Viborger Samler, 1846-12-24
Stænderforsamlingen i Viborg. Af Discussionerne i den foreløbige Behandling af Værnepligtsagen meddeles her Brudstykker af to i Tone og Maneer høist forskjellige Foredrag, – det ene af Biskov Tage Müller, det andet af Kammerherre Krieger. Biskop T. Müller meente, at de academiske Borgeres Stilling hørte til dem, der allermeest kunde komme i Conflict med den Tjeneste, der skulde gjøres under Naaben, han ønskede, at Kongens Livcorps kunde vedblive som et Corps for sig selv; han holdt for, at der ifølge Lovudkastet vilde frembyde sig adskillige Vanskeligheder for de fattige Studenter, især for dem, der vare nødte til at tage Huuslærerpladser udenfor Kjøbenhavn, og erklærede at ville være hver Den hjertelig Tak skyldig, der kunde anvise, hvorledes nogle Lempelser i den Henseende kunde træffes i Lovudkastets Bestemmelser, da han selv ikke besad Kyndighed nok i Militairvæsenet, til at turde gjøre noget saadant Forslag. Dette Foredrag indledede han med følgende Ord: Naar jeg har tilladt mig at reise mig, hvor Talen er om Gjenstande, der ligge langt fra den Sphære, i hvilken jeg nærmest bevæger mig, vil Forsamlingen maaskee alt have sluttet sig til, at det er paa de academiske Borgeres Vegne, at jeg, som er en af de ældste academiske Borgere i Forsamlingen, har gjort det. Det kunde vel have været mig særdeles tilfredsstillende, om jeg havde Tilladelse til nærmere at udvikle, hvorledes den Ungdom, der langt hellere lucubreeer ved den natlige Lampe end den træder under Bellonas Faner, dog ogsaa med Mod og Kraft gjør dette, hvis den er en academisk Ungdom, som den bør være, naar Fædrelandet er i Fare. Det vilde være mig tilfredsstillende at vise, hvorledes netop de, der helst gjøre Tjeneste i Musernes Tempel, ogsaa maae føle sig opfordrede til at gribe til Værget, for at værne om dette Tempel, naar det trues af Voldsmænd. De videnskabelige Sysler trives i Almindelighed kun under Freden; men for at gjenvinde den tabte Fred, maa ogsaa Forsvar finde Sted. Det kunde være tilfredsstillende for mig, efter Evne at vise, hvorledes den academiske Ungdom kun slet vilde have anvendt sin Tid, kun slet vilde have læst de classiske Forfattere, naar ikke den glødende Jld af Fædrelandskjærlighed, som gaaer igjennem dem, ogsaa havde opflammet Læserens Bryst. Det vilde især have været mig kjært som geistlig Mand at vise, hvorledes den Beskyldning ikke træffer. Christendommen, at den, som Kjærlighedens Religion skulde slappe Modet og ved sin Lære om en almindelig Menneskekjærlighed svække Kjærligheden til den Plet af Jord, hvorvi første Gang saae Lyset; thi Kjærlighed i rette Forstand er ci Svaghed, men Kraft. Men det vilde kun være lidet tilfredsstillende for Forsamlingen at anvende en Deel af dens kostbare Tid paa slige Undersøgelser. Derfor har jeg kun berørt dette. Ogsaa er jeg overbeviist om, at Erfaringen til alle Tider har viist, hvorledes de Studerende ingenlunde have søgt at unddrage sig den Pligt, at værne om Fædrelandet, og vi behøve ikke at søge Exemplerne herpaa i fremmede Lande; vi kunne finde dem i vort eget Fædreland, og man tor vel haabe, at den nærværende Æt ikke er vanslægtet fra de forrige Tiders. Det er sandeligen ikke forgiæves, at Minerva ogsaa kaldes Pallas. – Kammerherre Kriegers Foredrag er saalydende: Saafremt Forsamlingen synes om det, kunde vi maaskee nu gaae lidt til Søes, for at faae en frisk Luftning, efterat vi saalænge have været paa Landjorden. Betragter man da den Roeskildske Forsamlings Betænkning over Værnepligtssagen fra Søsiden, vil man finde, at Sø-Militairet betydeligt af den er tilsidesat, idet den er gaaet ud fra det Punct, først at fratage det dets gamle Limit Districter, hvorfra det fik sine physiske Kræfter, for at give disse til Liniehæren, og dernæst at besætte Roflottillen med Train Massen, bestaaende af alle Landets Undermaalige, vel at mærke, efterat man blandt disse forlods har udtaget først Trainkudskene, der maae være stærke, føre og adrette, dernæst Officeers=Oppasserne, der maae være kraftige Folk, for at de kunne bære Gevær og passe Officieren godt, for at han kan være vel skikket til sine Forretninger, og endvidere Syge-Oppasserne, der idetmindste maae have saamange Kræfter, at de kunne dreie og vende de Syge i Sengen; og nu kommer man da til Resten, som skal overlades Sø Militairet. Her finder man nu Noget, som af den Roeskildske Forsamling er benævnet som Roerkarle. Dette er efter mit Begreb et meget simpelt Udtryk, et Udtryk, hvorved jeg har gjort mig megen Umaae at eftertænke, hvorfra det er ta act; men jeg har ikke kunne indsee andet, end at man maa have taget det fra det tydske Ruderknechte", hvilket henleder Tanken paa Galeislaver", og at Kanonbaads-Tienesten gjennem Benævnelsen Roerkarle skulde nævnes Galeislave=Tjeneste, er en for mig meget saarende Betragtning af Sagen. Jeg takker derfor nærværende Comitee ret meget for, at den er gaaet ud, fra et andet Princip og har erkjendt, at physiske Kræfter ogsaa behøves til Søkrigstjenesteen; thi efter den Roeskildske Forsamlings Forslag vilde der til at besætte Roflotillenikke blive andre tilbage end hele Landets Lilleputianer, hvilke, saafremt de bleve anbragte ved Aarerne, ikke vilde være istand til at strække Armene fra Livet, et heller med Fødderne kunne naae Spændholterne, saa at de ved det første Aaretag vilde falde tilbage paa Ryggen; – men jeg undskylder Forsamlingen; man har ikke kjendt, hvad en Aare er, eller hvad der hører til en Aares Besætning.