Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-08-27
Endnu et Par Ord om det mislige Forhold imellem Godseiere og deres hoveriegjørende Fæstebønder. (Slutning; see forr. No.)§. 21. De reelle Fordele for Godseierne vilde ikke blive mindre, ligesom hos de nye Arvefæstere, saaledes ogsaa hos Godseierne, røddedes de væsentlige Hindringer af Veien for Agerdyrkningsforbedringer, og Aarsagerne til saa uendelig mange Fortredeligheder, Ærgrelser og idelige store Tab tilintetgjordes; Tab, de udsættes for, deels ved skjødesløst Hoveriearbeide, ved ødelagte Gaarde af slette Fæstere, ved Ansvarlighed for de Kongelige Skatters rigtige Erlæggelse, ved Jldsvaade og andre Vanheld, paa Godserne, deels ogsaa ved uredelige Betjenteres Snyderier. Hvor opmuntrende for Godseierne, der, som kyndige, erfarne og drivtige Landmænd, nu fik frie Hænder til Forbedringer, som paa en saare gavnlig Maade kunne sysselsætte dem, og yde dem rig Fryd og betydelige Fordeele. Hvilken Besparelse ved Administrationen, der nu vorder saa betydeligt simplificeret, Hvilken Sikkerhed for deres egen og deres Familiers Underholdning og Glands, og hvilken Vished for deres Descendenteres sikkre Subsistence til sildigste Slægter! Ja, hvilken Fryd for ædeltænkende Godseiere, at kunne saa virksomt bidrage til Folkeforædling og Lyksalighed blandt saa vigtig og talrig en Classe af Statsborgere. Ei at tale om, hvilket stort Gode det maa være for humane Mænd, at see sig befriede for det saa saare mislige Forhold, der hidtil forskaffede dem saa mange bittre Timer. §. 22. Ogsaa Staten vinder betydeligt ved denne Forandring. At Agerdyrkningen er og bliver Danmarks vigtigste Rigdomskilde kan vel ikke drages i Tvivl, men hvor vigtigt for Staten maa det da være, at de forældede Baand, der endnu saa meget fængsler størstedelen blandt danske Agerdyrkere, løsnes, og at de Skranker for et høiere og langt fordeelagtigere Agerbrug borttages, Den uberegnelige store Vinding det i Tidens Længde vil vorde for Staten, naar hine forrustede Skranker for Oplysning og Forædling blandt en saa talrig Mængde af Statens saa saare vigtige Borgere, borttages, vil af en viis og god Regjering, saavelsom af hver tænkende og ædel Statsborger nok kunne paaskjønnes. Hvilken Lykke for Staten, at saa betydelig en Anledning til Partiegængerie og Opposition bortrøddes, og at Leiligheden til de Ringeres Undertrykkelse og til saa mange vilkaarlige Mishandlinger hæves, Herved knyttes, saavel mellem Folket indbyrdes, som mellem Fyrste og Folk, det faste Samdrægtigheds Baand, hvorpaa Borgerlyksalighed og Tryghed beroer. Hvilken Grundvold for Statsbygningen kan vel være fastere, end naar alle Statsborgere tilhobe, fra den laveste til den høieste, fra den fattigste til den riigeste, kunne betragte sig som frie, selvstændige Væsener. Ja, hvilken Tryghed for indvortes Oprør, Hvilket Værn mod udvortes Vold! §. 23. Jeg bør endnu tilføie noget Lidet. angaaende Fæstere af Boelsteder og Huse med Jord til. At jo ogsaa disse Landbrugere bør være frie og kunne føle sig lykkelige, ligesaavel som Gaardbrugerne, er en Selvfølge af Hvad jeg foroven har sagt; thi det smerter ligesaavel Spurven at brække Laaret, som Staldoxen. Arvefæstere bør de være paa samme Maade, som Gaardbeboerne; thi det var rædsomt, om de smaae Jordbrugere skulle spændes under Vilkaar lighedens Jernaag, medens de større Jordbrugere. løslodes derfra; desuden er denne Classe af Agerdyrkere, i passende Forhold mod de øvrige, fra Statsoeconomiens Side betragtet, af stor Vigtighed. Kun finder jeg det urigtigt, strax at erklære dem frie for de betingede Dage, under Navn af Gangdage, som de forhen ved Jndfæstninger have forpligtet