Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-12-30
(Slutningen følger.) Gromer. 1. Det er en af det menneskelige Livs væsentligste Ufuldkommenheder, at Menneskene, ihvormeget de end trænge til hinandens Selskab, dog saa let blive ubehagelige for hinanden; de blive dette af forskiellige Aarsager; Nogle Mennesker ere af en saa passioneret Natur, at det er vanskeligt at tale længe med dem uden at udsættes for at komme i Strid med dem; Andre lægge deres Egoisme, enten ved at ville hæve sig over andre Mennesker, eller ved at ville giøre sig til for dem, saa stærkt for Dagen, at deres Omgang kan ikke andet end blive ubehagelig for deres Medmennesker, nogle have modbydelige og stødende Manerer ved sig, og atter andre plage deres Medmennesker ved at tale formeget og for længe, eller klæde dem ved ikke at lægge Vind paa at kunne sige noget som kan interressere dem; og det er en en ligesaa stor Feil at forglemme at tage sin Mund som sine Øren med i et Selskab. Men den almindeligste og sædvanligste Aarsag til at Menneskene blive ubehagelige for hinanden ved deres Sammenkomster, er at de ikke fatte hvad der egentlig giør en Samtale interressant og behagelig. Dette bliver først den, naar den leder til almindelige Betragtninger og Resultater, derimod bliver den i de fleste Tilfælde kiædelig, naar den gaaer ud paa specielle Ting, individuelle og personlige Forhold. Dette er Aarsagen til hvorfor de udannede eller de meget eqvistiske Menneskers Omgang er saa langt mindre behagelig end de ædle, følsomme og cultiveredes. Jmidlertid feile Menneskene hvert Øieblik i dette Stykke; de plage andre med vidtløftige Fortællinger om deres egen Person og deres egne Anliggender, uden at betænke og andre kunne have Lyst til at høre derpaa. Man burde aldrig tale til andre om disse Personligheder, uden man havde gyldig Grund til at formode, at de kunde have en Jnterresse ved at faae det at vide; eller man forstod den Konst at lede saadanne enkelte Skildringer hen til en eller anden almindelig Betragtning, noget som kunde være lærerigt, eller som kunde røre Hiertet; thi det er en stor Fuldkommenhed og Fortieneste i det menneskelige Liv, at iagttage et saadant Forhold, at man ikke bliver ubehagelig for sine Medmennesker. 2. Mange Mennesker have i forrige Tider beskiæftiget sig meget med deres Drømme, fordi de formeente at finde i dem Forbetydninger paa forestaaende Begivenheder. Enkelte Tilfælde, hvori Drømmens Bebudelser traf ind (og hvoraf Forfatteren kiender nogle mærkelige Exempler) tiente til at bestyrke denne Overtroe, ligesom enkelte udkomne Tal i Lotteriet styrke Haabet om at kunne vinde deri, uagtet de forønskede Tal utallige Gange ikke komme ud. Mange nære vist endnu denne Overtroe; den vilde falde bort naar man giorde sig en rigtig Forestilling om hvad det er at drømme. Dersom det forholder sig saaledes, at Siælen er omgivet med et finere Organ end Legemet, hvormed den staaer i Forbindelse, og at Forestillingerne opbevares i dette Organ, som er Hukommelsens og Jndbildningskraftens Sæde, saa ere Drømme ikke andet end Spil af Jndbildningskraften, en Sammensætning af de Forestillinger, som den har i Forraad, efter dens egne Love og Virkemaader og hvori Tænkekraften, som paa den Tid enten hviler eller rimeligen er beskiæftiget paa en anden Maade, har kun liden Andeel. – Det er ubeskriveligt lærerigt at lægge Mærke til og tænke over sine Drømme, baade for at lære at kiende sit aandelige Væsens Natur og for at faae et rigtigt Begreb om sin Charakteer, som i Søvnen giver sig tilkiende uden