Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-04-09
Kjøbenhavns nyeste Skilderie for 1824 i Hænderne, og med sand Forundring læste jeg heri et Stykke, der har til Titel: "Mon ikke Almanaken beqvemt kan tjene til at værne om den offentlige Sundhed, Uden i mindste Maade at miskjende Forfatterens gode Hensigt med sit Forslag, og uden at undersøge, hvorvidt dette kan være gavnligt, kan jeg ikke afholde mig fra at yttre, at ethvert Forslag, især naar det gjøres offentlig, efter min Mening, bør grunde sig paa beviislige, eller i det mindste sandsynlige Data, og ikke foranlediges ved halv sande eller misforstaaede Fortællinger, eller vilkaarlige Forudsætninger og overbeviist om, at det baade er Forfatterens og Læsernes Ønske, at kjende Sandheden, tillader jeg mig i den Anledning følgende Bemærkninger: Det omtalte Forslag er, som det synes, motiveret af 1) at en Familie heri Byen for et Aars Tid siden blev angrebet af Tilfælde af Kobberforgiftning, umiddelbar efter Nydelsen af Blaabær, der (saa hedder det), ved nøjere Undersøgelse befandtes at være indbragte fra Landet i et Kobberkar." 2) at Bønderne ingen offentlige Blade læse og altsaa ei heller kunde have Gavn af de Advarsler, som af Lægerne eller andre gives i slige Blade. Hvad det første af disse Motiver angaaer, da er det næsten utroligt, hvorledes Forfatteren saa ganske kan have misforstaaet Lægens i No. 40 af Aarhuus Stiftstidende for 1824 om denne Tildragelse indrykkede Anmeldelse. Han burde endog ved en flygtig Gjennemlæsning af denne Anmeldelse have bemærket, at det ikke var Blaa bær, Familien havde nydt (hvilket i Marts Maaned vilde været en Umuelighed), men en Suppe, tillavet af henkogt Blaabærsaft; han burde have seet, at denne Saft vel ved chemisk Undersøgelse befandtes at indeholde en betydelig Mængde Kobberkalk, men at det var - og er indtil dette Øjeblik – en Gaade, hvorledes denne Gift er kommen deri; det burde endelig ikke undgaaet hans Opmærksomhed, at Lægens derom yttrede Formening allene grunder sig paa Huus moderens Forsikkring, at Bærrene og Saften ikke i hendes Huus har været i Berørelse med Kobber, og paa en Borgers Fortælling, "at Bonden pleier at gjemme sine Blaabær i Kobberkar. Da jeg, som Huuslæge i den omtalte Familie, først blev kaldet til Hjelp ved hiin Forgiftelse (men formedelst andre Forretninger ikke strax kunde være tilstede, og siden tog Deel saavel i Patienternes Behandling, som i den chemiske Undersøgelse af Saften og Suppen, saa finder jeg mig beføiet til ogsaa at yttre min Mening om denne mærkelige Tildragelse. Det har fra Begyndelsen forekommet mig mistænkeligt, at Giften skulde være bleven opløst i Saften paa den Maade, som min agtværdige Collegas Anmeldelse i Stiftstidenden lader formode, og som Skilderiet antager for afgjort, thi deels forekom det mig usandsynligt, at den fattige Bonde, der beskjeftiger sig med at indsamle Blaabær til Forhandling, skulde være forsynet med Kobberkar til Bærrenes Jndsamling, deels om man endog vil antage dette, syntes det mig umueligt, at Bærrene, blot ved at henstaae en kort Tid i disse Kar (længe kan de ikke gjemmes uden at bedærves) skulde kunne opløse et saa betydeligt Qvantum Kobber, som det der fandtes i den omtalte Saft. For at skaffe mig mere Vished herom, gjorde jeg i afvigte Sommer følgende Forsøg: Jeg lod et lidet Qvantum friske Blaabær henstaae i flere Dage baade i ufortinnede Kobber= og Messingkar, saalænge indtil Bærrene vare aldeles skimlede, dernæst udpressede jeg Saften og undersøgte den chemisk; ved tilsat Salmiakspiritus antog den vel en noget grønlig Farve, men at uddrage Kobberet, ved Hielp af poleret Staal vilde ikke lykkes: Beviis for, at det Qvantum Kobber, som her var opløst, var meget mindre end det i hiin Saft, endskjøndt Bærrene