Corsaren, 1842-01-28
Folket og de Conservative ved Lehmanns Domfældelse. De Conservative feire i denne Tid en stor Triumph i Anledning af Folkebevægelsen over Lebmanns Sag. Vide J, hvad de sige? De sige, at det er den liberale Sags sidste Krampetrækninger. De lykkelige Mennesker! De forstaae dog at suge Honning af hver en Blomst, selv af den ubehageligste - idet mindste sige de det. Jmedens de staae og skjære de grueligste Ansigter forsikkre de stadig, at det er Honning, de spise. Nu vel! Gid de altid maae spise saadan Honning! J skulle imidlertid ikke troe dem; thi det er et Krigspuds. De haabe, at det skal gaae dem som den chinesiske Keiser. Vide J, hvorledes det gik den chinesiske Keiser. Der udbrød en farlig Sygdom i hans Land, og mange tusinde Mennesker bortreves deraf. Mandarinerne vilde først skjule det for ham; men tilsidst maatte de dog aabenbare ham de rædsomme Odelæggelser, Sygdommen anrettede. Da Keiseren fornam deres Ord, sagde han med den største Bestemthed: "Om den Sygdom vil jeg Intet høre," "og," tilføier Historieskriveren, den store Kang-hing-tung-ping- ling, "disse med Fasthed udtalte keiserlige Ord bragte øieblikkelig Sygdommen til at ophøre." Det er dette Experiment, vore Conservative ville efterligne. De synes slet ikke om, at der var en saa sund, livlig og kraftig Deeltagelse hos Folket for den liberale Sag i Lehmanns Person, og de sige derfor, at de ville Intet høre derom, ja! de ville endog høre det Modsatte. Eh bien! I Herrer Conservalive "Spidser Eders Øre. Nyt faae J at vide Itide." "De sidste Krampetrækninger!" Det er virkelig et godt Jndfald. Naar et Barn begynder at gaae, saa er det de smaae Beens "sidste Krampetrækninger". Naar Skjæbnen for første Gang bringer den liberale Sag for en alvorlig Afgjørelse, og da flere tusinde Mennesker, Mænd af alle Samfundets intelligente Klasser, Borgere, Embedsmænd, Officierer, Studenter, samle sig udenfor den Sal, hvor Afgjørelsen skal skee, og naar da en dyb Smerte griber Gemytterne ved at høre, at Afgjorelsen faldt ugunstig ud for den liberale Sag, saa var det ikke det første betydningsfulde Glimt af Almeenaand, af almindelig Sympathi for den Frihedssag, som her skulde dommes, nei, det var - den liberale Sags sidste Krampetrækninger. Var det nu Grosserer Nathanson, der havde brugt disse Udtryk, saa vilde han, efter at man havde talt saaledes til ham, som her er skeet, godt vide at rede sig ud deraf. Han vilde sige: "Naa, har jeg da ikke Ret? Krampetrækninger er jo Bevægelser, man gjør uden Bevidsthed. For Fremtiden vil den liberale Sag bevæge sig med Bevidsthed, følgelig var dette dens sidste ubevidste Bevægelser o: dens sidste Krampetrækninger." Saaledes vilde han hjælpe sig med en snild Logik, hvis han havde sagt det; men det er ikke ham, det er de egentlige, ægte, stemplede Conservative, som hverken have Snildhed eller Logik og derfor ikke kunne snakke sig fra det paa denne Maade. De forsvare sig derfor med. "Ja; men nu kan Lehmann ikke komme i Stænderne ligesaalidt som i Borgerrepræsentationen - Hallelujah!" - Lehmann vil komme i Borgerrepræsentationen, og han vil komme i Stænderne. Men, om han endog ikke kom der? Hvad saa? Hvad er vigtigst for den liberale Sag: Lehmann eller den friske Bevægelse i Gemytterne, som hans Sag har fremkaldt? Og kunne J udelukke denne af