Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-11-28
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Tolvte Aargang. No. 95. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 28 November 1815. Rimelige Strøe-Tanker, sammengroede i Gaade-Giætningen, til Jens Baggesen. (Slutning.) Du saae det mangengang, og Skiald At stort som Kaar er og Dit Kald, Langt andet end med Spas at more De Smaae, de Store, Du følde Tomheds Dødningvind Omsuse kold Din blege Kind, Og sank af Digterlegen kied, I Afmagt ned; Men stærkt er Livet i Din dybe Rod, Som i vort Danmarks gamle Eeg, Med friske Kræfter Du igien opstod, Adspredte, spildte dem i Leeg. Saa nys opstod Du i den sære Gaade, Og lod i den forfængelig Dig skaade. Ei er jeg blind for ubenævnde Sum, Du staaer Dig længere end Mange flyve, Og aldrig saae jeg før paa Havets Skum Saa ægte Perlerader fra det Dybe. Du stikker dybere end Mange troe, Du saae hvad sielden Nogen saae og loe; Men hvis Du da, til Grinebiders Held, Med Fingren i Dit Saar og Næven paa Din Byld, Endnu vil see og gaade Dig ihiel, Det er kun Din og ikke Gaadens Skyld; Thi hvi giør Du Din Bielke pommersk breed, Og sætter Dig som en Steen=Egenhed, Da dog din danske Selvheds Bøgestamme Er blød, og brydes naar den bedst vil bramme? Jndvikle sig i Livets store Gaade, Det kan jo ogsaa hver Matros, Og selv den overordenlige Maade. Fortiener her lidt Andet nok end Roes; Hvorfor udvikler, løser Du ei heller Gaaden, Som Jngen dog tilgavns kan løse Dig; End som for Spas at demonstrere Maaden, Hvorpaa den tækkeligst indvikler sig. Med Fryd jeg saae, hvorvel Du mener Jngen, Og Du har meer end halv kun hørt om Tingen, At det Utrolige Man selv kan finde J Navnet paa Din Gaademands Mandinde, Naar Man flankerer lidt med For og Bag, Som Fandens er og Fleres Hovedsag, Fordi naar Man i Jntet først er Alt, Saa har omtrent Man Papegøien skudt, Og skiøndt Man er i Grunden læscaput, Med=Tiden Man dog sagtens lidt Gestalt, Da Man har Tiden for sig, smaalig sanker, Og er da Konge alt i sine egne Tanker, Og hvilken Dreng i den antike Tone, Som griber den modern med Sympathie, Seer ikke grandt den dybe Mening i At giøre Alt til Jntet for en Krone? Som sagt, jeg saae, og hvad jeg alt har sagt Dig siges sagtens, at skiøndt hiemmebagt Min Kringle er og blevet tør paa Hylde, Dog ei for Jntet den paa Kneb er solgt, Men har, især i Hullerne, beholdt En god Portion af Jntets tydske Fylde, Saa selv i danske Huller Man med Jntets Pind Just ikke synderlig skal giøre Vind. Som sagt, jeg saae da med mit Gaaseøie Hvad kanskee mangen Kukker i det Høie Har ikke seet, og med det Spil Det gaaer i Grunden ret naturlig til, Hvis det er sandt, hvad Man har bildt mig ind, At Giøgen kukker kun mens han er blind. Jeg saae, ei blot hvad før i Dag Jeg saae saa tit, Dit nysselige Handelag, Som kun for gjerne selv Du skuer, Til i en Sum at smække Fluer, En Ting, der og til Tid og Sted Kan godt gaae med, Men som til alle Aarets Tider, Gil det og keiserligt, jeg ikke lider. Nei, jeg saae meer, Saae paa Din Gaade, hvad jeg seer Som paa mig selv, saa paa hver Anden, Stadfæstelsen paa gamle