Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-05-06
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Femogtyvende Aargang. No. 37. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 6 Mai 1828. William Shakspeare. Natura il fece e poi ruppe la stampaa Ariosto Orl. fr. 10. 84. (Naturen danned ham og sønderbrød Formen). Medens saa mangen ubetydelig Riddersmand og Klerk er bleven foreviget ved Meisselen, Gravstikken, Penselen eller Pennen, døde nogle af de meest udmærkede Aander i Verdens Aarboger bort, uden at man kjender noget Omstændeligt til deres egentlige Liv, eller at Tiden har leveret os noget billed af dem, som man har fuldkommen Vished om, at være deres. Blandt disse er især Shakspeare, den største og eneste Digter i sit Slags. Om hans Ungdom, lige indtil hans attende Aar, veed man næsten intet Udførligt og Bestemt. Hos os passerer han stundom for en Uldvævers Søn. Saaledes er han fremstillet baade i Pastor Boyes, Drama, William Shakspeare og i Prof. Oehlenschlægers Digt af samme Navn. Men efter Augustine Skottowe's Life of Shakspeare, som er den nyeste Levnetsbeskrivelse af Digteren, den engelske Literatur eier, var Shakspeares Fader, John Shakspeare, oprindeligen Handskemager, siden Slagter og tillige Uldhandler (Dealer in vool), thi Stratford, hans Fødeby, var netop et Fabriksted for Klæde og Garnspind. J et Document af 1590 kaldes John a Woolstapler, (Uldhandler). - At William Shakspeare har været Væver, som i begge hine danske Digte angives, er derfor uhistorisk. Alt hvad man veed om hans Ungdom er omtrent dette. Født i April (hvilken Dag har ingen bekymret sig om) 1554, blev han døbt, som Kirkebogen udviser, den 26de f. M.; men man antager, skjøndt uden Hjemmel, at han kom til Verden den 23de. Han blev sat i en latinsk Friskole, hvor han formodentligen har lært den Smule Latin, som hans Ven Ben Jonson, forsikkrer, at han havde inde. Hans Forældres fattige Omstændigheder vare en uimodstaaelig Hindring for hans Fremskridt i Dannelse. De maatte tage ham hjem fra Skolen, og han understøttede nu sin Fader i hans Forretning, som paa den Tid nok var Slagter, hvis man ellers kan troe det Sagn, at den unge Shakspeare slagtede en Kalv og vi høi Stiil holdt en Tale derved. Den samme Autoritet beretter ogsaa, at han har været Landsbyskolemester. Men ligesaa efterladende Britterne have været i at optegne Noget angaaende deres store Digters Liv, medens han levede, saa pedantiske vare de, to Aarhundreder efter hans Død, i at opsøge, af hans egne Værker, Beviser for, hvad han da sysselsatte sig med. De, som ville godtgjøre, at han har været Uldhandler, beraabe sig paa Winter's Tale, Act. IV. Sc. II. hvor det hedder: "Lad mig see - hver elleve Vædere - otte Tods - hver Tod giver Pund og nogle Shilling; femten Hundrede klippede. - Hvad komme Ulden paa?" - De, som paastaae, at han har været Slagter, hente Beviset fra Henry IV. Act. 3. S. 1. Og som en Slagter tager Kalven frem, Den Arme binder, slaaer den naar den viger, Og slæber den til blodigt Slagterhuus etc. Paa denne Maade kunde man af den politiske Kandestøber bevise, at Holberg har været Hattemager, thi i Ansøgningen fra Hattemager laugets Oldermand, tales med temmelig Sagkundskab om Castorhatte. - Men saaledes ere Engelskmændene. De kjende intet uden Yderligheder. Enten berige de deres Digtere, som Tilfældet har været med Pope, der samlede sig en anseelig Formue, blot ved sin Oversættelse af Homer, og som endnu er det med Walter Scott, hvis Romaner de snarere sluge end læse; eller de lade dem sulte ihiel. Jkke nok, at man intet med Bestemthed, veed angaaende Shakspeares Levovei, lige indtil han blev gift, man eier endog intet antentisk Originalportrait af ham. De mangfoldige kobberstukne Portraiter ere tegnede meest efter Konstnernes Phantasie, og adskillige Copier af det ægte fundne, den ene Dag og glemte den anden. Originalen til det, som findes foran den første Foliondgave af Digterens Værker, er uvis, og Copien desuden elendig. Shakspeares Fader, som egentligen ikke har havt anden Fortjeneste, end den høist tilfældige, at have skjænket en udødelig Digter Livet, men iøvrigt i dennes Opvært var saa fattig, at han aldeles ikke kunde give ham nogen Opdragelse, der passede til hans mageløse Genie, maa dog for saavidt interessere