Almuevennen, 1844-06-19
Hvad vi i det foregaaende har søgt at udtrykke efter vor Overbeviisning, uden at det maaskee overalt er lykkedes os, at give Sandheden dens eget, fulde Lys og de rette Farver, for at Alle kunde kjende og fatte den: det kunde vi, efter vor Mening, til Slutning ikke gjentage kraftigere og bedre eller klarere, end i den skjønne Lignelse, hvori Tyge Nothe har lært den høieste Borgerpligt, i sine Tanker om Kjærlighed til Fædrenelandet: "Skibet ligger seilfærdigt; et Antal Mennesker træde ind i samme, hvilke alle sigte til eet Maal; de forenes villigen, paa det de med samlede Kræfter kunde sætte det i Værk, der for hver især skulle være umueligt. Enhver kan sige om hele Hoben: de alle ere her, paa det jeg skulde naae min Hensigt. Høvedsmanden fordeeler Skibsfolkets Kræfter, han seer hvor hvers Nærværelse er fornøden; den Stærkere bestilles til at agte paa Stil og Anker; den Grandseende bevogter Skibet fra at støde paa Grunde og Klipper; den stjernekyndige Styrmand opleder Veien gjennem Havets vildsomme Bølger, enhver opoffrer sig til Selskabets Nytte, paa det at han selv derved maae vinde; Jngen kan komme til Maalet uden ved Alles Hjelp; for saavidt er ingen Forskiel paa Hovedsmanden og den Ringeste i Skibet. Sørøveren lader sig tilsyne; Gierrighed opmuntrer ham; han hisser alle Seil og flyver gjennem Bølgerne, for at finde Rov og Bytte. Da bevæbnes alle Hænder; Skibene støde mod hinanden, Fægtningen begynder, Faren er tilfælles; Fjendens Vaaben ere vendte mod den gandske Forsamling. Alle staae som een Mand; hver strider for at frelse hele Hoben, hver strider for at frelse sig selv. Lader nogen Værget falde, han handler som Alles Fiende; thi han skiller sine ved en Magt, der kunde have blevet deres Redning; han formerer Fjendens Kræfter. Denne Troløse skal falde ved dens Vaaben, der er ham nærmest. Reiser Storm og Uveir sig, oprøres Havets Bølger, bliver Himlen sort og fæl, fyldes Luften med Jld og Torden, da er og Faren fælles; Ulykken truer Alles Hoveder. Om Nogen udrækker en formastelig Haand, om han vil sønderslaae Skibet, paa det han maatte faae et Vrag, hvorved han ene kunde reddes; om Nogen sætter Baaden over Borde, saalænge der er Haab om Frelse: han fortjente at opsluges af de grumme Bølger. Faren bliver ved, Roret slap af Styrmandens skjælvende Haand, Skibet rører Grunden, Vandene trænge ind, Afgrundene synes aabne, Godset kastes over Borde paa det at Skibet maatte lettes, Alting agtes lige, Jntet er for kostbart. Om Nogen vægrede sig ved at opoffre sit Gods, de Andre skulle ikke agte hans Klage. Ville han ikke være fattig, naar han derved kunde redde Hoben, da fortjente han ei at leve; han burde først opoffres, hvis Skibet ei kunde bære, Folkene. Stormen tager af, Skyerne skilles, Solens Skin opliver disse døende Hjerter, Faren er forsvunden, en fælles Gield forbinder Alle. Enhver blev reddet ved Alles Hjelp; men Jngen skulle blevet tilovers, hvis ikke Alle havde arbeidet tilfælles. Skibet gaaer i Havnen, Alles Ønsker blive paa engang opfyldte. Saadanne ere de borgerlige Selskaber. C. M. . . . For Almuen. Det er sagt i det Forudsendte, at Pauperismen, den saakaldte, lærte besynderligen at forstaae sig selv, da man henviste den hele Masse af Ringheden i Folket til Fattigvæsenet. Ringheden selv adskildte sig fra Pauperismen, saavel "fornemme, som den gemeene og disse skulle herefter i Folket staae som adskildte fra hin Denne Adskillelse, denne Fremtræden af Ringheds Begrebet selv i Folkets Bevidsthed, er ikke et Foster af den nyere Tids Udvikling, den tilhører i sit Væsen det Forbigangne, men vil tilegnes i det Nærværende. Tre hundrede Aar ere henvunden siden Kirkereformationen i Danmark, og disse tre hundrede Aar ere, fremstillede for os saaledes som, efter det evige Forsyns Villie, den ene Begivenhed griber ind i den anden og følgende, og virker i disse, saa at stedse i det Nærværende udfolder sig, hvad i det Forudgaaende er forberedt. Det blev vor Tidsalders og denne Slægts Deel i Slutningen af disse tre hundrede Aar, efter og under meget alvorlige Prøvelser og Erfaringer, at feire en tusindaars Jubelfest for Christendommens Jndførelse i Danmark. Af de Mange, som oplevede begge Fester og ikke blot morede sig udenfor deres Væsen og blev derved hængende i Tummelen af deres Ydre, ville Flere have fulgt Betragtninger, som de, der her ere nedskrevne, og naar de tænkte over begge Fester i Forening, kunde det ikke feile, at de jo mindede sig, at med Christendommens Jndførelse i Danmark løstes her de raae Tiders, saa at sige Menneskets dyriske Trældom, thi dengang gialdt det at være Menneske i sig selv Jntet. Mennesket brugte med den Stærkeres Ret Mennesket som Dyr og dog stode Menneskene i deres Raahed i deres Udannelse