JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1782-03-13
Bekjendtgjørelse. De elskværdige Sydskende. Det var en behagelig Soelskinsdag, da Carl og Lise skulde følge med deres Fader uden for Porten, for at samle smaa blaa Violer. Jmidlertid Faderen nu klædede sig paa i et Sidekammer, bleve begge Børnene gaaende inde i Stuen, hvor de vare allene. Carl, som var inderlig glad over det, at han skulde gaae ud at spadsere med, hoppede lystig omkring og fægtede med sin lille Stok, og i det samme slog han paa en uforsigtig Maade med Stokken et lidet nydeligt Blomster af, som for Børn. Faderen havde faaet til at florere i en Urtepotte i den varme Stue. O, hvilken Fortred, sagde Lise, og tog Blomsteret op af Gulvet. Hun stod endnu med det i Haanden, da Faderen kom gaaende ind i Stuen til dem. Hvad har du gjort der, Lise, spurgde han hende med et temmelig umildt Øyesyn. – Rive mig det Blomster af, som du vidste, at jeg saa gjerne vilde have staaende, for at faae Frøe deraf Omin søde Fader, stammede Lise, i det hun tog fat paa hans Haand og kyde den vær dog ikke vred, Vred, svarede Faderen; det er jeg ikke. Men jeg tør ikke tage dig med, naar jeg nu i Sommer gaaer ud i Haugen; thi den hører ikke os til, og det kunde jo let falde dig ind, at brække Blomsterne af: saa du faaer baade nu, og altid herefter at blive hjemme. Lise slog Øynene ned, sukkede og tang stille Da kunde Carl ikke længer bare sig; han gik hen til Faderen med Taarerne i Øynene og sagde:Det er ikke min Syster Lise, min søde Fader, som har brækket Blomsteret af, men det var mig, som slog det af med min Stok. Jeg maae altsaa blive hjemme baade nu og herefter, naar du gaaer ud at spadsere, og Lise bør gaae med dig allene. Faderen, som her blev gandske henrykt og indtaget af hans Børns gode Hjertelav, og den Kjerlighed, de havde til hinanden, omfavnede dem begge To, kyde dem og sagde: J ere begge mine kjere og elskelige Børn, og J skulle begge To baade nu og altid gaae med mig, naar jeg gaaer uden for Porten eller i Haugen, Jeg skulde langt fra ikke havt saa megen Glæde af dette Blomster, som jeg har nu af det Haab, at J altid bestandig skulle elske hinanden, og begge To opvoxe til at blive dydige og gode Mennesker.
Adresseavis for Børn, 1782-03-20
Aar. Numer Fjerde. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 20. Martii. Hvo ret bruger Livet og alle dets Glæder, En midt i dets mørkeste Øyeblik græder. Nyeheder. Samtale imellem en Fader og en Søn om Aares Forandringer. Sønnen. Ere nu allerede Dag og Nat lige lange igjen, Det er jo neppe et halvt Aar siden, du sagde mig, min Fader, at vi dengang havde Aequinoctium eller Jevndøgn *). Jeg veed dog, at den længste og korteste Dag kommer ikke meer end eengang om Aaret, Faderen. Du er mig en forunderlig Dreng, Just fordi at den længste Dag kommer ikke meer end eengang og den korteste Dag heller ikke meer end eengang om Aaret, just derfor ere Dag og Nat togange ligelange om Aaret. Det maae jo saaledes træffe ind eengang fra den korteste til den længste Dag, og atter eengang fra den længste til den korteste Dag, det er jo togange hvert Aar. – Kan du ikke erindre, at jeg har Jevndogn er den Tid om Foraaret og Efteraaret, naar Dag og Nat ere lige lange, nemlig tolv Timer hver. fortælt dig om Solstitium