Viborger Samler, 1787-10-22
Resten af No. 42. Paa den anden Side kan intet tænkes frygteligere, end de Menneskers Udsigt, som, phidsede af romansk Kierlighed, styrte sig hovedkulds i en Forbindelse, der ikke endes førend i Døden, uden at overveie og betænke Følgerne. To unge Mennesker, som forhaste sig i deres Giftermaal, uden at vid Udveie til deres nødvendige Underholdning, befinde sig i en Tilstand, der, naar jeg undtager en ond Samvittighed, er den allerulykkeligste jeg kjender. Dersom saadan en Mand ed at betragte hans Lidenskabs Gienstand, som han, ved ved det helligste, og uopløseligste Baand, længes efter at foreene sig med, et Øjeblik betænkte, hvorledes han om en kort Tid vil kunne finde sig i, at see disse Øjne hvis fortryllende Glands endnu ikke tilstraaler ham andet, end idel Glæde, at druknes i en Strøm af bittre Taarer, ved Tanken om den Kummer og Elendighed, som fra alle Sider truer hende: hvorledes han vil kunne finde sig i, at see dette uskyldige Ansigt, ved hvis mindste Smil hans stolte Hjerte glæder sig over sin Triumph, at blive blegt, magert og vanskabt af fortærende Qval og Huuger: eller hvorledes han vil kunne finde sig i, at see hendes og nødlidende Børn omsider at tinge deres Brød, og med Foragt og Grovhed at asvises fra dens Dør, som tilforngjorde Opvartning ved hendes Forældres Borde - dersom den varme, den selsomme og smeltende Dreng betænkte dette; da vilde han svare de umandige Taarer og Sukke, hvormed han kun vanærer sit Kiøn og afgræder Uskyldighedens bløde Hjerte sit bifald til hans fordærvelige Ønsker. Og alt dette uagtet, undseer man sig dog ikke ved, i Romaner, i Comoedier, i Jdyller, og hvor veed forresten hvor, at undskylde og styrke dette ødelæggende Raserie, og at ophidse den af sig selv blussende Ungdom til det, som den i Forveien saa heftig higede og tørstede efter. Uværdige Digtere, forfølger og angriber Menneskeligheden heller, som Røvere, og Stimænd, end som Skribentere - plyndrer og dræber, men forfører, forgifter ikke vore uskyldige Børns Hjerter - og bliver da Eders Vinding ikke saa stor, saa bliver Eder Ansvar dog mindre. End End videre. Det hender sig ofte, at de Familieforbindelser, som en Kone staaer i, kan være langt fordeelagtigere for en Mand, end de største Rigdomme: ligeledes er det, paa den anden Side ogsaa mueligt, at en Kone med store Midler kan være saa hengiven til Ødselhed, eller bringe saadan en Sværm af fattige Slægtinge med sig, at tre Gange saa stor en Medgivt ikke vilde blive tilstrækkelig for hendes Mand. J begge disse Tilfælde, vil en fornuftig Frier kun gribe det Valg, som baade han, og hans tilkommende Kone og Børn best kunne være tjente med. Det er en beklagelig Vildfarelse, som findes hos mange unge Mennesker i de laver Stænder, at de nemlig vælge saadanne unge Piger, som ere opdragne i Sorgløshed og i idelige Forlystelser, uden tillige at eje saamange Midler, der kunne sætte dem i Stand, til at vedligeholde det Liv, som de fra deres Barndom bestandig have ført. Følgen af saadanne Partier er undeblivelig Jammer og Elendighed. Thi dadisse Fruentimmer ikke ere vante til den saa nødvendige Huslighed; saa ere de ogsaa ganske uskikkede til den anstrængende Paapasselighed, Flid, Orden, som stedse udfordres, om et Huus skal bestaae. Dersom en ung Kjøbmands Jndkomster kun ere faa, og hans Brud enten intet bringer med sig, eller ikke forstaaer, at aagre med det lidet, som hun forefinder, dersom der da tillige indfinder sig en talrig Skare af Børv, og Huset desuden overfaldes af Sygdom, eller Handelen af Mishændelser; da er saadan en Mand, der befinder sig i saa fortrædelige Omstændigheder, at ansee som den ulykkeligste af alle Dedelige. Disse Disse Ægteskaber kunde derimod krones med al den Lyksalighed, som denne Stand forskaffer, naar man havde en tilberlig Hensigt til Sielens Egenskaber, til personlige Fuldkommenheder, saasom etsmukt Udseende og en passende Alder, og til andre saadanne fornuftige Bevæggrunde, og naar nogen af disse sættes til Side, saa følger der kun Misforstaaelse og Elendighed deraf. Der kan altsaa ikke anvendes formegen Flid eller Varsomhed, ikke heller kan man enten høre eller spørge sig formeget for, førend man vover at forbinde sig for sin Livstid. J et ulykkelig Ægteskab erindrer enhver liden Hændelse, enhver ubetydelig Omstændighed os om vor elændige Tilstand, og tillige om den Lyksalighed, som man har tabt ved sit ilde trufne Valg: da der derimod paa den anden Side, jen lykkelig Forening, intet kan tænkes saa uvigtigt, at det jo er i Stand til at forskaffe et Slags Fornøielse, hvilken maa forhøies ved indbyrdes at blive deelt. Heraf maa altsaa unge Menneskeer lære at bruge den yderste Forsigtighed i dette vigtige Valg: og at de maa undertvinge alle Fordomme og al falsk Tilbøielighed, i Betragtning af en Person, hvis udvortes