JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-24
Den følgende Morgen havde min Johan sin Nød med mig. Jeg skjælte fordi han havde været skjødesløs og ikke lagt Puderne tilrette som han pleiede og kaldte ham en Næseviis, fordi han spurgde, til hvilken Time jeg ville at Hestene skulle bestilles. Det ærlige Skind tang, tog min Frakke nedfra Sømmet og i det han tømte Lommerne udlagde han Børs, Lommetørklæde, Brevtaske, en Fruentimmerhandske og en Gaffel paa Bordet, saae paa mig, rystede paa Hovedet og gik ud forat børste Frakken. Graadig faldt jeg hen over Handsken, trykte tusinde Kysse derpaa; thi hvem kunde den vel tilhøre uden den indtagende Naboerske. De røde Viinpletter tilkjendegav det noksom: jeg havde i aabenbar Forlegenhed stukken den til mig. Med den engelske fortskaftede Trefork maatte det ved have samme Sammenhæng. Jeg klædte mig paa og maaske med mere Ombyggelighed end nogensinde før. Den arme Johan som presiderede ved Tøilettet, blev igjen dygtig udskjældt; thi han opførte sig ligesaa ubehændig som langsomt. Da Halsløifen to Gange mislykkedes, bad jeg ham gaae Fanden i Vold og fuldendte selv det konstige Værk.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-24
J den faste, trøstelige Overbeviisning at faae et foragteligt Svar, begyndte jeg at angribe, Julies Hjerte. Dog hvortil trætte Dig, kjære Heinrich, ved en Fortælling om alt det Enkelte, hvad jeg foretog mig for at gjøre mig behagelig for Pigen og bringe hende til at føle Jnteresse for mig. Mine Bestræbelser synes ikke, at være forgiæves. To lykkelige Uger hengik. Bestandig synes jeg Maalet nærmere og stod paa den Punkt, hvor man troer at have den søde Overbeviisning at være elsket, endskjøndt Munden, endnu ikke med Ord havde bekræftet, hvad hendes Blikke og Opførsel paa mangfoldige Maader forraadte mig. Jeg var Julies bestandige Ledsager, intet feilede endnu til min Lykke uden hendes Tilstaaelse. Men aki da skulle jeg paa engang og ne af mine behagelige Drømme. I Gaar aftalede vi med hinanden, at vi ville tage Stedets, i mange Henseender mærkværdige Kirke i Øiesyn. Jeg havde lovet at afhænte Sternenthals og Længselen maatte have ført mig tidligere til Deres Huus end man havde ventet. mig, nok var det, da jeg kom til Døren af det Værelse, som Damerne beboede, skrallede mig en lydelig, munter Latter imøde; tydelig hørte jeg mit Navn nævne, derpaa igjen en sagte Hvisken og atter igjen en tydelig Latter, som aldrig tog Ende. Jeg aabnede Døren, hurtig skjulte Julie noget Glimrende i Barmen og Lucie ikke mindre forlegen end hendes Søster, kastede et Papir blandt end Mængde andre som laae foran hende paa Bordet. Neppe formaaede Julie at styre sig, tydelig saae jeg den Vold, som hun maatte gjøre paa sig for at skiule sin Latter. Hendes Morgen Gewandts tynde Musselin forraadte at hun gjemte en Medallion paa Brystet og en retmæssig Mistanke bemægtige sig mit Hjerte. Jeg var forraadt, ført bag Lyset. Min heede, glødende, oprigtige, ærlige Kjærlighed havde kun tjent den Forfængelige til Tidsfordriv. Samtalen standsede, Fruentimmerne vare forlegne og jeg karrig paa Ord. Endelig kom Edward og gjorde ved sin Nærværelse Ende paa min piinlige Stilling. Fruentimmerne grebe deres Shavls- og vi gik til Kirken, som jeg paa en anden Tid- og i en anden Stemning ville have betragtet med megen Jnteresse; thi særdeles mærkværdig er den gothiske Bygning ved sin romantiske Beliggenhed, de svære ranke Piller og de mange Statuer, og Malerier, ligge ærværdige ved Tiden og det Øiemed hvortil de ere bestemte, men nu var min Tanke ganske sysselsat med det forbandede Billede, som hvilede for mine Øine ved Julies Hjerte. Hendes venlige Blik, synes mig at være Coqvetterie, hendes Spørgsmaal, om der feilede mig noget, løb som Spot. Fortsættes.)
