Viborger Samler, 1787-04-23
Tanker. Om den danske Bonde, naar der spørges almindelig: Hvarledes Bøndernes Kaar kan forbedres uden Byrde for Staten, med hvorvidt Forandringer ere udfordrende? anskelig er det her at yttre sine Tanker, da Partie=Aanden virker, og Landet er fuld af Projektmagere. der baade med og uden Erfarenhed skriver for største Deelen i den Tone, der ventes at være behagelig for Thronen. Thi nu hører mange, at Regieringen ønsker. sker Bondens Vilkaars Forbedring, og det eneste de fleste Skribentere antager, for at kunde udrette det, er: Frihed og Eiendom. Men maatte jeg spørge, naar var den danske Bonde enten undertrykt eller Slave, Og er han ikke meget mere den frieste Forpagter der gives i Europa, da de retfærdigste Love beskytter ham, imod endog den, der maatte kunde tænkes at være Umenneske, i Stand af Jordegods Eier. Bonden har usvigelig sin Gaard paa Livstid, naar han betaler de kongelige Skatter og en meget taalelig Landgielde, tilligemed svarer en Part Arbeide, der alt kan skee uden hans Fornærmelse. Opføder han en Søn, som er duelig, kan denne vente at faae Gaarden efter Faderen; ja, og en Datter bliver konserveret ved Gaarden, naar ingen Søn er til eller denne er uduelig. Følgerne heraf bliver, at Bondestanden kan gifte dem i den friske Alder, desformedelst aule sunde og friske Børn til Statens Tieneste. Har en Bonde og opdraget 3 a 4 Sønner i Arbeide, Flittighed og Duelighed, kan de og alle vente at blive tilige gifte og faae Levebrød paa samlede Godser, frem for, om de vare Selv-Eier Børn, da de tilfælleds med Borgerstanden, undertiden maatte vente saalænge efter Levebrød, til Aarene forgik dem og Ægtestanden syntes den for byrdefuld og besværlig. Vil jeg nu for et Øieblik sætte, at større Frihed var den danske Bonde tienligere, og derved nødven vendig anføre, at hans Frihed skulde bestaae derudi, at han kunde handle som han lystede uden Correktion og Admonition. Saa spørges: om dette og var ham tienligere end nærværende Forfatning, og om Staten dermed var eller kunne blive fuldkommen betryget? To Spørgsmaale jeg drister mig ikke til at besvare, men vel at fremsætte. jeg troer i Relation til det første, det ikke var tienlig, og til det sidste, at der da blev ingen Betryggelse; Thi Proprietæren maatte ikke tale, og de kongelige Betientere blev det alt for vidtløftigt og igjennem Følgerne bar Benævnelse. Naar nu Bonden tillige ikke er i den Stand, han kan kiøbe Frihed og Eiendom; Hvorledes skal han da blive Selveier, eller Hosbonden betages den Ret og Rettighed han dyre kiøbte? Og maatte da Nye heds Elskere ikke her indsee en Umuelighed, som ikke kan hæves under saa retfærdig en Regiering, som den Danske, Jeg er forsikret, at de fleste Proprietærer, som de nyttigste, skulde gjerne opofre en Part af egen Fordeel for det almindelige Vel, naar de kunde indsee, saadant blev befordret i Bøndernes Frihed; Men den Erfarenste indseer det ikke, han kan og ikke begribe, det kan skee uden Fornærmelse; han seer tillige, at Landets Fader, har lige saa mange Børn, som han har Undersaatter, og vil ingen skal savne Landsfaderlig Kierlighed. Derefter tier han, der burde skrive, og venter paa Udfaldet. mere følger. Slut Slutning af Drømmen i No. 16. Men endelig vare disse Velysige blevne aldeles færdige med deres Spil og Drik, hvorpaa de gik ud af Haugen, for at gaae ind i Stuen til Herremanden, men da de kom til hans Dør, fik de meget travelt med at bukke og skrabe, jeg siger da til min Kammerat, see, der maa være et Afguds billede, som skal hilses, inden de maa komme ind, han sagde nei, men det er en Landsbye Skoleholder, som staaer ved Døren. Jeg sagde, den kan jeg ei see; han saade derfor, seer du ei et Stykke ophøiet Staal ved Siden af Broesteenen; Jeg merkede da, at det var det Stykke Staal han meente, som var anstillet ved Døren til at skrabe deres Skoe af paa, for de gik ind. Jeg blev derover meget undseelig og tilstod, at jeg aldrig tilforn havde vidst Navnet