Kiøbenhavns Maanetlige Postrytter, 1744-03-01
Den Kongelige Franske Krigs. DECLARATION imod Hans Kongelige Majestæt af Storbrittannien, de dato VERSAILLES den 15de Martii 1744. lyder saaledes: Siden Tvistighederne efter Keyser Carl den VItes Død begyndtes, har Kongen noksom viist, at Han ikke onskede noget indstændigere, end at see de stridende Partier paa en billig Maade forsonede og tilfreds stillede, og at Han selv langt mindre har vildet været derimod. Thi da Hans Majestæt ikke har vildet tage sig videre Deel i Krigen, end at giøre sine Allierede den Assistence, som Tractaterne forbandt Ham til, saa har han ikke heller paa sin Side vildet fremsætte nogen Slags Prætentioner, som i ringeste Maade kunde forhindre Roligheden i Europa. Disse Vinteresserede Hensigter kunde da snart befordret en almindelig Fred, saafremt det Londonske Hof havde været ligesaa billig og moderat, og alleene havt den Engelske Nations Beste og Fordeel til sit eneste Øyemerke. Men det lod sig strax tilsyne, at Kongen af Engelland og Churfyrst af Hannover var gandske anderledes sindet, og sigtede til intet andet, end at opværre en almindelig Krig. Thi det var Ham ikke nok, at giøre det Vieneriske Hofafspendig fra Freden, og at ophidse det med onde Raad, men han søgte end og at udæske Frankrige til Kriig, i det Han imod alt Billighed og Folke Rætt loed allevegne forhindre og afskiære vores Søe-Handling. Den Hannoverske Tractat, af Octobr. Maaned 1741, syntes vel at burde holdt Hans Majest. tilbage fra at fare fort i saadan forehavende. Det syntes og vel, som Han, i den Tiid, Han opholdt sig i sine Tydske Stater, loed sig bevæge ved de derover førte Klagemaal, som kom Ham for Ørne, og at Han saae, hvor u-billigt det var; Hvorpaa Han og gav sin Kongel. Parol, at afstaae derfra, og ikke ydermeere at hindre Kongens af Frankerige Allierede i at søge deres Ræt; Men saa snart Hans Majestæt var kommet til London, satte Han alle sine Løfter til Side, og loed, saa snart Han havde faaet Vished om, at de Franske Tropper havde forladt Westphalen, declarere ved sine Ministre, at den Hannoverske Tractat ikke skulle staae ved Magt, saasom Han ikke længer saae sig forNu holdt Han, som i egen Person var Franke bunden dertil. riges Fiende, sig ikke længer forbunden til nogen varlig Omgang Hans eneste Hensigt var nu ikkun at ophidse fleere imod bemeldte Krone. Og derpaa gik alle Hans Instructioner ud, som blev sendt til Hans Ministre ved de Europæiske Hoffer. De Engelske Krigskibes Søe-Røverie tiltog derpaa med stoer Grumhed saa at ikke engang Rigets Havne kunde være en Tilflugt imod deres Overlast; Endelig understoed den Engelske Floede sig, at bloqvere Havnen Toulon, at optage alle vore Fartøyer, og at bemægtige sig alle derpaa værende Vahre, ja endog at borttage alle de Recruter og Krigs-Munitioner, som Hans Majest. sendte til sine Fæstninger. All denne, saa ofte igientagne, Uræt og Fornærmelse har endelig betaget Hans Majest ald ydermere Taalmodighed; saa at Han ikke længere kand taale det men nu maae tage sine Undersaattere i Forsvar, giøre sine Allierede den Bistand, Han er dem skyldig, og staae paa sin egen Honner, Disse ere da retfærdige og gyldige Aarsager nok, hvorfor Hans Majest. som Han ellers havde i Majest. ikke kand være saa moderat, Sinde; og som nøde Ham til at forkynde Kriig; Saasom Han og herved forkynder Kongen af Engelland og Churfyrst af Hannover Kriig baade til Lands og Vands. Hans Majest. byder og befaler hermed alle Hans Undersaatter, Vasaller og Tienere at ansee Kongens af Engelland og Churfyrstens af Hannover, Undersaatter, som Fiender, og lader dem herved udtrykkelig forbyde, under Livs Straf, at have nogen Slags Samqvem, Handel eller Forstaaelse med dem; Og i Følge deraf, har Hans Majest. tilbagekaldet, som Han og fra denne Tiid af igienkalder alle, enten af Ham selv eller Hans General-Lieutnanter, og andre Officerer udgivne Tilladelser, Passer og frie Reyse Breve, som maatte være denne Forordning imod; Hvilke Han strengelig forbyder alle og enhver, i hvem han maatte være, efterdags at benytte sig af, da de skal være som uskrevne og af ingen Kraft. Hans Majest. har og fundet for got, at de af Hans Undersaatter, som maatte have Lyst, paa egen Bekostning, at giøre nogen Udrustning til Søes, for at angribe bemeldte Kongens af Engelland Undersaatter, skal have en fuldkommen Frihed til at bruge de til den Ende udrustede Skibe, til at optage meerbemeldte Engelske Undersaatteres Skibe, og deres Effecter i hvad Far Vand de end maatte møde dem; Og til den Ende giør Han alle de forrige Declarationer, Forordninger og Paabud til intet, som i nogen Maade stride imod den nærværende. Hans Majest. byder og befaler hermed Frankriges Admiral, Hertugen af Penthievre, saavel som Vice-Admiralerne, GeneralLieutnanterne, Capitainerne, Skoutbynachterne, Jntendenterne og General Søe-Commissarierne, og alle andre vedkommende Søe-Overer, at see Jndholdet af denne Forordning exseqveret i alle de Franske Havne og Kuster; og paa det siden ingen skal kunde undskylde sig med U-viidenhed, saa er det Hans Majests. Villie og Befaling, at denne Forordning af Procuratorerne ved et hver Admiralitæts Cammer skal publiceres, og indføres i bemeldte Admiralitæts Archiv og Protocoller, taler, og opslaaes i alle Havne og Søe Steder. Givet paa Slottet Versailles den 15de Martii 1744. Undertegnet Luderig, at uden under Phelippeauld.