Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-09-27
Com tragisk Extrablad om Torvehandelen med Døttre. (Prøve paa en Oversættelse af Jean Pauls Titan.) Vist er det, at Enhver, der har en smuk og riig Datter, gjemmer hende, ligesom en Ædelsteen, i sit Huus, der i Grunden ikke nytter ham selv, men som han ved passende Leilighed kan afhænde. Egentlig talt ere Døttre ingen Handelsartikler, – thi de faderlige og moderlige Grosserere kunne ikke forvexles med hine Gadeskrigersker og Sælgekjællinger, hvis Transithandel man ikke gjerne nævner, – men en Actie, som man drager Interesse af, eller et Skjøde, hvorved man symbolisk overgiver en Grundeiendom. Je ne vends que med pasages et denne les figures par dessin le marche, sagde Claude Lorraine, ligesom en Fader, - og kunde let gjøre det, fordi han lod Figurerne i fine Landskaber male af Andre; – saaledes fastsætter man kun Capitalerne i Kjøbe og Ægteskabscontracter, og Bruden gaaer med i Kjøbet. Paa Kysten af Guinea blandt de Vilde maa Adelen allene handle, hos os er den næsten al Handel forbuden, den undtagen med Døttre og andre saadanne Ting, der frembringes paa egne Godser, derfor holde de saa fast paa denne Frihed, og synes at danne et eget Laug fordenne Handelsgreen, saa at man paa en Maade kan sammenligne de ophøiede Stænder hos os med den i bogstavelig Forstand ophøiede i det gamle Rom, som de Mennesker, der skulde sælges som Slaver, maatte bestige, for bedre at kunne besigtiges. Det er en Hverdags=Indvending af de saakaldte følsomme unge Hjerter, at slig Negotie hindrer og tilintetgjør al Kierlighed, da netop Jntet er den mere gunstigt. Thi naar først Handelen er afsluttet og af Bogholderen (Præsten) indført i Hovedbogen, da er det just den rette Tid, at Døttrene skulle betænke deres Hjertes Anliggender, nemlig den skjønne Tid efter Brylluppet, der allerede i Jtalien og Frankrig er almindelig antaget, som den meest passende for et qvindeligt Hjerte at vælge frit blandt Mændenes Sværm. Dette skrev jeg for Forældre, der gjerne gjøre en Spøg af deres Børns Lykke. Men af denne Spøg vil jeg nu gjøre Alvor. - Jeg spørger Eder først, hvorfra have J Ret til at foreskrive moralsk fri Væsner Tilbøieligheder, eller endog kun Skinnet deraf, og ved et Tvangs sprog at udstrække det giftige Blyscepter over et ganske frit Liv, Eders Levetids faa Læreaar mere gjøre ligesaa liden Forskjel i den gjensidige Frihed, som Talent eller Mangel derpaa. Hvorfor befale J ikke ligesaavel eders Døttre, jeg taler meer om Døttrene, fordi disse ere de sædvanligste og største Offere – at slutte Venskab med een eller anden paa Livstid, Hvorfor udøve J ikke den samme Ret ved det andet Ægteskab. - Men i Naturen have J aldeles ingen Ret, den mindreaarige Tid undtagen, da Barnet endnu ingen har til selv at vælge, eller fordre J, som Løn for Opdragelse til Frihed, ved Afskeden Frihedens Opoffrelse? Dersom I, af Kierlighed til eders Børn, have Lov til at tvinge dem til deres Lykke, da kunne disse ligesaavel siden af Taknemmelighed tvinge Eder til eders Lykke. Men hvad er da den Lykke, hvorfor J forlange, de skulle bortkaste deres Hjerte med alle dets drømte Glæder, Som oftest kun Eders, for eders Fordeel og Berigelse, eders Had eller Venskab er det, at de maa opoffre dem selv. Tør J høit bekjende det, som J stiltiende forudsætte, vil kunne gjøre det tvungne Giftermaal lykkeligt, saasom, at ægteskabelig Kjerlighed er noget unødvendigt, at gjensidig Utroskab vil holde begge Parter skadesløse? J maa forudsætte, at eders Børn ere Syndere, for ikke selv at ansees for Røvere. Kom mig ikke med det, at Ægteskaber af Tilbøielighed ofte nok faae et slet, og af Tvang, et godt Udfald, som man seer hos Hernhutterne, Østerlænderne og andre Folkeslag, hvor et lykkeligt Ægteskab, da Konen aldrig tages i Betragtning, ikke betyder meer end en lykkelig Mand. Jngen staaer nær nok til at høre og tælle de qvindelige Suk, den