Berlingske Tidende, 1836-02-24
Den af Committeens Referent, Kammerjunker Scavenius, paa Forsamlingens Vegne forfattede allerunderdanigste Petition til Hans Majestæt Kongen er af følgende Jndhold: Den Deputerede for Kjøbstædernes 10de Valgdistrict Hr. J. Sidenius har i et afham forelagt Andragende indstillet, om ikke Provindsialstændernes Forsamling, maatte finde sig foranlediget til at indgaae til Deres Majestæt med en allerunderdanigst Petition om, at Fregn. af 18de April 1732 om Jagten. i Danmark maatte underkastes en Revision, og derefter en ny med Tidernes Tarv stemmende Jagtanordning maatte vorde given. Efterat en i Anledning af dette Andragende nedsat Committee havde taget denne Sag under Overveielse og derover afgivet sin Betænkning, er samme fremdeles paa lovbefalet Maade i tvende Plenarforsamlinger bleven behandlet. Overensstemmende med de saaledes stedfundne Forhandlinger troer Forsamlingen at burde underkaste følgende allerunderdanigste Andragende Deres Majestæts allerhøieste Prøvelse. Det synes utvivlsomt, at Bestemmelserne i den gjeldende Jagtforordning af 1732 ikke længer passe til de nu stedfindende Forhold. Det er og naturligt, at en Lov, som nu er over 100 Aar gammel og udkommen paa en Tid, da Landets Forfatning i Almindelighed, og navnligen alle Landboforhold i mangfoldige Tilfælde vare saa forskjellige fra dem, som nu finde Sted, maa vise sig lidet stemmende saavel med den nyere Lovgivnings Aand som med Folkets saameget forandrede Sæder. Fornemmelig synes dette at være Tilfældet med flere af de Straffe, som i denne Forordning ere fastsatte for de forskjellige Jagtforseelser, idet de ved deres overdrevne Strenghed maae ansees aldeles uforholdsmæssige saavel med Hensyn til Brødens Størrelse som til de Anskuelser, der i den nyere Tid have jort sig gieldende i den criminelle Lovgivning. Vel er det høist sjeldent, at disse haarde Straffe i den senere Tid ere komne til Anvendelse; vel holder Forsamlingen sig overbeviist om, at den Skyldige, hvem ved Domstolene saa streng Bod skulde vorde paalagt, ikke forgiæves vilde tye til Deres Majestæts Throne for at erholde Formildelse i samme: men det formenes dog bedre, at en Lov, hvis Bud ikke længer overholdes, og tildeels ikke kunne overholdes, forandres, end at den vedbliver som gjeldende, medens dens truende Bestemmelser i Virkeligheden blive meere og meere kraftesløse. Paa Grund af disse Betragtninger har Forsamlingen eenstemmigen antaget, at det maa ansees høist ønskeligt, om det maatte behage Deres Majestæt at lade udarbeide en ny, med de nærværende Forhold stemmende, Jagtanordning. Derimod skal Forsamlingen ikke gjøre bestemte Forslag om de Bestemmelser, der maatte være at optage i en saadan Anordning, men skal kun tillade sig, allerunderdanigst til Deres Majestæts Overveielse at henstille enkelte bemærkninger desangaaende. Det synes saaledes at kunne ansees som et almindeligt Princip, hvortil ved Udarbeidelsen af en nye Jagtlov kunde tages Hensyn, at Jagt eierens Fordring paa fuld og uforstyrret Benyttelse af sin Jagtret indenfor de Grændser, som Loven fastsætter, maa bringes i Harmoni med den Jkke-Jagtberettigedes billige Fordring, at see et møisommeligt Arbeides Frugter sikkrede sig beskyttet mod Vildtets Ødelæggelse, og mod den Ulempe, som ubillig Udøvelse af Jagtretten kan føre med sig. Hvor saadan Skade, saadan Ulempe dog maatte finde Sted, formenes