Den Vest-Sjællandske Avis, 1839-02-19
England. J Overhusets første Møde gjorde Lord Lovelace Forslag til Adressen, hvorefter han yttrede sin Tilfredshed over, at Kornlovene ikke vare omtalte i Throntalen; han blev understøttet af Lord Vernon; ligeledes roste Hertugen af Wellington, at Korn- og Fattiglovene, Opdragelses=Væsenet og endelig en ædel Greves Tilbagekomst ikke omtaltes fordi slige Gjenstande maatte være Discussionen forbeholdte. Med Hensyn til Urolighederne i Canada yttrede han, at, da Canadas loyale Jndvaanere havde Ret til Dronningens Beskyttelse, og da alle Fængslingerne og Afstraffelserne ikke afskrækkede Eventyrerne, maatte der træffes virksommere Forholdsregler, efter en større Maalestok. Derfor maatte den Canadiske Krig ansees som en stor Nationalkrig og hurtigt føres til et tilfredsstillende Udfald. Han tvivlede ikke om Præsidentens Tænkemaade i de forenede Stater, men en Deel af den Amerikanske Befolknings Stemnig opvakte Betænkeligheder hos ham, især da den derværende Regjering erklærede ikke tilstrækkelige at kunne forhindre dens Borgeres lovstridige Forhold. Han meente, at enhver Regjering maatte være i Stand, til at forhindre, at Bevæbnede sammenrottede dem paa dens Gebeet; men den Nordamerikanske tog ingen Notits af denne Sag. Taleren glædede sig ved Udsigten til en endelig Udjevning af de HollandskBelgiske Anliggender, og viste med Eftertryk hen paa, at Belgiens Uafhængighed er grundet paa dets evige Neutralitet. Viscount Melbourne gjentog og omskrev med Eftertryk Hertugens Yttring om det Hollandsk Belgiske Spørgsmaal, at Belgiens Uafhængighed og særskilte Existents var knyttet til betingelsen, af dets Afholdelse fra ethvert Angreb. Han kunde ikke ret begribe, hvad Hertugen havde at udsætte paa de i Canada grebne Forholdsregler. Vistnok var Maaden at føre Krigen paa der at beklage, men ikke forunderlig, naar man betænkte, hvor tilbøielige Amerikanerne vare til at bekymre sig om hverandre. Jøvrigt var der i Canada en tilstrækkelig bevæbnet Magt, for at tilbagedrive ethvert Forsøg af Sympathie Mændene fra de forenede Stater. Men den, som kjender Landets Beskaffenhed, veed, at det er umuligt at forhindre ethvert pludseligt Røvertog. Af samme Grund kunde man ikke negte, at ogsaa de forenede Staters Regjering har at kæmpe med store Vanskeligheder. Jmidlertid har man gjort den alvorlige Forestillinger, og man havde Grund til at haabe, at den endnu eftertrykkeligere vilde medvirke til at undertrykke dette vilde Væsen. – De 7 Joniske Øers Republik har henvendt et Bønskrift til den Britiske Regjering, som gaaer ud paa Ønsket om en friere Forfatning og Forandringer i dens Constitution, saaledes, at Folket udnævner sine Repræsentanter ved sine egne Vælgere, saa at Repræsentanterne ikke tages af Statstjenernes Classe; ligeledes forlange Jonerne, at Englændere, som ikke besidde den Joniske Borgerret, ikke udnævnes til alle offentlige Embeder endog med Tilsidesættelse af de Joniske Undersaatter. Ligeledes skulle de Britiske Embedsmænd være de samme Bestemmelser underkastede som de indenlandske ligeledes forlange Jonerne en Trykkefrihed, som er garanteret ved en Lov, der sikkrer Moralen, Religionen, Forvaltningen, Skytstaten, de Stater, til hvilke Republiken staaer i et venskabeligt Forhold, og Borgerens Ære for Beskæmmelse. – J Underhusets første