Aalborg Stiftstidende, 1836-10-01
(Brudstykke af en tysk Reisendes Breve fra Sverrig.) Carl Johan frembyder et imposant Syn. Til Hest beskæmmer han i Holdning og Kraft endnu de yngste Cavallerer. Uagtet hans 72 Aar rider har næsten daglig og hurtig. Der gives faa Mennesker, som saa vel vide at udtrykke sig som Carl Johan ethvert af hans Ord er paa sin rette Plads og betegnende, uden at være søgt. Heri ligger vel Grunden til, at han ikke kan beslutte sig til at give Slip paa det franske Sprog, endskjøndt han skal have dets svenske fuldkommen i sin Magt. Det Svenske har iøvrigt det Eiendommelige ved sig, at det i en Udlændings Mund næsten stedse lyder latterligt for den Jndfødte, hvorved man just ikke føler sig opmuntret til Forsøg deri. Hoffets Levemaade er eiendommelige Kongen staaer i Reglen først op Kl. 3 eller 4 om Eftermiddagen, og gaaer igjen om Morgenen ved samme Tid til Sengs. Han spiser for sig alene men modtager iøvrigt hver Dag Besøg af Administrationens eller Hoffets Herrer, blandt hvilke den respectable Grev Brahe staaer i særdeles Gunst. Dronningen, som bekjendt en født Clary fra Marseille, lever paa en ganske eiendommelig Maade, som vel ikke altid kan være meget beqvem for hendes Omgivelse eller Gjæster, da hendes Diners først begyndes om Aftenen Kl. 10 eller 11, ja Jndbydelser til Fro koster ikke sielden om Aftenen Kl. 6 have fundets Sted. Dog seer hun for det Meste kun Mandfolk hos sig. Portraitet af Kleber, Kongens Ungdomsven, hænger i det nydelige lille Slot Rosendal, hvilket man først for faa Aar siden har aftvunget Klipperne i Dyrehaven, og som kan kaldes en kgl. Repræsentant af den svenske Landbygningsmaade. En Kæmpevase af det skjønneste Porphyr, den største jeg har seet, med Undtagelse af den paa Monte Cavallo, staaer bag ved det lille Slot og forstyrrer dets simple Landlighed ved den grandiose Contrast. Jøvrigt ere de kgl. Landhuse ikke meget godt vedligeholdte, og man tør overhovedet antage, at Carl Johan og hans Gemalinde i Sverrig have tilsat store Summer af deres egen Formue, hvilket synes meget at behage de occonomiske Svenske. Et af Kongefamiliens skjønneste Landsæder, Slottet paa den tre Mile fraliggende yndige Ø, Drottningholm, beboes nu af Kronprindsen og Kronprindsessen af Sverrig, et ophøiet Exempel paa den meest rørende Familielykke og et Mønster for hele Landet. Man gjør sig heller ikke noget Begreb om den Høiagtelse, hele Nationen yder dette ædle Fyrstepar. Kronprindsen er en skjøn ung Mand, fuld af ædel Anstand, Aand og Liv. Prindsessen er sin Moder fuldkommen værdig, en Arving af den Gratie, der omsvæver hiin Fyrstinde. Uforglemmelig vil den Modtagelse blive mig, som jeg nød hos Kronprindsessen. Hun stod midt iblandt sine blomstrende Børn, fire Drenlige og een Pige, Sverrigs Haab og Glæde - ægte svenske Physiognomier, aabne, sunde, fyldige og klog tige. Med venlig Nedladenhed forestillede den ligesaa simple som ædle Moder mig hendes Børn. Da hun i Løbet af Samtalen bemærkede, at jeg ikke godt kunde skjelne Børnene, der stode noget i Baggrunden af Belysningen, vendte hun dem imod Lyset, hvorved jeg da ogsaa bedre kunde betragte hendes eget sjælfulde Ansigt. Hun er bleven yndigere, høiere og fyldigere siden hun forlod München. Da jeg tillod mig at spørge hende, om hun ganske havde forglemt vort skjønne Tyskland, svarede hun hurtigt og med bevæget Stemme. Nei, jeg har ikke forglemt det, og sig De kun der, at jeg aldrig nogensinde vil forglemme det." J Sandhed, naar jeg fremkalder for mit Blik billedet af denne moderlige Lykke, denne Simplicitet i Sæder og Levemaade, og den misundelsesværdige Existents af alle dem, der lomgive denne Fyrstefamilie, saa