Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-09-22
Den unge Dame her ligeover for, svarede hun, tre Maaneder. Og hun lever vel, vedblev jeg Ojal gjentog hun, hendes Herre lader hende intet mangle. Hendes Herre, raabte jeg, noget truffen ved disse Ord. Nu ja, svarede hun, den Herre, som underholder hende. Underholder hende, underholder hende, raabte jeg halv ude af mig selv af Forfærdelse. Hvor underholder Jenny S..Sir! raabte den Gamle, sittrende formedelst det Udtryk, hvormed jeg havde spurgt herom, jeg veed intet mere at sige derom, end hvad man bemærker i Nabolaget. En ung Mand har leiet hende her ind, og boer undertiden nogle Dage hos hende. - Det er nok, raabte jeg, idet jeg sprang op, og med formørket Blik og Sind ilede udi det Frie. En navnløs Qval drev mig fremad, og rev mig igjen tilbage. Jeg besluttede, det maatte koste hvad det vilde, endnu i denne Timeat forskaffe mig Vished om min frygtelige Tvivl. Med bankende Hjerte betraadte jeg det Huus, som hun beboede. Det første, som faldt mig i Øiet, var et skjønt, et himmelsk skjønt Barn paa 6 a Aar, som legede paa Grønningen udenfor Huset; mit Hjerte sagde mig, det var min Søn, han maatte nu være i denne Alder. Taarer styrtede fra mine Øine, da jeg holdt ham i mine Arme; mit Hjerte aabnedes ogsaa for hans Moder, og jeg tvivlede om Sandheden af hvad jeg netop havde hørt. Er din Moder hjemme, søde Barn, spurgte jeg den Lille under de ømmeste Kjærtegn. O ja svarede han, idag den hele Dag. Betienten kom netop til, men uden at agte paa ham, fløi jeg med Barnet paa Armen, og ad Trappen, rev Døren til Jennys Værelse op, og stod i dette Øieblik ligeover for hende. - Hende var det, Ja, jeg saae hende igjen, for hvem jeg i sex lange Aar havde lidt saa uendeligt, men - store Himmel, hvorledes saae jeg hende igjen, Jstedetfor den Henrykkelse, som jeg haabede at finde udtrykt i hendes Træk – istedetfor det glade kjærlige Favnetag efter saa lang Adskillelse en synlig Forbauselse, en Rødmen, som vidnede om hendes Brøde, og endeligen et langsomt: Er det dig Harry, var alt, hvad der bød mig velkommen. Hendes Syn vakte derfor ikke mindre alle tidligere Følelser for hende i mit Hjerte; jeg forglemte for Øieblikket alt, og sluttede hende under tusinde ømme Navne til mit Hjerte. Af hun giengieldte ikke den hjertelige Omfavnelse. Mine Kjærtegn syntes at gjøre hende forlegen, og hun snoede sig efter nogle Minutter ud af mine Arme, for at tale med sin indtrædende Kammerpige om nogle ubetydelige Ting, for, som det syntes mig, at skjule sin ængstlige Forvirring for mig. Mine Øine svævede imidlertid uroligt omkring i Værelset, hvor jeg overalt opdagede Spor af den største Pragt og Beqvemmelighed. Paa ny opsteg den qvælende Mistanke i mit Indre, jeg abnede det skrækkelige Tab, som forestod mig men at i dets hele Størrelse kunde jeg dog ikke ahne det. Døren gik op, og jeg saae ved Skinnet af det Lys, som brændte i Værelset (thi det var til digt om Aftenen), en Mand træde ind, som jeg o skrækkelige Syn, erkiendte for mit Hjertes Fortrolige, for James N. - Han kom lidt beruset, og uden at blive mig (som stod i Skyggen) vaer, nærmede han sig med fortrolige Gebærder til den bævende Jenny. Er jeg kommen for sildigt, min Tilbedede, tiltalte han hende, er jeg? J dette Øieblik blev han mig vaer, mig, der af Forfærdelse stod som forstenet, ude af Stand til at sige noget. - Ah see der, raabte han, S.. Nu, jeg har godt besørget din Commission, ikke sandt Jenny, Hal Forræder, raabte jeg halv sandsesløs, saaledes lønner Du mit Venskab, min Fortrolighed? – Rolig, rolig, Broerlille, raabte han, Gielden paa 80 Guineer imellem os - dem skal De ikke videre tænke paa Denne ulykkelige Gield, som jeg engang nødtvungen havde maattet gjøre i Indien, faldt mig nu entnertung paa Hjertet. Jeg havde alt, hvad jeg endnu besad i rede Penge, hos mig i Guld, ude af mig selv greb jeg i Vestelommen, og kastede ham de 80 Guineer for Fødderne. Elendige, skreg jeg, for saadan Priis tænker Du at betale mig min Rolighed og Ære, J dette Øieblik følte jeg Kjærlighedens Baand sønderrevne i mit Hjerte. Gjerne havde jeg villet slukke min Jld i Forræderens Blod; men en Levning af Ømhed og Skaansel imod den engang saa elskede Troløse, holdt mig tilbage fra en voldsom Handling. Jeg nøiedes med at udfordre ham til den følgende Morgen Klokken 8 ved Bedfordarm i Convent Haven, og styrtede mørk og fortvivlet ud i den dunkle Nat. Jeg havde intet Huusly, og Veiret stormede fjendtligt omkring mig, men jeg følte ikke Stormen uden for mig for den