Sprog, At Lykken dog Er bedre end Forstanden; At mens Du længe grunded paa Ret skiævt at vikle Gaden ind, Den lidt ubændig, som Man kan forstaae, Kun giorde Nar af Jntets Pind, Og, trods Dit Hovedbrud, fik sprættet mere ud, End Du fik knebet ind, Og at kanskee, som et ulydigt Barn, Men derfor just ei noget Skavn, Den gir Dig lidt at løbe efter Saa ret af alle Kræfter, Og løser selv imidlertid sig op Fra Taa til Top. Som i en Lignelse Du vil behage At see just her, Saa før Du kommer vel tilbage. Du har i Æsken – Tøiet, Og Fuglen, hun er fløiet. Kanskee, thi hvad kan ikke skee, Jsær af hvad vi ikke see, J slig en spids buagtig Gaade, Der fiint forstaaer sig selv at raade, Saa næsviis, at, ei blot, som Jndivid, Den sætter hele Verden for U Men selv kun som et angliseret Vid Tør end til hele Verden sige: Du Saa næsviis, og tillige saa forslagen, Som ikkun daglig kommer meer for Dagen, Ja, saa forslagen, at den med sit Nul Kan smutte ind og ud i hvert et Hul Som ingen Ting, At den sig selv partere kan, Og være dog hardtad en holden Mand. Ja, komme ved et lille Spring(Som ellers hedder just mortale) Af Hovedet ned til sin Hale, Saavidt i Orme-Livlighed, At, skiøndt parteret Led for Leed, Kan, saa at sige, Jntet i det Hele Opsluge som et Bæst de andre Dele, Og da, som sagt, som et forheret Nul Udsmutte af det allermindste Hul Og følgelig, (at regne efter Sproget, Som her dog synes mig lidt kroget), Udsmutte, hvad, som sagt, jeg dog betvivler meget, Endogsaa af sit eget. See, hvad kan ikke skee Med slig en Pokkers Gaadel Hvad kunde ikke skee, Jfald dens egenlige Gaade Engang fik Lov at raade! Du seer nu godt, jeg Gaaden ei miskiender, Saa lidet som dens Tolk; Den har fuldtop i begge Hænder Hvad ellers hovedløse Folk Har netop Jntet af, Du veed nok hvad jeg mener: VidOg har igien, hvad fremfor alt i Grav De Hovedløse, faae ved Andres Flid; Thi naar Din Gaade ret Man endevender, Den Jntet har i begge Ender. Du mener nok den Vending er lidt krum, Og var nu det bevidste krumme Læg Just ei Dit eget Æg, Var den Jndvending ei saa dum, Men giør Du Dig til Knud, Saa vender jeg det Laadne ud, Og skal bevise ganske net, At netop ved at vende Gaaden ret, Man faaer dit Jntet ud. Det Første er Dit eget Jndivid, Og det er, som Du sander selv, et Nul Det andet Led er Din Dualitet, Men egenlig et divideret Nul; Thi hvad Du kalder her Dualitet, Er jo kun Jndividets Qvalitet, Og det kun Skielmerie jeg kalder Naar dividendes og diviser falder Saaledes sammen i Dit eget Du Det kalder Man at sætte & for U Nu, Qvantiteten af et Nul, Det veed vi er rotunum Hul Men Nullets Qvalitet, Det er jo dog, trods alle Sving, Og trods dets hele Jndividualitet, Saa godt som ingen Ting. Dog, Skiald, jeg med saa dristig Skiemt, Frimodig Alvor maae forbinde, Thi vel er Alvor og i Skiemten inde, Og falsk den Alvor, som ei taaler Skiemt, Men naar vi tale om den store Livets Gaade, Da skal dog over Skiemten Alvor raade. Du derfor nu Din Leilighed maae føie, Til Ordet, ret alvorlig at fordøie: Trods dybe Glimt og kolossalske Dele, Er Du og Gaaden Jntet i det Hele, Som alt det Viid, der er hos