Berlingske Tidende, 1836-03-23
Fortsættelse af Sagen angaaende de forskjellige Andragender om Danmarks Finantser. (See denne Tidende Nr. 110-111.) Dette maa i Særdeleshed gjelde om Udgifter, der i deres Væsen ikke ere meere extraordinære eller uforudseelige, end de ovenfor omhandlede i Anledning af et nyt Veianlæg, en befrygtet smitsom Sygdom og et Armeecontingents Mobilisering. Naar derfor de hertil medgaaede Udgifter i en samlet Sum ansættes til een Million Rigsdaler, og dette Beløb fordeles lige paa de 5 Aar, der ere lagte til Grund for Beregningen, giver dette for hvert Aar et Tillæg til de uforudseelige Udgifter af 200,000 Rbd., og altsaa et Deficit af 500,000 Rbd. istedetfor 300,000 Rbd. aarligt. Det maa fremdeles ikke oversees, at det ikke er for det enkelte Aar 1835, at der udkommer et Deficit af 300,000 Rbd., eller, som nys er viist at være det rette, af 500,000 Rbd., men at dette Deficit har fundet Sted for ethvert af de 5 Aar, der ere lagte til Grund for Beregningen. Det hedder vel kun i Beretningen, at den meddeelte Oversigt over den samlede Jndtægt og Udgift frembyder i Aaret 1835, en Underballance af circa 300,000 Rbd.; men da det er Beregningen over de Jndtægter og Udgifter, som i Aarene fra 1829 til 1833 virkeligen have fundet Sted ved de under de Deputerede for Finantserne og Statsgjeldsdirectionen staaende Kasser, der ere lagte til Grund for Oversigten over Finantsernes Status i 1835, saa er det klart, at der i ethvert af disse 5 Aar maa have været en lige aarlig Underballance, og naar denne forhøies med det ovenanførte Beløb til 500,000 Rbd. aarligen, har Staten altsaa i de sidste sex Aar paadraget sig en samlet Deficit af 3 Millioner Rigsdaler, eller, hvad der er det samme, forøget sin Statsgjeld med 3 Millioner. Men den titnævnte Oversigt turde endnu fra et andet Synspunkt være lidet paalidelig. Det hedder nemlig i Jndledningen til samme, at man vel har lagt Beregningerne over Jndtægterne og Udgifterne i Aarene fra 1829 til 1833 til Grund for Finantsernes Status i 1835, men at man derhos i de Tilfælde, hvor en bestemtere Sum kunde opgives for dette sidste Aar, har anført denne. Denne dobbelte Beregningsmaade synes nu at være lidet hensigtsmæssig. Naar man vil levere en Oversigt over et vist Aars Jndtægter og Udgifter, være sig i en større eller mindre Huusholdning, og dertil vil benytte en Gjennemsnitsberegning af et opgivet Antal Aar, maa man følge denne Gjennemsnitsberegning i det Hele, og ikke, hvad enkelte Jndtægts- eller Udgiftsposter angaaer, indskyde, hvad samme for det Aar, hvis Jndtægt og Udgift man vil udfinde, virkeligen har udgjort. Det synes vel ved første Øiekast, at Oversigten maa blive desto paalideligere, naar den bestemte Sum anføres, som Jndtægten og Udgiften i det enkelte Aar har udgjort, men dette er en Jllusion. Oversigten bliver netop derved aldeles upaalidelig, og viser ikke længer den sande Ballance af Jndtægt og Udgift. Det er naturligviis kun i Henseende til de Jndtægter og Udgifter, der i de forskjellige Aar ere af forskjellig Størrelse, at det virker en Forandring, at der, istedetfor Middel beløbet af 5 Aar, indskydes den for det bestemte Aar opgivne Sum, men netop her forvirres Ballancen derved ganske; thi for dette Aar kunne Jndtægterne under mange Poster være betydeligt høiere, og Udgifterne paa den anden Side betydeligt lavere, end de, efter Gjennemsnitsberegningen, vilde være, og naar da disse høiere Jndtægter og lavere Udgifter indskydes i Beregningen, giver denne et aldeles ufyldestgjørende Facit ihenseende til Ballancen imellem Jndtægter og Udgifter. Allerede af denne Grund turde derfor den ovennævnte Oversigt være lidet paalidelig. Hertil kommer, at der under Jndtægten findes anført Summer, der maae ansees ikke som virkelige, men blot som calculatoriske Jndtægtsposter, hvorpaa kan anføres som Exempel de forhen omtalte Renter af de kongelige Activer, der ansættes til 2 Procent af de opgivne Activers Størrelse, med 440,000 Rbd., skjøndt dette Rentebeløb efter selve Beretningen kun er en omtrentlig Opgivelse af Jndtægterne af Activerne. Men om Beretningen ogsaa i dens nærværende Skikkelse lægges til Grund for Finantsernes Status i Aaret 1835, saa giver denne, som vi have seet, for de sidste sex Aar en aarlig Underballance af en halv Million om Aaret. Vel er der under Udgiften opført som Afdrag paa Statsgjelden et Beløb af 961,000 Rbd.,men da der igjen under Jndtægten er opført, rocla.............. inden den Kongelige Lands Over- samt Hof- og som indbetalt i Afdrag paa de kongelige Activer, et Beløb af 1030,000, saa er det saa langt fra at Status derved er forbedret, at tvertimod Activerne ere blevne formindskede med 69,000 Rbd. mere, end Passiverne ere nedgaaede, eller, med andre Ord, at 69,000 Rbd. af de indbetalte Kapitalafdrag ere anvendte ikke til Afbetaling paa Statens Gield, men til dermed at dække de løbende Udgifter, hvorved Gjelden altsaa i Virkeligheden - Activer og Passiver veiede imod hverandre – er bleven forøget med et Beløb af 69,000 Rbd. Den Underbalance af 500,000 Rbd. aarligen, som Beretningen udviser, at der i de sidste Aar har været i Statens Jndtægter, vil, efter selve Beretningen, i de følgende Aar betydeligt stig da Afdragene paa Activerne i Aaret 1836 meget ville blive nedsatte. Dette er fornemmelig en Følge af, at Resten af Finantsernes ovenom handlede Obligations-Reservefond hos Nationalbanken paa 7 Millioner i indeværende Aar udbetales. Dette Reservefond skulde, efter Bankoctroien af 4de Juli 1818 §. 12, udbetales med aarlig Afdrag og Rente af 420,000 Rbd. Sølv, men Banken har, for at antecipere Udbetalingen, i de sidste Aar betalt mere, end hvad der ved Octroien var den paalagt. Da de Afdrag paa Statens Activer, hvorved de hidtil skete Afbetalinger paa Gjelden ere præsterede, fornemmelig have bestaaet i de fra Banken saaledes modtagne Afdrag paa dette Reservefond, som nu ophøre, og da det ikke er at formode, at mange af de øvrige Activer kunne benyttes til dermed at præstere de bestemte Kapitalafbetalinger paa Gjelden, eftersom disse Activer, der i selve Beretningen omtales paa en Maade, som ikke vækker synderlig Tillid til dem, neppe i Almindelighed ere realisable, og de derhos kun ere ringe i Forhold til Gjeldens Størrelse, er det sandsynligt, at Staten om føie Tid vil savne de fornødne Jndtægter til at præstere de bestemte Afdrag paa Gjelden, og da disse Afdrag sees at udgjøre henved en Million aarligt, vil den aarlige Deficit, naar derunder indbefattes det nysmeldte Afdrag paa Gjelden, fremtidigen neppe blive ringere end halvanden Million. . . . 10000 med hver. Hvorefter de Vedkommende sig allerunderdanigst have at rette En saadan Tilstand kan ikke vedblive, uden at Staten redningsløs maa gaae til grunde, og Stænderne tør derfor ikke undlade at gjøre Hans Majestæt opmærksom paa den foruroligende Forfatning, hvori Rigets Finantser befinde sig, og anholde om, at der, det snarest muligt, maa blive taget de kraftigste Forholdsregler til at standse dette Onde. Et Hovedmiddel til at forhindre Gjeldens Forøgelse og sikkre dens successive Afbetaling, er det ovenfor foreslaaede, at Statsgjelden maa fraskilles Landets Finantsvæsen, og, paa lignende Maade som dette er skeet i Preussen, og i Lighed med hvad der i sin Tid er skeet ihenseende til Landets Pengevæsen, sættes under en Nationalbestyrelse efter lignende Regler, som