Jyllandsposten, 1838-08-27
Fra S. S. Blicher, vor Danmarks berømmelige Digter, have vi i denne Tid fra Pressen seet udgaae Trækfuglene", en ynderig Naturconcert, som i sine dybe, rørende og hjertegribende Toner saa udtryksfuldt udtaler den Aand og Tankegang, som i den svundne ublide Vinter bevægede sig i dette sande Naturgenie, i denne varme Digterbarm, medens Døden pikkede paa hans Rude og Parcen udspandt hans Livs Traad til en Fiinhed, som lod vor Digter betvivle et længere Ophold paa denne Jord, hvorfor han saa yndigt i det første Vers af sit Præludium udbryder: Sig nærmer Tiden da jeg maa væk, Jeg hører Vinterens Stemme, Thi ogsaa jeg er kun her paa Træk og haver andensteds hjemme. En heftig Sygdom af forhærdet Caracteer kastede vor Blicher sidste Vinter paa Sygeleiet, Appetiten forlod ham i den Grad, at han i en Tid af 8 Uger aldeles ingen Næringsmidler tog til sig, kun nogle TheeskeefuldMedicin var det der daglig holdt Livet vedlige. Alt Haab var opgivet; tilsidst forlangte han at blive flyttet op i den ene Gjæstestue, da han vilde døe i dette Værelse, som det roligste i Præstegaarden og længst borte fra de huuslige Sysler. Hans trofaste kummerfulde Søn bad ham i Sorgens Time, at maatte hente en anden Læge end den tidligere brugte, da mulig en forandret Kuur kunde redde ham, og den unge duelige Læge Hr. Møller, som nylig var hjemvendt fra Udlandet, var bekjendt for sin heldige Kuurmethode. Dog vor Blicher fraraadede Sønnen det med de Ord "Tiden var der, han skulde væk. Dette uanseet og Sønnen, efter Lægen, som opholdt sig i Randers, 1 1/2 Miil fra Spendrup. Til Held var han hjemme, og ilede strax med Vognen tilbage. Denne ordinerede nu en Vaccine anbragt rundt om Patientens Liv - og reddet var vor Sanger. Kuren gjorde en forbausende Virkning, og lidt efter lidt vækkedes de udmattede Livs=Kræfter; hans fulde Aandskraft beholdt han under den haardeste Af Maaskee endnu bedre: at Degnen fik en saa meget større Andeel af Præstegaardsmarken, som Skolelodden, naar den reent bortsolgtes, kunde afgive en rentebærende Capital for hiin. kræftelse, og hans Digternykker, som han selv siger, forlod ham endog ei i det tvivlsomme Øieblik. Læser 4 lad denne Nøgle aabne Dig det brune Bind paa Trækfuglene, følg vor gjenoplevede Digter i hans Veemod, følg ham i hans Glæde, og lad hans Svanes Sang blandt Trækfuglene – den vi her maa udsynge tolke Dig det Himmellys der helligt begeistrer vor udødelige S. S. Blicher. Ah, Hvo est Du, som hisset gynger J majestætisk Flugt paa Ætherhavet? Er det ei Dig, som hvit begavet Dog først i Døden synger: Hvorfor saa silde? Livet yder Til Dig vel og sit fulde Maal af Glæde? Og dog, imens vi Andre kvæde, Kun du i Taushed nyder. Og naar omsider mæt af Dage De trætte Øine Du mod Bølgen fænker, Det sidste Blik, Du Livet skjænker, Ledsager Du med Klage! Hal og saaledes døer en Digter, Reil det som har ham over Livets Bølger, Ham paa den allersidste følger, Og ei i Døden svigter. Hiint Himmellys, de Guddomsgnister, Ham aabenbartes her de Cherubstemmer, Ham trylled, han i Hjertet gjemmer Til det i Døden brister; Men var hans Sang i Livet Klage, Hans Svanesang skal just naar det hensvinder, Som Seierssang, for hiint oprinder Hans sidste Kamp ledsage.