hinanden meget nær. Den udvortes Frihed laae i den øvede og stærke Arm forenet med raae Uafhængighed af Livets udvortes Vilkaar, og Mennesket var frit som det var stærkt. Hvo som elskede Livet mere end Friheden var Træl, og det var naturligt, at denne Træl blev af det frie Menneske ikke agtet høiere end Dyret. Man havde dengang ikke lært at skulle ære Guds Billede i Mennesket, og i dette at elske Næsten som sig selv. Da Hedenskabet veeg for Christi Læres Forkyndelse, denne ophøiede, det Hellige aabenbarende Forklaring af Menneskets frie Villie i dens Forhold til den evige Retfærdighed og Naade, blev hiin Menneskelighedens Nedværdigelse opløst som til et historisk Forbillede, saaledes som Tiden i ethver Folks beskikkede Hændelser har fra de allerførste Dage tegnet billeder, hvilke forklare sig i det Følgende, og i hvis Betragtning ethvert Folk egenlig først lærer at forstaae sig selv og sit Liv, dette der aldrig uden Hensigt stilledes af Forsynet særskildt for Andres, hvad enten for at tabes i Tidernes Strøm eller at bevares til sildigere Arbeider. Vi lærte altsaa, at her med Christendommens Jndførelse i Norden blev Mennesket som i et Forbillede udvortes frit. Men vi have endvidere lært, hvorledes alt som Menneskene adskildtes og bleve forskjellige i deres Dannelses Grader og Vilkaar, de følgende Tider atter og bøiede Slægterne i et gandeligt Trældoms-Aag; men at dette brødes i Kirkereformationen for siden mere og meere at forsvinde". Vi lærte ogsaa at see, at det maatte saaledes skee en aandelig Trældom maatte forudgaae en gan delig Frihed. Paa Kirkereformationen, der havde viist Vei til aandelig Frihed, fulgte i Danmark Konge Enevældens Jndførelse, hvori her maa erkiendes en historisk Følge, saa saare betydningsfuld for vor og de kommende Tider, og som en Forsynets synderlige Beskikkelse fulgte derefter Almue-Frihedens Gjenfødelse i Danmark, medens Christendommens Sandhed blev Kongelovens Grund-Lov og skulde, under Enevældens Kald og Ansvar, luttrende gjennemtrænge det hele Stats- og Folkeliv. Det er med en glad Følelse at dette enfoldigen opfattedes og forstodes, ogsaa som et Forbillede, der skal gjenfødes og forklares i Folket, saa at de som vare gamle Børn, der løde sig røres som Bølger og omdreves af ethvert Lærdoms Veir formedelst Menneskenes Spil, formedelst Trædskhed og Vildfarelsernes Sneedighed, de skulle i Sandhed og Kjerlighed, opvoxe tilsammen i alle Maader til ham, som er Hovedet, Christus. Saaledes skulde Folkelivet gjennemtrænges af det christelige Livs Frihed, og ligesom, at efter en nedarvet Udelukkelse, liig hiin, der eengang for Kirkereformationen udelukkede Folket fra det levende GudsOrd, dette oplodes, ere nu de vigtigste Anliggender i Folkelivets Udvikling igjen mere og meere henvendte til Menig- og Læg Mand selv i Folket. Kirkereformationens trehundredeaarige Festdag feiredes som en Sandbedens og Kjerlighedens Jubel-Høitid. Og som Skygge Troen i Kirkereformationen skal Skygge-Livet nu forsvinde. Blændværket i Folkelivet, hvad der kun daarer og forvirrer, skal adsplittes som i hiin Tid Blændværket i Troen og Mørket i Religionen adspredtes. Lyset har man viist os, og det kjendes sandeligen, at det er udgaaet for at Folkelivet deri christelig skal udvikles, saa at og vort de ringe Slægters Liv mere og meere maa vorde gjennemtrægt af Christendommen, maa løsrivende sig fra det Tilsyneladende og sluttende sig til den evige Kjerlighed forkynde og bekiende den, som er Hovedet Christus, af hvem det ganske Legeme er sammenhæftet ved hvert Leed, som tager indbyrdes imod hinanden, gjør at Legemet voxer efter enhver Parts Kraftighed i sin Maade til sin Opbyggelse i Kjerlighed – saa at i Sandhed og Kjerlighed med practisk Christendom; thi al sand Christendom er practisk, er Handling. Christendommens Aand skal strømme levende i alle Livets Aarer, som den friske Livssaft gjennemtrænge alle Nødtrevler, Stammer, alle Grene og Qviste og Blomster, som det ægte Alt besjelende Livsprincip. Alle de vexlende urolige Bevægelser i Folkene betegner os altsaa, at en Folkelivets Reformation er forhaanden. Derhen var det, at alle Tidsbegivenheder, med og imod Menneskenes Villie, virkede. Til denne Erkjendelse ledede os altsaa Kirkereformationens Betragtning og vi have Gud være lovet der maattet erkjende, at den er i Christendommens Aand forhaanden til Forbilledernes altid renere og høiere Forklaring. At opfatte og forstaae og, at tilegne sig denne Forklaring, det skal være de ringe Mænd af Almuens Skjød, et dybt og alvorligt Ønske; og eenfoldig og fattelig, samvittighedsfuld og sanddrue at bære Vidnesbyrd derom, det skal være vor Bestræbelse ved disse Arbeider for den ringe Almue i Folket. XXXXXX. Trykt i det Brünnichske Bogtrykkeri ved J. C. Lund.