Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-04-16
Paa Kierlighedens Mark krydse vel tusinde Konge- og Gjenveie hverandre, paa hvilke man kan naae Rigdom. Mange ere imidlertid alt for sølede til at jeg tør tilraade mine Høistærede at vandre dem. Kun to, hvorpaa mange saakaldte honette Folk vandre, vil jeg dog korteligen erindre. De kaldes Kobblerie eller Ægteskabsmæglerie. Den første er at anbefale som et Middel til, ikke allene at opnaae Rigdom, men ogsaa en indbringende Post, eller en Sineure-Plads, især naar man ikke er for kræsen, eller tager i Betænkning ved Præstens Velsignelse, at svinge Ærbarhedsfanen over den elskede Gjenstand. Lader os nu endeligen berøre de Konstgreb, der ere beregnede paa, at berige os med Publicum Penge. Her kan man med føie sige: de hedde Legio. Hver Kjøbmand, hver Haandværksmand, hver Konstner, hver Professor, hver Advocat og Læge meder jo efter Publicums Pung. Dog om dem kan Talen her for saavidt kun være, som det kommer an paa, at forklare de særdeles Konstveb, hvoraf mange af disse Herrer betjene sig, for at give deres Haandtering eller Konst et høiere Sving. Disse Practiker behøver vel den ikke, der, som Konstner, ved Genie og Flid, som Professor ved Lærdom, som Læge og Advocat ved practisk Kundskab, som Kjøbmand ved Speculation og Jndustrie, som Haandværksmand, ved Drivtighed og Sparsommelighed, formaaer at arbeide sig frem. Deslige Egenskaber ere imidlertid dog ikke hver Mands Sag. Genie er en Himlens Gave, som man ikke kan tage sig selv; Arbeide, Drivtighed og Studium udfordre Legems- og Aandsanstrængelse, og føre kun langsomt til Maalet, saa at de, der søge Rigdom paa den Vei, ofte tilsætte Livet ved det Arbeide, den Møie og Anstrængelse, de anvende, uden at naae Maalet. Erfaringen lærer vel, at Folk, der have begyndt at handle med Svovelstikkes skillingsviis, omsider havde bragt det saavidt ved Jern-Jndustrie og Selvspægen, at de holdt Comptoirer i de største Handelstæder, og samlede ved Den udbredte Afsætning, de havde paa deres Svovelstikker, en uhyre Formue. Det er imidlertid ingenlunde min Hensigt, at vise de Sneglveie og Tornstier, der lede til Rigdom; thi da behøvede jeg kun at tilraabe mine ærede Tilhørere: "arbeider og vaager, sveder og sulter, paa det J paa eders gamle Dage kunne ødsle og lægge Hænderne i Skjødet, eller efterlade eders leende Arvinger en stor Formue!" Mit Thema er, at vise, hvorledes man undviger Tornveiene, og paa de letteste Veie naaer til Rigdom. Jeg maa her altsaa erindre, at kloge Folk have udtænkt visse Konstgreb, hvormed de bøde paa Manglen af ovenanførte Egenskaber. Disse Konstreb lade sig henføre under den almindelige Regel: "stød i Basunen, gjør Allarm og Opsigt, søg at opvække Nysgierrighed og at smigre Tidsaanden og Moden!" Det Paafaldende og Nye har en saa tiltrækkende Kraft, at det brinos til at oversee det Bedre, Nyttigere og Skjønnere, naar det ikke falder i Sandserne, eller er nyt. Denne Regel følger derfor hver Skræder, der har udhængende et Skildt med alenlange Bogstaver, der bedækker den halve Facade af Huset; enhver Parykmager, der kalder sig Friseur og sit Værksted en Friseurstue; enhver Marketender, der omdøber sit Spiseqvarteer til en Restauration; enhver Æblekjelling, der raaber: Careviner, søde, ægte Careviner; enhver Forfatter, der ved en eller anden paafaldende Titel lokker Publicum til at kjøbe, eller ved at rette sig efter Pøbelens Smag fanger i faa Dage adskillige Hundrede Styver for det usleste Smørerie eller Skandskrift, enhver Qvaksalver, der ved Sengen af de Patienter, han har kisteret ihiel, docerer med hippocratisk Visdom, at denatus methodice har taget Afsked fra Verden; enhver Hetære, der bærer sine