Mand og Kvinde, Som paa en Maade er i Gaaden inde, Men egenlig dog kun i Munden, Dog Jntet er i Grunden. Kort sagt, maar Man har ret beseeten, Man seer jo nok, at Du har skeget ind J Vid=Dualiteten, Men med Dit Syn Du ægenlig giør Vind, Som om Du meende, ret det var En Heltegierning af en Skiald, Og Kongebrevet paa hans Gaadekald, Hvad vel er giøres i et Ostebar, Men sees dog og giøres som derAf Poesie, Af Skialden der i Jndividet sylter Valle, Som om han Stregen var til Altings Nuller, Og leger Tit igiennem Karrets Huller Med Gud og Fanden og med Alle. Hvad er det gaadefuldeste ved Gaaden, Ved Gierningen saavelsom Handlemaaden, At Du har kunnet, eller Du har villet, Din Spillesyge eller Gaadespillet? Ja, visselig er Underværket stort, At Skialden i sig selv kan see Guds Rige, Et Billede af alt det Skuelige, Men Underværket har ei Skialden gjort: At Skialden, naar sit Jnderste han maler, Til Verden om dens egen Løndom taler, Det er en Følge af hans Under-Syn, Som Synet Følgen af et Himmel-Lyn. Men at han kan enstund, naar han det vil, Al Verden blænde med et Gaadespil, Forblinde Øinene med Kierne-Melken, Saa Verden seer ei Skiæven eller Bielken, Ja, saa med dyrisk Magnetisme gnide Hvert Lem paa Verdens Side, At intet Andet den kan see og sandse, End at dens Aand kan Altet indbegribe, At efter den i Skialdens Sække=Pibe Maae Gud og hele Universet dandse; Begrib det, store Dane=Skjald, Det Underværk er ikke stort, Men stor Forsyndelse mod høie Kald, Og denne Synd, den har Du gjort, J Gaaden og i mange Skialde-Aar; Skjøndt, til Dit Held Du det kun halvt forstaaer. Det gjorde Du, skjøndt ingen Dane-Skiald Har klarere beskrevet Skialdens Kald: Fremstille klart for Verden Sandheds Speil"Og den i det med sine Bræk og Feil." Skjøndt neppe Nogen større Evne fik Tilklare Syner og til dybe Blik. Hvad er din Gaade, kun et Tidsfordriv Du har dog nu ei megen Tid at spilde. En Skygge af dit hele Skialdeliv, Maaskee, men, sandelig, da var det ilde. Et Billede af Livet i det Hele Bestaaer da det i sine brudte Dele, Bestaaer da nogen Enkelthed ved sig! Er Kjærligheden umeddelelig! Er Sandhed anderledes i sig selv, End just som Kjærlighedens Livets Siæl Hvad vil Du da med alt det Hoved-Brud, Dit Liv som Edderkoppe spinde udJ Aande=Hallen til saa sine Traade, At Verden leer ad Livet og dets Gaade Og Edderkoppen med, som imens Traaden fiin Den spinder til sit eget Jordeliin, Mens Støvekosten alt i Nornens Haand Dens Spindelvæv med Undergangen truer, Som midlertid adsprede vil sin Mand, Udspænde Væven for at fange Fluer, Og drømmer om at sidde tryg derinde, Saa Nornen ei den mærke skal og finde? Skiøndt Verden selv, hvis den dertil faaer Stunder, Med lidt Umag den Vittighed udgrunder Skal Nornen narres, maae sin Spindelvæv Man feie ned med - Halen af en RæpNei Sællandsfart det vil du ei Saasandt vi begge died Danmarks Bryst, Saasandt vi har paa meest adskillig Vei Dog begge kjendt og elsket Moders Røst. J Skjemt jeg løftede til dig min Stemme Og flux gienkiendte du en Broders Røst, Du følde dybt, at den har aldrig hjemme Undtagen i et ærligt, sællandsk Bryst. Du følde