Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-12-09
Det er almindeligen bekiendt, at allerede for lang Tid siden har indsneget sig den store og ubehagelige Misbrug ved vort Skuespil, at et Selskab af ordinære Karle, som man har givet Navnet Skouere, drive Forprang med Komediebilletterne, ved at indtrænge sig, fremfor andre Svagere, modtage Billetterne til den bestemte Priis, og siden udsælge samme igien til langt høiere Priis, ofte til det To eller Tredobbelte, til dem, som ei paa anden Maade have kunne erholde disse. Publikum har ført billig Anke over denne Misbrug, og TheaterDirectionen, saavel som Politiet, har gjort sig megen Umage for, at standse og forebygge samme, nu paa een, nu paa en anden Maade; men, desværre, hidtil uden tilstrækkelig Virkning. Det sikkreste, simpleste og ufeilbarligste Middel stod og staaer i det kiøbenhavnske Publikums egen frie Magt, naar det allene alvorligen vil udøve samme, nemlig: aldeles ikke at kiøbe Billetter, uden til den af Directionen bestemte Priis, og, saa ofte samme ikke derfor vare at erholde, lod Komedie-Lysten for den Gang gaae over; thi derved blev Haandværket paa eengang nedlagt for Skouerne, der allene udøve det for Fordelens Skyld, hvilken paa denne Maade blev forvandlet til Tab, eller i det mindste til frugtesløst Arbeide, om de maatte afhænde Billetterne for Jndkiøbsprisen. Men denne Forstand og Overeensstemmelse i Tænkemaade er ikke at vente hos et Publikum, der i saa mange andre Begivenheder ikke har udøvet eller været at formaae til at udøve samme, efter at Pengevæsenets Forandring havde gjort saadant fornødent, det være sig ved alle muelige Varers Jndkiøb, ved Folkeløn, Dagleie og Alskens Haandværksarbeider, hvoraf saa mange ere forhøiede langt over det Forholdelige; hvilket ikke allene har sin Grund i de Sælgendes og Arbeidendes overdrevne Begierlighed, men og, ja lige saa meget, i Kiøbernes Ubesindighed, som ville have Alt, hvad de falde paa, uden Hensyn til Forraaden, og i deres Pengeforagt, der ikke lader dem bryde sig om nogen Priis, hvorved Bestemmelsen, der burde være vexelsidig hos Kiøbere og Sælgere, ene og allene er bleven i de sidstes Vold: en Misbrug, som sildig vil hæves, og hvorimod Forfatteren af dette, ved adskillige Leiligheder, har givet sig den Frihed at præke for døve Øren, indtil han er bleven kied deraf, og maa overlade Tiden og Nødvendigheden at ændre samme. Erfaringen har viist, at alle hidtil anvendte Midler have været forgieves, endskiøndt man af ethvert har haabet den bedste Virkning, og at samme vedvarer til den Dag i Dag, omendskiøndt maaskee i mindre Grad, siden det sidste Forsøg. Heller ikke er dette at haabe af lignende Fremgangsmaader, da endog de bedste Foranstaltninger, i denne Henseende, saa let eluderes, ved Forklædninger, mindre alvorlig Overholdelse af dem, paa hvem Jværksættelsen beroer, og flere Misbrug, der ere uforebyggelige, saalænge Omsætning med Billetterne er muelig. Skal man da lade Tingen have sin egen Gang, saalænge indtil Publikum bliver saa klog, selv at afskaffe samme paa foranførte Maade. Jeg skulde næsten troe, at det var det Klogeste, da den derved voxende Misbrug desto snarere aabnede samme Øinene, og Nødvendigheden lærte det at indslaae den rette Vei. Kun en Udvei øiner jeg endnu, som maaskee kunde forsøges, og er denne: J min Ungdom, medens jeg studeerte her ved Akademiet, og det første jeg lærte at kiende den danske Skueplads, da samme endnu var for Stadens egen Regning og under Magistratens Direction, bleve billetterne til alle nyabonneerte Pladser ikke udgivne førend ved Jndgangen til Komedien, en Timestid eller lidet mere førend Skuespillet begyndte, og man gik da ligefra Modtagelsestedet til sin Plads, hvorved al Skouen og Omsætning med Billetterne var forebygget og ukiendt, og jeg kan ikke sige, at Trængselen ved Indgangen derfor var stort større, end den er nu. Jkke kan det nægtes, at den Ubehagelighed dermed var forbunden, at naar der gaves et Stykke, som havde stort Tilløb, undertiden nogle af de Sidste ikke kunde erholde Billetter, og maatte gaae hiem igien. Men mon dette ikke fuldkommen opveies ved den nu brugelige Maade, hvor den, som vil have billetter, enten maa hente dem selv om Formiddagen, eller sende sit Bud efter dem, og begge ere udsatte for en møisommelig og farlig Trængsel, ja Helbredens Forliis, ved at udsætte sig for den skrækkeligste Forkiølelse, og endda undertiden ogsaa tilsidst maa friste den Skiebne, ikke at faae Billetter. Det forekommer mig, at Skuespilhuset siden den Tid er bleven forstørret, og hvis saa er, formoder jeg, at Abonnementet nu er saa meget større, at ikke flere Billetter end da vil være at uddele, og skulle end saa være, kunne maaskee flere Pladser i Parqvettet og Plads logerne abonneres, indtil det tilbageværende Antal fandtes passeligt, og naar da tillige behørig Opsigt ved Jndgangen blev anvendt med, at ingen Handel der blev dreven med Billetterne, og Jngen fik Tilladelse at blive staaende sammesteds, men enhver tilholdt, strax at forføje sig til sin Plads, synes denne Fremgangsmaade at være forbunden, med langt mindre Uleilighed og Møie end den nu brugelige, og jeg skulle uforgribelig formene, at al Skouen og Handel med Billetter derved blev forebygget, og ingen utaalelig Trængsel foraarsagedes. Dette indstilles saaledes til Publikums og Theater=Directionens samt Politiets nærmere og kyndigere Overveielse og Omdømme.