Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-09-22
Jblandt den norske Literaturs nyeste Skri ter er: Reise fra Christiania til Tronhiem op igjennem Østerdalen, og tilbage over Dovre, samt en Tour til Jemteland. Af Professor J. Esmark. Trykt i Christiania 1829. 81 S. 8. med et Høide- og Reisekort, lithogr. af Febr. Af Fortalen sees, at ved den af Storthinget bevilgede aarlige Understøttelse for Lærerne og de Studerende ved det norske Universitet til at gjøre Reiser i Landet, for at lære samme nøiere at kjende, ere flere Reiser foretagne saavel af hine som af disse. J Aaret 182, foretog Hr. Professor Esmark ved Hielp af denne Understøttelse en Reise til Tronhiem, og det er sammes Resultat, dette Skrift giver. Han havde vel flere Gange forhen tilbagelagt den største Deel af denne Reise, men da hans Reisers Øjemed ikke var at gjøre almindelige geognostiske Undersøgelser, og desuden andre Grunde hindrede ham fra at faae en tilstrækkelig Oplysning om de gjennemreiste Egnes geognostiske Beskaffenhed, saa foretog han sig nu denne Reise. Skriftets Jndhold er heelt igjennem af geognostisk Jndhold, altsaa ikke for Flerheden af dette Blads Læsere. Kun følgende optages: "For at give en Jdee, siger Hr. Prof., om hvad Bønderne i Almindelighed troer om de af dem saa kaldte Steenmænd, der stryge, som de sige, igjennem Bye og Bøigd for at samle Stene, vil jeg fortælle noget, som mødte mig for flere Aar tilbage. Da jeg nemlig reiste over Ringeriget til Christiania, traf jeg ved Gaarden Steen et stort Stykke Kalksteen med Forsteeninger i, og da jeg længe forgjeves havde søgt at slaae den i mindre Stykker, tog jeg den hele Steen og lagde den i min Vogn, hvorpaa jeg ellers intet havde uden en liden Mantelsæk. Jeg kom lykkelig til Sundvolden, og derfra over Krogkleven til Jonsrud. Da Skydskarlen havde forspændt, og vilde lægge Bidslet i Vognen, observerede han Stenen, som laae dert under Dækket; han tog den ud, og kastede den bort. En Reisende, som til samme Tid var ude i Gaarden, kom ind til mig, og spurgte, om jeg ikke vilde have Stenen med, som laae i Vognen, hvortil jeg svarede jo; han fortalte mig da det Passerede. Je gik strax ud, for at trettesætte Skydskarlen, tog min Steen, og lagde den i Vognen igjen. Karlen blev derover fortrydelig, og sagde, han vilde ikke være min Nar, og jeg maatte være gal, som førte Graasteen til Christiania, hvor han vidste, at vi havde nok af det Slags, samt at han slet ikke vilde skydse mig, saalænge jeg beholdt Stenen i Bognen. Efter et Ophold af 1 1/2 Time, kom Eieren af Hesten, og jeg blev endelig befordret til Christiania med min Steen. En anden Reisende, som paa Reisen fra Bergen havde samlet endeel Bjergarter, og var ridende, akkorderede med en Bonde om at bære hans Steen over Fillefeldet; da han kom til Skogstad over Fjeldet, modtog han sin Pose med Steen i, men hvor forundret blev han ikke, da han aabnede sin Pose, og saae, at Posen vel var fuld af Steen, men ingen af dem, som han selv havde lagt deri. Ved Undersøgelsen erklærede Karlen, at han, paa den anden Side af Fjeldet, havde kastet alle Stene udaf Posen, og da han var kommen over Fieldet, havde han fyldt Posen igjen med Steen, da han formeente, at naar Posen var fuld med Steen, kunde det være det samme, hvad for Steen det var, thi han meente: "Steen var Steen." Sententser, af Baronesse Stael Holstein. Romerne opoffrede anseelige Pladse til Hædersminder for hedengangne Venner og berømmelige Medborgere. Jkke kjendte de hiin Afbenyttelsens tørre Grundsætninger, der vel frugtbargjøre een eller anden Krog mere paa Kloden, men derimod slaaer Tankens og Følelsens udstrakte Rige, med Goldhed. Geniet er den absolute Skaber; det fører sin Eiers Characteer. Naturen, der ikke vilde, at tvende Blade aldeles lignede hinanden, har nedlagt endnu større Afvigelser i Sjælene, saa at Efterlignelsen i visse Maader er et Slags Død, efterdi den berøver Enhver sin naturlige Tilværelse. Det ubøieligste paa Jorden, er - Egenkjærlighed. Kun de ømme Siele forstaae at skaane hinanden. Egenkjærligheden indtaget af sig selv aabner næsten aldrig en Andens Tilbøielighed. For Lidenskabernes Ørnekløer, maa al Uafhængighed og Lykke døe. Ære være Himmelens Herre, Naturens Konge, Verdens Skaber - Han, som formaaer, efter sin Villie, at omskabe Goldhed til Overflod, Skygge til Virkelighed, og Døden selv til evigt Liv, Sædvane, Erindring, Omstændigheder, skabe rundt om os - jeg veed ei hvilken Sammenkjædning, som selv Lidenskaben ikke formaaer at bryde. For et Øieblik adskilt, vil den dog igjen slutte sig, og Vedbenden faaer omsider Bugt med Egen. Der gives vist intet Slags Anraab om guddommelig Forbarmelse, der jo sømmer sig for alle Mennesker.