Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-05-19
Tirsdagen den 19 Mai 1829. ligviis har det været Underhandlingerne med Rusland, hvis definitive Ende han vilde see. Jmidlertid var hans gamle Ammositet imod Rusland, Skyld i, at disse Underhandlinger gik i Langdrag. Hans sunde Forstand sagde ham, at den af Gørt foreslagne og betraadte Vei var den eneste til nogenledes at komme ud af den farlige og lange Kamp, hvori han var stædt, men at han ikke skulde være i Stand til at byde Peter Spidsen, og ved egne Kræfter sætte ham Grændser. saarede hans Selvfølelse, at han skulde indrømme den Fyrste en fordeelagtig Fred, ja endog Lande og Byer, som Carl havde modtaget i Arv fra sine Fædre, som allerførst af alle var optraadt som hans Fiende, og aldeles uden Grund, og som han havde været nær ved at afsætte, var ham en piinlig Tanke, at han endelig skulde byde den Fyrste Venskabshaand, og vente sin og sit Riges Frelse af et Forbund med ham, som havde ladet den ulykkelige Patkuls Minde retablere, ladet sit Hof, sin Armee, og sit diplomatiske Corps) anlægge Sorg c) En gammel Mand har fortalt Forfatteren efter hans Fader, som var Domestiqve ved Frederik 4 Hof, at da de fremmede Gesandter 1708 kom til Hove, forat gratulere Nytaar, var den Russiske Ministers Kareth, overtrukken med sort Baj, og han selv og hans Domestiqver i dybeste Sørgedragt i Anledning af Packuls Død. for ham, og ved alle Europas Hoffer vakt Deeltagelse og Uvillie, ved at benævne denne Carls Gjerning med de rette Navne, vare Prøvelser, som overgik Carls moralske Stoicismes Evner, hvoraf han rigtig nok havde langt mindre, end af den physiske Stocisme. Dog Nødvendighedens Jernhaand leder destoværre ofte Mennesket derhen, hvor Kierligheds og Mildheds, Fornufts og Klogskabs Raad ikke kan lede det. – Carl maatte give efter, og nolens volens befuldmægtige Gørt til at afslutte Tractaterne paa Aland. Det Tab, disse førte med sig i Østen, skulde erstattes i Vesten ved Norges Erobring. Det er forhen bemerket, at Carl mere var en tapper Soldat end en duelig General. En saadan dølger indtil Udførelsens Øjeblik sine Planer, for at spare Kræfter og Opofrelser; dog vidste man megel vel i Norge, fra Midten af Sommeren 1718, at Felttoget fra Svensk Side skulde aabnes med den gamle Anstødsteens Frederiksteens Jndtagelse. Nordmændenes Patriotisme havde aldrig sovet, men var lysvaagen, man havde altsaa gjort Alt, hvad Omstændighederne tillode, for atter at sikre Norges Sag et lykkeligt Udfald. Jmidlertid blev Carls Regjering Dag fra Dag mere og meere upopulair i Sverrig. De høiere Stænder afskyede den, de lavere følte dens uhyre Tryk, og om disse end ingenlunde nærede noget fiendtligt imod Carls Person, saa var det dog et almindeligt Ønske, at han vilde gjøre en Ende paa Krigen; og regjere paa en anden Maade 5). En Rænke blev smeddet i Stokholm, som skulde gjøre Ende paa Krigen; og da Carl var utilgængelig for alle Forestillinger, da den, som formaaede meest over ham, Gørt entet kunde udrette; da det var farligt for langt mindre accrediterte Personer, at yttre en anden *) Et Beviis paa, at det ikke blot var Adelen, som i Carls sidste Aar var ham imod, er, at flere af Tordenskjolds lykkelige Expeditioner tilskrives i Sverrig en Landsbypræst i Bahuslehn, som underrettede ham om Alt, og, besynderligt nok, dog kom vel