for Nationalbanken ere foreskrevne. Men herved tilveiebringes endnu ingen Ballance imellem Statens Jndtægter og Udgifter. kan endogsaa Statsgielden ved de ovenfor paapegede Midler noget reduceres, vil dette dog ikke for Øieblikket virke nogen synderlig Besparelse i Udgifterne, og navnligen maae de betingede Kapitalafdrag paa Statsgjelden til de bestemte Tider præsteres. At tilveiebringe Ligevægt i Jndtægt og Udgift, maa imidlertid være Statens første Omsorg, og et Andragende til Hans Majestæt, som gaaer ud herpaa, er derfor Stændernes første og helligste Pligt. Om Maaden, hvorpaa denne Ligevægt skal tilveiebringes, kan der neppe være mange Meninger. Jeg for min Deel kjender i det mindste kun een Maade, hvorpaa dette kan skee, og det er ved Besparelser og Jndskrænkninger i Udgifterne. At Staten ikke kan vedblive at dække sin Underballance ved stedse at gjøre ny Gield, uden at styrte sig i en bundløs Afgrund, trænger vel ikke til noget Beviis, og dersom der aldrig var nogen anden Grund, som talte derimod, vilde det vel være den, at Staten, efter Størrelsen af sin nuværende Gield, ikke kan vente i dette Øiemed at erholde nye Laan, uden i alt Fald paa Vilkaar, der aldeles ville ruinere Landet. Der bliver da kun to Maader tilbage, paa hvilke den forstyrrede Ligevægt igjen kan tilveiebringes. Den ene er ved Forøgelse i de aarlige Jnd Var ere noget, u plin 200. for Jnde man i Rumili vil anvise dem befremte Du Tone og Jnd- man i Rumili vil anvise dem bestemte Dun 4 Jnd- man i Rumili vil anvise dem bestemte Dun tægter. Den anden er ved Formindskelse i de aarlige Udgifter. Det er et af disse tvende Midler, som Man i enhver Huusholdning maa betjene sig af, naar Udgifterne overstige Jndtægterne. At Statens Jndtægter ikke kunne forøges ved trænger vel neppe til yderligere Skattepaalæg jeg skal saa meget noget vidtløftigt Beviis, og som mindre gaae ind i en Undersøgelse heraf en Anden af Forsamlingens Medlemmer udførligen har omhandlet dette Punkt af Sagen. At de indirecte Skatter ikke taale Forøgelse, synes ogsaa Regjeringen selv at have erkjendt, idet Samme, ved Forelæggelsen af den nye Toldtarif, udtrykkeligen har tilkjendegivet, at der dermed ikke er tilsigtet at forøge Toldintraderne, men kun at omlægge Tolden i et andet Forhold paa de forskjellige Varer, hvorved det saaledes er indrømmet, at denne vigtigste af de indirecte Skatter ikke taaler nogen Forhøielse. Dette gjelder vistnok i samme Grad om de øvrige inddirecte Skatter, der til Handelens og Omsætningens Fremme snarere maae ønskes nedsatte end forhøiede. Derimod synes Beretningen at hentyde paa, at Landskatten i Danmark og den dertil svarende Brugs- og Besiddelses-Skat i Hertugdømmene kan ventes forøget med 800,000 Rbd. aarligen, og at dette Paalæg vil kunne skee, uden at Stænderne forinden derover have afgivet deres Betænkning, idet hiint Beløb nemlig omtales som et Afsavn, Finantserne hidtil have havt i sine ordinaire Jndtægter. Men dette bør vi dog ingenlunde antage at ville skee, og vi ville i den Henseende trøste os med, at hvad der i hiin Beretning derom er anført, kun er Finantsdeputationens Yttring, som Hans Majestæt ikke paa nogen Maade har gjort til sin. At et Lovbud, hvorved de ovennævnte Skatter, bleve forøgede med de 800,000 Rbd., der næsten fra den første Tid, da hine Skatter bleve paabudne, have været eftergivne, ikke vil emanere, uden at blive Stænderne forelagt til Betænkning, er formeentlig en ligefrem tilligemed deres Familier til Constantinopel, Følge af Hans Majestæts Tilsagn i Anordnin28de Mai 1831 § 4, hvorefter ingen gen af Anordning, der gjør Forandring i Skatterne og de offentlige Byrder, fremtidigen skal blive udgivet i