Viborger Samler, 1776-01-01
Mandagen den 1ste Januarii. tier have vi lagt et Aar tilbage. Atter have vi oplevet en Nytaars=Dag! Saa vigtig en Dag, at den vel fortiente at anvendes til bedre Brug, end at besøge dem, vi ellers ikke see det heele Aar igiennem, og som oftest ønske dem det, vi aldrig undte dem. Hvad billigere, end paa den Dag at kaste et Øie tilbage til det forbigangne Aar, Hvo af os vilde da ikke finde tusinde Anledninger til at prise det goddædige Forsyn, og med den hierteligste Taknemmelighed erkiende dets Velgierninger mod Sta en, Byen og enhver af os i sær, Medens andre Fierde Aargang. Lande. Lande enten ere indviklede i svære Krige med andre Magter, eller plages med indbyrdes Uroligheder, nyde vi under den mildeste Regiering en ønskelig Fred og Rolighed. Eet Land bliver ved en græsselig Oversvømmelse næsten ødelagt, et andet hiemsøges med Jordskielv; Hist yttrer sig Pest, her Misvext og Hunger; Alt dette har den Almægtiges Haand forskaanet os for, saa vi, hans Navn være Ære, ingen Landeplage have at befrygte, hvis vi ei selv atter paafore os den bedrøvelige Qvægsyge. Vor fattige Bye, saa ofte og saa heftig hiemsøgt med Jlsvaade, at vi neppetor haabe nogensinde at see alle dens 2de Pladser, bebygte, har i dette Aar nydt den Lykke, at vi ikke engang har været satte i Skræk for Jldsvaade, mindre lidt nogen Skade. Ja enhver af os, der vil eftertænke sine egne Omstændigheder, vil ufeilbar finde meget at takke Forsynet for. Hvor mange Ulykker kunde mødt os, som vi have undgaaet? Hvor mange Velgierninger have vi nydt, som vi aldrig kunde ventet. Endog den, der meest har været trykket af Modgang, maae, naar han vil være redelig og tænke fornuftig, tilstaae, at meget værre kunde mødt ham. Hvad billigere da, end paa Aarets første Dag at erindre saa store, saa uforskyldte Velgierninger, og lade dem erindre os om vore Pligter mod vor største Velgiører, Evig Skam, om vi forglemte at takke for saameget, saa uforskyldt Gode, eller ved ved Tilsidesættelse af vore Pligter skulle gjøre os uværdige dertil i Fremtiden. Langt fra derfor at være stolte af det Gode vi have nydt frem for mange andre, maaskee meget bedre end vi, ville vi i Ydmyghed kiende vor Uværdighed, takke for den forbigangne Tiid, tilbede os fremdeles Velsignelsen, og for det begyndte og alle vore Leveaar overlade os og vor Skjæbne i den Almægtiges Haand. Vor Konge Dig, Gud! anbefalet være Med varig Sundhed Han høi Alder naae! Gid Han i Magt, Lyksalighed og Ære Maae blive stor og Formænd overgaae, Almægtigste, Dig Kongens Huus antage, Lad Konge=Stammen stedse Tilvext faae Saa her til Verdens allersidste Dage Ei Mand af den paa Thronen savnes maae! Giv Landet Fred. Giv alle Stænder Lykke! Befordre Kunster, Handel, Frugtbarhed, Afværge Selv hvad Modgang os kan trykke, Og send os Din Velsignelse herned! Om Skabningens Harmoniske Kiæde. Ven! for kort siden talte vi med hverandre Mom Skabningens Ypperlighed. Jeg fornam, at at Dit Hierte blev inderlig rørt over den Konst og Pragt, der fremlyser i alle dens Deele, og Du veed ikke, hvor meget det glædede mig; Nu vil jeg alleene lægge en eneste Anmærkning til, som skal giøre Dig Naturens Fortrin og Rigdom endnu meere tydelig. Overhovedet veed Du vel, at Naturen har frembragt utallige smukke Skikkelser, der alle ere i deres Arter fuldkommen harmoniske, Men Du har maaskee endnu ikke lagt Mærke til, at den har foreenet alle disse Skikkelser saaledes med hverandre, at den ene Arts Afvigelse fra den anden er fast umærkelig. Endog Slægterne selv og Rigerne ere saaledes forenede med hverandre, at disse utallige enkelte Skikkelser udgjøre kun et eneste harmonisk Ganske. Naar man kun kiender nogle faa enkelte Skikkelser af Naturen, saa kan man ikke giette, hvad de skal være, eller hvortil de nytte. Forestil Dig en Flue, en Slange, en Fugl, en Muus, en Elephant. Hvilken mægtig Afstand imellem disse Arter, Men gjennemgaae den heele Natur giennem alle dens Skikkelser, fra Mennesket til Ormen, saa vil Du med Forbauselse see, at Slangen og Fluen ere ligesaavel som Elephanten, Lede af en fortræffelig Kiæde, der skulde blive ufuldkommen, naar den ringeste af disse Ringe feilede. Ja disse saa overmaade forskellige Ting, som man anfører til Exempler paa store Modsætninger, ere dog foreenede i et Ganske! De udgjør en perspektivisk Hos visk Klæde, hvorpaa en Ring efter den anden tager af igiennem umærkelige Forandringer. Et Par Exempler kan gjøre Dig Sagen tydelig. Det Dyr, som følger næst efter Menneskeet, er den store Abe. Tag nu kun det bort fra Mennesket, som Opdragelsen og Omgang har forbedret paa hans naturlige Tilstand, saa har Du stor Møie ved at adskille Aben fra Mennesket, omendskiønt der dog er en virkelig Forskiel. Disse tvende Slægter ere meget nær force nede med hinanden, de forskiellige Arter af Aber ere ligesaa, indtil den underste af alle igien hænger saa nøie sammen med en anden Art, at man neppe kan bestemme Grændserne. Det sidste af alle Dyr hænger aabenbar tilsammen med Plante=Riget; thi manhar igiennem mange Aarhundrede holdt visse Dyr for Planter. Naar man begynder Skabningens Betragtning fra Mennesket, og stiger ned paa Skabningsstigen, saa befinder man sig i Plante=Riget, hvor man endnu troer at have Mennesker for sig. Saa snævre Skranker har Naturen sat imellem dens Skabninger. Ligesaa forholder det sig og med Plante=Riget. Alle Arter hænge nøie tilsammen, og tilsidst ere disse saa nær forenede med Steenene, at det ikke lader sig sige, hvor hine ophøre, og hvor disse begynde. Denne forundringsværdige Afartning, (om jeg saa maae kalde det) gjør dem, der indsee den, en ubeskribelig Fornøielse; thi deri bestaaer en Harmonie monie af en høiere Art, end den, som er at see i en enkelt Skabnings blotte Dannelse. Kort, min Ven! saadanne Betragtninger give os høie Begreb om Naturen, og Siælen bliver over disse Fuldkommenheder sat i den høieste Grad af Forhauselse, en Fornøielse, som neppe kan lignes med nogen anden.