Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-03-18
Det er en unægtelig Sandhed, at Agerdyrke ning og Handel bedre fremmes ved den sig frem arbeidende flittige, vindskibelige Mand end ved den egentlig fødte Rige. Den sidste kan vel gavne Staten ved sine Penge, naar han anvender dem som sig bør, men den første gavner ved stadig Flid og Tænkning i sin Dont. Den Rige har ikke sjeldent naaet sit høieste Maal, nemlig Rigdom, og lader blot sine Penge arbeide; den mindre Formuende stræber derimod at naae hiint Maal, og ved denne Stræben fremmer han tillige Statens og sine Medborgeres Vel. Han er og kan end mere blive den sande nyttige Statsborger, naar han kan gaae stadigen og ustandset frem paa Vindskibelighedens Bane. En Saadan fortjente, efter mine Tanker, ogsaa først og fremmest den kraftigste Understøttelse. Men hvo, skal hielpe ham, naar det ikke er det Offentlige, Sieldent, har han rige Venner; thi den menneskelige Svaghed tillader ikke den Rige at see i den en Ven, som higer efter et Maal, han selv har opnaaet. En saadan Ulykkelig staaer da ganske forladt, stødt tilbage af de Formuende, som kunne hielpe ham, og spottet af sine mindre vindskibelige Ligemænd, der med avindsyge Øine hidtil saae hans Arbeidsomhed bære gode Frugter. Naar Vognen først hælder, kan den mindste Tue vælte den, og der behøves ikke mange Stød, for aldeles at styrte en saadan arbeidsom, men uheldig Mand, aldeles i Elendighed, naar han ved haarde Pantehaveres Ubarmhiertighed først eengang er revet ud af sine Sysler, naar hans Mod er knækket, og Udsigten, selv til at begynde en ny uvant Næringsdrivt mørk og nedslaaende. Men det værste af Alt er, at det Onde er her ligesom sammenlænket i en Kjæde, naar det ene Led sønderrives, saa maa ogsaa det andet springe. Det nytter kun lidet at A. er ædel noktil at ville lade sine Penge staae uopsagte indtil videre hos B. som han veed, ikke er istand tilat udrede dem; han skylder igjen lige saa stor en Sum og maaskee derover til C. og denne vil under ingen betingelse give ham Frist. A. er altsaa nødsaget til at bruge en Fremgangsmaade, som han i sit Hjerte foragter. At redde den Ulykkelige fra Ødelæggelsens Brink, synes derfor at være af største Vigtighed for Staten; thi bitter er Undergangen af en vindskibelig Familie, der eengang styrtet i Ødelæggelse, kun forøger Fattig lemmernes store Tal. Men til hvem kunne saadanne Ulykkelige i disse pengetrange Tider, naar de ikke see sig istand til at faae Penge i deres Eiendomme til de almindelige Procenter, vel henvende sig, uden til Aagrerne? Der kunne de rigtig nok faae Hjelp, men det er en skrækkelig Hielp, 25 til 30 PC. eller med andre Ord, i fire Aar 100,000 Rbdlr. i Rente af en Eiendom, som kun er værd 100,000 Rbdlr. Man maatte kunne grave Guld op af sin Ager, dersom man skulde kunne udholde at svare saadanne Renter, var det end kun i eet Aar. Det er vitterligt for enhver, at Pengemænd i vore Dage ansee nu 25 PC. for ligesaa gjængse Rente, som tilforn 5 til 6 PC., og de udlaane ingen Penge, uden imod Haandfaaet sikkert Pant, og foruden Pant lade de sig endog give en Vexelobligation; thi dennes Fornyelse hver tredie Maa med, stemplet Papir, Tinglæsning, Udslætning, og Courtage til Commissionairen, ansee saadanne Blodsuere for det kraftigste Middel, til hurtigst at see deres trængende vindskibelige Medborger, aldeles nedtraadt i Støvet, og rive hans Eiendom til sig for Spotpriis. Dette har været en ikke ringe medvirkende Aarsag til at Eiendommene, ere faldne saa dybt i Prisen. (Fortsættes.)¬