Norske Intelligenssedler, 1771-04-24
Nordske Jntelligen No. 17. Onsdagen den 24. April 1771. En Fabel. Om Spindelvæven og Podagra. Spindelvæven spadserede engang ud, for at forfriske sig efter sit Arbeyde. Underveys kom Podagra den af en Slumpe-Lykke i Møde, haltende og hinkende, saa den havde stor Møye for at komme den nær. Efterat de havde vandret næsten en heel Dag igiennem med hinanden, komme de imod Aften til en Landsbye, hvor de hver for sig søgte et beqvemt Herberge at lægge sig ind udi. Spindelvæven gik, uden at betænke sig længe, strax ind i en riig Mands Huus, og begyndte der at udstrække sin Væv, i det Forsæt, at den der vilde have sin Boepæl. Men det varede ikke et Øyeblik førend man med Støvkosten strax ødelagde dens heele Kunstverk, saa den ikke vidste, fra hvad Kant den skulde vride og vende sig, for at arbeyde i Sikkerhed; den befandt sig altsaa midt i al sin Overflødighed at være fattig og ulykkelig. Podagra derimod, som saae ud, som en arm Staader, kunde neppe faae Lov til at gaae ind i en fattig Bonde-Hytte, og der blev den strax udsat for alle Slags Elendigheder: Den fik til Aftens Maaltid ikkuns haard og ufordøyelig Kost, mullent Brød, og slet og ret Vand, ja, det som endnu var af alt det værste, den fik et meget slet Natte-Leye. Sengen var opslaaet af nogle Bræder, og i Stædet for at hvile sig, som den var vant, i en god blød Duun-Seng, maatte den ligge paa bare Halm. Neppe var Solen gaaet op, førend Spindelvæven og Podagra snakkedes ved, og fortalte hinanden, hver sine Viderværdigheder. Spindelvæven begyndte først, og fortalte alle de Uleyligheder, den havde gaaet igiennem, og hvor til den var blevet forstyrret i sin Væv. Da nu denne havde udtalt, saa beklagede Podagra sig over sin Værts Fattigdom, og hvor slet den var blevet imodtaget. De bleve derpaa begge enige med hinanden, om at forandre deres Forholds Maade, og aftalte den Sag saaledes indbyrdes, at Spindelvæven skulde altid logere ind i de Fattiges Hytter, men Podagra skulde herefter, ved at forandre sin uanseelige Skikkelse, skaffe sig Adgang til rige, fornemme og ørkesløse Folk. Men det var ikke saa let en Sag for Podagra at komme i den Stand, at slige Folk skulde skiøtte om at herbergere den. Uagtet den havde skaffet Lægerne saa mange Penge, saa var den dog selv gandske fattig. Den havde adskillige Gange søgt at faae Credit hos Vedkommende paa prægtige Klæder, og andet, som kunde giøre den anseelig, men alle forlangte Penge strax, og den gode Podagra maatte derover stedse beholde sin usle Dragt. Podagra var dog endnu ikke gandske raadvild; Den overtalte Spindelvæven til at forlade Landsbyen, som de vare i, og giøre sig Følgeskab til en ikke langt derfra liggende anseelig Kiøbsted. Det var allerede langt ud paa Aftenen, da de begge to ankomme til Porten af samme. Spindelvæven drog efter Aftale strax ind i en fatttig Mands Hytte (den Podagra tog Mærke paa, for siden at finde derhen); Her udspendte den strax sin Væv, og gav sig til at arbeyde, det beste den kunde, uden at blive forstyrret i mindste Maade af nogen; thi som Væggene vare fulde af Sprækker og halv aabne, saa havde den Leylighed til at forfærdige sit kunstige Arbeyde, og, da ingen kierte, sig efter den, langt mindre søgte at fordrive den, saa frygtede den her hverken for Lykkens Ubestandighed, eller Skiæbnens Egensindighed, men var stedse i Begreb med at befordre og vedligeholde sin Sundhed ved en ordentlig Levemaade, og Flittighed i sit Arbeide. Fortsættelsen følger: