Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1840-05-27
Odense. Hs. K. H. Kronprindsen ventes tilbage hertil Byen paa Løverdag. Fra flere Sider er Red, blevet opfordret til i denne Tidende at lade aftrykke følgende Artikkel af Kjøbenhavns Adresseavis, en Opfordring, som han forUpartiskhedens Skyld, har efterlevet: Den Aand og Tone, som desværre, er blevet almindelig i nogle af vore til den saakaldte liberale Presse henhørende Dagblade, – en Presse, der rettere bør døbes den hensynsløse. - maa give enhver Ven af lovlig Orden, af Trykkefrihedens uskatteerlige Gode og af Fædrenelandets gjennem Reformen fremskridende Udvikling Stof til alvorlig Betragtning. Thi ligesom det er af enkelte Symptomer, at hele Legemets Sygdom, kjendes, saaledes kan en Tendents til Lovløshed spores ikke blot af hiin alt nedbrydende Aand og Tone, men ogsaa af den velvillige Modtagelse, disse Blades Lærdomme finde blandt den lettroende Mængde. At man taaler, læser, forsvarer og beundrer disse Artikler mangt et Sted, hvor man skulde troe, at Sindighed og Fornuft havde hjemme, ere sørgelige men kjendelige Udbrud af den Smittee, disse Blade i en Række af Artikler have bestræbt sig for at udbrede, og hvilken viser sig snart i en forhaanende og bespottende Omtale af de gjeldende Love, snart i den Hylding, der ydes Lovovertrædelsen; i det bifald, der skjænkes dristige og stærkt fremtrædende, ja endog trodsende Parti=Attringer, i den offentlige Hæder, der vises Angivelser uden Kundskab til deres Sandhed og Motiver, i det Mishag, der betydes Hver den, som ei bekjender sig til det Extrem, hvis Fane dette Parti fører, og endelig i den Uvillie eller endog Mistanke, som vækkes mod Besindighed, som var denne en Brøde. Disse Tidens Tegn bør ikke som tilfældige Meteorer, fare hen for Jagttagerens Øie med Ligegyldighed, som om de Jntet havde at betyde, tvertimod, de ere betydningsfulde Frugter af en Sæd, som daglig er udstrøet i den uoplyste Mængdes Sind, som med rastløs Virksomhed og aldrig trættet Jver nedlægges i alle Provindser, hvor Jordsmonnet er forberedet, og som ideligt er pleiet og næret af denne Presses Frembringelse; Frugter, der bydes hele Nationen, som en Livs=Saft til Frihed, skjøndt det torde være Gift, de indeholde, og Lovløshed, de bevirke. Det er under saadanne Tidens Tegn, at den forstandige og besindige Deel af Folket bør eftertænke, hvad Pligt den har mod denne Presses Eensidighed, Letsind og Uforskammethed; eftertænke, om ikke Agtelse for Lov og Orden og for Statens Overhoved, om ikke Grundighed i Tanke, Klogskab i Handlemaade og Adel i Følelse bør slutte sig nøie sammen, for at bekæmpe den Strøm af overlagt Tirrelyst, de hensynsløse Angreb paa alle Forhold, men fremfor alt paa Lovgiverens Person, det Væld af Overfladiskhed, Plumphed og Malice, som udstrømmer af de Gemytter og fra de Penne, som ingen Ro finde uden i en almindelig Uro, og hvis hele, denne Uro helligede, Jd er veltalende og opfindsom nok, til at stille sig i Forbund med de Friheds=Phraser, af hvilke de Uerfarnes og Enfoldiges Sind saa let hendrages til deres Lærdomme og til den samme Uro. Dog bør hiin Modvægt mod disse Pressens Udvexter og Synder ei søges og anvendes ved, at gjøre Trykkefrihedens uskatteerlige Gode til en bespottelig Afgud, paa hvis Alter alt Ædelt og Godt slagtes. Nei, Trykkefriheden selv er ingen ond Dæmon, men en mægtig og ædel Guddom, som har Magt og Kraft, til