kalder jeg Sverrig, dobbelt lykkeligt, der kan og tør elske sin nærværenBrudstykker at et øvensk Gienvidnes Skildring at Reiserkronningen i Prag. Naar Hestene og Tjenerne ere overlæssede med Broderier, kunne disse naturligviis ikke anstaae Herrerne selv - adskillige af Hoffets Uniformer ere da ganske simple - idet mindste ikke alene; lykkeligviigives der endnu een Grad i Kostbarhedernes Hieran, chi, og den have da ogsaa Herrerne forbeholdt sig selv - nemlig Diamanterne. Vel er den bøhmisk Adelsuniform kun broderet - Rødt med Sølv yderst rigt og smagfuldt - og flere af Rigets høieste Værdigheder, en Metternich, en Lobkovitz o. Al viste sig kun i den, men paa den anden Side saa man en Mængde theatralske Dragter, Peltse med Foerværk af uskatteerlig Værdi, Agraffer og Aigretter af Diamanter, samt Kjæder af Turkoser og andre ædle Stene, der fastholdt Peltsene over Brystet, Jblandt de prægtigste, ja maaske den stadseligste at dem Alle, var Efterhazy; men den historisk navn kundige Dolma, hvis Knapper skulle være luttet Solitairer, havde han ikke paa - hvis eller hele Fortællingen derom er andet end Digt. - J et Land, hvor Mændene i den Grad lægge sig efter Brugen af Smykker, der andetsteds ansees for Kjønnets udelukkende Eiendom, behøver det ikke at siges at Overdaadigheden med Juveler hos dette er stegen til den øverste Høide, som den rimeligviis nogensinde kan opnaae. De bøhmiske og ungarske Fyrstinder ere desuden, ligesom de østerrigske Damer i Almindelighed, bekjendte for, ikke at negligere sine Yndigheder og man kan derfor let forestille sig, hvilken Skue Damernes Toillette maatte frembyde, f. Ex selve Kronningsdagen, da den keiserlige Familie tilligemed andre billetbegavede Tilskuere fra et Galleri i Rigssalen vare Vidner til, at Keiseren der indtog en høitideligt Middagsmaaltid ved et lille Bord for sig selv, medens henved 150 Notabiliteter ved forskjellige andre Smaaborde nøde den Ære at serveres i Høistsammes Nærværelse. Det smukke Kjøn, her, som andensteds, lystent efter at skue, men ligesom hos os i P. B. (Selskabet Par Bricolle i Stockholm, uden lukket fra Deeltagelse, fyldte forstørstedelen, i festlige Dragt, Galleriet. Artigheden mod Fremmede -Et som her sandsynligviis overgaaer andre Landes: Op det Fremmed er nemlig her, forenet med nogen god Villie til at insinuere sig, i Østerrig en sand 3 Talisman - havde beredt mig en overmaade god Plads midt i al denne juvelglimrende Herlighed Endog den Nærsynede kunde her i Mag tilfredsstilsin Skuelyst. Tæt ved mig talte tvende unge Damer Fransk, den ene sænkede sit Shawl for den til tagende Hede og blottede derved ei alene den skjønneste Hals, men ogsaa et bredt, foran tilspidset Bælt af Brillanter, der omgav hele den smekre, men fyldige Midie; hun vendte nu sit kastaniebrune, lokkede Hoved - og over den snehvide Pande straalede er haandbredt fyrsteligt Diadem af de samme glimrende Stene. Det var den overordentligt skjønne Prindsesse Lobkowitz, og hendes Sidedame en FyrstindSchwarzenberg, som, skjøndt mindre smuk, dog næsten ligesaa diamantsmykket som hiin, ikke maa forvexles med en anden Fyrstinde Schwarzenberg, fød Lichtenstein, der med Rette ansees for en af de største Skjønheder i hele det østerrigske Monarchi Det Ceremoniel, der iagttoges ved Kronningen, er saa leget i sit Slags, saa fuldkommen vedligeholdt fra Fendalismens classiske Alder, at det sikkert ikke ved nogen lignende Høitidelighed i en med Tiden, og hvad den slemme Liberalisme kalder dennes Fordringer, fremskridende Stat har eller faaer noget Side stykke. Det turde saaledes fortjene en nogenlunde detailleret Beskrivelse af En, der med egne Øine har seet