Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-10-08
Jblandt de Beherskere i de nyere Tider, hvis Værd, som Regent, er forskjelligen bleven bedømt, staaer Keiser Joseph II. Men er den Dom, Montesqvien har fældet over Alexander, ikke partisk, saa fortjener ogsaa Joseph i denne Henseende vor Lovtale. Hans store Jdee var, at forbinde alle sine Stater ved en Lov, een Jnteresse, een Skatte bestyrelse, eet Hovedsprog, een Nationalaand. En stor Tanke. Men, - saa dømmer en Forfatter som ham - undførlig for een Mand, uden Tvivl uudførlig i alle Henseender og under alle Omstændigheder *). At Keiser Joseph ikke udførte sin store Jdee er bekiendt; men ligesaa bekiendt er det og, hvor lidet Tidsomstændighederne vare ham gunstige. Man kalde derfor ikke denne hans Jdee uudførlig i alle Henseender og under alle Omstændigheder. Ligesom samme Forfatter ogsaa synes at misbillige, at han gav Gallizien og Lodommerien samme politiske Forfatning som de tydske Arvestater og berøvede dem derved deres Selvstændighed. Et Beviis paa.) - saa siger han - hvor dybt denne Nation har været nedsjunken i Barbari*) Fortsættelse af Millots Verdenshistorie, 1ste Deel, Paa 394. **) Samme, Pag. 431. og Trældom, og tillige et Beviis for Nødvendigheden af denne Reform, men ingen Undskyldning for Josephs Fremgangsmaade. Kan den Slutning være rigtig, at skjøndt Reformen var nødvendig, fortjener Joseph dog Daddel, Jndsaae denne store Regent, at Nationaleenheden er det, som sammenknytter et Statslegeme, da havde han nægtelig fortjent Daddel, om han ikke havde arbeidet til dette Maal. Skulde han maaskee have ladet disse polske Provindser beholde deres Sprog, Rettergang a., blot for at de kunde bevare deres Selvstændighed, Da havde han, om han havde handlet efter denne Tanke, lidet fattet, hvad der tjente til hans Staters sande Vel. Ethvert Folk, som incorporeres i et andet, bør ikke længere have nogen Selvstændighed for sig selv. Dets Selvstændighed smelter sammen med det øvrige Statslegeme, som ikke skal udgjøre uden et Heelt, hvortil udfordres eet Sprog og en Lov. Naar vi derfor see, at Joseph handlede efter denne Jdee, bør Historien i denne Henseende fremsætte ham som et Mønster. Uden Tvivl handler derfor den Forfatter rigtigere, der med Montesqvien roser slig en Fyrste, end den, der kaster Daddeel paa ham. Eller er det maaskee ikke Handlingen i sig selv, men kun Fremgangsmaaden, som man dadler, Men saa kunde man til Svar herpaa spørge: Hvad skal den Regent gjøre, hvis Folks Vel ligger ham paa Hjerte, som indseer, at Nationaleenheden eller fælleds Jnteresse, forenet i det Heles Vel, er det Maal, han skal virke til, hvorledes skal han udføre dette sit Ønske. Han skal - saa vil man maaskee svare herpaa - ikke gaae frem med den Raskhed, hvormed Joseph gik frem. Han skal virke langsomt og uformærkt. Han skal Jngens Rettigheder træde for nær. Han skal ikke vilde rødde enhver Steen af Veien paa eengang, men lade Tid og Omstændigheder udrette, hvad Øjeblikket ikke formaaer. Tilhobe vise Raad, Men giv Regenten, som føler sit høje Kald, Udødelighed; eller giv ham i det mindste et Aarhundrede at herske i, for at kunne udføre sine Planer, og da vil han befinde sig vel ved at følge disse Raad. Men kunde vi ikke skienke ham et Aarhundredes Udødelighed, saa lader os rose ham, fordi han vil saae, imedens det er Tid, og fordi han tænker, der kommer en Nat, da ingen vil virke. At vente, at Eftermanden paa Tronen skal træde ind i Formandens Aand, og følge i det Væsentlige hans Fremgangsmaade, er i Almindelighed at haabe mere, end det Historien viser os. Desuden ville Vedkommende, som troe at tabe ved de valgde nye Forholdsregler, sikkert ikke efterlade at anvende alt, for at bringe dem i Forglemmelse, og baade hemmeligt og aabenbart fremstille dem i et falske Lys, som høist skadelige, for at tilintetgjøre dem. Raskhed i Foretagendet, var derfor ofte det eneste Middel til at naae Maalet. Med alt dette vil der blive Ujevnheder nok tilbage, som kunne overlades til Eftertiden at udfyldes. - Stene nok tilovers, som maae blive liggende. Og ved den tilkommende Slægt, om den formaaer at vælte dem bort, Men, - atter vil man maaskee indvende hvorlet udarter ikke denne Raskhed til Despotismus, Hvad er et Folk fra Forfædrene nedarvede Rettigheder, naar en Despot i et Øjeblik med et Magtsprog formaaer at tilintetgjøre dem, Grundede Jndvendinger, som det synes. Men førend vi kalde den Regent Despot, der vil bevirke Nationaleenhed og bringe Lighed ind iblandt den StatsBorgere, han behersker, maae det først være afgjort: hvilke de Rettigheder ere hos et Folk, eller hos visse privilegerede Klasser af et Folk, som ingen Regent, uden at udraabes for Despot, tør vedrøre.