Jyllandsposten, 1839-03-25
J de Tider, da Dansken kjendte og brugte sine Kræfter, da heed det ved Spydklappet paa Skjoldet, ved Budstikkens Løb, ved Baunens Blus: "Mand af Huus, men derfor lodes dem ei heller deres Huse de. Nu klappe de Rige og Fornemme til Dands, til Engelskdands - der maaskee kan endes med Polsk dands; Gaardmanden lader Budstikken løbe forbi hen til Huusmanden, og Kjøbstædmanden anstiller et Fakkeltog. Dermed skulle vi holde Fienden ude – ja ligesaagodt som med et Cabinet fuldt af Gaasefjer, og en Portesenille fuld af Noter. Det er vist nok: Mennesket er af Naturen selvisk, men Borgeren skal fremfor dette være fædrelandsk. Og de, hvis Sjæle ere for egennyttige eller for feige, for lumske eller for dorske, til at være dette i deres Legemer skulde alligevel holde Trop med de Braves. Grever, Prindser, Konger og Keisere vove deres Purpurkjortler – hvorfor skulle Skrædere og Skomagere, Bodsvende og Skriverkarle, unge Gaardmænd og Gammelmandssønner ikke ogsaa vove deres Trøier, "Jahl sige de hine gjøre det for Æren, – som om alle de Andre ingen Ære havde? Den Ære at værne om Fædrelandet, den kunne, den skulle alle dets Sønner have. Kan Kongen omskifte Scepteret med Kaarden, skulle Naal og Syl, og Pen og Alen, og Plei og Plovkjep være fredlyste - hvad jeg vilde sige: æreløse. Krigsstand - jeg kan ikke komme tilrette med det Ord. "Min Søn skal i Krigstanden, sagde Greven eller Baronen, og Præsten og Degnen, Forvalteren og Forpagteren, og Mammeselle og Mejerske, og Gaardsens Folk og Godsets Folk saae paa den nys confirmerede eventuelle Fændrik som paa et høiere, halvfremmed Væsen, et "Noli me langere! "Min Søn skal i Krigstanden, sukkede Trælbonden, og Moder og Broder, og Søster og Frender, og Venner saae paa den tilkommende Soldat som paa En, der var uskyldig dømt til Kagstrygning og Slaveriet. - Mon den Tid da ikke vil komme, da det skal ansees for en Vanære eller en Ulykke, ikke at maatte, eller ikke at kunne værge for Fædrelandet, med Alt hvad deri indbefattes, det er: alt det Gode, vi eje og nyde under denne vor jordiske Tilværelse. S. S. Blicher. Længe leve Skibstoget! "Det er Tiggeri, Trygleri, Narrestreger!" - Var det ei saaledes det heed? – Ja jeg veed, hvortil disse fornuftige afmaalte Hentydninger sigte; men lad mig tale et Ord, og slig mig, om det er Usandhed. Mange Aar gik hen over dette graa Sømandshoved, men intet frydede mig meere af alle nationale Skikke, hvoraf desuden vort Danmark har altfor faa eller rettere ingen, end den, naar om Vinteren det muntre Sømandstog i festlig Pynt med det skjønne vaiende røde Dannebrogs banner omkring den udstyrede Baad gjennemseilede vore Gader. Denne gamle, danske nationale Skik, som Sagnet fortæller skal være indført af vor brave Søkonge, Fjerde Christian, finder jeg og Mange med mig, just har noget sjelsopløftende og høitideligt ved sig, som kan aflokke Flere end den varme Sømand alene en hellig Taare, da den repræsenterer vor Handel og Skibsfart paa en værdig og skjøn Maade i vore danske Kjøbstæder paa en Tid i Vinterens Hjerte, da Seiladsen, er standset. Søcapitainen sidder her med sin trekantede Hat og sin Baadsmand i Skibets Agterende; hiin styrer Roret, hvorpaa denne med sin Pibe giver Signal; Sluproerne i hvide, pæne Skjorteærmer og røde Skjærs om Livet, indtage Tofterne med Musikanterne, medens de unge pyntede Matroser paa begge Sider dandse en munter Riel. Flag paa høie Stænger bæres i Procession saavel foran som bag ved Skibet af gaaende Søfolk, og med sand Henrykkelse maa Øiet dvæle ved dette nationale Skue, som i sin Orginalitet burde fylde hver dansk Barm med kjære Minder og med den Tanke, at Danmarks Velvære beroer paa dets Søfart og Handel. Lad os derfor holde i Hævd denne ældgamle Sømandskik og et tage Forargelse, hvor ingen gives Lad vore Byers Handelstand, som takker Sømændene, for sin Omsætning, fremdeles have den Glæde, ved dette Skibstog paa Sneen