Berlingske Tidende, 1836-03-29
Denne Paragraph indeholder, at en Fæster, som tiltales til Fæstes Forbrydelse formedelst Udeblivelse med nogen Deel af den ham paahvilende Skyld, skal kunne frie sig forat fradømmes Fæstet, naar han, inden Sagen ved Underretten optages til Doms, godtgiør, at han har erlagt saavel den Skyld, hvorfor han blev sagsøgt, som hvad Skyld der under Sagens Procedure maatte være forfalden, dette Sidste forsaavidt derom er fra Sagsøgerens Tide bleven nedlagt Paastand i Klagen til Forligelsescommissionen samt i Stevningen, hvorhos Paragraphen i ethvert Fald tilstaaer Fæsteren en Tid af 16 Uger fra Forkyndelsen, af Klagen til Forligelsescommissionen til deri at berigtige sin Skyld, om ogsaa Sagen forinden skulde være moden til Optagelse til Doms. Naar det iøvrigt maatte ansees hensigtsmæssigt at gjøre nærmere Bestemmelser i Retsforholdet imellem Jorddrotten og Fæstere, finder Committeen ingen Betænkelighed ved at tilraade en Bestemmelse af Jndhold som den ovenstaaende, naar blot deri skeer den Modification, at Fæsterne kan frie sig for at fradømmes Fæstet alene ved inden Sagens Optagelse. til Doms at erlægge den Skyld, hvorfor han er bleven sagsøgt. At han, for at opnaae dette, skulde tillige betale den Skyld, der under Sagens Procedure maatte være forfalden, forsaavidt derom er nedlagt Paastand i Klagen og Stevningen, troer Committeen ikke at kunne tilraade. Den Ret, som Udkastet tilstaaer Fæsteren, er, saavidt skjønnes, ingen ny Ret, men en ligefrem Anvendelse af Danske Lovs 15-11, hvorefter ingen Lovmaal maa tilstedes over den, der gjørligen vil rette forsig (efr. L. 157, hvilket skeer, naar Fæstebonden under Sagens Drift betaler den paa stevnede Skyld tilligemed Processens Omkostninger. Det har derfor ogsaa hidtil været almindelig antaget ved Domstolene, at Fæsteren kunde frie sig for videre Tiltale, naar han, inden Sagens Optagelse til Doms, erlagde det, hvorfor han var stevnet, med Sagens Omkostninger, og ingen Dommer har i dette Tilfælde dristet sig til at fradømme Bonden hans Fæste. Men der synes ikke tilstrækkelig Føie til at indskrænke denne, i den bestaaende opgivning grundede, Ret lighed til det Tilfælde, at Fæsteren ogsaa betaler den under Sagens Procedure forfaldne Skyld. For denne er Fæsteren, som Lovudkastet selv forudsætter, ikke sagsøgt, og der paahviler ham saaledes ingen juridisk Forpligtelse til at erlægge denne Skyld, for at frie sig for at overgaae Dom til Fæstets Forbrydelse. Heller ikke skjønner Committeen, at en saadan Skyld kan paastaaes, i Klagen og Stevningen, da Man ikke kan paaklage eller paastevne, hvad der endnu ikke er forfalden til Betaling, ligesom det da ogsaa maatte kunne siges, hvad Udkastet dog ikke antager, at Fæsteren var sagsøgt for denne, først senere forfaldende, Afgift, naar samme kunde paastaaes i Stevningen. Committeen antager derfor, at Bestemmelsen bør indskrænkes til den for Sagens Anlæg forfaldne Skyld. Hvad den Bestemmelse i Paragraphen angaaer, at Fæsteren i ethvert Fald tilstaaes 16 Uger, fra Klagens Forkyndelse til at berigtige sin Skyld, da skal Committeen kun bemærke, at dette i og for sig ikke kan ansees som nogen særdeles Begunstigelse for Fæsteren, da en Sag, af denne Natur, uden at den behøver at udhales ved ugrundede Exceptioner, ikke let kan tilendebringes i kortere Tid end 5. Maaneder, naar Tiden regnes fra Klagens Forkyndelse. Det er saaledes mere en tilsyneladende end een virkelig Begunstigelse for Fæstebonden, Paragraphen indeholder. Ad §. 2. At der under den i Loven 3131 omhandlede Skyld henregnes Alt, hvad Fæsteren ifølge Fæstebrevet har at betale Godseieren, derunder ogsaa iberegnet Godtgjørelse for Skatter og Afgifter af Fæstestedet, og at Vederlaget for Tienden i Kjærven ogsaa skal, naar Vedkommende derom forenes, kunne indbefattes under denne Skyld, og altsaa i Udeblivelsestilfælde, medføre samme Virkning, som Udeblivelsen af de egentlige Fæsteafgifter, derimod finder Committeen, i Henhold til de i Lovudkastets Motiver udviklede Grunde, intet at erindre. Ad §. 