Aalborgs Stifts Adresseavis, 1823-06-09
Spanien. Den 29de April udkom i Sevilla et Manifest fra den spanske Konge til Folket, som Journal des Debats meddeler med den Anmærkning, at den vilde tvivle om dets Authenticitæt, naar den ikke vidste, at det revolutionaire Tyrannies Mesterstykke just bestod deri, at det lagde dets høie, ulykkelige Slagtoffere et Sprog i Munden, som om de bifaldt dets trykkende Forholdsregler. "Da Napoleon, saa begynder Manifestet, efter at have bragt Europas Fastland til Underkastelse og Taushed, gav Eder det grusomme Valg mellem Ødelæggelse og Skjændsel, valgte J uden Betænkning Nød og Trængsel, og vidste paa denne steile Bane at opnaae Berømmelse og sikkre Eders Uafhængighed. Efter dette af Nationernes Tugtemester givne Exempel skulde de, der kalde sig Ordens Gjenoprettere og Europas Regentere, ikke fornye et saa fordærveligt Exempel, uden at gyse for dets Følger. Det synes dog, at det Folk, der først beseirede den franske Attila, skulde staae i mere Agtelse hos de Fyrster, der ere det saamegen Forbindtlighed skyldige. Dog er det desværre ikke saa. J det korte Tidsrum at 15 Aar seer det ulykkelige Spanien sig paany udsat for Elendigheden af et ligesaadant Angreb, som det Første var. Man kunde sige, at Bonaparte, for at hævne sit frygtelige Fald, midt ud af sin Grav indaandede vore ukloge Fjender hans egen Ærgjerrighed, omviklede dem med hans egne Blendværker, og styrtede dem i den Afgrund, hvori han selv har styrtet sig." Han gjennemgaaer derpaa efter hans Anskuelse Krigens Aarsag, Constitutionens Oprettelse, Nødvendigheden for ham af at rette sig efter Folkets Ønsker. Forresten, siger han, nu at discutere over, om jeg er fri, eller ikke, om der hersker en Faction i Spanien, eller ikke, eller hvad andet Paaskud, Man har angivet for Krigen, var at glemme den Agtelse, Man er min høie Værdighed skyldig. Troer mig, Spaniere! vedbliver han, Constitutionen selv er ikke Grunden til den uretfærdige Krig, vi befinde os i. Ligesaalidet bekymre de sig om min Frihed. Ligesaalidet endelig om de indre Uordener i vort Land, der ere blevne saameget overdrevet af vore Fjender og vistnok vilde været ringere, eller slet ikke været opstaaede, naar de ikke havde oppustet dem. Den sande Bevæggrund er det aabenbar fremlagte Ønske, at kunne handle med mig og Eder efter Behag, og tilintetgjøre Eders Velfærd og Eders Lykke. Det er det, de ville, at Spanien kun skal have Navn af et Kongerige, men i Grunden kun være en til et andet Rige hørende Provinds, at vi skulle leve og bestaae kun for og ved dem. Før havde dog Regjeringerne meer Agtelse for hinanden. Saalænge de indbyrdes Overeenskomster bleve nøiagtig opfyldte, var Jngen saa uforskammet at foreskrive andre Stater, hvad der skulde skee i deres Jndre, om de end vare nok saa svage. Men nu ville de Mægtige modellere Regjeringerne efter eget Godtbefindende, de ville, at deres Villie skal være dem en Lov. Men dette Sprog, disse hidindtil i Folkeretten uhørte Grundsætninger, ere endnu vanskeligere at begribe, naar de anvendes paa Spaniere. Hvorledes have disse Cabinetter kunnet indbilde sig, at en Nation paa 12 Millioner Sjele, beliggende mod Enden af Europa, rundt omgivet af Havet og paa Østsiden beskyttet af Pyrenæerne, paa eengang skulde glemme Følelsen af dens Styrke og dens Beliggenhed? Hvo har lovet dem, at den spanske Nation, glemmende den ædle Stolthed, der udmærker den for alle Verdens Folkeslag, nogensinde skulde bøie Knæe for dem, da de ikke have bøiet dem for Bonapartes Lykke og colossale Magt? – Han skildrer derpaa Spaniernes Lykke og Frihed, og beder dem i Tankerne sætte sig ind i det Tilfælde, at de kunde blive franske, hvilken undertrykt Tilstand, de da vilde leve i, omringet af Speidere, mistænkte, berøvede al Sikkerhed og Agtelse. Hvad ham selv angaaer, da sværger han for Gud og Verden, at han aldrig vil handle mod sine hellige Forpligtelser, og kun antage saadanne Forslag, der stemmede med den politiske Constitution. De europæiske Monarker, der have forenet sig til vor Undergang, siger han derpaa, angive som Grund til Krigen, at de ville sætte mig i Frihed, men de tage meget feil, om de troer, at de paa den Maade kunne bedrage Verden og især mig. Mene de maaskee, at jeg skulde have forglemt den Underfundighed, hvormed Napoleon, idet han kaldte sig min Bundsforvandte, min Beskytter, min Ven, lokkede mig i sine Arme, for under falske Kjertegn at røve mig sin Krone? Er det ikke de samme Fyrster, der saalænge anerkjendte min Tyran, og befæstede hans Usurpation? De tale om min Frihed, hvad forstaae de derved? Maaskee en Saadan, som de skjænkede Kongen af Neapel, min agtværdige Onkel, som de ikke tillade at opfylde Noget af de Løvter, som han ved sin Afrejse til Laybach høitidelig havde giver sit Folk, Nei, Spaniere! nei, jeg tilbageviser for Himlens og Jordens Øine dette Forsvar, denne Beskyttelse, som fornærmer og nedværdiger mig. Ved Eder er jeg blevet Konge, kun ved og med Eder vil jeg være det &c.