Aalborg Stiftstidende, 1836-04-01
Blandinger. Hr. Professor Hauch i Sorø har udgivet: Et Par bemærkninger over nogle af den nærværende Tids Fordringer. De ledsages af det engelske Motto: No reform is final save the reform of mind. Disse bemærkninger forekomme d. Blads Redaction at indeholde saamange skjønne Sand veder og paa en saa sindig og grundig Maade at vække Opmærksomheden paa det Farlige og Sophistiske, som mange af Nutidens meest yndede Skrifter, f. Ex. en Børnes, Heines, indeholde, at vi tillade os at henlede Læsernes Opmærksomhed paa dette lidet Skrift, mod hvilket vi ikke finde andet at erindre, end at det er saa kort. Vi tillade os endvidere af Samme at uddrage den sidste Halvdeel, der godt kan læses som et Heelt for sig selv, og vi ere forvissede om, at en ikke liden Deel af vore Læsere med Fornøielse ville finde dette Brudstykke heri Bladet. Det lyder ordret saaledes: Et gammelt Aristocratil trykkede Europa, mod hvilket Frihedselskerne alt i vore Fædres Dage med Rette ivrede. Thi, uagtet det maaske kan bevises, at hiint Aristocratt i Begyndelsen var grundet paa noget Dygtigt og virkelig Udmærket, saa ere dog kun faa Spor heraf tilbage. Efterslægten indslumrede længst paa sine Forfædres Laurbær, nye Kæmpere trængte sig frem, hvis Daad fordunklede de gamle Slægter, og dog vilde disses Afkom endnu ikke opgive sine Forrettigheder, den vilde høste hvad Andre havde saaet, og i lang Tid satte den ogsaa sin Villie igjennem; de høieste Embeder betroedes gjennem Aarhundreder alene til Adelen, ofte som en Art sinecures, medens de Borgerlige, der almindelig besørgede Forretningerne derved, maatte nøies med underordnede Poster. Men dette blev net og Adelens Ulykke, thi da den saaledes ved Fødselen fik Alt, var berettiget til Alt, og Jntet behøvede at erhverve, da den ei behøvede nogen Anstrængelse for at naae, hvad den ønskede, anstrængede den sig (paa faa Undtagelser nær) heller ikke mere. Men den, der ei anstrænger sig og virker for det Gode, virker uvilkaarlig for det Slette, thi aldeles ørkesløst kan Mennesket ei udholde at være Fornøielserne bleve nu selv et Arbeide, at dræbe Tiden blev det høieste Maal, om hvilket en endæmonistisk, efter de Fornemme Ønsker lempet, Livsphilosophi dreiede sig, Jntriguer og al Slags Usædelighed næredes ved de yppige Fester, Letsind og Vellyst indtoge den Plads, som alle alvorlige Tanker havde forladt, og herved hvæssede denne Stand Dolken mod sit eget Bryst, og gjorde det let for de andre Stænder at overstraale det phosphoriske Lys, som en fornem Opdragelse og den laante Glands, som Forfædres Bedrifter og kongelig Naade, udbredte over den synkende Adel. Den tabte derfor, den offentlige Agtelse og Tillid, man følte, at det var den med Uret begunstigede Middelmaadighed, der vilde herske over de Dygtigere. Dette vakte først hemmelig Utilfredshed, derpaa aabenbar Spot og alvorlig Modsigelse, hvilken tilsidst i Frankrig gik over i virkelig Opstand, thi et fordærvet Hofaristocrati, der forledte Regjeringen til uhyre Udgifter, og indviklede den i fordærvelige Planer og Jntriguer, var sikkert Hovedaarsagen til den franske Revolution. Men ikke blot i Frankrig, ogsaa i andre Landemærke vi, at Plebeierne ligesom i Romernes Tid, have viist sig til Kamp imod Patricterne. Disses harvede, længst henvisnede Laurbærkrandse erkjender, Tiden ikke meer for friske; de maae længe nok henligge paa Forfædrenes Grave, hvorfra de ere hentede