Corsaren, 1842-09-16
Blandinger. Det er vore Læsere bekjjendt, at en undvegen Forbedringshuusfange i fortrige Uge bibragte den Politibetjent, der paagreb halm paa Gaden, flere Knivstik, uden at nogen af det talrige Omstaaende i rette Tid lagde sig imellem og forhindrede det. "Berlingske Tidende" larmentetser, over at Jngen kom Politibetjenten tilhjælp. Men komme en Politibetjent tilhjælp! Et Medlem af det ubøielige almægtige Politi! Hvorledes skuilde det saa lige kunne falde Nogen ind? Have At ikke sat Folket, eller har Folket ikke sat sig selv, und er Politiets Formynderskab? Er ikke Politiet den, til hvem man ved alle Leiligheder tager sin Tilsllugt? Naar En har seet suurt til en Anden, gaaer denne til Politiet og lader det tvinge ham til igilen at see mildt Bliver Ens Kjæreste eller Kone biehandlet uanstændigt paa Gaden, saa lader man i hende staae og løber efter Politiet. Kort: Porlitiet er den Bussemand, hvormed man gjensidig gigger hinanden i Skræk. Naar man nu enga ng seer en Karl kaste Bussemanden i Rendesteneen og give ham syv Knivstik i Maven, seer man, at det almægtige Skildt og den forfærdelige Stok ligge døde og magtesløse, saa staaer man ligesom Hedningerne, der rolig saae deres Gudebilleder omstyrtes, idet de ventede, at de vilde reise sig og med deres Lyn knuse Forbryderne, og, naar de ikke gjorde det, gik bort, slagne af Ræd sel over de nye Guder, der havde overvundet de gamle. . Ja, i Sandhed! var Politiet mindre mægtigt, saa vilde det ved saadanne Leiligheder være mere sikkert; thi da vilde Folket have meere Resol uthed og Kraft. Det gaaer Politiet som Perserne, da de havde overvundet Lydierne; de gjorde dem svage og kvindagtige for at sikkre sig for Oprør; da saa Grækerne kom, gik det ud over Perserne selv, idet de havde mistet deres bedste Formur: Lydiernes Kraft. - Da Kammerherre Grevencop-Castenschiold havde holdt sin sidste Tale for de stænderske Comiteer, for deres Organisation i Regjeringens Aand, for deres Forhandlingers Hemmeligholdelse, synes det, at en Følelse af Ansvar for Efterverdenen er gaaet over den gamle Mands Sind, og han nedlagde derfor ved sin Tales Slutning et Defensions-Jndlæg, han forsvarede sig imod, at, om han ogsaa feilede, Feilen da skulde tilregnes ham som Noget, han kunde have undgaaet men ikke vilde. "Jeg veed med fuld Bevidsthed", sagde han, at der ikke er Meget tilbage af min politiske Løbebane, ligesom mine Dages Tal efter Naturens Orden ikke endnu kunne være mange, og jeg maatte slet have opfyldt en Stænderdeputerets Stilling, om jeg ikke havde stræbt at blive bekjendt med de Følelser, som herske blandt Folket, og de Ønsker, som bevæge dette. Jeg kan feile, men det er min fulde Overbeviisning, at der ikke for Tiden hersker nogen anden politisk Stemning hos Nationen end Tillid og Hengivenhed til Kongen, og Ønsket om, at Han og Hans Raadgivere fremdeles maae styre Landet til videre Udvikling, i den Aand, hvoraf den danske Regjering hidtil har været besjælet. Dette har jeg troet at burde udtale, uagtet jeg veed, at det strider mod Andres Anskuelser." "Fædrelandet" har sagt at det er "terroristisk" blot at see paa Sagen og ikke bryde sig om Personerne. See, vi bryde os ikke om, hvilken Personlighed det er, der her har yttret sig, hvilken Person det er, der har givet Frihedens Sag Æren ved, istedetfor som tidligere at reducere den til Intet ved sit blotte. "Jeg erklærer", nu at anerkjende, at hans Opposition mod den er udgaaet fra hans Natur, hans Gemyt, hans Overbeviisning, men dog maaskee kan være feillagtig. Vi, af hele Oppositionen de Eneste, bryde os her ikke om Personen; uden at sporge, om det er Lehmann eller Castenschiold, bidrage vi til, at hans hjertelige, vemodige Ord kunne blive almindelig udbredte. Vi ere Terrorister.