Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-12-12
Der er ingen Tvivl om Almeenheden vil kunne vente sig herlige Resultater af denne Commission, der bestaaer af saa indsigtsfulde og oplyste Mænd. Jkke vover Forfatteren af disse Linier at fremsætte nogen Gisning om, hvorledes deres Forslag kan eller vil blive, men saa meget troer han dog, at turde sige, at et saadant Marimum vil ikkun vorde foreslaaet med stadigt Hensyn til Pengecoursens vaklende Standpuncter. Det vil ikke, som adskillge mene, blive nogen perpetuel, men snarere en aldeles temporair Forskrift. Saaledes troer jeg, at det lod sig tænke, at man f. Ex. for hvert Qvartal kunde bestemme et Maximum for de vigtigste og uundværligste Haandværkere og Detailhandlere. Heraf vilde flyde den Nytte, at Detailhandlere ikke, saaledes som nylig blandt andet har været Tilfældet med visse Meelhandlere, vilde kunne forhøie deres Varer henved 50 PC. i een Uge paa Grund af Rugens temporaire Stigen, og derved var allerede meget vundet. Opskrueriet kunde paa denne Maade i det mindste ikke gjøre saa hurtige Fremskridt. Men da der, saa længe vor Pengecours er saa vaklende, vanskelig lader sig bestemme noget Maximunfor længere Tid end et Fjerdingaar, saa er det, efter min individuelle Mening, neppe sandsynligt, at saalænge de nærværende ublide Conjuncturer staae paa, Priserne ville kunne drives ned ved noget Maximum. Kjød og Brød er det klareste Beviis, herpaa. For begge disse Nødvendighedsartikler er der sat et Maximum eller en Taxt, men man har, som ogsaa var meget nødvendigt, efterhaanden forhøiet Taxterne, som en umiddelbar følge af Tidsomstændighederne. Vel skulde man troe, at baade Kjød og Brød maaskee havde været langt dyrere end det er, hvis man ved Taxter ikke havde sat Skranker herfor. Men derom tvivler jeg meget. Enhver Artikel, som Landet selv producerer i Overflødig hed, og som ikke kan gjemmes længe uden at blive bedærvet, vil altid sælges for en forholdsmæssig taalelig Priis, om der end aldrig var sat nogen Taxt for den. Dette see vi tydeligst paa Smørret. J Sommer kostede et Pund Smør, som der ikke er sat nogen Taxt for, under 9 Mk. Pundet, medens Kjødet kostede 3 Mk. til 3 Mk. 8 s. Pundet. Regner man, at for Krigen et Pund Kjød kostede 8 s., og et Pund Smør 20 s., saa bliver Forholdet omtrent det samme. Men regner man, hvad Brødet nu koster mod før, saa er Smørret, der sælges uden foreskreven Taxt, endog forholdsviis langt bedre Kjøb end dette Aarsagen ligger altsaa eene deri, at Smør ikke kan taale at ligge saa længe som Rug. Kjødet er forholdsviis endnu bedre Kjøb end Smørret, fordi Slagteqvæget, naar man vil lade det staae, koster for meget at fore, og Kjødet ikke kan taale at ligge, uden at det bliver saltet, hvilket ingen finder sin Regning ved, da det meste, der afsættes, er færsk Kjød. Det er altsaa vist, at det ikke er de foreskrevne Taxter, der saa let kunne illuderes, men Vareartiklens større eller mindre Beqvemhed til at henligge, der holder samme i nogenlunde billig Priis. Det er hverken Ædelmodighed, eller Frygt for Taxten, der tvinger Studeprangeren til at sælge sine Stude til Slagteren for saadan Priis, at han igjen kan udsælge Kjødet efter Taxten. Nei, det er hans egen Fordeel, der bevæger ham dertil. Dersom Studeprangeren kunde sige om sine Varer, hvad andre Kjøbmænd sædvanlig sige om deres: "de æde ingen Brød, saa vilde Piben faae en anden Lyd.