Forbeholdenhed; og man giør Vel i naar man vaa ner op om Natten af en interressant Drøm, at gientage den for sig selv, og slaae en Knude paa sit Tørklæde for at minde sig om, at man om Dagen derpaa bør eftertænke den. Det mærværdigste, ved Drømmernes er paa denne ene Side Forestillingernes Klarhed og paa den anden Side den Forvirring som hersker i dem; det første er en Følge af at de udvortes Sandser hvile, hvorved den indvortes Sands Forestillinger blive saameget stærkere, og det andet af at Tænkekraften har i Søvnens Stund saa liden Magt over Jndbildningskraften. Jeg har aldrig observeret, at man ved at drømme tager Feil af sin egen Personlighed, thi Selvfølelsen beholder man; men det kan møde at man i Drømme kan giøre et andet Menneske til to forskiellige Personer. Der finder i Almindelighed noget forkeert Sted ved det man drømmer; Tingene hænge slet sammen, passe ikke til hinanden og der kommer ikke noget rigtigt ud af det man har for, ligesom Forstanden sagde hemmeligt: at det forholder sig ikke saaledes; Følelserne ere meget stærke og røbe tydelig vor sande Gemyts Beskaffenhed. Det er forunderligt at man saa ofte drømmer om det man synes mindst at have tænkt paa, og det seer ud til at den bliver, naar man sover, rodet dybt omkring i Tankernes store Magazin. Drømmene lære os, at vi gjemme paa utallige mange flere Forestillinger end vi synes at besidde naar vi ere vaagne, og vil, som det er rimeligt, vort Siæleorgan, naar vi døe, udvide sig betydeligt, saa vil der foregaae en forunderlig Forandring med os, naar vi skilles ved Legemet. De Billeder og Syner, som kunne vise sig for os Drømme, ere beundringsværdige, naar vi ere vaagne ere vi aldeeles ikke istand til at forestille os den saaledes, og Erkiendelsen deraf opvækker med god Grund de største og behageligste Forhaabninger om det vi engang kunne blive til, naar vor indvortes aandelige Natur erholder en større og friere Udvikling. 5. De Lærde, eller om man hellere vil kalde dem Skribenterne (thi det er kun om de Lærde som udgive Skrifter, at her kan være Talen) have, som de Mennesker i Menneskelivet, hvilke føre Ordet, sat sig i Besiddelse af et Fortrin, som de ofte misbruge, nemlig det at bestemme det Værd og den Agtelse, som de fortjene iblandt deres Medmennesker, efter deres eget Godtbefindende, og da Menneskene naturligviis sætte meest Priis paa de Ting, som de bedst forstaae og de Egenskaber, de selv besidde, saa ere de Lærde tilbøielige til at opløfte de Mennesker, som enten udmærke sig ved Lærdom, eller dem, som beskytte de Lærde og belønne de Lærdes Fortjenester, saaledes siger Professor Fredrik Sneedorff i sin Reisebeskrivelse (samlede Skrifter, 1ste D., Side 59) at han i Göttingen havde lært at kjende de største Mænd, nemlig dens Lærde. Hvor overdreven er ikke denne Bedømmelse? En Masse af Kundskaber, som ofte ere temmelig unyttige og overflødige, og en stor Flid, som er anvendt paa at indsamle dem, gjør ikke Mennesket stort, den Lærde nærmer sig meest til at fortjene dette Hædersnavn, naar han tillige lægger for Dagen, at have anvendt en udmærket Grad af Tænkekraft paa sine Undersøgelser; men den sande Storhed i Menneskenaturen viser sig i en høi Grad af Magt over sin Tilbøieligheder, i en dæmpet Eqvisme og i en reen Følelse og Agtelse for det Gode, og endelig i et Levnet, som er rigt paa mange vel udførte nyttige og tillige besværlige Foretagender. Hvor ofte overgaae ikke Embedsmandens, den Søfarendes, Krigerens, Lægens, Huusmoderens, Sygeopvarterskens Fortjenester langt den Lærdes, endskjøndt de blive i