derfra. - Derfor ingenlunde honet handlet af Præsten. Mening om den offentlige Velfærd, end den Carl var af, og Fredens gjenoprettelse var aldeles uforenelig med Carls Personlighed, saa blev og den Kugle støbt, som med Enden paa Carls Liv tillige skulde gjøre Ende paa Krigene. Carl faldt i Løbegravene for Frederiksteen d. 11 December 1718 om Aftenen Klokken 9 for Snigmorderhaand. - Det er ikke vor Sag at motivere de Grunde, som tale for og imod denne Mening. Her er det nok at bemerke, at Franskmanden Siqvier, som tjente som Frivillig i den Svenske Armee, var den eneste, som var hos Kongen fra Kl. 7 til Kl. 9, da han fandtes død; at Siqvier senere angav sig selv som Carls Morder, uden at der videre blev reflecteret derpaa, i at der om dette Dødsfald aldrig blev anstillet ringeste Undersøgelse. Saaledes faldt denne Fyrste i sin blomstrende Alder, 36 Aar gammel, for Snigmorderhaand, Et sørgeligt Endeligt, Men lad os tænke paa den Million kjekke Svenske, han, efter Grev Bondes og Lagerbrings Beregninger, opofrede sin Krigslyst og Hævngjerrighed. Lad os tænke paa Patkul, og ikke glemme den usynlige Verdensregjering, som vejer, dømmer og straffer Menneskenes Børn. Da Carl modtog Sverrigs Regjering, var samme paa sin Anseelses højeste Spidse. - Ved hans Forfædres lykkelige og seierrige Vaaben havde Sverrig arronderet sig til alle Sider med skjønne og frugtbare Provindser. Hans Fader Carl 11, en Fyrste af nogen Haardhed i Characteren men af sund Forstand, Arbeidsomhed og Sparsomhed, havde bragt Orden i Finantserne, og sat Hæren paa en saa sparsom, og til Landets Indtægter passende Fod, at der indtil vore Tider ingen Forandring er foretaget dermed. Hans personlige *) Hang til Vilkaarlighed havde Carl unegtelig arvet efter Fædrene. - Men der var dog en stor Forskjel paa Faderen og Sønnen; thi var Øjeblikkets Opbrusning forbi, lod Carl 11 Fornuft og Betænksomhed raade – Carl 12 gav derimod ikke efter, uden da den haardeste Nød trykkede, og da var det for sildigt. Egenskaber havde desuden forhvervet ham alle Europæiske Hoffers Høiagtelse. Som bekjendt var en Mægler af Anseelse og Klogskab fornøden ved Kongressen i Rysvick 1697. Valget faldt paa adskillige; men den mægtigste af Contrahenterne, Ludvig 14, vilde ikke indlade sig med nogen uden Carl 11. - Sverrigs indvortes Velstand har heller aldrig været større end under denne statskloge Konge. Derom vidner ikke blot Historien, men de mange prægtige Bygninger, Legater, og andre almeennyttige Indretninger, som hidrøre fra denne Konges Tid. Altsaa et indvortes velbestyret, med skjønne til det øvrige Riges Beliggenhed passende Provindser forøget, og udvortes højtagtet Rige modtog Carl 12 i Arv efter sine Fædre. - Men, i hvilken Stand forlod han det? Det unge Mandskab laae nedsablet paa Polens, Ruslands og Pommerns Sletter, eller omkommet af Hunger og Kulde imellem Norges Fielde. - Den af Carl 11 saa anseelig forøgede, og ypperlig eqviperede Flaade uoprettelig ødelagt. Den udenlandske Credit fuldkommen udtømt, og den indenlandske kuns vedligeholdt ved Frygt. Mangfoldige ved Carls Regjerings Begyndelse velhavende, ja rige Familier ved det uendelige Krav til Nationalkraften nedsatte til Tarveligheds ja Trangs Kaar, og som en Følge af alt dette den ældgamle Svenske nationale Kjerlighed til Kongerne af Huset Vasa me ger kjølnet,