at tilbagetrænge saavel dens Fiender som dens urene Venner. Den er og bør selv være det Sværd, som fælder disse, selv om de søge Ly i dens velgiørende Skygger, for gjennem Sandhed og Frimodighed at føre Fyrste og Folk til Statens Maal. Ei heller ville vi, i at fordømme den nuværende hensynsløse, Presse, uskjønsomt forglemme, hvad Pressen til andre Tider saa skjønt har bevirket og forsvaret og hvad vi have den at takke; thi ogsaa heri har Trykkefriheden, gjort sin velgjørende Almagt gieldende, og lad os derfor aldrig række Haanden til dette Godes Miskjendelse. Men den af os nu paapegede Presse er ikke af guddommelig Oprindelse; thi det Skjønne og Ædle, Takt og Smag, Sandhed og Ret er saa ofte veget bort fra dens Spalter, at den er blevet lav og jordisk, og det er kun ved saa, enkelte Lysglimt, at den endnu forraader sin Byrd og sine Anlæg til det Gode. Thi er det ikke saa, at denne vanslægtede Presse og dens Tilhængere i Beretninger og Afhandlinger, i Spørgsmaale og Svar, i Forslag og Forsvar, kortsagt i Strid og Jkkestrid bruge Vaaben, som Sømmelighed og ærligt Ridderskab fordømme. Hører ikke hertil de Usandheder, den bringer til Torv, de Fordreielser, hvormed den omgaaer Spørgsmaale, de evige Gjentagelser, hvormed, skjøndt gjendrevne, den fornyer Striden for det sidste Ords Skyld; de Personligheder, hvortil den tager sin Tilflugt, de urigtige Citater, hvormed den documenterer, den Maske af den offentlige Mening, den uden Hjemmel vover at iføre sig, og de Kunstgreb hvoraf den betjener sig, og som kun opdages af den, der er nøie indviet i Kundskab om den Materie, der forhandles, Ja vi er overbeviist om, at saadanne Kunstgreb ville ved en nøie Drøftelse kunne eftervises i næsten enhver Artikels blændende Fremstilling, naar man vilde grundigen eftergrandske og oplyse Sammenhængen dermed. Men det er netop denne Mangel paa Modstand fra Sandhedens Side, denne alt for ofte upaatalte Hengaaen af saameget Urigtigt, der gjør denne Presse stadigt dristigere, medens Brugen, af hine uridderlige Vaaben afholder saa Mangen fra en Dyst med den. Og see derfor vanslægter Pressen mere og meere: thi det er ikke ethvert Misbrug, der mødes og modarbeides af en saa mesterlig Haand, som den, der har forfattet den over vor Roes ophøiede, grundige og overbevisende Gjendrivelse under Mærket 5. 7.; men stode saadanne Penne daglig til Sandheds og Ordens og det Sommeliges Tjeneste, saa skulde denne vor Opfordring være overflødig. Men vi vide det, der er ikke Mange, som gide indlade sig med Antagonister, hvis hele Tid og Spalter staae til deres egen Tjeneste, men lukke disse for modsat Mening, mens Sandheden maa tigge en Plads, engang imellem i de faa Blade, der ere den helligede. Der er desværre ikke Mange, som gide imødegaae disse drillevorne Artikler, som ere denne Presses daglige Udflod, disse unøiagtige og feilfulde Beretninger, paa hvis Tilbagekaldelse den neppe er at formaae til at anvende et Par Linier, hvis den ikke vrider sig under en tom Undskyldning, eller henflyer til nye Fordreielser; disse eensidige og evige Controlleringer af Regjeringens Handlinger, hvortil den hverken kjender Motiv eller Forestilling; disse upassende Recensioner af og Formaninger og Embedsbesættelser, dette Blanden sig i Hoffets Udgifter, Forlystelse, kort sagt i alt Det, som afgiver en velkommen Lekture for den Hob, som pleier at være gridsk paa slige raske Artikler, i hvilke