Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-03-05
I Anledning af en i Fædrelandet indrykket Artikel (optaget i Loll. Falsters Stiftstidende for 17de Decbr. f. A.), hvori ankes over den ubillige Medfart, som skal være vederfaret Fæstegaardmand Peder Andersen Bøn i Flintinge, under Fuglsang og Prierskov Godser, har Hr. Forvalter A. Andersen i Sundby, efter sin Principals Ordre, i Fædrelandet af 27de Febr. meddeelt: "1) At Peder A. Bøn, efter Synsforretning af 24de April 1844, aldeles intet Føde- eller Sædekorn havde og af Hestebesætning kun en yderst maadelig Hest, der vurderedes til 3 Rbd., ligesom det er notorisk, at han forresten heller ikke besad den mindste Qvæg- eller Faarebesætning. 2) At Gaardens Bygninger og hans hele Land bedrift var saaledes i yderlig Forfald, at dens snarlige Ødelæggelse var at forudsee, hvorunder tillige, at han solgte Gaardens Høavl o. s. v. J denne Eiendommens Forfald bestod især Fæsterens Restance. 3) At han under en senere Synsforretning vel fremstillede nogle Besætningsdele af forskjellig Slags, men som vare ham laante netop til dette Brug af en anden Mand. Dagen efter Synsforretningen var han lige saa blottet som før. 4) At han strax efter Arrestforretningen disponerede en Deel og siden vedblev at forøde det beslaglagte Gods, uden deraf at betale sine Restancer, hvilket foranledigede, at han blev actioneret og fremskyndede hans Udsættelse af Gaarden. 5) At Peder A. Bon ikke havde større Afgifter end Godsets øvrige Bønder, som uden Vanskelighed kunne rede for sig. 6) At hans Ansøgninger om fri Proces for Landsoverretten 2de Gange ere afslaaede af det kgl. danske Cancelli, men at han senere er bleven favoriseret med beneficium paupertatis, dog længe efter den Tids Forløb, inden hvilken Opreisning efter Frdn. af 9de Marts 1838 kan gives." J Anledning af disse bemærkninger yttrer Fædrelandet, at de komme saa sildig for Lyset, at det let kan synes, som man ønskede Artiklen glemt forinden, især da de ere af saadan Beskaffenhed, at de kun kunne gjælde som Undskyldning for dem, der have glemt samme. Vi maae, hedder det, "nemlig erindre disse om, at Fælden paa P. A.s Besætning, Føde- og Saaekorn ikke ansloges til fulde 200 Rbd., hvilket ingenlunde kan ansees for betydeligt, naar der sees hen til hans Tab ved Sygdom af 9 Heste og 2 Fol, i Anledning af hvilket han ikke sees at have faaet nogen Hjælp af Herskabet. Da Fælden paa hans Gaard kun var anslaaet til circa 20 Rbd., er det aabenbart, at Gaardens Bygninger ikke kunne have været yderlig forfaldne, med mindre de ere ham overleverede i saadan Stand. Under Sagen har Forvalteren rigtignok paastaaet, at de Besætningsgjenstande, der senere fremstilledes af P. A., ikke tilhørte denne, hvilket han sluttede af et fremmed Mærke paa et enkelt Stykke, men da Forvalteren, mod P. A. Benegtelse, ikke har gjort det mindste Skridt for at bevise sin Paastand, tør man vistnok antage den for ligesaa ubeviislig som ubeviist, thi Forvalteren har ellers Jntet undladt at fremdrage, som kunde sætte P. A. i det ugunstigste Lys, selv om det ikke vedkom Sagen. Ligesaa tvivlsom er derfor ogsaa den først nu fremsatte Paastand, at P. A. har solgt af Gaardens Høavl. At han, naar man gjorde Arrest i hans Gods for en Fordring, der endnu ikke var forfalden, og som han vidste, at han kunde fyldestgjøre, naar den forfaldt, ikke behøvede meget samvittighedsfuldt at respectere Arresten, maa vistnok indrømmes af Alle, især da han kun havde Valget imellem at blive kastet ud, fordi han forsømte Gaardens Drift, eller fordi han brugte af det arresterede Gods. Endelig har Forvalteren ikke gjort det mindste Forsøg paa at forklare eller undskylde den Jilfærdighed, hvormed man er gaaet frem i i denne Sag, saa at man ikke engang har oppebiet sin Fordrings Forfald, eller den Haardhed, at man ikke har villet lade sig tilfredsstille ved Betaling af Alt, hvad der skyldtes, og Afhjælpning af enhver Fæld. Fra Hr. Proprietair C. L. Walther til Lesagergaard læses i Randers Avis følgende bemærkninger (som Forf. selv meget beskedent kalder Drømmerier,) "om Kartoffelsygdommen og Oprindelsen til samme: Der er allerede tænkt og skrevet saa Meget, hinanden ofte Modsigende, om denne