Øieblik at trykke min Finger saa stærkt, at det blev til en virkelig Pine for mig, som ikke tillod mig at tænke paa noget andet. Jeg forføiede mig derfor ufortøvet i Eenrum formig selv, for at give den Misfornøielse, som opfyldte mit Hierte, sit frie løb., Hvilken usynlig Tyrann, gav jeg mig til at sige, maae dog du arme Amurath være underkastet? Hvad er dette for et Væsen, hvis Ondskab eller Misundelse tager sig for at indskrænke min Enevoldsmagts frie Udøvelse, og som giør sig en Fornøielse af at " drille mig uophørligen, ved at forestille mig alle mine Gierninger som lastværdige, Skal jeg længer sukke under saa utaalelig en Undertrykkelse, Denne forbandede Ring er Mærket, og tillige Retskabet til min Underknelse. 1 og Vanære. Han som gav mig den, er maaskee nu i " nogen langt fraliggende Himmels=Egn; maaskee han nu dreier en Planet i dens Løbe=Cirkel, maaskee han er i Færd med at oprøre Syd=Havet ved en Storm=Vind, " eller han forskrækker ved et Jordskiælv nogen anden Deel af Jord=Kloden. Men hvor han endogsaa er, haver han vist nok nogen vigtigere Forretning for, end at " vaage over min Opførsel. Han haver maaskee ikke op" fundet dette Koglerie, uden for at forhindre mig i at " nyde et eller andet Gode, som han vil betage mig: jeg " fornemmer at alle mine Begieringer blive lastede, og er det ikke i at fyldestgiøre dem, at Lyksalighed bestaaer Jeg havde ikke saa hastig endt min Tale med mig selv, førend jeg rev Ringen af min Finger, og kastede den paa Jorden med ligesaa stor Fortørnelse som Foragt. J samme Øieblik blev Luften mørk, Tordenen brølede over mit Hoved, og Syndaracs Øie var over mig. Jeg blev forvirret og maalløs ved at see ham; Gysen løb igiennem alle mine Aarer, og Haarene reiste sig, jeg havde hverken Kraft til at bede ham om Forladelse, er heller Styrke til at tilstaae ham mine Feil; hans Ansyn var roligt og alvorligt, og jeg hørte ham udsige disse skræksomme Ord: "Du haver " saa meget, som det haver staaet til dig, aflagt Menniskelighed og fornedret dit Væsen; din Skikkelse skal ikke mere tiene til at skiule din sande Caracter, og dit Exem I det han pel skal ikke meere gjøre dine Laster smitsomme. endte disse Ord vorde han mig med en Green, og medens Lyden af Ordene klang i mine Øren, befandt jeg mig med cet i en Udørken, med et Legeme, hvis forreste Deel lignede en Ulv, og den bageste en Buk. Jeg beholdte Erindringen af alle mit Livs Tildragelser, og Siælens Evner bleve ved hos mig med Passioner, som vare opbragte til Raserie. Snart veltede jeg mig i Sandet, fuld af en Angest, som jeg ikke kan beskrive; snart rente jeg tvers igiennem Ørkenen, dreven alene forgieves af Begierlighed efter at undflye mig selv. Sommetider fraadede ieg af en rasende Forbittrelse, og andretider tudede jeg af Fortvivlelse. I et Øieblik udstødte jeg tusinde Forbandelser imod Syndarac, og Øieblikket derpaa bebreidede jeg mig selv, at jeg havde forskiertset hans Venskab. Denne voldsomme Sinds og Legems Bevægelse, i hvilken jeg var bested, udmattede snart begge Deele, jeg kastede mig i en Hule, som var nær ved mig, og ig faldt snart i en Sandsesløsheds Tilstand. Jeg faldt i Søvn; men Søvnen, langt fra at forlænge denne Ryeligheds Stund, gjorde Ende derpaa Jeg horde min Dom igientagen, og jeg blev paa nye et Rov for al den Skræk, som min Forvandling foraarsagede mig. Jeg vaagnede uden at være bleven vederqvæget. Den ulykkelige kan nok blive overvældet af Søvn, men den Søvn er ingen No. Hungeren drev mig til at reise mig, thi den er ligesaa uimodstaaelig som Søvnen.