Jyllandsposten, 1840-11-24
Discussionen om Skattebevillingsret m.m. blev i Viborg ført med megen Varme, og glædeligt er det for enhver dansk Borger at vide, med hvilken Enstemmighed man besluttede, at der i Anledning af de indsendte Andragender skulde nedsættes Comitee, idet Afstemningen blev besvaret bekræftende med 45 Stemmer mod 3. De 6 Andragender, som allerede vare indkomne, bleve indsendte fra 1131 Jndvaanere i Horsens fra 30 Landsogne i Aalborg og Hjørring Amter med 878 Underskrifter, fra 352 Jndvaanere i Randers, fra 79 Jndvaanere i Veile, fra 427 Jndvaanere i Aalborg og endeligen fra 40 Jndvaanere i Hobroe, altsaa ialt forsynede med 1907 Underskrifter. At den kongl. Commissarius, efterat disse mange og tildeels lange Petitioner vare oplæste, ikke havde Ubetydeligt at indvende, sees deraf, at hans derpaa følgende Replik ikke indtog mindre end 21 samfulde Spalter i Stænderbladet, hvoraf vi finde os opfordrede til her at anføre hans mærkelige Yttringer og Bestemmelsen i 1816, at intet Finants budget skulde emanere og hvorom det hedder: "Der tales om, at den afdøde Konge ikke har kunnet bringe det til, at Finantsbestyrelsen bekjendtgjorde Finantsernes Tilstand, eller indførte de Besparelser, som Kongen havde befalet. Det er imidlertid vist, i førstnævnte Henseende, at den i Rescript af 5te Januar 1813 givne befaling af Kongen blev tilbagekaldt ved Rescript af 9de Febr. 1816 og hvad der end ellers maatte være at sige derimod, saa er det dog urigtigt at fremstille det, som om det var Finantsbestyrelsen, der havde siddet Kongens Villie overhørig, uden at den havde kunnet drages til Ansvar derfor. Men dersom man vil sætte sig ind i Forholdene, vil man udentvivl finde det forklarligt, at man har fundet Betænkelighed ved at udføre det Bud, der var givet i Rescriptet 1813. Betænkelighederne, oplyser Commissarius nu, grundede sig paa, at i den Periode, som fulgte efter samme, blev Pengevæsenet yderligere forvirret, da man troede, at det skulde erholde større Fasthed ved Courantsedlernes Jnddragelse og Rigsbankens Oprettelse, ligesom at den almindelige Uvillie viste sig i Hertugdømmerne ved Seddel=Circulationen, hvorved Seddelmassen i Kongeriget fik en stor Formerelse. De politiske Forhold bleve derfor efter Pengeforandringen høist farlige og betænkelige, hvortil den Forandring kom, at Kongen maatte afstaae Norge, hvorved hele Statens Existents blev sat i Fare, ligesom det og, formedelst den derved bevirkede slette Seddel=Cours, blev en Nødvendighed, hurtig at udgive en Reservefond af 15 Millioner Rigsbanksedler. Under saadanne Omstændigheder – bemærker Commissarius – kunde ingen nogenlunde sikker Beregning gjøres over Statens Jndtægter og Udgifter. Forelæggelse af et Statsbudget var saaledes næsten umulig, og vilde i al Fald ikke have bidraget til, at give Nationen tilfredsstillende Oplysning om Finantsforfatningen og berolige Gemytterne. Senere, efterat Forholdene have ordnet sig, er der, som bekjendt, foretaget Skridt til at gjøre Folket bekjendt med Finantsernes Tilstand, og en fuldstændig Publicitet er at vente." Disse Stropher tillade vi os alene her at anføre for deres Originalitets Skyld, thi den Overbeviisning tør dog vel hver dansk Borger have, at Landets finantsielle Elendighed fornemmeligen er foranlediget, netop ved den Omstændighed, at intet offentligt Regnskabsbudget aarlig blev publiceret efter den Reduction i Pengevæsenet, som i Aaret 1813 ødelagde saa mangfoldige Familier, og som man den Gang med Rette havde kunnet betragte som den eneste sande Garanti for, at Fremtiden vilde retfærdiggjøre det skeete Brud paa Eiendomssikkerheden. Ogsaa skulde man antage, at jo større Forvirring Tider