Københavns Adresseavis, 1769-06-27
Et særdeles opbyggeligt Exempel paa en døende Christen, der i Livet var en høyfornemme stor Herre, omstændeligen forestillet udi en Skrivelse til N. N. Min Allerhøystærede Ven. De forlanger af mig en tilforladelig Efterretning om de sidste Timer af Hr. C. L. v. P. re, vores fælles oprigtige Vens, hans Levetid, som Forsynet nu til sidst har oversat i hiin visse lyksalige Stand, der venter paa os alle, og som De og jeg ere nu gandske nær ved at komme til, da vi allerede staae ved den yderste Bredde af den menneskelige Alder, hvor vor Grav ikke kan være langt borte fra. Og da en oprigtig og retskaffen Troe, til vor guddommelige Forløsere var den herligste Prydelse, og den fortræffeligste Gemyts=Caracter paa denne vores for os i hiin Verden indgangne Ven, saa vil De gjerne vide, Besynderlighed, hvad for Virkninger denne stærke Troe har frembragt i hans Siel, da han nu saae Forskrækkelsers Konge nærmede sig til ham; saa og om samme vor salige Ven virkelig har udholdt denne sidste og stærkeste Prøve. Deres Forlangende skal blive efterkommet; Deres Længsel skal blive stillet; Allerhøystærede Ven, thi jeg har ikke allene seet ham døe, men jeg har endog været hos ham bestandig i al hans gandske Sygdom, og i denne hans vedvarende Svaghed, der meget meer ikkun var at ansee som en bestandig Aftagelse af hans jordiske Lives Kræfter, ikke forladt ham en eneste Tinge; Jeg kan derfor sige Dem allerbest, hvorledes han har forholdt sig ved hvert et Skrit i hans Fraskillelses Tid, ligesom den nærmede sig. Men De maae tillade mig, at jeg hist og her bruger usædvanlige Udtryk som man ellers ikke i Breve betiener sig af, De behager tillige at erindre sig, at De læser en Efterretning om saadanne Ting, der ey ere saa almindelige. Det var den allersidste Nat for hans Overgang i hiin Evigheds aabne Land, at han bad mig, at jeg ville lade ham være noget lidet Ene for sig selv, thi han var meget udmattet, og gjerne ville have sit Roe til at sove, Jeg kunde ogsaa selv have lit Roe og Hvile høylig fornøden. Saasnart han vaagnede op af Søvne, ville han lade mig det vide. maatte føye ham deri, eftersom han gandske afflog anin indstændige Begjæring om at maatte vaage hos ham endnu denne gandske Nat igiennem. Jeg gik altsaa bort fra ham og kastede mig i et tæt derved værende Gemak ned paa en Løybænk, da hans Tiener imidlertid blev siddende uden før sin Herres Sovekammer=Dør, for nøye at give Agt, om Herren kaldte. Jeg kunde længe ikke falde i nogen Slum, eftersom min Siel ikke var saa rolig, som min døende Vens Siel var. Men endelig faldt jeg dog af Mathed i Søvn og jeg maatte vel have sover en god Time, da jeg heel uroelig opvaagnede og mig syntest, at jeg hørte min syge Ven tale. Jeg løb strax hen til hans Sovekammer, og fik at vide af Tieneren, at hans Herre havde allerede en god Tid talet lydelig og høyt, og han syntest, at hans Herrebad til Gud. Jeg blev derfor, for ikke at forstyrre ham i hans Andagt, staaende stille ved Døren, og hørte endnu disse dyrebare Ord: - . . . Din store Riigdom af Barmhiertighed og Naade mod mig - - - Ja, min guddommelig Tilbedelses værdige Forløser, jeg veed, at Du dog i Naade antager dette mit ringe Offer, indtil at jeg der nu snart bliver fuldkommen forklaret efter dit billede, skal kunde bringe dig et bedre Offer. Mit Hierte hopper af Glæde - . . . Ak, ja ævindelig vil jeg med guddommelig Tilbedelse ophøye din Forløsning og med uafladelig Taksigelse ophøye din undsigelige Viisdom og Godhed i dine Førelser med mig. Tønjeg bede, Lad mig endnu i denne Dag være hos dig og nærme mig til din Throne - - . - Hvilken en Glands og Herlighed. - - - Er det ogsaa mueligt? Jeg er det jo ikke værd, Ak hvad for Rørelser af Tilbedelse og Glæde sættes ikke dog min Siel i Ak min Herre og min Gud, Herpaa tang han gandske stille. Men jeg var gandske misfornøyet med mig selv, fordi jeg ikke langt hellere havde bleven siddende aarvaagen hos Tieneren ved Døren, paa det at jeg gandske stille kunde have hørt paa denne allersidste Bøn, som min Ven gjorde til Gud, da han ligesom bankede paa Dødens og Ævighedens Porte. Jmidlertid sneeg jeg mig gandske sagte ind i Gemakketil hans Seng, og havde da et herlig rørende Syn, som