Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-09-25
Det er fornemmeligt interessant at betragte London tidlig om Morgenen, naar der efter Tusmørket begynder at komme nogen Røre imellem Menneskene. Nu komme Extremerne af det borgerlige Selskab hinanden imøde: en Læges moderne Kabriolet støder paa en Melkevogn, som kommer til Byen; den fornemme Herre, som er indslumret i sin gyldne Karm seer ikke Solens første Straaler glimre paa Kuppelen af St. Paul, fra Sqvare (offentlig Plads) til Sqvare, fra Gade til Gade føre begge hans Skimler ham derhen med en Piils Hurtighed; han har samme Nat besøgt Operahuset, Spillehuset, tre Routs og to Concerter; efter nu at have kiedet sig gevaltig med tømmet Pung, næsten halv død af Mathed, vender han tilbage til sit pragtfulde Hotel. J Morgen vil han begynde samme Levemaade paa nye og ikke finde den Lykke som han søger. Hans Kudsk havde, i det han dreiede omkring Hiørnet af Gaden St. Giles, nær kiørt nogle Savoyarder overende; hvis Lirer og Orgelværker klimpre og klage langt ud paa Natten; stakkels ulykkelige Konstnere. – Nu aabne sig Boderne; et vist Slags Piger ere de første, som smide nogle Penge paa Disken, som Lasten har fortient ved Lasten. Herpaa opstille sig Fiakerkudskene og Vandbærerne og drikke en Liqveur, som man af Høflighed kalder Viin, naar denne Drik bliver varmet, saa ligner den ikke ueffent den Hoppe melk, som de Tartariske Qvinder berede for deres Mænd og Brødre. Jmedens Viinhandleren seer forsamlet hos sig den lastværdige og liderlige Deel af denne Folkemængde, som staaer tidlig op, saa indfinder sig hos Theehandlerinden en anstændigere Deel af den, og som bedre kan betale; hendes Kiedel kaager paa en Trefod, smaae blaae Theekopper af Wedgewoods Fabrik gaae fra Haand til Haand; den gamle Kone erholder en Penny for hver Kop. Man maae selv see hvorledes der forsamle sig den unge Vagabond af Almueclassen, der paa et Gadehiørne forskaffer sig en forfriskende og styrkende Drik, den stakkels Skorsteensfeier, som allerede er krøben igiennem 10 til 12 Skorstene; Gartneren, som allerede har optaarne sin kjæmpemæssige Pyramide af Kaal og Asparges paa Coventgard Pladsen; Bondefruentimmeret fra Grevskabet Salop, som allerede er blevet træt af den lange Vei, endelig Vandbærerinden, og Melkesælgersken have der forsamlet sig. Hvor skulde troe at disse saa ubetydelige Personer ere dog de første Hiul i det borgerlige Liv Debatterne i Underhuset have varet langt ud paa Natten, Klokken 3 eller 4 om Morgenen har Hurtigsskriveren faaet Ende paa sit møisommelige Arbeide; man seer ham gaae bleeg, udmattet med Skiortekraven nedhængende over Halstørklædet, til sit Hiem; der gives ingen ureenligere og i sin hele Holdning skiødesløsere Professionist end hanpaa hans bevægelige, ironiske og dog melancholske Phystognomie kan man kiende Jrlænderen. Hvilken Veltalenhed er ikke i Dag strømmet igiennem hans dristige og frugtbare Pen? Hvor mange Argumenter for og imod ere ikke gaaede igiennem hans Hænder siden i Gaar Aftes Kl. 97 Tillykke . Ord ikke blevet noget tilbage i Alens B. hans Hukommelse; han tænker ikke meere derpaa; han er glad naar han kan komme til at sove, naar denne aandelige og dog mechaniske Anstrængelse ikke forstyrrer den Roe hvorefter han nu længes. Paa samme Tid af Dagen blive ogsaa Flokken af Faar og Qvæg slagtede i London; man seer disse stakkels Dyr, udmattede, plagede af Hundene af tvinges til at gaae Døden imøde, man indspærret dem paa en Plads omgivet af Plankeværk, hvorfra deres Skrig og Hundenes Giøen lyder igiennem Staden. Slagterhusene i Paris maae langt foretrækkes for denne Jndretning; maaskee det Ønske kunde opfyldes, at disse morderiske Scener, som paa engang saare alle Sandser, maatte gaae for sig udenfor Staden. Synet af Paris, dens larmende Livfuldhed, dens Folkemængdes Foretagender paa Dagens forskiellige Tider er ofte bleven beskrevet. Edinborg har hverken denne Jnteresse eller denne Livfuldhed; i Skotlands Hovedstad er det fornemmelig Bygningerne, som drage Blikkene til sig og fængsle Opmærksomheden. Man ville tage Plads i et Vindue i Hotellet Macken, og man vil see et af de Malerier for sig, som Prouts Pensel har gjort saa interessant og yndet. Man seer nemlig for sig en Gruppe af Bygninger, som med deres strenge Former af en Jtaliensk Stad synes at tilhøre Middelalderen; saalidet bekymrer denne Guelfiske Ghibellinske Architectur sig om det