Viborger Samler, 1777-04-28
De politiske Bønder, det er den Deel iblant os, som, naar Graads=Retten er ophævet, og el lere, hellige Aftener, for at faae Ende paa Tiden snakke om Stats=Sager, Krig og Fred, vil meene, nogle, at det er Ære=Sygen, der nu omstunder plager Borgerne, som Miltsygen fordum de Lærde, Kong Alexander, sige de, fik Navn af den Store, ved Krig og Ødeleggelse, een Navn af dristig, en anden af viis; Maaskee hver Borgermand nu og vil have Tilnavn til sit Døbenavn, helst om det kan erhverves paa en Maade, der vel udfordrer nogen Umenneskelighed, men slet ingen Forstand; Hvem kan da ikke komme til Ære? Andre sige nei, der maae være andre Aarsager, hvad kunde det gavne, forlad, min Ven, om jeg seller i Rang=Forordningen, en forsultet Skrædder, Skoemager, Vognmand eller Posekiger, (saaledes kal kalde vi Bønderdem, som ligefrem uddeele Tiller efter Embeder, de vigtige Personer, hvis Embede fører med sig at randsage vore Poser, naar vi komme til Torv, undertiden ligesaa naadige, som Don Ranudo i Komoedien der eftersaae Bondens Madpose) hvad kunde det gavne saadanne Folk, at de efter deres Død, stod i Byens berømmelige Kronnike, udmærkede for Tapperhed, med Tilnavn af Mandhaftige og drabelige Mænd, og var det end meere. Det har, sige de i nogle Aar været Misvext og kappe Tider for os, saadant kan og have rakt til Borgeren. Det er Armod, Eegennytte, Begierlighed og Lyst til at berige og see sig til gode paa andres Bekostning, der gjør dem saa krigerske og tapre. Ja ja, sagde ved den Leilighed en gammel Sognefoged med en afgiørende Mine, begge Deele kan være sandt, nogle for Ære, andre for Bytte, de var, De annamme mig, troe mig nu, ei alle Staaddere, som var med, det veed jeg vist; men hver Tid har sin Orm. J vide selv, Kammerater, at vi aldrig saasnart fik lidet Medhold, for vi meente at have Svøben, og vilde kjøre for vore Herskaber, men vor Orm døde snart, nu har Borgerormen faaet Liv, den vil og rase, og jo grovere han giør det, jo snarere faaer det Ende, troe en gammel Mand og lad os nu holde Raad om, hvad vi har at giøre; Vi maa hevne os; Hevnen er sød, og Giengiæld er ei aflagt. Krigsraad blev derpaa holdet, men jeg vil ei tret trætte Dem, min Ven, med at fortælle alle Meeninger, hvoraf nogle var saa grumme, at de hverken kunde bestaae med Menneskelighed eller Kristendom. Man talede om intet mindre end at vade i Borgernes feede Tarme, at toe Forker og Jerngrebe i deres Blod, og meere saadant, hvorved Blodet maatte blive koldt i et folsomt Hierte, Kort sagt, min Ven, efter megen Strid beholdt een Meening overhaand, som kom fra en ældgammel Mand, der 6 Gange havde omgaaet Byens Aarsgioder, og endnu havde saa god en Hukommelse, at han kunde huske 70 Aars aarlige Tørvekiøb og Kapitels=Taxter. Han havde i Forveien gjort sin Beregning over, hvormeget Korn, Ost og Smør, ei at tale om Flesk, Eders Bye behøver Tilførsel af fra Landet, uden hvilken dens Borgere i Almindelighed ikke kan leve to Maaneder, end sige længere. Hunger er den visse Død, sagde han, lad os ei, vi ere jo Kristne, og vore Fiender burde være det, besudle vore Hænder i vore Medmenneskers Blod, de ere, sandt at sige, vore Fiender, men de have været, og kunde maaskee eengang igien blive vore Venner, naar vi lade dem føle deres Trang til os. Det blev derpaa besluttet, og med det samme afgjort, fra d. 1ste jeg tør en nævne Maaneden, det er en Statshemmelighed) skal aldrig, intil videre, saalænge Fiendtlighederne vare, nogen Bonde, deres Bye paa 3 Mille nær, eller saavidt Borgernes Streiferier, have strakt sig mod alle Vinde, tilfore Byen det allermindste af Korn eller Fredevare, ei heller sælge dens Jndvaanere, naar Hungeren driver dem ud paa en anden Maade; skulle da de sultne Karle vilde tage selv, vil det blive en let Sag, at kiøbe Bondens Mod paa udhungrede Kroppe, og bru bruge Magt mod Magt. Man udsendte strax en Hoben unge, fyrige og for det almindelige Beste ret nidkiere Karle til Hest, for at bekiendtgjøre overalt, denne for deres Bye ret ulykkelige Beslutning, men hvad som meest forskrækkede mig, min Ven, er at høre, at baade Herremænd og Præster, de første for deres Bønders Skyld, som Krigen ødelægger, og de sidste af en Slags Storagtighed og Forfængelighed, fordi de maa lade sig besolde, og i hvert Hul i Gaarden besøge af nogle grove Gaardskarle og deslige, have til traad Sammenrottelsen og høitidelig soeret Byens Undergang ei ved Sværd, men ved Hunger. Det første er utilladeligt, det veed de got Folk nok, men det sidste er ganske lovligt, og det er nok. Billighed kommer ei i Betragtning her, hverken af Borger eller Bonde, Herremand eller Præst, jeg kan jo hedder det, selge mine Vahre, hvor, naar og til hvem jeg vil. Men min Ven, De elsker Fred, jeg og det er desuden den Tiid, da Tropperne ligge i Vinterqvarteer; Arbeid De i Byen paa en varig Fred, jeg vil gjøre det paa Landet; Lær De Borgeren, at han ikke kan undvære den Bøndes Sveed, hvis Ulykke han nu med saa megen Fornøielse søger, jeg vil betyde Bønden, at, var der ingen Borger, kunde han ei afsætte og giøre sine Produkter i Penge. Lad os fortælle begge Stænder, at Forsynet har skabt dem begge i lige Trang til hinanden, og at den enes Undergang drager den andens med sig. Naar begge Parter begribe dette, vil det blive en preliminær Artikel i Freden, at Bonden aldrig brænder Brændeviin, men Borgeren derimod forpligter sig til, at sælge Bonden 3 Potter Brændeviin for eenSkiepSkieppe god Rug, hvilket hver Bonde kan udbringe, endog af det Korn Borgeren vrager, og han nu maa udkaste for sine smaa Kreature, til liden eller ingen Nytte, og ei handle saa ubarmhiertig mod ham, som hidindtil, at give ham een Mark for een Skieppe Rug, og tage een Mark for een Potte Brændeviin, hvilket er samme, som at nøde ham til at blive Lovens Overtræder til sin Ødelæggelse, thi han har drukket, drikker, og vil drikke, ligesaavelsom De; Drik De, og lev vel, min Ven! Nyeheder.