Berlingske Tidende, 1836-02-15
Det bestaaende Grundprincip for Communalforvaltningen i de danske Kjøbstæder er, at samme er overdragen til en af Kongen beskikket Øvrighed for enhver Kjøbstad i Forbindelse med den §2. De ovennævnte Borgerrepræsentanters Tal skal ved de særskilte Regulativer, nes valgte Repræsentanter, og at en høiere Øvrig: hed deels skal skille disse to Autoriteter ad, naar de ere uenige, deels controllere deres Forvaltning, og i vigtigere Foretagender meddele sin udtrykkelige Sanction. Dette Grundprincip har man fundet aldeles tilfredsstillende. Vel blive saavel i Hertugdømmerne som i flere fremmede Lande Magistratspersonerne, eller dog nogle af disse, valgte af Jndvaanerne, ligesom dette ogsaa i en ældre Periode har fundet Sted her i Riget. Men det maa vistnok ansees for aldeles principmæssigt og gavnligt, at Regjeringen ved sine Embedsmænd deeltager i Communalbestyrelsen. En Commune er nemlig kun et Led af det hele Etatssamfund, og denne bør vel, ligesom et Jndivid, indenfor en vis Kreds kunne bevæge sig med Frihed, men den bør ikke i alle Dele kunne indrette sine Anliggender aldeles efter egen Jnteresse eller efter egne Synsmaader, uden at see paa, hvorvidt de Forholdsregler, som den tager, stemme med det Heles Jnteresse. Dersom det skulde falde en Commune ind, at negte Adgang til sine Næringsveie eller endog til et Hjem steds Erhvervelse i samme for Alle, der ei vare fødte sammesteds, eller dog lægge særdeles Vanskeligheder i Veien for disse Rettigheders Erhvervelse; dersom den ikke vilde anvende det Fornødne paa de Trængendes nødtørftige Underholdning. eller paa den opvoxende Ungdoms Underviisning; dersom den ikke vilde holde sine Fængsler i forsvarlig Stand; dersom Communens Jndvaanere, for at erholde Lettelse i deres aarlige Afgifter, vilde lade deres Jndretninger forfalde, fortære deres Capitaler, bestride de løbende Udgifter ved Hielp af Laan o. s. v., saa vilde vistnok det Hele, og i Tidens Længde Communen selv lide under denne snæverhjertede Omsorg for deres individuelle og øieblikkelige Fordeel. Men skal saaledes Communalbestyrelsen gjennemtrænges af et dobbelt Princip, eet, der har dens egen isolerede Fordeel til Gjenstand, og et andet, der tager Hensyn til hvad der stemmer med det Heles Tarv, saa synes, Jntet naturligere, end at der ved Siden af en Bestyrelse, der gaaer ud fra Communen selv, og som maa formodes mest at ville holde over dens egne Jnteresser, sættes en anden, der meere er dannet til at omfatte det Heles Tarv og Jnteresse, ingenlunde for at disse skulle staae i Opposition mod hinanden, men for at hvert af hine Principer kan faae behørig Jndflydelse paa de fælles Beslutninger. Da nu Byens Magistrat, er den Autoritet, der under Communalbestyrelsom til Udførelse og nærmere Bestemmelse af denne Vor Anordning ville være fornødne sen skal give det Almindeliges Jnteresse den behørige Vægt ved Siden af Communens afsondrede Jnteresse, saa synes det mindre rigtigt, at den vælges af Byens Jndvaanere, end at den Autoritet, hvem det Heles Jnteresse er betroet, udnævner dens Medlemmer. Men hertil kommer, at vore Kjøbstæder i Almindelighed ikke ere i Stand til uden stor Byrde at lønne duelige Magistratspersoner, som skulle leve blot for Communalforvaltningen, men at Kjøbstadsmagistraterne fornemmeligen have deres Subsistents ved Dommer- eller Skriverembeder, som ere dem betroede i Byen selv, størstedeels endog tillige i en tilgrændsende Landjurisdiction. Der ere udenfor Kjøbenhavn kun 5 Borgermestere, der ei tillige ere Byfogder, foruden at de for det Meste og beklæde andre Embeder, og af hine fem Borger mestere have de tre dog, for at kunne finde tilstrækkeligt Udkomme, faaet en af Byfogedembedets mest lucrative Dele, nemlig Auctionsvæsenet, og de to andre forene med deres Magistratur betydelige Landjurisdictioner, hvori de beklæde baade Dommer- og Skriverembedet. Alle Raadmænd, udenfor Kjøbenhavn paa een nær forene ligeledes med deres Raadmandsembede et eller andet Justitsembede, enten i Byen selv eller i en tilgrændsende Jurisdiction. Da Magistraturen saaledes nødvendigviis maa forenes med andre Embeder, som det tilfalder Kongen at besætte, vilde Byerne ogsaa af den Grund ingenlunde være tjente med at udnævne deres Magistratspersoner. At fremdeles en af Regjeringen sat Autoritet maa skille mellem ovennævnte to bestyrende Antoriteter i Kjøbstæderne, naar de ei kunne forenes, og ligeledes maa kunne controllere deres Bestyrelse m.m., ligger i det Forhold, hvori Communen som en Enkelthed maa staae til det