Københavns Adresseavis, 1791-05-16
Den, som i forrige Aar maatte have mistet en Sæk hvori et Par Lagen og noget meere Tøi, vilde melde sig paa Politiekammeret, hvor og er indleveret en 5 Rdlrs. Bancoseddel, funden paa Gaden, og en Lysestage, frataget tvende mistænkelige Personer. Vennetanker. ved Tabet af sal. Jsenkræmmer Benzon. Naar Sielen hyldet ind i dunkte Fremtids Drømme, Scer Livet trone trem blandt varigt Held og Roe, Seer Glæder flokkeviis ved Lykkens Skierm groe Strax bobler den i Sorgens sorte Strømme, Lig Damp hensvinde brat dens trygt indbildte Daad; Og Fred og Fryd og Held blier Uroe, Kummer, Graad. Nys Hymens Yndling stod til Kronning ved, Blid Glæde straalede fra skyldfrie Øie; Kabød Alhersker fra det Høie; Og bleg sank Yndlingen i Amagt ned. Nys var du Ven - Af gyldne Dage, Hvor gjerne tænker jeg tilbage! Men mørk kun Mindet er, og Øiet taarefuld Ved Tanke om, en Ven og Død og Grav og Muld. Stor er du Jehova! alene Gud! Ugranskelig og underfuld dit Bud, Du kastede dit Forsyns Blik til Tiden, Og fandt hvor Glæder var, blev Sorger siden; Da førte du din elskte Fromme, Som viis saa omhuefuld i trygge Havn. Der saae han Modgangs Uveir komme, Og smillede, og prisede dit Navn. Lev salig døde Ven, og nyd Den Fryd hvorved din Troeskab lønnes Mens her din mynsterrige Dyd, J varmt og helligt Minde grønnes. Over Hr. Andreas Petersen Barbell, som døde den 2 Mai i Kiøbenhavn. Odu, som kiender Følelse, hvis Hierte Kan bløde ved at høre Brødres Skrig, Og deel en Faders og en Moders Smerte Ved en betroet Vens det kolde Liig! Og græd med mig, som Himlen gav den Lykke, Altid at see ham Kundskab gridske Siel Med blomstrende Fuldkommenheder smykke, Til Fædres Fryd og Fødelandets Held S. M. P. 3. Tanker ved en kier Moders Grav. O rædsomme Tidende, en kold Gysen omspender mig, min Mund samler, min Fod zittrer, og alle Kræfter forlader mig, og jeg maae briste i utømmelige Graadskilder for at lette mit ængstede Hierte, hun er død min retskafne og kierlige Moder. Andre Pligter forbød mig at være ved min døende Moders Seng, for at see med hvilken Frimodighed hun gik Døden imøde, dog skal hendes Vandel her i Livet, og hendes mig indberettede lysende Forhold i Døden, være mig et meget vigtigt Formaal. O Salige, du har selv lært mig at Tilfredshed med Skaberens evige Viisdom, og at en christens Sorg ikke maae overstige Fornuftens og Haabets Grændser. O bedrøvede Fader og kiere Sødskende, kunde vore Tanker naae hen til hiin lyksalige Evighed, hvor hun som en forklaret Engel nedsmiller, for at vise os de salige Glæder, som omringer hendes frigiorte Aand, vi vilde da aftørre vores Taarer, og oplives ved det glade Haab, at naar vores Vandel er retskaffen, saa vil og vores Død blive som hendes. E. M. Müller. Paa Pladen af sal. Frue Justitsraadinde Krafts Ligkiste, stod følgende: Herunder hvilen. Frue 80 PHIA MACDALENA. KRAET. Hun var födt den 19 Mai 1730 af Fader Hr. Oberstlieutenant Langhorn, og Moder Frue Dorothea Elisabet fod Vagner. Hun blev gift i Aaret 1759. med Hr. Justitsraad og Professor Jens Kraft. I dette Ægteskab avlede Hun 3de Börn, hvoraf de 2de ere døde. den tredie, en værdig Datter af en værdig Moder, er giet med Hr. Landvæsens-Commissaire Boeg. og begræder nu tillige med 3de Börn Tabet af den ömmeste Moder. Hun blev Enke den 19 Mai 1765. og befriet fra dette Livs Lideller den 1 Mai 1791. En blid og god og ædel Siæl Han barDer folte, skiört at Sygdoms Vegt nedböiet. Sin Værd som Aand, blandt Skabte høit ophøiet Som Aand, der Evighedens Arving var. Den sande Storhed, ægte lyse Dyder, Var Hendes Maal. I ny Fuldkommenhed, Hun straaler nu, og smager Himlens Fred ;Men stille Graad paa Hendes Urne flyder. Bey dem Grab des Herrn Johann Georg Schmidt, koniglichen Hoff=Blechenschlager. Du verliebest durch einen sanften Tod in Dennem 79 Jahre, edler, rechtschaffener Greis, Deine vier Kindeskinder, die Dich so gerne langer behalten hatten, um noch ferner Vater, Versorger und Führer an ihnen zu seyn. Allein es gesiel der gottligen Führsehung Dich aus diesem Pilgerleben hinweg zu nehmen. Sie beweinen Dich noch, und beklagen ihren grosen Verlust. Auch Denne Freunde, und vorzüglich dienige deren Wohlthater und Rathgeber Du gewesen, erinnern sich Deiner mit Wehmuth, undfahlen wie viel sie an Dir verloren. - Rube samt würdiger Greis Dein Andenken bleibe bey uns im Segen, Wir sind nicht auf ewiggetrennt! Wir werden uns wiedersehen, da, wo Du for Deine, plichtmazige Ausubung, als Menschenfreund und Bürger des Staats, schon igt unvergangliche Frende genist, und Dich ewig belohnt sehen wirst. Basedow.