det Meste af denne fem Timer lange Act. An Meget deraf forbigaaes er en Selvfølge; blot den Caracteristiske maae her finde sin Plads. Den 7de September Kl. 9 Formiddag begav Hs. Maj. sig til Kirken. Processionen kunde neppe kaldes glimrende og ingenlunde sammenlignes med hvad vi ved Lignende, ja endog ringere, Leiligheder, ere vante til at see derhjemme. Efter at have dvælet en Stund, i Wenzels=Kapellet, traadte Keiseren ind i Kirken, ledsaget af en heel Deel Dignitarier, blandt hvilke vi især bemærkede de mange arvelige Rigsembedsmænd med deres Attributer. De fornemste, eller rettere de besynderligste, vare: Arvedørvogteren med sin Embedsnøgle af Guld og Karniol fæstet paa den høire Kjolelomme; Arvesølvkæmmeren, Arvekjøkkenmesteren, der bar et forsølvet Brød, og Arvedrosten med et forgyldt Dito, bagt, som Programmet lød Haus dem schönsten Mehle - paa begge Brøden var afpræget det keiserlige Vaaben, den bohmiske Love, Monarkens Navnetræk og Aarstallet -, dernæst Arvemundskjænken med et Guldfad og hans saakaldte Assistent med et Sølvfad - paa hver Fad stod der 13 smaa Flasker bøhmisk Viin, paa det gen forrettedes af Fyrst Erkebiskoppen af Prag. Den sidste Handling foretoges paa den Maade, at da Keiseren var falden paa Knæ for Høialteret, blottedes hans Skuldre og den høire Arm. - Uniformen var derefter indrettet, - som Erkebiskoppen derpaa tilsmurte med den hellige Olie, men Sordignitarier, ne igjen aftørrede og bedækkede, hvorefter en Ring indviedes og sattes paa Hs. Majestæts høire Ringfinger. Efterat Scepteret og Æblet, med sædvanlige Ceremonier, vare blevne Høistsamme overleverede, og Erkebiskoppen tilligemed to Præster og Øverste Borggreven af Prag havde sat Kronen paa hans Hoved, slog Keiseren nogle Riddere, og Ceremonien sluttedes med, at Brødene og Viinflaskerne offredes paa Alteret. Hvo der siden kom til at nyde dem, er mig ubekjendt, men formodentlig gik de neppe udenfor det høiærværdige Præsteskab. Efterat Hs. Maj. havde nydt Nadveren, forkyndte Kanontorden, Actens Slutning, og Processionen begav sig ind i den tilstødende Rigssal, hvor det keiserlige Taffel og saa denne Gang var anrettet, og en ny Række af ikke mindre curieuse Ceremonier strax tog sin Begyndelse, Under en Thronhimmel i Salens øverste Ende var for Keiseren et lidet Bord dækket, paa hvis modsatte Side der stod en simpel, hvidmalet Stol for Erkebiskoppen. Hs. Maj., der i et Sideværelse havde ordnet sin Paaklædning lidt anderledes, traadte nu med nogle af Storembedsmændene foran sig ind i Spisesalen, vaskede sine Hænder i et Fad, der holdtes af Arveforskjæreren, og tørrede sig derefter med et Haandklæde, som Øverste Marskalken af Sølvkæmmeren modtog og rakte Hs. Maj. Derpaa rykkede Øverste Marskalken Stolen lidt tilbage, Keiseren traadte ind foran den, og satte sig tilbord under en Fansara af Panker og Trompeter, Øverste Kammerherren løftede Kronen af og lagde den til de øvrige og Regalier paa et lille Bord i Nærheden. Erkebiskop. pen læste staaende Bordbønnen og satte sig derefter paa den for ham bestemte Stol. Med et dybt Bul overrakte nu Arvekjøkkenmesteren Hs. Maj. et beskrevet Papir, som jeg siden erfarede at have været en Spiseseddel. Taffelmusiken spillede op, Arvemundskjænken fyldte Keiserens Glas og Arveforskjæreren skar for af alle Kræfter. En anden ringere Embedsmand udførte begge Deele for den medspisende Ærkebiskop. Ved det første Glas, Keiseren tømte, løsne, des der Kanonskud (aldeles som i Hamlet) og de andre Gjæster besatte nu 12 Smaaborde, hvert paa 12 Couverts. Hvergang Keiseren drak, løb en tredobbelt Fanfare fra Orchestret, Erkebiskoppen reiste sig, og blev staaende indtil Hs. Maj. havde