Berlingske Tidende, 1836-03-17
Efterat denne Sag har været behandlet af en dertil nedsat, af 5 Medlemmer bestaaende, Committee, og derefter har været Gjenstand for den hele Forsamlings nøieste Overveielse i flere Plenarmøder, skulde man herved afgive nærværende allerunderdanigste Betænkning over det ommeldte Lovudkast. de Motiver, der ledsage Lovudkastet, yttres det, at Erfaringen har viist, at de gieldende Straffelove mod Trykkefriheds-Overtrædelser ikke ere tilstrækkelige til at kue Pressens Udskeielser, og der paaberaabes i saa Henseende en for kort Tid siden af den kongelige Lands-Over- samt Hof- og Stads=Ret afsagt, og af Høiesteret in terminis stadfæstet Dom i en bekjendt, for Misbrug af Trykkefriheden anlagt Sag, der formenes bestemt at have antydet Savnet af nye Straffebestemmelser for Trykkefrihedens Misbrug. Da der er lagt særdeles Vægt paa denne Dom, troer Forsamlingen at burde allerunderdanigst forudskikke nogle faa bemærkninger om samme. Det hedder i de meddeelte Motiver, at Præmisserne til nysmeldte Dom indeholde, at det i høi Grad maatte misbilliges, at den tiltalte Forfatter, i at yttre sig over de meest betydende Gjenstande i vore Statsforhold, havde udtrykt sig paa en saadan tvetydig Maade, at hans Sætninger, uden den nærmere Forklaring, som han under den imod ham anlagte Sag havde givet, let kunde forstaaes som indeholdende et strafværdigt Misbrug af den ved Loven hjemlede Trykkefrihed, men at der dog ei fandtes aldeles tilstrækkelige Grunde til at forkaste den Tiltaltes Benægtelse af at have havt de utilbørlige Hentydninger for Øie, som flere Steder i hans Skrift kunde synes at indeholde, og at han saaledes ikke kunde ansees strafskyldig efter de mod ham paaberaabte Paragrapher af Frog. 27de September 1799, hvoriblandt 89. 2, 3 og 7, og at der ifølge Trykkefriheds lovgivningens Grundsætninger ikke kunde være Spørgsmaal om at paalægge ham nogen efter disse Lovbuds Analogi lempet arbitrair Straf. Men foruden at disse Yttringer ei i Dommens Præmisser ere brugte i den her fremstillede Sammenhæng, der ikke er uden Jndflydelse paa Spørgsmaalet om, hvorledes Retten har anseet det omtalte Forhold, saa maa Forsamlingen ogsaa af andre Grunde holde for, at Retterne ved de brugte Yttringer ei have tilkjendegivet, at den Tiltalte for det af ham brugte Forhold havde forskyldt en Straf, der dog ikke kunde idømmes ham, fordi der savnedes en positiv Hjemmel forsamme, hvilken efter Trykkefrihedslovgivningens Natur skulde være nødvendig. Foreløbigen maa det i saa Henseende bemærkes, at det tidligere i Dommens Præmisser er tilkjendegivet, at Frog. af 27de September 1799 § 7 ei kunde være anvendelig imod den Tiltalte, fordi han, om Jndholdet af de incriminerede Artikler, end kunde være strafbart, dog ei havde betjent sig af utilbørlige og usømmelige Udtryk. Hvad dernæst 66 1, 2 og 3 angik, da savnede Retten, som de citerede Udtryk tydeligen tilkjendegive, Beviis for den Mening med de brugte Yttringer, der maatte være Betingelsen for de omtalte Paragraphers Anvendelse, og ligesom Paragrapherne saaledes ei umiddelbart kunde være at anvende imod den Tiltalte, saaledes kunde der ei heller være at drage Analogi fra disse Paragrapher til et Tilfælde, hvor just en af de væsentligste Betingelser, som hine Paragrapher forudsætte, da den ei var tilstrækkeligen beviist, maatte ansees at mangle. Det eneste Moment i de citerede Yttringer af tilmeldte Dom, som skulde antyde, at Retten vilde udtale, at arbitraire eller analogiske Straffe ei kunde anvendes for Trykkefrihedsforseelser, hvorved igjen indirekte skulde være antydet, at man vilde have anvendt en slig Straf imod den Tiltalte, naar man havde anseet sig competent dertil, er at Trykkefrihedslovgivningens Grundsætninger udtrykkeligen paaberaabes som Hjemmel for, at der ei kunde være Spørgsmaal om en efter hine Lovbuds Analogi hjemlet arbittrair Straf, men man lægger herved udentvivl for megen Vægt paa hiint Udtryk, ligesom det maa ansees saameget tvivlsommere, om Rigets Høiesteret. i alt Fald kan antages ved Stadfæstelsen af Hof= og Stadsrets-Dommen at have tillagt samme den Betydning, at der ingensinde kunde anvendes