og hvor de ville vorde betragtede med Ærbødighed; men paa de Levendes Jsse høre de ikke meere hjemme; Enhver bør nu staae og falde efter sin egen Fortjeneste, og en fremfor alle de Andre privilegeret Stand, strider ganske mod Tidens bedre Aand, og vil derfor sikkert lidt efter lidt i det Væsentlige forsvinde *). Dog, skal den forsvinde, maa den fortrænges af kraftigere, bedre Slægter. Jngen har Ret til at kæmpe mod det synkende Adelsaristocrati, der selv en smittet af de Laster, hvorved det sank. Dette gjøre ikke desmindre flere af Nutidens Skribenter. Forlagtende Flid og Kundskaber ville de stride mod den Stand, der netop tabte den offentlige Agtelse, fordi Flid og Kundskaber bleve sjeldnere blandt dens Medlemmer. Uden Haab og Tro spotte de over hine Slægter, der netop tabte deres Overmagt, fordi de satte deres Haab og Tro til Jordens Goder alene. Selv usædelige, ville de i Frihedens Navn udrydde det forhen usædelige Aristocrati. Men slige Kæmpe re gyser Friheder tilbage for, med besudlede Hænder, skal Jngen trykke dens Krands om sin Jsse. Hvi skrige J saa høit mod det fordærvede Aristocrati, naar J dog ei ere i mindste Maade bedre end det Den samme Forbandelse, som rammede det, vil da ogsaa hvile over Eder. Renser først Eders egne Hjerter, for J ville rense den Verden, der omgiver Eder. Hvis ei, da nytte ikke engang de største Talente Eder; tvertimod, al den Glands, der udgaaer derfra, vil ligne den, der ledsagede det synkende Aristocrati, det vil kun være Forraadnelsens Lys, der svæver over Dødens Sump, som en vildledende Lygtemand. For Resten turde Kampen imod Aristocratet leevorde langvarigere, end mange af Kæmperne fra Begyndelsen af have forudseet. Enkelte paa aristoeratie ske Grundsætninger byggede Indretninger kunne syn førke, men den aristocratiske Aand vil ikke gaae til e Grunde med dem. Det ligger altfor dybt i den et menneskelige Natur, at enhver Stand, enhver Klasse, af Mennesker søger at anmasse sig visse Fordele, og tilat hævde, samt lidt efter lidt at udvide disse, det Jeg behøver vel ei at minde om, at jeg overfahar sigtet til Fortidens Aristocratii, og at jeg her kun taler om Nutidens Adel, forsaavidt enkelte af dens Medlemmer endnu ville holde paa de forædede Misbrug. De Fornuftigere i denne Stan have alt længst indseet, at de i Fremtiden ike mere kunne gjælde ved Andres Fortrin, men kun som Borgere, ved sine egne Fortjenester. ikke har egne Fortjenester at stotte sig til, vil hjælpelsig frem ved Andres. Derfor vil der stedse opstaaer Partier, der sætte deres private Jnteresse mod den: offentlige, hvis Medlemmer søge at vinde Hævd paa visse Fordeele, i hvis Besiddelse de, saavidt muligt, sikkre hverandre. Ofte vil ogsaa et sligt sluttet Selskab bilde sig ind, at besidde visse Fortrin, der paa en særdeles Maade udmærke det fra Andre, og ifølge heraf fordre Erkiendelse af disse Fortrin og en qvalificeret Agtelse med Hensyn derpaa. Fra ethvertil Selskab, fra enhver Familie, kan derfor en aristocratisk Aand udgaae. Ja, i mange Huse mærker man tydelig, hvorledes et Privataristocrati ganske stille griber om sig blandt Husets Medlemmer, og kun venter paa Leilighed til at udbrede sig videre. J mange Familier ere der saaledes, hvis man vil troe dem paa Ordet, sjeldne Evner og store Genier, der prises inden lukkede Døre, og for hvilke der fordres Beundring af Familiens Venner, uagtet disse Evner aldrig naae Erkiendelse af den uskjønsomme Verden.