Aalborg Stiftstidende, 1841-02-16
Det vil saaledes sees, at Forandring i Statsforfatningen efter det constitutionelle Systems Principer, er et almindeligt Ønske i Jyllands største Kjøbstad; dog, det er just ikke saameget Antallet af de Petitionerende, der bør komme i Betragtning: en Begjærings større eller mindre Betydenhed afhænger af den Begjærendes Qvaliteter, Min Mening, som jeg uforbeholdent bor udtale, er, at mange af de undertegnede Navne tilhøre Mænd, som ikke have nogen klar Forestilling om Petitionens Gienstand, men som især have havt for Øie, at høie Skatter og Afgifter ere en hæmmende Hindring for borgerligt Erhverv, og derfor have været desto villigere til at underskrive Petitionen; om der er brugt Overtalelse eller ei, veed jeg aldeles ikke. Men jeg skylder ogsaa Sandheden at udsige, at der paa Petitionen, findes saare agtede Navne, der tilhøre Mænd, som virkelig nøie have overveiet Sagen, og hvis Underskrift har været en Følge af Overbeviisning, saa at Petitionen formeentlig fortjener at tages under Overveielse af Forsamlingen. Vi skulle ikke nægte - bemærkede vi hertil -, at disse Ottringer, hvori Producenten troer at give en Skildring af Underskriverne, deres tilstedeværende eller manglende Motiver til Underskriften og de Midler, der muligt have været anvendte til at befordre denne: i høi Grad have maattet frappere. Thi hvo er vel den, som kan paatage sig at udtale Domme over Mænds Motiver til deres Handlinger, eller hvo den, som er berettiget til at underlægge disse andre Bevæggrunde, end den, de selv have anført, Grunden, hvorfor de 427 Uderskrivere attraae Forandring i det Bestaaende, have de i deres Andragende selv motiveret. Hvor kan da den agtede Deputerede eller Nogen være beføiet til offentlig at udtale en Slags Protest imod de anforte Bevæggrunde, ja endog skildre Underskriverne som saadanne, der aldeles ikke have vidst, hvad de gjorde? Hvad den Deputerede har yttret, er vel kun hans Mening, men saadanne Meninger, som Enhver privatim kan nære, kan det dog hverken være retfærdigt eller passende offentligt at fremsætte til Svækkelse af et indgivet Andragende, især naar man selv giør Begjæringens Betydenhed afhængig af den Begjærendes Qvaliteter. Desuden kjender den ærede Deputerede kun faa af de Underskrevne personlig og kan altsaa saa meget mindre være beføiet til at tegne i deres politiske Skudsmaalsbog. Hvori, maae vi nu tillade os at spørge, bestaaer da vor Forvanskning: Er det at forvanske, naar man Ord for andet citerer en Talers Foredrag, om endog de Betragtninger, som dette har fremkaldt, ikke maatte passe til den Fortolkning, han selv helst ønsker anvendt paa sine Ord Den agtede Deputerede maa desuden selv have indseet Vanskeligheden af at give sine Ord en anden Udtydning, end den, der saa tydeligt laae indeholdt i dem, thi vi bede blot at sammenholde selve Talen med det Brudstykke, hvorpaa den sidste Fortolkning er baseret, og man vil da vist ikke uden Forundring bemærke, at dette netop standser der, hvor Beskyldningen imod Underskrivernes Motiver træder aabenbarest frem, idet de ikke blot benævnes som saadanne, der ikke have nogen klar Forestilling om Petitionens Gjenstand, men som især have havt for Øie, at høie Skatter og Afgifter ere en hæmmende hindring for borgerligt Erhverv, og derfor have været desto villigere til at underskrive Petitionen. Det er her saaledes, naar der endelig skal være Talle om nogen Forvanskning, den agtede Deputerede, der selv har forvansket sine egne Ord ved i sit formeentlige Forsvar at udelade en væsentlig Deel af det Foredrag, hvorimod Angrebet har været rettet. Naar Hr. Etatsr. Br. Seidelin derfor i sit Svar til Auditeur Roulund paa dennes Bebreidelse forde brugte Yttringer, (see Uddraget af Stændertidenden i denne Avis Nr. 26 Sp. 5) siger, at han vel skal vide at forsvare enhver af sine Yttringer, saavel for sine Vælgere som for sine Medborgere, da beklage vi, at den fuldkomneste Dialektik i dette Tilfælde ikke vil sætte ham istand dertil, thi han er her gaaet ind paa et Gebeet, hvor Beviisførelsen er ham umulig; han har, trods de Bevæggrunde til Realisationen af Ønsket om en garanterende