Viborger Samler, 1829-02-16
J sex lange Aar førtes Kampen, for Uafhængighed paa den ene, for Undertrykkelse og Udryddelse paa den anden Side, med stedse stigende Forbittrelse, eller rettere med saadan Umenneskelighed at man overbeviste sig om, at Forsoning var umulig. Skjøndt nu Sværmerne endeligen maatte komme tilbage fra deres philologiske og phillanthropiske Drømmerier, at ville gjenfinde de gamle græske Herver i de røverske Capitani, og uagtet paa den anden Side en Mængde Æventyrere, som, ubrugbare og overflødige i deres Fædreland hist havde søgt og ventet Rigdomme, Ordener og Officierposter, bagtalte Grækerne: saa godtgjortes det dog overalt, ved Offere og Heltedaad, som vare Oldtiden værdige, at de vide at døe for deres Frihed og kjækt foretrække Døden for et skjændselfuldt Slaverie, med eet Ord, at Grækeren, formedelst sine nationale Anlæg og sin christelige Religion er modtagelig for Forbedring og Civilisation medens Tyrkernes Stats- og Religionsbegreber ikke kunne lade os nære lignende Haab om dem. Jmidlertid havde de politiske Forhold i Europa meget forandret sig. Revolutionerne paa de to sydlige og vestlige Halvøer vare undertrykte, og, da disse Bekymringer vare forbi, indsaae man Forskjelligheden ved den græske og erholdt tillige Overbeviisningen om, at her ikke var at tænke paa nogen fredelig Udsoning. Det gjaldt Opholdelsen af et christent Folk, hvoraf allerede Halvdelen var opoffret; de store Magter tiltage sig nu den Ret, hvis Udøvelse den offentlige Mening allerede længe havde fordret, at forsøge en Jntervention for at spare og ende Udgydelsen af Blod. Af hvilke Bevæggrunde dette end er skeet, saa var det dog en Lykke for den gode Sag; imidlertid frembragte denne Undersøgelse meget forskjellige Meninger og Anskuelser, som endnu dagligt føles ved Bedømmelsen af og Deeltagelsen i Krigsbegivenhederne. Alexander var død; den hellige Alliants, hvis egentlige Væsen aldrig er blevet klart, havde factisk oplost sig; man søgte andre Garantier for andre mulige Farer. Den fordomsfrie høihjertede Canning var traadt i Castlereaghs Sted, og foretog sig at bringe sit Lands Jnteresse i Samklang med Menneskehedens. Fra ham udgik vel fornemmeligen Tractaten af 6te Juli, ved hvilken England, Frankrig og Rusland forbandt sig til Fordeel for Grækenland, medens Preussen og Østertig forholdt sig passive, sidste Magt uden Tvivl, for desto virksommere at kunne paatage sig Mæglerens Rolle. Men skjøndt de Forbundne vare tilsyneladende forenede til samme Maal, saa lededes de dog af forskjellige Bevæggrunde. Medens Østerrig, af Frygt for Ruslands Overmagt helder til Portens Side, for at vedligeholde en materiel Ligevægt, som i Ovrigt uden Retfærdigheds Princip vil blive evig precair, og stedse meere eller mindre er underkastet den intellectuelle Overvægt af de Ideer, som sætte Nationerne i Bevægelse, er England formedelst sin levantiske Handel og selv formedelst Ostindien væsentligen interesseret i Vedligeholdelsen af Tyrkiets nærværende Tilstand. Frankrig, i meere end cen Henseende kaldet til at tale med ved Afgjørelsen af et verdenshistorisk Spørgsmaal, har i Henseende til sin Handel og Seilads i Middelhavet, en ganske speciel Jnteresse ved Sporgsmaalet og Grækenlands Skjebne hvilken Jnteresse stemmer meere overeens med Ruslands end med Englands. J Rusland fulgte Monarch efter den maaskee alt for fredelige Alexander; Nationen havde længe erklæret sig for sine græske Troesbrødre, Armeen forlangte Beskjæftigelse; Porten havde endnu ikke gjen knyttet de fra dens Side afbrudte Forbindelser. Hvilken gunstigere Opfordring kunde Rusland erholde til at realisere sine hundredaarige Hensigter