Adresseavis for Børn, 1781-03-14
Aar. Numer Tredie Aargang. for Onsdagen. Børn. den 14. Martii. Af Blomsternes Ordentlighed kan du lære, Du Unge, at du selv bør ordentlig være. Tanker over Blomsternes Ordentlighed. (Af James Hervey.) Den Ordentlighed, med hvilken Blomsterne følge efter hverandre, er en Omstændighed, som giør Blomster=Skabningen meget behagelig. De komme ikke alle frem paa eengang, men i en ordentlig Afvexling. Jmedens et beqvemt Tal af disse tjenstfærdige Opvartere er paa Opvartning, lade de andre sig ikke see; men holde sig dog i Beredskab til at gjøre Tjeneste, og færdige til at løse de andre af, og at beklæde hver sin Post, saasnart den bliver ledig. Sneeblomsteret, der er den første af den elskelige Orden, bryder sin Vey igjennem den frosne Jord, for at gjøre sin Herre en tidlig Compliment; den er i Uskyldigheds Kjortel, og triner frem, uden at frygte for nogen Fare, længe førend Træerne have vovet, at udbrede deres Blade, endog medens Jistappene hænge paa vore Huse. Dernæst pipper Crocus frem; men varligen og ligesom den er bange. Den hører de susende Vinde, og holder sig tæt ned til sin lave Stand. Den synes bange, for at skyde sig langt ud fra sin Rod, medens saa mange rasende Stormindesværme omkring og streise igjennem Luften. Ey heller er Violen den sidste i dette skinnende Gesandtskab af Aaret; hvilken, med alle de Fuldkommenheder, som vilde zire en Kongelig Hauge, fornedrer sig til at staae langs under vore Gierder, og at groe ved Foden af Tornebuske. Fryde ligen og uden nogen Anmodning uddeler den sine uddunstende Sødheders Overflødighed, da den selv med en exemplarisk Ydmyghed unddrager sig vort Syn; søgende heller at ville give Fornøyelse, end at vinde Roes og Anseelse. Et Sindbillede, et udtrykkeligt Sindbillede paa disse beskedene Dyder, som finde Behag i at blomstre i Løndom, og at udbrede en forfriskende Kraft til Mangfoldige, som neppe kjende den Kilde, af hvilken de nyde deres Vederqvægelser. Dette er en bevægende Aarsag, en sterk bevægende Aarsag, til den stedsevirkende Godjørenhed, der tøver ikke, indtil den bliver ofte og meget over hængt af den Elendige, men endog forekommer dem med sin Godheds Velsignelser. – Den arme Polyanthus (Koedrøvlen), som nyligen prydede Urtebedet med sine glindsende Skjønheder, og, da den blev forplantet i vore Vinduer, gav os en frisk Fornøyelse, er nu ikke mere til. Jeg saae dens Farve at falme; jeg merkede, at dens Avis dens Lugt forgik, indtil den omsider døde og sank ned i sin Grav. – Neppe have vi liidt dette Tab, førend Auricula (Bjørnere) kommer frem, og meere end erstatter det; den kommer, klædt i en prægtig Adskillighed af behagelige Skikkelser, med et Crystaløye, og med Klæder af det meest glindsende Atlask, udaandende en behagelig Lugt, og puddret med Sølv. Dette er et meget rart Optog, den holdes i besynderligt Hævd af dem, der ere Kiendere og Elskere af Blomster. Neppe er der een iblandt dem, som jo er beæret med en berømmelig Charakteer, eller har den Ære at kaldes efter en eller anden berømt Skjønhed. Men endog disse, uagtet deres herlige Titler, have udtømmet deres gandske vellugtende Forraad, og ere blandete med det ringeste Støv. Hvo kunde andet, end græmme sig over deres Bortgang, dersom ikke Tulipanerne begyndte at reyse sig paa deres vakkre og stadselige Stilke, De pynte Blomsterbedet med en af de behageligste Klædninger, som den blomstrende Natur bærer. Har nogen stadselig Herre, eller Dame nogensinde havt saa pralende en Anseelse i en prægtig Fødselsdags=Klædning, Her seer man Skjønheds uskyldige Leeg, her slaaer den sig løs i tusinde pudseerlige Jndfald, og spøger med den allerdeyligste Adskillighed af Farver; men jeg skulde gjøre hende Uret, om jeg vilde kalde hende en Coquette, fordi hun leger med disse elskelige Forandringer, da det ikke skeer forat antænde uordentlige Begjerligheder, men for at aabenbare hendes Skabers Herlighed. Strax efter opstiger Anemonen (Veyr-Urten) omgivet neden til med en udspredt Kjortel, og rundet oven til som en deylig Hvælving. J dens løseligen svævende Kappe kan J see en ædel Skjødesløshed; i dens lidet bøyende Dusk den vigtigste Symmetrie. Jeg vilde kalde den den varkre Herre i Haugen; efterdi den synes at have den besynderlige Lykke, at forene det Kunstige med det Utvungne. - Den samme Maaned har den Fortjeneste, at frembringe Ranunculus (Hanefod). Gandske modig og yndefuld udbreder den sine overflødige Blade, og faaer efterhaanden den elskeligste Farveblanding i Verden. Ligesom Personer af indvortes Værd foragte de udvortes Kunster, hvormed Gække søge at gjøre for Børn. sig behagelige, saa lader dette herlige Blomster, haant om at laane noget af sin Fortræffelighed, enten af Pudder eller lugtende Vande. Det behøver ikke slige Midler til at blive særdeles elsket af Kiendere, saasom det er tilstrækkeligen indtagende ved sin nette Skabning, ved sine Farvers straalende Mangfoldighed, og en vis høy Værdighed i sin Anseelse. – Mig synes, at Naturen forbedrer sig i sit Arbeyde, dens sidste Stykker ere mesterlige, for at krone Samlingen, indfører den Velliken, denne fornøyer alles Øyne med en ædel Udbredelse af Yndigheder, og indtager en anden Sands med en Overflødighed af udvalgt Lugt. Dette ene Blomster har alle de foregaaendes Fuldkommenheder samlete i sig selv.