Viborger Samler, 1781-10-15
Denne. Mandagen den 15 October. Hyrde=Folk. Boget meere sædelige og forstandige end disse 1 Vilde ere de saa kaldte Hyrde=Folk. DaHjorderne forskaffe dem ved Melk og Kiød en sikker Næring, og ved Skindene og Huderne et bedre Skjul og Lye, saa tvinger Omsorgen for deres Underholdning, dem dem ikke til vilde og gruesomme Midler. Optrækkelsen og Pleien af deres Kreature udfordrer allerede meere Opmærksomhed og Kundskab; og da de have deres Fliid at takke for den Fordeel, som de drage af deres Hjorder, saa føder dette hos dem et Begreb om Eiendom. Det er nemlig naturligt, at de ansee det som deres eget, hvad de ved deres Pleie have bragt til Vext, og som stedse behøver deres Passelse og Opsyn. Men denne Eiendom strækker sig blot til deres Fæe og Møbler. Thi i Africa kunde man kiøbe en heel Provins Land for en Flaske Brændeviin. Dog strækker Eiendommen sig hos de asiatiske Folk, der allerede længe havde været bekiendte med sædelige Nationer, ogsaa til Græsgangene, omendskiønt samme for saavidt meere tilhører en heel Stamme. Deres national Skikke tiene dem i Stedet for Love, og udspringe af deres Levemaade, eller sigte dog alle til, at begunstige Fæeavlen, som deres Hovedbeskestigelse. Hos Tartarerne for Exempel er altid den yngste af de mandelige Efterkommende Arving; af den Aarsag, at de ældre, Tiid efter anden, som de blive i Stand til at føre et Hyrde=Levnet, forlade den faderlige Hytte, for at begynde en særskilt Huusholdning. Den sidste altsaa, der bliver i Huuset hos Faderen, er den naturlige Arving. ving. De adlyde en Herre, der skal beskytte dem imod deres Naboers Røverier og dømme dem imellem i de Tvistigheder, der kan reise sig angaaende Græsgangene. Denne Herre er sædvanlig Folkets Hoved, betragtet som en Familie. Thi de holde det nøieste Slægtregister, og da de let kan leve, den ogsaa først bliver en frie Mand, der har sin egen Hjord og Familie; De desuden tage mange Koner, saa formeere disse Folk sig overmaade, og, i hundrede Aar, voxer een eneste Familie til en heel Nation. Dog river Krigen, der reiser sig over Græsgangene, da saa mange Folk behøve store Landstrækninger, ogsaa mange Menneskeer bort. Deres Underhold, Klæder og Bygningsmaade ere meget jevne, og det saameget desmeere, som de føre et omvankende Liv. Deres Giestefriehed er uindskrænket; thi deres Fornødenheder ere ringe, og de ere altid sikre at ikke lide Mangel Dagen efter, paa hvad de giøre en Fremmed til gode med. Hos nogle af disse Folk, der tilligemed legge sig efter Jagten og Røverier, maa Konerne besørge Kreaturets Pasning, opvarte Manden, forfærdige Klæder og Huusgeraad, og behandles som en Slavinde, imedens Manden, der er kommen tilbage fra sine Streiferier, gaaer og driver, reger Tobak, drikket. drikker sig fuld, eller tænker paa nye Foretagender. For andre sædelige Folk ere disse Hyrder, formedelst Stanken ved dem, utaalelige; man lugter altid Kalmukken, Hottentotten og Mongalen paa nogle hundrede Skrit. Deres Klæder bestaae i ureene Pelse, og Hiorderne hvile om Natten rundt omkring deres Hytter; Desforuden besmøre de sig Ansigtet og Legemet med Fit, og leve i øvrigt paa en Maade, der nærmer dem til det Fæe, som udgjøre deres Alt. Dog maa man herfra giøre en Undtagelse i Henseende til Araberne, som man billig kalder de sædelige Hyrder. Sagtmodighed.