taget. Glasset fra Munden. Engang midt i Maaltiden lod Keiseren Arvemundskjænken bære et fyldt Glas til Øverste Borggreven, der ansaaes som Vært ved de 12 Borde, med det Budskab, at Hs. Maj. agtede at drikke en Skaal for Landets Held, hvorfor a Øverste Borggreven imidlertid betakkede sig, idet han eelbønfaldt om, i det Sted at maatte foreslaae en Skaal, en for Hs. Maj. Keiseren og Høistsammes ærefulde a Regjering, hvortil Hs. M. gav sit Samtykke -re, NB. hele denne giensidige Høflighedsbeviisning var guforud, ved det trykte Ceremoniel, paa det allernøieste gebestemt ; derpaa drak Øverste Borggreven og begelholdt, ligeledes efter Ceremoniellet, Glasset til en Erindring. Ogsaa Erkebiskoppen drak engang Hs. Majes Skaal, hvortil han udbad sig Tilladelse igjennem Arvekjøkkenmesteren. Til Tegn paa, at Keiseren, havde endt sit Maaltid, reiste Erkebiskoppen sig og blev staaende foran sin Stol, hvorefter alle de andre Gjæster gjorde ligesaa. Hs. Maj. fik derpaa Vaskevand med samme Ceremonier, Øverste Kammerherren satte Kronen igjen paa, Øverste Marskalken trak Stolen lidt tilbage og Keiseren reiste sig; Erkebispen i læste Taksigelsen og Keiseren begav sig i Procession tilbage til sine Værelser. Kl. var nu lidt over 2. Lidt senere viste Hs. M. sig paa Slotsbalconen forden nedenfor forsamlede talløse Folkevrimmel. Dette Optrin skildres bedst ved at anføre følgende Sted, af det forud trykte Program: "Nach aufgehobener Tafel zeigen sich Jhro Majestaten vom Balcon dem auf dem Burgplatze auf diesen beglückenden Moment, mit Sehnsucht wartenden Volke, wo Hochstste mit gendlosem Jubel empfangen werden. - Ved Kroningstaffelet udførte, blandt Andet, den berømte hertil fra Wien hentede Mayseder et af sine Violin nummere. - Paa Galleriet for den keiserlige Familie saae man Kongen af Sachsen og den sig saakaldende Prinds af Wasaa. - Jdag forrettes Keiserindekronningen næsten med samme Pragt af Erkehertuginde Therese, som Abbedisse i Prager=Dame Stiftet. Busavel i Brønden. Efterstaaende Beretning, som er taget af Courier, de Lyon, er kun et Udtog af en udførlig Fortælling, om denne mærkelige Hændelse, som, til Bedste for den Reddede, er udgivet af Dr. Bienvenu. Han meddeler der det, som han ved sine Spørgsmaal har erfaret af Dufavels egen Mund: "Jeg befandt mig, saaledes begynder Fortælleren, som Morgenen Kl. 7 ovenfor Brønden, da en af mine Medarbeidere tilfærdig kom op, og sagde til mig, at Jorden strax vilde styrte sammen. Brønden havde en Dybde af 62 Fod og var gravet i løst Sand. Jh hvad, sagde jeg, gjeg faaer dog vel sagtens Tid til at tage min Tilflugt til mit Trug og derpaa lod jeg mig fire ned. Strax efter, da jeg var omtrent paa Halveien, hørte jeg svære Stene falde ned; dog fortsatte jeg min Vet og kom til Bunden, hvorpaa jeg lagde to Bræder paa mit Trug og løftede Foden op, for atter at lade mig hidse op da jeg hørte noget knage over mit Hoved; jeg saae mig om og blev vaer, at fem af Træbeklædningerne i Brønden paa een Gang styrtede ned. Jeg skrege høit, men blev strax bedækket med Sand og kunde nu ikke meere see noget. De nederste Træbeklædninger vare revne ud fra oven af, de underste fra neden af, hvorved Sandets Nedstyrtning blev standset, og det Hele lagde sig paa Bræderne, som tog imod det. Mit Trug var endnu gjort fast ved Touget, som jeg var kommet ned med; det laae kastet lidtil om imod mit venstre Been. Det Rum, hvori jeg var indesluttet, var den første Dag omtrent 7 Fods høit, men allerede den tredie Dag saae jeg mig, vedne at Bræderne gave efter og Jorden trykkede til, nødte til den besværlige Stilling, hvori jeg maatte blive de øvrige elleve Dage, der hengik til min Befrielse. Mine