eller Soelhværv *)at det indfalder og togange om Aaret, ligesaavel som Aequinorium eller Jendogn, nemlig om Sommeren, naar vi har den længste Dag og for teste Nat, og om Vinteren, naar vi har den korteste Dag og den længste Nat Sønnen. Er jeg dog ikke og en enfoldig Dreng, som ikke kunde erindre det. Naar Aaret ikke varede længer, end fra den korteste til den længste Dag, saa havde vi heller ikke meer end eengang Jevndogn. Nu begriber jeg det. Forlad mig, min Fader, at jeg gjorde dig saadant ubetænksomt Spørgsmaal! Faderen. O du skal ikke lade dette dit ubetænksomme Spørgsmaal, som du kalder det, fortryde dig, Du kan derved lære noget ret Nyttigt, Sønnen. Hvorledes det, min Fader, Faderen. Det skal jeg sige dig. Det menneskelige Liv har baade Lyksalighed og Ulyksalig hed. Vi ville ansee Lyksaligheden som de længere Dage, og Ulyksaligheden derimod som de kortere og mørke Dage, og betragte den Tid, der hen flyder uden stor Lyksalighed eller Ulyksalighed, det ) Soelhværv om Sommeren giver den længste Dag og korteste Nat, og Soelhværv om Vinteren den korteste Dag og længste Nat. Avis er, som man lever paa en fornøyet Maade i stille Tilfredshed, ligesom Aequinoctial eller Jevndognedage. Disse sidste ville da altid forholde sig i dit Liv, ligesom to til een. Og naar du betragter denne Lyksalighed ret, saa vil du derudi finde Grund nok, til aldrig at være mismodig og misfornøyet i Livets mørkeste Øyeblikke, og til Forsynets taknemmelige Tilbedelse for dit Livs velgjørende Foræring. Det er en Lyksalighed, at være født iblandt sædelige Mennesker. Engang blev et lidet Barn forvildet og kom bort fra sine Forældre i en stor Skov, hvor der vare mange Bjørne. Disse Bjørne gjorde nu Barnet slet ingen Fortred, men lode det løbe med sig, og lode det faae noget til Livsophold med af det de aade. Ved denne Omgang med Bjørnene blev dette Barn nu selv ligesom en Bjørn, krøb paa alle Fire, blev haarrigt, aad raa Urter og Rødder, lærde aldrig at tale, og blev uden al Fornuft.
Adresseavis for Børn, 1782-03-20
Et andet Barn kom iblandt en Hjord vilde Faar. Dette Barn blev ved den Omgang selv ligesom et Faar, brægede som et Faar, aad aldrig andet, end saadanne Urter, som Faarene æde, lærde heller aldrig at tale, og blev uden al For nyt Men du, mit Barn, sagde den omhyggelige Moder, du kom til at leve og omgaaes iblandt Mennesker, ja end mere iblandt sædelige Mennesker, altsaa kan du tale; det har du allerede lært Du er ligeledes allerede temmelig fornuftig, og med Guds Hielp bliver du endnu mere fornuftig. Ligesom de Gamle ere, saa blive gemeenlig ogsaa de Unge. Ere de Gamle kloge, saa blive de Unge ogsaa kloge, men ere de Gamle dumme, saa blive de Unge ogsaa gemeenlig damme. Kan et Barn vel lære at strikke eller sye, naar der er ingen i hele Landet, som kan strikke eller sye, Men du skal ogsaa vide, mit Barn, sagde Moderen fremdeles, at naar de Gamle ere Tyve og Røvere, saa stille ogsaa Børnene og røve frisk, for Børn. væk, uden at gjøre sig nogen Samvittighed derover, eller tænke paa at det er ondt. Ja end mere, dersom de Gamle endog æde Mennesker, saa ville Børnene, endog i deres tidlige Ungdom, heller ikke blive andet, end Menneskeædere. Hvor maae du altsaa ikke prise dig lykkelig, mit Barn, at du er født iblandt sædelige Mennesker.
