Berlingske Tidende, 1832-05-28
(Slutning af det sidste No. afbrudte Stykke om Casimir Perier.) C. Periers Celebritet naaede imidlertid sit høieste Punkt underVilleles Ministerium, da han i Aarene 1824 - 27 kæmpede tilligemed de faa Ligefindede mod de berygtede 30, som Ministrenes beviislige uretmæssige Rænker ved Valgene havde pousseret ind i Kamrene. Foy og C. Perier stode i Spidsen for den uforfærdede Phalaux, som hver Dag tilkæmpede sig ligesaamange Seire paa Tribunen, som den leed Nederlag ved Resultatteterne af Voteringen; Benjamin Constant, Royer-Collard, Dupont, Devaux, Kocchlin, Labbey de Pompieres, StanislausGirardin, Besterreche, Condere, Humann, Mechin, Thiard og Türkheim vare, foruden dem, de Eneste, som i adskillige Aarpaatalede Nationens Rettigheder; den dengang lænkebundne Presse nødte det fri Ord til at bane sig en Vei ved deres Veltalenhed. Lafitte, Sebastiani og Bignon kom først siden til. Alligevel er det den rene Sandhed, at Perier svarede den ministerielle Dudon, da denne - for at gjøre Ende paa Oppositionens Angreb, dengang Skadesløsholdelsen for Emigranterne voteredes, forlangte at Debatten skulde sluttes: "Her ere vi Een imod 40; men udenfor ere 32 Millioner opmærksomme paa det, som foregaaer herinde, og af dem ere Tusinde paa vort Partie, medens J neppe have Een paa Eders! - Den var maaskee Periers skjønneste Dag, da han i November 1825 fulgte sin hedenfarne Ven Foys Liig til Graven, med den Hensovedes Søn ved Haanden, og holdt en Tale, hvis dybt, følte Udtryk fandt den inderligste Gjenklang hos de mange tu finde, sørgende Tilhørere. Alles Øine vogtede paa Perier; ham tilkjendte Nationen den Afdødes Arv, ham tilkjendte det Vare, tægten over Alt det, som var den helligt og dyrebart. Og han forstod i Sandhed at røgte dette Kald; jo vanskeligere hans Opgave blev, desto mere syntes hans Kræfter at voxe. Ved afvexlende Alvor og Spot, ved at benytte alle moralsk tillade lige, om end reglementarisk forbudte, Midler, vidste han at bibringe den Villeliske Administration et føleligt Stød efter det andet i den offentlige Mening. Hans skarpe Syn undgiingen af de svage Sider, som Hr. Villele blottede; disses Benyttelse blev saa meget farligere for denne, som han søgte sin Hovedstyrke i Finantsernes Behandling og netop i dette Punkt, ideligen saae sig angreben af Perier og forfulgt fra Tal til Tal. Dengang havde Perier mere Leilighed til at dadle Andres Feil, end selv at træde frem som selvstændig skabende: saasnart han saae en Minister paa Tribunen, opstod et bidende Epigramm hos ham; Hr. de Villeles Nasaltone, Corbieress oratoriske Cascader og de parfumerede Phraser, hvormed Peyronnet oversvømmede det slumrende Kammer, syntes stedse at give Periers Taler-Talent nyt Liv. Derhos ophørte han egentlig aldrig at tale; han havde stedse et eller andet vittig Jndfald paa rede Haand, hvormed han afbrød sine Modstandere (den Vane at afbryde, beholdt han desværre ogsaa som Minister, og det gjorde ofte langt større Virkning, end den meest bidende Kritik; Hr. de Villele skelede lofte fra sin opskrevne Tale hen til Perier, for i dennes Miner at læse, om den forestod en Storm, og sjeldent ventede han længe forgiæves. - Da det endelig var lykket Perier og hans Venner, at nedsætte det deplorable Ministerium saa dybt i den offentlige Mening, at dets Fald var en uundgaaelig Følge af de, med en ubegribelig Forblindelse, for tidligt