Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-01-22
De Skuespillere, som i den første Halvdeel af det attende Aarhundrede udgjorde det danske Theaters Pryd, vare især, Clementin, Lon deman og Rose. De selv ere længst døde, og deres Værker, transitoriske af Natur, tilligemed dem, men disse Værker leve dog endnu i ypperlige Copier. Saaledes ere Apelles's Arbeider ikke mere til, men hans Aand lever endnu i beundrende Efterligneres Værker. En Characteer i et Skuespil har to Former at gjennemgaae: Digterens, som Grundtypus, og Skuespillerens, som den, der paa Scenen indgyder den, om jeg saa tør sige, den seeniske Aand. Naar den store Skuespiller saaledes eengang har formet Characteren for Scenen, saa staaer den fast, vel som en usynlig Skikkelse, som en Aand, man forgjeves griber efter med Hænderne, men som dog den talentfulde Efterligner opfatter og forplanter til nye Slægter. Den store sceniske Konstners Værk gaaer derfor ligesaalidet som Digterens eller den plastiske Konstners, aldeles under. - Niels Clementin var født d. I Dec. 1720 i Hersløv i Jylland, hvor hans Fader var Præst. J sit 27 Aar (1747) gik han til Theatret. Rosenstand Goiske skildrer os ham som en sand fød Skuespiller, begavet med alle fornødne Talenter. Naturen havde ikke allene givet ham et beqvemt Udvortes dertil, men han var ogsaa Mester i Declamation og Gesticulation. For Holbergs Lystspil var han uundværlig, og især var Hermann v. Bremenfelds Rolle hans Triumph. - Geert Londeman, den danske Garrick, var født den 21 April 1721 i Smidstrup, Ribe Stift, hvor hans Fader var Præst. J sit 18de Aar (1739) blev han Student, og han havde ofte præket. Hans Fader havde opdraget ham til den geistlige Stand, og han fik endog Løvte paa dennes Kald, men her kan man med føje sige, at Naturen gaaer over Optugtelsen. Londeman følte en Tilbøyelighed for Skuespillerkonsten, som han ikke kunde modstaae. J sit 26de Aar (1747) blev han Skuespiller, og spillede første Gang Henrik i den politiske Kandestøber, ikke som Debutant, men som Mester. For ham var enhver ny Rolle et Jdeal, men som en sand Skaber vidste han altid, ved egen Kraft, uden foregaaende Mønster, som han manglede, at danne deraf en Original, der opvakte Beundring. Wessel har fortræffeligen caracteriseret ham i efterfølgende to Linier, som han satte under hans kobberstukne Portrait foranSchwarzs Lommebog for 1784. Man sukker for han er ei meeer, Man husker hvad han var og leer. Alle de, som have seet ham spille, bevidne enstemmigen, at han aldrig saasnart var indtraadt paa Skuepladsen, førend man uvilkaarligen begyndte at lee. Ligesom Garrick var han en sand Prometheus. Han døde 1773. - Den sidste af dette Kleverblad var C. P. Rose, som vi ved en anden Leilighed komme til at omtale. (Fortsættes.) Gjendrivelse af Dr. Gottsches Svar. (Fortsættelse; see forr. No.) For at Læseren desto lettere kan overbevise sig om, at jeg i min Giendrivelse af Doctorens Svar Jntet forbigaaer, har jeg bestemt at gaae frem Skridt for Skridt efter den Orden, det omtalte Svar har fulgt. Jfølge denne Plan, har jeg endnu et vigtigt Punkt at omtale, før jeg kommer til det Grammatiske. Af det Foregaaende forudsætter jeg, at Læseren erindrer sig, at det var Ubillighed hos Recensenten af Doctorens theoretiske Veiledning, der fremkaldte min yttrede Misfornøielse. Desuagtet fremstod Doctoren selv, for at besvare mit Jndrykkede, ret som om han ikke tiltroede Recensenten den dertil behørige Capacitet. For at man imidlertid ikke skulde undre sig over, at Recensenten, hvem Sagen egentlig angaaer, ikke selv traadte frem, forat tale sin Sag, er det maaskee, at Doctoren søger ved en Fordreielse af mine Ord, som jeg i det Forrige har viist, at drage hele Sgen over paa sig. Ved samme Leilighed fortæller han i Skilderiets No. 104, at Prof. Puerari er Recensenten af hans Arbeider. Dette siger han er bekjendt, "da Hr. Prof. Puerariselv offentligen har sagt det til sine Tilhørere." Denne Doctorens Anmeldelse blev mig heel uforklarlig, thi, til Doctorens Arbeider maatte jeg jo ogsaa regne hans theor. Veiledn., saameget mere, som Talen kun var om