Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-09-09
At mine agtede Venner og Velyndere ikke skulle angribes af formegen Forhauselse ved en afsagt Dom i Baagherreds Ret, der efter Sagens Medfør absolut maa bringes til offentlig Kundskab, maa jeg ikke undlade foreløbigen at fortælle Aarsagen til Dommens eller Sagens græsselige Udfald. Den 11 Marts d. A. anlagte jeg privat Søgsmaal mod sex Mænd for en høist fornærmelig Klage disse efter al Sandsynlighed ere forledte til at lade affatte. Disse bleve benaadede med bene sic. paupert, og kunde uden Bekostning have stevnet hele Fyen til Vidne imod mig; men præsterede indtil Datum ikke et eneste Vidne. De anlagte blot Contrasøgsmaal imod mig for mine trykte Sager; og, da jeg vidste hvor let det var mig at bevise enhver graverende Punct, lod jeg Contracitanterne øieblikkeligen stevne til at høre Vidner. Uheldigviis medbragte jeg tillige et Jndlæg, Hovedsagen betræffende, som jeg foreviste tilligemed Stevningen. En kundskabsrig, vistnok ædel findet og meget agtet Embedsmand tog mit Jndlæg i Øiesyn, raadede mig at lade Vidneføringen beroe og oppebie Svar paa Jndlægget. Jeg fulgte dette mig i Retten givne Vink og haabede i næste Møde at see hvad Raisonnement Modpartiets beskikkede Sagfører havde for Øie; men, da jeg uforsigtigviis havde skreven: at Hovedsagen maatte optages; thi jeg forstod ikke at Sagerne ingenlunde vare at adskille, saa heftede Procuratoren sig ved denne indløbne Formalitetsfeil og paastod Dom. Jeg blev temmelig heed om Ørerne; thi jeg vidste, at jeg nu absolut maatte dømmes paa 3 Mark, betale Mulct og vorde Censur underkastet. Jeg bad optaget i Protocollen, at jeg var uindviet i de processuale Former og paastod en Kjendelse afsagt; men det hialp ikke. Gjennem den humane og høiagtelsesværdige Dommer lod jeg Procuratoren forelægge et Brev, hvorefter jeg vilde forpligte mig til og det in optima forma juris, at tage min Paastand om 3 Marks Bøde tilbage, ifald han befrygtede at hans Mandanter ikke kunde bevise Klagen imod mig; og jeg tilbød ydermere: dersom jeg blot maatte føre tre Vidner, og jeg ikke derved var istand til at bevise alt Fornødent, maatte han skjærpe alle sine Paastande i høieste Omfang, ifald større Strenghed lod sig udøve; men han var ikke at bevæge. Mig forekommer det, at Procuratoren har mere skadet end gavnet de Sex; thi jeg maa absolutement søge allernaadigst Bevilling paa at fore Vidner og fremlægge nye Documenter, der ikke negtes under en Dom, der er saa indgribende i en Mands hele Ære og timelige Velfærd, og det skuffende Lys, hvormed Dommen skal blende det store Publicum, er jo allerede nu fordunklet; thi hos Enhver, der er mindste god Forstaaelse imellem de nær beslægtede Sjæleevner: Forstand og Dømmekraft, kan let indsee, at Procuratoren neppe har Sit paa det Rene; thi ellers behøvede han ikke at afskjære mig, men blot at have aabnet den vide Mark for sine egne og Heltenes ridderlige Ovelser, for paa en ærefuldere Maade at tilkjæmpe sig Triumphen Jochumsen. Barløse den 7 Septbr. 1839. ved Anna Maria Qvist's Grav. Hvo gaaer i Dødninglunden hist saa ene Med Smertens Piil i forgbetynget Bryst? Hvo søger efter Livets svundne Lyst, Blandt Gravene imellem Poplens Greene? Af see, det er et kjerligt Par, hvis Taare Bedugger ømt en elsket Datters Grav, Den eneste, som Himlen her dem gav, Hun lagdes bleg og kold paa Dødens Baare! Og Fader, Moderhjertet – o! det bløder J Veemodssmerte af det dybe Saar, Thi hun, den Hulde, blegned i sin Vaar, Og aldrig mere Kindens Rose gløder! Ak, nu er Alt saa mørkt, saa tomt, saa ede J Vennekredsen - i det kjære Hjem! Ei blomstre mere Glædens Roser frem; De visned hen, Maria, da du døde! O! Du var elskelig i Aand og Hjerte, Et yndigt Villed paa Uskyldighed! Dit hele Væsen aanded Kjærlighed, Du var saa vennehuld i Fryd og Smerte, Nu over Jordens dunkle Vei du svæver En salig Aand – blandt Herliggjortes Tal! Mens hos de Kjære her i Støvets Dal Dit blide Minde huldt velsignet lever!! En jordisk Engel alt var hun her, Men mere forklaret nu hist hun er. Mellem hende og Eder kun Døden staaer Som en Skye, der let over Himlen gaaer: Lad hvile det kjærlige Barn i Fred! Husk Tiden er ingen Evighed!! Jordløse den 1 Septbr. 1839. Th. Barfoed.