Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1835-06-12
J "Dagen" saavelsom i Kjøbenhavnsposten har for længere Tid siden en eller to Hoverivenner søgt at forsvare Hoveriets Billighed og Gavnlighed, men med sløve og matte Vaaben, som om de selv følte og indsaae, at det var en slet Sag, de fægtede for, og anderledes kan det heller ikke være – en slet Sag kan ikke forsvares godt. Saameget mere maa det glæde hver Fædrelandets og Bondens Ven, at see en saa almeenagtet og kundskabsriig Mand, som Kammerraad Drewsen, at tage, som Man siger, "Bladet fra Munden og nævne Barnet ved sit rette Navn." Tiden kan ikke meere være saa meget fjern, da den talrigste og vigtigste Borgerklasse i Staten, den Klasse nemlig, ved hvilken Handelen og Kjøbstæderne ene kunne bestaae og af hvilken alle ikkeproducerende Klasser ene leve, maa gjenindsæti deres naturlige Rettigheder. Hvor meget end de Privilegerede krympe sig derved, tilsidst ville de komme til at give efter, og indsee de deres eget Tarv, ville de indrømme billige Concessioner. Vore Dages Historie har lært os, at Saadanne, ved haardnakket at ville beholde Alt, have mistet Alt. Lader os engang gaae tilbage til Lehusvæsenets første Tider; den Gang Herremændene tiltog sig denne og mange flere Forrettigheder, da vare de dog derfor forpligtede til – for staaende Armeer oprettedes – naar Landet var i Krig, ikke alene selv at møde til dets Forsvar, men og paa deres egen Bekostning stille flere eller færre fuldstændig equiperede og bevæbnede Stridsmænd i Feldten. Siden de staaende Armeer oprettedes, bortfaldt denne Forpligtelse; men Herremændene glemte at tilbagegive derfor erholdte Forrettigheder, og desværre glemte Staten ogsaa at tilbagefordre dem. Jmidlertid kunde denne Glemsomhed maaskee forklares, naar Man tager i Betænkning, at Regjeringens daværende høieste Embedsmænd og Raadgivere størstedeels selv vare store Godseiere; dog, hvad der er opsat, er jo derfor ikke aldeles forsømt. Alligevel ere de fleste af de nuværende Godseiere ved Kjøb eller paa anden lovlig Maade komne i Besiddelse af deres Eiendomme under Statens Garanti, og Staten er altsaa forpligtet til at beskytte dem, hvorfor heller ingen Fornuftig vil forlange, at de skulle opgive den Rettighed, de nu engang ere i Besiddelse af, uden billig Godtgjørelse, og dertil er Bonden villig; men saa er vel ogsaa Staten fuldkommen berettiget til at træde imellem, for at beskytte Bondestanden mod Vilkaarlighed, thi overlodes det til Herremanden at bestemme den Godtgjørelse, han vilde have for Hoveriet, da var det det Samme, som at gjøre dets Afskaffelse aldeles umulig. Derfor maatte der fastsættes et Maximum, som ikke maatte overskrides, nemlig for den Bonde, der havde, hvad Man kalder, fuldt Hoveri, til 5 Rbd. pr. Tde. Hartkorn. Dette er en Godtgjørelse, som den retskafne Herremand vil finde billig, og den, som ikke tænker saaledes, til ham bør intet Hensyn tages. Men paa samme Tid vilde det være nødvendigt at fastsætte et Marimum for Jndfæstningernes Størrelse, hvorved de Misbrug, som hidtil ere gaaede i Svang, forebyggedes. Vi vide nemlig, for blot at nævne nogle faa Exempler, at i en af de Egne, hvor der under den bekiendte Epidemi herskede megen Dødelighed, blev een og samme Gaard bortfæstet flere Gange i kort Tid, hvorved Herremanden fik en sammenlagt Jndfæstnings-Capital, som udgjorde en større Sum end den, Gaarden var værd, at der i de senere Aar er givet indtil 700 Rbd. i Jndfæstning af en simpel Gaard, og at der for ikke længe siden af et Huus med 3 Tdr. Land Areal er givet i Jndfæstning 150 Rbd., foruden at forrette nogle og 80 Dages Arbeide aarlig m.v. Derhos antage vi, at det var godt, om Landgilden blev fast bestemt. Herved vilde Bonden føres et Skridt nærmere til den borgerlige Frihed, han har saa billigt Krav paa, og, ved saaledes at være selv Herre over sin Tid og sin Arbeidskraft, udbringe sin Gaards Production til større Fordeel, følgelig formere sin Velstand og dermed Landets Velstand i det Hele. Ved denne Forandring blev Herremanden, ikke bunden til nogen Hoveri=Forening, men derimod Herre over Drivtsmaaden, saa at han kunde indføre Vexeldrivt, Staldfodring og mange andre Forbedringer, hvorved han og atter Landet vilde vinde. Vi see, hvad der i andre Lande udføres ved Dampmaskiner, hvorved Herremændene gjøre sig afhængige af Menneskehjælp. Det staaer saaledes i Herremandens Magt at formindske Arbeidet samtidig med at faae Godtgjørelse for Hoveriet. Vi ville endnu berøre en Paastand af Hoverivennen i Kjøbenhavnsposten: at nemlig Hoveriet er en Forrettighed, som Herremanden har beholdt for den Forpligtelse, at være ansvarlig for Bondens Skatter." Anseer virkelig Herremanden denne Forpligtelse for at være ligesaa stor, som hiin Forrettighed, da kunde det jo overlades ham, at give slip paa Hoveriet imod at fritages fra Ansvarlighed for Bondens Skatler, som da bleve at indfordre af og betale til vedkommende Amtstue; men Bonden vil nok, naar han ikke længer trykkes af et byrdefuldt Hoveri og naar Jndfæstning og Landgilde blive bestemte, kunne svare sine kongel. Skatter ligesaa godt som enhver anden Skattepligtig. Der bliver endnu altid Forrettigheder tilbage for Herremanden, f. Ex. Tiendefriheden, Frihed for Veiarbeide og alle mulige Pligtkjørseler o. s. v., o. s. v. De regnes af ham maaskee for ubetydelige; men Bonden føler beds Byrden. Vi ville blot antage det frie Hartkorn til omtrent den fjerde Deel mod det ufrie, saa indsees det, at Bonden kjører hver femte Tour for Herremanden. - Ogsaa vi maae derfor deele Landsfaderens Ønske: "at alt Hoveri in natura ved frivillige Foreninger kunde paa alle Steder i Riget, til fælleds Gavn for Huus bonder og Gaardfæstere, snart ophæves imod en bestemt aarlig Afgivt.