Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-05-07
Jndsendt. Motto Den ækle Orm – at mælde med Tugt – Den gaver ikkun – den ædle Frugt. – Jkke i lang Tid har jeg læst Noget, der saaledes har oprørt mine Følelser, som den Avisstrid, der er opstaaet mellem den værdige Olding, Hr. Pastor Arentzen i Sønder Bissing og Dines Pontoppidan Møller i Closter Mølle. Allerede i min tidlige Ungdom lærte jeg at kjende denne retsindige Menneskeven og ære ham som en Saadan. Særdeles ondartede Børnekopper udbredte Skræk og Død i Egnen. Man paastod: at i den Bye eller det Sogn, hvor denne Pest rasede, bortdøde en Syvende Deel af Ungdommen under de grueligste Qvaler. Mange bleve lemlæstede og Mange vanzirede. Om Vaccination vilde Bønderne intet høre, heller ikke gave Nogen sig af dermed. Vorherre, sagde den enfoldige Almue, skal raade for vore Børn, og ikke Menneskene". J denne Nød drog den ædle Arentzen, med egen Befordring, fra Bye til Bye, modarbeidede, ved fornuftige og religiøse Forestillinger, de falske Begreber, og opnaaede derved sin Hensigt at vaccinere. Mange hundrede Mennesker bleve vist reddede ved hans Omhue, og velsignede ham derfor. Næsten 5 Decennier ere siden bortskyllede i Tidens Hav. Hans Omhue er nu glemt; thi Mennesker glemme letteligen Velgierninger, og nu, da Regjeringen, ved vise Anordninger, har virket med større Hæld, agtes den maaskee endog ringe; men da Nøden var for Døren, og ingen Anden tilbød en hjælpende Haand, da miskjendte Man ikke den menneskekierlige Præsts ædle Hjerte. Siden har jeg kjendt ham som Præst i sin Menighed, hvor han uden Stands-Forskiel var sin anbetroede Hjords Lærer, Leder og Ven, og elskedes af Alle, som en fælleds Fader. Hviler der endnu 80 til 90 Vintres Snee paa Gubbens Jsse, og er end derved hans Kraft og Birksomhed i Aftagende, er jeg dog vis paa: at hans Hjerte slaaer lige varmt for Menneskehedens Vel. Hvad han, som Avlsmand, ved sine Opmuntringer og sit Exempel, har virket i sin Kreds, er for bekjendt til videre at omtales. J to Aar opholdt jeg mig i Hans Peter Møllers Huus, og da jeg var hans Fortrolige, kunde jeg letteligen have været vidende om de Velgierninger Hr. Pastor Arentzen, til den Tid, kan have beviist imod ham; men derom veed jeg intet. Dog vil jeg gjerne troe, at H. P. Møller, der stedse var indviklet i mange ulykkelige Processer, stundom behøvede Hjælp; men det veed jeg at han stedse omtalte Hr. Arentzen med den største Agtelse, og derfor var det mig saa paa faldende, da hans Søn fremstod som Hr. Arentzens Fiende. En Mand, som Hr. Arentzen, behøver ligesaalidt mit Vidnesbyrd, som jeg troer mig værdig til at fælde nogen Dom om en saadan Mand. Heller ikke havde jeg nedskrevet disse Linier, naar ikke en vis H. i dette Blads Nr 69 havde i sit Jnserat indrykket følgende: "Var det ikke passende, om Nogle af den Mængde, der skulle have modtaget Velgierninger af Præsten, aflagde ham deres Tak, ifald nogen af dem eller deres Afkom er til." Saa ussel og flau en saadan Opfordring end forekom mig at være; thi Hr. Arentzen kan ikke tænkes at bevise Velgierninger for offentlig Roes; men vel for at nyde den Glæde en god Handling medbringer, og sand Taknemlighed kan vises paa anden Maade; saa anseer jeg det dog for Pligt at lyde Opfordringen; thi jeg er Een af den omtalte Mængde, Hr. Arentzen har ikke alene confirmeret mig, og under Forberedelsen, bestræbt sig for at oplyse min Forstand, forædle mit Hjerte, og forsynet mig med kloge, kjærlige og christelige Raad og Advarsler, der endnu ikke ere forglemte, hvorpaa jeg dog lægger mindre Vægt, fordi vi have saa mange værdige Præster, der kunne og ville gjøre det samme, men han tog mig under Armene, da jeg selv manglede Kraft, han har været min første og uegennyttigste Velgjører. Han har været min Velgjører i den Grad, at hans Velgierninger have virket heldbringende for mig i mit hele forbigangne Liv. Ja, ædle Hr. Arentzen! Modtag da her mit rørte Hjertes Tak! Fyrgetyve Aar ere henveirede siden jeg nød Deres kjærlige og faderlige Omgang; thi en Afstand af 14 Mile udfolder sig imellem os; men dybt i mit Bryst har jeg bevaret Mindet om min faderlige Ven, og det vil aldrig udslettes. Himlen tage Dem i sin Varetægt, Vive valeqve et ama meAllelev pr. Grenaae, den 23de April 1844. H. N. Bache. Efterskr. Da jeg havde nedskrevet disse Linier, saae jeg: at Hr. Hansen af Sønderskov har fralagt sig Forfatterskabet af det omhandlede Jnserat. Hr. Pastorens Fjender benytte sig altsaa af Anonymitæt og Psendonymitæt, der stedse var nedrige, lumske og feige Bagvaskeres Skalkeskjul og Særkiende.