os, nøiere at kjende, som netop den Usselhed, hvori Digteren voxte op, og de Hindringer, han har havt at beseire, bevise, det sande Genies Magt til at overvinde dem. John Shakspeare nævnes først 1555. Han beklædte adskillige Municipalembeder i Flekken Stratford 1565 var han endog Alderman og 1671 valgtes han til Overalderman for næste Aar. Han regnedes da blandt Jndbyggerne af anden Classe. Jndtil 1674, da han kjøbte sig to Huse, havde hans Formuesomstændighed ikke forringet sig. Men fra den Tid af, da William Shakspeare var ti Aar, altsaa i en Alder, hvor han skulde lære noget, gik det til Agters for John; 1574 maatte han pantsætte den lille Eiendom, som han havde faaet med sin Kone, for 14 Pd., og hans Colleger kjendte saa godt til hans tunge Kaar, at de eftergave ham Halvdelen af de 6 Schill. 8 Pence, han skulde svare som Alder man og aldeles fritoge ham for at betale hans ugentlige Bidrag af 5 Pence til de Fattige, Paa samme Tid skyldte han en Bager i Stratford 4 Pd. og maatte stille Caution for denne ubetydelige Sum. Næste Aar findes hans Navne paa Listen af dem, der ikke have betalt deres Bidrag til Jndkjøb af manglende Vaaben; 1585 - 86 skulde der gjøres Jndførsel i hans Bo, men som, paa Grund af hans Fattigdom, ikke skete. Der blev ført til Protocol: Johles Shackspeare nihil habet unde distr. potest le vari. 1687 blev han atter sagsøgt for Gield. Hans Kaar i de paafølgende ti Aar ere ikke nøje bekiendte, men de synes ei at have været gode, thi han sagde selv 1597, at han havde meget ringe Formue og meget faa Venner, og i en Ansøgning fra Byfogeden og Borgerne i Stratford, af 1590, tales om den haabeløse Trængsel af den eengang saa særdeles velhavende Uldhandler (Woolstapler)." Byen var da kommen i stort Forfald af Mangel paa saadan Handel. John Shakspeare døde 1601. Hans ældste Datter, blev gift med en Hattemager, navnlig William Hart. Hende testamenterede siden hendes udødelige Broder 15 Pd., ag alle de Klæder, han gik i, og det Huus, hun boede i, imod en aarlig Rente af 1 Schill. saalænge hun levede. Familien Hart er vedbleven at boe i Stratfod i de to Aarhundreder, der siden Digterens Død ere henrundne (endnu 1794 var eet af Shakspears Huse i denne By en Slagter Harts Eiendom Digteren giftede sig i sit attende Aar med en velhavende Forpagters Datter, som var otte Aar ældre end han, men hverken forbedrede hun hans Omstændigheder, eller bragte Forbindelsen ham til at staae paa et høiere Trin i Selskabet, Shakspeares Ægteskab var lige saalidt et Beviis paa hans verdslige Forsigtighed, som en senere Begivenhed i hans Liv paa en viis Characteer. Han havde Omgang med udsvævende Personer, hvoraf nogle ideligen udøvede Vildttyverie, og han gjorde dem mere end eengang Selskab i deres Krybskytterie paa Sir Thomas Lucy's Enemærker. Ved Paagribelsen troede han sig for haardt behandlet og hevnede sig, ved at opslaae paa den Bestiaalnes Port et Spottedigt, hvis Characteer man allede seer af følgende Linier: "Thi Lucy er luset i Alt hvad ham møder. Sir Lucy kaldes deri et Esel i London og en Fugleskræmmer hjemme, stor i egen Jndbildning og et Esel i Staten. At han forøgede denne Forseelse med en Fornærmelse, kunde ikke andet end opbringe Thomas Lucy i den Grad, at han forfulgte Vildttyven, som blev tvungen til at flygte med Kone og tre Børn, af hvilke de to vare Tvillinger, til London. Dette indtraf omtrent 1584 eller i Shakspeares 21de Aar. Nu kunde man spørge, hvad vakte hos et Menneske af saa simpel Opdragelse og saa ringe Kaar den første Jdee til at vorde Skuespildigter, Ligesom Frøet først maa lægges i Jorden, blive Spire og Plante førend det kan blive et Træ, saaledes maa Geniet allerede som Em bryd, ikke savne den Leilighed, som er nødvendig til at tænde den himmelske Gist. Shakspegre manglede ikke en saadan Leilighed. Jndbyggerne i Stratford vare store Elskere af theatralske Morskaber. Jkke færre end fire og tyve Besøg havde de af Skuespiltropper imellem 1569 og 1587. Fra hans tidligste Barndom indtil hans Manddomsalder var hans Opmærksomhed henvendt paa Skuepladsen, ved bestandigt tilbagevendende Tiltrækkelse, og sandsynligviis, ved Bekjendtskab og Omgang med Skuespillere. Men var han ikke bleven nødsaget til at flygte til London, saa var han i Stratford neppe bleven Skuespiller og