Viborger Samler, 1792-12-03
(Af Hr. Justitsraad Lybeckers Afhandling om Fiskerierne, især Sildesiskerierne.) ikke skulde det dog være Dannemænds Sag, evig og hellig at lagttage denne af Platols Grundsætninger for hans Lovgivning, naar han siger *). -At unge Folk ikke maatte lægge sig efter Fiskeriet; thi derved b) Libr. VII de Legius. - Plutarch er i visse Vaader af samme Meening, thi han meente, at det var større Ære ved at fange en Hjort, en Hare, en Raa, o. s. v. end ved at kjøbe dem, men i henseende til Fiskene, havde man større Ære af at kjøbe end af fange dem. (de solertia ammalit Fol, 969. kunde man ikke samle sig Viisdom; ikke heller skaffede det Legemet nogen Styrke, eller Smidigyed, eller Behændighed, saaledes, som andre Legemets Øvelser." Dette viger fra Sandhed, med mindre han har meent et vist Slags Fiskerie, saasom med Angel, eller deslige, som drives i ferske Vande; thi hvad angaaer de Fiskerier, som drives i Havet, eller store Fiorde, da ere de mestendeels af den Beskaffenhed, at baade Legemet og Modet derved hærdes og vænnes til den største Besværlighed og Farlighed, og at dertil behøves baade Styrke og Behændighed. Det er ilde, at baade ældre og yngre Skribentere næsten ikke have kiendt noget andet Mod og Dristighed, som blev holdt værdigt til deres Lovtale, end det, hvorved et Menneske løb ind i Farer, for at udgyde sit eget eller Andres Blod, om endog dette Mod undertiden overskred Fornødenheds og Menneskeligheds Grændser, og gik ind i Forvovenheds, Ærgierrigheds og Grumheds Gebeet - Krandse af Oliegrene vare i de ældre Tid er ikke saa meget agtede, som Krandse af Laurbær. - Er da det Mod, hvormed en Fisker paa sin Næringsvei gaaer Farerne i Møde, og hvorved han gavner ikke allene sig selv, men og sine Medborgere og Staten, for intet at agte, Nat og Dag, tidlig og sildig, Sommer og Vinter, i got og ont Veir, maae en retskaffen Fisker gaae sit Kald, og tillige sin Møie, sin Fare og undertiden sin Død i Møde. Hvad herligere Planteskole for en Søemand, for en Krigs-Søemand selv, Fiskerne vænne sig til at taale de Besværligheder, som bestandig møde dem paa det fremmede Element, hvor de tilbringe en stor Deel af deres Liv. De blive dristigs lige indtil Forrovenhed, saa at de trodse Stormen og Bølgerne. Et vorent Menneske kan i nogle Feldt toge blive en god Soldat; men hvo, om til blive en god Matros, maae fra sin Ungdom af have besegt Havet. Sønnen følger tidlig Faderens Haandverk, ikke af Tvang, men af Lyst og Tilbøielighed. Naar han har tilbragt sine første Ungdoms=Aar paa Fiske baadene, som Fisker, gaaer han over paa Coffardie Skibene, som Matros, og kommer siden paa Krigsskibene. Her kommer den gruelige Dag, da Kanonerne sprude Jld og Død fra sig, men han, som saa ofte har trodset de rasende Storme og de brusende Bølger, skrækkes nu og ikke for Kuglernes Hvinen, Skibets Bragen, og de Saaredes eller Døendes Skrigen; Uforfærdet og urokkelig staaer han, og tænker, som han er vant: jeg befaler mig til Gud, og er bereed til at døe i mit Kald. Forhen saae han paa sin Baad det truende Uveir, men blev paa sin Post, saalænge han kunde, for at giøre en fordeelagtig Fiskefangst, eller dee paa sin Næringsvei, og nu paa det stolte Krigskib venter hen enten en ærefuld Seier, eller en ærefuld Død. (Cita mors venit, aut victoria læta) Uden Tvivl er paa de Danske og andre Krigs Flaader selv ofte seet Prøver paa dette Slags See folks Mod og Duelighed, helst naar de have været under god Anførsel, og i nogen Tid ere blevne vante til Krigstjenesten. Desuden er der ingen bedre Kyst-Piloter eller Lodsmænd til, end Fiskerne; v. Kliere, hver Banke og