Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-03-20
Følgeblad til Aarhuus Stiftstidende No Fædrelandet. For dem, der agte en Smule paa Hvad der skeer her i Landet og udenfor Landet, fremstiller der sig et sørgeligt Billede af vor Fremtid; det maa næsten forekomme den opmærksommere Tilskuer, som det stunder imod Enden, som om den Tid ikke er fjern, da indenlandske og udenlandske Fjender skulle rives om Statens søndersplittede Deele. Jo oftere hans Tanker vende sig mod denne ulykkebringende Fremtid, jo klarere det staaer for ham, at disse Dage, hvori vi leve, ere afgjørende for Fædrelandet, at det vil beroe paa den Udvikling, som Tingene nu om føie Tid tage om vi skulle bestaae eller ikke bestaae som Stat, idetmindste i dens nuværende Udstrækning, om det danske Folk skal vedblive heelt og selvstændigt, eller om det skal sønderlemmes og voldgives en fremmed Rationalitet, der allerede seierberuset truer med at sønderknuse, alt Hvad der er dansk i en dansk Provinds, og saaledes forberedes en Skjæbne, liig den, der for et halvt Seculum siden udslettede en ædel Nation af det europæiske Statssamfund, - desto smerteligere er det ham, at det ikke synes, som om det danske Folk ret levende erkjender sin Stilling; det synes ikke, at den store Fleerhed af danske Borgere har gjort sig fortrolig med den Fare, der truer, har Øie for den Fjende, som hver Dag rykker nærmere, og dog ikke undlader at udstøde Kampraab, der ikke kunne misforstaaes. Dette er sørgeligt; thi skal en Nation under farefulde Omstændigheder handle sig selv værdigt, saaledes at dens Navn idetmindste uden Skam kan overantvordes til Historiens sanddru Dom, maa den handle med aabne Øine, maa den vide, baade hvem Fjenden er, og hvor stærk denne er, at den ikke, i ubekymret Tillid til, at den høiere Magt, der raader over Folkenes Skjæbne men som visseligen kun hjælper den, der hjælper sig selv, vil afvende Faren - skal blive et let Bytte for sin dristige Modstander. Det maa erkjendes af enhver Dansk, at vor Fjende er at søge i Slesvigholsteen, at han er et heelt rustet, og kun ønsker at benytte den første den bedste Leilighed til at sætte sine, vor Stats Existents truende, Planer igjennem. Efter at den holsteenske Stænderforsamling saa aabent har udtalt sine Hensigter ligeoverfor Regjeringen, uden at denne har fundet sig foranlediget til at afvise dem, som ubeføiede og statsfarlige, er Partiets Dristighed tiltaget i en forbausende Grad, og det gebærder sig nu, som om Hvad det vil, er en ubestridelig Sandhed. Forden, som ikke kjender den Uforbeholdenhed, hvormed dette Parti vedkjender sig sine Grundsætninger, ville vi henvise til Kieler Correspondentsblad No 20. J en Artikel, med Overskrift die Successionsfrage, udtales det som Noget, hvorom der ikke længere kan tvistes, at den qvindelige Sidelinie af den kongelige Arve stamme ikke er successionsberettiget, hverken i Holsteen eller i Slesvig, at følgelig en Adskillelse om kortere eller længere Tid maa indtræde, og at Spørgsmaalet altsaa blot er om, hvem der skal bære Kronen i det saaledes frigjorte Land, hvorefter Artiklens Forfatter uvis om hvem der skal nyde Fortrinet, vakler mellem Hertugen af Augustenborg og Hertugen af Oldenborg Saaledes skrives i Holsteen under Censurens Ægide; saaledes arbeides der uafladeligen paa at stemme Follemeningen til Gunst for de dybtgaaende Planer, i hvad anden Hensigt vel, end for, naar Tiden kommer, med Magt at gjennemføre Hvad den danske Regjering og det danske Folk ikke kan og ikke vil godvilligen give sit Samtykke til. At man ikke viger tilbage for denne Tanke, vise de Sammenstillinger, som nu og da gjøres imellem Kongerigets og Hertugdømmernes physiske Styrke, og som skulle bevise, at de samlede Hertugdømmer vel ere istand til