Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-05-28
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Eas RassaFemte Aargang. No. 66. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 28 Maji. 1808. Til Hr. N. F. S. Grundtvig, i Anledning af hans Digt Maskeradeballet i Danmark 1808. Jeg saae Dit Syn, mend Stormen huled hvit Og rædsom Qval og Mulm omhylled Himlen. Fra Jorden skiælvende en Svoveldamp opsteg Og ved dens Jld Du viste Danmarks Grav. Et Minde stod i Nord, som Hiertet gyste ved Mens Skialden endnu sang ved Baukastenen. Ned i Din Siel Alfader sendte mild Sin Straale, at Du klart, i herlig Lyst Kan skue gamle Nord i all dets Glands. Du saae, at Lyset slukkes meer og meer Du faae, at Midgaardsslangen i sin Gift Sig knuged grusomt om det gamle Land. Men Nornen var Dig bitter, fiendsk, Du stod J Midnatsmulm med Øiet vendt mod Syden. Men diærve Dannemand, Hvi kunde Øiet, Endog kun eengang vendes fra Dit Nord Der, hvor det Ziffer staaer i Nattens Lys At Norden rokkes kan, men aldrig segne Alt længe værget Vest den stolte Nordboe, Dit Old i Kraft ei ligner Egens Sommerløv, Men mere, at en Vinters runkne Straae; Dog Livet slumrer kun, det svinder ei. Saae Du ei tidt i Nordens Vinternat At Livet syntes slukt, Men Stjernen tindret Naar Blomsten visner hen, og Kraften hærdes Naar da Alfader paa sin Stol staaer frem, Han skuer sine Børn med Vaarens friske Løv Da gydes Jld i Hiertet, Luen blusser høit, Og Ve da Trolden med sit Riddingsfærd, End hviler Kraft i Norges Klippelland. Den ei forgaaer. Den stiger kæmvende J Jernet, kjækt af Gruben frem. Det flyder herligt i hver Nordboes Blod Og varmer Manden naar det hærder ham. Paa Danmarks Blomstersletter, Norges Fielde, Det blinker nu til Værn for Fædreland, Og stander i Din Slægt med alt sit Liv Naar Kæmpen djærvt end svinger Sværdet hen Da segner Fienden ned som slagen Tidsel; Da føler han sit Slægtskab, dræber rask hos sig Hver ussel Svaghed; jager med sit Spyd Til Niftheim, Vellyst, Pragt og Guldets Flitter, Og skuende sig selv, han higer nu at ligne Den fierne Oldtids Mænd. Da qvæder Skialden Ei blot om Skjold, om Trygesen, og Store knud, Om Frode, Valdemar, og fierde Christian, Om alle Fortids sieldne, store Mænd –Men, høie Lyst, endog om Nutids Kæmper. Da aander han i Strængen; ved dens Klang Staaer Helten af sin Grav og kiender end sit Nord. Naar Krigens Bulder fiernt henrullet er Fra Danmarks skovindkrandede Strande, Da har den, giftig selv, adspredt den Gift Som klæbred sig om Danmarks Arner. Til Altret fører Qvinden Sønnen fremMed Fromhed knæler hun i Andagt, Hun offter Gud det Helligste hun har: Sit Hiertes Taare, og i Barnets Siel Nedlegges, spirer Jesu store lære. En Glægt gaaer frem i Kraft og Mod og Dyd –Mens Udaad viger fierne fra Fædrelandets Strand Beskuende Din Aand, jeg henrykt faae Dit Liv Din Kraft, Din Længsel, varme Dannemand! 5, soler Du at end Din Slægt er kjæk Fornye i Strængens Klang den svundne Tid, Og Du er Danmarks Søn, dets ægte Borger, Poul Dous. Om Krigen i Norge. (Sluttet.) Skier ere, som bekjendt, et Slags Skøiter, forede med Sælhundsskind. Skieløberen har en Balancestok i Haanden og kan paa denne Maade fare utrolig hastig hen over meget utilgængelige Steder. Skieløber-Corpset er de bedste lette Tropper i disse Egne. Landeveiene kaldes Kongeveie og Alfar veie, men de øvrige Veie, Bøigdeveie. Hine holdes ved lige af Almuen, saa man saa vel Sommer som Vinter kan komme frem paa dem, disse deles igjen i flade Bøigde og Fieldbøigde Veie. Af begge Slags findes Sommer- og Vinterveie, som løbe paa forskjellige Steder og ere hver for sig kun brugelige efter Aarets Tider. Postveie gaae og undertiden igjennem Fieldbøigder. Mangt et Tog over Bjergene maa formedelst Dagens Korthed i Vaar og Høst opsættes. Det er lige umueligt at fortsætte Veien over Bjergene i Mørke, og at udholde Kulden der om Natten. Denne Omstændighed er yderst vigtig for den Krigende. Han har ikke allene Terrainet, men ogsaa Elementerne at kjæmpe imod, og uden nøie at agte paa begge Deele kan han umuelig tænke at føre Krig i disse Egne med nogen Nytte.