Skabning, Midler, Fødsel, og andre Omstændigheder, naar disse ikke ere forenede med Sjelens Prydelser, kunne forlede ham til et Skridt, som han evig vil fortryde, og lad dem betragte Gienstandens Karakteer, afsondret fra Skjønhedens Glands, eller Rigdommens Glimmer, og dersom de da ere ærlige imod sig selv, da vil de ogsaa følge kloge og redelige Venners Raad. En En ung Mand bør, førend han bestemmer sig i denne magtpaaliggende Sag, omhyggeligen lægge Mærke til, hvorledes det offentlige Rygte taler om den Person, som han har i Sinde at henvende sig til om andre beundre hende ligesaameget, som han selv, men især om de rolige, klogskabsfulde og ældre Kiendere bifalder hendes Karakteer, Opførsel og andre Omstændigheder, ligesaameget som de unge, forvildede og tankeløse Ynglinger. Skjønhedens Blomst vil snart visne: Rindommens og Storhedens blændende Glands vil snart tabe sin Fortryllelse, og da kan intet jordisk forskaffe den Elændige Fred, som har lagt en Slange i sin Barm, hvis dødelige Sting han hvert Øjeblik foler i sit Hjerte, Endskjønt en Mand i Frierdagene bør vise Mildhed og Forbindtlighed i sin Opførsel; saa er det dog ingen Nødvendighed, ikke heller fordrer et forstandig Fruentimmer, at det ædlere Kjøns Værdighed skal sættes til Side, eller at en Elsker skal fornedre sig fra en fornuftig Mand til en Hykler eller en Slave. Tvertimod er det en uomgjængelig Nødvendighed, at Folk, om de ønsker at rodfæste og at gjøre deres Egtestands Lyksalighed varig, opføre sig, i Frierdagene, paa saadan en Maade imod hverangre, at de ikke skal høre daglig Bebredelser, for at have skuffet og bedraget den ene den anden. Thi dersom indbyrdes Kjerlighed og Højatelse er Grunden til al ægteskabelig Lyksalighed, og dersom det er umueligt, at elske og agte den Person, som man anseer for en Bedrager, hvor forsigtig bør da ikke begge Parter være, førend de indtræde i en saa saa nøje Forbindelse, og med hvormegen Omsorg bør de vogte sig for, at foretage sig noget, som kan svække deres indbyrdes Kjærlighed og Højagtelse. Og ikke mindre Forsigtighed udfordres der for at vedligeholde Ægtestandens Lyksalighed, end for at rodfæste den. Dersom det, som er undertiden uundgaaelig, hender sig at en Mand, eller en Kone ikke er vel tilmode; da er det den utilgiveligste Uforsigtighed, at ville afgjøre Sagen ved bebreidende Forestillinger, eller paa den Tid at indlade sig i Trætte derom. Sagen bør overlades til sig selv, i det mindste, til nogen Tid derefter, eller, om det er mueligt, ganske forglemmes. Det vil endog undertiden være tjenligt, at den eene giver efter (endskjønt det skulde skee tvertimod vor egen Overbeviisning) for hvad den anden paastaaer, hvorved man viser, at man ikke siger imod af blot Paastaaenhed, men af gode Grunde. Dog maa denne Overbærelse ikke drives saavidt, at man derover giver den, som man saaledes føjer sig efter, Anledning til at troe, at man seer igjennem Fingre med ham, af et Slags Foragt At dette kan blive farligt, behøver jeg ikke at vise. Og den Fornuftige vil heri selv letteligen træffe Middelveien. Og dersom en af Parterne saaledes er i en tankefuld og alvorlig Lune, saa vildet være meget uforsigtigt, om den anden antager en alt for munter Opførsel, og saaledes tvertimod. Mand og Kone bør ikke ansee noget for vigtigt og ubetydeligt, som kan behage eller forterne dem indbyrdes. De bør vaage over hverandres Øiekast, udstudere hverandres Luner, og være bange for at blæse, var det kun en Fjeder, af sit Sted, dersom det maaskee kunde opvække Misfornøielse. Thi imedens en Mand udgransker sin Kones Ønsker, sørger han med det samme tillige for sin egen personlige Lyksalighed, og saaledes ogsaa Konen. Reenlighed, Pynt, Føjelighed, enhver liden Ømhed og Overbærelse; at raadføre sig med hverandre, endog om de mindste og ubetydeligste Smaatting, med Forsigtighed og paa beleilig Tid, at rose hverandres Forstand, Smag, Omsorg, Huslighed og andre saadanne gode Egenskaber: at give efter, førend det bryder ud til aabenbare Ordstrid, disse ere de tilladelige Kunster, hvorved man, for sin Livstid, forsikrer sig hverandres Kjerlighed og Højagtelse. For stor, og for bestandig Ømhed og Eftergivelse er undertiden befunden at have svækket den ægteskabelige gode Forstaaelse; saasom den mindste tilfældige Forandring i Opførsel, vil udarte til den for Ægteskabets Lyksalighed saa frygtelige Koldsindighed. Ja, en Mands og Kones bestandige og uafbrudte Nærværelse sammen, hvorved de ingen Leilighed have til at forlænges efter hinanden, er ogsaa i Stand til omsider at frembringe Ligegyldighed. Saa vanskelig, saa særsindet er Kierlighed, og saa let kan den kjøles. Epigramma Erst stol im hochsten Grade. Jst jeder Patriot, Doch schlagt er bald Chamaade, Aus Furcht form Tod; Drum Patrioten, lagt euch rathen, Und gebt den Preussen, - mas, Ducater.