Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-09-01
Udenlandske Efterretninger. J Frankrig er da Pairsretten atter samlet neppe er Testes Proces endt, førend atter en Pair, som for kort Tid siden selv var Dommer over Teste og Cubieres stædes for sine Colleger, anklaget for Snigmord. En Hertug, Hovedet for en af de berømteste gammeladelige Familier, Pair, Cavaleer hos den tilkommende Thronarving Moder, den kgl. Families erklærede Yndling, Hertugen af Remours's Ven, er anklaget for at have snigmyrdet sig Hustru, sine 9 Børns Moder. Pairsretten har her en piinlig og sørgelig Pligt at opfylde, og det er ikke at undre over, at de fleste Pairs søge at unddrage sig derfor og holde sig borte fra Paris. Neppe 80 Pairs vare samled i Mødet den 21de August. Men ogsaa Hoffet, Konge- og hans Familie, paa hvem Efterretningen om dette Mon skal have virket som et Tordenslag, befinder sig i en ikke mindre piinlig Stilling. Det gjælder her ikke om et ble opsigtvækkende Criminaltilfælde; her er en stor politi Act at fuldføre, her foreligger et politisk Spørgsmaal, at hvis Løsning Meget afhænger. Thronens og Adelens Pairskabets og Standprivilegiets Autoritet er sunken betydeligt i de sidste 18 Aar; at sende en Hertug og Pan en Ven af Fyrstehuset til Barrieren St. Jacques som en simpel Forbryder og der hugge Hovedet af ham, vilde være Naadestødet. Vil Pairskabet tage Hensyn hertil, vildet indrømme Hertugen formildende Omstændigheder og indskrænke hans Straf til livsvarigt Fængsel, eller vil de fælde Dødsdom, forud overtydet om, at den kongelig Naade vil forvandle den til livsvarigt Fængsel, Det Ener lige saa farligt som det Andet; thi ved denne Begunstigelse af denne høistaaende Forbryder komme saa mange gamle kun tilsidelagte Spørgsmaal atter frem, opvække saa mange gamle Lidenskaber, at Mildheden kunde være farligere, end den største Strænghed. Her er der ikke alene Spørgsmaal om den saa blodigt tilkæmpede Lighed for Loven, her komme Millioner Meneskers Følelser og Lidenskaber med i Spillet, og man kan uden Overdrivelse sige, at Paris hæver af Raseri og Forbittrelse. Siden Fieschis Attentat har man ikke seet nogen saadan ophidse Stemning blandt alle Classer af Samfundet, og det et ikke de urolige Hoveder, Agitationsmændene, som meest la vende udtale deres Forbittrelse, men den rolige Middelstand, Juli-Thronens sande Støtter, hine Venner af Fred og Orden, der som Nationalgardister stormede Barricaden under Ementerne, som Jurymænd fordømte den oprørst Presse, de hemmelige Selskaber, de revolotionaire Am triebe, og som Vælgere dannede conservative og dynastiske Majoriteter i Kamret. Disse ærlige, honnette Folk begynde at skrækkes for en Tingenes Tilstand, som tilkjendegiver sig i saa foruroligende Symptomer, i Tilintetgjorsen af alle Naturens, Familiens, Samfundets Baand, been Tilstand, i hvilken Tilbedelsen af den gyldne Kalv ho qvalt og tilintetgjort alle høiere og ædlere Følelser. Dio ærlige Folk ville have Lovens hele Strenghed anvendt mo Hertugen; de ville ikke taale, at Regjeringen ved ud Mildhed gjør sig til Medskyldig i hans Gierning. Paaden anden Side fordre Hoffet, Adelen, Pairskabet, be vel mærke at deres Anseelse synker, at man ikke gan skal ødelægge den ved et saadant Slag. At tage en slutning mellem Begge, er nu Regjeringens vanskelige Si gave; hvad den ogsaa giør, undgaaer den ikke et al tvende Partiers Dadel og Fjendskab. – Jøvrigt et uden Udsigt til at Hertugen af Choseul-Praslinvil vise sig for Pairsretten. Han har fundet Leilighed til at indtage en stærk Dosis Opium, hvilken har anrettet en saadan Forstyrrelse i hans Organisme, at han efter villes Dom, som tidligere kjendte ham, nu kun er en Skygge af sig selv. Hæftig Underlivskrampe ryster ham bestandig, og hans Sprog er blevet ganske uforstaaeligt. Freds alle Undersøgelses-Commissionens Bestræbelser er det næsten umuligt at føre ordentlige Forhører; han kan kun svare ved enkelte Ord eller ved Tegn. – Hertugen af Praslius Moder lever og er blind; man har endnu hidtil skjult hendes Søns Udaad for hende.