Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-12-28
Hvad vil jeg, over Kirkegaarden, om paa Byens anden Side, – See, der staaer den gamle Dør hist henne aaben jo; ret som de Døde vilde nu ved Midnat gaae ud af Gravene og lønligt omi Byen, for at see, om ogsaa Alt staaer til som forhen. Ei, saavidt jeg veed, har jeg seet nogen Aand endnu. Skal jeg vel kalde af de Døde, eller ikke Jmellem deres stille Grave viljeg gaae saa stille hen. De have jo dog Uhret her i Taarnet. Hvem veed og, naar det er Midnat hos en Død, Maaskee det dybe Mørke sænker netop nu sig dybest ned paa dem, thi lang er Natten. Maaskee en Stribe alt af Morgenrøde belyser deres Horizont. Hvem veed det? Der er saa underligt hør, hvor de hvil i Herrens Haand. En Gysen farer mig igjennem Kroppen, skal jeg ikke nægte; dog er ei Alting dødt her, hører jo jeg Kirkeklokkens Slag, den Tidens Puls i Søvnens Timer. Midnat aander ind fra Søen, langt ind over alle Enge; snart spøger den med Hyldens Løv, snart piber den, Gjærdet ned, igjennem Leddedøren. Dens Aande vifter kold og fugtig ned paa Kirkens Væg, det lange Vindve klapprer; det løse Kors bevæges hid og did; en Luftstrøm farer sagteligt igjennem den Grav, man hist har kastet. Gamle Peter i Dit Leie har de redet der, og det er svalt. Ved Siden venter Laaget paa, at Du skal komme; og et venligt Lys der oven fra, fra Hjemmet, skinner paa det Hvad er det og, Det forestaaer os Alle, en Slummer viser Hver af os den Vei, der fører hjemad. Hvo der lægger sig tilsengs paa Kirkegaarden, har alt hilset, Gud være Priis, sin sidste Nat herneden. Og, dages det, da vaagne de tilhobe, gjenkiendes og er ei lamt fra hverandre. En liden Stund, og neppe det engang. Hører Vægters Nattesang, tolvte Slag fra Taarnet klang! Hjemmets søde Stiernekrands funkler end med venlig Glands. Kort er Tiden, snart vi gribe Staven, trættes, ønske Fred og nærmes Graven. Hvor var jeg vel tilforn, Hvor er jeg nu En Trappe op, en anden atter ned; forresten Jntet, nei, slet Jntet ellers. Er ei ved Midnatstid den hele Byen stille Kirkegaard, Og sover ikke, af lange Vaagen træt, her Alt som der, af Sorg og Glæde træt, i Herrens Haand, som under Taget saa i Gravens Favn, og vente Alle, at engang det dages, Nu, den Tid kommer og Om nok saa dyb den lange Nat end ruger paa hvert Øie, er derfor Morgenen ei sovet bort. Til jeg staaer her igjen, og ikke Hanen besvarer meer mit Raab, er Dagen alt opvaagnet over Skoven og har trukket det mørke Forhæng til en Side. Først belyser Morgenrødens Øie Natten; omsider bølger Lyset sig i Strømme. ud over Bjerg og Dal. Liv rører sig paa alle Pletter; Jorderige vaagner; hist aabner sig et Vindvesskud, og her en fast tillukket Dør. Nu vanke Alle saa fro, saa frit omkring; de leve atter. O, Du min Sjel, og hvilken salig Fest, naar sidste Nat engang for evigt daler, og Stiernerne med den tilhobe, smaae og store, naar Sol, Maane, Morgenrøde opløse sig i Himmelglands, og Lyset igjennemtrænger alle Graves Dybde! En Moder raaber til sit Barn "min Glut, nu er det Morgen!" Jorderige vaagner, hist aabnes et brostfældigt Skud, og her en tung, en længe lukket Dør. De lige, de Døde ud, saa unge og saa smukke. Men mangen bitter Harm er sovet bort, og lægt er mangt et Saar i Hjerte. Alle de see saa glade, lykkelige see de om sig da og bade Øiet gjerne t Himmelluft, der qvæger, styrker, trykker - Siig, gamle Daare, stig, hvi græder Du Hører Vægters Nattefang, tolvte Slag fra Taarnet klang! End de Stierner blinke sødt; selv ei Spor til Morgenrødt. Han, der over Nat og Dagning byder, hører vel, naar Morgnens Fiirslag lyder. John Barthold Hebe. sculpsit. pinit. Sprog Løier. Nummer 2. (See forrige Numer) Reise med Apostlernes Heste." Apostel Peerde, Fødder. De ApostelPeerde anspannen, begive sig tilfods paa Spann. Veien. R. J. H. og B. N. W. dine Apostelpeer an, tag Fod i Haand, S. Apostel Peerde kaldes en FodgjænH. J. gers Been. D. P. W. Ase med Noget. – Asen (af Aas, Aadsel) forrette et skident Arbeid, svine til. Duasest daar jo groulik mit herum, Du svi ner jo fælt til dermed. Dørasen, arbeide en fæl Ureenlighed igjennem. Vorasen, skaffe den værste Ureenlighed tilsides, inden en Anden kommer. Untasen, bringe Ureenligheden bort er Sted fra. B. N. W. Det bruges ogsaa i den Mening, at omgaaes ødselt med Noget. D. P. W. Asa, slæbe. J. S. D. L. Baas, en Boos