Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-01-21
Jndsendt. Jøden Relchisidek. Efter det Jtalienske. 3) Vel var Saladin en meget mægtig Regent, thi ikke blot var han Babylons Sultan, men havde og vunden mangen en Seier baade over sagaceniske og christelige Konger, dog havde han ved ge mange Krige og sin uhyre Pragt tilsat al sin Skat. Nu traf det sig engang, at han ved et ventet Tilfælde kom til at mangle en stor Sum henge. Han vidste slet ingen Udvei til at forskaffe sig dem; da erindrede han sig med et en Jøde ved Navn Melchisidek, som laante paa Pant i Alessandria, og tænkte, denne kan hjelpe mig, naar han vil, men han var saa gjerrig, at han ikke vilde tjene ham med sin gode Villie, og Magt vilde han ikke bruge. Han søgte da at udfinde en Naade, hvorved Jøden kunde komme til at tjene sam, og besluttede at bruge mod ham Voldomhed, besmykket med en Skingrund. Han lod om da kalde til sig, modtog ham venligen, bad ham at sidde ned hos sig, og sagde derpaa til ham: brave Mand, jeg har hørt af Adskillige, at Duet meget viis, og har megen Kundskab i hvad der angaaer Gud, derfor vilde jeg gjerne vide at dig, hvilke af de tre Religioner, Du anseer for en sande: den christelige, jødiske eller saraceniske. Novella di Boccacio, eft. Lessings Nathan der Weise, Dritter Aufjug Siebenter Auftrit. Jøden, der virkelig var en klog Mand, mærkede meget vel at Saladin havde til Hensigt at fange ham i Ord, for at kunne faae Sag mod ham, og tænkte ved sig selv, at han ikke kunde rose nogen af de tre Religioner fremfor den anden, uden jo Saladin naaede sin Hensigt. Han søgte derfor at finde paa et Svar, han ei kunde bringes i Uleilighed ved. Efter megen Eftertanke faldt det ham ind, hvad han burde sige, og han talte da saaledes: Min Herre, de Spørgsmaale, De gjør mig, er ganske artige, dog førend jeg siger min Mening, maa jeg fortælle Dem en lille Historie, som jeg beder, De vil høre. Tager jeg ikke feil, erindrer jeg ofte at have hørt, at der var en mægtig og riig Mand, som iblandt andre herlige Klenodier, han havde i sin Skat, ogsaa havde en meget smuk og kostbar Ring. For at hædre dens Skjønhed og Værdie, og bestandig at lade den gaae fra Søn til Søn, befalede han, at den af hans Sønner, han gav denne Ring, skulde være den fornemmeste Arving, og være den meest Anseete iblandt dem Alle. Den, der fik Ringen, gjorde ligesaa, og saaledes gik Ringen fra Haand til Haand, og kom tilsidst til en Eier, der havde tre Sønner, gode og dydige, og lige lydige imod deres Fader, hvorfor han og elskede dem alle tre ligehøit. Ynglingerne kjendte meget vel Ringens Beskaffenhed, og da enhver af dem ønskede at blive den Fornemste, bad enhver sin Fader om, naar han blev gammel og skulde døe, at han da vilde overlade ham Ringen. Riigmanden, som elskede dem alle tre ligehøit, kunde ikke bestemme sig til, hvem han skulde give Ringen, og lovede den til enhver; men gik hemmelig til en god Mester, og lod sig hos ham gjøre to andre, saa lige med den Rigtige, at endog den, som havde ladet den gjøre, neppe kunde kjende, hvilken der var den Sande. Han døde kort efterat han først havde givet en Ring til hver af Sønnerne. Efter Faderens Død vilde enhver af dem være den fornemste Arving, og tilegne sig Æren, men den Ene nægtede den anden det; tilsidst maatte de til Beviis i forevise Ringen; men da Ringene fandtes hinanden lige, blev Spørgsmaalet, hvem der skulde være den rigtige Arving, uafgjort, og det er det endnu den Dag i Dag. Det samme, min Herre! siger jeg om de tre Religioner, der ere givet de tre Folkeslag, om hvilken De spurgte mig. En hver troer at have sin Arv, sin Lære, sine Forskrifter at adlyde, men hvo der har den, derom er Spørgsmaalet uafgjort ligesom og Ringene. Saladin saae, at han var sluppen af den Snare, man havde sat for hans Fod, han besluttede da at aabenbare ham sin Nød og see, om han vilde hielpe. Saa gjorde han, og sagde tillige, hvad han havde i Sinde, dersom han ikke havde svaret saa forsigtig, som han gjorde. Jøden gav villig den Sum, Saladin forlangte. Saladin, betalte den ikke allene tilbage, men gav ham store Foræringer, behandlede ham stedse som sin Ven og beholdt ham nær hos sig i en fornem og hæderfuld Embedstilling.