Adresseavis for Børn, 1782-02-27
Om Aftenen Kl. otte var Selskabet forsamlet paa den bestemte Plads, og de begave sig nu paa Veyen til den næste Dal. Hr. Solander formanede sine Reysekammerater, at de for alting maatte holde sig i en bestandig Bevægelse, og vogte sig for at sove, i hvor stor endog Fristelsen, dertil maatte være; thi, føyede han til, hvor som sætter sig ned, den falder i Søvn, og hvor som falder i Søvn her paa Veyen, den vil gandske vist aldrig meere opvaagne. Hr. Bank paatog sig at følge med dem, der gik bagest, som deres Anfører. Men førend for Børn. man endnu var kommen hea til Skoven, tog Kulden saaledes til, at Hr. Solander selv, som havde advaret de andre at vogte og afholde sig fra Søvn, fandt en gandske uimodstaaelig Tilbøyelighed dertil Han paastod, at man skulde tillade ham at sætte sig ned bare nogle Øyeblikke Forgjeves bad og formanede Hr. Banks ham, at lade det blive han lagde sig ned i Sneen, og man havde al Møye af Verden, for at afholde ham fra at sove. En af Hr. Banks Tienere begyndte og at føle samme Mathed. Hr. Bank skikkede derfor fem Personer af Selskabet forud, for at antænde en Jld paa den første den bedste Plads, og han blev selv tilbage hos de to Udmattede. Endelig fik man dem saa vidt, at de kom til at staae paa Benene igjen, men førend man endnu var kommen igjennem den sumpige Birkekrat, forsikrede de paa ny, at det nu var dem gandske og aldeles umuligt, at gaae et Skridt længer. Alle Forestillinger og alle Bønner vare forgjeves. Hverken Hr. Bank eller hans Kammerater vare i Stand til at faae dem slæbede afsted; man maatte derfor lade dem begge To sætte sig ned. Men det varede da ikke to Minuter, førend de og begge to vare faldne i en dyb Søvn. Da imidlertid nogle af Fortroppen kom tilbage igjen med den behagelige Efterretning, at der var nu antændt Jld paa en Afstand af et Par tusinde Skridt fra os, saa lykkedes det endelig Hr. Bank, at faae Hr. Solander munter igien; men uagtet at han ikke havde sovet længer end i fem Minuter, saa havde han dog allerede tabt alle sine Ledemoders Brug. Hans Muskler vare saaledes indskrumpe, at Skoene faldt af hans Fødder. Tieneren derimod var det gandske og aldeles umuligt at faae vaagen og munter. Hr. Banke lod derfor sin anden forte Tiener, tilligemed en Matros, hvilke begge to syndes at have lidt mindst, blive hos ham, og lovede, at lade dem afløse, saasnart to andre af Selskabet havde faaet varmet sig lidet. Dette skede; men efter en halv Times Forløb kom de udskikkete Mænd allene tilbage igjen og berettede, at de havde gjennemsøgt den hele Egn, men hverken fundet den Søvende, eller de Avis. to, som skulde være hos ham. Dette foraarsagede en almindelig Bedrøvelse. Hr. Banks, som eftertænkde denne Sag, savnede en Flaske med Rom, og formodede, at de to Mand, som vare blevne tilbage, maatte have forsøgt, at opmuntre den Sovende dermed, og da de maaskee selv havde drukket for meget deraf, saa vare de tumlede afsted, uden at oppebie de dem lovte Veyvisere. Til endnu større Ulykke begyndte det paa ny at sinee langt stærkere, og man maatte derfor opgive alt Haab, at see de arme Vildfarne nogen Tid levende meere. Dog alligevel hørde man til det hele Selskabs store Glæde henimod Klokken Tolv et Raab paa nogen Afstand borte. Man løb i Øyeblikket hen, og fandt Matrosen, som magtesløs svinglede afsted, og blev strax bragt hen til Jlden. Hr. Bank gik videre frem, for ogsaa at opsøge de to andre; han fandt dem endelig ogsaa, men i den beklageligste Forfatning. Den eene stod vel endnu paa Benene, men var ikke i Stand til at gjøre et Skridt, den anden derimod laae ned paa Jorden, og var allerede saa følesløs som en Steen. Hele Selskabets forenede Kræfter vare ikke i Stand til at slæbe dem afsted. Man søgde derpaa at antænde en Jld paa det Sted, hvor de vare; men heller ikke dette kunde blive bragt i Stand, uagtet al den optænkelige Umag, som man gjorde sig, formedelst den stærke Snee, som var falden, og endnu faldt. Man saae sig derfor i den bedrøvelige Nødvendighed, at overlade disse Ulykkelige til deres Skjebne; gjorde dem et Leye af Grene, tildækkede dem med andre Grene, og forføyede sig derpaa tilbage hen til Skoven igjen. Jmedens man var beskæftiget hermed, begyndte nogle af de Øvrige ogsaa at blive følesløse, og det var ikke uden med den yderste Nød, at man kunde faae dem slæbede hen til Jlden. Den hele Nat blev henbragt i en Tilstand, som gjorde det Forbigangne, det Nærværende og det Tilkommende lige forskrækkeligt. De to Tilbageblevne maatte man ansee saa godt som døde; en Deel for Børn. af de Øvrige vare syge og afmægtige, og i Stedet for alle Levnetsmidler havde man ikkun en eneste Høg, som var bleven skudt paa Veyen. Endelig brød Dagen frem, og der var rundtomkring intet andet at see, end Snee, Kulden var endnu ligesaa streng og Vinden endnu ligesaa bidende, som tilforn. Det var dem derfor umuligt, at tiltræde deres Tilbagereyse.