Adresseavis for Børn, 1781-10-17
Alt det Smukke, som ligger udbredet i den gode Guds Verden, det ansaae den kjere Pige som sin Eiendom; men hun fandt ikke Smag i nogen Glæde, som hun ey kunde deele med en eller anden god Siel. Jkke langt fra hendes Faders Hytte, hvor Forældrene boede paa Landet, levede en meget rig Amtmand, som havde fire Børn. Den ældste af dem, en Datter, var et Aar ældre end Henriette, men de andre tre vare yngre. Hun havde længe hørt tale om, at disse Børn vel havde alt det i største Overflødighed, som man sædvanlig henregner til Livets Beqvemmeligheder, men vare derhos saa sørgmodige, fortredelige og lunegode, at alle deres Legekammerater forlode dem een efter anden, ja adskillige Hovmestere og Hofmesterinder toge og sin Afsked fra dem for samme Aarsags Skyld. Henriette, der, som mældt, vilde saa gjerne udbrede den Glæde overalt, som hun selv følede, og som slet ikke kunde begribe det, der blev hende fortælt om disse fire Sydskende, bad hendes Fader saa indstændig om at forskaffe hende Adgang til og Bekjendtskab med disse Børn, at han omsider udbad sig Tilladelse dertil af Amtmanden for sin lille Datter. Amtmanden var saa uhældig, at han i nogle Aar ikke havde havt nogen Kone, men siddet Enkemand, og hans mange vidtløftige Forretninger hindrede ham fra, at bekymre sig saaledes om sine Børns Opdragelse, som han gjerne havde villet. Hvor bedrøveligt var det altsaa for ham, saa ofte han ved Maaltidet, eller i en eller anden afhans ledige Timer, tænkde at fornøye sig hos sine Børn, at han da ikke saae andet, end fortredelige og umilde Ansigter, og fik ikke andet at høre, end evige Klammerier, som han maatte stille tilfreds og bilægge. Han søgde ofte at raade Bod paa dette Onde ved Foræringer af nyt og kostbart Legetøy, men til hans endnu større Misfornøyelse blev dette den meste Tid ikkun Anledning til nye Klammerier. Saa tilforladeligt og vist er det, at kostbare Sager ingen Glæde kunne give, naar Hjertet ikke er, som det skal være. Amt Avis Amtmanden tog med Glæde imod Henriettes Faders Tilbud, deels fordi at alle hans Børns Legekammerater havde vænt sig til at blive borte fra hans Huus, og deels fordi han i Nabolavet havde allerede hørt meget godt at bliv talet omdenne lille muntre Pige, som var saa glad og lykkelig ved sit bare Smørrebrød og i sit Lærreds Skjørt og Trøye, og gjorde alle dem, der kjendte hende, saa megen Fornøyelse. Det var en deylig Sommeraften, da hun førstegang gik derhen. Synet af det store Gaardsrum, de prægtige Bygninger, og al den øvrige Pragt havde kunne gjøre hende forhavset og standsende, dersom hun havde havt Øyne for sligt, men hun skyndte sig kun ned i Haugen, hvor hun helst vilde være, og hvor hun tænkte snarest at finde Børnene. Hun tog derudi dog Feyl, de vare alle stre, to Drenge og to Piger, sammen i en stor prægtig Sal. Man fulde hende ind til dem, og her havde det meget kostbare Legetøy, som var at see paa let kunne drage hendes hele Opmerksomhed til sig, dersom hendes Siel ikke var blevet truffen langt sterkere, ved at see de fire smaa Sydskende saa ilde til Mode, og den ene af dem siddende i et, den anden i et andet Hjørne; den ene sad endnu og græd, og den anden mumlede de sidste fortredelige Ord imellem Tænderne - og allesammen saae de gule og blege og mavre ud; ligesom den misundelige Avind selv. Hun blev staaende stille, indtil den Ældste omsider fik sat sig i den Forfatning, at hun tog hende ved Haanden og fulde hende hen til de andre, hvilke alle hilsede og toge imod hende paa saa slet en Maade, som altid pleyer at skee af dem, der ikke ere i god Lune. Der hørde saa megen naturlig Venlighed dertil, som den Henriette besad, for ikke at blive nedslaaet i et saa ilde stemt Selskab; – men hun fattede sig snart, og i det man gik hen med hende til Vinduet, og viisde hende en smuk lille Vogn til fire Personer, som just da stod for Haugedøren, og tænkde at hun skulde forundre sig dero ver, saa sagde hun strax med hendes sædvanlige Munterhed. Det er en deylig Vogn; men hvorfor sætte vi os ikke op i den for Børn. Enten nu den Tone, hvormed hun sagde dette, var allerede i Stand til at oplive dem allesammen, og omsmelte dem i en anden Lune, eller hendes Mine gjorde denne Virkning, veed jeg ikke; men nok er det, at ved det første Skridt, som Henriette gjorde, for at gaae ned til Vognen, sprang enhver af dem op fra sin Krog, og løb med til Vognen. Saa snart det nu imidlertid kom dertil, at de skulde stige op i Vognen, saa begyndte de allerede at klamres: "Lad mig komme til at kjøre, og "Ney, lad mig komme til at kjøre og "Ney, saa vil jeg slet ikke kjøre med, og saadant Snak mere, som man daglig pleyer at høre af uopdragne selvraadige Børns Mund. Henriette hørde neppe den første Tone af denne ildelydende og skurrende Musik, førend hun pludselig faldt dem ind i Ordet: "O, maae jeg