Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-04-24
Om det var saaledes som Mellemhandlerne paastaae, hvorfor tage de Fremmedes Reiser i vore Provindser snarere til end af Den Dæmning, som Uvidenhed og Dovenskab satte, eengang gjennembrudt, ved høiere Oplysning og tiltagende Virksomhed, kan aldrig mere vinde Fasthed. Skar pe Undersøgelser af Øvrigheden, til at opdage de sande Aarsager til enhver Bankerot, alvorliStraf for den Bankerottør, der ikke kan bevise, at han ved uundgaaeligt Tab er styrtet i Ulykke; dette er det rette, og, jeg tør sige, det eneste Middel til at sætte Grændser for de letsindige og nederdrægtige Handlende, som fordærve den reelle Handel, og ere en Skamplet for den Kjøbstæd, hvor de ustraffede tør drive deres Væsen, og at afholde dem fra, at drive en alt fortærende Luxus, en sand Kræft for det menneskelige Vel Dette vilde være et Middel til at hæve vore brave og redelige Kjøbmænds gode Rygte og at forskaffe dem hos Fremmede den Tillid og Yndest, hvorpaa deres Vel beroer. De faa, hvis Vanheld blev beviist, kunde meget lettere finde Hielp og Understøttelse, end nu, da, formedelst det Mørke, der altid hviler over Bankerottørenes Bedrivter, og sande Stilling, alle blive skaarne over een Kam og holdt for Bedragere. Sieldent eller aldrig bliver nogen afstraffet. J det Mindste ikke i Provindserne. Øvrigheden finder, at hvor ingen Klager er, behøves ingen Dommer. Beviser end een af Creditorene soleklart, at Fallenten har brugt svigagtig Omgang, saa henviser man ham til privat Søgsmaal. Men da ingen vil spilde Penge og Arbeide, hvor han intet Vederlag kan vente, saa bliver den bedragerske Fallent, til Skade for alle ærlige Folk, ustraffet, saalænge vi ikke faae en skjærpet og bestemt Lov, der befaler Øvrighederne alvorligen at straffe alle Fallen ter eller Bankepottører der ei kunne bevise deres Uskyldighed, hvilket deres Bøger bør kunne godtgjøre. Ved denne Undersøgelse burde endog tvende af Creditorene udnævnte Personer være med. Ufortjent Godhed eller Naade mod Enkelte er Forurettelse imod Alle. Ligesom Fyrsterne ere til Statens Vel, – hvorfor Nogle have kaldt dem Statens første Tienere, – saaledes er Kræmmerne Landmændenes Tjenere, og Grossererne Kræmmernes Tjenere; thi kjøbte Kræmmerne ikke af Grossererne, saa havde disse intet at leve af o. s. v. Kjøbmændene i Danmarks Provindsial Kjøbstæder lide, ved deres uforholdsmæssige Antal, dobbelt. Handelen, fordeelt blandt saa mange, bliver liden for hver Enkelt, og selv paa dette Lidet bliver Fordelen nedsat til færre Procent, fordi Nøden tvinger Enhver til at stræbe efter, at undertrykke sin Medconcurrent. Da nu denne Tilstand ikke ret vel passer til den tiltagende Luxus, saa kan følgen ei blive tvivlsom. Men Jyllands ved Nordsøen beliggende Kjøbstæder, saasom Ribe, Varde og flere, lide endnu af et andet Undergang bringende Onde. Skjøndt Handel og Høkerie er forbuden for Landfolk, saa reise dog, fordi denne Lov ikke er i Virksomhed, fra disse Egne flere Bønder end berettigede Handelsmænd til Hamborg, Flensborg og flere Stæder i Handelsforretninger. De have den Fordel, at de, som Landmænd, ikke skulle leve blot af Handelen; at de ere nærmere hos Kjøberne og Sælgerne hjemme, hvorved disse, nemlig de egentlige Bønder, kunne spare Kjøbstædreiser, samme Stæder 4 Mile. Deres største Fordel bestaar imidlertid deri, at de, ved at losse og lade deres Varer ved Strandene, lettelig kunne undgaae Toldbetjenternes Opsyn. Paa Øerne drives Handelen uden Tilladelse saa stærk, at den gjør Kjøbstæderne stort Afbræk.