Københavns Adresseavis, 1782-10-25
den Uvirksomhed blandt Almuen, der giør Armod dobbelt trykkende for Staten, tilveyebragte Dig en synderlig Naade i Fyrstens Huus - Men Du blev kaldet fra os, til den Tid Du skulde høste de Frugter, som Din Flid fortiente: fordi den Aand, der dannede Dig til et nyttig Redskab, vilde Selv berede din - Disse Blomster skal Misundelse nødes Løn til at strøe paa Din Grav, til Trøst for Din dydige Efterladte, med fire umyndige Børn, og alle dem der virkelig kiendte Din ufortrødne Lyst, at blive en god Borger. Hvor er du, retskafne Kristen, du sande Menneskeven, du min Siels inderlig Elskte, Ak! - forgieves raaber jeg paa den uforlignelige Klagenberg. Dit Navn, 9 min himmelske Ferdinand tælles ikke meere iblandt Dødelige. Hidindtil har jeg følt Tabet alt for meget, til at kunde udøse mine bittre Klager derover, uden i Skiulet og Eensomheden; men nu kan jeg ikke længere tie, eller bære det ene. Jeg vil derfore søge Lindring i at tale, og tale høyt om ham til andre, som den, der uden Tvivl kiendte Ham nøyest af alle i Tiden. J nogle Aar har jeg levet lyksalig ved denne sieldne Vens sødeste og fortroligste Omgang. Som Ven, aabnede Han sin hele Siel for mig, saavel i de forrigfulde, som glade Timer, saavel hvad Hans timmelige, som dog meest og fornemmelig hvad Hans evige Bestemmelse angik, det Han aldrig ofte nok kunde tænke paa, eller handle om i de sunde Dage; men endnu mindre i de syge. - Jeg kiender altsaa bedst Hans sande Værd. Med de ypperligste Natur= og Sindsgaver forenede denne fortræffelige unge Sielden varmeste og reneste Gudsfrygt, og den sieldneste Nidkierhed for Guds og sin Forsoners Ære, som tydelig fremskinnede i alle hans Ord og Handlinger: da det var en Umuelighed for ham at forstille sig; thi Oprigtighed, Trofasthed og Sandhed fulgte ham allevegne. Hvilke talende Beviser for Hans sande og retskafne Kristendom, findes ikke efter Hans Død, Mærker, især I Unge, thi jeg tør dristig fremsette Ham til et Exempel, hvorefter J med Hæld kunde danne eder. I meer end 5 Aar har denne min salige Ven holdt et dagligt Regnskab med sit eget Hierte, nøyagtig optegnet, og ikke med Vidende overseet den mindste Feyl eller Brøde - Men med de alvorligste og ivrigste Bønner, i fuld Ydmygelse og Troe til sin Forløser, udbedet sig, saavel Naade og Sveds Forladelse for det begangne, som nye Naade og Kraf til at blive meere troe i det Følgende. Til hvilken Ende Han derfore daglig opofrede een eller flere Timer til Bibelens alvorlige Giennemlæsning og grundige Betragtning. Og hvad Under nu, at man fandt tillige den sieldne Guds Ords Tilhører i Ham, som i alle disse Aar ikke har hørt nogen eneste Prækken, uden at samle nøyagtig deraf alt, hvad der var passende for Hans Siels Tilstand. Saaledes finder man nogle hundrede næsten hele Prækener efter ham, som ere holdne af vore ypperligste og beste Prædikantere, hvilke Kan i sit Lønkammer har opskrevet paa enhver hellig Dag efter Gudstienesteen. Kort, at være og blive en i Sandhed retskaffen Kri steen, derpaa gik alle Hans ivrigste Bestræbelser og vigtigste Omsorg ud. Derfor var Hans Lyst saa stor til at gavne sine Medmennesker og i sær Ungdommen, at ingen Lykke paa Jorden skattedes høyere af Ham, end den eneste, Han længe tilforn havde misundt mig, og nu selv nød de sidste tre Maaneder af sit Liv, da han blev funden værdig til at være Ungdommens Lærer og Veyleder paa det Kongelige Waysenhuus her, men dog værdigere til de reenere Aanders Omgang hisset. Derfor var Han reen og ubesmittet i sin hele Vandel - om, menneskekierlig, oprigtig og ydmyg i sin Omgang med alle. Derfor var Hans Exempel saa rar og fremlysende, ikke allene for Hans Over= og Ligemænd, men ogsaa for den Fattige og Usle i Vragen, som Han omhyggelig opsøgte, og ugentlig holtvede ved sin ømme Venlighed og utrettelige Velgiørenhed. Ja, derfor var i sær Hans Dødseng saa læreriig, som den sande og retskafne Kristens, baade for mig og flere. Men ak, her kan jeg neppe tale meer - her paa Dødsengen forefaldt just vort Venskabs ømmeste Scener. Midt i Glæden over den nøyeste Forening i fælleds Kald og paa fælleds Sted. Midt under Nydelsen af det ømmeste Venskabs fødeste Frugter, kan stede een Sygdom os begge paa eet Sygeleye - her delede vi de første Dage vore fælleds Lidelser med hinanden, og undertiden glemte vi dem i vort ømme Venskabs Henrykkelser. Men Sygdommen forandrede sig snart for os begge, til en smertefuld Fraskillelse for mig. Selv aftræftet af Sygdommen, maatte jeg nu være Vidne til Hans Lidelsers daglige. Tilvext, - men ogsaa Vidne til Hans forundrings værdige Taalmodighed og stille Hengivenhed under (Slutningen følger.) sin Frelsers Villie. Om Nellikeroden.