Københavns Adresseavis, 1767-04-07
Naar jeg herpaa vender mine Tanker til de fremsatte Ord af Viisdommens Bog, veed jeg ikke efter al gjorte Overlæg nogen bedre og taaleligere Meening at kunne tillægge samme, end den, som med dette anførte er overeensstemmende. Forfatteren til denne Bog haver i det foregaaende for vores Text meget talet om Viisdommen, hvorved han ikke hensigter til den selvstændige Viisdom, som sees retteligen at Sammenhænhet, men han handler her om Viisdommen, Betragtet i og for sig selv, for saa vidt den bestaaer i de guddommelige, himmelske og naturlige Tings sande Kundskab, i den tilbørlige Høyagtelse for det Gode, som er evigvarende, i en alvorlig Bekymring for at faae sin Siel renset og tilbereedt til de fuldkomne Aanders reene Bolig. Denne Viisdom haver Viismanden høyligen ophøyet, og lærdt, at ey Scepter og Throne, ey Rigdom, ey Guld og Sølv og dyrebare Stene, vare at ligne imod den, og ey vidst hvor herlig en Beskrivelse, han vilde giøre over den. J dette samme Capitel, hvoraf vores forehavende Ord ere tagne, taler han om sig selv, at han fra sin Ungdom af havde elsket Viisdommen, og søgt efter at faae den til sin Brund, eftersom han var indtagen af dens Deylighed, tillæggende den derpaa mange store og uskatterlige EgenskaOg i det han betænkte og overveiede i sit Hierte de store Fordeele, som ere at finde hos Viisdommen, at der er Udødelighed i dens Frændskab, at hos den er god Lyst, og den Riigdom, som ikke lader af, da gik han omkring, og søgte efter, hvorledes han kunde faae den til sig selv. Man siger han derpaa, jeg var et Barn af god Art, og havde al faaet en god Siel. Ja det som mere er, som jeg var god, kom jeg til et ubesmittet Legeme. Hermed vil han nu vise Oprindelsen til den Lyst, som fra Ungdom af havde været os hos ham til Viisdommen, at hvad han derudi havde forud frem for mange andre, det havde han Naturens Herre ene og allene at tilskrive, der havde begavet ham med en naturlig Beqvemmelighed til at blive en Elskere af Viisdommru, saa han var et Barn af en god Art, havende en naturlig Færdighed til at imodtage alle Slags Lærdomme, havde faaet en god Siel det er gode Siels eller Sindets Gaver, ved hvilke de Forhindringer vare ryddede af Veyen hos ham, der holde saa mange tilbage fra at komme til Viisdommen. Han opholdt sig ikke ved de Ting der ere flygtige og ubestandige, men ved dem der altid bestaae. Han el skede Sandhed, og havde Afskye for alt det, som ikke i den var grundet. Maadelighed var ham ligesom medfødt, og han agtede Legemets Vellyster ringe. Han var af et frit Sind, saa han ikke gjorde noget af ringe og ubetydelige Sager, og det manglede ham ikke paa Skarpsindighed og Hukommelse. Men, hvor god en Art han end var af, og hvor god en Siel han end havde faaet, havde han dog ikke kundet komme overeens med Viisdommen, med mindre hans Siel var kommen til at boe i et Legeme, der i nogen Maade skikkede sig til en god Siel. J vidrig Fald vilde han enten aldrig være kommen i Bekiendtskab med Viisdommen, eller om han end var kommen til at kiende den, og paa nogen Tid at fryde sig ved dens deylige Lys, vilde han letteligen være bleven forrasket af sit Legeme, og dets Begieringer have udslukt Lyset i hans Siel, saa det vilde have gaaet med ham, som Sirachs Søn siger til Salomo. Du blev overvældet ved dit Legeme. Cap. Hvor den sande Viisdom skal drage ind, hvor den skal boe og blive, der maae være en god Siel, der maae og være et ubesmittet Legeme. Vores Autor siger Cap. 1 v. 4. Viisdom kommer ikke ind i en arrig Siel, ey heller boer den i et Legeme, som er Synden undergivet. Dermed han vil lære, at Siel og Legeme maae have en god Beskaffenhed, om ellers Viisdom der skal opslaae sin Bolig. Hvad Lærdom, hvad Kundskab, en arrig Siel, boende i et besmittet Legeme, besidder, holder han ikke for Viisdom, men for Skyer og Skygger, døde og tomme billeder. Om denne sit gode Legems Art taler han her i vores Ord, naar han udlader sig i denne Still: Ja det som mere er, som jeg var god, kom jeg til et ubesmittet Legeme. Det synes her, ligesom han giør mere af et ubesmittet Legeme end af en god Siel, og i saa Fald ophøyer Legemet over Sielen, men det er ikke hans Meening. Han vil allene dermed vise, hvor fornødent det er for den, som vil have Deel med Viisdom dommen, at have et dertil skikket Legeme, som ikke skal overvælde ham, da det er bekiendt baade af Fornuften saa og af vore hellige Skrifter, at intet mere udslukker Forstandens Lys, intet meere formørker og fordunkler Sielen, end Legemets Vellyster, der ligesom trækker tykkeste Dunster og Taager for den. Dette er det, Forfatteren her vil give at forstaae, at ligesom ham var givet en god Siel, var ham og givet et beqvemt Legeme, det han kunde bevare fra alle Besmittelser, det han kunde tvinge og tæmme, at det ikke skulde giøre ham Hinder og Forsang i hans Løb paa Viisdommens Bane. Denne Meening af den foresatte Text synes mig aldeles taalelig og fordragelig, da der i samme intet anstødeligt forekommer.