Stænderne eller af Borgerrepræsentationen? Men nok om de Conservative! Lader os forlade dem, paa det at de i Eensomheden kunne nyde deres Triumphr. En saadan ideel Nydelse forstyrres altid ved Uvedkommendes Nærværelse. Lader os betragte Folket, dets Holdning og dets Følelser ved denne Leilighed. Vi sagde, at der viste sig en dyb, almindelig Sympathi blandt alle intelligente Klasser af Samfundet for den Sag, som Lehmann den Dag repræsenterede for Skrankerne, og dette er i den Grad sandt, at Mange endog burde finde den misundelsesværdig. Hvormange Herstere kunne vel rose sig af, at Folket for Ex, under deres Sygdom i saadanne tætte Klynger har staaet udenfor deres Pallads og ængstelig ventet paa den første Lyd fra Lægens Mund, som skulde bringe godt eller ondt Budskab (Talen er naturligviis om Herskere i de Stater, hvor Bulletinen ikke hver Morgen bringer det bekymrede Folk Efterretning om det dyrebare Livs befindende)? Og nu den alvorlige, smertelige Bevægelse, som gik igjennem Mængden, da det ugunstige Udfald meddeeltes den, hvilken Bevægelse endog gik saa vidt, at den fremkaldte en Overtrædelse af "de til Ordens og Roligheds Vedligeholdelse nødvendige Politianordninger". Vi skylde os selv og Justitsraad Reiersen skyndsomst at erklære, at vi naturligviis misbillige denne Anordningsovertrædelse paa det eftertrykkeligste, bestemteste, kraftigste, ivrigste og fordømmeligste; men vi haabe ogsaa, at det efter denne Erklæring maa være os tilladt at sige, at nævnte Anordningsovertrædelse skete i den smukkeste eller mindst stødende Form som blot muligt. - Uden nogen Aftale, uden at der hørtes et Ord, drog den hele uoverskuelige Menneskemasse hen til Lehmanns Bopæl og tolkede der sin Følelse for ham ved et tre Gange gjentaget Hurrah, saa kraftigt, saa stærkt og saa eenstemmigt, som vi endnu aldrig have hørt Mage til -- det skulde da være, naar Kongen har kjørt til Commedie. En Hob Politiofficianter forsøgte at forhindre Raabet ved at drive Folket fra hinanden, men blev paa den blideste Maade forhindret fra at iværksætte denne Handling. Kun en Politibetjent, Hr. Leerbeutel, havde det færegne Uheld at falde i Rendestenen. - Derfra drog Folket ud til Amalienborg. Uden at der hørtes en Lyd, marscherede man ind paa Pladsen, sluttede sig der tæt til hinanden og udbragte et tre Gange gjentaget tordnende Hurrah for Lehmann. Livvagten traadte i Gevær og sænkede Fanen ved hvert Hurrah, idet den nemlig istedetfor "OrlaLehmann leve!" troede at høre "Kong Christian leve!" Folket skildtes derpaa i al Rolighed ad. For imidlertid vi skilles herfra, være det os tilladt at fremkomme med en lille bemærkning. Et Blad, der er noget interesseret i Sagen, har ved at omtale den Hilsen, Folket sendte Orla Lehmann, betjent sig af Udtrykket "Hylding": at Folket "bragte Lehmann sin Hylding"; Hylding er noget servilt, tjeneragtigt, og, dersom Folket havde villet bringe sin ypperste Friheds-Talsmand sin "Hylding", saa havde det ikke været bedre end dem, der den foregaaende Dag vilde spænde Hestene fra Vognen og trække ham hjem, saa havde det viist, at det var ligesom Hunden, der, efter at have ophørt at være Hund hos den ene Herre, bliver Hund hos en anden. Efter at Folket havde bragt sin ypperste Friheds-Talsmand sin kjærligste Hilsen og Tak, skildtes det ad og gik roligt hjem. Efterspil