Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-09-02
Udgiveren af dette Digt, Hr. Etatsraad Thorkelin, har, som venteligt var, optaget mig mine forrige Par Ord saare ilde, og da jeg virkelig, uden at det var min Hensigt, sagde ham Ting, der ere haarde at døie, vil jeg deri ei saa synderlig fortænke ham. At han taler mig til som en Pog der skal staae Skoleret, kunde jeg vel have lidt mere at indvende imod, men det er nu engang Mode i den danske Skriveverden, og Moden veed Man jo er en Tyran, hvis Venner har det ondt nok, saa Man ikke dør være for stræng i det Kapitel. Men, Udgiveren har forivret sig saaledes at han erklærer alle mine Rettelser for Tant og Galskab, og trodser paa at jeg umulig kan beviis dem, see, det er for galt, og dertil maatte jeg ikke tie, naar Udgiveren ei selv vilde tilstaae at han havde overilet sig, og det vil han ikke, og hvor nødig jeg da end vil drage Fordeel af en Oldings Svaghed, nødes jeg dog til at see jeg kan viske Pogestemplet ud, som han har trykt paa mine bemærkninger, og ihvor grusomt det nu end kan synes at forstyrre Glæden, Saadant udentvivl har vakt hos mange, kan jeg dog ikke sige just, jeg gjør mig synderlig Samvittighed derover, thi min Skyld er det ikke, at de har troet mig ei blot saa slet men selv saa dum, at laste hen i Veiret hvad jeg ei forstod, blot for at skaffe mine Fiender en Triumph, og mig en dygtig Tugtelse af Lexikon og Grammatik, to saa haandfaste, umiskundelige Ægtefolk, at hvem de faaer i Kløerne, ham frelser hverken Bønner eller Flugt. Nu, i slige Hænder maae jeg lade Udgiveren falde, men min Skyld er det ikke, han har selv udæsket de to Kiæmpefolk, og alt hvad jeg endnu kan gjøre, er, ei at røre ham med mindste Finger, men ikkun pege paa den Stilling hvori han selv har sat sig. Vil Grammatik og Lexikon frikiende ham, da har jeg Jntet derimod, men mig skal de frikiende først, thi som et Barn har jeg gjort hvert Skridt i deres Ledebaand, og, nu til Sagen. Jeg har sagt at Udg. har sammenblandet adskillige Begivenheder og forvandlet Fyrstenavne, som Hrædel, Herebald, Hædkyn og Heardred til ubetydelige Tillægsord. Forudsat nu, hvad jeg har viist, at disse Ord forekomme oftere og i heel mærkelig Forbindelse, da kan der intet Spørgsmaal være om, at er det Mandsnavne, da maa det give stor Forvirring at oversætte dem som Tillægsord. Nu, det nægter da Udg. ikke heller, men han nægter trøstig Hovedsætningen, og den skal jeg nu bevise. Lettelig indseer Man at her spørges ikke om hine Ord kunde bruges som Tillægsord, ei heller om de maaskee andensteds bruges saa, thi bruges saa kan jo ethvert Navn som har nogen Betydning i Sproget, det kan Hrodgar og Grodmund ogsaa, men her spørges kun, om de bruges saaledes i Bjovulfs Drape, og nu siger jeg, først, at Man aldrig der skal finde et af disse Ord lagt til et Navn som jo ellers er sædvanligt, og dernæst, at der aabenbar er fire Personer i Digtet, som ei have andre Navne end disse Ord, og at Ordene aldrig bruges uden om dem, og er min Paastand saa ikke umodsigelig beviist, naar jeg beviser dette, da veed jeg ikke hvad det er at bevise. Hædel. Dette Ord forekommer først S. 31 hvor Hrodgar siger, at Gothernes Hrædel gav Bjovulfs Fader Egthjof sin eneste Daatter, og allerede her er det i mine Øine klarlig et Navn, thi et Tillægsord kan det jo ikke være, da her intet Ord er, hvortil det kan lægges, og ene kan det ikke staae, uden at være enten et almindeligt eller særdeles Kongenavn. Hvilket det nu er, vil vi her lade afgjort, og kun bemærke at den Gothekonge her tales om, kan ei være Higelak, thi var han ung i Bjovulfs Manddom, kunde han ei være hans Morfader, derimod see vi let, at for Tidens Skyld kunde den Konge godt være Higelaks Fader. Nu kaldes Higelak netop S. 113, 139, 176 og 222 udtrykkelig Hrædels Søn (sunu, enferan Hrebles) fremdeles kaldes Higslak Hrædlingen S. 144, hvilket Ord dog pel ligesaa vel er udledt fra et Navn, som Skefing, Skylding o. s. v., og heraf mener jeg det er soleklart, at Hrædel er Navnet paa Higelaks Fader. Endelig fortæller BjovulfS. 