Grund, og deres Beskaffenhed, Dybhed, m. v. samt Strømmenes foranderlig Løb, lære de ved idelig Erfarenhed at kiende, og derover have og forede bestandig med sig en Art af Søe=Carter, dog ikke paa Papiret, men i Hovedet. Dette gjør dem ligesaa vigtige for en Krigs-Flaade, indtil Galei=Flaaden selv, som gode Veikyndige ere det for en Krigshær til Lands, i et Land, som er opfyldt med Bjerge og Moradser, Defileer og snevre Passer. Christian den Sjette saae Beviis derpaa i Aaret 1733, paa sin Reise fra Jylland til Norge, da Orlogs Fregatten, Pommern, kom til at staae paa Dvalegrundene ved Sæbye, men blev afhiulpen ved en Fisker fra Vorsøe, nemlig Peder Fugl, som derover af Kongen blev beskikket til Lods for bemeldte Grunde, samt igjennem Belterne, og blev tilforordnet tvende Underlodser. Senere ulykkelige Tildragelser med danske Krigskibe paa danske Kyster selv, ere endnu i frisk Minde. Om de kunde have været afværgede, i Fald saadanne Folk havde været omBorde, som havde havt idelig Leilighed til at lagttage Grundenes og Strømmenes Foranderlighed i det vanskelige Cattegat - en Sag af yderst Vigtighed, derom bør jeg overlade Bedømmelsen til de meere Kyndige. Ja, jeg igjentager det: Fiskefangsten er et nyttigt; hæderligt og vigtigt Haandværk, og ingenlunde saa foragteligt, som det var i Platos, og endnu er i manges Øine. Selv Romerne, deres Verdsligviise, deres Helte, deres Beherskere, havde langt andre Tanker om Fiskerie, end Plato, og viste meget Tilbøielighed dertil ), uagtet Fiskeriet da ingenlunde var saa vigtigt eller hæderfuldt, som nu, ja, efter Oldtidens Beretning, blev Oppian, som skrev Digtet om Fiskerierne, belønnet af Keiser Antoninus Caracalla med et Guldstykke for hvert Vers. Men allerlængst viger det fra Sandhed, naar Nogen endnu med Plato vilde paastaae, at den Videnskab om Fiske og Fiskerie, var en saadan, der ikke gav nogen Viisdom. Mon det ikke skulde være Viisdom, at kjende saa mange ypperlige og mærkværdige Ting i Naturen, med deres Nytte og Anvendelse, Skulde det ikke være Viisdom, at man leder Forstanden til at erkjende Skaberens Almagt, Forsyn og Godhed, og opvækker Hjertet til at elske og tilbede ham, og beundre hans Gierninger, om man end ikke kunde begribe dem alle Underlige ere Herrens Gierninger: (siger David) Vel den, der mærker derpaa. -*), som 14 Gange havde Maaskee, om Alphonsus igjennemlæst Bibelen, og opnaaet en udmærket Kyndighed om Stjernernes Løb, var tillige bleven noget meer ved Jorden, og havde beskuet Skaberens Almagt og vise Jndretning i de skabte Ting selv, som ligge, saa at sige for Menneskets Fødder, han da ej var falden ned til den daarlige Formastelse, at sige: "Dersom jeg var bleven spurgt til Raads af Gud, skulde alt være blevet bedre.") Ciceraad Att IV. L 30 Ep. - Plin Eib IX. Ep. 7. - Mart. Lib 1 Ep. 56, & Lib. IV. E. 30. *) Den X Konge i Leon, og Castilien. Den sande Vise, som overskuer alt med sit forskende Øje, seer Skjønhed, og Orden og Sammenhæng i det Hele: derved opløfter han sig til den ægte Tilfredsstillelse her i det Jordiske, og til den herlige Forestilling og Forventning om det Mere og det Større, som i et klarere Lys skal beskues og begribes paa hiin Side Graven, - og hverken andre jordiske Fornøielser, der ofte fødes i Dag og døe i Morgen, ei heller alle jordiske Misfornøielser kunne opveje imod hiin velgjørende Betragtning, og den derpaa grundede blide Forventning. - Desuden bestaaer Viisdom ikke altid i abstracte Begreber, og grublende Betragtninger, men i det, som kan veilede til practiske Kundskaber og Maaderne og Midlerne til den menneskelige Lyksaligheds Befordring. Slutningerne.