Københavns Adresseavis, 1763-01-21
Historiskeralsk Fortæling for Børn. S. Nr. 5. hvad siger valt sagde denne fortvivlende Kone, hvad beEt kymrer du dig om mine Omstændigheder, pas du kun paa dine nøgne Unger og lad mig skiende saa længe jeg kand: førend jeg vilde som du, være tiggefærdig, for vilde jeg springe i Stranden. Jeg vil ikke leve i Armod. - Derpaa løb hun som en Rasende ind i Huset. - Enken sagde til Børnene: Seer J kiere Børn, at de som vare rige da Solen i Aftes dalede, nu ere fattige da Solen kommer frem igien. J hører at denne Kones Haab i denne Verden bestod i hendes Rigdom, nu da denne er borte saa fortvivler hun, hendes Tanker ere langt fra Gud, hun beder ikke om hans Hielp og Bistand, men hendes Tanker ere hos Guldet som de røvede fra hende. - Gustav, hvad synes dig, kunde hun lettere faae Guds Naade end hendes Rigdom tilbage, Gustav svarede: Naar hun med et troende Hierte bad til Gud om Naade saa bønhørte Gud hende, og saa var hun riig nok. J det samme saae Enken at mange til Hest kom ind i samme Gade; da hun med hendes smaa Børn ikke kunde være længere paa dette Sted, saa gik hun ind nær ved denne Gade staaende Kirke. Kirken var fuld af Folk, især vare mange dydige Koner og Jomfruer der, for at være sikkere for Fiendens Raserie. Det varede længe førend hun kunde naae en Krog, hvor der var Plads for hende og Børnene. Endelig fandt hun en liden Plads i en aaben Begravelse, ikke langt fra Alteret, der satte de sig. Jmod Aften gik enhver ud af Kirken, efterdi Fienden yttrede ikke meere Vold imod Jndvaanerne; men Enken, som ikke vidste at faae Natteleye, bad Præsten, da han knælende havde forrettet sin Bøn for Alteret, at han vilde tillade, at hun med hendes umyndige Børn denne Nat over maatte blive i Kirken. Han tillod hende det. Hun fortalte ham at hendes Huus var opbrændt, og at hun ikke meere havde reddet end disse Børn, som nu allerede i 24 Timer ikke havde havt en Mundfuld Brød til. Præsten var en meget from Mand, og strax villig at vederqvæge disse smaa Børn. Han oplukkede bag Alteret et Skab som var i Muren, og gav hende et af de to Brød som han havde forvaret i Skabet. De takkede Præsten med Glædes=Taarer for denne Foræring, og Børnene vare saa fornøyede derover, som de havde faaet mange kostbare Sager. Da denne Velgiører, gik fra dem sagde han: Mit Huus stod aabent for Eder, dersom jeg ikke allerede havde taget flere af dem ind til mig, som har mistet deres Huse og Gaarde, end jeg kand romme; men bliv her, beed til Gud, sov og hvil Eder efter Anviisninger om alt hvad herudi er bekiendtgjort, dog ikke Søn el Med dette No. følger den Kong. Priv. Skiald samme har ladet sig tegne Disse Efterretninger udgives af Andersen og Holck 2 Can den Fare, som vi haver udstaaet. Gud være lovet, at den er overstaaen. - God Nat Børn. - Derpaa gik han bort. Enken gav hendes Børn saa meget Brød som de kunde spise, derefter holdt hun Aften=Bøn og dernest lagde de sig paa Gulvet og sov hele Natten. De sov meget rolig fordi ingen af den havde sovet i 24 Timer, og vare udmattede af Suk, af Frygt og Graad. - Gustav var den første som vaagurde om Morgenen, just da Solens Straaler begyndte at trænge sig igjennem Vinduerne. Han hørte at en ved Alteret fang den Psalme: O store Gud vi love dig, Gustav vækkede sin Moder, at hun ligeledes skulde høre paa denne deylige Sang. Hun hørte de Ord synge 3de Gange: Hellig er du vor Gud! Hun havde aldrig tilforn hørt saa deylig en Stemme. Hun var begierlig for at see denne Sanger. Hun stod op fra det haarde Leye og gik nærmere til Alteret. Hun saae at det var en ung Mandsperson omtrent 18 Aar gammel, som var net klæd. Da han havde synget denne Psalme, saa blev han Enken vaer og hilsede hende. Enken sagde: Kiere Ven! mit Hierte føler meer end jordisk Fornøyelse over Eders Guddommelige Sang, og min Siel er indtaget af en himmelsk Glæde over det Offer som J bragte vores Gud; J bragte ham dette skyldige Tak-Offer da vi andre endnu sove. Den unge Perion svarede: Det er alle Menneskers Pligt, at de efter en mørk Nat takker den Almægtige, som af Naade haver frelst deres Liv og reddet dem fra mange Slags Farligheder, kun de Ugudelige ere efterladne i at give Gud den skyldige Ære og Tak; men den retfærdige Gud vil straffe dem for denne Efterladenhed; Han vil vist og haardt straffe dem for denne Forsømmelse og ikke bønhøre dem naar de raaber til ham i deres - Hvo kand frelse os af Fare uden Gud? Bør Nød. man ikke takke dem som forbarmer sig over os i vor Elendighed, Gud begierer for hans Hielp og Bistand intet andet af os end et taknemmeligt Hierte, og den som forsømmer sin Taksigelse imod Gud er værre end en Hedning. Man veed: at endogsaa Hedningene takker deres Guder med Offer for den Hielp de har beviist imod dem. J det samme vare Carl, Ædle og Sophie ogsaa vaagnede, de kom til Moderen og ønskede som vel opdragne Børn hende en god Morgen. Nu kiere Børn! sagde den Fremmede, kommer vi vil takke den almægtige Gud, at han i forrige Nat har bevaret Eder fra alt det som kunde have været Eders Siel og Legeme skadelig. Derpaa faldt de allesammen paa Knæ og sang den Plalme: fin Siel nu lover Herren!