Jyllandsposten, 1839-04-01
Frianoss. ren. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Nr. 13. Mandag den 1ste April. Maa trykkes. Fleischer. Tale, dromt at være holden i Stændersalen. Dannemænd. - Ja, endnu har jeg Ret at tiltale Eder med dette Hædersnavn. Endnu have vi vort Danmark – men har Danmark og sine Mænd, – saadanne Mænd, at de Alle ville være som een Mand naar det gjælder dette dyrebare Fædrelands Redning og Tilværelse? – "Tilværelse?" – Ja ret Tilværelse! Det gjælder om at være eller ikke være, at kæmpe eller at sove maaskee at drømme. – drømme, det er Ulykken: der drømmes maaskee og Fred og gode Dage, medens Andre vaage for at vække Drømmerne med Forskrækkelse. Men maaskee denne Tale er blot blind Allarm, tomme Drømmebilleder, Eller maaskee er det nu kun Førstegang, det ringer, Nei Landsmænd, det er snarere Sidstegang, Stormklokken lyder - Vogter Eder, at J ikke komme for silde! Seer vel til, at J ikke regne saalænge paa Eders Huusholdningsexempler, til der kommer Nogen, og slaaer Streger over alle Regninger og Beregninger, og dertil tager hele Huusholdningen fra Eder. Har J glemt, hvorledes man af og til har divideret med os, saa man har subtraheret Engelland og Lifland, Sverrige og Norge, Flaade og Handel, Penge og Credit. Skulde vi faae En af de store Regnemestere herind - En af dem, der bruge Bajonetter som Grifler – kunne J da uddrage mig, hvad Facit bliver Jeg frygter, det kunde blive en stor Brøk eller et lidet Nul. "Danmark, svare J mig, er alligevel for svag en Stat til at kunne, uden fremmed Hjelp, forsvare sig mod de Stærkere; derfor maa det søge disses Venskab. – Venskab, Den Svage har ingen Ven; den har i det bedste kun Beskytter, Formynder. Men Beskytteren lader sig vist ikke nøie med Snak, han lader sig nok betale for Beskyttelsen; eller ogsaa bliver den derefter. Og Formynder, Ja, Gud hielpe de Umyndig! Jeg frygter, at deres Formue staaer skrækkelig usikkert. – Beskyttere. - Hvorledes var det, det gik Hesten, da denne tog Mennesket til Beskytter mod Vildbassen, Jstedetfor en Fiende, fik den en Herre, men istedetfor Friheden ogsaa Trældom. - Venner? Hvor vil være Ven med den, der ikke elsker sig selv, Hvor vil staae den bi, der ikke vil hielpe sig selv, Hvo vil drage Sværdet for den, der lader Sit blive siddende i Balgen? – Er der endog den, som paatager sig i Dit Sted at kløe Din Fiende, da vær forvisset om, at det er Dig, som bagefter vil føle den sure Svie. Medborgere, Kongen har kaldet Eder, ikke for at sige ham, hvad han iforveien vidste, ikke heller for at sige ham Smiggrerier om Landets Tilstand. Ei heller sige J saadant. J have viist ham baade den og den Mangel, og raadet ham til deres Afhielpelse med sandhedskjærlig Villie. Men - Landsmænd, Jeg er ejheller kommen her, for at smigre Eder, eller Nogen iblandt Eder, derfor siger jeg det reent ud - jeg indklæder det ikke – saalænge J ikke raade Kongen, at sætte Landet i kraftig Forsvarstand, raade ham til at fuldføre, hvad han allerede ved Borgerbevæbningen har meer end blot begyndt, men uden offentlig, eenstemmig Yttring af Folkets alvorlige Ønske, jo ikke efter hans milde Styrelse, skrider til meget videre at fremme, saalænge J – J, som sidde her efter Kongens Villie og Folkets Valg – saalænge J ikke tilbyde Kongen Folkets kraftige, udeelte Bistand til det store, allene frelsende Værk – da kan et Pennestrøg i et fremmed Cabinet gjøre det Lidet, J hidtil have udrettet, til slet Jntet.