Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-09-12
Det er vist, at alle de, som alt for meget over deres Ævne speculerede saavel i faste Eiendomme som i Varer, handlede ubetænksomt, men førend man saa ganske, som det nu synes at være Skik, fordømmer deres Foretagender, og betragter deres Skjebne som velfortjent, bør man betænke de Omstændigheder, som om just ikke aldeles, saa dog for en Deel kunde tjene til deres Undskyldning, og som i det mindste burde formilde den Dom, som de, der kun see Sagen fra een Side, fælde over dem og deres Handling. Krigen frembragte en Hovedomvæltning i de fleste borgerlige Forhold og Næringsveie. Mange, hvis Fag den ganske standsede, maatte see sig om efter et nyt, Andre, som saae nye Veie til Penge erhverv aabne for sig, vilde ikke sidde med Han derne i Skjødet; de første tvang Nøden til at indlade sig i nye Fag, de sidste fristede den store Fordeel, som fra saa mange Sider tilbød sig. Fristelserne vare saa meget større, som den Gang Adelsmænd glemte deres Ahner, Lærde deres Bog, og Alt, ligge fra Herren til Skopudseren, handlede, og som oftest vandt, fordi Pengenes Forværrelse stedse gjorde det mueligt, at faae den næste Uge, ved Salget, et større Antal af Repræsentativer, end man den foregaaende havde givet for en Artikel eller en Eiendom. Selv den Fattige, der intet havde at tabe af Penge eller rørlige Eiendomme, fandt her en god Leilighed til at forsøge sin Lykke, og det saa meget mere, som han ikke engang behøvede Jndsatspenge til at spille i dette store Lotterie. At Fordelen, der kom her saa let, uden Arbeide, uden Anstrængelse, maatte opmuntre til gjentagne Forsøg, er naturligt. Havde disse Spillere været fornuftige, saa havde de gjort, som andre kloge Folk af det Slags Haandtering de havde holdt op i Tide, og, med de vundne Penge i Lommen, forladt Spillehuset. Men den menneskelige Begjerlighed er, som enhver veed, sjeldent at mætte. De fleste Speculanter surrede, lig Myggen, saalænge omkring Lyset, til Vingerne brændte, og dermed den hele Flugt var ude. Det gamle Ordsprog, Krukken gaaer saa længe til Vands at den tilsidst kommer hankeløs tilbage, gik her ganske i Opfyldelse; kun var det ikke blot Leerkrukker, men ogsaa Porcellainskrukker, der, ved deres alt for idelige Gaaen til Vands, bleve hankeløse. Den ene Krukke syntes siden at glæde sig over den andens Hankeløshed, uden at tænke paa, at ogsaa dens egen Hank, hvor fast den end lod til at sidde, letteligen kunde gaae løs. Den Tidspunkt indtraf ogsaa, da man med Rette kunde sige, den leer bedst, som leer sidst, og omsider er Stoffet til Latter blevet saa ringe for de Fleste, at nu de Grædendes Tal langt overstiger de Leendes. Efter denne nødvendige Afvigelse fra Handelshistoriens Gang, ville vi igjen gaae tilbage til det, vi gik ud fra. Det gaaer Stater med deres Pengevæsen, naar det kommer i Forfald, som Hypochondrister med deres Sygdom. De vide meget vel at de ere syge, thi derom vidne deres blege Udseende, deres onde Lune, deres svage Mave; men hvor deres Sygdom har sit egentlige Sæde, og hvad der er den egentlige Aarsag dertil, det kunne de ligesaalidet gjøre sig selv, som deres Læge, Regnskab for. Snart have de spiist for meget, snart bevæget sig for lidet, nu har det Onde sit Sæde i Maven, nu i Brystet, og nu i Hovedet. Den saakyndige Læge veed, at Aarsagen til Sygdommen ligger i de første Veie, og tilraader Patienten virksomme Renselsesmidler og Oeconomie i Diæten, Qvaksalverne derimod ere strax tilrede med tusinde sympathetiske, maanetiske &c. Curer. Jkke anderledes gik det med vort Pengevæsen. Jo mere det forværrede sig, desflere kloge Mænd og kloge Koner fremtraadte med deres Forslag til Vomitiver, Laxativer, Aareladning og Kopsætning. Skulde den Syge have brugt alle de Midler, deraf hine bleve ham tilraadte, saa havde hans svage Lampe snart været slukket. Den Hovedaxel, hvorom alle Coursforbedringsforslag den Gang dreiede sig, var Coursagiotagens Standsning. Man fandt det mageligst at skyde Skylden for vort Pengevæsens Slethed paa den eneste Syndebuk: Agiotage; men hvilket Spøgelse denne egentlig var, det kunde ingen forklare. Man forbyttede her ganske Aarsag med Virkning, og glemte at det ikke er Agitagen, der frembringer en slet Cours, men en slet Cours, som frembringer Agio tage. De fleste, som skreve offentligen om Coursen, gik imidlertid ud fra en saadan falsk Synspunkt, og gjorde Forslag, der vare forbundne med heel skarpe Midler. Saaledes vilde blandt Andre en Ubenævnt i eet af vore offentlige Blade, at det under Bestallingens Fortabelse eller Straf af Landsforviisning, i Tilfælde af urigtig Opgivelse, skulde paalægges Mæglerne, at sige hvad de have omsat i Penge- og Vexelaffairer; at al Udførsel af Banksedler og indtil videre ikke allene alle Tratter i danske Banksedler skulde forbydes, men endog alt Salg i Banco, Specier &c. Ved disse Midlers Anvendelse meente han, at Coursen maatte kunne bringes til 215, efter hans Formening den Standpunkt, hvorpaa den egentligen burde staae. Medens man saaledes vedblev paa Prent at more sig med Projecter og spanske Fægtninger mod Agitagens Veirmøller, gik Coursen, sin sædvanlige skjæve Gang, og det syntes, at jo mere der arbeidedes til dens Forbedring, desto mere gik den frem til Forværrelse. J den Periode var det, hvor man for Alvor begyndte at misunde Landmanden sin lykkelige Stilling, fordi han blandt alle Stænder, saa paastod man, havde vundet ved Krigen, i det han lod sig betale sine Producter efter Coursen; medens han selv betalte Skatter, Renter og Afdrag i Courantsedler.