Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-02-24
Blandede Efterretninger. (Fortsættelse af Kong Carl den Trettendes korte Biographie; see forr. No.)De Fordele, Gustav imidlertid havde forskaffet sig til Lands, overveiedes alt for meget af de to store russiske Flaaders Forening. Carl havde efter hiin tre Dages Fægtning ved Kronstadt neppe trukket sig tilbage i Vyburg Bugten, førend den store russiske Flaade, i nogen Afstand, forfulgte ham did. Ved det store Overtal af Skibe lykkedes det den, stedse at trænge ham videre tilbage, og tilsidst ganske at indslutte ham i Vyburg Bugt. Ogsaa den russiske Skjærgaardsflaade, som var bleven istandsat igjen efter sit Nederlag, forenede sig med den store Flaade til et Heelt, og Planen var nu, at afskjære de Svenske fra deres Rige. Medens Gustavs Krigere til Lands endnu ængstede Russernes Hovedstad, begyndte hans Flaaders Stilling at blive mere og mere betænkelig. Aldeles afskaaren fra sit Rige, og paa alle Kanter præsset af russiske Skibe, kunde intet redde ham af hans fortvivlede Forfatning, uden en Storm, Denne udeblev, og i dens Sted indfandt Hunger og Tørst sig, der steg til saadan en Grad, at Kongen selv maatte af den russiske General Soltikow, der var ankommen, for at overtage Commanden mod de Svenske, dagligen modtage, som Foræring, en liden Tønde Vand, og saa megen Mad, der behøvedes til hans Taffel. Efterat Gustav to Gange forgjeves havde søgt at slaae sig med Magt igjennem med den svenske Skjærgaardsslaade, maatte han trække sig tilbage til sin store Flaade ved Wyburg. Russerne nærmede sig endnu mere, og vare allerede saa visse paa, at begge de svenske Flaader maatte ansees, for tabte, at de vilde sende Kongen Artiklerne til Capitulationen. Men Gustav havde lovet, heller at opoffre sig og sine Soldater, end give sig til Priis. for sin Fiende, og han holdt sit Løvte. Saasnart det var Nat, ordnede han Alting til et voldsomt Udbrud. Efter Midnat ankom han paa Orlogsflaadens Admiralskib, besværgede alle Anførere, og tog nu paa Liv og Død Afsked fra sin Broder Carl. Derpaa ilede han tilbage til Skiærgaardsslaaden, som han selv vilde føre i Slaget. Paa Skiærgaardsslaaden var Russernes Hovedopmærksomhed henvendt; de troede ikke, at de Svenskes store Krigsflaade, indsluttet i den snevre Bugt ved Wyburg, foran sig den fiendtlige Hovedtræfning, paa begge Sider store stærktbesatte Landbatterier, og paa venstre kun en smal Gjennemfart gjennem to Smaaer, endog kun vilde vove et Forsøg at bryde igjennem. De forfærdedes, da de saae, at den alligevel kom fremseilende. To Brandere, ledsagede af et Linieskib og en Fregat, aabnede Veien. Den russiske Admiral lod dem seile igjennem; men ulykkeligviis drev Vinden, een af Branderne, istedet for paa de russiske, paa deres egne to medseillende Skibe, der strax kom i Brand; det brændende Linieskib blev liggende lige i Farvandet, og i den heftige Storm var det umueligt at undgaae Sandbankerne; 5 Linieskibe strandede og bleve tagne af Russerne; ogsaa 3 store Fregatter maatte overgive sig til dem. Russernes Jld var skrækkelig, ligesaa skrækkelig deres Myrden, da de i Begyndelsen ingen Pardon gave. Carl selv blev saaret i Skuldren af en Canonkugle, der styrtede Oberstlieutenant von Ascherode død ned ved hans Side. Trindt omkring var Havet bedækket med Vrag og Liig. Den Kongelige Garde, det Uplandske og Dronningens Regiment, der hørte til Gustavs Phalan, bleve næsten ganske ødelagte. Kongen selv reddede sit Liv, ligesom ved et Vidunder. Med heist Kongeslag, og Sluproerne paa hans Skib klædte i hans Liberie, seilede han saa tæt under Russernes Canoner forbi, at begge Armene paa een af Sluproerne bleve bortskudte, og at Russerne ikke vilde troe, at det var Kongen, men ansaae det for en List, hvorved man vilde føre dem i Vilderede. Saasnart Avantgarden af Skiærgaardsslaaden var forbi den russiske Linie, vendte han, ombord paa en Galei, tilbage, for at føre den øvrige Deel efter. Den russiske Skiærgaardsflaade forfulgte den vel, men indhentede den