Nuditæter til Skue, for at trække sit Publicum til sig. Det gamle Ordsprog; en god Min behøver intet Skildt, kan altsaa have været rigtigt i det gamle Rom, men i vore Dage er det ganske falsk. Ogsaa hos os behøvede fordum en Skomager kun at have en Støvle, en Snedker en Høvl, en Skræder en Sax udhængende, for at finde Brød for sig og Sine. Men Tiderne have forandret sig. Saadanne Skildter vilde nu omstunder kun være af liden Virkning og Nytte. J fordums Tider behøvede en Viintapper f. Ex. kun at have en stor Drue udhængende som Skildt; men vil han nu have Søgning, maa han lade alle Døre og Vinduesskuder bemale med dansende og beskienkede Engle og Bacchanter, der legende med Druen og dens Saft, indbyde den Forbigaaende til at nyde Bacchi Gaver. Uden Vind kan et Skib ikke seile, uden Vind kan et Menneske ikke komme igjennem Verden. Handelens, Konstens, Videnskabernes store Veirmøller drives og maa drives ved - Vind. Mangler denne, saa maa Mølleren fulte ihiel Denne Sandhed føler enhver, og overensstemmende med den, handle de Fleste. En holder Favelæsninger over Hjernelæren, i den Forudsætning: at enhver vil plages af Nysgierrighed efter at erfare: om han er begavet med Ræve eller Æsels organet; en anden giver mimiske Forestillinger, fordi enhver er begierlig efter at see Gudinder og Uhyrer fremstillede ved en Konstnerinde, der dog er saare menneskelig. En tredie bebuder Forelæsninger over Konsten at blive rig, thi hele Verden, brænder jo af Begierlighed efter at indvies i denne Konstes Hemmeligheder; en fjerde anmelder et Melodrama eller et dramatisk Academie, det er, et Miskmask af Theaterseener eller Musikstykker, hvorved man bliver tilmode som i et Daarehuus, hvori der sladdres og hyles, uden Sammenhæng, og Orden, saa at man tilsidst bliver ganske er i Hovedet. Endnu andre fremtræde som Bugtalere, usynlige Jomfruer og talende Braminer. Kort, Enhver søger at gjøre Vind, og at efterligne Hans Nor, der udbasunede, at han vilde gaae igjennem Halsen af en Flaske, men puttede Publicums Penge i Lommen, uden at opløse denne vanskelige Opgave. Hvor, der altsaa vil gjøre Lykke som Konstner, han fremtræde med en eller anden ny Opfindelse i Konstens Rige, jo galere, jo bedre. Det kommer kun an paa, at den ved Nyhed og Besynderlighed opvækker Forundring, og bekjendtgjøres med Mark, skrigerie; thi da vil Mængdens Bifald ikke mangle Man frygte ikke for at mishage ved Uforskammen, hed; thi denne Egenskab er i vore Dage saa nødvenldig, at man maa undres over, hvorfor endnu ingen hidtil har oprettet et Uforskammenhedsinstitut, der ved Siden af et Lapse-Jnstitut, maatte gjøre overordentlig Lykke, i Tider som de nuværende, hvor man, hver andet Skridt man gaaer, støder paa lapsede Uforskammede og uforskammede Lapser. Vort Old vil imponeres og mores, ligemeget paa hvilken Maade det skeer. Jeg er overbeviist om, at dersom nogen Spøgjedoctor vilde anmelde et musicalsk dramatisk Hunde og Katte=Academie, hvor man, som en vis Engelskmand ved sin Griseconcert, frembragte ved Hjelp af Tangenter, der pirrede disse Dyrs Haler, en Art Melodrama, saa vilde en saadan Speculation være meget indbringende. Hvor, der vil gjøre sin Lykke som Forfatter, søge at benytte Tidsaanden til sit Øiemed. Naar hele Verden hylder den herskende Afgud, saa støde ogsaa han i Basunen til Jdolens Hæder. Naar Frihed og Fædreneland ere de herskende Tendenzer, saa blæse han i Friheds og Fædrenelandskierligheds Trompet. Kort, enhver udhange kun et lokkende Skildt, og Mængden vil stimle hen til ham. Og hermed, mine Høistærede, slutter jeg denne Forelæsning, med det oprigtigste Ønske, at de Lærdomme, jeg har udsaget, maatte bære gyldne Frugter og findes practisk fyldestgjørende.