3. Denne Paragraph tillader Eier og Fæster at vedtage, at den samme Udparet, der, efter den gjældende Lovgivning, haves med Hensyn til det Krav, Eieren har paa Fæsteren for Skatter saavelsom for den ved Forening eller ved Tiendecommissionens Kiendelse fastsatte Tiendeafgift, skal finde Sted for samtlige i den foregaaende 2den Paragraph ommeldte Afgifter, det vil sige for alle de Af ifter, Fæsteren, som saadan, har at erlægge. Committeen anseer det som afgjort, at naar det først tillades Godseieren og Fæsteren at vedtage en saadan Bestemmelse som den ovennævnte, vil dette for Fremtiden blive en staaende Clausul i ethvert Fæstebrev, thi da alle Godseiere ere interesserede i, at en saadan Betingelse optages i Fæstebrevet, vil Jngen kunne erholde Fæste paa en Bondegaard, uden at underkaste sig dette Vilkaar, som alle Godseiere maae antages at være enige i at ville indføre i de af dem udstedte Fæstebreve. Men at Udpantningsret for Fremtiden skulde finde Sted for alle Fæsteafgifter, uden Hensyn til om Godseieren har nedsat Jndfæstningen, afløst Hoveriet og overladt Fæsteren Tienden imod en passende Afgift, hvilket dog Lovudkastets Motiver selv nævne som Grunden til, at en slig Ret skal tilstaaes Godseieren, det kan Committeen, i Henhold til hvad samme i den Anledning ovenfor har anført, ikke andet end paa det Bestemteste fraraade. Den Ret, strax at skride til Udpantning for sit Tilgodehavende, er ingenlunde nogen uvigtig Rettighed, hvilket tydeligst fremlyser af den Vægt, der i Udkastets Motiver lægges paa samme, idet det endog antages, at det fornemmelig vilde være denne Rettighed, som vil bestemme Godseieren til at foretage de ovennævnte Forandringer ved sit Fæstegods. J Regelen tilstaaes denne Ret kun med Hensyn til lovbestemte Præstationer eller saadanne, som med dem kunne sættes i Klasse, og om hvis saavel Tilværelse som Størrelse der ingen Tvivl kan være. At udvide denne Rettighed til kontraktmæssige Præstationer, udenfor de ganske enkelte Tilfælde, hvor dette allerede er paabudet, bør vist ikke skee uden meget overveiende Bestemmelsesgrunde, da der med Hensyn til disse kunne være mange Jndsigelser at fremsætte, som bør afgjøres ved sædvanlig Rettergang, og i Særdeleshed synes man at burde være vaersom med at tilstaae en saadan Rettighed imod Fæstebonden, der, naar denne Ret med Strenghed gjøres gjældende imod ham, vil være udsat for at berøves de allernødvendigste Gjenstande, og saaledes sættes ud af Stand, til for Fremtiden at opfylde sine Fæstepligter. Det er ogsaa let at see, at man, ved for alle Fæsteafgifter og Alt, hvad der kan henregnes til Bondens Skyld, at tilstaae Godseieren Udpantningsret, for en stor Deel igien berøver Fæsteren den ham efter Udkastets 1ste Paragraph tilkommende Ret til i en Tid af idetmindste 16 Uger at søge Udveie til at afgjøre sin paa dragne Skyld. Saalænge Godseieren ikke finder Anledning til at tiltale Fæsteren til Fæstets Forbrydelse, vil han nemlig, ved Udeblivelse af Fæsteafgifterne, betjene sig af den ham tilstaaede Ret til Udpantning, men derved vil Bonden berøves den Leilighed, som han, under den hidtil brugelige sædvanlige Rettergangsmaade, har til under Sagens Drift at skaffe Penge tilveie til dermed at afgjøre sin Skyld, og han vil saaledes ikke erholde den i Udkastets §. 1 tiltænkte Tidsfrisk til at rette for sig i Mindelighed, uden i de Tilfælde, hvor hans Skyld allerede er stegen til en saadan Høide, at der ikke er Sandsynlighed for, at han, ved egen og Venners Hjælp, kan fremskaffe Betalingen, altsaa i de Tilfælde, hvor denne Tidsfrist i Regelen ikke vil gavne ham noget. Committeen kan saaledes ikke, med Udkastets Motiver, finde det ubetænkeligt ja endogsaa aldeles hensigtsmæssigt, at udstrække Udpantningsretten for alle Godseiere til samtlige Bondens Afgifter, ligesom Man hellerikke troer, at Fæsteren vil ansee dette som et mere lempeligt Sikkerhedsmiddel end Tiltale til Fæstes Forbrydelse, naar det først er bestemt, hvad der hidtil i Medhold af Lovgivningen stedse har været antaget, og nu i Udkastets §. 1 udtrykkelig er udtalt, at han under denne Sag, kan frie sig for Fæstes Forbrydelse ved inden Sagens Optagelse til Doms at betale den paa stevnede Skyld. Det er Godseieren, hvem det interesserer at erholde dette extraordinære Tvangsmiddel imod Bonden; Bonden har ikke anholdt derom og vil vist aldrig ansee det for noget Gode, men derimod som et Middel, der kun vil gjøre hans hele Stilling meere løs og pretair, end den allerede er.