Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-08-30
Jngen Retsindig kan eller vil billige mange Handlendes utrættelige Stræben efter at forøge Prisen paa enhver muelig Fornødenhed, eller den Speculationsaand, der under Omstændigheder som de nærværende, ikke kan blive andet end skadelig. Men man glemme ikke, at de fleste Handlende have mistet saa meget ved Krigen; at der er kommen saa stor en Forstyrrelse i hele Handelsmaskinen; at der kun er liden Udsigt til bedre Tider; at den eneste Vei, der endnu staaer aaben for Kjøbmanden til at vinde noget, er den enten at speculere med de Varer, han fra gode Tider endnu har Forraad af, eller de, han siden efter har indkjøbt eller indkjøber; at de fleste nu ikke vide, hvorledes de skulle gjøre deres Penge frugtbringende, og at vor Cours er i en beklagelig Tilstand. Naar man overveier alle disse Omstændigheder, vil man maaskee dømme skaansommere. Man vil finde det heel rimeligt, at i et Land, hvor der af visse Artikler kun haves et vist Forraad, uden at man kan vente flere fra andre Steder, naar dette er udsolgt, og hvor al Handelssamqvem med andre Lande er standset, maa Priserne paa saadanne Artikler efterhaanden stige utrolig høit. Men hvor meget man fra visse Sider kan undskylde Prisernes daglige Stigen, indtræffe i denne Tid dog ofte Tilfælde, der røbe alt for megen Vindelyst. Saaledes finder man det vel begribeligt, at vore Sukkerraffinaderier, under de bestandig stigende Priser paa Brændsel og raa Sukkere, have havt nogen Føie til at forhøie Priserne paa deres raffinerede Sukkere, men Maaden, hvorpaa denne Forhøielse skede, var høist paafaldende. Den skede tre Dage i Rad hver Dag lagdes 8 s. paa hvert Pund, og næsten paa intet Sukkerraffinaderie var man istand til at faae noget Sukker, førend Forhøielsen, havde naaet sin høieste Pynt. De fleste undsaae sig endog ikke under denne Crisis ved at sige: vi følge intet Sukker. At adskillige pengegridske Mennesker have opkjøbt Sukker i den Forudsætning, at det vilde stige, kan ikke negtes, men Sukkerhusene have, som bekjendt, et alt for stort Forraad liggende til at denne Opkjøben skulde kunne beføie dem til at forhøie Prisen paa et Pund Sukker 24 s. i en Tid af tre Dage. Det Vestindiske Handelscompagnie traadte troligen i Sukkerraffinaderiernes hæderlige Fodspor og forhøiede Priserne paa deres Caffe en heel Mark, uden at dette Compagnie engang kunne anføre som Grund, at der var bleven megen Caffe opkjøbt, og endnu langt mindre, at Materialierne vare stegne. Det negtede, omtrent som Sukker husene en heel Dag, at sælge høiere end 200 Pund, og vilde endog ikke overlade et saadant Qvantum til andre end Handlende, saalænge Prisen endnu ikke var 6 Mk. 8 s. for Pundet af simple og 7 Mk. for Pundet af de saakaldte bedste Caffebønner, At alt Opkjøberie og Prangerie især i Krigstider er noget vederstyggeligt, kan umueligt negtes. Men imidlertid er det dog langtfra ikke Opkjøbe riet i det Smaa, der gjør saa stor Skade som mange indbilde sig. Det er egentligen den, der har Hjerte og Ævne til at drive Høkeriet i det Store, som bidrager det Væsentligste til Prisernes unaturlige Stigen. Det er dem man først og fremmest burde ivre imod. Men her gielder Ordsproget: "de smaa Tyve hænger man, de store lader man gaae. Man har baade mundtlig og paa Prent hørt lydelig Klage over dem, der opkjøbte Sukker og Lys i Smaapartier, men man har ikke hørt et Ord tale om dem, der, efter Sigende, gjemte hele Pakhuse med Levnetsmidler til bedre Tider.