Aalborg Stiftstidende, 1844-10-26
Fædrelandet. Den kongl. Commissarius aabnede den Roeskildske Stænderforsamling med nedenstaaende Tale, Hæderværdige Medborgere, Kongens og Fædrelandts troe Mænd, Atter træder jeg frem paa dette Sted i det samme Ærinde, hvori jeg tilforn har været sendt herhen. Hvorledes jeg, uagtet min Alder og Alt, hvad der ellers kunde gjøre mig ængstelig ved at overtage det betydningsfulde Kald, hvormed Kongens Naade og Tillid paany har hædret mig, ikke har fundet mig beføiet til derfor at undskylde mig, har jeg allerede forklaret i den nu tilendebragte Stænderforsamling for Jylland. Jeg skal blot tilføie, at dette Sted har noget saa Tiltrækkende for mig, at jeg maaskee vilde have vaklet i mit Valg, dersom Pligten havde levnet mig noget Saadant. At jeg ikke vil være uvelkommen for den hæderlige Forsamling, med hvilken jeg skal fornye det Forhold, hvoraf jeg bevarer saa mange glade Erindringer i mit Hjerte, det tør jeg forudsætte. Det kongelige Budskab, som jeg har at bringe Dem, mine høitærede Medborgere, i Anledning af de Betænkninger og andre Andragender, som De ved Deres forrige Forsamling nedlagde for Thronen, er med Hensyn til de fleste Gjenstande, i det Væsentlige det Samme, som jeg tidligere har medbragt til de jydske Stænder og er Dem saaledes forlængst bekjendt. De ville deraf med Tilfredsstillelse have seet den Opmærksomhed, som Deres bemærkninger og Jndstillinger have fundet, og de Resultater, som derved ere fremkomne. En Sag er der imidlertid, der ikke saa ganske kan give Dem denne Art af Tilfredsstillelse, og dette er desværre den uden al Sammenligning vigtigste, der var Dem forelagt. Men den Jndsigt og gode Aand, hvormed De have behandlet denne Sag, har dog vundet Landsfaderens fulde Anerkjendelse, og jeg holder mig forvisset om, at den samme Erkjendelse efterhaanden vil gjøre sig gjældende hos Folket og omsider overvinde de Hindringer, som for Øieblikket vare traadte iveien for Sagens Fremgang. Saa dybt det end har bedrøvet mig, at Kongen har fundet sig i den Nødvendighed, fortiden at opgive Udførelsen af sit Ønske, ved en ny, fra Provindsialstænderne udgaaende Jnstitution at udvide og styrke den Jndvirkning paa Fædrenelandets Anliggender, som vor forevigede Konge havde villet forskaffe sit Folk igjennem dets udkaarne Mænd, saa giver det mig dog stedse riig Glæde og trøstende Udsigter for Fremtiden, naar jeg vender Blikket, til den Modtagelse, som denne Sag fandt i nærværende Forsamling. J Sandhed, De vidste ret at sætte Dem ind i Kongens Hensigter, og i de Forhold, som medførte, at det af Stænderne i 1840 yttrede Ønske om en Udvikling af Provindsialstændernes Jnstitution til større og mere fyldestgjørende Virksomhed, ikke lod sig opnaae af nogen Vei, der frembød bedre Udsigter og ringere Betænkeligheder, end den, Kongen havde anviist. Vare der end iblandt dem, der udtalte sig for denne Jnstitution, Nogle, der havde vendt deres Blik til meer omfattende Forandringer i den Grundvold, hvorpaa Samfundsordenen hviler, saa fandt dog selv disse, at det nye Forbindelsesled imellem Kongen og Folket og dettes forskjellige Bestanddele vilde være en saa hensigtsmæssig, ja vel endog fornøden Forberedelse, at det med Taknemmelighed maatte modtages. Andre fandt derimod noget Mere og Større i den bebudede Jndretning, menende, at den under behørig Udvikling vilde, uden at de med den meer indgribende Forandring forbundne Farer, sikkre den fornuftige Folkemeening den Jndflydelse paa Landets almindelige Anliggender, som de særskilte Provindsialstænder ikke tilfulde og med Hensyn til alle disse Anliggender kunne give, og upaatvivlelig have atter Andre, uden at have grebet nogen bestemt Mening angaaende hiint store Spørgsmaal, fundet, at man, under enhver Forudsætning, roligen burde oppebie den Udvikling af Forholdene, som den af Kongen bebudede Indretning vilde medføre, og de Erfaringer, som under denne Udvikling vilde vindes. Saaledes var da Forsamlingen i dens Fleerhed enig om, at den Vei, Kongen