Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-06-12
Min Abildgraa eier et Mod og en Jld, Saa ingen af Pind den skal rive; Desuden man bedre paa Fire kan gaae, End snelleste Svende paa tvende formaae. 5 kjender Peer Jyde, gav Kongen til Svar, Hver Pebling i Riget ham kjender; J Værten Naturen ej gunstig ham var, Men hurtig, som Hjorten, han render; Med Abildgraa løber han sikkert om Kap Og var den paa Fødder som Strudsen saa rap."Hr. Rantzau frimodigt gjenmælede saa: "Det Veddemaal tør jeg vel vove, Med Abildgraa maale sig Gangere faa, Ja, næppe selv Vildtet i Skove; Og kan ingen Firbenet hale den ind, Hvi bør det da komme Peer Løber i Sind Nu Drotten en Ædelknes venligen bød: Peer Løber paa Stedet at hente; Han kommer forpustet, forlegen og rød, Ej længe han lod paa sig vente; Mens blomsterfuld Hue i Haanden han holdt, Han bukked ærbødigt, men ædelt og stolt. Kong Christian nu siger, min ærlige Søn, Hielp Du mig et Væddemaal vinde; Jeg dig dette Bæger skal give til Løn, Hvis Du dig i Dag vil forbinde, At løbe med væligste Ganger om Kap Og vise dig mere end Abildgraa rap. Dybt Løberen bøier for Dankongen sig, Og svarer: "o, Herre, jeg lyder! Thi helligt, som Loven, Jert Ønske er mig; Jeg løber saa saare J byder; Dog, eet jeg, som Naade, udbede mig vil, Forinden jeg vover saa farligt et Spil"Jeg ejer en Huustru, saa vene og ung, Som bærer en Nyfødt ved Barmen; Og skulde min Skjebne mig vorde saa tung, At Døden mig kryster i Armen, O, tør jeg da haabe, at efter min Død, Ei Glutten og Moderen lide skal Nød?"J Faders Sted træde for begge jeg skal, Om hændes, hvad Gud ei tilstede, Og skulde mislykkes dit farlige Kald, De Faderen i dig begræde; Forsørgeren finde de skulle i mig, Og Staven, paa hvilken de støtte kan sig. Til Borgen i Hillerød stimler da ud Alt hvad sig kan flytte og røre; Man glemmer hver Syssel, man glemmer sin Brud, Om intet man tale kan høre, End ene om Løberens farlige Skridt, At kappes i Løbet med snelleste Ridt. De Ryttere fare som Pile afsted, Mens Hestene neppe man skuer; Thi Rytter og Ganger de tykkes hvert Fied, At styrte i støvhyll'de Buer. De svinde, som Fugle for stirrende Flok, Og ingen beundre den Snelhed kan nok. Men Løberen render med afmaalte Skridt, Han lader af ingen sig blænde, Og kommer omsider dog ligesaa vidt, Som Hesten, der sporet, maa rende. Han viser, at Manden i Kraft som i Aand, Kom frem som et Mønster fra Skaberens Haand. Kong Christian stander paa Slottets Altan Og venter den modige Jyde, Han svinger med Hatten saa stærkt som han kan, Mens Frydraab i Luften gjenlyde; Han skuer alt Løberen Maalet saa nær Mens ingen af Rytternes Samfund er der. Fuld dækket af Sveden her stander vor Svend For Kongen med Huen i Haanden; Men at, medens Bægeret rækkes ham hen, Han styrter og opgiver Aanden; Her ligger da livløs den snelleste Kraft, Som aldrig i Danmark sin Mage har havt. Dankongen bevæget flux tørrer sig af De Taarer, som trille fra Øiet; Han røres ved Skjebnen, som Løberen traf, Ved Lynet, som Egen har bøiet: Han stiger bedrøvet fra Høisædet ned Og over den Segnede lyser nu Fred. Man jorde paa Stedet, hvor Nornen ham slog, Hin Løber, som ei vi forgjætte, Hvor sidste Gang Aande den Modige drog, En Steen bør hans Gierning berette; Og sildigste Slægter end minde sig skal, At ærligt den Jyde har røgtet sit Kald. Saa mælede Kongen, og derpaa forsvandt Fra Stedet, hvor Fryd blev til Qvide; Hvor Æren han søgte og Graven han fandt, Peer Løber, den snelle og blide. Paa Stenen af Marmor man udhugge lod Hans Billed, som nylig for Drotten han stod Nu dækker den Ligsteen kun Nelder og Mos, Hans Billed er ganske forsvunden, Men evig skal leve den Dannemands Ros, Som Prisen for Snelhed har vunden; Hvo est du, som kommer til Frederiksborg, Og skuer hint Minde og føler ei Sorg? Gustav Palmer.