Jyllandsposten, 1840-12-15
Den anden Deeltagelse i Tydsklands Anliggender, som Mange have bebreidet vor Regjering, er, efterat Sammenhængen blev bekjendt, faldet ud til dens største Ære, jeg sigter til Danmarks Opførsel imod Hamborg i Aaret 1813. Denne blev af Danmarks Fiender forsætligen fordreiet og fremstillet i et falsk Lys. Hamborgs Senat, som kjendte Sandheden, fordulgte den, enten af Frygt for de allierede Magter, eller af gammel Ugunst mod Danmark. Men da en dansk Forfatter neppe kan tale herom, uden at mistænkes for Partiskhed, vil jeg overlade en retsindig Tydsker von Bøhme) Pennen, saalænge Talen er om disse spændte Forhold. Han siger: "J Hamborg vedvarede det ufornuftige Had imod Alt, hvad der heed Dansk, med lige Hæftighed; the Senatet undlod at oplyse Folket om den egentlige Sammenhæng af de Forhold og Begivenheder, som havde fundet Sted i Aaret 1813, det fortang - da det dog efter Russernes Afmarsch ikke længere behøvede at tage de ellers fornødne Hensyn i Betragtning – at den Capitulation, som Haffner udvirkede for Hamborg hos de franske Kommandanter, var bleven sluttet efter Senatets Ønske, og at Statens foreløbige Besætning af danske Tropper var skeet paa Senatets udtrykkelige Forlangende og for at afvende stor Ulykke. Længere hen siger Professoren: "Man har endvidere bebreidet Danmark, at det efter Napoleons Uddrivelse af Rusland, og da Alle kunde forudsee hans forestaaende Fald, ikke raskt erklærede sig imod ham, til Gunst for de Allierede, at det ikke istedetfor at underhandle med England om Fred, forskaffede sig denne paa fordeelagtige Vilkaar ved at angribe de franske Tropper, befrie Hansestæderne og Hannover, kort opføre sig mod sin Bundsforvandte, saaledes som alle tydske Stater opførte sig, da Volds herskeren var bleven ulykkelig, med Undtagelse af Sach sens Konge, der da ogsaa ved den almindelige Fredslutning havde samme Skjæbne som Frederik den Sjette, at see sit Land deelt, og meere end en Trediedeel deraf sig berøvet. Denne i sig selv naturlige Sammenligning imellem Danmark og Sachsens Forhold, Grundsætninger og Skjæbne kan dog let drives forvidt, og saaledes ei alene falde ud til den danske Regjerings Skade, men endog blive uretfærdig. Jeg vil derfor foreløbigen bemærke, at saalidet jeg kan nægte Sach sens Konge min Agtelse, fordi han blev et Forbund tro og ei tillod sine Stridsmænd i Kampen at vende det dragne Sværd imod tillidsfulde Bundsforvandte, saa burde han dog som Medlem af det tydske Rige baade have været forsigtigere i at knytte Forbindelser, med Rigets gamle Fjende, og selv, da dette tidligere var skeet, have været betænkt paa, for Slaget ved Leipzig, at opsige en unaturlig Alliance, hvilken han ei kunde blive tro uden at geraade i Borgerkrig med det tydske Folk, hvis retfærdige Had Napoleon havde paadraget sig ved at træde dets helligste Rettigheder, under Fødderne. Men dette var ingenlunde Tilfældet med Danmark. Napoleon fordrede ikke af vor Konge, som af Rhinforbundets Fyrster, Tropper til at udvide eller forsvare sine Erobringer i Tydskland, Jtalien, Spanien osv. Kun nogle Matroser og Søeofficerer, for hvilke vi, berøvede vor stolte Flaade, ingen Brug havde her hjemme, overlodes ham til at bemande nogle Skibe ved Antwerpen, hvilke allene kunde bruges imod vore erklærede Fiender: de mægtige Øboere. Napoleon behandlede stedse Danmarks Konge og Folk med