Møde gjorde Hr. C. Buller Forslag til Adressen. Han understøttedes af Hr. Wood, som ikke alene belyste de commercielle, men ogsaa de politiske Begivenheder, der vare gaaede foran de med Østerrig, og Porten sluttede Handels-Tractater. Han udtalte den Overbeviisning, at det sydlige Europas slumrende Energie derved blev vakt, og at Donau snart maatte blive een af Verdens store Handels-Veie, men Rusland opgive sine Planer paa denne Flod eller endog paa Konstantinopels Besiddelse. Han berørte 2 Punkter, som ikke omtales i Throntalen; for det Første Handelen, som i det Væsentlige har hævet sig efter dens toaarige Tryk, videre Kornlovene, og han kaldte den nuværende Agitation et hungrigt Folks Skrig. Beraabende sig paa sine statistiske Angivelser, som aabenbart hidrørte fra en officiel Kilde, erklærede han det for Regjeringens Pligt at stille Landets arbeidende Classer paa samme Fod som i andre Lande. Hr. Duncombe optog derefter sit Forslag om en Tilsætning til Adressen: "at Reformbillen af 1832 har skuffet Folkets Forventninger, og at det derfor er Husets Pligt ufortøvet at gjøre Skridt til videre Forbedring." Beviset for sin Paastand tog han af Husets Sammensætning, som ikkun repræsenterede Aristokratiet. Ved dets Side har dannet sig et Kornlov Parlament, et Chartiist-Parlament, som repræsenterer 3 Millioner Arbeidere. Han beviiste ved Kjendsgierninger, at Valgflækkernes Uvæsen endnu ikke er ophørt, og at mange Medlemmer udvælges af enkelte Jndivider. Saaledes sendte sex store Valgsteder med 1 1/2 Million Mennesker og 1,200000 Pund Sterling i Grundskat kun 12 Medlemmer til Parlamentet; derimod 10 andre med 35000 Sjæle, og 13000 Pund Sterling i Grundskat ikke færre end 20. Amendementet forsvaredes af Hr. Ward og Hr. Hume, hvilken sidste betegnede Kornlovene som en Monopol til Gunst for Grundbesidderne og til Skade for hele Nationen, som nedværdiger de arbeidende Classer til det værste Slaverie. Han berørte ogsaa de udenlandske Forhold og meente, at England skulde efter Hollands saa længe udsatte Jndvilgelse ikke bidrage til at bortschakkre Hundredetusinder af Sjæl ligesom Hornqvæg. J samme Aand talte Hr. O'Connell, der protesterede imod Throntalens § i Henseend til Belgien. Lord John Russell forsvarede Regjerin, gens udenlandske Politik, og yttrede i Henseende til Belgien, at han i Conferentsens sidste Beslutninge ikke kunde finde nogen Uretfærdighed imod Limbur- og Luxemburg, paa hvis fjendtlige Stemning imo Holland han meget tvivlede. Han sluttede med en Erklæring imod Amendementet; uden just at mod sige en Forandring af Reformbillen i enkelte Punkter, troede han dog efter det af det Greyske Ministerium opstillede System at maatte blive ved sammes væsentlige Grundlag, men mindst at turde gjøre Concessioner, som tilsidst vilde førel til almindelig Stemmeret. Amendementet blev forkastet og Adressen antaget. Dagen efter bragte Hr. O'Connell det Belgiske Spørgsmaal paa Tale og paastod, at Limburg og Luxemburg siden Carl den 5te havde tilhør Belgien. Med Hensyn til Lord Broughams Angreb i Overhuset tillod han sig de haardeste Udfald imod denne, og erklærede, at en Elendigs Bagvaskelser, som ikke engang undsaae sig for at bagtale sin jomfruelig Dronning, kun fortjente Foragt. (Han tilskrive saaledes den omtalte Lord den berygtede Skrivelse fra en Folkeven til Dronningen).