Norske Intelligenssedler, 1763-12-28
Hedeler. Jntelligen Nordse de No. 32. Onsdagen den 28 December 1763. Til Hr. M. Min strænge Herre! Aldrig havde jeg tænkt, og mindre nogensinde forestillet mig, at mit uskyldige og oprigtige Brev til Hr. Che, skulle have sadt Deres Tænke-Kraft i saadan en Forvirrelse, at De ikke skulle kunde kjende en Tryk-Fejl fra en virkelig Skade, at saamegen Vittighed skulle spildes paa en Bogstav. Jlde, at saamegen Tid unyttig er forspildt allerne paa at lære AuspeForskjellen mellem Apollo og Apelles, som han end i sine første Drenge-Aar alt havde ærk. Hvad er, Aarsagen hertil, om man maatte spørge, Lyst til at sige noget, og Mangel paa langt bedre, skulle De velhave taget Exempel af de vittige Selskabs Lemmer, som med største Alvorlighed aabner Talen med Veirets Beskaffenhed? Men see, nu befinder Min Herre sig; nu seer Har først det er Apelles, dog maa Han dadle! Han støder sig over den Talemaade at stiæle Apellis Vensel. Er det mueligt: at De, (forlad om jeg tænker Fejl) som er bevandret i Vittighedens Sager, kand være u-kyndig om: at denne Talemaade er ganske almindelig, jeg sit anføre Dem en Mængde af gamle og store Skribentere, som har betjent sig samme og lige Figur, dersom det ikke v. at fornærme Dem. De støder sig over det Navn: god, som jeg dog har understaaet mig at tillægge Dem. Deri har De Ret. Man bør vel, aldrig tillægge nogen den Caracteer, som man ikke er overbevist om, at den tilkommer Ham; men man bør jo dog tænke og haabe det bedste. Dersom derfor dette Ord eller denne Tanke har fornærmet Dem, beder jeg om Forladelse, og tillige beundrer Deres Ædelmodighed efter Portens Sigende: Respue, qvod nones! - - -De forundrer sig over: at jeg ikke har vidst, hvad De tænker. Herfor, synes mig; at De maa beskylde Dem selv, i det Dehar frembragt og fødet Tanker, hvortil og hvori man ingen Grund har kundet finde thi jeg maa oprigtig sige Dem: at jeg ikke endnu indseer den Tankes Rigtighed; at en 5 a 6 Linier er forlidet til at indbefatte en stor Mands Berømmelse, da dog et eeneste Ord undertiden siger og udtrykker alt hvad et Menneske kand tilkomme, hvori høje Hans Fortjenester end kand være. Deres Tanker over Mignatur ere ikke endnu afgjorde. Jeg er ingen Skildrer, ingen Maler, men af færdige Mænd i denne Profession har jeg dog hørt saadant som en gjordt Sandhed; saa meget er dog ufeillig sandt: at der udfordres en langt re Behændighed og Nøiagtighed at ud se alle Lineamenter rigtig i et lidet Skilde end i et større, og følgelig udkræves der at større Kløgt og Vittighed til at indere i et kort og snævert Rum store Ting, om store Mænd, og dog saa tydelig: at hver ret dømmende maa give saadant et Arbejde, Navn af: sunde og ret høje Tanker. De behager, at sætte og forfølge mig endvidere. Jeg har angrebet Dem, siger, De, med et maaskee for at forsvare min Ven. Min Ven behøvede intet Forsvars Skrivt af mig, den ringeste blandt sine mange Venner, for sit Arbeide, som allevegne nok i alle Ting kand svare for sig selv; men da jeg meente: at Hans første, Dadlere var Momus selv, efter det underskrevne: M. da syntes jeg: at dette maaskee var den rimeligste og tillige den lemfældigste Maade at betragte og behandle en Person, paa, som ville mæstere det bedste Arbeide, men lade det foregaaende gaae upaatalt forbie. Jeg maa fremdeles sige: at den Tydelighed, som De beraabe sig paa, er formig ubegribelig. Jeg tilstaaer gjerne, at jeg er saa eenfoldig, at jeg ikke forstaaer; at det at aande er en modsadt Egenskab af at tabe Mælet. De veed vel at man kand blive maal-løs uden at døe. De har villet male mit naturlige venlige Skilderie. Jeg befrygter: at De har begyndt paa mit fortilig, men at De ved samme Leilighed har truffet deres eget; thi jeg forsikkrer dem: at ægte Skjønnere har sagt: at det ligner mig aldeles ikke. De taler og den Bundløse TænkeKraft i de første Linier af mit Vers til Hr. C. omendskjøndt jeg endogsaa her kand med Sandhed beraabe mig paa TrykFejl, hvor der er sadt: samlet Kraft, i stæden for Tænke=Kraft, saa meener jeg dog: at Tanken ikke er urigtig, om den endogsaa bliver saadan, som den i det trykte er udtrykket; thi De vil vel ikke nægte: at en Mængde paa et Sted af Ting udgjør en Samling, helst da den kand forøges. Dette er da hvad jeg skylder Dem til Giensvar og tillige til mit Forsvar. J øvrigt maa jeg sige: at, naar Tiden altid var min egen, skulle dette alt forlængst blevet Dem tilstillet, og dernæst maa jeg forsikkre: at jeg ingen Elsker er af Tvistighed og Penne=Krig, men tvertimod vil ende dette Aar med dette Ønske: at alt, som smager af Bagateller maa herefter have Ende, og ikke opholde nogen med at opfylde vore nyttige Blade med unyttige Tanker, som kun betager Rummet for de sundere, jeg for min Deel forsikkrer: at jeg i Gierningen skal bevise mit Ønske. Auspex. Adien, kom snart igjen, thi Deres Pro Memoria i No. 31 af Jntelligenz Sedlerne kunde ei andet end finde mit bifald, da De er af lige Tanker med mig angaaende den gode Hr. Spatium. Visseligen! Han grublede saa længe, at Hans udgrublede, ja uforstaaelige Art af Poesie maae opvække hos Hans Læsere en billig Grublen. Farvel! Hr. Adicul jeg maa nu tale lidt med. Hr. Spatum! Jeg er den Fierde, som kand brauteaf den Fornøielse at have handlet i disse Blade om det første Udkast af Deres fortræffelige og pussige Hjerne, Begyndelsen, var kun en Samling af Ord, derfor bør man vente Forsættelsen bliver en sammenhængende Materie. En anden Gang skal jeg maaskee sige meere, imidlertid Bie