Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-04-17
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 200 Pacte Tiende Aargang. No. 31. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Løverdagen den 17 April 1813. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Agerhaa Faar. Nuris Or Lillien. Efter Atterbom. Tryller dig min sølverhvide Stjerne? Fromme Vandrer, kom kun, du maa gjerne Under mine Kroner hvile dig. Nattens Lamper tændes, Æspen hæver, Livfuld Kjøling venlig mig omsvæver. Mine slappe Nerver styrkes atter, Og en stille Zittren hilser dig. Veed du, at jeg er en fængslet Engel Mindet smerter, bøier ned min Stengel; Hvad jeg var, bevidner kun min Tro. Søens hvide Svane er min Brøder; Og min Søster, paa azurne Floder, Maanen, Aandeverdnens store Lillie, Tindrer klart paa Herrens Stiernebo. Veed du, hvorfor Lillien saa mon klage? Ak, hun mindes svundne Uskylds Dage, Da hun stod paa Gihons Ambrabred; Edens Luft, den lyse Morgenlue, Var min Bolig, og en Turteldue Kurrede for mig i Rosenlunden, Om de høie Aanders Kærlighed. Skyldfri, rosenklædt, Naturen hviled, Naar, paa Morgenrødens Glands, jeg iled Gjennem Æthren, for at prise Gud. Jngen Sukke, ingen Længsler løde. Aanders Sang kun tonte mig imøde: Fromhed, du forener Jord og Himmel Fromhed, du Alfaders første Bud!"Men, at, snart, min Lykke skulde svinde. Adam bad: "O! Fromme, lad mig finde Naade hos dig Lillie, vær min Brud, Sol jeg gaaer saa eensom, uden Mage!" Frække Jordsøn, raabte jeg, tilbage! Tag en Kvinde, skabt, som du, af Jorden. En Gudinde elsker kun en Gud. Haabløs Længsel saared dybt hans Hjerte. Men da rørtes, ved sin Adams Smerte, Skaberen; hans Røst i Stormen lød: Stolte, du har nævne dig Gudinde. Vig til Jorden, der din Lod du finde. At du saae din Høihed, var din Brøde, Et, at Støvets Elskov du forskjød!" Trøsterrig dog Haabet hos dig blive, At en naadig Dommer vil tilgive, Naar den skabte Tid har endt sit Løb, Hvis du Kærlighed og Tro bevarer, "Da, til Himlen du igæn opfarer! Edens Porte atter skal oplades, "Og du løses af dit trange Svøb." Mine Vinger saae jeg nu at falde. Hæse Stemmer hørte jeg at kalde, At istedet for Serafers Sang. Vakt af Dvale jeg i Lænker sukked; For Jehovas Glands sig Øiet lukked; Og forgæves lytter, nu mit Øre. Efter Himmelssærers Underklang. Kort er Livet, snart min Krone segner, Haabets Grønt for Vinterstormen blegner, Mindet døer om Paradisets Vaar. Kun, naar Aftenvinden om mig hæver, Lig en Kerubharpes Skko, hæver Sig mit Haab, paa Filomeles Toner, Did hvor Allahs Troneskammel staaer. Er dit Sind, som Kronen paa en Lillie, Hvidt og reent, og lys og fast din Villie, Boer i Hjertet Kærlighed og Tro. 9, da have vi et Haab, een Længsel! Ere Jordens Pryd udi vort Fængsel, Og, ved Prøvens Ende, faae vi atter Vore Vinger og vor Barndoms No. Milde Himmel, og Du, Nattens Øie Mine Blade sig af Smerte bøie, Naar J lyse paa mit Bægers Guld. Klare Æther, dig vil jeg betragte: Stjerner, – J som vinke mig, naar sagte Mine svage Blomsternerver, sope, Og min frømme Skjønhed vorde Muld Naar du henrykt op mod Himlen stirrer, Og, af salig from Forventning, dirrer Hver din Nerve, ved at tænke Gud. Da, en Zittren, fra min hvide Krone, Siger, med en Kerubs Himmeltone: Fromhed! Du forener Jord og Himmel, Fromhed er Alfaders første Bud. Magleby paa Langeland. Vilhelm Østrup.