Berlingske Tidende, 1813-08-20
Da Olaus den 3die ved hans Fader Haken den 6tes Død havde Aar 1380 forenet de to Kroner Danmark og Norge, besluttede Norman dene, for Fremtiden at have samme Konge, som de Danske. Efterat Christian den 1ste var bleven erkiendt for Konge i Norge Aar 1450, fornyede Norges og Danmarks Stænder, efter denne Fyrstes Kroning, ved en authentisk Acte, de to Rigers Forening. Under Frederik den 1ste efterat alle Bevægelser til Christian den 2dens Fordeel vare neddyssede, overleverede Norges Stænder Aar 1532 til Kongen, endnu en Acte, som bekræftede Foreningen af dette Rige med Dannemark. Endelig har Kongeloven, denne høitidelige og uforkrænkelige Lov, givet af Frederik den 3die Aar 1665, befæstet denne hellige Forening, for at overleveres for altid fra Slægt til Slægt. Nylig er udkommet en Piece under Titel: Notes eur un attiledu Moniteur, en Dare du 21 Juin 1813 og udgiven i Stralsund i Juli 1813. Det hedder deri i den 10de Note: Det er vitterligt, at Hr. v. Kaas i Altona har opdigtet en Sygdom, for der at oppebie et Svar paa de Forslag, han havde ladet giøre de allierede Generaler, og at samme Paaskud holdt ham tilbage i Harburg; men da han havde erfaret Følgerne af Slaget ved Bautzen, glemte han, at han havde lovet at oppebiet Svar, og reiste til Keiser Napoleons Hovedqvarteer. og i den 12te Note: Der er ingen Meddelelse gjort Hr. v. Kaas, vi gientage det, det er ham der har gjort de allierede Generaler Meddelelse. Men da her nu eengang tales om Vitterlighed, saa er det vitterligt, og mere end tredive Personer vil kunne bevidne det, at Hr. v. Kaas ved sin Ankomst til Altona virkelig var syg, ifald man saa vil kalde en ubetydelig Upasselighed, der var en følge af Reisens Besværligheder og som bandt ham fom sex Timer til Sengen. At opdigte en fem sex Timers Sygdom, i den Hensigt, man tillægger ham, havde det vel noget fornuftigt Øiemed? Det er fremdeles vitterligt, og adskillige civile og militære Embedsmænd i Altona have Kundskab derom, at foregivne diplomatiske Agenter i de allierede Fyrsters Tieneste have gjort sig at mulig Umage for at udvirke en Samtale med Hr. v. Kaas, i den Hensigt ved gientagne Forslag at afvende ham fra hans Reise til det franske Hovedqvarteer, eller formaae ham til at opsætte den. Til den Ende paaberaabte de sig en trykt Proclamation af den svenske General von Dødeln, dateret Mai 1813, og en eventuel Sendelse til Hs. Majestæt Kongen af Danmark, som, fra den svenske Kronprinds, skulde være overdragen Hr. Signeul. Hr. v. Kaases Afreise til Harburg, strax efter den Samtale han havde havt med disse Herrer, bekræfter hvad Svar han har givet og hvad Svar han burde give paa slige Jnsinuationer. Endelig er det vitterligt, at Hr. v. Kaas ikke af sin Monark har havt det Hverv enten at modtage eller at alve af eller til hvem det være maatte noget Forslag eller nogen Meddelese af hvad Navn nævnes kan. Ere iøvrigt ikke saa almeenbekiendte Facta tilstrækkelige til at frefinde Hr. v. Kaas for den tvetydige Handlemaade man gierne vilde tillægge ham, for derved at sværte hans Hof, saa var det at ønske, at man vilde nævne de allierede Generaler, hvem Hr. v. Kaas har ladet giøre Forslag, disses Gienstand og deres Navn som have fremført dem. Alle disse aabenbare Sandheder lede til den Slutning, at de foranførte Nater ikke kunne betragtet uden som Eventyr, smeddede efter Behag i Overeensstemmelse med det gamle Ord: calumniare andacter, simper al qui hæret, som Fortsættelse af dem, man har sat i Om led, angaaende Grev Bernstorfs Sendelse til London, og som Storbrittansens kun lidet nøieregnende Ministre have betient sig af til at forsvare deres Handlemaade, eller rettere : de ere blevne foreskrevne af den samme Hadets Aand, som hver Dag og i alle de Kabinetter, hvor dens Stemme høres, opegger nye Fiender imod den danske Rø giering; som oversvømmer Norge og Nordtydskland med Pamfleter fulde af Harme imod den, og hvis hele Stræben kun gaaer ud paa at indgyde Svenskerne den Overbeviisning, det er vanskeligt at bibringe dem, at det er Kongen af Danmark, som først har sunderrevet den i Jsarsving sluttede Fredstraktat. Men de Stænder, der udgiøre Rigsdagen i Sverrig, vil engang vide at skiønne og sætte den rette Priis paa alle hine Sofismer, hvoraf man betiener sig til at indbilde dem, at den Krig, hvori de see sig indtrukne, var retfærdig eller nød i vendig. De vil vide, at bedømme, om ikke en lykkelig og fredelig Nydelse af de Fordele, Anordningen af 15de August 1812, der aabnede Sverrigs Havne for alle handlende Nationers Skibe, vilde have været mere vare, end det Erobringssystem, som Æretørst har avlet og som bærer i sig selv Kimer til sin Nedbrydelse.