ikke. Derimod havde Russerne, for ved hvert Skridt at lægge de Svenske nye Hindringer i Veien, og ikke lade den mindste Deel af deres Skjærgaardsflaade undkomme, allerede nogle Dage i Forveien sendt adskillige Fregatter til Pikepassi. Disse angreb nu de svenske Galeier, og styrtede netop løst paa den, ombord paa hvilken Kongen var. Der begyndre en mordisk Fægtning; allerede havde Russerne taget 4 svenske Galeier; andre truedes af en lige Skjebne, da den russiske Krigs flaades Admiral lod Fregatterne kalde til sig, fordi han med de Skibe, der seilede hurtigst, vilde indhente den store svenske Flaade og endnu eengang angribe den. Den sidste havde nemlig trukket sig tilbage mod Hogland, og Alting forenede sig den Dag saa ganske om at bevirke de Svenskes Undergang, at Vinden paa den Tid dreiede sig, og den russiske Flaade indhentede derved paa Bankerne ved Hogland den svenske Arriergarde. De Svenske mistede endnu 2 Skibe, hvoraf det ene var Viceadmiralskibet; men de fortsatte desuagtet deres Manøvre saa dristigen og lykkeligen, at de omsider, begunstigede af Natten, næste Dag med Solens Opgang løb ind i Sweaborgs Havn. Kongen selv, for hvem een af de Galeier, hvorpaa han i Slaget befandt sig, var bleven brændt, medens den anden boredes i Sænk, reddede sig omsider paa en Baad, der var saa beskadiget, at han først to Dage efter Slaget ankom i Sueasund, den anden Deel af Flaaden tvang Stormen til at trække sig til Luisa og Kongshamn. Saaledes endtes Udbrudet fra Wyburg Bugten, der kostede de Svenske af deres store Flaade, som Carl anførte, 7 Linieskibe og 3 Fregatter, og af deres Skjærgaardsslaade 31 Skibe, foruden henved 7000 Mand. Ved et blodigt Nederlag, befriede de sig fra fuldkommen Ødelæggelse, og ikke aldeles uden Føie kaldte de dette Nederlag, en Rednings-Seir. Frugterne af alle disse og flere Anstrængelser svarede ved den imellem Sverrig og Rusland sluttede Fred (14 August 1790) hverken til Carls eller Kongens Forventninger. Carl trak sig efter Freden ganske tilbage; thi Officierernes Ulydighed i det foregaaende Aar opvakte saa meget mere hans Harme, som de i hans eget Regiment fandtes blandt samme. Ogsaa var han meget misfornøjet over en under Slaget ved Hogland indtruffen Omstændighed. Han vilde nemlig gjerne understøtte sin Broder, men fandt det dog nødvendigt, først at holde et Krigsraad desangaaende, og heri seirede eet af Medlemmernes modsatte Mening, at det var uklogt, at sætte Rigets hele Sømagt paa Spil at idet, hvis den svenske Flaade vandt Seier, var overflødigt at understøtte Galeislaaden, og at i Tilfælde af, at den blev slaaet, samme Lod vilde tramme hiin. Carl blev saa opbragt over Krigsraadet, at han nedlagde Commanden, og siden tog ud til sit Landsæde Tullgarn, hvor han tilbragte sin Tid i sin Kammerherres og bestandige Omgangsvens Carlsons Selskab. J denne sin landlige Ensomhed modtog han imellemstunder, men meget sjeldent, Besøg. Hans aarlige Jndtægt af Staten, var 100,000 Rdlr. Sølvmynt. Nogle Aar derefter indtraf den ulykkelige Begivenhed paa Maskeraden i Stockholm. Den døende Konge udnævnte en Regjering, og til Hoved for samme, sin Broder Carl. Efter et allerede 1780 forfattet Testament skulde Hertugen være den unge Konges eneste Formynder, og under hans Mindreaarighed ene forestaae Regjeringen med al constitutionsmæssig Kongemyndighed, dog med Undtagelse af Ret til at ophøje Nogen i Greve= eller Friherrestand, at meddeele Adelsdiplom, Sexaphin, Nordstjerne= eller Vasa-Ordenen; at udnævne nogen Rigsraad eller sammenkalde Rigsdage, at afsætte nogen af den unge Konges eller Hoffets Officianter. Alle offentlige Acter skulde selv i Kongens Mindreaarigthed udfærdiges i hans Navn og med hans paatrykte Segl, men stadfæstet med Regentens Underskrift. Den unge Konge skulde, i Betragtning af sine store Forstandsævner, naar han var 18 Aar gammel, være myndig, og selv tiltræde Regjeringen. Naar han var 17 Aar gammel, skulde Hertug Carl udsee ham en Gemalinde, og, saa hurtigen som mueligt, lade Formælingen fuldføre.