Almindelighed langt mindre ophøiede; den sande Storhed i Menneskenaturen kan vise sig i enhver Menneskeklasse og i enhver Livets Stilling. Hvor langt anderledes maa derfor ikke den Alvidendes Dom om Menneskenes sande Værd og Storhed udfalde end deres Medmenneskers; thi hvormeget af den sande Storhed bliver ikke overseet i Menneskelivet? Og hvormange ubetydelige Fortjenester blive ikke paa den anden Side urimeligt ophøiedes No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Nummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. Ethographiske Resultater. Blikefra Menneskenaturen tilbage i Dyrelivet og fremad i Evigheden. Naar man har ladet sine Betragtninger vandre rundt omkring paa Jordens Overflade for at lære Menneskelivets Beskaffenhed og Menneskeslægtens Tilstand at kiende, og naar man troer, saaledes at have forskaffet sig en nogenlunde tydelig Forestilling om Menneskets Natur, saa kan det være passende at standse paa sin Vandring, at betænke sin hele Stilling som Menneske, og at nedsende sit forskende Blik i den dyriske Verden, som staaer nedenfor den menneskelige Natur og derpaa at opløfte det til den hemmelighedsfulde Fremtid, som svæver over os. Vi maae ikke allene søge at kiende de Ting, som omgive os, men tillige at giøre os et Begreb om de, hvorover vi ere opløftede, eller de, som hæve sig over os, naar vi skulle blive istand til at giøre os en tydelig Forestilling om vor hele jordiske Stilling. A. Betragtningen over Menneskenaturen aabner følgende Blik tilbage i Dyrelivet. Menneskets Stilling er lykkeligere end Dyrets, fordi det kan ved sin Fornuft undgaae mange Lidelser, eller overvinde dem, hvorfor dette er udsat. Saavidt Naturen ikke sørger for Dyret, er dette aldeles forladt og hielpeløst, da det mangler en indvortes Kraft til at bekiæmpe Livets Onde J haarde Vintre bortdøe mangfoldige Dyr, da de ikke kiende de Midler, som Menneskene kunne betjene sig af, for at beskiærme sig mod Kulden; i Mangelens og Nødens Tider kunne de ikke giøre sig nogen Tanke om de mangfoldige Resourcer, som staae aabne for Menneskene, f. Ex. ved at oplægge Forraad fra gode Tider til slette, eller ved at hente deres Fornødenheder fra andre Lande o. s. v.; i Sygdoms Tilfælde og naar de blive gamle, ere de aldeles forladte, saa at det bliver en Velgierning for dem, at de tiene til hinandens Føde; de ere ved mange Tilfælde udsatte for Livsfare eller for at komme til Skade, hvor Fornuften saa let kan vogte Menneskene derfor. Dyrene have ogsaa deres Passioner, ligesaavel som Menneskene; de hade og forfølge hinanden. Jalousie og selv Misundelse plager dem; de kjæmpe med hinanden om deres Elskov og deres Føde. J Dyreverdenen hersker den Stærkeres Ret endnu mere end i Menneskelivet, og Voldsomheder foregaae der idelig; ogsaa mangle de aldeles den Evne, som Menneskene besidde ifølge deres Fornuft, til at tæmme deres Passioner og ordne deres indbyrdes Forhold. 5. Menneskene besidde en langt større Nydelse af Jordlivets Gode, end Dyrene. Hvormange gode og glædelige Ting ere ikke til i denne Verden, som aldeles ikke ere skabte for disse? De have ingen Følelse for al den Skiønhed, som er udbredet over hele Naturen; de forstaae ikke at benytte dens mangfoldige Gaver til at forskaffe sig utallige Glæder og Beqvemmeligheder i Livet; og de besidde aldeles ingen Evne til at forskiønne og forædle deres Jordiske Liv. – Men naar man kiender og paaskiønner dette Fortrin, saa maa vi Mennesker tillige erkiende, at der gives saameget stort og skiønt og velgiørende i denne Verden, som er saa godt som til