Agtelse, ja med Delicatesse; endog da han var paa sin Magts høieste Spidse, faldt det ham aldrig ind at omtale Danmark og Norge, som afhængige Stater, end sige som Dele af Tempire frandis. – Et andet Sted i Afhandlingen bemærker Forfatteren: "Da Danmarks politiske Horizont i Begyndelsen af Aaret 1813 bedækkedes paa alle Kanter af tykke Skyer, og Styrmanden, ved Statsroret forudsaae Stormveiret, der snart vilde bryde løs, var Ønsket om en Nærmelse til England ligesaa naturligt som undskyldeligt. Men imedens Andre underhandlede hemmeligt med Fjende som med Ven, gik Danmarks Konge nu som altid aabent tilværk, og henvendte sig derfor først til Napoleon med Forespørgsel, om det vilde af ham ansees for en Fornærmelse, hvis Danmark sluttede Fred med England. Napoleon gjengjeldte vor Konges Aabenhed med sand Høimodighed. Han svarede, at det stod Danmark frit for at underhandle med England; at hans Agtelse og Venskab for Kongen ei skulde kjølnes ved de nye Forbindelser, som Omstændighederne nødte til at knytte." Videre anfører Forfatteren under Nr. 3: "Men det vilde dog staae slet til med vor Glæde, naar vi skulde hente Alt, eller blot det vigtigste Stof dertil udenfra, være sig Lykkens Gaver, eller Forfædrenes Efterladenskab, eller Regjeringens Foranstaltninger. Ligesom det enkelte Menneske maa søge den fornemste Grund til sin Tilfredshed i sit eget Jndre, saaledes skal ogsaa et heelt Folk ikkun rose sig af, hvad det selv har udrettet; og den sildigere Generation, hvis den udarter, har ingen Ret til at hovmode sig enten af sine Forfædres Bedrifter, eller af sine Styreres Viisdom. Begge Deele falde Slægten endog til dobbelt Ansvar, dersom den ikke ved disse saa kraftige Drivefjedre vækkes til Anstrængelse af sin egen Kraft. - Englænderne have i Aarhundreder, været et stolt Folk, de Franske vare under Napoleon, da de kaldte sig la grunde nation, nærved at blive et forfængeligt Folk. En vis Grad af Nationalstolthed – naar den kun ikke bliver til Uretfærdighed eller Haan imod andre Folk – klæder idetmindste den mægtige og oplyste Nation saare godt, men Forfængelighed vækker altid hos den fornuftige Tilskuer enten Foragt eller Latter. Den Ydmyggede er mindst udsat forat blive stolt; men forfængelig kan ogsaa han vorde, naar han taber Maalestokken for sand Storhed og ægte Værd. Er dette saa, da har Skjæbnen paa den sidste Tid noksom sørget for, at vi Danske ei skulle forfalde til Stolthed, men det bliver vor egen Omsorg overladt, at vogte os for den langt større Udyd, Forfængelighed. Det bemærkes nu, at Folket med Lyst og Held har betraadt den Vei til Ære, som en viis Regjering har aabnet det, nemlig Kunsternes og Videnskabernes Vei, ligesom Danmarks Lovgivning og Retspleie roses. Sluttelig siger Forfatteren. Saaledes ville vi med freidigt Mod træde Fremtiden imøde, og af den vente, hvad Samtiden ikke altid har ydet os, en retfærdig Dom og erindre de Ord, hvormed en stormægtig spansk Forfatter for kort siden opmuntrede sine Landsmænd, hvilke i vore Dage have havt langt andre Grunde, end vi Danske, til at blive nedslagne, ved at betragte deres Fædreland: "Tabet af de timelige Goder kan erstattes, andre Tab kunne formildes med Tiden; der er kun et Onde, imod hvilket intet Middel gives, og det er, naar Mennesket fortvivler om sig selv. (Correspondencen ang. Danmarks slette Finantser skal i næste Nummer blive meddeelt.)