Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-25
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Femogtyvende Aargang. No. 25. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel, allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 25 Martii 1828. Peter Tordenskjold, en fædrenelandsk Novelle. VII. Lordenskjolds forehavende Udenlandsreise, saa hurtigen efter Fredsslutningen, gjorde almindelig Opsigt i begge Riger. J alle Selskaber var den een af Hovedgjenstandene for Samtalerne og Meningen derom høist forskjellig. De fleste troede at den ikke skete i anden Hensigt end den, han selv foregav, Lyst til at see Verden. Men de, der nøiere kiendte hans Forhold og Sindelav, paastode, at den maatte have en ganske anden Grund, som han søgte at dølge og om nogen Tid nok vilde vise sig. Tordenskjolds Fiender i Etaten og ved Hoffet stræbte hver paa sin Maade og til sin Fordeel, at forklare Aarsagen til hans pludselige Reise. Ved Hoffet vare Forholdene meget besynderlige og ikke gunstige for vor Helt. Det var deelt i to Partier. Anne Sophie, der fra Comtesse var bleven Fyrstinde af Slesvig og uden fra Fystinde endog Dronning, endnu mens Lovise levede højt elsket af Kongen, var en forbadt Anstødsteen for hans Broder, Søster og Søn. Hvad Anne Sophie var i det Større det var Tordenskjold i det Mindre. Han, Skræverdrengen, Matrosen og, naar man vilde være nin, Maanedslieutenanten, som hans Fiender indbyrdes kaldte ham, havde allerede i sit fem og tyvende Aar anført en Escadre med fire Hundrede Canoner og tre tusinde Mand og var i sit nu og tyvende Aar allerede Viceadmiral. Et større Tønder til at optænde Avindsygens Jld i en Tidspunct, da Adelen udelukkende ansaae sig berettiget til høje Poster og fortrinlig Udmærkelse, kunde neppe tænkes. Vel havde man tidligen gjort sig Umage for at krøge det endnu vægge Søm, og allerede i Tordenskjolds een og tyvende Aar havde en Capitainlieutenant Rostgaard erklæret at det vilde være ham en særdeles Tort, dersom Kongen, som han havde hørt, vilde befordre en Lieutenant P. Wessel, der havde været Lieutenant under ham, til Capitain. Som Fetter af Anne Sophie og som Brodersøn af Oversecretair Rostgaard udbad hiin Capitainlieutenant sig sin Cousines Anbefaling til Kongen om at faae en Fregat at føre, naturligviis under P. Wessels Tilsidesættelse. Sex Aar derefter blev Tordenskjold sat under Søfiskalens Tiltale for hans Angreb paa Strømstad og hans Avindsmænd havde drevet det saavidt, at Kongen selv sagde til ham "at dette Angreb havde været uden Raison." Men Frederik var ham med alt det i Hjertet bevaagen, Generaladmiral Gyldenløve, den Første i Admiralitetet, og Statholder, General Løvenørn, hans Beskyttere, ja hvad som mere er, Cabinetssecretair Lyders, der dagligen var om Kongen og ved Referatet altid istand til at oplyse Monarken om det Sande og Bedre, hans Ven. Kjekt og eftertrykkeligen vidste her Tordenskjold at forsvare sig mod sine Fjender, og forekom Virkningerne af deres Efterstræbelser. Men nu, da Freden var vendt tilbage, havde Forholdene meget forandret sig Gyldenløve var død, Løvenørn havde forladt Fædrenelandet og taget sachsisk Tieneste, hans Ven Sehested udnævnt til Landdrost i Oldenborg og Kongens Jver for Søvæsenet, som i det Hele ikke var saa stor som for Landmagten, kjølnet. Tordenskjold havde han vel, givet Plads i Admiralitetet, men for dennes forige Aand og stridbare Sind var en saadan Post alt for rolig, især da Kammerherre Gabel spillede der den første Rolle, han, som ved sin Anseelse ved Hoffet, bragte det saavidt, at Grev Christian Ranzau blev afsat fra alle sine Embeder. Skinsyge mod Tordenskjold havde allerede i