Den Vest-Sjællandske Avis, 1817-01-02
Oversigt over Dagens udenlandske Nyheder. Det første Blad i det nye Aar af denne Tidende kan vel ikke anbefale sig meere hos sine Læsere ved nogen Nyhed, end ved at fortælle dem noget Nyt om Napoleon; han var dog engang den Mand, som idelig gav hele Jorden noget Nyt at tale om; nu sidder han stille og eensom paa sin langbortliggende Øe i Havet, boende mellem høie Fieldspidser, hvor han kun har Himlens klare Hvelving og det vidt udstrakte Hav at see paa. Jorden giengielder ham ikke den Jnteresse han engang har forskaffet den; thi seent og sparsomt komme Nyehederne fra dens Overflade til ham. Man begynder nu og saa stedse sieldnere at høre noget fra ham; thi han bliver efterhaanden meere indsluttet i sig selv og trækker sig tilbage fra al selskabelig Omgang, ligesom den Øe han boer paa er afsondret fra den øvrige Deel af Jorden. Man har imidlertid nu faaet nye og meget underholdende Efterretninger omdenne mærkværdige Mand, i et nyt Skrift, som Hr. Warden, Chirurg paa Orlogskibet Northumberland, har udgivet og Bonapartes Ophold paa Øen St. Helene. Han fortæller deri, at enhver Flaade, som kommer fra Ostindien, opfylder Staden Jamestown paa St. Helena med Fremmede, som ere meget begierlige efter at see Bonaparte. Jblandt disse befandt sig, kort for Hr. Warden forlod St. Helena, Grevinden af London, som er en fortroelig Veninde af den brittiske General-Gouverneur i Ostindien, Lord Moira, og som ankom til Øen paa sin Reise derfra til Europa. Hun yttrede sit Ønske for Gouverneuren Sir Hudson Love om at see Bonaparte; han gav derpaa et overmaade prægtigt Giæstebud, og lod General Bonaparte invitere dertil ved General Bertrand. Bertrand udførte den Commission som var ham overdraget og overleverede Napoleon Jndbydelseskortet. Exkeiseren læste det, men kastede det bort, uden at sige et Ord. Sire, sagde derpaa Bertrand, hvilket Svar befaler Deres Majestæt at jeg skal give paa denne Jndbydelse, svar, sagde Bonaparte, at Keiseren har ikke noget derpaa at svare. Jeg var just tilstede, fortæller Warden, da dette lakoniske Svar blev givet. Han henvendte sig derpaa til mig og gjorde mig mange Spørgsmaal om den Tilstand hvori den nysankomne ostindiske Flaade befandt sig og om de mange Britter, som passerede frem og tilbage paa denne Søeronte. Endelig berørte jeg det Haab, som de i dette Øieblik ankomne Fremmede nærede, at see ham ved Gouverneurens Taffel i Plantation House; men nu udbredte sig en tydelig Vrede over hans hele corpulente Person, og syntes at yttre sig i enhver Nerve. Hvad, raabte han forbittret, skulde jeg gaae igiennem Soldater, som bevogte mig, ligen Forbryder, hen til Gouverneuren for at spise ved hans Taffel, men pludselig fattede han sig og tilføiede med Kulde, man kan ikke forlange det af Fra mig, at jeg skal modtage slige Jndbydelser. standen er betydelig, og jeg vilde komme der for fil digt; det er min faste Beslutning, ikke at ville forlade denne Kiæde af Vagter, som er trukken omkring mig, saalænge blot en Officeer skal følge mig. Grevinden af London maatte derfore forlade Øen uden at faae denne berømte Mand at see nogle Dage efter spurgte han om hun var reist jeg sagde ja, og tilføiede, at hun havde besøg Skibet Northumberland, og der, ligesom alle Fremmede, sat sig i den Lænestol, som han betiente sig af paa Overreisen. Nu spurgte han med en rolig Mine, hvorfor har denne Dame ikke beæret mig med et Forsøg i Longwood, holdt man det for upasseligt, Mad. Bertrand er jo her, og andre Damer har ogsaa gjort sig den Uleilighed at komme her. Havde man sagt mig, at hun var syg eller fatigueret af Reisen, saa var jeg gjerne kommet til hende. Jeg svarede, at jeg vilde betiene mig af den første Leilighed efter min Tilbagekomst til England for at gjøre denne Dame bekiendt med hans høflige Sindelag. – Da den forrige brittiske Gouverneur paa Øen Java lod sig præsentere for ham, saa benyttede Bonaparte sig af denne Leilighed forat faae Kundskab om Øens Tilstand. Hollænderne, sagde han, skildre Klimatet der saa meget usundt men jeg troer, at Sygdommen kommer blot af, at man ikke vil leve saaledes at det kan passe med det derværende Himmelstrøgs Beskaffenhed; derpaa vendte han sig til mig, fortæller Warden videre, og spurgte: har De nogentid seet nogen som har været syg af Pest, jeg svarede nei. Da har jeg, svarede han, seet dem i Ægypten; men jeg troer, at Sygdommen blot meddeler sig ved Aandedrættet, og ikke ved at røre de Syge, som man i