Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-09-09
Fra Surbronden kjørte jeg med en Ven til Brudehuset. Den nylig paa Firmamentet opgaaede Sol forkyndte os en hed Dag; imidlertid nød vi Morgenens behagelige Kjølighed og ankom fornøiede til Byen, hvor den pyntede Ungdom venlig hilsede os. Fra den aabne Stald vrinskede modige Heste, overflødig behængte med røde Baand og Bielder, som erfores at være bestemte til at føre Brudens hele Medgift til Bruddommens Bopæl. I det aabne Vognskur fandt vi denne, en skjøn smækker Knøs. Han sad blandt alle Venner og Frænder ved et Bord, hvorpaa der stod Ølkruse og laae Bunker af Kager. Han bad os hjertelig velkommen og anmodede os tillige, at gaae videre til Stuen, hvorhen han mod Skik og Brug ei kunde følge os; thi paa Bryllupsdagen tør ingen Brudgom betræde Brudens Bopæl. Han maa vel med alle Slægtninge komme at afhente hende til Kirken, men hverken han eller hans Ledsagere maa komme længer end til Laden eller Vognskuret. Der maa de oppebie Brudens frivillige Møde. Brudgommen iler da, uden at modtage hende, hilse hende, eller tale med hende, med hans Slægtninge forud til Kirken. I vedvarende Afstand, omtrent 50 Skridt, maa Bruden da følge med Frænderne. Disse lade hende gaae ganske allene foran, at det ei skal synes, som om de førte hende; thi kun for at undvige saadan Mistanke er denne virkelig ærværdige Skik endnu i Brug, Hele Verden skal derved overbevises, at Datteren ikke tvinges til at forlade det faderlige Huus at ikke Bruddommen eller hans Frænder lokke hende derud fra, men at hun utvungen, ganske allene og med fri Villie følger ham til Kirken, hvor hun evig skal forbindes med ham, Beskrivelsen over denne ældgamle Skik behagede mig, da den ventelig er opfunden, for at betrygge mod voldsom Bortførelse. Jeg var nysgierrig at see, med hvilken Anstand Bruden vilde udføre dette, og ilede derfor med min Ven ind til Stuen. Der traf vi Brudens Fader, nogle Brudesomfruer og hendes øvrige Sødskende og Slægt. Vi forskede strax efter Bruden, men erfarede, at hun endnu blev pyntet, men snart vilde komme frem. Førend dette skeete maatte vi tage Plads og smaae de af Bruden selv tillavede Kager. De vare ikke fortærede, førend Bruden indkom ved Moderens Side. Ogsaa hun var en skjøn, sund Pige, bad os smilende velkommen, men dog ængstlig og sky, da hun i os saae ny og fremmede Vidner til den nære Afskeed. Hendes Paaklædning var gammel tydsk. Hun havde en bred Sølvgjord om, en Bønnebog med stærkt Sølvbeslag under Armen, og i Haanden en Rosenkrands, hvorved hang et stort SølvkrucifixAlle disse Ting sagde hun selv at være foræret af Brudgommen, hvem hun, som ganske naivt tilføjedes, ei elskede for deres Skyld, men formedelst hans andre gode Egenskaber. Vi havde gierne talet længere med hende, men Faderen anmodede os trohiertigst, at gaae lidet til Side, paa det at han kunde gjøre sin Pligt. Efter dette Magtsprog herskede i hele Stuen paa engang dyb Stilhed, og Bruden nærmede sig grædende Ovnen, som stod i et Hjørne. Hendes Moder tog med mange Taarer Vievandsfadet fra Væggen og satte det hos hende. En Mand tydsk Dragt, hvis vigtige Mine jeg før havde opdaget, stillede sig nu i Midten af Stuen og begyndte i Brudgommens Navn en lang Tale til samtlige dydige og