Berlingske Tidende, 1789-09-01
Den bekiendte Marquise de Pompadour, Ludvig den Fin tendes Maitresse, denne store geniefulde Dame, som Had og Fordomme har vanziret i Historien, hørte Prindsens Skjebne med Medlidenhed og Forundring over hans Drist No. Hende var det, som bevægede ham til igien at kommes Paris, for der at leve anstændig, skiønt uden Pragt. Hun bragte det derhen, at Ludvig Kl. forsikrede ham saa linge han levede en aarlig Pension af 200000 Livres, som saare bestemte for hans Fader. Hun udvirkede, at Spanien Aaledes skiænkte ham en aarlig Levepenge af 12000 Dubloner. Men Prindsens Ophold i Paris opflammede igjen hans hristige Mod, som endog gik til det Overdrevne, og underriden forledte ham til uoverlagte Ting paa Grund af den Overbeviisning, at den Storbritaniske Krone tilhørte ham. Den Fryttrede han og den største Misfornøielse, da han hørte, i Kongen af Frankerige vilde slutte Fred, førend han havde forskaffet ham Engelands Krone. Han saavelsom Paven, lod høitidelig protestere imod alle Fredslutninger, hvorom man handlede i Achen. Jmidlertid blev dog Freden underFrevet i Achen 1748 af alle krigførende Magter. J denne Fredstractar blev endog indført en Artikel, hvori Kongen af Frankrige maatte love, ikke at tillade Prætendentens Søn, Prinds Edvard, noget Ophold i sine Stater. Dette forbitstrede Prindsen indtil Fortvilelse. Han talede med Marquise de Pompadour derom, og hun igjen med Kongen. Men Ludvig svarede : "Hvad forlanger De, Madame, Skal jeg for Prinds Edvards Skyld fortsætte Krigen med hele Euro- Nu vilde Prindsen aldeles ikke forlade Paris. Hans Gaardnakkenhed gik endog til det Latterlige. Kongen af Frankrige sendte Hoffolk, Generaler og Ministre til ham, som alle sagde ham, hvor ubehagelig en Nødvendighed det har for Hs. Majestæt, at ønske ham bort fra sit Hof. Men han svarede alle der talede med ham i Kongens Navn, kun med Trudsler. Da Statsministeren, Greven af Maure las, engang aflagde et høitideligt Besøg hos ham, tiltalede son ham med følgende Ord: "Kongen er igiennemtrængt at Smerte, da han seer sig nødsaget at bede Deres Kongelige Høihed om at forlade sine Stater. Ludvig A. har sende mig til Dem ikke som Konge, ikke som Herre, men som Ven da Bundsforvandter. Han giør endnu mere, han har saalagt mig, at bede Dem som om en Hoflighed, at forlade hans Stater. Prindsens Svar paa dette Foredrag var at Færk Korthed. Han trak en Pistol op af sin Lomme, og for Frede Ministeren, at han skulde drabe den første, der vilde sige ham i Arrest. Erkebiskoppen af Paris blev derpaa sendt til ham. Han talede med ham i Guds og Pavens Navn. Men Religionen gjorde ikke meere Jndtryk paa ham endDtatskunsten. Man maatte gribe til de Midler, som man da gjerne vilde undgaae. - Prinds Edvard blev paa aaben Gade tagen i Arrest, just som han vilde begive sig til Opera. Man igiennemsøgte Prindsens Huus, og fandt, at han havde forvandlet det til et Tøihuus. Han havde Vaaben, at for at kunne imodstaae en ordentlig Beleiring. Han hav besluttet, at værge sig til det yderste, og derpaa at stikke Jld Ei sad Krudt og sprænge sig tilligemed Huset, som han beboede, i Luften. Man seer af disse Omstændigheder, at Mødgang havde skabet hans Forstandskræfter. Han beholdt og fra den Tiid af et forstyrret, sørgmodigt og selsomt Væsen indtil sin Død. Fra Frankrige blev han med god Escorte bragt udevæbnet til de Jtalienske Grændser. Han begav