Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-05-09
(Jndsendt.) Jntet er almindeligere, end Klagerne over vor Tidsalders Ødselhed og Yppighed i Klædedragt saavel som i Levemaade. Det er denne man tilskriver Nationernes Forarmelse, Sædernes Fordærvelse og Menneskeslægtens Udartelse. Det er denne, som en Hær af selvgjorte Catoner søger at bekjæmpe, ikke blot med Pennen, men ved at opfordre Regjeringerne til Tvangsmidlers Anvendelse mod den. Det turde derfor maaskee ikke være saa upassende, at undersøge, hvorvidt disse Klager ere grundede, og om en Regjering, hvis den efter hin Vises Raad lod sig forlede til at behandle et heel Folk, som en Flok af umyndige Børn, derved vilde sørge for Statens og den Enkeltes fande Jndsenderen troer sig ikke competent til en fuldstændig Undersøgelse og Udvikling af dette Æmne. Jkkun nogle faa bemærkninger derover er alt hvad, han vover her at fremsætte. Klagen over Ødselhed og Yppighed er ligesaa gammel som Nationernes Historie; den er bleven ført i alle Tidsaldere og iblandt alle dannede Folkeslag. - Denne Kiendsgierning allene, giver allerede stor Formodning om, at den nu levende Generation ikke har større Brøde i saa Henseende, som alle de foregaaende, og en nærmere Sammenligning viser ogsaa, at Klædedragt og Levemaade vel i ældre Tider vare forskjellige, men, i Forhold til de enkelte Nationers Velstand og Kulturgrad, ikke mindre bekostelige end nu. Man maae altsaa enten antage, at Ødselhed og Yppighed ere en uadskillelig Følge af den selskabelige Tilstand, og til hvad Nytte er det da, at ivre derimod, og ubilligen at nedværdige sine Samtidige - eller at det, som man har kaldet saaledes, med Hensyn paa et heelt Folk, aldrig har været andet end den naturlige og tilgivelige Lyst at anvende dets ved Arbeide og Jndustrie ærligen erhvervede Formue til at gjøre sig og andre Livet behageligt. Jndsenderen er af den uforgribelige Mening, at ikkun den med Rette kan kaldes strafværdig ødsel, som – for at bruge en trivial Talemaade - ikke indskrænker Tæringen efter Næringen, men at i ethvert Land det større Antal af dem, hvis Erhverv overgaaer det Nødtørftige, er langt fra at udgive alt hvad det erhverver, og heller stræber at samle end at adsprede. Det synes derfor haardt og upolitisk, ved Love imod saakaldet Overdaadighed, at indskrænke Stats borgeren i Anvendelsen af hans Formue eller Erhverv. Haardt – fordi det er et virkeligt Jndgreb i Eiendomsretten, som væsentlig bestaaer i frie Raadighed med Eiendommen, forsaavidt ikke Samfundets borgerlige Love derved krænkes. Upolitisk - fordi det lammer Jndustrien, hvis største Drivefieder netop er det Haab, at bane sig Vei, til Nydelsen af det, vore strenge Eenforer, behage at kalde indbildte Fornødenheder, en Benævnelse, som forresten er aldeles ubestemt og relativ. Disse indbildte Fornødenheder ere det dog, som i en høi Grad have bidraget til Menneskeslægtens Cultur. Det er dem, som danne et Baand imellem de fjerneste Nationer; som have omskabt den lade Vilde, der, paa den Plet, han var født, nøiedes med Skovens Frugter til Føde og med Dyrenes Hud til Klædemon, til den flittige Haandværker; den kjække Søemand, den driftige Kjøbmand og den genialiske Konstner, ja, som endog Menneskets intellectuelle Kræfter skylde deres Udvikling. Jkke den Nation er lykkeligst, som har mindst Fornødenheder, men den, som ved sin Stræbsomhed skaffer sig Midler til at tilfredsstille mange.