Adresseavis for Børn, 1782-03-20
Bekjendtgjørelse. Nogle Exempler paa en overordentlig Lyst til Viisdom og Duelighed. I. Kleanth. Kleanth, en ung Athenienser, havde fra sin Ungdom af et meget tungt og langsomt Nemme, og derhos var han yderlig fattig. Dog alligevel havde han en umættelig Lyst til alle Slags Kundskaber og Jndsigter, i hvor suur og besværlig endog sammes Forhværvelse maatte falde ham. Dengang levede der en viis Mand i Athenen, ved Navn Zeno, som gjorde det til sit Kald og daglige Forretning, at anføre unge Mennesker til Viisdom og til Dyd. Alt for gjerne vilde nu Kleant have Underviisning af denne Jeno; men hvoraf skulde han leve, naar han ikke ved Arbeyde forhværvede sin Underholding, og naar han skulde arbeyde som en Daglønner, hvor kunde han da gaae i Skole hos Zeno, Kleanth fandt dog paa et Middel, at hielpe sig herudi. Om Dagen hørde han Zenos Underviisninger, og om Natten har han Vand foren Urtegaardsmand, eller malede Korn for en Kone paa en Haandqværn. Derved forhværvede han sig hver Nat saa meget, som han behøvede til sin Underholding den følgende Dag, og ved dette Arbeyde befandt han sig tillige frisk og stærk, endskiønt han fik kun nogle faa Timers Søvn. Adskillige Folk faldt i stor Forundring over, at Kleanth gik i Zends Skole. "Hvoraf, sagde de, mon det unge Menneske ernærer sig, da han slet ikke arbeyder. En Avis En af dem gik endog saa vidt, at han ordentlig anklagede ham for Dommerne, at han var saa fyldig og vel ved Magt, og man saae dog aldrig, at han arbeydede, for at forhværve sig noget. Dommerne lode ham kalde for sig. Da nu Kleanth hørde, hvorfor han var anklaget, saa gik han bort og hentede Urtegaardsmanden og Konen, som han hidindtil om Natten havde baaret Vand og malet for, at de skulde vidne med ham, at han om Natten paa en lovlig Maade forhværvede saa meget, han kunde leve af om Dagen. Da bleve nu Dommerne ikke lidet rørte over dette unge Menneskes ædle Lærelyst, og besluttede eendrægtig, at belønne ham derfor med en Foræring af et tusinde Rigsdaler. Men hans Lærer Zeno forbød ham, at modtage denne Foræring; og hvorfor maatte han vel ikke gjøre det Tænker denne Sag efter, J unge Læsere! Og naar J troe, at have udfundet Aarsagen dertil, saa fortæller det for eders Lærer, og han vil da sige eder, om J har truffet den rette Aar sag, eller ey II. Demosthenes. Demosthenes, ligeledes en ung Athenienser, havde en overmaade stor Lyst til at blive en Orator, men han synde af Naturen at være bleven alt for meget fordærvet dertil. Thi først stammede han overmaade stærkt, og det Bogstaver kunde han heller ikke udtale. For det andet havde han en ubehagelig skur rende Stemme, og derhos et svagt Bryst. Andre føye endnu til, at han for det tredie ogsaa har havt den slemme Vane, ved hvert tredie Ord, han talede, at trække den ene Skulder i Veyret.
Adresseavis for Børn, 1782-03-20
Det var nu lutter slemme Egenskaber for een, som skulde fremstille sig offentlig paa Torvet, og der tale for alt Folket. Den førstegang Demosthenes traadde frem at tale, gjorde han altsaa sine Sager saa slet, at han blev udpebet. for Børn. En anden skulde derved for bestandig have ladet sig afskrække, men Demosthenes besluttede at trodse Naturen, for dog alligevel at blive en god Taler, og han blev det Men hører, hvorledes han fangede sin Sag an, for at bilde sig dertil. Undertiden gik han ned til Havbredden, hvor Bølgerne brøde paa med en larmende Brusen, og vænnede sig der til at tale med en høy Røst, for at kunne overskrige Tummelen i en Folkeforsamling. Undertiden tog han smaa Flintestene i Munden, løb saa op ad en Bakke, og holdt atter en Tale i Løbet, og tvang sig selv derved til at udtale hver Stavelse forstaaelig og tydelig. Endelig, siger man, han har gjort et underjordiske Kammer i Stand for sig, for derudi at øve sig i Talekunsten, og, paa det at det maaskee ikke skulde falde ham ind, at gaae ud derfra igjen, førend havde øvet sig nok, saa skal han have raget det halve Hoved, saa at han en god Tidlang ikke kunde lade sig see, ifald han ikke vilde blive udleet.
Adresseavis for Børn, 1782-03-20
J dette underjordiske Kammer skal han nu i hele Timer have stillet sig for Speylet, for at vænne sig til at give sit Legeme en behagelig Stilling under Talens Holdelse, og at gjøre ret passende Bevægelser med Hænderne. Ligeledes skal han med blottet Skulder have stillet sig tæt under Spidsen af en over ham nedhængende spids Kaarde, paa det at han kunde saare sig selv, saa ofte han efter Sædvane trak paa Axelen. Ved saadanne uafbrudte Øvelser bragde han det da og endelig saa vidt, at han blev den største iblandt alle Talere, som nogentid har levet, og at hans Taler endog nuomstunder, efter saa mange hundrede Aars Forløb, blive beundrede, som et Mønster paa Veltalenhed. III. Den unge Euklides. Den unge Euklides var født i Megara; dog opholdt han sig ikke saa gjerne i denne sin Fædernestad, som i Athenen, for der at høre og lære Viisdom af den vise Sokrates. Men engang bleve Athenienserne fiendske paa alle de Folk, som vare fra Megara, og lode der Avis for bekjendtgjøre, at den første Megaræer, som paa ny igien lod sig finde i Athenen, skulde have sit Liv forbrudt. Dette var nu en meget bedrøvelig Efterretning for den unge Euklides. Alt for gjerne vilde han fremdeles have besøgt og hørt Sokrates ved hans Forelæsninger, men at vove sit Liv derfor, det tog han ogsaa i Betænkning. Men endelig seyrede dog hans Kjerlighed til Viisdom over hans Kierlighed til Livet. Han besluttede, ikke at bryde sig om Forbudet, men hver Aften hemmelig at indsnige sig i Staden Athenen. Ville J nu engang høre, hvorledes han fangede dette an.
