Politivennen, 1798-01-01
Et Par Ord om Rosenborg Have. Saalænge denne Have har været offentlig har den været mit Forfriskningssted, efter daglige Sorger og Bekymringer. En Time, nydt her om Formiddagen eller om Aftenen, har nu saa mange Aar aldrig manglet at give de slappede Aandskræfter den tabte Fjærkraft, den har forligt mig med utallige, som jeg ansaae for Fjender, gjort mig stærk nok til at bære meget, som jeg ellers skulde have troet utaalelig Byrde, og skabt hos mig mangfoldige herlige Forsætter, der vel ikke alle, men dog for en betydelig Deel, have naaet Opfyldelse. Jeg vædder ti mod Een, at Moraliteten i en stor Bye, som ingen offentlig Have har, er mere fordærvet end i den, der har slig en Naturens Talerstol inden sine Volde. Derfor er det ogsaa heel naturlig, at de mange Rygter, der idelig har været Udspredte, nu at Haven skulde sælges, nu at den skulde bebygges, nu at en Brede af 100 Alen langs Jndgangsalleen skulde fratages til en Gade, meget have bekymret Havens Elskere, der ønske bestandig at beholde den. Et glimrende Vauxhall, hvor Jndgangen købes for Penge, hvor man vandrer om imellem tusinde Lamper, istedet for imellem solbeskinnede Træer, hvor man istedet for Fuglekviddren hører Raslen af Talerkener, Klinken af Glas, og Svirebrødres forvirrede Glædesudbrud, hvor Lugten saa langt fra at kvæges ved den rene Atmosfære, gjenkjender overalt den samme Damp af Spiritus og Puns, den Os af Steg, Sauser, og overhovedet den samme æklende Madlugt, der lader os efter Mættelsen ile fra Spiseværelset: Et Vauxhall hvor Loger lejes til Skøger, en saadan Købehave kan være den støjende Ungdom kjærere, men den sindigere Pngling Husfaderen, Oldingen, Syglingen foretrækker den ukøbte, ubelampede, traktørløse Rosenborghave. Nu de mange gode vakre Medborgere, der ikke kunne købe sig ind i en Have uden at Udgivterne skorte i Husholdningen. J Henseende til Havegrundens Anvendelse til Bygninger og Gader, da er denne vel endnu neppe nødvendig; vel afskærer Haven en stor Deel af den Gjennemfart en Stad bør have, men i Tilfælde hvor denne var højlig nødvendig, f. Ex. ved Jldebrand, vilde vel Haven aabnes. Til flere Vaaningshuse trænger Staden paa denne Tid ikke, da Folkemængden i sidste Aar ikke kjendelig tiltager. Overalt hvis Haven skulde mistes, saa maatte dette Tab billigen gotgjøres Jndvaanerne, ved at aabne andre Forfriskningssteder, og da saadanne nødvendigen maatte blive uden for Staden, hvorved Vejen blev længere, saa torde især de Gamle og Svage gjøre Fordring paa en offentlig Have uden for hver Port. Saa kjær derfor som Rosenborghave er mig, saa meget smerter det mig at bemærke dens Mangler. Maaskee sligge disse Mangler mere i Uvidenhed end i forsætlig Forsømmelse, maaskee kan det bidrage til deres Afhielpelse at anføre dem her, tillige med den Maade jeg troer de kunde afbødes paa, der om den ikke kan følges, maaskee dog kan lede til bedre Midler. 1) Den militære Støj fra Exerseerpladsen. Det Tab Haven har lidt i sit Flademaal, ved disse Exerseersteder, kunde lettere forglemmes, naar man ikke nu ved uophørligt, højt, væmmeligt og øreflaaende Trommebulder, nu ved vederstyggelig Vraal af de kommanderende Officerer og Skersanter, forstyrredes paa det allerubehageligste. Det er modbydeligt at faae sine Tanker ved denne Støj draget, som med Magt, fra nyttige og værdige Betragtninger, fra opløftende Beskuelse, eller blide hjertevarmende Følelser, hen paa Krigsstanden, og de dermed forbundne Begreb, dens Pedanterie, indbildte Ære og Vigtighed, de Gemenes grusomme Behandling, det Dagdriverie en Regiering sanctionerer ved at holde, ved at lønne med Hæder, og med Undtagelse fra almindelig Sædelighed, en - Mængde af flere tusinde Mænd i deres arbejdsdygtigste Aar, de Byrder den arbejdende Deel maae bære for at føde disse, den Fordærvelse et vildt Levnet i de yngre Aar medfører for den følgende Alder og for utallige kommende Slægter. Det er haardt for den, der maaskee arbejder paa at flnde Middel til at forliges med sin Uven, ved disse skrydende Brøl at føres imod sin Villie paa forestillinger om Krig, denne Skændsel for Menneskeheden, der gjør den største Ødelægger til den største og berømmeligste Helt. Jeg har imod denne Ulejlighed intet andet Middel, end dette, at Trommerne i det mindste kunde tie; jeg troer ikke at det er paa mindste Maade nødvendigt, for at høres paa en Plads af den Størrelse som Exerseerpladsen eller Huset har, at ulejlige alle Øren i en 2000 Skridts Omfang med det hæsseligste af alle Buldre. II) Mangel paa Lye i Regnvejer. Naar man forestiller sig at mange Folk fra den modsatte Ende af Byen, endog fra Kristianshavn søge den Forfriskning, som Haven tilbyder, at disse ere yderst Forlægne naar en pludselig Regn overrumpler dem, og at de ved hver Graaning, hvoraf mangen een do