sammenkaldte Valgforsamlinger (mod Slutningen af Aaret 1827), modtog han den første officielle Hylding ved at udnævnes til een af de fem Candidater til Præsidenturen. Hans ved saa mangehaande Anstrængelser allerede dengang ødelagte Sundhed, i Særdeleshed hans angrebne Brystorganer - et Onde, som havde bragt Frankriges berømteste Talere, en Cheniers, Camille, Jordan, Manuel og Foy, Døden - nødte ham til at holde sig borte fra Talerstolen under Sessionerne for 1825 og 29. Han kunde saameget mere tillade sig dette, da han nu ikke længere stod som en Enkelt for den gode Sag, men var omgivet af en tætsluttet Skare af Venner. Alligevel optraadte han ved Enden af Sessionen for Aaret 1829 med en grundig Tale mod Finantsministeren Roy, angaaende den Spanske Gjæld fra 1823, hvilken han vilde have betragtet som et Deficit. Hvorledes Carl X, da det allerede var for sildigt, udnævnte ham til Medlem af det Ministerium, der oprettedes under Morte marts Præsidium; hvilken Andeel han havde i Julirevolutionen, - han var blandt dem, som midt igjennem Kugleregnen begav sig til Marskalk Marmont, for at bevæge denne til at gjøre Ende paa Kampen; hvorledes han udnævntes til Minister uden Portefenille, og, efterat han havde afslaaet Valget som Præsident for de Deputeredes Kammer, igjen erholdt denne Hæders post, da Lasitte havde modtaget Posten, som Præsident for Conseilet; hvorledes han endelig den 13de Marts 1831 modtog Præsidiet for Cabinettet i Lafittes Sted tilligemed Portefeuillen for det Jndre. - Alt dette er endnu i levende Erindring. Tiden synes ikke endnu at være moden til, fuldstændigen og upartisk at kunne dømme om hans Administration. Det Gode, den fremmede, maa næsten udelukkende tilskrives ham; det Onde, den medførte, maa - Jndflydelsen af ugunstige, udvortes Omstændigheder fraregnet - ogsaa lægges ham til Last. Thi i ham personificerede sig det hele System af Ministeriet fra den 13de Marts, han synes med beraad Hu at have valgt sine Colleger saaledes, at de allene havde større eller mindre Betyden, hed med Hensyn til deres specielle Functioner, men aldeles uden Jndflydelse paa Administrationens Total-Charakteer. En fa energisk Charakteer fremlyser imidlertid umiskjendelig af hee hans Handlemaade, om endog hans Fasthed undertiden gik over til Stivsind, hans Energie til Egenraadighed. Den væsentlige Bebreidelse, man har gjort ham, er Bestyrelsen af de udvortes Forhold; en Føjelighed mod fremmede Magters Planer, som hverken synes at svare til hans øvrige Egenskaber, eller at vær sømmelig for Nationens Stilling, er Hoved=Theemaet i disse Beskylninger. Hans politiske Modstandere have dog allerede, meden han var syg, beqvemmet sig til den Tilstaaelse, at man itifuldstændigen kan bedømme hans Administrations=System i Henseende til indre og ydre Forhold, førend dets Resultater har kundgjort sig, uagtet alle disse Resultater synes at tale hos mærkeligt imod ham. En mildere Bedømmelse maa forsaavidvorde ham til Deel, som det ei blev hans Lod, at udføre sig System til Enden, og da der blandt hans Efterladte ikke finds Nogen, som synes at kunne handle med samme Kraft i hans Aand. Men den Retfærdighed maa Enhver lade ham vederfares at han besiæledes af den reneste Villie for sit Fædernelands Vel at han havde helliget det sin hele Virksomhed og bragt det i Liv til Offer, derfor ville alle Retsindige bevare ham deres Agtelse Petersborg, den 18de Mai.