Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-10-13
Mærkeligt er det, at man i vort Sprog har Benævnelser nok paa udydige og udsvævende Mandspersoner i stigende Grader. Efter Graduationen siger man en Feier, Laps, Galning, Udhaler, Svirebroder, Tuder, Drikkebroder, Døgenigt (Forkvakling af Taugenichts), Dranker, Supper og Liderlig. Bretzner har kaldet sin bekiendte Roman efter Hogarth, das Leben eines Liederlichen, og i den danske Oversættelse har man givet dette Ord med en Liderlig. Men det er aabenbart en urigtig Oversættelse af det engelske Rake, der indbefatter alle Egenskaber af de ovenanførte Personer, kun ikke ubetinget af en egentlig Liderlig. J en Røke's Liver, efter Lichtenbergs Definition, noget Lyrisk enhver Rake er en Liderlig, men ikke enhver Liderlig en Rake. Liderligheden har, ligesom Poesien, sine Arter, især naar man med Sulzer sætter den sidste Characteer i den Omstændighed, at der hersker aldeles lidenskabelig Lune deri, men at Forestillingskraft og Forstand er noget blot Tilfældigt. Den egentlige Rake (af Mandkjønnet, det forstaaer sig), siger han, drikker, spiller og taler om galante Piller og Bougies, som vi og vore Lige om canderet Anis og brændte Mandler, gjør Dag til Nat og Nat til Dag (er heri altsaa en Liderlig. Derfra hans evige Offensiver. med Gadelygterne og Passivpryglerier med Vægterne (hvilket udmærker ham som Laps); han ruinerer uskyldige Skabninger, der elskede ham, og udfordrer Folk paa Pistoler, hvis Ære har har krænket (hvori han altsaa er en Døgenigt), bortkaster overalt Penge og Pengesværd, hans egne og Andres imellem hinanden, og ikke sjeldent sig selv med, og søger i Alt dette Ære (altsaa en Galning). Derfor hænder det stundom, at han omsider bliver en god, brugbar Mand, naar hans Begreber om Ære forandre sig, førend Kraften er bortdunstet. Den egentlige liderlige Døgenigt har ingen Begreber om Ære. Den sidste fortæller lidet, eller dog mindre end han giør, den første handler fortrinligen for den historiske Muse, som han sædvanligen repræsenterer i hans Cirkler, og corrigerer Begivenhederne efterhaanden, ligesom visse Aviser. Man vil have bemærket, at siden Brændevinets Opfindelse, da man for 8 s. kan med transitorisk Salighed sætte sig bort over hele Verden, den sidste Art meget har tiltaget. Hogarths Rake har noget af begge Jngen kan blive en Liderlig paa eengang, ogsaa der maa man gaae gradatim frem. Tossevurne Forældre, der, ligesom Aber, kjæle for deres Unge, og ikke kunne forskaffe den stakkels Dreng Morskab nok, lade ham raade sig selv, og troe ret at opfylde deres Fader= og Moderpligter, naar de see igjennem Fingre med alle hans Uartigheder og Kaadheder. Allerede i Ammestuen og blandt Legekammerater vise Blomsterne sig til den Pode, der i Tiden skal bære saa bittre Frugter Drengen, førend han endnu har faaet Buxer, paa, slaaer, kradser, skjælder det Tyende, der skal opvarte og pleie ham. Faaer han ikke sin Villie, faa hugger og river han Alt, hvad han kan faae fat paa, efter Ævne, i Stykker, stamper med Fødderne og slæber trodsende. Neppe er han kommen i Skolen, førend han ved alle Leiligheder yttrer sin Kaadhed. Han gjør Nar af sine Lærere, naar de vende Ryggen, stifter Complotter blandt sine Meddiscipler, gjør Fadæser og Optøier, paa Gaden, vælker, ligesom en Gjeddebuk, Melke spande og Kurve med Grønt for Amagerne, puster Stene ind i Folks Vinduer, gjør Heste løbske, kaster om Vinteren Sneeboldte efter den fredelige Forbigaaende, chicanerer og driller Drenge, der ere yngre og mindre end han, Klager