Ribe Stifts Adresseaviser, 1848-09-15
Da Valgloven var bleven publiceret her i Districtet, modtog jeg fra flere Sider Opfordringer til at stille mig som Candidat. J Begyndelsen vilde jeg intet bestemt Løfte give, men henviste til min Ven Pastor Haagen, som en Mand, hvem jeg anseer vel qvalificeret til denne hæderlige og ansvarsfulde Bestilling. Jmidlertid gjentoges Opfordringerne til mig, og efter nøie at have prøvet mig selv, gav jeg Løfte om at ville stille mig, fordi jeg ansaae det for min Pligt, ogsaa i denne Retning at bruge de Evner, Gud har givet mig, og fordi jeg troede, at mine politiske Anskuelser stemmede med deres, der ønskede at vælge mig, samt fordi jeg efter nøie Selvprøvelse følte, at jeg ikke aldeles savnede nogen af de Egenskaber, som jeg tænkte mig fornøden hos en dygtig Rigsdagsmand. Ved Valgmødet i Ribe blev jeg proponeret af Pastor Hagen og lovede da offentligen at ville stille mig, skjøndt jeg tillige udtrykkeligen erklærede, at det skulde være mig kjært, hvis en værdigere Candidat blev valgt. En kort Tid efter det omtalte Valgmøde, blev jeg af Pastor Hagen og Cand. TheolHørbroe anmodet om at trække mig tilbage for Grundtvig, der havde mældt sig som den, der ønskede at stille sig her i Districtet. Til denne Anmodning gav jeg det Svar, at jeg fuldkommen følte og erkjendte, hvormeget Grundtvig i mange Henseender stod over mig, at jeg derfor for mit Vedkommende vel vilde træde tilbage, men at jeg paa den anden Side følte mig bunden ved de ubetingede Løfter, som jeg havde givet, deels selv at ville stille mig, deels at ville virke for, at der i al Fald blev valgt en Candidat fra selve Districtet, hvis jeg imidlertid kunde blive løst fra mine Løfter, vilde jeg trække mig tilbage. Samme Dag var der i anden Anledning en Samling i Bredebroe af Delegerede fra forskjellige Sogne. Ved denne Leilighed fremtraadte Hagen og proponerede Grundtvig som Candidat, i det han fremhævede det Ønskelige i, at netop han blev valgt for vort District, og erklærede tillige, at han selv og Landvæsenscommissær Knudsen, som ogsaa var tilstede, vilde trække sig tilbage for denne Notabilitet. Efterat Hagen havde yttret sig herover, gav jeg i denne Forsamling den samme Erklæring, som jeg privatim havde givet hjemme i mit Huus. Hvorvidt Hagens Proposition fandt Bifald, skal jeg lade være usagt, da jeg deels var beskjeftiget med andre Sager, deels formedelst andre Forretninger maatte forlade Forsamlingen, da mit egentlige Ærinde der var endt; imidlertid mærkede jeg vel, at Meningerne vare deelte, og saameget kan jeg med Sandhed sige, at jeg siden den Tid har havt mange og vægtige Opfordringer til at blive mit Løfte tro, og det af Mænd, som fandelig ikke betragte Sagen fra den bornerede Spidsborgerligheds Standpunct. – Jeg har fra først til sidst – det kan jeg helligen forsikkre - ikke gjort det mindste Skridt til at blive valgt; – jeg veed ikke hvormange eller hvor faa af Vælgerne, der ville stemme for mig, skjøndt jeg har Grund til at troe, at Antallet er stort. Jeg vil heller ikke fremdeles gjøre noget Skridt forat hverve Stemmer, hverken directe eller indtrecte; men mit Løfte vil jeg holde, – det kan og bør ingen brav Mand fortænke mig i; – og naar Valgdagen kommer, og Grundtvig da staaer ved min Side, da vil jeg offentlig udtale min Dom om ham og give ham hvad ham tilkommer, vel ihukommende hvad skrevet staaer Rom. 13. 