Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-04-30
Jeg vil bestræbe mig for at vise, at vort Aarhundrede, i mere end een Henseende, fortjener Navn af Guldalderen, og at vi derfor ere meget utaknemmelige og ryggesløse, naar vi uophørligen klage over Jernalderen. Man klager over at Guldet eller Sølvet u forsvundet; men er denne Klage ikke høist urimelig og ugrundet, J denne Verden gives intet sandere billede paa Udødelighed end netop Guldet, og Mineralogerne kalde det med Rette incorruptbel. Man kan altsaa i egentlig Forstand ikke sig det forsvinder, thi en evig Gjenfødsel er dets Natur. Saaledes ere de Guldhorn, som Himlen veed af hvilken celtisk Guldsmedmester, ere forfardigede for et Par Tusinde Aar siden, ved en uantiqvarisk Guldhornstyvs konstfærdigede Hænder, blevne forvandlede til Rupier, og disse Rupier deels maaskee igjen til Ørenringe for en velædel Slagtermadames Øren, eller Næseringe for Dronningen af Cuba. Det er aabenbart, at Guld og Sølv bestandigt bliver det samme, skjøndt paa andre Steder og under andre, men som oftest, skjønnere og forædlede Skikkelser. Hvad der tilforn gjemtes i solide Ruller og Barrer, som en død Capital i Leddiker og paa Kistebunde hos gnidske Capitalister, Kjøbmænd, Fabricanter, Professionister, Godseiere, Amagere og Bønder, det er nu forvandlet til Broderier, Kniplinger, Fløiel, Levantin, Tyll o. s. v. De gamle Kruse med Sølvlaage, som vare gangne i Arv fra Slægt til Slægt, og have oplevet Calmars Beleiring, have forladt Borgerstuen, og prunke nu, forvandlede til Brødkurve og Armlysestager, paa Speculanternes Borde. Hvad der fordum omhyggeligen gjemtes, som arvede Klenodier, af ærbare danske Qvinder og Møer i Form af Bandelokker, Brystsmykker &c.,er endnu stedse til, og circulerer, som smagfulde Ørenringe, Diabemer, Ringe, Halskjæder og Haarnaale paa hin Herrers Maitressers Bryst og Hoved. Hvad der tilforn, i den plumpe gothiske Skikkelse af massive Fade og Suppeskaale, prunkede paa Rigsdrosters, Rigsraaders, Proprietariussers, Bispers og Prælaters Taffel, paraderer nu, som elegante Servicer, som smagfulde Platmenager, hetruriske Drikkekar, paa nybagte Riges og lykkelige Speculanters Borde. - "Men hvad nytter det os, ville maaskee Nogle indvende, at det Guld og Sølv, der er forsvundet fra vore Kister, nu findes, skjønt i en forædlet Skikkelse, i Andres Eie?" Disse Herrer kan man svare, at vi lykkeligviis leve i Surrogaternes Tidsalder; thi ligesom vi have Surrogater for Brød, Brænde, Caffe og Sukker, saaledes have vi ogsaa Surrogater for Oxe, Kolde, Lamme- og Svinekjød, nemlig Heste, Hunde- og Kattekjød. Ligesom vi vi nu have Surrogater for svundne Haar, Tænder, Bryster og Lægge, saaledes have vi ogsaa Surrogater for Ære, Forstand, Skjønhed, Ungdom og Dyd, nemlig Penge. Ligesom vi have Surrogater for Fornuft og Kundskaber, nemlig Fripostighed og Skandskriverie, saaledes have vi ogsaa Surrogater for Genie, Vid og Munterhed, nemlig Drengekaadhed og Frækhed. Det kan altsaa ikke heller feile, mine Høistærede, at vi ogsaa have Surrogater for Guldet. Til disse Guld surrogater, som for vor Tidsalder ere sande Guldminer, hørt: 1) Gyldne Sandheder, Erfaringer og Viisdomsregler, som vor Tidsalders Strøm skyller, ligesom Guldsand, op paa vore Kyster. Vi have lært Guldets og Sølvets egentlige Bestemmelse, som nemlig er den: at vandre fra Haand til Haand, fra Land til Land, liig Jerusalems Skomager; vi have lært at indsee den store Sandhed, i Kong Erik af Pommerens Ord, da han tog de tolv Sølvapostler bort fra Roeskilde Domkirke og sagde: "ere J Apostler, saa gaaer ud og præker hvormed han, i allegorisk Forstand, vilde sige det samme som: Sølv maae ikke bestandigen blive paa een og samme Plet: en Sandhed, som siden efter alle Financierer, Bankører og Cammeralister, ligefra bemeldte Kong Erik til Necker og Sismondi tilfulde have stadfæstet. Vi have lært, hvorledes man for gamle Kruuslaage, Bægere, Suppeskaale, o. s. v., kan, fra Jordens fjerneste Egne faae, ikke blot chinesiske Spilleværker og indiske Papegøier, og Fuglereder, men endog Bugtalere, Konstberidere, Linnedansere, Jldædere, Bjørnetrækkere og Marionetspillere. 