Københavns Adresseavis, 1773-08-03
For Herskaberne er Hoveriet gandske vist en fortræffelig Indretning. Proprietæren kan forrette alt sit Arbeide ude ringeste Besværlighed, han kan drive sin Agerdyrkning ved det beste Veyr, han kan lade høste sin Afgrøde i rette Tid. Han kan ved det største Huusholds Bedrift indskrænke sin Oeconomie i det Snedre. Endog i Dyrtid koster Agerdyrkningen ham ikke meere, end naar alting er i lettest Priis. Han behøver hverken at underholde Menneskeer eller Heste i de Maane, der og de Dage, da hans Arbeyde ikke udfordrer dem. Hvor som holder egne Arbeydsfolk og Heste, maae i det mindste underholde dem om Helligdagene, uden at have Fordeel af deres Virksomhed. Denne Byrde har Proprietæren ikke. Han kan bortforpagte sit Gods nok engang saa høyt, som om det skulde drives med hans egne Spand. Han staaer ikke det ringeste Risico, som han maatte bære for hans egne Arbeydsfolk, og Heste. Paa hans Side er al Vindingen, og paa Hoverie Bøndernes Side er al Skaden. Han kan for Hoveriets Skyld vove mangt et stort Foretagende for Oeconomien, som han uden det ellers ikke skulde vove Han kan optage øde Marker og Heder, udfylde Moser til Enge eller Græsmarker, drive mangen god Handel. Enhver Huusholder veed, hvor høyt han kan regne disse Fordeele. Og Proprietæren har ogsaa virkelig den største Ret, til at benytte sig af alle disse Fordeele, saa got han nogensinde kan. Hans Rettigheder grunder sig paa en tavs Contract imellem ham og Hoveriebønderne. Da den ne Contract er bleven først oprettet, er Hoveriebonden saaledes holdt skadesløs, at han i mindste Maade ikke kan besvære sig over nogen Fornærmelse. Hoveriet er altsaa i Henseende til Hoverie=Bonden vel ikke ubilligt, men dog besværligt og høyst skadeligt. Det hindrer ham, at sette sig i den Velstand, i hvilken han efter sine Omstændigheder kunde komme, at blive rigere, nyttigere, flittigere. Ved at skade Statens Lemmer, er det Staten selv til Skade. Her er det Sted, hvor der maae vises, hvad Hoverlet koster Hoverie=Bonden; men vist nok kan ikke giøres noget almindeligt tilforladelig Overslag derover, formedelst Omstændighedernes uendelige Mangfoldighed. 1) Efter de vedtagne Hoverie=Penge kan man ikke giøre Beregningen. Samme blev engang fastsatte, da Rugen kostede 2 til 3 i det høyeste 4 Gr., og da Prisen paa de øvrige Fornødenheder stod i Forhold dermed. Naar man nu for den Tiid an setter Rugen til 4 Gr. og for nærværende Tiid til 18 Gr., saa maatte da Hoverie=Pengene for Spandarbeyde, hvor de ere ansatte til 7 Gr. egentlig komme til at staae til 31 Gr. 4 Pd., og for Haandarbeyde i Stedet for 1 Gr. 4 Pd. til 5. Sr. 2 Pf. Det skulde beløbe sig for en fuld Gaard, som ugentlig maae giøre 2 Spanddage, og 2 Haanddage, og aarlig 7 Høstedage, til 104 Rdlr. 15 1/4 Gr. hvert Aar. 2) Manhar andensteds anslaaet de Bekostninger, som Hoveriet foraarsager saadan en Bonde, til 270 Rdlr., men denne Regning er uvægtelig alt for stor, 3) Da et fuldt Spands Underholdning med alt Tilbehør og Risico kommer i Neder Sachsen paa Landet ikke over 300 Rdlr., saa maatte den for et ordinært Hoverie=Spand i det høyeste ikkun komme 250 Rdlr. og for et Menneske til Haandarbeyde Tilsammen 310 Rdlr. Men Hoveriet flyer saadan en Bonde nok at bestille omtrent den tredie Deel af Aaret, følgelig skulde den koste ham 310 103 1/2 Rdlr. Men derimod maatte man vist nok overveye, at saavel Spandet, som Haandarbeyds=Manden, heller ikke den øvrige Tiid af Aaret kunde opbringe sine Bekostninger, af Mangel paa Leylighed