Viborger Samler, 1844-11-16
Kjøbenhavn. Med Hensyn til det kgl. danske Cancellies seneste, til Kjøbenhavns Politidirecteur stillede Skrivelse angaaende Trykkefrihedsselskabet, hedder det i Fædrelandet: "Det kgl. danske Cancelli, der som bekjendt i Hs. Exc. Ørsteds Fraværelse, bestaaer af Hs. Excellence Stemann, Conferenceraad Lange og Statsraaderne Benzen og Holm, har anseet det for aldeles nødvendigt, at udstede ovenstaaende Truselsbrev imod et Selskab, som tæller flere tusinde Medlemmer, hvoriblandt Landets meest anseete Mænd, et Selskab, hvis Virksomhed ved flere Leiligheder af den øverste Magt i Staten er anerkjendt som lovlig; et Selskab, som Christian den Ottende ved sin Thronbestigelse tilfagde, sin kongelige Naade og Hyldest; ja for hvilket Hs. Mayst. har viist en saa levende Jnteresse, at Allerhøistsamme har opfyldt de Betingelser, som Selskabet, ellers fordrer af Andre, der ønske for bestandig at være dets Medlemmer. Dette Budskab vil blive modtaget med Forbauselse og Sorg rundt om i Landet. Man vil finde det mere end tvivlsomt, at det skal afhænge af de fire nævnte Cancelliherrers Forgodtbefindende at ophæve et lovligt Selskab, der intet ulovligt har foretaget, og man vil i dette Skridt med Grund see et nyt faretruende Angreb paa den Assosiationsfrihed, som vi have troet at være i Besiddelse af, men som Studentersamfundet, Skandinaviske Samfund og nu ogsaa Trykkefrihedsselskabets Historie snart maa have overbeviist os om kun eren Jllusion, naar der gjøres Brug af den. Vi skulle ikke idag nærmere gaae ind paa en Drøftelse af dette mærkværdige Cancelli-Brev, men kunne dog ikke undlade at gjøre opmærksom paa den Synderlighed, at Forfatterne paa en høist forunderlig Maade enten udelukke Trykkefriheds Anliggender, som de dog upaatvivlelig maae den regne til de Gjenstande, der henhøre under et Trykkefrihedsselskabs Formaal, fra Lovgivnings og Regjerings anliggender", eller ogsaa allerede nu i Strid med deres egne Præmisser ved Conclusionen have ophævet Trykkefrihedsselskabet, da dette umuligt kan vedblive at bestaae, uden at beskjæftige sig med Trykkefriheden, (Af Kbhpst." af 9de Novbr.) For Folk, som have gjort sig selv til offentlige Characterer, er det et sjeldent Konststykke at changere uden derved at prostituere sig, men at tiltræde en Tilbagegang i Stormskridt, er et sandt Vovestykke. Prof. David vil derfor heller aldrig, hvad hans Stilling som Deputeret og offentlig Characteer angaaer, komme vel fra det Spil, han for 2 Aar siden saa smaat begyndte og nu saa lidenskabelig fortsætter i den roeskildske Stændersal. J Stedet for at faae sin Kappe fuldkommen vendt, vil den forhaabentlig blive ganske sønderreven, og han vil komme til at staae som en nogen Stakkel, med hvem ikke ret mange ville have at gjøre i det Politiske, uden maaskee hans tro Følgesvend, Fattig directeur Sager. Det er ikke den første politiske Renegat, det er gaaet saaledes. Professorens politiske Skribentvirksomhed ligger endnu saa nær, at den levende maa stille sig for Enhver, der hører, hvorledes han nu gererer sig i Roeskilde. Hans Taler i Adressefagen, Ministersagen og Nationalitetssagen ere maaskee de meest Overraskende, Stændertidenden har bragt, og overgaaes neppe af Andet end de hidsige Expectorationer, hvormed han i Løverdags angreb Christensen og Drewsen i Anledning af deres Proposition til Bondestandens endelige og fuldstændige Emancipation. Professoren, der er Kjøbenhavns fjerde Deputerede, gjorde sig derved til Aristorikratiets alvorlige Stridsmand. Der blev næsten ikke Leilighed for Kammer herrerne til at tage Ordet; man fornam aldeles ikke, at Scavenius, Schulin, Castenschjold, vare i Salen. David stod der som første selvbeslaaede Kammerherre. At tale om Bondestandens endelige Emancipation, var at røre ved Professorens ømme Side, at slaae paa vor Valglovs Ufuldkommenheder var at holde en slem Brand frem for ham. Professoren er ved at blive rasende over, at der stilles Forslag, som bestemt kunne sondre Partierne, og at en omfattende Proposition angaaende Landboforholdene maa have denne Virkning, hvor Godseierne udgjøre en særegen, og det en begunstiget Stand, er let at forudsee, især naar man erindrer, hvorledes Landboforholdene andensteds, f. Ex. i det engelske Parlement, have viist sig som et kraftigt Søndringsmiddel. Heller ikke er det vanskeligt at beregne, at, naar man først indlader sig paa et saa omfattende Anliggende, faaer man, inden man veed af, en Mængde politiske Spørgsmaal paa Halsen, som man ellers saa rart kunde være qvit. Herhen hører navnlig den hele Repræsentations- og Valgmaade. Hvor bange saadanne retograde Folk som David, og hans Lige blive, naar der ymtes om større Valgfrihed, saae man allerede for 2 Aar siden af den heftighed, hvormed han frer ind paa Christensen, fordi denne vilde bringe et friere Valgprincip ind i den islandske Althingslov. Enhver der læser de, just paa Grund af den stedfindende Partisondring, interessante Forhandlinger og Christensens og Drewsens Landboproposition, vil let see, paa hvilken Side Lidenskabeligheden og Manglen for Alvor er, Jngen kan lade den rolige Værdighed ubemærket, hvormed Christensen og Drewsen forsvare deres Forslag – en Holdning, der ikke blot danner en opløftende Contrast ligeoverfor Aristokratiernes utæmmede Vrede, men som tillige er et talende Jndicium for Proponenternes Overbeviisning om deres Sags indre Gebalt og Sandhed. Udfaldet af Afstemningen var, efter Stænderforsamlingens nuværende Sammensætning ikke vanskeligt at gjætte, skjøndt det visselig langtfra har tilfredsstillet Prof. David og hans Kampfæller. (Som tidligere meldt, negtedes Christensens og Drewsens Proposition Comiteebehandling med 36 mod 26 Stemmer).¬