det billigt, at den Skadelidende ved Loven tilsiges en tilstrækkelig Erstatning. Vel troer Forsamlingen ikke, at der er Grund til at klage over, at Jagtretten i Danmark i Almindelighed skulde udøves utilbørligen, ligesom den og maa antage, at det kun er faa Steder, hvor Vildtstanden kan kaldes overdrevent stor, men allerede Muligheden af at Saadant kunde finde Sted formenes at afgive tilstrækkelig Anledning til det Ønske, at det Vilkaarlige i et saadan Forhold om muligt kunde ophøre. Det bør nemlig ikke tabes af Sigte, at hvad der for Jagteieren mest maa betragtes som en Gjenstand for Behagelighed og Fornøielse, for den mindre Jordbruger let J denne Henseende kan blive en Velfærdssag. blev det i Forsamlingen foreslaaet, at der, i Lighed med hvad der er befalet med Hensyn til Jagten paa Fælled, maatte fastsættes en vis Tid af Aaret, paa hvilken Godseierne ikke maae jage paa Bøndernes Sædemarker. Hvorvel det nu herimod indvendtes, at Jndskrænkningen i Fælledsagtens Udøvelse til visse Tider af Aaret er anordnet for de Jagtberettigedes egen Skyld, og Exemplet, deraf saaledes mindre passende, som og at en saadan Bestemmelse var mindre nødvendig da der deels ingen Tvivl kunde være om, at Jagteieren ikke kan være berettiget til at bruge Jagten paa en saadan Maade at Sæden, nedtrædes; deels, om Saadant skeete, maatte tilkomme Brugeren af Jorden fuld Skadeserstatning, hvilken det for dette Tilfælde ikke formeentes synderligt vanskeligt at udfinde; endelig, at en saadan Jndskrænkning i Jagtrettens Udøvelse let kunde lede til fortrædigende Følger for Jagteieren, saa antog Forsamlingens Pluralitet dog, at der var Grund til at henlede Deres Majestæts Opmærksomhed, paa dette Punkt, hvorved det især blev udhævet, at Skaden, som ved Jagten maatte foraarsages, dog vel ei altid vilde være saa let at bevise, som man antog og saaledes: Udsigten til Erstatning mindre betryggende. Fremdeles blev i Forsamlingen yttret Frygt, for, at de Personer, som tilsiges til Klappe jagter, muligen kunde blive ilde behandlede af Jagtbetjentene, hvorfor en Bestemmelse i den Henseende i en ny Jagtanordning syntes ønskelig. Det blev herimod bemærket, at Saadant var mindre nødvendigt, da Forpligtelsen til at afgive Bud til Klappejagten maatte ansees som henhørende under Begrebet af Hoveri, og saaledes ganske bedømmes efter Lovgivningen om Hoveriet, i hvilken Henseende, i Særdeleshed blev bemærket, at Fregn. af 25de Marts 1791 tydeligt viser, saavel hvilke Personer der under Hoveriets Udøvelse ere underkastede Huustugten, som hvorvidt denne strækker sig, hvilke Bestemmelser saameget mere synes at maatte finde Anvendelse paa Klapperne, som nysanførste Forordnings §. 13. udtrykkeligen nævner Skovridere og Skytter som de Personer, til hvem Jorddrotten, kan overdrage Udøvelsen af denne Huustugt. Da imidlertid allerede Fregn. 18de April 1732 indeholder en Bestemmelse, der sigter til at sikkre Klapperne mod utilbørlig Behandling, formeente Forsamlingen, at der var saa meget mere Grund til at henstille til Deres Majestæts nærmere Overveielse, hvorvidt det maatte være passende i en ny Anordning om Jagten at indføre en udtrykkelig Bestemmelse om, at Klapperne ikke paa Klappejagterne maa tilføies Overlast med Hug og Slag. Foruden disse Jagtens Udøvelse vedkommende Gjenstande har Forsamlingen endvidere formeent allerunderdanigst at burde henlede Deres Majestæts Opmærksomhed paa visse Jordbrugere, som hidtil ikke have været i Besiddelse af Jagtret, men hvem der synes Grund til at tildeele saadan Rettighed. Naar nemlig sees hen til den særdeles ringe Nytte for Deres Majestæts Kasse, som fremgaaer af den Jagtret, som ved Fregn. 