Viborger Samler, 1775-11-06
en Mandagen den 6 November. (Fortsettelsen af No. 44.) Arrander har hverken sin Mag ele sin Søer at takke for de Berømmelser han endnu har hos hans Kiendere af Fortienester. Formedelst hans Ærgierrighed, som ingen Grændser kiendte, og som forhindrede, at hans Mod ikke forenedes med Billighed og Viisdom, vilde hans Navn ikke blive ret stoer, naar han ikke undertiden havde yttret en stærk naturlig Beqvemhed til Holmodighed. ErindrinTredie Aargang. Yy ger. ger af hans Seiervindinger forsvinde hos Dommere over store Bedrifter ved Forhauselse over hans Opførsel mod den overvundne Porus, da han tilgav ham hin ædle Trodsighed ved sit Nederlag, og til Belønning for denne Trodsighed indsatte ham igjen i sit Rige, og udvidede endog dets Grændser. Dette Skyggebillede paa Høimodighed (thi jeg er for bange til at kalde denne Opførsel en virkelig holmodig Gierning, eftersom han har gjort sig skyldig i saa mange uædelmodige Handlinger.) Dette Skyggebillede, siger jeg, gior, at vi søge at undskylde ham, naar vi huuske paa de Grusomheder, som han i sin Vreede og Drukkenskab har udøvet imod sine fortroeligste Venner. Kierlighed til Fiender bliver ved dens Forening med Høimodighed, saa ærværdig, at mange Fornuftviise troe, at have udtømmet Begrebet paa Høimodighed, naar de forklare den ved Kierlighed til Fiender. Den Tilbøielighed at beskytte sig for sine Fiender, at undertrykke dem, for ikke af dem at blive undertrykket, og ved Hevnens Fornøielse at forskaffe sig Fyldest, fordi vor Lykke er bleven krænket ved deres Fornærmelser, denne Tilbøielighed er Mennesket naturlig. Hvor Hvor guddommelig maa da ikke den Siæl være, der kan indskrænke denne Tilbøielighed saaledes, at han ved dens Udbrud bærer lige Omsorg for sin egen og sin Fiendes Lykke, at han, naar han endog ganske kunde nedslaae sin Fornærmer, dog holder ham opreist, og nægter sig selv Fornøielsen af en retfærdig Hevn, Historien har leveret os nogle rørende Exempler af saa overordentlig en Høimodighed. Hvor maa ikke beundre den Athenienser Pisistratus, og staae i Tvivl, om han og virkelig fortiener Navn af en Tyran mod sit Fæderneland, fordi han bemægtigede sig den høieste Magt over et frit Folk, da han alligevel saae, at andre vilde bemægtige sig Overherredømmet, uden at have saa megen Ret, som han, der nedstammede fra den holmodige CoriFamilie. Alle hans Handlinger forkynde det menneskekierligste Gemyt. Han var rund uden Ødselhed, og godgiørende uden Pralerie. Solon selv maatte give ham det Vidnesbyrd, at han havde været den beste Borger, naar han havde været mindre ærgierrig. Han beherskede de Athenienser alene for at gjøre dem lykkelige, og der syntes, som han i Besiddelse af den høieste Magt havde ingen Hy Liden Lidenskaber. Man skulde have troet, at han kun selv vilde synde mod een af Solons Love, paa det han dermed kunde opfylde alle de andre. Han bliver fordreven, faaer sin tabte Magt. igien, og hævner sig paa ingen. Alle Fornærmelser mod hans Ære, hans Venner, hans Familie giengielder han med Velgierninger, uden at fornedre sig. Et drukkent ungt Menneske fornærmede hans Gemahl, han opvogner af sin Ruus, erindrer sin Forbrydelse, og kommer for at bede om Forladelse. Piststratus raadede ham, i Fremtiden at være meere beskeden, og forsikrede ham, endskiønt han vel vidste det modsatte, at hans Gemahlinde ikke havde været ude af Huset. En Thrasymedes blev indtagen af en heftig Kierlighed til hans Datter. Han var ved et offentlig Optog saalidet Mester over sig selv, at han kyste hende. Hans forbittrede Gemahlinde forlangte, at hans Dumdristighed skulde straffes med Døden. Piststratus svarede roelig: Vil vi dræbe dem, som elske os, hvorledes skal vi da begegne