arbitraire Straffe i Analogi af Trykkefrihedslovgivningen, som Høiesteret selv tidligere – vistnok i en temmelig ældre Periode i enkelte Tilfælde har anvendt saadan Straf. Vel er det dernæst vist, at de nævnte Domstole have antaget, at den afden Tiltalte brugte tvetydige Skrivemaade fortjente i høi Grad at misbilliges, men Retterne kan dog derfor ligefuldt have antaget, at en slig Misbilligelse, udtalt af Landets Domstole, i Forbindelse med Udredelsen af Actionens Omkostninger og de øvrige, med den efter Retternes Dom beføiede Action følgende, Ubehageligheder (der navnligen maae have været meget følelige for en Mand i en høiere og bedre Stilling) danne et tilstrækkeligt Modværn imod den urigtige Benyttelse af Skrivefriheden, hvori Forfatteren antoges skyldig, uden at der derfor behøvedes nye Straffebestemmelser imod samme. Naar man dernæst skal yttre sin Mening, om selve det Spørgsmaal, om Pressen i den senere Tid har gjort sig skyldig i saadanne Udskeielser, at det maa ansees fornødent at søge at kue samme ved nye Straffebestemmelser, da maa Forsamlingen vel antage, at en tvetydig Skrivemaade med Hensyn til Rigets Forfatning fortjener at misbilliges. Forsamlingen maa fremdeles antage, at der enkelte Artikler af vore Dagblade skrives med et vist Overmod og en vis Bitterhed om Landets Love og Foranstaltninger, som ligeledes fortjener at misbilliges, og at disse Blade stundom i det Hele træde Grændserne af det Utilbørlige og Usommelige saa nær, at de, næsten altid anonyme, Forfattere af disse Artikler, naar de tiltaltes, vilde blive fundne skyldige efter Forordningen af 27de September 1799 § 7, dersom ei den foreskrevne, for Forfatteren i Almindelighed vanærende, Straf af Fængsel paa Vand og Brød opfordrede Domstolene til at sætte meget snævre Grændser for den Utilbørlighed og Usømmelighed, hvorfor Lovgiveren vil have en saa streng, Straf anvendt. Men uagtet Forsamlingen forsaavidt deler den i de meddeelte Motiver Udhug. p.) J Tydske Plantagen. 15 Favne Naaletræe-Stødebrænde indeholdte Anskuelse af den omhandlede Pressens Færd, saa mener den dog, at der ogsaa maa tages andre Data i Betragtning ved at besvare Spørgsmaalet om nye Straffebestemmelsers Hensigtsmæssighed eller Nødvendighed. Først maa det erindres, at de Forfattere, over hvilke man i den foranførte Henseende har Grund til at beklage sig, som de Forsamlingen meddeelte Motiver selv indrømme, sjeldent eller maaskee aldrig have et bestemt fiendtligt Sindelag imod Regjeringen. Det er derfor vel oftest Forfængelighed og Ubesindighed, som fremkalde den daddelværdige Tone i enkelte af vore Dagblades Artikler; men undertiden kan vel og det noget Bittre, i Fremstillingen blot hidrøre fra en vis Lidenskabelighed i Temperamentet, der medfører, at Forfatteren lader sig henrive af sin altfor store Jver for den Sag, han holder for god, og derved kommer til at yttre sig paa en Maade, som fortjener Misbilligelse. Men hvor den subjective Skyld tilsteder saadanne Nuancer, der bliver det yderst vanskeligt at undgaae Ubillighed ved at gribe ind med en ny Straffelovs, om end moderate, Bestemmelser, at skjelne imellem lastværdig Forfængelighed, kaad Ubesindighed paa den ene Side, og paa den anden en af ædlere Motiver udsprungen Heftighed og Skarphed, der ei hindre, at det oplyste Publicum jo ganske eller for en Deel kan billige Jndholdet af en Artikel, medens det misbilliger Formen. Dernæst bør det formeentligen ei tabes af Sigte, at den Frihed, hvormed Pressen i Danmark i de senere Aar har bevæget sig, har bragt gode Frugter for det almindelige Vel, har bidraget til at vække en Sands og Jnteresse for de offentlige Anliggender, som intet Folk i vore Tider kan undvære, naar det skal holde Skridt med de øvrige civiliserede Folk, og som navnligen vort Fædreland ei kan undvære, der just trænger til en saadan Udvikling af dets Kræfter, for at betrygges det materielle Velværen, hvortil Folkets Troskab og Redelighed i Opfyldelsen af enhver Forpligtelse, dets Vedholden ved, hvad der er Ret i offentlige Forhold, som i private, har gjort det fortjent. Forsamlingen erkjender med Taknemmelighed den glædelige Sandhed, som i Lovudkastets Motiver