Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-08-16
Hensyn til forskjellige Læsere nøder mig til at gaae tilbage til Stridens Ophav. 1.) De har i Hermod No. 2 paastaaet, at Skrifttegnet a er det gammeldanske Tegn for Aalyden, som de Svenske efter os have optaget. Denne Deres Paastand er falsk, som jeg i Aftenbladet No. 24 og 25 har beviist. Skrifttegnet a er oprindeligen svensk. Det eneste danske Haandskrift, hvorpaa De beraaber Dem, har ikke Tegnet a; men paa nogle Steder en Accent eller Tøddel ikke blot over Vocalena, men ogsaa overe, o, æ og 8.2.) De beskylder mig (Skilderiet S. 963) for Usandfærdighed paa Grund af at jeg har sagt: "Fra den første Tid, man i det danske Sprog fik Mellemlyden aa, har man i dansk Skrift betient sig af dette Tegn for at udtrykke den", og De vil godtgiøre denne Deres Beskyldning dermed, at aa ikke bruges paa Runestenene og i adskillige gamle Lov-Codices paa Universitetsbibliotheket. Runestene vedkomme os ikke, da vor danske Skrift ikke er Runeskrift. Jeg har beviist (Om den nysvenske Skrivemaade S. 20 o. f.) at aa forekommer i danske Codices fra det 13de og 14de Aarh. og bruges uafbrudt i alle følgende Aarhundreder; men jeg har ikke sagt, at det udelukkende, overalt eller i alle Haandskrifter, bruges; heller ikke har jeg sagt: at man i alle danske Ord, hvor vi nu have aa-Lyden, havde og i Skrift udtrykte den, for 3, 4 eller 5 hundrede Aar siden. Jeg har tvertimod bemærket, at a og o bruges stundom i Tilfælde, hvor vi nu altid skrive aa, og det omtrent til Begyndelsen, af det 17de Aarhundrede. Deres Beskyldning for Usandfærdighed falder saaledes tilbage paa Dem Selv. 3.) De paastaaer, (Skilderiet S. 963) der var en Tid af flere Aarhundreder, da man i dansk Skrift "ikke almindelig brugte aa; men enkelt a eller amed en Tøddel over." Det første (at enkelt abrugtes undertiden, hvor vi nu bruge aa) er rigtigt; det sidste falskt. Et 4 med en Tøddel over have selv de Svenske aldrig brugt; endnu mindre de Danske. 4.) De beraaber Dem S. 963 paa Kong Christian IV. egenhændige Breve for at bevise: "at først omtrent 1650 kan det være blevet ganske almindeligt, i (dansk) Skrift at bruge aa; fordi Kongen hyppigen, dog ei overalt, bruger enkelt a for aa. *) Dette Factum er rigtigt; Conclusionen falsk. Christian IV. havde mangfoldige Egenheder i sin Orthographie, og fulgte ikke sin Tids Skrivemaade. Den mindste Sammenligning f. Ex. imellem hans egenhændige Breve, og de Kongebreve, han blot underskrev, beviser dette. Brugen af aa, overeensstemmende med vor Tids Skrivebrug, var i dansk Skrift langt mere almindelig i første Halv*) De anfører dette efter J. H. Schlegel, fordi De blot kiender Christian den Fierdes Orthographie af de faa Breve af denne Konge, som hidtil diplomatisk nøiagtig ere aftrykte. Det havde været artigt, om De havde bemærket hvad Schlegel siger paa samme Side, hvor han omtaler Kongens sieldne Brug af aa: (Samml. zur dan. Gesch. II. 2. S. 76) "Am allermeisten scheint mir gegen die Natur der Sache zu streiteen, was verschiedene Neuere seit kurzem hausig in ihren Schriften gebrauchen, nehmlich ein i zu setzen, wo dieser gelinde Vorlant statt har Denn i ist ein unstreitiger Consonant, und daher noch weniger als der Vocal i geschickt einen Vorlaut auszudrucken, der doch immer mehr von der Natur eines Selvstlauters har deel af det 17de Aarh. end den er i Christian den Fierdes Breve, og disse kunne ikke med Grund anføres som Exempel paa den Tids Skrivemaade. Har De ikke vidst dette, saa kan De nu troe det. Jeg kiender Christian den Fierdes Breve, bedre, end De. 5.) De siger (S. 963) at jeg Araber 1, ideligen pa, Tegnet aa og kalder det (S. 964)