Norske Intelligenssedler, 1806-10-31
Korn-Priserne ere som i No. 85. Om Heste. Død og Mangel har ofte gavnet Verden; disse foranledigede ikke sielden Opfindelser, Rednings og Nødmidler, der bleve til største Fordeel for det Almindelige og den kommende Tid. Dette Stykke var neppe ved Trykken bleven kundgjort, troede man ikke, at just denne Tidspunct var indbydende, da Misvext paa Høe strækker sig næsten over en stor Deel af Landet og Mange ledsages af Bekymring for Foder til Heste og Hornqvæg i den nærværende Vinter Norge savner Canaler, og derfor maa dets vigtigste Producter, Træet og Jernet, isærdeleshed om Vinteren, fremdrives ved Heste paa lange og besværlige Veje. Disse Dyr ere altsaa ikke blot til i vort Norge for Landbruget; men næsten ene ved deres Kraft, fremdrives Landets Producter og Norges Handel fremmes. Standses Exportationen af Norges Trælast og Jern, lider Stat, Borger og Bonde. Udhugges Skovene, maae Jernværkerne nedlægges, Udførselen af den væsentligste Produet, Træet, den Varesort med hvilken vi betale vore virkelige og indbildte Nødvendigheder og Overflødig heder ophøre, og Brændeprisen maa stige til en urimelig Høide. Paa mange Steder vil Brænde ikke være at faae for nogen Priis, man vil savne Varme, den Fattiges og Riges behageligste Følelse og første Nødvendighed; de nøgne Fieldrygge ville tage frem, de store Myrer udbrede deres vaade og kolde Dunster; Stormene rase, og mange Egne blive øde for Beboere. Om det da er bleven godt i Norge vil jeg lade Politikerne, der ere indviede i Hemmeligheder, dømme om. Men dette staaer fast, saalænge vi have Skove og disse yde os Trælast og Brændeveed, er Hestens Kraft og dennes Vedligeholdelse af yderste Vigtighed. Og enhver Tænker, der har Formodning om at kunne bidrage, ved at communicere Andre sine Jdeer og Erfaringer, end og det Mindste hertil, bør ikke lægge Skjul derpaa. At kjende de sundeste og bedste Næringsmidler for Heste, og Anvendelsen af dem paa den fordeelagtigste Maade, maa være for den tænkende Landmand vigtigere, end at pløie Jorden og tilsaae, Ageren. Næsten enhver Ting kan bruges; men ej med lige Nytte til Alt. Guldet, hvor kostbart det end er, kan ei benyttes til Hestebeslag og Plovjern o. s. s. Mange Ting kjende vi, men benytte dem enten ikke, eller ikke paa den rette Maade. Dette er vel Tilfældet med Halmsorterne: Derfor, naar Høet, det sædvanlige Hestefoder, her betragtes som mindre tjenlig end Rughalm, vil det opvække Forundring, ja Mistroe hos Mange, da det strider mod forældede Meninger, som Uvidenhed gav Hævd. Og dog grunder denne Sætnings Rigtighed sig paa de klareste Sandheder, som ved videnskabelig Undersøgelse og Theorie, forenede med Erfaring, hentet af Brugen i flere Lande, og ved Armeer, forlængesiden ere stadfæstede. Een blant flere Aarsager til at Rug, saa lidet dyrkes i Norge, er maaskee den Fordom, hos Almuen, at Rughalmen er den ringeste og sletteste af alle Fodersorter. Det er bekjendt at Rughalmen er neppe i halv Priis mod Havrehalmen, og at en stor Mængde Rughalm, der burde anvendes til Foder bruges i det Sted til Strøe under Kreaturerne. Saaledes kan Ukyndighed om Naturproducters sande Værd og rigtige Benyttelse skade Oeconomien. Lykkes det at oplyse Landmanden om Rugens Fortrin til Fødde og Rughalmens Fordeel til Foder, da kan man haabe, at Rugsæden vil vorde mere udbredt i Norge. Dens Dyrkningsmaade er aldeles ikke vanskelig. En Hovedregel er: at Vinterrugen bør faaes i Juli eller Augusti Maaneder. De fleste Steder i Landet ere jo særdeles beqvemme til Rugavl, fordi Agerlandet, deels bestaaer af Bakker, og deels af løs Jord, hvor Sneen om Foraaret tidlig tøer op og Vandet faaer Afløb, saa at stillestaaende Vand ei kan fordærve Rugens Rod, som ofte er Tilfældet i Danmark og andre flade Lande. Hvilken Fordeel for det Hele, naar Rugavl omsider kunde indskrænke den uforholdsmæssige Havre-Udsæd, der giver færre Fold, er i lavere Priis og mindre nærende som Fødemiddel, for Mennesker og Dyr. Naar man med Vished vil bestemme de fundeste Næringsmidler for en Dyrart, maa man spørge om dens oprindelige Hjem og undersøge hvad den i den frie og vilde Tilstand vælger til Livets Underholdning. Ved Hielp af Kundskab om dette og ved det Lys som Veterinair-Videnskaberne udbrede, bliver det først muligt, at fastsætte hvilke Næringsmidler og hvad Fodringsmaade, der er bedste for Dyrearten i sin Slave-Tilstand. Saavidt der af Historien kan udledes er Hestens egentlige Hjem i de højt liggende Egne i Ægypten og Persien. Og adskillige Historieskrivere berette, at de have fundet store Hjorder af vilde Heste i de uhyre ubeboede Ørkener i Mongolien og Sydsiberien, hvor og dette modige skjønne Dyr, som der fortælles, sees i sin raae Tilstand, vel at have sin særegne Character, som Culturen ikke har kunnet forfuske; men derimod kun liden Anseelse og Pynt, som Menneskeopdragelse, Pleie, Klimat og Næringsmidler have formaaet at give den. J denne deres Frihedsstand, søge de de højtliggende, dog ikke alt for tørre Steder, finde ved Naturens Lys, de Urter der ere velsmagende, tjenlige og nærende, og faae heraf Mod og Kraft, hvilket just ere de Egenskaber, som Mennesket, ofte deres tyranniske Herre, helst forlange og bruge. Med temmelig Vished kan man vel antage, at Naturen har anviist dem de milde Himmelegne til Boepæl, og altsaa og til Fødemiddel saadanne Vexter som voxe der. Maaskee dette kunde give Vink om Anvendelse af Rughalm til Foder for Heste, Afgjort er det, at Hesten i sin Frihed i de varme Klimater, søger ligesom Faaret høje Steder. Og de Græsarter som de der smaalig maa opsøge, ere dem tjenlige og stærk nærende. (Fortsættelsen følger.)