Aarhuus Stifts-Tidende, 1806-03-05
J disse Tidender No. 16, har en vis Lauriz Larsen (ventelig et opdigtet Navn) ifølge min Afhandl. om Rugsædens Fordærvelse te., bombarderet mig noget forfærdeligt. Først giver han sit Quid Saulus inter Prophetas, som, i hans Tanker, vist maatte blive mig en grausam Salbe, dernæst hugger han om sig med hvad han kan faae fat paa, og, i det han intet mere har ved Haanden, troer ganske sikkert, jeg maae have faaet mit Banesaar, eller i det mindste nødes til at strække Gevæhr og tilstaae, min Afhandl. er af ingen Værd. Dog hør, nu bliver han ædelmodig, rækker mig nye Vaaben, anbefaler mig flittige Øvelser og derpaa anviser mig Plads blandt Helene. Enhver Sagkyndig, som har læst min Afhandl. seer let, Hr. Larsen ikkun fægter i Veiret, giør beskyldninger, der ere blottede for alt Beviis og opholder sig meget barnagtigt over ingen Ting; og hvis ikke saa mange ukyndige, vel endog nogle skadefroe, blandt Læserne maaskee allerede havde kronet ham, som Seirherre, med udødelig Roes, traadte jeg ikke over Dørtærskelen for deslige Narrestræger. Dog lad see hvad han fører i sit Skiold, Det feiler vist ikke, han jo her regner sig blandt de store Propheter; men jeg befrygter ikke uden Grund, at han ei engang kan værdiges Plads blandt de Smaae. Hans Motto lader formode han forstaaer Latin, eller i det mindste 4 Ord, og desaarsag troer sig kompetent til at bedømme min Afhandl., ja ganske at fordømme den. Jkke destomindre tilstaaer jeg herved offentlig, uden i nogen mindste Maade at rødme, at jeg ikke har lært Latin, undtagen en Smule til Huusbehov, og nok for ei at behøve en Oversætter af hans Motto. Han opholder sig over, at jeg lader min Afhandl. bringe om til Salg. Rigtig nok var mit Bud i Hammel og Søebye Sogn og 3 andre Kirkesogne, hvor jeg i 5 Dage afsatte 110 Ex., men siden 12te Febr. sidst har jeg ingen sendt omkring. Hr. Larsen vover at bedømme min Hensigt dermed, som han slet ikke kiender, hvilken Formastelse! dog - hvo seer ei, at den formeente store Prophet her vil vise sig i Spaadomskunsten Jmidlertid bevidnes herved, at saasnart jeg faaer mine udlagte Penge til Trykkerløn, Hefteløn a. ind igien, erholder jeg al den Fordeel jeg nogensinde attraaede ved mine Bøger. Hr. Larsen meener: jeg giorde mig Landmanden meere forbunden, hvis jeg vilde udgive en Afhandl. fiernet fra andre uvedkommende Gienstandes Berørelse, følgelig maae denne nærværende Afhandl., efter hans Meening, indeholde uvedkommende Gienstandes Berørelse. Her kan ikke menes andet, end at jeg raader Bønderne, der have frede Leerjorder, til at saae Vinterhvede, som en langt sikrere Sæd paa disse end Rugen. Men, kan dette endskiøndt ikke regnes blandt Midlerne imod Rugsædens Fordærvelse, sigter det dog til at formindske de sørgelige Følger deraf. Hr. Larsen siger: "Landmanden troer, men saa længe han ingen nævner, siger jeg, Hr. Larsen, troer: "at jeg bør gjøre mig bekiendt med Kornrustens rette Natur, indhente de fornødne Kundskaber, og da udgive en med Sandhed og Erfaring stemmende Af handl." Deraf følger: at han, Hr. Larsen, maae kjende dens rette Natur, samt vide hvad der er overeensstemmende med Sandhed og Erfaring; thi ellers kunde han jo ikke paastaae, at min allerede udkomne Afhandl. var uovereensstemmende