havde anviist til Stænderinstitutionens videre Udvikling, idetmindste for Øieblikket var den bedste og sikkreste, og at man ved Tilsidesættelse af hiin Meningsforskjel villigen og tillidsfuldt burde indslaae denne Vet. Men ligesom Forsamlingen rettelig opfattede Værdien og Betydningen af den bebudede nye Indretning, saaledes havde den ved de Grandskninger, som den ifølge den Opfordring, der indeholdtes i det kongl. Budskab, anstillede angaaende den nye Jndretnings Ordning, heldigen løst adskillige af de Vanskeligheder, der frembøde sig, og derved leveret skjønne Materialier til den nye Bygning, som Kongen havde ønsket at kunne opføre. Jeg kunde være meget fristet til at dvæle i yderligere Betragtning herover, men dertil er her ikke Tiden eller Stedet. Jeg har desuden forhen havt Leilighed til at fremhæve og udvikke det Fortjenstfulde i denne Forsamlings Behandling af hiin Sag og møde de skjæve Domme, som Nogle have søgt at udbrede saavel angaaende den af Kongen bebudede Jndretning, som om den Behandling, Sagen her har fundet, hvilke Domme ogsaa tildeels have fundet Jndgang i den Viborger Stændersal, hvorhen Petitioner i en saadan Retning endog have trængt sig frem fra de til nærværende Forsamling hørende Provindser. Kun Eet skal jeg dog gjentage, fordi det ellers synes at være bleven ubemærket, skjøndt det fortjener den meest levende Anerkjendelse: jeg mener det forstandige Maadehold, hvormed denne Forsamling havde ladet enhver Fordring falde, hvortil det større Folketal, som den fremfor de øvrige Stænderforsamlinger repræsenterer, i Forbindelse med dens egen større Talrighed og den særegne Stilling, der i selve Stænderorganisationen er tilstaaet Kjøbenhavn, kunde have givet Anledning, og at den navnlig havde indrømmet, at denne Hovedstad maatte sammensmelte med de øvrige Kjøbstæder paa Øerne, og i Forbindelse med disse lade sig nøie med den samme Jndflydelse paa de stænderske Committeers Besættelse, som der kunde tillægges Kjøbstæderne i Nørrejylland eller i et af Hertugdømmerne: et Maadehold, der fortjener destostørre Paaskjønnelse, jo mindre det traadte frem som noget Offer, jo villigere man uden al Bram eller Ophævelse gav efter for det, man erkjendte som en nødvendig betingelse for at en saadan Forbindelse mellem de adskilte Stænder, som Kongen havde paatænkt, kunde komme istand paa en de forskjellige Stats dele tilfredsstillende, Alles Ret og Velfærd lige betryggende, Maade. Enkelte Lovudkast have dog alene været denne Forsamling forelagte; de fleste af dem vedkom den fjerne Ø, som ifølge et af disse, siden til Lov ophøiede Udkast, nu har faaet sit eget Folkething og saaledes er traadt ud af dens forrige Forbindelse med denne Forsamling. Men ogsaa om Udfaldet af disse Sager ere De forlængst paa anden Maade underrettede. Dette Samme gjælder og størstedeels om de Petitioner, som indgik fra deres sidste Forsamling, uden at være gjentagne af deres jydske Brødre. Den Bekjendtgiørelse, hvoraf et Aftryk ligger for enhver af Dem, giver i alt Fald fornøden Oplysning, og saafremt der om en eller anden af hine Sager ønskes yderligere Underretning, er jeg til Tjeneste. De Lovarbeider, hvorover Kongen vil have Dem opfordrede til at meddele Deres Mening, have paa enkelte, ikke meget betydende nær, alle været forelagte i Viborg. De have saaledes sikkert allerede sat Dem ind i de vigtigste af hine Arbeider. Eet af dem var der, hvorover jeg ved at indlede Stænderforsamlingen i Viborg fandt mig, opfordret til at udbrede mig, ikke for at udvikle eller retfærdiggjøre det i dets Enkeltheder, men for at møde de sælsomme Domme, der vare satte i Omløb for at gjøre den Aand, hvori det var udarbeidet, mistænkt. Jeg har ikke mindste Anledning til at tage Noget tilbage af hvad jeg der udtalte med Hensyn til det Lovudkast, der gaaer ud paa at gjøre den Værnepligt, der hidtil udelukkende har hvillet paa Bondestanden, fælleds for alle Classer i Samfundet; thi det er vel blevet modsagt og tildeels haanligt behandlet, men ingenlunde