Hele, og i Regjeringens Pligt at vaage for det Heles Vel. Den communale Repræsentation beholder dog en stor og i Alt, hvad det Oconomiske angaaer, den største Vægt; thi uden klare og afgjørende Grunde kan og vil den høiere Autoritet ikke let afvige fra dens Betænkning og Beslutning. Man har derfor ikke kunne ansee det hensigtsmæssigt at unddrage Kjøbstæderne det Tilsyn, Amtmændene nu føre med deres Bestyrelse. J Hertugdømmen have disse Embedsmænd vel Jntet at gjøre med Kjøbstæderne, men der havde man hidtil Statholderskabet og Overretterne, og har nu i Regjeringen en Melleminstants for de enkelte Byer, i enhver Kjøbstad bestemmes saaledes, som dens Størrelse og øvrige Forhold fordre, og derved Hensyn tages saavel til det hidtilværende Tal som til de for gede Forretninger og den forøgede Betydsom der ved denne Anordning tillægges ning. dem. Tallet bor i ingen Kjøbstad være under 5, men heller ikke i nogen over 187). mellem Kjøbstædernes locale Øvrighed og Stats collegierne, hvilket gjør en anden Mellemøvrig hed paa den ene Side mindre nødvendig og paa den anden Side meere besværlig, hvorhos Hertugdømmene og i deres for en stor Deel anseeligere Stæder have en talrigere Magistrat end Danmark i sine Kjøbstæder, hvor den i de fleste Byer bestaaer af eet og kun i meget enkelte af to eller tre Medlemmer. J Danmark vilde der, naar Kjøbstæderne skulde emanciperes fra Amtmændene, ingen anden Udvei være, end at henlægge dem umiddelbart under Regjeringscollegierne. Men det er vistnok gavnligt, at en Mand, der ikke er forviklet i selve Kjøbstadens individuelle Jnteresser, og ikke staaer i et for nært Forhold med de Partier, som der kunne finde Sted, men som dog har Leilighed til personligt at lære alle de locale Forhold sammesteds at kjende, kan træde imellem de to forskjellige Bestanddele af Kjøbstædsadministrationen, controllere samme o. s. v. Og paa den anden Side er der ingen tilstrækkelig Grund til at frygte for, at Amtmanden af Lyst til at vise Myndighed skulde gaae for vidt i at controllere den locale Bestyrelse, og reformere dennes Beslutninger, hvorimod der i alt Fald vilde haves Recurs til Collegierne, der ingenlunde ubetinget vilde give Amtmanden Medhold. ) Repræsentanternes Tal vil naturligviis ikke nøiagtig kunne bestemmes ved en almindelig Regel. Dette kunde i alt Fald kun skee i Forhold til de Valgberettigedes Tal; men foruden at dette ideligen varierer, saa er ingenlunde altid et lige forholdsmæssigt Antal nødvendigt, men den større By behøver just ikke, i Forhold til Vælgernes Tal, et saa stort Antal Repræsentanter som den mindre. Jmidlertid synes Repræsentanternes Tal, der efterhaanden er blevet nedsat, nu i mange Byer at være for lidet, saa at man neppe kan lade det blive ved den paa ethvert Sted gjeldende Regel. Den mere indgribende og omfattende Virksomhed, man har anseet det hensigtsmæssigt at indrømme Borgerrepræsentanterne paa Communalforvaltningen, og in Specie den Deeltagelse i Skole- og Fattigvæsenets Bestyrelse, 3. Borgerrepræsentanterne vælges for Fremtiden frit af alle efter denne Vor Anordning dertil qvalificerede Borgere, saa at den Magistraten nu tilkommende Forslagsret bortfalder.). nærværende Udkast tillægger dem, vil ogsaa gjøre et større Antal fornødent, medens paa den anden Side deels den Omstændighed, at, saaledes som Udkastets §. 4 bestemmer, Adgang til Borgerskab. staaer aaben for alle Grundeiere i Byen, uden Hensyn til, om de drive borgerlig Næring eller ikke, og deels den, at andre Kjøbstædbestillinger, som hidtil have maattet særligt besættes, gaae ind under Borgerrepræsentanternes Virksomhed, vil forøge Tallet af dem, blandt hvilke Byen vil have at vælge. Ligesom man har troet, at ingen Kjøbstad bør have færre end fem Repræsentanter, saaledes maa et maximum af 18 ansees for tilstrækkeligt selv i de største Byer. Den preussiske Stadterdnung af 17de Marts 1831 §. 46 har bestemt minimum til 8 og maximum til 60; men den ældre Stadterdnung af 19de November 1808 S. 30 havde endog foreskrevet 24 til 36 i de mindre Kjøbstæder, 36 til 60 i Middelbyerne og 60 til 100 i de større Byer, hvori dog ved en Cabinetsordre af 1800 blev gjort Jndskrænkning med Hensyn til de Byer, der havde færre end 200 Vælgere, hvilke, efter vælgernes Antal, skulde have respective 18, 12 eller 9. Den under 2den Februar 1831 i Kongeriget Sachsen indførte Stadterdnung I. 123 har ligeledes erklæret 9. Repræsentanter for minimum, men dog hjemlet, at det med Regjeringens Samtykke kan nedsættes, i saadanne smaa Byer, der have færre end 200 Borgere.