Corsaren, 1843-09-29
Kjære Hr. Corsar! Natten imellem Fredag og Løverdag d. 15, og 16. ds. sov jeg meget uroligt, tildeels som en Følge af Længselen efter den Dag, som skulde bringe vor Konge hjem i sit Folks Midte. Jeg havde paalagt Vægteren at kalde paa mig Kl. 3. om Løverdag Morgen; thi jeg tænkte som saa: det er bedre at komme 12 Timer for tidlig end 12 Timer for fildig, og jeg havde nu i lang Tid glædet mig som et Barn til at see Hs. Maj. i al sin kongelige Glands og Pragt at stige i Land paa Toldboden og modtages med Kjærlighed og Jubel af sit paa Langelinie forsamlede Folk. Ved Vægterens suffisante Dundren paa min Dør tørnede jeg i Hast ud af Køien og klædte mig paa; efter nu at have stukket min Frokost, Middagsmad og Kaffe til mig (af visse Aarsagers Skyld) vandrede jeg med Stormskridt ud ad Toldboden til, idet jeg lagde Veien over Amalienborg, hvor jeg ikke fik Prygl, ikke fordi jeg ikke røg Cigar, men - fordi Skildvagten tog sig en lille Morgenluur. Udenfor Kongens Palais stoppede jeg i Farten, skuede i Morgendæmringen andagtsfuldt og ærbødigt op til Altanen, idet jeg tænkte: Her, her, paa denne og paa ingen anden Altan vil Monarken i Dag i glimrende Uniform og i al sin Majestæt, omgiven af sin glimrende og guldgallonerede Suite, træde frem og hilse paa sit paa denne og paa ingen anden Plads jublende Folk. Hvilket stort og skjønt Øieblik vil det ikke blive for Kongen og for Folket! Som jeg allerbedst staaer i disse prægtige Betragtninger over al denne Pragt og Herlighed, hører jeg en ynkelig Klagelyd bagved mig; jeg gaaer efter Lyden og finder en ussel pialtet og forhungret Betler ligge paa den kolde og fugtige Steenbro, med Hovedet lænet mod en af de Steenpiller, der omgive Statuen paa Amalienborg. Contrasten imellem en Konges Herlighed og denne Betlers Usselhed og dybe Elendighed overvældede mine Følelser, Taarerne styrtede mig ned af Kinderne, jeg gik bort, men vendte om med Skamrødme paa Kinderne, idet jeg tænkte: Nei! Nei! Paa denne Dag skal Du ikke hungre eller tørste; paa denne Dag, da saa mange svælge i vellystig Yppighed, skal Du dog ogsaa mættes. Jeg gav ham min medbragte Mad og rystede min Pungs Jndhold ud i hans hullede Hat, han velsignede mig hjerteligt, ja hjerteligere end en Stormand vilde have gjort, om man havde stjænket ham en Orden. Nu ilede jeg ud til Toldboden, som jeg til min store Forundring fandt ganske tom, endskjøndt Klokken alt var 4 om Morgenen. Det er dog underligt nok, tænkte jeg; Folk vide jo dog, at Kongen vil komme tidlig om Morgenen, hvorfor kunne de saa ikke møde accurat? Grublende over den Uaccuratesse hos, ja naturligviis, hos - Folk, gik jeg ind i Grønningen og op paa den Forhøining, som De nok veed, hvor Tusinde jublede – Lehmann Velkommen. Fra dette mit ophøiede Standpunkt skuede jeg ud over Rheden, men hvor overraskedes jeg; jeg vilde ikke troe mine egne Øine og mine gode Briller, thi jeg saae en Mand i Morgenbelysning og i fuld Soofficiers-Uniform at vandre om paa Vandet, og tænk Dem min yderligere Overraskelse, da jeg ved at tørre Morgenduggen af mine Briller opdagede, at denne Mand var ingen Anden end Havnecapitain Estildsen, ham De nok veed, ham, den monopoliserede og uegennyttige Eier af de bekjendte rødmalede og overtjærede Baade, der bringe, ikke Heste og Kvæg, men Mennesker fra alle Jordens Lande i Land paa Toldboden. Hvad bestiller dog den gode Mand, tænkte jeg, siden han er saa tidlig paafærde og i Uniform ovenikjøbet? Ved at see nøiere til opdagede jeg, at han havde en stor Kost i Haanden, med hvilken han feiede alle Skibe og Baade, sine egne røde undtagne, tilside. Efter dette vanskelige, uvante og usædvanlige Arbeide, tørrede han Sveden af Vanden, idet han udbrod: "Ja, hvad gjør man ikke for Dampskibenes Bekvemmelighed!" – Altsaa det var et Dampskibs Skyld, at han feiede Rheden og pyntede paa den. Nn tog han en Pose op af Lommen og bestrøede hele Rheden ligetil Tretroner med Sand og Blomster. Hal ha! tænkte jeg, det er for det kongelige Dampskibs Betvemmelighed og Fornøielse, at her bliver saaledes pyntet op, og nu kommer Hs. Maj. vist snart, siden Havnecapitainen har saa inderlig travlt. Nu ventede jeg og ventede med en ægte Danskers ægte danske Taalmodighed, men forgiæves. Ja! Ja! Hs. Maj. er vel bleven forfinket af