Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-05-02
Den gode Borger, den ægte Fædrelandsven kan umuligen være egennyttig. Dertil føler han alt for varmt for det Land, han skylder Liv og Livets Fordele og Glæder, for de Medborgere, der have bidraget og end bidrage til hans Held, hans Velfærd og Lykke. Han er ei saa sneverhjertet, at Han kan tænke paa sig selv, uden at tænke paa Det og Dem. Det er Hans Overbeviisning, Hans Tro, at der for Det og Dem maa opofres, hengives, fornægtes Noget. Han vil ikke ene høste Frugten af Medborgeres Forlegenhed, ikke ene lette Byrderne for sig selv, men og for Andre, allermindst vil Han afvelte dem fra sine egne paa Andres Skuldre. At opoffre, at taale, at lide med Samfundets Lemmer, for Dem og det fælleds Fædreland, dette er Hans Hæder, Hans Lyst og Glæde. Dette er den ægte Borgeraand, den sande Patriotisme. Skulde den være aldeles forsvunden, forjagen, fortrængt af en langt anden nær havde jeg sagt - en ond, borgerfiendsk Aand? Næsten skulde man troe det, naar man fast allevegne føler saa høiligen dennes Nærværelse. Og ingensteds er den kjendeligere, ingensteds synes den at have ligesom et tryggere Fristed, end der, hvor man handler med Livets Fornødenheder, der, hvor man forarbeider og afsætter det for enhver Statsborger Uundværligste, der, hvor Denne er nødt til at søge sin Klædning, sit Bohave eller sine øvrige menneskelige og borgerlige og huuslige Fornødenheder. Fordi man veed, at han ei kan afsige Disse, uden at afsige sin Værdighed, sin Menneskelighed i civiliseret Forfatning, derfor skal han betale den høieste Priis, betale med Suk og med Taarer. Tidsomstændighederne hjemle jo Ret til denne Adfærd, denne Opskruelse; de billige den, Hvo taler saa fra Hvem høres denne ublu Besmykkelse? Ei fra den ædle, af ægte Borgeraand besiellede, af varm Fædrelandskjerlighed gjennemtrængte Kunstner og Haandværker. Thi Han kan ikke føre dette Vindesygens Sprog; Ham paalægge Tiderne, hvori Han lever, altid en vis ædel Selvfornægtelse, en vis Skaansel mod Medborgere; Ham giør især den betrængte Tid, de trykkende Omstændigheder det til ubrødelig Pligt, at hylde hine Dyder og at øve dem i en saare høi Grad. Men fra den egnistiske, den upatriotiske Borger kommer hiin Yttring; Han er kun istand til at bringe den over Læberne; det er den lede Egennyttes Rost. Skal den ikke lokke Dig, min arbeidende Broder. - skal Du hædre Din Stand ved en anden Tænkemaade, en anden Adfærd, saa føel altid, men nu især, varmt for de hellige Navne: Fædreland, Borgersind; da først kan du bidrage storligen til at begrændse den overhaandtagende Egennytte. - Og har Du endeligen Religion - bærer Du Ærefrygt for det ophøiede Væsen, der saa tydeligen tilkjendegav Dig sin Villie i den hele Natur, i den Bog, Joden og Kristnen ere enige om at erkjende som Hans uforanderlige Lov - elsker Du med en inderlig, sønlig Kierlighed det kierlige Væsen, der er Fader, for Alt hvad der kaldes Barn, der vil Alles Lykke og Glæde, der ligeligen uddeler sine Goder til Alle, forsørger Alle – er Hans Dom Dig af yderste Vigtighed, Hans Veldehag Din reneste Lykke; foretrækker Du disse for Verdens Domme, Verdens bifald – for mange Besiddelser og megen Overflod – minder Du Dig stedse hans Alt gjennemskuende Blik, der randsager og kjender Dig, forstaaer Dine Tanker langt fra, veed alle Dine Veie: og da skal Du, min gudfrygtige Broder, give den af Gud, som af Mennesker afskyede Egennytte sit sidste, sit dødelige Stød, Hver Gang den frister Dig, ligesom den fristede Dine Laugsbrødre, skulle hine Josephs Ord rinde Dig i Tanke, og hæve Dig paa Læberne: "Hvorledes skulde jeg giøre denne Ondskab og synde mod min Gud!" Ja, herskede meere sand Religiøsitet blandt Menneskene i vort Samfund: var reen, uhykkelsk Gudsfrygt almindeligere blandt den med Hænderne arbeidende Borgerklasse, skulde da vel den fordærvelige, og nu især ødelæggende, Egennytte saaledes have grebet om sig, som vi see den har, Skulde vel da Nogen, forhvem Tiden var gunstigere, glemme det Samfunds baand, som forener ham med sine, i denne Henseende mindre lykkelige, Medborgere, Nei - ærer han Religionen, da ærer han og Dette, elsker han Den, da elsker han og Disse! Det gjøre Du, fromme Broder, Du ære og elske den selv - Du indgyde Dine Underhavende Agtelse for den, og Duhar derved bidraget allermeest til at begrændse den overhaandtagende Egennytte; Du har gjort noget Stort for Dit Fædreland og Dine Medborgere; thi Du har fremmet og udbredt en længe savnet Dyd - Ugennyttighed. - Denne var det, som forbandt Lemmerne af dette engere Sam sund - som forbandt kristelige Mestere og jødiske kerlinge med hinanden. Om den minder Eder denne vor Samling. - om Den Eder, yngre Kunstnere og Haandværkere, Omskriften paa det, Hæderstegn, J snart skulle modtage: Løn og Ære lover den Arbeidsomheden; ikke Vinding - ikke Overdaad for Egennytten. Prenter de vel veiede Ord i Eders Sind - lader Dem være Eders Løsen, naar J arbeide og naar J afhænde Arbeidet, Da indflette J nye Egeblade i Eders friske Borgerkrone. Denne skal da først have sit rette Skær, naar Uegennyttighed smykker den; skal da bedre, end en lang, ofte løgnagtig, Jndskrift, pryde Eders Gravhøi.