Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-08-26
Da nu Herrerne von Hakenau lode deres Svende og Tjeneres Klæder og Vamse besye med Sølv, saa fremstillede Bjergmesteren sig atter fordem, og sagde: at den hvide Hest igjen havde viist sig for dem, dog havde han ikke denne Gang saa langsom som for marscheret omkring, men havde i vilde Spring styrtet gjennem alle Gruberne. Hans Øine havde saaledes funklet af Vrede, at Arbeidenne grebne af Frygt og Angest havde kastet sig paa Knæe og havde anraabt den, Herre Gud om Tilgivelse for deres Synder, og da de vare standne op igjen var Hesten forsvunden. Nul tilraabte Hugo, Berholds anden Søn, ham, da kjender J jo et Middel, at forjage det fiendtligsindede Væsen paa, naar den kommer i igjen saa bed kun Erich der ogsaa denne Gang var tilstede, bad indstændig at tilbagekalde en saadan Gudsbespottelse; men en skrallende Latter var det Svar han fik, og da Bjergmesteren anførte flere Tilfælde, hvor Bjergmanden havde ladet sig see som en advarende Genius, svarede Otto ham, at den har de viist sig for hans Fader som en Dverg, men aldrig som en Hest. Ol den kommer i mangehaande Skikkelser! svarede denne - ofte har man ogsaa truffet den som en gammel Bjergmand. Selv paa den Tid, fortalte han, da Bjergværket endnu ikke gav noget af sig, og at Udbyttet mangen Dag var saa lidet, at neppe Arbeidslønnen derved kunde bestrides, Een Gang, da vi vare i Færd med at stige ned i Gruberne, traade en fremmed Bjergmand hen til os. Vi saae først mistroisk paa ham, men hans Tale var, som det anstaaer Bjergmanden: Gud signe Eder alle, Bjergmester, Gesvorne, Stiger og Slaggesel, saaledes som J her forsamlede ere. Med Venskab er jeg staaet op, med Venskab vil jeg sætte mig ned igjen. Hilsede jeg ikke Bjergerlauget, var jeg ingen ærlig Bjergmand! Min Fader, - fortalte han videre - som var Bjergmester for mig, svarede, i det han som vi pleie, rakte ham Haanden, saaledes at Tommelfingrene træffe sammen, og Hænderne forene sig i hinanden til fast Tryk: Gud holde Lauget i Ære, i Dag, i Morgen og bestandig, er det end ikke stort, feiler det dog ikke Æren nu spurgte han ham, hvad hans Begjering var, han svarede han ville bede os, at vi ville tillade ham at stige ned med os. Jeg har denne Nat gjentog han, paa Bjergets Side bleven vaer et lysegrønt Skinn, lad mig derfor forsøge, om jeg ogsaa endnu formaaer at finde de Skatte som det anviser. Derpaa foer han ned med os, og hvor han slog, der glimrede Guld og Sølv os i Møde og Kasserne fyldte sig og vi samlede mere i Dag, end der var skeet i flere Uger, og da vi vilde takke den gamle Bjergmand derfor, var han ikke meere at finde blandt os, og vi indsaae da, at det maatte have været Bjergaanden. Saa lad den da vise sig i denne Skikkelse. - udraabte Otto - jo oftere, jo bedre! Erich gyste tilbage for en saadan Overmod, og gik inderlig bedrøvet til Diævelsmøllen for at opmuntre sig ved Synet af Gisla. Dog ogsaa ved Siden af hende, tænkte han paa den sælsomme Bjergmand, og det forekom ham endnu, som om han hørte den Stemme, hvormed han bad dem begge vende deres Øine mod Himlen. Hans Tungsind smittede ogsaa den blide Gis la; thi ogsaa hun ahnede, at der ingen Roser vilde blomstre her paa Jorden for deres Kjerlighed, og hun, som endnu synes at være nærmere beslægtet med Himlen, end hendes Ungdomsven, søgte at trøste og forberede ham paa en mørk Fremtid! Af Erichs Stedbrødre, var Huge den, der stærkest forfulgte den skjønne Gisla, og kom ofte under mange Slags Forrevendinger til Møllen ja havde endog forstaaet at indtage Mølleren, for sig. Men naar denne blot ville tale et Ord til Hugos Fordeel og hans Hensigter med Gislahavde han alle Sine imod sig; thi ogsaa Georg var Erichs varmeste Ven. Bjergværket gav imidlertid altid rigere og rigere Udbytte og med dette steeg Ødselheden hos Adelsheits Sønner, som endelig naaede den høieste Grad. Allerede vare Borde og Stole indlagte med Sølv, selv Sengestolperne, Portringene, ja selv Hundenes Halsbaand vare beslagne. og tilsidst for at krone det Hele, lode de saagar Hestene beskoe med Sølv. Erich bad trods alle Fornærmelser