Corsaren, 1842-06-03
Charivari. "Vandeuren dens hiftorifte Udvilling, nærværende Tilstand og Resultater," ved Dr. med. & chir. J. Hjaltelin. Her have vi en Videnskab, en Jdee, en Stræben man kalde det, hvad man vil - der som et underligt Billede træder frem for vort Blik med Fordring paa Opmærksomhed for dens Kamp, dens Maal og dens Udsigter. Det er en 3dee om at give Menneskene en simplificeret, mindre bekostelig, mindre byrdefuld regime end hidtil, at hæve hvert Menneske til selvstændig Raadighed over det, som den sunde Fornuft selv siger, at hvert enkelt Menneske selvstændigt bør raade over, men som Menneskene i ubegribelig Dørsthed have ladet gaae over i Andres Hænder. Jgjennem Aarhundreder har man følt Frugten, den bittre Frugt, af denne Dorsthed; man har følt sig givet i Vold paa Enkelte, der tog Beslutninger angaaende En og udførte dem uden at aflægge Regnskab derfor, og som endda dyrt, lode sig betale de Byrder og Smerter, de af egen Magtfuldkommenhid dyngede paa En. Og havde disse endda været ene; men saa kom de med et langt Slæng - af Apothekere, Jordemødre, Barberer o. s. v., der slugte det, hine havde levnet. Nu skulde man troe, at den nye Joee, der vil bryde alle disse trykkende Baand og tilbageføre den sundere, naturligere, selvstændigere Tilstand, blev modtagen med aabne Arme - men nei! Saaledes have Menneskene vænnet sig til det Gamle og Daarlige, at de betragte det Nye, ikke alene med mistroiske, men endog med fuldkomment ugunstige Øine. Det at skulle forlade den gamle Slendrian, lægge den uldne Nathue (og Nattrøie) og dristig gaae ind under det friske, kraftige Bad, synes dem at være altfor betænkeligt og farligt, de, som anprise dette, kaldes Nyhedssyge, Ubefindige, Tøilesløse o. s. v. "Saaledes som vore Fædre have ladet sig behandle og døde, saaledes kunne vi ogsaa godt lade os behandle og døe," sagde de; "vi ere slet ikke bedre end vore Fædre." Menneskene vide slet ikke, at denne Jdee, som de nu bortjage for ikke at krænke Respecten for den gamle, selv egentlig er ældre end denne gamle og altsaa har mere Fordring paa Respect. De gamle, kjække Romere kjendte den,*) og, forfaldt den end tilsidst hos dem tilligemed meget andet Godt, saa dukkede den dog senere op hos de bedste Nationer. J Frankrig *) Hjattelin Pag. 4, 5 og følgende. **) Hialtelin Pag. 19. og England viste den sig henimod 1790**), i Tydskland 1814*), og endnu har man ikke der glemt dens velsignelsesrige Virkninger. Sit sidste store Opsving fit den imidlertid 1830 (da Priesnitz traadte frem), og den har nu udenlands fundet en saadan Udbredelse og Anerkjendelse, at vi ikke begribe, hvorledes man, selv under den stedfindende Sløvhed, kan være saa ufølsom for den her. Dog - dette har vel især sin Grund i den Modstand, den møder hos dem, der i denne Henseende ere de Vigtigste. Den skal passere et Collegium, hvis Medlemmer som bekjendt strængt holde ved de gamle gode allopathiske Anskuelser - det øvrige begriber man altsaa let. Bi skulle nu faae at see, om Hs. M. Kongen, "der er gjennemtrængt af den nye Tids Jdeer" og til hvem Forfatteren allerunderdanigst har anbefalet sit Værk, vil see sig istand til at beseire Hindringerne for denne Sag, som Allerhøistsamme virkelig i Hjertet skal ynde. Vi ønske det. - Den nye Cuur leve! Pereat den gamle allopathiske Maneer!