Borgermestrene, Byfogderne, Sognefogderne, Æresportene, Blomsterne, Sangene, Talerne, Hurraerne etc., som han har mødt paa Østersøen; han kommer nok snart. Klokken var imidlertid bleven adskillige op ad Formiddagen, og Folk havde endnu ei heller givet Møde, hvilket undrede mig meget; men, tænkte jeg atter, De maae vel vide bedre end jeg, at en Konge ikke ganske er sin egen Herre paa sine Reiser, og altsaa ikke altid kan komme saa betimeligt, som han selv ønsker det. Pludselig vækkes jeg af mine Grublerier over Betimelighed og Ubetimelighed ved en stærk Tummel paa Tolbodveien og seer nu et heelt Regiment Officierer, Embedsmænd, Diplomater, Ministre etc. etc., alle iførte glimrende Uniformer og Kors og Stjerner, komme anmarscherende. Ja see, der har videt, udbrød jeg; disse Folk, om man tør kalde saadanne høie Herrer saaledes, møde accurat til den Tid, de ere tilsagte; jeg er ikke tilsagt, og er saaledes kommen for tidlig. Naa, Herre Gud! jeg er kommen til at vente en halv Snees Timer længere end de Andre, det er det Hele! Derpaa begyndte Folk at strømme ud af Toldboden til, jeg blev reven med af Strommen; men - vi bleve standsede paa en temmelig haard Maade, idet vi nemlig rendte Vanderne mod den lukkede Toldbod-Jernport. - Paa vort Ønske i til den stærke Vagt om at indlades, betydedes det os, at Adgangen til Toldboden kun stod aaben for Vedkommende (det var formodenlig de Tilsagte), hvorimod Langelinie med den ved slige Leiligheder fra høiere Vedkommendes Side sædvanlige Beredvillighed stod aaben for Uvedkommende (det var formodenlig de Jkke-Tilsagte). Vedkommendes Mængde inde paa Toldboden var temmelig stor, og de Vedkommende afgave et vidunderligt stjønt Skue i den glinrende Middagsbelysning. Uniformerne og Ordenerne begunstigedes af det skjønneste Veir; Bølgerne paa den feiede og rensede Rhed vuggede sig blideligt op og ned med Estildsens Sandog Blomster, Fuglene qviddrede i Luften og Fiskene i Havet, Svanerne i den tomme Svanerede kneisede majestætisk med deres ranke Halse, Hestene paa Muddermaskinerne spidsede Øren og vrinskede utaalmodigt af Længsel efter - Middagsfoderet, brogede Klude veiede i Luften fra Skibene, Artilleristerne paa Holmen svingede stolt Lunterne hid og did, Kanonerne sukkede vemodigt efter det høitidelige Øieblik, da de skulde lade deres malmfulde Rost lyde over "Skandinaviens skumdækte Bro", kort sagt, Alt var i forventningsfuld Bevægelse. Endelig, ja endelig, ja tre Gange endelig, lyder et drønende Skud, hvilket 26 Kammerater følge; Kongesaluten lød altsaa. Der er det, der er det, hører man fra alle Kanter; Folk stille sig ret ilave, Røgen af Saluten trækker bort, og fra Pynten af Holmen kommer Kongedampstibet majestætisk glidende hen over Bølgerne; 1/2 Times Tid og - Skibet. kaster Anker tæt inde ved Toldboden. Men - Kanonernes mægtige Røsten og Middagssolens Straaler havde i den Grad bedøvet og forblindet min Hørelse og mit Syn, at jeg kunde hverken høre, om Folket jublede, eller see, om det svingede Hattene, faa at jeg herom er i fuldkommen Uvished. Dog skal jeg ikke glemme at eftersee "Aftenbladet" derom - det kan vistnok give mig fuldstændig Underretning. Pludselig fik jeg min Hørelse og mit Syn tilbage i forstærket Grad, og jeg saae en Hofmand byde Hans Majestæt velkommen paa Toldbodtrappen, han reciterede, saavidt jeg kunde høre inde paa Langelinie, følgende Stropher af Hakon Jarl, 2den Act: "Om mit og mine Fættres Venskab har Jeg vel ei nødig at forsikkre Dig; Men det kan jeg høitideligt forsikkre: Fleer Mænd af Magt i Landet ønske stærkt, At vise Dig Hengivenhed og Venskab." Herpaa kjorte Hs. Maj. med sin Sulte til Amalienborg, hvorhen jeg ogsaa begav mig, ventende at see Kongen i al sin Majestæt og Herlighed, at træde frem og hilse paa Folket, saaledes som jeg om Morgenen, da jeg traf den usle Betler, havde udmalet mig det med smukke Farver. Men hvor skuffedes mit Haab; istedetfor Alt dette saae jeg, sandt for Gud, et Par Feiekoner at gaae oppe paa Altanen og støve af, og 2 a 300 Mennesker stode nedenfor og gabede derop. Ærgerlig over denne Skuffelse og over den Masse Politi, der befandt sig blandt disse Par Mennesker, gik jeg hjem, spiste til Middag og - lagde mig til at snorksove. Disse mine Fataliteter paa Løverdagen den 16de September beder jeg Dem indstændig om at forunde en Plads i Deres ærede Blad. Jeg forbliver