Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-11-01
Det er sandt, om Vinteren ere alle Ting døde i Haverne og paa Markerne, men hvor var det mueligt, at Jorden, denne saa flittige og frugtbare Moder, bestandigen kunde frembringe sin Afgrøde for Mennesker og Fæe, saafremt den ikke nogen Tiid havde Hvile, en kort Slummetid, i hvilken den kan samle sig nye Kræfter til des fyrigere at give sin Velsignelse af sig? Hvad Menneske, hvad Kreatur kunde længe holde det ud, om det skulde, uden at nyde nogen Hvile, bestandigen fortfare med Arbeide, Hvor skulde da Jorden bestandigen. yde til os, Græs og Korn, og Træerne meddeele os sine Frugter, om de ikke havde nogen Tiid at hvile sig udi, vilde vi ikke komme til, at oprykke Katosten ved Busken, og Eneber Træers Rødder blive vort Brød Job. 30, 4. Ja vi vilde ikke engang kunde finde dem til at stille vor Hunger med. Det er sandt Vinteren er kold, men hvor fornødent er eidet? denne kolde Klædning, med hvilken Jorden og Vinteren iføres, bedekker ei alene Sæden og Planterne, hvorved Jordens varme bevares og dens Frugtbarhed befordres, men hvor meget hielper Naturen og ikke til vort Ophold, i det den af kiøler og forfrisker Luftens og vort Blods Heede. Forfarenhed lærer, at man er friskere og Vinteren end om Sommeren og i de nordiske Lande boe de sundeste og ældste Folk. Var Vinteren ej, saa vilde vort Liv være uselt og møisommeligt, om vi end kunde faae Forraad nok, kunde vi ikke blive i Stand til at nyde den. Skulde Bonden bestandig pløie og saae, høste og føre i Laden, hvad Tiid skulde han have til at aftærske den Guds Velsignelse, han indbragte til sin og vores Nytte. Uden Vinteren vilde Handel og Vandel mange Stæder ophøre, og hvormange Provinzer og Nationer række hver andre herved Hænder og Brød, at jeg ei skal tale om, at vore Lande vilde blive en bestandig Skov og halvdeelen af Træerne forgiæves skabt; at der ere mange Forretninger, der egentlig passe sig paa Vinteren, og ei kan passe sig til Sommeren, og dog ere for det menneskelige Liv saa aldeles nødvendige. Er Vinteren usrugtbar og kold, hvor har den gode Fader raadet Bod saavel paa det ene, som paa det andet. Er Vinteren her det samme som 7 ufrugtbare Aar. hos Egypterne, saa er jo Sommeren som samme 7 frugtbare Aar, udi hvilken vi kan indsamle fornøden Føde for os og Dyrene, saa vi have herudi saa lidet at klage, som fordum Jsraliterne over, at der faldt intet Mann om Sabbatsdagen, da der faldt, dobbelt Dagen tilforn, at de kunde indsamle til begge Dage. Desuden er Vinterens Ufrugtbarhed og til Nytte. for Landmanden, som maae leve af hvad han ved sin Sved og Arbejde indbringer. om Sommeren. Føden fik han for sig og sine; men hvad vilde han faae til sine øvrige Udgivter, naar han vilde blive nødt til at give et Læs Høe og en Tønde Korn bort for at blive af med en anden og havde saa lidet eller intet for sin Sved. Er Vinteren kold, hvo kan med Billighed klage derover, skiønt den trykker de Fattige og Uformuende, da Skaberen har forsynet os med alt det, som kan bevare os mod Vinterens Strænghed. Meddeler ikke Skoven os sine Træer, Bjergene, sine Steenkul, Jorden sin Torv, at vi ved dem kan giøre den koldeste Vinter til den varmeste Sommer, Overlader ikke de vilde Dyr os deres Pelzer, Faarene deres Uld, Giæssene deres Fieder, for at byde Trods til Vinterens Kulde? Det er sandt, at Sommeren giver os et deligt Syn af de Blomsterfulde Enge og de grønne Træer, men kan Vinteren mindre indtage et agtpaagiven Øye ved sine prægtige Malerier. Jeg nægter ikke at naar man en Sommer Morgen udstrækker sit Øyesyn over en Eng, hvor Duggens Draaber lægge sine Perler paa hver Græs=Pibe, og ved den opstigende Soel give en Glands fra sig, som den var besat med idel Diamanter, det Syn kan jo henrykke den, som betragter Skaberens Storhed i det mindste, og i sit Hierte ophøier Regnens Herre og den, der føder Duggens Draaber. Men Kiære, see samme Eng om Vinteren, naar den er overlagt med Snee eller Riim, Frost og Solens Straaler begynde at spille paa den, see den ret an, du vil faae Aarsag at sige, at Salomon i al sin Herlighed ikke var saa klædet, som denne Eng. Ja jeg tør sige, at hvis Solens Straaler sloge derpaa an med sin fulde Styrke, vilde mine Øyne ikke kunde taale at see dens Glands; saa at, er Jordens SommerDragt, som en grøn Fløiels Kappe overalt broderet med de skiønneste Blomster i deres høieste Skatteringer, saa er dens rette Vinter Dragt, som en Kiortel af Sølvstykke besat overalt med de kostbareste Ædelstene. Er det et yndigt Syn at see en Skov om Sommeren i sin fulde Grønhed, beskue et Træe om Vinteren, hvis Greene ere pudrede og omhyllede med Riimfrost, betragt det ret, naar Solen skinner paa det, er du ikke et Fæe, men et Menne skee, saa vil du sige: Vinteren fortæller Guds Ære, og Riimfrosten vidner om hans Herlighed. Han er sig selv lig, hærlig baade Vinter og Sommer.