Alminde Jeg besøgte ofte Hospitalerne og lighed troer. rørte ved de pestsyge Soldater, for at sætte Mod. mine Ledsagere, men jeg spiste altid godt i Forveien og drak mig et var Glas Viin, ogsaa stillede jeg mig ved den Side af den Syge, hvorfra Lufttrækket gik over ham. – Bonaparte giør sig megen Umage for at lære Engelsk. Mad. Bertrand, som er født i England, underviser ham deri. Han kalder hende nu my Mistres, nu my Lord, nu meFriend; hvorover hendes Mand altid leer hierteligt. Ogsaa har jeg selv seet, at han, da hun engang var i ondt Humeur, slog sin Arm om hendes Hals; men med en Misfornøielse rev hun sig løs fra ham. - Han har faaet at læse flere af de nye Beskrivelser, som ere udkomne i England om Slaget ved Woterlod, og da man talte engang om den Beskrivelse, Boyce har udgivet, saa sagde han saameget er afgjort, at Wellington faae ingen paa Jorden heller, den Dags Aften da Slaget stod, end sin gamle Ven Blücher med sine Preussere. J spurgte ham, da jeg aflagde mit Afskeedsbesøg, hos ham, og han, som altid, tog ret hiertelig imod mig, hvad han dømte og Wellingtons militaire Fortienester, Englands Folk ønsker Deres Mening, om denne Helt, tilføiede jeg, De vil udentvivl være retfærdig og Deres bifald vil forhøie hans Roes. Han tang, jeg saae paa ham; men han svarede ikke. Han syntes at være uvis om hvad han skulde svare, og giorde strax derpaa, for at undgaae det, et Spørgsmaal, som slet ikke kom den Sag ved. Denne hele Fortælling er høist sandsynlig, og den er vist sand, naar man har læst den, naar man har tænkt over den, vil man da tage i Betænkning at underskrive den engelske Tidendes, Morning Chronickes, Yttring, som sagde: da AdmiralCorburn, som bragde Napoleon til St. Helene, blev sendt over af Prinds-Regenten til Ludvig 18de med den Dagbog, som han havde holdt over sine Samtaler med ham: det er vist nok Pligt, at overlevere disse Protokoller til Kongen af Frankerige, at han kan føle den Yttring bekræftet, som han selv saa høimodig har udtalt, at Bonaparte er et meget overordentlig Menneske. Den omtalte Dagbog bestaaer af to Afdelinger, den første sendte Admiralen til England; den anden blev samlet og udarbeidet med større Flid, han tog den selv med sig og overgav den til den første Lord i Admiralitetet. Naar nu dette er fortalt, saa er ogsaa alt det Nye sagt, som man veed med Vished om Napoleon, til det Uvisse og Tvilsomme, som fortælles om ham, hører: at England skal have formindsket hans Pension; at han af Ærgrelse derover og for ikke at blive afhængig af Englænderne, skal have slaget alt sit Sølvtøi itu og besluttet at sælge det; at Gouverneuren paa St. Helen skal have lagt Beslag paa den Pengesum det kunde indbringe; at Napoleon skal have afsendt en Forestilling til alle Hoffer over den Maade hvorpaa han bliver behandlet, og at den polske Oberst, som er ham saa hengiven, skal have forsøgt paa at forlede Militairen paa St. Helene til Troesløshed, og at han derfore skal være bortbragt fra Øen. Det vi med Vished kunne synes at vide om Napoleon, er, at den fældede Løve bevarer sin Stolthed; at Livets Modgang vel imellem forstemmer hans Sind, men at den dog ikke nedslaaer det; at han hverken har tabt Jnteressen for sin Daad, eller for Menneskelivets Begivenheder. Hvad der hemmelig gjærer og udvikler sig i denne Siæl, er skiult for Verdens Blikke, ligesom hans Mening om Wellingtons Fortienester. Han har engang i sine lykkelige Dage sagt: at det største Beviis paa Mod var at overleve Tabet af en Krone og sin Tidsalders Forhaanelse og han har Ret. Helenes høie Biergspidser og Du den sydlige Himmels rene og straalende Hvelving, som bøier sig over dem, formaaer J ikke at lede den feilende og faldne Helts Siæl til den rette Beskuelse af sit Liv og sin Skjebne? Napoleon gav i den Tid, han herskede, Europa en ny Beskaffenhed, han gav Anledning til Udvidelsen af det russiske Riges Magt, til at Holland blev en dobbelt saa stærk Søestat, til Frankerigs nye Constitution, til en aldeles Forandring Tydsklands indvortes Forfatning, og til en Udbredelse af Jdeer, til et nøiere Bekiendtskab imellem Nationerne indbyrdes, som vil drage de mærkværdigste Følger efter sig; han foranledigede: at Staterne lærte at blive selvstændige, at udvide deres Konstflid og forøge deres indvortes Kræfter; han bevirkede alt dette uden at vilde det: men Forsynet tillod hans udsvævende Fart til hans Bestemmelse var opnaaet, og det store Hoved sank i Støvet, forhauset over sin egen Svaghed. – Helenas