Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-11-03
Som man i Stiftsavisen No. 219 erfarer, har Foreningen af nogle af Fyens Borgerrepræsentanter, med Hensyn til den i samme Blad No. 192 mod Møller Minden og Saddelmager Lausen her i Byen, rettede Anke, funden det passende at bemærke, at disse i det ommeldte Møde paa Odense Raadhuus ikke har svigtet det Hverv de under Værnepligtssagen har havt at varetage. Denne bemærkning synes imidlertid overflødig da de i deres eget Jnserat tydelig oplyser, at de meget mere har søgt at latterliggjøre deres Medborgeres, som de udtrykke sig, opstillede Betingelser, der hvor umotiverende, som de videre udtrykke sig, end syntes at være, sandsynlig vilde have bevirket ligesaameget i Stændersalen til Værnepligtens Afvendelse, som hele Borgerrepræsentant=Foreningens vidtudstrakte Arbeide har have til Følge. Vi troe derfor ikke at skylde disse Personer, anden Tak, end den de vil finde i deres eget Arbeide, naar de opbevarer dette som et Familieklenodie, der i sin Tid kunne give deres Børn og Børnebørn et Begreb om, hvad Virksomhed deres Fædre har udviist i Værnepligtssagen. Vi derimod, der nære andre Anskuelser, ville følge Opraabet og henvende os til vore Medborgere i Stændersalen i Viborg. Da disse mulig kunde have andre Anskuelser og Værnepligtssagen for Kjøbstæderne. Kun skulde vi først tillade os at udvikle de adelige Nykker, der ifølge jydske Blade, skulde have funden Jndpas i Kjerteminde. Naar der altsaa i daglig Tale spørges, hvad gjøre Stænderne for Kjøbstæderne, og dertil svares: de skaffe dem Værnepligt, da maae det være en adelig Nykke, naar man hertil svarer: Værnepligt for Kjøbstæderne er vel - hidtil ukjendt i Riget og sandsynlig vil være at ansee som en tung Byrde, især for Konstnere og Haandværkere, men denne Byrde vorder meer og mindre trykkende, eftersom den I. Den danske Bibel nufordre i Berl Tid Dher Enslæs, eblad vis No. 232. 1846. ledes af Viisdom, thi naar den er almindelig uden Undtagelse! da synes den lige saa billig som retfærdig, thi det vilde sandelig være Nationen uværdig, om man ikke i Farens Tid, Alle som Een, med Glæde vilde opofre sine Sønner til Konge og Fædrenelandets Forsvar, og hertil skulde de selvfølgelig uddannes i Fredens Tid. Men lige uværdig vilde det være, om man skulde opofre Landets Sønner for, lig Slavetrælle at værne om den Riges Guld, naar denne er seig nok til at frikjøbe sig for de Pligter han skylder Konge og Fædreland, og vee det Land, for hvilket slige Slave trælle skulde værne. Vel hedder det, at den Fattige i det daglige Liv maa arbeide for den Rige, og at det altsaa kunde være billigt, at den Rige kunde frikjøbe sig for Penge; men det vilde jo være uretfærdigt. Den Fattige arbeider i sin Stilling baade for den Rige og Fattige, for at ernære sig og Sine; han arbeider forden Rige, fordi denne ei kan undvære ham, thi uden Fattig var ingen Rig; det er Flid og Virksomhed, der skaffer Velstand og Rigdom. Det er altsaa unægteligt, at Arbeidsklassen danner et væsentligt Led i den store Statskjæde og at denne ikke bør underkues eller fortrykkes, thi det kunde have høist skadelige Følger. Heller ikke var det den høisalige Stifters Hensigt ved Provindsialstændernes Jndførelse i Danmark, at Undersaatterne ved deres Medvirkning skulde paalægges Byrder, de ikke kunde bære; tvertimod var det hans Villie at begrunde sit kjære Folks Lykke. Af Folket havde Danmarks Konge modtaget Enevælden. Af Folket ville de nu ogsaa modtage Raad og Veiledning i Rigets indre Anliggender; han bød derfor, at fra Rigets nærmeste og fjerneste Egne skulde Mænd af Folkets Udvalgte samles paa forskjellige Steder i Riget for at danne Folkeraad. Disse skulde være Folkets Talsmænd, de skulde forske, tænke og overlægge, hvad der efter Tidsomstændighederne i det Bestaaende kunde trænge til Forbedringer, og under Veiledning af dertil Forordnede, skulde de andrage saadant til Landsfaderens vise Bedømmelse. Ve skulle derfor ikke miskjende disse vore udvalgte Medborgeres Handlinger; men vi skulle bede, at Gud vil skjænke dem Kraft og Villie til at udføre det store Hver der er dem overdraget til deres Medborgeres Gavn og Bedste, at de ikke ved Hovmod, Tvedragt, Egennytte eller andre lave Hensyn skulde gjøre sig uværdig til den Tillid det danske Folk har skjænket dem; thi det var kun den kjærlige Landsfader givet, at see Spiren af den Sæd han havde nedlagt; dens videre Udvikling til gode Frugters Frembringelse maatte han overlade til den der styrer Alt, og til sine værdige Efterfølgere. Vor nuværende allernaadigste Konge og Herre han var ofte i vores Midte, - paa hans landsfaderlige Godhed har Kjerteminde havt mange og store Prøver; hans kjærlige Hjerte er os Borgen for, at hans Regjering vil vorde lige saa retfærdig som den er viis, og at naar hans høie Kald herneden er fuldendt og han ikke meere er iblandt os, vi da maae sige: Fred med den Gode, han var retfærdig som han var viis; hans Minde være velsignet iblandt os. Dette er de adelige Nykker, der har funden Jndpas blandt nogle – vel næsten alle Kjerteminde Borgere; skulde de ikke møde Publicums Uvillie, vilde vi sige med Spøgefuglen i de nævnte Blade: hvilken lykkelig Omstændighed at være født i Kjerteminde. Flere Borgere.