Medarbeidere, som vare ovenfor, vilde, i den Tanke, at jeg kunde frelse mig derved, trække Touget op; derved løftedes mit Trug op til de Bræder, som holdt Sandet, og da de med ny Anstrængelse søgte at trække det op, trykkede Truget imod Bræderne i hvorved de bevægedes saa at Jorden faldt ned; jeg overbevistes nu om, at man ikke kunde trække det Veiret; man kunde have prøvet derpaa med 20 Øxne, og det havde været forgiæves. Mine stakkel Kammerater ansaae mig for fortabt, thi de ophørte med at trække i Touget; nu trak jeg det ned til mig og lagde det oprullet paa Truget, af Frygt for, at de kunde falde paa at trække i det igjen. De begyndte virkelig ogsaa atter paa det, da de mærkede at Touget gav efter; jeg skar det over med min Kniv førend Truget igjen var kommet op til Bræderne. (Derved blev Dufavel frelst. Efter at hans Kammerater havde forladt ham, forsøgte et ungt Menneske at dreie Haandgrebet paa Vinden om, og de han, efter at have dreiet et Par Gange, ikke fornanModstand, fik han Brøndarbeiderne til at vende til bage. De trak i Touget og da de fandt, at det var skaaret over, fik de den glade Vished om at den Fangne endnu levede, hvorpaa de strax begyndte at arbeide paa hans Befrielse. Deri gjorde jeg vel og thi man vedblev at trække i det ulykkelige Toug, som u forsvandt, men Truget blev liggende hos mig. Hullet, hvorigjennem det tog Veien, dannede en lillelleAabning, som der kom noget Sand ned igjennem. Aa Til Lykke kom der snart en Steen i det og stoppede de det. Jeg befandt mig paa en Side af Brønden, ud med Ryggen imod Jordvæggen og ovenover mig var v den nedstyrtede Jord, hvorfra der faldt Sand og er Stene ned paa mig. Da Sandet forøgedes paa Bunden, var det mine Been i Veien; jeg maatte skyde det ind under mine Fødder, hvorved jeg efterhaanden imod min Villie kom op under Bræderne, som dannede en Hvælving over mit Hoved. Den tredie Dag var jeg allerede kommen saa høit ei Veiret, at jeg maatte holde mig krum og tage følgende Stilling: mit høire Been havde jeg under mig, 8 det venstre var udstrakt langs med Truget, Foden sad e i et Hul imellem to Bræder, det høire Knæ laae under den venstre Knæbøining, Legemet var bøiet frem bad, den høire Skulder var støttet mod to Bræder af til Beklædningen, tæt ved Træet som forenede dem, og din Hovedet var bøiet til den venstre Skulder; mine Arsime vare næsten frie, jeg kunde udstrække dem i den til halve Længde; mit Hoved berørte Bræderne i Hvælglvingen, som paa en saa underfuld Maade havde dandenet sig over mig; den hele Tid, jeg tilbragte saaledudes, følte jeg Stumper af sønderslagne Bræder rundt tillomkring mig, hvilke dog endnu vare saa stærke, at de e kunde modstaae Jordens Tryk og tilbageholde San idet, som ellers ufeilbarlig havde qvalt mig. - Men, spurgte Doctor Bienvenn, hvorledes kunde man tilbære sig ad med at gjøre sig forstaaelig for Dem, og hvorledes fik De den til Aandedrættet nødvendige Luft? – Jeg har allerede sagt, vedblev Dufavel, at der var bleven en Aabning ovenover mig jeg kunde ikke see den, men en fiin Sandregn overbeviste mig om, at den var der. Løverdag Morgen i Kl. 2 hørte jeg at der kaldtes ned til mig. Jeg svarede: Søg kun nøie efter paa den Side hvorjeg er, der maa være et Hul ved Siden af Kirsebærtræet (det staaer tæt ved Brøndens Aabning) thi Sandet falder hele Tiden ned som igjennem en Tragt. (Hans Formodning var rigtig; Hullet blev snart opdaget og var saa stort, at der igjennem den kunde gaae en halv Flaske, hvori man sendte ham Suppe, Viin og andre Næringsmidler. Dette Hu blev imidlertid, som man snart vil see, mindre). Efter at man havde opdaget dette Hul talte man med mig; jeg sagde, at