2) De gyldne Forhaabninger, som vor Tidsalder er saa rig paa, og som kaste en saa herlig, alimrende Reflex paa Fremtiden: Haabet, mine Høistærede, er en Plante, som voxer frodigst i Virkelighedens Aske; thi Asken hører, som bekjendt, til de bedste Gjødningsmidler, og paa Gravene bliver man altid den yppigste Vegetation vaer. Jntet Under altsaa, at mange Folks fordums Velstands og Rigdoms Grav er en sandMistbænk for fremtidige Forhaabninger, og at viere blevne i samme Grad rigere paa Haabets Surrotguld, som vi ere blevne fattigere paa det klingende Guld. Derfor har man i vore Dage saa mange Enke-, Liig, Understøttelses= og Begravelses=Casser, som enhver Mand, der i levende Live vil leve godt, tractere og gjæsterere, kan bygge sit Haab paa for sin tilkommende Enke, og de Uforsørgede, han efterlader; derfor lader enhver Børstenbinder og Rokkedreier og Skrædder sin Datter lære at spille paa Fortepiano, for, naar han er død og borte, og hans Enke, med en heel Rede fuld af Børn, maa spille piano istedetfer forte, dog at kunne sige, at have lært noget som kan føde hende; derfor speculerer man over sine Ævner, bygger Casteller i Luften og Lystslotte paa Glatiis og Herregaarde paa Flyvesand. Og alt dette skeer ene og allene ved Haabets Surrogatguld. Endeligen er den nymodens Philosophie og Poeste et Surrogat for det klingende Gulds Miner, og en tydsk Forfatter kalder derfor med Rette sin Journal Fundgruben. Vel gives der giftige Tunger, der paastaae at alt det Guld der findes i denne Philosophie og Poesie, ikke er tilstrækkeligt til at bygge et Beedlam, i gothisk Stiil, hvori alle moderne Kraftgenier og Kraftphilosopher kunne rummes. Men slige Tunger værdige vi intet Svar. Vi gaae derimod over til vort Hoved argument, nemlig til det Beviis, at vor Tidsalder ligner den Alder, hvilken Digterne anpriste som den gyldne, ligerviis som et Æg det andet. Hvad var da - spørger jeg - Grundvolden, til hiin lyksalige Tilstand, der skildres og saa henrykkende. - Var det maaskee Guldet? - Jngen lunde. Det var hine Naturmenneskers barnlige Uskyldighed, deres Jevnhed i Sæder, og deres ukonstlede Menneskekjerlighed. At alle disse Dyder ogsaa caracterisere vor Tidsalder, skal jeg soleklart bevise. Altsaa først til den barnlige Uskyldighed. Barnlighed og Uskyldighed ere aabenbart Naturstandens Blomster. Men at vi have faaet denne Tilstand igjen, sees af adskillige imodsigelige Kjendsgierninger. Fremfor alt gjenkjender jeg den i den ukonstlede og barnlige Maade, hvorpaa begge Kjøn omgaaes hinanden. Miltsyge finde vel heri et slemt Tids-Tegn, og tale om Sædernes Fordærvelse. Men jeg spørger: er ikke netop den inderligste Fortrolighed, og, om jeg saa tør sige, begge Kjøns Sammensmeltning, ikke netop et Kiendetegn paa den meest ufordærvede Naturstand? Vi ville ikke engang tale om de sorte, hæslige Nægerinder og Hottentotinder, lader os kaste vort Blik paa de yndige Beboerinder af Den Nukahiva, der snarere udholde en Sammenligning med vore skjønne Landsmandinder. Her yttrer hiin Naturlighed i Omgang sig i saa høi Grad, at den kan tjene vore Smukke til Mønster. (Fortsættes.) Anmærkninger til Forfatteren af Recensionen over de ved Salonen paa det Kongelige Akademie for de skjønne Kunster i August Maaned 1815 udstillede Kunstsager. (See Athene for Sept. og Oct. 1815.)(Fortsættelse; see forr. No.) Wi staae nu for Hr. Hornemann, og den velfortjente Roes han tillægger denne Kunstners Arbeider, vil kun lidet kunne tilfredsstille ham, naar han tillige seer al den Jgnorance, som fremskinner i hele Bedømmelsen. - Jeg vil her vise et Par Steder, og der findes han igjen at snuble ved Rembrandts Fødder, naar han Side 262, Lin. 3, siger: "Rembrandts Originalitet lod sig mindst udtrykke i Miniaturmalerie, og den er ogsaa for største Delen forsvunden i Copien. Jeg drager heraf den Slutning, at Rembrandts Attelie er det Sted, hvor Forfatteren ei kan vente at høste mange Laurbær, thi de omhandlede tvende Copier give os en tydelig og troe Forestilling, saavel om deres Originaler, som om Rembrandts bedste Værker, den Recensenten neppe har seet. - Men den meest utilgivelige Uvidenhed røber han dog, naar han nævner den yndige Cenci og den aandefulde Gluck blant Hornemans Originaler; thi det er henved 200 Aar siden Cenci døde, og hendes Portrait af Gudo Reni, som findes i Pallazzo Collonna i Rom, er Originalen til det udstillede; Glucks Portrait er en Copie efter den Franske Maler du Plaissis Original, som findes i det Keiserlige Gallerie i Wien. - Om Kunstnernes eget skjenne Portrait i Pastel taler Dommeren slet ikke; hvorfor Ved Beskuelsen af vor fortjenestefulde Blomster Maler Fritzsche's Arbeider har vor Forfatter, været særdeles mat; thi hans Beskrivelse vidner om en stor Tomhed; han slutter med det Udtryk, at denne Kunstners Arbeider intet behageligt Jndtryk efterlader sig; han mener ogsaa at Roserne ere mindst hældige, og troer, at den overnaturlige Størrelse, hvori de ere malede, dertil er Aarsag; denne Formening er i det hele mere overnaturlig end Rosernes Størrelse, og Himlen maa vide om Forfatteren har læst sig til denne Viisdom, eller den er udklækket i hans egen Hjerne, men denne Anmærkning efterlader vist intet behageligt Jndtryk i Faveur af Forfatteren.