Skuespildigter. Ligesom et Frøkorn, der kommer til at ligge i en alt for sandet Bund eller mangler Regn, hentørres og døer i Fødslen, maa nødvendigviis Geniet, med al sin indere Kraftudviklings Evne, dog gaae under, naar de første ubetingede Vilkaar for dets Udvikling mangle. Havde Shakspeare savnet hiin Leilighed til, i sin Fødeby tidligen at blive bekjendt med Skuespil, saa vilde han vist nok have udmærket sig blandt Stratforderne ved sin Vid- og Forstand, men hans Aand vilde neppe have taget den Retning, den tog. Mange tusinde Blomster fremkomme i Vaaren paa Træet, alle med naturlig Kraft til at blive Frugt, mange af dem endog til at blive udmærkede i deres Art; men en eneste Nats Blæst nedvister de skjønneste Forhaabninger. Saaledes ogsaa med Geniet. Der har vist allerede været født ligesaa store maleriske Genier, som Raphael og dramatiske, som Shakespeare. Men Leiligheden til deres Udvikling manglede, Stormen blæste Blomsterne ned, og Ormen søndergavede Frugten førend den end kom til Modenhed. (Fortsættes.) Anledning og Plan til et Skrivt, som vil udkomme under Titel af: Bidrag til rigtig Kundskab om de Gamles Philosophie, eller Creuzers Plotinde pulero, og Proklus de unitate et pulcritudine, bedømt af Forfatteren af det Stykke i Skilderiets No. 38 s.A. som beviser, at de Gamles Philosophie forener Frihed, med Naturnødvendighed i Mennesket. (Sluttet; see forrige Nummer.) 4) J hans Arbeide bør han ikke bruge flere Ord, end de, som ere nødvendige til at giøre det, som han behandler af hans Forfatter, tydeligt, og end mindre bør han indblande noget Uvedkommende i det, som han behandler. Den, som bruger i hans Foredrag flere Ord, end de, som ere nødvendige til Tydelighed, han giør sit Foredrag utydeligt ved de flere Ord, og viser derved tillige, at han selv ikke har tænkt tydeligt det som han foredrager. Den, som ind blander Uvedkommende Ting i hans Foredrag, han bruger de gamle Sophisters Kunstgreb, nøder derved Læseren til at deele sine Tanker, og svækker ved denne Deling hans Dømmekraft. Slig en Lærd fortiener mere Navn af Sophist, end af Lærd. 5) Han bør vise Beskedenhed i en tredobbelt Hensigt: - Imod de Gamle, hvis Skrivter han bearbeider, nogle Nyere have undertiden den Vane at de, maaskee for at skiule deres Uvidenhed, kalde det, som de ikke forstaae, Kierlingsladder, Digt, Fabelagtigt, nuge, commenta, fabulosum. Dette skaffer dem ikke Agtelse hos den, som øiner deres Uvidenhed, og kiender noget til de Gamles Forestillingsmaade, og til deres Aand. - Dernæst Beskedenhed imod den, som har forud arbeidet i det samme, i hvilket han arbeider siden efter. Den, som har arbeidet forud i noget, har havt tungere Arbeide, end den har, som arbeider i det samme siden efter; den Første fortiener derfor af den Sidste Tak og ikke Nedværdigelse, og, dersom den Første har begaaet Feil i hans Arbeide, da gavner han, endog ved dem, den Sidste, hvis denne har Kundskab og Skarpsind nok til at see dem og at rette dem, men lader han dem staae urettede, og beholder dem i hans Arbeide, da viser han derved at det mangler ham, enten paa tilbørlig Agtpaagivenhed eller paa Kundskab. - Endelig Beskedenhed i Hensigt til hans Læsere; man finder hos nogle af de Nyere, at de ved at rette endog undertiden de Steder og Ord, som maaskee ikke burde rettes, sætte derved et rectius; og at de, ved at forandre den forefundne Distinction, som maaskee ikke burde forandres, sætte et sic distingendum. Hvor en kyndig Tænker finder sligt, der taber han en Deel af sin Agtelse for Arbeideren. Det vilde dog være beskednere og klæde bedre, om den, som bruger hine Udtryk, satte et forsan foran Udtrykket. 6) Han bør vogte sig for at synde imod Mythologien, som er fra først af født af Philosophien og opammet af Religionen. Den, siger Hermias (1), som ikke søger med Fornuft at fatte Mythoplasternes Mening, men holder sig blot til det, som er synligt, han synder imod Mythologien. Den Mening, som er fra først af underlagt Mytherne, kan aldrig forandres; jo længer man gaaer bort fra denne Mening, deslænger fierner man sig fra rigtig Kundskab omde Gamles Philosophie, og den tilkommende Tid vil vel lære, at enhver nye Form, i hvilken man ad(1) Phædr. Plat. p. 98, supr. og 92 infr. søger at indskrue Mythologien, er intet andet, end reent Sophisterie.