vist, jeg skjemted ei for Lyst, Og endnu mindre for den Roes at vinde At Dolk jeg stødte i min Broders Bryst, Og lod dog som jeg vilde Saar forbinde. Nei, Broder, nu jeg føler i min Aand. At Du ei meer miskjende kan mit Hjerte, At ei Du stolt bortstøde kan den Haand, Jeg rækker Dig i Skin af Danmarks Kjerte. Dit Eftermæle vil jeg gjemme nu Til jeg et bedre kan med Sorg i Hu Maaskee, ifald jeg ved din Grav skal tale, Med Danmarks Kridt paa Kirke-Tavlen male. For Dig jeg skjemted, ei for Dagens Daarer, Nei, Sandheds Smiil, saalidt som Sandheds Taarer. Er skabt for dem. De sindrig fandt, at kun med Skit jeg foer Fordi jeg med det ægte danske Ord Tiltalde dem, Thi Skit paa Dansk, det burde de dog vide, Er Alt hvad Gud og Sandhed ei kan lide, Og jeg gad vist om ei en Rendesteen, Er mod et Daarehjerte reen. Jeg maatte, Broder, Dine Feil opregne, Skjøndt vist ei blind jeg er for mine egne, Nei, visselig, det var et Spaadomsord, Som underlig af Gaademund Dig foer, At den som var ei blot paa Næstens Skjæve Men fremfor alt paa egen Bielke viis, Han sønderhugged Dine Spindelvæve, Og vandt Din Priis. Jeg maatte vise Dig i Sandheds Speil Din Skikkelse med sine Bræk og Feil Thi sprede vilde jeg den Kogle Dunst Der har omtaaget saa Dit klare Øie, Og Verden ei, om det sig nu kan føie, Skal sige høit, jeg beiled til Din Gunst. Men tænker Du, at jeg bedømmer haardt Din viltre Færd i vores Daare=Old, Da viid, mit Syn er ikke ganske kort Og, Gud skee Lov, min Hjerterod ei kold. Du foer i Verden, som jeg faret vilde, Hvis ei dertil jeg kommet var forfilde, Og flere Ord behøves ikke her, Thi Døgnet ei vort Skriftemaal er værd. Maaskee Du spørger, om jeg nu da tror At Du er Et med mig i Aand og Ord? Jeg tror ei let, skjøndt jeg det did har drevet, At til et Ordsprog alt min Troe er blevet Jmellem Folk, imod hvis Overtroe Min Troe dog visselig er saare liden, At de er visere end hele Tiden, Og kan til Himlen af sig selv opgroe. Jeg Jntet troer for Vist i denne Sag, Undtagen det, at en velsignet Dag Det var, da mig den Tanke foer i Brys, At tale til Dig med vor Moders Røst, Samt og den Dag, da mig i Øret førv Som ned af Skyerne Dit Gaadeord, Thi visselig, jeg har det ei udgrundet, Og aldrig før jeg Gaader har udfundet. Jeg troer kun vist, at jeg har som en Broder Betalt min Gield til Dig og til vor Moder, At Du har hørt og kjendt det paa min RæstAt tomt er ei mit Hoved og mit Bryst, At det bevæger underlig mit Sind, At Gaaden sig i Skjemten fletted ind, Som for at jeg med Alvor kunde ende Som for at standse mig, saa et jeg gav Et Eftermæle over tomme Grav, Hvori maaskee Du kunde mig miskjende, Hvori maaskee og Verden vilde fundet Hvad ei for Skit den hidtil har udgrundet, Og hvorfor jeg den narre skal galant, Da af Dig selv jeg hørde Du det fandt. Det er min Troe, som sagt, om denne Sag, Mit Haab skal dømmes af den næste Dag, Jeg maatte græde om det skulde glippe, Men Troen stod dog paa sin faste Klippe. Og nu, far vel, saa godt Du selv vil fare! Og lad Dit Liv Din Gaade ret forkare! Som Gjæster vi i Kongens Have boe, Du Tre Ni=Nul, jeg Fire, Nul og ToN. F. S. Grundtvig.