til Fortieneste eller formedelst slet Veyrligt, og derved betydelig forhøyede Hoverie=Pengene. Af alle disse tre Overflag lader sig nu den Slutning uddrage, at saadan en Bonde ikke kan regne Bekostningen paa hans Hoverie ringere end 100 Rdlr., i Fald han endog med to andre tilsammen vilde holde Heste og Folk i Særdeleshed til Hoveriet, hvilket dog alligevel for mange Omstændigheders Skyld ikke lader sig giøre. Men da enhver forsig maae enten holde nogle Heste, Vogne og Menneskeer til Hoveriet, eller miste og afbryde saa meget fra sit eget Arbeyde, som han forretttet ved Hoveriet, saa seer man, at han derved maae have meere reen Udgivt, eller Skade ved sin egen Agerdyrkning. Allermeest treffer dette de ringere Bønder, og halve Gaardmænd. Nogle lider derimod heller ikke me ger, i sær naar de kan indrette det saaledes, at de for Hoveriets Skyld hverken behøver at holde flere Heste eller Folk. Der findes ogsaa Egne, hvor Hoveriet foraarsager uhørlige tilfældige Bekostninger. Det er i sær de Egne, hvor Hoverie=Folkene efter Vedtægt maae medgives saa megen Mad paa Hoverie=Arbeydet, at hver faaer en Madpose saa stor at tre andre kunde leve deraf, de Egne, i hvilke Hoverie Bønderne boer langt fra Hovedgaardene; de Egne, hvor Veyene ere meget slette, o. s. v. Men i hvor høyt Hoveriet maae komme Hoverie=Bonden at staae, saa kan dog Proprietæren just ikke regne den Fordeel, som han har deraf, ligesaa høyt. Thi da Hoverie Bonden maae meere regne efter Tiden, som han er pligtig til at være i Hoverie=Arbeyde, end efter Arbeyder, som bliver forrettet; men Proprietæren tvertimod maae regne efter Arbeydet og ikke efter Tiden: og det allerede oven forer bleven viist, at man ikkun kan anslaae dette Arbeyde til Halvparten eller i det høyeste til Trefierdedele imod saadant, som man lader forrette ved egne Folk eller for Penge: saa følger, at Proprietæren af denne Aarsag maae beregne 50 eller i det ringeste 25 af Hundrede mindre paa Hoverie Bondens Bekostning. Og saa faaer han ogsaa ved Hoveriet meget Arbeyde gjort langt slettere, end han skulde faae det gjort paa en anden Maade. Endelig da han for de Dage, som han ikke kan lade aftiene i Følge Vedlægten, ikkun faaer en ringe Hoverle=Penge, saa maae han atter regne den Skade, som han her lider, fra de Fordeele, som han har paa andre Maader. Ved Hovedgaarde, som i øvrigt har meget Hoverie, gjør denne Omstændighed en stor Forskiel. Efter de fleste Hoverie=Forordninger ere Hoverie Bønderne ikke forpligtede til, at giøre Hoverie bag efter; men naar de ikke bliver tilsagte i den Uge, i hvilken deres Hoverie=Arbeyde skal skee, saa kan Proprietæren slet intet videre fordre af dem, end den ringe Hoverie=Penge. Derfor maae Proprietærerne for den største Deel om Vinteren, lade sig nøye med Hoverie=Pengene. Alle disse Omstændigheder hindrer vel ikke, at Hoverie=Arbeydet skulde ikke endda altid være meget fordeelagtigt for Proprietæren; men det sees dog deraf, at Proprietærerne, som ville sætte deres Bønder paa Hoverie=Penge i Stedet for at lade dem giøre Hoverie=Arbeyde, kan heller ikke overmaade forhøye, deres Fordringer. Jeg nærmer mig nu til Spørsmaalets Opløsning. Det vil ved første Øyekast ikke synes vanskeligt for nogen. Alle ville sige: Afskaffer Hoveriet paa saadanne Vilkaar, at Proprietæren ikke lider derved, og at Bonden vinder, den heele unyttige Bekostning, som det hidindtil har kostet ham. Proprietæren giøre Beregning over, hvad han virkelig har kundet skattere Hoverie=Arbeidet for hidindtil, og lade Bonden