Jyske Efterretninger, 1769-04-21
Tanker og Menneskets ub Mis fornøyelighed. En Himmel Arving staaer det ilde, at den tænker Saa lidet paa sit Haab, og lar sin ædle Siel J Støvet fængsles ved selvgjorte Plagers Lænker, En flygtig Frygt og Haab for Livets Vee og Vel; En indbildt Nød, som for Fornuft og Gudsfrygt svinder, Som Duggen svinder for en Soele=Straale hen, En Lyst, man ey kan naae, og siden farlig finder, En Glæde, som er tabt, og kommer ey igien; Sligt svøber Sielen ind i skadelige Taager, Og føder Sukke, som fornærme Naadens Haand, Der RøDer dog giør Alting godt. Den Gud, som kierlig vaager For alles sande Vel, den milde Glædens Aand, Som vil udgyde sig med riige Naade=Strømme, J alle Hierter, som vil føle: Gud er god, en, at Siele sig uhældige maae dømme, Som eye Velstaffe nok ved Troe i Jesu Blod. Kaar Verden laae i Synd, naar Straffen ey var hævet Ved Kierlighedens Død, var Naadens Dør tillukte. Da kunde Siele ey faae frygtet nok og hævet, En ævig Klage var da Uselhedens Frugt; og Men nu, da Sallighed og Seyer er og skienket, Da Himlen er vor Arv, er Sørgen da tilladt? Er Taust. Synd, da Gud sin Søn har sænket For os i vor Natur og Dødens fæle Nat. Mon Engle tav, da Han tilkiøbte sig vor Glæde, Saa deres ney, de sang til Lammets Seyers Priis, Des. løskes Held, og vi kan gaae og græde, med Græmmelse paa Dødens brudte Riis, Som det var en for os for os, jo smagt og prøvet i Af Livets Herre selv, for os om vi kuns vil Dens frygtelige Braad og stærke Kraft berøvet; Og dette kan vi troe og fæste Tillid til Er Himlen da saa lidt, er Sallighed saa ringe, At Jordens Støv og Skum kan skiule deres Glands For Sielen, eller ber en nedrig Kummer tvinge. Dem inden Grændserne af Støvets dunkle Sand ning et de Man føler til henrykt en uforvented Lykte, Og sættes uden for sig selv af Frygt for lidt; an sukker halv fortvivlt ved Byrder, som kuns trykke Tit i Jndbildingen; man glædes, klager frit Naar Grunden er kuns Støy, Jndbildinger og Skygger, Forventelse og Haab, som ey slap vel nok ud, Som gleed, endskiønt man til saa daarlig paa dem bygger Men glædes ikke ved en mild og naadig Gud. Der. Der dog er ene Alt i Tid og Ævigheden, gelser. Som alle Skabte har til deres Velstands Grund; Lad drukne Drømmere, som efter Frihed leder. Der hvor de Forbud har fra Sandheds egen Mund, Optænke andet Godt end Gud. - Ol hvilken Tanke, At glemme Skaberen, og med en nedrig Aand selvgjort Uselhed de Godheds Mærker sanke Til Misbrug, som dog blir uddeelte ved hans Haand Til meere ædelt Maal, end Længsel, Stræben, Hvile, J skabte Ting og det for Siele, som har Forhvervet ved Guds Blod til Gud, og burde ile Med alle Evner hen til at beskue det, Som gjemmes til dem der. Som blant Planeters Orden. Hver har sin Cirkel og sin Gang at vandre i, Saa burde Siele og, som vandre her paa Jorden, Beholde deres Gang, den Himmelevendte Stie, De ere skabte til de brændes, naar de vige, Fra den af Himmelen bestemte Hvirvel ud, De blig Commeter, som sig selv kan forud sige, Med meer end Vished nok en vreed almægtig Gud. Lad Støvet cirkles ind i sine snævre Skranker, Og sætte Skygger til sit korte Øyepunkt, Men Siele fæste sig med Agtsomhed og Tanker Paa Salligheden og naar Kroppen trykkes tungt Til Jord, hvoraf den er, bør Sielen derfor standse, En Aand, hvis Cirkel gaaer i Ævigheden hen, En Aand, som ved sig selv, foruden nogen Sandse Kan vandre frugtbar om i heele Skabningen, Bør den staae stille der, hvad nytte da dens Evner, Den kunde være blind, naar Støv skal føre dem ; )Men ach den er det og; Jeg Sielens Blindhed nævner, Den giør, at Livet tit blant Skygger svinder hen, At Himlens Øyemeed ved Phantasiens Lænker. Maae standses; Store Gud vil man dog aldrig troe, At Sielen skaber sig i det den blindt indskrænker Sin Indsigt inden Støv, og at den sande Ro Først nydes kan af os, naar vi med muntte Tanker, I vore Pligters Kreds gaae frem paa Dydens Vey, ForlaForlade os paa Gud, og al vor Længsel sanker Til den Lyksalighed og Skat, som svinder ey. Menalcas, hold dog op engang for Nok at sørge; Seel Hann, som eyer Alt, og Eene alting er, Vil gierne være din, og tør din Vantroe spørge: Hvor er han, føel hans Haand, han er dig meere nær, End din saa elskte Skat, naar du engang skal svinde Og falde hen til Støv og til Forraadnelse, Saa er Han, og er Alt, stræb derfor her at vinde Hans Naade, at du ham med Fryd kan hisset see, Ol milde Naade=Soel, lag de selvgjorte Plager, Som hindre Følelsen af al din Kierlighed, Fra vore Siele bort, og lad os dig behage, Saa har vi Rigdom nok i Tid og Ævighed. stød, en er Livets foranderlige Omvexlinger. Fødes, græde, svøbes, ammes, Vugges, tumles, bæres, gaae, Tugtes og til Tvang annammes, Leege, voxe, Tanker faae, Elske, beyle, giftes, aves, Lykken tumles op og need, Ældes, svækkes, døe, begraves, Her man Levnets=Løbet veed.