Den Vest-Sjællandske Avis, 1841-05-27
De andre Petitioner, hvis endnu ikke fremkomne Billigelse af Regjeringen, eller hvis formodede Forkastelse tillægges en saa umaadelig Beviiskraft, naar der skal anderes til Regjeringens slette Villie, uttidige Frygt, indskrænkede Synsmaade osv., ere de bekjendte og a) et toaarigt Finantsbudget og b) om Ophævelsen af visse Jndskrænkninger ved Pressen, især Meddelelse af Postforsendelsesret og Ret til at skrive om udenlandsk Politik. J Almindelighed maa en Dansk Mand sige herom, det er slemt nok, at Stænder og Regjering ikke kunne blive enige men det er dog muligt, at Stændernes Forslag endnu ere ufuldkomne eller eensidige, siden Regjeringen der dog ogsaa bestaaer af fornuftige, erfarne og retsindige Danske Mænd, finder Betænkeligheder eller uovervindelige Vanskeligheder. J al Fald kan man dog ikke altid antage, at Bang og Ussing ere klogen paa Tingene end Ørsted, eller Clausen sted forstaaer Sagen bedre end Cancelliet, Hvidt end den Tilforordnede Beck osv. Der var unegtelig og er vist tildeels endnu mangen mullen Suurdeig af rense Regjeringsinstitutionerne for, mangen Haard nakkenhed, Pedanterie og Tværhed at beseire eller om muligt tilintetgjøre; men dertil have vi jo nu Stænderne, foruden Trykkefriheden, og vi andre hav jo været ærligt taknemmelige for Stændernes Færd og vel tilfredse med deres Virkninger; hvorfor vil de nogle Enkelte, deriblandt selve Stænderanførerspænde Buen urimelig høit, saa at den brister, og saa stille sig hen med en alvorlig Taushed, hvis talende Mine udtrykker de Ord: see nu brast den Det er jo Komoedie og ikke Mænd værdigt. Om de concrete Forslag vil jeg intet særligt bemærke. Vor Regjerings Fremfærd er i det Hele saadan, at den indgyder Tillid, og at man maa stole paa den; men stoler man paa den, saa finder man sig og saa flere Ting, som man enten ønskede anderledes eller dømmer at burde være anderledes; men jeg til staaer, at jeg finder aldeles intet Slaaende i de Grunde, som Stænderne have anført for hine to Presse-Jndskrænkningers Hævelse. Regjeringen troer at det høiere Polities Udøvelse kræver deres Vedbliven, og kan have Ret; Stænderne ville have den hævede, og kunne have Ret; det er ingen Sallighedssag, hvo der har Ret, mindst en Sag til at bringe Fjendskab imellem Regjeringen og flere ansete Mænd, der for en stor Deel regjere Hjerterne i dette Øie blik, men som let kunde staae Fare for at styrte fra Thronen igjen, om de flere Gange forsøge at udøv en saa dictatorisk Enevælde, som den der stiltiende gjøres Fordring paa i det tilomtalte Brev, under Beskedenheds og Besindigheds tætte Slør. Thi, sandt at sige, disse Tretten ere vel omtrent Hr. Lehmanns første Syttende=Mais=Ministerium med dets Under secretairer, Hvad Finantserne angaaer, da maa en tilkommende Nathanson, som kan faae fat i Papirerne, underrette Landsmænd om, hvad Stænderne have virket til deres Ordning og Forbedring. Men at negte deres Medvirkning, det er reent ud Galskab eller Ondskab Der er Syn for Sagen. Hvad især Ussing, sidste Forslag angaaer, da kan det ikke omtvivles, at Al hvad der muligen manglede Regjeringen i Fasthed, Jver og Enighed for at skaffe et virkeligt Budget tilveie det er sikkerligen blevet vakt hos den ved dette Forslag og dets Forhandling; ligesom man i Almindelighed maa tillægge alle Ussings Forslag om Finantserne, selv med deres Extravagancer og Skryderier, en meget væsentlig Andeel i hvad der siden er skee til vore Finantsers bedre Bestyrelse. J dette Punkt maa jeg derfor kalde hine tretten Mænd tilgivelig glemsomme eller reentud utaknemmelige mod Guds Forsyn. Og Ussing selv slutter Troppen.