Berlingske Tidende, 1835-04-16
Tydskland. "Journal de Francsort, af 24de Marts indeholder, under Titlen "Svar til Messagern, en til samme Journals Redacteur rettet Skrivelse, hvori det hedder: "Min Herre! De har ladet vederfares den Monark, hvis Tab Osterrig i dette Øjeblik begræder, fuldkommen Retfærdighed; men agter De ikke at svare Pariser-Messager, der i en lang Artikkel, fuld af de sælsomste Betragtninger af Verden, forkynder, at Østerrig nu paa Stedet vil bryde med sine Bundsforvandte, søge sig nogle nye og sætte sine monarkiske Grundsætninger til Side, for, paa sin egen Haand, at styrte frem paa en foregivet liberal Bane? – – Det burde ikke have undgaaet de aandrige Folks Skarpsindighed, der redigere Messagern, at Osterrig, ved sine nærværende Jndretninger ved sin politiske Organisation og sin geographiske Beliggenhed, maa lykønske sig selv til hiin monarkiske Eenhed, der danner og opretholder et fælleds Middelpunkt, der udgjør en Kilde for Kraften og Samklangen mellem saa mange Elementer, af hvilke dets Stater bestaae. Man forestille sig et Forbund med saakaldte liberale Magter; det lader sig ikke tænke, at disse ville ændre deres Grundsætninger, for at slutte sig til deres nye Bundsforvandte; tvertimod, Østerrig maatte give Slip paa sin Historie, sine Sæder og sine Jndretninger, for at antage nye Former, hvis Fortrinlighed hidindtil ikke med Bestemthed er beviist, og som, ved at raade til en Revolution i dets Sæder og i dets Love, vilde forlede et lykkeligt og med sin nærværende Forfatning fornøjet Folk til, ligesom Hunden i Fablen, at slippe sit sikkre Bytte, for at jage efter et tomt Skyggebillede. Østerrig, min Herre, er hidindtil ikke gaaet til Værks med en saadan Letsindighed; sandsynligviis vil det endnu vente længe, førend det følger deslige Raad. – Hvad dets indre System angaaer, da maa man, som Messager paastaaer, gaae fremad, og Stillestaaen er for Fremtiden umulig. Mit Svar herpaa er: Der gives tvende Maader at gaae frem paa i vor Tid, eller meget mere, tvende Slags Folk, der gaae hen af Fremskridningens Bane. Nogle gaae med Skrigen, Andre uden at sige et Ord, Fordi disse sidste nu ikke skrige af fuld Hals, indbilder man sig, at de ikke gaae. Velan, min Herre, der kommer en Dag, da den tause Vandrer paa sin Side kan raabe: Jeg er gaaet. Naar man da betragter den Vej, han har tilbagelagt, forbauses man saare ved at see, at alle de snaksomme Vandrere ere blevne langt tilbage for ham. Saaledes er det Tilfældet med Østerrig, Dersom Messager, vidste hvilke Fremskridt Østerrig har gjort i Handelen, Erhvervsfliden, i Kunster og Videnskaber; dersom Canalerne, Kunstveiene, Jernbanerne i dette Land vare den bekjendte, vilde den nogenlunde forbauses derover. Hvorledes er det muligt – vilde den udbryde – at man ikke har vidst noget om alt Dette? – Meget muligt, vilde man svare den, og det af den saare simple Grund: Østerrig mener, at de reelle Fremskridt ere de, der stifte meest Rytte; men ikke saaledes de, der gjøre den største Larm. – Østerrig har Alt, hvad der sikkrer dets Rolighed; Beviset derfor er, at det er roligt. Aar for Aar vorer dets Velstand, hvilket ligeledes tjener til Beviis for, at man ikke har forgrebet sig i Midlerne til at sikkre det samme. Selv i Frankerig lader man Kejser Frants vederfares den Retfærdighed, der skyldes Hans ophøiede Egenskaber og Hans faderlige Dyder, men ydes denne saa naturlige Roes ikke den ophøiede Monark paa Hans Folks Bekostning? Naar man forsikkrer, at han alene ved sin Characteers Jndflydelse vedligeholdt Tingene saaledes, som de ere, skulde man da ikke troe, at Regjeringen, efter Hans Død maatte opløse sig, og at den offentlige Fred ikke kunde opretholdes. – De seer, min Herre, hvad der er skeet; Kejseren døer; Riget vedbliver, og den Vending, Tingene have taget, viser Dem, hvor feilagtig en saadan Følgeslutning vilde være. Den sande Hemmelighed ligger deri, at Osterrig danner sin Politik, ikke med Systemer, men med Realiteter, ikke med Meninger, men med Sæder. Kejseren elskede sit Folk og vidste at gjøre det lykkeligt. Sidder nu den samme Kjærlighed paa Tronen, og hersker den samme Lykke blandt Folket, saa ville vi, som Erfaringen har lært, opleve det samme Resultat. Dersom dette nu geraader det østerrigske Folk og den nuværende Keiser til Ære, saa forringes derved den ophøiede Afdødes Hæder ikke paa ringeste Maade; thi hans Viisdom har villet det saaledes, og har tilberedt Alt dertil, saa at det maatte blive saaledes. Hans hele Liv, som Regent, har været beskjæftiget med, at indpode Fremtiden paa den nærværende Tid, og i Gjerningen at anerkjende alt Godt, for at lade Vanen dertil og Øvelsen deri blive tilbage efter sin Død. Dette er det, hvad man ikke udtaler nok, og som dog fremgaaer af de bestemteste Kjendsgierninger.