181 at Kong Hrædel (Hrevel cyning, tog ham af hans Faders Huus som en syvaars Dreng og opfostrede ham, og S. 184, at da Hrædel var død, begyndte Krigen mellem Svenskere, og Gother. Naar Man hertil føier S. 164 hvor paa et, mig endnu lidt dunkelt Sted, staaer Hrædels Efterladte, da findes Ordet ikke mere i Digtet, men brædling bruges endnu 217 og 219 om Higelak og hans Brødre. Er nu Hrædeel saa aabenbar et Navn, da er det intet Under at det har sat Udg. som ikke erkiendte det i stor Forlegenhed, som da ogsaa viser sig deri, at han oversætter det, alt efter Omstændighederne: Rex, Princeps, celer, timore Vavuus, verendis, pectus. Hersbald og Hædkyn. Disse Ord findes ei i hele Digtet for S. 181 hvor Bjovulf siger, at den største Modgang brædel havde, var med hans Børn, Herrebald og Hædkyn og Higelak. Udg. siger det skal hede at ingen Ting var værre for ham efter Udg. Mening Higelak) end det vaabenmægtige og hedenske Folk var for hans Børn og Higelak, men uden at tale om Meget som baade Skjald og Grammatik har herimod at indvende, vil jeg blot nævne den Omstændighed, at Higelse, den klare Nominativ, som ved en Conjunction er bundet til to andre Nominativer Herebald and Hæpeyn) maae rives derfra og gjøres til Dativ, som Grammatiken vist paa ingen Maade tilstæder. Fremdeles maae selv Udg. tilstaae at der heel igjennem S. 182, 83 og 84 tales om et Brodermord og Faderens Sorg, og naar der nu S. 182, efter Ordene: Herebald, Hædkyn, Higelak, læses, den Ældste faldt for Broderhaand da Hædkyn skjød sin Elskede, da mener jeg det maae kaldes afgjort, at Herebald og Hædkyn ere Navnene paa Higelaks Brødre, ja, er det vist, at Hrædel er Navnet paa Higelaks Fader, kan end Jngen være bekjendt at nægte det. Til Overflod vil jeg dog anmærke, at Hrrebald kun nævnes Lengag til, S. 184 hvor der staaer at Faderen sørgede over Herebald, men kunde dog ikke hade hans Morder fordi han elskede ham, at 186 læses: Hædkyn Gothernes Konge, S. 217, Hrædlingen Hædkyn, og at Ordet ei forekommer tiere. Heardred. Dette Ord staaer ikke tydelig uden S. 177 og 78. Der staaer, at da Higelak var faldet, tilbød Man Bjovulf Kongestolen, fordi Man ei turde betroe et Barn Regimentet, men det kunde Jngen sige at han spillede Herre over Hardred eller tragtede efter Kronen, han opføstrede ham i Ære og Kjærlighed til han blev ældre og selv kunde raade, men saa kom Others Sønner til Gothland paa Strid, Higelaks Søn faldt og da Hardred var fældet, drog Ongenthjovs Søn tilbage og lod Bjovulf beholde Kongestolen. Udg. vil derimod at heardred skal oversættes ved imperiosus og consiliosus og forstaaes om Higelak, skjøndt hans Fald i Frisland forud er fortalt, skjøndt han da maae gjøre en klar Dativ heardrede til Nominativ og skjøndt det efter hans egen Tilstaaelse tales om en Søn af Higelak, der ei gives andet Navn end Heardred. Saaledes troer jeg da klarlig at have beviis en af mine største Anker, en Anke, som angik et heelt Afsnit af Digtet, og som for blot at gjennemføres fordrede et temmeligt Bekjendtskab med Digtet, og maatte, gjennemført omtrent bevise sig selv, thi naar Man angiver et saa simpelt Middel, hvorved der kommer utvungen Mening og Sammenhæng ind, hvor de fattedes før, da skulde egenlig Jngen kræve videre Beviis, og det store, igiendrivelige Beviis har jeg alt ført for Enhver, der vil gjøre sig den Umage, at gjennemlæse den latinske Oversættelse med mit