og Omstændigheder medførte, jo mere Opfordring var der til, fra Regjeringens Side at berolige Folket ved officielt Regnskabsbudget; thi den Sag er dog vel altfor uomtvistelig, at aldeles Undladelse af saadan Oversigt endnu mere maatte forøge Forvirringen af den finantsielle Status. At der nu er gjort Skridt til at gjøre Folk bekjendt med Finantsernes Tilstand, er godt nok, men seent vil Landets enorme Statsgield tabe den Forøgelse, som den siden Aaret 1813 paadrog sig. - Det vilde her være for vidtløftigt at gaae ind paa Commissarii omfattende Jndvendinger angaaende Forfatnings spørgsmaalet; kun være det bemærket, at han etsteds siger: "Vistnok holder Kongen ikke paa sin absolute Magt, fordi den giver ham en personlig Nydelse. Han indseer heelt vel, hvad han, med Hensyn til sine personlige Forhold, vilde vinde, naar der kunde tilveiebringes Garantier, som i Sandhed vare betryggende og tilfredsstillende for Folket. Men han indseer de uhyre Vanskeligheder, der møde ved at indføre en ny Forfatning, som kunde fremme Udviklingen og betrygge Retstilstanden. Commissarius taler imidlertid her ikke om, hvad Kongen under en saadan Forfatning med Hensyn til sine personlige Forhold muligen kunde tabe, ligesom det ogsaa lader til, at han selv ogsaa indseer de uhyre Vanskeligheder ved Jndførelsen af en saadan Retstilstand, saa det virkeligt er uhyre vanskeligt at antage, at han under de anpriste Garantier. Under Discussionen omdenne Sag bemærkede blandt Andet Justitsraad Nygaard. Enhver, som har været en opmærksom Jagttager af de sidste Decenniers Begivenheder i Europa, vil udentvivl erkjende, at den Tid vil komme, nær eller fjern, da Danmark vil indtræde i de constitutionelle Monarchiers Række. Om denne Forandring vil være lykkelig, vil afhænge af, om den bliver Resultatet af en fredelig Overeenskomst mellem Konge og Folk. Det er min inderlige Overbeviisning, at der ikke er noget Tidspunkt til Iværksættelsen heraf heldigere, end Christian den Ottendes Regjering. Jeg skal afholde mig fra enhver Yttring, der kunde tolkes som Smiger, men jeg tør med fuld Fortrøstning forudsætte, at Hs. Majestæt vedkjender sig den Forpligtelse, at virke ikke blot til Held og Velsignelse, saalænge han lever, men ogsaa til Betryggelse for en fjernere Fremtid under alle Omskiftninger. J denne sin Virksomhed maa Kongen have en Støtte i sit trofaste Folk, og det bliver da en almindelig Borgerpligt, og navnlig en Pligt for Stænderne, at komme Kongen imøde i disse hans Bestræbelser. Kaste vi et Blik paa den sidste Tids Begivenheder, da see vi en Fyrste bestige Thronen, som fra sin tidligste Alder har gjennemlevet Europas nuværende Udviklingsperiode, og som tidligt har vedkjendt sig de constitutionelle Grundsætninger, idet han meddeelte det os fraskilte Broderfolk en Constitution; det var da naturligt, at Ønsket om en Forandring i Forfatningen yttrede sig, og yttrede sig med høi Grad af Tillid; Kongen modtog Lykønskningsadresser, hvori Ønsket udtalte sig ikke mindre, end igjennem Pressen, Kongen syntes i Begyndelsen ikke at fæste Mistillid til dette Ønskes Virkelighed; senere syntes han at tvivle om dets Almindelighed. Kongen modtog velvilligt flere Adresser, som udtalte Ønsket om en Constitution; han henviste i sit Svar oftere til Stænderne og efter det Svar, han meddeelte de roeskildske Stænder paa deres Lykønskningsadresse, tør det vel antages, at han ikke er stemt imod Sagen selv, men ikkun finder den ubetimelig, ventelig fordi, et almindeligt Folkeønske endnu ikke bestemt har udtalt sig. Fra sit ophøiede Standpunkt kan Monarken neppe grant skue, hvad der rører sig i Folkets Midte; det samme gielder vel om hans nærmeste Omgivelser, som