7.) Ære den, som Ære bør, Skulde da alligevel Valget falde paa mig, saa vil jeg ansee det som et Kald af Gud, og stolende paa ham, vil jeg trøstigen gaae til den ansvarsfulde Post, under Bøn om Kraft, Naade og Velsignelse herovenfra til at virke til mit elskede Fædrelands og alle mine Medborgeres sande Gavn. Efterat jeg saaledes har udtalt mig om mit personlige Forhold til det forestaaende Valg, haaber jeg, at enhver billigtænkende vil give mig Ret, naar jeg siger, at det egentlig ikke er mig selv, men Folkestemningen, der har stillet mig, og at det ikke er mig, der har stillet sig ved Grundtvigs Side, men at det er ham, der selv har stillet sig eller ladet sig stille ved Siden af min Ringhed paa den Plads, hvor jeg allerede stod inden jeg eller nogen Anden her paa Egnen havde mindste Ahnelse om, at han ønskede at vælges i vort District. Paa denne Plads bliver jeg – om Gud vil – staaende, tro det Løfte, jeg har givet, og jeg kan ikke engang tænke mig Muligheden af, at Grundtvig skulde ønske at staae alene der, fordi Valghandlingen da vilde tabe den største Deel af sin Jnteresse for dem, hos hvem mast vel maatte ønske, at gjøre Jnteressen saa levende som muligt. De fleste vælgere vilde i dette Tilfælde visseligen udeblive, fordi Valget jo da var afgjort i Forveien; – enten Candidatens Anskuelser stemmede med vælgernes eller ei. – han vilde dog blive valgt, fordi han var den eneste. Allerede i denne Henseende bør jeg blive staaende, – og som der ved Forsamlingen i Bredebroe blev yttret af en af Egnens dygtigste Mænd, Pastor Wendelboe – ogsaa Hagen og Knudsen burde blive staaende, desto interessantere og betydningsfuldere vilde Valghandlingen blive, og desto flere Vælgere vilde der indfinde sig. Der er endnu flere Grunde, der bestemme mig til at beholde min engang indtagne Plads, Enten det nu vil blive kaldt Borneerthed, Spidsborgerlighed eller hvad andre Navne man behager at give det, det er ikke ganske uden Betydning, at der i Rigsforsamlingen saavidt muligt kommer Repræsentanter fra alle Kanter i Landet. Stemningen er ikke overalt een og den samme, og Ønskerne med Hensyn til Forfatningen ere saare forskjellige; – Forfatningen skal dog gielde for Alle, derfor bør Alle, saavidt muligt, ved deres Repræsentanter have Deel i Affattelsen, og dette skeer netop, naar Stemmer høres fra alle Landets Egne, og nu vil dog vel Jngen nægte, at den, der, saa at sige, har levet sig ind i en Egn, den, der nøie kjender Stemningen og Ønskerne, den, der har levende Jnteresse for det Enkelte i Forbindelse med levende Jnteresse for det Hele, han maa vel, især naar det gjelder en Egn, som har meget Særegent og Eiendommeligt, i visse Henseender kunne staae ved Siden af den største Notabilitet, der savner Kundskab til den Egns Stemning og Eiendommeligheder, som han vil repræsentere. Forfatteren til den omhandlede Artikel, hvem jeg for Kortheds Skyld og for at bruge et Ord, som Alle forstaae, vil kalde Hr. Navnløs, lægger megen Vægt paa at Grundtvig bliver valgt for dette District, deels som en Demonstration for Udlandet, deels som en Trods mod Slesvigholstenerne. Jeg skal ikke nægte, at der er noget Betegnende heri, men at det har nogen videre særdeles Vigtighed, indseer jeg ikke. Naar kun Grundtvig kommer i Forsamlingen, enten han saa er valgt her eller der af Folket, eller udnævnt af Kongen. – hvilket han vel ifølge sin Dygtighed kunde gjøre sikker Regning paa, – saa kan han virke det Samme til Fædrelandets Gavn, og naar han da, – om han end ikke skulde blive valgt af dette District - vil hæve sin Stemme forat vidne, at Districtet er dansk og vil blive dansk og ikke med god Villie vil lade sig bytte eller omtuske hverken med den ene eller den anden Deel af Landet, at