Almuevennen, 1843-01-04
J det nuværende Militairvæsen, sagde han, er vistnok indblandet Meget, som ikke staaer i Forbindelse med Kaldet, at værne og Fædrelandet. Jndtil for gandske kort siden have vi seet vore Krigere fungere som Toldbetjente paa Kjøbenhavns Volde, og fremdeles ville vi kunne see dem brugte som Politibetjente eller til at paradere ved Hoffets Fester; jeg tilstaaer, at, naar jeg er begeistret for almindelig Folkevæbning, saa er det ikke dette billede der for mig har været synderlig tiltrækkjende" Udsøndringen fra Militairvæsenet, af hvad der ikke vedkommer selve dettes Hovedopgave, troede han bedst vilde blive opnaaet, naar Værnepligten er bleven almindelig. Landsoverretsprocurator B. Christensen havde i mange Aar næret den Overbeviisning, at næst Spørgsmaalet om Forandring i Statsforfatningen, har ingen Sag i den Grad Krav paa Opmærksomhed og Overveielse, som den nu foreslaaede Jndførelse af almindelig Værnepligt. Jkke blot vor Krigshistorie viser Nødvendigheden af en almindelig Væbning, men, alle de Yttringer i Tale og Skrivt, som vi i de sidste 10 Aar har faaet at høre og see, gaae netop ud paa, at udtale det som Sagkyndiges Overbeviisning, at Danmark næsten er i en aldeles værgeløs Forfatning. Men ligesom der ikke letteligen gives noget mere Sørgeligt og Nedtrykkende for et Jndivid end det, at føle sig afhængig, ikke af sig selv og af sine Kræfter, men af sine Naboer og Gjenboer, saaledes synes der mig ogsaa, neppe at være noget mere Nedtrykkende og Hemmende for en Stats Opblomstren, end naar den i den Grad er værgeløs, at et pludseligt Overfald kan true dens Existents med Tilintetgjørelse. Naar jeg seer hen til Europas nuværende Stilling, og til hvor let blot et Dødsfald vilde kunne sætte Danmark i Fare, da kan jeg, med Begivenhederne i 1807. for Øie, ikke Andet end med Uroe see mit Fædrelands Fremtid ikke meere betrygget i denne Henseende, end dets Fortid har været. – – Jeg troer derhos, at hvor Friheden rigtig skal udvikle sig, trives og befæste sig, der maa der være Selvstændigheds- og Mandigheds-Følelse; men til at fremkalde denne, bidrager det vist ikke mindst, at vide sig vaabenfør, vaabenøvet og vaabenkraftig. 43 Medlemmer stemte for Nedsættelsen af en Commitee og 2 Medlemmer stemte derimod; til Comiteen valgtes Etatsraad Bang, Kmbr. Rosen orn-Lehn, Grev Ahlefeldt, Candidat Lehmann, og Etatsraad Estrup, men da denne formedelst Sygdom maatte forlade Forsamlingen, valgtes i hans Sted til Comiteen, Professor Ussing. Som bekjendt var denne Sag een af dem Forsamlingen maatte lade ligge, af Mangel paa Tid, saa Comiteens Betænkning var Alt hvad der vandtes ved at Sagen blev antaget. Comiteens Medlemmer kunde ikke blive enige om Betænkningen, men Bang, Rosenørn=Lehn og Ussing foreslog, Tillid til, at et Udkast til en Lov, betreffende Jndførelse af almindelig Værnepligt, vil blive forelagt i næste Session, at der for Tiden ei indgives nogen Petition i denne Sag. Ahlefeldt og Lehmann kom derimod til et andet Resultat, og af den herlige Betænkning disse tvende Deputerede afgav, maa vi her meddele et lidet Udtog. Den nuværende Basis for Landets Væbningsvæsen, er ikke blot en stor Ubillighed mod en enkelt Stand, men den er tillige fordærvelig for det almene Vel. Den fatalistiske Qvalitet som derved lige fra Fødselen af paatrykkes en Klasse af Stats orgere, gjør denne til en afsluttet Kaste, og er den væsenligste Hindring for den Udjevning i Dannelse og Velstand, der er Grundlaget for en stor og mægtig Middelstand – en Nations sande Styrke. Først naar Pligten og Retten, naar Byrden, og Æren af Fædrelandets Forsvar gjøres lige for alle Landets Børn, for alle Statens Borgere, først da ville de Danske kunne sammensmelte i en compart, national Enhed, hvori hver Enkelt føler sig som Led af det større Hele, hvortil hans Velfærd er knyttet, og hvormed han vil bestaae eller gaae tilgrunde. Først derved vil – for at vi særligen skulle fremhæve