Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-07
Naar Præsten, som Skolekommissionens Formand, efter Forordningens Bogstav hver Maanedsdag idømmer Straffe efter Forsømmelses Listen uden Forskjæl, uden at ynkes over eller frygte for nogen, men lader den Velhavende lee af den ubetydelige Bøde og den Fattige fortæres paa Vand og Brød for den samme Forseelse; – da maa man agte ham, ligesom han selv maa agte med dyb Ærbødighed og Underdanighed de Lovens Tienere, Indskjærpere og Opfindere, som ere over ham. - Men naar han istedet derfor ved hver Leilighed opmuntrer og advarer til at undgaae Forsømmelser, naar han, overbevist om, at det oftest mangler paa Anmeldelse af Aarsagen, selv erkyndiger sig om den gyldige Grund, hvorfor Forsømmelsen skede, og dermed undskylder den, naar han hjælper den Fattige med at faae Bøden betalt, naar han saaledes paa alle Maader viser, at han ikke vil være den Nælde, hvormed der pidskes, men hellere det Balsom, hvormed der lindres og lægges, da vil man elske ham. Naar Præsten i Omgang med sin Menighed kun viser sig i geistlig Ornat, med Æmbedsmine, og ophøjet Tilbageholdenhed; da vil man aldrig glemme den Myndighed han har til at tiltale og angive, til at udstede Skudsmaal over Levende og Døde, og man vil give ham den Agtelse, han fordrer. - Men blander han sig mere som Menneske med dem, han skal være iblandt; er han ligefrem mod alle, om han end derved udsætter sig for at blive gaaet nær af dem, som ikke kjende Høflighed; viser han Deeltagelse ikke som Sogneherre, men som Sjælesørger, saa at han glæder sig med de Glade og sørger med de Sørgende; da vil han blive kaldt en god Mand og blive elsket af sin Menighed. Naar han er ivrig i at forfølge dem, som have forseet sig, og stiller dem frem i den værste Skikkelse, naar han andrager paa, at den haardeste Dom skal fuldbyrdes, om end ædlere Mennesker afsige en mildere Kiendelse, naar det altid er hans Ord: Straffen er tilbørlig, naar Loven end- ogsaa siger, at en Saadan bør stenes, da vil man sige, at han er en streng retfærdig Mand, og derfor agte ham. - Men søger han med Kjærlighed at skjule Syndernes Mangfoldighed; gaaer han i Forbøn for den Skyldige, og paaminder dem, som fælde de strenge Domme, om at ingen af os er reen nok til at løfte Stenen mod sin Broder, fordømmer han selv ingen, men er mild til at forlade, skjønt han er nidkjær for det Gode, da vil Yndest, Hengivenhed og Kjærlighed blive hans Løn. Jeg troer, man vil sande, at disse Billeder, hvorefter den forskjællige Adfærd er skildret, ikke ere grebne af Luften, men jeg troer ogsaa, at man derefter vil erkjende, at det er dog det hæderligste Navn for en Præst, som for enhver anden, at være en god Mand, og at det er noget Mindre, det, at være agtet, end det, at være elsket. Af en Sandhedsven. Combuctu. Maalet for Hr. August Cailles Reise. Denne Hovedstad i Middel, eller Central Afrika, dette hemmelighedsfulde Tombuctu eller Timbuctu, paa hvis Opsøgelse Mungo Park, Lain og andre Reisende have tilsat Livet, synes for vort Aarhundrede ikke at være mindre end en Fødsel af Jndbildningen, ligesom Præst Johans Rige, hvilket Portugiserne længe forgiæves søgte i Asien og Afrika, og selv Christopher Columbus i Amerika, da han, seilende langs med Kysten af Cuba, meente at opdage og randsage Littoralet af Kafhay. Man kunde ikke let forudsætte, at i