ingen Nytte for os Mennesker, og som lader formode en høiere Bestemmelse af Jorden, end den at være fortrinlig skabt for vor Skyld allene. Jsærdeleshed besidde Menneskene i Henseende til deres Evne at kunne modtage aandelige og høiere selskabelige Glæder et overveiende Fortrin for Dyrene; Sproget er Menneskenaturens eiendommeligste Fortrin og en uvurdeerlig Gave til den. Allene ved at henvende et flygtigt Blik paa denne Gienstand erkiender man, at i den aandelige Natur ligger den Spire, hvoraf de levende Væsners Lyksalighed efterhaanden vil udvikle sig. 5. Endelig er der aabnet Menneskene en Kilde til Glæde i deres moralske Natur, i deres Evne til med Bevidsthed at udføre gode og ædle Handlinger og at beherske sig selv, som er aldeles tillukket for Dyrene. Gud har skiænket Dyret al den Glæde, det kan nyde; men Mennesket er det høie Fortrin forundet, at blive sin egen Lykkes Skaber; imidlertid er dets en Hovedkilde til dets jordiske Lidelser, da det ikke endnu er øvet i at gjøre det paa en god og hensigtsmæssig Maade; det gaaer det som Barnet, der ofte falder og støder sig, naar det skal øve sig i at gaae allene. 6. Det er vel sandt, at Dyrene mangle Frygten for Døden, da de ikke kiende den; men Menneskene, som ere underkastede denne Frygt, besidde tillige den Evne, ved at gjøre en rigtig Brug af deres Fornuft at kunne forskaffe sig Trøst imod den og selv at finde Glæde i denne Tanke. Selv i den Beskaffenhed ved sin Natur, at det er underkastet Frygten for Døden, opdager Mennesket en sikker Beroligelses-Grund for Visheden om en Tilværelse efter Døden; thi man kan antage det som en Grundsandhed, at der ikke gives nogen ufortient Lidelse i dette menneskelige Liv, hvorfor ikke Verdens algode Aarsag har en Erstatning i Beredskab. 7. Dyrelivets hele Fortrin for Menneskelivet bestaaer derfor, som det allerede er bemærket, allene i Dyrenes Uvidenhed eller Ufølsomhed, hvilken imellem kommer dem tilpas, og deri, at Skaberen, har ved et medfødt Jnstinkt veiledet dem paa en sikkrere Maade, end Menneskene, som skulle begynde med Brugen af deres Fornuft at veilede sig selv. Dyrene ere som de yngre Børn, som maa holdes i Ledebaandet; Menneskene ligne de Ældre, der have faaet Lov til at gaae allene; men ingen beskiær mende Omsorg kan holdes for et Gode, der kan lignes med den Glæde, en høiere Frihed forskaffer. B. Betragtningen over Menne skenaturen aabner følgende Blik ind i Evigheden. Da Betragtningen over Menneskets Natur og heele Stilling i Livet lærer os, at Kilden til alt det Gode og til Menneskets heele Lyksalighed ligger i dets aandelige Natur, at ligesom denne udvikles og forædles, saa erholder det større og mægtigere Hielpemidler til at overvinde det Onde, saa kan man giøre sig det meest grundede Haab om, at naar denne udvikles i en endnu langt større Grad i en tilkommende Tilstand, saa vil efterhaanden alt det Onde og alle Lidelser ophøre. 2. Men at Jordlivet er tillige ikke allene en Foranstaltning til at udvikle og danne Menneskets Forstand; men tillige til at danne dets Villie og give den en moralsk Retning, og at den aandelige og moralske Dannelse maae gaae jevnsides ved hinanden; Forstanden maa ikke tilstaaes en for stor Styrke, førend Villien har opnaaet en vis Grad af moralsk Dannelse, ligesom Legemet ikke heller maae blive fuldvoxent og opnaae sin Styrke, førend Aandsevnerne tillige kunne blive udviklede; saa at hele Jordlivet er en Tilstand, hvori den sandselige Orden er aldeles underkastet den høiere og moralske og det saaledes, at dets Jndretning kan allene deraf forklares. 