Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-07-25
At denne af Prof. Rask anbefalede Skrive made er den naturligste, og tillige den letteste bade at læse og ved Skriven befølge, er noget sa iøinefaldende, at det er mig ubegribeligt, at Nogen for Alvor skulde kunne antage det Modsatte. Jeg siger med Flid for Alvor, ti forikke at tilsta, man har feilet, eller for FordelsSkyld, nar man har en god Forlægger, og ikke skammer sig ved, at den upartiske, tænkende Deel af Publikum i Hjertet ler af ens Sofisteri og Spidsfindighed, som man og i Recenzioner selv kan give bifald, sa kan man vistnok forsvare enhver nok sa latterlig Mening. Men hvorledes er det muligt, at nogen kan miskjende Fordelen af at have et eget Bogstav til at betegne Alyden? Er det muligt f. C. at se pa Ordet Baal om det skal læses Bal eller som et Tostavelsesord? Og er ikke Bogstavet a lært paa et Øjeblik sa vel af Børn, der skulde lære at kjende Bogstaver, som af enhver Læser, der iforveien kjender at Pa samme Made er det unægteligt lettere og mindre forvirrende at læse Ordene na fade, bon. end naae, faae, døe, boe o. s. v. Fremdeles ønskede jeg gjerne at vide, om det ikke er lettere at læse Skikane, SjarLotter, Sjongkillier, Ortografi a. end Chicane, Charlotter, Jonquiller, Orthographie &c. Jeg mener, at ikke allene den ustuderte Læser (og for ham er jo Skriften egentlig bestemt) lettere kan læse de første end de sidste Ord, men at og de som høre ham læse, ligeledes ville forsta hvad han læser. Og dette synes mig at være det beste Beviis for, at Skriften er hvad den bør være, nar ikke blot den, som læser, men og alle som høre den oplæse, strax tydelig kan høre Ordenes virkelige Lyd. Ligesom et Menneskes Tale (Udtalen) gar til de Tilstædeværendes Øren og ikke til deres Hjende kunne jo og ofte nok i store Forsamlinger høre Taleren uden at se ham, saa bør Skriften, der træder i Talens Sted, ikke allene ga til den Læsendes Dren, men og til alle deres, som høre ham læse. Vel er det umuligt andet, end at Skriften jo og ma komme for den Læsendes Sine, men den skal alligevel ikke tilkjendegive den Læsende mer end Tilhørerne. Det er en urimelig Fordring, at Skriften skal tillige betegne Etymologie og Sproganalogi, aldenstund ingen af disse to Ting i mindste Made forandrer Ordenes Lyd, som komme de Hørende for Øren. Jeg hylder ingen Aptoritet; min Fader anførte mig til at bruge min egen Fornuft, hvad jeg og stædse siden har gjort, skont jeg derved har padraget mig mange Fiender i mit Liv. Nar jeg derfor her beraaber mig pa den store Jhres Ord, som Hr. Petersen har sat til Motto pa sin fortræffelige Afhandling, om den danske Retskrivning bør forbedres, sa er det ikke for at indskyde mig under en stor Mands Avtoritet, men fordi det er indlysende rigtigt, at i Skrift bør Jntetses, som Øret ei hører. Vel har jeg og læst Prof. Blochs Retskrivningslære, savel som hans senere Oplysning og Udvikling deraf i Anledning af fornævnte Hr. Seminariilærer Petersens Skrift. Men ligesom jeg Intet lærte af hans Retskrivningslære, som jeg ikke iforveien viste, sa fandt jeg i det sidste Jntet, som pa nogen Made tilfredsstillede mig. J det han ikke er fornøjet med en Høisgard, Jac. Baden. eller Rask, fordyber han sig med Jac. Bøym i Metafysikens Labyrinter, hvorhen jeg, al anstrængt Opmærksomhed uagtet, knap kan følge ham. Jkke den dannede Mands rigtige Udtale, men den ved Skrift efter Etymologie og Analogi berigtigede Udtale er efter ham højeste Grundsætning for Retskrivning. Denne berigtigede Udtale, der vel ikke er enten tydeligere eller anderledes lydende end den rigtige, tilkjendegiver Ordenes indvortes Væsen (k), der ikke kan høres, men dog tænkes (en Udtale i Ideal). Nar jeg saledes f. C. udtaler Infinitivet at na, skrevet med blot a, sa er min Udtale vel rigtig, men den er dog ikke berigtiget (o: Udtale i Ideal); udtaler jeg derimod at na, og tænker eller sex mig samme skrevet med e efter a eller to Aer, sa er min Udtale berigtiget efter Analogi, Ligeledes nar jeg læser Ortografi, sa er min Udtale vel rigtig, men berigtiget er Udtalen deraf ikke, med mindre det var skrevet med th og phistæden for i og i, samt føjet et e til i Enden!" Jeg ma tilsta, jeg ej begriber, hvorledes en rigtig Udtale kan berigtiges ved Tænken og blive Udtale i Ideal, der tilkjendegiver Ordets Væsen ved Hjelp af Etymologi og Analogi. Jeg har stedse troet, det var ikke det rigtige, men det urigtige eller mindre rigtige, som kunde berigtiges.