Middelpunktet af Afrika, paa hiin Side Sandørkenen Sahara, skulde existere et Rige, der havde naaet et Skin af Civilisation. Karavanerne fra Tripolis takke vi for de ufuldkomne Notitser over denne indre Hovedstad, men hvad Grund kunde man vel have til at fæste Tro, til hvad Kammeldrivere fortælle, disse Mennesker, der ere saa hengivne til Opdigtelse og Overdrivelse og for hvem jun Usandsynligheder synes behagelige, naar de kun fængsle Jndbildningskraften ved det Vidunderliges Tillokkelse? Har man ikke seet disse Mohamedanere Aarhundreder igjennem fryde sig ved den indbildte Stad frem at il emad eller Staden, af Tusinde gyldne Søiler, der skulde existere i Hadramant=Ørkenen og paa hvilken deres digteriske Opfindelsesevner sammendyngede alle Underne i Tusind og een Nat Desuagtet er Tombuctu nu virkelig blevet opdaget ved en Franskmand *). Hr. Caille *) Det kan man ikke udelukkende paastaae. Ogsaa Major Laing kom næsten paa samme Tid som er, efter undsigelige Anstrængelser og gjennem tu finde Farer, endelig ankommen dertil. Hans Betjønnem bærer Præg af Sand retning, der herre igjeLan hed, har draget den til Bedømmelsen ica, ved det geographiske Selskab udnævnte CommissionsOpmerksomhed til sig. Det geographiske Selskab, og Marine Ministeren have allerede rundeligen belønnet den Reisende. Naar vi tør tro en arabisk Historieskriver, Sidi Ahmet Beba, født i Arawan, saa har Tombuctu ikke havt en glimrende en Oprindelse, som Rom. Men langt fra at være, som Romulus's Stad, voxet frem ved Tyverie og Rov, naaede derimod Tombuctu sin Udvikling ved Gjæsteven skabets mildeste Dyder. Dens Opkomst stiger op til Aaret 1116 efter christelig Tidsregning (eller Aar 510 af Hegira efter Sidi-Ahmet). En Frue af Tuariks Stamme ved Navn Buktu, nedsatte sig ved Negernes Nils Bredder, og byggede der en Hytte, hvor hun levede med nogle Hyrder, og helligede sin Virksomhed ligesom sine smaae Indkomster til Udøvelsen af Gjæstevenskab. De Reisende gjorde hendes Navn bekjendt i det hele Naboskab. idet de velsignede hende, snart blev hendes Bolig æret som et helligt Tilflugtsted for Forfølgelse og selv for Hævn. Egnens Skjønhed droge Naboegnenes Folkestammer derhen, deres Vaaninger bleve kaldte Tin Buktu eller Buktus Eiendom. Lidt efter lidt omgav dette forskandsede Sted sig med Volde, og Teltene forandredes tilHuse. Vor Baucis's Hytte blev stedse betragtet som Retfærdighedens Tempel og Buctu, som har givet denne Stad Navn, er, efter Historieskriveren, vedblevet at være dens Skytsgudinde. Det første Folkeslag, som nedsatte sig paa dette Sted Kolhuaderne kjendte ikke Mohameds Religion, han, og vel endogsaa for ham, dertil og opholdt sig der flere Uger; hans snart derpaa fulgte beklagelsesværdige Død har unddraget os udførlige Beretninger fra ham, men dog haves Brudstykker af Breve fra ham og officielle Vidnesbyrd, der upaatvivlelig bevise, at han har været der. Ludvig. derefter kom Fellatahlerne dertil, og tilegnede sig Overherredømmet; deres Superioritæt har de vedligeholdt, næsten hele Befolkningen er amedansk. Tuarikerne have sildigere sluttet sig til deres Religionsforvandte; deres Stamme er den anden af Betydenhed og Rang; og Kente erne, der blive betragtede som Fremmede, endskjønt de nedstamme fra Bambara, ere omtrent denne Hovedstads Parias, d. er deres Bestemmelse er, at besørge de ringeste Forretninger og Betjeninger.