Almuevennen, 1842-12-14
Det hele danske Folk har i denne Tid følt en retfærdig Harme over den uværdige Maade hvorpaa det danske Sprog er bleven behandlet i den nærværende slesvigske Stænderforsamling. Det er nu kommet dertil, at noget Alvorligt maa foretages, og da vi ikke tør forudsætte, at den større Deel af vore Læsere have nogen klar Kundskab om det, hvorpaa det her især kommer an, og følgelig ei heller kunne tage virksom Andeel deri, saa ansee vi det for vor Pligt, kortelig at oplyse Forholdene. Hvorledes det Danske i Slesvig har været misagtet og forfulgt i Aarhundreder, vil en kort historisk Udsigt fuldeligen vise. Med Undtagelse af en smal Landstrimmel mellem Eideren og Slien, en Deel af Vesterhavets Kyst og de tilliggende Øer hvor Friserne vare indvandrede, har Slesvig ligefra det 6te Aarhundrede af været et dansk Land og kaldtes i Forening med den øvrige Deel af Halvden under Et Jylland; blandt flere Beviser herfor skulle vi anføre, at alle Landets Stednavne ere danske, at alle de ældste Love, saavelsom alle de andre Sprogmærker fra hiin ældste Tid ere affattede i det danske Sprog. Først i det 12te Aarhundrede findes Spor til, at der skjelnes imellem Nørre- og SønderJylland, og Navnet Slesvig er endnu meget yngre, særegne Hertuger som skulde forestaae Krigstogen- og vaage over Landets Rolighed og Sikkerhed fik Sønder=Jylland til Lehn, saaledes gjorde ogsaa Kong Waldemar Seier sin Søn Adel til Hertug i Sønder-Jylland, og dette var den første Spire tilden hele paafølgende Adskillelse; thi hans Efterkommere, der ønskede at grunde et selvstændigt Rige i Slesvig, benyttede de da regjerende danske Konger store Svaghed til at sætte deres Paastand igjennem, at erholde Slesvig som Arvelehn, hvori de beredvilligen understøttedes af de holsteenske Grever, med hver de ved Giftermaal vare nøie forbundne. Jmidlertid førte dog disse Hertuger deres Regimente paa Dansk, men de uddøde i Aaret 1375, og deres Slægtninge de holsteenske Grever toge nu strax Hertugdømmet i Besiddelse, dets Navn forandredes til Slesvig for end mere at adskille det fra Nørre-Jylland, og fra denne Tid er det ogsaa, at det tydske Sprog først blev ophøiet paa det danske Sprogs Bekostning. Landet regieredes paa Tydsk, de indsatte Embedsmænd og flere af holsteensk Adel vandrede ind i Landet og kom i Besiddelse af mange Herregaarde, tydske Kjøbmænd og Haandværkere nedsatte sig hyppigt i slesvigske Byer, alle ny Love udstedtes paa Tydsk, og de gamle danske oversattes i samme Sprog. J Aaret 1459 døde den sidste Hertug af det holsteenske Huus, og den da regjerende danske Konge, Christian den første, kunde nu, ifølge Lehnsretten, have inddraget det arvingsløsSlesvig som en Deel af Kongeriget, men for ogsaa at blive valgt i Holsteen, maatte Kongen, som selv var en Tydsker, ogsaa 1460 lade sig vælge til Hertug i Slesvig, og i Ribe udstedte han et paa Tydsk affattet Forsikkringsbrev, hvorved han erklærede, at han var bleven hyldet ikke som Konge af Danmark, men som Herre over Slesvig og Holsteen, der skulde være ævig ungedeelt." Han overtog altsaa Slesvig som et særskilt regjeret Land, der alene som dansk Lehn stod i Forbindelse med Kongeriget. Christian den Førstes Efterfølgere vare i lang Tid meere tydske end dansk sindede, og baade Frederik den første og Christian den Tredie havde regjeret i Slesvig og Holsteen, førend de bestege den danske Trone. Den saa høitidelig bekræftede evige Uadskillelighed mellem Hertugdømmerne, forstyrredes omtrent 30 Aar derefter, da Landet blev deelt imellem Kongen og Kongehusets yngre Linier, Frederik den Førstes Sønner deelte Hertugdømmerne imellem sig; Christian den Tredie forbeholdt sig, som Hertug, een Deel, en anden Deel fik Droderen Adolph, en tredie Deel fik Prinds Johan; senere opkom flere andre fyrstelige Huse, saasom i Sønderborg, Augustenborg, Nordborg, Glücksborg, og alle disse Smaafyrster kappedes om at gjøre det tydske Sprog til det ene gjeldende, og at befæste deres egen Magt ved at svække Danmark. En vigtig Støtte fik det Tydske ogsaa i Slesvig ved Reformationens Jndførelse; dens første Prædikantere vare Tydske, og allevegne hvor det Tydske kun nogenlunde blev forstaaet, forlod Folket den latinske Messe og samlede sig om den tydske Gudstjeneste; geistlige Foresatte indkaldtes fra Tydskland, de indfødte Slesvigere som senere ansattes til Præster, havde næsten alle studeret ved tydske Universiteter, og de søgte derfor at udbrede dette Sprog i Kirke og Skole. Følgen af alt dette blev nu, at det Tydske ikke blot blev paatrængt den ringeagtede danske Befolkning, som Regjeringens og den fornemme Verdens Sprog, men at det ved Landets Adskillelse fra det øvrige Danmark og nøiere Forbindelse med Holsteen, stedse trængte dybere ind i Folket. Som Kirke- og Skole=Sprog fik det en stor Udvikling og megen Anseelse, medens det Danske, for hvis Udvikling der slet intet gjordes, stedse sank dybere i indre Værd og ydre Anerkjendelse.