Viborger Samler, 1778-05-18
Menden ærlige Plurark, hvorkommerhan, AnPløledning af Ludvig den Fiortendes Regierings Anekdoter, til at blive saa ilde medhandlet vore Tilder er det ikke meer tilladt, at efterabe Plutark. - Ol meget vel tilladt, Hr. Voltaire, meget vel. Den heele Verden vil holde sig Dem forbunden, i fald De vil være vor Plutark. Den heele Sag beroer kuns paa een eneste Bagatelle - der, saa saa usigelig De end er tilfreds med Dem selv, dog umulig kan være bleven Dem skjult, i fald De har læst Plutark saa flittig og saa vel, som Henrik den Fierde gjorde. Men hvorfra (siger De) skulde Plutark have taget de troværdige Efterretninger om Lykurgs og Theesei Privatlevnet, og deraf slutter De, i følge en Logik, der er Dem egen, og som gid evig maatte blive det. – at han ogsaa heller ingen troe Efterretninger har kundet have om Perikles, Epaminondas, Alciblades, Phocion, Cato, Cæsar, Pompejus, Brutus, Antonius, og saa mange andre, deres Privatlevnet, hvis Levetid ikke grændser saa nær til den Græske og Romerske fabelagtige Tiidsalder. Theesei Historie er beblandet og forfalsket med Fabler. Det er en Græsk Rolands eller Cids Historie; Plutark tilstaaer det selv aabenhiertet; men da det var Græker, han skrev for, holdt han det nok Umagen værdt, saa meget muligt, at udsøge det sande fra det fabelagtige, i en saa berømt National=Heltes Historie. Men om viend sætte, at han i saadanne Heltes, som Theseus, Lykurg, Romulus, Numa, deres Levnetsbeskrivelser, ikke altid har haft saa tilforladelige Originaler; hvor lidet maa det være den magtpaaliggende, om det, han selv siger, er sandt eller falskt, der, for denne ringe og ubetydelige Deels skyld, af de Plutarkiske Verker, udgiver det Heele for en Samling af meer angenemme, end troværdige Anekdoter. Hvad Hvad dog Hr. Voltaire vel kan have gjort Hr. A. imod - hører jeg nogle af mine Læsere sparge. Intet i Verden. Jeg har, i meer end 20 Aar, været een af hans Læsere og Beundrere. Om min Tilværelse er ham bekiendt eller ei, veed jeg ikke, og har heller aldrig, efter min Sædvane, bekymret mig derom. Hvad han vilde sige dertil, i fald dette lille Udfald mod ham kom ham for Øre, det kan jeg let forestille mig; men endogsaa dette foruroliger mig ikke. Hvorfor skulle jeg ikke have lige saa megen Ret, til at sige min Meening reent ud om en Skribent, der har talt vel om meget faa, og ilde om hver stor Mand, baade af den forbigangne og nærværende Tiid, som han selv gjor om enhver, og om alle Ting. Hans Skrifter vrimle af Anekdoter, som ingen anden staaer for, end han selv, og af Domme, der ingen anden Grund har, end hans Jndbildning eller Lune. Hver Øieblik giver han os vittige Jndfald for Grunde, Sophismer for Fornuftslutninger, Magtsprog for Beviser. En lykkelig Gave at sige, alt, hvad han vil, har gjort ham det let, at overtale sine Læsere om, hvad han finder for got. Lykkes det ikke i den alvorlige Tone, saa driver han Spøg dermed, og de Leende er paa hans Side. Viist er det, at han har bidraget meget, overmaade meget til den bedre Tænkemaade, som man seer, daglig at udbrede sig, meer og meer, i den store Verden. Han har har gjort Overtroens Rige Afbræk, forfægtet Menneskelighedens Rettigheder, og sagt Kongerne dristige Sandheder. Men maa vi er tilstaae, at han har dyre ladet os betale disse Fordeele, De vildfarende Sætninger, hvoraf hans Skrifter er proppet fulde: den farlige Gave, ved sine Farvers Troldom, og den konstige Fordeeling af Lys og Skygge, i sine Malerier, at forfalske Gienstandenes sande Gestalt; den forvovne Brug, han allerede saa længe, og med saa megen Halstarrighed, gjor af denne Gave; Den Frækhed, hvormed han fremsætter sin Biefald eller Fordømmelse; den Selvtillid, hvormed han troer, ved eet eneste flygtig Blik, tilstrækkelig at have udgrundet den besværligste og langvarigste Undersøgelses Formaale, hans Færdighed i at anføre Bøger, han aldrig har læst, og overtyde Meeninger, han aldrig har forstaaet, med tive andre Udyder af samme Slags, gjor ham til en farlig Skribent for den store Hob, af hvilken de fleeste kuns læse for Tidsfordriv, de mindste derimod har Leilighed, Taalmodighed, Forstand eller Kundskab nok til at prove, hvad de læse.