Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-08
(Af : Iceland og the Journal of a residence in that Island by B. Henderson, 2 Voll., Edingbourgh 1818.) Det er blevet sagt, at Jslænderne, i Almindelighed, ere af en mørk og melancholsk Sindsstemning; men efter at have lagt nøieste Mærke til deres Væsen og Skikke, siger Forf., maa jeg erklære Paastanden for ugrundet, og for noget, der kun kunde fremsættes af dem, der havde liden eller ingen Omgang med dette Folk. Tvertimod er jeg bleven overrasket ved den Grad af Munterhed og Livfuldhed, jeg fandt iblandt dem, og det endog ei usædvanligen under store udvortes Tryk og Mangel. Deres herskende Characteer er Aabenhiertighed, gudfrygtig Tilfredshed og et stedse muntert Sind, forenet med en Aandskraft og Skarpsindighed, som sjeldent findes i andre Verdensdele. Med al deres Trang, og saa udsatte som de ere for utallige Farer, der ere en Følge af physiske Aarsagers Virkning, leve de under den practiske Jndflydelse af eet af deres almindeligste Ordsprog, Island er hinn besta land sem solinn skinnar uppa (Jsland er det bedste Land, som Solen skinner paa. - J de nuværende Jslænderes Person, Klædedragt og Skikke finde vi et tro Malerie af deres skandinaviske Forfædres. De hænge strængt ved alt, hvad der eengang er antaget som en Nationalskik, og de faa nye Vedtægter, der ere blevne indførte af Fremmede, ere neppe mærkelige naar man kommer forbi deres Factorier. Deres Sprog, Dragt, Levemaade er bleven uforanderligen den samme i en Tid af ni Aarhundreder medens andre Nationers have været underkastede utallige Forandringer, ligesom udvortes Omstændigheder og den store Jndflydelse af visse styrende Enkeltes Luner var mægtig nok til at indføre en ny Tone i det Samfund, hvori de bevægede sig. Vante fra deres tidligste Ungdom af til at høre tale om deres Forfædres Characteer, og den Tilflugt deres Fædreneland ydede Videnskaberne, da det øvrige Europa, laae nedsjunket i Vankundighed og Barbarie, besidde Jslænderne en høi Grad af Nationalfølelse, og man bliver en vis Værdighed og Raskhed vaer i mange Bønders Væsen, der vidner om en levende Sands for Eiendom og Uafhængighed. Det Jslandske betragtes med Rette som Moderen til det gothiske Sprogs store nordre Dialect. Medens det Svenske og Danske, og selv det Norske, der er et Slags Mellemdialect, har været meer eller mindre det Teutoniskes eller Tydskes Jndflydelse underkastet, er det Jslandske bleven bevaret i sin hele Reenhed. J Middelalderen var det bekiendt under Navn af Dönsk Tungaeller Dansk Tunge; Jslænderne kaldte det Norræna, fordi de havde medbragt det fra Norge, hvilket Navn ligner meget Norns eller Nors hvormed den fordærvede Dialect, der indtil for faa Aar siden blev talet paa Ørkenøerne, betegnedes, og det var ikke førend efter at man ophørte med at tale det paa det faste Land, at det antog Navn af Jslandsk. Øens Fraliggenhed, og det lidet Samqvem Jndbyggerne have havt med den øvrige Verden, har kraftigen bevaret dette gamle Sprogs Reenhed, og det er en mærkelig Kiendsgierning, at, medens vore dueligste Oldgrandskere ere i Forlegenhed med at dechiffrere visse Ord og Talemaader i Skrifter, der ere ældre end nogle Hundrede Aar, findes der paa Jsland ikke en Bonde, ja ikke en Tjenestepige, som jo er istand til, med Lethed at læse de ældste Documenter, der findes paa Øen. Erklæring.