Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1847-01-13
(Jndsendt.) Det kan vist ikke feile, at mange Fattige have betraadt dette nye Aar med Bekymring og Ængstelse, da de høist usædvanlige høie Priser paa Kornet gjør det næsten til en Umulighed for den simple Arbeidsmand og Huusmand at fortjene Brødet til sig og Sine. Vel har Hs. K. H. Kronprindsen, ligesom forrige Vinter, opfordret Sogneforstanderskaberne til i hvert Sogn at indbyde og opmuntre Beboerne til et frivilligt Sammenskud af Korn, for til moderate Priser at udsælges til Sognets Trængende; men de Fleste ere enige i, at denne Foranstaltning har havt mindre heldig Udfald end forrige Aar. At der gives Sogne, hvor Hensigten er opnaaet, hvor der ifølge Opfordringen er antegnet saa meget Korn, at de meest Trængende dermed kunne blive forsynede til Høsten, kan vist ikke betvivles. Men blev en Fortegnelse optaget over samtlige Landets Communer, hvormeget der i hvert Sogn, i Forhold til de Trængendes Antal, var antegnet til dette Øiemed, vilde det vist befindes at der var saare mange Steder, hvor der var ydet saa Lidet, at det neppe kunde komme i Betragtning, og endnu mindre afhielpe den almindelige Trang, saa det i saadanne Sogne er meget sandsynligt, hvis nærværende Kornpriser blive staaende, at Nød og Mangel i høi Grad ville indfinde sig hos de Fattige, som ikke nyde Almisse, men som meget godt kunne og ville ernære dem selv, naar Prisen paa Kornet var som sædvanligt. Og det var jo dog baade haardt og sørgeligt, hvis saadanne Familier skulde gaae til Grunde, eller søge Hjelp hos Fattigvæsenet i et Aar, hvor der strømmer saamange Penge ind i Landet for Korn, saameget mere som Nøden og Manglen var saa let at afhielpe, ved blot at sælge nogle Tønder Korn for samme Priis, som i nogle af de foregaaende Aar, naar blot Alle vare enige og velvillige. Det vilde jo dog neppe skade Nogen, at lade dem antegne for en Skjeppe Rug og en Skjeppe Byg af hver Tønde Hartkorn, for at udsælges til eget Sogns Fattige til en billig Priis, da de for alt det øvrige Korn erholder en usædvanlig Jndtægt. Seer man hen til de flere Sogne, hvor lidet eller intet Korner antegnet til nævnte Øiemed, og spørges om Aarsagen til denne Ligegyldighed i et Anliggende, som griber saa dybt indi saa Manges Velværen, og hvis sørgelige Følger neppe ville udeblive, da kan man vel just ikke antage, at Beboerne i saadanne Sogne over det Hele taget ere mindre godgjørende end i andre Sogne, men at det snarere hidrører fra andre Aarsager, hvoraf maaskee kunde nævnes enkelte af de Fattiges Uskjønsomhed, Misfornøielse med det Forhold og den Priis, hvorefter Oplagskornet f. A. blev udsolgt; men Hovedaarsagen er dog vist den, at der allevegne og alletider er enkelte Velhavende, som ganske trække sig tilbage, eller antegne dem for saa Lidet, at det neppe er værd at regne. Et Exempel, som med en forunderlig Hurtighed løber igjennem hele Sognet og udbreder Modvillie i lige Retning, saa at endogsaa den meest Velsindede stundom trækker sig tilbage - lad saa Sogneforstanderskabet udskrive de Trængendes Fornødenheder som tvungen Fattig bidrag, saa ere vi jo dog Alle lige, hører man ved slig Leilighed ofte sige. Men Enhver, som kjender og betragter Sagen med Opmærksomhed, vil dog vist finde, at billighed fordrer, at Noget burde gjøres i saadanne Sogne, hvor lidet eller intet Korn var antegnet, især hvor Antallet var stort af dem, som skulde kjøbe, og ved Dagleie eller simpelt Haandværk fortjene Pengene. Og jeg veed ikke noget bedre Raad at anbefale, end at ethvert Sogneforstanderskab, efter Jndstilling, maatte bemyndiges til at udskrive indtil en Skjeppe Rug og en Skjeppe, Byg af hver Tønde Hartkorn hos alle dem, som ansaaes forat have Korn at sælge og havde bidraget mindre, for at oplægges og udsælges efter Forstanderskabets Bestemmelse til de Trængende for en Middelpriis efter 10 Aars Capitelstaxt. At Sogneforstanderskabet skulde misbruge saadan Ret mere, end den Ret, hvormed det udskriver Almissebidrag, var jo ikke at befrygte, og da var jo den Fattiges i denne Retning meest trængende Nød afhjulpen, skulde det endda blive En og Anden for dyrt, kunde jo Lidet lægges til af Fattigkassen; Hovedtingen er jo dog vist den, at Kornet kunde faaes, og at betale en Middelpriis derfor iaar, kunde jo dog neppe kaldes ubilligt. Skulde Nogen kunne udfinde eller foreskrive et bedre Raad eller Middel, vil det glæde Jndsenderen at dette vorder forkastet eller forandret; Spørgsmaalet er blot og Jværksættelsen, medens Tid er, førend Kornet er udsolgt, af denne eller en bedre Plan. - Gid En eller Anden, i hvis Magt det staaer, vilde bidrage til at fremme samme. (Forlangt indrykket.)