kaldes i Ditmarsken den særskilte Deel af Huset, hvori Qvæget staaer. Peerdeboos, Korboos. B. N. W. - Eiderstadt betyder Boos Kostald. S. H. J. Boss, den aftærskede Halm, maaskee tilforn kaldet Bosshalm af det Engelske bodse, Stalden til Køer, dem man pleier at give saadan Halm. J. G. S. Baldre paa. - Ballern, rigtigere bal dern, betyder egenligen, larme, støie. Saaledes finder man i gamle Brevskaber schryen unde baldern, skrige og støie, om en rasende og oprørsk Mængde Mennesker. B. N. W. Ballern, gjøre Støi med en Svøbe. S. H. J. Ballern, gjøre en kaldende Støi i Luften. D. P. W. Besvime. - Swima, daane, plages af Hovedsvingel. Angelsachsisk, svimar. Jslandsk svima. J. G. S. - Swima, falde i Afmagt, blive svingel. W. A. W. - Beswimen, falde i Afmagt. Henasstokkedvod beswimet, han laa i Afmagt, uden al Fornæmmelse, som steendød. B. N. W., S. H. J. og D. P. W. Betuttet. – Tunteln, forvikle, nøie. Betunteln, bringe i Forvirring og Forlegenhed, forsinke. Betunteld, forvirret, forlegen. Vi kalde Den betunteld, der kommer i en stor og pludselig Forvirring, saa at han ikke strax veed, enten hvad han skal gjøre, eller hvad han skal sige. Man siger ogsaa betteld. B. N. W. Bønhas, en Bøn, det Rum øverst oppe paa Loftet, hvor der, paa enkelte Tagkammere nær, ingen Værelser gives, men blot Pladser til Brænde, Tørv, Vare, Korn, Kul o. s. v. Hase, der, en Hare. Den Haandværksmand, der ei hører med til Lauget, maa, bange som en Hare, flygte hvorhen han kan, op paa Lofterne, naar de ordenlige Langsmestere stundom gjøre Huusundersøgelse, hvor de formode, at Fuskere holde sig skjulte. N. J. H., S. H. J., B. N. W., D. P. W. og J. G. S. At en gift Mand, der løber efter andre Fruentimre, kaldes somme Steder i Schleswig Holsteen en Bønhas synes optageligt. Bulbider, en. - Bulle, en Tyr. Bulkenhieter, en Hund, saa stor og stærk, at den kan gjøre det af med en Oxe selv. N. J. H.,S. H. J., B. N. W. og D. P. W. Jkke en Deur værd. - Det, Ottendedelen af en Styver hos Hollænderne, en Skillemønt af Kobber. "Vi bruge Ordet, naar vil ville tilkjendegive en Ubetydelighed, ligesom Høitydsken bruger i samme Tilfælde Ordet Heller. B. N. W. og D. P. W. Døsebertel. - Dusig, svingel. W.A. W. - Düsig, men i samme Egne af Nedersachsen da sig. Dag, den Tilstand at man er svingel. Däse Barteld, Øgenavn til det Menneske, der gaaer hen i en daglig Ruus. B. N. W., R. J. H., S. H. J. og D. P. W. Dvask. – Dwatsk, fri i sine Udtryk og Handlinger, siger frit ud Alt, hvad der kommer paa Læberne, bryder sig ei om noget Menneske, plat. Det stemmer overeens med dwas i dettes anden Betydning, urimelig, ufornuftig, mod Strømmen. B. N. W. og D. P. W. Dwas Driever, i egenlig Forstand en Seilende, der ikke styrer sit Fartøi ret, men i figurlig Forstand et skjødesløst, urimeligt Menneske, der af Dumhed, eller Egensindighed handler sig selv, eller Andre imod. J Holsteen betyder Dwatzig, Dwatschalmindeligviis dum, ufornuftig. S. H. J. - Dwars, almindelig Udtale dwas, paa Angelsachsisk thweor, thwyr, vort tvær, og Dass-Driever vort Tværdriver. B. N. W. og J. G. S. Dumpejagt. Konen saa kjælent som Vagtelen slaaer, Manden saa lønligt paa Dumpejagt gaaer. Tode. Dumpa, V. G. dandse, hoppe uanstændigt. Dumpesagt, uanstændig Dands, utugtigt Selskab. J. S. D. L. Finkeljokum. - Finkel- ochen, hvilket egenligen burde hedde Fenkool-juchen, Fennikelbrændeviin. Sædvanligviis tages det paa Spot for hver Sort slet Kornbrændeviin. Juche, Juchche, Jüche, al svag og usmagelig Drikke. B. N. W. og R. J. H. Flauser. - Flausen, Løgne; Flausenmaker, Løgner. S. H. J. - Flausen, Flusen, Rænker, tomme Jndvendinger. D. P. W. Flause, die, en Løgn, Flausen machen, tale Usandhed. B. S. J. Floksilke. - Flog fide, utvunden Silke, der flyver ved det mindste Pust af Aande bort. Flog, Flok, Alt, hvad let er, og som ved den svageste Luftning flyver iveiret. B. N. W. Madsfos, en. - Foss, fræk, uforskammet. J. G. S. Matz fors, en Qvindekarl, et beskjæmmet Menneske. Matz, deels Mathias, deels en forfængelig Nar, en smagløs Person. B. N. W. - Forsig, slet, ussel. Uvist er det, hvem forresten den fremmede Herre har været, hvorom Folkesagnet udtrykker sig i et Halvrim saaledes: Magfors vun Dresden. kann weder beden nog lesen." S. H. J. Fusel. - Kornbrændeviin, slet Brændeviin, ogsaa slet Røgtobak. B. N. W., N. J. H. og S. H. J. Fortsættes.)