Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-03-04
Et ungt Menneske, Søn af en Advocat fra Perusa, der nyelig havde nedsat sig i Rom, blev heftig forelsket i en romersk Enkes Datter, der var temmelig bekjendt for sin Skjønhed. Han friede til hende, men Moderen som havde bestemt hende til een af sine Beslægtede, sagde ham reentud nei. Fortvivlet herover, har han sig af paa følgende Maade. Da Moderen en Dag vilde gaae med Datteren i Aftensang i en afsidesliggende Kirke, passede han dem op i en af de meest folketomme Gader, sprang Pigen imøde, omar mede hende, og gav hende offentlig et Kys, uden at enten hun, ved at stræbe imod eller Moderen ved sit heftige Skrig kunde forhindre det. Herved strømmede mange Menneskeer sammen, dog den dristige Elsker ilede hurtig bort til et Sted, hvor han troede sig sikker. Nu var Ulykken vel ikke saa stor, han havde kun kysset Pigen, og det blot paa Kinden, som oven kjøbet var bedækket med et tyndt Flor, alligevel ilede den Gamle til Paven, for at fordre Hævn. Paven befalet strax Gouverneuren at forfare med ham efter Lovens hele Strænghed. Men Familien Colovna, der yndede det unge Menneske, tog sig strax af Sagen, og fik Moderen til at love Elskeren sin Datter. Denne ilede tilbage til dem i det glade Haab, snart at have sit inderlige Ønske opfyldt. Næste Dag blev der holdt Bryllup, og mange af Familien, var tilstede; men just som de vare i den største Glæde, og skulde til at sætte dem tilbord, kom en Deel Politiebetjentere, der efter Pavens Befaling fordrede Brudgommen ndleveret, og førte ham i Arrest. Man tænker sig Bryllupsgjesternes Forhauselse, Brudgommens Fader og Brudens Moder ilede til Gouverneuren, denne viste dem Pavens befaling. De gik da næste Dag til Paven, fortalte hvorledes Striden var bilagt til alles Fornøielse. Herpaa svarede Paven: Det er os kjert at høre, at J alle ere tilfreds, dog vimaae endnu vide, om Justitien er det. "Med disse Ord vendte han sig til Gouverneuren og spurgte: ger J og tilfreds, Hvorpaa Gouverneuren, dertil instrueret af Paven, svarede: ningenlunde, dette Menneske har syndet haardt mod hans Hellighed ved paa offentlig Gade, at formaste sig til at anfalde en ærlig Pige, derfor maa Retfærdigheden tilfredsstilles. Er det saa, svarede. Sixtus, saa afsiger Dommen over ham. Den ulykkelige Elsker blev da dømt til 5 Aars Arbeide paa Galeierne, og Dommen uagtet al anvendt Forbøn af Familie og Venner stadfæstet af Paven. Ynglingen maatte altsaa paa Galeierne, og Lænkerne lagdes paa ham just paa det Sted, hvor han havde syndet; Pigen døde inden kort Tid at Sorg derover. Lucian Bonaparte. Som bekjendt levede Rapoleon og hans Broder Lucian ei i den bedste Forstaaelse, dog søgt hiin efter at drage denne ind i sin Jnteresse ved at opmuntre ham til at antage een af de daværende ledige Throner. Eengang syntes Lucian at bifalde Broderens Forslag og sagde: cia, jeg vil nok være Konge, men jeg vil selv vælge Riget. Inderlig glad herover svarede Napoleon, ham. choises mon frere, pourva que vorsoye, un des notres, tout est a vous. (Vælg min Broder, blot du bliver een af vort Partie, staaer det gandske til Dig.) Da udbad han sig Engellands Throne. Meget dyb var Betydningen af denne Bøn, og meget dybt skal Magtherren have følt den fine Jronie i samme. See Fr. Bruns Briese ans Rom. Lucian Bonapartes Datter. Af hele Lucians Familie yndede Rapoleon, ingen uden den Ældste, af de trende Døttre i hans første Ægteskab. (Lucian var nemlig anden Gang gift imod Napoleons Villie med en Datter, af en fransk Toldembedsmand.) Denne Pige ønskede han formælet med Prindsen af Asturien (hvem han som bekjendt af Frygt for det spanske Folk havde adopteret.) Men skjøndt hun kun var 15 Aar gammel havde hun dog Mod nok til at bede ham, ikke at forlange, hun skulde ægte et Menneske han selv havde erklæret var meget svag og som var bleven en Forræder imod sin egen Fader, Et que voulez vour don Petite folle, Retourner dans la maison de mon pere et partager le sort de ma famille!" (og hvad vil du da, lille Taabe, Vende tilbage til min Faders Huus og deele min Families Skjæbne. Og denne Bøn blev hende tilstaaet; men i høieste Ungade. Goethes Dandselærer. (Af hans aus meinem Leben.)J Strasburg vaktes snart tilligemed den øvrige Livslyst, mine Lemmers Taktfærdighed. Hverken Søgn= eller Helligdage gik man forbi noget Forlystelsested uden der at see en glad Hob forsamlet til Dands, og især valtsende. Ligeledes var der og Privathaller paa Lyststederne, og man talte allerede om de brillante Redouter, i tilkommende Vinter. Her havde jeg ikke været i ringe Forlegenhed; men en Ven, der selv valisede meget godt, raadede mig først at øve mig i de mindre betydelige Selskaber, for siden at kunne gielde noget i de Større. Han bragte mig til en Dandsemmester, som var bekjendt for sin Duelighed; og denne lovede mig, naar jeg først havde gjentaget Begyndelsesgrundene og faaet Færdighed deri, da at bringe mig videre. Han var en af