Aarhuus Stifts-Tidende, 1833-11-28
J sine fortsatte Artikler "om Reformer i Skolevæsenet, har Hr. Cancelliesecretair Algreen-Ussing ogsaa nylig yttret sig om den Mangel paa Almeenaand som characteriserer den danske Nation, og hvilken han betegner ved den "velklædte Pebrissædvanlige Yttringer: "Hvad kommer det ham ved Lad Enhver skjette sig selv. Han skal have sin Næs allevegne, Gud give, at Enhver blot vilde passe sig Eget. Hvad kommer der ud af det Altsammen, de bliver dog ikke anderledes derfor, Han lægger sk. blot ud med alle Mennesker, Hvem tænker han vel bryder sig om Alt hvad han siger, Man kan sagtens rive ned paa Alting, men giv os noget Bedre, "Nu har det været saaledes i saamange Aar, hvorfor skulde det da ikke kunne blive saadan herefter, Han"kan have Ret nok i hvad han siger, men han skal "ikke raillere med saadanne Ting! Det maa han ikke skrive i Blade om, det behøver Publikum ikke at vide noget af. Lad ham andrage det for Universitets"directionen, saa gaaer Sagen sin ordinaire Gang. "Mængden maa ikke vide saadant noget, det nedbryder kun al Agtelse for Videnskabsmændene hos den Han vil ogsaa vide Alting bedre end alle andre "Mennesker, Aa, hvor vil han hen, saa galt er det da heller ikke, Det er ikke andet end hans sædvanlige Overdrivelser, Han vil vende op og ned paa Alting, Det er et farligt Menneske, Det er et re"volutionairt Hoved, &c. &c. Det er saaledes omtrent – siger han: at de gamle Kjællinger af begge Kjøn ende deres Diskussioner over offentlige Anliggender den Aand der udtaler sig heri, er meere udbredt end man troer, og selv de Bedre ere meer eller mindre smittede deraf. Det er derved, at al Opposition er kommen saaledes i "Berruf hos os, at fast Jngen drister sig til at sige sin Mening reent ud om noget, og at enhver offentlig Røst betragtes som et Slags Oprørskrig. At nævnes paa Prent er for mang Mennesker det samme som at staae i Gabestokken, og der gives dem, som man kunde slaae til Døde, ved blot at sige dem, at deres Navne stode i Politivennen eller Raketten, eller som i det mindste ved en saadan Efterretning vilde blive underkastede Tilfælde af en høist ubehagelig Natur. Denne Frygt for Alt hvad der hedder Offentlighed, er af indgribende Følger, i det borgerlige Samfund, og Grunder dertil ligger dybere end Nogen tænker sig. Det er ikke for Jntet at Folk ønske, at Alt skal blive ved det gode Gamle og at der ikke maa røres op i Nogenting. De Fleste vide med sig selv, at der i deres hele Gjøren og Laden er Saameget som burde undergaae Forandring, at de ikke gjerne kunne see, at der udbreder sig en reformatorisk Aand i Samfundet, der tilsidst ogsaa kan naae til dem. Det er i de færreste Tilfælde nogen egentlig Uredelighed, for hvis Opdagelde frygte, men det er en Masse af gammel Slendrian, en Folge af hiin gamle Leveregel: at man skal gjøre sin Pligt saa lala, og forresten lade Fem være lige og lade Verden gaae sin skjæve Gang. Det er denne Aand, der afspeiler sig i alle hine Tallemaader, med hvilke man søger at affærdige enhver Opposition, og hvorved man ogsaa har bragt det saavidt, at den er funken ned til kun at ristere i de usleste Smudsblade, saa at Jngen længer, vover under sit Navn at paatale Feil og Uordener. Der er derved udbredt en saadan Lunkenhed for lille offentlige Anliggender i Staten, og en saadan Ligegyldighed for Alt hvad der ikke directe vedrører den Vedkommendes egen pecuniaire Fordeel, at de fleste Mennesker virkeligen ikke ere istand til at begribe, hvorledes Nogen kan ville staae op og paatale Misbrug blot af Jnteresse for Sagen selv; at Nogen kan komme i en hellig Varme, over offentlige Anliggender; at han kan gribes af en lutoersk Vrede", naar han omer Misbrug og Uordener; at hans Blod kan komme i Kog og hans Hænder knytte sig, naar han seer den ene Nederdrægtighed krybe for den anden; det er for Folk saa ubegribeligt, som, noget andet Mixakel. Hvad kommer det ham ved Men allermeest viser denne Mangel af Jnteresse for alt Offentligt og denne Frygt for at paaanke Misbrug og Urigtigheder sig i den Stand, hvori den, efter den Dannelse og de Kundskaber man der maa forudsætte, mindst burde ventes, nemlig hos Embedsstanden. Det er derfor vist ikke uden god Grund, at man forekaster den danske Nation, at den mangler Liv og Fyrighed, og det var vel stærkt sagt, men tillige meget betegnende.