dem, der hade os, Han havde en Ven Chrasippus, der ved et Giæstebud beskiemmede ham eengang efter den anden. Han var der derimod saavel Mester over sin Vrede, var saa taalmodig, som en Tiener kunde være, naar han blev fornærmet af en Tyran. Da han vilde forlade Selskabet, var Piststratus bange, at han afFrygt for ham vilde gaae bort, og søgte med Beviser paa den største Fortroelighed at holde ham tilbage. Følgen heraf er en endnu større Fornærmelse. Thrasippus kommer Dagen derefter til sig selv, og vilde have aflivet sig, om ikke Piststracus derfra havde holdt ham tilbage, og givet ham den høitidelige Forsikring, at han ligesaa inderlig vilde være hans Ven, som han tilforn havde været. Vi nok den holmodigste Tyran, om han ellers har været en Tyran, naar ikke hans naturlige Høimodighed havde bevæget ham til ikke at agte den Skiændsel, at være en forhadt Mand, paa det han kunde forskaffe sit Fæderneland desto større Fordeele. En stormodig Tænkemaade giver Mennesket en Værd, som ingen Stand kan give ham, den opløfter ham over den høieste Stand, om han endog skulde leve i Støvet af den foragteligste Nedrighed. Jgiennem deres Skyer skinne de som oftest paa det herligste. Slaver selv; og hvor foragtede vare ikke Slaver i For Fortiden, blive ved holmodige Gierninger saa udødelige som Helte. Adrumerum, en Stad i Lybien, blev beleiret af de Rommere. Da den var i den yderste Knibe, flyede tvende Slaver af Staden, til de beleirende. Saasnart Staden var indtaget med Storm, ilede Slaverne ind i det Huus, hvoraf de vare flyede, af dette udog de en Kone, hvis Livegne de havde været, efter Anseende med stoer Ubarmhiertighed, og drev hende for ved sig. De synes at hævne paa hende den Grusomhed, som hun havde viist imod dem for Stadens Beleiring. Man spurgte dem, hvad de havde i Sinde med hende: Dræbe vil vi hende, gav de Livegne til Svar, hun har handlet alt for grusomt med os. Men disse Slavers forstilte Forbittrelse imod deres Herskerinde var kun et Middel til at bringe hende uden for Staden i Sikkerhed for Erobrernes Raserie. De vilde altsaa hellere ansees for deres Herskerindes Mordere, end lade hendes Livs Redning beroe paa de rasende Soldaters uvisse Forbarmelse. Men neppe havde Romerne, der vare begierlige efter Byttet, stillet deres Raserie, og igien antaget de Romerske Sæder, forend disse ædelmodige Slaver førte deres Herskerinde de tilbage i Staden, og overgav sig igien som hendes Livegne, uden at tænke paa hendes forrige ubarmhiertige Omgang med dem, og uden at undersøge, om hun ikke kunde fortsætte hendes Grumhed imod dem. Deres Herskerinde blev ved deres høimodige Troeskab saa skamfuld, og tillige saa rørt, at hun strax satte disse ædle Livegne i deres fulde Frihed. Kresiphon har formedelst sin Lykke, der er en Belønning for hans Fortienester, mange Fiender. Først hade de ham kun, og derpaa forvandle de deres Had til et dødeligt Fiendskab. De kan ikke betage ham hans Lykke, altsaa søger de i det mindste at gjøre ham den bitter. De bestræbe sig at gjøre ved deres Forhaanelse dem tvetydige, en unyttig Bestræbelse, da Ktesiphons heele Hævn er denne, at han gjør sig ald muelig Umage, for offentlig at udøve de Dyder, der ere tvert imod de Laster, man giver ham Skyld for. Han burde paa en anden Maade betage sine Bagvaskeres Beskyldninger al Troeværdighed. Hans Fiender ere ondskabsfulde og forvovne nok til at beskylde ham for saadanne Laster, som de selv udøve, for desto sikrere, at skiule dem for Verdens Øine, der endnu ingen Kund Kundskab har om dem. Kresiphon har umodsige lige Beviser paa hans Fienders Laster, men han er for høimodig til at beskiemme dem for Verden. Andre retskafne Mænd antage sig hans Uskyldighed (Meere følger.) Nyeheder.