Statsforfatning, som Petitionairerne have angivet, beskyldte disse størstedelen for ikke at vide hvad de underskreve og for at have ladet det personlige Skatte=Tryk være det Middel, der fremmede Petitionens Underskrifter og det bornerede Synspunct, hvorfra en stor Deel af Underskriverne betragtede sig lige overfor de almene Statsinteresser, de ved deres Begjæring skulde søge at fremme. Da Taleren desuden, som i vore tidligere Bemærkninger fremhævet, kun kjender personlig faa af Underskriverne, hvorledes har han da, naar den egne Erfaring og ikke Andres Jndblæsning skal fremkalde en reen Overbeviisning og en herpaa støttet retfærdig Dom, kunnet være istand, til at afgive et saadant Charakteristik af Underskriverne, og hvorledes kan selv den, der nøiere maatte kjende de omhandlede Personer, være berettiget til, at skildre disse sine fraværende Mandanter som Mænd, der kun have været en Boldt udlet uden Bevidsthed om hvad de foretoge dem. Dette for de Aalborgske Borgere just ikke hæderlige Vidnesbyrd skal vel ikke gjælde Alle, om det forresten maatte befindes at være gyldigt; Taleren har, siger han, kun villet skjelne Klinten fra Hveden, thi han har heller ikke villet nægte, at der ogsaa findes paa Petitionen saare agtede Navne paa Mænd, som virkelig nøie have overveiet Sagen, og hvis Underskrift har været en Følge af Overbeviisning. Men er da han, er da Nogen istand til at afgive selv et saadant Vidnesbyrd, istand til om visse Andre at erklære, at de kun have fulgt deres Overbeviisning. Hvo borger vel for hvad der foregaaer i Menneskets Jndre, Saavel til det ene som til det andet Vidnesbyrd har den agtede Deputerede, tilmed paa et Sted, hvor hans Ord fremtraadte med en saadan Autoritet, ikke være beføiet eller bemyndiget, og vi tør vel dristigt overlade det til Publicums Dom, hvo der i dette Tilfælde meest har overskredet Tilladelsen til at yttre sig, enten den Deputerede eller det Dagblad, mod hvilket han har rettet sin ude føiede Beskyldning. - Forøvrigt har vor Sag, selv uden vort eget Pladoyer, vistnok en god Fod at staae paa, thi ikke blot Auditeur Roulund har i Stænderforsamlingen forekastet Hr. Seidelin de af ham brugte Yttringer, men ogsaa hos de øvrige Talere er der tilkjendegivet en udulgt Utilfredshed med at man bebreidede fuldmyndige Mænd, at de ikke vidste hvad de gjorde, især hvor Talen er om et Spørgsmaal, der, som en anden Taler yttrede, er saa klart for Enhver, at en Uvidenhed om den simple Forskjel paa en uindskrænket Enevoldsmagt og paa en Deelagtighed i Statsstyrelsen fra Folkerepræsentanternes Side er utænkelig. At hvad vi tidligere saavelsom her have yttret, heller ikke blot er Udtrykket af en individuel Mening, men at Hr. Etatsr. Brink Seidelins Ord selv hos de af Vælgerne, der ikke mindre end vi dele Anerkjendelsen af og Høiagtelsen for hans udmærkede Egenskaber, vakte høi Utilfredshed, derom kunne vi saa meget meere forsikkre, som man endog med Navns Underskrift havde leveret os en til Offentliggjørelse bestemt Protestation imod de gjorte Sigtelser, den man kun besluttede sig til at tage tilbage, fordi Rescriptet og Embedsmændenes Underskrifter paa Skattebevillings petitionen netop samtidigt emanerede og man derfor ikke fandt det passende, i samme Øieblik at movere videre i hvad der vedgik denne Sag. - Efter hvad vi her saaledes have seet os nødsagede til vidtløftigen at udvikle, tør vi vel vove at paastaae, at vi ikke, i hvad vi for eller senere i denne Sag have yttret, have talt uden Beføielse, eller at den Deputerede - fordi vi følte os forpligtede til, uden Hensyn til hans øvrige høie Værd, som upartisk Tilskuer at udtale os om et saa væsentligt Misgreb - skal kunne medrette forekaste os nogen Forvanskning af hans Ord. Jndtil Hr. Etatsraad Brink-Seidelin overbeviser os om det Modsatte, maa han derfor ogsaa undskylde, at det er os, som nu imod ham retter Bebreidelsen for at have tilladt sig i Stændersalen paa en forvanskende Maade at omtale vort Referat en Fremfærd, som vistnok har maattet forundre os hos den Mand, om hvem vi vel troede at kunne antage, at det ikke var hans Meed, at øve nogen Forurettelse, selv om den kun traf Redacteuren af et Dagblad.