Ribe Stifts Adresseaviser, 1800-01-17
Hermed følger et Tillæg.) Detmisfornøiede Egern. (Taget af det aabnede Skriverpult.) I en smuk Skov, ved hvis østlige Side løb en Raad Bierge, levede et Egern to til tre Aar meget lykke, ligt. Omsider blev det mismodigt, og begyndte paa følgende Enetale. Hvorledes, Saa skal jeg da blive min hele Livstid, paa denne Plet, bestandig løbe op og ned af de samme Træer, knække Nødder og Agren, og bortdrømme, hele Maaneder i mit Hul. Jeg seer saa mange Fugle, som beboe denne Skov, at flyve omkring langt borte som de finde for godt, ved Vinterens Ankomst at besøge langt bortliggende Lande, og der igien finde nye Sommer. Min Naboe Gjøgen, sagde just nu til mig, at han snart vilde reise bort; og selv den lille Nattergal vil ikke bie her meget længe. Det er sandt, jeg har ikke Vinger som de, men jeg har gode smidige Been; og dersom jeg ikke vilde bruge dem, var jeg til stort bedre end en Muldvarp eller et Murmeldyr. Det skulde ikke være godt, om jeg ei var istand til at naae hin blaa Række af Bierge, som jeg fra Træe, toppen kan see yderst ved Horizonten - Der maae være en skiøn Egn, thi derfra kommer Solen alle Morgener, og alt synes da at være skiul med rødt, gult og andre herlige Farver. Jh un, gaaer det ikke an, saa er der jo intet tabt derved. Jeg kan jo altid vende tilbage, dersom det ikke staaer mig an. - Ja, ja det bliver derved, jeg vil i Morgen den Dag begive mig paa Reisen. Denne Beslutning stod fast, og den lille Nar kunde ikke hele Natten faae et Øie lukket af Længsel. Med Dagens Anbrud lavede han sig til Reisen, og og saa megen Proviant med, som han kunde bære, Snart kom han til Udkanten af Skoven, og til den Dal, der naaede lige til Biergets Fod. Han strøg væk over den førend Solen kom ret høit op, og da han havde fortæret sin Frokost med god Appetit, begynde te han at klattre op. Dette var intet ringe, Foretagende, thi Siderne af Bierget vare ofte skraae og strile; imidlertid, da et Egern godt kan klattre og springe, gjorde han det i Begyndelsen temmelig behændige og vel. Dog maatte han nu og da giøre Holdt og drage Aanden, saa at det varede til henimod Middag. inden han naaede Toppen af den første Høi. Her satte han sig, fortærede sit Middagsmaaltid, og nød med Velbehag den skiønne Udsigt. Skoven hvor han før opholdt sig, foldede sig ud for hans Fødder, og han skuede med Foragt ned paa den lave Boelig hvorhan var født og opdraget. Da han imidlertid saae ud for sig, var han ei ved til Møde, og da han endnu blev en anden Høi vaer, som han maatte bestige, der var ligesaa langt, om ikke længere borte end den, han allerede havde besteget, begyndte han at føle sig ganske stiv og udmattet. Jmidlertid, da han havde hvilet en Smule, fortsatte han igien sin Marsch, skiønt ikke saa rask som forhen. Jordbunden var steenet og nogen; og til hans store Forundring blev det koldere og koldere, skiønt han kom Solen nærmere. Neppe havde han gaaet i to Timer, før hans Kræfter vare udtømte, Veiret forgik ham, og der var næsten intet Haab tilbage om at naae Spidsen. Jmidlertid han saaledes overlagde ved sig selv, om det ikke var bedre endnu før Aften, at vende tilbage og gaae hiem, trak nogle Skyer op, som samlede sig omkring Bierget og betage ham Udsigten til alle omkringliggende Gienstænder, og paa eengang brød en Storm løs med Snee og Hagel, der paa det jammerligste forslog det arme Dyr, og gjorde ham udygtig til enten at gaae videre eller vende tilbage. Desuden var han kommet ud af sin Vei, og vidste ikke engang, hvorledes han skulde finde tilbage til sit forsmaaede Hiem, som han nu saa meget længdes efter. Stormen blev ved heele Natten. Der blev altsaa intet tilbage for ham, end at krybe ind i en Klippehule, der ei var langt fra ham, hvilket var det beste Natteqvarteer der var ved Haanden. Hans Forraad var fortæret. Han krøb altsaa i den yderste Vinkel af Hulen, hungrig og gispende, rullede sig sammen i sin haarige Hale, og sov lidet, skiønt Kulden og Vindens Hvinen igiennem Steen Klipperne forundte ham kun liden Hvile. Da Morgenen brød frem over Biergsvidserne, kom den lille Nar frem, halv frossen ihiel og forhungret fra sit Natteleie, og Tebde sig saa godt han kande, op paa Toppen af Høien for at udfinde sin Hiemvei Jmidlertid styrtede en graadig Hog ned fra Luften, greb den arme Tingest, som for Skræk ikke vidste noget af sig selv, med sine Kiøer, og førde ham bort med en rivende Hurtighed. Upaatvivlelig havde han maattet tiene Høgens Unger til Føde, hvis ikke en Ørn, som saae det, havde faaet Lyst til Byttet og fr. fulgt Røveren for at tage det fra ham. Han hentede Høgen ind, greb ham saaledes, at han maatte lade sit Rov falde, for at kunne forsvare sig selv. Det arme Dyr faldt en lang Tid igiennem Luften, indtil det endelig kom ned i Midten af et tykt Træe, hvis Blade og bløde Grene dog for saavidt svækkede det stærke Stød, at han blot faldt ned bedøvet og aandesløs, uden at lide nogen videre væsentlig Skade. Efter at han havde lagt noget stille, kom han til sig selv igien. Hvilken Glæde og Forundring, da han befandt sig i det selvsamme Træe, hvor han havde sit gamle Rede. Ahl sagde han, mit kiære Fødested, mit fredelige Hiem, Naar jeg igien skulde faae sin de at forlade dig, saa gid al den Elendighed - alle de Farer træffe mig, som jeg nu paa saa forundelig en Maade er sluppet fra. Man søger ofte forgieves i fierne Egne den Lykke, som man forsmaaer hiemme.