Aarhuus Stifts-Tidende, 1831-10-25
Et jydsk Folkesagn. Frygteligen rasede Pesten, hemmod 5 Aarhundreder tilbage i Tiden, og udbredte Død og Ødelæggelse overalt. Endnu vare Danmark Sletter uberørte af dens dræbende Aande, men i Aaret 1350 var det Rædsels aar i hvilket og saa mange Danske maatte segne for denne rædsomme Sygdom. Der, hvor nu Jyllands noverskuelige Heder udbrede sig, hvor Øiet Jntet møder uden den frie Luft og den mørke Lyng, der smilede fordum blomstrende Egne Vandreren imøde. Der, hvor nu de faa Beboere afbrænde Lyngen, der saae man fordum muntre Hobe, efter fuldende rigelig Høst takke alle gode Gavers Giver ved sømmelig Lystighed. Men de faa Beboere som Pesten levnede, vare ei istand til at give Jorden den fornødne Dyrkning, og efterhaanden forvandledes det Jndre af Landet til en Hedestrækning. J Ribe Stift, ei langt fra den store Randbøllehede, ligger Landsbyen Vorbasse, hvis Kirke nu er tilstrækkelig for de flittige Kirkegængere i en Egn, hvor fordum 3 Kirker fandtes i Almstok, Rod og Fittig. Eensomt i Byen levede en gammel gudfrygtig Enke, med sin skjønne Datter, Anna, der ei forlod den svage Moders Side. Hvert Øieblik var hun Vidne til, hvorledes Beboernes Tal formindskedes, og med Styrke ventede hun og Moderen den truende Død. "Gode Moder, udbrød hun Jeg frygter, at vi ere de eneste af Byens Beboere, der endnu ere ilive, og er det saa, da vil jeg bede til Bud, at han ogsaa tager os til sig ved en hurtig Død, hellere end vi skulle vansmægte af Hunger." – "Nei min Datter, svarede den Gamle: Gjør ikke en saadan Bøn. Ere vi end de eneste Tilbageblevne vil Gud dog vide at sørge for os, vor Tillid til ham ville vi ikke tabe. Gaae ud, og see om der ikke findes flere Levende." Sukkende adlød Anna den elske Moder. Hun traadte ud af den lave Hytte; men hvo mægter at beskrive hendes Følelser, Overalt, hvorhen hun skuede, saae hun døde Mennesker. Jnderligen bedrøvet bragte hun Moderen dette Budskab. "Herren være med os, vi ville ikke frygte!" udbrød den Gamle og hævede andagtsfuld sit Blik mod Himlen. - En frygtelig Storm havde imidlertid renset Luften, og Anna førte sin Moder ud i det Frie; de satte sig under et Træ hvor de altid havde hvilet med Glæde. - "Gode Gud, Ogsaa her er et Liig!" udbrød Anna, da i det samme det Menneske, der laae udstrakt under Træet, aabnede Øinene. "Moder! Han lever, lad os hielpe ham men hurtig reiste Ynglingen sig og stod der, sium af Glæde, ved Synet af levende Medmennesker. "Hvo er Du, og hvor fra kommer Du spurgte den Gamle. De satte sig nu Alle under Træet, og da den Fremmede havde fattet sig, fortalte han: "Døden rasede i min Fødebye, hvor jeg ved mine Hænders Arbeide ernærede min Moder og min Søster. Uafladeligen maatte jeg see, hvorledes næsten alle Beboerne bortreves. Dog endnu levede min Moder og min Søster, men iblandt de Sidste, som faldt, vare ogsaa de, og jeg faae mig da til min Forfærdelse ene tilbage. Jeg besluttede at forlade et Sted, der var mig saa sørgeligt, og gik imod Sønden. J flere Dage har jeg slæbt mig omkring, indtil jeg i Aftes udmattet sank ned ved dette Træ hvor jeg skulde opvaagne til den Glæde at see Eder. Ogsaa vi ere ene! sagde den Gamle: Og seer Du Anna, Gud vilde og kunde hielpe os." Vær Du min Moder, og Du min Søster," afbrød Peter(saaledes var hans Navn) hende, og trykkede hendes Hænder, som Pant paa, at han vilde være dem Søn og Broder. Det er Gud, som førte mig til Eder, han vil ogsaa velsigne mit Arbeide, saa vi alle Tre kunne mættes." Med Tak til Ham, der havde styret det saaledes, vandrede de alle Tre til den Gamles Hytte, Peter var en fiin Karl, og arbeidede ufortrøden, saa at han ernærede dem Alle. Et Aar var forsvundet, og Peter gik nu en Dag til den Gamle og Anna, fattede deres Hænder og tiltalede dem: "Et Aar har jeg arbeidet for Eder ufortrøden. Anna, vær Du nu min Hustrue, og Du, gode Moder, giv Dit Minde dertil. – "Ja, Du fortjener hende!" svarede den Gamle, greb de Unges Hænder, forenede og velsignede dem. Endnu havde hun den Glæde i sin høie Alder at see sig omgiven af muntre Børnebørn. - Peter og Anna nøde den Fryd at see deres Afkom befolke Byen, og endnu tale de fromme Beboere i Borbasse gjerne om det Par fra hvilke de Alle nedstamme.