Gjenstand. Man vilde gjerne raade og hjælpe; men samlede forgiæves omkring i Hypotheser nes vidt udstrakte Kreds, og Sygdommen fuldendte imidlertid sin ødelæggende Gang. Alle Erfarings=Forsøg førte ingen fornuftig Slutning til, og den virkelige Aarsag til Sygdommen blev uopdaget. Vi erkjendte kun dens ydre Tegn, en fiin Svamp, der udbredte sig baade til Planten og dens Frugt, og hurtig ødelagde begge Deele. Hvad mig angaaer, da er jeg tilbøielig til at modsige den almindelige Mening, at denne Svamp skulde kunne virke contagieus og epidemisk paa Kartoffelmarkerne - næsten over en heel Verdensdeel –, men troer snarere at see causa movens i selve vor Jordklodes Jndre. Jfølge den physicalske Beskrivelse af Universet kan man tænke sig vor Jordklode som en Kiedel af 1,720 Miles Diameter og 5,400 Milles Peripheri, i hvis Jndre Elementerne føre en rasende Kamp mod hinanden, idet de gjensidig forsøge deres Kræfter og stedse bane sig nye Rør og Gange, hvoraf nogle ikke saa sjelden komme Jordskorpen temmelig nær, indtil deres gloende Jndhold endelig naaer til de gamle Skorstene (Vulkanerne) eller ved Uddunstninger, Jordskjælv eller Jordsænkninger forskaffe sig Luft, hvilke Sidste mange Gange vise sig som meget dybe, ja undertiden som undgrundelige. At den Suppe, der saaledes sydes i Jordens Jndre, bestaaer af forskjellige Ingredientser, bevise det sydlige og nordlige Europas Vulkaner; thi medens Vesuvs og Ætnas størknede Lava fremviser en sortagtig, glindsende Masse, er Heklas paa Jsland for Størstedelen kun hvid Pimpsteen. Da der altsaa i vor Jordklodes Jndre ved Elementerne smeltes og forarbeides forskjellige Ertser, Metaller, Metalgifte o. a. d., saa maa følgelig altsaa de giftige Luft- og Gasarter, som fremkomme ved denne store chemiske Proces, være forskjellige fra hinanden; og fra deres, Jordskorpen mange Gange meget nær liggende, Afløbscanaler er det kun altfor vist, at de ofte kunne have skadelig Jndflydelse saavel paa Plante som Dyrerigets organiske Legemer. – Efter disse Theorier maa man vel kunne søge Aarsagen til Kartoffel sygdommen i 1845 i skadelige Luft- og Gasuddunstninger fra Jordens Jndre, til hvis Opfattelse Kartoffelen, som svag Giftplante, maaskee har været meere disponeret end andre Meelplanter. Ogsaa lader det sig paa det Bestemteste forudsætte, at denne giftige Uddunstning har staaet i Forbindelse med Heklas vilde Udbrud paa Island; thi for 80 Aar siden, nemlig i Aaret 1766, siden hvilken Tid ingen Eruption har fundet Sted af Hekla, gik Kartoffelhøsten ogsaa fordetmeste tabt i Europa. Men 1766 vare Kartoflerne kun lidet bekjendte i vor Verdensdeel, hvorfor deres Misvært dengang kun blev lidet ændset og lidet følt. Hvor ganske anderledes vise Sammes Følger sig derimod nu, i Aaret 1845, ved en fordoblet Folkemængde og da denne Plante er bleven til Hovednæringsmiddel for den nærværende Generation. Dersom Hekla ikke falder i Rolighed inden Sommeren, saa turde det efter min (jeg vilde ønske falske) Mening see misligt ud ogsaa for dette Aars Kartoffelhøst i Europa. At der endnu for Øieblikket, nær Jordskorpen, fra Syd til Nord tilføres Hekla glødende Strømme, derom synes mig Bjergets vedvarende urolige Bevægelse og den Sommerluft, vi have havt i dette Aars Januar og Februar, at tale. Det var at ønske, at vi fra sagkyndig Haand maatte erholde geognostiske og geologiske Beviser for den upaatvivlelig forhøiede Varme-Temperatur, der siden Heklas Udbrud maa være indtraadt i Bjergværkernes og navnlig i de østerrigske Erts bjerges dybe Schachter. Falder Hekla derimod snart i Ro saa kan man uden Frygt plante endog syge Kartofler; thi Naturen viser os jo saa ofte, at sygelige Mødre, under ellers gunstige Omstændigheder, kunne avle ganske sunde Børn. - Gid forøvrigt, at vor nu saa stærkt bevægede, speculative Tids Overmod vilde kaste et alvorligt Blik paa de store Tab, som Aaret 1845 ved Kartoffel-Misværten bragte over den fattigere Klasse, og gid at alle dem, som have Lyst til aandelig at reformere, vilde betænke den Jammer og Elendighed, der vilde opstaae, ifald Naturen ogsaa engang nægtede Europas Kornmarker Frugtbarhed, men Naturen er et lovgivende, kjærligt, dog ogsaa advarende Ord fra Guddommen til Menneskene!"