Corsaren, 1842-03-18
Følgen af at tale om umulige Ting. "Hvo der kunde være med der!" raabte jeg i en vemodig, resigneret Tone, da jeg ved at gjennemblade de ankomne Aviser fandt den Efterretning, at man for 5000 Mark Banco kunde komme med et veludrustet Skib og paa to Aar seile hele Jorden rundt - "hvo der var saa lykkelig at kunne komme med der!" -- Disse Ord. henvendte jeg halvt til mig selv, halvt til min gamle Ven, en Skibscapitain, som nu, for at bruge hans eget Udtryk, er dreven paa Land som Vrag og ikke duer til Andet end Ophugning. - "Naa, hvad tager Han saadan paa Veie over?" brummede den Gamle og kiggede i Avisen. - Jeg viste ham den Efterretning, jeg havde læst. - "Aa, ikke Andet end det" udbrød han. "J unge Mennesker bilde Eder ogsaa ind, at der er Alverdens Lykke og Glæde at finde paa Reisen. Men, naar J saa ere komne ud og det kuler lidt frisk op og J ligge og gispe i Kahytten, saa gave J gjerne alle Herlighederne og Lidt til for at kunne ligge hjemme i Eders Køie paa Landjorden.... Reise, det lyder saa smukt; men det er noget ganske Andet, end man forestiller sig." - Jeg svarede ikke, men lod i Tankerne alle de Herligheder passere Revne, som hiint Skib skulde føre sine Passagerer til, og som Skjæbnen havde nægtet mig at see. - "Det er ikke for det," tilføiede han efter en Pause, hvori han forgjæves havde ventet paa en Jndsigelse fra min Side og derfor selv besluttet at komme med den, "det er ikke for det - man seer mange mærkelige Ting paa Reisen, ja! man seer Ting, hvorom J Grønskollinger, som voxe op her hjemme og ikke komme længere, end Eders egne Been bære Eder, ikke engang kunne gjøre Eder noget Begreb. Hør, naar jeg for Ex. tænker paa Ostindien," vedblev han, idet han lukkede Øinene og ligesom søgte at sætte sig tilbage i de Egne, hvorom han vilde tale, "naar jeg tænker paa Ostindien med den Luft.... alene Luften.... jeg vil lade mig kjølhale, om Du kan sige mig, hvorledes Luften seer ud i Ostindien. Kan Du?" - "Nei, jeg kan ikke." - "Nu, den seer ud som .. ja, den seer slet ikke ud som Noget, det seer ud, som om der slet ingen Luft var, og det er netop Dyden den. Jeg har engang seet hundrede Mile bort i Luften, og Folk med bedre Øine end jeg have seet endnu længere. Og saa de andre Ting, man faaer at see. Hør Du; jeg har seet en levende Ø." - "En levende Ø?" - "Ja, den Onde ---, ja, jeg vil ikke bande; men det er Fanden t - mig! dog sandt. Den bestod af lutter smaae Dyr, jeg troer de kaldes Confusionsdyr, og hvert Aar havde man seet den blive høiere og høiere. Jmedens jeg laa ved saadan en, vorede den paa een Nat tre Tommer. Jeg havde maalt Høiden Aftenen i Forveien, fordi jeg nok tænkte, at den vilde voxe. Tre Tommer, Du, og jeg lyver kanskee ikke, naar jeg siger fire. Have J saadant Noget her?" – "Nei, kjære Capitain; men derfor vilde jeg jo ogsaa reise." - "Aa, reise; kom mig ikke med Din Reisen; man skal reise anderledes end J Straajunkere reise. Hør! Der skulde Du see i Sydamerica! Træer . Den største Eg, J have her, er kun Hvalp derimod. Dyr..... der ere Dyr! Der ere nu de forbandede Slanger. Min Koksmath blev engang bidt af et dant Dyr og døde, Gud forbande mig! inden jeg kunde vende en Skraa for at komme ham tilhjælp. Og saa skulde Du see, hvorledes de tyvebrændte Jndianere dog trak Bæsterne om ved Næsen. Saadan en Jndianer sætter til at fløite, og saa dandse Slangerne, Gud fordømme mig! en Hamborg-Skotsk af bare Glæde og bliver saa kjælne, at man kan gaae hen og klappe dem, hvis man har Lyst." Og paa denne Maade blev min gamle Capitain ved i lang Tid, imedens jeg sad og tænkte paa, hvorledes man vel vilde være tilmode, naar man efter to Aars Fraværelse kom hjem igjen og med spændt Forventning forskede efter mærkeligt Nyt og ikke fandt Andet Mærkeligt, end at det Gamle var blevet to