18de April 1732. §. 18 er forbeholdt Deres Majestæt paa det der omtalte Strøgods, samt Gods tilhørende offentlige Stiftelser, saavelsom Kjøbstadsjorder, ligesom og til, at denne Ret heller ikke, naar saadanne Jorder ikke ere indsluttede i den kongelige Vildbane, synes at kunne have nogen Jnteresse for Deres Majestæts egen Jagt, saa tør det maaskee antages, at den Uleilighed, som Jagtens Udøvelse af ganske fremmede Personer paa disse Jorder afstedkommer forBrugerne deraf, vil foranledige Deres Majestæt til at eftergive denne Jagtret til Fordeel for de nævnte Brugere. Vel gjør alt den anførte Forordning selv en Undtagelse for Gaarde, hvis Marker for sig selv ere indhegnede, hvilket endvidere er blevet nøiere bestemt ved Frogn, af 23de April 1781, men ogsaa Brugere af uindhegnede Jorder formenes der Grund til at tilstaae samme Begunstigelse. Jdet Forsamlingen her nævner Brugere af disse Jorder, har den dermed villet antyde, at det ei blot er Eiere men maaskee endog Fæstere af deslige Jorder, hvem Jagtret i Jdet de omhandlede Tilfælde burde tilkomme. det nemlig paa den ene Side ikke kan ventes, at de Personer, til hvem Jagten ved allernaadigst Concession maatte overdrages, skulde udøve den med den Skaansel for Jordbrugerne, som maa formodes at blive viist af Grund eieren, naar denne tillige er Jagteier, saa gives der paa den anden Side under disse Omstændigheder ingen privat Mand, hvis Rettigheder vilde lide ved denne Udvidelse af Jagtretten. Paa disse Grunde er det at Forsamlingen har meent at burde henstille til Deres Majestæts allerhøieste Overveielse, om det ikke maatte findes tilraadeligt, at Jagtretten paa offentlige Stiftelsers, Beneficiær= og Strøgods, samt paa Kjøbstadsjorder – forsaavidt den ikke allerede er definitivt overdragen til private Personer, overalt udenfor den kongelige Vildbane overdrages til Besidderne eller Brugerne af disse Jorder, ogsaa simple Fæstere, uden Hensyn til om Jorderne ere indhegnede. Tildette Øiemeds Opnaaelse formenes endvidere, at denne Jagtret paa saadanne Jorder, forhvilke intet Vederlag til Deres Majestæts Kasse hidtil er svaret, uden videre kunde overlades Besidderne, men at, hvor noget sligt Vederlag hidtil er svaret, dette da reparteres paa vedkommende Grundbesiddere, som ønske sig Jagtretten overdragen. Endelig synes det i denne Henseende ønskeligt, at det maatte overholdes, at den de større offentlige Stiftelser ved ældre Concessioner overladte kongelige Jagtret igjen overdrages Besidderne og Brugerne af disse Stiftelsers Gods for det i Concessionerne bestemte Vederlag. Disse ere de Punkter, om hvilke Provindsialstændernes Forsamling i dybeste Underdanighed henstiller til Deres Majestæts Overveielse, hvorvidt de maatte fortjene at komme i Betragning ved Udarbeidelsen af en ny Jagtanordning, saafremt det nemlig maatte behage Deres Majestæt at bifalde Forsamlingens allerunderdanigste Andragende. at lade den bestaaende Jagtlovgivning underkaste en Revision, for at derefter en ny Jagtanordning kunde vorde udarbeidet og forelagt Stænderne til allerunderdanigst Pro velse. Mødet den 12te Februar. (Første Møde.)