Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-07-29
Jndenlandske Efterretninger. Roeskilde Stænder. Orla Lehmanns Andragende om Ordningen af de statsretlige Forhold og Jndførelsen af en fri Forfatning fremkaldte en Discussion, der i flere Henseender er saa interessant og mærkelig, at vi troe at skylde vore Læsere at meddele et nogenlunde fuldstændigt Referat af samme, saaledes at navnlig intet af de vigtigere Foredrag forbigaaes. Den kgl. Commissarii Meddelelse efterat Lehmann havde oplæst sit Andragende, saavelsom selve Andragendet, have vi alt optaget. Efter Commissarii Meddelelse aabnede Præsidenten Discussionen saaledes: Hvorledes den paaberaabte Anordning og den kgl. Kundgjørelse er at anvende med Hensyn til enkelte foreliggende Tilfælde, er vistnok Noget, der ligger udenfor Forsamlingens Bedømmelse, og det maa være den kgl. Commissarius overladt at afgjøre, hvorvidt han i det enkelte Tilfælde føler sig opfordret eller forpligtet til, ikke at modtage et fra Forsamlingen til Regjeringen stilet Andragende. Dog kan jeg ikke her tilbageholde det Haab, at et saadant, i Stændernes Historie hidtil ukjendt, Tilfælde ei heller nu vil indtræde; thi det er minfulde Forviisning, at der fra denne Forsamling ikke vil blive indgivet noget Andragende, som det vil være en Nødvendighed for Commissarius at afvise, med mindre ganske nye, Stændernes Virkekreds indskrænkende, Bestemmelser skulde træde i Kraft, som vilde afskjære den naturlige historiske Udvikling af den Virksomhed, som hidtil uforstyrret har havt sin Gang. Hvad jeg derimod, som Forsamlingens Organ, troer at burde gjøre gjældende, er: at, saavidt jeg skjønner, Forsamlingen er competent til, selv at afgjøre, om den vil tage Sagen under Behandling og Afgjørelse ved Discussion og Comitee Drøftelse. J denne Henseende antager jeg, at Forsamlingen vil henholde sig til sin nylig afgivne Erklæring i Anledning af den kgl. Kundgjørelse, saafremt da Forsamlingen finder en Sag at være af den Beskaffenhed, at de enkelte Statsdeles Jnteresse ei kan skilles fra det Heles, at Sagen angaaer hele Folkets Tarv, antager jeg, at Forsamlingen vil være i sin gode Ret ved at tage Andragendet under Behandling, og at den ikke vil lade sig rokke i sin Overbeviisning ved den, som det forekommer mig, usandsynlige Mulighed, at Andragendet, saafremt Forsamlingen beslutter sig til at indgive et saadant, i sin Tid ikke vilde blive modtaget af den kgl. Commissarius. Proponenten: Det er sandelig ikke blot den høiagtede Commissarius, der er Hans Majestæt vor allernaadigste Arve herres og Konges tro og loyale Undersaat, men jeg skulde mene, at vi Alle ere det i samme Grad som han, og det er saa langt fra, at jeg, ved at indgive det Andragende, som nu foreligger Forsamlingen, og som jeg haaber, at den vil tage under sin alvorlige og samvittighedsfulde Overveielse, har havt den fjerneste Hensigt til at ryste den Throne, hvortil ogsaa jeg ved min Eder bunden, eller svække Hans Majestæts og hans Successorers Ret, over Danmark, at det tvertimod er skeet i den fulde Overbeviisning, en Overbeviisning, som den kgl. Commissarii formelle Bemærkninger ikke have kunnet rokke, – at jeg der har paapeget den eneste Maade, hvorpaa Rigets Udelelighed og Kronens Majestæt kan opretholdes og sikkres for alle kommende Tider. Jeg skal derfor ikke afholde mig fra at ledsage den forelagte Sag med de bemærkninger, som jeg allerede ved dens første Jndbringelse anseer for nødvendige til dens fuldstændige Motivering. Jeg skal da først meddele den lille factiske Bemærkning, at i en Forsamling af flere jydske Stænderdeputerede, ved hvilken jeg efter Jndbydelse var nærværende, blev det vedtaget, atter at reise Constitutionssagen, og at reise den directe og umiddelbart og i uadskillelig Forbindelse med Spørgsmaalet om Statsforholdet mellem Rigets forskjellige Dele, og hvad enten jeg seer hen til de Mænds Antal Anseelse og Jndflydelse, som derom have forenet sig, eller til den patriotiske Samdrægtighed og den mandige Alvor, der besjælede deres Raadslagning, kan jeg efter min personlige Overbeviisning, ikke nære Tvivl om, at et væsentligt dermed overeensstemmende Andragende vil vinde Majoritet i den jydske Forsamling. Her at indbringe et lignende Andragende har jeg saa meget trøstigere paataget mig, som jeg er overbeviist om, at, hvorledes end Spørgsmaalet og Petitions-Frihedens Udstrækning fortolkes, er der, hvad Realiteten angaaer, meget Faa i denne Sal, som ikke ere