med tilhørende Dands (af Politistokkene paa Folks Ryg). "Wenn zwolf Deutsche beisammen sind, vilden sie ein Dutzend, und, wenn Einer kommt und sie angreifen will, rufen sie die Polizei." Heine. "Danmark, deilligst Vang og Vænge, Hvor de vakkre danske Drenge Kan i Leding gaae." "Corsaren" Nr. 59. Da det var gaaet saa godt om Formiddagen, syntes en Mængde Mennesker og Aftenen, at man passende kunde gientage Scenen engang endnu. Heri vare de ikke saa heldige at opnaae Samstemmighed med Politiet, som tvertimod meente, at det kun var gaaet altfor godt om Formiddagen og derfor burde gaae desto slettere om Aftenen. Denne Meningsulighed gav Anledning til en Disput, der udartede til Personligheder. Man kom op at slaaes; men sjeldent er et Slagsmaal bagefter blevet saa eenstemmigt beklaget. De beklage sig, der have faaet Prygl, Politiet beklager sig over at have maattet uddele Prygl (men tier om dem, det har faaet), og de, der ingen Prygl have faaet, beklage begge Parter. Og al den Beklagelse kommer af, at vi her i Landet have et ømt og følende Gemyt og dito Skind. Angaaende hvorledes det i det Hele gik til ved denne Leilighed, have vi allerede for et Par Maaneder siden leveret en Beretning. Erindrer man fra "Corfaren" Nr. 50 denne Tegning: Nu, accurat saaledes gik det til i Torsdags. Man kunde fristes til at troe, at Scenerne fra den Dags Aften vare Copier efter vor Tegning, og at det Hele var en Aftenunderholdning i Coustüme. Men det var det dog virkelig ikke. Der var ogsaa enkelte Scener, som frembøde et modsat Syn. Paa lille Kjøbmagergade, udenfor Lehmanns Bopæl, netop paa det Sted, hvor Politiet om Formiddagen var blevet behandlet med saa meget Maadehold af Folket, i hvis Vold det var, angreb en Snees Politiofficianter en enkelt Mand, paa hvem de troede at kunne see, at han vilde raabe Hurrah, og sloge saa vedholdende løs paa ham, at man skulde troet, de vilde give ham alle de Prygl, de selv ikke havde faaet om Formiddagen. Tilsidst kastede Manden sig med det Udraab. "Jeg kan ikke udholde mere!" ned paa Steenbroen, og saa lod Politiet ham ligge, ikke paa sine Gjerninger, men med dets Gjerninger paa sig. Ude i Dronningens-Tværgade var Partiet mere ulige for Politiet. Der vare 15 á 20 af dets Betjente imod vistnok 500 Mennesker, som syntes ordentligt anførte og organiserede, og det tog derfor sin Tilflugt til en lille List. Leerbeutel, den lille Leerbeutel, han, som nylig slog en Borger i dennes egen Stue, han, som ved et særeget Uheld og Formiddagen var falden i Rendestenen paa lille Kjøbmagergade, kort sagt: den lille Leerbeutel, traadte paa Politiets Vegne i Underhandling med Skarens stokkebevæbnede Anførere, og der blev sluttet en Convention, som gik ud paa, at man skulde drage hen til andre Puncter i Byen. Tractaten blev besvoret: af Anførerne ved deres Ære, af Leerbeutel ved hans Politiskildt, og man drog bort. Men da de stokkebevæbnede Anforere havde fjernet sig i Spidsen for Hoben, angreb han i Spidsen for sin lille, modige Skare de Bortdragende bagfra og anrettede et frygteligt Nederlag iblandt dem. To og tyve Hatte, een og fyrretyve Kaskjetter, et Par Beenklæder og et Var Støvler vare de blodige Trophæer, som han hjembragte fra denne Kamp. Og saaledes fik han Opreisning for sit Formiddags-Rendesteens-Fald. - De Beseirede derimod