Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1843-12-09
Det her for Tiden værende Skuespillerselskab opførte i Onsdags Aftes Samsøes berømte Tragedie Dyveke. Hvo der har betragtet endog kun nogle saa af dette Selskabs Præstationer med et nogenlunde fordomsfrit Øie, maatte kunne sige sig selv med Sikkerhed, at dette Stykke langt vilde overgaae Selskabets Kræfter. Den ikke ringe Antal Personer, der deeltager i Handlingen, fordrer, allerede fordi de fremstille historisk bekjendte Charakterer, hvis disse ikke skulle blive Karrikaturer, en Troskab i Opfattelsen og en Fiinhed i Udførelsen, som man ikke havde Grund til at forudsætte hos mere end i det høieste nogle enkelte af Selskabets Medlemmer. Det høie og undertiden lidenskabelige Sprog, der er Tragedien eget, kræver en Sikkerhed i Deklamationen og en Magt over Stemmen, som man vanskelig kan finde paa et Provindstheater, og som man i Følge det forud Givne heller ikke havde faaet grundet Forventning om at finde hos noget Medlem af dette Selskab. Der var saaledes Jntet, der kunde berettige til anden Forventning, end at Forestillingen i Onsdags Aftes vilde blive meget uheldig, hvad Udfaldet ogsaa stadfæstede. Naar man undtager Mad. Bloch og Hr. Lange, den Sidste dog med nogen Jndskrænkning, var der vel neppe Nogen af de Spillende, der kunde have Berettigelse til at træde op i de Roller, de havde paataget sig. Det kan ikke negtes, at Mad. Bloch lagde meget Følelse og Udtryk i sit Spil, navnlig i Slutningen af første og femte Akt, og, havde hun ikke oftere - især hvor hun havde længere Replikker - talt meget for hurtigt, kunde man vel have kaldt hendes Spil aldeles upaaklageligt. Dette bør saa meget mere fremhæves som hun fra de Fleste af sine Medspillendes Side havde Alt at overvinde, navnlig var hendes Elsker, Torben Oxe, saavel i sin sværmeriske Kjærlighed som i sine Venskabsyttringer imod Broderen saa uheldig, at vi allerhelst vilde undgaae at omtale ham. Der hører unægtelig Mod – eller stor Ringeagt for Publikum - til, med en Stemme og Manerer som Hr. Olsens, at fremstille sig paa Scenen som en elskovssyg, ædel, ridderlig Yngling. Ogsaa Hr. Olsens Ydre, hans daarlige Gang og høirøde Ansigtsfarve vare lidet skikkede til at forsone med hans Spil. Hans Jndtrædelse ved Besøget hos Dyveke i 3die Akt var latterlig, og han var desuden i denne Scene sin Rolle saa lidet mægtig, at han hvert Øieblik fortalte sig. Om Mad. Bechs Fru Mønstrup skulle vi Jntet sige; thi hun var under al Kritik, ligesom ogsaa Hr. Miller og Mad. Lange. vare langt fra at opfylde de tarveligste Fordringer. Hr. Schmidts Udførelse af Faaborg Rolle var derimod ikke ilde, som denne Skuespiller overhovedet ikke kan frakiendes Anlæg. Jmidlertid havde han neppe opfattet Charakteren ganske rigtigt. Den er vel kun skizzeret, men Scenen i fjerde Akt imellem Faaborg og Munken beviser noksom, at Digteren ikke har tænkt sig hiin som nogen fuldendt Skurk, saaledes som Hr. S. stræbte at give ham, men som et Menneske, der ved Letsindighed er kommet til Fordærvelsens Afgrund. Den første og ueftergiveligste Fordring til en Skuespiller er vistnok den, at han lærer sin Rolle, men end- og denne simple Fordring havde Direktøren Hr. Müller. der gav Knud Gyldenstierne, saalidet opfyldt, at Souffløren maatte raabe saa høit til ham, at man kunde høre hele Sætninger paa Balkonen (en Anke, der forresten ikke gjælder ham alene. Sigbrits Rolle er vistnok meget vanskelig og en af de saakaldte utaknemmelige Roller, hvis gode Udførelse Publikum sjælden paaskjønner; Mad. Müller gav nu endelig ikke Publikum Leilighed til at være utaknemmelig. Der var Jngen, der bag hendes Maske eller igjennem hendes monotone Deklamation og grædende Stemme skulde formode den listige intrigante, jernfaste Charakteer, som Traditionen har tillagt Sigbrit, og som Digteren dog i det mindste paa enkelte Punkter har fremhævet. Og Jfr. Sønderskou virkelig har Talent, kunne vi endnu ikke paatage os at afgjøre, saameget mindre som det er aabenbart, at hun mangler Veiledning, og at der bliver paalagt hende Opgaver, hun ifølge Sagens Natur ikke endnu kan løse. Det synes os tydeligt, at hun er nærved at have antaget et fast Antal af Bevægelser, ud over hvilke hun i Regelen ikke kommer, ligesom hendes Stemme endnu er langt fra at være dannet nok for Roller som Christines og Elisabeths. At der i Hr. Langes Spil var Tænkning, kunde man ikke oversee, men om hans Optræden som Christian den Anden var kraftig nok, turde være et Spørgsmaal, saavelsom om den Maade var naturlig, hvorpaa han i sidste Akt forlod Scenen. Det gjør os ondt, at Direktøren saalidet vurderer sine Kræfter, at han udsætter de enkelte Medlemmer af sit Selskab for at prostituere sig saaledes, som hiin Aften var Tilfældet og har været Tilfældet for, navnlig ved Udførelsen af Niels Ebbesen; og man vilde tage meget feil, om man vilde troe, at der laae Andet til Grund for denne Anmeldelse end Agtelse for Kunsten. Men vi have seet os nødsagede til at offentliggjøre disse bemærkninger for at retfærdiggjøre den Demonstration, vi ved Opførelsen af Dyveke fandt os foranledigede til, ikke mod Stykket, heller ikke egentlig imod nogen Enkelt af de Spillende, men imod Direktørens Mangel paa Agtelse for Publikum og imod de almindelige Theater=Anmeldelser i Stiftets Aviser. Kun Hensyn til den Opsigt, det Forefaldne som noget her Usædvanligt synes at have vakt, foranlediger os til at bringe i Erindring, at vi vare i vor gode og lovlige Ret ved at yttre vort Mishag; men vi maae endnu tilføie, at vi troe at have handlet i Publikums Jnteresse, for hvilket det neppe kan være ligegyldigt, om et Selskab, der indeholder ret gode Elementer, ledes paa Afveie eller forfalder til Ligegyldighed imod de Theaterbesøgende. Den 8 Decbr. 1843.