Corsaren, 1840-12-04
"Gamle Minder". Fortælling af Carl Bernhard. Der er Poesi i denne Titel; der er Noget i dette Navn, som uvilkaarlig fremkalder Anelse om, at det, vi ville faae at læse, vil være skjønt og herligt; det er, som skulde vi finde vore egne gamle Minder" i disse Blade; thi hvilket Menneske har ikke selv havt en Barndoms- og en Ungdomstid, paa hvilken han tænker tilbage med Veemod, med Savn og med sorgblandet Glæde? For hvem er ikke det Forbigangne, det Længstforsvundne indhyllet i et forskjønnende Slør, omgivet af "Blomsterduft og yndige Melodier"? Hvo har ikke følt en næsten salig Glemsel af det Nærværende i Erindringen og gamle Glæder og gamle Smerter? Og disse Følelser, denne Længsel efter en Tid, som ikke er og aldrig vil komme, dette Savn, som aldrig kan blive stillet før i hiin Verden, hvor Fortid og Nutid smelte sammen, finde vi udtrykt i Bogens Jndledning: Vi finde der en Mand, som har overlevet sin Tid og nu er en Fremmed blandt Menneskene; hvis Tanker og Følelser, hvis hele Liv tilhører en længst forsvunden glimrende Fortid, og for hvem derfor Nutiden er tom, død og øde. Det er denne Mands Ungdomshistorie, det er hans "gamle Minder", som Bogen fremmaner. Men det er med Menneskenes Sympathi en egen Sag. Et Øieblik kan den dvæle ved Andres Sorger og Glæder, men kun fordi disse dunkelt erindre om egne Glæder og Sorger; et Øieblik kan Ordet, gamle Minder", gjenlyde i Hjertet, men kun for der at vække vore egne slumrende Erindringer. Vil Du fortælle dem dine gamle Minder, da vær beredt paa, at der fordres af dem en ganske anden Jnteresse end den, de have i Dine Øine. Mangt et Ord og mangt et lille Træk, som for Dig havde noget uendelig Andigt og Dyrebart, vil gaae Dine Tilhørere upaaagtet forbi eller endog synes dem hverdagsligt og kjedsommeligt; Meget af det, som har glædet Dig, vil være ligegyldigt for den; thi de ere for egenkjærlige til at glæde sig over det, som glæder en Anden, hvis der ikke i hans Glæde er Noget, som paa en eller anden Maade tiltaler dem selv, vækker deres Sympathi, tilfredsstiller deres Smag og deres "æsthetiske Sands." De ville opfatte Dine Ord ikke med Hjertet, hvoraf Du taler, men med Forstanden, og de ville underkaste dem en kold Critik, for de glæde sig ved dem; og, naar de derved saare Dig, saa sige de om Dig: Ja, hvorfor har han fortalt os det? See, vi høre til denne kolde, egvistiske Verden. Det er os ligegyldigt, om Carl Bernhard eller Kammerherre Norden har oplevet Alt det, som de gamle Minder" fortælle, om hiin har skabt disse billeder i en livlig og varm Phantasi eller denne afmaler dem, saaledes som det ere indgravne i hans Hjerte: Vi udsige vor kolde Dom over Fortællingen, om den har behaget os eller ikke, om den har fleest Feil eller fleest Skjønheder, og beklager Forfatteren sig, da sige vi: Ja, hvorfor har Du fortalt os den? Og den har i vore Øine Feil; disse, "gamle Minder" danne ikke for os en smuk, afrundet og tegelmæssig Fortælling; som Fortælling eller Novelle fortjene de ikke det Bifald, som mange af deres ældre Sødskende med Rette have erhvervet. Vi have først og fornemmelig at anke over den store Mangel ved Fortællingen, at der ingen Eenhed er deri. Enhver Roman, Novelle eller Fortælling udfordrer een eller flere Hovedpersoner, hvorom Handlingen dreier sig, og er det, som nærværende Bog, en historisk Roman, da maa Historiens Hovedhandling dreie sig om disse, de være forresten nok saa underordnede, tilsyneladende nok saa ubetydelige Personer. Men selve Hovedpersonerne maae indbyrdes staae i saa nøie Sammenhæng, at de tilsammen danne en eneste moralsk Person; de maae være de forskjellige synlige Modificationer af den gjennem Fortællingen gaaende Grundtanke og tilsammen danne Tanken selv levende og anskueliggjort. Saasnart denne fra Arilds Tid anerkjendte Grundregel overskrides, bliver Fortællingen en meer eller mindre mislykket Fortælling eller - et Afsnit af Historien. - Men hvo er nu Hovedpersonen eller Helten i denne Fortælling? - Mon Sophus? – Størstedelen af Bogen handler rigtignok om ham; men den egentlige Handling deri, den Begivenhed deri, som meest interesserer Læseren, og hvortil Tanken næsten hele Tiden fæster sig, den er næsten aldeles isoleret fra ham: han staaer som opvartende Tjener ved den Dør, indenfor hvilken Handlingen finder Sted. Derfor maa Fortællingen efter vor Formening characteriseres som en Hverdagsbegivenhed, der for at faae Jnteresse er bragt i Forbindelse, og dertil en høist løselige Forbindelse, med en berømt historisk Periode, istedetfor at den burde være uopløselig knyttet dertil. Vi ere bedst istand til at antyde Fortællingens Mangel i denne Henseende ved at henpege paa, hvor ulige heldigere det vilde have været, om istedetfor Kammerjunker Norden (Sophus) enten Struensee eller Brandt eller Guldberg var gjort til Fortællingens Helt, saaledes som de ere Heltene i den Handling, ved hvis Udvikling, Fremgang og Ende Norden kun er en Tilstuer eller dog en høist ubetydelig