Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-10-19
J tre Maaneder var den Franske Armee atter Mester af Hovedstaden og den største Deel af Monarkiet. Tractaten i Wien blev sluttet og med denne den fjerde Østerrigske Krig endt. Nu lod det virkelig, som Freden vilde blive af Varighed. Krigen mellem Frankrige og Rusland brød ud; Østerrige forenede sig med den Franske Armee til Forsvar for Fastlandets store Jnteresse, og Østerrigsk Blod flød i de forskjellige Fægtninger med Russerne. Politikere, der hidtil havde vælet ved de af det Wienske Cabinet fulgte Grundsætninger, forbausedes over en Alliance, der, som de vidste, var dets hemmelige Sindelav saa meget imod; andre bedømte dets Sindelav efter dets sande Forfatning, og troede, at det vilde antage et fredeligt og et til dets Tarv svarende System. Dog Forbundet af 14 Martii 1812 var ikke Resultatet af et System, men et Product af Omstændigheder. Saasnart det erfoer de i November og December Maaneder indtrufne Uheld, blev det fra en allieret Regjering til en fiendtlig Magt. Det Hjelpecorps, der fegtede ved Siden af den franske Armee, bestemtes til at kjæmpe mod Frankrige. Men Østerrige befandt sig uden Penge, uden Armeer, og har i Jan. Maaned ikke med al Anstrængelse været istand til at stille 60,000 Mand. Men da det saae, at det behøvede 6 Maaneder til at stille en Armee i Marken, saa gav det sig Mine af at ville være Fredsmægler, for at kunne dølge sine Hensigter, men begyndte paa samme Tid sine Hvervinger og greb til Vaaben. Den Minister, der styrede Financerne, og ansaae Alliancen for det eneste Middel til at forbedre dem, modsatte sig Krigen med Frankrige, endskjøndt han nærede personligt Had imod det, og en Anden kom i hans Sted. Man skabte for 100 Millioner Franker nye Papirpenge, og kastede sig i Armene paa Krigen, uden at agte paa de meest oplyste Mænds Forestillinger derimod. Krigens Venner meente, at Tingenes Stilling havde ganske forandret sig, og at Øieblikket var kommen, da Frankrige igjen maatte trænges tilbage til sine gamle Grændser. Østerrige lovede i Februarii Frankriges Fiender at optræde den 20de Junii med 160,000 Mand paa Valpladsen. Jmidlertid arbeidede det paa, ved Ranker at svække Frankrige, ved at forføre dets troe Allierede. Det opfordrede dem til, ikke at give Frankrige Hjelpetropper, og Østerrige vilde lægge 160,000 Mand i Vægtskaalen mod den Magt, det vilde fortsætte Krigen. Men Slagene ved Lützen og Warschen viste nu, hvad Frankrige formaaede. Østerrige gjorde nu modsigende Fordringer; det vilde være Frankriges Bundsforvandt, men tilsidesætte alle Alliancetractatens Fordringer; det vilde være Fredsmægler, men vedblive at være forbunden med Frankrigs Fiender. Man svarede: Østerrige kunde frasige sig sit Forbund, men af dets Vægelsindighed og Svaghed vilde man intet vide. Forslaget til Kongressen, blev antaget; man forudsaae at den for nærværende Krig ikke vilde være af hastig Virkning, men den kunde holde Underhandlinger i Gang, der engang kunde lede til Fred. Congressen har imidlertid aldrig fundet Sted. Rusland og Preussen havde efter Slaget ved Lützen og Würschen oprigtig været tilbøielige til Underhandlinger, havde de ikke havt Haab om at drage Østerrige med i Kampen. Da Ruslands Forsøg at skale mellem sig og os en Grændse af Uorden og Anarchie, var frugtesløst, valgte det det Middel, der tilbød sig det, og styrtede Østerrige i Krig. Hertugen ender med, at det er nødvendigt, at talrige Batailloner reise sig i Frankrige, for at sætte Keiserens mægtige Armeer istand til at fortsætte Krigen med ny Kraft, og være beredte paa hvert Tilfælde. Da hele Europa er under Vaaben, da foruden de regulære Tropper, de allierede Regjeringer ogsaa kalde Landværnet og Landstormen til Vaaben og forvandle hver Mand til Soldat, saa skylder ogsaa det franske Folk sin Sikkerhed og sin Ære at vise en nye Energie; det maa hellige Erobringen af en fast Fred en Kraftyttring, der svarer til den, dets Fiender gjøre forat udføre en Ærgjerrigheds Plan, der ingen Grændser kjender mere.