Viborger Samler, 1848-04-29
J en Skrivelse fra samme Dag Kl. 11 om Aftenen, hedder det: "Bestandig indbringes Saarede. Antallet af de indbragte danske Fanger udgjør over - 30. Slesvig skal være taget." – J en Skrivelse fra Rendsborg af 24de om Morgenen hedder det: "at Slottet Gottorp var endnu Natten imellem den 23de og 24de April i de Danskes Hænder. – Og endnu sildigt om Aftenen den 23de skrives fra Rendsborg, at Efterretningerne om Slesvigs Jndtagelse skal beroe paa sikkre Beretninger. Herfra vende vi vort Blik paa England, hvor d'sralt den 19de interpellerede i Underhuset Lord Palmerston i en Tale, hvori han med Sandhedens uimodstaaelige Kraft skildrede den nuværende Strid om Slesvig=Holsten som Resultatet af det tydske Parties Rænker og Færd i Holsteen. Han erklærede Preussens Jntervention som aldeles ubeføiet og umotiveret og paastod, at uden samme vilde Kongen af Danmark have bragt i 3 Dage Hertugdømmerne til Raison. Han søgte fremdeles at skildre Ridder Bunsen's (den preussiske Gesandts i London) Argumentationer i en af denne udgiven Memoire som intetsigende og meningsløse og udbredte sig derefter vidtløftig om hiin Garantie af 1720, hvis Opfyldelse han herved paa det meest eftertrykkelig forlangte. Lord Palmerston anerkjendte Sagens Vigtighed; han anerkjendte tillige, at Danmarks Skjebne, som i tidligere Tider ved Statsomvæltninger i Europa var bleven mere afficeret end andre Lande, i særdeles høi Grad æskeede tænkende og følende Statsmænds Deeltagelse, navnlig i England der for ikke ret mange Aar tilbage i Tiden (1807-1814) var ved Omstændigheder, som man havde anseet for bydende og uundgaaelige, blevet tvunget til fjendtlige Handlinger, som paa ingen Maade stemmede overeens med de sædvanlige herskende Begreber om Folkeret. Den imellem det tydske Forbund og Danmark opstaaede Strid angik kun Slesvig. Det tydske Forbund, beraabende sig paa Tractater og Actstykker fra Fortiden, paastod, at Slesvig var et med Holsten forbundet Land, og at det ved en Forandring af Thronfølgen maatte følge Holsteen; Danmark forlangte, at Slesvig skulde arves efter den i Danmark bestaaende Arvefølge. Herom dreiede Striden sig fornemmelig, og da den britiske Regjering havde lovet baade den danske og preussiske Regjering sin Mægling (Preussen handlede ifølge det tydske Forbunds Fuldmagt), saa vilde det for ham være upassende for Øieblikket at yttre sig om paa hvis Side den bedre Ret var. Han behøvede ikke at oplæse Tractaten om Englands Garanti, da d'srali ganske rigtig havde meddeelt Jndholdet af samme. Han (Lorden) var med den foregaaende Taler enig deri, at Englands Ære og velforstaaede Jnteresse gjorde ham til Pligt Opfyldelsen af de England paahvilende Forpligtelser, hvorhos han dog maatte bemærke, at den Garanti, England havde givet, ogsaa var given af Frankerig. (Lorden yttrede sig derefter utilfreds med d'sralis Bitterhed imod Ridder Bunsens Memoire, denne Diplomat havde jo kun fremsat sin Anskuelse som preussisk Gesandt.) Lord Palmerston erklærede dernæst, at han ansaae England for at være forpligtet til at opretholde den af det givne Garanti; han maatte dog herved bemærke, at det ingenlunde var de preussiske Troppers Hensigt at frarive Danmark Slesvig, men at de kun skulde understøtte et Parti i Slesvig, der formener, at Hertugdømmet Slesvigs gamle Rettigheder og Constitutioner hjemle det Ret til at blive forenet med Holsten, istedet for at incorporeres med Danmark og forenes med dette Rige. Preussen vilde ikke erobre Slesvig; Preussens Jntervention var utvivlsomt kun en Jntervention i Slesvigs indre Anliggender med Hensyn til den senere indtrædende Arvefølge. Han kunde kun udtale Haabet om at dette Anliggende, der – naar det dreves til det yderste - kunde føre til Følger, der alvorlig turde true den europæiske Fred, maatte vorde udnævnet ved fredelige Underhandlinger imellem de betræffende Partier (Bifaldsyttringer), at han var tilbøielig til at hylde den tillidsfulde Forventning, at begge Landes Statsmænd, i Betragtning af næsten hele det europæiske Continents forstyrrede og farlige Tilstand, ikke vilde søge at løse et Spørgsmaal, der ikke er af umiddelbar practisk Betydning, men der først ved to Jndividers Dødsfald kan komme til Afgjørelse paa en saadan Maade, at enhver Fornuftig dybt vilde have at beklage Følgerne af samme. – Urquhart yttrede sig derefter med Varme til Fordeel for Danmark, og Huset gik over til indenlandske Anliggender."