og underordnet Deeltager. - Forfatteren har aabenbart selv erkjendt denne Mangel og stræbt at afhjælpe den ved at bringe saa mange af Fortællingens Personer som muligt i Forbindelse med hiin Handling; men alle disse Forbindelser ere saa løse og saa lidet motiverede ved en indre Nødvendighed, at de meere tjene til at fremhæve end til at afhjælpe Mangelen. Men et engang selve Fortællingen eller den underordnede Handling, hvis virkelige Helt Sophus er, skjænker os en reen, ublandet Nydelse. Hans Kjærlighed til Elisabeth taber uendeligt Meget i Læserens Øine derved, at den saa aabenbart fremtræder som en Virkning af Forfængelighed og - Had. Fordi Sophus er forfængelig, og fordi han hader Eichfeldt, derfor faaer Elisabeth Værd i hans Øine som en Gjenstand, han ikke under Medbeileren, og denne Jnteresse fremkalder en Kjærlighed, der lader ham glemme den yndige Lisette, som han dog synes at elske; ja glemme saa aldeles, at han efter nogen Tids Forløb ikke engang har den fjerneste Erindring om, nogensinde at have havt hende kjær. Og denne Elisabeth, som først fremtræder halt og styg, hvorledes erholder hun pludselig al den Ande og Elskelighed, hvormed hun er udstyret, da hun senere viser sig – Lad være, at hendes Halten gaaer over med Tiden, især da den for en Deel er paataget; lad være, at et ikke smukt Ansigt ved den indre Godhed og Sjæleadel med Tiden bliver skjønt for Beskueren; men det er ikke nok, at Læseren kan sige til sig selv: det er ikke umuligt, hvad jeg her læser; men det maa tillige staae for ham som noget Rigtigt og Sandt, som Noget, der er saaledes, fordi det ikke kan være anderledes. Som et ret mærkeligt Tegn paa det mindre gunstige Indtryk, som Værkets Mangel paa Eenhed gjør paa Læseren, troe vi at kunne anføre. den Mening, som en Recensent i "Kjøbenhavnsposten" har yttret, nemlig, at Fortællingen burde ende ved Dronningens Afreise fra Kronborg. Dette vilde uimodsigeligt have været det rette Slutningspunct, hvis Sophus's Skjæbne havde været fast knyttet til Hovedhandlingen, saa at Fortællingen om begge kunde ende paa een Gang. Men i Værkets nuværende Skikkelse maae de temmelig uinteressante og detaillerede sidste Efterretninger om ham, Lisette, Elisabeth m. Fl. sættes til for nogenlunde at bringe Afrunding og Fuldstændighed tilveie. Det er tillige en Mangel i Fortællingen og Noget, som berøver den en stor Deel af den Jnteresse, den ellers kunde have, at de mærkelige Hofintriguer bestandig antydes, uden nøiere at skildres. Man seer enkelte Glimt af dem, men deres egentlige Sammenhæng, deres Gang og Udvikling faaer man aldeles intet Begreb om; man seer pludselig det Slag falde, som de have forberedt, uden at see, hvorledes det er forberedt. Ogsaa i denne Henseende viser Værkets Mangel paa Eenhed sig paafaldende, idet Sophus bliver bragt i en saa yderlig ringe Forbindelse med disse Jntriguer, at han ikke engang fældes ved dem, men indtager den samme Plads, efter at Catastrophen har fundet Sted, som for den Tid. Dette sidste er saa meget urigtigere, som det jo er ved ham, at Foranledningen gives til Comtesse Reiffensteins heftige og virksomme Fjendskab mod Dronningen. - Der kunde fra Forfatterens Side med Hensyn til Hofintriguernes ringe Fremtræden i Værket indvendes, at dette er Gjenstande, som han ikke turde udbrede sig frit over. Men, hvorfor har han da valgt et Stof, som han ikke turde behandle frit? Hvad vi derimod finde at rose i Værket, er, foruden det lette og livlige Sprog, saavel Stildringen af de historiske Personer som Beskrivelsen af de nu forsvundne Bygninger og Palladser. Ligeledes er der forskjellige Steder indlagt en vittig og lunefuld Dialog, hvorved vi dog maae bemærke, at adskillige af de derved benyttede Anecdoter have været bekjendte i mange Tider og ere gaaede fra Mund til Mund blandt Publicum. Beskrivelsen af hiin Tids Tone, Sæder og Skikke er vistnok rigtig og sand (idetmindste ere vi ikke istand til at gjendrive den); men den ligner saa ganske Beskrivelserne og Erindringerne fra "Pancien regime", der findes i utallige franske Bøger, at de idetmindste ikke have Nyhedens Jnteresse. At Forfatteren desuagtet er fuldkommen original i denne Henseende, ville vi ikke betvivle; thi Aristocratiet bliver overalt sig selv ligt, og et overdaadigt Hofs Sæder ere overalt omtrent de samme, saa at Beskrivelsen ogsaa maa blive den samme overalt, især naar den daterer sig fra en Tid, da alle europæiske Hoffer copierede Hoffet i Versailles. Lægge vi nu til disse Fortrin de enkelte heldige Characteertegninger, navnlig af den ædle, selvfornægtende Lisette og den onde, hævngjerrige Reiffenstein, saa kunne vi forklare os, hvorledes man uagtet Værkets store Mangler ikke finder sig utilfredsstillet derved, især naar vi erindre, hvorledes Forfatterens Navn under hele Læsningen lod os vente noget særdeles Jnteressant, en Forventning, som først blev fuldkommen skuffet, da vi læste Bogens sidste Side og da overbeviste os om, at der nu ikke længere var Noget at vente.