Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-12-10
Stænderforsamlingen i Viborg. I det sidste Møde, hvori Sagen om den danske Nationalitet i Slesvig forhandledes, sagde den kgl. Commissarius, at af alle de Sager, han havde havt at behandle i Stænderforsamlingerne havde ingen været ham saa ubehagelig som denne Sag, og de Sager, som staae i Forbindelse dermed, og hvorunder en irriteret Stemning mod Slesvig har udtalt sig. "Jeg veed vel, at dette hidrører fra en levende Patriotisme, og jeg erkjender villig, at den Harme, som har yttret sig, kan have sin gode Anledning; men en saadan Harme kan ogsaa let forlede til uoverlagte og fordærvelige Skridt. Det ligger udenfor nærværende Forsamlings Competence at befatte sig med denne Sag; jeg troer, at saadant vilde forøge den bittre Stemning som desværre hersker hos endeel af vore Brødre i Slesvig, som det ei heller vilde være passende, om Forsamlingen vilde træde mellem i en Sag, hvor der allerede er indgivet en Klage til Kongen, der vistnok vil vide at afgjøre Sagen paa en værdig Maade." Alt dette imodegik Justitsraad With og sagde bl. A. : "Det er ikke den enkelte Handling, at Folkerepræsentanten Lorenzen blev forbudt at tale Dansk, som jeg især har urgeret; det var kun den Draabe, som endnu manglede i Bægeret, for at faae det til at flyde over; det er derimod hele Tendentsen i de slesv. Stænders Forhandlinger, den hele Stræben af et vist Parti, der aabent yttrer Grundsætninger, som ikke kunne være Hs. Majestæts Regjering gavnlige, hvisaarsag der bør tages kraftige Forholdsregler, saa hiint Parti kan vorde tilbageviist indenfor sine rette Skranker." Commissarius vedblev derimod at paastaae, at hvis man indlod sig paa denne Sag, vilde man muligt komme til at beklage det. Brock indvendte herimod: "Det er Hertugdommerne og ikke os, som have stillet Sagen paa Spidsen!" – "Ja sagde Oliemøller Schytte: Hvad der fra dansk Side er gjort, har ikkun bestaaet i at holde paa den sidste Rest af det danske Sprog og dansk Nationalitet, som endnu er tilbage i Slesvig, efter at Tydskheden Skridt for Skridt, har trængt sig frem, indtil den nu er naaet høit op imod Nord. Man har ikke gjort Andet, end søgt at afværge den Sønderlemmelse, hvortil der i den senere Tid har viist sig en synlig Tendents i Slesvig. Et saadant defensivt Foretagende synes at være ikke blot værdigt for enhver dansk Mand, men endog hans Pligt; og især er det Pligt for os, som netop her ere forsamlede som Repræsentanter for det danske Folk. Jeg troer saaledes ikke, at Forsamlingen vil foretage sig noget uværdigt Skridt, eller et saadant, der kunde medføre farlige Følger, ved at slutte sig til Andragendet; men at det tvertimod er den Pligt. Kammerherre Benzon meente, at Saadant ikke burde skee, naar man ikke var kommen til det Punct, at det enten maatte briste eller bære, saaledes at man, hvis Slesvig ikke godvilligen vilde finde sig i, hvad der maatte erkjendes for ret og billigt, maatte tvinge det ved Vaabenmagt. Men Gudskelov finder et saadant Forhold ikke Sted. Kongen vil vistnok, uden noget Løfte fra vor Side om kraftig Bistand, vide at udjevne Forholdene paa en fredelig Maade." Derimod nærede Godseier Nyholm den Overbeviisning, at uagtet alle de fremkomne Protestationer, og uagtet al den Jver og Varme, hvormed man har søgt at faae os til at troe, at den danske Nationalitet ikke er bleven krænket, staaer det klart for ethvert af Forsamlingens Medlemmer, at dette ikke destomindre er Tilfældet, og at Enhver i den Grad er overbeviist herom, at det nu vel kan ansees for Alles Anskuelse, at Hertugdømmernes Forhold ikke længere ere at betragte som et noli me tangere." – Det forekom Proprietair Jensen haardt, at krænkes i sine helligste Rettigheder, og dog at maatte tie. "Mig vedblev han - har det Passerede haardt berørt, og jeg troer, at hver den, som har mindste Gist af nationalFølelse, vil heri sympathisere med