3. At denne moralske Dannelse bestaaer i, at Menneskene i alle Henseender beslutte sig til at giøre en rigtig Brug af deres Fornuft og at handle overeensstemmende med saadanne Regler, ved hvis Efterfølgelse deres Medskabningers Vel kan opnaaes, saa at deres Vel kan bestaae ved Siden af dets eget og den høieste almindelige Lyksalighed tillige kan opnaaes. Hovedformaalet for den moralske Bestræbelse er derfor at qvæle sin Egenkierlighed og lade Kierligheden til sine Medskabninger og det rene Gode indtage deres Plads. 4. Menneskets moralske Dannelse maa først erhverves i Jordlivet, eller i en Tilstand udenfor samme og der i det mindste fuldendes inden den rene Lyksalighed kan opnaaes; men hvad man her har paa Jorden udrettet for sin moralske Forædling behøver man ikke at giøre hisset. 5. Lyksalighed en hisset maae bestaae for det første i en større indvortes Friehed; Jordlivet er en bundet Tilstand, som løsnes i samme Grad som Skabningerne blive forædlede; Jagttagelsen derover begynder allerede fra Planteverdenen. Man har Grund til at see i hiin tilkommende Tilstand føiere Glæder imøde, hvori de ufuldkomne jordiske ville tabe sig. Følelsen af Naturens Skiønhed i Jordlivet varsler om en høiere himmelsk Skiønhed, og den jordiske Kierlighed om en saligere Kiærligheds Følelse hisset. Mennesket staaer som et Væsen, der først begynder at blive fornuftigt, fjærnest fra Gud; og skuer den Uendelige kun som i en hemmelighedsfuld Taage, som et skimtende Lys, der fremstraaler af Naturens Speil, men Nærmelsen til Euddommen vil blive Lyksalighedens evige Kilde. Om Menneskeslægtens Characteer. Hvert Menneske har sin særskilte Characteer, og bliver derved en interessant Gienstand for sine Medmenneskers Betragtning. Characteren bestemmes af Siælevnernes forskiellige Styrke, af den større eller mindre Jndflydelse, som de enkelte Tilbøieligheder have paa den; af Temperamentets Natur, eller af Paavirkningen paa Siælen af Menneskets heele physiske Constitution og endelig af den forskiellige Grad af Kraft eller Svaghed, som det enkelte Menneskes heele Væsen besidder. Characteren er Mennesket medfødt, men den modificeres af Opdragelsen og af Livets Skjebne. Ligesom hvert enkelt Menneske har sin særskilte Characteer, med Hensyn til andre Mennesker, saaledes kan og faa Menneskeslægten have sin med Hensyn til andre Classer af fornuftige Væsner. J den samtlige Menneskeslægt bemærkes en dobbelt Forskiellighed, som deels synes at være en Følge af deres naturlige eller medfødte Forskiellighed og deels af deres Skjebne i Forbindelse med hiin. Den første kalder man den Beskaffenhed ved Menneskeslægten, at den kun udgiør een Art af Skabninger, men dog tillige bestaaer af forskiellige Racer. Det er for vidtløftigt at indlade sig her i denne Undersøgelse; men for dog at kaste et Blik paa det heele, kan man bemærke, at foruden den store Forskiel, i Henseende til Menneskenes Farve og Legemsdannelse, seer man tillige Jordbeboerne at ud skille sig fra hinanden ved følgende characteristiske Forskiellighed: Afrikas Negernationer udmærke sig ved en høi Grad af Sandselighed og en Villighed til at lade sig behandle som Slaver – Amerikas oprindelige Jndvaanere ved et naturligt Hang til Vildhed og en tøileløs Friehed – Australiens Malaiske Race røber en naiv Simplicitet og en barnlig Aand – Asiens Nationer især det østlige Asiens udmærker sig ved en grotesk og uordentlig Phantasie og Hang til Despotie. – Den Caucasiske Race, som har udbredet sig over Europa, hæver sig over de øvrige ved sine Anlæg til en høiere