Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-04-03
Denne lærde Recensent, som i Goettingen - hvis Universitets Bibliotheks Indretning han nu med saa megen Eftertryk berømmer - gjorde sig vred, fordi de der indførte Bibliotheklove ogsaa skulde være gieldende for en dansk Reisende; men dog, saavidt jeg veed, kun mundtligen for Bibliothekarerne yttrede sin Misfornøielse, har derimod værdiget det store Kongelige Bibliothek og dets Betiente en skriftlig Jrettesættelse. Denne er Undertegnede langt fra at ville mistænke hverken for mere eller mindre end uædle Bevæggrunde, men han vil ikke fragaae, at den forekommer ham alt for kjendeligen at røbe den unge Reformators hjertelige Tilfredshed med sig selv og hans store Lyst til at lade sin allerede meget suffisante Stemme høre. Denne barnlige Fornøielse vilde vi gjerne have undt ham, dersom hans Tale om Sandhedens Understøttelse ikke havde været alt for pralende for den, der paa Tirsdagen den 3 April 1821. mere end eet Sted svadserer den ganske ligefrem forbi, og dersom den Mine, han i sin rhapsodiske Bibliothekskritik giver sig, ikke var alt for vigtig og fornem, til at nogen falsk eller urigtig Fremstilling af Sagen kunde eftergives ham. Hr. Recensentens øvrige Fremgangsmaade i hans offentlige Omtale af en Jndretning til Videnskabeligheds og Kundskabs Fremme, hvis Frugter i et Tidsrum af henved 30 Aar have været saa mange og saa velgjørende, og hvis Fordeele han selv ved flere Aars hyppige Brug kjender langt bedre, end dens Savn, charakteriserer sig alt for vel, til at den behøvede at nævnes ved sit rette Navn. Vi skienke ogsaa den tillidsfulde Criticus Skolemester tonen og den hele Form af hans Recension - saavidt ikke ogsaa ved den Sandheden fornærmes tilligemed alle de Udfald, hvori personlige Grunde synes at have virket mere, end det havde været at ønske;" og holde os til det Materielle, mod hvis Jndhold vi tillade os at fremføre efterfølgende: I. Ved at læse Hr. Dr. H. N. Claussens Raisonnement om Bibliothekscatalogens Utilværelse, faldt det mig først ind, at man hos en saa lærd og speculativ Forfatter hellere bør søge Grunden til det, der forekommer den simple Forstand urimeligt, i Systemet, hvorefter han danner sine Forestillinger, end i nogensomhelst Skade paa Tænktevnen eller Villien. Saaledes blev det mig temmelig klart, at Hr. Doctoren betragter det Kongelige Bibliotheks Real-Catalog fra et idealistisk Synspunkt, og at han benegter dens Tilværelse, fordi han overhovedet ikke vil erkjende at noget virkeligt uden for ham selv er til. "Noget er til paa det Kgl. Bibliothek – siger han - som kaldes en seientifisk eller Real-Catalog. Dette Noget er vel til som et Noget (nemlig i Begrebet),men ikke som Catalog; det er der er ingen Catalog til. Paa Grund af dette Beviis, hvis Kraft allene kan hentes fra den Lære, at hvad der udenfor os existerer, kun synes at være til, "benegter ogsaa Doctoren ganske conseqvent: at hidtil ingen Catalog har været til Eftersyn paa Bibliotheket. (S. 408.) Vel kunde det efter almindelig Sprogbrug lade, som han i dette Udtryk modsagde sig selv og sin ubekjendte, ja endog ulæste Staldbroder i Statsvennen, men ogsaa dette er kun tilsyneladende. Hvad vi paa Bibliotheket, som Realister, kalde en Catalog, d. er en efter Videnskabernes Classer og Underafdelinger ordnet Samling af Bogtitler, det kalder Doctoren "Jngen Catalog;" fordi han, som Jdealist, betragter den blot som et udvortes Phænomen, og kun anseer den hos ham i Begrebet existerende Catalog for den eneste virkelige. Han benegter altsaa, at ingen Catalog hidtil har været paa Bibliotheket : han benegter Tilværelsen af en virkelig skreven Catalog, ikke som et nonen; men som et non existens. Paa anden Maade er det Undertegnede, der saalænge har været physisk overbeviist om Tilværelsen af det Kgl. Bibliotheks Real-Catalog, umuligt at forklare Hr. Doctorens Benegtelse af samme. Denne støtter han imidlertid end ydermere, paa den moralske Overbeviisning, om Jkke Tilværelsen af en beqvem og brugelig Catalog, som enhver flittig Af benytter af det Kgl. Bibliothek ved mange Leiligheder vil have følt." Men deels er det med denne saakaldte moralske Overbeviisning en meget mislig Sag, naar den skal bruges som physisk (eller endog metaphysisk) Beviis: da disse Leiligheder, ved hvilke Vedkommende lagde sig en saadan Overbeviisning til, ganske maatte beroe paa dem selv og deres moralske Følelse; og Bibliothekets Catalog følgelig maatte kunne siges, een Dag at være til, og en anden ikke, eftersom det f. Ex. faldt Hr. Doctoren ind, at bruge eller ikke bruge sin følte Overbeviisning. Desuden er denne nye Beviisførelse snarere Doctoren imod, end med. Ovenfor (S. 408. L. 10-14) har han uden Jndskrænkning "benegtet" Tilværelsen