jeg var ved godt Mod og følte ingen Smerter, men de maatte være vaersomme, de der stedse faldt en Sandregn ned paa Hovedet af mig. Jeg skar nu mine Klæder i Stykker og forsøgte med min Kniv at bringe Lapperne ind i de Spalter paa Bræderne, hvorigjennem Sandet kom Saasnart man kunde tale med mig igiennem Aabningen, bad jeg om noget at drikke; jeg var meget sulten, men Tørsten pinede mig dog mere, jeg havde allerede fire Gange været nødt til af min hule Haand at drikke det Vand, som allermindst er bestemt til at drikkes, men det forøgede kun min Tørst. Derpaa bad jeg, at de vilde lade en Snor gaae ned til mig; ved den bandt jeg min Pengepung og mine Øren skete og jeg følte mig beroliget. Først om LøverdaAften Kl. 6 begyndte man at give mig Noget at drikke, der var forløbet omtrent 36 Timer siden Ned styrtningen var skeet; man gav mig en Flaske, hvori der var en særdeles god Drik, som bekom mig med get vel; kun var det for lidet. Om Søndagen sendte man mig Kjødsuppe og Viin; det kunde ikke stille min Sult og jeg kom paa det Jndfald at spise Prop perne (man lagde mærke til at Propperne ikke igjensk kom op med Flaskerne og formodede hvilken Brug han gjorde af dem, hvorfor man ikke senere satte Propper i dem); i Flaskerne som siden kom ned var der ingen Propper; de vare tilstoppede med Viinblade, men ogsaa disse spiste jeg allesammen; thi naar jeg ikke en Tidlang havde nydt Noget sik jeg ondt. Har De ikke været syg i disse fjorten Dage; spurgte Doctor Bienvenu; thi man har sagt at De ofte havde Hovedpine; man har endogsaa paastaaet, at De har villet tage Livet af Dem, fordi De ansaae Dem for fortabt. - O ne", svarede Dufavel, gjeg har altid været overbeviist om, at jeg vilde blive befriet; jeg havde blot Hovedpine, naar jeg forlænge havde været uden Næring. Om Torsdagen (den syvende Dag) sendte man mig kold Kjødsuppe (denne grove Overtrædelse af Lægens, Doctor Chrinards Forskrifter skeete medens han var fraværende) og deraf fik jeg Smerter i Maven og Brækning: Hr. Chinard sendte mig derpaa Medicin og efter to Dages Forløb var jeg igjen rask. Der blev ogsaa hidset en Flaske Eau de Cologne ned til mig, men Lugten var for stærk og den angreb mit Hoved. Det var kommen en Byld paa den store Taa af min høire Fod; jeg skar den op med min Kniv og dermed var al Smerten forbi. Doctoren spurgte, om han ikke kunde see Daglyset igjennem Aabningen, da han dog kunde faae Levnetsmidler igjennem den. Neil, svarede D., Hullet u var rigtignok ovenover mit Hoved, men Bræderne af den runde Træbeklædning havde dannet en krum Vei over Hullet som et 3, jeg maatte have været paa den anden Side af Brønden for at kunne sees Dagen. Fra Klokken 10 om Formiddagen til Klokken 2 troede jeg rigtignok at blive et Punct vaer, som var mindre mørk end det Øvrige, men Forskjellen var meget ubetydelig." Da De ikke kunde see, hvorledes kunde De da tælle Dagene, spurgte Hr. Bienvenu. - Ved en Flue, som var inde i mitsHul, svarede D., kunde jeg tælle baade Rætter og Dage. Den hørte til de store Fluer, thi den gjorden skrækkelig Støi. Den første Dag hørte jeg den surre ovenover og omkring mit Hoved, thi da stor jeg endnu opreist, naar jeg ikke hørte den meere slut tede jeg mig til at det var Nat. Da man Løverdag Morgen Klokken 2 første Gang havde talt til mig, lod min Flue sig først høre nogle Timer efter af dem der kom ned til Aabningen kunde jeg hvergang faae at vide hvad Klokken var og jeg erfarede at jeg havde regnet rigtigt. Enhver af de følgende Morgener kom Fluen ved Solens Opgang; den satte sig paa mit Hoved, mine Hænder og Levnetsmidler. Naar den havde taget sin Deel, forsvandt den eller lod sig ikke meere høre; efter