Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1823-12-09
Til nøiere at skildre St. Germain kunne følgende Steder af hans Breve til Grev Holstein tjene: "Det er vel sandt, at man ofte maa beklage at leve med den største Deel af Menneskene nu omstunder; de ere farligere end Udyr, og man finder nu ikkun Troløsheder og sorte Hjerter. Jeg er ofte saa gjennemtrængt deraf, at var jeg kun 20 Aar, troer jeg, jeg vilde tye til en eller anden ubeboet Øe, og jeg seer ingen andre Midler til at faae Fred og Rolighed. Retskaffenhed og Velgiørenhed findes næsten ikke mere paa Jorden. - "Jeg forsikkrer Dem, at jeg for længe siden havde hængt mig, saafremt jeg havde troet, at der var en retskafnere Mand til end jeg, og som jeg ikke kunde naae; hvortil havde det nyttet mig, Jeg har havt desflere Ulykker og Besværligheder. Der er een Ting i denne Verden, som altid har krænket mig; det er, at vi aldrig kan have nogen bestemt Characteer. Den maa alt for ofte bøies efter alt formange Omstandigheder, og den kan ikke andet end omsider forandre sig. Deraf kommer det, at Ungdommen altid ere mere dydige end Alderdommen. Man er nødsaget til uden Ophør at trække sig op som et Uhr"De taler forgiæves og præker forgiæves, min kjære Greve! Koner og Piger vil altid foretrække Legemet for Aanden og Ungdommen for Alderdommen, og Prindser for Jkkeprindser. Altsaa har den skjønne Aspasig Ret, og De har Uret. En Pige sørger ikke for Andet og har intet andet Maal endat behage, lykkes dette hende, saa har hun gjort Alt og bør være fornøiet med sig selv. Hvorfor skulde De ville, at den skjønne Aspasia var skabt anderledes end de andre?""Det rigtige Øjekast findes saare sjelden; der gives kun nogle privilegerede Sjæle, som ere istand dertil, og man kan ei dadle dem som ei ere det." – "Det Gode sees af Faa, det Bedre af et endnu mindre Antal og i Almindelighed kæmper det Slette uafladelig med det Maadelige." – "Jeg har længe betragtet Storheder, som Klædninger. Jndbildninger yder der første og Penge de sidste; men hverken hine eller disse lægge Noget enten til Menneskets Physiske eller til hans Moralske, og virke ikke synderlig andet, end at gjøre ham mere taabelig og uforskammet. En Mand af Dømmekraft, Forstand og Dyd betragter Storheder, som Byrder, hvorved han ikke bør finde sig smigret, uden forsaavidt de forsyne med Leiligheder og Midler til at gjøre godt, saasnart de miste denne Fordeel, kjede de og falde en retskaffen Mand til Byrde og gjøre maadelige Personer til Skurke. – "Menneskets første Maal bør være at giøre sig lykkelig, og har han Hjertet paa det rette Sted, føler han snart, at han ikke kan være det, uden i samme Grad som han og saavidt det staaer til ham at gjøre Alle lykkelige, der nærme sig ham og ere afhængige af ham. Det er vist, at et Menneske ikke kan vare lykkeligt allene. Man siger, at Guddommen er sig selv nok, imidlertid siger man og, at den har skabt Engle. Den har da behøvet Selskab og et Selskab, der noget nær lignede Den. - Jeg veed ikke, hvorfor vi studere saa meget. Den eneste Videnskab for Mennesket indskrænker sig til at være god, overbærende og velgjørende. Da dette retter sig efter forskjellige Forhold for hver Enkelt, behøve vi Andres Overbærelse og Venskab; maae altsaa nære disse for dem. - Den største Deel af mine Ulykker har havt sit Udspring fra den alt for levende Attraae til at see Alting gaae godt. Jeg har uden Tvivl ladet denne Attraae gaae for vidt, og jeg føler, at man maa undertrykke den og nøjes med at gjøre godt det som En er overdraget og iøvrigt ikke blande sig i Noget. Man kan dermed ikke love sig stort med Held, men i det mindste kan man saaledes undgaae stor Gjenvordighed." – Man fortæller ogsaa følgende Anecdote om St. German. Han kom paa Marschen, (da han skulde anføre den danske Armee, som Generalfeldmarschal imod Peder den Tredie) til en Fæstning, hvor en Proviant-Commissair havde anrettet et stort Taffel for ham og hans Generalstab. Strax ved Ankomsten klagede en Regimentschef for ham over det elendige Brød, Commissairen havde leveret Garnisonen. St. German død ham at lade et Stykke afskjære af Brødet, som han omhyggelig svøbte i Papiir og puttede i Lommen. Da nu Taffelet var ved Enden, tog St. Germain Brødet op af Lommen, drak Vertens Skaal og sagde i gebrokken Tydsk, "Mein Hr. Proviantcommissair, Sie sind ein charmant Wirth, werd's zu uhm wiss aber, ein schlecht Proviantcommissair, – is das Brodt wie der König stebezahl! – ohl mich der Teuf! schaf sie nich ander Brodt für die Soldat, en Morgfruh; hang ste zu Mit tag vor ihr egen Thur. – Soldaterne fik andet Brød til den bestemte Tid, og Gjæsterne forsvandt, med St. Germain, den ene efter den anden. Digteren og Qvaternen. (Frit efter Burmann.) Velkommen skjønne, runde Tutter, mit Væsens Adel. - O mit Held, i Vadmels, Fløiels=Convolutter tilsmiller mig nu født hver Siel Der er Du jo, o Du, som strøer med Roser alle mine Fjed! mig Chloes Jis til Elskov tøer og gjør mig let hvert jordisk Med. Er det mig selv, som for mon pløie Papiir og tygge Regl og Pen Nei, Sult og Muser løb, mit Øie kun skuer røden Guld igien. Ja Guld – løb kun, J Staadderqvinder, ei meer vi søbe af eet Fad; thi naar man en Qvaterne vinder, af Jer man ikke vide gad. Maitraisser, Kokke, Løber, Skytte, Poeter, Hunde. - her paa op! Spænd Vognen for 6 Skimler flytte tilskue om min gyldne Krop. Serveer nu slux, du Taffeldækker, Genier sulte, mætter Jer! Skyl Vine ned paa Kage lækker; men tvivler blot ei om mit Vard!