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-24
Aarsagen til den sidstafdøde Dronning af Engelands Død (of tie Confections of ti Lady af Guerneen.)Man antager i Almindelighed at Aarsagen til hendes Majestæts Død, var den Fremgangsmaade, der iagttoges mod hende den mærkværdige 19de Mai 1821, uden Tvivl saarede det hende ogsaa dybt; men et sildigere og mere dødelig Saar modtog hun, da hun blev tilbageviist fra Carl ton-Palace. Man vil erindre, at kort Tid før hendes Majestæts Død, havde man lagt Mærke til en qvindelig Skabning, der ofte nærmede sig fornævnte Pallads og som, naar man spurgde hende i om hendes Forretning, svarede: hun ønskede at tale med Kongen. Tjenerne skielte hende ud, for hendes Paatrængenhed og truede med at bemægtige sig hendes Person, hvis hun blev ved, at falde dem besværlig. Da Hendes Majestæt (thi det var Dronningen forklædt) fandt, at hun blev anseet for en Vanvittig, greb hun til det sidste Middel, at sige for Skilvagten hvem hun var, og at Grunden hvorfor hun søgte at blive indladt under denne Forklædning, var for at overlevere en Suplik til hans Konge. Skilde vagten indvendte derimod, at han ikke torde forlange Andients for hende. Hun begjerede da af ham, at han selv skulde bringe Brevet til Hans Majestæt, hans naadige Konge: han lovede at gjøre det; men dette gjorde han blot for at blive frie for hendes Overhæng, ikke i den Hensigt at opfylde hans Løfte, da han vel vidste at et Forsøg af dette Slags ville paadrage ham sin Afskeed fra Tjenesteen. Da han ikke des stomindre havde i Sinde at gaae ærligt til Værks, gjorde han den eneste Ting, der stor hans Magt - han tog Brevet tilbage og leverede det til hendes troe Tjener en Udlænding: som formedelst hans Ukyndighed i det Engelske Sprog, sagde, da han tilbageleverede det til Hendes Kongelig Majestæt, at den Soldat havde bragt det fra Slottet. Den ulykkelige Dame, der forestilte sig at hendes Brev var bleven presenteret for Kongen og at han havde nægtet at læse det, lagde da for Dagen en mere dybt krænket Følelse, end hun nogensinde før havde viist i hendes Ulykker. Ved Modtagelsen deraf lagde Hendes Majestæt Haanden paa Hjertet og sagde: "Her ender sig mine unyttige Bestræbelser. Han er bedraget og jeg maae underkaste mig Skjæbnen . . . . . Dronningen forblev derpaa nogen Tid paa sit Værelse, for som man formodede, at hvile en Smule, men da hun kom tilbage, kunde man læse i hendes Ansigt, at hun var et Rov for overordentlig hæftige Sindslidelser. Samme Aften (hvilket vist nok endnu er i Publikums Erindring) besøgte hendes Majestæt, Drurylanes Theater, men fra det Øieblik af, viste hendes Ord og Handlinger at hun var kjed af denne Verden og hverken havde meere at frygte eller haabe. Alle de Uretfærdigheder, der vare begaaede tilbagekaldtes igjen i hendes Erindring, og lagde sig som en tung Byrde paa hendes Bryst, og hun døde som en, til hvem man skyldte meget, men hvis kristen Kierlighed tilgav Alt!