det ikke vil under det tydske Forbund og med Guds Hjælp aldrig skal komme der, naar han, siger jeg, vil aflægge saadant Vidnesbyrd for os, og dette kan han med god Samvittighed. – han maa jo dog have en saadan Mening om os, thi han vil dog vel ikke vælges af Halvtydskere, – da skal hans vægtige Stemme ikke lyde alene, da vil Districtets Repræsentant. – hvem anden det saa maatte blive end Grundtvig staae ved hans Side og vidne med ham, at hans Vidnesbyrd var og er og bliver Sandhed. Jeg kommer nu til et Punct i Hr. Navnløses Artikel, hvor jeg seer mig nødsaget til at gaae irette med ham og det heelt alvorligen. Han peger hen paa Beskyldninger, der ere gjorte mod Districtet. Hvad mener de hermed, Hr. Navnløs, Jeg kjender ingen Beskyldninger imod nogen større eller mindre Deel af Districtet; – thi at der findes en enkelt Overløber her paa Egnen, kan dog vel ikke plette den hele Egn, og hvor findes desuden ikke saadanne? Jeg kjender, som sagt, ingen Beskyldninger, uden de, der af en eralteret Pige ubesindigen og uretfærdigen ere gjorte mod den gode danske Bye, hvor hun levede, men som hun maatte forlade af Frygt for Følgerne af hendes mislykkede og ubeføiede Piece. Disse taabelige Beskyldninger ere gjendrevne, skjøndt i en mildere Tone, end Forfatterinden fortjente. Hvad Andet har Hr. Navnløs at sige til vor Forkleinelse, Han taler dernæst om, at Grundtvigs Valg eller Jkke=Valg skal afgive Vidnesbyrd som Districtet er staaet opaf den lange Dvale, om det er blevet sig bevidst, at det er dansk eller eil. Det er et stærkt Stykke, Hr. Navnløs! Har de ret betænkt, hvad der ligger i saadanne Yttringer, Føler De ikke, at De aabenbart beskylder os for Ligegyldighed i det, som er et Livspørgsmaal for os, som for hele Danmark – at De beskylder os for en elendig og jammerlig Svæven og Vaklen mellem Tydsk og Dansk Hvo er De, Hr. Navnløs, at De vover at gjøre saadanne beskyldninger, at De fra Deres Smuthuul vover at kaste Skarn paa et heelt Samfund af ærlige og troe danske Mænd, Træd frem af Deres Skjul og beviis, at vi fortjene hvad De beskylder os for, ellers skal det, De siger, gielde for usandt De kjender ikke Stemningen her, ellers vilde De have skammet Den ved at skrive, hvad De skrev. Kjendte De os ret, da vidste De ogsaa, at der her, saavelsom i de øvrige Deele af Danmark, er givet Tegn, der noksom vidne om, hvad vi føre i vort Skjold, der vidne om, at vi ikke ere lidt af det Ene og lidt af det Andet, men at vi ere og ville være det gamle Danmerks, vor dyrebare Moders trofaste Sønner, – jeg anseet det for overflødigt at gaae nærmere ind herpaa; men jeg kan ikke undlade at gjøre Hr. Navnløs opmærksom paa, at det er en genske nye og egen Maneer, han bruger for at vinde Folk for sit Anliggende. Han skjelder dem ud og kaster Skarn paa dem. Heller ikke kan jeg undlade at forsikkre ham om, at han ved sin Artikel har skadet istedetfor at gavne den Sag, han vilde fremme. Han er saaledes, vistnok meget imod sin Villie, bleven en meget daarlig Agent, saadan Dom fældes her af Mange! Jeg kommer endelig til at tale et Par Ord angaaende mig selv; jeg gjør det nødigen, men jeg er nødt til at værne om min Danske Ære. – Hr. Navnløs har hævet Grundtvig høit, det har han Ret til, og Grundtvig fortjener det; men han har ingen Ret til derfor at gjøre den Mand mistænkelig, som staaer ham i Veien. Han har givet mig bittre Piller, og for at jeg ikke skulde smage Bitterheden, har han strøet dygtig Sukker paa, men de ere og blive mig dog ufordøielige. Maaskee mener han det ikke saa ilde, men dette kan dog