Viborger Samler, 1848-02-14
Naar disse Spørgsmaal i Henhold til hvad Sagens Acter, udvise, – ikke efter hvad Valbjørn eller hans Forsvarere eensidigen anføre uden noget Beviis -, besvares til Betjentenes Fordeel, da er det vel og dermed godtgjort, at det Udseende det i Randers Avis og Fædrelandet er forsøgt at give Sagen, er urigtigt og at der ikke er noget at lægge Betientene til Last og ligesaalidet Anledning til at paakalde Publicums Godtgjørelse for at sætte den, som det hedder sig, lidende Uskyldighed istand til at søge den Opreisning, der hidtil er den negtet af Auctoriteterne; og en saadan Besvarelse af de nævnte Spørgsmaal anseer Jnds, stemmende med Sandheden. Hvad nu angaaer det første Spørgsmaal, om Toldbetjentene, vare uberettigede til at forlange Valbjørns Pose undersøgt og derfor at anholde ham, da erklærer vel Beretningen i Fædrelandet dem ligefrem uberettigede hertil, idet der henvises til Frd. 1ste Febr. 1797 § 86 og Frd. 13de Febr. 1775 § 8, men det førstnævnte Lovbud vedkommer aldeles ikke et Tilfælde som det her omhandlede, men angaaer kun Jndsmuglingstilfælde, og Frd. 13de Febr. 1775 § 8 tillægger vel heller ikke Toldbetjentene Ret til selv at anholde Bissekræmmere, men det er samme Ford.s § 4, sammenholdt med 5 8, som hjemler dem en saadan Ret. Vel indrømmer Jnds., at det, naar man kun tager Hensyn til Ordene i Frd. 1775 kan være tvivlsomt, om Toldbetjente have en saadan Ret, men dette Lovbud har stedse været forstaaet paa en saadan Maade, at der tilkom Toldbetjente en slig Ret, og at Lovgivningen hjemler dem Ret dertil, uden at det er gjort dem til Pligt forud at søge Politiets Asistence, fremgaaer utvivlsomt af Pl. 27de Novbr. 1839 § 2, der ligefrem forudsætter, at Bissekræmmere eller Omløbere med Handelsvarer kunne anholdes af Toldbetjente og at Politiets Betjentes Assistence først begjæres, naar Anholdelsen er skeet. Men kan det nu endog omdisputeres, om det er en rigtig Fortolkning af Lovgivningen, der hjemler Toldbetjente en slig Anholdelsesret, bliver dette dog ligegyldigt her, naar det maa erkiendes at en lang Praxis ei blot hjemler Betjentene en saadan Ret, men endog gjør dem det til Pligt. Kan det med Grund bebreides tvende underordnede Betjente, at de udføre, hvad der er dem indskærpet som Pligt, om der end kan reises Tvivl om deres Foresattes Berettigelse til at indskærpe dem en slig Pligt, naar dog deres Foresattes Berettigelse er hjemlet ved den Anvendelse, Lovgivningen i saa Henseende i Praxis er givet? Dette Spørgsmaal bør vist besvares benegtende, og saafremt nu Toldbetjentene, istedetfor, som de gjorde, paa fersk Fod at gaae efter Valbjørn, som de efter alle ydre Criterier maatte ansee for en Bissekræmmer, saameget mere som det var en bekjendt Sag, at Egnen var overfyldt af Bissekræmmere, først vare gaaede tilbage til Kroen, hvor Politiets Fuldmægtig og Controlleuren opholdt sig, og havde gjort Anmeldelse om, at de meente at have opdaget en Bissekræmmer, da vilde der, saafremt Valbjørn havde været en saadan, have været god Leilighed for ham til at undslippe, især da det er bekjendt nok, hvor tilbøielig Almuen endnu paa de fleste Steder er til at understøtte saadanne Lovovertrædere, og Betjentene vilde da have paadraget sig en grundet Jrettesættelse for Mangel paa Conduite i deres Bestillings Udførelse. Men det er dog vel ubilligt at bebreide dem, at de have foretaget det, som de efter deres Standpunct maatte ansee som deres Pligt, istedetfor at forholde sig paa en Maade, der med Grund maatte paadrage, dem en Jrettesættelse af deres Foresatte. – J Fædrel." er det fremstillet, som om de Data, der bevægede Toldbetjentene til at ansee Valbjørn for en Bissekræmmer, ingenlunde skulde kunne begrunde en slig Formodning, men Jndsenderen veed ei hvad der i saa Henseende skulde udfordres mere, end der var tilstede; Valbjørn var udrustet som en saadan, saavel i Klædedragt som med den betegnende Tværpose, han fjernede sig, saasnart Toldbetjentene nærmede sig, søgte ud af Byen hen over Marken uden at følge Vei eller Stie. Man maa være meget ubekjendt med Forholdene paa Landet, naar man virkelig troer, at paa den Tid Jnquisitioner efter ulovlig Brændeviinsbrænden fandt hyppig Sted, Beboerne i en By skulde om Eftermiddagen være uvidende om, at Toldvæsen og Politie vare i Activitet der paa Egnen, naar de fra den tidlige Morgen havde færdedes i de ikke en halv Miil fraliggende Byer. At Toldbetjentene paa en saadan Reise kunde vente at antræffe Bissekræmmere er og saameget mere antageligt, som der af Toldvæsenet her paa Egnen næppe er foretaget mange Jnquisitionsreiser, uden at de have antruffet Bissekræmmere. – At Toldbetjentene ikke have været saa ganske ubeføiede til i deres Rapport at betragte Sagen som en Fælde, der var lagt for dem, maa vel indrømmes, naar Overretten i Sagens Acter har fundet Anledning til i dens Dom i Sagen mod Valbjørn at bruge følgende Yttring: "Det kan nu vel ikke imod de Tiltaltes (Valbjørns og N. Hansens) Benægtelse deraf, skjøndt enkelte Data i Sagen i saa Henseende tale imod dem, ansees dem overført, at de ved deres Forhold have havt til Hensigt, at føre Betjentene ud i Mosen og at overfalde dem &c., og det er i denne Henseende ei heller uden Betydning, hvad der er bleven bekjendt om, at, efterat Sagen mod Valbjørn er bleven paadømt i Høiesteret, er der i Hammershøi blevet pralet af, at, om Toldbetjentene ikke havde faaet nok ved Sammenstødet med Valbjørn og N. Hansen, var der udsendt Andre for at passe dem op