desuden forstørstedelen tilhøre en forældet Tid, og vel kunne betegnes som Stabilitetens ægte Repræsentanter. Men hvad der rører sig i Folket, maa udtale sig gjennem Folkets Organ, Stænderne." Rou lund bemærkede: "J Aaret 1660 var en lovlig Rigsdag paa lovlig Maade sammenkaldt, dens Beslutninger vare altsaa lovlige. Men i Aaret 1661 var ingen Rigsdag sammenkaldt, følgelig kunde de Mænd, der undertegnede Documentet af 10de Januar f. A. ikkun underskrive som private Mænd, men ingenlunde som Rigets Stænder, hvortil de in egen hverken vare valgte eller sammenkaldte. Der er desuden en himmelviid Forskiel imellem at gjøre en Regjering arvelig og gjøre den enevældig. Jeg mener, at det hverken kan kaldes ubetimeligt eller ubeskedent, om Jyllands Stænder nu bede om en friere Forfatning, som de i mange Aar med høieste Grad af Taalmod have afventet." – Otterstrøm yttrede: "Jeg vil kun erklære, at jeg stemmer for en Comitees Nedsættelse, fordi jeg ikke kan miskjende Petitionernes Betydning; fordi jeg i min Kreds har havt Leilighed til at erfare, at det, der i denne Henseende bevæger sig i Folket, har en dybere Rod, end at det kan betragtes blot som Jndskydelse af enkelte med det Bestaaende Misfornøiede, og at Mænd, som man hverken kan frakjende Oplysning eller Forstand og Sindighed, nære de samme Ønsker og Forhaabninger, som Petitionerne udtale. – Fleischer bemærkede: "At Sagen er af høieste Vigtighed, erkiendes af Enhver, og det kan heller ikke nægtes, at der er en Gjæring i Folket, men uden for Øieblikket at skulle gaae videre i Realiteten, anseer jeg det for min Pligt, til enhver Tid at udtale min Overbeviisning. (Hvorvidt dette imidlertid i selve Comiteen vil have sine Vanskeligheder, efter det senere noksom bekjendte Rescript, vil nu vise sig.) – "Oberst Brock yttrede: "At saalænge Verden havde staaet, og saalænge Mennesker have forenet sig i Stater, har aldrig nogen Stat evig beholdt den samme Forfatning uforandret. Det vilde ogsaa være uforeneligt med den menneskelige Natur og med selve Lovene for al organisk Udvikling, at en Stat bestandig skulde blive staaende paa samme Trin i Henseende til sin Regjeringsform. - Nyholm bemærkede, at Petitionairerne ingenlunde have forlangt en Constitution aldeles som den Norske, men kun en lignende, en Constitution, som, i Lighed med den, skaffede Danmark de Fordele, ved hvilke Norge kan glæde sig, fremfor de fleste andre constitutionelle Sta ker; thi vi vide jo, at intetsteds ere Borgerne saalidet trykkede af Skatter som der. Men det kommer ikke saameget an paa Skatternes Størrelse, naar de kun anvendes til sand Gavn, og Nationen selv bestemmer, hvorledes de skulle anvendes. Hald. fandt, at det vel var sagt, at der ikke kan lægges Vægt paa de Underskrifter, der findes paa Andragenderne, og altsaa heller ikke paa de Ønsker, der udtales i disse, men det er dog i høieste Maade besynderligt, at ville forekaste fuldmyndige Mænd, at de ikke forstaae, hvad de skrive under. Vel maa det erkjendes, at kun hos dem, der have tænkt over og nøie drøftet Gjenstanden for Petitionerne, findes et klart Begreb, men det er derfor ikke mindre vist, at de mange Flere, forhvem hiint Ønske ikke lever som et kjært Product af Tænkningen, have ladet sig lede af en fast Følelse af det Gavnlige af Samfundsforholdenes Udvikling." – With yttrede: "Ogsaa jeg havde vistnok meget at sige i denne Sag, men da der for Øieblikket kun er Spørgsmaal om at nedsætte en Comitee, finder jeg det upassende, nu at forebringe andet, end hvad der kan bidrage hertil; og da der i denne Anledning allerede er talt saameget, skulde jeg troe, at det er overflødigt, videre at yttre mig, end at jeg stemmer for en Comitee."