at bestaae en Dyst med det i Fastland og Øer adsplittede Kongerige - kort Alt tyder paa, at man ikke er bange for at vove det Yderste. Jmidlertid nøies man ikke med, at styrke Modet hos sig selv og bearbeide den offentlige Mening indenfor sine egne Grændser – man tyer til fremmede Stænderforsamlinger og klager sin Nød, som om tydsk Sprog truedes af dansk Anmasselse; man beraaber sig paa Retsgrunde, der fremstilles som uomstødelige, for at bevise, i hvor stor en Fare Hertugdommernes Selvstændighed er stædt; man beleirer alle offentlige Organer med sine Opsatser, der alle kvæde den samme Sang om de Danskes Uretfærdighed, Volds gjerninger og Tyranniskhed. Det er kommet saavidt, at tydske Stænderforsamlinger blande sig i Danmarks indre Anliggender, at de proclamere Slesvig som et tydsk Land, skjøndt det dog er vitterligt, at denne Provinds af det danske Monarchi aldrig har hørt til det tydske Rige, og beboes af en Folkestamme, hvis Halvdeel taler den danske Tunge – det er ved Partiets trædske Bestræbelser bragt dertil, at man i Tydskland, taler om et dansk Land, som et herreløst Gods. Derfor hører det ogsaa til Tonen i den tydske Dagbladliteratur at fremstille de Danske som et foragteligt Folk, hvis til Vanvid grændsende Forfængelighed kun kan forklares af dets totale Mangel paa indre Styrke og national Værdighed; derfor kaldes vi "sølle Danske, over hvilke de djærve Slesvig=Holstenerne ville vinde en let Seier. Under saadanne Omstændigheder, medens indenlandske og udenlandske Fjender arbeide til et fælles Maal, at fremskynde Rigets Deeling og derved vor politiske Undergang, er det dobbelt Pligt for Enhver, der elsker sit Fædreland, nøie at agte paa Tidernes Tegn, ikke blot at opskræmmes af sin Ro, naar en dansk Folkerepræsentant kastes ud af en dansk Forsamling, fordi han vedbliver at tale Dansk, men opmærksomt at følge ethvert Skridt, hvorved vor Ære trædes for nær og vor Selvstændighed sættes i Fare, thi da vil han ikke blot til enhver Tid vide, hvordan Landets og med det hans Tilstand er; men han vil mere og meere føle den nationale Harme, der vil modne den Beslutning hos ham, hellere at offre Alt, end taale, at det danske Navn skændes. Han vil leve i det Haab, at Regjeringens Langmodighed endelig vil trættes, og at denne ved energiske Foranstaltninger vil standse et Uvæsen, der allerede har grebet saa fordærveligt om sig; han vil med høi Glæde modtage ethvert Vidnesbyrd om, at en dansk Aand lever i den danske Regjering; men han vil ogsaa paa sin Side gjøre Hvad han kan, for at dæmme for den fra Syden, fremskyllende Strøm, ved at skjænke dem, som i Nordslesvig kjæmpe den haarde Kamp for Sprog, Nationalitet og Selvstændighed, ikke blot sin Deeltagelse, men sin virksomme Hjælp. Hvis nemlig Enhver efter Evne sluttede sig til de Selskaber, som alt bestaae, før at vedligeholde det danske Sprog i Nordslesvig, hvis saaledes Enhver bidrog Sit til at fremkalde en dansk Aand hos den nordslesvigske Bondestand, mon det da ikke skulde blive til Sandhed, Hvad en dansk Bondemand ved en festlig Leilighed af fuld Overbeviisning sagde: Hvis de Herrer engang ville prøve paa at trække Slesvig bort fra Danmarks Konge, saa ere vi Bønder heroppe endnu stærke nok til at holde paa det. Han vil tillige gjøre Alt, hvad han kan gjøre, for paa en lovlig Maade at lægge for Dagen, Hvad hans danske Overbeviisning er, og derved, idet Folket taler eenstemmigt til Kongen, give Regjeringen den moralske Styrke og den Tillid til det danske Folk, som er en nødvendig Betingelse for enhver decideret Foranstaltning. Den sidste Post har meddeelt Efterretning om, at den kjøbenhavnske Communes Repræsentanter agte at indgive en Adresse til Kongen – var det ikke et Exempel, som burde følges Landet rundt, (Rand. Av.)