de tørre smidige franske Naturer, og modtog mig venlig Jeg betalte ham en Maaned forud og fik tolv Billetter, hvorimod han lovede mig visse Timers Underviisning. Manden var streng nøiagtig uden at være pedantisk, og da jeg ikke havde ringe Ovelse i Forveien, blev jeg snart efter hans Hoved og fik hans bifald. Denne Underviisning lettede den Omstændighed saare meget, nemlig: at han havde ta Døttre, begge smukke og endnu ei tyve Aar gamle. Da de fra Barnbeen af vare ovede i denne Kunst, havde de megen Færdighed deri, og kunde endog have skaffet den meest uskikkede Skolar nogen Kundskab deri. De vare begge meget vakkre talte kun Fransk og jeg har for min Deel gjort mig al Umage for ei at synes klodset. Jeg var saalykkelig, at de roste mig, og bestandig vare villige til efter Faderens lille Violin, at dandse en Minuet. ja endog lidt efter lidt til at lære mig Valtsen, hvilket rigtignok kostede nogen Umage. Iøvrigt syntes Faderen ei at have mange Kunder, og de førte et ensomt Liv. Derfor bade de mig mang engang, efter at Underviisningen var endt, at blive og sladre en Times Tid med dem, hvilket jeg gjerne gjorde, saameget mere, som den Yngste behagede mig meget, og de begge opførte sig i det Hele meget anstændigt. Jeg læste ofte en Roman for dem, og de gjorde det samme. Den Ældste som var ligesaa smuk, ja maaskee endnu smukkere end den Yngste, behagede mig ikke saa godt, som denne, men viste sig langt forbindtligere mod mig og føieligere end den anden. Stedse var hun ved Haanden, naar Timen begyndte, og forlængede den ofte, saa jeg noglegange troede det min Skyldighed at tilbyde Faderen to billetter, som han dog ikke tog imod. Den Yngste derimod, omendskjøndt ikke uvenlig imod mig, var dog meere stille, og kom ikke før Faderen kaldte for at afløse den Ældre. Aarsagen hertil fik jeg en Aften at vide. The da jeg efter endt Dands vilde gaae med den Ældst ind i Dagligstuen, holdt hun mig tilbage og sagde: Lad os blive her et Øieblik, thi jeg vil tilstaae dem det, min Søster har en som spaaer i Kort, hos sig, der skal sige hende, hvordan det har sig med en Ven, der er udenlands, ved hvem hele hendes Hjerte hænger og til hvem hun sætter hele sit Haab. Mit er frit, sagde hun videre og jeg maa vel snart vænne mig til at see det forsmaaet. Jeg sagde hende derpaa nogle Galanterier, i det jeg svarede: at hun nu kunde overbevise sig om, hvordan det forholdt sig dermed, naar hun ligeledes adspurgte den kloge Kone; jeg vilde og giøre det, allerede for længe siden havde jeg ønsket at vide noget Lignende, men ei rigtig fattet Troe dertil. Hun dadlede mig derfor og forsikkrede: at Jntet i Verden var vissere end dette Orakels Udsagn, det vil sige, naar man ikke adspurgte hende for Narrerie Skyld, men kun i virkelige Anliggender. Jeg fik hende tilsidst til at gaae med mig ind i Kammeret, efterat hun først havde seet sig for, om Forretningen var forbi. Vi fandt Søsteren meget oprømt, og imod mig var hun mere forekommende end sædvanligt, spøgende og næsten aandrig, thi da hun var bleven overtydet om sin fraværende Vens Troskab, troede hun, det kunde ikke skade at være artig imod hendes Søsters nærværende Ven, thi det troede hun mig at være. Nu smigrede vi for den Gamle og lovede hende god Betaling, naar hun ogsaa vilde spaa den ældste Søster og mig. Med sædvanlige Forberedelser og Ceremonier lagde hun hendes Kram frem for først at spaae den Skjønne. Hun betragtede nøie Kortenes Stilling, men syntes at forhauses og vilde ikke ud med Sproget. Jeg seer alt, sagde den Yngste, som allerede havde nogen Kundskab i at udlægge den magiske Tavle, at J nødig vil aabenbare min Søster noget Ubehageligt: men det er et ulykkeligt Kort. Den Ældste blev bleg, dog fattede hun sig, og sagde. Saa tael dog, det er jo ikke Livet om at gjøre. Efter et dybt Suk, viiste den Gamle hende, at hun elskede, men at hun ikke blev elsket igjen, at en anden Person var i Veien og saa fremdeles. Man saae, hvor forlegen den gode Pige blev. Den Gamle vilde gjøre det godt igjen ved at give Haabom Breve og Penge. Breve, sagde det smukke Barn, venter jeg ikke og Penge bryder jeg mig ikke om. Er det sandt hvad J siger, at jeg elsker, saa fortjener jeg et Hjerte, som elsker mig igjen. Vi vil see, om det ikke bliver bedre, svarede den Gamle, i det hun blandede Kortene, men for for alle vore Øine var det endnu bleven værre. Den Skjønne laae ikke allene eensommere, men omgivet af allehaande Fortrædeligheder; Venner, vare rykkede længere bort fra hende og nærmere imod Mellemfigurerne. Den Gamle vilde lægge op endnu tredie Gang, i Haab om bedre Udfald, men det smukke Barn kunde ikke holde sig længere, hun faldt i en heftig Graad, hendes fulde Barm bølgede sig voldsomt, hun vendte sig bort og ilede ud af Værelset. Jeg viste ei, hvad jeg skulde gjøre. Tilbøielighed holdt mig hos den Nærværende, Medlidenhed drev mig til hiin, min Stilling var piinlig nok. Trøst Lucinde, sagde den Yngste, gaae De efter hende, (Fortsat.)