Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-06-03
Blandinger. Hvad var der at gjøre for Napoleon, efter Slaget ved Waterloos (Af Las Cases's Dagbog paa St. Helena.)(Slutning; see forr. No.) Vi spurgte derpaa Keiseren, om han da havde troet, med det lovgivende Corps's Bistand, at kunde reddet Fædrelandet. Han svarede ufortøvet, at han tillidsfuldt havde gjort dette, og havde troet, at kunne indestaae for Redningen. -J færre end fjorten Dage, sagde han, det vil sige, førend endnu de fjendtlige Masser havde kunne indtræffe for Paris, havde jeg bragt Hovedstadens befæstning fuldstændigen istand; jeg vilde under sammes Mure have forsamlet Ruinerne af Armeen, over 80,000 Mand og 300 forspændte Canoner. Vare eengang Nationalgarden, de Fødereerte, Jndvaanerne i Paris nogle Dage i Jlden, saa vare de til Skandsernes Forsvar tilstrækkelige; der var altsaa bleven mig tilovers 80,000 Mand til fri Raadighed. Og man vidste, hvorledes jeg var vant til at bruge en saadan Armee. Aaret 1814 var endnu i frisk Minde, Champautert, Montmirail levede i deres Phantasie, der skulde kæmpe imod os. Synet af deslige Stæder vilde ogsaa forestillet dem det forrige Aars Underværker som nærværende; de skulle dengang have givet mig det Tilnavn: Tusindmanden. Vore Bevægelsers Hurtighed og Kraft havde fralokket dem denne Tilstaaelse; vi havde virkeligen ogsaa viist os beundringsværdige, aldrig har en Haandfuld Tappre udrettet større Underværker. Naar disses Stordaad, formedelst de umiddelbart paafølgende Ulykker, aldrig bleve fuldkomment bekjendte, saa have vore Fjender dog bedømt dem, som det sig bør, og veiet dem efter vore Kampe. Vi vare den Gang Mytheoldets Briareurer. Paris vilde efter faa Dages Forløb være blevet uindtageligt. Opraabet til Nationen, Farens Storhed, Sjelenes Spænding, Skuespillets Overordentlighed vilde fra alle Sider draget Masser mod Hovedstaden. Uden al Tvivl havde jeg sammenkaldet der over 40,000, og jeg anslaaer de Allieredes Tal til ikke over 50,000 Mand. Da havde den hele Kamp et eiendommeligt Udseende, hvis rædsomme Storhed maatte være Fjenden ligesaa paafaldende, som os selv. Fjenden vilde blevet raadvild, og jeg havde gjenvundet Mængdens Fortrolighed. - Med alt det havde jeg omgivet mig med en Consulta eller Nationaljunta, som jeg selv havde taget af det lovgivende Corps's Rækker. Jeg vilde ved denne Leilighed have taget Hensyn til de Navne, som vare Nationen dyrebare og mit Navn værdige. Derved vilde jeg forstærket min Militair dictatur med den offentlige Menings fulde Kraft; jeg vilde havt mine Tribuner, som med Grundsætningernes Talisman havde sat hele Europa i Jld. Souverainerne vilde have skjelvet ved den Tanke, at Smitten vilde angribe Folkeslagene; de vilde have hævet, have underhandlet, eller maattet bukke under . . . .Men Sire udraabte vi, hvorfor blev denne Bane ikke betraadt, der ufeilbarligen havde reddet os, og hvorfor befinde vi os her "Nu, ogsaa I, som ere her, svarede han, J dadle, J fordømme? Men hvis jeg nu opregnede den modsatte Sides Vexelfald, saa vilde J snart istemme en anden Tone. Og desuden glemme I, at min Dom blev fældet under den betingelse, at det lovgivende Corps havde sluttet sig til mig; men J vide jo, at det forholdt sig hermed anderledes. Vist nok kunde jeg opløst det; Frankrig, Europa dadle mig maaskee for, og Efterverdenen vil sandsynligviis bebreide mig, at jeg var saa svag, ikke at have skilt mig ved det, efter dets Opstand. Men jeg kunde ved sammes Opløsning faae af Fjenden i det Høieste en taalelig Capitulation, og desuden, jeg gjentager det endnu engang, maatte meget Blod have flydt, og jeg maattet vist mig som Tyran. . . . . Alligevel havde jeg udkastet Planen dertil Natten den 20de, og Morgenen d. 21de skulde aabnes med Forholdsregler, af høieste Eftertryk, da endnu førend Dagbrækningen Alt, hvad der var viist og godt, trængte sig til mig, med den Yttring, at der ikke var meer at tænke herpaa, at Alle forlode mig, og at man i den største Forblindelse kun søger at affinde sig. Dog, lad os ikke komme mere tilbage derpaa; vi have maaskee talet for meget om denne Gjenstand, der kun foraarsager sørgelige Følelser. Jeg gjentager det endnu engang, Historien vil dømme. . . . Derpaa forføjedde. Keiseren sig ind i sit Værelse, og befalede mig at følge ham . . . . Om Valget af sine Gesandter ved fremmede Hoffer yttrede Napoleon sig for Las Cases paa følgende Maade: Hr. Narbonne var den eneste, der virkeligen fortjente denne Titel, og udfyldte sin Plads "Og dette, sagde han, havde han ikke blot sin Aand, men sin Fødsel, og endnu mere sine gamle Sæder, Skikke og sit Navn at takke for, thi saalænge man blot har at foreskrive, saa er den første den bedste nok, og Alting godt, maaskee fortjener i dette Fald en Adjutant Fortrinet. Men naar det gielder om Negociationer, saa er Alting forandret, da maa man kun modsætte de europæiske Hoffers gamle Aristocratie Elementer af samme Aristocratie; thi det er et Slags Frimurerie. En Otto, en Andreoss, behøver kunat træde ind i de Wiener Salons, saa ville strax Hjerteudgydelserne standse, de vante Sæder ville ophøre. De ere Jndtrængte, Uindviede, Mysterietjenesten maa afbrydes. Hos en Narbonne finder det Modsatte Sted. Her er Slægtskab, Sympathie, Lighed. En Kone af det gamle System vil maaskee overlade en Plebeier sin Person, men ikke betroe ham Aristocratiets Hemmelighed.