sig til at forrette for Godseierne (naturligviis ikke frie uden Vederlag); thi Hovedgaardens Avlsdrivt kunne de fleste Steder mueligt derved komme til at lide formeget derunder; da det i den første Tid nok vilde blive vanskeligt, paa anden Maade at skaffe de fornødne Hænder tilveie, især i Høe= og Kornhøsten; desuden vilde maaskee mangen en Huusmand selv geraade i en stor Forlegenhed ved saa pludselig en Forandring. Men, der kunde jo bestemmes et vist Tidsrum, f. Ex. 5 eller 10 Aar, inden hvilket ogsaa deres Hoverie eller Gangdage ophørte, mod Vederlag i Korn eller Penge. Bestemmelsen af deres Landgilde eller Vederlag for Gangdagen burde skee under Commissionens Megling eller efter dens Kiendelse, eller dog i det mindste under dens Tilsyn og ikke paa høiere Steder authoriseres, uden dens medgivne Erklæring. Godseierne kunde jo imidlertid forsyne sig med Dagleiere enten ved jordløse Huses Beboere i Byerne, eller ogsaa ved at bygge Huse omkring paa Udkanterne af Hovedgaardsmarker og Skove, og overlade disse til Huusmændsfamilier, der da ei allene kunde yde Hjelp i Høe- og Kornhøsten, saavelsom ogsaa til andre Tider, men ogsaa til enhver Tid have Tilsyn med Hegn og Fred, for at undgaae Uordener og Tab ved ufredelige og tyvagtige Naboer. Alt Arbeide, der forrettes paa Accord, faaer man altid hurtigst, og, under tilbørligt Opsyn, tillige bedst forrettet; desuden vinder ogsaa Staten derved, at den faaer flittigere og dueligere Arbeidere, hvilket hidrører derfra, at de føle sig som frie og selvstændige Mennesker, hvis Løn ikke er afhængig af Andres Vilkaarlighed eller Luner, men af deres egen Duelighed og Flid. Dog, dette var kun et Vink for Godseiere, som vel selv bedst ville forstaae, at beregne deres Fordeel, men jeg vil endnu blot tilføie dette, at de duelige, og i saa mange Ting efterlignelsesværdige engelske Landmænd, i Almindelighed, til ethvert Slags Arbeide, antage Arbeidere paa Accord. §. 24. Endnu til Slutning vil jeg møde nogle faa Jndvendinger, hvoriblandt den første: "Hvad giver Efterslægten Ret til, at kuldkaste et Fideicommis, der af en retmæssig Eier paa lovlig Maade, er stiftet, og af Regjeringen garanteret? Hvorledes dette Spørgsmaal juridisk skal besvares, vil og kan jeg ikke indlade mig i; men jeg vil blot spørge: Skal et forældet Document, der aabenbar strider mod Statens Vel, erkjendes for gyldigt eller ugyldigt? Desuden have hine Ahnherrer, hvis Been for længst ere hensmuldrede, vist ikke havt andet til Hensigt ved Stiftelsen af hine Fideicommisser, end at sikkre deres Navns berømmelige Jhukommelse til sildigste Slægter ved Midler, der gjennem alle Tidsaldere gave deres ægte Descendenter udvortes Anseelse og Glands; men disse Midler ere saa langt fra at formindskes ved hiin projecterede Forandring, at de netop derved snarere forøges og betrygges. Vi tænke os blot Muligheden af, at et Godses Bønder i den Grad forarmedes, at Godseieren ikke allene maatte renoncere paa Indtægterne af Godset, men endog selv svare Udgivterne af det til Staten, der mueligt paa samme Tid, ved et eller andet Uheld, fordrede forøget Anstrængelse: sandeligen, da vilde den gjeve Anherre, hvis han kunde see opaf Graden, ret skjønne om, hvormeget han havde forregnet sig, og selv ønske, at denne Forandring, i Forholdet mellem Godseiere og deres Fæstere allerede havde været iværksat. Jeg vil ikke formode, at nogen Godseier, skulde finde sig fornærmet over, at ham herved betoges Myndigheden over sit Godses Bønder; men dette veed jeg med Vished, at dersom en eneste Godseier yttrede sig med Fortrydelse over slig en Fornærmelse, da vilde han møde almindelig Foragt, og jeg kan i denne Anledning ei afholde mig fra at bringe i Erindring, hvorledes den overmodige Adel i Frederik den Tredies Dage, ved, lig den graadige Hund i Fabelen, at hige efter Alt, netop tabte Alt, eller med andre Ord, ved at tragte efter Almagt nedstyrtede sig i Afmagt. §. 