Berlingske Tidende, 1836-04-19
Paris, den 9de April. – Under Debatterne om Ophævelsen af Napoleonidernes Forviisning forlangte General Pelet, at Petitionens hele Jndhold (baade angaaende hans Aske og hans Familie) skulde overgives til Conseil-Præsidenten. Napoleons Familie havde aldrig forsøgt at gjenvinde den tabte Magt; aldrig havde den indladt sig i noget af de mange, i Frankerig stiftede Complotter; den fortjente derfor saameget mere at man ydede dens rolige Holdnintilbørlig Anerkjendelse. – Hr. Golbery meente, at Retfærdigheden, Ordenen og Friheden fordrede, at alle Mennesker skulle være lige for Loven, og der ikke skulde gjøres nogen hadefuld Undtagelse til Skade for enkelte Jndivider eller Classer. Fra dette Princip var da ogsaa Juli-Revolutionen gaaet ud. Langt fra at ville udkaste Proscriptions- eller Undtagelses Love, havde den villet, at Frankerig skulde behandle alle sine Børn med lige Kjærlighed. Først senere, da de høihjertede Følelser, som Juli-Revolutionen havde vakt, maatte gjøre Plads for Magthavernes Frygt, var man kommet tilbage til hiin Undtagelses Lov mod Familien Napoleon. Nu var det endelig engang paa Tiden, atter at bortviiske denne Plet af Lovgivningen. Da Restaurations=Loven dengang var blevet opvarmet igjen, havde Hr. Gonin foreslaaet et Amendement, i Kraft af hvilket Regjeringen skulde bemyndiges til at tilstede dette eller hiint Medlem af Familien Napoleon Opholdet i Frankerig, og, hvis det gjordes nødvendigt, at tage denne Tilladelse tilbage. Troede man altsaa nu, ikke at kunne tilbagekalde den hele Familie, saa burde man i det mindste tage hiint Amendement frem igjen, og til den Ende henvise den hele Petition til Conseil-Præsidenten; forat Regjeringen kunde foreslaae en Tilsætning til Proscriptions=Loven, og det i den antydede Aand. Hr. Dubois fra Loire troede imidlertid, at Napoleons Aske var ligesaa passende placeret paa St. Helen som under Vendome-Søjlen (heftig Murren). Han vilde ingenlunde nedsætte Keiserrigets Hæder; men Napoleons Grav paa St. Helen var dog en evig Advarsel om, at man ikke skal forlade sig paa Mennesker. Jkke altid havde Napoleon meent det godt med Frankerig og med Franskmændene, derfor Taleren forlod Tribunen uden at fuldende sin Phrase. Efter ham kom Oberst Bricqueville. Aldrig, sagde han, havde Napoleon forsyndet sig mod Frankerig. Frankerigs daværende, formeentlige Repræsentanter, Senatet og det lovgivende Corps, havde solgt ham og med ham Landet. Men han vilde ikke vende tilbage til henvundne Begivenheder; han nøjedes meget mere med at udtale sin Overbeviisning derhen, at hele Frankerig vilde finde det passende, at lade Helten, der havde hævet det saa mægtigt i Veiret, hvile i Ro under Vendome-Pladsens Søile, under Mindet om hans Storhed og om Nationens Hæder. Ogsaa Familien Napoleon turde endelig engang gjøre Fordring paa en, den tilkommende Sympati. Efterat Hr. Glais Bizoin havde talt mod Petitionen og Hr. Larabit for samme, tog Hr. Mauguin Ordet. Det er en Skam, yttrede han, at det Menneskes Been, som i tyve Aar havde ført Frankerigs Hære fra Sejr til Sejr, endnu skulde henligge i et fremmed Land. Jkke Frankerig alene hædrede Mindet om sin Helt; ogsaa Udlandet, der eengang havde sukket under hans jerntunge Arm, anerkjendte nu hvorlidet det havde vundet ved et Bytte, der gav det til Priis for en Skare smaa Aanders Luner. England hverken kunde eller turde nægte at udlevere Keiserens Aske. Ogsaa for Ophævelsen af Proscriptions=Loven udtalte sig Hr. Mauguin. – Efter ham besteeg Conseil-Præsidenten, Hr. Thiers, Talerstolen. Jeg deler – sagde han - Kamrets Sympati for en hæderlig Familie. Men høiere end denne Sympati, høiere end den Hæder, der knytter sig til Napoleons Navn, staaer Frankerigs Jnteresse for mig. Endnu er ikke Alt saa roligt i Frankerig, at man uden Fare kunde iværksætte Familien Napoleons Tilbagekaldelse. Jeg vil dermed ingenlunde have udtalt nogen Dadel mod hiin ulykkelige Familie, der under alle Omstændigheder, har opført sig paa det Ærefuldeste. Jeg mener kun, at det Tidspunkt endnu ikke er kommet, da de kunne tilbagekaldes. Rei hiin Familie elsker Frankerig; den vilde sikkert ikke foretage noget, der kunde være til Skade for Frankerig. Men Partierne vilde mod dens Villie stræbe at benytte sig af den til at skifte nye Uroligheder." – Endelig bemærkede Hr. Dupin, at da Jngen talte mod den Deel af Petitionen, der angik Napoleons Aske, burde denne Deel henvises til Conseil-Præsidenten.