Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-09-08
T T T T T T T T T T T Nogle Efterretninger om den Engelske Vice=Admiral John Byron, Commandeur en Cheft over den i Amerika agerende Flode, hans Levnet og Begivenheder. Af det Engelske. (Slutningen; see No. 35.) Antallet paa dem, som bleve tilbage paa Øen, hvilken man gav det Navn Wagers Øen, var nu smeltet hen til 20; men da de nu saae sig al den Forraad berøvet, som de havde bierget fra Skibet, saa vare nu deres Besværligheder og Nød ikke ringere, følgende besynderlige Anecbote kan give et Begreb derom: Hr. Byron havde en Dag funden en liden indiansk Hund, som holdte sig meget nær til sin nye Herre, og Venskab og Troeskab fandtes hos dem paa begge Sider. En Dag kom nogle af Skibs=Folkene til hans Telt, og sagde ham, at deres Nød var saa stor, at de enten maatte fortære dette Dyr, eller og døe af Hunger. Saa trængende nu deres Forlangende var, saa søgte dog Hr. Byron alle Grunde frem for at bevæge dem til at Jade Hunden leve; men forgieves. Uden at give Agt paa Grunde, tøge de den bort med Magt og dræbte den. Nu tænkte Hr. Byron, at han i det ringeste havde ligesaa god Ret, som hine, og altsaa satte han sig ned hos dem og spiste med. 3 Uger derefter blev han meget glad over, at han kunde giøre sig et Maaltid, af de halve opraadnede Fødder og Skindet, som han fandt paa Stedet, hvor de dræbte, den. Af følgende Omstændighed kan man og forestille sig hvor stor deres Nød har været. Iblant andre Hielpe=Midler, som deres Trang hialp dem til at opfinde, havde en ved Navn Philips faaet fat paa en Vandtønde, gjort et Stykke Træe fast paa hver Side af samme, og gik for at forsøge sin Lykke, i Søen med dette besynderlige og originale Fahrtøi. Ved dette Middel tænkte han at ernære sig med vilde Fugle, hvis endog alle de andre sultede ihiel; og det skulle have været meget slemt Veirlig, hvis han skulde have ladet sig afskrække fra at gaae i Søen, naar hans Trang udfordrede det. De mange Slags Elendigheder, som de maatte udstaae, gjorde endelig, at de bleve vante til samme; men deres Begierlighed efter at forlade Øen, blev alligevel lige stor. Capitainen havde i Sinde, hvis det ei var umueligt, at gaae til Øen Chiloe. De vare endnu 20 Mand stærk. De satte sig derpaa i Baaden og Jollen, de eeneste Fahrtøier de endnu havde tiløvers; og efter et Arbeide af 2 Maaneder, i hvilken Tid de vare drevne omkring paa den skrækkeligste Maade, saa og havde mistet deres Baad, og maatte forlade 4 af deres Folk, saae de sig nødte til at vende tilbage til Wagers=Øen, eftersom det var dem umueligt at komme omkring Forbiergene. Strax efter deres Tilbagekomst kom et andet Partie Jndianer i 2 Baade til Øen, hvoriblandt befandt sig en indiansk Caciqve af Cyenernes Slægt, hvilke boe i Nærheden af Chiloe. Med denne sluttede de den Accordt, at de vilde give ham Barken og alt Jerne Værket, som man havde bierget fra det store Skib, naar han vilde føre dem igiennem de Bayer og Bugter, hvorigiennem han var kommet til Øen. De indskibede sig altsaa i Barken, thi de vare nu kun 13 tilbage, og tiltraadde deres Reise, en Reise, som iblant alle Expeditioner neppe har sin Lige. I det de gjorde sig Umage for at arbeide Barken op imod en hæftig Strøm, vare de saa udmattede, modløse og forhungrede, at en, som dog skulde være af de stærkeste, faldt ned fra Roret ganske kraftesløs, af Mangel paa Næring. Capitain Cheap vilde ei give ham en Mundfuld Mad, saa haard var han bleven ved den vedholdende Nød, endskiønt han havde et stort Stykke af en kaagt Søe=Kalv, og Hr. Byron var den eneste, som Tid efter anden puttede ham en tørret Mussel Fisk, hvoraf han havde nogle i Lommen, i Munden, og derved forlængede hans Pine, men ei hans Liv. Deres Bestræbelse for at komme op af Flyden var forgleves. Da de engang have de vovet sig ind i de tykke Moradser, hvor de ved hvert Skridt sank ned til Knæerne, og undertiden til Lænderne, for at sanke nogle Levnets=Midler, kom ved deres Tilbagekomst 6 af de øvrige Skibs=Folk tilligemed en Jndianer i en Hast tilløbende, bemægtigede sig Barken, gik bort, og lode Capitainen, Hr. Byron, Hr. Hamilton, Hr. Camp bel og Hr. Elliot blive tilbage. Nu syntes de, at alle ustandne Besværligheder, vare kun at ansee for Smaa=Ting imod det, som de havde at befrygte af disses Forræderie; men denne skrækkelige og fortvivlelsesfulde Udsigt, var en Forberedelse til deres Frelse, og just denne haabeløse Tilstand, skulde blive dem et Beviis paa Forsynets urandsagelige Veie. Da de vare i Begreb med at gaae i Søen, saae de en Baad; de