Adresseavis for Børn, 1782-03-20
Hver Aften henimod Solens Nedgang iførde han sig Fruentimmerklæder, og i dette Antog marscherede han fra Megara til Athenen, hvorimellem Veyen beløb sig i det mindste til to Mile. Saasnart han var ankommen i Athenen, forføyede han sig hen til Sokrates, og med ham tilbragde nogle Timer af Natten. Førend det endnu begyndte at blive Dag, marscherede han bort igien. Saaledes vovede denne ædle unge Person hver Dag sit Liv, og lod sig ikke fortryde, dagligen at gaae en Vey af fire Mile, for at lære af Sokrates, at blive viis og god.
Adresseavis for Børn, 1782-03-20
Hvo af eder, J unge Læsere, havde det Mod, at efterligne ham i dette IV. Antisthenes. Antisthenes var ogsaa ligesaadan en Viisdoms Lærer i Grækenland, som Sokrates. Men denne Mand havde den Ulykke, at have næsten lutter dovne og dorske Disciple, med hvilke han slet ingen Vey kunde komme. Forgjeves formanede han dem, at de dog skulde give ret Agt paa det, som han lærde dem, paa det at de engang kunde blive vise og duelige Mænd, men han prækkede for døve Øren. for Børn. Tilsidst blev han keed af at gjøre forgjeves Formaninger, og skikkede alle hans dovne Disciple hjem til deres Forældre igjen. Men der var een iblandt dem, ved Navn Diogenes, som var gandske anderledes findet, end de Øvrige. Han havde nemlig en stor Lyst til at lære noget Retskaffent, og hørde derfor overmaade gjerne den Underviisning, som Antisthenes gav. Han vilde derfor heller slet ikke gaae bort fra ham, da de andre bleve viisde bort, man maatte ogsaa tale saa meget til ham derom, som man vilde. Antisthenes truede ham, at dersom han ikke gik bort med de andre, saa vilde han prygle ham med den Stok, han havde i Haanden. Men Diogenes lod sig heller ikke derved bevæge. Nu vilde Antisthenes formodentlig see, med hvilken Bestandighed det unge Menneske vilde blive sit Forsæt troe, thi ellers var det, som han gjorde, ikke anstændigt eller værdigt for en viis og god Mand. Han slog nemlig virkelig dygtigt løs paa Diogenes med sin Prygl, og denne lod sig taalmodig prygle af ham. Slaae kun, sagde han, saa meget du vil; men du skal gandske vist aldrig finde nogen saa haard Stok, hvormed du skal kunne jage mig bort fra dig og dine Underviisninger.
Adresseavis for Børn, 1782-03-20
Fra dette Øyeblik af, fattede Antisthenes en besynderlig Kjerlighed for ham, og tænkde aldrig mere paa, at jage han bort fra sig. Ploven. Man, Hestene for Ploven gaae, Og Bonden hos den, seer. Men gjør han ikke meer, Jol. Haanden trykker han derpaa. Jeg sidder ogsaa hos min Bog Ved Bordet, som man seer. Men gjør jeg ikke meer Jo læser, for at blive klog.
Adresseavis for Børn, 1782-03-27
Aar. Niser. Ga Fjerde Aargang. for Onsdagen. Børn. den 27. Martii. De dydige Gierninger, hvor vi dem gjøre, Belønningen med sig for Mennesket føre. Reysespillet. Personerne. Faderen. Johannes. Niels Lotte. Christen.