25. Mueligt der ogsaa kunde indvendes: "Hvad Sikkerhed have Godseierne mod Tab, naar Arvefæstere, ved at sættes i en saadan uindskrænket Frihed, løst fra alle de gamle Baand, da ved Dovenskab eller Ødselhed styrte sig i en bundløs Gield, eller ruinere de betroede Eiendomme, saa at de ei engang formaae at svare de Kongelige Skatter, som imidlertid kunne forhøies." Allerførst vil jeg møde dette Spørgsmaal med et andet: Hvad Sikkerhed have vel Godseiere mod Tab ved nærværende Fæsteindretning? Den forøgede Værdie, som Arvefæste gaarde i duelige og virksomme Arvefæsteres Værge, vilde erholde, blev unægteligt det bedste Underpant. De Gaarde, der kom i slette Bønders uindskrænkede Værge, vilde, ved den erhvervede Smulle Credit, snart vorde saaledes betyngede med Laan og forøgede Udgivter, at deres Besiddere nødedes til, at overlade dem i bedre Hænder, der sørgede for deres Forbedringer og med det samme for Godseiernes Sikkerhed. Fra denne Side betragtet vilde Staten ogsaa vinde betydeligt ved, at de slettere Agerdyrkere nødedes til at give Plads for de bedre, uden at hine med Grund kunne anføre anden Aarsag til deres Uheld, end deres egen Brøde. Kort, Godseierne ville vorde fuldkommen betryggede mod Tab, da de faste Eiendomme til enhver Tid ville være det sikkreste Pant. Blot Befrielsen for Tilsvar ligheden af de Kongelige Skatter vilde yde en ønskelig Betryggelse, som paa nærværende Tid vilde modtages af de fleste Godseiere med Taknemmelighed. §. 26. Endeligen kan jeg ogsaa formode denne Jndvending: "Hvad om vore Fæstebønder slet ikke ønskede Forandring i deres Forhold til Godseierne?" Jeg nægter ikke, at det i Førstningen ofte vilde være Tilfældet, at endog selv de hoveriepligtige Fæstere, der høit havde beklaget sig over Misligheden i deres Stilling, ikke sjeldent ville findes prangvillige til Jndvilligelsen af Godseiernes nok saa billige Forslag til Forandring deri, og saadant er heller intet Særsyn for den, der er vel bekjendt med Landalmuens Characteer. Hvormegen Modstand fandt ikke ideligt Regjeringens for Bonden nok saa gavnlige Foranstaltninger, f. Ex. Udskiftninger, Tiende foreninger &c., Notabene i Førstningen. Jeg mindes endnu grant, at et heelt Godses Bønder, paa een Byes nær, lode sig udpante et samfuldt Aar om for svære Summer i Bøder, fordi de i deres eenfoldige Uvidenhed modsatte sig den Foranstaltning, der sigtede blot til deres egen Betryggelse, at lade en Extract af Hoverieforeningen vedhefte deres Fæstebreve; men de nægtede det, fordi de falskeligt indbildte sig, at de saa aldrig bleve frie for Hoveriet. Det er et almindeligt gammelt Sagn mellem Fæstebønder; "Naar de Store stikke Hovederne sammen, da komme de Smaae til at undgielde." Denne Mistænkelighed, der ikke sjeldent gaaer saavidt, at de endog nære Tvivl om Ægtheden af de Kongelige Forordninger, er indfuget med Modermelken, og ofte heller ikke uden Grund. Desuden vil det nærværende Tidspunct gjøre dem, ligesom saamange andre, betænkelige ved at indgaae Forpligtelser, der have Pengebetalinger eller Kornleverancer til følge for dem, men det vil gaae her, som med saamange foregaaende gavnlige Foranstaltninger, naar de først have gjort sig ret fortrolige med de nye Forhold, og de see Tingen komme paa Glid, finde de Forandringen, ligesom de Fornuftige og mere Tænkende blandt dem have spaaet, gavnlig, og glæde sig dertil, saa at Tingen jevner sig selv, uden at gjøre vovelige Spring.