Jyllandsposten, 1841-03-16
(Jndsendt.) Ligesaa glædeligt som det er, i de senere Aar at have seet Generalpostdirectionen virke til almeen Bedste ved Postens hurtigere og oftere Gang a., ligesaa sørgeligt er det, naar de denne Direction underordnede Posthuse paa en søvnig og lunken Maade befordre de med en Post ankomne Breve ombragte i en By; jeg antager, at en Post er kommen Mandag Aften Kl. 8, og man ikke faaer dette at vide og henter sine Breve, da kan man takke Gud, naar man Tirsdag Middag eller Eftermiddag faaer Brevene i Husene. Skulde det derfor ikke være tjenligt, om det blev paalagt den Mand, der kjører Posten, at blæse igjennem Byen, og ikke som nu, stiæle sig ind i den; og skulde det ikke være tjenligt, om Postmesteren ved flere Bud end eet lod Brevene ombringe? Et herligt Middel til at befordre dette Ønske, vilde det ufeilbart være, naar Bærepengene for Brevene kunde nedsættes i Forhold til Tiden, man modtog dem paa? A. B. Om Jyderne fortælles i Hammerichs Reiseminder følgende: Efteren i Kiel født Landseneer-Officeers Vidnesbyrd, som havde tjent baade ved holsteenske og jydske Regimenter, skildres Jyden i følgende Træk. – Han foretrak Jyden med den kraftige Bygning, den tarvelige Levemaade, det sindige og udholdende Mod og den villige Lydighed, for sine lækkervante, hovmodige Landsmænd. Holsteneren, forklarede han, kunde Jntet udholde, naar han ikke fik sin Kaffe osv. i sin Tid; men Jyden, især fra Potte- og Aalegnen, var yderst tarveligvant og tog tiltakke med Alt; Jydens Forstandighed gjorde, at han indsaae sine Feil, naar han havde gjort sig skyldig i nogen og taalmodig taalte han sin Straf, hvorimod Holsteneren fattede bittert Nag til den Officeer, der maatte straffe ham; og hvad Modet angik, var Jyden ingen Maade ringest. Exempler anføres fra Krigens Tid. – Det var forbudt Landfolket at gribe til Vaaden imod de omstreifende fjendtlige Tropper; i Slesvig blev Forbudet overholdt, men den halve Snees Kosakker, der kom over Kongeaaen, blev skudt af Bønderne. – En Franskmand havde faaet et Herberge hos en Smed i Vonsild, men han fandt sit Værelse saa usselt, at han befalede Smeden at føre sin Hest derind. Smeden adlød, bandt den i Værelset, og satte Havre for den. Om Aftenen forlangte Franskmanden, ordentlig Logis, hvortil Smeden svarede ja, tog Huen af, og viste Herren meget høfligt til det gamle Sted Skal en fransk Soldat boe hos sin Hest, din fordømte Smed, brølede han, trak blank og for ind paa Manden, men gandske rolig satte denne Huen paa, tog Soldaten med et kraftigt Ryk i Kraven, smed ham under sig og sagde: ja Hr. Fransos Franskmanden blev taus som en Muur og var fra dette Øieblik af den høfligste Mand. – Da Engelsted med sine jydske Dragoner, af skaaren fra den øvrige danske Armee, kom for Hamborgs Porte, sendte Prindsen af Schmuhl Bud ud, og advarede ham fra at vove sig ind i Holsteen, der alt var oversvømmet med Fjender, hvis han derimod vilde tage tiltakke med Qvarteer i Hamborg, skulde han faae det saa godt som muligt. Engelsted holdt just i Spidsen, for Regimentet; han dreiede sig om paa Hesten: "ja, jeg veed ikke hvad J siger, Karle, men jeg rider hjem!"Med det hug han Sporerne i sin Hest, Regimentet fulgte, og kæmpede sig igjennem Skarer af Kosakker til Rendsborg, hvor det var anseet som tabt. Somandssang, tilegnet de danske Sømænd, Fr. Sneedorff-Birch. Du Danskes Vei til Roes og Magt, sortladne Hav. 3. Evald. mel. En Somands Brud har Bølgen kjær.