Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-09-12
(Med særdeles Betragtning af Sjællands Klerkemøde.) I et Dagblad, som uforvarende faldt mig i Haand. læste jeg med ei ringe Forundring de i alle Maader daarlige Ord, at ligesom Adgangen til at læse videnskabelige Afhandlinger ved Sjællands Klerkemøde staar aaben for alle, saaledes vilde det baade for Religion og Videnskaber være tjenligt, at de til Oplæsning bestemte Afhandlinger bleve forud censurerede af duelige Mænd. Først faldt det mig ind, at ligesom Tigren er et grimmigt Dyr, saa skulle vi og vandre i et nyt Levnet. Dernæst da jeg havde i Tanken forandret det Ligesom og Saaledes til et Efterdi og Saa, savnede jeg ei allene et Led i Slutningskæden, men og Sandhed Forudsætningen, thi jeg veed ikke rettere, at Præster og theologiske Kandidater ere de eneste, som tilstædes at læse høit i Præstestuen. Endelig fandt jeg, at naar Talen og kom til at lyde som saa: fordi alle Præster og Kandidater i Theologien kan oplæse Afhandlinger ved Landemodet, og fordi Mange af dem ei forstaa at skrive eller læse sømmelig, saa var det tjenligt baade for Religion og Videnskaber a., var den alligevel forkastelig. Jkke vil jeg dermed nægte, at mangen En, som bærer de nævnte Navne, langt heller maatte tie end tale, hvor det saa er, men det er ei paa slig Maade deres Mund skal stoppes, og lidt vilde det nytte, at gøre dem maalløse etsteds, aldenstund de til langt mere Skade og Skam kan røre den i andre Samkvem. Den ganske Sag vilde jeg ei agte Talen værd, dersom ei Rygtet længe havde mumle om, at en saadan Censur er i Gærde, nu derimod er det ikke afveien, at bese den Ting lidt nærmere. Det kunde nok være Umagen værd af Krøni ten at uddrage Censurens Levnetsløb trindt om Lande, men det kan jeg ikke nu, det gøres ei heller behov, saasom dens Vilkaar ere aabenbare nok for hvert seende Øie. J en Tidsalder, som er paa det Rene med sig selv om de ypperste Ting i Troen, vil Censur neppe avles, og er i al Fald et utidigt Foster; thi om end fra en Enkelt skulde udgaa Ord paa Prent, der satte sig op imod den herskende Tankegang, vilde de dog enten oversees, eller komme Modsigeren saa dyrt at staa, at Jngen skulde lystes ved at tale ham efter Munden. Paa en Tid derimod, da Meninger gribe om sig, som stride mod dem, der ere hellige de i Menigheden, da kan det synes nødtørftigt, at forhindre deres offentlige Kundgørelse, men til Censur vilde jeg dog ikke raade. Censorerne ere nemlig aldrig saa oplyste, redelige og uvildige Mænd, som det sig burde, sjelden endog som de kunde være derfor skeer det let, at Hveden opluges med Klinten, ja tit oprykkes denne, og de onde Urter skaanes, alt eftersom Censorernes Griller eller Forbindelser, Had eller Venskab komme med i Spillet. Men selv om Censorerne vare mellem deres Alders bedste og forstandigste Mænd vilde kun lidet God udrettes, thi Meningerne om Menneskets vigtigste Anliggender udgaa ingenlunde fra en enkelt Mand, de ere en Frugt paa Tidens Træ og finde ei Medhold, uden naar Gemytterne alt ere skikkede til at have dem, saa at en Alders Ordførere kun udsige, hvad de Fleste længes efter at høre, tvinges da end Pressen, taler dog Tungen, og snart ville de ny Meninger i Løn vinde saadan Størke, at de med eet tiltvinge sig Ordet. Betænker Man nu, at ogsaa Censorerne høre til deres Tid, da følger det af sig selv, at om de end oprigtig staa mod de ny Meninger i visse Dele, staa de dog ikke den Tankegang imod, hvoraf disse Meninger følgelig udspringe, kunde ei heller lukke det store Talerør for denne, uden at undertrykke Mænds Skrifter, der i Hovedsagen ere enige med dem, og, med eet Ord, gøre den offentlige Tunge maalløs. Slutningen bliver da, at en saadan Censur var et Vidnesbyrd om, at Man føler sig for svag til at modstaa den indbrydende Strøm, og ved at opkaste denne Dæmning tilkøber Man sig en kort Stilstand, hvorunder Faren voxer, da den glemmes, de ny Meninger størkes daglig, og Stridsmændene for de gamle sove ind eller sove hen. Betragte vi nu vor Tid, da maa vi tilstaa, at bemeldte Censur aldrig kunde være mere unødvendig end nu. Censorer, der ei lode Andet komme frem end hvad der var ægte kristeligt, vilde neppe findes i Landene, thi selv de fleste overblevne Kristnes Tankegang er i mange Stykker blevet saare ukristelig, og fandtes de, kom Presserne til at staa stille, en aandelig Dødssøvn eller en voldsom Gæring blev Følgen. Toges derimod, som rimeligst maa synes paa de fleste Steder, Ukristne til Censorer, da kunde Man vel haabe, at dette vilde befordre Kristendommens Seier, istedenfor dens Undergang, men Saadant kan jo ei være en ukristelig Regerings Ønske, og den kristelige kan ikke bruge et saadant Middel. Skal da en veltænkende Regering taale, at Meninger udbredes, som svække Folkets Lydighed og Kærlighed, angribe Kristendommen, og spotte eller undergrave Dydens Grundsætninger, Taale maa den alle de skjulte Anfald, Alt hvad der ikke aabenlyst drager i Strid mod Gud, Hans Ord og Bud, men hvad som gor det, maa alvorligen revse Den maa, som Saarlægen, lade Kræften uanfægte indtil Knuden vorder synlig, men da ogsaa uden Barmhiertighed afskære den; sige som Jesus, det er umuligt, at Forargelsen ei skulde komme; men ve ham, ved hvem den kommer! Denne Grundsætning har Dannemarks Regering kundgjort i Trykkeloven af 1799, hvor Straf sættes for Angreb paa Religion og gode Sæder. Skulde derfor en velbekendt Forfatter virkelig have i Sinde at udgive sine liderlige og ugudelige Bøger paa ny, tør Man haabe, at han enten betænker sig ved at kaste et Øie paa Loven eller kommer til udvortes at følg den velfortjente Straf, som alle Retskafne nedbede over ham, naar han fremturen i sine afskyelige Jdrætter.