Københavns Adresseavis, 1785-11-23
J Anledning af min Vens Hr. M., hans Fødseldag den 24 November. Muntre Bik af Morgenrede! Du opkalder mig til Fryd. At gid Muser kunde møde. Her med Sang og Harrelyd. Ædle Ven! o! gid jeg kunde Dig lykønske som jeg bør, Dog jeg hvivler ingen unde; Du mit Ønske gierne hør. Himlen rigelig nedsende Sin Velsignelse til Dig Og gid Du maa sildig kiende Afskeeds Timen nærme sig. J. W. Den 18 November 1785. Gud, hvilken Rædsels Stund! - ER ASIdöd - dumpe hule Lyd. Ahl Saa hastie ude Du felde midt paa Livets haabefulde Fane under de blideste Udsigter i den faureste Alder. Flute ERASMl! iugt er dit Öye - din Barm kold - dito omme - faderlige Hierte flaaer nu ikke meer. Dyd kont i Dig jeg saae, nu - a Saval o Smerte, intet Syner jeg uden Serg og Död. Abl! hvor maltrende den Tanke, min Ven er död! - blege skumle Skygger forstyrre nu min Roe. - StrengeGind! - Smigrende var mit Haab om længe at nyde denne Ædles Omgang, tretten Aars udstandre Farer maa jo næsten bærde. Ja, ikiönt - stort og trygt var mit Haab, Gæden qva te hver en Frygt. Men, dyrebare Ven! Du skulde redde 1 et usumt Land, din Dyd prøves, din Kundskab indhes og dit Hierte forædles: Du skulde drage til dit Fodeland for at dele dit Gods med en værdig Mage : Da for tre Aar skulde jeg først begynde at beundre og höytagte din retskafne Vandel som Christen - Borger - Mand - Fader og Ven. Jal min Fryd rat stor ved at have vundet din Yndest. Gad vandrede jeg de eensomme Stier med Dig, thi din Tale var mig ligesaa lærerig og unde helde de, som din Omgang lyse de og söge værdig. Fattig at höre og læse Guds Ord - at löge hos ne Egne den sande - stille - huuslige Lysalighed, - at omgaaes dine Venner med deeltage de Omhed og staden Oprigtighed - at vise Dig udyrelsk og migerfrie for enhver at tale Sandheders Sag - vare dine kiereste og eneste Sysler, thi forgieves attraaede Du offentlig Embede i Staten Saaledes kiendte jeg Dig. - Nu efter saa kort Omgang at see Dig anstult et af en giftig Smitte - den meest pinefulde Sygdom at omspende dit nele Legeme - var mig et græsseligt Onde, fra hvilket jeg havde önsket at kunde frikiöbe Dig, men som jeg dog tillige aldrig vilde troe skulde have seiret, jeg vilde see Digharik - men - svurden er mit sidste Gimt af Haab - mörk og eensom er min Vey. Visselig, hvert Menneske er idel Forfængelighed, hvor fast kan end staaer. Jal saa meget mere nødvendig som din Omgang var blevet mig, saa meget fastere som vort Venskab var knyttet, vore Anliggender, vore Sorger, vore Glæder sammenkædede, saa meget dybere er mit Hiertes Saar ved dette Baands Oplysning. Men ak! saa vilde han, hvis Veye ere usperlige og hvis Damme urandtagelige. O! vel mig at det Venskab, som grunder sig paa Sandhed og Dyd, er lige aa udödeig, ligesaa evig Im Sandheden og Dyden selv; denne korte Skilsmisse skal a lene luttre og forædle vort Venskab, for siden i hine lysere og reenere Egne a drig at visneer. De Dage - de Aar, som adskille os, er en flygtig Döm; vi vide ey, hvad i Morgen skal skee, hvad er vores Liv Saa svinder Verdens Lyst, dsle tomme Skygger. Hvor jeg gaaer, svæve Du Ven, for min Indbildning - dit Ansigt - die Miner - din Röst, din ganske Gestalt staaer for mig. Ab Gud, det var saa hastig at rives bort - Hrad van jeg uden Gaad? - Ja - Sa i el vi Tiden endog stadse de Taarer, som Sorgen nu udpresser af mit Oye, saa skal dog den ey formaae at udslette dit elskte Minde af mit Bryst. Jal jeg velsigner hver en Time, hvorudi jeg nød din herlige Omgang, at Du elskte mig. - Ah! nu ved din Död fornemmer jeg krat tig vort Venskabs Storhed og sande Værd. Olden har efter ladt mig ti Qva - til Trøst, den bittre - löde Tane: ERASMI var min Ven. - Dy sörgende Kove! knust er deres Siæl - De græder salte Taarer - Deres Jammershæse Lyd Deres ivrige Bönner fortoise deres dybtnagende Savn - Deres tuge Lidelser. O haarde Smerte. En Marts SCHNBEL - Fa TAGr ERASI ere Dem lige uforglemmelige. Deres Værd var lige stor, a tiaa og Deres egen Agtelse og Kierlighed for den begge i lige høy Grad. De have stridet den gode Strid fuldendet Löbet, De hvie en begge fra Deres Arbeyde og nyde Frug en af Deres Idretter. Ja, Erindringen om Deres Levnet og Exempel vil ofte indgyde Dem Viisdom og Beroligelse. Stands Deres bittre Grand - tem Deres grumme Smerte - frie det bespændte Bryst fra voldsom hærdet Sorg. Deres ömme Barm er jo, som den bedste Møders, ene Deres Børns tryggeste Haab. - Medsörgende Venner, græd bitterlig og vær hæftig 1 at holde Klagemaal, hold Sorg, eftersom Han var værdig Pl. Lad det falige Haab, at vor uforglemmelige ERASI nyder evig Glæde, som den Ham ene værdige Lön, opmuntre og til Dyd og Hellighed. O! Da at dog er os en Vinding. J Anledning af Hr. Bartholdmæns Pansegran og Jomfr. Johanna Maria Ottos Ægteforening. Saa troner Kiertighed paa Enighedens Klippe Naar Nid sit save Rov med Afmagts Gram maa slippe. Hun smiller i sin Roe med tilfredstillet Siæl, Naar denne tærer sig i egne tændte Luer; Ved Dydens Værge stolt ey hiin for Fiender gruer, Hvis blotte Tanke er et Lyn for selvgiort Træl. Trods dem, som selv Natur til vore Hierter binder, Naar vi i deres Barm ey Vennehierter finder, Dover den Skjebne, som vor Lænke Styrken gav Trods Vanens Træl, som selv sig største Vellyst nægter, Ar være Menneske - og selv mod Pligter fægter, Naar Løvters Vægt er sænkt i Glemsomhedens Hav Dog Lofter - troe dem ey, som lover stort, Veninde, Man ofte Nedrighed i Venners Smiil kan finde; Den, som har handlet vel, den kalder jeg min Ven Vil - Dyden bandt det Baand, som Døden kuns kan rykke, Gaae tryg ved Dydens Haand, og til til rolig Lykke, Og Sekler kalde os til Brudefest igien! Vi klinkte Venners Hæld, men vore Fiender blegne, Naar de skal vores Fryd i Aar og Dage regne, Og deres Matter skal vil see i ønsket Roe. Lev længe lykkelig, til Børnebørn skal græde Om Deres Liig, og Grand bevidne vores Glæde, De Deres Hæld var værd, og altid Dyden troe. J. H. Lehnert.