Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-09-05
(Fortsættelse.) Du kommer da Raden til de enkelte Steder hvor jeg har misbilliget Oversættelsen, og intet af dem er vel mærkeligere for Alle, end Stedet i Jndledningen, hvor Udgiveren siger der tales om en Bjopulfs Tog, jeg derimod, at Skialden beretter Skjolds Liigbegjængelse. Dette kalder Udg. reent Galskab og paastaaer trøstig, at den hele Fortælling er et Foster af min egen Jndbildningskraft, hvori den gamle Skiald har hverken Lod eller Deel. Nu, kunde jeg, uden i alle Maader, at træde Sandheden for nær, tilegne mig den Fortælling, da veed jeg ikke hvi jeg skulde skyde den fra mig, eftersom det er dog slig en faver og velsignet Tale, som vel ingen Skjald skulde skamme sig ved, men man maae dog vel kalde det heel ubegribeligt, hvorledes det kunde falde mig ind at digte den selv, og ligge for Modpartens Øine skyde den ind i det gamle Kvad, ubegribeligt, siger jeg, thi for at kunne gjøre det, maatte jeg paa eengang været saare klog og saare dum, vel bevandret og vankundig i det gamle Kvad. Dog, saa gyldigt end et saadant Beviis skulde være for hvem der ei kan eller vil see efter selv, lade dog vel ikkun Faa det gjælde, og jeg faaer da vel see til at finde paa et meer haandgribeligt, hvor vanskeligt det ogsaa er i slig en Sag at tilfredsstille dem, der ikke kjende Sproget og ei vil nøies med indvortes Beviser, thi til Sprogkyndige taler jeg jo ikke her, fandt de sig ikke sølv forbundne til at give mig Ret, da var det slemt for dem eller formig. Tager Man nu Jndledningen for sig i den latinske Oversættelse, da finder Man, efter nogle ret klare Ord om Skjold Skeling og nogle halvklare om en Søn han skal have havt, ved Navn Bjovulf, en heel uforstaaelig Betragtning af Skialden, som begynder med de Ord: Ita debes cimeliorum og slutter S. 5 med Virtute mactar. Nu følger Noget indtil Slutningen, som Udg. udgiver for en Tale om et af Bjovulfs Tog, men saa meget er vist, at i Oversættelsen nævnes intet Navn, findes ingen Tilbageviisning til de forrige. Navne, ingen Underretning om hvor Reisen gjaldt, eller hvad Udfaldet var, men kun en mørk Tale om at Man skulde bort, om et eller flere Skibes Ladning, og om Heltenes Sorg over, at de ikke vidste hvem der skulde hjemføre det Bytte. Er nu denne Oversættelse rigtig, da har den gamle Skiald strax i Jndledningen givet os et Brudstykke om et Tog uden Hoved og Hale, som faldet ned af Skyerne, uforstaaeligt for alle, uden Sammenhæng med det Forrige eller følgende, og med den forunderlige Efterretning i Enden, at Helte droge sørgende paa Tog, som ei pleiede at være deres Skik, og at det var deres Sorg, hvem der skulde eie de Klenodier, som var paa deres Snekker, en Sorg Kjæmper ei pleiede at huse, saalænge Armen kunde røre sig og Sværdet holdt. Derimod siger jeg, at efter Talen om Skjolds Vælde og Gavmildhed, følger en Betragtning over Troskaben som maae findes hos en gavmild Konges Kjæmper, hvorved end videre dannes en naturlig Overgang til en kort Fortælling om, hvorledes Skjolds Kjæmper, endnu efter hans Død, viiste ham Troskab og hengivenhed. Nu vil Jngen nægte, at Dette ubeseet er langt rimeligere, at det er fast utroligt om en Skjald, der viser at han var ingen Fusker i sin Konst, at han vilde strax i Jndledningen rykke os ind i en mørk Tale, som hverken er hugget eller stukket, men uden Sammenhæng ei alene med hans Hovedsag, men med Alt i Digtet; og derimod høist rimeligt, at han i Jndledningen, der jo unægtelig begynder med Skjolds Priis, vilde ene og alene forherlige Jhukommelsen af Hrodgars og Skjoldungernes Stamfader, og kunde det da, efter hans Ord, endog blot vare tvivlsomt, hvilken af de to Forklaringer Man skulde vælge, da maatte min upaatvivlelig kaares uden videre Betænkning. Men nu tør jeg paastaae, at om min Forklaring var, med Hensyn paa Skiald og Sammenhæng, nok saa upassende og Udg. derimod i disse Henseender den meest rimelige, saa tvinge dog klare Ord til at lade min gjælde, og det skal jeg stræbe at vise, ved Ord for Ord at gjennemgaae de vigtigste og klareste Linier.