Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-08-02
en koldere og mere hofmæssig Folkestamme faaer det et Anstrøg af Bestemthed og Slebenhed, og bliver til et beqvemt Redskab for Smiger og Morskab. Det var fra Begyndelsen af den franske Poesies Lod, at være under Hofmænds Beskyttelse. De Madrigaler og Ballader, hvori Musen, gjorde der sine Forsøg, vare forfattede for Prindsesser, og bleve sjungne ved Kongers Hof. Fræ Ludvig XII. Tid af findes de klareste Spor heraf, og Moden blev fortsat under hele Ludvig XIV. Regjering. Den Dommer, til hvis bifald Boileaux og Racine beilede meest, var Monarken, og næst ham, Prindserne af Blod, og saa, radviis, de franske Hertuger og Pairs, og Herrerne ved hans Hof. Dette var deres Publicum, og det Sprog, som ikke var gjængse der, kunde ikke bruges i Poesie. Men er det ikke bedre, at tusinde Udværter, ja, at adskillige dristige Upasseligheder skulle ved Leilighed vanzire Sproget, end at Lidenskaben skal berøves sin halve Veltalenhed; eller at Sproget skal foreskrives Sielen af kolde Academikere og hjerteløse Hoffer, Vore Naboer dømme imidlertid saa ganske forskjelligen, at der er faa Ting, som de ere mere forfængelige af, end det Hofmæssige i deres poetiske Foredrag. Naar en Udlænding ikke kan føle saa megen Henrykkelse, som de yttre for deres Digtere, saa erklærer man ham, at en Fremmed ikke kan føle det franske Sprogs Skjønheder og Finheder. Nu kan, som vi formene, intet være saa vist, end at den Poeste, som fortrinligen bestaaer i Sprogets Skjønheder, og Finheder maa være den laveste af al Poesie og det Sprog, hvis Skjønheder ere vanskeligst at opdage, det meest upoetiske blandt alle Sprog. Det Væsentlige af Poesien bestaaer i Tanken, Lidenskab, Billeder, og de almindelige Følelser, der ere uafhængige af hver Vending i Udtrykket, og som, i hvilken Dragt de end ere forklædte, i Øjeblikket kjendes, som disicera, membra af Digteren. Hvoraf kommer det, vilde vi spørge, at Homer beundres af alle Nationer, Er der i denne poetiske Patriarchs Sprog ikke Finheder, som en Fremmed ei kan føle? Har Sopholes, Æschylus, Virgil, Horats ingen af disse, eller Hebræernes inspirerede Strænge, uagtet de ei havde noget Academie, J Sandhed, det forekommer os, at eet eller to Aars Ophold i et Land, med god Villie til at lære dets Tungemaal, maa virke mere til at lede os ind i dets Mysterier, end dobbelt saa lang Tid, anvendt blandt døde Forfattere. Heller ikke kunne vi antage det franske Sprog saa atticiseret, som det atheniensiske, at dets Skjønheder og Finheder ere uopdagelige for alle dem, der ikke have draget den første Aande i Paris's Atmosphære. Paa disse Grundsætninger angaaende Jndbildningskraft, Smag og Sprog, er den franske Poesies Hjerteløshed og Mangel paa Originalitet, Høihed, Opfindelse, Kraft lotteligen forklaret. Syv og tyve Million Menneskeer kunne ikke findes i Europa, som, i Forhold til Alderen og Graden af deres Civilisation, have frembragt et saa lidet Antal Digtere, og hvis Digtere have faaet en faa ringe Deel af Begeistring. Førend Corneille havde meget Faa aflagt Prøver paa et kraftfuldt og sandt Genie, eller efterladt noget varigt og end beundret Minde om deres Konst, medens længe for den Tidspunkt vi have havt i Britannien Digtere, hvoraf En aldrig har havt sin Lige, og Mange endnu hidtil ikke have været overgaaede.