Berlingske Tidende, 1834-06-18
Journal des Debats troer, at kunne paa det Bestemteste beroelige Hovedstadens Jndvaanere med den Forsikkring: at endnu intet Sygdoms-Tilfælde havde fundet Sted, der havde Kjendetegnene paa hiin Cholera, som herskede i Aaret 1832. Man taler meget om Forbindelser imellem Republicanerne og Legitimisterne, for at erholde en stærk antiministeriel Opposition i Valgcollegierne, om Forbindelser imellem Tiers Partie og de Ministerielle, for at modstræbe hines Anstrængelser: en lille Comoedie i den store Comoedie, et Jntrique=Lystspil, opført i fyrgetyve Aar og indskudt i den store, fyrgetyveaarige Franske Revolution. Bourbonernes Tilhængere havde for og efter det Napoleonske Jnterregium adskilt sig i to Deele. Det ene Partie dannedes af Mænd fra det gamle Regime, uden Jntrique, med varm Følelse, i Øvrigt stivsindede og ikke forstaaende et Jota af Verdensbegivenhederne, kun stolt foragtende det Jllegitime ved Revolutionen og Keiserdømmet. Disse, Fleertallet af Emigranterne, have aldrig intriqueret; under Bourbonerne have de udmærket sig ved Reactioner, i deres Grundretning bleve de urokkelige. – Det andet Partie af Bourbonernes Tilhængere har i fyrgetyve Aar capituleret med Tiden; det sneg sig ind i Directoriet, for at styrte Directoriet; det tjente Bonaparte, men uden Udsigt til at styrte ham under Bourbonerne opkastede det sig til Herre over det politiske Terrain. Men disse Folk forfaldt indbyrdes og geraadede i en heftig Kamp, der drog Huset Bourbons Undergang efter sig Disse vare de egentlige Ophavsmænd og Styrere af alle Ministerrevolutioner paa Restaurationens Tid. Den første Adskillelse fandt Sted imellem de Doctrinaire og Ultraerne. De Doctrinaire, i Begyndelsen Bourbonister, vilde capitulere med Revolutionens og Bonarpartismens Mænd og optage et Antal rige Borgere i Aristoratiet; Ultraerne modsatte sig. Efterat de Doctrinaire havde gjennemgaaaet alle Magtens Phaser fra Talleyrand, Decates og Richelien indtil Pasquier, kom Ultraerne med forenede Kræfter til Herredømmet: altsaa fulgte snart en fordoblet Adskillelse iblandt Ultraerne. 1) Hof-Ultraer, som overgav sig til Chartet, for at dreie dette i Bourbonernes Aand. Congregationen var deres Redskab; Villele deres Høvding. Denne gav i de sidste Aar Pariser Banquiererne smaa Vink, blinkede med halv Øje til de Doctrinaire og lagde sagte Haanden paa Hr. Lafittes Skuldre. Man saae at han, dersom han var bleven ved Roeret, vilde have søgt at nærme sig til de Doctrinaire og Financiers, og denne nærmelse vilde sandsynligviis være lykket, dersom hanhavde kunne holde sig. Han var den Fineste af alle Ultraer 2) Aristorater, i Chartets Aand, for at udtyde dette aristoeratisk efter stormende Adelstendentser. To rivaliserende Chefer, Chateaubriand og Labourdonaye. Med Tiden populariserede Chateaubriand sig mere, i Særdeleshed ved Hjelp af dHrr. Ber tin, nærmede sig de Doctrinaire og befordrede Ministeriet Martignac. Labourdonaye derimod gik over til det meest stivsindede Adelsregime, uden dog at kunne forene sig med Congregationen. 3) Den catholske Deel af Congregationen. Chefen var i Begyndelsen Montmoren, men han havde liberale Menagements, som endnu stærkere fremtraadte hos hans Slægtning, den ædle Doudeville, og tvang ham til at udtræde af Villeles Ministerium. Siden forfaldt Congregationen; Ferdinand Berthier, dens virksomste Medlem, kunde ikke vorde Chef. Udenlands understyttede den Polignac og henvendte sit Blik paa ham, som den vordende Premierminister. Carl den Tiendes hemmelige Tilbøjelighed var for dette Partie. Men saalænge Villele herskede, vovede han ikke at overgive sig til det. Under Martignac conspirerede Carl X. imod sit Ministerium, til Fordeel for Hr. Polignac. Sidstnævnte havde egentligen ingen determinerede Anskuelser, han oplivedes blot af en varm Royalismus. J England havde han aristoeratiseret sig, og noget Whiggismus var trængt ind i ham. Hvad han var som Høvding, derom vidne Historien, 4) Foruden disse tre hverandre politisk modstræbende Partier yttrede endnu et fjerde sin Tilværelse; men det begyndte med at adskille sig fra Bourbonerne. Dette Partie er det Ultramontanistiske. J samme findes to Elementer: et Jesuitisk og et reen-Ultramontant. Det sidste kom i Uenighed med Jesuiterne, da det opoffrede Bourbonerne for sin theoeratiske Retning, medens Jesuiterne gjorde sig paa det nøjeste afhængige af Bourbonerne. Tilsidst opstod den meest erklærede Kamp imellem Hr. de Lamennais og Jesuiterne Allerede længe førend Avenir udkom, havde de Lamennais opgivet Bourbonerne; efter Julirevolutionen brød han med Heftighed igjennem det ny Kongedømmes Skranker og bebudede i Fremtiden en fuldkommen Jdentification af Theocratiet og Democratiet. J Rom bleve Jesuiterne hans uforsonligste Modstandere; de forenede sig endog i Frankrige med deres tidligere Fiender, Gallicanerne, for at skade ham. - J dette Øjeblik ere No. 3 og ganske traadte ud af Dagens Anliggenders Kreds; de spørge Jntet om Valgene, de lade sig ikke see, de intriquere ikke og kunne ikke intriquere. De have absorberet sig, Nogle i Religionen, Andre i det meest erklærede Democratie med theocratisk Retning Men No. 1 og 2 have holdt sig. Fremfor Alt deres Udværter.