nogen Tids Forløb kom den igjen, om Aftenen hørte jeg den ikke meere. Jeg hvidste, at den satte sig paa mine Levnetsmidler, thi naar jeg rørte ved dem, fløi den surrende bort. Hvor hofte har jeg ikke sagt ved mig selv. Lykkelige Flue hvor gjerne vilde jeg ikke være saa lille som Du, for at kunne komme igjennem Aabningen. Dens Selskab var virkelig en Trøst for mig. Men, spurgte Doctoren, naar De saaledes stedse følte Sandet falde ned, frygtede De da ikke for, at De i Deres Rum vilde blive qvalt? – Jo vist faldt den Tanke mig lind. Derfor bad jeg ogsaa om Søndagen om en lille Pose, hvori jeg kunde faae Sandet bort; de lode en, som var lang og tynd, gaae ned til mig; den fyldte jeg med Sand og fik den trukket op ved en Snor." (Paa den Maade bragtes paa een Dag fire fulde Ankere Sand, Træspaaner og Stumper af Bræder op, af hvilke nogle vare plettede med Blod, og som de mange Tilstedeværende reves om.) Om Mandagen (den fjerde Dag for min Befri delse) sagde man til mig, at jeg ikke maatte lade Posen trække op, da Sandet ovenpaa, naar den rørte derved, kom i Bevægelse og faldt endnu stærkere ned. J de første Dage løste Sandet paa den anden Side af Brønden sig; det faldt over mine Been og truede med ganske at bedække det venstre, som laae heelt udstrakt der. Jeg tog eet af de to Bræder, som jeg havde lagt i mit Trug og stillede det opreist imod det Sted, hvorfra Sandet kom: disse Bræder vare omtrent tre Fod lange, af Poppeltræ, tyn yde og bøielige) derved hindrede jeg det i at komme til mig; jeg hørte det endnu falde ned bag ved Brædtet og da en Mængde havde dynget sig op, gtrykkede det imod den øverste Deel af Brædtet og høiede det som en Hvælving; fra den Tid af hørte jeg ikke mere Sandet falde og sluttede deraf at Rummet var ganske udfyldt, - Hvad gjorde de med det andet Brædt, Jeg dannede mig deraf get Sæde ved at lægge det paa skraa og støtte det paa den ene Side mod et af Baandene, der hørte til Træbeklædningen, paa den anden Ende sad jeg. - Endskjøndt der stedse faldt fiin Sand ned, saa var det vel ikke af nogen Betydenhed, og siden De fik Deres Brædt opstillet foran Dem er der dog ikke skeet nogen Sandskred Jo vist, jeg oplevede endnu et farligt Øieblik. Det var den tredie Dag for min Befrielse (Tirsdagen); jeg hørte Alt knage venover m. Alt sank nu fem til sex Tommer ned og mit Hoved blev trykket endnu mere ned mod den venstre Skulder; lykkeligviis varede det kun et Øieblik og siden den Tid blev Alt ubevægeligt. - Har De hørt, hvorledes der arbeidedes paa begge Sider af Brønden? – Da man sagde mig, at Jngenieurcorpsets Skandsegravere gravede en Brønd bag min Ryg, fandt jeg det meget rigtigt, thi man maatte tagel mig i Ryggen og derfor havde de valgt den rigtige Stilling. Da de begyndte at arbeide i Sandet i en Dybde af omtrent 10 Fod, hørte jeg strax det første Stød af Spaden, og siden hørte jeg alle den følgende. Jeg hørte nok ogsaa mine Kammerater, Brøndgraverne, men svagere, da Sandet der var fastere og Jordbunden anderledes; jeg paastod ogsaa, at de ikke kunde befri mig, da Brønden foran mig var opfyldt med sønderslagne Bræder, Jord og Sand, der, saa snart man rørte ved det, maatte falde sammen over mig. Dagen før Deres Befrielse sendte man Dem Viin, og Levnetsmidler for 24 Timer. Ængstede det Dems ikke? Man troede, at der kunde skee et nyt Sand skred og vilde derfor, hvis De ikke blev qvalt, skjænke Dem en øieblikkelig Vederqvægelse. - Denne Omstændighed har slet ikke ængstet mig. Jeg troede kun, at man ikke meere vilde sende mig Næringsmidler igjennem Aabningen, fordi den var bleven mindre, og at Forsørgelsen for 24 Timer var beregnet paa, at det kunde vare saalænge med