Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-02-05
Nu lyder Sommersang ej meer O. Bülow, Dig til Glæde, Kun gjennem Taarer, nu vil see, Hen til dit Viisdoms=Sæde. Der gaaer Erindrings blege Mø Omkring i Livets Skygger, Seer tankefuld mod fjerne Øe, Hvor Dannerkongen bygger. Forfængelige Daare, Du Som gyldne Lænker bærer; Kom i dit Slaverie ihu Hvad Bülows Liv dig lærer. Hvad er din tomme Æres Glands, Den ikkun Daarer agte - Mod Bülows grønne Hæderskrands; Den Dana glad ham bragte. Den visner ei - i Glemsels Favn Hensmuldrer Magtens Vælde, Og mangt, af Smiger priset Navn, Knap født, før træt af Ælde, Dog Dit skal som en Stjerne staae, At lede og advare, Paa Hjertegrundens Himmelblaa, Blandt Danmarks Hæderskare. Dit Liv var Ærens Høitidsdag, Dog saae Du Nattens Komme Foruden Gru - nu Harpeslag Forkynder den er omme Og Morgenrøden straaler klar, Dig Dagen er oprunden, Alt hvad Du leed, Alt hvad Du bar, Er som en Drøm forsvunden. De staae, de lyse Ærens Spor, Og de skal evig stande; Saalænge Bog og Skrift og Ord, Vil Hjerte-Adel sande. Saalænge Kunst og Aand og Vid, Har Fosterland i Norden. De kalde frem til ædel Strid, De Ædleste paa Jorden. J. P. Miller. Forskjellige Notitser det danske Sprog. vedkommende. II. Jndlæg i Sagen angaaende Modersmaalet og dets Retskrivning. Udgivet som Jndbydelse til den offentlige Examen ved Nykjøbing Cathedralskole, af Ludv. Berg. Oct. 1827. 32 S. 8. Dette Jndlæg lyder saaledes: "Flere blandt Fødelandets Sønner, ældre som yngre, ere henfaldet til den Svaghed at tilbede et Gjenfærd, Conseqvenz kaldet; ja de ere endog i deres ubesindighed gaaet saa vidt, at de have villet opstille dets Billede i det Tempel, vi reise for vort herlige Modersmaal. Et saadant Foretagende vilde, naar det lykkedes, forvandle Templet til en nogen Grav, uden Liv og Fylde; thi for hiint Utyskes Aande stivne alle Former, og flygte alle Farver. Min Fordring er derfor, i Modersmaalets Navn, at de ældre som yngre, lade af fra den unaturlige afgudiske Tilbedelse, og vende deres Hug igjen til deres Moder, der uagtet hendes høie Alder, i Liv og Væsen er alt for ungdommelig til, at ikke hin Utyske ved hendes første Blik forsvinder af deres Tanker, som et tomt Drømmebilled. Lyde de ikke denne alvorlige Opfordring, men vedblive at fremture i deres Forstokkelse, da er det min Paastand, at de udelukkes fra Templet, og med deres Afgud henvises til Carricaturens Fielebod. Hermed indlades Sagen til Doms." Under Navn af Bilag fremsættes nu i 9 korte Afsnit nogle Bemærkninger over det danske Sprog, saasom om dets Prosodi; intet Sprog har en mere bestemt Prosodi, bygget paa færre og grundigere Regler, end netop det Danske Betoningen, som er upaatvivlelig et af de vanskeligste Puncter at bestemme i et levende Sprog. - Om Vocalfordobling, det understøttendee, Accentuationstegnene dig, v. Skriftet indeholder nogle Synderligheder, (f. Ex. Brugen af det gamle, aflagte Ord: "Hug istl. Hu, tree, forevige Brund, Hund, Grund løst &c., som erindre om den i dette Blad Nr. 4 omtalte Retskrivnings Undervisning i en af vore lærde Skoler; dog fortjene derhos enkelte bemærkninger Opmærksomhed, f. Ex. det Urigtige i at Nogle paa ny adverbialisere virkelige Adverbier, og af sandelig, aldrig, nemlig o. fl. skabe de potenzerede Adverbier sandeligen eller sandeligt o. s. v. Man har endog seet Adverbiet neppe cuberet til neppeligen." 2. Ordet tre har man og i "Aftenbladet seet skrevet med to "e." Det er dog aldeles imod almindeligt Brug, og imod Udtalen. En anden feilagtig Maade at skrive dette Tallord paa har man seet brugt i Anordninger og offentlige Actstykker; f. Ex. i Fundatsen af 1756 for Frederiks Hospital, hvor det skrives trey;" ligeledes i Fundatsen for Opfostringshuset af 1753 o. fl. Steder fra den Periode. Vist nok have de danske Underordnede, der da skulle besørge en fornems Mands Concepter trykte, ei vovet at rette Sproget, eller det Ortografiske. 3. "Hvor vidt beslægtede Ord kan ved Skriftsprogets Efterladenhed blive hinanden fremmede, derpaa kan følgende tjene til Exempel. Hvoraf Ordet næsviis kommer, vil ei let kunne gjættes, naar man allene seer hen til Mund sproget, i hvilket det hedder næseviis, og synes at være beslægtet med Næse, til hvilken dets Betydning dog ikke mindste Hensyn har Havde Skriftsproget taget bedre vare paa dette Ord, og bogstaveret det næsseviis, saa kunde man derved erindret sig Ordet Næss, det er Klit, Odde, Landspidse; og ledtes da til at ihukomme de Søerøvere der fordum her i Norden opholdt sig paa Næssene, hvorfra de, und gaaende al Overherskab, voldfaldt hvem de traf, og fik deraf Navnet Næssviis, der blev eet med uforskammet. Saaledes er Ordet forklaret af en svensk Skribent, jeg erindrer et hvilken, og rimeligere Slægt og Ophav kan vel heller ikke for Ordet findes. (Joh. Boye.) I Videnskabernes Selskabs Ordbog skrives, næse viis (germ. naseweis), uden videre bemærkning. 4. Om Benævnelserne Norsk Sprog, "Norsk Literatur" læses i det Norske Morgenblad Nr. 20. 21. 22, en velskrevet Afhandling, som bliver fortsat, deri forekomme nogle Berigtigelser til Forfatteren af et i Maanedsskriftet, Athene for 1817, 9 B. S. 240 indrykket Stykke; ved hvilket Stykke Bergraad P. Petersen, forhen har givet velgrundede Erindringer; Ligeledes bemærkes, at man nyelig i "Nordisk Tidsskrift 1 B. 3die Hefte S. 470 har seet en dictatorisk, for ei at sige, impertinent Rettelse hvor Anmelderen af det Svenske Tidsskrift Svetilføier Ordene: "oversat af Norsk c: Dansk. Dette er vist nok en høist besynderlig Rettelse; som den fortjente Forfatter ikke burde have tilladt sig, hvorved han havde undgaaet den Benævnelse de Norske ere saa beføiede til at give hans Rettelse. At han med Grunde vil forsvare sin Mening, at det Sprog der bruges i Norge rettest kaldes Dansk, kan naturligviis Ingen have noget imod; men til hiin Rettelse giver vel næppe Nogen ham bifald.