Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-07-23
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Hos Rov Raa saa Sjette Aargang. No. 82. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 23 Julii, 1800. Magnet og sælge af S. M. Sal. Frakke i Sinterhavn, hos J. H. Höeckes Enke Løverdagen den 23 Julii, 1800. Reisen til Birkerød. (Fortsat.) Pedersvenden. Jeg havde allerede min Hat og Stok i Haanden, da en Gjæst traadte ind i Stuen og tiltrak sig min Opmærksomhed. Figuren forekom mig saa original, at jeg fandt det Umagen værd, endnu at tøve her lidt. Manden var i den lykkelige Alder, hvor Mennesket har overstaaet de farligste Skjær og Klipper paa vor underlige Seilads igjennem Livet; hvor Sjelen er bleven ligesaa vandt til indvortes Storme som Legemet til udvortes; hvor man seer Alting i sit rette Lys og ikke lader sig forblinde mere af Lykkens Stierneskud, kort sagt, hvor Livets Blomst har naaet sin største Fuldkommenhed. Han var nærmere de halvtredsindstyve end de fyrgetyve. Men i hans hele Udvortes herskede et Slags Lethed, som mere passede sig for Ynglingen end Manden, og denne Lethed gav ham Udseende af at være yngre end han virkelig var. Han har forte Baand i Skoene, hvide Pantalons en fort Bek, blaa Kjole med rød Krave, Hankom i Haaret, men intet Tørklæde om Halsen. Hans hele Paaklædning røbede en Omhyggelighed, som kun kan være en Følge af et eget Slags Selvtilfredshed med sin Person, og en Opmærksomhed paa Smaating, som ikke godt lader sig tænke hos en Mand, der har vigtige og alvorlige Gjenstande at agte paa. - Han satte sig hen ved Bordet, begjerte en halv Flaske Viin, opskruede Dopskoen paa hans Stok, satte et nydeligt Pibehoved paa den op stoppede det. saa og De kommer nok fra Byen, Hr. Sørensen, begyndte Verten, og aabnede Samtalen med det blandt Høie og Lave, Kloge og Dumme almindelige Thema: hvad godt Nyt. Gjæsten. Det Ny man hører duer sjelden noget. J Morges druknede sig en Mand ved Langebro. Berten. J. Gud hours, hvorfor druknede han sig Gjæsten. Ja, hvorfor gjorde han det Han troede det var bedre at ende sit Liv i Søen end i Slutteriet. Verten. Var han gif Gjæsten. Det veed Gud han var og har endnu oven i Kjøbet efterladt sig sex Børn. Nu begyndte Gjæsten at skiende paa Ægteskaberne og Tiderne, og meente, at Loven ligesaa vel burde forbyde de Civile, som de Militaire at gifte sig førend de kunne føde Kone og Børn. Jeg er ikke meget for at tage Deel i Andres Samtaler; men naar Folk gaae for vidt i deres Urimelighed og jeg troer, at de kunne skifte Skade med deres uoverlagte Yttringer, kan jeg ikke holde mig længer. Falske Grundsætninger smitte værre end den gule Feber, og de Lettroendes Tal er alt for stort til at man jo af bedste Kræfter bør søge at bekjæmpe enhver vrang Mening, som, blindt den efterfulgt af andre, kan volde usigelig meget Ondt. Da den Ubekjendte var heftigst i sine Expectorationer mod Ægtestanden og Tiderne tog jeg Ordet. Tag mig det ikke ilde op, min Herre, sagde jeg, "at jeg gjør Dem nogle Jndvendinger. At Tiderne ere besværlige, meget besværlige, det kan ingen negte, men lader os aldrig glemme, at Menneskene bør rette sig efter Tiderne, ikke Tiderne efter Menneskene. Men netop fordi Menneskene aldrig have villet rette sig efter Tiderne, ere Klagerne over disse saa gamle, at allerede den vise Salomon sagde: sig aldrig at de forrige Tider have været bedre end de nærværende &c. Troer de da, at man ikke har have Dyrtid ligesaa godt i gamle Dage som nu Gjæsten (vodsk. Dog vel ikke i Kong Valdemars Tid, da en Tønde Rug maaskee ikke kostede 1 Mk., eller en Stud 2 Mk., Jeg. Og