Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-09-29
Dansk Litteratur=Tidende for 1812. (Slutning.)At Annexreiser have ødelagt mangen Præsts Helbred, er dog en høist sælsom Paastand. Vel sandt, Lange Sognereiser i haardt Veir og slet Føre, og især farlige Søereiser ere vist ikke behagelige. Dog har man vel kjendt Mænd, som selv under disse Omstændigheder ere blevne gamle og graae, og for hvilke slige Smaaebesværligheder endog have været Sundheds- og Livs=Conservation. Men disse have rigtig nok ikke været forkjælede Stue=Mennesker, eller magelige Petit-Maitres. De norske Præsters Søereiser kunne vel ønskes formindsket; men Annexreiser paa Landjorden - lad dem kuns vedblive! De skade ei synderlig Helbreden. Jeg kjender en gammel Præst i mit Nabolag paa 20 Aar, som har en lang og slem Sognevei, men som erklærer den for Smaating, og finder sig saare vel derved, endog i det ubehageligste Veir. Jeg troer endog fast, at det ei er usundt, naar Præsten skal være, hvad A. synes at ville have ham til – et stedse indmuret Studere Væsen - at han ved Sognereiser nødes lit ud i Guds frie Luft. Men nu til Avlingen, og dens heterogene Sysler, som A. vil, at Præsten skal miste, for at passe sit Embede og sine Bøger, og opofre sig til Videnskaberne. - Var det end hos enkelte Præster maaskee Tilfældet, at Avling blev dem af en eller anden - muligen nødvendig - Aarsag en Hoved syssel, denne Beskyldning træffer dog neppe Mængden. Kan Præsten ikke, naar han har tilbørlig Agt for sit Embede, gjerne have Avling, som skjønt heterogen, dog behagelig, ja fornøden, Bisyssel, Og hvorfor maa han ikke, Skal han evig hænge i sine Bøger, og være indsluttet i sin Studerestue, Skal Landsbyepræsten boe i Guds frie Natur, og ej torde beskjæftige sig med Naturen, Skal han boe imellem Jordens Dyrkere, og ej torde kjende i Praxi noget til de Menneskers Haandtering, hvis Lærer han er, paa hvis Begreber han skal virke, paa hvis Tænkemaade, Dannelse og Forædling han skal have Jndflydelse? Veed man da ikke, eller vil man ikke vide, at den virker meest paa Mennesket, som kan familiarisere sig med hans Jdeer, tale med ham i hans Fag, og er bekjendt med hans daglige Veie, Knytter saadant Bekjendtskab, saadan Omgang ikke Venskabs= og Fortroligheds Baandet ængere og fastere? Jeg gad nok vidst, hvilken Landsbye=Præst der gavner sin Menighed meest, som Lærer, Raadgiver og Ven - enten Manden med den dybe BogLærdom, eller den, som baade af Theorie og Erfaring kan tale med Almues-Manden ligesaavel om hans timelige, som aandelige Anliggender. Jeg troer – efter min Menneskekundskab – at man i Underviisning med Almuesmanden bør, ligesom med Barnet, gaae over fra det bekiendte til det mindre bekiendte, fra det synlige til det usynlige, fra det sandselige til det oversandselige, fra det timelige til det aandelige. Fremdeles, skulde det kunne nægtes, at mangen Præst har, som videnskabeligdannet Mand, ogsaa bidraget meget i sin Kreds til Agerdyrkningens Opkomst baade ved Raad og Daad? Og det uden at forsømme sit Embede – uden at synke under den Værdighed, han som Religionens Lærer bør haandthæve sig. Præsten er maaskee i Sognet den eneste Mand uden for Bondestanden, der prøver de Forbedringer, som anprises i Agerbruget. Bøn dens Øine ere i dette, som i mere, fæstede paa ham, paa hans Jordbrug og Jndretninger. Ere disse efterlignelsesværdige, da prøver een og anden det samme, og efterhaanden udbreder sig ogsaa heri den Sæd, som Præsten først udsaaede. Har han ingen Avling, da er ham en vigtig Leilighed betaget til at gavne i dette Stykke.