Jyske Efterretninger, 1767-02-06
Saa lad vor Konge=Dotter, som den store Konges Brud, Med hvide Klæder pyntes ud! En Fabel, om Spindelvæven og Podagra. Spindelvæven spadserede engang ud, for at forfriske sig efter sit Arbeyde. Underveis kom Podagra den af en Slumpe=Lykke imøde, haltende og hinkende, saa den havde stor Møye for at komme den nær. Efterat de havde vandret næsten en heel Dag igiennem med hinanden, komme de imod Aften til en Landsbye, hvor de hver for sig søgte et beqvemt Herberge at legge sig ind udi. Spindelvæven gik, uden at betænke sig længe, strax ind i en riig Mands Huus, og begyndte der at udstrække sin Væv, i det Forsæt, at den her vilde have sin Boepæl. Men det varede ikke et Øyeblik, førend man med Støvkosten strax ødelagde dens heele Kunst verk, saa den ikke vidste, fra hvad Kant den skulde vrie og vende sig for at arbeyde i Sikkerhed, den befandt sig altsaa midt i al sin Overflødighed at være fattig og ulykkelig. Podagra derimod, som saae ud, som en arm Staader, kunde knap og nap faae Lov til at gaae ind i en fattig Bonde Hytte, og der blev den strax udsat for alle Slags Elendigheder: Den fik til Aftens Maaltid ikkuns haard og ufordøyelig Kost, mullent Brød, og slet og ret Vand, ja, det som endnu var af alt det værste, den fik et meget slet Natte=Leye. Sengen var opslaaet af nogle Bræder, og i Stedet for at hvile sig, som den var vant, udi en god blød Duun Seng, maatte den ligge paa bare Halm. Reppe var Solen gaaet op, førend Spindelvæven og Podagra snakkedes ved, og fortalte hinanden, hver sine, Viderværdigheder. Spindelvæven begyndte først, og fortalte alle de Uleiligheder, den havde gaaet igiennem, og hvor tidt den var blevet forstyrret i sin Væv. Da nu denne havde udtalt, saa beklagede Podagra sig over sin Vertes Fattigdom, og hvor slet den var blevet imodtaget. De bleve derpaa begge enige med hin" anden anden, om at forandre deres Forholds Maade, og aftalte den Sag saaledes indbyrdes, at Spindelvæven skulde altid logere ind i de Fattiges Hytter, men Podagra skulde herefter, ved at forandre sin uanseelige Skikkelse, skaffe sig Adgang til rige, fornemme og ørkesløse Folk. Men det var ikke saa let en Sag for Podagra at komme i den Stand, at slige Folk skulde skiøtte om at herbergere den. Uagtet den havde skaffet Lægerne saa mange Penge, saa var den dog selv gandske fattig. Den havde adskillige Gange søgt at faae Credit hos Vedkommende paa prægtige Klæder, og andet, som kunde giøre den anseelig, men alle forlangte Penge strax, og den gode Podagra maatte derover stedse beholde sin usle Dragt. Podagra var dog endnu ikke gandske raadvild; Den overtalte Spindelvæven til at forlade Landsbyen, som de vare i, og giøre sig Følgeskab til en ikke langt derfra liggende anseelig Kiøbsted. Det var allerede langt ud paa Aftenen, da de begge to ankomme til Porten af samme. Spindelvæven drog efter Aftale strax ind i en fattig Mands Hytte; (den Podagra tog Merke paa, for siden at finde derhen) Her udspendte den strax sin Væv, og gav sig til at arbeyde, det beste den kunde, uden at blive forstyrret i mind 1ste Maade af nogen; thi som Væggene vare fulde af Sprækker og halv aabne, saa havde den Leylighed nok til at forfærdige sit kunstige Arbeyde, og, da ingen kjerte sig efter den, langt mindre søgte at fordrive den, saa frygtede den her hverken for Lykkens Ubestandighed, eller Skjæbnens Engensindighed, men var stedse i Begreb med at befordre og vedligeholde sin Sundhed ved en ordentlig Levemaade, og Flittighed i sit Arbeyde. Podagra derimod fik opspurgt, hvor den Læge boede, som der i Byen var meest i Anseelse, og best forstoed sig paa at snige sig ind i rige og fornemme Huuse, ham gik den til, og klagede sin Nød for; Den foreholdt ham paa det eftertrykkeligste, at han tilligemed de andre privilegerede Læger vare pligtige til at hielpe den, saasom den, saavel selv, som og alle dens Forfædre, havde skaffet dem og deres Formænd saagod Fortieneste. Denne storpralende Læge, (hvis eneste sande praktiske Grundsætning var denne: Verden vil bedrages, og den, der kan betale derfor, vil jeg bedrage) han bad Po Podagra at være ved et got Mod, og tilbød den sit Huus og al god Pleye indtil videre. Jmidlertid forskaffede han Podagra alt hvad den behøvede til at sætte sig i Anseelse hos rige og anseelige Folk. Podagra blev da prægtigen udstafferet fra Top til Taae, den fik en splinder nye Porto