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-24
Kjøbenhavns Børs, den 18de Junii. Cours. Hamb. 2 M. 237, a vista 2400. Specier 242. Spec. solgtes til 14 Rbmk. 8 s. Disconto 5 pC. 4 pC. Kgl. Obligationer (uden Renter) 95. Nationalbank-Oblig. (af Laanet 4 Febr. 1820, uden Renter) 100 a 1003 Rbd. r. S. eller 121 1/2 Rbdlr. Sedler pr. 100 Rbd. rede Sølv.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-24
Kjøbenhavns Kornpriser den 18de Junii. Rug 2 Rbd. 3 Mk. a 2 Rbd. 4 Mk. 8 s., Byg 1 Rbd. 5 Mk. a 2 Rbd. Havre 1 Rbd. 3 Mk. 8 s.a 1 Rbd. 4 Mk. 8 s. pr. Td.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
Julie eller Reliqvierne i Dobberan. (Sluttet. Klokkeren foreviiste os Kirkens Mærkværdigheder og forklarede dem paa en ham egen Maade. Havde intet Vigtigere afholdt mig derfra, ville vist fra Begyndelsen af, den tørre, sorte, lille Mandsling opvakt min hele Opmærksomhed, nu oversaae jeg ham kun, ikke uden Gysen tænker jeg tilbage paa denne besynderlige, spøgelseagtig Skikkelse. Ja, jeg er tilbøielig til at troe, at Satan selv, som en Ulv i Faareklæder, havde indsneget sig i dette fromme Gudshuus, for just der i Fredens Bolig, hvor Lidenskabens Stemme tier i Menneskets Bryst, at kaste den vildeste Fortvivlelses Jld ind i mit Hjerte. Jeg hørte som sagt det meste af den besynderlige Cicerones Foredrag; men hvad bekymrede jeg mig nu om Niclot den første, om Albreet den anden og et Dusin andre Fyrster og Fyrstinder, hvis jordiske Levninger her hvile i Fred. Ligesaalidet kunde de nalve Malerier og Rimerier, som ere her anbragte, aftvinge mig et Smiil. Opløst, i Kjerlighed og Smerte kastedes min Siel omkring paa et stormende Hav af Tvivl.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
J Slutningen af October 1757 rasede paa Øen Malta en Orkan af usædvanlig Hæftighed. Omtrent Kl. 3 Qvarteer til 2 om Natten, viste sig paa den sydlige Side af Staden en stor sort Skye, som da den kom nærmere forandrede Farve og tilsidst, lignede en Flammestytte blandet med sort Røg. Den nærmede sig med en frygtelig Allarm, som satte hele Staden i Skræk; tog sin Retning over Havnen og naaede først et Engelsk Skib, som i et Øieblik var ødelagt. En Deel af Masterne, Seglene og Tougværket blev ført temmelig langt bort med Skyen. Smaae Baade og andre Fartøier, den stødte paa, bleve slagne i Stykker og sank tildeels under. Allarmen tog til og blev bestandig frygteligere.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
En vagthavende Soldat, der blev forskrækket da den nærmede sig og løb ind i Skilderhuset blev med samme hævet op i Luften og kastet ud i Søen.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
Nu tog Orkanen sin Retning over en betydelig Deel af Staden Valetta, og ødelagde næsten Alting fra Grunden af, der stod paa dens Vei. Flere Huse bleve aldeles tilintetgjorte, intet Taarn, blev staaende hvorover den var passeret, Spirerne og Klokkerne bleve paa nogle førte temmelig langt bort og Taget paa Kirkerne indslagne. Havde dette skeet om Dagen, ville det have foraarsaget et skrækkeligt Nederlag blandt Jndvaanerne, da enhver der, ved saadanne Ulykkes Tilfælde iler til Kirken. Herpaa vendte Skyen sig til den nordostlige Ende af Staden og ødelagde Fyrtaarnet. Tilsidst hævede den sig med en skrækkelig Brusen op i de høiere Luft=Regioner og tog sit Løb over Havet til Sicilien, hvor den opreev nogle Træer, men gjorde ingen betydelig Skade. De Døde og Saaredes Antal paa Malta beløb sig til 20000. Den øvrige Skade var meget betydelig.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
Forfinet Livsnydelse.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
