Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1814-11-15
Norge. Følgende er den i sidste Fredags=Avis belovede Tale, hvormed Storthinget blev aabnet: Normænd, Henved fem Maaneder ere henrundne, siden jeg i Eders Samsund modtog den Krone, Eders Tillid skjænkede mig, og som jeg, haabende paa Forsynets Bistand i vor retfærdige Sag, troede at kunne bære til Eders Held: det eneste Formaal for mine Bestræbelser. Dengang omhylledes Fremtiden af en Taage, som de nyligen indtrufne vigtige politiske Begivenheder endnu ikke havde tet. Uvist var det, om Europas mægtige Stater fremdeles vilde enes om at undertvinge et Folk, der kun fordrede samme Rettigheder og den Frihed, de med saamegen Opofrelse havde tilkjæmpet andre Folkefærd, og skjøndt Man ikke kunde nægte sig selv, at Norge, hvis det stæ hedes i Kamp imod disse, eller blot i vedvarende Uvenskab med Engelland, ikke vilde kunne udføre sit begyndte store Værk, var der dog indtil den Stund ingen grundet Anledning til at mistvivle og et mueligt heldigt Udfald; heller ei for mig, til, ved yttrede Betænkeligheder, at udbrede Mismod blandt Folket. Uden Væggring modtog jeg den Krone, hvis Byrder jeg ingenlunde oversaae. Bekymriner for Norges Fremtids Held, hvilket jeg endnu kun ufuldkommet formaaede at berede, var den tungeste blandt disse, og kunde ene lettes ved Bevidstheden, stedse at ville det Gode og derved at fortjene Folkets Kjerlighed. Om end Skjebnens Bud og mangehaande Vanheld sønderbryde, mit Haab, saa skal denne Selvbevidsthed beroligende følge mig, og de Retskafnes venlige Erindring være min Trøst. Snart udviklede sig de europæiske Magters Sindelag mod Norge. De med deres hertil ankomne Gesandtere vexled Noter, som ere bekjendtgjorte, og som skulle forelægges Storthinget, vise hines bestemte Villie: at see Norge forenet med Sverrig, samt hvorvidt jeg tillod mig, at give efter for deres Forestillinger, for, om muligt, at forekomme den ulige Kamp, hvormed Norge truedes. Den Bekymring, at det norske Folk, maaskee af Hengivenhed for mig, skulde udsættes for større Byrder og Plager, end uundgaaeligt nødvendigt var, saafremt Storthinget, efter moden Overveielse af Rigets Tilstand, vilde give Gesandternes Forestillinger Gehør, gjorde det Ønske levende hos mig, at see et Storthing forsamlet, der kunde drøfte disse vigtige Anliggender, og for hvilket jeg kunde nedlægge min oprigtige Erklæring: at jeg er villig til at opofre min personlige Stilling, for at afværge Rigets Ødelæggelse. Men Vilkaarene, under hvilke denne min Hensigt med en forlangt Vaabenstilstand ene kunde opnaaes, vare, efter Gesandternes seneste Erklæring: tvende Fæstningers Overgivelse til de svenske Tropper, og, fra min Side, en ubetinget Frasigelse af Kronen. At indvilge dette unødtvungen, kunde jeg ei forsvare for Folket og for min Samvittighed, thi det krænkede Grundloven. Krigen blev uundgaaelig, dens Hændelser ere bekjendte, de ere Gienstanden for en Undersøgelse, hvis Resultater skulle vorde Nationen forelagte. Enhver, der upartisk vil veie Fjendens Stridskræfter mod vore, vil indsee, at den norske Armee snart nødvendigen maatte indskrænkes til Forsvarskrigen, og, med Forraad paa faa Uger, blev dens Stilling dobbelt afhængig af Fjendens Foretagender; det stod i hans Magt, enten at lade os uangrebne, da maatte Armeen omsider af sig selv have opløst sig, eller og med Overmagt at forcere Glommen, nordenfor Christiania, og tillige ved landsatte Tropper, at afskjære os fra vore Magasiner. Omgaaet havde Armeen da maattet bane sig en Vei til Fieldene, men største Delen af den vilde uundgaaeligen have været opofret. Kyndige Krigere ville ikke kunne nægte, at jo denne Stilling, bod, ikke letsindigen at afslaae de Tilbud om Vaabenstilstand, som gjordes; denne var for Øieblikket Armeens Redning, og som saadan maa dens i sig selv haarde Betingelser, betragtes. Den har standset Krigens Ulykker, den har bidraget til at bjerge Høstens rige Afgrøde, den har aabnet vore Havne for Handel og Tilførsel, den har gjort det muligt for mig at sammenkalde et Storthing, paa det Rigets Tilstand modent kan drøftes. Hvilket Emne kan tænkes vigtigere for Fædrenelandsvennen, for den gode Landsfader, der stedse bør stræbe at afværge de Plager, som true og at afhielpe de Mangler og Gjenvordigheder, som hvile over Land og Folk, Norges Tilstand altsaa kunne vi des værre ei nægte os at være et, efter syv Aars Krigs=Anstrængelser, ved næsten uafbrudt Savn af Udskibning og Tilførsel, svækket Riges, hvis Hielpekilder til Jndbyggernes Underholdning, til Næringsveienes Drift og til Armeens Forsyning herved maae besværliggjøres, om i aldeles standse. Med utrolige Anstrængelser ere de Forraad, som endnu haves, tilveiebragte; Landet er i Aar velse, net med en ypperlig Host, og længere end sædvanligt vil Mangelen derved afværges, men sikkert Haab om blidere Udsigter for Fremtiden giver dette ei, saalænge alle Tilførselskilder ere stoppede, og saalænge vore, ved den danske norske Stats allerede forhen forvirrede Pengevæsen, dybt sjunkne Papiirspenge et kunne tjene til Betalingsmidde udenlands. (fortsættes.)