Jyllandsposten, 1840-01-21
Danmark har, om man tør troe et almindeligt, allerede i mange Blade oftere gjentaget Rygte, faaet en ny Embedmand, hvis Embedskreds efter Dens Bestemmelse, som har creeret og udskikket ham, skal omfatte ei blot hele vort Fædreland, men ogsaa de tre nordlige Hansestæder Hamburg, Lübeck og Bremen. En belgisk Geistlig, saa hedder det, navnlig Laurent, er af Hans Hellighed Paven bleven, ved en i den Henseende udstedt Bulle, beskikket til Episcopus in paa tibus infidelium – eller til christelig Biskop iblandt de Vantroe. – Det er ret rørende at iagttage, med hvilket omhyggeligt Faderøie den hellige Mand, der mener sig kaldet til Christi Statholder paa Jorden, fra sit ophøiede Sæde overskuer den christne Verden og ingen glemmer af de Mange, for hvis Salligheds Sag det er hans Pligt at sørge. J gamle Dage, da Heden skabet herskede her i Norden, kom en Ansgarius hid og erhvervede sig udødelige Fortjenester ved at udbred Christendommens milde Straaler i dette Land og det nærliggende Sverrige, og hans Fortjenester paaskjønne ei blot af Catholiker men og af Protestanter, om og den Christendom, han bragte hertil, ikke var den reneste Med Tiden udviklede de Misbrug og Vildfarelser, ve havde modtaget tilligemed Sandheden, indtil Reformationen gav Alt en anden Vending, og det gamle Evangelium atter straalede med Sandhedens rene og klar Lys - og saaledes blev en Velgierning i aandelig og borgelig Henseende, der aldrig kan vurderes høit nok, hvorfor vi aldrig kunne fuldtakke saavel Forsynet, som de Mænd, ved hvis fromme Bestræbelser den heldige Forandring blev gjennemført. Men hvorledes betragte des vel denne Forandring - hvorledes betragtes den endnu af Ultramontanerne : af dem paa hiin Side Alpebjergene, af den romerske Curie? – Vi kunne see det af de Allocutioner eller Taler, Paven endnu vore Dage holder i Vaticanet til Cardinalerne, saa ofte ikke Alt paa hiin Side Bjergene gaaer efter hans Ønsker. Det er en bekjendt Sag, at i det Aar, som nys tilte til sin Ende, den saakaldte uneerte græske Kirke i Rusland, efter gjennem flere Aarhundreder at have været uneert med den romerske Kirke og anerkjendt Paven for Kirkens synlige Overhoved, har overskaaret dette Baand og sluttet sig til den græske Kirke under en særegen Erkebiskop, navnlig Joseph, der Jntet vil have med Paven at skjøtte, men alene erkjender sig som Undersaat af Selvherskeren over alle Russer. Denne Begivenhed rørte Pavens Faderhjerte endnu dybere, end da Kongen af Preussen, der iøvrigt ingenlunde har brudt overtvært med Paven, tog sig den Frihed at removere et Par gjenstridige Biskopper, der ei vilde respectere Landets Øvrighed, fordi de meente, at de burde adlyde Gud (o: Paven) mere end Menneskene. Mærkelige ere i denne Henseende adskillige af Hs. Helligheds Yttringer, fordi deraf fremlyser, hvilke Tanker der endnu næres af det catholske Clereste om alle dem, som staae udenfor Menigheden. Naar J siger han i sin Allocution af 22de Novbr. i Anledning af den uneerte græske Kirkes Frafald – betragte hiint dybe Saar, der ved dette Frafald er bibragt den catholske Kirke, da kunne J, ærværdige Brødre, gjøre Eder en Forestilling om, hvorledes vi maae være tilmode, og hvilken indvortes Græmmelse der fortærer os. Vi beklage og sukke af Hjertets dybe Grund derover, at saamange Sjele, hvilke Christus har forløst med sit Blod, nu staae Fare at forskjertse deres evige Sallig hed. – Det er i Sandhed mærkeligt at høre saadanne Ord endnu i vore Dage at udtales af den Biskop, der ved sit Magtsprog engang bragte den hele christne Verden til at hæve, – at true de affaldne Biskopper hvilke hans Arm er for kort til at ramme med verdslige Straffe, med evige Straffe i en anden Verden, fordi de ikke længer ville lyde Christi formeentlige Statholder paa Jorden! – Man maa vel nu smille over dens Hovmod og Eenfoldighed, som saaledes vanæegeret sine piribus inge! – Men imidlertid har dog Sagen ogsaa sin alvorlige Side. Det fremlyser dog tydelig af det Hele, at Paven endnu ikke har opgivet Tanken om at bibeholde og muligt paa andre Steder at udvide den Magt, som sikkerlig med Tiden vil blive indskrænket inden endnu langt snevrere Grændser. Og naar vi nu hertil føie den fra Begyndelsen omtalte Beskikkelse af en ny Biskop i Hamburg, (efter Jdeen en ny Ansgarius, bestemt at omvende de vantroe Hedninger i Norden) hvem vore Fædreland, fremdeles skal være underlagt, og tillige tage den Kiendsgierning i Overveielse, at der for Tiden opføres for en fremmed catholsk Fyrstes Regning, der, fremfor Andre, er Paven hengiven og ivrig i at understøtte hans Planer, en catholsk Kirke i Kiel, turde da Saadant ikke være tilstrækkeligt til at vække Almeenhedens Opmærksomhed for Bestræbelser, der vel kunne kaldes taabelige, men for hvilke dog det Haab synes at ligge til Grund muligen her, ligesom i England, hvor Catholicismer, for Øieblikket gjør forhausende Fremskridt, at gjenoprette Pavens for Aarhundreder siden nedbrudte Herredømme og at føre det vantroe Norden; – partem insidelium – tilbage under Troens Lydighed! Jngen som agter paa Tidernes Tegn, vil vel nægte det, at Saadant er paatænkt – men Enhver, som er bekjendt med Tænkemaaden i Norden og kjender Forholdene her, vil vel et Øieblik heraf frygte nogen Fare for Kirken, men snarere i deslige frugtesløse Machinationer see et Forvarsel derfor, at den altfor stærkt spændte Bue inden føie Tid vil briste! – et Forvarsel for, at den Tid ikke mere er fjern, da Pavens Magt, der kun beroer paa en Jllusion, knækket ved en fremadskridende sig stedse udvidende Oplysning ogsaa i de catholske Lande, vil være indskrænket inden sine naturlige, at Kirkestatens snevre Skranker. Om Ahlhedeanlægget i Jylland.