Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-12-20
Vore unge Damers tynde Klædedragt, deres Afteenpromenader midt om Vinteren, deres stoiske Haarbakkenhed i at trodse Nordens raa og kolde Clima, har længe været en Gjenstand for populaire medicinske Forfatteres Klager, Fader Tode har især fundet her en rig Tumleplads for hans vælige og vittige Pegasus. Baade paa Vers og i Prosa har han taget det Kjøn, der med Grund kaldes det smukke, ikke det vise, dygtig i Skole. Men til hvad Nytte, Naar det kommer an paa at forsvare Modens Rettigheder, saa ere Damerne saa urokkelige som en Cato, saa ubøielige som en Zeno, saa kobberpandede som en Avisskriver. Om end hele det medicinske Facultet demonstrerede dem. at Moden er en Moloch, hvis gloende Armee end- og fordre den diende Spæde, som Offer, saa kunne de dog ikke overtale sig til at tage et Par tykkere Strømper eller et varmere Livstykke paa. De ville være Aphroditer midt i Januarii Maaned, de ville see ud som Grækinder, om de end skulle fryse som Goplendere, de ville hellere paadrage sig Gar Nervesvækkelse og saa mange andre Svagheder, der tilsidst lægge dem for Tiden paa Baaren, end opoffre et eneste af de forlidte Smiil, som en naragtig Hjerte- og Dagtyv skjænker dem i Klubben eller paa Comoedien. Fortreffeligt siger Tøde i sin, oc værre kun alt for hastig glemte, vittige Sundhedstidende, O. J Kjøbenhavns yndige Døttre, som ingen Medlidenhed have med de arme Mandfolks svage Øine og skrøbelige Hjerter, betænker dog, hvor let dette seiervindende Bryst, der vilde fælde en Antonius af Padua, kan komme til at hoste, hvor let Hoste avler Svindsot, og hvor grusomt denne vil ødelægge alle de Yndigheder, hvoraf J nu ere saa stolte. - Men hvad bryde Damerne sig om en Todes moralske Præten. Det er os stakkel Mandfolk, der maa bøde for deres Vantro, deres Ubøielighed, deres Ligegyldighed for eget Vel. Naar den yndige Venus, klædt som en Geist, kommer hjem fra Ballet, betynget af indhøstede Laurbær, forfulgt af tusinde Længselssukke og tusinde saarede Hjerters Jammerskrig, efterat hun en heel Nat har svævet hen i lette Danse, og i Valtsens saligste Hvirvler, Barm mod Barm, Ansigt mod Ansigt i en Adonis's Favn, følt en Forsmag paa paradisisk Lyst – hvo er det da, der maa afbide Tornene af disse Roser, Jngen uden den kjere ømme Ægtefælle. Pankerne og Violinerne lyde endnu i Sengen i den trætte Graties Øren, tillade hende ikke at falde i Søvn, og synes at gjækkes med hende, som om de vilde sige: hei, lystig, end nu et Svingom, Hun har lagt sig som en Sundhedsgudinde med friske Roser paa Kinderne og paa Hovedet; men vaagner som en modersyg og nervesvag Patient, med lilieblege Kinder, med Øine som Melkeflor, hvorfra den skjelmske Cupido allerede forlænge, længe siden synes at være flyttet, uagtet han endnu boede der Aftenen tilforn. Den arme Ægtemand maa nu i Angestens Sved løbe til Doctoren. Æsculapen kommer og forsikkrer med en gravitetisk Mine, at det er en Omgangssyge, et reent epidemisk Tilfælde, som næsten den halve Byes Jndvaanere, Unge og Gamle, især inde- og stillesiddende Folk lide af, og som har sin Grund i Luftens Temperatur og det ustadige Veir. At den skjønne Patient har danset sin halve helsen bort Natten tilforn, og ved at vente paa Vognen i Forstuen bortkjølet den anden Halvdeel, det tænker den høilærde Mand ikke paaVor Herre, som faaer Skyld for Alting, lige indtil Krigen i Spanien, maa ogsaa være Skyld i, at den naadige Frue eller Frøken er bleven syg. Men aldrig saasnart har den Syge faaet lidt Luft, igjen i Lungerne, førend hun atter tager paa Bal atter danser og valtser som en Rasende, og atter kommer syg hjem. Heraf de saa idelige utidige Fødseler, de mange dødfødte Børn, de saa hyppige Moder, Bryst- og Nervesvagheder, de ligblege Ansigter, som man maa male røde, for ikke at see ud som et reent Spøgelse. Alt dette maa Manden, see, og være stum som en Fisk, om han end selv er nok saa stor en Fiende af Flaneliv og Flane sæder, en Egenskab, som imidlertid meget ofte savnes hos Ægtemænd. Men hvorfor maa han tie? Hvorfor beles hans alvorligste Formaninger? Fordi vore Døttre ikke opdrages mere til værdige Huusmødre, men til at glimre i Assembleer, og være Dronninger paa alle Baller, fordi de lære at klæde sig og danse som Engle, førend de lære at koge en Havresuppe; fordi mangen en ung Mand fornedrer sin Menneskeværdighed saa dybt, at han, for at faae Adgang til en Familie af Jndflydelse, eller en ussel Medgivt, eller en endnu ud lere Familierang, giver Slip paa sine Rettigheder, som Mand, Fader og Menneske, og række en egensindig, fra Fødselen af fordærvet, forkielt og vanartet Flane sin Haand. Hvad er overalt i vore Dage saa mangen en Ægtemand, En Marionet, en ynkværdig Slave, der maa føie sig i sin Ægtefælles taabeligste Luner, for ikke at blive en Fabel for Folk, for ikke strax at trues med Skilsmisse, for ikke at kaldes en Barbar. At Manden skal herske over Qvinden er gammelt og grumt, at Qvinden skal herske over Manden er nyt og dumt,