Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-12-28
De almindelige Skildringer af store Stæder have megen Lighed med Malerier, hvor visse Gienstande bestandig hensættes i Baggrunden, enten fordi de have noget Stødende for Øiet eller for Følelsen. J Konstens gyldne Alder kjendte man intet til saadan Ængstelighed, thi de herligste Mindemærker fra Oldtiden hylde Sandhed som den første Grundbetingelse for al Skjønhed. Alt, hvad der havde hjemme i Sandhedens store Rige, fandtes Fremstillelsen værdig, og den farnesiske Fægter staaer, ligesom den medeceiske Venus, tilhyllet, saaledes som de kunde være komne fra Naturens Haand, for vore Øine. Men som vi efterhaanden forlode Naturens jevne Bane, begyndte vi, ligesom det første Menneskepar i Paradiset, at blues. Hine naturlige Former bleve bedækkede, og Moder Eva maatte enten fremstaae i en tvungen, unaturlig Stilling, eller ogsaa bedække visse Steder med et Blad. Den samme Ængstelighed gik over i det borgerlige Liv. Naar Menneskene og Sæderne i store Stæder skulde skildres, saa søgte man altid omhyggelig, at skiule de Partier, der røbe og blotte den menneskelige Skrøbelighed. Man vilde, ligesom Digteren, idealisere, der hvor man kun fordrede nøgen og utilhyllet Sandhed. Skjøger ere altid eet af de mørke og ubehagelige Partier i et Skilderie af en Hovedstad, Den delicate Skribent sætter dem i Baggrunden, og den deelicate Læser bortvender hurtig og rødmende sit Øie derfra. Men alligevel udgjøre de dog i et saadant Malerie en væsentlig Deel, der bør sees i sin fuldkomne Barhed, naar det Hele skal rigtig bedømmes. - Neppe gives der nogen Hovedstad, hvor der forholdsviis findes flere løsagtige Qvinder end i Kjøbenhavn. Ved løsagtige Qvinder forstaaer jeg alle dem, der leve af Skjør levnet, lige meget, om de boe i prægtige Værelser, og holdes af en vellystig Rigmand, eller de tjene som Ryggesløshedens Præstinder, i hine gemeene Kipper i de saakaldte Smaagader; thi den udvortes øiebliklige Glimmer gjør her intet til Sagen. Ofte ende hine, hvor disse begynde, og ofte have disse begyndt, hvor hine endte. - Den første Planteskole for tilkommende Skjøger er ikke sjelden Tyendestanden. Der begynder sædvanlig Lastens tiftige Sæd at udvikle sig. At gjennemgaae de mange forskjellige Maader, hvorpaa dette skeer, er ikke Stedet her. Men at vise nogle af disse Maader i deres hele Nædsomhed, er ikke af Veien. Mange ere de Snarer, som en velskabt og smuk ung Pige af de lavere Stænder er udsat for Kjøbenhavn. Jkke at tale om, at Qvindekjønnet, som Erfaringen noksom lærer, er af Naturen sjelden stærk nok til altid at modstaae Forførelsen, saa er Forfængeligheden, der, hos dette Kjøn rigtig styret, kan blive en Lade til meget Godt, tillige alt for vældig en læmpe til at den unge uerfarne, for al Opdragelse blottede Pige skulde kunne modstaae den. Lokket ved Foræringer styrter hun sig a det Svælg, hvori hun gradviis synker saa dybt, at ingen menneskelig Magt tilsidst kan redde hende mere. - Den herlige og i Menneskelighedens Aarbøger evig glimrende Indretning, Fødselstiftelsen, der har frelst saa mangen en Moder fra Fortvivlelse og saa mangt et Barn fra den skrækkeligste Død, denne fortreffelige Indretning medfører tillige det uundgaaelige Onde, at den Lethed, at kunne blive af med den ulykkelige Frugt af løsagtig Kierlighed, gjør Veien til Ryggesløshed mindre afskrækkende, og Følgerne mindre farlige. Dertil kommer endnu, at siden Frugtsommelighed i ugift Stand har ophørt at være en Skam blandt Folk af de lavere Stænder og en trindmavet Mører et af de almindeligste Syner paa vore Gader, siden den Tid synes ogsaa Skjørlevnet at være bleven en Egenskab, som ingen behøver mere at blues ved.