Norske Intelligenssedler, 1784-03-31
Nordske Jntellige. No 13. Onsdagen den 31. Martii 1784. St. O. Ydmygst Lykønskning og Taksigelse, frembaaren Velædle Herr Christe Christensen, da Han, efter Allernaadigst at være bleven beskikket til Stiftamtskrivei Trundhiem, nedlagde sit Embede som Foged, og tog Afskeed paa Ting-Stædet, Store-Arnestad i Aamodt den 16de Februarii 1784. Underdanig af Aamodts heele Bonde-Almue Hvad Følelser i Dag opfylder vore Hierter, Hvormeget det Farvel! os saarer og os smerter, Vor Foged bød os nu, - vi en udtrykke kand, Skiønt Pligter kræver det, er Evnen ey i Stand. Vel an! vi maaler ey vor Evne, men adlyder, Hvad Skyldighed med Lyst paafordrer, og paabyder, Vi raaber Lykke-Raab, istemmer Tanke-Sang, Som Hierters skiulte Jld maa give beste Klang. Til Lykkel værdig Mand Til Lykke med det Bytte. At Du fra Aamodt hen til Trundhiems Stad, skal flytte, Et bedre Leve-Brød, et bedre Sted Du faaer, Gid Lykken følge Dig hvert Fode-Fied, Du gaaer! Gid Himlen unde Dig, Du stedse bliv fornøyet, Saa ønsker, raaber vi dog --Taarerne i Øyet, Kan vidne at vi ey er følesløse ved, At vi den sidste Gang Dig seer paa dette Sted. Det glæder os vel at Din Dyd er bleven skiønnet, At Kongen naadig, mild Fortienester belønnet; Men, ach. - Din Afskeed giør dog vore Hierter Vee Da vi paa Tinget her Dig faaer ey meer at see. Men reyser Du end bort, saa kan Dit værdig Minde, Blandt Aamodts Bonde Folk, dog ey som Damp forsvinde, Ney, sildig slettes ud Erindring af den Mand. Der alle og enhver saa ædelt tog sig an Hvo vendte sig til Dig, der sukked under Smerte, Som ikke Adgang fandt til Dit medlidig Hierte, Raadvilde kom til Dig, Du kiærlig gav dem Raad, Og de, der søgte Trøst, fandt Lindring i sin Graad. Underdanig af Aamodts heele Bonde-Almue Den Fattige fik Hielp, Du lod ham aldrig savne, Hvad i hans Usselhed til Ophold kunde gavne. Ja, alle fandt i Dig en ædelmodig Siel, Hvis største Lyst det var, at giøre altid vel J Omgang var Du from, i Embede retsindig Du aldrig brugte Kneb, og aldrig var spitsfindig, For Gierrighedens Last, for egennyttig Svig Slet ingen findes her, der kan beskylde Dig Betroed Kongens Mand! Du havde at indkræve Vor Konges Rettighed, og Skatterne at hæve, Lemfældig var Du dog, Du nødig brugte Magt, Ansaae og Bondens Gavn, naar Du tog Pligi Agt. Kort sagt: Du viiste Dig medlidig, ædel, kiærlig, De Godes sande Ven, oprigtig, troefast, ærlig, Kun Lasternes Uven, til disse bar Du Had, Omsonst udydig Skarn Din Yndest sig udbad. Det fik den Onde vel, dog vel fortient at prøve, Naar Ondskab nødde Dig Retfærdighed at øve, Dog see! Din ømme Siel i Straffen føelte det, At du var Udyd fiendsk, men elskte Mennesket. See, dette er Din Roes, - det Sandheds Stempel bærer, Hvad Under at vi da Dig elsker høyt, og ærer. Hvad Under at det og gaaer os til Hiertet nær, Det er nu sidste Gang vi Dig vor Tak frembær. Antag da denne Tak, som vi ærbødigst yder, Af Hierters Ærlighed Taksigelsen udflyder, Vi savner dertil Ord, Hensigten er dog reen, Vær takket, værdig Mand, af alle, hver og een Tak for hvert Trøstens Ord, Tak for de Raad vi hørte. Tak for vor Nød og Sag Dit ømme Hierte rørte, Tak for ved Embeds-Pligt Du stedse tog i Agt, At Kongen fik sin Ret, og Bonden blev ved Magt, Tak for Du skaffet Ret, ey nogen blev fornærmet, Ney, under Lovens Skyts Du altid dem beskiermet Fra Overvold og Tvang, fra Rænker og fra Svig, Som med retfærdig Sag sin Tilflugt tog til Dig! Ja under et for Alt vi ydmygst Tak Dig giver, Og uforglemmelig Dit Forhold blant os bliver, Din Fromhed, Klogskab, Dyd, Dit ædle Hierte maae J alles Hierter fast til varigt Minde staae, Bekiendtgiørelser: