Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-09-30
Den Formodning, som jeg udtalte i denne Tidende under 4de de, at fugtigt Veir vilde hidføre Kartoflernes Ruin, har stadfæstet sig paa en saare sørgelig Maade. De Fleste lode de sildige Kartofler forblive i Jorden i den Forventning, at deres, ved den langvarige Tørke forknyttede Væxt, vilde udvikle sig noget meere, men istedet derfor, og rimeligviis som Følge af den næsten uafbrudt vedvarende Regnperiode, har Sygdommen taget Overhaand i den Grad, at de her i Egnen i de senere Dage optagne Kartofler kunne ansees som aldeles tabte. Større Qvantiteter ville aldeles ikke kunne conserveres; af mindre Partier, der omhyggeligen tørres paa Loftet og efter gjentagen Fraledning af de angrebne Exemplarer bringes i et tørt Vinterqvarteer, hvor de fra Tid til anden kunne eftersees, ville endeel kunne frelses til Forbrug. Den bedste Anvendelse vilde sikkert være, snarest muligt at anvende dem til Meel, hvis Udbytte forresten ikke vil blive saa stort, som det i tidligere Aaringer har været, da de sildige Sorter ikke ere fuldmodne og noget vandede, samt endvidere at anvende dem til Svinefedning, hvortil de, kogte, blandede med noget Grøft, medens de endnu ere hede, afgive et nærende Foder, da det tillige, af de mange i Efteraaret 1845 anstillede Forsøg, tilstrækkelig er beviist, at syge Kartofler ei have havt nogen skadelig Jndflydelse paa Creaturenes Helbred, dog turde det vel ei være uhensigtsmæssig, at koge dem i rigeligt Vand og at afsie dette, forinden de masedes med Tilsætningen af Groft, da Vandet af de syge Kartofler er meget ildelugtende. Det bliver meere og meere indlysende, at den Frygt tilvisse ikke er ugrundet, at en meget vaad Sommer, som f. Ex. Sommeren 1841, aldeles vil kunne berøve os denne herlige Jordfrugt, der vanskelig vil kunne erstattes af nogen anden; dog saameget er ogsaa vist, at under de forTiden herskende Omstændigheder er Dyrkningen af tidlige Sommer- og Høstkartofler langt mindre riscant, end afde sidige Vinterkartofler, hvoriblandt forøvrigt findes de fineste Varieteter. At Sommerkartofler vel ere mindre gode til Forbrug om Vinteren, kan ikke nægtes; men naar de optages førend de have naaet deres fuldkomne Modenhed, og, saasnart de ere blevne aldeles tørre, nedlægges i Kule, hvorved de ganske berøves Luftens Jndvirkning, saa beholde de omtrent den samme Smag i Vinterens Løb som de havde ved Optagningen. Luften, især Sommerluften og Varmen, endnu mere Daglyset, indvirker meget ufordeelagtigt paa Kartoflernes Smag, hvorfor saadan Jndvirkning omhyggelig maa fjernes. Raadeligt vil det sikkert være, at opbevare alle de Sommer- og Høstkartofler, der ere optagne førend Regnperioden og hidindtil ei forbrugte, vel kunne de ei aldeles frikiendes for Sygdommen og trænge til engang imellem at eftersees, men de ville tildeels holde sig Vinteren over og være af en stor Værdi til Foraaret, hvor Mangelen paa Læggekartofler sandsynligviis vil blive meget følelig. Vi ville vistnok bedst være tjente med, fortrinsviis at dyrke disse Sorter indtil Tiden sætter os istand til, efterat vi paa en eller anden Maade ere komne i Besiddelse af en aldeles sund Kartoffelstamme, atter at kunne dyrke enhver Sort med Sikkerhed. Min Anskuelse er, at frelse hvad der kan frelses, og heller anvende vor Omhu paa en meere udbredt Dyrkning af Sommerkartofler, end at vedblive at dyrke sildige Sorter, hvis Dyrkning de sidste Aars Erfaringer har lært os at være saa saare mislig. Nykjøbing, den 29de Septbr. 1837. C. Matzen. (Forlangt indrykket.) Til Jens Christensen af Kippinge Sogn. Min kjære Jens Just som jeg stod og talede med Vogn mester Kat midt paa Vaabensted Gade, modtog jeg en Skrivelse fra min Handelsbetjent ovre hos Jer paa Falster, hvori han tilmeldte mig, at Du, min gode Jens, havde handlet lige stik imod Cancellicirculairet, da Du havde foranstaltet og afholdt politiske Møder med Valdnæssegaards Huusmænd hos Niels ved Skoven, og for at Mødet kunde blive baade talrigt og interessant, skal Du ved Tilsigelsen have ladet Dig forlyde med, at Forvalteren agtede at lade opvarte med et Par Potter Brændeviin. Medens jeg endnu stod og talede med Capit. Kat om disse store Tildragelser paa Falster, kom Lollands=Posten farende henad Landeveien, og da det var mig meget om at gjøre, saa tidligt som muligt at faae Lollands Falsters Stiftstidende Nr. 151, saa udleverede han mig strax samme, og hvoraf jeg erfarede, at Dit Forslag gik ud paa at danne en Forening iblandt Valdnæsse Huusmænd om, aldrig at kjøbe Svovlstikker, men Du vandt jo ikke en eneste Stemme for Dit Forslag, undtagen Din egen. Nei, Du kan tro, Jens, at der er mange af disse Mænd, som kjøbe Svovlstikker, men det er just Din Ulykke, min Far, at Du aldrig sætter en Skilling hverken i Lys eller Svovlstikter, thi Du har vist ikke havt Lys i Dit øverste Værelse siden det Aar, da Du hittede den store Sælhund under Sognefoged H. Rasmussens Marker, og som Din Herremand fik grumme stor Lyst til. Nu forstaaer Du mig nok, Jens Din Herremand siger ogsaa rigtignok, at en Huusmand behøver hverken Lys eller Svovlstikker, thi han kan godt lægge sig i Mørke og staae op i Mørke, det har han bedst af. Du veed ogsaa vist, at han lider ingen store Forsamlinger; thi det Aar, da den lille muntre Huuskone af Vaaelse havde anlagt et Slags Tivoli i sin Have, da maatte jo efter hans Foranstaltning det halve Vaaelse Sogn til Tings. Men, min gode Jens, er der ikke indløbet en Trykfeil i Dit Manuscript til Stiftstidenden Nr. 151; thi der staaer trykt, "at Hr. H. har gjort Mere for de Nødlidende i Aar, end hele Vaaelse Sogn, men der ere Nogle, som vil mene, at der har staaet i Dit Manuscript: at Hr. H. har gjort flere Nødlidende i Aar, end hele Vaaelse Sogn, fordet har sige Rimelighed for sig, skal jeg sige Dig; thi Vaaelse Gods har 27 Huusmænd med Jord, og da ingen af disse har hverken forlangt, ei heller faaet mindste Understøttelse hverken af Godseieren eller Communen, og Jeres Herremand har derimod efter trykte Beretninger maattet saa at sige fode alle Jer 18 Huusmænd paa hans Gods, som har Jord, ligesaa godt som Vaaelse Huusmænd, og det lige fra Juul f. A., saa vil Dn vel ikke nægte, Jens, at der er Meget, som taler for den sidste Mening.