gjendrevet. Hvilke forskjellige Meninger, der end kunne gjøre sig gjældende om den Jndretning af Landets Forsvarsvæsen, hvorfra det gaaer ud, og hvilke Tvivl der end fra andre Sider kunne opvækkes og Betimeligheden af den dybt indgribende Forandring i den nærværende Tingenes Orden, som ved den nye Lov skulde fremkaldes, saa staaer det fast, at den vilde nedbryde den eneste Skranke hvorved Lovene endnu skille Bonden fra hans Medborgere. Naar jeg derhos har udviklet, hvorledes de den Paagjældendes Herkomst aldeles vedkommende Lempninger, som Udkastet har indrømmet med Hensyn til visse Livstillinger, paa ingen Maade komme i Strid med hiin fuldkomne borgerlige Lighed, saa har dette faaet ny Bekrættelse ved Udfaldet af Stemmegivningen i de jydske Provindsialstænder; thi med Alt hvad der ogsaa der var bleven yttret angaaende de mange Undtagelser, hvori den almindelige Lovregel skulde gaae tilgrunde, saa var der dog vel ikke en eneste af disse Undtagelser, som faldt ved den endelige Afstemning, hvorimod man meget meer androg paa nye og tildeels meget betydelige Lempninger til Fordeel for de hidtil befriede Classer. Saaledes henfaldt de vrange og forvirrende Fremstillinger, hvormed man ogsaa ved denne Leilighed har søgt at bringe den hæderlige Bondestand til at troe, at den ikke længere i sin Konge har en Fader, som dens Velvære, dens Fremskriden i Held og Hæder ligger paa Hjerte. Det er i Sandhed forbausende, hvorledes saadanne Forestillinger kunne finde Indgang paa en Tid, der har været saa riig paa nye Love og Foranstaltninger, tjenende netop til at hæve Bondestanden til den fulde borgerlige Selvstændighed, hvortil der blev gjort en saa herlig Begyndelse ved de store og velgjørende Reformer, hvorved vor hedengangne Konge, dens uforglemmelige Velgiører, udfriede den af sin forrige fortrykte Tilstand; at man glemmer, hvorledes Christian den Ottende allerede betegnede sit første Regjeringsaar ved at tilstaae Landmændene en forhen ukjendt selvvirksom Deeltagelse i deres communale Anliggender og give Bonden Plads saavel i den snevrere som i den videre Kreds af den communale Bestyrelse; ved for en meget stor Deel at ophæve det Naturalarbeide, som Bonden maatte yde til offentlige Jndretninger, og i den Henseende at udsævne Forholdene. mellem de forskjellige Classer af Landeiendomsbesiddere, som og ved ellers at tilintetgjøre Adskilligt, der fra ældre Love var blevet tilbage af Forskjellen imellem Bonden og Landets øvrige Borgere; og at man heller ikke vil ansee det for Noget, naar Kongen nu har indledet en Reform, der gaaer ud paa, fuldstændigen at gjøre hiin Stand lige for Loven med enhver anden, eller, hvilket er det Samme, at ophæve Begrebet om en særlig personlig Bondestand. Men det staaer ikke til Nogen, at udslette disse talende Kjendsgierninger af Danmarks Aarbøger eller af de danske Hjerter, og om end ikke Alle have havt lige Leilighed til at erfare, i hvilken Grad Alt dette skyldes Kongens Agtelse for Retfærdighed og Menneskeværd, hans rastløse Iver for hvad der kan hæve hans elskede Folk til et høiere Udviklingstrin, saa er der dog ikke stor Vanskelighed ved at komme til den Overbeviisning, at Kongens personlige Tænkemaade deri har havt en saare betydende Andeel. Naar jeg bringer dette i Erindring, saa er det kun fordi det af saa Mange synes at være overseet eller miskjendt; men heller ikke glemmer jeg, hvormeget alt hvad der af hine Reformer i 1840 var Gjenstand for Stændernes Forhandling, blev befordret ved den beredvillige Erkjendelse, den gode indbyrdes Forstaaelse, den forstandige og billige Overveielse af de gjensidige Forhold, den eendrægtige Samvirken, hvormed begge Rigets Stænderforsamlinger kom Kongen imøde. Denne Aand er sikkert endnu ikke uddød og den vil paany vise sig virksom til Held for Konge og Land. Et høist betydende Lovudkast, som Kongen havde forelagt de jydske Stænder, blev ikke af disse fremmet, fordi de paa Grund af Omstændighederne ikke saae sig istand til at benytte den Tid, som Kongen efter deres