Berlingske Tidende, 1836-01-30
Det Andragende om den ovennævnte Gjenstand, som Etatsraad Treschow har forelagt Stændernes Forsamling, er af følgende Jndhold: "Allerede forinden jeg erholdt Kundskab om, at den Kongelige Commissarius vilde forelægge Stænderforsamlingen et Udkast til en ny Anordning, som indeholder nærmere Bestemmelser angaaende den, Selveierbønder ved Fdn. 13de Mai 1769 hjemlede Testationsret, var det min Hensigt at meddele den ærede Forsamling mine Anskuelser angaaende Selveierbøndernes Kaar i Danmark, for at den kunde tage under Overveielse, om det Forslag, jeg derpaa vilde bygge, fortjente at anbefales til Hans Majestæts allerhøieste Opmærksomhed. Ved nemlig at betragte denne vigtige Stand, der for Tiden neppe er saa talrig som man kunde ønske det, hvis ellers dens Kaar svare til hvad de burde være, fandt jeg i Historien Bekræftelse paa den nu dog temmelig almindeligen antagne Mening, at Tilstanden i de nordiske Riger, og saaledes og i vort Fødeland, oprindeligen og i lang Tid har været den, at frie Selveierbønder med fuldkommen Eiendomsret have besiddet Eiendomme i Landet. Jeg fandt ogsaa, at fra den Tid af, at Regjeringen begyndte at tage sig med Kraft af den i lang Tid undertrykte Bondes Sag, og heri med al Beredvillighed blev understøttet af sande Hædersmænd, havde den udtalt det Ønske, saavidt muligt, at bringe denne Tilstand tilbage; thi det siges udtrykkeligen i Fdn. 13de Mai 1769, at da Kongen med Velbehag har erfaret, at adskillige Fæstebønder paa de over Ryttergodset holdte Auctioner have med fuld Eiendomsret tilforhandlet sig deres i Fæste havende Gaarde, og saaledes ere blevne virkelige Selveiere eller Eiendomsbønder, saa erdet Kongens Villie, at disse og andre Selveierbønder skulle beskyttes og haandhæves, saaledes, at andre og flere Fæstebønder kunne faae Mod og Lyst til at stræbe efter ligeledes at erhverve Eiendomsret. Det yttres endvidere, at dette eragtes at være til Landets almindelige Bedste, eftersom det ikke vel kan Jorden maa overhovedet blive feile, at bedre behandlet, naar den, som dyrker den, veed og er forvisset om, at den Tid, Flid og Kraft, han anvender paa Gaardens og Grundens Forbedring, kommer ham selv og hans Børn og Arvinger efter ham til Nytte, end naar han i den Henseende lever i Uvished. Uagtet dette vistnok maa forekomme Enhver saa sundt og rigtigt, at man er berettiget til at troe, at der neppe lader sig noget fornuftigt derimod indvende, kan man paa den anden Side ikke fordølge, at der uden Tvivl maa have indsneget sig en eller anden Feil eller Mangel af Opmærksomhed ved den nye Organisation af Arvefæste og Selveiendom, eftersom Erfaring, der i alle slige Tilfælde er den sikkreste Prøvesteen, har lært, at Selveierbondens Kaar paa mange Steder i Danmark ere saa mislige, at ikke faa oplyste Mænd i den sidste Tid have troet, at Fæstebondens kunde være at foretrække, ligesom man endog har havt det paafaldende Exempel, at Selveierbonder paa de kongelige Godser have begjært og virkeligen ere gaaede overtil igjen at blive Fæstebønder. Jeg kan ikke tilbageholde, at denne Beskaffenhed af Selveierbondens Kaar allerede for længere Tid siden har vakt min Deeltagelse for et efter min Formening for Landet vigtigt Anliggende, paa hvis rigtige Styrelse saa mange Medborgeres Lykke og Skjebne beroer, og efterat jeg derfor har beskjeftiget mig med at undersøge, hvori Feilen - hvis Tilværelse er unegtelig – bestod, troer jeg at have fundet den deri, at Selveierbonden i Almindelighed modtager sin Gaard med større Gield og Besværing, end en saadan lille Eiendom kan taale. Det er endvidere min, og jeg troer at kunne sige, at det er de Flestes Mening, at skjøndt Bonden vel paa sine Steder kan have kjøbt for dyrt, har dette dog langtfra ikke i Almindelighed været Tilfældet; men hvad som derimod ret egentligen trykker Selvciergaarden er, at samme næsten altid gaaer i Arv paa samme Maade som anden Eiendom, hvorved dens Besidder besværes med en uoverkommelig Gield, der hæmmer hans Drift og Virksomhed og gjør ham uskikket til at bære selv det mindste tilfældigviis tilstødende Uheld, af hvilke der i Landvæsenet desværre gives saamange og upaatvivligen flere end i nogen anden borgerlig Stilling. Vilkaarene ved en Landhuusholdning, især af det mindre Slags, føre det med sig, at Mand og Kone ere lige nødvendige til dens Drift. Naar en af Ægtefællerne døer, er det derfor, saa at sige, en Nødvendighed, at den Efterlevende maa indlade sig i et nyt Ægteteskab, og Enkemænd og Enker findes saaledes sjelden i den Deel af Bondestanden, der hører til Selveierklassen. Hvert Dødsfald giver følgelig Anledning til et nyt Skifte, og derved ikke alene til nye for en Bonde betydelige Bekostninger ved Gebyrer til Skifteforvalte. ren, Auctionsdirecteuren og det Offentlige, men ogsaa til Søndersplittelse af Formuen og Lammelse af den Kraft, der udgjør Hovedbetingelsen for et vel ordnet og heldigt Agerbrug. Denne Sandhed ligger ikke meget forborgen; den paaankede Ulempe har til alle Tider og i de fleste Stater været kjendelig, og Midler ere derfor ved Lovgivningerne paatænkte mod samme. Beviis herfor indeholdes hos os i Lovens 312-1 om Selveierbønder, i Bestemmelserne om Odels- og Ansædesretten i Norge og paa Færøerne, samt om Selveiergaardes Arv paa Bornholm. Ja det er særdeles mærkeligt, at til samme Tid som Lovgiveren, ved Fdn. 13de Mai 1769 søgte at opmuntre til Erhvervelse af Selveiendom, til samme Tid var han ogsaa betænkt paa at forebygge det Onde, som vilde reise sig af at dette Slags af Eiendom i Tilfælde af Skifte blev besværet med for megen Gjeld.