at unde Sømanden en glad Aften og Sømandsfamilien en billig Understøttelse paa en Aarstid, da Seilene og de røde Flag ligge sammenrullede! Lad os ansee dette Skibstog for en uskyldig og betydningsfuld dansk Nationalfest, som Europas Fastlandsbeboere i Landstæderne maa savne; og lad os nedbede det Ønske, at vore Byers virksomme Repræsentanter ville holde deres Haand over Vedblivelsen af en Skik, eneste i sin Art, som engang ophævet mulig for stedse vilde forsvinde fra vore danske Søstæder! Det gjelder i Smaat som i Stort at opretholde gamle gode Skikke, medens man bekæmper Uskikke, og ei afskaffe hine, fordi man standser disse. Smerte mig dybt i mit inderste Hjerte vilde det derfor, om man i nogen dansk Bye kunde miskjende og ligne dette joviale Søtog med andet paaklaget Betleri, thi dette var bittert at skære Alt over een Kam og hengive sig altfor meget til utidig Omstøbningslyst. Jeg bringer Dig derfor, gode, gamle, ægte danske nationale Sømandskik, med dit vakkre Skibstog, et "Længe leve, – og alt Søfolket, svingende sine blanke Hatte, juble dertil med een Mund af fuldt Bryst: "Længe leve Skibs toget, "De danske Provindsblade, er min Tro et godt Stykke i Folkebladet; det er næsten sandt, hver Tøddel denne belærende Artikel indeholder, og dets Vink til Bladredacteurerne ere træffende, ja saa træffende, at jeg ei kunde holde mig fra Smaalatter ved paa een og samme Dag, at læse i Folkebladet: Sielden seer man dem (Bladene) dømme selv, de indskrænke sig meest til at være Copiister, og naar eet afden indeholder en eiendommelig bemærkning, seer man den strax løbe Landet rundt, idet den afskrives af de øvrige, – og umiddelbart derpaa i vore Aviser at see den Annonce af Hempels Avis her løbe rundt: "Provindsialbladene have i Folkebladet faaet en Bedømmer, der med et vist grandløst Overblik affærdiger dem alle (Flebl. siger de fleste paa een Gang og paa samme Maneer, m. m., hvilket saaledes endog paa Minuten stadfæstede denne uomtvistelige Sandhed. – Dog lad nu dette staae ved sit Værd, men det maa jeg oprigtig bekjende, at min Smaalatter under hele dette Stykkes Gjennemlæsning ei kunde lægge sig ved at finde denne Correction fremsat netop her i vort Folkeblad, vort danske, gode og moersomme Folkeblad. Min første Tanke, da jeg saae Overskrivten, var derfor hvad Pokker, er det en Fabel, et Eventyr, en Fechistorie, og endnu langt inde i Stykket kunde jeg ei glemme den nysselige Fabel om Knepset, hvor Skræderen hele Tiden foresvævede mig, da han gik hjem med Hænderne paa Ryggen og holdt vel paa sine Fingre, at han ikke skulde komme til at knepse uforvarende, thi det stod mig idelig i Sinde, at Bladet, som saa tit var blevet knepset af Provindsbladene, ligeledes stedse saa lumsk havde holdt sig selv paa Fingrene for ei uforvarende at komme til at gjengielde Knepsene; men at dansk Folkeblad, som nu ved Feetrylleri havde fremheret et Slot med 6000 Abonnenter, paa eengang slog et længe velforvaret Kneps for Provinds redacteurerne, saa det maatte klinge for disses Øren i Tilfælde de omvendte sig og tog ved Læren - som Musiken for Skræderen, da Feen Elusine med et halvt alvorligt, halvt skalkagtigt Blik ganske henrykt aabnede sine delige Læber og sagde: "Dig skee som Du vil Uden megen Besvær Er Lykken Dig nær, Naar Du selv griber til. Slaa med Fingren et Kneps: Vips, Sidder Du strax i et Slot Faaer det saa herligt og godt. N. F. Nyheds Post. - Hesteavlens Fremme i Jylland er en Gjenstand af den største Vigtighed; flere Millioner see vi næsten aarlig at tilflyde vor Provinds blot ved denne ene Erhverv green, og intet Spørgsmaal er der om, at denne betydelige Jntrade vil kunne forøges til det Dobbelte, og det inden faa Aar, saafremt de rette Forholdsregler ved Omsætningen til Udlandet bleve iagttagne i Forening med et mere omhyggeligt Tillæg efter gode Halvblodshingste. Bekjendter det, at den jydske Bonde i Almindelighed lægger og stedse har lagt