Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-07-29
Hvorledes Holsteens og Lauenborgs Forhold til Danmark definitivt skal ordnes, troer jeg ikke, nu kan siges, men maa beroe paa den Vending, Tingene ville tage i Danmark og Tydskland, men især maa det beroe paa deres egen Villie. Selv afseet fra den nationale Forskjellighed, er nemlig en sand Statseenhed utænkelig mellem det souveraine danske Rige til Eideren og Holsteen og Lauenborg, der ere Deele af det tydske Forbund, og saaledes baade moralsk og juridisk ere knyttede til Tydsklands hele Udvikling, og undergivne Forbundsbeslutningernes Overherredømme, der, hvad end Forbundsacten fortæller og Forbunds medlemmernes Souverainitet, dog dybt griber ind i denne, saa at det endog foreskriver Grændserne for Forbundslandets Forfatning, giver Bestemmelser og Pressens Forhold, med flere indre Anliggender, ligesom det og tager Bestemmelser og Forbundets ydre Forhold, saa at det juridisk endog var muligt, at det holsteenske Contingent kunde tvinges til at drage i Feldten mod en Regjering, som ei blot stod i venskabeligt Forhold til den danske, men endog var dens active Bundsforvandte. Denne Umulighed af en ægte Statseenhed har desuden faaet en ny og vigtig Stadfæstelse ved det aabne Brev af 8de Juli, thi, medens den dynastiske Eenhed naturligviis er en ægte Statseenheds første og utvivlsomste Conseqvens, har det aabne Brev for enkelte Deele af Holsteens Vedkommende endog erklæret den blot dynastiske Eenhed for tvivlsom. Altsaa have vi ikke Ret til, med Hensyn til Holsteen, og Lauenborg, at fordre den danske Stats=Politik og de danske Stats=Interesser gjorte gjældende, og, selv om vi havde Ret, saa havde vi ikke Magt dertil; thi vi vilde derved komme i Confliet med hele det tydske Forbund, og, naar endog enkelte uklare og uforsigtige Udtryk i en enkelt dansk Deputerets Andragende have vakt et saadant Raseri, at man maatte være enten uhyre mægtig eller uhyre letsindig for at finde det latterligt, er det ganske klart, at ethvert Forsøg paa at gjøre den danske Stats politik gjældende i Holsteen videre, end Tydskland kunde tilstede, vilde være ikke blot uberettiget, men umuligt. Og, selv om vihavde baade Ret og Magt, er dog Jntet klarere, end at vor egen Interesse maatte forbyde et saadant Forsøg, thi Aarhundredets Erfaring har dog vel tilstrækkeligen belært os om, hvorledes vi, ved en altfor ivrig Fordybelse i Holsteens Anliggender, have udsat vore nationale Eiendommeligheder og vor politiske Selvstændighed for Fare – en Fare, som allerede i vor geographiste Beliggenhed og i de tydske Elementer, hvormed Danmark navnlig dets Dynasti og Adel ere inficerede, finder et Støttepunct, og sandelig ikke bliver mindre derved, at Tydskland udvikler sig til større Eenhed og Kraft. Derfor er det ikke mindre egen Fordeel, end Respect for Andres Ret, der maa tilskynde os til at overlade det til Kongen, at afgjøre med sine fromme Holstenere og gode Lauenborgere, og disses Værge, det tydske Forbund, paa hvilke Vilkaar de ville slutte sig til os. Jeg har i mit Andragende søgt at gjøre det indlysende, at dette kan skee, uden at føre til Opgivelse af Fordelene af en nøie Forbindelse; thi disse Fordele ere ikke mindre paa Holstenernes Side, end paa vor, og i samme Grad, som Regjeringens Holdning bliver saaledes, at den formaaer at rive dem ud af Jllusionen om en slesvig-holstensk Stat, i samme Grad vil det indlyse for dem, at de have overseet Fordelene af en ærlig Tilslutning til Danmark. Hertil indeholder det aabne Brev et nyt væsenlig Motiv ved at paavise denne Tilslutning som den eneste Vei, hvorved Holsteen kan reddes fra Søndersplittelse, og dette Motiv vil forstærkes, jo nøiere Slesvig knyttes til Danmark, og jo meere Forbindelsen med Danmark lover Frihed og Velvære. Jeg nærer den Overbeviisning, og den kongelige Commissarius vil fra sit Standpunct ikke kunne bestride den, at, jo mindre vi blande os i Holsteens Anliggender, desto snarere vil det komme til os, jo mindre ivrige vi ere for Forbindelsen, desto meere ville de blive det, desto meere venskabelig vil deres frivillige Tilslutning blive Jeg skal for Tiden derfor ikke opstille andet end de to negative Begrændsninger for Forbindelsen, først at Holsteens og Lauenborgs Tydskhed og Forbundsret respecteres, – derfor maae de sørge, - og dernæst, at disse deres nationale og politiske Qvaliteter ikke blive præjudiceerlige for vor Nationalitet og vor Stats-Souverainitet; - derfor maae vi sørge. At dette vil skee, derfor ville vi have en forøget Borgen, naar det ei er det danske Cancelli, men det danske Parlament, der skal varetage vore Jnteresser. Med disse Bemærkninger skal jeg henstille Sagen til Forsamlingens Overveielse. Jeg tvivler ikke om, at Nogle ville finde, at mit Forslag indeholder for Meget, Andre, at det