Adresseavis for Børn, 1780-05-10
Aar. Numer, Anden. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 10. Mai. Kom al Slags Frugt paa eengang frem, Hvo kunde nyde alle dem Korrespondence. an, min kjere Broder, nu har vi da igien oplevet den al Naturen oplivende Maymaamaaned. Træerne begynde at grønnes. Jeg har allerede fundet de smaa Violer ved Bækken. Du maae troe, det er alle Dage en Fornøyelse for os hernde paa Landet, at see Virkningerne fremkomme af den velgjørende Foraarsoels Varme. Naar vi spadsere i Haven, eller ud i Lunden, følger vor Lærer med os i denne Tid, og anviser os, hvorledes vi skulle ret betragte den fornyete Natur. Jeg troer ikke, J lære det saaledes i Staden. J har ikke saadan Leylighed dertil, som vi. Jeg er vis paa, du vil fornøye dig over de Betragtninger vor Lærer gjorde den 2den Maji, da han talede med os om den Ømhed og Barmhiertighed, Mennesket er pligtigt at vise imod alle levende Guds Skabninger. Paa denne Aarets Tid, Børn, sagde han, beroer Millioner Kreatures Liv paa vore Trin eller vor blotte Villie. Det vrimler nu overalt i Naturen af levende Skabninger. Enhver af dem har faaet Kald af Skaberen til visse Hensigter for dette Aar. Det kan umueligt være ligegyldigt, hvorledes Mennesket forholder sig imod dem. Vi ville visselig paa hiin Dag finde mange uventete Anklagere, Vore Pligter imod Dyrene ere store, mange og vigtige. Vi bør aldrig med Letsindighed betragte dem; endskjønt jeg veed meget vel, at mange oplyste Folk, endogsaa ærbare Christne, holde det for en overdreven Hellighed, at vise den strengeste Ømhed og Barmhiertighed imod alle levende Skabninger uden Forskjel. Men Pligterne imod Dyrene bør være og hellige. De ere den Aller høyestes Skabninger, og vi have ingen Ret over dem. Kun Tilladelse, at herske over dem, er os forundt. Vi har Frihed at fortære dem til Nødtørftighed; Friehed, at befordre vor Velstand og vor Fornøyelse ved dem, ja og Friehed at dræde og udslætte dem, naar de ere farlige for vor Sundhed og vor Underholdning. Men gaae vi videre, ødelægge vi dem uden Nødvendighed, uden Aarsag, blot af Lyst til at dræbe, blot af Kaadhed og Uvillie, da forsynde vi os. Dyreriget bor, ligesom Planteriget, ligesom Mineralriget, lære os at kjende, frygte og forherlige Skaberen desto meere Hvert Dyr, endogsaa det allermindste, fortjener altsaa for sit Livs Skyld, en vis Agtelse af os. Det er Grumhed, at være ubarmhiertig imod Dyrene. De ere og Guds Bud til os, og vi for Avis betragte dem som saadanne. Derfor har vi faaet det store Fortrin for dem, Fornuften. Vi bør altsaa ikke strax træde et lille Dyr ihiel, som kommer for vore Fødder. Dyrenes Blod, eller Livssaft er afveyet af Gud, ligesaavel som vort Blod, Hvilken uforsvarlig Letsindighed er det da, at knuse Jnsekterne for Tidsfordriv, og træde ind i en Hauge, som en Pest for de smaa Skabninger, Hisset smutter en Fugl sium og melankolsk, eller klynkende og pibende, frem og tilbage i Hekkene og Buskene. Det er en stakkels Moder, Man har opdaget hendes Rede, slaaet hendes Eg i Stykker. - Her krymper og vrier en Orm sig, som først for faa Uger siden blev til en menneskelig Fod har med Flid radbrekket det arme Kree, uden at give den et Naadestod. – Her ligger Vingerne af en Sommerfugl, som man gavet Barn at lege med, eller at rive i tu, ligesom en Tiger river et Lam i tu til sine Unger. – O Børn, dersom Dyrene havde Forstand, saa vilde de flye for Mennesket, som for deres Dievel. Da maatte vi gaae eensomme i vore Hauger, ligesom en Tyran i de lange Gange ved sit øde Pallads. – Skal og bør end mangen Sommerfugl døe, for sine EgsSkyld; Øretvisten døe, for dens indbildte Farlig heds Skyld, og Spurren, for dens Tyveries Skyld: o, saa bør de dog dræbes med Barmhiertighed, med Følelse af Ømhed. Alle Forældre, alle Ungdommens Lærere, bør lære deres Børn, deres Eleveer, at føle Medlidenhed, naar en levende Skabning krymper sig i sin Pine. Gud hører det stønnende Kreaturs Sukken. At vise et forvildet Dyr til Rette, eller bringe det ind i sit Element, er meere værdt, end den smukkeste Lovtale over sig selv. Tyrkerne kjøbe Fugle, for at sætte dem i Friehed. Banjanerne (visse Hedninge i Indien) dræbe intet Dyr, og gjøre endog visse Stiftelser, for Jnsekter, som qvæle Mennesker. - Men, gaae de for viidt paa een Maade. – Vi gjøre det viist ogsaa paa en anden. Uagtet al vor Barmhiertighed dræbe vi dog utallige smaa Dyr Sommeren igjennem. Hele Slægter bedækkes med en Fod, uden at man veed det, og staae Fare for at søndertrædes. O stakkels smaa Skabninger, Maatte J dog ikke blive begravne under min Fodsaale, som under et Bjerg, da al eders Tilværelse kun strekker sig til nogle faa for Børn. Dage. O Børn lader os vogte os for at vanhellige Naturens nærværende Festdage med Mord, Lader os tvertimod ofte sætte os hen, at betragte disse smaa Kreers lille men merkværdige Huusholdning, Lader os beundre deres Arbeyde, deres Krige (thi ogsaa de have Strid paa Jorden!) deres Skjelmstykker, deres Opdragelser, deres Lystigheder, Lader os i deres Betragtning beundre Skaberen, som lever i alle sine Gierninger. – og hjertelig takke ham, for han har udmærket os ved Fornuft iblandt dem alle Nyeheder.