Franskmændene vare de første, som i de saakaldte raae Ridderaldre forstod at frembringe de finere Nydelser. Man traaede ind i Spisesalen, og troede at komme ind i en Grotte, alle Vægge vare overtrukne med Veddende. Man synes at vandre paa en Blomstereng. Gulvet var tæt bestrøet med Blomster, de hvide Lillier gjennem flettede med purpurfarvet Valmue. Den fødeste Vellugt duftede Gjesterne imøde. Taffelet selv havde ingen Borddug, men synes at bestaae af et eneste Rosenbeed; Retterne vare ligesom begravede mellem Roser. Opsatsen paa Bordet forestilte i lang Tid kun Foraar, Sommer og Host. Endelig bragte man ogsaa Vinteren paa Taffelet, i det man med et hvidt Pulver meget skuffende efterlignede den. En hvis Cazade bragte denne Opfindelse til Fuldkommenhed. Han bestrøede Gulvet med et Pulver, som gav det et vinterligt Udseende. Naar nu Gjesterne sadde ved Bordet, saa smeltede dette Pulver Tid efter anden, Blomsterne som det konstige Sneedække havde skjult, kom til Syne, Kilderne begyndte at risle - fort sagt, Gjesterne saae for deres Øine Foraaret opstaae. Skade, og at denne Cazade er død, uden at opdage, selv for sine Børn, denne artige Opfindelse! J fornemme Huse begyndte man, at servere Taflet paa en nye underbar Maade og det endog fra ovenaf ned. Brantome beskriver en Fest som Hertugen af Chartres gav. Plafonden i Spisesalen var malet som en Himmel; denne aabnede sig pludselig og Skyerne, der bare Spiserne, sænkede sig ned. Ved Deserten brød en konstig Storm løs, det regnede vellugtende Draaber. ned og haglede Sukkerværk.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
Om de saakaldte Mosetter.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
Den 25 August 1618, faldt en meget stærk Regn, der varede 5 hele Dage, efter hvilken Himmelen den 30 August klarede op. Men af lerede næste Nat lob Vinden igjen om. Den dyngede sig nu igjen hele Skyebjerge op overCommersøen, der indtil 3die September vedbleve at udgyde Strømme af Vand. Den følgende Dag begyndte Veiret igjen at blive behageligere. Om Eftermiddagen begyndte, som før var skeet, nogle Stykker Jord af Bjerget Conti, at rive sig løs, overøste nogle Viinbjerge ved den nærliggende Landsbye Schilano og bedækkede nogle Huse. Nogle Jndvaanerne af en tilgrændsende Bye, bragte strax denne betænkelige Efterretning til Plürs: at i Egnen hvor Lavagruberne laae, havde Revnen i Bjerget (thi denne havde allerede længe været der) øiensynlig forstørret sig, og at Kørene med ængstelig Brølen, forlode denne Deel af Bjerget. Men de sikkre, Jndvaanere i Plürs lode sig ligesaalidet forurolige ved denne Efterretning, som ved Ulykken ved Schilano, de spottede meget mere over hine Landsbyefolks godmodige Ængstlighed, ja de vare saa sikkre at de ved Maaneskinnet overlode sig til selskabelige Fornøielser. De unge Mennesker dandsede ved Musikken af deres Violiner, Guitarer og Mandoliner, og de Gamle fade ved Spille eller Drikkebordene. Midt i Deres glade Livsnydelse - det var den 4de September 1618, reev sig pludselig en uhyre Masse af Bjerget Conti løs, og kastede sig som et Lyn paa Plurs og Schilano - og i samme Øieblik vare ogsaa begge Stæder, med alt hvad der havde Aande, begravet under den. Det knagede og bragede frygtelig: Jorden hævede rundt omkring; en tyk sort Damp blandet med Jld steeg op mod Himmelen; og man troede at høre en Torden, som af tusende Kanoner. Jngen vidste at forklare sig disse skrækkende Natur=Tildragelser. J det tilgrændsende Clevenfaldt store Stovskyer ned og bedækkede Gaden.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
Floden Maira blev 2 hele Timer ude og man maatte befrygte at Udbrudet af den tilbageholdne Flod ville ødelægge Alt. Jndvaanerne i Clevenflygtede til de nærliggende Bjerge og ventede ængstelig paa Dagens Komme. Lidt efter lidt havde Floden banet sig en nye Vei gjennem Ruinerne og viste sig igjen i sit Leie; men muddret og opfyldt med Stumper og Stykker. Strax ved Dagens Ankomst ilede Clevenerne til Plurs. Men hvem kan beskrive deres Forfærdelse, ved dette frygtelige Syn, Deres Naboer, Venner og Beslægtede laae dybt begravede underJorden, Paa Redning var der ikke at tænke, thi der hvor Gruset laae lavest, havde det endnu 60 Fods Dybde og selv af Hovedkirken, var Spidsen paa