i Dag være Kudsk for dem alle Fire, det er dog den førstegang, jeg har den Ære at være hos Dem, Forgjeves bad den Ældste hende, at hun dog heller skulde sætte sig i Vognen – thi Henriettes Tilbud havde allerede udvirket denne Høflighed hos hende, – men hun blev derved, - "dette var hende en større Fornøyelse; og de kunde jo siden skifte om Dette skede ogsaa, og ydermeere uden synderlig Klamren; dog varede det ikke længe, førend der atter mødte en Leylighed, som syndes at fordærve alting igjen for dem, dersom Henriettes gode Lune ikke havde forenet deres Gemytter. Den, som dengang var Kudsk, var Skyld i, at Vognen løb for nær op til en Hække, og veltede om. Der laae nu den ene her, og rakde et lidet bart Been frem under Skjørtet i Veyret, den anden havde faaet Næse og Mund fuld af Sand, men alle skiendte og brummede paa Kudsken, og enhver af dem udgav den ringe og ubetydelige Skade, som den havde faaet, for noget stort, paa det at de allesammen kunde have Ret til at klamres. Henriette allene var færdig at lee sig ihiel ved dette Syn, og i Stedet for, at nogen af de Fortredelige skulde have udrakt en Haand, for at hielpe den anden, saa hialp hun dem allesammen op, den ene efter den anden, og loe bestandig Avis standig af Glæde; og dette virkede dog saa meget, at man i det mindste begyndte at give sig noget tilfreds igjen. Det, som meest bidrog til, at de andre skammede sig og holdte op med deres Klammerie, var at man, da de allesammen vare komne paa Benene igien, saae, at just Henriette, som allene havde leet, havde faaet en Knude i Panden, ved det, at hun med Hovedet var falden op til et Træe. Men det var langt fra, at hun tillod, man skulde beklage hende derfor, og i Stedet for, hun skulde have tilladt dem, at hente noget, at lægge derpaa, bad hun dem: ikke at tænke derpaa, at hun havde stødt sig, men pakkede en efter den anden op paa Vognen igjen, og forsikrede, at hun forlangede intet andet derfor, end at man endnu engang vilde tillade hende, at være Kudsk, paa Vognen. Dette blev eensstemmig tilladt af dem allesammen saa længe, indtil den Tidsfordriv, at kjøre med Vognen, blev omskiftet af dem med andre Lege. Og fra nu af var Henriette saaledes indviklet i alt deres Spil og Leeg, og havde allerede forhværvet sig saa meget lidet Herredømme i den Kreds, hun var kommen, at hun ikkun behøvede at sige et Ord, saa skede det strax. Saa vist er det, at Godhiertighed, ledsaget med Forstand og god Lune, bekommer den Agt og Anseelse af sig selv, som man nægter den, der fordrer samme. Denne Aften var den lykkeligste, som Amtmandens Børn havde nogentid havt, siden deres Moder døde. Skilsmissen, da Henriette maatte forlade dem, gik dem meget nær, og de bade, at hun snart vilde komme igjen. Da Dyden imidlertid er ikke et Øyebliks Sag, men en lang Vane, saa maatte ogsaa Henriette endnu see paa mange igientagelser af hine indgroete slette Luner hos disse stakkels Børn. De manglede just ikke Godhiertighed eller Beqvemhed til at glæde sig; men Ukrudet var voxet for Børn. alt for høyt, og havde næsten gandske qvalt den gode Sæd, af Mangel paa en beqvem Haand til dets Udlugning. En Aften især, da det var blevet saa yderlig slemt dermed, at ingen Skjemt, ingen Spot, ingen godhiertig Bøn formaaede noget – saa maatte Henriette gribe til den Trussel, at hun vilde paa Øyeblikket forlade dem, og aldrig meere komme i deres Selskab. Om det virkelig var hendes Alvor, eller hun havde kunne holde det, veed jeg ikke; men den alvorlige Tone, hvormed hun sagde det, og som de hidindtil ikke havde kjendt hos hende, gjorde saa meget Jndtryk paa disse Smaa, at de for dennegang ophørde med deres Klammerie, og bleve allesammen paa eengang enige, ved Bønner og Løvter at overtale hende til at afstaae fra sit Forsæt. Hun var nu engang ogsaa virkelig bleven dem saa nødvendig og uundværlig til deres Fornøyelse at den Dag hun i det mindste ikke kunde være et Par Timer hos dem, syndes dem tregange saa lang som en anden. Men at man ikke skal falde i Forundring over, hvor Henriette for sin Fornøyelses Skyld kunde gaae saa ofte fra det Naboelav, hvor hun var sine Forældres eneste Barn, som de gjerne vilde have hos sig, og som ikke blot var opdragen til ørkesløse Lege, saa maae man vide, at Henriette heller ikke stedse var en Legekammerat hos Amtmandens Børn. Saadant et Levnet skulde ikke have trakt hende derhen, da hun allerede af hendes Moder var vant til alle Slags smaa Forretninger, der gjorde hende ligesaa megen Glæde, som hun derved blev nyttig for sig og andre. Hun kunde strikke og filere, sye lidet, tegne noget, udklippe allehaande artige Figurer af Papiir, synge smaa uskyldige lystige Sange o. d. l. Men allerflinkest og færdigst var hun, naar det kom derpaa an, at hielpe sin Moder i smaa Huusholdings Forretninger, som vare mulige for hendes Alder. (Fortsættelsen følger.)