Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-11-26
Dens Jndbyggeres Tal beløber sig nu til omtrent 45,000; dens for det meste smudsige og snevre Gader ere af mangehaande Reisebeskrivelser bekjendte, og vi anbefale de Læsere, der finde Morskab i Besynderligheder, som følge af Gadernes Beskaffenhed og Jndbyggernes Sædvaner, at læse hvad Goethe siger derom i den første Deel af hans Reise i Jtalien. Jnteressant vil det være at omtale denne Stads eiendommelige Mærkværdigheder, de colossale Levninger fra den gamle Romertid, Amphitheatret og det i samme værende Arena, der kaldtes saaledes, fordi Pladsen var belagt med Sand. Vi ville lade to aandrige Reisende, Goethe, og en nyere Fr. v. Raumer, tale. Goethe. Da jeg traadte derind, men endnu mere da jeg gik ovenpaa Randen omkring, syntes det besynderligt at see noget Stort og dog egentligen at see intet. Ogsaa vil det ikke sees tomt, men ganske fuldt af Mennesker, som man i den nyere Tid har foranstaltet det for Keiser Joseph og Pave Pius VI. Keiseren, der dog var vant til at see Menneskemasser for sig, forbausedes derover. Men kun i den tidligste Tid gjorde det sin hele Virkning, da Folket endnu var mere Folk end nu. Thi egentligen er et saadant Amphitheater skabt til at imponere Folket med sig selv, at have Folket til Bedste med sig selv. Naar der paa det flade Land foregaaer noget Skueværdigt, og Alt stimler til, søge de Bageste paa alle muelige Maader at reise sig over de Forreste; man staaer op paa Bænke, ruller Tønder frem, kjører Vogne did, besætter en Nabohøi, og der danner sig i en Hurtighed en Krater. At tilfredsstille dette almindelige Behov ved Konst, er her en Opgave for Architecten. Han forfærdiger en saadan Krater ved Konst, saa simpelt som mueligt, paa det Folket selv bliver dets Prydelse. Naar det saaledes saa sig samlet, maatte det forbauses over sig selv; thi da det ellers kun er vant til, at see sig løbe mellem hverandre, at befinde sig i en evig Vrimmel, uden Orden og synderlig Tugt, saa seer det mangehovedede, mangesindede, vaklende, frem- og tilbage vandrende Dyr, sig forenet til et ædelt Legeme, bestemt til en Eenhed, forbundet og befæstet til een Masse, som een Skikkelse, oplivet af een Aand. - Ovalens Simplicitet er paa den behageligste Maade mærkelig for Øjet, og hvert Hoved tjener til Maalestok for, hvor uhyre det Hele er. Nu, naar man seer det tomt, har man ingen Maalestok; man veed ikke om det er stort eller lidet. Raumer. Men Alt forsvinder for det gamle Theater, for Arena. Gjennem snevre Gader spurgte vi om Aftenen efter Pladsen, og ved en rask Vending, stod paa eengang Kjæmpebygningen i Maanelys for os. En snever Jndgang førte os til det indere Rum. Vi skræmmede Ugler og Flaggermuus i Gangene, saae vevre Skrubtudser smutte igjennem Sprækkerne, og denne egne, aslukkede Verden syntes ikke at bekymre sig om et sildigere Aartusind. Hvo skulde troe at paa hiin Side af disse Mure de forsamlede Veroniske Herrer og Damer drikke Caffe, og spise Salami, bede Rosekrandse, bele Polichinel, beklappe gildede Sangere o. s. v. Her inden for Arena er endnu Rom, og Napoleon havde Ret, da han, henreven ved Synet deraf, skrev til Directoriet: hvad betyder herimod vor Marspladses Mesquinerier, Hele Stadens Befolkning havde Rum her, førend de øverste Gallerier indstyrtede kunde 30,000 Mennesker sidde og strømme ud og ind af 72 Dørre. – Verona er Catulls, Cornelius Nepos's, den ældre Plinius's, Vitrupius's og i nyere Tid den store Maler Paul Veronesses Fødebye; de førstes Billedstøtter befinde sig paa Raadhuset. Mærkværdig blandt Bygningerne er Porten Porta Stupa formedelst sin Skjønhed og fordi den altid er lukket. For Poesiens Venner og i Særdeleshed det sentimentale Dramas, bringe vi den tragiske Historie om de to Elskende af de fiendtligsindede Partier Capulet og Montechie, der for Aarhundreder siden boede i denne Stad, i Erindring. Man foreviser endnu de Elskendes Gravmæle og mange bære i Ringe Stykker af Ligstenenes Ruiner. Den tydske Skuespillerinde Mad. Stich eier en saadan Ring, som hun har faaet som Foræring fra en Beundrer af hendes Fremstilling af Julie. - Til Slutning anføres endnu her følgende Sted af Goethes interessante Skildring af Haandteringerne og Folkelivet i Verona. Folket tumler sig her levende imellem hverandre, især seer det meget mersomt ud i adskillige Gader, hvor Kramlader og Haandværksboder støde til hverandre. Her er ikke en Dør for Boden eller en Arbeidsstue, nei, hele Breden af Huset er gaden og man kan see ligge derind og Alt hvad der foregaaer deri. Skræderne sye, Skomagerne forfærdige Sko paa Gaden, ja Værkstæderne udgjøre en Deel af Gaden. Jøvrigt skrige, spøge og synge de hele Dagen, brydes og tumle sig, juble og lee uophørligen. Under den milde Luft og Fødemidlernes billige Priis have de let ved at leve. Alt hvad ikkun kan er under fri Himmel Om Natten begynder Sangen og Støien først for Alvor. Visen om Malborough hører man i alle Gader, derhos et Hakkebrædt, en Violin; de øve sig alle i at efterligne Fuglenes Stemme, paa Fløiter. De forunderligste Toner frembryde overalt. En saadan Overfølelse af Tilværelsen, yder et mildt Clima, næst Fattigdommen, og endog den blotte Skygge af Folket synes endnu ærværdig.