Aalborg Stiftstidende, 1835-01-05
Det er netop i Anordningen om Provindsialstændernes Jndførelse, at Kongen har udtalt sin Villie herom; thi være sentligt af den Grund besluttede Hans Majestæt at indføres raadgivende Stænder i Danmark, for derved at bidrage, til Almeenaandens Oplivelse. Dette Ord bør Vil aldrig glemme. Vi have her Hans Majestæts eget kongelige Ord for, at der mangler Noget her i Landet, som kaldes Almeenaand, og at denne trænger til at oplives. Vi have Hans Majestæts eget Ord for, at han netop derfor indstiftede Provindsialstænderne, for at bidrage til denne Almeenaands Oplivelse, og for at sætte sig og sine Tron følgere istand til stedse at erholde den tilforladeligste Kundskab som Alt, hvad der kan fremme Folkets Tarv. Vi vide altsaa, at det ikke er vor Konge, der er Almeenaanden og dens Oplivelse imod; thi Kongen siger ikke Et og mener et Andet. Derpaa kunne Vi urokkeligen stole. Men naar Kongen vil, at Almeenaanden skal oplives, vil han ogsaa, hvad dertil udkræves. Han indseer heel vel, at Almeenaanden ikke oplives, fordi dette Ord staaer i Jndledningen til en Forordning; men at den kun oplives derved, at Aanden faaer Lov til at røre og bevæge sig. Det gaaer i saa Henseende, som Vi paa et andet Sted have bemærket, med de aandige Kræfter som med de legemlige. Naar Børnene ere blege og forkrøblede, maae de ud i den friske Luft; de maae ud at Stuerne, og de maae have Tilladelse til at tumle sig i det Frie, kun derved kunne Kinderne igjen blive røde, Musklerne astnes og Nerverne styrkes. At sige til dem. Børn, J. ere saa døsige og see mig saa gustne ud. Det kan jeg for min Død ikke lide. I maae røre og bevæge Jer! Det forslaaer ikke. Man maae ogsaa give dem Lov og Lyst til at røre og bevæge sig. Man maa gjerne see til paa deres ungdommelige Leg. Man maa ikke forbittre deres Munterhed ved idel Gavenhed, og Man maa ikke deele Dresigen ud til Høire og Venstre, fordi en uskyldig Bold engang ved Uforsigtighed kommer til at kliere et Par Ruder ud. Lad Os da glæde Os til, at saaledes er det heller ikke Tilfældet her. Da Kongen vil, at Almeenaanden skal oplives, vil han ogsaa, at Aanden skal røre og bevæge sig. Da Kongen ønsker at erfare, hvad der kan fremme Folkets Tarv, ønsker han ogsaa, at Folket offentligen skal yttre sig som Alt, hvad det troer at kunne fremme det almindelige Vel. Da Kongen vil, at Stænderne skulle andrage paa hensigtsmæssige Forandringer i Lovgivningen og paaanke Misbrug i de offentlige Indretningers Bestyrelse, vil han ogsaa, hat saadanne Lovforandringer offentligen skulle fremsættes, og at Misbrug offentligen skulle paaankes, da Stænderne kun derved kunne komme til Kundskab om Samme, og da Almeenaanden kun derved kan oplives, saaledes som Kongen har erklæret, at det er hans Ønske og Villie. Heller ikke kan der tænkes nogen Grund, hvorfor vor gode Konge ikke gjerne skulde see, at Folkeaanden oplivedes. Alt, hvad der bidrager til at gjøre Folket oplyst og kraftigt, kan jo Kongen ikke Andet end ville. Hvad der er Folkets Vel, er jo ogsaa hans Vel. Derimod er der vistnok dem, som alt Sligt maa genere. Der er her, som allevegne, dem, deri helst ønske, at Alt blev ved det gode Gamle, at ingen friere Aand kom til at røre sig i Folket; at Misbrug ikke blevst Gienstand for offentlig Paaanke; at frimodige Attringer ikke hørtes i Landet; at Oplysninger ikke begjæredes, som det kan genere at meddele; at Forandringer i Administrationen ikke foresloges, som ville rive Vedkommende ud af deres