Almuevennen, 1844-08-07
Nu har ogsaa Regjeringen, i Motiverne til Lovudkastet om Trykkefriheden, udtalt sig om Sagen, paa en Maade, der ikke kan andet end være den vedkommende Redacteur kjærkommen og af megen Vigtighed, og det er for at bidrage til Udbredelsen af denne Regjeringens Meningsyttring, at vi her meddele den; den lyder saaledes: Reser. 23 Octbr. 1795, der bestemmer, at naar en Jnqvisit vægrer sig ved at give bestemt Svar paa de Spørgsmaal, som førelægges ham, forsaavidt han maatte kunne besvare samme, maa foranstaltes hensat paa Vand og Brød, indtil han beqvemmer sig dertil er ved en enkelt Leilighed antaget at kunne anvendes for at bringe en Forfatter eller Bladudgiver til at forklare sig over det paatalte Skrifts Mening og Hensigt. En saadan Fremgangsmaade er næppe stemmende med dette Rescripts virkelige Hensigt, ligesom den ikke paa nogen Maade er i det Offentliges Jnteresse, medens samme har bidraget til at gjøre Trykkefrihedsprocesserne forhadte. For det Første maa det udentvivl antages, at Rescriptet, skjøndt det ikke udtrykkelig er tilkjendegivet, forudsætter en Person, der er arresteret eller i alt Fald dog arrestabel. Det vilde i det mindste være en unyttig Haardhed mod den, der er stillet for et Forhør uden at være Arrest undergivet, om man strax vilde skride til Hensættelse i Fængsel paa Vand og Brød, fordi han fandtes uvillig til at besvare de ham forelagte Spørgsmaal. Simpelt Fængsel maatte da allerede være et i Almindelighed tilstrækkeligt Tvangsmiddel, der maatte forsøges inden man gik over til det haardere. Men dernæst sigter Rescriptet næppe til andet end den Oplysning angaaende det reent Factiske i Sagen, der ikke kan faaes uden ved den Paagjældendes Afhørelse, og hvor han ved at tilbageholde sin Forklaring, saafremt der intet Tvangsmiddel kunne anvendes imod ham, kunde betage Undersøgelsen al sin Virksomhed. Men naar der spørges om Meningen og Hensigten med et paatalt Skrift, maa denne fremgaae af dette selv, og kun forsaavidt der er noget Tvetydigt, vil det komme an paa, om den Tiltalte er istand til at give en Forklaring, der ophæver det Strafværdige, som Skriftet ellers kunde synes at indeholde. – –Men naar han da vægrer sig ved at give den Forklaring som affordres ham, saa synes herved Beviset, for Skriftets strafværdige Mening, forudsat, at der ellers har været nogen tilstrækkelig Anledning til at tillægge det en saadan, at blive fuldendt. Saaledes vil altsaa den Forklaring, som man ved Hjelp af Fængsel paa Vand og Brød skulde afpresse ham, være overflødig". Regjeringen har altsaa her erklæret Hr. Gudenraths Fremgangsmaade mod J. A. Hansen for overeensstemmende med Rescriptets virkelige Hensigt ikke paa nogen Maade i det Offentliges Jnteresse, en unyttig Haardhed, hvorved han har bidraget til at gjøre Trykkefrihedsprocesserne forhadte; og at den Forklaring han derved afpressede den Tiltalte var overflødig. En saadan Dom over Hr. Gudenrath, afsagt af Landets Justitscollegium, er dog en vis Satisfaction eller Fyldestgjørelse for den mod hvem hiin Fremgangsmaade fandt Sted, ved Siden af den han har erholdt gjennem den offentlige Menings eenstemmige og høit udtalte Uvillie mod samme Dommer, men naar man derpaa kommer ihu at denne desuagtet i Høiesteret frifandtes for Hausens Tiltale kommer man uvilkaarlig til at tænke paa Oliemøller Schyttes Ordi Viborg, om vor Retsforfatning.