Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-07-06
(Fortsat.) Den umoralske Characteer, som Politiken hidintil har næsten almindelig besiddet, har været paa en doppelt Maade grundet i den menneskelige Natur, deels i de Menneskers personlige Lidenskaber, som have havt Statsbestyrelsen i deres Hænder, eller som have havt Jndflydelse paa den, og deels i den Troe, som Regieringerne have havt, at de skyldte deres undergivne Nationers Vel undertiden at afvige fra Moralens Grundsætninger for ikke at udsætte dem for Fare. Den almindeligste af alle Lidenskaber, som har forvoldet den Hær af umoralske Handlinger, hvori Politiken har gjort sig skyldig, har været Erobringssyggen, hvilken udspringer saavel af den menneskelige Siæls Tilbøielighed til at lade andre føle sin Overmagt, og til mere at sætte sin Hæder i at høie andre under og sine befalinger, end at høie sin egen Villie under Dydens Grundsætninger, som tillige af den Bestræbelse at tilvende sig alle muelige jordiske Fordeele ved at undertrykke og berøve andre; denne Lidenskab har forvoldet uberegneligt meget Ondt paa Jorden, og det er kun ved Forsynets Ledelse, at saamange af disse Foretagender ere blevne til et i det Heele overveiende Gode. Men lader os ikke troe, at det er allene Enevolds=Regenterne, som have gjort sig skyldige i denne Lidenskab; i Friestaterne har den givet sig og maae give sig endnu stærkere tilkiende; thi det er lettere at tænke, at et enkelt Menneske bøier sin Villie under Moralens Love; end at et heelt Samfund af Mennesker vil giøre det. J Friestaterne regierer altid Eegennytten stærkere og mere usvækket; Athen og Sparta, Carthago og Rom, Venedig og Holland kunne derpaa tiene til Exempel; jo flere Friestater der blive paa Jorden, desto flere Krige ville der i Tiden fremkomme. Patriotismen den oprigtige eller den forstilte, er Frie staternes Characteer og for denne maae i Almindelighed Dyden vige. Men foruden denne Hovedlidenskab have mange Andre, som Forfængelighed, Jalousie, Hævn, Frygt, Vellyst, Cabaler o. s. v. bidraget til at udbrede Usædelighedens Gift over Politiken; det læses paa ethvert Blad i Historien, i Oldtidens som i den nyere Tids; i Beretningerne om den Peloponesiske Krig, om Athens Krig med Sicilien, om de Puniske Krige; som i Beretningerne om den umoralske Jtalienske Politik i det 15de og 16de Aarhundrede, om Ludvig den 14des Krige og om Syvaarskrigen. Rusland erklærede Kong Frederik den anden af Preussen Krig fordi Keiserinde Elisabeth ansaae sig personlig fornærmet; og Frankerige erklærede sig ligeledes mod ham, fordi Maria Theresia værdigede Madame Pompadeur en Skrivelse. En meere undskyldelig Aarsag til den Umoralitet, som vanærer Politiken, er, at Stats bestyrerne troe at skylde de Nationer, som de beherske, at begaae ulovlige Handlinger, som de aldrig selv ville begaae, som private Personer, for at forskaffe disse betydelige Fordeele, eller for at redde dem fra en truende Fare. Af denne Kilde ere utallige umoralske Handlinger i Politiken frem gangne. Man har vel Exempler paa, at Statsbestyrerne have uden at tage Hensyn derpaa holdet fast ved Dydens Grundsætninger; men disse Exempler ere sieldne; saaledes raadte f. Ex. Aristides Athenienserne til at forkaste Themistokles Forslag, om at brænde de Medforbundnes Flaade, og derved giøre sig til Herre over Grækenland, fordi det var uretfærdigt, saaledes var Kong Ludvig den 9de i Frankerige et Exempel paa Dyden paa Thronen; men i det hele have Statsbestyrerne troet at skylde deres Nationers Vel ofte at opoffre Dydens Grundsætninger for at befordre deres Fordeel. Jmidlertid maae man dog haabe, at det vil i Tiden blive en Frugt af Menneskeslægtens successive aandelige Udvikling; at saavel Statsbestyrerne som Nationerne selv ville indsee, at den samme Lov er foreskrevet disses Vel, som der er foreskrevet de enkelte Menneskers, nemlig at deres fælleds Vel kun kan fremgaae af en fælleds Jagttagelse af Moralens Grundsætninger, og at det derfore er ligesaavel Nationernes Pligt som Jndividuernes at underkaste sig disse, at de bør nære den Tillid til Albestyreren at han vil krone sin moralske Lovgivning, som han har foreskrevet Verden med en engang sikkert paafølgende Belønning som Dydens uudblivelige Følge. Desuden hvorledes kan Statsborgernes Dyd befordres og opnaaes, hvis Befordring dog alleStatsbestyrere maae gjøre sig til et Hovedformaal, naar Staterne selv i deres Forhold til hinanden foregaae Staternes enkelte Medlemmer med et umoralsk Exempel. Moralens Forbindelse med Politiken maae vi derfore ikke allene tænke os som en Muelighed; men tillige som Maalet for og Kronen paa Menneskeslægtens Fuldkommenhed (men at dette Maal. endnu ikke er opnaaet sees bedst detaf, at Staterne see sig nødsagede til at holde sig bestandig i en væbnet Tilstand imod hinanden.) Hvilke Regler har derfore Politiken at lagt tage, naar den vil opnaae sin Bestemmelse at blive Menneskeslægtens Velgiører og Hæder, Svaret bliver: 1) At den i sin Fremgangsmaade bliver saa aaben og frie, som Omstændighederne og Livets Klogskab. nogenlunde kunne tillade det, saa at Nationerne betragtes med den Agtelse, som man skylder Menneskenaturen i Almindelighed, og saaledes at deres Skjebne ledes og bestemmes ved Fornuftgrunde, som maae giøres dem tydelige. 