Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-06-20
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Syttende Aargang. No. 50. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 20 Juni 1820. Saxos Aand til Hr. F. S. Grundtvig. Du vil drage mig for Lyset, Tak være dig for din Willie. Men, hvilken Kjortel giver du mig paa, Festlig smykket viste jeg mig for Verden i en sømmelig Dragt. Du fremstiller mig i en skiden Kjortel som en Mand, der søger sit Selskab i Kroen og Kippen. Hvilke Ord og Talemaader lægger du mig i Munden, Har min danske Tunge nogensinde talet saaledes, Mener du, at det kuns var paa Romernes Tungemaal, at mit Ord klingede zirligt? Mener du, at jeg saalidet agtede mit Fædrelands Oldsagn, at jeg, dersom jeg havde skreven dem paa dansk Maal - vilde have tale, som du lader mig tale? Nei, saa ægte dansk var jeg visselig dog, at jeg ikke vilde nedværdige Danmarks sælsomme Historie til en - Krønike. Hvorledes har du kunne oversee, at jeg af Frygt for, at den skulde vorde det, nedgrov den herlige Skat til en Arv for Efterslægten, men skjulte den ikke i en uskjøn dansk Kappe, men i en guldbræmmet romersk Toga, – Fordi jeg følede, at de underfulde Sagn, ikke kunde rummes og omfattes af min Tids danske Sprog, skrev jeg dem paa Latiens Maal. Din Tids danske Maal er nu mere riigt og fuldkomment: velan, kast min borgede Dragt bort – men giv mig en bedre dansk eller en ligesaa god i det mindste, som den laante, hvis du er Mand derfor. Eller har du glemt, at Classikkernes Fortrolige Rotterdamus agtede og elskede Danmark for Saxos Latin, Har du maaskee ikke veedst dette? Hvem sætter du til Dommer over dit Mærk, - Folket, har du svaret. - Daare, kan da Folket dømme, Dit Sprog kan vel maaskee behage Folket – men er det derfor mig værdigt? er det et tro billede paa mit? - Kyndige, stemmeberettigede og boglærde Mænd, der kunne læse selv, hvad jeg har skrevet, vil du ikke høre. De have talt lydeligt imod dig, ikke af Had, men af Kierlighed til Videnskab, - du foragter deres Røst; du haaner dem; du erkjender ikke deres retsindige Dom. - Hvo vil du da erkiende over dig? Folket er det ikke, det veed du - som ikke er en Demagog saare uliig, – alt for vel. Men jeg er over dig, mig skal du høre; mig skal du stande til Regnskab nolens volens Jeg taler til dig og du fornemmer min Røst i dit Jndre, hvorledes du end gebærder dig for Verdens Øine; hvor kjæk og selvklog du end anstiller dig. - Hører du, min Søn. - Dersom du havde en ret Kierlighed til mig, og det ikke var et poetisk Sværmerie, men ægte historisk Sands, da vilde du ikke vove noget Brud paa den historiske Orden, ved at knuse min Form, som ogsaa er en nødvendig betingelse for en Aand, der vil virke. Men du har ingen Sands derfor, du maatte ellers ved ethvert Træk spørge dig selv; hvad vil Saxo synes om mit Arbeide, vil han kiende det for sit Værk, og ikke hvad vil Folket synes derom. Her vil jeg ikke gaae i rette med dig om, hvad Fornuften kunde have at indvende imod at mit Arbeide blev Folkebog, andre Mænd veed jeg ville tale med dig alvors viis derom. Men beklage maa jeg, at den Sum, som anvendes paa dit Arbeide ved offentligt Sammenskud, ikke bedre er bleven anvendt, f. Ex. til en classisk Fortsættelse af min Danmarks Historie, da vilde vist dygtige Mænd, som den fortræffelige Borgruinernes Beskriver, med skarpt Blik og grundig Lærdom have fremstaaet, og Fædrelandets Roes være bleven mangefold udbredt. Siig nu ikke, naar du farer fort i den slemme Vane at skrive plat, at ingen Stemmer have hævet sig imod dig vilde du ingen Andens høre - saa skulde du dog høre - Saxos, Af smykke de Dødes Værker er skiønt og røber Kierlighed, grundet i Fornuft: at skamskjænde dem røber et Sindelag, som jeg ikke ønsker at maatte findes hos dig, min Søn, Jeg tugter dig, men elsker dig maaskee mere end du mig! Søtoft.