Viborger Samler, 1788-01-21
Om levende Gjerders Plantning, Opelskning og videre Behandling. redse har jeg anseet Landvæsenet, som en af de vigtigste Beskjeftigelser for den tænkende Mand. Men Landvæsens=Kundskaben bør grunde sig paa egne Forsøg, og til disse har jeg slet ingen Leilighed havt. At see andres Forsøg er noget, men langt fra, ikke alt. Man synes her immer at savne noget, som man fandt i de fremmede, især engelske, Landvæsens Skrifter, hvorefter man dannede sin Theorie. Og maaskee man man ved egne Forsøg vilde overbeviises om, at mange af disse, saa længselsfuld savnede, Forbedringer, som ere virkelige i Engelland, ei vare muelige i Dannemark. Men, saalænge ei noget dansk Forsøger offentlig bekjendtgjort, troer jeg, at et Biedrag, som dette, vil ei blive den Landmand, som læser Samleren, uvelkommen. Thi Materien, som jeg har foretaget mig at afhandle, er en af de vigtige i Landhuusholdningen. Og den vil, frygter jeg, med Tiden blive endnu vigtigere, dersom ei den ødeleggende Omgang med Skove og Moser inden kort Tid hemmes. Thi da vil Hekkerne, især for den Siellandske Bonde, som ingen Lyng=Heeder har at skrelle, blive det nødvendige og eeneste Brænde=Oplag. Saaledes gaaer det Landmanden i Engelland, hvor man paa vidtløftige Strækninger, ej har andet Brændsel, end det saa kaldede, Bundte Brænde, som fældes i Hekkerne, og hvor man derfor og har drevet denne, ligesom de fleste andre Deele af Landhuusholdningen, til den højeste Fuldkommenhed. Enhver begriber da lettelig, at Engellændernes Skrifter, denne Sag angaaende, har været Hovedkilden, fra hvilken jeg har hentet min Viisdom. Og altsaa vil ingen, som har læst disse, undre over, at mit nærværende Forsøg forholder sig til dem, som en Datter til sin Moder. Dog kan jeg forsikre, at jeg har hos denne unge Dame ei blot spillet Kammer=Pigens, men ogsaa, Læseren maae dømme, enten den gode eller slette, Hofmæsters Rolle. Thi her findes i 27 mk. findes Satzer, grundede paa Forsøg, som jeg ej har fundet i de beste Skrifter, hvilke jeg har læst, den Sag angaaende. Men noget Nyt, vil man sige, maatte der være, og lidet, vil jeg sige, kunde der være, da Sagev selv er bragt til saa stor en Fuldkommenhed, og saa ofte afhandler, skjønt ei Moders=Maalet. Er Jorden, hvor Hekken skal anlegges, fri for Rødder og smaat Krat, saa lægger man med Ploven for at betegne Hekkens Flugt, tvende Furer paa langs op imod hinanden. Kan Ploven ej trænge igjennem, bruger man Spade. Derefter graver man langs med Furen en Grøft; een til halvanden Alen dyb, og fuldkommen saa viid. Og den deraf opkastede Jord opdynger man, som en Vold, paa en Fods Høide over Furerne. Derefter tager man unge Skud af Slaaen og Hage=Torn, som, i det høieste, ere af en Fingers Tykkelse, og skjeree dem af paa Skraa, en god Haandbred fra Roden. Nu giør man en Fure i den opkastede løse Jord langs af Jord=Voldens Overflade, i den Kant, som vender imod Grøften, og her planter man de unge Skud saaledes, at der bliver tre Tommers Rum imellem hvert. Herved iagttages, at man ej planter Skuddene lodret i Furen, men med Toppen paa Skraa ud imod Graven; thi da holde de siden bedre Qvæget ude. Og nu fylder man saameget Jord i Furen, at Toppen af Skudden neppe række een Tomme derover. Naar dette er færdigt, begynder man at forhøje Volden endnu stærkere, ved at opkaste Jord af Graven paa Rødderne af de indvlantede Skud. Herved danner man