Viborger Samler, 1781-05-28
DEN. MOREER. AMLER. en Gen. Mandagen den 28 Maji. Tale, holden i det juridiske practiske Sælskab i Kiøbenhavn, ved dets Aabning den 4de October aar hiin Veltalenheds Lærer fordum giver Love for Konsten, og fra Vuggen af danner den retskafne Taler, bliver dette hans første, hans vigtigste Regel: at ingen, end ikke den Jndsigtsfulde og Begavede selv, bør nogen Tiid. Tiid vente at kunne fortiene dette værdige Navn, med mindre han tillige er en god Mand. Qvintilion har vigtige Grunde, og naar vi kiende de Tiiders Talere, som Mænd, der ei alene for Domstolen burde andrage Parters Tvistigheder, men endog for Folket og Raadet Statens Anliggender, hvor finde vi dem da ei sande, og overeensstemmende. Men skulle vel Talestolen have været det eneste Sted, hvor Retskaffenhed ei burde savnes, skulle Redelighed have været mindre vigtig for Mænd af andre Embeder i Staden, særdeles de, som Lovenes Haandhævelse paa de Tiider var overdraget, Nei, for alle vare Dyderne nødvendige til det Heeles Vedligeholdelse, til hvert enkelt Menneskes Lyksalighed, hvorledes skulle da de kunne undvære samme, i hvis Hænder, saa vigtige Ting vare overdragne. Men ei til de fremfarne Tiider alene, vare disse Dyder, indskrænkede; Forholdet i vel indrettede Stater er altid det samme, aldrig vil den Onde, den Ureedelige fattes uden Leilighed, til at overtræde de helligste Pligter og sønderrive de stærkeste Baand, ci imellem Borger og Borger aleene, men end- og imellem disse og Staten; og findes saadanne Laster blandt Lovenes Dyrkere, hvor ulyksaligt da for Staten, hvor uhældigt for dem selv. Mange ere de, hvis Pligter og eeneste Bestræbelser det bør være, at vaage over Lovene, at haandhæve dem, stort er deres Kald, og vigtige deres Arbeider, men lyksalige kalde vi os, naar de ofte foreene de modneste Jndsigter, med den strænge Dyd, den ubesmittede Reedelighed. Ei er det ikkun den høiere Embedsmand, hvad enten denne, som Statsmand bør tiene sin Konge, eller som Raadgiver kan finde Leilighed for Majesteren selv at beskierme Uskyldigheden, og tale tale den Forurettedes Sag, hvad enten han, som Hoved for Sæl skaberne, stiftede til Sagernes Afgiørelse, bør paasee Statens beste, eller og han som Øvrighed bør bestyre en Deel af sit Fødde land, og der agte, at Lovene holdes, og enhver nyder lige Ret; ei allene er det disse, der bør eje en Reedelighed, som intet Guld kan besmitte, ingen Gunst forandre, ingen Frygt svække. Nei fleere ere iblandt os de som Kongen satte til at haandthæve sine Love, og skaffe Ret imellem sine Børn, for alle er Retskaffenhed nødvendig, og Reedelighed en Pligt, alle svore at ville have Gud og Retfærdighed for Øine, og saa hellig en Eed, hvem skulle være letsindig, nei, hvem skulle være ugudelig nok til at bryde den, hvor vigtigt for Staten, at have redelige Dommere, hvor lyksaligt for dens Beboere? Naar den Fattige i Landet hielpes tilrette saavelsom den Rige, naar ei ansees Personer, ei Stand, ei Værdighed, ei Vælde, Naar Dommeren lukker sine Øine for Gaven, agter ei Gunst uden for den Uskyldige, ei Avind uden imod Undertrykkeren, da vil Jndbyggeren kiende sin Lykke, han vil ære den Stat der eier saadanne Love, saadanne Embedsmænd, han vil velsigne den Konge, der ved Lovene byder at handle retskaffen, men ved Exempel giør det umueligt at handle anderledes. Saa hældigt er det Land, hvor den usminkede Redelighed pryder den kloge Embedsmand, den indsigtsfulde Dommer, hvor disse ved Dyder