gamle, Slendrian, og at saadanne Forslag ikke fremsattes, hvis Udførelse vil skille dem enten ved lukrative Forretninger eller ved en vilkaarlig Myndighed, som de sætte ligesaa høi Priis paa Disse er det, som hade Almeenaanden og frygte for dens Oplivelse. Jkke Kongen. Disse er det, som gjerne vilde lænkebinde enhver fri Attring og sætte Knebeel for enhver Mund der tør oplade sig til Sandhedens Røst. Jkke Kongen, Disse er det, som, naar Tidens Aand ikke var dem for stærk gjerne vilde skrue Tiden et Sekulum tilbage og giengive Os Censur og Jnkvisitionsretter og alt Andet, hvad dermed staaer i Forbindelse. Jkke Kongen. Disse er det som see et Oprør i ethvert frimodigt Ord og som drømme om "Jugendbund og Tugenbund og demagogische Umtriebe selv i de uskyldigste Foreninger. Jkke Kongen. Og Sandhed, de have ikke ganske Uret, naar de tale om Oprør Ved Almeenaandens Oplivelse, som Kongen selv ønsker, reiser der sig hos Folket en Oprørsaand imod Alt, hvad den er slet og nedrigt, imod al Slags Vilkaarlighed, imod alle Misbrug, og imod Alt, hvad der vil træde Kongens Villie iveien: at erfare, hvad der kan fremme Nationens Ved Dette er det Oprør, der forestaaer, og intet imod Troner, eller Kongen. Og Alt for vel veed Kongen dette. Han veed, at intet Folk kan hænge trofastere ved sin Konge, end det danske Folk ved ham; at det hos Os passer bogstaveligt, at Kongen kan lægge sit Hoved i Skjødet paa den Ringeste af sine Undersaatter, og Jntet har at frygte; og at netop den oplyste Deel af Folket, Embedstanden og Videnskabernes Dyrkere ere de, der elske Monarken høist, fordi netop de vide bedst, hvad han i nu over et halvt Aar hundrede har virket for sit Folks Oplysning og Dannelse, Og her komme Vi tilbage til en Gienstand, som Vi oftere forhen have omtalt: Trykkefriheden i Danmark, thi det er ved Pressen, og først og fornemmelig ved den at Almeenaanden skal oplives. Held Os da, at Vi leve i et Land, hvor der ingen Censur existerer, og hvor enhver udømt Forfatter kun for Domstolene har at forsvare sine Yttringer i Overeensstemmelse med de gjældende Love, Held Os, at Vi have en Trykkeanordning, der, mangel fuld maaskee i andre Dele, dog tilsteder Enhver med Frimodighed at yttre sin Mening om Alt, hvad han troer, at der kan være at forbedre eller rette i Landets Love, Anordninger og offentlige Jndretninger. ret, at han under Trykkefriheden, fordi han anseer denne som det virksomste Middel til at udbrede Oplysning og almeennyttige Kundskaber iblandt alle Borgerklasser, og 3 som ikke har villet gjøre Brug af Censuren, fordi dette Middel medfører en ubehagelig Tvang for enhver god og re oplyst Mand, der har Lyst til at gavne med sine Jndsigeller Held Os endeligen, at Vi ere et Folk, der, ved, i over et halvt Aarhundrede, at have været i Besiddelse at endenne lykkelige Frihed, har faaet denne saa kiær, at Vihansee den som et af Vore største Klenodier, som en af Vore vigtigste personlige Rettigheder, som et Gode, hvis Berøvelse Enhver iblandt Os betragter som en af de høieste Ulykker, der kunde tilstøde ham. Og vel bør Vi her ihukomme, i hvilken stormende Petriode det var, at Kongen erklærede, at han ikke vilde gjøre Brug af Censuren, men at han kun ved passende Straff vilde hæmme Misbrug af Pressen. Det var i Slutningen af det forrige Aarhundrede, efter den franske Revolutions meest oprørende Scener, hvor Tøilesløsheden i Attringer havde naaet sin yderste Grændse, og hvor Jntet var saa høit eller helligt, at Tidens frække Haand jo vovede at