Fornuft-Cultur og en Stræben efter en regelmæssig og ordnet Frieheds Tilstand. Hvad den anden Hovedforskiellighed i Menneskeslægtens Tilstand angaaer, hvilken tildeels er en Følge af dens forskiellige Skjebne, saa bemærkes fire Hovedformer af Menneskelivet paa Jorden, som ved sine Asvigelser fra hinanden maae tildrage sig Jagttagerens Jnterresse og opvække hans Lyst til at lære at kiende deres Forskiellighed fra hinanden og enhvers særskilte Beskaffenhed. Disse fireHovedformer eller forskiellige Culturtrin ere: 1) Den Europæiske Cultur 2) Den Vestasiatiske og Nordafricanske eller den Orientalske Cultur, 5) Den Øst- og Sydasiatiske Cultur, eller den som er egen for Chineserne, Mongolerne, Thibetanerne, Beboerne i For= og Bagindien og paa de Sydindiske Øer 4) Og endelig de ganske raae Nationers eller de egentlige Vildes Tilstand. (To Cultur Tilstande hvori Menneskeslægten har befundet sig, som ere forskiellige fra dens nærværende, kiendes allene af Skrifterlog Mindemærker, nemlig den Ægyptiske og den Classiske og som ere vigtige Gienstande for Grandskningen.) Uagtet alle disse Forskielligheder have dog alle Nationer meget tilfælles med hinanden og denne Overeenstemmelse bestemmer Menneskeslægtens Characteer; den giver sig tilkiende af deres Historie, ligesom det enkelte Menneskes Characteer aabenbarer sig i dets Handlinger. De Egenskaber, som udgjøre Menneskeslægtens Characteer kunne angives at være følgende: 1. Menneskeslægtens Characteer er i det Hele en Uroligheds Characteer; den udviser, at Menneskenaturen indeholder et indvortes Princip, som ikke tillader Menneskene at staae stille, eller lade sig nøie med en jevn og roelig Virksomhed; men som driver dem uophørlig fremad og forleder den til nye og ofte til farlige og voldsomme Foretagender. Historien lærer os, at Nationerne forblive ikke roelige i deres Land, eller kunne finde sig i at leve deri i indbyrdes Fred og Rolighed, saa at de allene anvende deres Eftertanke og Bestræbelser paa at forbedre deres Forfatning og opnaae en større Lyksalighed; men at de leve for det meeste i indbyrdes Uenighed eller i Strid med hinanden; hvilket har havt til Følge at den ene Revolution og Krig har afløst den anden, saalænge der har levet Mennisker paa Jorden. 2. Disse Uroeligheder have undertiden været en Følge af udvortes Omstændigheder, af visse Forandringer i Menneskelivet eller af mødende Ulykker i Naturen. Har Folkemængden taget altfor stærkt til i et Land i Forhold til dets Opdyrkelse; har en Misvært eller en Qvægsyge ødelagt et Folks Næringskilder eller har en Oversvømmelse fordærvet dets Jorder, saa har det havt den naturlige Følge at et saadant Folk tilskyndes at forlade det for at faae sit Tab oprettet paa andre Nationers Bekostning. Saadanne Tildragelser kunne vel foraarsage Uroeligheder i Menneskeslægtens Tilstand, men de fleest udspringe dog af dens eiendommelige Characteer. 3. Dette indvortes Princip i Menneskenaturen, som sætter Menneskeslægten i Uroe, er Jndbildkraftens eller den indvortes Sandseligheds Overmagt orer Fornuften, som opvækker hos Nationerne en Attraae efter at giøre Bytte eller at bemægtige sig de for dem ønskelige Ting, hvoraf de see andre Nationer at være i Besiddelse, fremkalder hos dem ærgierrige Planer og Lyst til at giøre Erobringer eller forleder dem enten til at gjøre sig politiske Jdealer eller til religiøse Sværmerier - Den Jndvortes Sandselighed er saaledes det virkende Princip i Menneskenaturen ligesom den udvortes er det i Dyreverdenen, og som formodentlig Fornuften bliver det i Aandeverdenen. 