overbeviste om, ikke blot at det constitutionelle Monarchi er en høiere og ædlere Form for et oplyst Folks Samfundsliv, men ogsaa, at den constitutionelle Ordning af de offentlige Anliggenger for Danmark er den eneste Redning fra de Forviklinger, der fatetruende omleire dets Fremtid. Danmark maatte i Sandhed, forekommer det mig, staae udenfor den almindelige Civilisation, dersom det ikke ogsaa hos os var gaaet over i alle Dannedes Erkjendelse, at, hvor berettiget end Absolutismen kan have været, da det gjaldt at redde Statsbegrebet ud af Fendalismens Forfald, og hvor nødvendig den end endnu kan være for Folk paa et lavt Culturtrin, saa er det dog en Statsform, hvorover Verdenshistorien har afsagt sin Dom, og at det constitutionelle Monarchier den Samfundsorden, hvortil i det mindste i Europa den Tidens Oplysning, stunder, som hos os Stænderinstitutionen skulde føre det danske Folk "møde. Jeg troer saaledes, at der hverken hører dyb Jndvielse i Statsvidenskaben eller særdeles Fortrolighed med Verdensbegivenhedernes Udvikling, for at vide, at det constitutionelle System baade i Theori og Praxis daglig vinder i Anerkjendelse og Omraade, og hvilke velsignelsesrige Frugter en fri Forfatning bringer ethvert Folk, der i Sandhed har tilegnet sig dette høiere Trin af Statstilværelsen. Det vilde derfor være et uforklarligt Særsyn eller rettere sagt et sørgeligt Vidnesbyrd om, hvor langt et Folk, ved Siden af en agtværdig aandig moralsk Udvikling, under Absolutismen kan staae tilbage i politisk Dannelse, dersom der hos os, mellem oplyste og stemmeberettigede Mænd, var nogen væsentlig Uenighed om Sagens Ønskelighed, dersom den Meningsforskjel, der muligen findes, angik Andet, end Enkelthederne i Udførelsen eller den hensigtsmæssigste Maade at overvinde Vanskelighederne paa. Og fæster jeg udelukkende mit Blik paa vort eget Lands Historie og paa de Tilstande, der som dennes Resultat omgive os, da forekommer alt dette mig vel skikket til, af den egne Erfarings sikkre Vei at begrunde den Erkjendelse, at det ikke blot er Folket, hvis nationale Bevidsthed fordunkles, hvis politiske Dygtighed svækkes ved Absolutismen, men at dette ogsaa gjælder og Regjeringen; thi ethvert Blad af vor Historie vidner om, at, hvor Folket ikke er kaldet til virksom Deeltagelse i dets egne Anliggenders Bestyrelse, hvor det er indskrænket til at lade sig regiere, at betale Skatter, og, naar det kommer høit, at føre lidt ørkesløs Tale om de offentlige Anliggender, der nedsynker let Fædrelandskjærligheden til uvirksomt Føleri, der kun en sjelden Gang blusser op til et daadløst, snart hendøende Liv, – der opløses Samfundsaanden let i privat Egvisme, eller Standsegoisme, eller, hvad der er det værste, i Provindsegime, som kun kan føre Staten sin Opløsning imøde. Dette være navnlig sagt til dem, som troe, at det kun er i Folkefrihedens Navn, at man fordrer en fri Forfatning, troe, at en saadan kun kan kjøbes ved Opoffrelsen af lovlig Orden og et fast Regimente. Hvad jeg savner her i Landet, er nok saa meget en stærk Regjering, som et frisk, dygtigt Folkeliv, og jeg vil spørge Enhver, om Absolutismen hos os staaer i sin fulde Kraft og Glorie, omstraalet af Krigens og Fredens Bedrifter, Kjærlighed, vækkende og Frygt indgydende, eller om den ikke staaer bøiet af Tidernes Tryk og Ansvarets Overmaal, saa at den selv maa ønske, at lægge en Deel af den Byrde paa Nationen, der er for tung for dens egne Skuldre. Derfor har jeg trøstigen besluttet, her at forebringe denne Sag; thi, bæres den af hele Tidsalderens historiske Strømning, hvis Seir vi forgiæves vilde modsætte os, og hvis Paavirkning vi kun enkelte Øieblikke og kun til vor egen Skade kunde unddrage os, hvor kunde det da være anderledes, end at den her maatte møde de meest levende Sympathier, Angaaer den Goder, som hele det vesteuropæiske Culturgebeet, hvortil ogsaa Danmark hører, enten lykkeligen har opnaaet eller serrigen eftertragter, hvorledes skulde da ikke ogsaa hos os de samme Forudsætninger maatte have de samme Virkninger, – Og har vor egen dyrtkjøbte Erfaring viist det Bestaaendes Utilstrækkelighed til at fyldestgjøre de store Fordringer, som navnligen de alvorlige Prøvelsers Stund maae gjøre, hvorledes kunde det da være muligt, at fædrelandssindede Mænd ikke skulde være grebne af Nødvendigheden af at paakalde al den Kraft og Jndsigt, Nationen eier, paakalde den, ikke til lovlos Jndgriben, men til en ordnende og forsonende Samvirken for det almene Vel.