vidneløse Smerte bliver endelig taus, nye Saar stille de ældres Bløden. Og videre, naar et Ægteskab af Tilbøielighed falder slet ud, da bærer som oftest eders Modstand og Krig mod de Ulykkelige Skylden. Lad os see. Hvad er det da for en Haand, i hvilken J tvinge saa ofte den skjønneste, bedste, men uvillige. Som oftest er den sort, eller vissen og gjerrig. Thi gamle og rige Libertins, have for megen Klogskab og Maadehold til at stiæle andre end de herligste Væsner. Men hvor nedrig er ikke den Mand, som uden egen Værd, blot beskyttet ved fremmed Magtbud, kjøbende sin Lykke for en Andens, kan rive den værgeløse Siel fra en elsket, grædende og begrædt gjennem et langt, koldt Liv, og trykke den i sine Arme, som mod isnende Staal, og see den bløde og blegne for sine Øine. - En Mand af Ære kan vel give, men aldrig modtage Noget, han maa rødme over. Den ædlere Løve skaaner Qvinden, men disse Sielefælgere afpresse endnu tilsidst deres Offer Tilstaaelsen af Frivillighed. O, Moder til det arme Hjerte, som du vil gjøre lykkeligt ved Ulykke, hør mig. Om endog din Datter hærder sig mod sin Elendighed, har du da ikke forvandlet hende Livets rig Drømme til Tomhed, udrevet af det Kjerligheds lyksalige Øer og Alt, hvad der blomstrer derpaa de skjønne Dage, da man betræder dem, og det evig glade Tilbagesyn paa dem, naar deres blomsterklædte Toppe alt staae dybt i Horizonten, Moder, var denne glade Tid nogensinde i dit Bryst, saa berøv ikke din Datter den; og var den dig grusom berøvet, da tænk paa din bittre Smerte, og lad den ikke gaae i Arv til hende. Antag endog, at hun gjør den lykkelig, der bortførte hendes Siel, hvad vilde hun ikke have været for den, der elskede den, og siig, om hun ikke fortjente en bedre Skjebne, end for evig, indsluttet med sin Fangevogter, at være denne til Fryd, - Men saa godt er det sjeldent; du vil dynge en dobbelt Skyld paa din Siel, først denne din Datters Ulykke, og saa dertil Mandens Kulde, der tilsidst vil føle og hevne sig for den Kierlighed, han midt i sin Utroskab fordrede, og som hun ikke kunde tilstaae ham. - Duhar indbyllet i Skygge den Tid, da Mennesket trænger til den første Morgensol, dets Ungdom. O, formørk heller alle Livets andre Timer, der ere hinanden lige, men lad Uveiret kun ikke rase ved Solens Opgang, denne ene, uerstattelige aldrig tilbagevendende Tid. Men hvad, om du ikke blot opoffrer Glæder, Lykke, Haab, en heel Efterslægt for dine Planer, men og det Væsen selv, som du tvinger? Hvad kan da retfærdiggjøre dig, naar din bedste Datter, thi just denne vil adlyde og tie, naar hun, som en Frugt, halv i Solen, halv i Skygge, udvendig blomstrer, men indvendig blegner kold, naar hun, hensvindende efter det allerede afsjellede Hjerte, Jntet kan skjule dig længer, men midt i Livets Opgang bærer Tilintetgjørelsens Marter og Bleghed om med sig og naar du ikke tør trøste hende, fordi du selv har sønderknust hende, og din Samvittighed ikke dølger dig Navnet: Barnemorder og naar nu endelig det udmattede Offer ligger der for dit Øie med bristende og dog tilgivende Blik, med den svundne Ungdomskraft forgjeves kæmpende mod Dødens bundløse Strøm, - O du, Fader eller Moder, som staaer skyldig paa den Bred, hvorfra du stødte hende ud, hvo skal da trøste dig: Ved Høivelbaarne Herr Kammerherre, Grev Adam Wilhelm von Moltkes, Herre til Bregentved og Juelinge, og Hendes Naade, Comtesse, Elisabeth von Knuths Marie. Formæling den 22 August 1823. Paa grønne Bjerg sig hæver høitidsfuld Et Tempel, som i Myrtheskygger stander. "Mit Billede, bød Godhed naadehuld: "Paa Livets Hav ved Bjergets Fødder lander! "Did lede ham mit store Skaberbliv! "J Myrthehegnet han sin Himmel skue! "Der ahne han et evigt saligt Liv, J Kjerlighedens Glands jeg der ham lue!" Til Bjerget Mand og Møe ei ene gaaer, Nei, Haand i Haand de flande hos hverandre; Og naar de lande, trindt omkring dem staaer Ledsagere, som ville med dem vandre.