er udtalt, at Deres Majestæt altid har ladet alle de Døre aabne, gjennem hvilke Deres Undersaatters Klager og Ønsker kunne komme frem for Deres Majestæts Throne; men dette er ogsaa navnligen i senere Tider ei sjeldent skeet gjennem Pressen, og det ei blot gjennem de almindeligen agtede periodiske Skrifter, over hvis Form og Tone ei er hørt nogen grundet Besværing, men ogsaa ved den Journalliteratur, hvorover man i sidste Henseende har havt Grunde til at føre Anke. Ogsaa gjennem denne Deel af Pressen er Regjeringens Opmærksomhed bleven henledt paa flere Misbrug, og Meget er gjennem den kommet under Omhandling, som ellers maaskee længe vilde være blevet uomtalt, og som har givet Anledning, til at Forbedringer ere blevne iværksatte i forskjellige Grene af Bestyrelsen. Det er nu at befrygte, at nye Straffebestemmelser for Misbrug af Trykkefriheden, hvorefter frimodige Yttringer og Landets Love og Regjeringens Foranstaltninger kunne blive strafbare, fordi Forfatteren ei med tilbørlig Agtpaagivenhed havde vogtet sig for, at de kunde vække Misnøie, tildeels vilde afskrække Mænd, som kunde og vilde virke gavnligen gjennem Pressen, fra at befatte sig med samme, hvilket maatte ansees saameget skadeligere, som det med Føie er et almindeligt Ønske, at ældre oplyste Mænd, vilde offentligen drøfte de almindelige Anliggender, for saaledes at danne den naturligste og bedste Modvægt imod den Ubesindighed og undertiden det Overmod og den Bitterhed, hvormed ungdommelige Forfattere gjennem Pressen bringe deres ofte eensidige Dom omde offentlige Anliggender til almindelig Kundskab. Saaledes lammedes Skribenternes Virksomhed ved Freg. 27de September 1799, fordi det blev til en – skjøndt urigtig – Opinion, at man ei længer uden Fare kunde yttre sig frimodigen om de offentlige Anliggender, og noget Lignende maatte, skjøndt ei i samme Grad, befrygtes at blive Følgen af nye Straffebestemmelser. Den blotte Mulighed af at komme under Action, skjøndt man ei er si nogen ond Hensigt bevidst me hvad man skriver, vilde kunne berøve Literaturendagtige Mænds Medvirkning. Derimod vilde de mindre samvittighedsfulde og mindre agtværdige Forfattere, som maatte levere Artikler, til Journalliteraturen, rimeligviis vide i de fleste Tilfælde at undgaae de nye Straffebestemmelser, hvis disse ei skulde være eller efterhaanden blive gjorte saa omfattende og indgribende, at de i Gierningen tilintetgjorde det store Gode, Danmark har i den ved Fregaf 27de September 1799 § 7 tilladte Skrivefrihed. Der vilde opstaae en Uredelighed i Pressens Brug, som man nu ei kjender i en saadan Grad, og hvorved det samme Overmod og den samme Bitterhed vilde søge at gjøre sig gjeldende, som man vilde forebygge. Disse Betragtninger om det Mislige ved nye Straffebestemmelser for Trykkefrihedsforseelser kunde imidlertid dog ei hindre, at Forsamlingen jo maatte tilraade saadanne Bestemmelser, hvis de virkeligen vare nødvendige til at omgierde Agtelsen for Rigets Forfatning og Regjering, og der navnligen ei var et andet Værn mod de omhandlede Misbrug af Pressefriheden, som naturligere og bedre kan modvirke samme end Retsforfølgning og Straf. Men man maa i denne Henseende først tillade sig allerunderdanigst at bemærke, at alle betydeligere Misbrug af Trykkefriheden, ere strafbare efter Frog af 27de September 1799, at den ved streng Straf beskytter Statens Sikkerhed, Regjeringens Agtelse, Religion og Sædelighed ei blot imod forsætligen retstridige Angreb, men ogsaa imod utilbørlige og usømmelige Udtryk, ja den Trang, man troer at føle til nye Straffebestemmelser, maa, efter Forsamlingens fuldkomne Overbeviisning, ei søges deri, at Forordningens Bestemmelser ei ere omfattende nomen snarere deri, at Straffene, skjøndt pas seende med Hensyn til de grovere Forbrydelser, ere altfor strenge med Hensyn til de mindre betydelige Forseelser, og at Domstolene saaledes bringes til at fastsætte snævrere Grændser for Begrebet om den straf end der rimeligviis vilde bare Handling. blive antagne, naar mildere Straffealternativer vare tilføiede de strengere, hvilket alt Forsamlingen nedenfor skal tillade sig nærmere allerunderdanigst at udvikle, naar