forgribe sig derpaa. Men Kongen saae i sin Viisdom, at ogsaa hiin Periode kun var forbigaaende, og vilde ikke, at nogle enkelte Forfattere, ved deres Misbrug af Pressen, skulde skille Fol skeet ved et af dets største Nationalgoder. Skjøndt han med Smerte saae, at Presselovgivningen uden Ophør overtraadtes, og at ildesindede Personer med strafværdig Frækhed dagligen antastede og forhaanede Alt, hvad der, i ethvert Borgersamfund er helligt og agtbart, samt jevnligen udbredte, falske Forestillinger og søgte at forplante prange Meninger som de, for Mennesket og Borgeren, vigtigste Gienstande, hvorved den mindre oplyste Deel af Almuen, især den uerfarne Ungdom, letteligen kunde misledes og fordærves, saa gav han dog sit Folk det kongelige Tilsagn, at han ikke igjen vilde indføre Censuren, da han ikke vilde paalægge enhver god og oplyst Mand den ubehagelige Tvang, som dermed er forbunden. Siden den Tid ere mere end tre Decennier forløbne. Svære Storme have gjennemrystet Europa. Troner ere reiste og ere faldne. Krigen har raset fra Nord til Syd og over alle Lande, og Danmark er heller ikke gaaet fri for dens Følger. Alt dette har Kongen gjennemlevet. Hans Jsse er bleven hvid under mangehaande Omskiftninger, og ogsaa han har tømt sin Deel af Prøvelsernes Bæger. Men hvad der til ingen Tid svigtede ham, var hans Folks Kjærlighed. J Lykke og i Ulykke hang Folket lige trofast ved ham, og i sin Konge saae det stedse kun sin Fader. Men det skal ogsaa siges, at der altid i Danmark er udøvet et mildt og faderligt Regimente, og selv i hiin oprørte Krigstid, da kun een Villie herskede i Europa, og da Alt maatte bøie sig under een eneste Mands Jernscepter, der taalte Alt hellere end Aandens frie Attringer, blev dog Trykkefriheden i Danmark i ingen væsentlig Grad indskrænket, og Censuren hvendte ikke tilbage. Dette tør Vi aldrig tabe af Sigte; Achi hvad Revolutionens Rædselscener og Napoleons frygtelige Enevælde ikke have bragt tilbage over Danmark, vil heller intet kommende Aar bringe igjen over Os. I mere end 60 Aar kjender Folket ingen Censur, og dette Gode har det lært høit at elske og skatte. Denne Frihed vil ingen Konge i Danmark berøve Os; derpaa tør Vi stole trygt, og sikkert. Mindst vil den Konge gjøre det, der har erklæret, at han under Trykkefrihed, at han anseer Censuren som en ubehagelig Tvang for enhver god Mand, og som af egen fri Drift har givet sit Folk en Jnstitution, hvis Øiemed det væsentligt er at opliver Almeenaanden. Skulde vel Hann, der løste Bondens og Negerslavens Lænker, ville lænkebinde Aandens Yttringer, den Aands Yttringer, som han selv har ønsket at oplive O I lidet Troende Og atter her bør Vi glæde os ved den Jnstitution, Vi nu gaae imøde; thi da Hans Majestæt saa høitideligen har tilkjendegivet, at han for Fremtiden ingen Lov vil udgive, der gjør Forandring i Undersaatternes personlige Rettigheder, hvoraf Yttringsfriheden vel er den første og vigtigste, uden at Udkastet til en saadan Lov først har været Folkets Repræsentanter forelagt, for at de kunne tage Samme under Overveielse og derover afgive Betænkning, saa have Vi deri, den største Betryggelse for, at en Lov, der tilsigtede Trykkefrihedens Jndskrænkning, ikke nu vil blive given; thi en slig Lov kan, efter Kongens eget Ord, ikke blive given, uden at være Stænderne forelagt, og at den, naar Stænderne (som Vi vel tør forudsætte) med afgjørende Pluralitet erklærede sig derimod, heller ikke vil blive given, derfor borger Os Kongens Viisdom. Algreen-Ussing.