Corsaren, 1844-11-22
Fattigdirecteur Bager Sager. Det er ikke ganske uden Skyld fra vor Side, naar vore Læsere miskjende Bager Sager, og Retfærdigheden fordrer derfor, at vi ikke eensidig blive staaende ved en enkelt af hans Taler, men levere en Characteristik af Manden i Almindelighed. Det maa saaledes vel erindres, at Sager ikke altid har været det, han nu er; han har engang været liberal, ja! han har været en Ven af Johannes Hage. Selv et obscurt Legeme som Sagers, der har været bestraalet af, et saadant Venskab, bliver derved ligesom lysende. Men Johannes Hages Venskab er tillige som en Vaccination, naar man har været inoculeret dermed, staaer man mindre Fare for senere at blive vanziret af Servilismen. Jmidlertid har man jo, som bekjendt, i den senere Tid opdaget, at Vaccinationen ikke aldeles frier for Kopperne, naar der nemlig er forløbet lang Tid og den ikke er bleven fornyet. Johannes Hage er for lang Tid siden begravet i Roeskilde, og Sager er siden den Tid bleven Bager. Man skulde ikke troe, at det var saa farligt at blive Bager; men det synes virkelig, at det er ligesaa farligt som at blive Raadmand. Hvorledes Sager har baaret sig ad, hvilke Experimenter han har anvendt, om han, som man gjør ved Sengeklæder, har lagt sig paa Bagerovnen for at renses - det vide vi ikke; men vist er det i alt Fald, at Johannes Hages Venskab ikke lader sig uddampe; det assimilerer sig med Blodet, man kan blive Bager, Fattigdirecteur, blive beæret med en aparte Gage af nogle hundrede Daler - Johannes Hages Venskab trodser de lumpne Dalere og bliver siddende i Blodet som en anden Natur. Dette har ogsaa tydelig viist sig med Sager i Stænderne. Det er vel sandt, at han under Adressediscussionerne reiste sig op og talte enthusiastisk om Kjøbenhavns Communalforfatning; men, vil man see denne Tale fra et upartisk Standpunct, vil man gjøre sig den Umage at tænke sig, at Sager har leveret Ordene, men Johannes Hage Tanken, saa ligger der dog i denne Tale et forfærdeligt Angreb paa Regeringen. Da Ministeriet angribes, trues, klemmes, formedelst dets Handlinger i det sidste Aar, forsvarer Sager det med et enkelt Communalanliggende, der endda er fra 1840. Johannes Hage vidste meget godt, at det var, som naar en Bagers Kunde klagede over, at en Bolle var gammel, og Bageren da svarede: Jeg forsikkrer Dem, i forrige Uge var den frisk. Senere, under Discussionen om en Forandring i Statsraadets Organisation, da den kongelige Commissarius havde yttret, at Kongen ved Stænderinstitutionens Stiftelse havde været forberedt paa megen Opposition fra Godseiernes Side, sprang Sager op i Exstase og lovede og priste Kongen, fordi han yndede Opposition. For Sager var dette nemlig et Vink fra Himlen om, hvorledes han kunde forene Johannes Hage-Naturen og Sager-Naturen i sig, hvorledes han kunde tilhøre en Opposition, men en kongelig privilegeret Opposition. Dog, denne skjønne Drøm varede kun kort. Den kongelige Commissarius sønderrev den med de tørre Ord: At Hs. M. Kongen dog helst vilde være fri for Opposition. Da bøiede Sager sit Hoved, tog en om Afsked fra Johannes Hage, idet hans sagde til sig selv. Ja, saa kan man ligesaa godt springe i det som krybe i det. Fra dette Øieblik af besluttede han at gavne sit Fædreland ved grundig Lærdom, og i denne Anledning holdt han sin berømte Tale om Nasphuset, i hvilken han begyndte med Souverainetertens Stiftelse eller et nærliggende Aarstal og fortsatte med megen Lærdom og Salvelse lige til de nyeste Tider. Som han staaer i denne Tale og troer den hellige Grav velforvaret, kommer han, uden selv at vide af det, til at opponere mod Bestyrelsen for Strafanstalterne. Heldigviis gjør en af hans lærde Venner ham i rette Tid opmærksom herpaa, og Sager iler med at forsikkre, at, hvis han synes at have opponeret mod Strafanstaltsbestyrelsen, er det en puur Feiltagelse - (naar man veed, at Regeringen ikke under Opposition imod sig, er det forsigtigst at afholde sig fra enhver Opposition). Det var naturligviis Johannes Hage-Naturen, der her spillede ham et Puds; som sagt, den lader sig ikke saa let forjage. Den yttrede, sig ogsaa under Landbosagen. Sager og Aristocraterne vare "Busenfreunden", han hvilede ved deres Barm, naar han talede om dem, sagde han "Vi ligesom Contoirbetjenten siger om sit Handelshuus, da, hvilende ved deres Barm, stak Bræmsen ham, og han, han stak Aristocraterne, han gjorde Indsigelser eller, som man siger i daglig Tale, han gjorde Vrøvl. Neergaard maatte sparke temmelig ublidt til ham for at bringe ham til sig selv igjen. Uden de her meddeelte Oplysninger kunde Sagers Adfærd i Stænderne let synes, hvad man kalder holdningsløs. Men man har nu seet, hvilken stærk Modstander han havde at bekæmpe for at kunne være Sager, kun Sager, og vi haabe, at man i Betragtning heraf vil indrømme, at han ikke har gjort sine Ting saa ilde endda.