Viborger Samler, 1781-11-19
En gavmild Herremand skal fordum have levet J Byen Querleqvitsch, som Rabner har beskrevet; Han Byens Kirke en nye Altertavle gav, For dog af noget Got at roses i sin Grav. Nu Nu gieldte det kun om dens Maling at udfinde: Blandt mange Tegninger tilsidst han fik i SindeAt vælge en, hvorpaa St. Morten skildret var; Thi han for dette Sted Skytshelgens Titel har. For Fromhed, Tapperhed han var i æret Minde; Man disse Dyder da vel kunde samlet finde. Paa Tavlen han og i en Stilling var at see, Som stor Medlidenhed og Ømhed røbede. Han faaes ridende en nøgen Betler møde, Og uforfærdet for, at Regn ham kunde bløde, Han, rørt ved dette Syn, sin Kappe kasted af Og grædefærdig den forfrosne Stakkel gav. Her overile man sig ikke med at dømme, J hiin eenfoldig Tiid det sig vel kunde sømme, At man paa alfar Vei aftrakte Klæderne Og ærlig deelte halvt med første Trængende. Nu har man meer Forstand end Kappen at bortgive; Vor Pynt da kunde vaad, vi selv forkiølet blive; Ja før en Nøgen man sin Overkiole gav, Man snarere endog ham Skindet trakte af Men til Fortællingen. Nu Tavlen blev opstillet; En Søndag først man saae den fromme Helgens Billed; Ved dette Syn blev ei en Kierlings Øie tør, Og Bonden gloede som Koe paa malet Dør. Den Den lærde Præst forstod saa mesterlig at dreie Sin Indgangstale og saaledes at udskeie, At hans Veltalenhed fandt beste Leilighed, At rose Helgenes samt Herrens Gavmildhed. Zachæus Helten var, om hvilken først blev talet, J ham han Herren fandt livagtigen afmalet: Zachæus, sagde han, var kun en liden Mand Og Herren var ei høi. Det rigtig nok gik an. De høie Folk omkring Zachæus ham formeene, At see, han derfor maa bestige Træets Greene; Her faldt naturligviis et Lysthuus Præsten ind, Som Herren havde bygt i Toppen af en Lind. Zachæus vilde ei med Uret noget tage, Men skeede sligt, han gav det firefold tilbage. Her havde Bønderne heel nær begyndt at lee, Paa Herren, syntes dem, sligt just ei passede. Nei Præsten havde i det Stykke ei i Sinde Jmellem disse to at ville Liighed finde; Det Sandhed ei tillod, han derfor vendte om, Og med Anvendelsen til Hellig Morten kom Zachæus, blev han veed, paa ham et Billed bliver Halvdelen af sit Gods til Fattige han giver; Sanct Morten Klæder med en Fattig deelede, Seer Tavlen, Herren gav til Kirkens Prydelse! Nr. Nu fik han Luft igien, begyndte at velsigne Patronens Gavmildhed og ham at sammenligne Med Hellig Morten og ham Plads indrømmede Næst efter ham iblandt de største Helgene. En saadan Prædiken ufeilbar maatte virke Paa hans Velbaarenhed. Strax Præsten kom af Kirke, Ham en Foræring blev fra Herregaarden bragt Og han om Middagen at spise der tilsagt. Han kom, og Herren da, for ret ham at beære, Ham kyste, tænker man, Nei, det lod han vel være Som Adelsmand, men gav ham et sær naadigt Nik Og tre Skridt mod ham ned, forstaae i Salen, gik. Han Præsten takkede for dette Mesterstykke Og ønskede ham til hver Præken lige Lykke; Hver Giest istemte med og ham Lovtale gav, Den naadig Frue var den eneste, som tav. Hvorfor Er det saa sært, om hun maaskee fortryder, At Præsten talte ei et Ord om hendes Dyder, Han burde og vel kiendt det for sin Skyldighed, Naar Herren roses, da at rose Fruen med. Han vilde det og gjort, for Fruens Gunst at vinde; Men hvad Anledning skal vel Manden dertil finde Paa Altertavlen var ei Fruentimmer malt, I Biblen intet om Zachæi Hustrue talt.