Klokketaarnet ikke meere at see. Den hele opfyldte Dal var en halv Miil i Længden, i hvorvel den kun var 1000 Skridt, bred. Styrtningens Magt maae have været skrækkelig, thi man fandt at Marienkirken paa Floden Mairas venstre Strandbred var kastet over paa den høire. Af Stadens halvtredie tusende Jndvaanere var ingen reddet, uden nogle Fraværende. Af den hele Stad er endnu kun et Par Grotter, en Kirke og et Slot der ligger i nogen Frastand tilovers. Der hvor man før saae Rigdomme og Pragt, seer man nu Enge, Hvedegre og Viingaarde. Ogsaa flere Fremmede, som vare ankomme. samme Dag, for at bievaane en riig Kjøbmands Bryllup, omkom her. Ved en besynderlig Hændelse blev en Foermand reddet. Han kom mod Aften med hans sværtbelæssede Heste drivende og ville overnatte i Vertshuset i Plürs. Men den første Posthest gik forbi det bekjendte Vertshuus og de andre Heste fulgte efter ham. Forgiæves lob Foermanden efter for at holde dem tilbage Da han var løben efter dem en betydelig Strækning op af Bjerget, hørte han bag sig en forskrækkelig Knagen og Bragen og da han kastede Øiet tilbage, saae han med Gysen Stedets Undergang Store farlige Vandbølger.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
Følgende Naturæventyr fortæller en fransk Lærd, i hans Reisebeskrivelse gjennem Gupana i Sydamerika. Jeg reiste i en Roerbaad langs Kysten. Baaden gik rask, Havet var rolig, der rørte sig ikke en Vind. Paa en Gang raabte Jndianeren som sadt ved Roeret og havde fæstet sit Øie paa Horizonten, i Sønden, forskrækket til de Øvrige. Alle springe op og kaste sig i Vandet. Man tænke sig hvorledes jeg blev tilmode. Tolken bleg af Skræksomjeg, sagde: vær ikke bange de rædde os nok. Roerkarlene svømmede omkring Baaden, styrende med den ene Haand og holdende Fartøiet med den anden. Endnu vidste jeg ikke hvad der var paa Færde, men snart hørte jeg en Brusen af en uhyre Bølge som væltede sig som et skummende Vandfald langs frem af Kysten og optaarnede sig altid, høiere og høiere, jo nærmere den kom. Den hele Masse kastede sig nu med den frygteligste Allarm hen over min Baad og jeg ansaae mig for tabt. Men hurtig sprunge Jndianerne, som under Vandets Styrtning havde holdt Baaden i Ligevægt, igjen ind i den, øste Vandet ud og loe sig hjertelig mæt over at see mig halvdød af Skræk, og i Særdeleshed over at jeg geberdede mig saa elændig fordi mine Klæder aldeles vare gjennemvaade. Faren var forbi; hvad der havde foranlediget den var en af hine Strandbølger, som længere mod Sønden ved Brasiliens Kyster, ere endnu mere hyppige, men ogsaa ikke forekomme saa sjelden i Gu hanna, at jo Landets Jndfødte skulle være fortrolige dermed. En ung Engelænders Afskye for Penge. 1799 opvakte en Forpakters Søn i Provindsen Suffolk, ved sin naturlige Afskye for alt hvad der hedte Penge, stor Opmærksomhed. Hans Navn var John Peele; han var overhovedes af et frygtsomt Temperament. Jngen kunde overtale ham til at røre ved Penge, dette ansaae man i Begyndelsen for Frygtsomhed. Længe havde hans Fader forgiæves gjort sig Umage for at bevæge ham til at modtage et Pengestykke, endskjøndt han kjendte ret godt Penges Værd. J den Mening at blot en Jndbildning eller en uforklarlig Grille beherskede ham, stal Faderen ham nogle smaae i Papiir indviklede Kobbernynter uformærket i Lommen. Da denne nu tilfældigviis greb ned i den og fik Pengene i Hænderne, fik han Convulsioner, som varede over i en Time. Faderen gjorde et nyt Forsøg, derved at han stak ham en Sølvmynt i Lommen. Saa snart det unge Menneske havde funden og berørt denne, fik han igjen Convulsioner som denne Gang vare saa hæftige at man frygtede for hans Liv. Herved ophørte naturligviis alle Forsøg af denne Art og man indsaae nu, at hverken Forestillelse eller en besynderlig særegen Grille var Skyld deri. Peele forblev immer pengeskye, han bortfjærnede sig strax naar man blot viste ham Penge. J alle øvrige Ting var han som andre Mennesker, kun noget mere alvorlig og indsluttet i sig selv. Undertiden skal han have viist megen Overlæg og Skarpsind. Haven ved Vilka Borghese i Rom. "O kunde jeg dog, siger Moritz i hans Reise i Jtalien, give en værdig Beskrivelse over denne fortryllende Have, som dens ædelmodige Besidde(Fyrsten af Borghese) ganske har inddrømmet til Folkets Fornøielse.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