troer De da, min Herre, at der ikke kan være Dyrtid fordi en Tønde Rug kun koster 1 Mk., Troer De da, at Folk ikke druknede og hængte sig i Kong Waldemars Tid saa godt som nu og af samme Utilfredshed med Tiderne som nu, Gjæsten. Men med mindre Grund end nu. Jeg. Stig ikke det. Dyrhed er et relative Begreb. Jo dyrere Livets Fornødenheder ere i et Land, des mere taber Værdien af Penge sig; jo mere Værdien af Pengene taber sig des flere komme i Omløb, og des flere kan enhver i sit Fag fortiene. Naar dette ikke var Tilfældet, maatte jo de fleste Mennesker i vore Dage, hvor Alting er todobbelt saa dyrt som for ti Aar siden, omkomme af Sult. Jeg negter, som sagt, ikke, at det kan være vanskeligere at leve i een Tidspunct, end i en anden, og især for den, der har bestemte Jndtægter. Men derfor staaer det i vor Magt, derfor er det vor Pligt, at sætte Tæring efter Næring, og den, som gjør det, vil altid kunne leve. Man wants dut little here belov, and wants that little no long *) siger Goldsmith, og det er en stor Sandhed. Naturen er en om Moder, som rundeligen og paa tusinde Maader har sørget for vort Ophold. Den glemmer ingen. Selv den fattige Laplænder finder blandt sine snee*) Mennesket behøver kun Lidet hernede og behøver dette Lidet ei længe. bedækkede, nogne Fielde Næring og Udkomme, Men Naturen er en om, ikke en qvindagtig Moder, den ernærer, men forkjeler ikke sine Børn. Den har aldrig anseet det nødvendigt, at vi skulle drikke Chocolade og Caffe eller spise Jis og Po steier. Den vil, at vi skal rette og efter Tiden og Omstændighederne, ligesom ethvert Folkeslag paa Jorden bor rette sig efter sin Himmelegn og Jordbund. Men det er netop noget, som ingen i vore Dage vil, derfor klynker man over Tiderne, der for er man utilfreds med sin Skjebne, derfor hænger og drukner og skyder man sig, naar ikke Alting vil danse efter vor Pibe og rette sig efter vore taabeligste Luner og vrangeste Vaner; derfor bliver det ægteskabelige Liv miskjendt og foragtet. Den Ubekjendte slog Krøller paa Næsen, svarede intet og henvendte sin Tale til Verten. Efterat han havde snakket en stor Deel om Veiret, Sæden 1., stoppede han atter sin Pibe, betalte Vexten og gik sin Vei. Jeg. Kiender De den Mand, Hr. Vert Verten. Joseg gjør saa mæn. Det er mellem os sagt en Pebersvend, og derfor er han saa vred paa Ægtestanden. Han kommer her næsten hver Dag, for han har en Svoger boende i Ordrup, og der faaer han bestandig Mad og Drikke. Jeg blev overrasket, da Verten sagde mig, at denne Ægteskabshader var en Pebersvend. En uforklarlig Folelse havde strax, da han var traadt ind i Stuen, sagt mig det samme. Jeg har tilforn troet, at det kun var Fordom, at man kan kjende enhver aldrende Ungkarl, som man med Urette har givet det Øgenavn Pebersvend, uden at gjøre Forskiel paa den, der kan og ikke vil og den, der vil og ikke kan gifte sig. Men denne Gang fandt jeg, at ingen Almeentro synes saa urimelig, at der jo ligger nogen Sandhed til Grund for den. Aarsagen hvorfor man let kan kjende de fleste Pebersvende eller overmodne Ungkarle synes at ligge i adskillige Omstændigheder. Pebersvende have det tilfælles med gamle Jomfruer, at de aldrig troe, at de med hver Dag bliver ældre, og da de sjelden ganske opgive den Jdee, engang at gifte sig, saa søge de, om de end ere nok saa gamle, bestandig at vedligeholde et indtagende Udvortes. Derfor pynte de sig og iagttage enhver Smaghed i Klædedragten saa godt som den bedste Springfyr paa atten Aar. Da de ikke have nogen Familie at sørge for, saa ere deres Bekymringer faa, og de kunne altsaa henvende deres Opmærksomhed paa saadanne