indeholder for Lidet, at Nogle ville have det udtrykt meere almindeligt og svævende, Andre ville have det tilføiet særegne betingelser, og fremfor Alt frygter jeg, at Mange ville skyde sig ind under de formelle Spørgsmaal. Dette Sidste vilde, hvad end Forslagets Skjebne iøvrigt maatte blive, i høi Grad være beklageligt; thi Alle ere vistnok enige i, at det, ikke blot med Hensyn til Stændernes Stilling ligeoverfor Regjeringen, men ogsaa ligeoverfor den offentlige Mening og for Danmarks Fremtid, er høist nødvendigt, at Sagen ialtfald her erholder en grundig Drøftelse i Realiteten. Hertil haaber jeg, at den høitagtede kgl. Commissarius langt fra at formene saadant, tvertimod selv vil bidrage. Om han da i sin Tid vil modtage Petitionen, er et Spørgsmaal, hvis Afgjørelse man maa afvente, og jeg gjør det saa meget mere roligt, som jeg sandelig ikke er saa ubevandret i Tingenes Gang, at jeg af en saadan Petition skulde love mig umiddelbare og hurtige Frugter. Men de indirecte Frugter, som bestaae i, at opmande den dybt bøiede Folkeaand, og at faae de Spørgsmaal nærmere drøftede, som maae ordnes i god Fred og uforstyrret Rolighed, navnlig i vor nuværende allernaadigste Konges Regjeringstid, – de ville opnaaes, hvad enten Commissarius modtager Petitionen eller ikke. Til en saadan Overveielse anbefaler jeg Andragendet, idet jeg gjentager, at jeg som enkelt Medlem er rede til at gaae ind paa Discussionen af Enkelthederne, men at jeg ikke i Andragendet har optaget mere end tilstrækkeligt for at betegne, hvad jeg ansaae for nødvendigt, Etatsraad Stenfeldt stemmede mod Comitee. Kammerherre Neergaard havde forhen tilladt sig i Forsamlingen at yttre, at enhver Deputeret, selv om han var kgl. Embedsmand, efter hans Mening var berettiget til under hans Functioner som Stænderdeputeret frit at discutere enhver Sag efter sin Samvittighed og Overbeviisning; men efter hvad den kgl. Commissarius idag havde yttret, antog Taleren, heri at kunne have havt Uret. Han stemmede mod Comitee. Directeur Duntzfeldt stemmede for Comitee. Geh. Conferr., Grev C. Moltke stemmede mod Comitee Directeur Sager. Ved at betragte det i Sessionen 1840 Passerede, og det af den kgl. Commissarius dengang Yttrede, med Hensyn til Borgeres og Embedsmænds Stilling ligeoverfor Constitutionsspørgsmaalet, og ved at sammenstille dette med, hvad den nuværende kgl. Commissarius idag har yttret, troer jeg, at det vil være nødvendigt at vide, hvorvidt hans Yttringer fremgaae af hans egen individuelle Opfatning af Spørgsmaalet, eller udgaae fra høiere Ordre i Overeensstemmelse med een ham meddeelt speciel Jnstrux. Den Form, hvori Commissarius har fremsat dem, har, som det allerede er antydet af en foregaaende Taler, givet grundet Anledning til den Forudsætning, at noget Saadant har fundet Sted, og det forekommer mig derfor aldeles nødvendigt og uundgaaeligt, at vi, førend vi gaae videre, faae at vide, hvorledes vi staae ligeoverfor Regjeringens Organ Den kgl. Commissarius: Mine Ord vare, at jeg som kongelig Commissarius, efter den mig allernaadigst meddeelte Instrux, ikke kan tilstede, at Forsamlingen befatter sig med den foreliggende Sags Behandling, og at jeg som Følge deraf ikke skal indlade mig paa Sagens Realitet, idet jeg forventer, at Forsamlingen selv afviser det fremkomne Andragende. Jeg maa iøvrigt bemærke, at Embeds=Eden saavelsom den Eed, der ellers aflægges af Enhver, som indtræder i en offentlig Stilling, slet intet Andet indeholder, end hvad Loven allerede har paalagt enhver Undersaat, nemlig af al Magt at opretholde Rigets Forfatning. Jeg skal kun tilføie, at dette, saalænge man holder sig til Bønner, er en Pligt, som er bleven overladt til Samvittigheden, uden at den er gjort gjældende ved Hjælp af Lovens straffende Sværd; men Enhver veie i sin Samvittighed denne sin Pligt, hvis Opfyldelse den kongelige Commissarius, efter sin Jnstrux, ikke er berettiget til at eftergive. Præsidenten: Jeg kan ikke nægte, at, saa bestemt end disse Ord synes at lyde, trænge de dog til nogen Forklaring. Feiler jeg ikke, vare Ordene disse, at Commissarius, efter sin Jnstrux, ikke kan tilstede Forsamlingen at befatte sig med det foreliggende Andragende. Dersom Meningen hermed er den, at Forsamlingen vilde handle mod Kongens udtrykkelige Villie, ved at tage Andragendet under Forhandling, forekommer det mig, at den kongelige Commissarius maatte opfordre Præsidenten til at afskjære al Discussion som ulovlig; i andet Fald vilde jeg handle mod Forsamlingens Discussionsfrihed ved at afskjære Sagens videre Behandling. Dette er altsaa det Spørgsmaal, som jeg maa rette til den høitagtede Commissarius, om det er min Pligt, som Forsamlingens Præsident, ifølge Hs. Majestæts udtrykkelig tilkjendegivne Villie, at erklære enhver Behandling af den foreliggende Sag for ulovlig?