trængte sig gandske igiennem mit Hierte med de stærkeste Rørelser af Forundring og Ærbødighed. Min Ven havde reist sig op i Sengen og saa med et blot og noget nedbøyet, Hoved; en henrykkende dyb Eftertanke holdt hans Aand indskrænket hos sig selv; hans Øyne vare næsten tillukte, og jeg saae endnu de sidste Taarer af den Tilbedelse og Tak, han havde ofret Gud i Bønnen, at rinde ned af han Kinder. Aldrig var hans graa Haar forekommet mig saa ærværdig, som nu, da jeg saae ham i denne Posityr eller Stilling; hans gandske Aasyn gav fuldkommen tilkiende og overtydede mig om, at hans Siel endnu laae i Bøn og Tilbedelse for Gud. Og jeg saae nu allerførste Gang i al min gandske Levetid, hvorledes et oprigtig gudfrygtig Menneske seer ud, naar han hemmelig i Enrom for sig selv forretter sin Bøn til Gud sin himmelske Fader, og føler i sit Hierte, at Gud i Naade hører ham. Saaledes maae visselig ogsaa en Seraph see ud, naar han her en Gestalt og med den ivrigste Tilbedelse udraaber: Hellig! Hellig Hellig est du Herre, Zebaoth, al Jorden er fuld af din Ære. Den reeneste Lærdom var her afmalet i min Vens Ansigt i en EngelskiønSkikkelse, og jeg kunde af hans Ansigt læse stærk udtrykt alt, hvad der gik for sig i hans Aand, der tilbad for Guds Ansigt; og jeg læste det med saadanne Rørelser af Andagt og hellig Ærbødighed, som jeg aldrig før havde følet i mit Hierte. Et Præg af en god Samvittighed, af et stort og sikker Haab, af en dyb Nedsænkelse i Ydmyghed og Tilbedelse for Guds allerhøyeste Majestæt, af en brændende Kierlighed og Taknemlighed, af en hellig Ærbødighed og Forundring, af en hellig Lov og Priis til Gud; alt dette saae jeg samlet her i dette Ansigt med saadanne tilstrækkelige Jndtryk i mit eget Hierte, saa at jeg, ligesom henrykt, bad tilligemed, og mig syntest, at min Aand laae med min Vens Aand tillige i Bønnen for den Allerhøyestes Throne, og frembragte ham tilligemed et ydmygt Offer af alle disse Følelser, O! tænkte jeg ved mig selv, hvorfor seer ikke en Frietænker dette rørende Syn? Her skulle da ret den guddommelige Kraft bemægtige sig hans Hiertes Religion, og til hans Overbeviisning langt stærkere virke i ham, end alle de Beviser, som han nu hører og maaskee ikke hører, men vist ikke føler, hvor skiøn og stor en Siel bliver ved Gudsfrygt og Troe.Da jeg nu saaledes en god Tid havde betragtet min Ven med største Ærbødighed, uden at vende Øynene bort fra han, kom endelig omsider hans Aand igien tilbage til sig selv, og han slog sine Øyne op, og blev mig vaer, som stod ubevægelig for hans Seng. Min Gud, hvor rørte og bevægede mit Hierte sig inden i mig, da han rakte mig sin Haand med de yndigste Gebærder paa et fortrolig Venskab, (hvis Værdie ikkun redelige Siele veed at sætte Priis. paa) og sagde til mig: Min Ven, min troe og oprigtige, Ven, De skal ogsaa med mig i hiin Herlighed tilbede og ove Gud. O hvor er dog Gud saa herlig og undsigelig stor i sin Kierlighed til Menneskene, hvilket han haver viist os i sin Søns Forløsning! Da vil vi med en ævig Tilbedelse og Taksigelse nedsænke os i dette Afgrunds Dyb af Guds Viisdom og Naade, og venskabelig deele vor Salighed. Da vil vi fælleds tilbede, med Begjærlighed betragte og glæde os i hine utallige Spor af det Allerhøyeste Væsens forunderlige Almagt, Viisdom og Godhed mod hans Skabninger. Jmidlertid ville De her antage denne min sidste hiertelig Taksigelse for Deres mig beviiste uskatteerlige Venskab og Kierlighed. Derpaa opløvtede han sine Øyne, og sine Hænder, og bad ogsaa for mig saaledes: Du Allerhøyeste Kierlighed, giengield Du selv denne min oprigtige, Ven hans Troeskab derved, at Du styrker og opholder ham i Sandhed og Dyden, paa det at vi igjen maae finde hinanden i de ævige Boliger, og der nyde Salligheden med hinanden. Jeg var ved disse Rørelser som ret bestormede mit Hierte med en usædvanlig Gevalt ved alt det, som jeg her saae og hørte, bleven sat saa overmaade meget uden for mig selv, at jeg ey var i stand til at kunde svare min Ven det allermindste Ord, men kunde ey komme videre, end jeg kun indvendig inderlig kunde føle, hvad jeg var uformuende til at udsige og med Ord udtrykke. Alt hvad jeg gjorde, var dette eene, at jeg i stor Mængde udøste de bevægeligste Graads Taarer, som