Københavns Adresseavis, 1775-05-24
Hans Rostgaard er fød den 15 April 1625 paa en Gaard udi Hadersleb Amt udi Arrild Sogn, kaldet Rostgaard, hvoraf han havde sit Tilnavn. Hans Fader var Ove Rostgaard, som eyede ommeldte Gaard, og hans Moder Kirsten Benneke. J hans Ungdom blev han underviist i Skrive= og Regnekonsten, men det behagede ikke Forældre, ne at holde ham til Studeringer. Da han havde opnaaet sit 15de Aar, blev han sendt til Kiøbenhavn, og kom under en kongelig Kammertieners Haand, hvor han opførte sig rosværdig, og lagde sig efter at blive bekiendt i historiske Skrifter paa Hollandsk, Tydsk og Dansk. Jmidlertid indfaldt Krigen med de Svenske Aar 1644, da Rostgaard ikke sad hiemme, men befandt sig udi Søeslaget ved Colberg=Heide i Østersøen, og var just paa Skibet Trefoldighed, hvorKong Christian den Fierde mistede sit ene Øye. Rostgaard fik da og en Rem af Huden; thi et Stykke Træe, som blev skudt fra Masten, saarede ilde hans venstre Knæ, dog blev han snart helbredet, og kom got paa Fode igien. Næste Aar 1645 fik han Opvartning i Kongens Sølvkammer, Udi denne Tienestes Tid var han to gange i Livsfare, først ved Jldebranden udi Tøyhuset den 19 Februarii 1646, da en Steen, som fra Gavlen nedfaldt, beskadigede meget ilde hans venstre Skinnebeen og Fod, siden i Aaret 1647, da hans Hest paa Veyen til Friderichsborg blev skye, og slæbte ham efter sig, indtil Stigbøylen, ved det Hesten sprang optil et Gierdehiørne, kom til at tørne imod en Stub, saa at Remmen brast i tu, og han derved slag fra Hesten. Aar 1648 døde Kong Christian den Fierde, og Frederich den Tredie kom paa Thronen igien, under hvis Regiering Rostgaard blev ret bekiendt. Samme Aar beskikkede Hs. Majestæt ham til ældste Opvarteer ved Sølvlammeret, men to Aar derefter blev han Slotsforvalter paa Rosenborg Slot Da der nu i samme Hensigt kom om Morgenen Ordre, at Rostgaard skulle indfinde sig til Hove, og han mindst tænkte paa denne Konges Naade, blev han meget bange, og ventede snarere Kongens Ungade; thi Dagen tilforn var han kommen for sildig med Taffelet paa Kongens Reyse i Holsteen, af Aarsag at man havde leveret ham nogle slette Bønderheste for Vognen. Men hvor glad blev han, da han erfarede Kongens Naade i Steden for den forventede Ungade. Slotsforvalter=Embedet forestod han med Troskab og til sin Konges Fornøyelse udi 6 Aar, endskiønt han i den Tid havde store Misundere og Efterstræbere, i sær faldt han i Uleylighed med Gartneren ved Rosenborg Have, hvorover et kongelig Reglement blev imellem dem forfattet den 21 Februarii 1654. Aar 1651 blev ham bevilget Materialierne af en nedbrudt høy Bygning, og 1656 skienkede Kongen, ham et Steenbillede, som forestillede Bachus paa Tønden, og havde staaet i Rosenborg Have, men var blevet noget beskadiget, og ellers ikke anstod Kongen. Nu skede det, at Peder Christensen Svenske, som havde været de unge, Prindsers Hertug Frederichs og Hertug Ulrichs Kammertiener, tilkiøbte sig Aar 1652 Kraagerupgaard, en Miil fra Helsingøer, hvor han siden opholdt sig, og som Rostgaard med andre ofte besøgte Stedet ey allene for Egnens Behagelighed, men og for at omgaaes den artige Peder Christensen, fattede han omsider Kierlighed til denne Mands yngste Datter Kirsten Pedersdatter, og havde Jo=Ord med hende den samme Dag, nemlig den 11 Julii 1655, som den ældste Datter Maren Pedersdatter med Michel Hansen, Toldskriver ved Øresunds Toldkammer. Aaret derefter 1656 den 1 Mai blev Rostgaard beskikket til Ridefoged over Kronborg Amt, og derpaa holdt Bryllup den 21 September. Jkke lang Tid efter Brylluppet flyttede Peder Christensen til Helsingøer, hvor han døde 1657, og Rostgaard afkiøbte sine Medarvinger Kraagerup. Endskiønt han stræbte redeligen at forestaae sit Embede, og søgte baade Kongens og Bondens Gavn, saa blev han dog i Begyndelsen saa heftig efterstræbt af en myndig Avindsmand, men hvo samme var, har endog Rostgaard selv ikke villet nævne, saa at han stod i Fare at miste sit Embede, men da han paa Ansøgning fik Tilladelse at forklare sin Sag, fandtes han uskyldig, og hans Avindsmand fik det alvorlige Bud: at kunne han ikke lide Rostgaard hos sig, var det best, han selv gik af Veyen fra ham.