Adresseavis for Børn, 1779-06-09
Skuespil. Jeg lovede i sidste No. at skildre en Scene af nogle kierlige Sødskendes Omgang med hverandre; her fremsættes den ligesaa rigtig og naturlig, som den er gaaet til. Jeg vil kalde den: Morgenstunden. Personerne ere: Friderich, 10 Aar.) Johan, 6 Aar. Sophie, 12 Aar.) Sødskende. Elisabeth, 5 Aar.) Sophie. (er først oppe, læser sin Morgenbøn, giør ryddelig omkring i Kammeret, lægger sine Sødskendes Klæder til rette hver for sig, og derefter skiærer Frokost til dem. Klokken slaaer 7, og hun kalder med Lemfældighed paa sin Broder Frederich. Lille Broder Frederich Søn, (han vaagner) staae op min Ven, nu slog Klokken 7. Friderich. Gud være lovet for denne Nat. God Morgen min Søster, Ak! jeg vaagnede af saadan behagelig Drøm (han klæder sig paa) Sophie. Gjorde du det min Broder, hvad drømte du da Friderich. Jeg syntes, jeg var i Frankerig, og talte med vor ældste Broder, som er i Pariis, han tog saa kierlig imod mig, og omfavnede mig. Saa syntes jeg, han førte mig ind i et prægtig stort Værelse. Der var nu saa forgyldt, og der gav han mig Lov at spise af saa mange deilige Frugter, som Avis som stod paa Bordet, og just som jeg vilde tage af dem, saa vaagnede jeg. Sophie. Er du da ikke bedrøvet, fordi jeg vaagnede dig, og holdte dig fra disse deilige Frugter, Friderich. Nei, hvor kunde jeg være det det var jo kun en Drøm min Søster, Sophie. Det er rigtig nok; men du følte jo dog Fornøielse, og saa kunde du jo og have smagt Frugten, og følt en dobbelt Fornøielse. Friderich. Det er og forunderligt med disse Drømme, for det er ligesom det rigtig gik for sig det man drømmer. Hvoraf mon dog det kan komme sig. Sophie. Det veed kun Gud, – Kom nu min lille Broder, og lad mig giøre ved dit Haar, at du ikke skal komme for sildig i Skole, Jeg vilde saa gierne, du skulde være med de første. Frederich. Det ønskede jeg selv, for desto meere Tid fik jeg at gaae mine Lectier igiennem. Sæt mit Haar lidt kiønt i Dag min Søster. Sophie. Sætter jeg det ikke kiønt hver Dag minBroder, Friderich. Jo, men jeg vilde saa gierne i Dag have lidt Pudder i, om det var dig ikke imod. Sophie, Slig mig Aarsagen min Ven, Friderich. Der bliver Examen i Skolen i Dag og derfor ønskede jeg at være lidt næt; thi jeg har mærket, at Lærerne seer meget paa det Udvortes. Sophie. Det kan jeg lide; men lad mig saa see, at dit Haar sidder ligesaa smukt, naar du kommer hiem, saa vil du ogsaa fornøie dine Forældre. Friderich. Jo det skal jeg nok. Har mit Haan nu i lang Tid ikke sat ligesaa godt snart om Aftenen som om Morgenen. Sophie. Jo det har det og, bliv saa ved, min Broder. Naar vi kommer i Vane med at være sindige og anstændige, saa vil det blive umuelig for os at være vilde og ryggesløse. Staae nu kiønt stille, imedens jeg sætter dine Bukler. Friderich. Gierne min lille Søster en lille Tanshed) Jeg tænker endnu paa min søde Drøm Sophie. Tal lidt sagtere min Ven, ellers vaagner du dine smaa Sødskende. for Børn. Friderich. Om Forladelse. Jeg huskede vist ikke andet, end vi vare alene. Den talen høit skal jeg og see, jeg kan vende mig af med Men kan du ikke sige mig, hvor det kan komme sig, at vi drømmer Sophie. Jeg veed ikke, men jeg har læst i en af Papas Bøger, og der staaer, at vore Drømme er et Beviis paa, at vor Siel er altid vaagen, og altid virksom, og ikke kan sove eller være stille, følgelig bestaaer af et bestandigt Liv, og maae altsaa være af en udødelig Natur. Friderich. Det er ogsaa sandt. Jeg synes rigtig, jeg kan begribe dette, for jeg veed jo slet ikke af mig selv at sige, og dog er der noget hos mig, som synes at være levende. Jeg kan baade see og høre og smage og føle, det er dog forunderligt. Sophie. See