den finder Næring for og Anvendelse af den ideligt skjænkede Lærdom, at Konge, Hof og Embedsmænd, lønnes af den arbeidende Classes sure Sved; - der er endelig kun Faa, som i Sandhedens og Sømmelighedens Navn gide nedlade sig paa en Kampplads, hvor det er Fienden kun om at gjøre, at faae Kryderi til sit Blad, Abonnenter og Penge til Løn, og finde Føde for sin Egoisme og sin Forfængelighed i Mængdens Bravoraab. Men til denne Kamp med Ordets Vaaben imod Ordets Gift er det vi ville opfordre enhver ærlig Ven af Sandhed, og Orden, Thi det er paa Tiden, og det vilde være Forsagthed eller Brøde at unddrage sig for den, Lad os ikke beholde Ordets mægtige Sværd i Balgen, naar Friheden ifører sig Licentsens Jerntrøie, naar Lovens Magt i Øvrighedens Haand, kaldes himmelraabende og uforskyldt Forfølgelse, naar Gade stevner og Pøbelopløb, for at bringe Hævnen eller Brøden eller Trods mod Loven en strafværdig Hylding, kaldes og forsvares som en Opinions=Yttring, naar de, som beskytte Rolighed, Sikkerhed og Orden stilles for Had, naar Talefriheden paakaldes, for at besmykke lovstridig Lasten og Be spotten, naar den øverste Magt i Staten, ved i fuld Beføielse af Lovbogens Hjemmel at hævde Ret og Orden, bringes alle en Revolutions Rædsler i Erindring og for Øie; og naar Statens Overhoved, - skjøndt inviolabel efter dette Parties Theorier, - uafladelig miskjendes i sine Hensigter, tirres ved Allusioner, krænkes ved Sammenstillinger, og naar man endelig tillader sig ikke blot at gyde bitter Galde i det Festvæger, som Han, med samme Ret som Enhver af hans Undersaatter i lige Tilfælde, ønsker at tømme paa de Dage, Gud har ladet ham opleve, men ogsaa at afficere hans Hjerte som Mand og Fader, ja endog at overskride Dørtærskelen til hans Borg, for plumpt at alludere til hans Sysler, Adspredelser og Huusholdning. Er det kommet saavidt med den hensynsløse Presse, saa skylde vi Ham, Lov og Orden at modarbeide den. Da er det Tid, med Sandhedens Fakkel at veilede dem, som saa let forvildes, til en levende Erkjendelse af Lovens Hellighed og deslige Misbrugs Jammerlighed; da er det Tid, at give Overden, hvis Rets= eller Sædeligheds-Følelse endnu vakler mellem den sunde Fornufts Forestillinger og den unge Presses Lærdomme, at betænke, at vor Frihed i Tale og Prent, vor Udvikling i alle Forhold, vor Fremskriden til det Bedre ene bevirkes ved inderlig og gjensidig Samstemming mellem Fyrste og Folk, at hine Goder maae fortjenes, førend de erhverves, men at den første Betingelse, for at være Friheden værdig, er en i Folkemassen dybt rødfæstet Agtelse for Lov og Ærvarhed, fordi det er ved Loven, at Friheden hersker, saa at den, der ei er Lovens Ven, umuligt kan være Frihedens, ligesaalidet som sand Frihed er i Ledtog med Uforskammethed. Da er det endelig Tid, at Enhver, hvem Kjerlighed til Fødelandet besjæler og som af Lovens Vei arbeider for dets Lykke under en ædelsindet og frisindet Konges fremadstræbende Forberedelser, i sin Kreds søger at gjøre Forskjællen tydelig og gjeldende mellem Trykkefrihed og - Licents; mellem Kjerlighed til frie Jnstitutioner og - en alt ødelæggende Friheds=Ruus; mellem Lovens Herredømme og Lovløshed; mellem den med Grunde overbevisende Petitionsret og - den tirrende alt frastødende og fjernende Paatrængenhed i at fordre; mellem Almeenaandens Udvikling til at fortjene det større Gode og - dens Forvildelse, til at udsætte Fædrenelandet for