Ribe Stifts Adresseaviser, 1793-12-13
Den 28de Julii 47. Valadp. Ved et Decret erklæret som Fædrenelands Forræder. 48. Cussp. 49 Mellian. Anklagede som Medskyltige Begreb, for at stemme harmonisk sig efter den, eller den efter sig. Er det og skal det være nødvendigt, saa faaer det at være, og eenhver af os, der oprigtig elsker sit Fæderneland, glæder sig ved at Sagen er falden i Hænderne paa en ærekier Mand, der lover at bære Omsorg for: "at det skeer paa en beskeden, anstændig og med Roligheds og Ordens Vedligeholdelse passende Maade. Men naar den berømte Udgiver, Hr. Kammerherre og Amtmand A. Hennings i Pløen, efter adskillige Attringer om Sandheds Tvang og Forfølgelse, om Skriben. ternes Fordring paa vor Eftergivenhed og Mildhed o. s. v., farer saaledes fort: "Sandhed er den sikkerste Værn om Throner. Sandhed vil jeg aldrig fornærme. Men jeg vil tie, naar jeg ikke meere kan tale, uden at afbryde den Orden, hvis Haandhævelse er den første af alle politiske Sandheder. Jeg vil tie, hvor farlig en saadan Tanshed end synes mig, ikke for den der tier, men for den, der paabyder Taushed, saa er dette ikke meent saa ilde, men det kunde dog udtydes til de, og formindske imellem Regent og Undersaattere den Kierlighed og Fortroelighed, som man heller skulde forøge. Ja det kunde, siger jeg, bringe Undersaatten til at troe, at man havde givet ham falske Underretninger, og at der kunde siges meget imod Regieringen, naar ikke mangen en Skribent var ædelmodig noktil at tie, o. s. v. Jeg for min ringe Deel har om denne Sagen anden Meening. Først meener jeg, naar een har Grunde til at tie, og vil tie, saa giør han allerbest i at tie kort og godt og uden vide re Udladelser derom, efterdi han ellers forderver, hvad Godt han vilde giøre, og skader mere ved sin Tanshed, end ved sin Tale. For det andet meener jeg og : at den Høimedighed, at tie, er just ikke saa fornøden, og at en Skribent, naar han allene vil fortælle, ikke hvad han holder for Sandt, men hvad der er Sandt, kan frit tale reent ud. Jeg meener: Kongen, og enhver Regent er unægtelig ikke til for sin egen Skyld, han maa elske Undersaatten, giøre ham R., og Skiel ubehindret, og ikke lade ham mindste Uret vederfare. Men Undersaatten maa være Undersaat; Øvrighed være af Gud forordnet, og hvo der sætter imod samme, imodstaaer Guds Forordning. Den offentlige Viisdomslære til Øvrigheden stifter intet Godt, er og allerede noksom bleven prædiket, og det er klogere og bedre: at adlyde den, og under den føre et stille og roeligt Levnet i al Gudfrygtighed og Ærbarhed. Saaledes meener jeg, og det skal ingen Uroe giøre mig i Graven, om jeg kunde bringe denne Meening i Gang. Jeg anmelde altsaa og et Ugeblad, at mine kiere Landsmænd, ved at stenne, i det mindste kunne have Valg. Her er ikke Spørgsmaal om at beholde det sidste Ord eller og Pennekrig, ikke om Ære, eller Laurbærkrands. Mig ligger noget andet paa Hierte. Jeg vilde gierne, at vi vare lykkelige, at Sandhed ikke blev af os i Ord aller Gierning omtvistet, men kom til os, og gjorde Boelig hos os, at Gud blev frygtet i Landet, og Kongen æret. Jeg veed, at jeg kan lidet bidrage dertil, og at jeg ikke duer til en Udgiver. Men der vil ikke fattes paa brave Mænd, som due dertil, og herefter ville beseste Canalen, naar den kun først er aabnet. Kort sagt, jeg har for det første handlet efter min Overbeviisning, ligesom Tidens Genius. vil handle efter sin. Maa han ikkun tale u tilbageholdende og intet skienke. Til Giengield skal ham heller ikke noget blive skienket.