Københavns Adresseavis, 1773-10-13
Den høye Vexel=Cours. Det er alt for vis en Sag iblandt os urimelige Mennesker, at endskiønt vi fuldkommen forud see de allerværste Følger af adskillige vore Foretagender, ja saa visse Følger, at de ikke uden et høystsielden Underværk kan undgaaes, saa afholde disse tilkommende onde Følger os dog sielden fra en forehavende Gierning, som for nærværende Tiid forskaffer os en indbildte eller virkelig Fornøyelse, omendskiøndt de paa følgende Onde langt overgaaer det nærværende Gode. Saa urimeligt dette er, saa ubilligt er det at naar det onde siden paa følger, man da i Steden for at søge Skylden hos sig selv, beskylder Forsynet, Regieringen, onde Mennesker, Tiderne, Sæderne, Moden, og i forrige Tider endog Fanden, Hexemmestere, Nisser, Giengangere o. s. v. Jkke demindre ere de fleeste Menneskeer saa urimelige, saa ubillige; Dorias drikker sig fuld hver Aften og hører hver Nat, man siger ham at efter saadan Ungi om følger en piinlig og ellendig Alderdom, han veed det og bliver dog ved. Efter faae Aar føler han Straffen, Lidelserne overfalde ham og nu vil han ansees som en uskyldig Martyr, nu kuurrer han mod Forsynet. Man foreholde ham Ubilligheden, ja svarer han, jeg kiendte dog i Berlin en stor Spiirebroder som blev en gammel Mand, og fordi Naturen, sikkert af gode Aarsager, haver giort en Undtagelse, fordi et Under er mueligt, saa forlanger Dorilas at Naturen skal atter giøre et Under. Lisimon er en Kiøbmand som hvert Aar fortærer en halv Gang meere end han fortiener; efter nogle Aar er han en Betler og giver da de slette Tider Skylden. Harpax er bleven riig ved Aager og Phylax ved contrabande, to til tre Gange mislykkes deres Foretagender, Øvrigheden straffer dem og Straffen ruinerer dem; begge fnyse mod Øvrigheden. Hans er en doven Knegt som sidder paa Kroen fra Morgen til Aften, Niels derimod passer sin Avling og rygter sit Qvæg, den sidste bliver en holden Mand naar den første maae rømme Huus og Gaard, som derimod giver sit Herskab Skylden og sværger paa at Niels haver med Fanden at bestille. Alle disse og hundrede tusinde andre see deres Gierningers onde Følger forud, de advares derom tidlig og silde uden derved at bevæges til at høre op i Tide; Straffens Forsmag er det eneste som kan giøre dem bange og Straffen selv det som der nøder dem at holde op. Saae viselig og naadig er imidlertid det høyeste Forsyns Jndretning at Straffen aldrig bliver det den med Rette kunde blive, en Hævn som Viisdommen tager over dens skiødesløse Foragtere; den bliver allene en Grændse som giør Fortsættelsen af Menneskets Daarlighed umuelig, og tillige et Middel til dets Forbedring og større Fuldkommenhed. Saaledes nøder Sygdom, Smerte og Uformuenhed, Dørilas til at afstaae fra sit uordentlige Levnet, Lisimons Fattigdom lærer gam Sparsommelighed, Harpax, Phylax og Hans sættes deels ud af Stand at begaae deres forrige Forbrydelser, deels lærer at fortryde dem. Paa samme Maade forholder det sig noget nær med vores Vexel=Cours, allerede i mange Aar have vi arbeydet paa at bringe den til den Høyde samme nu er steget, ved at forsømme vore egne, og yppig forbruge fremmede Vahre, det haver ikke feylet us paa occonomiske Skrifter, som i Tide have advaret os om at vores Agerdyrkning og Fiskerie blev forsømt, vores Handel svækket, vore Skove ødelagte, vore Fabriqver forarmede og Landet opfyldt med fremmede unødvendige Vahre, man haver saat os at Nationen var uberettiget til at laane Penge som Efterslægten skulde betale, man haver forestilt os, at Renterne af denne Gield, tilligemed forommeldte slette Huusholdning, vilde foraarsage en anseelig Forhøyelse i Coursen, Landets Forarmelse, og til Slutning en almindelig Banqveroute, Nationen til største Skade og Vanære. Alt dette haver intet frugtet, nu begynde vi at føle Straffen, og man bør haabe at den skal frugte meere. Den høye VexelCours, hvis Følge er, at alle udenlandske Vahre saavel nødvendige som unødvendige stige i Priis, og om Coursen fremdeles stiger, ikke meere blive at bekomme, er den første og nærmeste Straf for vores overd evne Brug af fremmede unødvendige Vahre. Sagen er saa klar, at ingen kan tvivle derpaa, ikke desmindre maae man med Forundring anhøre, hvorledes enhver søger Aarsagen til den høye Vexel=Cours ingenlunde hos sig selv, men i gandske andre uvedkommende