Par Ord ved Siden. Jmidlertid er det rimeligt at Man i vor saa saare aandelige Tid fordrer meer haandgribelige Beviser, og dem har jeg nu givet, rokke dem, hvo som kan! (Fortsættes.) Om Brændeviinsbrænden paa Landet. Vorinden man tør ønske, med Hr. Rønne og flere, at Brændeviinsbrænden bliver frigivet paa Landet, maa man eftertænke og besvare sig, blant Flere, følgende Spørgsmaale: I. Om Brændeviin kan regnes blant de Fornødenheder, som man bør søge forøgede over det Nødtørftige, Om sammes hyppige Nydelse er gavnlig for Sundheden, styrker og opmuntrer Menneskeet til Virksomhed, eller og gjør det sløv, dorsk og ligegyldigt? Og om den i Øvrigt er uskadelig i moralsk Henseende? 2. Om der ikke efter al Rimelighed fordres og drikkes mere Brændeviin i Landet, naar det laves og haves i hvert Huus, end naar det skal hentes andetsteds fra og falder bekosteligt? 3. Om dette større Forbrug af Brændeviin spares i Kosten, eller, om ikke Levemaaden derved bliver dyrere? 4. Om det Overskud af Brændeviin fra Husets Forbrug, der formodes at blive, er saa afsæt ligt i Handelen som Kornet hvoraf det er brændt kunde være, og i sand Værdi kan erstatte dette: eller: om det lidet der svies i Hytterne, uden Kundskab og med maadelige Redskaber, opnaaer den Fuldkommenhed som det der behandles i det Større af erfarne Brændeviinsbrændere, S. Om ikke ogsaa dette Lidet giver forholdsmæssig mindre Udbytte, end hvor et større Parti behandles. 6. Om det Arbeide og Tilsyn, der maa ydes endog det mindste Brændeviinstøi, af Huusmoderen eller hvem anden der forestaaer Brænderiet, ikke kunde anvendes til nyttigere og nødvendigere Sysler i Huset, Haven eller paa Marken, og om ikke ogsaa den Capital, ligen eller stor, hvorfor Brændeviinsredskaber maa anskaffes og vedligeholdes, anvendtes bedre i Agerbruget? 7. Har Landet saamange arbeidende Hænder at man maatte af den Aarsag ønske nogle Tusinde afdraget derfra til sligt unødvendigt (ja formeentlig skadeligt) Fuskeri, Eller maa man hellere ønske alle dem der haves, og mange flere, sysselsatte paa den meest hensigtsmæssige Maade til Landets Opdyrkning? 8. Om det Affald og Mask der ved Brænding saa let vantes for Creaturene, ikke vilde aflede Almuens Opmærksomhed fra den mere anbefalelige men besværligere Staldforingsmaade, der iværksættes ved Rodfrugters og Foderurters Dyrkning, det er: ved et bedre Agerbrug? 9. Hvorledes skulde Statscassen gjenvinde. de Jngtægter den ved almindelig tilladt (dog umuelig af hver Familie brugt) Brændeviinsbrænden, paa Landet, og formindsket Brænden i Kjøbstæderne, tabte? At holde Control med saamange vilde vel hverken være let eller tilraadeligt, og at lægge Afgivt paa alt Hartkorn desformedelst, vilde være et lade den tærende Deel betale endeel af Afgivten for den Frembringende, den Fattige for den Rige. At derimod enkelte Brænderier efter Ansøgning og mod en passende Afgivt, i Forhold til Værkets Størrelse og Stedets Beliggenhed, blev tilladt paa Landet, især i Cane langt fra Kjøbstæder, og i Hedeegne, hvor Kartoffeldyrkningen er en Hovedsag, Afsætning vanskelig og Brændselet got Kjøb, samt at alle privilegerede Vertshuse fik Tilladelse at brænde imod en bestemt Afgivt, det var maaskee gavnligt. 10. Kort: Om almindelig Brændeviinsbrænden ikke anlediger forøget Brug, der ikke gavner Folket, formindsker Udførselsartiklerne og Statens Jndtægter, foraarsager Tidspilde til Skade for Landbrug og Jndustrie, afleder Tanken fra, og svækker Lysten til, det høiere Formaal: Jordbrugets Forbedring, der skulde formere NæringsmidIIII. terne og anledige Folkeformerelsen; med faa Ordom ikke de skadelige Virkninger af almindelig Brændeviinsbrænden vilde langt overstige sammes Fordele, Jylland i August 1818. J. L.