man over ham hos hans Forældre, saa holde de altid med ham, og overøse maaskee endog Klageren med Grovheder. Den opløbne Dreng er nu bleven til Karl, som lader sig rage, uagtet han kun endnu har et Melkeskjæg. Voxen fra Skolen og Ferlen besøger han nu Conditore, Billardhuse og andre smukke Steder, der just ikke er Dydens Skole. Paa Parterret giver han lydelig sin Stemme tilkiende, nu med Klap og Bravoraab, nu med Piben og Trampen. At være en Fandens Karl, er det Maal, han stræber efter. Nu er Læpsen uddannet. Hans Fisen og Grinen, hans hele Paaklædning og Væsen røber hvad han er. Men endnu er han kun en Feier, en Galning, en Udhaler, og mueligen kunde ham endnu reddes fra denne Afgrund, hvis Bred han nærmer sig, saafremt han havde en fornuftig Fader, eller kun blot en sat Ven, der vilde gribe ham med fast Haand. Men det har han ikke, og derfor vandrer han sin Fordærvelse ustandset i Møde. J Begyndelsen lod den duunhagede Knøs sig nøie med blotte Løier. Som Galning var det ham blot om at gjøre, at gielde for en rask Fyr - en Pokkers Karl. De Snapser, han nød paa offentlige Steder, tog han mere til sig for at fornøje sine Kamrater og synes Mand, end for at tilfredsstille en Fornødenhed. De Lygter, han knækkede, de Skildter, han flyttede, de Drengestreger, han gjorde, vare mere en Virkning af Udmærkelseslyst og Forfængelighed, end af nogen virkelig Ondskab. Men nu er han bleven tre Aar ældre; Drik er blevet ham til Vane; han har mere hjemme paa Vertshusene end i sit eget Logis. Tobaksdunsten er bleven den Sphære, hvori han ene seer sig istand til at leve, og hans Lunger til en Svamp, der bestandig, fra tidlig om Morgenen til sildig om Natten, maa fugtes med Viin, Punsch, Persico og andre Aqvaviter, naar de ikke ganske skulle fortørres. J Billardstuen er han saa at sige et Jnventarium af Huset. Han og Marqueuren og Opvartningspigen ere Potte og Pande. Den hele Dag har han sit Standqvarteer her, og han tilbringer den med at spille Billard med Gjæsterne, rafle om Snapser, og Partiepenge &c., og naar ingen Gjæster er det, sidder han og snorker paa en Stoel, eller spiller Piquet med Marqueuren. Jmellemstunder lader han ogsaa sin Erudition høre; hvor løs denne end er, saa opvækker den dog sørgelige Erindringer om hvad han engang, endnu ikke ganske fordærvet paa Legem og Siel, med sit gode Hoved, under en bedre Styrelse, kunde blevet. Hidindtil var han kun en Svirebroder og en Døgenigt. Men nu staaer han paa det sidste Trin - og er ved Vane og fuldkommen Slappelse bleven til en virkelig Liderlig. Jdelig Nattevaagen, Nødvendigheden af at vise sig som en lystig Broder og tømme alle de Flasker, der bydes ham, Omgang med løsagtige Qvinder har forvandlet hans hele udvortes Form. Rubinerne i hans Ansigt vidne om, at han har viist sig som en Helt i Drikkekagene; hans fordums Lystighed er bleven til fæisk Overgivenhed; hans Hals er en Vesuv, hvorfra der bestandig opstiger brændende Dunster, der lade befrygte en Selvantændelse; endog de endnu ikke ganske fordærvede af hans Kamrater flye ham som en Pestsyg. Han gaaer i en uophørlig Døs, henfaldet af Legeme og laset af Klæder. Den for fire Aar siden endnu kraftfulde og velskabte Mand sniger sig nu, lig et bevægeligt Beenrad, som en Satire over Menneskeformen, Graven i Møde. Han, eengang sine uforstandige Forældres største Haab, han, som de ventede sig saa mange Glæder af, døer nu paa et Loftskammer, i et Hospital, maaskee paa Gaden, afskyet af alle dem, som kjendte ham, foragtet af alle dem, som ikke kjendte ham. Madam Godiche.