eller ubetydelige Ting. En visker os med en hemmelig Mine i Øret, at et vist Contoir som opkiøber alle Vexler, er allene Skyld der, men havde vi ingen Mangel paa Vexler, saa vilde et saadant Contoir saart komme til kort, naar det kjøbte til høye og maatte sælge til lave Priser; En anden forsikrer, at Aarsagen er: fordi Kongen haver taget Barquen til sig, da dog en Laane=Banque aldrig formeerer eller formindsker Landets Producter eller sammes udenrigs Afsætning, hvilket egentlig er det der bestemmer Coursen, og følgelig det, hvad Coursen angaaer, kan være ligemeget enten Kongen eller et Compagnie er berettiget at giøre Papiir=Penge, men hvad Landets Vel angaaer, er langt nyttigere at ingen uden Kongen haver Ret at mynte Papiir. En tredie siger os, at Pengemangelen er Skyld deri, og bander Jøderne som føre Pengene af Landet; intet mindre, naar Coursen stiger og Pengene ikke i Proportion forhøyes, saa er det fordeelagtigere at føre Penge udend Vexler, og saa maae de ud, om ikkun findes et Hul hvor igiennem de kan listes ud. Den fierde jamrer over Tiderne, den femte over Kiøbmændene, den slette over Skatterne, og den syvende indtil den tusendste over andre, men ingen over sig selv. Og dog vil enhver ved nogen Eftertanke, finde at han efter Evne og Leylighed haver contribueret til Vexel=Coursens Forøgelse ved en større eller mindre Brug af fremmede nødvendige Vare til en Tid, da Landet som ved fremmed Giæld, Mirvert og Qvægsyge var udarmer, allermindst kunde taale det. Billig og fornuftig havde det været, at naar Landets naturlige Expoter saasom Korn, Qvæg og Fiskevahre formindskedes, man derefter havde rettet sig med Jmporterne, og ikke indført saa mange fremmede Vahre som forhen da man havde overflødig Vahre til at betale dem med, men da i det Sted de fleste fremmede Producters Jndførsel, haver tiltaget, og Brugen af Silke, Viin, Kaffebønner, Porcelainer og andre Unødvendigheder aldrig haver været oppigere end nu, saa er den høye Vexel=Cours en nødvendig Følge, en naturlig Straf for denne gale Huusholdning, som enhver maae tilskrive sig selv og ikke Regieringsformen, Tiverne eller visse Handlendes Enennytte. Men da, som vi forhen have anmærket, al naturlig Straf for vores Daurlighed, aldrig bliver Viisdommens Hævn over dens Foragtere, men allene en Grændse for Daarligheden og en Hindring i sammes Fortsættelse, saa kan vi trøste os, at det med Vexel=Coursen forholder sig paa samme Maade, og at just den Høyde hvortil den er stegen og vil stige, bliver Middelet til at giøre os klogere, og vil udrette meere, end de viseste Formaninger, end de skarpeste Love. Den naturlige Følge af en høy VexelCours er, at alle udenlandske Vare maae stige i Priis, naar Kiøbmandensmaae give 132 Rdlr. for de Vahre han fordum kjøbte for 112 Rdlr., saa kan han umuelig sælge dem for samme Priis nu som forhen, og jo dyrere udenlandske Vahre, blive jo snarere søge vi at behielpe os med indenlandske. Contiebandleren, som forhen paa hver 100 Rdlr. vandt 30 Rdlr. og derfore syntes det Umagen værd at indstiæle contrabande, vil nu naar Vexlerne koste ham 20 pro Cento og hans Gevinst altsaa ikkun bliver 10 pro Cento, enten finde at Fordeelen er for liden imod Hazarden, eller nødes til at slaae disse 20 pro Cento paa sine Vahre, og da kan og bør den indenlandske Fabriqueur holde Priis med ham, og naar fremmede Vahre blive dobbelt saa dyre, saa vil deres Brug blive langt sieldnere end nu. Man feyler, naar man troer, at vores Handel liden derunder, eller naar man jamrer over, at nu ikke komme nær saa mange Skibe til Kiøbenhavn med fremmede Vahre, som forhen. Det var slet ingen Skade for os, om ikke et eneste Fad Viin, ikke et Pund Caffee, ikke et Pund fremmet Jsenkram, eller for en Skilling af de øvrige, deels unødvendige, deels her i Landet faldende Vahre, blev indført fra Fremmede. Handelen vilde derved blomstre i Steden for at aftage og drives allene med egne Producter og Commissioner. Man siger: at dersom vi ey vil bruge fremmede Vahre, vil ingen Fremmede modtage vore; men baade ere vore, som meest bestaaer i Føde=Vahre, nødvendige for mange andre Nationer i sær for vore Naboer de Svenske, og saa længe Dannemark stikker i en udenlandsk Gield, saa kan de af Landet dertil udgaaende Renter og Capitaler, gjerne balancere de faae Vahre vi have at udskibe til Fremmede.