Eensomhed og majestætiske Natur, ville J ikke forhielpe ham til at tænke lyst over Menneskelivets Gang og den Usynliges Veie? Napoleon foranledigede store Forandringer i den gamle Verden, og han forberedede den nyes aldeles Omdannelse. Portugals Regent flygtede for ham over Havet; men langt større Glands omstraaler, ham nu som Brasiliens Konge. De Forvirringer han tilveiebragte i Europa befordrede Udvandringerne og Nordamerikas beundringsværdige Tilvæxt, Han slog sin Løvehaand i Domingo, men forseilede Slaget, og et mægtigt Negerrige opstod midt i den vestindiske Øe-Verden. Han angreb Spanien paa en uretfærdig Maade. Den Regiering som dannede sig der, imedens Landets retmæssige Konge var fængslet, forstod ikke at give de mægtige Colonier paa hiin Side af Havet den Frihed, hvorfor den selv kæmpede, og en Frieheds-Lue er nu der antændt, som ikke synes at ville lade sig slukke. – Helenas eensomme Øe, vil Du ikke lære den overvundne Helt, at det ikke var ham, der var stor, men at den Usynlige allene er det: Vist nok tegner Oprøret i det spanske Amerik til, stedse at blive meere farligt. Dersom det skeer og det er Forsynets Villie at Amerikas herlige Lande skulle blive uafhængige; dersom den spanske Konges Philip den 2dens vel sande men overmodige Ord: at Solen aldrig gik ned i hans Besiddelser, have været formastelige for den Uendeliges Dom, saa er det unægteligt til Gavn for Colonierne, at Kampen er langvarig; derved øves deres ved Climatets Jndvirkning, temmelig kraftesløse Beboere i Mod og Aandstyrke; derved nødes de til at optage mange Fremmede i deres Samfund, som ville have en stor Jndflydelse paa deres Tænkemaade, og svække mange Fordomme hos dem. Spanien fortælle os nu selv, at de i lang Tid, nemlig siden December 1815, ikke har hørt noget fra Vicekongen i Mexico, da al Forbindelse med denne Stad er afskaaret. Ogsaa hører man nu fra Brussel, at de mange udvandrede franske Officerer, som i lang Tid opholdt sig i Nederlandene, og ventede paa en Forandring i Frankerige, nu, da de mærke at Tingene der faae en Fasthed ved Kongens vise Fremgangsmaade, i stor Mængde udvandre for at tage Tieneste hos de spanske Jndependentere i Mexico. Efterretningen om, at de portugisiske Tropper have med stormende Haand indtaget Staden Montevido, er opdigtet, som kan sees af, at de ganske nye Efterretninger fra Buenos=Ayres af 12te September, som ere ankomne til England, tale slet ikke derom. Derimod anfører den spanske Hoftidende en Depesche fra Vicekongen i Peru af 3die Mai, i Følge hvilken der har været Oprør i Provinsen Larcona; men som er bleven dæmpet, efterat Rebellernes General, unnecas, er bleven fanget, og 81 andre Anførere, ere blevne henrettede. Jnsurrectionen har naaet sidst til Bern af alle Stater, da denne Stat er saa afsides og tyndt befolket; den er flere Gange udbrudt, og et par Gange tilforn til Republiken Buenos=Ayres Frelse, men er stedse bleven dæmpet. Jfølge Vicekongens Beretning skal det nu være fuldkomment roeligt i Peru. – Det Skipper=Rygte, at en spansk Goelette er afseilet til Havannah, for at overbringe Spaniens Krigserklæring mod Nordamerika, er upaatvivlelig opdigtet Det er glædeligt at høre, at det lykkes den engelske Regiering at tilveiebringe den indvortes Rolighed i Landet; deels ved strenge Midler og deels ved Understøttelse til de Trængende. Den sidste Post omtaler aldeles ingen Urolighed saa nogen Egn i Riget. Communeraadet er rigtig nok misfornøiet med det Svar Prins-Regenten har givet det; det besluttede i en Forsamling at indføre det i Husets Dagbøger, og deri at tilkiendegive dets Kummer over, at de kongl. Ministre, havde raadet Hs. kgl. Høihed til at meddele et saadant Svar. Det paastaaes, at en Reform af Underhuset er det nødvendige Middel for at opretholde Landets Velfærd, og det vil indbyde alle Rigets Grevskaber til fælleds at foredrage Prins-Regenten deres Ønske om denna velgiørende Forandring. – Man bemærker fra London, at Communeraadets Addresse, saa heftig den endog var, giør dog ikke saa stort Jndtryk paa Folket; thi Communeraadet, som i alt bestaaer af 236 Personer, vælges af Borgerne, og af disse vælges i Almindelighed meest ærgierrige og urolige Personer, som indsmigre sig hos dem. Da nu i disse fredstider Regieringen ikke har sine mange Midler i Hænderne til at vinde dem ved at skaffe dem fordeelagtige Contracter eller indbringende Poster, saa ere de for det meste imod Ministeriet; deres Formand er en Hr. Waithmann, en Lærreds handler.