vilde Storm, som rasede i mit Jndre. - Morgenen brød endelig frem, hiin sorte Morgen, som skulde fuldende Maalet for min Elendighed – N. kom til bestemt Tid; vi kæmpede med Pistoler. J Begyndelsen syntes Kuglerne at skye os, indtil ved Nes andet Skud min Pistol faldt til Jorden, og jeg trak min Arm blødende til mig. Kuglen havde knust min høire Haand. Jeg vendte, ved disse min stakkels Vens Ord, mine Øyne til hans høire Arm, og saae med uudsigelig Vemod den sørgelige Lemlæstelse paa det engang saa skjønne Legeme. - Jeg forbigaaer, vedblev han i sin Fortælling, denne ulykkelige Periode i mit Liv, jeg var nu ubrugbar til Krigstjenesten, og turde ikke engang regne paa Statens Understøttelse, da jeg ikke havde faaet Beskadigelse i dens Tjeneste. Mine eneste Udsigter beroede nu allene paa min Kundskab i Mathematiken; jeg turde haabe ved Underviisning deri, i det mindste ved den theoretiske, at forskaffe mig min Underholdning. - Jeg gik til Edinburg, hvor jeg endnu havde Venner, og om jeg ogsaa var for stolt til at modtage Understøttelse, saa længtes dog mit forladte Hjerte efter deres Deltagelse; jeg længtes efter at forlade et Land, hvor saa mangfoldige Ulykker havde truffet mig. Før jeg imidlertid forlod England, drog en uimodstaaelig Følelse mig endnu engang til Jennys Bolig. Hun selv var vel, det følte jeg, for stedse tabt for mig; men jeg vilde bede hende, vilde besværge hende i det mindste at overlade mig vor Søn, som nu var det eneste, der blev mig tilbage paa Jorden. Hvorfor havde hun ikke skullet gjøre det? Hunvar jo saa lykkelig i en Andens Kierlighed, hvad skulde hun endnu bekymre sig om Sønnen af en ulykkelig, ikke mere elsket Fader. - Ogsaa denne sidste Fordring paa Glæde i dette Liv skulde blive mig nægtet. Jeg erfarede, da jeg kom til Jennys Huus, at hun strax, Dagen efter mit Besøg, var reist bort med alle Sine, og alle mine Bestræbelser for at udforske hendes Opholdsted vare forgiæves. Først efter flere Aar erfarede jeg, at hun havde fulgt sin Elsker til hans rige Besiddelser; om min Søn derimod kunde jeg ingen bestemt Efterretning faae. Jeg førte nu et glædesløst ubemærket Liv dog beskyttede den ufortrødne Virksomhed og Flid i min Videnskab mig for Mangel, det lykkedes mig endog at tilbagebetale nogle Summer, som jeg havde optaget til Understøttelse for min formeentlig lidende Familie. - Retfærdige Himmel, tænkte jeg ved dette Sted i hans Fortælling, paa hin Tid, da jeg ofte med beklemt Hjerte, svævede i alle Overflødighedens ødsle Nydelser, var den, som allene havde været istand til at forskjønne mit Liv, givet til Priis for Elendighed. - Henimod 17 Aar, vedblev S., levede jeg saaledes; men derpaa blev jeg anfaldet af en langvarig afkræftende Sygdom. Mere end et Aar vanmægtede jeg min Død imode, min faste Natur seirede endnu engang, og jeg helbrededes igjen lidt efter lidt. Min udvortes Stilling havde ved den langvarige Sygdom meget forværret sig, dog et Brev, som jeg paa denne Tid fik fra London, gav mig Haab om at forbedre den paa een Gang. - En rig Slægtning var kommen tilbage fra Amerika, og havde ved Anfaldet af en farlig Sygdom, erindret sig mig, da han selv var barnløs. Næppe havde jeg igjen samlet saa mange Kræfter, saa jeg kunde foretage mig den Reise til ham, førend jeg begav mig paa Veien. Jeg kom til London, men desværre for silde Min høimodige Slægtning var, da jeg betraadte hans Bolig, allerede nogle Dage forud bleven begravet. En Efterretning, som jeg imidlertid erfarede her, formildede min Smerte over det feilslagne Haab, og antændte endog efter mange Aars Forløb en Straale af Glæde i min Sjæl Man sagde mig, at min Søn, som i nogen Tid havde levet som en Lovkyndig i London, var bleven bekjendt med den Afdøde, og den ædle Oldings Velvillie for vort Navn, endnu forhøiet ved den unge Mands personlige Fortrin, havde bevæget ham til at indsætte sin nys vundne Yndling til Universalarving. - Mit Hjerte slog højt ved denne Efterretning. Jeg havde nu igjen fundet ham, som jeg saa længe forgiæves havde længtes efter. Den Lykke, som var bleven ham til Deel, var mig glædeligere, end om den havde truffet mig selv, og jeg tvivlede ikke paa, at han vilde aftræde mig en lille Andeel deraf, thi meget brugte jeg jo desuden ikke i de faa Dage, som jeg endnu havde at leve i. Jeg Stakkel, jeg tænkte ikke paa, at han var bleven opdraget af N. Hans Hjerte var tidlig blevet bortvendt fra mig, - jeg gik til ham - Ak! Mi lady - det var det sidste Slag i min haarde Skjæbne - - han vilde ikke erkjende mig, han forstødt mig!!