trøstede sig med, at de bragte deres Ære frelsk hjem med sig. Ved at eftersee, hvormange Hatte, Kaskjetter, Beenklæder o. s. v., de manglede, sagde de med Frants den Første efter Slaget ved Pavia: "Tout est perdu, excepté Thonneur." Men igjennem Gothersgaden, Myntergaden og de tilstødende Gader drog en Skare af henved 200 Mennesker, Alle bevæbnede med Stokke, og fang Marseillaisen. "Efterseer de nyere Tiders Historie," siger Monsieur Norvin, og J ville finde, at saa ofte Marseillaisen blev sunget, var Folket frelst", og Monsteur Norvin har fuldkommen Ret. Saalænge den tætsluttede Skare istemmede den begeistrende Hymne, lod ikke een Politibetjent sig see. "Men, saasnart den ophørte at blive sunget," siger han videre, "vare vi svage," og han har atter Ret. Neppe var Sangen ophort, saa kom der en Politibetjent, og saa maatte man naturligviis vige. Det er ganske vist, at, havde de 200 Mennesker vedblevet at synge Marseillaisen, havde de ikke veget - uden for to Politibetjente. Ol Du berygtede Marseillaise! overalt forstaaer Du dog at indsmugle Dine oprørske og trodsige Ideer. Paa andre Puncter af Byen holdt man imidlertid bedre Stand og sloges med den yderste Haardnakkethed. Nakke og Ryg maae virkelig have været haarde, siden de kunde udholde saa mange Slag. Endeel Mennesker indkom dog ogsaa saarede til Barberer og paa Hospitalerne. Af Politistokkene vides derimod ingen at være læderede. J det Hele kan man regne, at 5 til 6000 Mennesker vare i Bevægelse denne Aften paa forskjellige Vuncter af Byen.*) Jmod denne Masse holdtes vel en stor Deel af Garnisonen i Beredskab, men i Activitet vare kun Politiets Betjente til et Antal af circa 200 Mand. At det lykkedes denne ringe Magt fuldkommen at beseire Bevægelsen, maa ene tilskrives Folkets sunde Sands, der selv i Lidenskaben gjør sig gjældende; thi overalt, selv hvor det var samlet i stort Antal, var det adsplittet i smaae Hobe, og gav saaledes Politiet Leilighed til at trænge ind imellem sig og fuldkommen kue en Urolighedslyst, som det selv erkjendte for ulovlig, men ikke uden Politiets Hiælp kunde blive Herre over. (Fortsættelsen følger.) Efter at have leveret denne Beretning om Tildragelserne efter Lehmanns Domfældelse, maae vi endnu tilføie, at ved ingen af de her beskrevne Scener var nogen af den saakaldte "Pøbel" tilstede. *) Der var altsaa god Grund for "Dagen" til at yttre den Frygt, at Bevægelsen "tilsidst kunde voxe os Alle over Hovedet", for Regjeringen til endnu flere Dage efter at holde Garnisonen under Vaaben, og for os Alle til nu at talke Gud for, at Faren er forbi. Det eneste Tilfælde af Pøbelens Medvirkning, som vi beklage at maatte referere, foregik Torsdag Formiddag i Prindsens Palais, hvor nogle Personer med Knebelsbarter og Cigarer i Munden, som stode i Vinduerne, udstødte en haanende Latter og dertil hørende Ord, da de hørte Dommen. Det var nogle Beboere af dette saakaldte "adelige Vartou"; det var nogle af disse Foik, der leve af det Naadsens Brød, som Folket gjennem sin Konge tilkaster dem; det var af dem, som uden at arbeide hvile paa Silkebolstre, medens mange af Folket hvile paa Straa; som boe bag dobbelte Vinduer, medens mange af Folket boe ubeskyttede for Vinterens Slud og Snee; som leve i Glæde og Lyst, medens mange af Folket leve i Jammer - de haanede Folket i dets Sorg.