Norske Intelligenssedler, 1768-09-28
Nordske Jntelligen No. 39. Onsdagen den 28 September 1768. Dø Fortsættelsen af: Øretuderes Caracter. Fortæller man os noget Godt, som kand være talt om os, saa finde vi just ingen synderlig Behag derudi. Vi ville just ikke, at det eller det, som vi ofte af Modestie ville holde skiult, skulle blive en Avis i alle Laug. Vi seer det ikke gjerne, at man saa lidet menagerer vor Beskedenhed, og med et Ord: En Roes fra den Kanter alt for grov for et ædelt Hierte dertil, at den skulle kunde fornøje det. Er det derimod noget modbydeligt, som man bringer os til Nu saa kunde man jo spare os for den Fortræd, som visselig deraf flyder. Man maa derfor ansee en Øretuder, som man vil, saa fortiener han at ansees med skiæle Øien, og den mildeste Caracter man kand give sligt et Creatur, er denne, at han er enten en Hykler eller et ubesindig Menneske. Hvem som driver en Øretuderes skam løse Haandverk, han maa nødvendig blotte sig selv i mange Maader. Det maa han altid være vis paa for det første, at man gemeenlig betaler ham med samme Mønt, og det med Fornøielse og stærke Renter. Der falder intet af hans Ord eller hans Gierninger paa Jorden, at man jo sanker det op, og man drager ham allevegne og paa hver Sted Masqven af. En af sligge tienstagtige Herrer kom engang til mig og sagde mig i Fortrolighed, at Strephan havde i et Selskab talet ilde om mig. Min Herre, svarede jeg ham: Jeg har engang for alle draget mig en haard Hund paa mod saadane Beretninger, og jeg er nempfindtlig derover. Hvad Nyt jeg hører med en Postillion af det Slags, gaaer mig ind af et og ud af det andet Øre. Veed De ikke, at alt det, man taler om de Fraværende, er i Almindelighed altid mistænkeligt, Saar, som jeg faaer lang Veis fra, giør mig aldrig noget synderlig ondt, for det øvrige er det deres Sag, i hvis Nærværelse man har talet ilde om mig, enten at tage mit Partii, eller at erklære sig mig imod, eftersom man egentlig kun har sagt for det Selskab, hvad De nu fortæller mig. Visselig, naar man i et Selskab taler om en fraværende Person, saa maa alle de, som ere i Selskabet, være ligesom Borgen for det, som er bleven talt om ham. De ere efter Billighed skyldige til, ej at lade fælde Dom over dem, som ikke ere stævnede til at forsvare deres Sag. Tillader de denne Ubillighed, saa giver de med deres bifald eller med deres Tavshed enhver Lov og Ræt til at hegle dem selv dygtig igiennem igien, saa snart de gaae bort Dersom man aldrig talede ilde om fraværende Folk, saa skulle al Sladder snart høre op; Og hvem, som vilde befatte sig dermed, ham skulle man holde for en Fiende af det borgerlige Selskab, for et Menneske, man burde jage af alle Selskaber, som en æreløs og malicieux Krop. Rusin kom engang løbende til Phillet, sigende ham: Der hvor jeg var i Gaar, handlede man meget ilde med Dem, ja man sagde tusinde Ting om Dem, som skulle have krænket Dem, hvis De selv havde hørt det. Phillet, som en meget forstandig og retskaffen brav Mand, tog imod den Raport paa en Maade, som Overbringeren maatte undre over. Kiendte man mig ret, min Herre, sagde han, saa skulle man kunde have sagt endnu langt meer af saadane Ting, uden at jeg havde Ræt til at besvære mig derover. Jeg takker dem ræt, som paa min Bag saa taler om mig: Gjorde de det i min Nærværelse, som De vel kunde, saa maatte jeg rødme derover af Skam og Forvirring. De være derfor kun saa god, og forsikkre dem om min Erkiendtlighed derfor. Neppe er en Øretuder nogen Tid blevet bedre afviist, end denne, og jeg troer, han for sin Lives Tid har tabt Lysten til det Haandverk. Phillet havde Ræt til at tale af den Tone. Vi blive ikke fornærmede uden ved Sandheder: Og efterdi han vidste intet at forekaste sig selv i de Puncter, som havde opbragt Øretuderen, saa var han overbeviist, at alt hvad man havde sagt til hans Nakdeel, var falskt og fingeret. Den Koldsindighed og Sinds Rolighed, hvormed man imodtager slige Tidender, retfærdiggiører dem, som de gielder paa, nedslaaer derimod, saavel den, som fører dem, som dem fornemmelig, der er Ophav til dem. Man skal ikke finde en eneste dydig Mand, hvis Hensigter man jo skulle kunde giøre mistænkte og udraabe hans Gierninger for egennyttige, naar man ville tage sig det fore, og var snedig nok dertil. De aabenbareste Løgner finder deres Partie. De fleeste troer altid heller det Onde om vor Næste, end det Gode, saasom de nødig ville være onde allene. Men hvad skal den Dydige giøre: Han skal kun gaae for paa sin sædvanlige Vei, han skal ikke kiære sig efter nogen Ting, han skal hverken vise sig ubestandig eller skrøbelig, han forlanger kun at have sin Samvittighed til Borgen for hans Levemaade og Gud til Vidne om hans Hierte. Alle Bagtalelser, som man udspyer imod ham, ere ikke andet end Canon-Skud hen i Været, de giøre vel en farlig Alarm, men de kand dog ikke nedtordne enten hans gode Navn eller hans Dyd. En viis Mand hører aldrig efter slige Beretninger, og derved stopper han Munden til paa dem, der har den altid aaben til Fortællinger, man sparer sig sandelig selv for mangen fortrædelig Stund, naar man engang for alle erklærer sig imod alle Bretuderier, og man beviser dem en virkelig stoer Velgierning, som man afvender fra et saa nederdrægtig Haandverk.