Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-04-21
Slutningen af det 3die Brev og Breve=Vexlingen imellem Rectoren og Præsten. Vil man have et Exempel paa, hvor prohiber mangler baade sin sædvanlige Accusat. personæ og Ablat. re, men, hvor alleneste Ablat, instrumenti forekommer, kan man finde det hos Sveton, in vita Julii Cæsaris c. 16. v. 2. Urcomperit paratos, qvi vi ac per arma prohiberent ----- clam domum refugt. - Søger man derimod et Exempel, hvor prohibeo tager alle tre Casus til sig, baade Accus, person, Ablat, re og Ablat. Instrumenti, kan man treffe det hos Sallust, in fragm. ad Bellum Jugurthium Edit. Cond. 1715, in usum Delphin p. m. 190 Cl. 17. qvia multitudinem (exercitus nostri) arctis locis pugna prohibuere, imprudentiom Tigranis pro victoria ostentant, - Vil man have Exempel paa, at probibe construeres med Infin, (og følgelig, at inn, ligesaavel som Ablat, undertiden kan udelades og derunder forstaaes) saa meddeeler samme Autor os det in Belle Catilin. p. m. 52. l. 10. 12. Diutius in his locis esse ----- frammentii egestes prohibet. Naar ieg samler disse og andre fleere Parallel=Steder samme, hvor denne her angivne Constructions=Maade er brugelig, saa bestyrkes jeg alt meere i min fattede Formodning, at Chiragra kan tages for en Ablat, instrumenti, og den sædvanlige Ablat, ret eller Inf. som det Verbum prohibeopleier at tage til sig, kan per Ellepsin være udeladt, helst, da her er ingen Figur i Tale=Kunsten, som jevnligere forekommer, og er denne Poet meere egen, end just den samme, og synes mig efter det lidet Gehør, ieg har i det latinske Sprog, at den Talemaade fascia vel Chiragra prohibere corpusgrandescere, klinger langt lettere, naturligere og fatteligere end den anden prohibere corpus Chiragra tager i den sædvanlige Meening; thi NB. her er ikke, som paa det anførte formeente Parallel=Sted af Horat. L. 1. Carm. d. 27. l. 3 & 4 in Accusat. personæ og en Ablat, rei sammenbundne med prohiber: i saa Fald er Constructionen almindelig bekiendt og fuldkommen Ciceroniansk, thi Cicero selv pro L. Manil c. 7, sætter den Person, som befries fra et Onde i Accusat. og det Onde, han befries fra i Ablat. naar han siger: Erit igitur humanitatis vestræ tantum ci vium Romanorum numerum calamitate prohibere. Men paa det omtvistede Sted hos Horatius skulde prohibe i samme bemærkelse, imod Sædvane, tage til sig baade en Accusat. personæ og en Ablat rei, hvilket synes mig noget fremmet og usædvanligt, og efter mine uforgribelige Tanker ikke finder Sted, med mindre man vil antage tvende Figurer i Steden for een, nemlig baade en Anollogen og Ellepsin; thi egentlig i denne bemærkelse burde det jo heede prohibere chiragram d corpore, ligesom og en lige Tallemaade forekommer hos Wirgil i hans En. C. T. V. 525. . . . prohibe infando a navibus ignis! Jnden altsaa prohibere corpus chiragra kunde komme til at betyde, at holde Sygdommen Chiragra borte fra Legemet eller forbyde den at skade Legemet, maatte først per Enallogen Ablat. være spadseret over i Accusat. Sted, og Accus i Ablativi Sted; dernæst per Ellipsin maatte Propositionen a være udeladt, hvilket synes mig noget svulsligt og tvungent, og gandske ufornødent at antage, al den Stund en anden lettere og naturligere Construction finder Sted. - Endelig maa Ordet prodire i den sidste Linie ikke tages i en methaphorisk bemærkelse for at skyde sig i Vexten, legge sig ud, som ieg