Behagelige og saa udelukkende er den bestemt til at formere Forsvars- og Sikkerheds=Anstalterne. Midt imellem 56 firkantede, massive, nog ne Fæstninger, hvori Familier boe, som ere fiendtligt stemte mod hinanden, reiser sig en Kirke, den eneste Bygning, som under Beskyttelse af sin hellige Bestemmelse kunde fordre af Architecten at han udviklede sin hele Konst og anvendte al muelig Luxus paa at decorere den. Til venstre Side aabner sig et vidt Svælg: Hullet, med sin smalle Broe og de høie Huse, som danne Broe hovedet; længere hen ere Huse, halv skiulte af Røg, byggede i Svælgets Dybde; en lang Række af Gavle, Krandse, Terrasser og Tagrender betegne den nedad gaaende Skraaning af den gamle Høigade (Highroad), det seer ud som hele Middelalderens Architectur havde valgt denne Gade til en Samlingsplads. Paa den yderste Side til Høire, nærved vor Standpunkt udbreder Slottet sine dunkle Skygger; nærmer man sig Middelpunktet, saa opdager man et Palads, som er bygget i Græsk Stiil af Konsternes Selskab; hvis Regelmæssighed stikker paa en besynderlig Maade, af mod de mange fortryllende Uregelmæssigheder, som omgiver det. Seer man sig omkring saa forkynder alt Krig og Forsvar; intet minder om Fornøielse og Fred. Gesimsen og Søilehovederne, Murene og Tagene; Tindingerne og Skydehullerne høre til den alvorligste gothiske Stiil; imedens Taarnet af St. Giles, en gammel Cathedralkirke, pryder sig med Blomster, Fugle, Helgens=Statuer, med ziirlige Guirlander, med smagfulde og fine Billedhuggerarbeider. Naar om Aftenen paa en skiøn Dag Solens sidste Straaler blinke paa Forspringene og de talrige Fordybninger af denne Steen Labyrinth blive derved indhyllede i en større Dunkelhed, naar det tiltagende Mørke lade alle Bygninger vise sig som ubestemte Masser, naar man ikke seer nogen anden Ting end de uregelmæssige Rækker af de natlige Lamper, som trodse Mørket og fremvise et oplyst Kort over disse tusindfoldigt krummede Gader, saa kan ingen anden Stad i Europa opvise noget, som kan lignes med dette magiske Skuespil. Naar man gaaer ud om Morgenen og tager Retningen mod Nyestaden, saa faaer alt et ganske andet Udseende. J Baggrunden sees Bierget Ben Lomond, som trodser Solen, der kaster sine lodrette Straaler paa dens sneebedækte Hoved, og beherske de Skyer, som omgive den. J Forgrunden hæve sig smukke Steenbygninger; deres Regelmæssighed ere billedet paa det nærværende Skotland og dets voxende Storhed, og desuagtet vender man hellere Blikket tilbage til den bizarre Blanding, som vi ovenfor have beskrevet, og som minder os og Skotlands fordums fendale Tilstand, og de blodige Begivenheder, som udfylde dens Historie. Vil man sætte sin Siæl ind i denne herviske Fortid, saa besøge man Maria Stuarts Værelse i Holyrood; dette Vindue med de gamle Ruder blev ofte aabnet af hendes Haand; man kan endnu sætte sig paa hendes Seng; det forslidte Forhæng, hvilket den Person, som viser omkring, drager til Side, er det samme, som Rizzios Mordere opløftede. Den sønderbrukne Dør aabnede sig og Lord Ruthven traadte ind. Her er det Cabinet 1516 Fod langt og 10-12 Fod bredt, hvor den arme Musiker spiste til Aften med Dronningen og Grevinden af Argyle, da hine Mænd, med et Steenhierte pludselig udfyldte det snevre Rum med deres Vaaben og kjæmpemæssige Figure, og følesløse ved Dronningens Taarer og døve ved hendes Skrig myrdede Jtalieneren i hendes Arme. Man taber Veiret i dette Gemak man længes efter frisk Luft, man troer at følRuthvens tunge Haand; man ønsker at undflye et Sted, som hine fornemme Mordere have besudlet, som saa skiændigt traadte Naturens og Ridderskabets Love under Fødderne. Man vender sig bort fra den forgangne Tid og seer tragiske Figure af en falden Storhed fremstille sig for sine Blikke. Man seer en Olding vandre midt imellem en forgfuld Kongefamilie, som nu eensom og fiern fra Fædrelandet underholder sig med Erindringer og Forhaabninger. J dette samme Holyrood, som i lang Tid blev beboet af en Fyrste, som endte sine Dage i St. Germain, og som nu bliver beboet af en Konge, som besad St. Germain, forefinder man mærkværdige Portraiter af Jacob den 2den, der var sit Lands og sin Tidsalders Carl den 10de, af Darnley, hvis gemene Ansigtstræk i Forbindelse med en Skiønhed uden Ynde, bære Præget af en lav Sandselighed, og endelig det eneste authentiske Portrait af Maria Stuart, som fortrinligen udmærker sig ved Ynde og Regelmæssighed.