meere end ved Sværdet indskiærpe Borgeren den sandeste Ærefrygt for de Love hvis Præster de ere; Men Lovene kiende endnu fleere Dyrkere, og skulle vel nogen end den ringeste iblandt disse kunne undvære Reedelighed, uden Skade for Staten og Vanære for Videnskaben. Vel var maaskee i Verden engang denne ulykkelige Fordom, maaskee blandt de Lovkyndige selv, at de der for Dommeren. meren burde udvikle Parternes Træ, er, kunne vel være nyttige Mænd, uden at udmærkes af den strængeste Redelighed, den ufordærvede Kundskab, en vis Færdighed i saa kaldede Kneb, rettere i ureedelige og vanærede Konstgreb, troedes at være en Egenskab, væsentligere for Sagføreren, end selv Ærlighed og Jndsigter; En bedrøvelig Erfarenhed syntes at bestyrke Fordommen, ikke sielden fandtes Dommere ligesaa uretviise, hvorledes skulle for disse den retfærdige Sag torde fremkomme, iklædt allene sin egen uskyldige, men ukonstlede Dragt, nei, i den sneedige Mands Haand maatte den først omskabes, dreies, og dens sande Udseende skiules under saa mange laante Farver og Skikkelser, at den i det mindste udvortes kunne ligne den uretfærdige Sag, lige kunstig behandlet, og saa torde hiin maaskee vente sig Seieren. Saa tænkte man der hvor Parters Forurettelser og Sagføreres Renker kunne søge Skiul under tusinde Bind fremmede, mørke, ja sig selv ofte modsigende Love, ja endog i vore Lande, førend den udødelige Christian forkortede og forbedrede indfødde Love, og bød at Landets Dommere burde være ærlige og uberygtede Mænd, som skulle skikke hver Mand Lov og Ret uden Vild; selv her vore Fædre tænkte maaskee ikke anderledes. Men lykkeligere ere vi, vi høste Frugter og Lovgiverens Arbeide, vi kiende redelige Dommere, retskafne Øvrighed, og endelig en Domstoel, hvor Uretfærdighed fremkommer ikkun for at straffes, og uredelige Konstgreb kun for at beskæmmes; hvem skulle da længere ville ynde den renkefulde Talsmand, hvis Vaaben ere saa svage, hvis Konster saa afmægtige, ofte see vi ham indviklet at falde i egne Snarer, og hvor foragte, maaskee beklage vi ham, men lykkelige prise vi dem, der ei betroede deres retfærdige Sag, i saa vanhellige Hænder; Dyders Løn følge derimod den reedelige Mand, der for Domstolen taler retfærdige Sager, ger, eller uden for meddeeler paalidelige Raad, selv ærer han Lovene og følger dem, ei frygtende alene de Straffe, han ved Sneedighed maaskee kunne undgaae, men fordi det er den Retsindiges Pligt, der agter Guldet ringere, end den gode Samvittighed de Retskafnes Biefald; undertiden betroer ham vigtigere Embeder, og Hæld love vi os da, skulle den modtvillig kunne overtræde Lovene, der forhen meere ustraffet kunne modstaae saa ulykkelige Laster, Borgeren maa Føle sin Lykke, ja den svageste kiende sine herlige Fordeele, naar han under Lovenes Varetægt eier Liv, Ære og Velfærdt, uforstyrret, af den Nedrige eller Trættekiære, der selv erfaren i at misbruge Lovene, vil vanskelig blandt disses Dyrkere finde Mænd, onde nok liig Stiemanden til at opofre Uskyldigheden med de Vaaben, han skammelig engang havde frarøvet dens retskaffen Beskiermere, og findes Lovene ofte i saa besmittede, Hænder, hvor uhældigt da at komme, Vanskeligt bliver dette saa vigtige Embede, og mindre nyttige de bedste Jndsigter, den strengeste Dyd, naar en ureedelig Sagfører omhyggelig indvikler de Trætter, han selv haver opvakt og under Kroglovenes Dække indhyller den Uretviished, hvis Talemand han er bleven. (Resten følger.) Ægteskabsgaden og Skarnbassen.