en Vold, som, lodret maalt, hæver sig en halv Alen over den forrige, men som naturligviis i sin øverste Kant ei bliver nær saa bred. Oven i samme planter man en Rad Hage og Slaaen=Torn, ligesom den første. Men for at afholde Qvæget, som ellers vilde beskadige de unge Skud, anlægger man en aaben Lægte, Hikke paa den ene Side af Volden; thi paa den anden Side beskyttes den af Graven. Eller, hvilket er bedre, man graver Grøfter paa begge Sider af Volden, og forsyger saa denne med tre Rader Torn, een, nemlig, paa hver Side ud imod Graven, og een ovenpaa. Thi saadanne dobbelte Grøfter bringe desuden en anden Fordeel med sig. Slaaen Tornens Rødder skyde dybt i Jorden, og løbe vidt omkring. Møder dem ingen hindring, da udbrede de sig over det nærliggende Jordsmon, og gjøre ei allene dette unyttigt, men berøve endog de der græssende Faar deres Uld, som bliver hengende i Tornene. Disse Uleiligheder forebygges ved dobbelte Grøfter, som forbyder Tornens Rødder at komme uden for Jordvolden. Menz for at hæve en vigtig Vanskelighed, som vilde møde Landmanden ved dette Arbejde, maatte deri Stæderne og de store Landsbyer være Gartnere, som kunde overlade ham de unge Riis=Planter for billig Priis. Thi skal han selv opelske dem af Sæd, seer det langsom ud, da Bærrene af Hage=Torn, ligge to Aar i Jorden, før de komme ret frem. Den gives : gives maaskee de, som tænke, at denne Vanskelighed, i Skov=Egnen hævede sig, hvor Landmanden kunde i Skoven tage sine unge Plante=Skud. Men, foruden den Skade, som ved Misbrugen heraf kunde tilføies Skoven, var dette end ikke raadeligt i Henseende til Hekken selv, som skulde anlægges. Thi ligesom disse Skud vare af forskiellig Alder, vilde de og i Hekken faae forskjellig Vext, da gamle Træers Skud, i lige god Jord, voxe seenere end unge. Og derved vilde da foraarsages Aabninger, som meget vilde formindske Hekkens Nytte. Med saadant Anlæg af Hikker og Hegn beskjeftiger den engelske Landmand sig sædvanligst i October og Februar Maaneder. For den sidste maatte vi vel bruge Martii eller April Maaned, da vi sielden, formedelst vor Vinters større Strenghed og længere Varighed, for den Tid kunde arbeide i Jorden. Men Hegnet er ei det eneste Gavn, man har af slige Hekker. Ved en fornuftig Omgangsmaade veed den sparsommelige Landmand af dem at forskaffe sig en Mængde Brændsel, uden at beskadige, Ja, man kan endog sige, ved at forbedre dem. Og just denne Omgangsmaade er det, som jeg her vil anprise, da den i Dannemark synes at være gandske ubekjendt. Man bør, nemlig, naar en Hekke er, i det høieste ni Aar gammel, at omhugge den, deels, for derved at forkaste sig en Mængde Brændsel, saavel til eget Brug, som til Salg, deels, for at give 30 sk. give Hekken mere Stykke og Fasthed, ved Hielp af de fra Stubbene fremspirende Skud. Thi i Mangel af Omhugning gaae Hekkens nederste Greene ud af Ælde, og derved bliver den aaben paa adskillige Steder. (Meere følger.) Til sin Almanak paa Nyeaars Aften. Hul Bort, Dig paa I Du gamle Almanak, Og tak For ærlig Tjeneste eet ganske Aar igjennem; Nu kan du næsten ligne Dennem, Som sad ved Thronens Ford og styret Alt, Og faldt Nu har du intet mere at betyeNu gaber alle paa den nye; Men, Kjære Ven! Saa gaaer det jo og med Ministeren, Som faldt - og den som kom igjen, Med denne Forskjel: AtDen gamle som har tjent sig træt og mat, Faaer undertiden ingen TakSom jeg dog gav min gamle Almanak.