ikke undskylde ham; thi Meningen, der ligger i hans Ord, er dog aabenbar denne Præsten i Dahler er en Mellemting mellem Tydsk og Dansk, thi ellers kunde han ikke holde god Forstaaelse og Omgang med sine tydskindede Naboer. Hvis ne Districtet vælger ham istedetfor Grundtvig, saaviser det aabenbart, at det vil blive i sin Dvale og at det ogsaa er en Mellemting, hverken Fugl eller Fisk, men lidt af begge Deele. Veed De vel, Hr. Navnløs, saadanne Beskyldninger ere for grove, til at de kunne gaae hen upaatalte. – Je maa gjøre Hr. Navnløs en Deel Uleilighed, forat hans Anskuelser kunne blive berigtigede; – jeg maa bede ham reise ud til Høyer, thi det er vel navnligen dette Sted, han sigter til, og der henvende sig til Slesvigholstenerne, forat erfare deres Dom om Præsten i Dahler; – han vil da høre dem beklage, at den Mand, der forhen, medens de førte dansk Flag, gjerne kom til dem, skrev Sange for dem, naar de med Jubel modtoge den danske Konge, holdt Velkomsttaler i Høyer til Konge og Dronning, – at den samme Mand reent har forladt dem og er saa ravdansk, at de heller ikke ville komme til ham. - Jeg maa fremdeles bede Hr. Navnløs at uleilige sig til Tønder og Lygumkloster at henvende sig til den provisoriske Regjerings Haandlangere og spørge dem, om de have kunnet formaae Præsten i Dahler til at besvare et eneste af deres Breve og deres Opfordringer til at bekjendtgjøre de ulovlige Anordninger og tilbagesende dem med Attest og Publication. De ville svare ham, at samme Præst hverken var bange for dem eller deres Militair Magt, at han ikke frygtede for Afsættelse og frit Logi i Rendsborg eller andet beqvemt Sted, men roligen gjemte deres Anordninger, som Curiositeter, hvormed han siden vilde glæde sine Venner og sin rette danske Øvrighed. Jeg vil ikke uleilige Hr. Navnløs videre, jeg troer ikke, at det gjøres fornødent; jeg vil kun sige ham, at jeg tør stille mig frem for hvilkensomhelst Domstoel og lade mit Forhold med Hensyn til Tydsk og Dansk prøve paa det strængeste, og med Rolighed vente Dommen. Jeg vil ogsaa sige ham, at hvad jeg ovenfor har anført og hvad jeg ydermere kunde anføre i samme Retning, ingenlunde betragtes af mig som noget Fortjenstligt; jeg forsikkrer ham om, at jeg aldeles ikke kunde eller vilde handle anderledes, hvad saa end Følgerne maatte blive, thi en saadan Mellemting, som han gjerne vil gjøre mig til, har jeg aldrig været, og kan aldrig blive. -Hr. Navnløs siger ogsaa, at min Danskhed aldrig har været synderlig fremtrædende; deri vil jeg give ham fuldkommen Ret. Hele min Person har ikke været synderlig fremtrædende; jeg har ikke været blandt Talerne paa Skamlingsbanke, jeg har ikke havt med Høiskolen i Rødding at bestille, jeg har ikke skrevet Krigssange a.; det er Altsammen Trykt i Ribe hos Chr. sal. Hyphoff. vist og sandt, men jeg mener dog, at man kan have et ærligt dansk Sind og føle dybt for sit Fædreland, uden saaledes at træde frem, som Andre have følt sig kaldede til. Dog, nok herom. Jeg vil nu tage Afsked med Hr. Navnløs. Jeg har talt alvorligt med ham og har maaske ikke været frie for Bitterhed; men han har selv forskyldt det. Gjerne maatte han have talt om mig og om Districtets politiske Barndomsstand, om min og Districtets Spidsborgerlighed &c., jeg skulde fandelig ikke have uleiliget ham med noget Svar; men han har, bevidst eller ubevidst, angrebet min og Districtets Ære ved at gjøre os mistænkelige blandt vore Medborgere, saadan Klik kunde jeg ikke lade sidde, derfor har jeg talt, og dermed Gud befalet! Dahler d. 10. Septbr. 1818. C. F. Gram.