adskillige Aar behersket Gabel, og nogen Grund dertil havde uden Tvivl Søslaget paa Colberghede lagt. Han kunde ikke klage over, at Kongen jo belønnede ham derfor, thi han gjorde ham til Kammerherre og det vilde sige meget i de Tider, da hver Gang en Officeer af Land= eller Søetaten sagde: jeg spiser i Dag hos Kammerherren, enhver vidste, at det var hos Admiral Gabel, efterdi der var ingen anden Kammerherre i Kjøbenhavn. Men uagtet han nød en saa sjelden Udmærkelse, saae han dog med misundelige Øine paa Tordenskjold, der, ligesom han, og i en meget ung Alder, havde faaet Kongens Brystbillede besat med Diamanter, og overalt var den danske Kriger, der, baade i og udenfor Landet, omtaltes og agtedes meest. Ogsaa var det nok kommet ham for Øre, at endeel af de Laurbær, der prydede hans Jsse, efter manges Mening, skyldtes Tordenskjold. Gabel vilde allerede under Krigen gjerne overtale Kongen til at troe, at Tordenskjold var for fremfusende, vovede Skib og Mandskab alt for meget mod Overmagten, ene i det Øjemed, at forskaffe sig et Navn og berige sig ved Priser. Hvad han selv ikke kunde udrette, det søgte hans Venner at virke for ham. Blandt andre var en Grev Kallenberg, der nedstammede fra en brandenborgsk Familie, Heltens erklærede Fiende. En Dag, da Kongen meget roste Tordenskjold, sagde den brandenborgske Greve, der sædvanligen ikke tog i Betænkning at sværte dem, Monarken yndede: "Ja, han kan være god nok, men Courage sans conduite Vest un Homme sans Svite. Men Kongen svarede: Du homme sans Courage, Hest un pauvre Personnage. Frederik gjorde overalt ikke meget af den gamle Adel, og for at have i den ny Adel en Modvægt mod hiin, erklærede han alle i visse Classer for Adel tilligemed deres Børn, hvorved Adelen tiltog i Antal, men aftog i Anseelse. Hans Utilbøielighed for den gamle Adel gik endog saa vidt, at han kaldte Historieskriveren Hvitfeld Arild Logner. Tordenskjold vidste dette og tillod sig derfor større Dristighed mod Hofmændene end han under andre Omstændigheder havde vovet, især mod sin Avindsmand Kallenberg. Da han, efterat have faaet befaling at gaae til Norge, og paatage sig Commandoen over den norske Flotille, kort før han skulde ombord, kom til Hove, for at tage Afskeed, stillede han sig, efter den Tids Sædvane, bag Kongens Stol, medens Majestæten spiste. Frederik fandt denne Gang, som altid, meget Behag i at tale med den muntre Søkriger. Tordenskjold lader sig forstaae med, at Vinden er god. Kongen ønsker ham en lykkelig Reise, og han gaaer fornøjet bort. Noget derefter, da Frederik allerede var staaet fra Taffelet, kommer Tordenskjold tilbage. Hvad godt nu ", spørger Kongen, i det han seer ham saa uventet træde ind, Vi meente at J alt var borte, Førend jeg reiser, svarede Tordenskjold, har jeg villet bede Deres Majestæt have den Naade for mig at recommandere mig til Grev Kallenberg, thi ellers taler han saa meget Ondt om mig, medens jeg er borte, at jeg vist nok faaer en Ulykke, naar jeg kommer hjem igien. Naa, naa, gaae kun, sagde Kongen, i det han smilende saae paa Grev Kallenberg, der var tilstede, Vi skal nok forsvare, Jer, hvorpaa Tordenskjold bukkede sig og gik. At Kallenberg ikke skrev denne Skole i Glemmebogen, kan neppe drages i Tvivl og vor Helts Hovedfiender Admiral Rosenpalm og Over secretair Rostgaard, med deres Tilhængere, arbeidede troligen paa at skade ham. Dette blev dem heller ikke vanskeligt siden, da Tordenskjolds Pund og Heltemod ved Freden vare blevne overflødige og Kong Frederik, med alle sine udmærkede Regentfortrin, i den Henseende var let at overtale. Den indflydelsesrige Rostgaard var maaskee den værste af alle Tordenskjolds Fiender; thi