Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-06-07
J Anledning af det paa det Kgl. danske Theater saa ofte givne Lystspil Fugleskydningen, hedder det i Leipz. Liter. Zeitung: " Jflander, som dramatisk Digter, ofte blevet dadlet, paa Grund af sin minutøse Skildring af det huslige Liv, men den kan kaldes idealsk mod Skildringen af det Kjøbstædsliv, hvoraf Hr. Clauren er saa indtaget. Her fører han os ind i en liden By, der morer sig med en Fugleskydning, ja paa Skydebanen selv, hvor der ikke mangler paa Kjerlinger, der sælge Frugt, Pølseboder, Abekatte, der danse paa Line og desl. m. "Jo mere levende og naturtro dette Malerie gives, desto behageligere og forlystende vil det blive (S. 154 af Originalen. J Opfattelsen af den gemene physiske Natur ligger nu allene dets Sandhed, med den høiere tages det ikke saa nøie. Thi hvo vil vel troe, at en refererende Geheimesecretair hos Fyrsten vilde vove, at udgive sig forHofmarschallen, eller en Kammerpige hos Prindsessen for hendes Beherskerinde, (hendes Jncognito forandrer her intet, at et ungt Menneske, som neppe er afgaaet fra Universitetet skulde have kunne erhverve sig en saa nøje Kundskab om Landet, til derved i den Grad at kunne anbefale sig Fyrsten, Alligevel udgjøre disse Omstændigheder Stykkets Grundlag." Den tydske Rec. burde nok have tilføjet adskillige andre Urimeligheder, Stykket vrimler af, blandt andre den, at man saa nær Fyrstens Residents ikke skulde kunne skjælne ham fra hans Secretair, noget, der paa vor Skueplads bliver saa meget mere paafaldende, som begge disse Roller gives af to i Figur saa forskjellige Konstnere. Med al den Flid, s. f. Ex. Hr. Stage anvender paa sin Rolle, er og bliver den dog kjedelig for Tilskuerne. Jøvrigt kan det ikke nægtes, at Æmnet er vel skikket til et Lystspil, da intet er mere forlystende, end den Vigtighed og Travelhed, hvormed en saadan Fugleskydning i Almindelighed forberedes og udføres, og den barnlige Selvfølelse, hvormed en Fuglekonge ofte bærer sit Baand. Heller ikke mangler det i Claurens Lystspil paa mange ret comiske Situationer, der især forhøies ved Hr. Frydendals muntre Spil. Stykket fortjente saa meget mindre den uvenlige Modtagelse, som det ved sin første Opførelse paa vor Skueplads fra en vis Kant mødte, som Klagen over Manglen af egentlige Lystspil, selv i det paa dramatiske Arbeider saa høist frugtbare Tydskland, alt bliver lydeligere, og man næsten er færdig at grave Kotzebue op af Jorden, for at formaae ham til at bøde paa en saa følelig Mangel. Vist er det, at Sand bibragte ikke allene den tydske Skuespildigter, men ogsaa det tydske Skuespil et sandt Banesaar, da han fik det ulykkelige Jndfald, at søge i Kotzebues Død Tydsklands Redning. Kotzebue gaaer nu vel igjen under tusinde Skikkelser, men det er og bliver dog kun hans Gjenfærd. Med alle hans Feil har hverken en P. A. Wolff, eller J. F. Schink, eller H. Clauren, eller F. W. Riegler, og hvad de ellers alle hedde, som finde saa stor Lyst i at berige Skuepladsene med Lystspil, hidtil leveret et eneste Stykke, der fortjener at sættes over noget af de saa nedrevne Kotzebueske. Mangen tydsk Recensent fortryder nu at have nedrevet Lystspildigteren Kotzebue saa ubarmhiertigen, og nødes til at mindes Baggesens Ord: Bør i Kritikens, bør i Kunstens Rige.