betale saa meget derfor. Naar han efter det Exempel, som er lagt til Grund for ham, har fundet Hoveriet 500 Rdlr. værdt, (men jeg haaber, at han efter dette Exempel ikkun vil kunde anslaae det til 40 Rdlr.) saa vil Bonden, som Hoverie Arbeydet har foraarsaget en Bekostning af 100 Rdlr., vinde 50 Rdlr. Denne Taxt maatte vist nok lignes paa hvert Amt, paa hver Hoveriegaard i sær, og med Overveyelse af alle muelige Bie=Omstændigheder. Det vilde visselig ogsaa være den allerbilligste Udver: Ingen skal tabe, og Bonden vinde den Bekostning, som ingen er kommen til Gode. Men desuagtet vil saavel Hoverie Bonden som Proprietæren have tusinde Betænkeligheder, derimod, og derfor vil jeg forklare mig videre derover: 1. a.) Proprietæren har gandske vist Aarsag, at gaae til verk med den største Varsomhed i denne Sag. Han kan ikke allene regne efter Omstændighederne saaledes som de nu ere. Han maae see ud i Fremtiden. Han maae forsikre sig sin Jnteresse endog for den Tid, i hvilken Omstændighederne og Tingenes Forhold kan forandre sig. Han vil selv ikke give noget bort, og han kan ikke give noget bort af det, som hører hans til; hans Families Velstand maae ligge ham langt meere paa Hierte, end hans Bønders Vil stand, og for Statens Fordeels Skyld kan han dog ikke gandske opofre sin egen. Proprietærer har desuden allerede tabt meget ved deres Bønders Afgivter. Alle Penge=Afgivter have de for nærværende Tiid ikke Fierdeparten saa meget i Værdie af, som de ellers tilforn have gieldt. Jeg har allerede viist dette ved den vedtægtsmæssige Fastsettelse af Hoverie=Pengene; jeg kunde ligesaa vel giøre det ved de øvrige Afgivter. Det gielder endog om Korntienden selv. De fleste Korntiender ere et Forpagtnings=Æqvivalent; men hvor giver nogensteds et Morgenland af den beste Jord i Korntiende meer, end i det høyeste 2 Himter Rug, Forpagtningen skeede paa en Tid, da der ikkun vare faa Forpagtere, og nu er denne Forliis uigtenbringelig. Vedlægs og Hævd har gjordt den retmæssig. Ingen Landbrugs Forordning tilsteder at forhøye Tienden og Afgivten. b.) Naar derimod Landsherskabet er tillige Proprietær, saa kan det, og saa skulde det eftergive Hoverie=Bønderne, meere for Hoveriets Ophævelses Skyld, end nogen anden Proprietær. Fordi det befordrer Statens Lyksalighed derved, saa faaer det i Undersaatternes Velstand igien, hvad det taber af Fordeelene ved Hoveriet. Desuden ere ogsaa deres Jndkomster paa nogle hundrede Aar blevne formeerede ved at benytte sig af saa mange nye Regallier, og ved Tilsetning af nye Paaleg, men deres Udgivter formindskede ved Contributions=Cassers Anleggelse. c.) Men det være som det vil, saa maae det Æqvivalent, som Proprietæren faaer for Hoveriet, være saaledes beskaffent, at dets indvortes Værdie bliver immer een, det er, dersom det bestaaer i Penge, saa maae Summen stige eller falde i lige Forhold imod andre Tings Værdie, eller det maae udreedes i en eller anden Natural=Afgivt. Vilde man det første, saa maatte man treffe Indretningen saaledes, at Hoveriet ikke blev gandske med eet ophævet, men hver Gang imod en nye Contract ikkun paa visse Aar, og Penge=ÆqvivalentsSummen skulde altid fastsettes paa et saa kort Tidsrum. Vilde man det andet, saa maatte man fastsette Æqvivalentet paa et vist Qvantum Afgrøde; samme vilde uden Tvivl i lang Tid blive en ret Maalestok imod Penge, og naar det maatte treffe, at samme blev alt for let i Priisen, saa skulde det endda være den rigtigste Maalestok, efterdi Hoveriet i denne Fald kostede ogsaa Bonden mindre.