ærlige Tilstedeværende. Han krævede i denne Tale Datteren af Fader og Moder, Søsteren fra Broder og Søster, Slægt og Venner m.v. og bad tilsidst Brudens Fader at udvælge hende en Ledsager, til sikker Leide paa alle Veie og Stier, paa Gader og Landeveie ad Kirken. Da han havde endt og synlig ventede Bifaldstegn, paafulgte en Scene, som jeg ikke kan tænke mig uden at vorde rørt, og som kostede os alle mange Taarer. Faderen gik højtidelig langsom hen til Datteren; i hans Aasyn Alvor og i Øinene Taarer, betragtede han den Grædende nogle Øieblik med Velbehag, men snart gik denne Mine over til Veemod. Han dyppede den skjelvende Haand i Vievandskjedlen, besprængte Pigen og sank hulkende i hendes Arme, Gud velsigne dig, sagde han endelig, og Gud ledsage dig paa alle dine Veie, Du var altid et kjert Barn, føielig og god, vær det og som Kone for din tilkommende Mand, Hæng fast ved ham i Nød og Modgang, men glem ei ganske din gamle Fader, som altid vil glædes ved din Lykke og paa Dødssengen velsigne dig, Med synlig Vold løsrev han sig nu fra hende, tørrede Øinene og smilede venlig ved Bortfjernelsen men dette tvungne Smil viste tydelig Lidelsen i Hjertet, som saa ugjerne skiltes ved det gode Barn. Ham fulgte Moderen med samme Ceremonie; hendes Læber skjelvede og hun vilde tale, talede og, men hvert Ord blev afbrudt ved Hulken; jeg kunde ikke forstaae noget deraf, og Ve mig Følesløse, hvis jeg kunde have forstaaet det, Nogle Venner maatte voldsom rive hende ud af Armene paa Barnet, som hun havde baaret under sit Hjerte, ombyggelig opdraget og nu maatte miste. Afskeden kom derefter til Broder og Søster, Slægt og Venner og endelig alt Tyendet. Hver gik med Taarer fra hende, hver beklagede følelsesfuld den gode Piges Afsavn. Da nu tilsidst ogsaa Gaasehyrden havde taget Afsked fra hende, og takket hende for hvert Stykke Brød, hendes Haand havde skaaret ham m.v. begyndte Musik for Stuedøren. Veemodig stemtes man ved at høre Marschen til Opbrud. Bruden havde hidtil bestandig grædt, og hendes venstre Haand støttede sig paa Ovnens Hjørne medens den høire tog Afsked, og da hun hørte Kaldet, foer hun forskrækket op, hendes Øine løb med vilde Blik omkring paa Væggene og hvilede ikkun paa Helgenbillederne, som hist og her vare fastsatte derpaa, ligesom vilde hun tage Afskeed med dem og fordre Styrke til Skilsmissen, Alle ventede paa Beslutningen; hun saae det, men var for afmægtig til at udføre den. Hendes Fod vaklede, naar hun vilde skride frem, og hun fattede altid Hjørnet igjen, som havde saalænge tjent hende til Støtte. Langt om længe nærmede Faderen sig atter og talte hemmelig nogle Ord til hende, som maa have været styrkende; thi hun oppede sig strax, og gik standhaftig til Døren. Alle fulgte, og neppe havde Bruden forladt denne saasnart, naar ikke Sværmen havde trykket hende ud. Jeg ynkede den stakkels Pige inderlig. Skilt fra Forældre og Venner, og ligesom udstødt af det faderlige Huus, maatte hun nu følge en Mand, som hun vel elskede, men om hvem hun dog ikke vidste, om han vilde være hende Erstatning for Fader og Moder, Søster og Broder m.v. Da hun kom til Huusdøren blev hun staaende, og Gæsterne trak forbi og ordnede sig i Rader. Jeg tog min Plads nærved Bruden, men snart kom Gaardhunden og fortrængte