Aalborg Stiftstidende, 1836-01-09
Præsidentens Budskab til de forenede Staters Congres, hvilket med Længsel har været seet imøde, med Hensyn til dets Vigtighed i den amerikanske Gjældssag, er indtruffet til Liverpool den 29de December. Allerede Dagen derpaa læstes det in extens i alle Londons Morgenblade. Gjælds sagen ansees for det vigtigste Anliggende af dem, som Budskabet omhandler. Efter paany at have fremsat hele Sagens Gang udførligt, kommer Præsidenten til det Stand, punct, paa hvilken den nu er bragt, ved Budskabet fra forrige Aar og det ved samme foranledigede, velbekjendte Vala36ske Amendement. Præsidenten viser, hvorledes den franske Regjerings idelige Opsættelser havde gjort det til hans Pligt, at forelægge Congressen Forslag til saadanne Tvangsmidler, som kunde føre til Maalet. Han henleder Opmærksomheden paa, hvor nødvendigt det, til denne Hensigts Opnaaelse, havde været for ham at sætte Sagen i det klareste Lys, og hvor uværdigt det vilde have været baade ham og Nationen, om han havde villet lægge Dølgsmaal paa nogen enkelt Omstændighed, af Frygt for at fornærme. Efter saaledes at have udviklet Tendentsen af det forrige Aars Bud, skab, gaaer han over til at drøfte de franske Kammeres Forhandlinger i Sagen og nærmere at belyse den Betingelse, hvortil Frankrig nu knytter Antagelsen af Tractaten fra 1832, nemlig, Valazes Amendement. Han udbreder sig derpaa vidtløftigt over den Uretfærdighed, som ligger deri, at Tractatens Antagelse endnu skal være afhængig af en saadant Betingelse efter saalænge og ugrundede Forhalinger af den stipulerede Betaling. Den Anskuelse, siger han, at den har været min Hensigt at fornærme eller anklage Franktigs Regjering ved hiint Budskab, er ligesaa ugrundet, som den Plan, at ville aftvinge det franske Folk, ved at indjage det Frygt, hvad dets Retsfølelse havde afslaaet, vilde have været daarlig og latterlig. Det er Præsidentens Pligat foreslaae Congressen de Forholdsregler, som Landets Tar forekomme ham at kræve. J at opfylde denne Pligt, kan Frygten for at saare et Folks eller en Regjerings Omfindt, ighed, ikke hindre ham; det amerikanske Folk kan ikke til sede, at nogensomhelst Regjering i Verden, den være end nok saa mægtig, træder dets Statsembedsmænd i Veien i Opfyldelsen af de Pligter, som Forfatningen paalægger dem Naar vore Raadslagninger komme til factisk Udøvelse, da begynder vor Ansvarlighed mod fremmede Stater, nemlig Nationens, men ikke Jndividernes. Naar den Antilskuelse fandt Medhold, at en fremmed Stat kan forlange Erklæring over Udtryk i Præsidentens Budskab, saa kunde saadanne Erklæringer med samme Ret ogsaa forlanges over Udtrykkene i en Committees Beretning eller i et enkelt Medlems Foredrag for Forsamlingen." (hør, Han omtaler dernæst den amerikanske Gesandts Note, ved hvilken han i sin Tid søgte at udslette de Jndtryk, hiint Budskab havde gjort, tilligemed senere Skridt, der vidne om de forenede Staters Tilbøielighed til Fred. Da disse Skridt ere forblevne ubesvarede af den franske Regjering, maatte, efter hans Formening, de forenede Stater aldrig indlade sig paa at give efter for den Betingelse, til hvilke Fordringens Udbetaling fra fransk Side er bleven knyttet. Han berører de Skridt, han har gjort, for at bringe Sagen til Endelighed, forinden Congressens Sammenkomst, og man seer heraf, at den amerikanske Chargs daffaires Afreise fra Paris, for kort siden, har været grundet paa Præsidentens Jnstructioner og en Følge af den franske Regjerings Vægring, at betale uden videre Henstand. Slutningen af Budskabet lyder saaledes. Da Frankrig nu igjennem alle Grene af den lovgivende Magt har anerkjendt Gyldigheden af vor Fordring og Forpligtelsen, at opfylde Tractaten, og der ingen retmæssig Grund til længere Opsættelse existerer, saa er det at haabe, at det nu vil betræde den Vei, som begge Nationers Jnteresse og Retfærdighedens Grundsætninger lige bydende foreskrive. Har Frankrig engang bestemt sig hertil, da ere der kun faa Aarsager forhaanden, der endnu kundet forstyrre de fredelige Forhold mellem begge Stater. Men hvorom Alting er, saa er i alt Fald det Princip, som en indbegrebet i det nye Synspunct, hvorfra dette Stridspørgsmaal nu maa betragtes, af saa yderlig Vigtighed for Uafhængigheden i Regjeringens Forvaltning, at det ikke kan tabes af Sigte, uden at nedværdige Nationalæren. For min Deel anseer jeg det ufornødent, at sige Dem, at et saadant Offer aldrig skal blive bragt ved min Mægling, eller med mit Minde. Mit Fædrelands Ære skal ikke lide noget Skaar derved, at jeg skulde beqvemme mig til at gjøre nogen Undskyldning, fordi jeg har sagt Sandhed og gjort min Pligt; ligesaalidet kan jeg give Erklæringer over mine Embeds handlinger, det maatte da være saadanne, som Billighed og Retfærdighed fordre og som stemme overeens med de Grundsætninger, paa hvilke vor Forfatning er bygget. Denne Beslutning vil sikkert, det tør jeg med Tillid haabe, blive billiget af dem, hvem jeg skylder den Post, jeg beklæder. Jeg maatte kjende deres Caracteer meget lidet, naar jeg kunde troe, at 25 Millioner Fr. kunne lægge nogen Vægt i Vægtskaalen, naar det gjælder om at afveie hvad der bedst stemmer overeens med Nationens Ære og dens Uafhængighed."¬