Aar ældre. "Og saa, naar man har været saaledes i Bevægelse," udbrod jeg, da Capitainen havde sagnet sin Talles Fart lidt, "saa komme hjem og finde det gamle, kjære Danmark accurat paa samme Plet som hidtil - for det er man da vis paa, hvad Capitain?" "Ja, gu' er man sikker paa det!" raabte Capitainen og lo, i den Formening, at jeg havde sigtet til, at Danmark ikke var som den levende Ø, han havde omtalt. "Det kunde ellers være morsomt nok, naar man kom tilbage efter to Aars Forløb og ikke traf det gamle Danmark mere, men for Ex. fandt, at det var spadseret over til Rusland, og at et Stykke af Rusland, befolket med russiske Livegne. var gaaet ud og lagt sig istedetfor." "Nei, fy!" sagde Capitainen, "det er en styg Tanke. Jeg holder af gamle Danmark, skjøndt jeg egentlig er født i Norge, og jeg troer, at jeg sprang overbord, naar jeg kom hjem og fandt, at de saaledes havde holdt Flyttedag." "Men, naar det da istedetfor var spadseret op til Norge, eller naar Norge og Sverrig vare dragne ned og havde lagt sig tæt op til os - det vilde være smukt at see, hvad Capitain?" "Hurra! ja, saa skulde jeg raabe Hurra, om end Politiet bankede min gamle Trøie nok saa mør." J den Tone vedblev vor Samtale, og i vor Phantasi gjorde vi de allervoldsomste Bevægelser i Europa uden at spørge nogen Potentat eller endog den hellige Alliance om Forlov. Søfolk ere i denne Henseende særdeles interessante. De have en overordentlig levende Phantasi (hvilket blandt Andet kan sees af mange af deres Beretninger om oplevede Eventyr) og kunne tænke sig de allerurimeligste Ting, som om de alt vare skete, ja! jeg troer, at min gamle Capitain, da han (efter tømt Punschebolle) gik fra mig, ikke var saa ganske sikker paa, om Danmark ikke var flyttet eller idet mindste ifærd med at flytte, hvilket han, som han siden har fortalt mig, bestemt troede at kunne mærke paa Jordens Bevægelse. Hvad jeg var sikker paa, da han gik bort, eller hvad jeg ikke var sikker paa, veed jeg ikke. Vist er det imidlertid, at jeg gik tilsengs og snart faldt i en Søvn, hvori mange underlige Billeder viste sig for mig. Det forekom mig, at jeg seilede; men pludselig var Skibet borte, og jeg bevægedes gjennen Luften, uden at vide hvorledes. Lige med Et saae jeg Danmark under mig. Jeg var uendelig langt borte; men Luften var saa klar og gjennemsigtig, at jeg kunde see de allermindste Ting dernede. Længe laa det stille og udevægeligt som en død Masse; men lidt efter lidt syntes det mig, at det forvandledes til en "levende Ø." J Grunden mylrede, tumlede og bevægede det sig i en forvirret Hob imellem hinanden. Under Slesvig og Holsteen forekom det mig, at "Confusionsdyrene" mylrede udad, ligesom de vilde løbe bort for den større Hob. Her under Kjøbenhavn bølgede de imellem hinanden og syntes at være meget uenige. Nogle vilde med den Hob, der drog bort, Andre vilde over af Sverrig til og udfylde Sundet, atler Andre søgte at holde dem tilbage. Under Provindserne tumlede det sig ligeledes i forskjellige Afdelinger, som hver for sig efterlignede de Bevægelser, Afdelingerne under Kjøbenhavn gjorde - kort, Alt var i en underlig Bevægelse. Da fremstod pludselig paa et ophøiet Sted en kvindelig Skikkelse. Jeg kjendte hende først ikke men, da jeg saae Pantseret, hun var iført, og Landsen i hendes Haand og Huen paa hendes Hoved, da kjendte jeg hende, Hostannahl Gudinden, den Benedidede, hende, foran hvis Fod Lænkerne briste. Hun udstrakte sin Haand og talte. Hvad hun sagde, kunde jeg ikke høre; men, alt som hendes Røst naaede til de urolige Skarer, ophørte de med at stride og ville skilles fra hinanden. J stedse tættere og tættere Klynger samledes de for at lytte til hendes Ord, indtil de dannede en fast, uadskillelig forbunden Masse. Da laa det Hele saa mægtigt og kraftigt, og -- jeg vaagnede.