Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-10-26
Voltaires Skilderie. af en Srand Maitre og Philos. de sans SoucHr. von Voltaire var af Størrelse mindre end en stor Mand; det er at sige, han var lidet større end Folk af middelmaadig Størrelse. Han var meget mager, og af et forbrændt Temperamment, heed, og fuld af sort Galde. Han var meget skarpladen af Ansigt, hans Ansyn var brændende og igiennemtrængende, og i hans Øyne viste sig en ondskabs fuld Munterhed. Den selv samme Jld, som oplivede hans Skrifter, vare hans Gierninger fulde af, da de vare muntre endog til Urimelighed. Han var af det Slags Jldtegn, som bestandig tændes og slukkes, og ved deres hastige Bevægelse og blinkende Lys blinder Øynene. En Mand af saadan Beskaffenhed maae nødvendig være syne lig; thi Skeeden slides op af Klingen. J Henseende til hans Sinds Beskaffenhed var han lystig, men han havde vænnet sig til at være alvorlig. Han var aabenhiertig uden Oprigtighed; en Statsmand uden Spidssindighed, om a 682 Aar. giængelig uden Venner. Han kiendte Verden, men glemte den igien. Han var om Morgenen en Aristippus; om Aftennen en Diogenes. Han elskede Høyhed og foragtede de Høye. Jmod hans Overmand var hans Opførsel utvungen men imod sine Ligemænd tvungen. Han var i Begyndelsen høflig, siden koldsindig, tilsidst ubehagelig. Han var en Elsker af Hoffet, og gjorde sig dog for Hoffet kiedsom melig. Han slog sig ikke til noget af beraad Hu, men til alle Ting af Ubestandighed. Han gjorde sine Slutninger uden Grund, og hans Fornuft havde ligesaavel sine Paroxysmig, som andre Menneskers Naragtighed. Han havde et opvakt Hoved, men et fordærvet Hierte. Han giørte fine Betænkninger over alle Ting, og beloe alle Ting. Han forliebte sig uden at indlade sig i Forbindelse, og øvede Vellyst uden Passioner, han extravagerede uden at have Legems Beskaffenhed dertil. Han taalede Viisdoms Regler uden at leve selv fornuftig. Hans Forfængelighed var usigelig stor, men hans Gierrighed var endnu større end hans Forfængelighed, derfor skrev han ey saa meget for at indlegge sig Ære, som for at tillegge sig Penge, eller, saa at sige, ligesom han hungrede og tørstede til. Han arbeydede i en Hast forat faae i en Hast noget at leve af. Han var skabt til at nyde, men havde allene Lyst til at samle. Saaledes var dette Menneske og denne Antor beskaffen. Jngen Poet har havt saa liden Umag med sine Vers, som han; men den Fordeel skadede ham; efterdi han misbrugte den; thi naar han med lidet let kunde bringe noget til Fuldkommenhed, lod han sig dog nøye, om der endog feylede det lidet, og derfore ere snart alle hans Skrifter ufuldendede. Men endskiønt han var en flydende, en finderig, og en behagelig Digter, saa vilde dog hans største Fuldkommenhed vise sig i det Historiske, dersom han havte gjort færre Betragninger, og slet ingen Sammenligninger, endskiønt han i begge Deele ikke var uhældig. J sit sidste Skrift (formodentlig Dictionaire Philosophique) har han efterabet Balle, af hvilken han forestiller en Copie, endog naar han laster ham. Man har længe sagt, at en Autor, som skulde være uden Passion og Præjudice, burde hverken have Religion eller Fæderneland, og i den Henseende var Hr. von Voltaire nær Nr. 683 Rdlr. ved Fuldkommenheden. Man kan ikke beskylde ham for, at han giør for meget af sin egen Nation. Han synes tvertimod at være befængt af den Slags Daarlighed, som næsten alle gamle Folk have: At de altid ophøye den forbigangne Tid, og klaae bitterlig over den nærværende. Voltaire var altid ilde tilfreds med sit eget Land, og udøste Lov lange over de langt fraliggende. Hvad Religionen angaaer, da var han i Henseende til samme fuldkommen udetermineret, og han blev nimodsigelig den neutrale og upartiske Geist, som man saa særdeles ønsker sig hos en Antor, dersom han ikke var noget ilde findet imod Jansenisterne, hvilket tydelig sees af hans Skrifter. Voltaire haver meget inde baade af Fransøsk og udenlandsk Lærdom, og udi SprengLærdom (som nu besynderlig er udi Moden) var han ikke uvittig. Hun var en Statsmand, fra Physicus, en Grometra, og alt hvad han selv vilde. Men han veedste alle Ting kuns allene oven hen, efterdi det var ikke i hans Evne at være grundig i noget. Dog alligevel kunde han uden Skarpfindighed ikke forstaae alle de Ting, han forstod. Hans Smaa var meere fiin end rigtig. Han var en finderig Satyricus, en slet Critions, og en Sludderer i de abstracte Videnskaber. Jndbildingskraften var hans Glement, og alligevel (i hvor underligt det end lader) kunde han ikke fremvise nogen nye Opdagelse. Man forekaster ham At han faldt fra en Yderlighed til en anden. En Tid var han vennekier, en anden Tid en Menneske=Hader. Nu var han den overdaadigste Berømmer, og i samme Tid den meest bidende Spotter. Med et Ord at sige: Hr. von Voltaire vilde gjerne være en besynderlig Mand, og han var det til visse.