Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-10-23
En Kunstners Liv er, mere end noget andet Menneskes, underkastet pludselige Forandringer. Der vandrer en ung Pige, en Elev af Conservatoriet, hver Morgen til Syngeskolen. Slæbende paa sine store Nodebøger, traver hun daglig, i Regn og Solskin, fattigt klædt, med utætte Skoe, kun nødtørftigt næret, udsat for alle Verdens Gjenvordigheder, gjennem Gaderne. Saaledes hengaaer hendes første skjønne Ungdom langsomt under bittre Savn og møisommelige Studier. Omsider kommer den Dag, da hun skal debutere. Hendes Talent udfolder sig, hun vinder et glimrende Bifald. Nu er hun Scenens Dronning, som hun kun skjælvende har vovet sig frem paa. Hendes skjønne, ungdommeligfriske Stemme har rask gjennemløbet den hele Tonestige, som adskiller Fattigdommen fra Rigdommen, Ubetydeligheden fra Hæderen. Pludseligt har Alt, ved en af Talentets Troldom bevirket Metamorphose, forandret sig om hende; hun er traadt ind i de store Sangerinders Række, hun er riig, berømt, eier et glimrende Huus, Eqvipager, Tjenere, Smigrere og Tilbedere; hun kan tilfredsstille alle sine Luner, alle sine qvindelige og kunstneriske Capricer, den hele enthusiastiske skjønne Verden ligger for hendes Fødder, man offrer hende Virak man tilbeder hende, ødsler Alt paa hende, Penge, Blomster, Bravoraab, Vers, alle mulige Lovpriisninger. Der er ingen skjønnere, ingen lykkeligere Existents end denne. - En Morgen vaagner den store Sangerinde. Lyksalighedens Smiil spiller og hendes Læber. Hun vil prøve en Arie af den nye Opera. - Stemmen svigter hende; hun begynder forfra, – Stemmen er borte. Hun udtømmer sig i Forsøg, i Anstrængelser, Alt forgiæves. Stemmen vil ikke adlyde; de skjønne Toner ere tilflørede, uddøde. Efter denne Ulykke synker den arme Sangerinde tilbage i Armod og Mørke. Jngen Stemme mere – ingen Penge, ingen Luxus, ingen Hæder, ingen Tilbedere. Hun møder kun kolde Blikke, ringeagtende Smiil, krænkende Glemsel. De, som nys tilbade hende, hilse hende næppe; Componisten, som for offrede hende saamegen Virak, vender sig bort, naar han seer hende; Digteren affordrer hende uden videre den Rolle, han havde paa nødt hende med saamange Bønner, saamegen Smiger; Directeuren sender hende en Procurator, for paa venskabelig Maade at opløse det Engagement, der lovede hende saa store Fordeele. Hæderens og Glandsens skjønne Dage ere forsvundne som en Drom. Og hvad behøves der, for at tabe en saadan Stemmes Lykke? Eet eneste let Jldebefindende; eet eneste Glas Vand, drukket i urette Tid, en aabentstaaende Dør en Ubetydelighed! Demoiselle Falcon i Paris havde bestaaet denne haarde Prøvelse. Siden hendes første Debut kronedes hendes Bestræbelser med den meest glimrende Lykke; hun havde smagt alle de Glæder, Talentets Overherredømme kan skjænke. Men med eet eneste Slag var Alt forsvundet. Hendes delige Stemme blev pludseligt borte; den ødelagte Sangerinde forlod Paris og begav sig til Petersborg, for her at begræde sin Ulykke. Den store Pariser Operas dethroniserede Dronning saae sig reduceret til, at give Jnformation i Musik, uden at kunne haabe paa en bedre Fremtid. Da kom Rubini til Ruslands Hovedstad, og Czaren modtog ham som en Fyrste. Man sloges, for at komme til at høre ham; man overøste ham med Bravoraab, Rubler, Æresbeviisninger, Krandse og Diamanter. "Store Gud, det havde ogsaa kunnet være min Lod!" sagde den arme Sangerinde med et dybt Suk til sig selv. Havde jeg ikke mistet min Stemme, saa sang jeg endnu som fordum i Roberts og Jødindens Dage!" - Overvældet af denne smertefulde Erindring forsøger Demoiselle Falcon en af sine Yndlingsarier fra tidligere Tid. Hvilket Under. Den udslukte Stemme er vaagnet til nyt Liv, ny Ungdomsfriskhed, Bedøvet af denne umaadelige Lykke, vover Sangerinden i Begyndelsen ikke at hengive sig til Glæden. Hvad om det kun var et forbigaaende Glimt! – Men nei, Stemmen er vendt tilbage som den forsvandt, ved en af hine hemmelighedsfulde Aarsager, som Physiologien ikke er istand til at forklare. Vis i sin Sag, gjennindsat i sit Talents Rige, iler Sangerinden nu, at fordre sit Reisepas. Hun stiger iland i Havre, fremtræder paany i Paris, synger i en Salon i Chausse d'Antin for Eliten af den musikalske Verden, og fortryller sit Auditorium. Denne hendes Gjenfremtræden har i Paris vakt den største Opsigt; Dilettanterne tale ikke om Andet. Et Talent, som man har tabt, en Kunstnerinde, hvis Tab man havde beklaget, kommer igjen, mere glimrende, mere beundringsværdig, end nogen finde for. Dette er et Under, som hele Paris hilser med stormende Bifaldsyttringer. Demoiselle Falcon vil gjenfinde sine Triumpher, sine Smigrere, sine Digtere, sine Componister og - sine Tilbedere.