et af Hovedpunkterne den fordærvelige Skranke falde, som nu adskiller Kjøbstad og Land, til liden Baade for begges saa nøie forbundne Jnteresse. Betragtes Sagen fra denne Side, saa bliver det ikke saa meget de hidtil fra Værnepligten Befriede, der skulle gjøre en Concession, som de hidtil fra Værnepligten Udelukkede, der skulle fordre deres Andeel i den Ret og i den Ære, at bære Vaaben til Fødelandets Værn. Først naar dette bliver en Betingelse og et Særkjende paa det sande Statsborgerskab, først da kan Bevidstheden om et virkeligt Samfund i en eiendommelig Nationalitet og selvstændig Stat finde sin sande Jndvielse i den dybtfølte Villie, at haandhæve dens Bestaaen og uafhængige Selvbestemmelse - "koste, hvad koste vil. En saadan høiere Opfattelse af Værnepligten vil ikke letteligen kunne gjøre sig gjældende, saalænge den betragtes som et Statshoverie, der paahviler en enkelt Klasse, som man fra gammel Tid har vant sig til at betragte som den ringeste; men ligesom det vil have en høist velgjørende Jndflydelse paa den hæderlige Bondestand, ogsaa i denne Henseende at stilles i lige Linie med sine tildeels meere dannede og anseete Medborgere, saaledes vil det hævde Landets Væbningsvæsen en høiere Plads i det offentlige Omdømme, naar hver af Statens Borgere, erkjender det som en af sine helligste Borgerpligter, at være et Leed i Fædrelandets Forsvarsrækker. Alt i Freden vil dette give Armeen en langt værdigere Holdning, der nødvendigviis derfra vil hanlyse Alt, hvad der er sammes store Øiemed uvedkommende, og alle saadanne Love og Vedtægter, der alt nu meere maa søge deres Forklaring i Reminiscentser fra forsvunden Tid, end deres Retfærdiggjørelse i de virkelige Forhold. Men langt mere vil en saadan Foranstaltnings Gavnlighed vise sig i Farens Stund, hvor det ikke blot, efter det hele nyere Krigsvæsen, maa ansees nødvendigt at kunne stille saa betydelige Masser i Feldten, som et Land med Danmarks Befolkning aldrig vil kunne opbyde, uden at kunne kalde alle sine Forsvarskræfter under Vaaben, men hvor tillige den Tilvæxt, den forventede Reform vil tilføre Væbningsvæsenet, fornemmelig vil repræsentere den Modtagelighed for en høiere Begeistring, som ene kan give et lille Lands Forsvar Styrke til at modstaae Overmagten. At Danmarks nuværende Militairvæsen ikke giver samme den fornødne Modstandskraft, er en Overbeviisning som er udtalt af mange Sagkyndige, og som vor senere Historie synes velskikket til at befæste i den almindelige Folkemening; men, ligesom denne Forestilling væsentligen maa undergrave den Selvbevidsthed og Tillid til sin egen Fremtid, som er Betingelsen for alle et Folks Livsyttringer, saaledes maa selv de, der søge vor Selvstændigheds bedste Værn i den hele europæiske Retstilstand og i faste Alliancer, dog forene sig i den Erkjendelse, at ikkun egen Kraft kan hjemle Adkomst til folkeretlig Beskyttelse, og at det ikkun, naar vi, idet Mindste en Tidlang kunne forsvare os selv, bliver mueligt at alliere sig med os, ikke nødvendigt, til lige stor Admygelse og Skade for os, at besætte vort Land. De nævnte tvende Deputerede indstillede, at Forsamlingen indgav Andragende til Kongen om, at der i næste Session maa forelægges den et Lovudkast om almindelig Værnepligt, bygget paa de Grundsætninger: a) at personlig Deeltagelse i Landets Forsvar, og, som Følge deraf, Erhvervelsen af Vaabenfærdighed, er en Borgerpligt for hver vaabenfor Mand; b) at den fordrede Vaabenfærdighed indskrænkes til det absolut Nyttige og Nødvendige, og Adgangen til dens Erhvervelse gjøres saa let som mueligt; c) at den militaire Organisation af den værnepligtige Befolkning saa meget som mueligt lempes efter Landets naturlige og statistiske Jnddeelinger og de borgerlige Syslers Behov; d) at af Garnisonstjenesten saavidt mueligt fjernes Alt, hvad der ikke directe vedkommer Landets Forsvarsvæsen; og e) at den hele militaire Lovgivning underkastes en gjennemgribende Revision.