større Ulykker, Troer ikke, Medborgere, at hine Modsætninger ere tomme grundløse Skrækkebilleder. Læser kun endnu engang disse Artikler og Skatte=Bevillingsretten, om Jlluminationen, om Gade=Opløbene, om Embedsbesættelser og saamange andre af samme Tone! lytter til dette Parties Taler i Forsamlinger og ved Festmaaltider! bemærker hvorledes der paafølger Taushed, naar Grundighed, og bifald, naar Agitation fører Ordet, værer opmærksomme paa en Deel af vor Ungdoms og den yngre Borgerklasses Anskuelser om Pressen, paa de Seminarier for det unge Danmarks Grundsætninger, som oprettes; paa de Gjenstande, halvmodne Kandestøbere under Anførsel og Exempel af nogle ældre endnu hidsigere Partimænd afhandle i deres Møder, seer kun, hvorledes de affærdige deres Foresatte, omtale Brud paa Talefrihed, Associations=Retten, og Gud veed alle folkelige Æmmer - og Man skal ikke give os Uret. Vel har endnu Sandhedskjerlighed, Agtelse for Lov og Ret, Forviisningen om Kongens ædle Characteer og Villie og Erkjendelse af de mange Fredens og Frugtbarhedens Goder, vort Land besidder, bevaret et Bolværk i Folkets sunde Omdømme mod Tøileløshed og Trods; men ikke Faa ere blændede af Forfængelighedens og Ultraliberalismens tomme Skyggebilleder; thi Exemplet af dem, der uden Talent ville være Mirabeauler, uden Sindighed ville være Folkets Ledere, uden Eiendom ville være Offere, og uden Fortjeneste ville være udødelige – har ikke været uden Virkning paa ungdommelige og opbrusende Gemytter; ja selv blandt ældre Mænd med hvide Haar finder man dette Parties lidenskabelige Beundrere, endskjøndt de ivrigste af disse rigtignok ere halve Hoveder, som bemærke, at de opnaae nogen Betydning, hvor det kun gjælder om en vis politisk Characteer, selv jevnsides Overfladiskhed, men som i Forbund med Grundighed og Besindighed vilde være ubemærkede. Derfor vender jeg mig til alle Retsindige, med Opfordring, om, i Forening at modarbeide disse Pressens og dens hensynsløse Organers Misbrug. Jeg vender mig til Folkets liberale, men kloge, sindige, sandhedskjerlige og frimodige Talsmænd, i Stændersalen, paa Cathedret og i Forsamlinger, om at træde i Forbund for vor Ro, vor Orden, vore Love, og for Statens Overhoved. Jeg vender mig til den gamle Kjærne i hiint Trykkefriheds-Selskab, der ikke vilde Politik, men Trykkefrihedens uformindskede Gode, ved at modarbeide dens Misbrug, og endelig til al den Kundskab, Jndsigt og Grundighed, som den oplyste Deel af Folket besidder, for ved Pressen selv at forskaffe Pressen Hæder og Agtelse. Lad Sandheden da erholde et kraftfuldt Organ, som straffer og beskjæmmer Løgnen! Lad Sømmelighed og Decents ved sit Sprog gjøre sin Seier, gjeldende i enhver dannet Mands Huus, Lad Frimodighed i alt, hvad angaaer Fædrelandets Vel og Tarv, bane sig en let og sikker Adgang ved Grundighedens og Beskedenhedens Veltalenhed til baade Folk og Fyrste og - saavist som vor ædle Konge har Ret og Adkomst, til at fordre sine selvtænkende, De fædrelandskjerlige og besindige Undersaatters Medvirkning til Fædrelandets Lykke og Ære, saavist ville vi yde ham en saadan Hjælp, som vore Kræfter formaae, for at Han, lykkelig ved Folkets Tillid og Kjerlighed, kan bære eller glemme de bittre Timer, som Letsind og Uforstand have beredet Ham, og tilfreds med Selvbevidsthedens Stemme, - lig hans Forgjænger, - i Stilhed arbeide frem til det høie Maal, hvortil han sikkert vil føre sit Folk.