i min forrige Skrivelse gjættede, endskiøndt man kunde indvende at gaae frem i Dyd og Skikkelighed kan dog heller ikke i den Construction forstaaes anderledes, end methaphorice for at tage til, forfremmes proficere - Og maa det heller ikke være tilladt at lade Infiin, staae i Gerundii Sted, prodire for prodeundum, endskiøndt jeg finder dette selvsamme Ord prodire at være sat for prodibant, Infin, for Indicat, i WirgilEn. L. 6. v. 199, hvor Porten fortæller om nogle Duer: Pascentes illæ tantum prodire volandQvantum acie possent oculi servare sequentum. Vel an, da, saa maatte det tillades mig at giøre endnu en Gisning, angaaende det Verbum Impersonale Est, hvormed Linien begyndes, hvad om man paa dette Sted tager et for interest, utile eft, og forstaaer tui derunder, som et Ord der per Ellipsin, Poctens sædvanlige Figur, kan være udeladt, og forstaaer Ordene, som om her stod: Tui inter et prodire qvodam tenus, si &c. mon da ikke Meeningen. vilde falde lættere og Connexionen med det foregaaende blive kiendeligere, Men, at eft undertiden hos de gamle har været brugt for interest, det finder jeg meer, end eet Exempel paa hos gode Autores: i denne bemærkelse bruger Plautus Ordet in Amphitr. Act. 3. Scen, 4. Qvid eft (interest men, ligeledes Cicero a Atticum Libr. 8. Epist. 6. Scioquanti Republicæ sit (intersit omnes copias in unum locum primo qvoqve tempore convemre. Ligeledes Co lum L. 1. c. 8, nam non est (, interest, nostri negotii alterum imperare & alterum docere. Og, at interest, (hvorfor da ikke ogsaa Est, naar det staaer i dets Sted og haver samme bemærkelse, ) undertiden sættes ene uden at have sin sædvanlige Gemt. personæ ved Siden, det meddeeler Plinius os Exempel paa, L. 19. C. 18, hvor det heeder: Seri etiam radices illitas simo interest. Jeg meener da, at naar den Læse=Art skal beholdes, som findes i min Horatio, og hvorfor ikke, da den er saa meget ældre og ærværdigere, end den anden, og giver af sig ligesaa god og Porten anstændig Meening, som den anden, saa kan det heele Sted ikke beqvemmere oversættes, end omtrent paa denne Maade, Kan man skiøndt ikke komme til at overgaae alle 2 andre i Grandseenhed, man maa derfor ikke, naar man har 3, et svagt Syn, forsmaae at bruge Øien=Salve, og fordi, 3, man ikke kan blive usædvanlig stor, maa man dog ikke, 3, ved en stærk Bandage forbyde Legemet at naae sin ordent3, lige Vext; Det har sin Nytte at giøre nogen Fremgang 3, hvis det ikke tilstædes at komme videre. Chiragra nodosaa meener ieg, bør i vort Sprog hede et stærkt Bindsel eller Bandage; thi, naar der er mange Knuder paa et Bindsel er det Tegn til, det maa være bundet troefast. Denne Forklaring over Horatii Ord, som jeg uden Prak tør kalde min egen, og som intet, uden den Forandring af Læsemaaden har given Anledning til, forekommer mig saa meget mere plausiheel og antagelig, som ieg finder begge disse Lignelser hos gamle, ja hos de hellige Skribentere, selv, i samme Øiemeed anbragte, som her hos Porten, hvad den første angaaer, da finder man den fremsat i Apoc. 3, 18. KoNøgler er giver 18000 Jæescroos, da de 770, og den sidste finder man Spor til Ephes. 