chaise, og fornødne Dragere i kosteligt Livree, ja, det blev ikke derved, denne Læge udspredte og tillige ved alle Leyligheder alle de Dyder og Fordeele, som baade Cardanus og Pirckheimerus i deres nette og spidsfindige Lovtaler havde tillagt den. Herved saae nu Podagra sig i Stand til at blive vel imodtaget, hvor det skulde være, og skiøttede derfor ikke om at være Lægen længere til Uleylighed, den takkede ham for al beviiste Godhed, og forsikkrede ham om sin sædvanlige Erkiendtlighed fremdeles. Lægen gav den Anviisning paa en fornem, riig og vellystig Mands Huus, der loed den sig bære hen, og blev da strax af Herren imodtaget med al den Høyagtelse og Ærbødighed, som passede sig til dens prægtige Eqvipage, og det gode Rygte som Lægen selv havde bragt den i; man satte den paa bløde Hynder og svøbte den ind i Ederduuns Puder, man rettede an for den med de allerlækkerste Spiser og kostbareste Viine, og, alt hvad man kunde finde paa til Fornøyelse og Forlystelse blev foranstaltet for at tage vel imod denne nye ankomme Giest, og, for desbedre at forslaae Tiden for den, at den stedse kunde være i lystig Humeur, søgte man at skaffe den Sælskab af saadanne Folk, der ikke havde andet, end deres Fornøyelser til Øyemerke, og som, for at befordre deres Begierligheder, heller end gjerne vilde som de endskiønt var re ubudne) indfinde sig paa de Steder, hvor de vidste at den kunde vanke et got Glas Viin; thi disse vare af Diogenis Meening, at den Viin som ingen Penge koster, er den beste og alt, hvad som hørte til et vellystigt og overdaadig Levnet, var dem det allerkiæreste. J saadant et fornøyelige Sælskab laae Podagra paa en god blød Seng, og med en ærbar og alvorlig Miine gav Audienz til alle og enhver, men erkiendte dog hos sig selv Sandheden af det bekiendte Vers: Hvor Venus holder Huus med Bachus, gjerne bliver En Datter Podagra, som man ey let fordriver. Jhvor got nu Podagra end havde paa dette Sted, saa fandt den sig dog ikke altid fuldkommen fornøyet, den sluttede sig til af sine Selskabs Brødres Levemaade, at de med første selv ventede en Besøgelse af dens Søstre, naar de maatte komme til Byen, og saa frygtede den for, at den skulde komme til at fattes Sælskab, og miste mange af sine Tilbedere, eftersom disse da bleve nødte til at blive hiemme i deres egne Huuse, for der at beværte deres egne Fremmede; Dog, tænkte den, det er best, at jeg bliver, hvor jeg er: thi jeg faaer det vel ikke bedre, ihvor jeg kommer, og derved stillede den sig nogenledes tilfreds. Nogen Tid derefter tog Podagra efter Aftale hen, og besøgte sin forrige Reyse=Kammerat, Spindelvæven. Podagra gjorde sig da til af sin Lykke og Velstand, den Overflødighed, som den levede i og den gode Pleye, som den altid nød i den Riges Huus, den fandt nok selv, hvor Skoen trykkede, men loed sig dog ikke mærke dermed, den holdt gode Miiner, og tænkte ved sig selv. Jeg seer heller at Spindelvæven misunder, end ynker mig. Spindelvæven derimod prisede sig meere lykkelig, fordi den, langt fra Verdens forvirrede Tummel, smagte de Fornøyelser, som en roelig Ensomhed medfører, ja erklærede tillige, at den holdte Gierrighed for Galenskab, Pragt og Overdaadighed for en aabenbar latterlig Daarlighed, Misundelse for et ufeylbart Kiendetegn paa et nedrigt og lumpent Gemyt og Ladhed foren strafværdig Last. Med faa Ord sagt: Spindelvæven. var virkelig fornøyet med sine Omstændigheder, og Podagra lod til at være det. De aftalte derfor med hinanden, at de aldrig vilde gaae hverandre i Veyen, men, om de herefter skulde faae i Sinde at reyse tilsammen, saa skulde Podagra logere sig ind i de Riges prægtige Huuse, men Spindelvæven forføye sig til de Fattiges ringe Hytter. Fabelen lærer: At man finder Fortrædeligheder, paa hvilket Sted man kommer i Verden, men at man er altid best faren, naar man udvælger sig den Stand, og det Sted, hvor man nogenledes kan nyde sin Frihed. Fabelen sigter og paa dem, som begive sig paa Dydens Vey, og søge de lyksalige Boeliger, hvilke de dog ikke kan naae, efterdi de have deres Vellyster med sig, som trække dem tilbage, og hindre dem udi Reysens Fortsættelse. Endelig kan man og af denne Fabel lære, at det er ikke ved Rigdom og Overflødighed, langt mindre ved Vellyst og Overdaadighed, at et Menneskes Lyksalighed befordres, men at den er allerlytteligst, som er flittig i sit Kald, og har tillige en sund Siel udi et fundt Legeme.