gave den et Tegn, og Jndianerne kom i Land. Efter mange Besværligheder formaaede de samme til at gaae op af Floden, hvilket var giørligt i Baadene, da det vilde have været umueligt at arbeide den svære Barke derop. I denne elendige Forfatning blev vores Helt meget venlig modtaget af 2 Jndianer; men Omgangen varede ei længe. Det maa være tilladt at fortælle en Omstændighed i deres Elendighed, som vore fine og delikate Læsere uden Tvivl ville undskylde. Da de altid have en Taar i Beredskab over den menneskelige Elendighed, saa kan en Fortælling, der er saa fuld af Jammer, ei synes dem væmmelig. Da Hr. Byron og hans Reise=Selskab, ei kunde skifte Klæder, saa havde de i adskillige Maaneder maattet bære en og den samme Skiorte, der nu var, saa at sige, ganske levende af Utøi. Capitain Chap lignede fuldkommen en Myre=Tue, hvor Tusende af disse Jnsekter, krøbe omkring; thi han kunde nu ingen flere Forsøg giøre paa, at befrie sig fra denne Plage. Hr. Byron trak, saa ofte det lod sig giøre, sine Pialter af, lagde dem paa en Steen, i det Haab at dræbe nogle 100 med et Slag, Endnu bede vi, at Delikatessen forlader os dette; thi det var dog den værdige, den smukke Admiral Byron, der maatte udstaae det, og led mere deraf, end af Hungeren, selv. Efter 3 besværlige Dage naaede de endelig en LandeVei. Hver havde noget at bære, og Hr. Byron havde en vaad og tung Kanevas, tilligemed et Stykke stinkende Søe Kalvekiød, som tilhørte Capitainen. Deres Vei gik igiennem en tyk Skov, der var en fuldkommen Morads, hvor man ved hvert Skridt næsten sank til Lænderne. Hr. Byron blev tilbage i denne skrækkelige Egn, i det han var falden ned fra et Træe i en dyb Morads, hvor han nær have de druknet. Han kastede sin Byrde fra sig, for at naae sine Kammerater; men da Capitain Cheap giorde ham Bebreidelser, fordi han havde tabt hans Søe=Kalvekiød, saa gik han 5 Mile tilbage igjennem Skoven, for at hente det; men ved hans Tilbagekomst indskibede de sig ei alleneste uden ham, men de lode ham ikke engang beholde et Stykke af dette stikkende Kiød, hvorfore han havde udstaaet saa meget. Da Natten kom paa, og han var gandske udmattet af Hunger og Arbeide, faldt han i en Søvn, og da han for Dag opvaagnede, horde han i nogen Frastand nogle Stemmer, og saae derpaa strax en Hytte. Han vilde gaae derind, men fik adskillige Stød i Ansigtet, og blev afviist. Strax derpaa blev han indladt, og med dette Partie Jndianer indskibede han sig igien. Da de om Natten kom til Land, trak de deres Baad op paa Landet, begave sig i Øieblikket derfra og forlode Hr. Byron i en mørk og bedrøvelig Ørken, i en stærk Regn; men Dagen derefter toge de ham med sig og landede ved et Sted, som syntes at love en god Fiske Fangst, og hvor de virkelig fandt mange Muslinger. Byron, saa hungrig, han endog var, gav sig dog ikke Tid til at spise een, for er at spilde et Øieblik fra at samle, og han havde næsten sin Hat fuld, førend de vendte tilbage til deres Baad. Jndianerne bleve meget forbittrede, paa ham, fordi han kastede Musling=Skallerne over Bord. De sloge ham, og det kostede megen Møie at afholde dem fra, at de ei kastede ham i Søen. Dette kom af en vis Overtroe. Nogle Dage derefter traf han igien sine ReiseKammerater, som nu vare saa udtærede, at man neppe mere kunde kiende den menneskelige Skikkelse paa dem. Hr. Elliot var død af disse forskrækkelige Besværligheder, og Hr. Hamilton skilte sig nu fra de øvrige, og begav sig til et andet Partie Jndianer, 2 eller 3 Dage derefter naaede de endelig Chilve, og landede der med megen Møie og stor Livsfare. Det var i Junii Maaned, altsaa midt om Vinteren, at de landede, og nu syntes deres Ulykke at nærme sig til sin Ende. Jndianerne toge meget venlig imod dem, og havde alle, især Fruentimmer, saa megen Medlidenhed med dem, at enhver vilde bidrage noget til at hielpe de arme skibbrudne og udhungrede Reisende. De vare saa hungrige, at de den hele Dag intet andet gjorde, end spiiste; ja Hr. Byron siger endog, at Hungeren havde gjort saa stærkt et Jndtryk paa hans Gemyt, at han i hele Maaneder ikke kunde afholde sig fra, at stikke alle de Levnets=Midler i Lommen, som han kom over. - Det øvrige af denne Expedition ville vi fortælle ganske korteligen: De bleve bragte med en Spansk bedækning til Castro, og derfra til Chaco. Underveis erhvervede Hr. Byron en Dames og hendes 2de Døttres Bevaagenhed, hvilke vare Personer af Rang der paa Øen. De sagde, at de vilde udvirke Tilladelse af Gouverneuren, at han maatte opholde sig i deres Huus en Maaned; hvilket han og siden gjorde.