dermed, og hvis saa var, viser han sandelig en saare utilgivelig Mangel af Patriotisme, ved at fortie det. Men nei, Hr. Larsen beraaber sig paa andres Erfaringer og Meeninger, han henviser mig til Hr. Pastor Assens Skrivt til Landhuusholdningsselskabet og Hr. Høeghs Anviisning af 1794. Det er sandt Hr. Assens, denne fortreffelige Mand og store Plantekiender, bærer jeg megen Høiagtelse for, og vor uforglemmelige Hr. Høegh nævner jeg ikke uden Ærbødighed; men disse 2 brave Mænds Meeninger og Rusten ere jo ganske forskjellige, thi Hr. Høegh kalder den Brand neden i Straaet, og anseer den for en Smitte, og Hr. Assens troer den foraarsages, naar Soelvarmen forandrer Plantens overflødige Fugtighed til Damp, som sprænge dens fine Kar, altsaa ingen Smitte. Her har følgelig Hr. Larsen skrevet noget uden at tænke, eller maaskee har han ikke kunnet forstaae det; thi hvorledes kunde han ellers ville, at jeg skulde antage 2 forskiellige Meeninger, (Her anmærkes: min Afhandl. var skrevet mod Slutningen af Aug. f. A., og den 27de Sept. næstefter afleveret til Trykken, og altsaa for jeg saae Anmeldelsen i Aviserne om Hr. Pastor Assens Skrivt.) Hr. Larsen føier endnu til : "m. f. særdeles gode Skrivter." Disse har han udentvivl selv ikke vidst om var til, men kun sluttet at maatte være til, om denne Materie: imidlertid skal jeg til Giengield anbefale ham nogle af de flere til Læsning og Veileining, at han dog ikke tiere skal plumpe saa fattig igiennem, ifald der gaves en Anden han fik Lyst til at ville giennemhægle. Dog, jeg giør vel bed i at udskrive ham enhver Forfatters Meening med rene og tydelige Ord; thi det lader til han ikke har lært at læse med Eftertanke. Hr. Assessor Rain, i hans Danmark og Holsteens Flora, antager Rusten for en Virkning af mitroskopiske Svampe (Uredo bullata, hvis Frøe indsuges med Plantens Safter; Hr. Secretair Horneman, i hans danske Plantelære, omtaler slet ikke Rusien, men siger og Branden: Oprindelsen til denne Sygdom, saavelsom til Meeldrøierne, er man endnu ikke enig om; Hr. Birkedommer Lemvigh, i hans Brev til Landhuusholdningsselskabet d. A. tilskriver Ru stens Aarsag, at være Jnsekter; Hr. Dr. J. F. Gmelin (en berømt Forfatter og klassisk Skribent i Gottingen) siger og Rusten, i hans, allgemeine Geschichte der Pilanzengifte: "die Ursache und Natur dieser Krank heit mag nun auf kleinen, den Jnfusionsthierchen nahekommenden Thierchen, oder sig mag in kleinen SchwammeSchen liegen, die in dem Getralde aufkeimen." Af alt dette følger da nu, Hr. Larsen har i No. 16 gjort mig en Beskyldning, men uden alt Beviis, og at jeg i Dag giør ham netop den samme beskyldning, og med tilstrækkeligt Beviis. Dømmer nu danske Læsere, om jeg gjorde Feil i at bruge Hr. Larsens eget Motte, for at slaae ham med hans egne Vaaben, Dog, maae Jngen troe, at jeg derfor anmasser mig Fortienester, jeg ei besidder. Og Dem Hr. Lauriz Larsen, jeg forsikrer Dem helligen, at hvis jeg havde sporet mindste god Hensigt hos Dem, eller De i det ringeste havde giendrevet mig med Grunde, de maatte have været nok saa bidende (dog uden at giøre ærerørende Beskyldninger) jeg havde taget Dem det altsammen op i den bedste Meening. Hammel ved Frysenborg, den 3die Martii 1806. Nicolay Peter Schler, Skolelærer og Kirkesanger.