denne, men, at Prof. Puerari ikke kunde være sammes Recensent, kunde jeg let overbevise mig om, da det ikke var muligt, at Bogen, i den korte Tid mellem dens Udkomst og dens Recension (begge i Begyndelsen af Aaret 1821), kunde have passeret. Veien frem og tilbage til Prof. Puerari, der opholder sig i Schweitz. Desuden blev det Hele mi end mere mistænkeligt, da Dr. Göttsches sidste Udsagn: "at Prof. Puerrari offentligen har sagt det til sine Tilhørere, var en aabenbar Usandhed, hvis man til hans Arbeider regnede den theor. Veiledning, da det afLections Cataloget var mig fuldkommen bekiendt, at Prof. Puerari, efter denne Bogs Udkomst, ingen Forelæsninger havde holdt her ved Universitetet Jmidlertid synes det, som om Doctoren selv har følt det Urigtige heri, da han nemlig mod Slutningen af sit Svar klogelig tilføier: "Veiledningen er bleven bearbeidet efter mine større Lærebøger. Paa Grund heraf kunne de af Hr. Prof. Puerari til mine større Arbeiders Recension levere. de Optegnelser ansees som Materialier til min Veilednings Bedømmelse. Her kommer nu Doctoren med en Jndskrænkning, der blot lærer og saameget: at Prof. Puerari skal ansees for Recensent af hans Veiledning; men dog endnu ikke, hvo den Tienstvillige er, som efter disse Materialier har sammenskrevet Litteratur tidendes Recension. Da imidlertid denne Veiledning, foruden flere Forskielligheder, med Hensyn til det methodiske, der i en Skolebog unægtelig udgiør noget af det vigtigste, ikke har mindste Liighed med hans andre Arbeider, hvorom enhver Læser kan overbevise sig, saa kan Recensenten ingenlunde siges at være Prof. Puerari. Havde denne seet Bogen, er jeg viis paa, at han ikke havde forbigaaet at give Læserne Vink om, hvorvidt den i Veiledningen fulgte Methodik, der i sit Slags er aldeles nye, kunde være anvendelig i en Skolebog, eller ikke; hvorvidt det Kortere og det Udførligere i samme tilligemed dens Udeladelser stemmede med Bogens Hensigt, eller ikke, og endelig, hvorvidt den ved tydelige Regler, stræng Orden, god Jnddeeling og rigtige Exempler fortiente Anbefaling, eller ikke. Havde Bogen giennemgaaet saadan Drøftelse, frygter jeg meget for, at den havde bestaaet sig. J denne min Mening veed jeg, at flere duelige Skolemænd ere enige med mig. Doctoren giver forresten ikke Læseren Anledning til at fæste stor Tillid til hans Recensent, i det han saa omhyggeligen søger at bringe ham ind under Prof. Pueraris Kappe, hvorved han giør ham til Professorens Copiist. Jeg vil imidlertid lære Læseren lidt nøiere at kiende denne Recensent. Hele Recensionen af Doctorens theor pract. Veiledning indskrænket sig nemlig til Følgende: Paa den "første Side gives en Opregnelse af de Puncter, der i Udarbeidelsen af denne Bogefter hans større Arbeider, ere udeladte. (Denne Angivelse er heel ufuldstændig. Udeladelsen af den vigtige Lære om de forskiellige Udtryk for det Danske det er, omtales ikke.) Derpaa fortælles, paa samme Side, at nogle Punkter ere kortere afhandlede, andre udførligere end i Forsøget. (Men, hvorvidt denne større Korthed eller større Udførlighed stemmer med Bogens Hensigt, vises ikke!) Paa de næste 2 Sider i Recensionen aftrykkes tvende Sider af Bogen, for at Læseren selv kan bedømme den. (Disse 2 Sider ere rigtignok 2 af de bedste, hvad om han havde valgt 2 andre, f. Ex. Pag. 9, Pag. 15, Pag. 18, Pag. 24, Pag. 35 eller andre – Skade, at Rec. ei kunde have aftrykt hele Bogen i Litteraturtidenden, saa kunne Læserne endnu bedre have bedømt den.) Paa Begyndelsen af 4de Side tilføies: at Conjugationerne ere udførligere behandlede i denne, som han mener er ønskeligt for Begynderne, men ikke saa passende for den øvede Bruger, af Bogen. Derpaa tilføies, at Noget om Præpositionerne er uforandret optaget af Forsøget, Noget derimod fortere. (Dette er hele Recensionen af den theor. Veiledn.) Nu kommer Doctorens practiske Veiledning, og for at bedømme det Rigtige i Udeladelsen af enkelte vigtige Poster, citerer Rec. paa 5te Side, hvad Dr. Göttsche siger selv herom i sin egen Fortale. Derpaa slutter Recensionen med en Lovtale over Doctoren, hvilken ender saaledes: "han deler