den kommer til at omhandle det specielle Jndhold af det forelagte Udkast. Jmidlertid indeholder den gjeldende Lovgivning endnu altid, som bemærket, et tilstrækkeligt Værn mod de betydeligere Misbrug af Trykkefriheden. Hvad derimod den mindre betydelige Misbrug angaaer, som ei gaaer ud fra en forbryderisk Villie, men aabenbarer sig i tvetydig Skrivemaade, i Ubeskedenhed og et vist Overmod og Bitterhed, da troer Forsamlingen allerunderdanigst at kunne udtale den glædelige Overbeviisning, at Deres Majestæts Regjering, paa hvis faderlige Omsorg, Folket hver Dag modtager nye Beviser, har en saafast Grundvold i Under Hengivenhed, saatternes Troskab og at den maa ansees langt ophøiet over saadanne Misbrug af Trykkefriheden, der ei høre ind under Straffe bestemmelserne i den allerede gjeldende Lovgivning. Den levende Erkjendelse af Regjeringens gode Hensigter, og en urokkelig Hengivenhed for Kongen og Kongehuset indeholder, efter Forsamlingens Formening, den bedste Garanti for, at det aldrivil lykkes Nogen at opvække Gjæring i Utilfredshed hos Folket eller undergrave Regjeringens Anseelse og Tillid ved bittre og overmodige Domme om dennes Foranstaltninger. Men dertil kommer endnu een af de stærkeste Grunde, hvorfor Forsamlingen ei kan ansee nye Straffebestemmelser for de her omhandlede mindre Trykkefrihedsforseelser for nødvendige, den nemlig, at der i det bedre Publikums misbilligende Dom kan søges det bedste Værn mod saadanne Forseelser, hvilket Værn man derimod udsætter sig for at tabe ved nye Straffebestemmelser og deraf følgende Processer mod Forfattere, som have gjort sig skyldige i saadanne Overtrædelser. Erfaringen. har altid viist, at saadanne Trykkefrihedsprocesser for mindre Forseelser have frem- og Uro i Borgersamfundet, kaldt Spænding Udhug. b) J Tydske Plantagen. 15 Favne Naaletræe-Stødebrænde og at Følgen af slige Processer er bleven, at en stor Deel af Samfundet faaer Medlidenhed og vinder Jnteresse for den Forfatter, som man nys havde forekastet Ubeskedenhed, g Bitterhed. Forsamlingen maatte derfor holde det for beklageligt, at Regjeringen vilde ansee det nødvendigt at forfølge Yttringer, hvis upassende Jndklædning den almindelige Mening allerede tilstrækkeligen havde udpeget, men hvori der dog derhos, efter Regjeringens egen Jndrømmelse, ingen ond Villie havde udtalt sig. Slige Processer ville dog aldrig bringe den Takt og Sømmelighed ind i Pressens Frembringelser, som derved tilsigtes, thi det maa erkjendes, at sommelig Takt og Pietet mod Fædrenelandets Regjering lader sig ei udenfra kue og tvinge ind i Pressen. Men for Ubeskedenhed i Udtryksmaaden, Letsindighed i Yttringer, Lidenskabelighed og Bitterhed i Fremstillingen existerer der en moralsk Domstol, som vil vise sig desto virksommere, jo mindre slige Yttringer (naar de ei indeholde større Misbrug af Trykkefriheden) drages ind forde juridiske Domstole, og jo meere Regjeringen viser, at den stoler paa Folkets sunde og rolige Dom, der vel vil vide at vurdere det Upassende og Usommelige, som maatte træde frem i enkelte Forfatteres Fremstilling af Regjeringens Foranstaltninger, desto større bliver hiin moralske Doms Vægt og gavnlige Jndflydelse. Forsamlingen troer at turde udtale, som en glædelig Sandhed, at en Erkjendelse af det Upassende og Usommelige i enkelte af Pressens Frembringelser netop i den senere Tid paa mange Maader har viist sig meget levende og virksom, saa at den almindelige Mening har yttret sig endog meget strengt imod de Forfattere, som saaledes have forseet sig, og den anseer det for sin Pligt at bære Vidne om denne beroligende Retning af den almindelige Mening, og Forbindelse dermed at udtale for Deres Majestæt sin Frygt for enhver Foranstaltning, som kunde hindre, at hiin rette Erkjendelse bestandigen mere og meere udbredes, den moralske Kraft imod Pressens Misbrug meere og meere styrkes. Paa de foranførste Grunde har Forsamlingen derfor med 55 Stemmer imod 9 antaget, at den, forinden den gaaer over til at yttre sig om de enkelte Bestemmelser i det forelagte Lovudkast, bør udtale som sin Overbeviisning: at den, uagtet den maa beklage og misbillige saadanne Forseelser af Pressen,