Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-04-07
Kjøben. avn. maledes sammen Sexogtyvende Aargang. No. 28. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Valerie. En italiensk Novelle af det Franske. Meddeelt af Om.)(Fortsat.) adoppasaJeg troer, svarede den gamle Orsini, at Deer en Mand af Følelse og Retskaffenhed, at De elsker Deres Datter, og at de helligste og sødeste Pligter maae være dyrebarere for en Faders Hjerte, end at tilfredsstille sin Stolthed. Jeg troer fremdeles, at Deres Vens Søn ikke fornærmer Dem ved sin Kjærlighed til Deres Valerie; og om De endelig, for at gjøre det til en Fornærmelse, vil glemme, at han er Deres Vens Søn, saa er det min Pligt at erindre Dem, at i det mindste hans Fader er Deres Ligge. Her afbrød min forskrækkede Moder Samtalen. Hun talede saa højt, at den gamle Orsini ikke kunde høre min Faders Svar. Strax efter gik han bort, og fra den Tid af kom det bittreste Had, istedetfor et trediveaars Venskab. Forestil Dem min Smerte, Uden Haab at see min Octavio igjen, uden Middel at give ham Efterretning om mig, eller at erfare, hvordan hans Skjæbne var Min Fader omringede mig med Opsynsmænd, jeg torde ikke gaae ud af Huset, ikke engang i Messen. Tirsdagen den 7 April 1829. Selv talede han ikke et Ord mere med mig; jeg saae ham kun ved Bordet, og da værdigede han mig aldrig et Øjekast. Jeg saae mig i mine Forældres Huus behandlet som en Fremmed, hvem man vil lade føle, at han er, om intet værre, dog en ganske ligegyldig Skabning. Min Sundhed begyndte om kort Tid at tage af, og uden den ømme Omhu og medlidende Deltagelse, som min Moder viisde mig, havde jeg sikkert bukket under for min Kummer. Kun hun støttede mit synkende Mod, og lod mig haabe den Mulighed, endelig at formilde min Fader. Hun vovede vel ikke at tale med mig om Octavio. Men alt hvad hun sagde havde Hensyn paa ham, al den Trøst, hun gav mig, gienkaldte mig min Elsktes Billede, og uden en eneste Gang at nævne mig hans Navn, underholdt hun mig uophørlig om ham. Tiden forløb, uden at mine Lidelser, formindskedes. En Aften efter Bordet benyttede jeg mig af min Faders Fraværelse, for at besøge det Sted, hvor mine Lidelser havde begyndt, og i hiint Lysthuus uforstyrret at overlade mig til min Smerte. Jeg satte mig paa den samme Græsbænk, paa hvilken jeg havde siddet lige over forOctavio; jeg vædede den med mine Taarer; jeg gjentog mig Alt, hvad han havde talt, fornyede vort fordums Løvte. Pludseligen træder en Mandsperson ind, og ligger for mine Fødder. Jeg vil gaae; Octavios Stemme holder mig tilbage Hør mig, raabte han, jeg har kun endnu eet Øjeblik tilbage; det er det sidste. Jeg forlader i Nat Florentz. Min Fader har erholdt et Compagnie ved de keiserlige Tropper for mig. Krigen mod Preussen er erklæret. Jeg gaaer, enten at døe eller at gjøre mig Dem værdig. Jeg haaber, jeg er viis paa, i det første Feldttog at udmærke mig saaledes, at jeg personlig skal blive Keiseren bekjendt. Da vil jeg ved hans Fødder aabenbare ham vor Forbindelse. Joseph er ung og visselig ikke følesløs. Min Ulykke vil røre ham, han vil tage sig af mig hos Storhertugen sin Broder. Deres Fader vil ikke sætte sig imodStorhertugens Forbøn, og Deres Haand bliver Lønnen for min Bestandighed og Tapperhed. Valerie, lov mig kun endnu eet Aar at modstaae Deres Faders Villie, da er jeg enten død, eller værd at blive Deres Mand! Jeg kunde næppe drage min Aande; Kjærlighed, Haab og Frygt bankede i mit Hjerte. Jeg svor ham Troskab min hele Livstid, og at jeg tusindgange heller vilde de, end blive en andens Ægtefælle. Vi gjorde Aftale at skrive hinanden til ved en af mine Folk, som Octavio allerede havde faaet paa sin Side, og som var den, der nu havde lukket ham ind i Haven. En lille Støi, vi nu hørte, paaskyndede vor Skilsmisse. Jeg tog min Haand af hans og skyndede mig til mit Kammer, hvor jeg tilbragde Natten med Graad. De første ti Maaneder efter Octavios Afreise blev, i Henseende til mig, alting i Huset som det var. Min Fader behandlede mig endnu stedse med samme Haardhed, min Moder med samme Ømhed. Den Domestik, min Elsker havde vundet, tilstillede mig trolig hans Breve. Hver Postdag erfarede jeg ny Fremskridt, som Octavio gjorde. General Landon havde fattet stor Tilbøielighed for ham; gjort ham til sin Adjutant med Forsikkring om hastig videre Forfremmelse. Men Krigen gik i Langdrag, og tilbød liden Leilighed til at udmærke sig ved personlig Tapperhed. Den gamle Kong Frederiks og hans Broder Henriks store Talenter tilintetgjorde alle Landons duelige Planer. Det kom hverken til Slag eller til Overfald. De to Preussiske Helte forudsaae stedse alting; deres Genie styrede Skjæbnen og Begivenhedernes Gang og dette var maaskee den første Krig, i hvilken personligt Mod og Lykke aldeles ikke kom i Betragt ening. Efter disse ti Maaneders Forløb udeblev paa en Gang Octavios Breve. Ubekymret i Henseende til hans Troskab, men skjælvende for hans Liv, skrev jeg det ene Brev efter det andet til ham, og tællede Timerne fra den ene Postdag til den anden. Min Fortrolige blev hvergang sendt paa Posthuset, og bragde mig hvergang den Efterretning, at der var intet Brev kommet. Ganske trøstesløs over saa lang Taushed, sendte jeg ham hjem til den gamle Orsini, for paa en god Maade at erkyndige sig, om man ingen Efterretninger havde fra Octavio. Det Svar, jeg fik, stillede vel min Ængstelighed, uden dog at formindske min Kummer. Octavio, hed det, havde nyligt meldt at han var bleven Oberst, og vilde tilbringe Vinteren i Wien hos General Landon. Jeg begik den Uretfærdighed, at troe min Elskte skyldig i Utroskab; jeg skrev ham ikke mere til, og gjorde mig forgjeves Umage, at udslette hans Minde af mit Hjerte. Men af min Forfatning blev derved endnu mere beklagelsesværdig. Hans Billede forfulgte mig overalt. Forgjeves gjorde jeg mig det til Pligt at forjage disse søde Erindringer af min Hukommelse, og jeg var ikke sysselsat med andet end den Tanke, – ikke mere at tænke paa Octavio.