nu nedflød af mine Øyne, og med disse væmmodige Taarer vædede jeg min døende Vens Hænder og Kinder. Han selv, hvis svage Legems=Kræfter var endnu mere blevne udtømte ved saa høye og stærke Virkninger, i hans Aand, sank afmægtig tilbage i Sengen og forblev i en langvarig Stiltienhed, som dog endelig paa nye brød ud med dette Spørsmaal. Er min Søn dog ey kommen endnu De har jo dog skrevet ham til, hvor hiertelig jeg længes efter at see ham. Jeg svarede, at jeg efter hans Villie og Begjæring strax havde gjort det, og vist forhaabede at hans Søn endog i denne Dag skulde være her. Derpaa saae jeg, at han lukte sine Øyne til og faldt i en sød Søvn som varede længere end to Timer. Neppe var han igien vaagnet op, førend man meldede mig, at hans Søn nu virkelig var kommen, som han saa overmaade hiertelig havde længtest efter, endnu at faae at see, før han skiltes fra Verden. Jeg meldte ham strax hans Søns Ankomst, og havde ikke saa snart hørt det Spørgsmaal. Er han der, før Sønnen selv traadde ind af Gemaks Døren, og nærmede sig hen til sin døende Faders Seng med de allervæmmodigste Gebærder og de allerbevægeligste Graads Taarer. Faderen reiste sig op at sidde i Sengen, og det med de yndigste Gebærder af en meget alvorlig Sinds Fornøyelse, hvoraf tillige stærk fremskinnede et Faders kierligt Hierte. Og efterat han en temmelig Tid, ved at see stift paa sin Søn, havde befindet sig, sagde han til ham følgende Ord, som ogsaa vare de allersidste Ord i hans Liv. Min Søn, Gud kalder mig nu nærmere til sig, og jeg føler gandske kiendelig, at jeg har ikkun faae Øyeblikke tilbage, før jeg giør mit sidste Trin ud af Tiden ind i Evigheden. Mit sidste Ønske var, at see dig, som er mit eneste Barn, endnu eengang, inden jeg døer. Mit Ønske er nu opfyldt, jeg forlader nu denne Verden med desto større Sinds Fornøyelse. Mine Jordegodser, der nu herefter ere Dine, skal du forefinde i en god Stand og Orden, hvilket er Dig allerede bekiendt, og hvori Du ved din nyt tige Bistand har hiulpet mig at vedligeholde dem. Jeg overgiver Dig dem uden Gield og uden Processer, som en reen Gave fra det guddommelige Forsyn; Paa disse Godser, hæfter ingen Forbandelser af een eneste Skilling, der enten med Uretfærdighed er forhværvet, eller af Karrighed sammensvaret, eller af Umenneskelighed taget fra den Nødtrængende og Fattige. Jeg har for 40 Aar siden kjøbt begge mine Landgodser for din fromme salige Moders Penge, som hun arvede efter sin ærlige Fader, og jeg har under Guds Velsignelse ved min lange Flid og ordentlige Huusholdning bragt dem til de nu værende aarlige Jndkomster, uden at jeg enten ved Rænker eller Gevalt har berøvet min svagere Naboe en Fodsbreed Jord deraf. Og den Capital, som jeg har staaende ude paa Rente hos Hr. for 4 pro Cent, er Tid efter anden blevet samlet og lagt op af mit aarlige Overskud. Dersom Du nu herefter vil holde den gandske Arvepart ligesaa reen og frie, baade fra Gierrighed og Uretfærdighed, saa og fra at ruinere den ved Efterladenhed, og fra at ødelægge den ved Ødselhed, saaledes som jeg nu efterlader Dig din Arv, saa skal Du ogsaa besidde det altsammen med en lige saa god og reen Samvittighed, Din gandske Livstid igiennem, og omsider kunde overlevere Dine Børn det efter Dig. I mine Regninger skal Du aarlig forefinde en vis Udgift af 500 Rdlr., som jeg i en Tid af 20 Aar. har hver 4de Februarii oversendt til Kiøbmand at i for at han skulle tilstille samme Capital til den forarmed Herre af os at leve af, og efter samme Herres dødelige Afgang, til hans efterladte ligesaa trængende og fattige Børns aarlige Ophold. Min allerkiereste Søn. Denne Herre af de var just den Mand, som, kort efter at jeg var bleven gift med Din dydefulde Moder, (som han forgieves havde begiert til ægte, lod mig den 4de Februarii, (efterat han to Dage tilforn havde gjort et Pistolskud efter mig, der dog ikke ramte mig tilbringe mig Forgivt, fra hvis dødelige Virkning Guds store Barmhiertighed dog befriede mig ved en besynderlig Hielp. Nogle Aar derefter geraadede denne hidsige Herre, ved sin ødsle Levemaade og ved at sætte alting skammelig overstyr, i den alleryderste Armod; hvilket var saa meget mere bedrøveligere, da han imidlertid havde giftet sig. (Resten følger.)