Berlingske Tidende, 1836-03-10
London, den 1ste Marts. – Adressen fra Hertugen af Cumberland og Orangist-Ordenens øvrige Hoveder, ved hvilken de søge at bevæge deres Brødre i Jrland til at opløse Foreningen, er klædt i et saare højtideligt Klædebond og næsten skrevet i et aldeles bibelske Sprog. Der henvises i samme til den religiøse og politiske Subordinations Aand, der fra Arilds Tid af har været Foreningens Kiendemærke, og som vistnok ogsaa nu vil bidrage til at lette Brødrene det Skridt, som de rigtignok ikke uden smertelige Følelser kunne gjøre. Det behøvedes ikke at paaminde om, at Foreningens Grundvold var af streng bibelsk Natur, at den kunde indbefattes i de faa Ord: "Frygt Gud, er Kongen; det vilde være nok at paakalde Medlemmernes urokkelige Fasthed, der allerede havde ført dem gjennem mange, ikke sædvanlige Prøvelser. Vi ere – hedder det videre – bragte i en yderst vanskelig Stilling; ved maatte nemlig enten tale for et Jnstituts Vedbliven, der ikke alene af vore Fjender blev anfægtet for vore religiøse og politiske Grundsætningers Skyld, men endog af mange af vore meest udmærkede og conservative Venner, der ere af den Mening, at den maa gjøres en Ende paa hemmelige Selskaber. Under saadanne Omstændigheder vilde Forsøget paa at forlænge vor Tilværelse derved, at vi havde grebet til en heftig Oppositions Forholdsregler, kunde have stillet Eder og os blot for en Dadel, for den vi aldrig have givet os til Priis, nemlig Mistanken om betinget Loyalitet. Den anden Vei, vi kunde gaae ad, er at erklære, at, hvis vore alvorlige Forestillinger til Hans Majestæts nuværende Raadgivere, ikke formaaede at afvende denne Uretfærdighed, der truede vor loyale Corporation, skulde Kongens, paa forfatningsmæssig Maade udtalte Villie, baade efter Aand og efter Bogstav, vorde adlydt, og at vi, som allerede ofte tidligere, taalmodige ville underkaste og enhver Dadel, for at hævde vor sociale Fordrags virkelig christelige Grundvold. Kunde vi et Øjeblik være i Tvivl om, hvilken Vei vi have at betræde J kjende Resultatet, og for at give vor Erklæring fuld Virksomhed, tilbyde vi Eder vort Raad og vor Formaning. Hele Englands Opmærksomhed er henvendt paa Eder, og, ifølge menneskelige Talemaader, ere J bestemte til at afgjøre Protestantismens Skjæbne i Jrland. Venner og Fjender vente paa Eders Beslutning, næsten med lige Jnteresse, Modstanderne haabe, at en eller anden Yttring af glippende Maadehold skal give Eder i deres Magt; Vennerne ere overtydede om, at J ville blive befundne Forholdenes Vanskeligheder voxne, og at J ville sætte Kronen paa den sande Troskab og Loyalitet, ved hvilke J fra gamle Dage af vare udmærkede. Vi kunne ikke forsøge at dølge for Eder, at Underhusets Adresse ikke er blevet gjort nødvendig ved Jrlands Tilstand eller ved Svagheder i vor Jnstitution. Ligeover for Eder kunne vi ikke paastaae, at de Farer, til hvis Møde Orangist-Forbindelsen dannedes, ikke længer true os, eller at ikke J, ligesom vi, maae betragte det som en smertelig Opgave, at forlade en Forening, der med Rette er blevet os saa dyrebar; men vi kunne sige Eder, at der nu er givet Eder en Leilighed, der ikke burde forspildes, nemlig den Lejlighed, at lade den tilbørlige Agtelse blive vor naadige Souverains Følelser, til Deel, og at give Hans Majestæt et Beviis paa fast Hengivenhed, hvilket han, hvorom vi ere overbeviiste, ikke vil glemme. Os er den svære Pligt, blevet paalagt, at anbefale Eder, at J, i Overeensstemmelse med den høimodige Hengivenhed, der bestandig har characteriseret Orangist-Froeningen, nu ville opløse samme.