sig til sin Fader i Rom, hvor Jacob den Tredie nød Pavens om meste Venskab. Her levede Prinds Edvard i Stilhed, dog med stor Anseelse og Fortrin indtil hans Fadere Død den 1ste Januarii 1766. Men strax derpaa forandrede sig hans Credit ved det Romerske Hof. Jblant de forskiellige Pavelige Regieringer maatte han taale mange Fortredeligheder formedelst den Etiquette, som han forlangte, omendskiønt han kun antog Titel af en Greve af Albany og beholdt samme bestandig. Fra Rom reiste han til Florenz og opholdt sig for det meste Hertugdommet Toscana, indtil den nu værende Pave tvang ham at vende tilbage til Rom, eftersom han vilde fratage ham hans Pension, dersom han ikke fortærede den i Kirkestaten. Han var allerede 52 Aar gammel, da det Stuartske Huses Venner bevægede ham til at formæle sig for ikke at lade sin Familie uddøe. Han formælede sig den 17 April 1772 med en tydsk Prindsesse af Stolberg Gedern, Lovise, Maximiliane, Caroline, (fod den 20de September 1752); men dette Egteskab var ikke lykkeligt. Greven af Albanyls forommeldte uroelige og sortredelige Caracter foraarsagede snart en Skismisse, og Prindsessen reiste til Paris, hvor hun endnu lever. Prindsen havde, fornemmelig efter sin Faders Død, saaledes overladt sig til Ærgerlighed, at han ofte ingen Grændser kiendte deri. Ofte søgte han ved Vinen at forglemme sin Skjebne; men Følgerne vare naturligviis Mishag og slet Lune. Trende Aar for hans Død lod han sin naturlige Datter, som til den Tiid havde været i Frankrige, komme til sig, lyste hende i Kuld og Kiøn, indsatte hende til sin retmæssige Arving og erklærede hende for Grevinde af Albany, alt af egen Kongelig Magtfuldkommenhed, som han udtrykkede sig i Patentet derover. Denne Datter var ham meget kier, og hun bidrog meget ved sin Ømhed og Klogskab til sin Faders Trøst og Beroligelse. Ved hendes Side døde han den 31 Januarii 1788 i Rom i sit Alders 68 Aar. Hvad han i sit Liv, uagtet alle Bestræbelser, ikke havde nydt, det ned han nu efter sin Død. Hans Liig blev ført til Frascati, og der begravet som en afdød Konge. Scepter, Krone, Kaarde, d. Engelske og Skotske Ordener zirede hans Kiste, og hans eneste endnu levende Broder, Cardinalen af York, besørgede ham den 3die Februarii en høitidelig Liigbegiegnelse. med Kongelig Pragt og Værdighed. Her blev han kaldet Carl Konge, og saaledes begravet. - Og saaledes bleve det Stuariske Huses Kongelige Fordringer med ham begravne! Hans Broder, Cardinalen af York, har vel udgivet en høitidelig Erklæring, hvori han tilegner sig de til ham faldne Prætentioner paa Storbritanniens Krone, og forbeholder sig alle sine Rettigheder. Men det nu i den mandlige Linie uddøde Stuariske. Stuartske Huses Fordringer paa Engeland, ville ligesaa lidet : blive udførte, som Kongen af Engelands paa Frankrige, hvoraf han dog stedse fører Titel. Huset Stuari har siden Aarhundrede været den allerulykkeligste Familie i den hele Verden, naar man igiennemgaaer sammes Historie. Den ulykkeligste for sin Familie var Jacob den Anden, som forsig og sine Efterkommere for evig mistede 3 Kroner og alt indtil et uffelt Liv; og det alt af en urigtig Religionsiver. Da denne fortrængte Konge for 100 Aar siden engang stod i Ludvig den Fiortendes Forgemak, saade Erkebiskoppen af Paris, der befandt sig i et andet Hjørne af Værelset, i det han pegede paa ham: Volla Phomme, qui a vendu trois Royaumes pour une Messe! Aværk.