Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-12-25
Den bekiendte Prof. Arnet har i sin Reise skildret den ligesaa omstændeligen som interessant. Juletiden - siger han - begynder ligesom hos os (i Tydskland) men varer meget længer, og hvor den ordentligen holdes, lige til Hellig Tre Kongers Dag, og, naar Alting skal gaae som sig bør, indtil den 13 Jan. eller St. Knuds Dag i den svenske Almanak. Juleaften - hvor er en Hytte, et Pallads i Sverrig, som da ikke har sin Glæde? Jeg var paa den Tid i Stockholm. Alting er i Bevægelse, der holdes stort Marked, og alle Slags zirlige, spøgefulde og søde Ting for smaa Drenge og Piger, og Gud veed hvem ellers, ere da lagte til Skue. Det er ligesom paa en Messe. Det store Marked var i adskillige Gader bedækket med Boder og oplyst af utallige Lys, alle sine Galanterieboder, alle store Oplagsteder, end- og mange Privathuse ere illuminerede. Man troer det er Carneval, og indtil om Midnat vrimlede det under denne kolde Nordstjerne paa alle Gader og Pladser af Folk, der holde Juul. Familierne ere samlede, Børnene faae Foræringer, de Gamle faae og sende Julklap, Alting lever i opfyldte og forventede Glæder. Ogsaa hos os kjender man disse Julklappar som en til os forplantet Skik, men det Jndfødte, denne Fest egentlige Aand og Glands, mangler dog ganske Man seer og føler let, at den hos os ikke er saaledes født. Julklappar kaldes de Foræringer, man sender hverandre; de ere virkeligen allerkjerest. De ere Nordens Saturnalier; hvo vilde og kunde tage en Anden noget ilde op, Man kan i de Dage glæde Nøden og Forlegenheden, uden at gjøre den skamfuld, man kan fornøie eller straffe den Vittige med en i muntert Lune født Skjærds; man kan tilsende den Elskede fiint og ømt Hjertets søde Tolke, der i denne Tid kunne være mere paatrængende end til en anden, og som maaskee netop nu finde den letteste Vei, fordi Glæden, altid er Kierlighedens Forgængerinde, man kan endeligen revse den forfængelige Daare, uden at han behøver at uleilige Domstolen. Hvad man i et sydligt Land alt endnu vilde og kunde gjøre under saa fiin en Maske, det kommer vel Jngen i Sinde i et Land, hvor Redelighed og Modbydelighed for Jntriger have hjemme. Mange Slags Bude og Masker, Postillioner til Hest og til Fods, paa Krykker og i Underskjørter, ere paa disse Aftener i Bevægelse; thi paafaldende, uventet, skal Juleklappar komme, og Senderen og Overbringeren indfinde sig uformodet og ubekiendte som Guden. Det Meste bliver rask og hemmeligen paa en snu Maade practiseret ind, hvor det skal, eller man kaster eller støder det hurtigen ind ad Døren, og skynder sig derpaa med snare Fødder bort. Denne Banken paa Døren, siger man, har givet Anledning til Benævnelsen Julklappar. Saaledes gaaer det til i Stæderne. Paa Landet holdes det Gamle endnu mere i Ære, og det ikke blot af Bønder, men af fornemme Folk. Den maatte have en slet Juleforstand, der ikke lever med sine Venner og Naboer de otte Dage igjennem muntert. Jngen lever denne Glædestid ensom og nydelsesløs. Men især munter er Bondealmuen. Fra Juleaften af er Bordet dækket. Skinke, Kjød, Smør, godt Brændeviin sættes paa Bordet, og Enhver, som kommer, bliver beværtet; ja han maa spise, thi ellers bære han, efter Almuetroen, Julen bort *).J Helligdagen spises godt, musiceres og danses. Julegrød høre ganske med til de første Dage, hist og her ogsaa Julehalm, som man strøer i Stuen. Ligesom ethvert Sted mere eller mindre har beholdt Fædrenes Skikke, finde ogsaa mere eller mindre Festligheder Sted. Fjorten Dage indtil Hellig Tre Kongers Dag vedholder man paa mange Steder saaledes med korte Pauser, og tilsidst bliver den 13 Januari, eller den tyvende Juledag, endnu afdanset eller afdrukket. Denne Dag kaldes St. Knud eller Sankt Knuds Dag, og det hedder derfor i et gammelt Ordsprog; Sankt Knut danser Julen ut, eller Sankt Knut kører Julen ur. 25. Nu end Noget om nogle af den Tids særdeles Vedtægter, der deels ere ud af Brug, deels endnu gjængse. Juleaften maa Alting være færdigt til den næste Dag, der ikke skal lære at kjende noget tungt Arbeide. Man skal ogsaa løse Lænkehunden; Qvæget fodres noget bedre end sædvanligt, paa det og dette kan føle den glade Tid. J fordums Dage satte man ogsaa Julegrød og anden Mad i smaa Skaaler paa Tenen og lagde en liden Kjortel derved for Tomte Gubben, paa det han skulde vedblive at tilbære Huset Lykke og Godt. Julestuen behænges med hvide eller brogede Tæpper, som ere endnu mere velkomne, naar noget, der sigter til Dagens Historie, er vævet deri, f. Ex. Englens Besøg, Kongen fra Morland, eller Brylluppet i Canaa. Paa mange Steder belægges ogsaa Gulvet med Rughalm, og det fineste Lintøi og Høitidsklæderne maa i zirlig Rad paradere. Alting i Huset vaskes, feies, skures, og alt Tin, Messing og Sølv maa blinkende opsættes paa Rækkerne. En Halmkrone med smaa Zirater hænger paa Loftet over det lystige Bord, og smaa Knipper Rugax af Julehalm sammenbinder Pigen i Huset og sætter ved Siden af *) Har ogsaa i Danmark tilforn været en almindelig Folketro.