Viborger Samler, 1795-06-29
Odense, den 19 Junt. Af en Skrivelse fra Kiøbenhavn, dat. 15de Junii. Synet af det Afbrændte er over al Forestilling sørgelig. Tænk Dem, den hele Række fra Kongens Nytorv til Vester og Nørrevold; alt er en Steenhob, ingen Bielke, ingen brugelig Muur tilbage. Paa Hiørnet af gammel Torv og Nørregade staae 3 Huse og Gaarde, da en der boende Hørkræmmer gav 1000 Rd. til dem der reddede hans Gaard. Justitsraad Uldalls Gaard i Vimmelskaftet blev reddet ved en Artilleriet Lieutenants gode Foranstaltning. Etatsraas Seidelin havde nylig kjøbt en Gaard ved Kanalen for omtrent 14000 Rd., og den afbrændte, Professorernes Kratensteins og Kalls Gaarde, Walckendorphs Collegium, alle Nicolai og Holmens Præsteresidencer og Petersens Kloster ere ligeledes afbrændte; J Bisperesidenten brændte Baghusene; Biskop Balle var da paa Visitatz. Paa Østergade ere kun brændt de 3 Gaarde op til Hiørnet af Amagertorv. Paa gammel Holm, hvor Jlden begyndte, er brændt: Dælehaven (et Sted, hvor Flaadens Tømmer for en stor Deel er oplagt), Tiæremagazinet, endeel Material=Skurt og to Trediedele af Hovedmagazinet. De 400 Mennesker, som vare posterede paa Frue Taarn, lovede Kronprindsen 4000 Rdlr. for at redde Kirken og Taarnet; det er ubegribelig hvorledes det blev befriet, thi det er ganske forsveden af Heden. At Jlden standsede ved Teglgaardsstrædet, tilskrives ogsaa hans Besluttehurtighed, i det han viseligen gav Ordre til endeel der staaende smaa Huses Nedrivning. Under Branden have mange 3de Gange maattet flytte deres Gods, Vognmænd og Bønder have benyttet sig af Leiligheden, og taget 10, 15, ja 20 Rdlr. for at kjøre et Læs; Slotspræst Koefoed, hvis Residence ogsaa er afbrændt, var iblandt deres Tal, der saaledes flyttede 3 Gange. Midt i Ulykken er det en Lykke, at Branden ei skeete mod Vinteren, thi da havde denne Ulykke været dobbelt. Landsoldaterne, som til Lykke vare inde, gjorde stor Nytte ved at redde, slukke og fløise, og Regieringen sørgede ikke allene for, at de nærmeste Bønder strax indkom med Vogne, men endog satte egne og Artillerievognene i Bevægelse, hvorved der blev sat Grændser forKiørselens høie Priis. Ligesaa faderligen udrakte den sin villige Haand til de Nødlidende ved at give Brød og Øl, og at forskaffe samme til Salg fra Landet af. Ja her bliver ogsaa utrætteligen virket for den gode Ordens og Vindskibelig hedens Fremme. - Den berømte danske Tilskuer giver os i Dag en behagelig Afhandling i No. 43, jeg vil hist og her afskrive noget deraf: Endelig kan man da haabe, at hine græsselige Rædsels seener ere til Ende, at det frygtelige Uveir er med al sin Ødeleggelse draget hen over vore Hoveder. Men er end, ved den Høiestes Bistand, Faren nu overstanden, den er dog langt fra ikke forvunden. Endnu fare vi gysende op ved hver uvant eller uventet Lod, og troe deri at gienkiende Flammer nes Bragen, eller de Brandlidendes Jamren; endnu svæve Jld- og Røgstøtter for os, hvor vi vende vort Øie, endnu baares og skræmmes vi idelig, snart af virkelig Brandlarm, snart af frygtelige Rygter og Syner. Vi haabe til Himlen, at vi nu ere sikkre, men trygge ere vi ingenlunde, og kunne heller ikke være det, saalænge vi endnu see vor glubende Fiende umættelig lure bag de dampende Ruiner, bag hvilke han efter en saa langvarig og haardnakket Kamp omsider maatte drage sig tilbage, og hvorfra han ved det første ubevogtede Øieblik synes rede at fremspringe paa ny, for at kaste sig over det ham med saa megen Møie frarevne Bytte. O! men naar nu Faren, og Frygten aldeles ere over, naar nu Rædslen drager sin nedtyngende dovende Haand bort fra vore Siele, og da, da er det først, enhver kan ret begynde at føle sit Tab og sit Savn; da er det først, han kan vende sit Øie hen over den (Resten følger.) skumle Fremtid. &c. Men Promemoria.