Berlingske Tidende, 1792-03-19
London, den 2den Martii. J Forgaars og i Gaar var Underhuset beskjæftiget med en Peget hæftig og mærkværdig Debatte over det forrige Aars Adrustning mod Rusland. Hr. Whitbread, af Opposionsvartiet, aabnede Debatten i det han begede paa Bordet Vid stingeren : "Saa ufuldstændige og maare, raabte han, Efra Ministerne indleverede Papirer endere, saa kan man Faderaf see, at Ministrene have i deres Forhold i Henseende Tyrkekrigen, handlet uovereensstemmende med Constituenen og imod Fædrenelandets Jnteresse og Ære, i det de gave forringet det brittiske Navn, og vovet en Krig, som er imod Folkets Villie og hvis Diemed ikke var Engelands Jnteresse. Efter en skommelig Udrustning, som kunde give foraarsaget en ødelæggende Krig, have de indgaaet de samme Betingelser, som Rusland et Aar tilforn havde erstaaet. Ruslands Besiddelse af Octakov og Districter, mellem Bog og Duister er ikke til Hinder hverken for Stortaniens eller Preussens politiske og Handels=Jnteresse, med mindre man for Besiddelsen af Orzakow og Districtet mellem Bog og Dnister, har villet af Keiserinden erholde indes Samtykke til, at Preussen maatte tilstædes Besiddelsen af Danzig og Thorn. Ministernes slette Opførsel, var gaaet saavidt, at de endog bestandig fortsatte Tilrustningen, efterat Gienstanden for samme allerede ganske var ophævet. - Han sluttede med følgende 3 Motioner: 1) Ruslands Besiddelse af Octakow og Districtet imellem Bog og Duister har ingen Jndflydelse paa Engelands Jnteresse, og kan ikke retfærdiggiøre Udrustningen. 2) Engelands Underhandling med Rusland er bleven uden al Virkning. 3) De Kongel. Ministre have gjort sig skyldige i en grov Forseelse, saasom de have forøget Omkostningerne, og formindsket Storbritanniens Jndflydelse. - Hr. Jenkinson, en ung Herre paa 22 Aar af mange Talenter, en Søn af den berømte Lord Hawkisburg, traadde frem som Ministrenes Forsvarer, og skiøndt han for første Gang viiste sig for Parlementet som Taler, erholdt meget bifald: "Han vilde, sagde han, stræbe at bevise det Falske i den forrige Tale, og derhos bevise, at Ministerne havde handlet efter den sundeste Politiks Grundsætninger. Engelands vigtige Alliance med Preussen har Europas Ligevægt til Hensigt, og har, som bekiendt, allerede befriet Holland fra Frankrigs mægtige Jndflydelse. Vel er Frankrig for nærværende Tid afmægtig, men det bliver dog stedse Engelands Rival, og allene derved, at Engeland nu ikke benytter sig af Frankrigs Ulykke kunde der blive lagt Grund til et sandt Venskab. For Preussen havde Ruslands Fremgang imod Porten virkelig været farlig. Porten haver ikke været det angribende Partie i denne Krig. Rusland, havde besadt Crimm, skiftet et Oprør i Egypten, aftvunget Porten en Concession efter den anden, og endelig vildet giøre Bessarabien, Wallachiet og Moldau til et af Porten uafhæn gende Rige for en christelig Prinds. Porten var altsaa tvungen til en Krig, for at beholde det som han endnu havde tilovers i Europa. J denne Krig havde alt været Ret paa den ene og alt Lykke paa den anden Side. Engeland havde rustet sig, for at forskaffe Porten de beste muelige Betingelser. Den fordrede jarus hvo havde de vel ikke fuldkomment opnaaet; men Keiserinden havde dog ved Engelands og Preussens Mellemkomst strax viist sig eftergivende. Førend denne Mellemkomst havde hun i sit Ultimat foruden Oczakom endnu forlangt Bessarabiens, Moldaus og Wallachiets Uafhængig hed; hendes Vaaben havde siden tilfagtet hende anseelige Fordele, og dog havde hun eftergivet Fordringen paa Bessarabien, Moldau og Wallachiet, hvilket nok maae tilskrives den engelske Rustning. Desuden var det overeensstemmende med Politiken, at fordre den samme status hvo af Rusland, til hvilken Østerrig havde maattet forbinde sig, for ikke at foreslaae det ene Partie billigere Vilkaar end det andet. Overalt var det Ministernes Pligt, nøie at agte paa enhver Forandring paa det faste Land af Europa, og ikke at lade Europas Ligevægt være unddraget deres Opmærksomhed, hvad ogsaa den nærværende Tids Aand maatte indvende derimod. Jmidlertid vare, Gud skee Lov, de nærværende Til der ikke Ærgierrigheds= og Erobringekrigene gunstige, de vare misbilligede i hele Europa. Han paastod, at man efter modnere Overveielse vilde finde, at de Kongelige Ministre, hverken havde handler upolitisk eller som slette Mand, at deres Fordring til Rusland havde været retmæssig, at det, som de havde erholdt var vigtigt, og at de skulde have udvirket mere, dersom ikke Oppositionspartier saa andelig havde erklærer, sig imod dem. Hr. Jenkinson talede over 2 Timer. Efter ham opstode mange Taltre pro og contra indtil endelig Ministrene seirede med en Overvægt af 128 Stemmer. - J Overhuset seirede Ministrene i denne Sag allerede den 27de Febr. med 98 mod 19 Stemmer. Oppositionen angreb dem ligeledes meget stærk, beskyldte dem, at de behandlede Parlamentet som en vanhelliget Friheds Tempel, hvori der ikke fandtes andet end Kiøbere og Sølgere, og at de havde fordret en blind Tillid til sig og erholdt den. Statssecretairen Grenville forsvarede Ministrenes Sag. Han paastod, Aar Østerrigs og Ruslands Tilvært paa Portens Bekostning har de været alt for farlig for Engelands Allierede, Kongen af Preussen, og for at bindre denne havde man rustet sig : om Danzig og Thorn har Talen derved ikke været. Siden Peter den Førstes Tid havde det været Ruslands stedsevarende System, at forskaffe sig en mægtig Flaade i det sorte Hav, hvorved Portens Rige i Europa tillig eller sildig vilde blive tilintetgjort og en nye Søemagt opstaae, som i det mindste ikke var nyttig for Engeland. Denne Plan havde Engeland alt saa stedse imodsat sig, særdeles i Aaret 1736 i Forening med Holland og med Frankrigs Samtykke. - Den hele forrige Aars Rustning har kun kostet 361000 Pund.