mig." Fabr. Dalgas oplyste hvad Grunden var, hvorfor Lorenzen var bleven anfaldet saaledes, nemlig: at en Clique Tydsksindede stræbte at sætte alt Dansk i et forhadt Lys, for derved at løsrive Slesvig fra Danmark. "Det var vist - til føiede han - en tilstrækkelig Grund for den dansksindede Mand til at forsvare den danske Nationalitet. Han blev overstemt, truet fra alle Sider, men han blev dog sin Konge og sit Fædreland tro. Jeg spørger da, skulde det være uværdigt for den jydske Stænderforsamling at tage sig af den brave Lorenzen, af den krænkede danske Nationalitet. Jeg troer det ikke, Apotheker Dahlerup fandt det var Forsamlingens Pligt; men Stiftamtmand Rosenørn formeente, at denne Sag maatte være Forf. aldeles uvedkommende, og enhver Jndblanding ansees fornærmende for den slesvigske Forsamling. Derimod kunde han ikke nægte, at ogsaa han havde følt sig i høi Grad krænket ved den Tone, som har hersket saavel i den holst, som i den slesv. Stænderforsamling, naar Talen var om Danmark, idet den har forekommet ham altfor tydeligen at vise, at man der ikke, som man burde, har følt den mindste Anerkjendelse af de store Fordele, Hertugdommerne have havt ved at udgjøre en Deel af det danske Monarkie, og den Harme, han derover har følt og som han anseer for retfærdig, deles, som han troer, af enhver dansk Mand. Men han har den Tillid til Kongen, at han vil værne om den danske Nationalitet, ligesom han troer, at Kongen alene er istand til at be domme hvad der bør skee, og at al Indblanding i denne Sag vil besværliggjøre Hs. Maj. ethvert Skridt, Han maatte finde fornødent at gjøre for at hæve den ulykkelige Spænding, som er indtraadt, og som truer med at løsne Broderbaandet mellem Kongeriget og Hertugdom merne." - Selveier Lydersen kunde ikke skjønne at Sagen, naar Fors. behandler den med Sagtmodighed og Sindighed, skulde kunne have nogle farlige Følger at befrygte, og Procur. Jespersen erklærede: "at han vidste intet vigtigere Anliggende for en dansk Stænderforsamling." Kammeri. Lüttichau, Stiftspr. Schjødte og Justitsr. Fjelstrup vare imod at man skulde indblande sig i denne Sag; hvorimod Justitsr. Fleischer erklærede: "at det var hans Overbeviisning, at Danmark er bleven fornærmet." Den danske Nationalitet – sagde han - maa i Slesvig have samme Ret som den tydske, og har den det ikke, da bør den have det." For at bevise dette, anførte han, at det danske Sprog i Slesvig omfatter 167 Kirkesogne med 173,000 Jndvaanere, hvorimod det tydske Sprogdistrict kun udgjør 79 Kirkesogne med 142,000 Jndv. Saa der altsaa, selv med Hensyn til Folkemængden i Slesvig, synes ingen Anledning at kunne være for de Tydsktalende til at fortrænge det danske Sprog. "Og jeg kan ikke troe Andet – tilføiede Fleischer - end at Danmarks Konge maa føle for den danske Nationalitet og det danske Sprog. An meine Landslente in Schleswig und Holstein, December 1842. Kleinlich ist der Mensch als Feind! Gros als Freund und stark als Bruder, Lenkt er kun des Schicksals Ruder, Wennes Menschenliebe eint. Warum, Bruder, wolle Jhr den Kalt des Lebens Schäze mindern: Banken, gleich unart gen Kindern, Uber Wo, und Wann, und Wenne Klein ist unser Vaterland: Sturme haben en zersplittert; wietracht unser Herz verbittert; Einigket nur löscht den Brand! Muttersprache gab Natur. Jedem mit dem Muttersegen: Gönnet sie ihm von Gottes Wegen; Jeder glaubt an seine Uhr, Jaget ans den alt en Wicht, Der das Dänenwort verhöbnet, Mit den Jungen Euch versohnet, Der "Acrosticha sich flicht! Will man Schleswig Holsteins Tuch Trennen von den stolgen Flaggen Der Normanna Heldendrachen. Werfet den Rath ins Narrenbuch! An den Herrscher schliest Ench dicht! Recht und Freiheit will er geden: Aber nicht für Stundenleben. Vierfach ist sein Staatericht, Soein Haderslebner spricht: Aber mit des Friedens Liebe: Schlechtigket nur got er Hjebe, Und Extreme liebt er nicht, Kopenhagen. Blok Tøren.