Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-11-20
Den lidenskabelige Tobaksryger forsvarer vist sin Pibe til det Yderste; men lader det sig oplyse, at den anførte Paastand er grundet paa Sandhed, saa fører Resultatet til, at afgive et nyt Beviis for Menneskets Svaghed og Mangel paa Selvbeherskelse; hvilket bliver saameget mere indlysende, som der har været og fremdeles gives saamange, qva Mennesker, høist agtværdige Tobaksrygere; her er imidlertid ikke Talen om Personer, men om Tingen. Hvilken Morskab kan ansees for uskyldigere end at rygge en Pibe Tobak, vil maaskee mangen en tænke, og, uden visse Betingelser kan jo vel siges adskilligt til Forsvar for denne Mening. Men betragtes Sagen mere in abstracto vil den maaskee have et andet Udseende end ved den concrete Anskuelse. Hvad der med Hensyn til Jndividernes Velbefindende, og den Tarv og Trang, som udtaler sig hos Selskabet, hellere maatte ønskes borte, ophører hvad dette angaaer, - her er ikke Talen om hvad enkelt Mand inden sine fire Vægge foretager sig, – at være uskyldigt; thi det colliderer med de Pligter, som det ene Menneske har imod det Andet og imod Selskabet i Almindelighed, og naar et heelt Land, hvori den meest forfinede Civilisation har hæftet Sæde, banlyser en Ting, saa ligger heri i det ringeste et betydningsfuldt Vink om, at den er mistænkelig; – i Engelland taales Tobaksrygen ikke. At Tobaksrygen i og for sig selv betragtet er noget Ækelt og Modbydeligt, synes let at bevise; thi at Enkelte med saa meget Maadehold og saa stor Forsigtighed ryge Tobak, at Andre neppe kunne mærke det, kan ikke komme i Betragtning, saa meget mindre som man selv hos dem maa antage, at deres moralske Følelse taler imod Tingen. Gaae vi ud fra Tobaksrygerens Person, saa, foruden det, at naar han aabner Munden, seer man sædvanlig i den en Rad af mørkegrønne Tænder, - ofte Stumper, fordi Piben har opslidt Tænderne, - bringer han ogsaa jevnlig en Uddunstning med sig, som selv Tobaksrygere ikke finde behagelig, thi den i Gangklæder og Lommetørklæder gjemte Tobaksrøg, behager faa Næser. Allerede i Betragtning heraf fristes man til at spørge, om det ikke maatte ansees for aldeles utilladeligt, eller i det ringeste ækelt og modbydeligt, at parfumere sig med Hvideløg, og er dog det Ene stort bedre end det Andet, De gustibus non est disputandum. See vi nu hen til den Indflydelse som Tobaksrygen har paa Tobaksrygerens egen eller paa Andres huslige Indretning; hvorlede Tapetserier, Kobbere, Vinduesgardiner &c. u fordærves ved Tobaksrøgen; Luften i Værelsen, forpestes; megen Uhumskhed adspredes hist og hai ellers reenlige og stundom endogsaa elegante menneskelige Opholdsteder, saa er man vel i høi Grad berettiget til, at kalde Tobaksryger ækel og modbydelig. Men det som mere er, den kan vel ogsaa ansees for physisk og moralsk fordærvelig. At den skader Tænderne er allerede berørt, og de mange Vædsker, som ofte Personer med i svagt Bryst ved den skille sig ved, bidrage sandsynlig ikke sjelden til Livets Forkortelse; Tydsklandsberømte Huseland taler ogsaa i si Skrift om at forlænge det menneskelige Liv imod Tobaksrygen. Endvidere indbyder den ved mange Leiligheder, især i de Huse, hver ingen særskilte Røgstuer ere, til Tilsidesættelse af den Agtelse, som skyldes det andet Kjøn af hvilket den nærvesvagere Deel stundom befinder sig ilde ved Tobaksrøgen, og selv mangen Gang imod de Mænd, som ikke ere Tobakstygere. Tobaksrygen, der ofte nu begynder i Skolegangstiden, og ansees for et Middel til at gjøre Drenge til Karle, føder Næsviished og Ubeskedenhed hos Ungdommen. Den er endelig hos de fleste en Lidenskab, der, som enhver menneskelig Lidenskab, berøver dem, hvilke ere henfaldne til den, endeel af deres moralske Kraft. J Eden var kun et Kundskabens-Tra paa Godt og Ondt, men Menneskene plante gjerne flere, formodentlig for fremdeles tydelig at vise Verden deres Usselhed og Afmagt, og