Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1785-11-19
Udgangne i samme Tid. Nicolay Linde af Bergen til Ostende med Fisk, Johan J. Thide af Altona til Strædet, med dito; Erich Glad af Bergen til dito med dito; Jørgen Høydal af dito til Frankrig med dito, Fortsættelse af Oversættelsen i No. 40. Giærrighed. Giærrighed er en afskyelig Last, og den skulde i Tingenes Række være et overflødigt Noget, hvis den var dens Høiagteres Pine. En Christens Fuldkommenhed bestaaer i Selv-Opofrelse, og intet koster den Giærrige mindre Møie end denne Opofrelse. Sit fuldkomneste Gode, sætter han i en aldeles Afholdelse. Hans største Fornøielse er Sammenholdelsen af hans Skatter. Maatte dog den Giærrige afvænne sig sin Tilbøielighed til Rigdomme og af Giærrigheds Last beholde hos sig intet, uden Væmmelse for Vellysterne, Maadelighed i Æden og Drikken, Ærbarhed i sine Udgifter, Bortholdelse fra Skuespill og Flygten for den store Verden; Saa vilde der blive ham lidet tilovers at giøre for at fortiene Navn af en Helgen. Jntet kommer et nederdrægtigt Menneske nærmere end en Giærrig: Den ene opofrer sin Ære, og den anden lider næsten bestandig paa den. De Giærrige, af et vist Slags, feller intet videre til den høieste Lyksalighed, end Friehed, i Kraft af hvilken de uden Undseelse kunde tilfreds stille deres Giærrighed. Hvad unyttige Udgifter, saavidt dem betræffer, vilde de ikke undgaae, Vilde vel for en Giærrig, naar han ikke, bevæbned med en Kaaber Pande, besluttede sig heller til alt andet, end til at udøve sin Pligt, noget være besværligere, end de Mennesker, hvilke han er skyldig til at vise en Gavmildhed? Ja, han begynder ikke engang at opleve igien, førend han igien har tabt den af sine Øine. De artige Miner, Hyklerierne, de indtagende Ord, de skiønne Løfter, Venskabs Forsikringerne, Tieneste-Tilbydelserne, dette ere Midler, af hilke han betiener sig, for at giøre sit slette Forhold min dre mærkeligt; men han har godt ved at love, kun den virkelige Udøvelse af disse Løfter giør Jndtryk i Siælene, og paa intet tænker man tiere end, at han ikke har holden og given noget. Hvor mange Uretfærdigheder, hvor mange Nederdrægtigheder blive ikke begangne under det sandsynlige Paaskud, at man ikke er betænkt paa andet, end sit Godses Bevarelse. Børnenes Opdragelse forsømmes; Konen seer sig berøved dette Livs Fornøielse; Forældrene vægres den Alderdommen tilbørlige Hielp; Huusgesindet forholdes Lønnen; Vennerne finde ingen Adgang, De Fattige rækkes ikke en Bid Brød; man tragter efter den enes Gods, og de andre forholdes deres, man frygter alt; man er mistroende imod enhver, og forud bekymret for alle Tilfælde. Hverken Lovene, ei heller den offentlige Redelighed kand beroelige en Giærrig i sine uretfærdige Bekymringer. Han troer, at alle hans Skatte kunne i et eneste Øieblik undløbe ham, at de kunne blive et Bytte for Røvere, at endeligen den gandske Verden kunne forvandles til sit forrige Jntet; og, da han betragter sig som det eneste Menneske, som skal overleve de andre, saa er dette hans gandske Viisdom, og alt det, han holder for fornuftigt, naar han stræber at samle en Skat, til at forekomme dette forskrækkelige Tilkommende, og til at sætte sig i Sikkerhed, mod alle disse chimæriske Ulykkers Tilfælde. Du elsker ikke de Giærrige - Din Afskye for dem er roesværdig; du eier ikke saa meget, at du selv kand blive giærrig; jeg beklager dig. Men, hvo er meest at beklage? Er det en Giær rig, som berøver sig al Fornøielse, eller er det en Øder, der sætter sig i slige Omstændigheder, i hvilke han aldrig igien kand nyde den? Hvad for en Bagvendthed er det ikke! En Ung er ødsel, og en Gammel er giærrig. Mig tykkes, at det Modsatte var nyttigere og bedre i Tingenes Række. Den Giærrige lever, som Øderen døer. Viis er den, som, fornøiet med sin Tilstand, uden Græmmelse overseer den største Lykke; Hvilken ikke frygter Farer, hvilke hans er udsat, uden allene, saavidt man uden Uroe er forbunden til at forekomme dem; hvilken ikke aldeles overlader sig Livets Fornøielser, og ikke indgaaer nogen saa stærke Forbindelser, hvilke han ikke, naar det behager ham, igien kand tilintetgiøre; hvilken glæder sig over sine Venners Lykke, og bedrøves maadeligen over deres Ulykke; hvilken veed at skatte og at vedligeholde det kostbareste Gode, Sundheden, og hvilken, overbeviist, at han endelig engang i Døden maa forlade denne Verden, uden overmaade Forskrækkelse, seer sit Livs sidste Øieblik i Møde, og venter Afgiørelsen af sin evigvarende Skiæbne af sin Guds og Frelsers Fortieneste og Barmhiertighed. (Meere følger.) Heraf udkommer hver Løverdag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir, ved R. Geelmuyden.