Berlingske Tidende, 1836-02-10
Committeens Medlem, Procurator Haagen, maatte, med Hensyn til den Yttring af et Medlem, at det skulde stride imod de practiske Juristers Jnteresse at tage Forslaget til Følge, erindre, at dette vistnok ingenlunde var Tilfældet. Det var tvertimod indlysende, at om der i nærværende Tilfælde kunde blive at tage noget Hensyn til Virkningen af en ny Lovbog i denne Henseende, hvortil der dog neppe kunde være tilstrækkelig Anledning, vilde man netop komme til det modsatte Resultat, eftersom det nødvendigen maatte formodes, at en ny Lov vilde give Anledning til mange Tvivl og megen Retsuvished, tilHjelp hos hvis Opløsning Retskyndige. maatte søges. Han var iøvrigt af den Formening, at menig Mand havde den fornødne Kundskab om Landets Love, og at det ikke kunde ventes, at Folket i Almindelighed ved en ny Lov vilde blive sat i en bedre Stilling i denne Henseende. Etatsraad Steenfeldt yttrede herimod, at det var hans Overbeviisning, at en almindelig Lovbog var gavnlig og ønskelig; det var den, der skulde indeholde Hovedgrund trækkene for vor Lovgivning, uden dog at være en Samling af alle gieldende Lovbestemmelser; Loven var Folkets Eiendom, og det var ved en almindelig Lovbog at den blev det, og om der end ved en saadan ikke afden, der gjorde sig bekjendt med samme, erhvervedes fuldstændig Lovkundskab, saa fik mandog paa denne Maade en Oversigt af Landets Love, der hørte til de Kundskaber, som man vistnok maatte ønske hos enhver dannet og oplyst Mand, og som ei behøvede at være udelukkende forbeholdt Juristerne, som en Kaste. Spørgsmaalet var kun, om der, saaledes som Committeen havde yttret, for Tiden ingen Anledning var til at andrage paa en ny Lovbogs Affattelse. Det sagdes vel, at Landet, manglede for Tiden juridiske Kræfter til et saadant Arbeide; men det kunde han dog ikke antage. Man havde for meget Øiet henvendt paa cen Mand, der havde reformeret vort Lov studium, og af hvem man ubilligen fordrede Alt, for at Alt, hvad der skulde præsteres i Lovgivningssaget, skulde kunne være fuldkomment. Men Mesteren havde Disciple, der vistnok i den anførte Henseende kunde præstere Meget, og Taleren henviste i saa Henseende til Høiesteret, Landsoverretten og det juridiske Facultet, hvis Medlemmers juridiske Kræfter ei sattes i Requisition ved de Arbeider, der foranledigedes ved Stændernes Forslag og Betænkninger. Den Jndvending imod Forslaget, som man søgte i den nærværende Tids Bevægelighed, gik Taleren imøde med den bemærkning, at de Forslag, der udgik og vilde udgaae fra Stænderne, det Væsentlige angik det Administrative, og vilde neppe i det Hele have en saa indgribende Jndvirkning paa de bestaaende Retsforhold, at disse derfor ei kunde forinden fastsættes i en almindelig Lovbog. Angaaende disse Forhold og hvad dermed stod i Forbindelse var der allerede i dette Aarhundrede dog præsteret saa Meget, at der ei behøvedes saa store Reformer, som der var omtalt, og vel vilde Stænderinstitutionen vistnok bidrage særdeles til en Fremskriden i alle Fag, men Danmark behøvede ei en saa væsentlig Omskabning, som man syntes at forudsætte, thi hidtil var man dog ei staaet stille. En almindelig Lovbog skulde i det Væsentlige kun samle og rette, hvad der nødvendigviis maatte rettes; hvad der for Tiden anførtes mod en ny Lovbog, vilde til alle Tider kunne anføres derimod, thi uden Forandringer vilde Lovgivningen aldrig være. Naar der spurgtes om, hvilke Foranstaltninger man havde for Øie, naar man tilraadede disse for at opnaae det tilsigtede Øiemed, da for dristede Taleren sig ei til at gjøre et bestemt Forslag, men hvad han maatte fraraade var, at Arbeidet udførtes af en Commission, da Uhensigtsmæssigheden af en saadan Fremgangsmaade noksom ved Erfaringen var godtgjort. Men en af de Maader, Taleren formeente at kunne føre til Maalet, var, at det overdroges een eller flere Mænd, som vare dette Arbeide voxne, at udarbeide enkelte Afdelinger af Loven; deres Arbeide kunde da offentliggjøres ved Trykken, igjen bedømmes af Sagkyndige, og dernæst det Hele revideres og bruges som et passende Materiale. Til en ny Criminellov var det Væsentlige allerede forarbeidet, og en saadans Affattelse vilde neppe medføre uoverkommelige Vanskeligheder. At Forsamlingen allerede var indgaaet med en Petition om Forandringer af Straffene for enkelte Forbrydelser, syntes ei at staae i Strid med den paatænkte Petition om en almindelig ny Criminellov, da, hvis denne fandt allerhøieste Bifald, hiint Andragende som en Selvfølge maatte bortfalde. At Forsamlingen ei skulde være det Arbeide voxen at afgive Betænkning over et Udkast til en Lovbog, negtedes ei, men naar vilde en Forsamling blive dette voxen, Man maatte nøies med det Ufuldkomne, der kunde præsteres, og som var en Følge af en slig Forsamlings Sammensætning, og man maatte stole paa ge den sidste Haand paa den, der skulde læg Værket.