Aabningen af den Gang, som Jngenieurerne gravede. Jeg hørte dengang, at Soldaterne, som arbeidede paa min Befrielse, talte. Jeg kunde svare og hørte Sandet, som de gravede frem, falde ned. Da jeg vendte Hovedets en Smule, blev jeg Lys vaer og raabte: Ahl jeg seer et brændende Lys. Det var mig et kosteligt Øieblik men pludselig følte jeg en heftig Kulde, som kom af Lufttrækket, og jeg trak mit Hoved tilbage fra Aabningen, som just nylig var gjort. Lieutenanten, som var i Gangen, der førte til mig, sagde to Gange, at jeg skulde see paa ham og vise mit Ansigt ved Aabningen. Jeg gjorde det, men trak mig strax tilbage for den Kulde, jeg følte. - Da Huller ovenover Dem blev mindre, hængte man en lille Klokke over Brønden og lod en Snor derfra gaae ned til Dem. Hvorfor ringede De saa ofte, efter at Gangen var aabnet og De havde seet Lyset? - Det var for Kulden, som opstod ved Trækket af Luften, der strømmede ind fra forskjellige Sider. Jeg bad derfor om at den øverste Aabning maatte blive tilstoppet. Lieutenanten sagde derpaa til mig, at jeg maatte sidde ubevægelig, da de to Bræder, sk. hvortil jeg støttede mig, skulde gjennemskæres for at jeg kunde komme ind i Gangen. Han frygtede forat der vilde skee et Sandskred, hvis man rørte veds, Bræderne; men jeg sagde ham, at de ikke havde " Noget at holde paa, paa samme Tid begyndte jeg at skjære det ene igjennem med min Kniv. De var et daarligt Brædt og det lykkedes mig med Lettilhed at skjære det igjennem, endskjøndt jeg var i en ubeqvem Stilling og Brædtet var bag min venstre 3 Skulder. Paa samme Tid skar Skandsegraverne det andet ud. Jeg sagde derpaa til Sergeanten, at han skulde borttage en stor Steen og et Stykke af Beklædningsbaandet, som jeg havde skaaret af, da begge vare mig i Veien. Da jeg derpaa støttede mig med den høire Haand kunde jeg gjøre en lille Bevævelse og dreie mig en Smule til den venstre Side. Jeg forsøgte at stikke Hovedet igjennem Aabningen, da en Sergeant greb mig om Skulderne og kraftig trak mig til sig. Jeg skreg uvilkaarlig: Brave Jngenieurcorps. Ved en ny Anstrængelse af mig kom jeg ham nærmere, og saaledes blev jeg paa langs trukket igjennem Gangen. Derpaa lagde man mig paa noget Høe. Alle de brave Soldater kastede deres Overkjoler paa det Dække, som var i Beredskab til mig. Strax efter sov jeg ind paa nogle Øieblikke. Jeg var frelst! Om Bampplove. Angaaende denne nye Opfindelse indeholder engelske Tidender følgende Notits: "Anvendelsen af livløse Kræfter til Jordens Dyrkning maa nødvendigviis af Praktikerne hidtil være bleven anseet for undførlige, ellers vilde Dampkraften uden Tvivl allerede for længe siden være bleven benyttet til Landhuusholdnings Arbeider istedetfor Heste og Oxer. Ende lig er det lykkedes Hr. Heatheoats (Parlaments medlem for Tiverton) Flid og Utrættelighed at erhverve sig Fortjenesten af at have løst dette Problem. Denne Opfindelse er efter aarslange, bekostelige Forsøg ved Hr. Heathcoats dristige Liberalitet, understøttet af Mechanikeren Hr. Josias Parkes Duelighed, til hvem Udførelsen af Jdeen har været overdragen, nu at betragte som fuldendt. Den første Dampplov blev udelukkende bygget til Dyrkningen af sumpagtig Jordbund. To Plove af forskjellig Construction bleve satte i Virksomhed til stor Forhauselse for Tilskuerne, især beundredes den ene, den sidst byggede, som har en dobbelt Virkekraft, nemlig der forsynet med to Plovjern paa en og samme Plov, saa at den ved Enden af en Ager vender om, og suden Tidspilde griber en ny Fure. Denne Plovsfuldkomne Mechanisme, Virkningen af det arbeiden 2de Plovjern og Forskæreknivene, der sønderlemme alle Sumplandets forhindrende Rødder, Bredden og Dyb