Berlingske Tidende, 1836-03-16
Efter Referentens Formening var det udenfor al Tvivl, at det, der giør, at hiint Lovbud ikke kommer til Anvendelse, er den altfor haarde Straf, samme foreskriver, og den Censurforpligtelse, som medfølger enhver Straffedom efter Freg. af 27de September 1799, og derfor havde Committeen foreslaaet den i saa Henseende fornødne Forandring i denne Forordning. Dette saae vel ved første Øiekast ud som en Formildelse i Trykkefrihedslovgivningen, men Jngen kunde misforstaae Hensigten dermed. Det var kun en nominel Formildelse, men en reel Skjærpelse. Det var just for at Straffeloven skulde faae sin fulde Anvendelse, at Committeen havde foreslaaet denne Forandring. Naar man vilde være oprigtig, maatte Enhver dog tilstaae, at det kun var den altfor haarde Straf i hiin Fregs. § 7, som hindrede dens Anvendelse. Derfor krympede Domstolene sig ved at finde Forfatteren skyldig, fordi de ikke vilde idømme ham en Straf, som ofte ikke stod i noget Forhold til hans Brøde, og de kom da til en total Frifindelse, fordi de ikke kunde belægge ham med en passende forholdsmæssig Straf. Det Samme vilde blive Tilfældet ogsaa efter den nye Anordning, saa længe hiin haarde Straf skulde forblive gieldende. Man maatte omskrive Forbrydelsen, saa meget man vilde; man maatte fremsætte Begrebet i saa ample og omfattende Udtryk, som kun muligt: Domstolene vilde dog ikke anvende hiin Straf, hvor Forfatteren ikke havde forseet sig saa grovt, at han, ogsaa efter den nærværende Lovgivning, vilde være bleven dømt. Dette havde Committeen troet at maatte udtale som sin eenstemmige Overbeviisning og som det virkeligt Sande og ene Rette i denne Sag, og den har ingen Frygt for, at Nogen skulde mistyde dens Hensigt i saa Henseende, da det ikke kunde ligge Nogen, mere end Committeens Medlemmer, paa Hjerte, at Regjeringens Anseelse omgierdedes med tilstrækkelige Straffebestemmelser, og at ingen Forfatter, der havde betjent sig af utilbørlige og usømmelige Udtryk og samme, gik straffri, men det var netop for at dette ikke skulde skee, at Committeen havde foreslaaet hiin Forandring i Frog af 27de September 1799 §7. som formeentlig vilde gjøre enhver anden Tillægsbestemmelse til Forordningen overflødig, ligesom Committeen paa den anden Side antog, at en Bestemmelse, som den Udkastets § 1 indeholdte, vilde være uden tilstrækkelig Virkning, naar Censur endnu bestandigt skulde ledsage den der bestemte Pengestraf. Hvad § 13 i Freg. 1799 angik, da havde Referenten vel i Committeen været af den Mening, at man burde andrage paa Ophævelsen af Censurvirkningen for den Forfatter, der efter samme kun var dømt til Advarsel, men da de øvrige Medlemmer havde anseet hiin Bestemmelse uden al practisk Virkning, og Committeen ikke vilde foreslaae flere Forandringer. i Frog. 27de September 1799 end de høist nødvendige, og som stode i et saadant Forhold til de proponerede nye Bestemmelser, at de derfra maatte ansees uadskillelige, havde han ikke videre insisteret herpaa. Naar det iøvrigt var yttret, at den i § 16 af Frog. 1799 omhandlede Mulkt muligen ogsaa kunde medføre Censur, da maatte Referenten bemærke, at dette, uanseet de almindelige Ordi § 20, dog vistnok ikke kunde antages, da i saa Fald en lige Virkning ogsaa maatte medfølge de i §§ 19, 21 og 26 omhandlede Mulkter, hvilket dog vistnok vilde være høist uantageligt, da f. Ex. Bogtrykkeren, der forseer sig imod de sidstnævnte Artikler, aldeles ikke har gjort sig skyldig i nogen egentlig Overtrædelse af Trykkefriheden, og det dog kun kan være for en saadan Forseelse, at Censur kan antages at være foreskreven. Et Medlem yttrede, at naar han tog Ordet i denne Sag, var det ikke for at behandle den i hermeneutisk eller juridisk Henseende, thi Materien var tilfulde udtømt ved det, den Kongelige Commissarius og Committeen havde yttret, men det var kun fra det politiske Synspunkt, at han vilde betragte Gjenstanden. Der var stundom Perioder i en Stat, i hvilke Regjeringen maatte ansee det for en Nødvendighed, ved strengere Presselove at modarbeide Misbrug, der kunde have farlige Følger; men der var paa den anden Side Bevægelsesperioder, hvor man ved disse Midler kun forfeilede det tilsigtede Øiemed, og letteligen kunde give en uskadelig Bevægelse en skadelig Retning. Det var ei Theorien men Erfaringen, der i slige Tilfælde maatte veilede Regjeringerne. Taleren vilde derfor med faa Ord henlede Forsamlingens Opmærksomhed paa Tingenes Gang i Danmark i den seneste Periode, i hvilken Henseende han kaldte i Erindring, hvad der var passeret med Hensyn til den oftere omtalte Justitsaction, og mindede navnligen om den i forrige Aar indgivne Ansøgning til Kongen i Anledning af befrygtede Jndskrænkninger aff den alle danske Borgere saa vigtige Trykkefrihed. Den nu paatænkte nye Lov havde derimod ikke saaledes allarmeret Publicum, fordi man vidste, at Kongen, førend Loven udgaves, vilde høre sine Stænder, og fordi man var overbeviist om, at Stænderne, idet de udtalte deres Misbilligelse af mange usømmelige og bittre uoverlagte Yttringer, tillige vilde paa Nationens Vegne give Kongen en ny Forsikkring om Folkets Hengivenhed og dets Agtelse for Lov og Orden. Naar Forsamlingen paa Folkets Vegne gav den Forsikkring, at i dets Kjærlighed til Konge og Fædreneland vilde enhver lastværdig og letsindig Misbrug af Pressen, finde en større Modvægt end i en Straffelov; naar Stænderne paa en Maade garanterede dette, da turde man haabe, at Kongen vilde fæste Lid til denne Forsikkring og tilbageholde den paatænkte Anordning; og havde Forsamlingen været heldig nok til at vinde Nationens Tillid, turde man ogsaa haabe, at dens Yttringer vilde bevirke, at ethvert lastværdigt Forsøg vilde strande paa den offentlige Mening, og at de, der hidtil ei havde havt Mod til offentligen at træde frem imod Pressens Misbrug, vilde vente nu at finde Understøttelse i den offentlige Mening. Efter alt Anførte maatte Taleren tilraade, at Committeens principale Jndstilling toges til Følge.