og Skjældsord, at de skulle holde inde, men de bleve endnu døve for den redelige Advarers Stemme. Nu traade en Dag Bjergmesteren bleg som et Liig, indtil dem, og med Zittren og Bæven berettede han, at den hvide Hest atter igjen havde viist sig for dem og styrtet sig som rasende, med funklende Øine- og vildbrusende Mahn fra en Stolle til den anden, gjennem en Gang til den anden. Dog ogsaa denne Gang loe Junkerne og sagde: den kunde kun komme, igjen den skulle altid være velkommen, da Bjerget ved et hvert af dens Besøg altid gav rigere Udbytte. Otto den Overmodigste af alle sine Brødre, drev endnu Kaadheden saa vidt: at han befalede Bjergmesteren: at hilse Hesten fra ham og indbyde ham til et Gjestebud, som han med alle sine Brødre og Bekjendtere, med det første vilde give nede i Genderne. Erich følte sig angreben af en kold Gysen, et han bad endnu engang og bad forgiæves, Jmidlertid stod Huge betænksom ved det store Buevindue og skuede ned af til Diævelsmøllen, og da han vendte sig om igjen, stod Ondskab og lumsk List saa paafaldende skreven i hans Træk, at Erich følte en smertelig Stikken i sit Bryst, og det forekom ham som om det virkelig havde lykkedes den Falske, at røve ham sin Gisla. Allerede denne Dag lod Otto giøre Forberedelser til et stort Gjestebud og paa en rummelig Plads i Skaktens Midte blev Jord og Steen ført bort, paa nogle store Sølvbarrer nær, hvor man satte Taffelet. Herpaa bleve Gjesterne indbudne og alt hvad Rigdom formaaer at frembringe af kostelig Spise og Drikke fandtes her i Overflod. Erich saae paa alle disse Anstalter med blødende Hjerte. Han vidste ikke hvad der var bedst, enten at blevaane det underjordiske Gjestebud eller at blive derfra. Uenig med sig selv gik han til Møllen, hvor Gisla, som allerede Rygtet om Festen havde naaet, kom ham i Møde med Øine, der vare røde af Graad, og besvor ham med den omhyggeligste Kjerligheds Angest, ikke at fare ned med i Skakten. Saaledes havde han endnu aldrig før seet hende, hun fordrede under tusende Taarer det Løfte af ham, at tilstaae hende denne Bøn, og det med en Banghed, en Hast, som endog gjorde det dybeste Indtryk paa hans Hjerte. Det er ikke din Død jeg frygter for, raabte hun, thi døe kunde jo ogsaa jeg, men et frygteligt Veh! gjenlyder fra mit Hjertes Jnderste, og løber frygteligere end Dødens Gysen gjennem mine Aarer, det hedder - Adskillelse! - at være adskilt fra Dig, og endnu at leve, hvorledes formaaer jeg det! Erich sluttede den klagende Pige i sine Arme trykte det reneste, helligste Kjerligheds Kys paa hendes Læber: Du er min - sagde han - om ikke allerede paa Jorden, saa dog i Himlen hvorledes det end gaaer, saa modtag Forsikkringen om min uendelige Kjerlighed, min uforanderlige Troskab, derpaa gjorde han sig Umage for at trøste, at berolige hende, men hun ville intet vide af Trøst eller Beroligelse førend han havde lovet hende, ikke at komme til Gjestebudet i Skakten; og endelig, hun var jo for ham det dyrebareste paa Jorden, besluttede han ikke længere at vakle i sin Beslutning. Da han rakte hende Haanden og ville give hende det Løfte at opfylde hendes Forlangende - da stod paa engang uden at de havde seet hvorfra han var kommen, den gamle Bjergmand for dem, som i hiin stormende Aften var taget ind i Møllen. Ogsaa nu havde han som den Gang et dødningeblegt Udseende og Øinene laae dybt inde i Hovedet paa ham Uveiret nærmer sig, - sagde han, i det han vendte sig til Erich. Kun hvem der har et reen Hjerte har intet at frygte. Jmidlertid tag her denne til Beskyttelse, og far derpaa kun i GudsNavn ned i Dybden, var det ogsaa kun for at forkynde Verden Herrens Domme. Ved disse Ord rakte han ham en sneehviBlomst, saaledes som man, endskjøndt sielden finder den opspiret under Jorden, den var sælsom skjøn dannet, en rank Stamme, hvis Stil og Blade, pralede med den herligste hvide Farve. Den Vellugt, som denne underfulde Blomst udbredte rundt omkring sig lignede den af Bernsteen, olie, naar den reen og klar trænger sig ud af sin Kilde; og den havde, paa den ømme, af Anget udmattede Gisla en saadan bedøvende Virkning, at hun sank afmægtig ned.