Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1802-11-13
Jndsendt. Jeg kiendte en Kone i Bergen: Hun er nu død. For hør man ikke sige, at man har kjendt nogen. Karakteristik samler Menneskekienderen i Hævds Tiid. En Dag - Et Stød - og han maa tilstaae: Jeg kiendte ikke Mennesket. Kun om den, som har fuldendet, kan man sige: Saadan var denne, Konen, jeg kiendte, var ikke smuk, men tiltrækkende. Hun gik nedbøiet under Regneklæde; men skiød hun op et himmelsk Blik, læste Menneskekienderen der: Denne seer Verdens Forfængelighed over Skuldrene. Hendes Aand var sagtmodig, som den næsten ubemærkelige Vindust; men Huusets Bestyrelse adløb hendes kraftige Virksomhed, og gik, som Skibet for fulde Seil i rask Kuuling. Hun brugte ikke Kiønnets Jntriger men Kiønnets elskværdigste Behændighed til at leede brusende Bevægelser udenom hende, hvorhen hun vilde: Hun vilde altid det Gode og Behagelige baade for Guld og Mennesken, Ved Mands Silde syntes hun kun at være, som Skyggen, der følger Legemet; J Mands Fraværelse styrede hun, som den beste Mand, Huus, Handel, Bøger Mellem Modgangs og Medgangs Bølger beholdt hun sin Siels Havblik. Kultur skyldte hun intet, Christendom alt; Hvad denne siste havde dannet her, det skulde Oplysningsmænd og Philosopher have seet, og holdt Haanden for Øinene, som den Beskiæmmede. Men Verden kiender ikke sand Christendoms Frembringelser Den sande Christen anmelder dem aldrig selv. Han virker i sin lille Kreds, som Guldmageren, og giør, hvad denne neppe bliver i Stand til, virkeligt Guld. Hun var Hustrue denne: Spørg ikke, om hun var troefast? Moder - spørg ikke, om hun var øm, Længe syg - spørg ikke om hendes Taalmodighed? Hun døede - spørg ikke, hvorledes, Hun var en sand Christen. Jeg sætter ikke Navn hos Mahleriet; Dersom de, der kiendte Originalen, ikke kiender billedet, saa sønderbryder jeg min Pensel. Tanker, ved Velædle Madame Vedelers Grav. ærbødigst ved S. R. Olsen. Glad ved Gravens Rand at see tilbage, Hvilken Fryd kan vel opveie den Paa sin Levetids hensvundne Dage, Ohvor født, tilfreds at slumre hen. Denne Lod kun fromme Siele nyder, Jordens Skatte kan ei kiøbe den, Glad ved Gravens Rand at see tilbage, Hvilken Fryd kan vel opveie den Paa sin Levetids hensvundne Dage, Ohvor født, tilfreds at slumre hen. Denne Lod kun fromme Siele nyder, Jordens Skatte kan ei kiøbe den, Flygtige Tid, Giennem dine Øl blikke luttres vi til Evigheden. Velført Vandel midt i Døden fryder, Og tilsmiller hist Belønningen. Salige! - Saa var Din stille Vandel, From, sagtmodig, værdig til vor Roes, Derfor signes Du for al Din Handel, Mindes stedse dyrebar blandt os. Ja! Dit Liv var godt, Du Armes Moder, Tidt Fortrængtes Graad Du tørred af, Derfor strømme Enkers Taarefloder, Armes Sukke lyde ved Din Grav. Nyd da Lønnen hist hos Lønnens Fader, Han - O! Han kan ene give den; Skiønt Du saarer Dem, Du efterlader; Trøst! De samles dog med Dig igien. Sneese Aar med sine Avvexlinger, ere paa Gravens Kand kun som en forsænge, lig Dröm. Bine Glæder og dine Sorger, Dine Fordeele og dine Möier, Din Velstand og din Vestand, Er Skyggeværk, som leger med Støvets Børn. Hæld den Christen, som, ved at tælle fine Dage, bekom Viisdom i Hiertet, Hvis stille Vandel, var en Samling af Gudsfrygt og Retskaffenhed, Hvis sidste Strid Krontes med Seier og Salighed. Saaledes med denne Salige her hviler, Den i Livet Velædle, HöifornemmeFrue Provstinde ANNADOROTHEA sal. KROGH, föd TUCHSEN. Hendes første Dag den 16de Maji 1732. Hendes første Ægteskabs Forening 1760 med Skibs-Capitaine Hr. JONASRAVN. Ved Ham Moder til 1 Sön, 3 Döttre.