Smaaling, Den Gifte derimod har i sine tilvoxende Børn et synligt Beviis paa, at han med hver Dag bliver ældre; Omsorgen for hans Familie medfører Bekymringer, der efterlade et alvorligt Præg i hans hele Udvortes, og bortlede hans Opmærksomhed fra Ubetydeligheder. Tanken at danne en liden Verden omkring sig, og være betroet det herlige Kald, at bestemme dens tilkommende Skjebne. er for stor, til at han jo maa føle noget ganske andet end den til sit eget Jeg indskrænkede Ugifte, der ikke kan deele sin Glæde eller Sorg med noget samfølende Hjerte, og hvis Siel ikke finder en eneste Gjenklang i den hele Natur. Brændseler. Paa Veien til Lyngby mødte jeg hele Rækker. af Vogne med Brænde, som man havde hugget Skovene omkring i Sjælland. Det smertede mig inderlig, at ogsaa Skovenes Borthugning skal være eet af Krigens mange uundgaaelige Onder. Men paa den anden Side glædede det mig, at vor Øe kun mangler faa af Livets egentlige Fornødenheder og at vi ogsaa, naar Nøden kræver det, kunne undvære at hente Brændsel fra andre Lande. Vi bør takke vore Forfædre i deres Grav, at de ved viis Tarvelighed og prisværdig Flid have svaret og fra det Skovene for os. Hvor ulykkelige havde vi ikke været nu, dersom ogsaa de havde villet varme saa mange Stuer og ødslet saa meget med Brændsel som vi, J gamle Dage havde man en Borgestue, hvor Huusfaderen i de kolde Vinterdag samledes med sin Familie og sine Venner, og saa ved det blussende Jldsted. Selv den fornemste Mand i Landet lod sig nøie med at have Varme i to, høist tre Værelser. Nu er det anderledes. Den ringeste Borger maa have tre, fire, ja fem Værelser varmede. Den simpleste Familie maa have ti til femten Favne Brænde. Man har Anordninger mod Overdaadighed i Klædedragt, men ingen Lov taler om Overdaadighed i Brugen af Brændsel. Og hvilken Ødselhed er vel skadeligere og mere almindelig blandt alle Stænder end denne? Hvor mangfoldige Aar udkræves ikke til et Træes Vext, og hvor er det mueligt at Skovene kunne voxe saa hastig som de borthugges, Sjælland har allerede mistet alt for meget af sin Skov Birkerød, Asminderød, Søllerød og alle de Steder, hvis Endelse vidner om, at man i deres Egn har røddet Træer, ere sørgelige Erindringer om ødelagte Skovegne. Vore Landmænd bryde sig desuden alt for lidet om at plante Træer eller frede dem, der allerede ere plantede. Alting skal forvandles til Agerland. Ligesom Kornpriserne ved den tiltagende Jordavl ville falde, saaledes maa Brændselet bestandig blive dyrere. Der vil komme Tider, hvor man vil betale ti Tønder Korn for en Favn Brænde. Det er et talende Exempel saa, hvor lidet Nutiden bekymrer sig om Efterslægten. dig med hans HuDe dyre Priser paa Brændsel har gjort Torvemoserne i Nærheden af Hovedstaden til sande Guldminer, for deres Eiere. Fattige Bønder ere blevne rige Mænd derved. Jeg saae med Fornøielse paa min hele Vandring mangfoldige Hænder sysselsatte med at skjære Tørv og opstable dem i Bun kere. Maaskee vore Torvemoser, ved en vigtig Behandling ville bøde noget paa Brændemanglen, det vilde nok ikke være unyttigt, nu da Tørv bil ver saa almindelig brugt og saa dyrt betalt, at fastsætte en Taxt, og bestemme et justeret Maal for den. De Bedragerier, som foregaae ved Sal ger af dette Brændselsmiddet, ere ubeskrivelige, og mange Bønder ere saa udlærte i den Konst at stable et Læs Tørv, at den Uerfarne aldrig kan vogte sig for at blive taget ved Næsen. De røbe ordentlig et Slags mathematisk Genie i dette Fag, og vide at lægge deres Tørv saa konstigt, at det er lettere at beregne hvor mange Steen der er i Rundetaarn end Tørv i et Bondelæs. (Fortsættes.)