Corsaren, 1840-11-27
Theatret. De Uafhængige, Comedie i 3 Acter af Scribe, oversat af Heiberg. (Hovedpersonerne: Dhennebon, Contoirchef (Hr. Phister), Emilie, hans Kone (Fru Heiberg), Efther, hendes Søster (Jfr. Ryge), de Rouvray, Deputeret (Hr. Stage) og SaintRambert, hans Neven (Hr. Holst). - Opført første Gang Torsdagen den 12te Novbr.) De, som gjøre en pikant, spændende Indledning og en uventet, overraskende Opløsning til betingelse for et godt Skuespil, blive skuffede i deres Forventning ved at see dette Stykke; der er saa godt som ingen Handling, ingen Intrigue, ingen Opløsning deri, jeg kunde næsten kalde det en Samling af Tableaux, som vise os Sujettet under dets forskjellige Modificationer, og som mere ere knyttede til hinanden ved den eensartede Aand og Tone, der gaaer igjennem dem, end ved nogen Hovedhandling som deres Centrum og bevægende Princip. Men til Erstatning derfor er der Sandhed og Naturlighed i Charactererne og Liv, Munterhed og Lune i Dialogen, saa at Tilskueren intet Øieblik faaer Leilighed til at savne Noget, og ved Tæppets Fald siger sig selv at have seet et meget interessant Stykke. Der er, som sagt, en eensartet Aand og Tone, som gaaer igjennem Stykkets forskjellige Dele og giver det sin Colorit og Characteer, og denne Aand udtaler sig i den Sætning: Jntet Menneske er istand til at være fuldkommen uafhængig; Troen paa en saadan Tilstand er en Drøm og Længselen efter den en Taabelighed. Den menneskelige Uafhængighed er kun Afhængighed af saa faa Ting som muligt. Denne Sætnings Sandhed anstueliggjøres i følgende billeder. Esther, en Dame paa 25 Aar, har for fem Aar siden afslaaet en ung Mands Haand, fordi hun vilde være fri, uafhængig, uantastet af Ægtestandens Slaveri og Møie. Hun kommer nu tilbage til Paris, da hendes Gudmoder i Bretagne, hos hvem hun hidtil har opholdt sig, er død. J Førstningen efter Ankomsten synes hun endnu ligesaa utilbøielig til Ægtestanden som før; men i Grunden føler hun dog, at den ugifte Stand gjør et Fruentimmer ligesaa, eller vel endog meer afhængigt end den gifte, kun at Gjenstandene, der foraarsage Afhængigheden, ere forskjellige, og hendes Anskuelser modificeres desuden betydeligt, da hun seer, at hendes Søster, istedetfor at være afhængig af Manden, behersker ham, og da Gudmoderens Testament ankommer, ifølge hvilket hun arver en stor Formue paa den udtrykkelige Betingelse, at hun gifter sig (hvilken betingelse Gudmoderen har motiveret ved en Skildring af den Tomhed, den Smerte og det Savn, som i Alderdommen betager den Qvinde, der ikke har opfyldt sin Bestemmelse, ikke følt Kjærlighedens Glæder og Moderfølelsens Lyksallighed). Nu vilde hun da gjerne have sin forrige Elsker, Hr. de Saint-Rambert, som hun egentlig længe har elsket; men, skjøndt denne endnu trofast bevarer sin gamle Kjærlighed, vil han dog ikke modtage hendes Haand, som næsten bliver ham tilbuden; thi han er stolt, denne Hr. Saint-Rambert: han er nu fattig og vil ikke blive gjort rig af sin Kone. Dette opdager Efther, og ved et lille Fif, ved at indbilde ham, at en Proces berøver hende hele Arven, faaer hun ham til at love hende evig Troskab, og han er for ædelmodig til at bryde dette Løfte, da han erfarer, at hun dog virkelig er rig. - Den anden "Uafhængige" er Hr. de Rouvray; han er rig, ugift og Deputeret af Oppositionen; hvo er vel uafhængig som han? Og dog er han ikke ganske sin egen Herre: hans