Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-05-29
En delig Morgen lokkede mig ud til Carthauserhuset, hvor det andet udmærkede Standpunct i Nærheden af Staden findes. Det ligger ikke saa høit som Fæstningen Chrenbreitenstein, men nyder en ikke mindre delig Udsigt. Bjergets Omrids smelte blidere i hinanden, alle Fjernheder rykke tættere sammen; derimod træde alle Enkeltheder paa den rigt dyrkede Slette tydeligere frem, og Fæstningens ligeoverforliggende Ruiner tage sig saare malende ud herfra. Men, hvilken Barbar kunde være saa umenneskelig, at sætte Carthausere hen paa dette prægtige Naturtheater, Kunde ikke det kaldes, at dynge Qvaler op over disse Ulykkelige indtil det Undholdelige, Med Øiet stedse hæftet paa dette Paradiis, hvor maatte de Staklers saarede Hjerter bløde, naar de, bundne til alle Selvnægtelsers Marterpæl, saae ud over Euds herlige Skabning, der smilte saa venligt til alle skabte Væsner og var tillukt for dem en Maatte ikke tantaliske Qvaler bemestre sig dem, i det de faae hen paa de rige, de overflødige Marker, der udbredede sig for deres Fødder, og nu betænkte, med hvilken en Fylde af Glæde Naturen signede saa mange af sine Børn, mens den gav dem kun Taarer og en Liigkiste. I det jeg tænkte derpaa, sank jeg hen i tungsindige Følelser, og Det, der fra først af var mig til Lyst, opløste sig i Veemod. En gammel, velklædt Mand satte sig ned hos mig og yttrede: "saa sørgmodig ved Synet af disse Lystmarker?" Jeg gjorde ham bekjendt med de Følelser, der havde virket paa min Stemning, og udviklede ham den Mening, jeg havde om hiin Ordens Medlemmer, disse, der eengang boede her. Han hørte paa mig med et blideligt Smiil og svarede dertil: "Hvad var da vel Mennesket, hvis han hængte for meget af Jndtrykkene udenfra og ei besad Kraft nok, til at trøste sig over Savnet af et Gode, der ei kan vorde ham til Deel, Han, der bestemte os til at undvære, han forlenede os og Evnen til at vorde ligegyldige ved denne Jords Glæder. Kun Den, hvis vilde Krav viser Religionens Trøst fra sig, kan fortvile ved Synet af et Held, han ei kan opnaae. Jkke saa den Gudfrygtige, der troer paa et Forsyn, Bliver end Banen til Fryd ham tillukt herneden, og fører end hans Bestemmelse ham af fornefulde Veie, seer han dog opad til, der aabner sig ham et Eden, hvis Syn giver ham Mod til at bære Livets "Møie. Hykler, tænkte jeg, havde Du her baaret det broddede Livbælte og den af Haar gjorte Bodsklædning; var den mavre Closterkost bleven Din Næring, Liigkisten Dit Leiested, anderledes vilde Du da tale! Jeg faade ham, da hans spørgende Øie syntes at æske mit Bifald: at Kraften til at kunne undvære lod sig ei nægte, naar kun man havde selv udøvet den; at det under den fulde Nydelse af alt, der er istand til at gjøre Livet glædeligt, var en let Sag, at tiltroe sig selv Mod og Standhaftighed; men at det var noget ganske Andet, naar Virkeligheden traad med alle sine Rædsler fremfor os. "Jdag, faade han med rørt, men dog fast Stemme, er det tolv Dage siden min fromme, haabefulde Søn foer heden, den sidste af Syv, dem alle Gud tog til sig; og min Frelser gav mig Mod til at bære mine Tab." Han trykte ved disse Ord min Haand og fjernede sig. O, hvor angrede jeg, at have saa urigtigt bedømt den Mand, der som en Helt baer den uhyrestore Smerte af syv elskede Børns Tab. Skamfuldhed eene holdt mig fra at ile efter ham og falde til hans det store Hjerte, der fortjente min Ærefrygt, da det ei gik under i disse Skjebnens Stormslag. 2 mk. J Sandhed, denne gamle, blege, forsøgte Mands faa og simple Ord ere tifold meer værd, end den tykke og rødmossede Talers Timeforedrag over samme Emne vilde med al dets Veltalenhed nogensinde kunne være.