hvorvidt denne kunde gaae, naar han blev opbragt og ønskede Hevn, det viste han mod Holberg, som han paastod sigtede til hammed Fogden Waldemar i Peder Paars, thi i sin til Kongen indgivne, egenhændige Klage forlangte han intet mindre, end at Digteren skulde sættes paa Munkholm. Offentligheden var i de Tider lænkebunden og Forfatterne sukkede under en stræng Censur, hvis imprimatur var den Jern port igjennem hvilken endog den uskyldigste Tanke maatte passere. Kongen selv var vel saa retfærdig at han, uden endog at kjende Holberg, lod sig, hvortil den lærde Danneskjold dog nok havde bidraget det meste, forelæse Peder Paars, og frikjendte Digteren, uagtet Anklageren nød hans Yndest; men paa boglige Kundskaber satte han ingen høi Priis, da han i sin Ungdom ikke blev holdt meget dertil, og siden Krig, Landeplager og syv Timers dagligt Arbeide i Cabinettet, ved en svagelig Helbred, hindrede ham fra at erhverve sig dem. Da saaledes, efter Danneskjolds Død, over Taflet blev talt om et stort Bibliothek med mange skjønne haandskrevne græske og latinske Bøger, foruden en Samling af Medailler, som den Afdøde havde efterladt sig, spurgte Kongen: hvad gjorde han med alt det, han vilde dog ei være Præst?" – Jntet kunde derfor igjennem Pressen saa let trænge frem til Tronen. Holberg svingede vel, især i sine Lystspil, som dog først siden udkom, sin stærkt snærtende satiriske Svøbe, og saalænge den holdt sig til de lavere Stænder, nøiet med at gjennemhegle politiserende Kandestøbere, snaksomme Barberere, stundesløse Vielgeschreier &c. lod man ham ogsaa uforhindret gjøre sig saa lystig, som han vilde, ja de Store selv loe endog af de Smaaes Daarligheder, der udelukkende vare fordømte til Revselse, men da Satirikeren begyndte i sin Peder Paars og Niels Klim ogsaa at røre ved høiere Stænder, saa greb man hans for vælige Pegasus, der vovede sig ind paa de Stores Enemærker og Jndelukker, i Tøilen og raabte: det var ikke saadan meent, Næsten gik det hermed, som med adskillige Embedsmænd, efter Frederiks Død, i Rentekamret; thi da den unge Ludvig Pless lod hver af Lemmerne kalde ind til sig i en anden Stue, og underrettede dem om, at Kongen havde givet dem deres Afskeed, var der altid En, naar de kom ind og fortalte Herrerne det, som sagde: De har Ret; hvad skulde vi ogsaa gjøre med ham? Hvad duede han til Men da Raden komtil den Dadlende selv, og han blev indkaldt til Pless, sagde han, nei, nu gaaer det min Gudfor vidt, Mod Tordenskjold gik Rostgaards Hevngjerrighed vel ikke saavidt, som mod Holberg, af hvem han troede sig personligen fornærmet; thi at Seirherren ved Dynekilen var bleven hans Brodersøn foretrukken og at hans Venner ansaae sig fordunklede af ham kunde være ham ubehageligt, men, som lærd og civil Embedmand, ikke saare ham saa ømt. Han følte vel ogsaa, at en af Kongen høityndet og af Folket næsten forgudet Søhelt ikke saa let lod sig styrte, som mueligen en endnu ubekjendt Forfatter i en Tidsalder, hvor man mere benyttede Ole Rømers juridiske end mathematisk astronomiske Kundskaber. Dog, lønligen og langsomt vedblev Cabalen at spinde det Edderkopsnet, hvori Tordenskjold skulde fanges. Da han alt for meget stod i Yndest hos Kongen til at man kunde fælde ham paa eengang, saa søgte man ved Drillerier, som ved at nægte ham Udbetalingen af de ham med Rette tilkommende Prisepenge, at opirre hans desuden let optændelige Sind. De, som altsaa meente, at Tordenskjolds Reise ikke havde anden Hensigt end Giftermaalet med den rige engelske Miss, hvorved han troede at skabe sig en uafhængig og lykkelig Tilværelse i Fremtiden, toge, naar man seer hen til de anførte Omstændigheder, vel neppe Feil.