Berlingske Tidende, 1829-02-20
Den Officeer, som havde overbragt Commodore Walpoles gjentagne Paastand, troede ikke at turde vente, indtil jeg skriftligen havde opsat dette Svar; men efterat han havde meddeelt sin Foresatte endeel af mine Yttringer, sendte denne mig Capitain Rad ford med en tredie Ordre, hvorefter jeg inden tre Timer skulde forlade Havnen, eller ved Kanonskud blive tvungen til at adlyde Jeg gjentog ikke destomindre skriftlig min første Beslutning, til føiende, at jeg nu, som Fange, vilde følge de brittiske Skibe, hvorhen de vilde føre mig; men at mine Forraad paa Levnetsmidler og Vand ikke vare tilstrækkelige til en lang Reise. Des uden erklærede jeg, hvor meget jeg beklagede, at, mens jeg kun handlede for at forsvare Dronningen, min Souveraines Ret, CommodoreWalpole ikke havde fundet for godt, at give mig sine Svar skrift, ligen, under Forhold, der iblandt de civiliserede Nationer maaske vare uden Lige. Commodoren lod os, istedet for alt andet Svar, betyde, i det han nærmede sig Suzan og henvendte Ordet til mig og Capitainen paa Transportskibet, at vi strax, strax maatte følge ham. Uagtet det blodige Angreb, som Briggen Suzan faa Timer Forveien havde lidt, og denne befalings forunderlige Jil, sendte jeg min første Adjutant ombord paa Ranger, for at erklære ham, at denne voldsomme Tilfærdighed hindrede mig i at overbringe ham min Protest, som jeg opsatte imod det uhørte Angreb, som var vederfaret Portugisene i deres egen Havn og deres egne Farvande. Derpaa erholdt jeg et skrivtligt Svar fra Commodoren, hvorhan sagde, at han hidtil havde svaret mundtlig, for at undgaae unyttig Tidspilde, og hvori han tilføiede, at naar jeg kun strax seilede bort fra de Aporiske Øer, skulde det staae til mig selv, at seile til Frankrig, England, eller hvilketsomhelst Land, jeg selv vilde; dog uden at der i dette Brev, ligesaalidt som i det foregaaende Svar, var omtalt, at han ansaae Portugiserne som Krigsfanger. Tausheden i dette Punct bevægede mig til paa ny at fordre Oplysning; men Himmel, Jord, Konger og Folkeslag maae vide, at imedens jeg i største Hast skrev mit Brev, tordnede Rangers Kanoner paa ny, og dens Kugler fore gjennem Suzans Takkelage. Alt dette fandt ydermeere Sted i en Havn, der tilhører Dronning Dona Maria II., Hs. storbrittaniske Majestæts Veninde og ældste Bundsforvandte. Ladende Haan om enhver Fare lod jeg en Baad udsætte, og roede mod Ranger, som lagde bi, der overgav jeg selv Commodoren min Skrivelse, men blev, istedet for at erholde Svar, kun paa ny paamindet om at forlade Havnen, under nye Trusler, hvis jeg ikke adlød. Jeg roede da tilbage til Suzan, og bemærkede, da jeg ankom der, til min store Forundring, at de fire Transportskibe laae imellem to engelske Fregatter, den ene for, den anden under Vinden, som med mod os rettede Kanoner truede med at skyde os i Sænk, hvis vi kun paa nogen Maad tøvede med at løbe ud af Havnen. Da jeg saaledes saae, at en længere Modstand kun unyttig vilde sætte et stort Antal af Hs. M. Undersaatters Liv i Fare, og da jeg desuden betragtede mig som Krigsfange mellem to engelske Fregatter, saa befalede jeg Transportskibene at følge Fregatterne, som toge en nord nordøstlig Cours. Efterat vi saaledes Kl. 4 om Eftermiddagen vare løbne ud af Havnen, seilede vi afsted til Kl. 8 om Aftenen. Paa denne Tid blev Suzan ved et Vindstød tvunget til at inddrage et Reeb, men snart lærte et Kanonskud os, at det ikke stod til os at sørge for vor Farts Sikkerhed. Det samme er vederfaret Brig, gen Minerva, og begge Skibe bleve tvungne til igjen at sætte fulde Seil til, med Fare for at miste deres Master, og maaske for at kantre, og saaledes vare vi nu, for at undgaae et glat og fra de engelske Fregater, nedsagde til nøie at følge og rette os efter deres Cours.