ellers med andre franske grammatiske Lærebøgers Forfattere den Bebreidelse, ikke at have rettet med tilbørlig Nøiagtighed Trykfeilene." Ved flere Feil og Urigtigheder, som jeg siden skal tilføie, og med sikkre Authentier stadfæste, skal jeg endmere sætte Læseren istand til at bedømme Recensentens Billighed. Man bør dog ikke antage, at Aarsagen er Recensentens Uvidenhed; thi, da burde han have ladet Arbeidet fare, at Jngen skulde sige om ham, som Doctor Göttsche behager at udlade sig om en for sine Kundskaber almeenagtet Lærd, (see Pag. 17) Unum hoc semper mitor, unde accidat, *) viros, quos inter doctos referri oportet, "sui cognitionem, adeo exoculis amittere posse, at nesciant, se nihil Scire. dog havde nu denne Recensent i sin Recension af de øvrige Grammatiker været ligesaa skaansom, kunde man dog i det mindste rose ham forKonseqvents. Jeg vil undersøge det et Øieblik. J Recensionen af Prof. Bendtsens Syntax, hvilken Recension ialt indtager 1 Side, fortæller han: at man støder mangensteds paa Beviser for, at det franske Sprog ikke har været Forfatteren saa bekiendt i dets Finheder, at Critiken jo kan rette meget. Han spænder Læsernes Opmærksomhed med store Ord, der love meget. Det Hele beløber sig *) Her begaaer Doctoren en Bommert mod den latinske Gram., i det han viser sin Uvidenhed om een af dens simpleste Regler, at accusativ. cum infinit, ikke kan anvendes efter accidit. (see Badens Gram. 5te Udgave. Pag. 260, 5. t. Grotesends lateinische Gram., erster Band, 235, 1. a.) Unum hos sane mitor, unde accidet, at ille doctor, qui tam doctus sibe videtur, calliditatis ipsi propriæ ita obliviscatur, ut publice probet, studium liberale nullam in psum vim exsernisse. imidlertid til 2 urigtige Exempler, nemlig: at han Pag. 2 har brugt Pant istædenfor godt, og le dimanche istædenfor dimanche. Recensenten synes ikke at være kommet langt frem i Syntaxen, Disse samme Rettelser findes imidlertid anførte i samme Orden i Doctor Göttsches Recension af denne Syntax Pag. 18. Dog denne Liighed er maaskee Tilfældets. Jeg vil gaae til den næste Recension af Major Lindenfels's Gram. J denne Recension rettes omtrent 5 urigtige Exempler. (Ved Exemplet: il a le caractere de soldat tilføier Recensenten: "at han heller vil sige il a le caractere dun vrar guerrier, ila des qualites guerrieres er en Sag for sig." Vistnok en Sag, som Rec. maa beholde for sig; thi der er vel Forskiel mellem le caractere d'un soldat og le caractere d'un vraiguerrier). For nu at overbevise Læseren om Urigtigheden i disse Exempler, henviser Rec. os til Doctor Göttsches Forsøg, paa samme Maade, som Doctoren, for at bevise, at han selv har Ret, henviser mig til hans egne skiønne Vink i hans større Arbeider. Dog ogsaa disse i denne Recension anførte urigtige Exempler, findes ligelydende i Göttsches Recension af Lindenfels. Det Samme er for en Deel Tilfældet med Recensionen af Prof. Bruuns Gram. Om dette mit Anførte kan Læseren let selv overbevise sig. Gives der nu i disse Bøger saa mange Feil, som Recensenten raaber paa, da kunne vi vistnok med Billighed fordre, at faae at see nogle andre af disse mange, end dem vi allerede have læst i en tidligere Recension. Det er i Sandhed et herligt Udbytte for Litteraturen, saaledes 2 Gange at læse, paa forskiellige Steder, den samme Recension. Det maa dog vel forudsættes, at den, som interesserer sig for det franske Sprog, og derfor læser Litteraturtidendens Recension, ogsaa har gjort sig bekiendt med Dr. Göttsches, og altsaa ikke behøver noget Compendium af samme. Ligesom Literaturtidendens Recensent absolut maa kiende Dr. Gottsches Recension, da den følger gratis med hans Forsøg, som i Literaturtidenden er recenseret. Af disse 3 Recensioner at slutte, synes det nægteligt, som om Literaturtidendens Recensent ikke godt kan staae paa sine egne Been, uden at han enten har Göttsches Forsøg, eller andre Materialier at stytte sig til. At Recensenten i for midlertid har viist sig ved sin Recens., som en særdeles duelig Copiist, vil Jngen nægte. Dog fortiener han den Roes, i sin Copie at have udeladt Originalens debonaliske Uartigheder.