en aldeles falsk Deconomie til Grund for sin Hestehandel, ved paa vore Markeder at afhænde sit Heste-Opdræt i 3 eller 4 Aars Alder, hvilket begribelig er meget for tidligt, da Plagen i denne Alder mangler saavel Anseelse som Styrke. Følgen deraf var altsaa den, at den franske eller tydske Hestehandler, som paa vore Markeder kun fandt et ringe Antal Heste mellem 4 a 5 Aar, opkjøbte et mindre Partie eller ogsaa bød lave Priser for de yngre Plage. Hvad det altsaa væsentlig dreier sig om, i Tilfælde vor Hesteavl snarest mulig skal afgive bedre Resultater, er, at gode Halvblodshingster bleve af Sagkyndige stationerede i Provindsens forskjellige Egne, og at disses Afkom tilbageholdtes hos Bonden indtil det 5te Aar. Til dette Øiemeds Opnaaelse, som i national Henseende er af stor Jnteresse, har Hr. J. Rathanson af Randers udstedt en Plan til en Forening, som agtedes iværksat i Randers, Aarhuus og Viborg Amter, og som umiskjendelig bærer Præg af praktisk Sagkundskab om, hvorledes denne Sag burde indledes, hvortil Borgerrepræsentanterne i Randers under 22de Januar d. A. ydermere have opmuntret ham ved at anerkjende hans Bestræbelser som roesværdige, idet de ønske det begyndte Foretagende, som han med utrættelig Jver har antaget sig, den bedste Fremgang. Hr. Nathansons Plan gaaer fornemlig ud paa: "at enhver Bonde, som tillægger Heste, aarlig indbetaler i det Selskab, som i denne Anledning agtes oprettet, 1 Specie, hvorfor Halvblodshingster indkjøbes, der ved Præmiefordeling skulde komme Vonden tilgode; at den jydske brune Vallak maatte tildeles Præmie, for at Bonden kunde opmuntres til at beholde den til i 5te Aar og da først sælge den i Randers December=Marked, hvor Salget vilde skee til ulige høiere Priser directe til Udlandet; at Præmier paa 50 og 25 Rbd. maatte tilkjendes Vedkommende af en Committee, efter at Hestene vare præsenterede til Concurrence ved det efter Væddeløbene ved Randers afholdende Dyr skue. – En simplere og for Bonden billigere Maade til at faae det forædlede Hesteopdræt afhændet til høiere Priser, og som aldeles udelukker al offentlig Understøttelse, vil næppe kunne gives; man maa derfor i høi Grad ønske, at denne meget lovende Plan af vore Godseiere og Landmænd paa det kraftigste maa blive Bondestanden anbefalet, som aabenbar har dens eget sande Vel og store Fordeel til Gjenstand. – Det bør ved denne Leilighed taknemmeligen erindres, at Hr. Nathanson er den, som allerede for mange Aar siden har indlagt sig sand Fortjeneste ved Oprettelsen af det Hestemarked, som nu i hvert Aars December Maaned afholdes i Randers og hvis veldædige Følger og udbredte Frequence er almeen bekjendt. – Man seer af den berlingske Tidende, at man i Frederiksborg har forsøgt at forlægge Hestemarkedet til en aldeles aaben Mark, i nogen Afstand fra Byen, men at dette der, ligesom paa flere Steder, ikke har fundet Bifald men været til Skade for Markedet. Eftersom Markederne imidlertid i Jylland i de større Kjøbstæder ere af langt større Omfang end de fleste sjællandske, og man ogsaa her befrygter, at saadan Forlæggelse af Markederne vilde indvirke skadende paa deres Gang, var det imidlertid at ønske, naar Markederne fortsat vedblive i selve Kjøbstæderne, at det Forslag, som nylig blev fremsat i Randers Amtstidende og som skal bruges i de holsteenske og slesvigske Kjøbstæder, blev antaget, nemlig, at enhver Gaard= eller Huus eier i den Gade, hvor Markedet afholdes, og saa langt dette strækker sig, forpligtedes til at opstille en simpel Træ bom udenfor Fortouget, hvor Hestene kunde anbindes. Paa denne Maade forebyggedes den næsten uundgaaelige Fare, der er forbunden med at passere Markedet; Hestene lode sig bedre oversee, og Gaaende havde fri Promenade paa selve Fortouget. Vi kunne ei betvivle, at jo vore respective Borgerrepræsentanter i Kjøbstæderne maae billige dette Forslag og i den Anledning medvirke til Udførelsen af saadan Foranstaltning.