Norske Intelligenssedler, 1807-12-29
J Vintermaanederne har man hidtil forsørget 60 til 70 Arbeidere og i Sommermaanederne 30 til 40. Hvorledes hjelpe vi os selv; Døden har nu sat os i den Tilstand, at vi maae undvære mange, ja de fleste udenlandske Producter. At dette Tilfælde nu er indtruffet, beviser: at det oftere kan skee. Vi maae derfor nødvendig søge: at behielpe os i saadanne Omstændigheder; at behielpe os med vort eget. Dette kunde vi ikke, uden vore Haandværker anseelig forøges og forbedres. Men skal vore Haandværkeforbedres og forøges, da maae Haandværkstanden selv vinde meer Agtelse, ja ligesaa megen, som Handelstanden. Dette kan igjen ikke skee uden større Cultur, og at de, der bestemmes til denne Stand nyde en sædeligere, ja endog meer forfinet Opdragelse. Først da ville endog vore Hæders mænd ikke undsee dem ved, at bestemme deres Børn til Haandværkstanden. Men hvorledes kan man vente det, saalænge Forældre maae befrygte, at deres Børn derved henfalde til grove, ja endoryggesløse Sæder. Haandværkstanden bør derfor, selv sørge for at forbedre dens Sæder, og give deres Børn og Undergivne en dertil sigtende Opdragelse; og derved vinde lige Agtelse med cultiverte Statsborgere. Først da vil deres Haandteringer naae en større Fuldkommenhed. Nu vil endog de, der besidde Videnskaber, vælge Haandværkstanden, og ved Theorie forbedre Konsten. Men, da maa- og den skadelige Fordom ophøre: at de, der nære dem med deres Hænder, ere mindre agtværdig end andre, og at derfor Adgangen til den forfinede Verden skulde være dem tilspærret. Nei, vi bør agte Haandværkeren ligesaa høit, som os selv, saasnart han er os lig, ja maaskee engang overgaae os, eller kunde overgaae os i Sædelighed. Herved have vore Fiender naaet et stort Forsprinfor os i Konster og Manufacturer. Endelig maae og vore Rige og Fornemme, ligesom de Engelske ved passende Opmuntringer, søge at ophielpe vore Haandteringer, vore Konster og Manufacturer, Hvor meget var det at ønske: at et Selskab henvendte sin Virksomhed paa Midlerne til at skaffe Haandværkstanden en større Cultur ved passende Underviisningsanstalter, og da tillige opmuntred Konstflid og Vindskibelighed. Enhver læse, og dømme. "Non semper en sunt, qvæ videntur, decipit "Frons prima multos - Phædr. Paaskee finder Sig Mængden tilfredsstillet ved de Efterretninger, som disse, og flere andre offentlige, Blade meddeele, i Henseende til de af et, eller andet, Tribunal paakiendte Rettergangstvistigheder. Men Samme vil neppe fyldestgiøre Den, som ønsker, at vide, ei allene om, men tillige hvorfor, og hvorledes Noget skeer. Lig det spæde Rør for Vindene vil en saadan Mand vakle mellem idel Gisninger, og ofte nok maaskee under Disse fornærme uskyldige Folk. Overbeviist endog af min egen individnelle Erfaring om denne Sandhed, har jeg kun alt for megen Føje til, at befrygte, at dette selvsamme Tilfælde vil indtræffe hos Mange, der have læst Efterretningen om den mellem mig paa den ene og Sorenskriveren, i Bamble, Jstr. Kløcker, paa den anden Side, nylig i Stiftets Overret paakjendte Sag, som disses Blades Nr. 80 indeholder. Jngen vil af denne Efterretning ahne, at corpus delicti var denne uskyldige Protocollation fra min Side: "Prok. Falck, som trode, at have trods alle Jnvectiver oplyst den omstævnte Godsets Mishandling, o. s. v.; endnu mindre, at Sorenskriverens Omfølenhed tilegnede sig Samme, uagtet Han ei allene lod saa competente Dommere, som Hans Laugretsmænd, attestere, at jeg ikke var - for at bruge Hans eget forensske Sprog - Landerledes bemødet, end Lov og Ret tilholder; men jeg tillige selv ad protocollum erklærede, at jeg ingenlunde havde ventet, at Tingsvidnets Administrator ville, eller kunde, føle Sig truffet ved min Tilførsel, da jeg kun i denne Sag hav de med min saavidt jeg vidste eneste Vederpart, og derimod Jntet med Hin, at bestille og - Allermindst vil Man vente, at herpaa fulgte en Eragtning, som jeg bedst beskriver, ved her in extenso at inddrage Den: Han var dog kun ellers denne Gang blot Administrator af et Tings"Dommeren. vidne - "fandt Sig aldeles ikke truffet ved Falcks Tilførsel; men i Rettergang bør Ord veies, og ikke tælles, og Hans Udladelser i den Form, De ere fremsatte: kan umulig Andet (!) end være Retten til Fornærmelse; thi bør Prokurator Falck for dette Sit Forhold at bøde til Sognets (?) Fattige 2 Rdlr., som paa lovlig Maade udbetales. At Han heri hverken nævner Betalingsdag, eller Sted ere Besynderligheder lige Den at Han ej i Følge Frd. af 23 Decbr. 1735, bød mig, at erlægge lige saa Meget til Justitscassen, hvis Tarv Han dog ellers saa gjerne vil ihukomme; thi her lader jeg ikke uanmærket, denne Justitsraad, siden Frd. af 25 Januar 1805 udkom, endog stundom betænker Justitsvæsenets Fond med 12 1/2 o af - Bøder. Jkke finder jeg det Passende, her at detailere de nærmere Omstændigheder ved denne i Sit Slags besynderlige Controvers; men anmærker blot, at ingen Processualfejl i min Anke, men blot den Formeening hos de fleeste Stiftsrettens Tilforordnede, at og saa Bøder kan være summe inappellabiles, foranledigede, Sagens Afviisning. En Lære, som jeg - men det forstaar Sig salva modestia og uden i nogen Maade at træde de brave Mænd, som enedes om hint Resultat, for nær - maa tilstaa, at være dia metraliter stridende mod min Overbeviisning; og en Lære, som kun bebuder den underordnede Advocat og Dommer en sørgelig Skjebne, siden, efter denne Theori, enhver revselysten Domstol kunne uden alskens Ansvar, til et vist Maal, anvende deslige vilkaar, lige Forurettelser. Derimod skal jeg, hvilken viam appellationis jeg ogsaa betræder, offentlig fremlæg de Akterne for det tænkende Publicum, hvis bifald hidtil var, og stedse skal være, mit Arbejds skjønneste Løn, og derved sætte Samme i Stand til, at bedømme Omfanget af min Forurettelse. Trygt bevæbnet med Horatii nil consciri sibi, gaar jeg trøstig min Skjebne i Møde; og - hvi skulle jeg ellers torde indstille mig for denne Domstol, At Publicums Overbærelse hidtil skjenkte mig, var meere end Afpilfægte med den Tillid, sindighed.