Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1769-02-27
Mandagen, den 27de Februarii. Oversættelse af Telemaquesse No. 51 for 1768. 5 og 126. 5 B. pag. 123, 124, 1 Paa det Spørsmaal: Hvem der bør gives Fortrin, enten en Konge, der er en Erobrer og Seierherre i Krig, eller en, der ei forstaaer at føre Krig, men er beqvem at styre sit Folk i Fred, svarede Telemaque: En Konge, som ei veed at regiere og styre sine Underhavende baade i Fred og Krig, er kun til Hælvten en Konge. Men vil man sammenligne en Konge, der ei forstaaer sig paa andet end Krig, med en anden, der vel ei selv forstaaer Krigs-Sager, men forstaaer at fore Krigen ved sine Feldherrer; saa foretrækker jeg denne frem for den anden. En, hvis Sind er henvendt til Krigen, vil og altid føre den for at udvide sit Herredømme og sin egen Ære; men han ruinerer sit Folk. Hvad nytter det hans Undersaatter, at han untertvinger andre Nationer, om de leve ulykkelig under Ham, Langvarig Krig, drager altid megen Uorden efter sig. J slig forvirred Tid bliver Seiervinderen selv uordentlig. See hvad det har kostet Grækenland at overvinde Troja. J de 10 Aar mistede den fast alle sine Regenter, Naar Krigen er i fuld Fyr og Flamme maa Lovene, Agerdyrkningen med alle Kunster, og Videnskaber forfalde. De bedste Regenter, ere under Krigen nødte til at giøre meget ondt, nemlig at see giennem Fingere med Ryggesløshed, og betiene sig af ugudelige Kroppe. Hvor mange Skielme gives der ikke, som man maa straffe i Freds Tider; Men i den Uorden, Krigen fører med sig, er man tvungen end og ofte til at belønne deres dristige Foretagender, Aldrig haver nogen Nation en Seier-Herre til Konge, den jo og maa taale noget for hans Hovmods Skyld. En Erober, der gandske er indtagen af sin egen Ære, ruinerer ligesaa snart sit eget Folk som de Overvundne. Undersaatterne af en Regent, der ci har de fornødne Egenskaber i Fred, kand aldrig nyde ret Frugten af en lykkelig tilendebragt Krig. Han er som en Mand, der vil forsvare sin Ager mod sin Naboe, og misbruger sin Naboes tillige med, men forstaaer ei at forarbeide eller besaae nogen af dem, for at høste dem. En saadan synes være fød alene for at ruinere, ødelægge og nedrive hele Verden, men ei for giøre Folk lykkelige ved en fornuftig Regiering. Betragt nu derimod en fredelig Konge: Det er sandt, han er ei skabt til store Erobringer, det er at lige, han er ei fød til at forstyrre Folkes Fred og Roelighed med at overvinde andre end dem, som Ret og billighed har underlagt ham; Men han har dog alle fornødne Egenskaber forat sætte sit Land i Sikkerhed mod sine Fiender. Nemlig, han er retsindig, forsigtig og billig mod sine Naboer, han foretager sig aldrig noget mod dem, som kand forstyrre Freden; Han holder Tro og Love med sine Bundsforvante, hans Bundsforvante elske ham og frygte ikke for ham; men har en fuldkommen Tillid til ham. Har han en urolig, stolt og hovmodig Naboe, skal alle de andre Naboe-Fyrster, som frygte for den urolige, men har ingen Mistanke til den fredelige, slaae sig til hans Partie for at hindre hans Undertrykkelse, hans Fromhed, Oprigtighed og fornøiede Sind skal end og giøre ham til Opmand og Dommer for alle de Stater, som ere omkring, ham. Naar den hofmodige opvækker alles Had og Forbund mod sig, da er den anden anseed foren Fader og Værge for andre Konger. Her seer man den Fordeel, han har Udenlands, Men de Fordele, han nyder i Landet, ere endnu større. En han duelig til at regiere i Fred, saa slutter jeg og han regierer efter sunde og gode Love; Han udrydder Stolthed, Vellystighed og alle de Kunstgreb, som kand tiene til at styrke Udyder; Han stræber, at de Kunster kand florere, der ere nyttige til Landets sande Fornødenhed, for alting vænner han Undersaatterne til Agerdyrkning. Derved forsyner han dem med alle fornødne Ting i Overflødighed. Et saa flittigt Folk, sædelig i sin Leve-Maade, vant til at leve af lidet, og som letteligen føder Livet ved at dyrke Jorden, formerer sig mangfoldig. J saadant et Land kand man see utroelig mange Mennesker, som ere friske, hurtige, stærke og ei svækkede ved Vellyster, ere øvede i Dyd, ikke hengivne til de Fornøielser, som en doven og lekker Levemaade fører med sig, veed i ret Tid at foragte Døden, vil heller døe end miste den Frihed, som de nyde under en viis Konge, som er hengiven til at regiere efter Fornuft. Vil en Erobrer, som er Naboe, angribe saadant et Folk, finder han det maaskee vel ikke vant til at slaae en Leier, at sætte sig i Orden til et FeltSlag, eller at drille med Kanoner og Krigs-Jnstrumenter til at beleire en Fæstning, men han finder det dog uovervindeligt ved sin Talrighed, ved sit Mod, ved Taalmodighed i Strabadser, ved det de ere vante at skikke sig i Fattigdom, ved sin Hurtighed i Feltslag og ved saadan Dyd, som Ulykker end ikke kand giøre forsagt. Og, om en saadan Regent, end ikke er sved i selv at anføre sin Armee, saa lader han den anføre ved dertil duelige Mænd og veed at benytte sig af dem uden at tabe sin Myndighed. Jmidlertid faaer han Hjælp af sine Bundsforvante, Hans Undersaatter vil heller døe end leve under en anden voldsom og uretfærdig Konges Herredømme. Gud vil selv stride for ham. Deraf kand man see hvad Tilflugt han har i den største Fare. Jeg slutter da, at en fredelig Konge, som et forstaaer KrigsVæsenet, er vel ingen fuldkommen Regent, siden han ei veed at ofpylde een af sine store Pligter, som er at overvinde en Fiende. Men jeg slutter og, at han er udendelig større Konge, end en Erobrer, som fattes fornøden Duelighed i Fred og som ei er skikked til andet end Krig.