Berlingske Tidende, 1836-01-20
Ligeledes søges et Argument mod det nu bestaaende Hoveri i den Tidsspilde, dette medfører for Yderne. J dette Hensyn skal jeg først henvise til det forhen Anførte om Huusmændenes Pligtarbejde, hvilket, da Yderne almindeligviis boe ligesaa langt fra Hovedgaarden, og paa mange Godser tildeels længere, end Gaardmændene, maa være fuldkomment saa tidspildende, og ofte meere byrdefuldt, efterdi Huusmændene, som have et bestemt Areal at høste, eller andet Arbejde, som fordrer betimeligt Vejrligt, at forrette, ikkun kan stille sig selv og undertiden sin Kone, maae finde sig i, i ustadigt Vejr flere Dage i Rad at søge Hovmarken, uden at kunne tilendebringe Arbeidet, naar derimod Gaardmanden saare sjeldent udsættes for denne Sinkelse, idet han kan udrede større Arbejdskraft, og derved udføre det Arbejde paa et Par Timer, som Huusmanden i det mindste maa anvende en heel Dag til. Dernæst bør i denne Anledning bemærkes det betydelige Tab, som Eieren af store Avlsgaarde udsætter sig for, naar ustadigt Vejrligt indtreffer, især i Høstens Tid, og han da deels har mange faste Tjenestefolk, deels Dagleiere, der ikke kunne sættes i Activitet, men lie fuldt skulle have Kost og Løn. Enhver sagkyndig og med nogen Erfaring udrustet Mand, der har drevet store Gaarde, vil neppe nægte Sandheden heraf, ligesom han og vil tilstaae, at saadant Tab snarest treffer den dueligste og dristigste Landmand, hvis Hovedformaal stedse er, at være forsynet med et tilstrækkeligt Antal Folk til ethvert Slags Arbejde, og at sørge for, at ethvert Arbeide er tilendebragt i rette Tid. Følges en modsat Fremgangsmaade, kan Tabet lettelig blive meget større, og den productive Fordeel, Hoveriets Afskaffelse angiventlig skal medføre, fremmes naturligviis ikke derved. Antagende, at ingen Godsejer, under noget Slags Hensyn kan fratages Hoveriet, uden derfor at erholde saadant Vederlag, at han kan blive skadesløs, og ikke førend ham er givet passende Tid til at gjøre de fornødne Forberedelser, maa jeg ligeledes antage, at mindelige Foreninger ikke ville vinde synderlig Jndgang. Disse Sager maae følgelig blive at afgjøre paa lignende Maade, som Liendesagen, og Hoveriafgivterne blive at bestemmes deels med Hensyn til det Arbejde, som udfordres istedetfor det ophævede Hoveri, og deels efter de paa ethvert Sted forefindende locale Omstændigheder, hvoriblandt de Omkostninger, Eieren sættes i, for selv at kunne drive Gaarden, og den i Egnen gangbare Arbejdsløn, maa komme i nøjeste Betragtning. Endskjøndt der saaledes ikke lader sig bestemme noget Marimum eller Miimum for Hoveriafgivternes Størrelse, hvilket og maa ansees for overflødigt, naar Sagens Afgjørelse overlades til indsigtsfulde og upartiske Mænd, saa forekommer det mig ikke destomindre hensigtsmæssigt, at nogle faste Regler foreskrives: og skulde jeg i saa Henseende exempelviis nævne: 1. At det bør overlades saavel til Hoveritageren som Hoverinderen at fordre Hoveriet ophævet. 2. At ikke alle Hoveripligtige under en Hoverigaard kunne fritages paa eet Aar, men ikkun en femte Deel aarlig, om Eieren ønsker det. Hvem de Fritagne skulde være, kunde maasket afgjøres ved Lodkastning, under fornødne Forholdsreglers Jagttagelse. 3. At Gjødningens Udagning og Strøning bør forblive ved Hovedgaarden, hvis Eieren herpaa gjør Paastand. 4. At det bør overlades til Eieren, om han vil have Afgivten fastsat i Korn eller Penge; men til Yderne, om Kornet skal leveres in natura eller betales efter Capitelstaxten. 5. At Yderne bør, uden Udgivt for Eieren, transportere Kornet, om det skal ydes in natura, til een afde, Hovedgaarden nærmest liggende, Kjøbstæder. 6. At Hoveriafgivterne, hvad enten de præsteres i Korn eller Penge, bør erlægges hver 1ste November og 1ste Maj, hver Gang med en Halvdeel. 7. At Eieren erholder Sikkerhed for Hoveriafgivten næstefter Tiendeafgivten, og at him kan inddrives paa samme Maade som denne.