Københavns Adresseavis, 1762-10-01
Om Martyrer. De, som for den Christne Lærdoms og sammes Bekien- delses Skyld lode sig forfølge, pine, tage til Fange, og endelig ogsaa henrette, bleve kaldede Martyrer. kaldtes egentlig ikkun Martyres, naar de havde udstaaet Døden, og Confessores c: Bekiendere, naar de havde lidt Marter og siddet i Fængsel, men dog vare slupne derfra med Livet, omendskiønt de vel ogsaa maatte sette Livet til i deres Arrest. Men ligesom de andre Christne baade trøstede dem, der vare kastede i Fængsel, og pleyede endog at kysse deres Baand og Lænker, saa forsørgede de dem ogsaa med Underholdning, samt ærede dem saa høyt, at de, som vare faldne, bleve almindelig antagne i Meenighedens Samfund igien, efter deres Forbøn; omendskiønt vel og de Faldne ofte faldt Martyrerne besværlige nok ved deres uafladelige Tiggen og Overheng. De, som leed Døden, bleve ogsaa, efterat samme var overstaaet saa høyt ærede og agtede, at man ikke allene med al Ærbødighed samlede og giemte deres overblevne timelige Levninger, men endog aarligen høytideligholdt den Dag, paa hvilken de havde lidt, og i Særdeleshed samledes ved deres Grave, hvor de paakaldede Gud, at han fremdeles vilde bevare og vedligeholde sin Kirke. Man takkede ham ogsaa derhos for den Naade, som han havde beviist Martyrerne, uddeelte Almisser til de Fattige og Nødlidende, og anrettede Giestebude; men af disse ellers i sig selv gode Ting er tilsidst endelig opkommet saadanne Martyrers og Helgenes Dyrkelse og Paakaldelse. Man nævnte dem vel i Førstningen ved Gudstienesten, ønskede dem til Lykke med den overstandne Marteer, og med den bekomme Sallighed, men paakaldede dem ikke, førend omtrent Anno 400 efter Christi Fødsel, da man begyndte at troe, at de allevegne vare tilstæde, ved deres Grave og andensteds. Og da man ogsaa oprettede Altere hos deres Grave, saa tiente ogsaa disse med Tiden til Afguderie, og de begyndte allerede i det tredie Hundrede Aar efter Christi Fødsel, at giøre Pillegrims Reyser til saadanne Martyrers Grave, hvorhen man ogsaa bragte dem, som vare besatte, paa det at Dievelen skulde fare udaf dem. De Christne bleve allersterkest martrede, naar der indfaldt en Lande=Plage, saasom Dyrtid, Pest, og deslige, da Folket strax gav de Christne Skyld derfor. Deres Marters Maader vare, at de bleve sønderrevne af vilde Dyr som vederfaredes Jgnatio; at man udspendte dem paa den saa kaldede Equuleum, at man brændte dem levende, som vederfaredes Policarpus, at man brændte dem med gloende Jern eller antændte Fakler, saa længe til de døde, at man dømte dem til Biergverkerne, hvor de maatte giøre det tungeste Arbeyde, slagne i Jern og med halvragede Hoveder, under Prygl, Hunger og Stank, at man brændte dem i Kalkovne, pidskede dem til døde, brændte dem i den saa kaldede Tunica molesta, da man iførte dem en lang Skiorte, som var sterk overtrakt med Svovl, Harpix og Beeg, bandt dem til en Pæl, og stak Jld i Skjorten, og flere deslige Marter=Maader. Ønskers Oprindelse ved Nysning. Nysen eller Nysning er fra de allerældste Tider af ble 4 ven holdt for et Tegn til en besynderlig Begegnelse; hvorover det heller ikke er noget Nyt, at man ved saadan Leylighed tilønsker en profit. Grækerne sagde Lev 100op! Jupiter serva! Latinerne Salve, som vi Danske siger hielp Gud! Det er altsaa gandske falskt og urigtigt, at saadanne Ønsker ved Nysningen skulde først være opkomne i Gregorii Magni Tider, da der var en stor Pest, og naar en nyste, da almindelig ogsaa døde, hvorover man strax ønskede hans Bevarelse, hvilket af mange ogsaa bliver igiendrevet og modsagt. Ellers troede man allerede og i forrige Tider, at naar noget blev sagt, og en nyste derpaa, saa var det sandt, som den gemeene Mand endnu troer, og pleyer at sige: Han nyser derpaa, det vil blive sandt. Men da mange nu troer, at naar en nyser tidlig og fastende, skal det betyde noget got, og at han skal faae noget til Foræring, saa troede man fordum det, som var tvertimod; derimod holdt man det for et meget lykkeligt Tegn, naar man nyste om Middagen. Men naar en nyste, førende man spiste af den frembaarne Mad, maatte samme settes bort igien, og en anden Ret først frembæres, som man spiste af, efterdi man troede, at den visse Død ellers fulgte derpaa.