Corsaren, 1842-09-30
Theatret. "Erasmus Kontanus". Hr. Mantzius's Debut. "Medium tenuere beati." Rige, potenserede Liv, som leves før en Debut! Eller har Verden vel noget mere Rigt og Glimrende at fremvise end hine en Deputants Drømme, hine glødende Forhaabninger, hine feberagtige Længsler - og noget mere Mørkt og Nedkuende end den blege, bange Frygt, der sniger sig ind derimellem og hvidsker Hjertet fuldt af Angst, Mistillid og Mismod? Og der ligger et heelt Liv i eet Øiebliks stormende Seiershaab, og der ligger en heel dødelig Stund i eet Øiebliks dødelige Angst. - Rige, potenserede Liv! Stolt-pulserende, ængstelig-vibrerende Liv! Gives der vel nogen Triumph. Du ikke udmaler Dig, nogen Beundring, Du ikke indsuger, nogen Lovtale, der ikke bruser for Dit Ore, medens Du paa samme Tid lytter, om ikke denne Blodets Susen dog er en Hyssen? Seer Du Dig ikke alt som Stjerne af første Rang, som den Feirede, den Søde", medens Du dog ængstelig søger den mørke Krog, hvori Du maaskee skal skjule Dig i Glemsel? ---- Medium tenuere beali - ɔː Lykkelige de, der i Prøvens Stund holde sig lige langt fra begge Yderligheder. Vi vide ikke, om det virkelig er saa; men saaledes siger Ordsproget, og i Kraft deraf kunne vi proclammere den Debutant, om hvem her er Talen, for lykkelig. Vi ville ikke høre den Jndvending, at det endnu kun er een Rolle, og at der ikke kan dømmes deref- ter. Var der et stort fremragende Geni tilstede, saa skulde der vel have viist sig Glimt deraf i en selvvalgt Rolle. Og paa den anden Side viste den routinerede Holdning, hvormed Rollen gaves, at her ikke var en Begyndelse ab ovo, ikke den Begyndelse, hvis uadskillige Ledsager, Ængstelighed, kan give et Natur-Geni Anstrøg af Middelmaadighed. Jngen selvstændig, heldig Opfatning og Gjengiven af Rollens Characteer, men en rigtig Diction, en heldig Opfattelse af flere enkelte Repliker, en rask, ugeneert Holdning - voilà tout. Ja, det er Alt; men er det end ikke alt Haab og al Drom realiseret, saa er det dog heller ikke Lidet eller Intet - medium tenuere beati. P. S. Efter "Dagen" maae vi endnu tilføie, at Hr. Mantzius ligner den afdøde geniale Winsløv deri, at han er under Middelhøide. - Endvidere: At Dagen har opdaget, at han har valgt Theaterbanen af indre Tilskyndelse, af den Maade, hvorpaa han oplæste Lisbeths Brev, og af den derpaa følgende Monolog. Samme Aften opførtes Balletten "Sylphiden" Det er et gammelt Stykke, og der debuterede Jngen deri, og der er altsaa ingen færlig Anledning til paany at omtale det. Men der er en Urimelighed, en Naragtighed deri, og, skjøndt man seer saa mange Urimeligheder og Naragtigheder for sig, at man gjerne kunde sidde rolig og see en paa Theatret, saa er dog derved en større Fristelse til at omtale det, fordi man uden Fare for Beslaglæggelse tor tale derom. Sylphiden knæler, naar Tæppet gaaer op, for sin Elskede. Stillingen er saa smuk, idyllisk, dramatisk, eller hvad man vil, at man ganske gaaer ind paa den Jdee, at det er et høiere, luftigt Væsen, der her knæler i jordisk Kjærlighed. Pludselig reiser sig dette høiere, luftige Væsen og slaaer det ene Been ud, saa at det danner en Vinkel af 90 med det andet. Den Stilling, Væsenet saaledes indtager, kan være meget smuk for Vallettens Vedkommende; men i det Øieblik, man slet ikke erindrer, at det kun er er en Ballet, fra en Stilling, der er saa smuk, som om det var Fru Heiberg, der knælede --! Man tænke sig Fru Heiberg reisende sig fra en Knælen og saaledes slaae Benet ud!