Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-04-05
Det var Heibergs Julespøg og Nyaarstøier, som bestede mig til at begynde paa, hvad jeg længe har havt i Sinde, men naturligviis helst opsatte saa længe mueligt, for at see, om det kunde undgaaes, da jeg baade har meget andet at bestille, og gjerne vilde undgaae et Drengelag, hvor man nok veed hvad der vanker. Jmidlertid, hiin Bog bestende mig, ingenlunde fordi den nappede i mig, og vilde gjøre mig til en Skygge eller et Skko af Reiser, thi det kunde jeg smille ad, som af Paralel=Stederne i Aandernes Maskerade, og vel i Alt hvad de slet maskerede Drenge har stukket i; nei, men den bestende mig, fordi Heiberg, som man siger skal have ret gode Anlæg, og som i al Fald dog har prøvet paa at giøre Noget, i denne Bog fremstillede Drenge=Spiloppet i en vis Heelhed, saa det endog tegnede til en Parodie paa Giganternes Himmelstorm, og fordi den skulde være et Hoved-Angreb paa Ingemann, en Digter, som man vist ikke skal sige, jeg har, forgudet, men som dog virkelig har gjort Noget man skal respectere, og som, uden at fortørne Nogen, gaaer med ædle Følelser og Forsætter, sin stille Vei, en Digter, som, efter min fuldeste Overbeviisning, endnu ikke er, hvad han kan og vil blive, som har viist at selv overdreven Roes ei gjorde ham forfængelig, som upaatvivlelig af Alt kan mindst bære Miskjendelse og Forhaanelse, og som ei ustraffet maa forhaanes af Nogen, end sige af dem der ikke ere værd at nævne. Derfor erklærer jeg herved i Prosa, som paa Riim, hvem der offenlig forhaaner Jngemann som Digter, skal have med mig at bestille, og ingen Dreng skal herefter ustraffet vove at laste hans Værk, han er en besynderlig duftende og sjungende Blomst i Skoven, han er sig selv en Gaade, hvad han fattes og hvad han feiler, veed i det mindste Drengene ikke, og hvad der ene i sin Udvikling kan helbrede og styrke ham, den dybe, rene Længsel efter Aanders Kiærlighed og Sphærers Harmonier, den er det, de angribe og haane, det Eneste som giør ham til Digter, vil de true eller drille ham til at forsage, hiin forborgne Aand, der i hans Sang som i Naturens Blomster=Rige røber sig ved Duften, men synes at forsvinde, saasnart den vil paatage sig en Skikkelse, den vilde de, om mueligt, forføre ham til at foragte. Her er ikke Stedet til at sige Stort om den besynderlige Aand, men, ligesom hele Jngemanns Bane viser en naturlig Hang til Allegorien, saaledes tør jeg nok sige, at hans Aand kun i den vil finde sin rette Skikkelse, og i saa dunkle Egne, som Allegoriens endnu ere, kan enkelte Misgreb vist ikke undre den Forstandige, eller forføre ham til at nedsætte Bestræbelsen, end sige, at Man, som alle de der have recenseret Jngemann, skulde søge at forvilde ham fra den Vei, hvorpaa han ene kan finde hvad han søger. Altsaa, jeg fandt, at Heibergs Bog opfordrede dem til at tale, der vilde bidrage til at kvæle Drenge-Aanden i Tide, det er i Fødselen, og jeg fandt at hele Bogen kunde betragtes som et Nyaarsvers til bemeldte Drenge=Aand, hvori den spaaedes Guld og grønne Skove, og alt Andet, Godt og Slet, Reent og Ureent Undergang med det gamle Aar i det atlantiske Hav. Derfor benyttede jeg i mit Riimbrev Bogen, som hvad den var, en Allegorie paa Drenge=Aandens Fødsel, overladende det til Forfatteren at tage sig saa meget og saa lidt deraf, som ham behagede, der er ikke et eneste Træk, som jo kan anvendes paa Drenge=Aanden i det Hele, har H. i dens Tjeneste skrevet sin Bog, maa han naturligviis overalt finde sig truffet, har han derimod skrevet den som Parodie, da maa det glæde ham at see den forklaret i mit Riimbrov.