Danmark, uden at Stænderne forinden derover have afgivet deres Betænkning. Thi at en Forhøielse i en eneste Skat af ikke langt fra 1 Million, er en Forandring i Skattevæsenet, kan dog vel ikke kaldes i Tvivl, og den Omstændighed, at dette Beløb ikke eengang for alle har været eftergivet, men derimod ved flere successive Anordninger fra 3 til 3 Aar, og tilsidst for 1 Aar, er blevet eftergivet, forandrer intet i selve Tingens Væsen. Om det endogsaa ved en juridisk Fortolkning lod sig forsvare, at lade en Lov, hvorved dette nye Skattepaalæg blev paabudet, udgaae, uden at forelægge Stænderne. samme, bør vi dog holde os overbeviste om, at Kongen, der frivilligen har indstiftet Provindsialstændernes Jnstitution, for igjennem den at lære Folkets Trang og Ønsker at kjende, og navnligen for at erfare, om og hvorvidt Folket kan bære flere Skatter og Byrder end de nærværende, ikke vil lade en Lov emanere, hvorved Landets Hovedskat vilde blive saa betydeligt forhøiet, uden først derover at have indhentet Stændernes Betænkning. At Landet ikke kan taale at bære en slig Forøgelse i Landskatten, uden aldeles at gaae tilbage, og at Stænderne, naar en Anordning herom maatte blive dem forelagt, paa det Bestemteste burde fraraade et saadant yderligere Skattepaalæg, saalænge den yderste Nødvendighed ikke kræver det, maa vel ansees for afgjort. Landmanden er allerede saa stærkt betynget med en Utallighed af Skatter og Paalæg, reelle og personelle byrder, Ydelser til Statskassen og til de forskjellige Communal-Jndretninger, at han ikke taaler noget videre Paalæg, naar han ikke skal synke under Byrden af den Vægt, der hviler paa ham. Dette er allerede blevet udviklet af Et af Forsamlingens kyndigste Medlemmer, og da Pluraliteten af Forsamlingen ere Landmænd, som selv dagligen føle Trykket af Skatternes og Afgifternes Mængde, anseer jeg det for overflødigt at give nogen nærmere Udvikling heraf. Af de samme Grunde, der tale imod Landskattens Forhøielse, tør Man haabe, at de, 1,300,000 Rbd., der i endeel foregaaende Aar ere af den kongelige Kasse forskudsviis udredede paa de i Forordningen af 15de Septbr. 1832. ommeldte Summer, heller ikke ville uden den yderste Nødvendighed blive reparterede paa Landet og at dette ialfald ikke vil skee, forinden Stænderne derover have afgivet deres Betænkning. Hvad angaaer de 820,000 Rbd. aarligen, som Finantserne siden Aaret 1813 have renunceret paa i Landskatten, og som svares til Nationalbanken i Bankhæftelsesrenter af Jorder og Tiender i Danmark, da skal vel dette Beløb, som i Beretningen bemærket, atter komme Finantserne tilgode, naar denne Renteafgift til Banken ophører; men da endnu en lang Tid vil medgaae, inden denne Afgift, ifølge Bankoctroiens Bestemmelser, vil ophøre, vil samme ikke være af Jndflydelse, naar Spørgsmaalet er og strax at tilveiebringe Ligevægt i Statens Jndtægter Udgifter; thi at Bankens Actionærer skulde opgive deres octroimæssige Ret til nogen Deel af dette, til at fremme Seddelinddragelsen bestemte Beløb, for derved at bevirke en Balance, i Finantsernes Jndtægter og Udgifter, som ved fornuftige Besparelser og Jndskrænkninger, uden dette Middel, maa kunne opnaaes, er ikke sandsynligt, og at Bankens Bestyrelse, der ved sin Eed er bunden til at vaage over Bankens Rettigheder i nøie Overensstemmelse med dens Octroi, ikke, uden at bryde denne Eed, kan eftergive een af Bankens lovhjemlede Rettigheder, nemlig dens Ret til de ovennævnte fulde 1/3 Dele af Bankheftelsesrenten (hvilken Renunciation i ethvert Fald, som liggende udenfor Bestyrelsens Competence maatte ansees juridisk ugyldig og uden al bindende Virkning for Bankens Actionærer), det maa vel ansees som afgjort.