her vare gjemte en meget længere Tid i Kobberkar, end Bonden, der forhandler dem, er istand til. Er Kobberet paa den supponerede Maade bleven opløst i den tidtomtalte Saft, da er det mig ubegribeligt, at, i de 10 Aar jeg har boet her i Byen, ikkun dette ene Tilfælde af Kobberforgiftning har fundet Sted, uagtet Blaabær om Sommeren nydes næsten i hvert Huus, man indvende ikke, at disse Tilfælde kunde have yttret sig, uden at nogen Læge har faaet Kundskab derom; thi saa voldsomme Tilfælde, som de, hvoraf hiin Familie blev angreben, vilde i saaliden en By som Horsens neppe bleven saa aldeles fortiede. Hvad Forfatteren af det omtalte Stykke i Skilderiet anfører om de Lamheder i Arme og Been, Svækkelse i Sandserne, krampagtige Constriktioner i Underlivet, Svindsot o. s. v.,der efter hans Mening skulde være Følger af hemmelig Metalforgiftning, da er dette – mildest sagt – en aldeles vilkaarlig og hypothetisk Formodning. Det forekommer mig overalt ubilligt, at man saa gjerne vil give Bonden Skyld for uforsigtig Behandling af Fødemidler, hvilken maaskee i langt høiere Grad finder Sted i vore Kjøkkener. Hvem er det ikke bekjendt, at adskillige, jeg torde vel sige de fleste af vore Huusmødre henkoge deres Syltetøi i Kobber eller Messingkar, og at dette sædvanligen gaaer af uden mærkelige Følger for Helbreden, naar Vedkommende kun iagttage den Forsigtighed, ikke at lade Saften afkjøle i disse Kar, Kan imidlertid en liden Uforsigtighed herved, der kan begaaes uden Huusmoderens Vidende, ikke have langt farligere Følger, end den, som den blotte Jndsamling af Blaabær, Tyttebær og desl. i Kobberkar kan foraarsage, og var det derfor ikke rigtigere, at oplyse Kjøbstædbeboerne om denne Fare, end Landalmuen? Med Forundring seer jeg, at Forfatteren til hiint Stykke ogsaa vil paabyrde Bønderne den Uskik, at komme Sølverglød paa de fyldte Øltønder, for at give Øllet en føddagtig Smag. Jeg tør forsikkre, at denne Skik ingenlunde finder Sted hos den jydske Bondealmue, og hvis den sjellandske bruger den, da har jeg Grund til at troe, at samme har lært dette fordærvelige Middel i Hovedstaden. En Landmand her i Egnen, der for endeel Aar siden har været Bryggerkarl i Kjøbenhavn, gav mig, nemlig for nyligen, efter Anmodning, en Opskrivt paa den Omgangsmaade med Ølbrygning, der i hans Tid brugtes i Kjøbenhavn; ikke uden Forbauselse erfør jeg heraf, saavelsom ved mundtlig Samtale med Manden, at man i hiin Tid - om det skeer endnu, skal jeg lade være usagt – brugte dette Middel i de fleste af Hovedstadens Bryggerier for at bevare Øllet fra Syrlighed, uden at Nogen drømte om, at dette i mindste Maade kunde skade Helbreden. Ogsaa om Faren ved denne Uskik vilde det altsaa være hensigtsmæssigere at underrette Kjøbstædmanden, end Bonden. Betræffende det andet Motiv til hiint Forslag, nemlig at Bønderne ingen offentlige Blade læse, og at derfor de fornødne Advarsler bedste kunde gives dem i Almanaken, da maa Forfatteren tillade mig at bemærke, at han vist ogsaa her er feilagtig underrettet; havde han havt Leilighed til, saaledes som jeg, jevnligen at tale med og besøge Bønderne i deres Huse, da vilde han have fundet, at de ei allene læse Aviserne, men desværre, alt for ofte fæste en saa undskrænket Tillid til hvad sandt eller falskt, rimeligt eller urimeligt disse Blade indeholde, at det næsten er umueligt, at berigtige deres Mening, naar den er grundet paa hvad der staaer i Aviserne. En Paamindelse, ikke til Bonden, men til Avisredacteurerne, om behørig Forsigtighed ved Valget af de Nyheder, de meddele Almuesmanden, vilde derfor maaskee, endog med Hensyn paa Sundheden, være af ligesaa megen Vigtighed, som den Advarsel, Forfatteren vil, at Almanaken skal give Bonden i saa Henseende. Horsens, d. 25de Marts 1825. Müller,