Ønske havde indrømmet dem til at fuldende deres Arbeider, og som vistnok, om det var blevet begjært, kunde have faaet en endnu noget større Udstrækning. Kongen vil ikke destomindre derom modtage nærværende Forsamlings Tanker; thi om end Allerhøistsamme i sin Tid maatte beslutte sig til, inden han giver hiint Udkast Lovskraft, at oppebie den Betænkning, som kunde ventes fra en tilkommende Forsamling af Nørrejyllands Provindsialstænder, saa vil det dog, selv i dette Tilfælde, kunne være til Nytte, allerede nu at blive forsynet med de bemærkninger, som De, mine høitagtede Medborgere, maatte have at gjøre i denne vigtige Sag. Kongen holder sig forvisset om, at De med et i Sandhed frit og til alle Sagens Sider skuende Blik, ville gjennemgrandske denne Sag, at ikke den store Værd, som De med Grund lægger paa den Trykkefrihed, der nu i henved tre Fjerdedele af et Aarhundrede har været en Hæder for Danmark og dets souveraine Konger, vil bringe Dem til at oversee den Forvirring og Fordærvelse, som den i sin Udartning kan føre med sig, naar der ingen tilbørlig Modvægt dannes derimod, og de ville ikke miskjende, hvorledes Kongen, midt i de skrigende Misbrug, der gjøres af hiin Frihed, har villet løse den af de Baand og Jndskrænkninger, hvorved den retsindige Mand kan hæmmes i dens frimodige Benyttelse, medens han ved hensigtsmæssige, men dog milde Straffe har villet sætte Skranker for en Brug af Samme, der intet andet Formaal kan have, end at undergrave Agtelse for Landets Forfatning, Regjering og hvad der ellers udgjør Grundstøtterne for den borgerlige Fred og Orden. Er derend blevet et Baand tilbage, som denne Forsamling tidligere har ønsket ophævet, og maa det end erkjendes, at det hele System vilde vinde i indvortes Holdning og fra en vis Side ogsaa de Love, der skulle beskjærne mod Misbrug, i Kraft, derved, at dette Ønske blev opfyldt, saa vil Forsamlingen dog vist ogsaa erkjende Vægten af de Betænkeligheder, Pressens nærværende Tilstand frembyder imod at opgive ikke blot al foregaaende Prøvelse af det, der trykkes, men endog al virksom Foranstaltning til at standse Udbredelsen af det, der egner sig til, ved Landets Domstole at forfølges som strafværdigt. Dog det ligger udenfor Hensigten med disse Ord at gaae dybere ind i denne Sag. Regjeringens Forslag og dens Motiver ligge for Deres Øine; ogsaa er Pressens Charakteer og Virksomhed Dem nøie bekjendt. Der er flere Gange i denne Sal udtalt de meest træffende Domme over den Green af Pressen, hvorfra Trangen til en ny Presselov har sin Oprindelse, og hvad der i de seneste Tider er foregaaet, vil vist ikke kunne slappe den alvorlige Misbilligelse, som dens Uvæsen her har fundet. Men med Hensyn til Maaden, hvorpaa Lovgivningen skal løse den store Opgave, at sætte Dæmning for de værste og skadeligste Misbrug af Pressen, uden at hemme dens rette og gavnlige Brug, vil der vistnok her som andetsteds vise sig ulige Meninger. Jeg vil ufeilbarlig i sin Tid faae Leilighed til nærmere at yttre mig over forskjellige herhen hørende Spørgsmaal, og jeg haaber, at den rolige, alsidige Overveielse, som Sagen her vil finde, vil fremkalde vigtige Bidrag til hiin Opgaves Løsning. Men som i denne Sag, saaledes vil i det Hele den Virksomhed, der gaaer ud fra denne Forsamling - derom holder jeg mig overbeviist - bære Vidnesbyrd om den rette Ligevægt mellem Kjærlighed til Frihed og Fremskridt, og den Agtelse for Ret og Orden, hvorved al Frihed, og ethvert Fremskridt, der ei skal være et skuffende Blændværk, maa befæstes. Jeg stoler derfor paa, at der her i flere Retninger vil blive ydet Kongen kraftig Bistand i hans landsfaderlige Bestræbelser for en sund Udvikling af vore Forhold, og at de løse og overspændte Meninger, hvori denne sunde Udvikling finder sin største Fiende, ville blive tilbageviste herfra. J denne Forviisning indbyder jeg Dem, mine høitagtede Medborgere, til at lægge Haand paa det betydningsfulde Værk, som De have at udføre." Efter at Talen var sluttet, udbragtes: Kongen level).