Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-02-18
En Oversættelse. Ulvens Testament. Ulven laa saa syg, at der ey var Haab til hans Helbredelse, Kand det da ey anderledes være, sagde Mester Ulv; Saa lad mine Børn komme paa det jeg kand tage Afskeed med dem. De kom og omringede deres døende Faders Leye. J sær, begyndte han, at det lakker mod Enden med mig, jeg har i min livs Tiid ey altid forvaltet Ret og Retfærdighed, saaledes som jeg ønskede. Tiderne vare haarde, enhver maatte søge at hjælpe sig saa godt han kunde, endnu trøster det mig, at Ørnen og Nattergalen ingen Uret kand eftersige mig, med Elephanten og Løver har jeg og altid levet i fortroligt Venskab, kun Faarene, Hundene, Harene, og Giæsserne, have undertiden fortørnet mig, og i den første Hidsighed veed man ikke altid at styre sig. Men jeg raader Eder, mine kiære Børn, herefter at leve Roe og Enighed med dem ved bedre Tider at erstatte dem den Skade, som jeg har gjort dem, og i Dyre-Riget at giøre Eder værdige til Navn af fromme Ulve, hvilket, som Styr veed, min hele Livs Tid har været mit alvorlige Forsæt. En nu sligt alles Eders oprigtige Villie, saa lægge enhver til Bevidnelse af sin Oprigtighed Kloen paa min Krop. Ach Fader begyndte Wolfettealt dette vilde vi gierne love Dig, dersom vi kun ey vare Ulve. Det er mere en Ulykke end en Lykke ey at kunde fremvise andre Fortienester, end sine Forfædres. Appins er af en fornem og anseelig Slægt. Hans Forfædre have været Mænd, som have gjort Fædernelandet meget store Tienester som have beklædet de største Æmbedes, og hvis Navne ere foræpigede ved deres Fortienester Naar skal man vel skatte ham lykkelig i at have disse Fortrin for andre, Naar han ved egne Fortienester giør sig dem værdig. Men hvor tungt vi dette falde ham. Hos ham er man ikke tilfreds med middelmaadige Fortienester. Man forlanger af ham lutter store, lutter skinnende og i Øyne faldende Gierninger. Han har de største Mønstere for sig; Hans Ungdom er ved de Fortreffeligste Exempler bleven anført til sand Ære, til Dyd og til Lærdom. Man venter intet af mindeligt, intet middelmaadigt af et Gennie, som er bilded efter saa store og fuldkomne Originaler. Hvor steil er den Vey til Udødelighed, som Appius maa betræde, Man sammenligner ham alle Tider med hans Forfædre. Det er ikke nok at ligne dem; Han skal overgaae dem. Thi før mærkes han ikke i sine Forfædres æreværdige Sælskab end han drager Verdens Øyne paa sig ved Fortienester som den ey finder hos hine. Giør han intet mere end hvad hans Forfædre har gjort, saa (Resten (Resten skal følge. skal Fordommen for den graae Alderdom, saa skal Avind og Misgunst forbunkle hans Gierninger. Man giør til store Fædres Børn uret? Ofte lykkes det ikke for dem, fordi de ey overgaa deres Berømmelse, om de end og giør det ligemed dem. Tit blive ved virkelige Fortienester, ved mere end middelmaadig Duelighed foragted Sønnen af en Fader, for hvis Ære og Berømmelse Verden har været indtagen. De skulde beundre ham, dersom han var den første af sin Slægt hos hvilken den fandt disse Gaver, disse Fortienester. Men nu seer den utaknemmelig hen over Gierninger som den allerrede til have høyt agtet hos hans Forfædre. Ligesom Fortieneste og Dylvar arvelig, og ligesom Børn af store Forældre alene maatte takke lykken for deres Kiærlighed til Sandhed, deres Ædelmodighed, og deres Duelighed ligesaa vel som for deres Fødsel, og ligesom de ved deres Fortienester ey fortiente den ringeste Tak. Men jeg sætter, at den lader den vederfare Ret, at den giver dem den Roes som de fortiener, saa lader den dem dog aldrig beholde det heelt, den deeler det med deres Forfædre, og regner dem (Børnene) blandt dem, som paa deres foreskrevne Løbe Bane ere kommen til Maalet med fremmed Hjælp. Saa er det ikke alti en Lykke, at lade sine Forfædres Roes og Fortieneste tale for sig, ja end og, da naar vi v. egen Fortieneste giøre os værdigedenne Recommendation. Hvor lidet skal det være en Lykke naar det alene er vore Forfædres Ære, som taler for os og anbefaler os Verden; Hvor lidet vil den hjælpe os, naar vor Opførsel fornedrer os under den Verden giver aldrig mere Agt paa vort Forhold end naar vi søge dens Bistand og Beskyttelse. Da opsøger den omhyggeligen enhver Forevending, under hvilken den kand afslaae os sin Hjælp. Den forlanger af os at løbe paa Løbe-Banen, men ey at fort hjælpe os med Krykker. Et Menneske, som giør sig til af sine Forfædre, som formedelst deres Ære vil æres af os, er en som gaaer med Krykke, hans Forfædres Fortienester ere Krykkerne, paa hvilke han hælder sig, og med hvilke han vil fortsætte sin Vey til Ærens Tempel. Hvor liden Medynk fortiener han Ham, er i de største og ærværdigste Exempler baned Veyen til Ære og Berømmelse og Lykke. skal følge.) NB. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Brok