hvorledes de ere i Modsigelse med sig selv. Anmelderen veed heel vel, at hvad han her har sagt, vil ansees som en unyttig Tale, for saavidtsom Mængden ikke tager den til Hjerte, og den for Mange vil være til Forargelse, især for dem af de Herrer Tobaksrygere, der sige i dette Stykke, som i andet mere med Digteren, saavidt mindes Gøthe: "Recht aber soll vorzüglich heisen, "Was ich und meine Gevattern preisen; Das Uebrige ist ein weitlausig Ding, "Das schat ich lieber gleich gering" Hvorledes bør det latinske, italienske, spanske og franske Sprogs Verber inddeles: Den gamle Jnddeeling af de regelmæssige latinske Verber i fire Conjugationer bliver nu af adskillige Sproglærde forkastet. Jmidlertid kan man ikke nægte, at den fyldestgjør Fordringerne til en rigtig Jnddeeling, da den er udtømmende, og da Delene fuldkommen udelukke hinanden. Men den opfylder ogsaa andre, mindre væsentlige Fordringer til en Jnddeeling. Afdelingerne ere ikke alt for ulige af Omfang, og de ere omtrent lige meget afsondrede fra hinanden, der den første Conjugation er omtrent ligesaa forskjellig fra den anden, som denne fra den tredie o.s. fr. Endelig er den ogsaa naturlig, da Afdelingerne i mange Puncter, foruden den antagne Jnddeelingsgrund adskille sig fra hinanden, f. Ex. i 3die Pers. i plur. præs, ind. art. har 1 A, 26, 3. 4 i osv. Derved bliver denne Jnddeling ogsaa beqvem, der den tjener til at giøre Reglerne for Verbernes Bøining simple Har man nemlig lært et Paradigma for hver Conjugation, og man tillige veed ethvert regelmæssigt Verbum 4 Hovedtempora (hvilket nok ved enhver Jnddeeling bliver uundgaaelig nødvendigt), kan man, uden at anvende indviklede Regler, conjugere dem alle. Gjorde man flere Conjugationer, saa blev Antallet af Paradigmer forøget uden at man formodentlig kunde formindske Reglerne. Gjør man færre Afdelinger eller Conjugationer, kan det neppe feile, at Reglerne blive mere vidtløftige, end de nu ere, og dette gjør Sagen vanskeligere for Begyndere. Jmidlertid kunne andre Jnddelinger have deres Værd, især for de egentlige Sproggrandskere; den af Dhrr. Professorer Rask og Hjort antagne hører til disse, og den har den Fordeel, at den kan overføres paa adskillige andre Sprog. mine Regler for de franske Verbers Conjugation *), saavelsom i en liden Anmeldelse i Kjøbenhavnsposten No. 30 d. A., har jeg foreslaaet en anden Jnddeeling af Verberne i det franske og det italienske Sprog; denne kan ligeledes anvendes paa det latinske og det spanske, og forekommer mig, for disse saavelsom de forannævnte Sprog, meget naturlig. Til Jnddeelingsgrund tager jeg for det latinske Sprog den Vocal, som i Imperfectet gaaer foran ham eller bar, denne er i 1ste Afdeling (9: 1 Conjugation) a, i 2den (9: 2, 3 og 4 Conj.) e. Saaledes har 1ste Afdeling i 2den Afdeling. Impers. abam (r) - ham (r) Præs. conj. em (1) - am (r) Præs, part. Ans en Fut. part, pass, andus endus Gerundium andum endum. Til første Afdeling høre de fleste Derivater, til anden de fleste Primitiver. Første Afdeling har stor Eensformighed i sin Flexion, saa at kun ganske saa afvige fra den sædvanlige; i anden er der stor Forskjellighed. Denne Omstændighed, er fælles for alle 4 Sprog. Perfecter paa ei (Ti) og Supiner paa sum (rum) forekomme kun i anden Afdeling. J Jtaliensk bestemmes Forskjellen ogsaa ved Vocalerne a og e, men det Tempus, hvor de skulle søges, er Gerundium; mangler dette, ) Trykte i Kjøbenhavn 1827. De faaes i den gyldendalske Boghandel for 1 Mk. kjendes Afdelingerne paa Sing. i Imperativet, hvor den første har at den anden i. Saaledes har i 1ste Afdeling: 2den Afdeling: Gerundium ando endo Præs, part ante ente Imperat, sing. 2 Præs. con. – Præs, ind. 3 sing. 2. e som oftest 3 plur. ano ono som oftest. Ogsaa i dette Sprog høre de fleste Derivater, undtagen de paa isco, til første Afdeling. Pertecter paa vi og passive Participer paa 80 og ato findes kun i anden Afdeling.