gamle Kjærester lade ham hyppig ikke have Ro. og undertiden indbyde to af dem paa eengang ham til Middag, og han maa søge at tilfredsstille dem begge; thi, naar han ikke kommer, gjøre de Scandale. Og som Oppositionsdeputeret har det ogsaa sine Vanskeligheder med Uafhængigheden; han maa indfinde sig ved et Møde af hans Parti for at modtage sine Ordrer om, hvorledes han skal stemme under hele Sessionen. Desuagtet har han dog den Trøst at kunne sige, at han trodser Kongemagten og foragter dens Tjenere, de høie saavelsom de underordnede, der ere afhængige af en Herre. Men, da der aabnes ham en Udsigt til, selv at blive Minister, bliver det en ganske anden Sag. Som en Besat styrter han afsted til Tuillerierne, da et Bud til ham derfra, gjenopliver det allerede opgivne Haab om Ministerposten. Men Uafhængighedslysten er repræsenteret paa endnu en Maade i Stykket. Der er en Person deri, som ogsaa vil være uafhængig, skjøndt han er det i saa høi en Grad, som det i Almindelighed lykkes Menneskene at blive. Denne Person, Hr. Dhennebon, taler bestandig om det uhyre Slaveri, han er underkastet ved at være Contoirchef i et Departement med 6000 Fr. aarlig Gage uden at have Noget at bestille. Enhver anden Stilling, enhver anden Tilstand end netop hans synes ham lykkelig, idet den er meer uafhængig, og da hans Ven Rouvray nu skildrer ham sin Uafhængighed og især lægger Vægt paa Rigdommen som en Hovedstøtte derfor, beslutter Hr. Dhennebon ogsaa at blive rig og dermed sin egen Herre. Han speculerer til den Ende i Jernbaneactier; men, da disse falde, bliver han betagen af Anger og Ruelse. Nu føler han, hvor lykkelig han hidtil har været, hvor sorg- og tvangfri hans Stilling dog var. Og da han nu bliver hjulpen ud af Kniben, er han forsikkret om, aldrig at ville gientage sine Forsøg paa at blive "uafhængig". - Modsætningen til denne Characteer og tillige til de øvrige, "uafhængige" Personer danner Fru Dhennebon. J hende har Scribe givet os det smukke billede af en Kone, som uden at lade sig forstyrre af taabelige Drømme eller misforstaaet Stolthedsfølelse betragter Livet med et sundt, practisk Blik, uden dog at savne Kvindelighedens ømme og blide Følelser; som føler den nærværende Lykke og taknemmelig erkjender den uden at forlange Mere; som er den "Uafhængigste" af dem Alle uden at ville være det eller tragte derefter. Alle disse Momenter i Stykket blive nu et samlet og sammenslynget Heelt ved den Forbindelse, hvori de handlende Personer bringes til hinanden formedelst Slægtskabet mellem Esther og Fru Dhennebon og Venskabet mellem Dhennebon og de Rouvray, og over det saaledes sammenføiede Hele breder sig som et glimrende Tæppe Dialogen, hvori vi ikke mindre beundre Forfatteren, der har benyttet sit Sprogs Rigdom, Lethed og Elegants, end Oversætteren, der har forstaaet at gjengive ham tro i sit mindre udviklede Modersmaal. Vi kunne imidlertid ikke nægte, at Dialogen ogsaa et Par Steder var noget udtværet og kjedelig, især i 1ste Act i Scenen mellem Dhennebon og hans Kone, men dette erstattedes igjen ved flere høist glimrende Momenter, blandt hvilke vi især udhæve Scenen mellem de Rouvray og Saint Rambert i 2den Act. Hvad vi altsaa mene om selve Stykket, er, at det, som Conversationsstykke betragtet, er særdeles vellykket og fortjener den gjentagne stærke Applaus, som vi ved dets første Opførelse saae det blive tildeelt. Hvad nu Udførelsen angaaer, da