mig, i det han venlig sneg sig til hende og slikkede hendes nedsænkte Haand. Hun følte dennes Kjertegn strax. Og du, raabte hun smerteligt, og tog Haanden i Veiret. Da alle Gjæster havde forladt Huset, lukkede Faderen Døren omhyggelig i Laas. Stedse, sagde han alvorlig til sin Datter, vil denne Dør være tillukket for dig, naar du kommer uden Manden, eller uden Hilsen fra ham, men glædelig aabnes den dig, naar du med ham, eller med hans Minde, kommer at besøge os, Bruden flyttede sig nu videre, i det Brudgommen med sit følgeskab trak foran og hun fulgte langsom efter. Den hjertelige Omsorg, hvormed han bestandig saae tilbage efter Bruden, behagede mig; og at han stod stille, naar den Udmattede ikke kunde følge med. Da Kirken var langt borte og Heden var stor op af Dagen, saa beste vi vores Kareth. Paa Veien fortalte min Ven mig endnu andre Mærkeligheder ved saadant Bryllup. Naar Bruden, for meget rørt ved Afskeden fra Forældre og Venner, ei godvillig vil forlade Stuen, og naar Formanninger ei frugte, saa tager man sin Tilflugt til et andet Middel, thi Ovnen, ved hvilken Bruden desaarsag maa staae, hedes nu saa stærkt, at hun nødes til at forlade Stuen. Under Toget bemærkede jeg, at Brudgommen havde store Pelshandsker paa, og Bruden en Pels trøie. Da det var een af de hedeste Sommerdage, saa undredes jeg meget derover, men belæredes, at det hørte til Bryllupsceremoniellet, da disse Pelse ere Beviis paa begges hidtil ube skyldte og reene Sæder. Pelsen, sagde en gammel Bonde mig, skjuler og indhyller Kroppen allerbedst, og er da det beste Beviis paa, at Bruden er saa sædelig og skamfuld klædt som muligt. Brudgommens Handsker bære Vidne om, at han ikke har fornærmet Brudens Undseelighed. Da jeg vidste, at de fleste Bønder vare rige og havde gode Heste, saa spurgte jeg, hvorfor de tog saa lang Vei tilfods. Og den Rigeste, blev svaret, har ofte fattige Venner, og det maatte krænke disse, naar de ved Siden af Vognene skulde vandre tilfods. At undgaae dette, og paa slig Glædesfest ei give Leilighed til Bedrøvelse, maa den Rige ligeledes være gaaende. Da vi let kunde komme foran Fodgjængerne til Kirken, saa kjørte vi langsomt, og øinede med Fornøielse den haabefulde Høst, da det vældigen knallede og larmede bag ved. En Bondevogn med 6 raske Heste bespændt, rullede forbi, Karl og Heste vare behængte med røde Baand, og selv ved Pidsken flagrede samme overflødig. Vognen var stærk belæsset, men Hestenes Mod var endnu stærkere. Tre gamle Matroner sadde paa Vognen og smilede glade ned til os. Min Ven sagde mig nu, at Vognen bragte Brudens Udstyr til Boligen for hende i Fremtiden. Naar Bestemmelsesstedet naaes, saa pidskes og anholdes Hestene, saaledes at de springe vilde omkring, og Afsendinge fra Brudgommen træde nu til og spørge om Aarsagen til Allarmen. Der foregives, at Hestene sulte og ville ei gaae længere, ligesom og at Folkene sulte; hvorpaa loves god Forflegning, og at Brudommen desuden har tiltænkt Kudsken en Amindelse. Hvorpaa han faaer Drikkepenge og kjører rask til Huset, hvor Brudesengen maa være istand forinden Brudens Ankomst efter Vielsen. Kun ærværdige gamle Koner bruges til denne Forretning, da Møer vilde ilde omtales, naar de deri toge Deel. Brudens Udstyr var anseeligt: 1000 Gylden i