Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-10-16
Ved Festen paa Fjellumhøi holdt P. H. Lorenzen, følgende Foredrag: "Mine Venner, vi have idag hørt Adskilligt og Fortid, Nutid og Eftertid, om Kongens Viisdom og Kronprindsens kraftige Villie, og at vi med Hensyn hertil kunne være trygge. Men vi ere Alle Dødelige, og hvor pludselig og uventet det kan være forbi med Vandringen paa denne Klode derpaa have vi ganske nylig seet et Varsel, da en Mand, der havde en stor Jndflydelse paa Rigets Regjering og mindst ventede, saasnart at skulle forlade Skuepladsen, blev bortreven ved en brat Død. Jntet Under, at der kan opstaae den Tanke, om vi ogsaa kunne være trygge, naar Kongen og Kronprindsen gaae til deres Fædre, uden at efterlade mandlige Arvinger. Nei, det kunne vi paa ingen Maade være. Det er bekjendt, at man i den senere Tid i det store Tydsklands, ja endog i vore egne Blade er kommen frem med, at Riget skal deles, naar vor mandlige Linie uddøer, og at en Mand hist nede paa Als, Hertugen paa Augustenborg, eller hans mandlige Afkom, skal arve med Hud og Haar. Den Mængde Papir, der er bleven beskreven i denne Anledning, ja den udgjør maaske en heel Bog, og Gud alene veed, Hvo der betaler alt dette Skriveri, men den omtalte Paastand fremføres med en umaadelig Dristighed, og Enhver, der ikke vil samtykke heri, erklæres for en Oprører og Landsforræder. Vi have den Ære, at høre til den Klasse, der ikke deeler denne Mening; vi vide, at efterat Hertugen paa Gottorp var bleven fordreven, fordi han havde gjort Alliance med Rigets Fjende, Kongen af Sverrig, fastsattes 1721, at Arbefølgen i Hertugdømmet skulde være den samme som den, der allerede 1660 var indført i Kongeriget, og at Kongeriget og Hertugdømmet skulde være uadskillelige til evig Tid, hvilket Ridderskab og øvrige Jndvaanere bekræftede med deres Eed. Vi kjende altfor meget til vort Hertugdømmes Historie, til at vi ikke skulde vide, hvilken sørgelig Tid det var, da Konger og Hertuger udparcellerede Landet ligesom en Bonde undertiden deler en Gaard med alt Fæ mellem sine Sønner. J over 100 Aar har der ikke yttret sig mindste Tvivl om Kongerigets og Hertugdømmets retlig bestaaende Uadskillighed, og vi protestere mod den for et Par Aar siden opbukkede ny Lære, der truer med at sønderrive de helligste Baand og staaer i Strid med hele den civiliserede Verdens Grundsætninger. Men, mine Vennet, vi have idag hørt, hvilken Magt Pennen i vore Dage er, og Hvor sikkrer os for, at de Penne, der arbeide paa at adskille Riget, ikke kunne være de mægtigste, naar den Tid engang skulde komme, at denne Strid skal afgjøres. Derfor lader os itide være betænkte paa at slutte os tæt sammen med det faste Forsæt, ikke at ville taale, at vi blive løsrevne fra vore Brødre hist oppe bag Kongeaaen. Jeg er overbeviist om, at det er Alle eders Villie, at dette aldrig skal skee, og jeg opfordrer Eder til, ved et høitideligt Hurra at bekræfte Kongeriget Danmarks og Hertugdømmet Slesvigs Uadskillelighed. Kongeriget og Hertugdømmet skulle være uadskillelige til evig Tid!" Denne Slutning stadfæstede den opmærksomme Folkemængde ved mange Gange gjentagne Hurraraab, og udbragte et "Leve for Taleren, da han nedsteg. Af dette Foredrag tog Pastor Schøler Anledning til atter at betræde Talerstedet og at udvikle det Ønskelige i, at Slesvig maatte forblive hvad det var, i Syden tydsk, i Norden dansk, og danne den af Naturen skikkede Bro mellem de to store Greene af een Stamme; at Holsteen maatte vedblive at beholde samme forbindende Caracteer ved at være en Deel af det tydske Forbund og dog have Danmarks Konge til Hertug; at Protocollernes og Contoirpennenes Herredømme, som nu voldte al vor Fortræd, maatte ligesom Muntelatinen i Fordums Dage, falde, og Venskabet mellem de to store Broderstammer, Tydskland og Norden, gjenfødes til en ny Pagt, til et Værn mod Øst og en Borgen for Oplysningens Bevarelse. Han slutte med et "Leve for "Tydsklands Forbundshær og Danmarks Flaade og en evig Forbindelse mellem begge!" hvilket besvaredes af Mængdens Jubel- Da det antændte Baal rødmede Luften med sin Glands, flokkedes man omkring Samme og afsang den fra Høiskamling bekjendte Aftensang: "Nu vi tænde Glædens Luer", samt "Danmark, derligst Vang og Vænge og atter den til Kronprindsens Priis forfattede Sang. Pastor Schøler og Laurids Skau talte her paany til Folket, Første hovedsag ligen og Betydningen af de danske Løver og Hjerter, i vort gamle Vaaben, hvilket lønnedes af Mængden med et jublende "Leve for Taleren. Under hele Festen herskede naturligviis den største Orden, der gjorde den som Politimester nærværende Herredsfoged Kiers Function mindre nødvendig.