Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-11-30
Blomster og Frugter, Ciceros tre Bøger om Pligterne (See No. 93.) Den, der kan skade og kan gavne Menneske meest, er Mennesket selv. 2, 5. Jlde staaer det til, naar man prøver paa at forhverve sig Det for Penge, man ene ved Dyd burde opnaae. 2, 6. De, der attraae at frygtes, maae selv nødvendigviis frygte Dem, af hvilke de ville frygtes. 2, 7. Den første og største Fornødenhed er den, at staae i trofast Forbindelse med Mennesker, der elske og høiagte os. Ja, visseligen er det den eneste Post, hvori Forskjellen mellem Høie og Lave er hartad umærkelig, saa aldeles trænge de dertil tilhobe, 2, 8. Liv og Død, Rigdom og Fattigdom, see her, Hvad der ryster sædvanlige Mennesker hæftigst Hver Den nu, der med fri og ophøiet Aand ringeagter dem, og der, hvor en stor og ædel Gjenstand, kommer ham imøde, lever og røres i den, i den alene, ham er det, hvis Dyd straaler og er sin Beundring vis. 2, 10. Hiin Mand, hvem Guldet ei blender, Prisen til ham, Prøvet og luttert har hver Dyd, som han eier, gaaet Jlden igjennem. 2, 11. Beskedenhed, sønlig Kjærlighed til Forældre. ne, Velvillie mod sin hele Kreds, de ere Ynglingens første Anbefalinger. Men lettest, og tillige fra den fordeelagtigste Side kiendes den unge Mand, der holder sig til de navnkundige, de vise, de Staten hengivne Mænd. Sees han ofte i deres Nærhed, bibringer han og Folket den gode Meening, at Dem, han valgte sig selv til Mynstre, dem vil han ogsaa vorde lig. 2, 13. At kunne være saare godgjørende, uden derfor at berøve sig selv sin hele Formue, det er, i Sandhed, den største Nytte, der lader sig høste af Rigdom, 2, 18. Hver Den, der skylder og Penge, har jo ei endnu betalt dem, har derimod han det, skylder han dem jo ei længer; men Hvo, der alt har viist sig taknemmelig imod os, bevarer os fremdeles et erkjendligt Hjerte, og Enhver, der kun gjør det, har og alt viist sig taknemmelig. 2, 20. Rigdom ofte vi tilhobe vor Hyldest; som ved en Smitsot er Alles Characteer bleven derved fordærvet. Og dog, Hvad kommer vel Størrelsen af de Rigdomme Nogen af os ved Maaskee de gavne Ham, der eier dem, skjøndt altid er det endda ikke sagt; men, om og saa, han er da rigtigt nok Manden med de flere Fornødenheder – er han derfor og hæderværdigere, Ja, hvis hen virkeligen er tillige den Gjæve, da være ikke hans Rigdomme os mindste Grund til at nægte ham vort hjælpsomme Venskab, Men, forhjælpe ham dertil, nei, det maae de ikke! Siger os aldrig, hvor rig, men blot hvor dan Manden, er; og Dom skulde vi da vel vide at fælde, 2, 20. Jntet er der, som lettere forhverver Mænd, der staae i Spidsen for en Regjering, almeen Kjærlighed, end Ugennyttighed og Afholdenhed. Til Statens fulde Sammenhold gives der ikke noget stærkere Baand, end Overholdelsen af Tro og Love. 2, 24. De Personer, der ere komne ivane med, at bestemme Alt efter Fordeel og Vinding ene, men aldrig give Ret og Pligt Overvægten, drive det tilsidst saa vidt, at de ordentligen bringes i Tvilstilfælde, hvor det forekommer dem, som Ret og Pligt lode sig sammenligne med Hvad de kalde nyttigt. Retskafne Mennesker bringes aldrig saa vidt. 3, 4. Berøve et Medmenneske selv det Mindste og bygge sin Fordeel paa Næstens Tab, det er den ufordærvede Menneskenatur langt anderledes imod, end Døder, end Fattigdom, end Smerte, end Alt, hvad der forresten kan tilstøde enten vort Legem, eller Forholdene udenfor os. 3, 5. Vorde blot Mennesker saaledes stemte, at for egen Fordeels Skyld de rane til sig, som bedst de kunne, og fare voldeligen frem mod hinanden, da, thi nødvendigt er det, sprænges og splittes ogsaa det med Naturen saa overeensstemmende menneskelige Selskab aldeles ad. 3, 6. Det er en Vildfarelse, hvori de mindre retskafne Mennesker staae, at, i det de hige og stunde til deres Fordeel, sætte de flux alle Hensyn til Ret og Pligt til en Side; derfor gaae de fremmed Dolk og Gift; derfor bestjæle de Staten; derfor udplyndre de deres Medborgere. 3, 8. Vor faste Overtydning være den, at, stod det endog til at skiule for Gud og for Mennesker, dog bør ei Penge være vort høieste Maal, dog bør vi ei handle uretfærdigt, ei være vore Lysters, ei Umaadelighedens usle Trælle, 3, 8. Det er et kort Bud, og ikke tungt at fatte, det, der siger: at Jntet af Hvad der blot synes fordeelagtigt, hverken Anseelse, eller Rigdom, eller Fornøielse, eller noget Andet af samme Natur, bør nogensinde foretrækkes Venskab. Men, forbryde sig mod Staten, svige sin Eed, der gjør den retskafne Mand sig aldrig skyldig, selv ikke for sin bedste Vens Skyld. 3, 10. Netop deri stikker Fordærvelsen, at os tykkes Retskaffenhed og Verdensklogskab at være to uforenelige Characterer. 3, 15. Den retskafne Mand, han, hvem viret af Hjertet kalde en Dannismand, vil aldrig berøve Næsten Noget, for at gjøre det til sit; men Den, der undrer sig derover, tilstaaer selv, at han ikke veed, Hvad der egner den Retskafne, 3, 119. Monne Noget, der er Staten fordærveligt, vel kan nogensinde vorde enkelt Statsborger gavnligt? 3, 27. Menneskene vende ligge fra Grunden af op- og ned paa deres egen Natur, naar de betragte Fordeel som en fra Ret og Pligt adskilt Sag. Vi stunde Alle til hiin, vi drages og lokkes af den, vi kunne ei engang Andet. Er den Mand vel født, der formaaer at vende den Ryggen, der ei for opsøger med smaaligste Nøiagtighed dens Fodspor, Men, da det bliver os ugjørligt, nogensinde at opdage vor ægte Fordeel andetsteds, end i det Hæderlige, det Værdige, det med Ret og Pligt Overeensstemmende, see derfor eie vi da ogsaa i disse vort første og vort sidste Øiemed. 3, 28. John Berthold.