Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1773-10-15
En Fabel. Ræven, Katten og Hunden. Da engang en Ræv, sildig om Aftenen, efter hans Sædvane, listede sig omkring en Bondegaard, saae en Kat ham, som gik fra Huset til Laden paa Musefangst, og sagde ved sig selv. der kommer den skielmske Ræv igien herhid! Jeg haaber, det skal dog engang lykkes for min Hosbond, at besnære ham. Jmidlertid kom Ræven nærmere til Katten, og saasnart han blev den var, hilsede han den med stor Venlighed og sagde det er mig en særdeles Fornøielse, at finde dig her, min kjere Søster, og at see, at du endnu befinder dig vel. Velkommen kiere Broder, svarede Katten ham: hvad for en lykkelig Stierne fører dig hid til disse Egne? Ræven svarede: jeg kommer fornemmelig herhid for at fornemme min kjere Søsters Velgaaende, og tilbyde mig til hendes Tieneste. Det er mere end jeg fortiener og kan forskylde af dig, svarede Katten. Dog, blev den ved, jeg veed, hvorvidt du pleier at drive Venskabet. Jeg har ogsaa givet min Herre saa godt et Begreb om din Ærlighed, at han ikke har den ringeste Mistanke til dig meere; men du kan gandske sikker lade dig see her saa ofte, det behager dig. Ja dersom jeg kun ikke havde seet Saxerne bag ved Gierdet, tænkte Ræven. Jmidlertid lod han sig dog ikke merke dermed, men beviiste Katten men Forbindtlighed, og tog Afskeed med den, under igientagne Venskabs Forsikringer paa begge Sider. Noget længer frem mødte han en Hund. See der, raabte han, da han fik ham at see, er Lykken mig saa gunstig i Aften, at den lader mig finde en saa høiskatteerlig Ven, O at jeg dog ogsaa maatte finde Leilighed til at kunde vise dig nogen Velvillighed, men Hunden saae ham murrisk an fra Siden af, og svarede: ei, saa løyst du jeg veed, du skulde ikke, for at tiene mig, fløtte nogen Fod. Vrede og Skamfuldhed gjorde Ræven en liden Tid stum; men han fattede sig snart igien, og sagde gandske gelassen: Nu nu, har du ikke lært, hvad Høflighed er, og at man ogsaa skal giengielde den med Høflighed, Jeg har lært svarede Hunden hidsig, at tale, ligesom jeg tænker i Hiertet; og jeg en ikke til Sinds, at fiunge for saadan en Tyv, som du er. Det er en Fornærmelse, sagde herpaa den arrige Ræv, som du enten maa igienkalde, eller give mig Fyldestgiørelse derfor, Hvad jeg har sagt, svarede Hunden, forsvarer ieg med en redelig Kamp, om du har Hierte dertil. Kampen tager jeg imod, sagde Ræven; men her har du Fordeelen af Stedet, og det er mig for farligt, vi maa længer bort fra Gaarden. Nu fort, hvorhen du vil, jeg følger med dig; sagde Hunden. Ræven listed sig vek, indtil det Sted, hvor Saxerne vare opstillede. Her lod han ligesom han vilde løbe bort paa Siden, og da han derved havde foranlediget Hunden til at sette hidsigere efter ham, gjorde han nogle Vendinger omkring Saxerne, indtil Hunden, efter Rævens Hensigt, uforsigtig rendte over samme, og med det ene Been blev sidende derudi. Denne arme Skielm begyndte derpaa jammerlig at skraale, men Ræven traved af Skoven til med en triumpherende og forhaanende Latter. At love noget rundt, at ville andre tiene, Og dog et Ord deraf i Hiertet ei at mene, At rose i en Syn, og laste paa en Bag, Er just ei nogen Dyd, skiønt meget gængse Sag. Et muntert Ansigt tidt med søde Ord ledsaget Har vel Enfoldige men ingen Snu bedraget. Men hvo som taler alt hvad Hiertet falder paa, Han for de Listige et Rov tidt blive maa Thi da Forstillelse er bleven til en Mode, Kan man ei Hyklere adskille meer fra Gode, Raad imod de saa kaldede Faare=Kyllinger, Gryllus domesticus, Linn. (See Nr. 42.) Det sikkerste for hvem, som ikke vil fordrage disse Kreature i deres Huuse, er at oppasse og dræbe den allerførste, man hører eller fornemmer; thi de formerer sig ellers meget stærkt. Men har de først faaet Overhaand, vilde det kun lidet forslaae, at dræbe saa mange man kunde overkomme. Her maa da bruges Midler til at lokke dem ud af deres Huuler, og dertil raades følgende i Hannov. Anzeigen for Aar 1754, Leipziger Saml. K. B. og af Professor Titius i Wittenberg, Wochenblaat 1769. Man kaager Erter til de bliver møre og kan spises. Dem setter man paa et Tallerken hen hvor Faare=Kyllingerne meest opholde sig. Det er en lækker Ret for dem. De kommer alle frem af deres Huuler, for at smanse deraf. Paa Erter ne kunde man komme noget Sølverglød=Vand, saaledes som Pottemagerne have det. Deraf døer Faare=Kyllingerne enten strax ved Tallerkenet, eller kryber ind i deres Huuler og der omkommer. Ja man kunde blot sette dette Vand for dem, som de begierligen søger, da det er sødagtigt. Men da man ikke kan vide, hvor saadanne forgiftede Dyr komme hen, og befænge Æde=Vare, saa er det raadeligere, at man i en Tridse hænger over Tallerkenet en Pung, der ved et Tøndebaand giøres som en Tragt, og ved en Snor, som drages igiennem Tridsen og hen afsides, lader Pungen falde ned over Tallerkenet, naar en Deel Faarekyllinger have indfundet sig paa samme. Hvilke man da dræber, og fortsætter denne Fangst enten paa samme eller et andet Sted. Ellers kan man ogsaa tage: 1 lod Skevand og 1 lod Hjørte Tak=Olie, skulpe det vel tilsammen, og med en Fier stryge det i Sprækkerne, hvor disse Dyr opholde sig, eller og man kaaler 1 Pund Potaske og et halv Pund ulæsket Kalk i 3 til 4 Kander Vand en halv Time. Man lader det derpaa sette sig og klares, heelder det reent af, og kommer i det klare et halv Pund smaae stødt Svovel, kommer noget Vand derpaa, og lader det ved idelig Omrøren endnu et par Timerkaale, derpaa sette sig og klares, og strygger det i Sprækkerne. hvor disse Jnsecter opholde sig. Ellers har ogsaa Frisch Beschreib. von Jnsecten 1ster Th. anmerket, at die imellem Græshopperne i Marken og Faarekyllinger er en naturlig Uforsonlighed, saa naar man kunde fange en eller flere af de vilde Græshopper i Marken, og sette dem i det Værelse, hvor Faare kyllingerne ere, maatte man være vis paa, at de vilde i faa Dage skulde fordrive de andre, og siden af sig selv blive borte. For at betage adskillige den Overtroe, da mange, jeg veed ikke af hvad Aarsag, ere bange for at ødelegge Faarekyllinger, kan ieg forsikre, at jeg baade selv har dræbt mange deraf, saa og veed andre at have gjort det samme, uden at noget Uhæld os derfor er tilslaaet. Hvo som enten ved et af disse her meddeelte Raad, eller paa anden Maade, skiller sig af med Faarekyllinger, kunde vel have den Godhed at lade det bekiendtgiøre i disse Tidender, til andres Efterretning.