Københavns Adresseavis, 1760-02-01
Det er vel ikke vore Tanker at flye vore Læsere Vers til Eftersyn. Dog har vi ikke kundet efterlade, at deelagtiggiøre dem i den Fornøyelse, vi har fundet i nogle. Det i No. 7. anforte, er forfattet af den lige saa berømmelige som lærde Danske Poet Hr. C. Braumann Tullin, hvis May=Dag er ham til udødelig Ære. Følgende Tanker om det Tilkommende, ere af samme Autor, hvis Skialdre, Sange, saa vidt kand faaes, bliver med det første udgivne i en Samling hos Bogtrykker Lars Nielsen Svare. Dette ene vilde man ønske, at Forfatteren selv vilde vise sig lige saa villig til at med dele det rette Afskrift af hans Originaler, som hans Landsmænd ere villige og begierlige efter at læse hans Tanker. De indløbende Feyl bliver altsaa at tilgive, saa længe man ikke har Skialdrerens egen Haand. Tanker om det Tilkommende. O min Siel, skal du og være tilstede ved denne Scene! Leg siunker, og hvordan vil dette falde ud? 2) O Syn! O Øyeblik, er dette nu det sidste O Dommer! O min Synd! - fordømt, Ol gi jeg vidste, En Tilflugt for min Siel! - - - Orede mig dog min Gud! Saa foer jeg af en Drøm forfærdet op i Nat, En Drøm, hvorved min Siel blev jaget træt og mat, Fra stille Tanker til en stoer og skræk fuld Scene, O Søvn, gir du da Roe for Kroppen kun allene? Jeg syntes, som jeg i et Øyeblik henrykt, Kom paa en aaben Mark hvor alt var tyst og roelig, Naturens heele Kreds saae ud som Søvnens Boelig Jeg saae mig ret omkring men saae mig ene staae Jndtagen af at see det klare Himmel blaae, Og Stiærnerne med slig uvanlig Tindring brende, Som Lysets sidste Glimt, naar Luen selv er Ende. Min Siel nu op og need i eensom Glæde gik, Den Tanke færdig stod blandt Stiærnerne at klyve, Og med et skyldigt Suk til Skaberen henflyve, Men faldt i Afmagt hen, O fæle Øyeblik, Hver Himmel=Fakkel blev med et saa mørkt og slukt, Som før da Lyset var i Chans indelukt. Al Luften stod i Brand og Lynild jaget Torden, Kun for at vise ret Forskrækkelsen paa Jorden, Kiøbenhavns Adresse=C. Da alting var af Jld, af Storm, af Skræk oprørt, Jeg hørte en Basuun med Angester omringet, Der med et Torden=Skral Naturen giennemlinget. Slig Lyd var siden det almægtig Bliv, et ey hørt, Hvert Menneske, hvert Kræe, hver Skabning vogned op, Hver adspredt Gran af Støv fløy hen og blev til Kro Ey Luft, ey Jord, ey Hav, ey Død, ey Gravens Huule, Den mindste Levning af et Legem torde skiule. Strax derpaa syntes jeg en Sverm af Siele kom, Og søgte hver til sin paa nye opbygte Boelig, Hver favnede sin Krop forrentes saa fortroelig, Som to der skulde staae og falde ved en Dom. Nu saae jeg Adams Børn forsamlet paa et Sted, Jeg saae Monarcher faldt om Slavers Hals og græd, Jeg Secter samlet saae, og Spliid dog ey begynde, Da Diævle glemte selv af Angest nu at synde. O Tanke, tør du meer udtrykke hvad jeg saae? Bliv fuld af hellig Frygt, før du din Sang begynder. Jeg saae. - O! hvilket Syyn var dette for en Synder, Som maaleløs fuld af Skræk iblandt Ruiner laae, At Evighedens Floer med et blev hisset op O hvilken Majestæt, O talrig Engle=Trop! Omringet med en Skye af Chernbimer baaren, Af Evigheden selv til Dommerstoel udkaaren, Paa denne sad en klar og giennemboret Krop. - . . Hvad Krop, --- Jo Skaber, Krop, almægtig Gud tillige, Gienløser, naadig før, men nu hvo kand udsige, Hvor Diævle skialv naar han sit Aasyn løftet op Hans Ansigt skinnet meer end tusind Solers Glands, Regnbuen flettet var hans Hoved til en Krands, Hans stærke Haand jeg saae at aabne Dommer=Brevet, Naturens Blad og nok et Blad med Blod beskrevet. Han saae sig om og saae Aarsagen til sin Død, Jscarioters Flok; hvor blev han her fortrøden, Hvert af hans Øyekast et Forbud var paa Døden, Og Engle glemte selv sin Fryd da han udbrod: Forlorne, strømmer hid og taler nu jer Ret, Var ey jer Giæld betalt, (Tag Bladet) seer J det, Gienløste ved mit Blod, fordømte ved jert eget, Spørg nu jert forrig Liv, er Helvede formeget? Naturen daanet hen og Frekhed maaleløs stod, Jeg hørte ene her fortvivlte Siele skrige, O Væl O Evighed, O Jammer uden Lige, Men Dommeren ved fligt sig ey bevæge lod. Han vinkede og strax kom alle Plager frem, Jeg Evigheden saae kom sidst bag efter dem. Hist aabnedes et Svælg opfyldt med Jld og Jammer, O Væl her vaagned jeg forskrækt ved disse Flammer, Jeg vaagned, men nu fik min Siel paa nye en Plan At tumle Tanker paa, den i sig selv sig sænkte, Blev taus, foer op igien, og gyset da jeg tænkte: Skal du ogsaa engang see dette vaagen an, Skal du af Luft og Tid forraadnes kiære Krop, Og skal ved Verdens Høst fornyet spire op. Det Støv skal det eengang Basunens Røst adlyde? Skal disse Øyne see Naturens Pragt henflyde? Skal jeg og eengang blot for Dommer=Øyet staae, Skal Engle, Diævle hver en syndig Tanke høre: Skal jeg? O Neyl O! Lad i dette bange Øre, Din Vredes Torden=Skral, min Gud, dog aldrig slaae! Lad mig kuns zittre for din Dom din Hevne=Arm, Men skyd et Naade=Blink fra Thronen i min Barm, Viis mig min blodig Dom, men viis den sønderreven, Og læs en anden op med Dommer=Blod beskreven, O! sover du Natur, hør Dommens Klokke slog, O! maatte dog min Sang dit døve Øre skrække, Før hist Basunen skal dig alt for sildig vække, Bliv eengang Philosoph, studeer i Tidens Bog. Hver Linje seer du der af glemte Navne fuld, Hvor er Menander nu - . - Jo see der staaer hans Muld! O Lissabon du var --- du var, men Gud dig dømte Nu er du liig den Drøm, som jeg forgangen drømte.