mod et Rige, der er sin Opløsning saa værdig, og allerede synes at ile den imøde - Ved Tractaten af 6te Juli troede man nu at forebygge den længe frygtede Catastrophe; men enten nu Rusland, som herved erklærede sig høist uegennyttigt, havde seet videre end de Andre, eller det blot var Forsynets Villie, noman bevirkede netop det, som man vilde undgaae, alle Diplomatikens Forsøg strandede paa Portens Haardnakkenhed. Denne hidførte Slaget ved Navarino, og dette en Erklæring, en Udfordring mod Rusland, som ikke lod dets Keiser noget Valg. Han har begyndt en Kamp for Ære og Retfærdighed - hvilken Apartisk kan og vil nægte det? Og dog opløfter man just nu overalt Stemmen derimod ligesom man fra 1806 af søgte at virke paa den offentlige Mening imod Frankrig, og der er ingen Mangel paa svage Hoveder, som lade sig skrække deraf. Hvorfor førte man ikke samme Sprog dengang, da man saa villig tillod Ruslands Stilling i Hjertet af Europa, hvor det flanterede Preussen og Østerrig, og truede Tydskland, Hvorfor faldt det dengang Jngen ind, at en Monarchs personlige Maadehold ikke i Længden giver nogen politisk eller militair Garantie, Og hvad Ruslands nærværende Monarch angaaer, har han ikke givet de meest glimrende Beviser paa Retfærd og Maadehold, Er han ikke viis no til, hellere at ville forhøie sin Hæder og Magt ved sine vidtløftige Landes Civilisation, end ved en usikker Kamp imod Syd= og Vest-Europa, Bliver ikke den formeentlige Fare netop ved den alvorlige Kamp mod Osmannerne fjernet fra os.) og vilde i Tilfælde af større Erobringer, ikke just Nødvendigheden af at hævde disse endnu længe beskjæftige Rusland og rette dets Kræfter paa hine af Naturen saa begunstigede Lande.) Nei vi ville ikke af disse fra politisk Skinsyge udgaaende Skrækkebilleder lade os afholde fra at ønske Christendommen og Civilisationen Seieren og Grækenland Friheden; vi ville ikke lade os blænde af den nuværende Sultans historisk mærkværdige og i visse Henseender agtværdige Energie, som om han ved sine grusomt udførte Reformer havde noget andet Maal. end Gjenoprettelsen af sin absolute Magt. Endeli1) Dette Forfatterens Raisonnement, der synes at forudsætte har den nulevende Generation en høist eqvistisk On forg for egen Rolighed paa Fremtidens Bekostning, maa levende minde os om Mad. Pompadeurs: "Hørst none le Allage. gen ville vi ikke lade os bedrage i Henseende til Tingenes sande Stilling derved at de russiske Vaabens første Fremgang ikke har svaret til de altfor sanguiniske Forhaabninger, og fremfor Alt ikke lade os dysse i Søvn af det formeentlige Fredshaab. Fra den ene Side er Ruslands Ære sat i Pant, og paa den anden vil den herviske Sultan og det stoltere blevne, seiersdrukne, osmanniske Folk nu mindre end nogensinde give et Haarsbred efter. En ny Kamp vil altsaa reise sig, ved hvilken Rusland vil have store Vanskeligheder at bekjæmpe, men som det, man maa sige, hvod man vil denne Gang begynder med Fordeel. Bliver den til Tilintetgjørelseskrig, saa vil den vorde lang og blodig (thi hos Tyrkerne gjælder det Nationalitet og Religion) men det endelige Resultat vil dog, om ogsaa ikke bevirket ved Rusland alene, vorde Sammenstyrtning og Deling af et Rige (i det Mindste dets europæiske Lande) som eengang er viet til Undergang ved sin Modstræven mod al Civilisation og hidtil kun er blevet reddet og opretholdt ved sine Naboers Skinsyge. Endnu frygte vi ikke en almindelig Krig i Europa, thi England er bunden, saalænge Porten ikke har emanciperet Grækenland, og paa Fastlandet ville tilstrækkelige, mod Tyrkevennerne virlende, forenede Kræfter holde Andres mod Rusland rettede Sværd i Steden. C. F. C. Ludwig.