4, 13. ses ægi Lærerne efter at Tøytte. - . . - og re Acter, stor stergoy 7ixler 18 7Angesaa roc. 78 Agis, som jeg oversætter saaledes: " Jndtil vi alle (Tilhørere saavelsom Lærere, Hedninger saavelsom Jøder) naae den Høide, en fuldvoxen Mand har, efter Christi fuldkomne Vextes Maade; 5. i Forhold til Christi Kiæmpe Vext, der i Dyd og Hellighed vidt overgik alle andre. Siden det da i gamle Tider har været brugeligt at ligne een, der forfremmedes i Jndsigt og Dyd, ved et Menneske, der forbedrede sit Syn og tog til i Vext, saa kunde Pocten med destørre Rimelighed ligne den, der gjorde usædvanlig stor Fremgang i Philosophie ved en Kiæmpe, og den, der ingen gjorde ved et Barn eller ved en Dværg; thi ligesom den, der har store Lemmer, naturligviis maae have stor Styrke, og kan bære store Byrder, saa kan og den, der har samlet sig mange Philosophiske Trøste=Grunde, taale meget, og med et uknækket Sind gjennemgaae mange Lidelser og Gienvordigheder, som er Spidsen af Dyd! Den derimod, der ingen Fremgang har gjort i Philosophie og følgelig ingen Sinds Styrke besidder, kan billigen lignes ved en Dværg eller et spærlæmmet Barn, der intet mægter; thi saadan en er heller ikke skikket til at taale eller lide noget; men pleier strax ved første Modgang at give sig tabt for Besværlighederne, og at overgive Modet. - Begge disse Lignelser passer sig overmaade vel med Poctens nærværende Øiemmed, der, saavidt ieg begriber, gaaer ud paa at undskylde sig, hvorfor han med saadan Jver, som han nyeligen i det foregaaende have de beskreven, i Alderdommen lagde sig efter Philosophie, da han dog formedelst Tidens Knaphed ikke kunde haabe at bringe det ret vidt derudi, hertil svarer Horatius, at saa stor en Daare, saadan en var, som slet ikke ville see, fordi han ikke kunde overgaae alle andre i et skarpt Syn, noget at see var jo bedre, end intet, og saa taabelig den handlede, der slet ikke ville voxe, fordi han ikke kunde giøre sig Regning paa at maae en Kiæmpes Høide, nogen Vext var jo bedre end ingen, saa daarlig, saa taabelig handlede ieg og vil Porten sige, om ieg af den Aarsag gandske ville efterlade det philosophiske Studium, og slet ikke legge mig derefter, fordi jeg synes noget sildig at begynde derpaa, og som en gammel Mand ikke kan vente at faae enten megen Jndsigt, eller at giøreret stor Fremgang derudi, Det har jo dog sin Nytte at forfremmes noget i Jndsigt og Dyd, i hvor lidet det end er, Hvem ville vel ikke, naar man kiender sit eget Bedste, hellere besidde nogen Grad deraf, end slet ingen? – Her har De mine ringe Tanker over dette Sted i Horatio, som jeg dog aldeles underkaster min Høistærede Hr. Rector nærmere Overveiende, om og hvorvidt de ere Grunde eller ikke! forresten maae jeg ikke dølge, at intet skulle være mig kiærere, ja jeg ville være stolt af den Ære, om de kunde være saa lykkelige at finde en Mands biefald, som Deres, hvis grundige Jndsigt og lange Erfarenhed i det Studio, er enhver fuldkommen bekiendt. J øvrigt bevidner ieg helligen, at intet har i lang Tid været mig glædeligere, end at see Brev fra min gamle elskværdige Lærer, som ieg indtil Støvet skal elske og ære som en Fader, ønsker og af mit gandske Hierte over Dem og Deres gandske Familie, som alle maatte formældes min ydmygste Hilsen, de ypperligste og beste Velsignelser, Himlen har i Eie og Guds Ord har i Løvte, især tilbeder jeg Dem min dyrebare Fader, Kraft og Styrke af det Høie baade paa Sind og Legeme til endnu i mange Aar til Zir og Nytte for Staten at kunde udholde det Byrdefulde; men vigtige Embede, som De allerede i saa mange Aar med Ære har beklædet, og i disse trochiertige Ønsker har jeg den Ære med største Høiagtelse at henleve a.