Viborger Samler, 1829-04-21
I Aarhuus Avis læses under Indsendt følgende: I Rindom Sogn, 1/4 Miil fra Ringkjøbing, er i f. M. død et Menneske, hvis Fortid man aldeles ingen Kundskab har om. - For omtrent 50 Aar siden fandtes, eller rettere fangedes han som en Vild paa Rindom Mark, af den daværende Sognefoged m. fl., og var han den Tid aldeles nogen, med Undtagelse af et Stykke grovt Lærred eller Seildug, der hang skraae over Skuldren og ned over den modsatte Hofte. Hvorledes han var kommet der, har aldrig været at opdage. Traditionen vil vide, at der skulde have været 2de Lignende med ham, der und lob men derom haves intet med Vished ligesom intet findes i de herværende Archiver denne Sag vedkommende. - Han blev af ovenanførte Personer bragt til Politiemmesteren, men var det dengang ligesom siden, umuligt at formaae ham til at tale noget sammenhængende, eller faae Vished om, at han forstod noget europæisk Sprog, endskjøndt flere af dem har været talt til ham. - Dog kunde han, naar det faldt ham ind, skrive, men var aldrig at formaae til at skrive med andet end Kridt, som han strax igjen udslettede. Han blev efter at være ført til Politiet, sat ind paa Byens Raadhuus, men uagtet der var sædvanlig Seng, lagde han sig under Kakkelovnen, sammenbøiet som en Hund, og med Hovedet imellem Knæerne. Vores sædvanlige Rugbrød, eller sorte Brød vilde han i Førstningen ei spise, men sugede det blot. Han blev dengang af Drengene kaldet Peiter, hvilket Navn han siden har beholdt, og af Alle været bekjendt under. Efter at han omtrent 1/4 Aar havde været paa Raadhuset blev han taget under offentlig Forsørgelse, og blev indleiet hos den Mands Fader, hos hvem han døde, saa han bestandig, siden han kom her til Egnen, har opholdt sig i samme Gaard og hos samme Familie. Det første han kom til disse Folk var han ofte meget ustyrlig, hvilket dog som oftest reiste sig af Hang til Kjønnet, der er var ham gunstigt. Ved en saadan Leilighed engang, hvor Manden han opholdt sig hos, nødsagedes med Magt at tvinge hans Raserie, arriverede det, at Førstnævnte fik en Finger i Munden paa ham, hvilken han vieblikkelig beed af og slugte. Ligeledes skal han i den første Tid af hans Ophold her i Landet med Begjerlighed have spist Frøer paa Marken. Han var en udmærket god Spommer; mange Gange, naar han enten var i Marten med Folkene eller gik ene, sprang han ud i Damme og Vandsteder gik til Bunden og fangede Fisk med Hænderne. J Almindelighed var det kun uarticulaire Lyd han frembragte i sin Vrede, thi ellers var han taus, kun engang for mange Aar siden har han paa den Maade han kunde gjøre sig forstaaelig for Folk han var hos, ladet dem forstaae at han havde været Anfører for et Korps. Ligeledes kunde han frembringe enkelte tydske Ord saasom: Wasser, Messer, Trinck, o. s. v., men det var høist sjelden. Af enkelte Udladelser og Tegn kunde man formode, han maatte være Katholik. Døv var han ingenlunde. At bestille noget egentlig, kunde man aldrig bringe ham til, enkelte Gange fik Folkene ham til at see efter nogle Kreaturer, men kun kort. - Da han fandtes, ansaaes han for at være omtrent 20 Aar gammel, thi Skjæg havde han endnu ei den Tid, men fik siden stærkt mørkt Skjæg, der dog, ligesom hans Haar, der var mørkt krøllet, tidlig blev graat. Han var liden af Vext og spærlemmet, temmelig mørk i Huden, men i hans yngre Aar overmaade smidig og hurtig i sine Bevægelser. Man formodede dengang han fandtes ligesom endnu, at han paa et Stykke Vrag er opkastet paa Kysten, eller maaskee med Forsæt sat i Land fra et Skib, men hvad Landsmand han var, samt om han bestandig havde været i den Tilstand han befandtes i her i Landet, eller om han i Landingen, ved at være i Livsfare, har faaet sin Svaghed, veed man ikke, ligesaalidet som om det var Caprice, han ei vilde tale eller forstaae noget Sprog og aldrig udlade sig om hans Fortids Skjæbne m.v. Militairet havde han en sømmelig Respect for. - At Alt hvad her er anført, er notorisk vist, indestaaer Jndsenderen for, og da Tildragelsen ei er almindelig, formoder han, at den muelig kan interessere flere Læsere.