Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-04-28
Til Slutning faaer jeg endnu at bemærke Følgende: De Liberale fik og saae endnu saa ofte Skyld for det, som de strenge Conservative forbrød; thi naar disse ved uklog Stivsind vakte de Liberale til hellig og begeistret Kamp for Menneskehedens dyrebareste Rettigheder, og derved lignelsesviis sammendyngede det revolutionaire Brandstof, og de Liberale nu, ved blot et dybt Suk eller et begeistret Kraftudtryk, frempresset af det sammenknugede liberale Bryst, ligesom lagde en fængende Guist dertil, og det derpaa øieblikkelig geraadede i lys Lue, og udbredte høitblussende, rædsomme Flammer; hvad Under da om alle Kortsynede, der blot agte paa den nærmeste uskyldige Aarsag, istedetfor at skue ud over de fjerntliggende forbryderske Aarsager, nu give de Liberale Skylden for alle de Ulykker, som paafulgte. - Hvo der lader Historiens Muse fremtage de støvede Ruller, vil snart overtydes og Rigtigheden af denne min Paastand. F. Ex. Dvæl blot et Øieblik ved Schweitzernes Frihedskamp, dens Aarsager og Følger, saavelsom saamange andre Nationers Frihedskampe, Hvo der har læst Beretningen og den rigtige Skildring af en Negeropstand, veed ogsaa, hvorledes despotiske Herrer og grusomme Slavefogder ved tyranniske Mishandlinger omsider bragte Negerslaverne til Fortvivlelse, der fremkaldte Opstanden med gruorvækkende Optrin, hvorfra hver ædel Menneskeven maa gyse tilbage. - Frankrigs Konge Ludvig den 14de, der var stor i det Smaae men lille i det Store, trak den franske Adel til sit Hof, for at give det en ukjendt Glands, og at indhylle sig i en glimrende Flitterstads, altsammen for at smigre sin bigotte Egoisme, og ødelagde derved ikke alene Adelens Selvstændighed, samt nedsænkede den i dyrisk Vellevnet; men Historien beretter, at han tillige derved lagde den første Grund til den franske Revolution, som Ludvig den 16de senere hen i Tiden vel ønskede at afværge, men hvortil ham fattedes Kraft, og fordi han ikke formaaede at sætte Skranker for Hofkrybets Ødselhed og Udsvævelser, eller afværge dets Udsugelser blandt Borgere, og Bønder, som dets Undergivne, eller yde disse Beskyttelse mod Hines himmelskrigende Uretfærdigheder - da brød med Et Uveiret løs, der har kostet det franske Folk, ja den hele cultiverte Verden, Strømme, af Blod og Taarer. Mange have vistnok undret sig over, hvorledes dog det franske Folk ved Revolutionens Udbrud, og længe efter, var istand til, at udvise en slig canibalsk Grusomhed, hvorom Beretningerne hos mange endnu Levende maae staae i friskt Minde; men Den, der veed, hvorledes det samme Folk havde været udsat for Jammer og Elendighed, og, for at tilfredsstille Hofkrydets luxurisse Forlystelsessyge og Udsvævelser i Vellyst, Svælgen og Fraadsen, som oftest maatte savne Livets første Fornødenheder, samt desforuden ideligt havde været udsat for de grueligste Mishandlinger af enhver Art - ja Den, der veed, hvorofte det havde maattet indæde Harme og Forbittrelse over himmelskrigende Uretfærdigheder, og ikke sjeldent blev bragt til Fortvivlelse - vil ingenlunde forundre sig derover, eller nogensinde have forundret sig derover. – Jeg vil blot anføre et Par Exempler, didhenhørende: Salt var i Frankrig et kongeligt Monopolium, der indbragte Kronen 54 Millioner Livres aarligt, og var saa dyrt, at det forarmede Folk sjeldent kunde overkomme, at kjøbe det Allertarveligste af denne Fornødenheds-Artikel; alligevel fandt det forlystelsessyge Hof, efter Foregivende for at fornøie Dronningen, at Salt var ret passende til, dermed at belægge er betydelig Veistrækning, for at det hele Hofslæng midt om Sommeren kunde faae en Kanetour, som det da ogsaa fik. – Naar blandt Adelige enten en udmarvet Vellystling eller en nybagt Junker, der for kort siden var krøbet ud af Skallen, til Øie paa en delig Qvinde blandt borgerlige Dettre, eller Koner, og optændtes af Vellyst til hende, da gik han gjerne til Faderen eller Manden, og sans facon forlangte hende til Concubine; men hvis han fik Nei, da var han sig om, at faae en Heftelsesordre, kaldet lettre de Cachet, som i Kabinettet altid fandtes udfærdiget paa den Fængsledes Navn nær, som han da tilføiede, og overgav den til Politiet, der da gjerne ved Nattetider slæbte den samme Mand eller Fader bort fra Familien, og indsluttede ham i et haardt Fængsel, hvor han uden Forhør og Dom hensad paa Livstid, medens hans ulykkelige Familie sukkede under Vanære og Mishandling. Mange hundrede af slige, uden mindste Brøde indsluttede Fanger, som man formeente at slumre i Graven etsteds, fandtes endnu ved Revolutionens Udbrud, og hvoriblandt flere havde været indspærret i 40 Aar; hvorfor ogsaa det, ved Synet af saa mange uskyldige Offre, til Raserie bragte Folk, ilede med at tilintetgjøre Bastillen eller Fængslet, hvor de Ulykkelige havde vansmægtet. Længe var den franske Revolution forberedet; rædsom blev den i sine Følger; men Hvo formaaer at sige os, naar dens Sviter ophøre? – Ak! at dog den godmodige Ludvig den 16de havde besiddet Mod og Styrke nok til, at bekæmpe Smarodserne omkring sig - Han havde da ikke afskediget sin retskafne Finantsminister Recker, og med blødende Hjerte seet ham drage bort, medens Hofkrybet jublede derover, Hvis de liberale Jdeer blot havde faaet Lov til, at udtale sig igjennem Pressen, der da var lænkebunden; da havde dog en Guist af Haab holdt Folket fjernet fra Fortvivlelse, og Ludvig, der havde faaet Øie paa den snart naaede Afgrund, man saa omhyggeligt skjulte for ham, vilde sandsynligviis derved have undgaaet Nedstyrtningen, og, istedetfor at ende sit Liv paa Skafottet, bleven tilbedet som Nationens Befrier, v. Pradt siger: "de liberale Jdeer styrtede Napoleon, netop fordi han ikke vilde anerkjende dem. - Da Lykkens Sol dalede for denne vidunderlige Helt, og En af hans Omgivende bemærkede, at det franske Folk længe havde været kjed af den evige Krigen, udbrød han: "Sligt burde man have sagt mig før." ditiForlangt Jndrykkelse.