Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-05-04
Saaledes stod Sagen alt giennem Aarhundreder, og om nu Hr. Doctor juris Jens Krag Høst er blevet lidt catholsk, eller taler kun, med Tydskeren, i Dagen om hvad han ikke kiender, det er aabenbar et af de mange Smaa-Spørgsmaal i Verden, som det vilde falde alt for vidtløftigt og kiedsommeligt, offenlig at afhandle Jeg skulde derfor ikke, ved denne Leilighed, have nævnet Hr. Doctoren, dersom han ikke, med en besynderlig juridisk Uforsigtighed (i Dagen No. 101) havde beskyldt mig for grov Usandhed; men da det er Udtryk, som snart kunde nøde mig til at gaae til Things, og det i en Sag, der i Grunden slet, ikke kan afgiøres paa noget Lands-Thing, saa finder jeg mig forbundet til paa en mere passende Maade, at slaae den Beskyldning juridisk ihiel, det er mortificere den. Jeg har sagt, at, naar man haaner Steffens for den Tro, han, i Bogen om den falske Theologie, vedkiender sig, da haaner man Christendommen i ham, og det kalder Hr. Doctoren ei blot et uværdigt og forslidt Konstgreb, men en grov Usandhed. Da nu imidlertid Steffens, i omtalte Skrift, udtrykkelig, uden al Forbeholdenhed, vedkiender sig den lutherske Christendom, saa følger deraf unægtelig, at, naar han haanes for denne TroesBekiendelse, da haanes i ham den lutherske Christendom, og om nu denne er den sande Christendom, kan, mellem Hr. Doctoren og mig, kun være et juridisk Spørgsmaal, som Juristen vel maa vide, Danske Lov paa det Bestemteste har afgjort til Morten Luthers Ære. Juridisk talt er det da ikke et Konstreb, end sige, en grov usandhed, naar en Dansk Præst erklærer, at hvem der haaner den lutherske TroesBekiendelse, haaner dermed Christendommen; det er tvertimod en Paastand, hvortil Danske Lov ei blot berettiger, men forpligter ham. Saaledes har jeg viist, hvad jeg, som Embeds-Mand burde, at Hr. Doctorens Beskyldning er død og magtesløs. Vil man sige, at hermed er Spørgsmaalet om den lutherske Christendoms Ægthed dog i Grunden slet ikke afgjort, da har man vist nok fuldkommen Ret; men det vilde være meget ufornuftigt af mig, at drøfte dette Spørgsmaal theologisk med Hr. Doctor juris Høst, der, efter Alt at dømme, maa indbilde sig, man paa fri Haand kan afgiøre, hvad der dog ene og alene beroer paa historiske Vidnesbyrd. Da imidlertid mange af de nyere Theologer synes at være i samme Vildfarelse, maa jeg, ved denne Leilighed, bemærke, at hvad enten den lutherske Christendom agtes for den sande eller ikke, staaer dog den lutherske Paastand lige urokkelig fast, at det kun er Bibelen og den ældste Kirke-Historie, der kan lære os, hvad sand Christendom er. Ingen Sætning kan være klarere end denne, thi sand Christendom er dog ligesaa unægtelig hvad Christus har lært, og intet Andet, som sand Muhamedanisme er hvad Muhamed har lært, og enten maae vi da af de apostoliske Skrifter og de ældste Christnes Bekiendelse kunne lære, hvad sand Christendom er, eller ogsaa det er et unyttigt Spørgsmaal, som ikke al Verdens Universiteter kan besvare. Jkke desmindre er det, fra Midten af forrige Aarhundrede, blevet mere og mere sædvanligt, at sige sine egne Tanker om de aandelige Ting, og uden stort at ændse Apostlernes og den ældste Kirkes Vidnesbyrd, dristig paastaae, at hvad man sagde, var den sande, rensede, rene, fornuftige Christendom, ja, det er gaaet saavidt, at en theologisk Professor i Halle, Wegscheider, i den allersidste Tid har udgivet en Dogmatik, som han selv inddrømmer, strider ei blot mod Morten Luthers, men mod de ældste Christnes og Apostlernes Bekiendelse, men som dog skal være sand christelig!