rede Penge, ny og pene Sager og Overflødighed af Klæder. Da vi naaede Kirken, før Bryllupsskaren, saa ventede vi paa samme hos Præsten, som i Forveien havde bedet os tilBords. Alle Klokker forkyndte endelig Togets Nærhed, og overalt sammenløb Børn paa Gaden, som med Baand spærrede Veien. En Brude jomfru gik forud og løste Baandene, ved at uddele Kager. Trompeter og Panker kaldte os nu til Kirken, hvor Præsten sang en Messe, og derpaa ventede Brudeparret til Forbindelse ved Alteret. Bruden skred langsomt frem, og da hendes Sneglegang syntes at røbe Modbydelighed, sagde min Ven mig, at hun pligtskyldimaatte gaae saaledes, fordi hele Menigheden ellers vilde beskylde hende at have været giftes og ilet til Alteret. Da hun endelig knælede hos Brudgommen, trak Føreren omhyggelige Snipperne af hendes Mantel over Brudgommen, Fødder. Bliver den uforrykt liggende, saa spaaer man lykkeligt og enigt Ægteskab. Det skete men om Spaadommen indtræffer, maa Tiden lære. Under Vielsen paasattes Brud og Brudgom hver en Krands med Flitterguld og Sølv prydet, hendes paaheftet med en Naal, men hans ikke, hvorfor det var latterligt at see ham gaae tilbage fra Alteret; thi han gik yderst stiv, for ej at tabe Krandsen, og saae altid opad efter den, hvorved han blev mere løjerlig, men det var ej at fortænke ham, da fra Holdningen af denne Krands afhænger Beviset for hidtil ulastværdig Opførsel. Taber han Krandsen inden han naaer Stolestadet, saa tager han samtlige Mening med sig, at han ei har fortjent den, og drilles dermed i alle Samqvem. Efter saadan Forklaring behagede mig den Skaansel, hvormed Bruden behandles, da Bebreidelser af denne Art, om end ikkun i Spøg, meget fornærmer Kjønnets Delicatesse, hvorfor Krandsens Paahæftelse, befindes vel betænkt, at ikke deres Rygte skal dependere af Lykketræf. Brudeparret drog nu med Skaren af Brudgommens Bolig i Nærheden af Kirken. Døren fandtes lukket, hvorpaa Brudgommen bankede, og hans Moder med et Glas Vand i Haanden lukkede op. Hvad bringer du mig, Søn, sagde hun, hvortil han gjenmælede: Eder en ny Datter og mig en Huustro; hun vil ære og elske Eder og hielpe mig at bære Byrden. Moderen kyssede nu Bruden sigende: vær mig velkommen og tag dette tilVelkomstdrik. Hun rakte hende nu Glasset, som udtømtes og derpaa kastedes over Hovedet, at Skaarene fløi omkring. Vandet, som i eet udtømmes, betyder Brudens Beredvillighed, ogsaa ved slet Kost og Drikke at tage til Takke hos Manden, og Ivrigheden med at kaste Glasset bag over sig, beviser Forsættet, at tilintetgjøre samtlige Forbindelser hidtil og ene at leve forManden. Da vi kom tilbage fra Præstegaarden blev der taget af Bordene og Dandsen begyndte, hvorved Ungkarlene, naar de kom forbi Musiken, sang Viser, hvortil Melodierne spilledes, som Naar Maanen skinner klar og Bladene ruske gaaer jeg til min Skat hen, Hjerterne at tuske: Du taler altid om Afsked og at Tiden er omme, Du vil engang fortrække og aldrig gjenkomme. Til Dig er jeg kommen, hos Dig var det til Behag, til Dig jeg meer ei kommer, det er sidste Gang idag O Jesus, o Jesus, hvortil skal det nu blive; jeg gifted mig med hende og kan hende qvit ei blive! Skjønne Øine, sine Kinder kun for Herrer Naade finder; Bonden seer især paa Hænder, hvorpaa Fliden man erkjender.