til dette Jnstrument, men troede dog aldrig den burde have dette Navn; han forklarede mig derpaa, at den i mange Henseende burde have dette Navn; Thi, sagde han, 1. skal en nyttig Landsbye Skoleholder næsten være ligesaa taalmodig, som dette Staal, hvilket er ligeglad enten det er i Vand eller Jld. 2 Maaden han bruges paa, ligner og dette Jnstruments; Thi naar Bonden faaer besudlet sine Børn i Grovheder og Laster, saalenge det efter Barnets og Øvrighedens Beskaffenhed kan være ham muelig, skal Skolemesterne under bestandig hindring og Nedbrydelse af Forældrene, bringe alt dette til rette igien, men dermed bliver : bliver det og derfor, desværre, meget sielden, bragt videre hos de Unge, end som med Skoenes Reengiørelse paa Jernet, nemlig at skrabe det grove af, og ved 2de Trin igjen at sætte uden for Døren, ere Skoene de samme igien, saaledes og med Børnene. 3. Under dette i den Henseende forgieves Arbeide, skeer det som oftest, at en retskaffen Lærer, maa lide ligesaa meget af Forældrenes Ondskaber, som dette Jern af Rust. 4. Ligesom dette Jnstrument maa have en maadelig Skarphed, thi for skarp ville det afskiære Sollerne, og for tyk kunde Skarnet samles der oven paa, og følgelig ville det mere besudle end reengiøre Skoene, saaledes maa og en Skolemesters Alvorlighed være afpasset. 5. Videre sagde han, maa dette Jnstrument tiene enhver, som vil gaae ind til Herremanden, til sin Skidenheds Afskrabelse, ja den store Skydehund anseer dette ligesaa tienlig, naar han enten gaaer ind eller ud, som et andet Sted, til at afkaste sit Vand, saa lidet, som det dog staaer der i den Henseende; saaledes har enhver Ondskabsfuld Leilighed til at udskumme sin Galde paa en Skoleholder, ja saasnart Forældrene i Almindelighed finder i deres Samvittighed nogen Bebredelse over deres Børns slette Opdragelse, hvorved de seer sig nægtet Jndgang til den himmelske Herre, er de strax tilrede at afskrabe al den Ureenhed og græsselige Synd af sig paa Skolemesteren, om de endog vare ligesaa uberettiget dertil, som Skydehunden til Jernet, og om de endog paa alle muelige Maader har hindret Skoleholderen. deren udi, at efterkomme sin Pligt; Men med saadanne Forældre gaaer det og, som du nu kan see paa dette Selskab. J det jeg da vendte Øinene derhen, var den største Hob af Selskabet, roliggjort af Biskoppens og de gamle Mænds Most, tumlet over Ende paa og omkring Skrabejernet, og medens de øvrige med Bulder og Allarm var geskæftiget med at reise dem op, bliver Herremanden vred i Stuen, som havde betragtet al den Spektakel gjennem Vinduet, hvorfor han lader kalde sin Skytte med Ordre, at transportere disse Uartige paa en med deres Opførsel, værdig Maade, strax forstod Skytten Hundepidsken hertil tienlig, og ved Hielp af samme rigtig nok fik Flokken formindskeet, men de andre, som mere rolig gjorte endog kunde fordrage denne Kost, blev han aarsaget at see rekommenderet et andet Sovested, ved Hielp af fine Kunsterfarne Hundedrenge, ventelig fik de Logemente i Hundehuset. J det jeg da vognede blev denne Tanke Moder til mangfoldige flere, og deriblant tillige at jeg gjorde den 6te Sammenligning saaledes: Ligesom dette Jnstrument er givet sin naturlige Taalmodighed af Skaberen, sin overnaturlig Befrielse fra Rust, kan muelig Befordres ved Konstneren, sin tilbørlige Dannelse af Smeden, saaledes behøves uundværlige og besynderlige Sinds og Naades Gaver for det Menneske som med nogen Frugt og Nytte skal arbeide i det meget betydelige og besværlige Skoleholder Embede, og unægtelig er det menneskelige Kiøns Bestemmelse at obinere nemlig: Guds. De Guds Ære, sin egen og Næstens Lyksalighed) ligesaa magtpaaliggende for ham, som noget Menneske, hvilket jeg troer er en Sag, der til mueligste Efterlevelse burde nøie og alvorlig eftertænkes, baade af enhver Skoleholder, saa og alle Vedkommende. J. H. Afvigte 1ste Søndag efter Paaske bleve i St. Mortens Kirke i Randers 36 unge Mennesker offentlig bekræftede i deres Daabes Pagt.