Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-05-12
Her ville vi især kun betragte det som en Sjelesygdom. Drivten til Livet er nedlagt i alle Skabninger, ligge fra de største vi kjende, indtil de mindste, Microscopen kan opdage. Alting modstræber Død og Ødelæggelse, Alting, vil leve, være til, og glæde sig ved sin Tilværelse. Et almindeligt Ordsprog siger med Nette, selv Ormen krymper sig, naar den skal døe. Det Menneske, der altsaa undertrykker den mægtigste Drivt i Sielen, han maa, i det mindste i Fuldførelsens Øieblik, ikke selv vide hvad han giør. Vist nok synes det foregaaende Overlæg, som man ofte sporer hos de fleste Selvmordere, just ikke at være noget Beviis paa, at Handlingen udøves i en Tilstand af Sindsforvirring. Men man vogte sig vel for at forbytte Forsæt med Handling. Forsættet sver sig langsomt igjennem Villiens tusinde Krumninger og Bugtninger; selv modnet til Beslutning er det endnu kun svagt, og kan ved den mindste Hin i rette Tid, og vil ikke bidrage lidet til at drage mangen en Ulykkelig tilbage fra Bredden af den Afgrund, hvorpaa han befinder sig, og frelse ham fra det Svælg, hvori han er i Begreb med at styrte sig. dring opløses i Skum, paa Fuldførelsens Klippe. Paa Brinken af den sidste er det, hvor Selv morderens Skjebne bestemmes. Her staaer han som Søvngjængeren, fremmed for Alt, uden for Tanken, at styrte sig i det uhyre Svælg. Vardet mueligt at standse ham i dette afgjørende Øjeblik, saa vilde han maaskee være reddet, skjøndt, naar Aarsagen ikke blev hævet, dette skrækkelige Øjeblik dog, som Erfaringen lærer, kommer igjen. Man søger i Almindelighed Aarsagen til de hyppige Selvmord i Mangel paa sand Religiøstet, og det er vist, at i Trængslens og Gjenvordighedens Time, er Religionen den fasteste Borg, dem stærkeste Støttestav. Men hvad kan være Grunden til, at vi ofte see de meest religiøse og retskafne Mennesker ligesaavel som de meest ryggesløse, de fornuftigste, lærdeste Mænd, ligesaavel som de enfoldigste Mennesker, gjøre sig skyldige i Selvmord? Nødsages vi ikke, til Ære for Menneskeheden, Religionen og Fornuften, at betragte ethvert Selvmord, som den sørgelige Virkning af en Sjele sygdom, der saa ganske døver Religionens og Fornuftens Stemme i Menneskets Bryst, at han bliver sin egen Morder, Saalænge vi derfor ikke kjende denne Sygdoms Gang og Udvikling, bør vi være ligesaa overbærende mod de Ulykkelige, der plages deraf, som Hed den arme phantaserende Febersyge, der truer at dræbe sine Forældre, sine Sødskende, sine kjereste Venner, og, efterat have overstaaet Sygdommen, ikke selv veed mere hvad han har gjort. Vor berømte Stampe var ogsaa af den Mening, at Selvmord maa altid, naar det ei udøves for at undgaae en Straf, formodes at være begaaet i Sygdom, Vildelse eller Raserie. Det bliver Statens Pligt, saa meget som mueligt, at bortrydde Aarsagerne til saadan Sjelesygdom, ligesaagodt som den ved et Sundhedspolitie søger at forekomme andre Sygdomme. Jeg siger saa meget som mueligt, thi det er umueligt at forekomme alle Aarsager til Selvmord. J Engelland dræbe Folk sig ofte midt under den største Overflødighed, uden at man kan angive nogen anden Aarsag end den bekiendte Sygdom Spleen eller Miltsyge, der baade kan tilskrives Climatet og Levemaaden. Men hvad der, efter de almindelige Erfatinger, hos os især i de sidste Aar har forledet til Selvmord, er Forarmelse eller Frygt for Forarmelse Tiderne og Tidsomstændighederne førte det med sig, at Penge vare let at vinde og ligesaa let at tabe; at de, som oftest, kom i Hænder, der ikke vare vante til at bruge dem, at Fristelserne til at leve over sin Stand, og til at hige efter en mere glimrende og beqvemmere Stand, derved bleve saare mange. Stolende paa Øjeblikkets Solskin, indlode Mange sig i Foretagender, der overgik, langte deres Kræfter, uden at tænke paa den Storm og Hagel og Torden, der kunde komme ovenpaa dette Solskin: Andre bleve ulykkelige, uden egen Brøde, ved at see deres Formue hensmelte til Jntet, og Frugterne af deres Fædres og deres egen Stræben tilintetgjøres. J deres Tryghed forudsaae de ikke det Lyn, der rammede deres Jsse. Jo mindre saadanne og lignende Mennesker vare vante til at taale Skjebnons Stød, desto mindre Kraft besadde de nu tilat væbne sig derimod med Taalmod, Hengivenhed til Gud og Haab om hans Bistand. Men naar jeg tænker paa den Kamp, det maa have kostet ikke faa saadanne