Aalborg Stiftstidende, 1846-07-29
Aalborg, den 29de Juli. Jblandt de senere private Andragender, der have foreligget de Roeskildske Stændet, ere: Ussings og Ophævelsen af den patrimonielle Jurisdiction og Øvrighedsmagt samt flere Adelsindskrænkninger. De aristokratiske Stemmers (ved Taler repræsenterede af Scavenius og Etatsr. Neergaard) numeriske Vægt gjorde sig ogsaa herimod gjældende, men dog kun med 24 Stemmer, saaledes at det med 39 Stemmer bragtes til Committee af 7 Medlemmer (Prof. Larsen, Ussing, Provst Plesner, Justitsr. Stampe, Kherre Scavenius, Grev Knuth og Etatsr. Stenfeldt, med hvem den yngre Etatsr. Neergaard havde lige Stemmer). Ogsaa om Prof. Davids (i Forening med Pastor Grundtvig, Mag. Monrad, Pastor Raffard og Prof. Schouw indgivne Andr. om Ophævelsen af Negerslaveriet paa de dansk-vestindiske Øer blev med 5, St. imod 4 vedtaget at nedsætte Committee (David, Gross. A. Hansen, Knuth, Plesner og Gross. H. P. Hansen. Af Cancellir. Haastrup foredroges et fra flere Møllere i Fyen indgivet Andragende om større Lighed og rigtigere Fordeling af Mølleskylds hartkornet. (Afviist med 37 St. imod 24). Andr. fra Grosserer H. P. Hansen om Ophævelse af Monopolet for den færøiske Handel. Med 53 St. imod 2 besluttedes Committee (H. P. Hansen, Cancellie. Hunderup, Gross. Meinert). Prof. Larsen foredrog et afham (i Forening med Kherre. Abrahamson, Prof. Clausen, Kammerr. Drewsen, Gross. H. P. Hansen, Etatsr. Hvidt, Gross. Meinert og Prof. Schouw) indgivet Andragende om Foranstaltninger til at opretholde og betrygge dansk Sprog og Nationalitet i Sammenstødet med det tydske. Proponenten udviklede Forsamlingens Competence til at behandle dette, ogsaa en anden Statsdeel vedkommende Andragende; Commissarius bestred den og henviste til den kgl. Kundgjørelses Forbud, med Tilføiende af at vil Forsamlingen nu ei rette sig herefter, opstaaer der saaledes en bestemt Conflict imellem Kongens og Forsamlingens Anskuelse: saa skjønner han ei rettere, end at slige Conflicter tilsidst maae føre til en authentisk Fortolkning af det Stændernes Petitionsret vedkommende Lovbud, og endskjøndt han er aldeles overbeviist om, at der heraf ei vil fremgaae nogen yderligere Begrændsning af Petitionsretter end den, som virkeligen fortiden er hjemlet i Loven og Anordningerne" (det turde vel, efter hvad Commissarius allerede tidligere har statueret som saadan, være meer end Begrændsning nok, og endskjøndt han antager (!), at en saadan authentisk Fortolkning ei vil emanere som endelig Lov, forinden Stænderne derover ere hørte, saa vil den ærede Forsamling vist erkjende, at, naar engang en saadan klar og bestemt Tilkjendegivelse af det tidtnævnte Lovbuds rette Mening er fremkaldt, saa vil den store Liberalitet, hvormed dette Lovbud hidtil fra Kongens Side er bragt til Anvendelse vanskeligen kunne komme Forsamlingen tilgode." Det er paa en pæn Maade at exorcisere statsvigtige Sager af Stænderforsamlingen). Commissarius meente fremdeles, at Forsamlingen ved paany at petitionere i denne Sag vilde vække ny Misstemning, skade Regjeringens Stilling og i det Hele foretage et Skridt, som ved Kongens varme Jnteresse for den danske Nationalitets Sag maatte være overflødigt. Vi skulle imorgen give et Uddrag af den stedfundne Forhandling, der især ved Proponentens, Prof. Larsens, og Præsidentens Holdning og kraftfulde Foredrag er bleven interessant ligesom ogsaa Kherre. Abrahamson med Begeistring talte for Sagen), og meddele her foreløbigt, at dette Andragende dog, uagtet flere og navnlig Ussing og Tutein talte og David med Jrritation ivrede stærkt imod en Committees Nedsættelse, omsider med 31 Stemmer imod 28 (tanta molis erat bragtes til Committee (Larsen, Abrahamson, Lehmann, Plesner og Kbd. Schou, uden at dog Commissarius (ligesom ved Sagen og stænderske Committeer) modsatte sig denne af Forsamlingen, i Strid med det foretagne Henpeg paa den kgl. Kundgjørelse, gjennemførte Beslutning, men sandsynligviis under den samme Reservation og Forudannelse som i Constitutionssagen, idet han nemlig i den her foreliggende Sag bemærkede, at hvis Forsamlingen skulde komme til det (sandsynlige Resultat: efter et af Grosserer Duntzfeldt stillet Forslag, ikke at indgive Petition men indskrænke sig til at nedlægge en motiveret Tilkjende givelse af sine Nationalitets-Sympathier, da kunde han som Commissarius aldeles Jntet have herimod. Vi ville senere komme til, nærmere at omhandle det Lehmannske Constitutionsandragende og hele Constitutionsanliggendet og, idet vi her henvise paa en herom indeholdt, fortrinlig udviklet, Artikel i Fædrelandet, hidsætte vi heraf hvad dette Organ udtaler om den udstrækkende og dog diplomatisk indtrækkende Maade, hvorpaa den nye kgl. Commissarius i denne principvigtigste Sag har stillet sig ligeoverfor Forsamlingen og Jnstitutionen: "Spørges der nu, om det er passende og tilladeligt for den kgl. Commissarius at optræde paa saadan Maade i Stænderforsamlingen, da maae vi høiligen betvivle dette; thi at give sig Skin af at medbringe et Forbud, som han ikke har medbragt, at foreholde de Deputerede deres almindelige undersaatlige Forpligtelser og paabyrde deres Samvittigheder Ansvaret for deres Beslutning, det er i moralsk Henseende det Selvsamme, som en kgl. Befaling, der unddrog denne eller hin Sag fra Stændernes Forhandling, vilde være i juridisk Henseende; det er et Jndgreb i Discussionsfriheden. Regjeringens Repræsentant skal ikke staae ligeoverfor Folkets Repræsentanter som en snu Diplomat, der lægger an paa at overliste Modstandere, men aabent og ærligt i ligekremme, tydelige Udtryk udtale Regjeringens Mening, og overlade til dennes egen Vægt, hvad Jndflydelse den kan faae paa Forhandlingerne; han skal ikke staae som en Skolemester i en Skole eller som en Fængselspræst i et Tugthuus og advare mod Synd og true med den evige Død, men han skal staae som offentlig Mand iblandt offentlige Mænd med den Tillid til de Forsamlede, at de lige saa godt som han kjende deres Pligter imod Gud, Fædreland og Konge; hvor han troer en Lov staaer Fare for at blive overtraadt, der bør han visselig gjøre opmærksom derpaa, men med de Deputeredes Samvittigheder, med deres almindelige undersaatlige Pligter skal Commissarius ikke befatte sig; det er deres egen, det er deres valgte Organs, Præsidentens, Sag at vække de motalske Forpligtelsers og Samvittighedens Røst, dersom de nogensinde skulde sove ind; Commissarius kan dette umulig tilkomme, uden at han falder ud af sin ophøiede Rolle og Forsamlingens Værdighed trædes for nær. Kommer nu hertil, at det kun er 2 Aar siden, at Statsraad Bang sad iblandt de samme Deputerede, hvilke han nu prøver at begegne som moralsk underordnede Væsener, kun 4 Aar, siden han selv udtalte sig for Lovligheden af at behandle den samme Sag, som han nu med ikke meget behændig Fiinhed og overgribende Embedsiver stræber at fremstille som ulovlig, saa kan man ikke sige, at han har høstet Laurbær i den første Dyst, han har havt paa det nye Afsnit af sin offentlige Bane. Det er med virkelig Sorg, vi omtale hans Forhold i denne Sag, fordi det desværte synes at tyde paa, at han, den fra Folket af og igjennem dets Valg i-Regjeringen indtraadte Mand, ikke paa sin nye Plads formaaer at bevare den Overbeviisningens Selvstændighed og Charakterens Uafhængighed, som er betingelsen for, at han nogensinde kan faae en heldbringende Jndflydelse paa vort offentlige Livs Udvikling, fordi det synes at tyde paa, sige vi, at her som saa ofte den, Folket troede var dets Mand, har forvandlet sig til Kongens Tjener."