saa min Broder, nu er du færdig, lad mig nu bare tørre Pudderet af dit Ansig: Friderich. (Kysser hende paa Haanden og bukker) tal min kierlige Søster for din Godhed, Give jeg snart maatte kunde befrie dig fra denne Uleilighed. Jeg synes, det er en halv Skam, at min Søster, som kun er to Aar ældre end jeg, skal være min Tiener; men jeg haaber, det ikke skal vare længe. Sophie. Det læres snart, naar man kun har Lyst, og hvem vilde vel ikke have Lyst at være næt! det værste vilde være, om jeg blev syg i det samme; hvem skulde da hielpe dig? Friderich. Du har Ret, min Søster, hvor let kunde det ikke skee, Nu skal jeg i Sandhed og beflitte mig paa at giøre ved mit Haar selv, saa veed jeg, min Søster nok vil hielpe mig. Sophie. Med den allerstørste Fornøielse. - Seder staaer Vand, toe nu dine Hænder, Friderich. (toer sig, og derefter hielpes af sin Søster med sit Lintøi og i sine Klæder, hun børster ham, og han er færdig). See saa maae jeg nu bede om min Frokost? Sophie. Den staaer paa Bordet, men agt sig nu, at han ikke smører sine Klæder. Frederich Avis Friderich. Nei, lille Søster, jeg skal nok tage mig i agt. Sophie. Er du alt vaagen lille Lise Elisabeth. Ja jeg er Søster, hvor er Broer Friderich. Frederich. Her sidder jeg Elisabeth. God Morgen du lille Skielmmester, Kom hid og kys mig! Friderich. Ja hvad giver du mig? Elisabeth. Jeg vil give dig et Kys igien. Sophie. Lille Lise læser først sin Morgenbøn. Elisabeth. Det er sandt, lad mig ikke glemme at takke den søde vor Herre for denne gode Nat). Hun læser sine Morgenbønner). Johan. (vaagner) Allerede oppe allesamme. Sophie. Saa nær som Johan og hans lille Søster. Johan. God Morgen Søster Sophie GodMorgen Broder Frederich, God Morgen Lisemoer. Alle. God Morgen lille Broder! Johan. Det er artig nu er jeg ikke søvnig meer. Elisabeth. Det troer jeg, du har jo sovet hele Natten. Johan, (vidsker til sin yngste Søster) men jeg er sulten. Mon jeg torde bede Søster Sophie om et Smørrebrød, Elisabeth. (svarer ham sagte Vil du spise, førend du har læst din Morgenbøn, Lad aldrig Søster Sophie høre det. Johan. Tak min lille vare Søster, Jeg havde nær glemt det beste (han læser). Friderich. (som har afspiist, samler sine Bøger, faaer sin Hat, og tager en kierlig Afskeed med alle sine Sødskende, og gaaer i Skolen). Sophie Farvel lille Frederich, Lad mig nu see, du tager dig kiønt i agt med dit Haar for Børn. og dine Klæder. For Gud i Himmelens Skyld, min søde Broder, hold dig fra de ryggesløse Børns Selskab, troe mig, du lærer ikke noget Godt af dem. Det Onde læres snart. Bliv altid ved at være et dydigt Barn, og lad dig ikke forføre. Friderich. Gud velsigne dig, min Søster, for din kierlige Advarsel. (han kysser hendes Haand) Giv mig den hver Gang, jeg gaaer i min Skole, desto meere husker jeg paa denne Lærdom, og vogter mig; thi jeg kan og aldrig sige dig, hvor mange slemme Ting jeg hører, baade Eder og Bander og Grovheder. Sophie Hav Gud stedse i dine Tanker, og heed ham bevare dig, saa kan du altid være sikker for onde Forførelser. (Han gaaer.) Elisabeth. Johan.) Farvel Broder Friderich, Sophie. Naa, to smaa Rollinger, hvem af ser skal jeg nu have først op Johan, Hvem Søster Sophie behager. Vil hun tage lille Lisemoer og først, maae hun gierne, og vil hun, jeg skal staae op først, saa vil jeg ogsaa det. Elisabeth. Ja det samme siger Jeg Sophie. Det er da vel bedst, jeg tager dig lille Lise. Elisabeth. Ligesom Søster Sophie behager Farvel saa længe Hanseman, Jeg skal ikke spise min Frokost, førend du kommer op Sophie. Johan kan nok trække sine Strømper, paa imidlertid. Johan. Det kan jeg meget gierne. (Han staaer op). Sophie. Det kalder jeg at være venlige og artige Sødskende.