Adresseavis for Børn, 1782-03-27
(Den Sidste noget upasselig.) Maderen. (i det han kommer ind i Kammeret, hvor Johannes, Niels og Lotte gjøre Christen Selskab) Hvor kommer det sig, Børn, at J ikke ere gaaet ud med de andre til Friderichsberg. Joh. O, vi vilde heller gjøre den stakkels Christen Selskab, for han er ikke ret vel, og han havde dog alligevel maattet blive hjemme. Fad. Det er smukt, mine Børn, Af Kierlighed til vore Venner maae vi altid gjerne selv nægte os nogen Fornøyelse. Niels. O, vi har ogsaa ligesaa stor Fornøyelse af at være hos Christen, som om vi havde fulgt med de andre. Fad, Brav. – Nu, det skal da heller ikke fortryde eder, at J ere blevne hjemme. Jeg vil selv gjøre eder Selskab, og da denne Eftermiddag dog engang var bestemt til en Fornøyelse og Forfriskelse, saa vil jeg imidlertid lære eder et Spil, som jeg har just udtænkt og fundet paa, for at fornøye eder, siden kunne J lære de andre det, naar de komme hjem Lotte. Ach, det er prægtigt Vi vidste nu ret strax heller ikke, hvad vi skulde tage os for Christ. Hvad kaldes det Spil Fad. Det kaldes Reysespillet; og jeg vil strax sige eder, hvorudi det bestaaer.
Adresseavis for Børn, 1782-03-27
Min Reyse til Trundhjem var høystbesværlig, fordi hele Landstrækningen imellem Bergen og Trundhjem bestaaer mestendeels af store Fielde, steille Klipper, dybe Svælg, og ubanede moradsige Egne. Dyrkede Agre saae jeg kun sjelden; men derimod saae jeg mangen skjøn Flod styrte sit klare Vand ned over Klipperne, som derved foraarsagede det prægtigste Vandfald. Alle disse Floder kalder man der Elve. Jeg kom iblandt andre over det store Bjerg Kølen, der bestaaer af en mangedobbelt Række af høye Bjerge, som løbe hen til adskillige Himmelegne. Hvorledes skulde det her have gaaet mig, dersom der ikke af Landets Regjering var sørget for de stakkels Reysende. Jeg havde da ofte om Natten maattet ligge under aaben Himmel paa de fæle Bjerge, uden at kunne have faaet noget til Livets Underholding eller Vederqvægelse. Men Tak være Landets gode Øvrig for Børn. hed, som i saadanne Egne til de Reysendes Beqvemmelighed har ladet bygge de saa kaldte Fjeld stuer eller Hvilehuse, i hvilke man uden Betaling faaer Varme, Lys og andre Livets Nødvendigheder. Undertiden maatte jeg paa Veyen tage til Takke med en Kage, som var baget af stødt Bark, blandet med Meel. Da lærde jeg først ret at prise mit Fæderneland lykkeligt, i hvilket man ikke behøver, at tage sin Tilflugt til saadanne elendige Hielpemidler, for at stille Hungeren. Trundhjem er en temmelig anselig og befæstet Handelstad, ved Mundingen af den Flod Nid, ligeledes paa Kysten beliggende. Af denne Flod er Staden i forrige Tider bleven kaldet Nideraas, hvoraf det latinske Navn Nidrosia er kommet. Allerede her i Trundhjem er om Sommeren næsten slet ingen Nat, saa at man meget magelig kan spise uden Lys ved Midnat. Ogsaa her i Staden drives en betydelig Handel med Fisk, Tømmer, Kobber og Jern.
Adresseavis for Børn, 1782-03-27
(Fortsættelsen følger.) Ananiceris og Plato. Ananiceris brystede sig af en overordentlig Færdighed, som han havde forhværvet sig, saavel i at ride, som i at kjøre. Engang vilde han ogsaa lade sine Kunster see for den Philosoph Plato, og kjørde adskillige gange saaledes omkring i en Cirkel, at Hjulsporene stedse beskreve en og den samme Cirkel, uden at komme et Straabredt uden eller inden forAlle Tilskuerne vare indtil Henrykkelse forundrede, og tilklappede ham deres lydeligste og høyeste bifald. Plato allene var den eneste, som ikke klappede med. Han syndes, at saadan Færdighed hos en ung Mand, som ikke var bestemt til at blive hverken Kudsk eller Postillon, var meer at dadle, end at berømme. "Thi, sagde han, hvor er det muligt, at en, som har anvendt saa megen Flid paa en Færdighed af denne Art, skulde derover ikke have forsømt langt nyttigere og vigtigere Ting. Aelian.
Adresseavis for Børn, 1782-04-04
Aar. Numer Fjerde. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 4. April Naar Ungdommens Lege kan skjerpe Forstanden, Saa bør de sig øve der med hinanden.