4. Det som derfor bestandigen har sat Menneskslægten i Bevægelse og været Hoved Drivestæderen til alle dens Begivenheder, har været Nationernes, eller de i dem herskende Partiers Kamp med hinanden om Overmagten, fordi de altid have betragtet denne, som Hovedmidlet til at faae deres Ønsker opfyldte og realisere deres Jndbildningskrafts Jdealer. 5. En langvarig Roligheds Tilstand har altid fremkaldet denne Hang til Uroelighed, saa at en berømt Forfatter har ganske Ret, naar han siger: at der synes ikke at være nogen Ting, hvortil Menneskene kunne mindre vænne sig end til Rolighed og Lykke. Har der ingen Leilighed været til udvortes Krige, saa have indvortes Uroeligheder taget deres Begyndelse; og religiøse eller politiske Partier have dannet sig i Staterne; men naar Nationerne have derpaa lidt meget under Følgerne af disse Uroeligheder, saa er Roeligheden atter bleven dem kiær og de ere vendte tilbage til den. 6. Jndbildningskraften har desuden bestandig forledet Nationerne til at overdrive alle Ting. De have enten, som i de store Handelstater drevet deres Virksomhed og Foretagender alt for vidt (f. Ex. nu i England), eller de have, som i de krigeriske og erobrende Stater ikke kiendt noget Maal eller Grændse for deres Erobringer. (f. Ex. Romerne) Denne Mangel paa Maadehold har altid ledet til Undergang; derfor bemærkes en uafladelig Stigen og Falden i Menneskeslægtens Skjebne. Jmidlertid maae dog tillige erkiendes og paaskiønnes, at denne samme Jndbildningskraft har været den store Drivefiæder i Menneskenaturen, som har udviklet Menneskeslægtens Anlæg til en stedse større Fuldkommenhed. De Jdealer, som have foresvævet Nationernes Phantasie have bidraget overorlig til at forædle dem og hæve dem til en høiere Grad af Cultur. 8. Det er umiskiendeligt at Menneskeslægten under al den Afvexling af Uveir og Soelskin, som finder Sted i deres Skjebne rykker uafladelig frem til en større Modenheds Tilstand, men efter en Plan, som den ikke selv kiender og handler efter, men hvortil den henledes af Albestyreren ligesom Barnet der opdrages af sin Fader. Jorden bliver stedse meere befolket og opdyrket, dens Producter blive bedre benyttede og mangfoldige gode og nyttige Kundskaber og Grundsætninger blive efterhaanden udfundne, erkiendte og udbredte og blive Menneskeslægtens Eiendom; dog lærer Erfaringen, at den physiske Cultur giør langt større og almindeligere Fremskridt paa Jorden end den aandelige og den moralske. 9. Jmidlertid kan det dog aldrig forventes, at Menneskeslægten vil nogensinde opnaae her i Jordlivet en saadan Fuldkommenhed, som kan tilfredsstille den menneskelige Fornufts Fordringer. Al dens Bestræbelse vil dog ikke blive til noget videre end en Kæmpen fremad og Nærmelse til Maalet; men en varig, roelig og lykkelig, dydig og fuldkommen Tilstand vil efter al Sandsynlighed aldrig nogensinde blive dens Lod. (Dette vidtløftige Stykke sluttes saaledes herved; det anbefales til Publikums skaanende Bedømmelse og Overbærelse og ombedes at det maae betragtes som et simpelt Udkast. Men Forfatteren har liggende udførlige og ordnede Forraad til Udarbeidelsen af en dokumenteret Philosophie over Historien, som ere samlede ved mange Aars Flid og Grandskning og dens Mark og paa hvilken Udarbeidelse han vil lægge Haand, naar Gud vil dertil forunde ham det fornødne Otium og Kræfter.) No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. veres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Nummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. Betragtninger over den physiske Verden.