Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-12-17
At en Restence just ikke er den passelig ske Skole for den med Mennesket og Verden ubekjendte Yngling, derom tvivler vel neppe nogen. Det er saa ganske naturligt, at en saadan Conster af forskjellige Mennesker, fra forskjellige Egne og af Forskjellig Lænkemaade, nødvendigviis maa frembringe en Forskjellighed i de herskende Sæder, som just ikke altid sten mer overeens med Moralitetens Grundsætninger. I Residenten kan Manden samle Menneske kundskab, men Ynglingen udsættes her saa let for, at blive misledet og fordærvet. Alt dette er saa bekjendt en Sandhed, at det vilde være overflødigt at godtgiøre det med Exempler Jngen af dem, der ivre mod et Universitets Oprettelse i Norge, kan betragte vor eller hver anden Hovedstad fra nogen anden Synspunct, Men desuagtet finder man det dog aldeles ikke upassende, at mangen en ung Studerende paa delse 180. 10de Mile, blot for at tildende foreStaderinger. Hvor meget voves der ikke ved at lade en erfaren, stundom i landlig uskyldighed opdragen, Yngling paa 17 til 20 Aar gjøre en saadan Reise til Resideneen? Er det en rig Mands Søn, saa maa Faderen bestandig sende Penge, der ren Stad, hvor der stilles saa mange Snarer for Uskyldigheden, saa let kunne gjøre Residenten til Sønnens moralske Grav. Hvor meget maa det ikke smerte Faderen, at han seer sig nødt til at sende sin Søn til en Stød, der ved nogle hundrede Miles Fraliggenhed, gjør det umueligt for ham at have et paaget Øie med hans Levned, og med sin faderlige Haand at hold ham tilbage, naar han staaer paa Bredden af Fordærvelsens Afgrund, bliver han syg, saa kan han hverken pleie eller trøste ham; han maa overlade ham til fremmede Hænder, forsømmer han sine Studeringer og sit eget Vel saa seer har sig ikke istand til ved Formaninger, at bringe ham paa bedre Veie, uden ved lidet virkende Breve, omgaaes har Mennesker, der arbeide paa hans moralske Fordærvelse, saa kan han ikke personlig ride ham ud af deres Selskab. Han maa lade ham fremtyre deri og prise sig lykkelig, hvis Tilfældet har skienket ham i Hovedstaden en Ven, der kan træde i hans Sted og handle paa hans Vegne. Men hvor saa ere saa lykkelige, at de have saadan en Ven, og hvilken Ven handler vel som en Fader vilde handle Den mindre Formuende befinder sig i en endnu værre Stilling. Hans Søn skal og maa reise til Kjøbenhavn, men han kan ikke medgive ham saa meget, som der er nødvendigt for ham, naar han vil føre en anstændig Levemaade. Hvad bliver altsaa Følgen heraf Sønnen maa tage sin Tilslugt til Jnformationer, Men hvorledes lønnes disse i vore Dage, En Dansemester faaer 1 Rdlr. om Timen, med dens den bedste Academiker ikke faaer to Mark. Dette maa naturligviis nedslaae den studerende englings Mod, og svække hans Lyst til at lægge sig med Jver efter sine Studeringer. Han bortstider sin Tid med ilde lønnede Privatundervisninger, og inden han veed et Ord deraf har han opnaaet en Alder, hvor det er saa med get vanskeligere for ham, at tage Embedsexamen. De dedste Aar af hans Liv ere forsvundne og han falder som et Offer for sin Fattigdom. og Jeg har kjendt adskillige Norske Studeren de, der med det fortræffeligste Hjerte, den hed ste Forstand, den største Lyst til Studeringer, havde forladt deres Fædreneland Norge, men neppe havde de været her i Hovedstaden to til tre Aar, saa vare de i en eller anden Henseende nedsjunkne i et Svælg, som de aldrig bleve reddede fra. - Det falder af sig selv, at saa danne Exempler kun ere anvendelige paa enkelte og at der gives mange, saare mange, der ligesaa mægtigen vide at kjæmpe mod Fattigdom, som mod at moralsk Misledning, og som, under de stærkeste Fristelser, dog omsider blive dens Fædrenelands Stolthed, men at der ogsaa gives mange, som i Kjøbenhavn finder en Grav for deres Sædelighed og en Skranke for deres timelige Vel, det til enhver Upartisk, der kjender til Tingenes sande Beskaffenhed, fuldkommen sande. Mangen en brav Nordmand seer aldrig den Fader mere, der var hans Ungdoms første Leder, aldrig det Norge, som han ikke uden med Veemod kan tilbagekalde i sin Erindring. Han visner som en Plante, der er forflyttet til en fremmed Jordbund, istedetfor, at han i sit eget Hjem i sine Frænders og Venners Skjød, ubekjendt med slette og skadelige Selskaber, vilde blevet den dueligste og nidkjereste Embedsmand. Alt dette vilde være forebygger, dersom Norge havde sit Universitet, hvor Sønnen kunde studere under Faderens Varetægt og hvor Levemaaden i det Hele er langt lettere for ham end i det dyre, forlystelsessyge og med tusinde Adspredelser opfyldte Kjøbenhavn. Den stundom dyrt betalte Menneskekundskib, som han samler her, maatte han ogsaa kunne samle i en Stad som Christiania, og visamte jo desuden i Almindelighed ikke Menneskundskab i Norges Hovedstæder, hvorfor skulde da Nordmændene just søge den hos os De Bekostninger, som et Norsk Universitets Oprettelse kunde medføre, vilde lettelig tilveiebrindes. Norge har Rigmænd, Patrioter og Hædersmænd nok, som B. Ankers Aand hviler, over, og som med Glæde vilde bidrage deres Skjerv til et saa skjønt og stort Øiemeeds Opnaaelse. For at knytte det Baand, der forenet begge Dannerigers Jndbyggere, end fastere, er det neppe fornødent, at det eneste Universitet just skal være i Kjøbenhavn, thi dette Baand er opløseligt. Vore Professorer kunde ikke tade noget ved en muelig Forandring, thi naar Norges Professorer bleve valgte blandt de Kiøbenhavnske, saa kom det Hele jo ud paa eet Enhver Kjøbenhavner, hvis Søn har valgt den studerende Bane, tænke sig engang, hvor ubehageligt det vilde være for ham, dersom han skulde være nødt til at sende for Barst f. Ex til Trondhjem, for der at fuldende sine Studeringer. Naar han har tænkt sig dette ret levende, og tillige overveiet Forskjellen imellem Sæderne i Norge og Sæderne i Kjøbenhavn, saa vilde han neppe finde det forunderligt, at Forf. af dette Stykke har villet gjøre der nittende Aarhundredes Mænd opmærksomme paa, hvor vigtigt det er, at Norge tidlig eller sidigt faaer et eget Universitet.