2) At den aldeles afholder sig fra at foretage sig nogen Handling til andre Nationers Skade, saasnart den strider mod Retfærdigheds Grundsætninger, om en saadan Handling endog kunde love et Folk de største Fordeele. Bekiendtgiørelsen af en saadan Marine for et Folk i et mødende Tilfælde, vilde blive det fortrinligste Middel til at indgyde Følelse for Dyden i alle Borgersamfundets Medlemmers Hierter. 3) At den hellere udsætter Staten for enhver Fare, end at antage noget uretfærdigt, og at Grundene til et saadant Afslag bekiendtgiøres for Folket, Følelsen, af den retfærdige Sag vil bevæge Folket til taalmodigt at bære det forventede Onde, i mange Tilfælde vil den rene og faste Erklæring for det Gode og Rette virke paa Modstandernes Sind; thi Menneskenes Agtelse for Dyden er grundet i deres Natur, som fornuftige Væsner og undslettelig, og den evige Retfærdighed maae desuden have forbeholdet Nationerne, saavelsom de enkelte Mennesker Erstatning for deres Opoffrelse for Dyden. 4) Aldrig at understøtte de Staters Foretagender, om hvilke man bestemt kan indsee, at de ville bruge deres Magt til det Onde; den øiebliklige Fordeel deraf maae nu være saa stor og lovende som den vil. 5) Fremhielpe enhver politisk Bestræbelse for det Gode, og som tiener til Humanitetens og Culturens Befordring; men med saameget Maadehold og Sindighed som mueligt; dog ikke at holde den væbnede Haand tilbage hvor fornuftige Forestillinger ere forgiæves, og hvor Despotie og Fanatisme modsætter sig Menneskeslægtens Udvikling og Forædling. 6) at lade Sandhedens Udbredelse saavidt som Nationerne kunne taale dens Lys, og Oplysning saavidt som den kan passe for enhver Classe af Statsborgere, være Formaalet saavel for den udvortes som den indvortes Statsbestyrelse; thi at holde fast ved Noget, som man føler er Usandhed, fordi det synes fordeelagtigt, kan aldrig føre til noget fandt Gode. 7) At giøre sig en fornuftig Forestilling om hvilke Hensigter Albestyreren maae have med Menneskeslægten, og hvilke Formaal Forsynet vil have opnaaet med Tingenes Gang her paa Jorden og lede Staternes Forhold derefter, hvorved meget God vil opnaaes paa Jorden paa Fredens Vei og uden at paaføre Nationerne store Lidelser; hvilket Gode, nu kun under disse og gjennem mangehaande og store Trædesler kan opnaaes ved Forsynets Ledelse af de menneskelige Foretagender, formedelst allede Feiltrin og Daarligheder, hvori Jordbeboerne giøre sig skyldige og alle de umoralske Handlinger, som Politiken tillader sig. (Til Exempel herpaa kunne tiene ikke at forhindre store Coloniers Løsrivelse fra deres svagere Moderland, da denne Forbindelse er unaturlig og til Skade for Jordens Cultur, aldrig at føre Religionskrige; da Religiøsitet skal være en frie og paa Fornuftens Vei tilveiebragt Overbeviisning; at vogte sig for at overspænde en Stats Magt og Velfærd til det Ubegrændsede, da det er en Lov for Tingenes Gang paa Jorden, at de allene kunne holde sig ved Maadehold og at alt hvad der naaer sin største muelige Høide maae gaae under. – Jkke at være imod det, som er en Følge af Menneskeslægtens naturlige Udvikling, og saaledes ikke at modsætte sig Tidens Aand, men blot at lede den med Viisdom.) Først da, naar Politiken træder saaledes i den nøieste Forbindelse med Moraten er en høi Grad af Forædling og et varigt Held at haabe paa Jorden; thi naar Staterne saavelsom Jndividuerne frie villigt og uden alle Hensyn underkaste sig de Dydens og Retfærdighedens Love, som ere fornuftige Væsner foreskrevne, saa blive den Eviges Hensigter opfyldte og saa kan Menneskeslægten forvente sig allerede Lyksalighed her paa Jorden, som Dydens Løn, ligesom ellers det enkelte Menneske kan forvente sig den i en tilkommende Verden. Men Jordlivet er saaledes indrettet, at almindelig Lyksalighed er i det ikke at vente, naar ikke hvert Menneske og hvert Folk fatter den Beslutning hos sig selv, at opoffre alt for Dyden. (Redacteuren maae giøre Læserne af dette Blad Undskyldning, for at han her falder dem besværlig med dette philosophiske Stykke, han kunde vel levere fleere saadanne; men han veed at de ikke passe til et saadant Ugeblad, og at de ikke kunne behage alle dets Læsere. Men da disse Betragtningers Jndhold angaae Politiken, og Bladet har en politisk Bestemmelse, saa haaber han at det for denne ene Gang, maae blive ham tilgivet).