Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-05-16
Ved det nu offentliggjorte Patent af 29de Marts d. A. erfares, at Forholdet imellem det tydske og det danske Sprog, med Hensyn til Brugen i den Slesvigske Stændersal er foreløbigen bleven bestemt for den nærmest forestaaende Forsamling, paa en Maade, som væsentligt afviger fra det, der har været almindeligt forventet og forudsat. Overraskelsen, om end smertelig, tør imidlertil ikke løsrive fra det Haab, at den provisoriske Anordning ikke vil vinde endelig Lovskraft. Thi skulde det danske Sprogs Forhold til det tydske i den Slesvigske Folkeforsamling blive endeligen ordnet efter de i Patentet opstillede Regler, da vilde de naturlige Rettigheder, som i det kgl. Rescrip af 2den December 1842 vare anerkjendte for de danskalende Deputerede i Almindelighed, blive indskrænkede til dem iblandt disse, der kunne erklære, at de ikke tiltroe sig at være det tydske Sprog tilstrækkelig mægtige, for at kunne betjene sig deraf ved deres Foredrag i Forsamlingen, – altsaa indskrænkede til dem, der mangle en Kundskab eller Færdighed, som, efter de nuværende Forhold i Hertugdømmet, ikke lettelig savnes i de meere dannede Klasser, hvorimod de Danstfødte og Dansktalende, som maatte være det tydske Sprog tilstrækkelig mægtige, vilde være udelukkede fra deres Modersmaal. De danske Foredrag i Forsamlingen vilde ikkun i tydsk Oversættelse blive førte til Protokollen, for derfra atter at oversættes paa Dansk i den danske Udgave af Stændertidenden, og saaledes ikkun i en Oversættelses Oversættelse komme til danske Medborgeres Kundskab. Den moralske Opfordring for de danske Deputerede til at tage Hensyn til det tydske Sprog, saalænge dette endnu er det almindeligst forstaaede, for at lette Forretningsgangen i Forsamlingen - en Opfordring, der af sig selv vilde gjøre sig gjældende ad Villig hedens Vei, naar først Rettigheden var anerkjendt, men ikke med Grund kan gjøres, saalænge en saadan Anerkjendelse mangler vilde blive ombyttet med et juridisk Forbud, som ikke kunde andet end være saarende og ydmygende ikke alene for de danske Slesvigere, men for de Danske overhovedet, fordi de tvende Nationaliteter i det dansketydske Hertugdomme herved vilde i Gierningen være stillede over for hinanden som den herskende til den tjenende, som den almindelig berettigede til den undtagelsesviis tilstedte. Men nedtrykt til saadanne Vilkaar vilde den danske Nationalitet, noget tidligere eller senere, være indviet til uundgaaelig Undergang - i et Land, hvor den har været langt overveiende, og endnu i Folket er levende og kraftig. Haabet altsaa, at den provisoriske Anordning ikke vil blive gieldende Lov, kan ikke opgives, hvor der er Tro paa Nationalitetens Magt i det danske Folk og Tro paa Kongens Sympathi med dette Folk, i samme Forhold som en national Aandsstemning i Folket vil forstaae at give sig utvetydigt Vidnesbyrd i Ord og Gierning. Af saadanne Vidnesbyrd at erfare Nationens Stemning, kan ikke andet end være en folkeligsindet Konge kjært, og, idet Hs. Majestæt udtrykkeligt har forbeholdt sig at tage nærmere Beslutning, tør det med fuld Fortrøstning antages, at Nationens Stemme angaaende en Sag, hvis afgjørende Vigtighed for den danske Nationalitet ligger for Dagen, vil - ogsaa hvor den udenfor Stændersalene træder Kongen imøde – blive taget i den alvorligste Betragtning.