Til dette skjønne, landlige Opholdsted gaaer man ud af Porta det Popul. Kun nogle Skridt herfra er Indgangen til Villa Borghese. Man nærmer sig Højen hvorpaa den ligger ad en Steentrappi et lille Forhuus, af hvilken man træder ud i en skjøn Buskage af tykløvede Egetræer, der ere godt tilskaarne og befolkede med alleslags Dyr, og hvis Alleer alle ende sig med Statuer og Springvande. Blomsterqvarterret, der ligger ligeover for Hovedbygningen er omhyggeligt vedligeholdt og prydet med mange skjønne Blomster. Man seer her er colossalsk Statue, hvis Syn næsten indgyder Rædsel. Den bestaaer ganske af Forstenelse dens Mund liig et Svælg, er opspærret og en svært Vandfald strømmer ud deraf. Til høire gjennem Træerne, seer man en stor Jndsøe, i hvis Midte ligger en Øe, hvorpaa der er bygget et Tempel for Snudheds Gudinden. Dertil indskiber man sig i Lystbaade, hvorfra Musik toner, medens at Sang og Glæde hersker ved Søens Strandbrede og de skjønneste Grupper danne sig af siddende og omvandrende Mennesker. J Templet staaer en antik Billeds stytte af Esculap, med den af Slanger omvundne Stav i Haanden og denne indbydende Jndskrift: Til den blide Gudom, som lindrer Smerterne." Søen er beskygget af balsammisk duftende Træer og Buske. Sæder og Græsbænke indbyde den trætte Vandrer til rolig Beskuelse af den skjønne Egn, Venner til fortroelig Samtale, og Elskende stiæle sig her til at meddele hinanden deres ømme Følelser.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
Fra Høiden har man Udsigten af Vaticanet, og Peterskirken lige over til Janiculus og man overseer en betydelig Strækning af Roms skjønneste Omegn. Ved den rene væderqvægende Luft som man her indaander, erindres man bestandig om Eierens skjønne Jdee, som just indviede denne Plet til et Tempel for Sundheden. I det dunkle Krat, ikke langt fra Søen, staaer en antik Marmorkiste, paa hvilke Phaetons Nedstyrtning er afbildet med den Underskrift: Stort som hans Mod var og saa hans Fald. Naar man stiger ned fra den første Høi i Dalen, vandrer man gjennem skyggerige Laurbærskove, indtil man nærmer sig den anden Høi, som lun er beskygget af ensomme Træer. Det Hele ligner en Vildnis Her seer man hele Hjorde af Raadyr græsse, som paa det behageligste syttelsætte Øiet. Paa den anden Side seer man et ensomt Jægerhuus, hvorved det Romantiske i denne Egn endnu mere forøges. Nu stiger man igjen ned i en Dal, hvor et Vandbasin omskygges af majestætiske Egetræer, der speile deres Toppe i den klare Vandflade. Denne behagelige Dal er ganske skikket for eensomme Betragtninger.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
J det man paa nye stiger op ad, kommer man endelig til Villens Grændser og til det skjønne Landsted, i hvilken en uskatterlig Samling af Antiqviteter befinde sig. Laurbærskove, Cypres lunde og skyggerige Aller afvexle i denne majestætiske Have med hinanden, og rislende Fontainer indbyde i eensomme Skygges til fød Slummer. Den Rigdom af Oldtidens Mindesmærker udstrækker sig selv til de eensomste Kroge og overalt bliver man overrasket ved en Billedstøtte, Vase eller ved et Stykke ophøiet Arbeide, hvorved Erindringen svæver tilbage til de forsvundne Tider, og endnu i de Ruiner, som Tidens Tand har levnet, maae man beundre den høie Aand, der besjælede den Tids Konstnere, Hele Dage og Uger behøvedes for blot ikke, at tabe sig, som i en Labyrinth; blandt saamange Skjønheder, men endog kun for nogen lunde at ordne de Scener i sin Jndbildningskraft, som man har for Øiet.
Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-07-01
Indenlandsk.