Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-02-26
Da nu Undertegnede var Een af dem, som ved Prøvevalget søgte, og, hvad Udfaldet viste, søgte med Held at gjøre en modsat Mening gieldende, saa modtager jeg Opfordringen, som ikke imidlertid er bleven modtagen af nogen Anden, og jeg anseer det for Pligt for mig, at tale et offentligt Ord om denne Sag; da jeg ingenlunde kunde være ligegyldig ved, om den hæderlige Bondestand, eller Nogen af dens varme Venner, kunde troe, at jeg og de andre Mænd, som talte imod hiint Bondestandens, formeentlige almindelige Ønske, paa nogen Maade vilde være deres sande Jnteresse imod. Jeg vil da først bemærke, at det neppe kan antages at være et almindeligt Ønske blandt Bondestanden paa Falster, idetmindste ikke blandt Sogneforstanderskaberne, at faae en Bonde ind i Amtsraadet, da Resultatet af Prøvevalget – ved Valgmænd fra 15 Sogneforstanderskaber – blev at en Embedsmand, Hr. Pastor Ridder Giessing, blev valgt med en absolut Pluralitet af 8 Stemmer, hvortil, efter en velgrundet Opfordring, saavidt muligt at samle Stemmer paa een Mand, kom een eller to Stemmer, medens ingen Bonde fik mere end to Stemmer. Dernæst vil jeg bede Enhver, som tænker paa og taler om modsatte Jnteresser, som i Amtsraadet kunde komme under Forhandling, at gjennemlæse Anordningens § 32, som angiver de Forretninger, der ville tilfalde Amtsraadet, og da spørge sig selv, hvorfra vel Strid og Jnteresser kunde komme, eller hvad det vel skulde være, hvori en Bonde i Særdeleshed skulde paasee sin Stands Tarv; og man vil formodentlig see, at Frygt for at de mindre Landeiendomsbesidderes Fordeel og Rettigheder ikke skulde varetages, opløser sig i et tomt Skyggebillede. Jeg formaaer idetmindste ikke at indsee at her kan opkomme nogen Strid, men skulde det alligevel kunne skee, skulde Bonden og hans Rettigheder behøve et Forsvar, da kan Bonden i dette Amt for det første trøste sig ved, at de Mænd, som i Ordets gode Mening kunne kaldes Aristokrater, Stiftamtmanden og de to indtrædende Lehnsbesiddere, ere bekjendte sande Bondevenner, der ingenlunde kunde antages at ville trykke og forurette Bonden, men tvertimod ville beskytte ham i enhver lovlig Ret; og dernæst kan og bør han vistnok holde sig overbeviist om, at naar han ved sin Stemme, sit Valg kalder en bekjendt retsindig, oplyst og dygtig Embedsmand til at tage Sæde i dette hæderlige Raad, da vil denne ikke svige sine Medborgeres Tillid, han vil ligesaa godt som Bonden selv og han kan meget bedre end denne selv paasee hans Bedste. Men som sagt: Denne Forestilling om stridige Jnteresser er udentvivl ganske grundles. Det er det almindelige, det fælleds Bedste der skal søges; og naar det, med Anordningen i Haanden, overveies, hvortil Amtsraadet kaldes, hvorpaa dets Virksomhed skal udgaae, hvorledes det undertiden skal udgjøre et Dommer-Collegium osv., da vil ikke ret mangen Bonde, som nogenlunde kjender sig selv, være saa ubeskeden at troe, han her vilde være paa sin rette Post, og det er vist, at Amtsraadets øvrige Medlemmer vilde, naar de mange Forretninger skulle fordeles, finde sig lidet tjente med, om de fik 3 - det være endog 3 vel oplyste - Bønder til Colleger. Men af nogle Yttringer, der ved hiint Prøvevalg lode sig høre, erfarede man, at det ikke var saa meget af Frygt for at Standens Jnteresse skulde forsømmes, som af Frygt for at Standens Ære ellers skulde lide et Skaar, at idetmindste Nogle ønskede en Bonde valgt. Det skulde – sagdes der - være ringe, om der ikke nu skulde findes en Bonde paa Falster, der kunde kjendes duelig og værdig til at tage Sæde i Amtsraadet, da dog Bønder kunde kaldes til Stændersalen. Denne Følelse - ikke for den egne personlige – men forStandens Ære og Hæder, er i sig selv lovlig og glædelig; men, kjære Venner, (tillader mig at tale ganske aabenhiertig) det vil dog i Sandhed ikke sige meget, om der og findes en Enkelt, som har opløftet sig ved Kundskab og Oplysning over sine Lige. Det er ikke derefter den Grad af Agtelse, der bør tillægges Bondestanden, skal afveies. Vi forlange ikke af den dygtige agtbare Bonde, at han skal kjende Love og Anordninger, kunne forfatte Repartitioner, revidere Regnskaber, kunne afgive Responsa til Collegierne &c. – Nei det er ikke i Amtsraadet den oplyste og indsigtsfulde Bonde skal vise sin Dygtighed, det er i hans eget Sogneforstanderskab. Og Amtsraadet, der kommer til at bestaae af Mænd, der alle ere nøie bekjendte med Landboforholdene, behøver ikke, saaledes som vel stundom i Stænderforsamlingen kan være godt og ønskeligt, at modtage Oplysninger af den oplyste Bonde. Nei - sige og sagde Nogle – det er ikke for at meddele, det er for at modtage Oplysning, for at udvide sin Dannelse, vi ønske Bonden indi Amtsraadet; det skal være ham en Skole. Men sandelig, J gode Bønder, J tage feil, naar J overføre paa Amtsraadet det, der med Ret kan siges om Stænderforsamlingen. For den forud vel oplyste, for den vel begavede Bonde maa det vistnok være en ypperlig Skole i 3 a 4 Maaneder, at omgaaes saa mange af Landets Ypperste og i Stændersalen at høre saa mange vigtige Sager debatteres, og en saadan Bonde maa antages at vinde uendelig meget i Dannelse og Forædling; men det er visselig noget ganske Andet 4 a 6 Gange aarlig, hver Gang en Dag, at sidde i Amtsraadet, hvis Forhandlinger hverken ere af det Slags eller ville blive førte paa den Maade som Stændernes. Og hvad er det saa og een Bonde paa Falster ogsaa herved kunde vinde Noget? Nei vore Sogneforstanderskaber have 100 Bønder Leilighed til at gjøre saadan Vinding; det er noget ganske Andet – og dertil lader os Alle stræbe. Ønslev den 24de Februar 1842. C. F. Hansen. C. F. Hansen.