Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1837-08-01
(Forlangt Jndrykkelse.) Dommer ikke, at J skulle ikke dømmes; thi med hvad "Dom J domme, skulle J dømmes, og med hvad Maal J maale, skal Eder igjen tilmaales, Matth. 7, 1-2. Disse Frelserens Ord synes Niels Hansen Banke at have glemt, dersom han virkelig troer, at min Kone og jeg forsætligen skulde have forsømt at vække ham og Hans i hiin for os begge skrækkelige Nat, da Jldsluerne fortærede vore Boliger m. m. Naar han vilde betænke, hvor let det svage Menneske taber sin Fatning i Farens Stund, og naar han vilde erindre, i hvilken Tilstand han selv med Sine vaagnede, vilde han vist ikke dømme saa ubilligt og ukjerligt. Min Kone greb til det eneste Middel, hun troede at være istand til at anvende 7). nemlig til Raaben og Skrigen, og naar de, efter Omstændighederne, langt fraliggende Beboere kunde vaagne af hendes Skrig, maatte den Naboe, hvis Gaard kun laae 2 Alen fra vor, vel ogsaa kunne høre det; og naar han, efter egen offentlig Tilstaaelse, med Sine ilede til sine menneskekierlige Naboer, uden at vide, om jeg var vækket eller ikke, mon han da ikke maa see sig selv under samme Dom, Naar han siger: at en meget væsentlig Deel af vort Gods var sikkret for Jlden udbrød, (en Sigtelse, som jeg forbeholder mig Ret til at drage ham til Ansvar for), da maatte jeg vel spørge: om han mener det Smule Tøi, som leilighedsviis var vasket med noget Garn, og derfor hængt ud at tørres, eller Faarene, der bleve reddede i den Hytte, som jeg, for at skaane hans Vintersæd forat beskadiges ved Faarenes Driven ud og ind igjennem hans Mark, havde bygget til dem paa min uden for hans liggende Lod, Mon han kan kalde det sikkret Gods, J sit Avertisssement af 6 d. M., indført i Avisen No. 130, gjør han et afmægtigt Forsøg paa at modbevise en i No. 92 af en Anonym til mit Forsvar forlangt Jndrykkelse. Men den fordomsfrie og upartisk dømmende Læser vil forhaabentlig ikke, ved dette Avertissement, svækkes meget i sin Troe paa hiin Jndrykkelse, og det kan vist ikke andet, end glæde Forfatteren deraf, som det glæder mig, at Niels Banke, hvor længe han end har søgt derefter, dog ikke har fundet Mere, som er, eller synes at være, stridende mod det der Sagte. At min Kone og jeg vare vaagnede tidligere end han, har ikke været negtet, men meget tidligere, (?) som han siger, er et relativt Udtryk. For den til Slutning anførte moralske Lærdom og Agtelse for Sandhed, hvorved man skal vise Agtelse for Publicum, takkes forbindtligst, skjøndt det vist var Agtelse for Sandhed, der fremkaldte bemeldte Jndrykkelse. Men her turde jeg vel atter tillade mig at spørge min kjere Naboe, om han veed hvad Aa telse for Sandhed er, eller: om han kjender dens Præg Af hans Avertissement kan det nok neppe skjønnes, da han vist ellers omhyggeligere vilde have prydet det med samme. Sandhedens Præg skulde dog vel ikke bestaae i Udtryk som: "at indbilde Publicum Noget, at sætte Publicum Blaar i Øinene, "Forfatterens Poesie o. s. v. Sandheden trænger vist ikke til slige Udtryk for at hævde sin Ret. Eller: ligger Sandhedens Præg i Modsigelse? Thi først negter han at være løbet i Byen for at kalde Folk til Hielp, og længere nede tilstaaer, han, at han og Hans ilede til hans menneskekierlige Naboer, istedet for med korslagte Arme at see Luerne fortære Resultaterne af hele deres møisommelige Livs Virken og Arbeide. Altsaa var han jo dog gaaet bort, men (naar hiint skal være usandt) ikke for at kalde Folk til Hielp, men kun for at søge et Skjul, Var der ikke andet ved Brandstedet at gjøre, end at staae med korslagte Arme o. s. v. Sandsynlig havde han dog i det mindste faaet sine Heste frelst, naar han var bleven hjemme og hjulpen sin Søn, der, troere og modigere end Faderen, arbeidede med dem alene saalænge han kunde, og kun fik een af dem frelst. Lad os takke Forsynet, som ved vore kjere Hustruer, der først vaagnede og vakte os, frelste vort og Vores Liv, Jdet jeg inderligen paaskjønner dette, vil jeg hermed slutte, og gjerne overlade Niels Banke det sidste Ord, uden at svare ham, om han end tiere skulde gjøre Forsøg paa at ægge mig dertil, men blot bede den Læser, som maatte interessere sig herfor, at eftersee, hvad her og forhen er skreven i denne Sag, hvilket jeg forsikkrer var og er fra min Side blot Nødværge. Bøyden den 19 Juli 1837. Henrich Werchmester. 1) Det omtalte Gierde var Torn.