tør vi i det Hele taget kalde den heldig, skjøndt en af Hovedrollerne ikke var bleven opfattet saa rigtig som man skulde have formodet af den Personlighed, hvem den var overdragen. Vi sigte hermed til Hr. Phister som Dhennebon. Denne Characteer er nemlig i og for sig selv tilstrækkelig til at more Tilskuerne ved dens utaalmodige Higen efter Forandring og ugrundede Misfornøielse med sin Stilling og ved alle de Situationer, hvori den derved bringes, saa at den ikke behøver at overdrives; tvertimod gaaer Hr. Phister ved at carikere den udenfor Rollen, han giør N.. af sig selv, idet han deler sig i to Personer: Skuespilleren og Stykkets Person, og ligesom lader den første bag efter hvert Ord af den sidste sige til Publicum: See, hvor naragtig denne Person dog er! - Enkelte Steder copierer Hr. Phister sig ganske nøiagtig som Blanchet i Valeur & Comp., og en saadan Gjentagelse skulde dog en Kunstner som Hr. Phister vel være istand til at vogte sig for. Vi maa hertil føie, at han ikke er sanddru i Fremstillingen af Dhennebons Angst, da Jernbaneactiernes Falden truer ham med Tab. I dennes Characteer ligger ikke den lave Pengekjærlighed, som Hr. Ph. her lægger i sit Spil, især i Scenerne med Esther og Saint-Rambert. Dhennebon har ikke lagt Planen til at blive rig, fordi han elsker Penge, men fordi han betragter dem som et Middel til Uafhængighed; det er desuden heller ikke saa meget Frygten for Pengetab som Frygten for, at hans Kone skal faae det at vide, der gjør ham saa elendig. Denne Forskjel er derimod Hr. Phisters Spil langtfra at udtrykke. Han lader Dhennebon ikke have anden Følelse end Penge, Penge! og lader ham i denne Følelse miskjende Alle og være bitter imod Alle - Noget som Dhennebons hele foregaaende Characteer aldeles ikke retfærdiggjør. Hr. Stage var særdeles heldig med sin Rolle som de Rouvray; der var en Sandhed og Kraft i hans Fremstilling og et Liv i hans Spil, som vi i høi Grad maatte bifalde. En Recensent i Kjøbenhavnsposten" har sagt det Modsatte om ham og derimod fundet Hr. Phisters Spil fortrinligt. Vi kunne tænke, at bemeldte Recensent har seet, at der var Noget i Veien i deres Sammenspil, og saa har tænkt: Phister kan naturligviis ikke feile, altsaa maa det være Stage, der spiller galt. Om de øvrige Personer i Stykket er Lidet eller Jntet at sige; thi, at Fru Heiberg spillede fortræffeligt, følger af sig selv, og om Rollernes Udførelse i det Hele have vi allerede eengang sagt, at den var heldig. Jfr. Ryge ville vi kun gjøre opmærksom paa, at hun undertiden mere søger at lade Publicum see hende end den Person, hun skal forestille - Noget, som skader hendes Spils Frihed, men som forresten nok kan undskyldes hos en ung, smuk Skuespillerinde. - Hr. Holst har som Saint-Rambert en ganske almindelig Elskerrolle, som hverken giver Anledning til store Lovtaler eller stor Daddel. Han er melancholsk- det er omtrent det Hele. Men Hr. Holst har Feil i sit Spil, som ikke tilhøre nogen enkelt Rolle, men næsten fremtræde i dem alle, idet de ere blevne ham til en Vane, og paa disse skulle vi en anden Gang omstændeligt henlede hans Opmærksomhed; for denne Gang ville vi slutte med at spørge Madam Winsløv, om hun ikke troer, at der er mere end een Maade at være gammel og snakkelysten paa, siden hun er den samme i Eventyret i Rosenborg Have, den sorte Domino, de Uafhængige og alle de andre Stykker, hvori vi erindre, at hun spiller.