Ulykkelige, at forlade de uskyldige Smaa, der vare dem saa kjere, den lidende Ægtemage, som de elskede saa høit, kan jeg ikke forestille mig den, uden yderst skrækkelig. Hvilken krampeagtig Strid imellem Liv og Død, imellem de Baand, der binde os saa fast til Jorden, og det Sværd, der for evigen overhugger dem, maa ikke have gaaet foran, førend Forsættet modnedes til Beslutning, og Beslutningen til Fuldførelse? Hvor svagt maa det fine Væv af ubegribelige Nerver ikke have været, førend det kom til den Yderlighed, at den Ulykkelige styrtede sig fra Livets Stylla i Dødens Charybdis, Plato har i sine Love bestemt en vanærende Begravelse for den, som berøver sin bedste Ven d. c. sig selv Livet, og afbryder sin Skjebnes Løb, med det Tillæg: "naar han ikke ved offentlig Dom eller ved en sørgelig og uundgaaelig Ulykke, eller ved en utaalelig Skjændsel, men blot af Feighed og Svaghed tvinges dertil." Grunden til denne underlige Lovbestemmelse maa søges i Grækernes særegne Tænke= og Handlemaade. At man fulgte Platos Lov endog i nyere Tider, er besynderligt thi hvem straffes egentligen ved den vanærende Begravelse? Den Døde ikke; thi han møder sa en høiere Domstoel end Menneskets. Altsaa de Levende d. en hans nærmeste Paarørende? Men ere derikke ulykkelige nok at de have mistet en kjer Fader, ren om Ægtefælle, en elsket Ven, at man endnu ved udvortes Skjændsel skal forøge deres Hjertesorg, Lad Selvmorderen komme til den Grav, han frivilligen tvalgte sig, mørk og stille som den Daad, han udøvede. Bandlyser aal unyttig Prunk og Glimmer fra dens Baare, der forlodder, fordi J og Livet med alle dets Blomster vare ham til Byrde; men vogter eder for at straffe den, der ikke mere henhører under eders Værneting! Jstedet for at hevne os paa den Døde ladet os heller stræbe at afholde Efterlevende fra at begaae samme Feiltrin, deels ved at hæve Virkningerne med Aarsagerne, deels ved at anvende Fornuftgrunde saaledes, at de slaae faste Rødder i Menneskenes Hjerte, og i mørke, tunge, fristende Timer blive til en advarende Engel, eder bevarer dem fra at snuble. Religionen og Fornuften talelige stærkt mod Selvmord. Forgjeves spørger man, hvorfor Guds Lov rikke udtrykkeligen forbyder det? Siger den tikke: du skal ei ihielslaae, Og er det mere tilladeligt at myrde os selv end vor Næste, Skriften fremstiller og desuden i Job et Mønster paa en Mand, ider, styrtet fra Lykkens Tinde, og givet til Priis for alle Livets Trængsler, bærer sin Skjebne med mandi Taalmodighed, trods hans Ægtefælles Overtalelse, at velsigne Gud og idøe, ckrods hans Venners haarde Bebreidelse. Saul faldt rigtig mok paa sit Sværd, og døde, men manglemme ikke, at han var plaget af Tungsindighed, og at han søgte en frivillig Død, for at undgaae en forsmædeligere i sine Fienders Vold. Religionen klærer os at Døden er mere end en Søvn mere end een Drom, og jeg siger, med Cato hos Addison"Hvor ellers fra hiin føde Haab, hiin Længsel, Hiin varme Attraa til Udødelighed. Hvorfra hiin Løndomsfrygt, hiin indre Rædsel For Støv at vorde? Hvi gyser Sjelen, For sig selv ved Tanken om Opløsning En Guddom er idet, som i os sig trører, Himlen selv, som viser et Herester, Og giør med Evighed fortrolig os. DDen, som holder fast ved den Tanke, at dette Tid kun er Indgangen til et høiere, at Alting i Ver iden, var det end den haardeste Lidelse, kun er en Overgang, at Gud, som seer og hører Alt, er cogsaa Vidne til vore lønligste Beslutninger, han vil i denne Tanke finde een mægtig Talisman imod Alt, hvad der kan føre ham i den skrækkeligste af alle Fristelser. Som Mand af Faste religiøse Grundsætninger vil han ikke saa tet kunne blive Selvmorder. Jkke mindre lydeligen tilraaber os Fornuften, saa længe der er Liver der Haab. Denne Himlens skjønne Datter slukker rikke den fordi iske Fakkel, hvormed den ledsager os, gjennem Livet, saa længe Taanden i vor Lampe endbrænder. Jngen Dødelig er det mueligt, at bestemme, naar vort Haab er ude, thi mørk er den Labyrinth, hvori virvandre her, og lofte befinde vi os ligerudenfor Lykkens Tempeldørre, naar vi troe at være mange hundrede Mile Forte derfra. Saalænge vi ikke kiende de Veie, Forsynet betjener sig af til vor Prøvelse og Uddannelse, er det ligesaa formasteligt af os, voldsomt at ville modsætte os dets upandsagelige Planer, som af den Syge at forkaste Lægens Forskrifter, fordi Lægedommen synes ham forbitter og Virkningen deraf for langsom.