Adresseavis for Børn, 1782-04-04
Fortsættelse af Børnelegen Reysespillet. oh. Det er endnu altsammen sandt, som han fortæller; thi vi har jo i Geographien ogsaa læst om Norge. Niels. Ja, bie kun, nu vil jeg spørge ham videre. Siig os nu, hvad Klima, hvad Vexter og Sæder. Du fandt paa enhver af de ommældte Stæden, Fad. Paa Kysterne eller ved Søekanten, for Exempel i Bergen og andre Steder ikke langt fra Havet, befandt jeg Klima at være temmelig mildt. Jeg hørde endog, at det om Vinteren pleyer ofte ikke engang at fryse saa stærkt der, som i Dannemark. Det foraarsager Søeluften, som er altid fugtigere, end Landluften. Midt op i Landet derimod, der, hvor de høye Bjerge findes, hersker en evig Vinter. Thi Toppene af disse høye Fielde ere bestandig bedækkede med dyb Snee og Jis, da de derimellem liggende Dale ere grønne og blomstrende.
Adresseavis for Børn, 1782-04-04
Paa disse Sneefjelde seer man nu Nordmændenne klavre omkring ligesom Gederne, i det de beskæftige sig med Jagten. For at forekomme, at de ikke skulle synke ned i den dybe Snee, hvorudi de ellers uden al Rædning skulde blive levende begravne, gaae de med fire til fem Fod lange Skoe, der ere dannede ligesom Slæder, og kaldes Skier, med hvilke de kunne løbe baade op- og ned af Fjeldene med en utrolig Hastighed. Det træffer sig undertiden, at saadant et Sneefield falder eller skrider ned, som kaldes Fieldskreed, og da er det en Lykke, naar der ingen Mennesker findes, hvor det skrider hen, thi baade Mennesker, Dyr og Huse blive ellers uden al Rædning begravede derunder.
Adresseavis for Børn, 1782-04-04
De fleste Bønder bære her endnu langt Skjeg, ligesom Jøderne hos os, deres Klædedragter, som ere meget forskjellige fra vore, ere heller ikke eens i alle Egne. Hvo som har Lyst at see alle disse Mands- og Fruentimmerdragter, kan finde dem afbildede i Fredensborg Slotshauge. Joh. Ach ja, det er sandt, der har vi jo selv seet dem i Fjor, Niels og jeg, da vi vare med vor Fader derude. Det er en stor og prægtig Hauge, og der er en Fordybning i denne Hauge, som kaldes Normandsdalen. Derudi ere – jeg erindrer ikke meere, hvor mange, men det er en stor Mængde Statuer opstillede i Legem.
Adresseavis for Børn, 1782-04-04
Avis. gemstørrelse. Fra hver Egn i Norge er en Mandsperson og et Fruentimmer at see i den Dragt, som der i Egnen er egentlig brugelig. En havde ogsaa sine store Skier hængende ved Siden, der vare ligesaa lange, som han selv. Christ. Ach, det er rart, det vilde jeg ønske, jeg og maatte faae at see. Fad. En andengang Christen, naar vi reyse derud igjen, saa skal du følge med.
Adresseavis for Børn, 1782-04-04
Hvad Landsprodukterne fra Norge angaaer, saa ere de vigtigste deraf Tømmer, Jern og Kobber, samt Fiskevarer. De fleste Jndvaanere nære sig af Jagten, af Skovfælding og Sang, brug, samt af Qvægavl og Fiskerie. Fiskefangsten er den vigtigste Næringsvei for dem, som boe ved Søekanterne. Dersom dette ikke var, saa skulde der slet ingen Menneskeer kunne leve i mange Egne, som bestaae af ufrugtbare nøgne Klipper. Mængden af Fisk paa disse Kyster er utrolig stor. Fisken, især Silden, trækker i utallige Hære ind i Bugterne, som blive dannede imellem Klipperne og mange smaa Øer, hvormed den norske Kyst er overalt ligesom besaaet, og hvilke Øer man pleyer at kalde Skjerer. Jeg hørde imidlertid Jndvaanerne stærkt at klage over, at Fiskeriet paa en Deel Aar havde merkelig aftaget; men hvad dertil kunde være Aarsag, det vidste ingen at sige mig Nu maae jeg og fortælle eder en merkværdig Omstændighed, hvoraf J kunne see, hvor forunderligt og naadigt Gud har sørget for alle de Egne, i hvilke der boe Mennesker, saa at ingen saadan Egn skal have Mangel paa alle Midler, til at ernære sine Beboere.