af en Catalog over det Kgl. Bibliothek, som han forhen dog kun ignoreerte, og finder det endog næsten utilgiveligt, om nogen Realist endnu vedbliver at paastaae "at en saadan virkeligen er til." Her derimod taler han kun om en moralsk Overbeviisning om Jkke-Tilværelsen, af en Catalog, som var beqvem og brugelig, og synes altsaa i virkelig Modsigelse med sig selv, at tilstaae i det Mindste Muligheden, af den Catalogs virkelige Tilværelse (thi Prædicaterne gjøre jo hverken til eller fra, som han ovenfor reent har benegtet. Herved tilstaaer Undertegnede, at være bleven bragt i nogen Vilderede i Henseende til Hr. Doctorens philosophiske System, som ved hine meget bestemte Yttringer i den første Halvdeel af S. 408 forekom ham ganske klart at være udtalt. Frygtsom for at den Skjebne atter skal ramme ham, af saa lærd en Dialectiker at beskyldes for at gjøre en Slutning, der falder af sig selv (L. c. Linie 21) - skjøndt han dog i det mindste i dette Tilfælde vilde udbede sig et Responsum af det philosophiske Facultet, om ikke Doctoren kunde siges at have omstødt en evident og efter de strengeste Former rigtig Slutning, ved sin egen Jnconsequents, – tør Undertegnede ikke vove at yttre nogen aldeles bestemt Mening: om Doctoren i denne Sag har viist afgjort Tendents til Jdealismen, uagtet dette i det mindste synes temmelig proba belt. Saameget er utvivlsomt, at hvis han endog skulde kunne bringes til at erkiende den reelle Existents af en Catalog, saa er det dog kun for saavidt, som den er suppleret til de sidste Tider." (S. 408, L. 39) Denne Omstændighed, seer man, er ham af saadan Vigtighed, at den i et svagt Øieblik, hvor han vaklede imellem hans Staldbroders Benegtelse af Catalogens Tilværelse og Undertegnedes Beretning om samme i Athene, og i hvilket Øiebliks Raadvildhed han endog kunde gribe til det desperate Middel, at forene begge disse directe Modsigelser, gjorde et afgjørende Udslag, og bragte ham til at forlade den historiske Overbeviisning for den methaphysiske og moralske En Catalog argumenterer saaledes Doctoren - der ei er suppleret til de sidste Tider (hvorved jeg dog antager, han ikke forstaaer Tidens Ophør, men den nærværende Tid), kan uden al Dristighed benegtes at være tilGives der nu endog en Catalog paa det store Kongelige Bibliothek, saa er den dog ikke saaledes suppleret, følgelig er den ikke til, har ikke været til – og kan blot i meget korte Tidsrum være til. Lad en Catalog være fuldført f. Ex. til Slutningen af Aaret 1820, nu mang ler den imidlertid Suppleringen for 1821 Den er altsaa dog ikke til. Lad Etatsraad Mølmann og Conferentsraad Erichsen i deres Tid, lad Conferentsraad Moldenhawer mod Slutningen af forrige Aarhundrede have forfærdiget Real-Cataloger over Bibliotheket: de ere ikke supplerede til de sidste Tider, følgeligen er ingen af dem til O Dialektikens uudgrundelige Dyb, hvori det, som er til, forgaaer og nye Skabninger opstaae. - Hvorledes redde vi vor Real-Catalog af den Undergang, Doctorens Konst truer den med? – Beklagelige Værk, der saa lang somt og møisommeligt bliver til, og som en Kiender af Fastlands Bibliothekerne med nogle Penne strøg kan tilintetgjøre. – Skulde det ikke være muligt, at virke paa hans moralske Overbeviisning, saaledes at denne tog en anden Retning, og han tilligemed Villien ogsaa tabte Evnen til at fraskrive Bibliotheket dets Catalog, Kunde det bidrage noget til et saa velgjørende Øiemeds Opnaaelse, vilde vi gjøre os en Fornøielse af at indbyde Hr. Doctoren, i Selskab med sin statsvenlige Staldbroder, til at beære Bibliotheket med et Besøg (ham er Veien fortrolig bekiendt; Staldbroderen, hvis vi ikke feile, har ogsaa kjendt den ret godt for). Vi skulde da opbyde Alt for at bibringe de gode Herrer den physiske Overbeviisning, som jeg haaber, Doctoren i det mindste i det daglige Liv ikke reent forkaster, om Tilværelsen af et Noget, der er til som Catalog. Vi skulde stræbe paa den mest sandselige Maade at overtyde ham om - dersom ellers ikke Jdealismen er ganske decideret hos ham – at hvad der for mere end ti Aar siden var til, endnu ikke er forgaaet; og naar den første Hovedbetingelse var tilstaaet, nemlig at de udvortes Ting have en reel Existents, haabe vi, at Doctorens hele Drøm om vor Catalogs Jkke-Tilværelse vil svinde som Dug for Solen. Men forud kan jeg ikke andet end advare Doctoren om, at før vi træde ind i Bibliotheket, maa jeg tiltale ham med Squire Thornhills Ord i Landsbye præsten af Wakefield: Firstly of the firet, 1 hope von not deny, that whatever is, is. If von domt grant me that, we can go no farther. J dette gunstige Haab begiver jeg mig fra den dialectiske Deel af Doctorens stemmegivende Kritik, til det mere dogmatiske Jndhold af samme. (Fortsættes.)¬