Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-10-13
Skjøndt Familien og jævnlig forekommer som her i Danmark bosat under Kongerne af det Oldenborgske Huus, saa synes den dog nu ikke længer at beklæde saa vigtige Poster som tilforn. De danske Moltker synes nu fornemmelig at have opholt sig paa deels deres egne Godser, deels saadanne mindre Godser, som af vore Konger de Adelige forlehnedes med, der ikke ellers beklædte Poster i Regjeringen. De Unge i Familien, og de, som ikke kunde vente at komme i Besiddelse af Godser, anbragtes i det Militaire, nu hjemme, murude. Og finder jeg, at flere af disse militaire Moltker have udmærket sig i Legemsøvelser, sær i de da istedet for de ved deres Misbrug afskaffede Tournerlæge, opkomne Caroussels, Ringrenden, og flere dette Slags Ridder øvelser, der vel, ligesom Tournerlægene, fornemmelig foregik til Hest, men dog ikke vare enten saa farlige eller ryde som hine Læge. En af disse militaire Molkker, som især udmærkede sig, var Johan, der i den 30 Aars Krig tjente først ved de danske Tropper, og siden, da Kong Christian den Fierde havde sluttet Fred med Keiseren, under de svenske Tropper. Men det gik de danske Moltker, som flere danske Familier. Trykkende Omstændigheder faldt und under Unionen. Holsteen kom i nærmere Forbindelse med Danmark, og dens Adel fik herved en Leilighed til, af vore Konger fortrinlig at gjøre sig fortjent, som den og benyttede, hvorfor især i den Rantzauske Families Historie findes flere berømmelige Beviser. Men herved maatte og vores gamle baade indfødte og naturaliserede Familier staae tilbage. Mange af den lede og meget først i den saakaldte Grevens Feide, siden i det Keiserlige Jndfald, der i Bund tog Grund ruinerede en Mængde af vore Herregaarde og Jordegodser, Danerstatens Støtter, men desværre alt for ofte miskjendte baade i Perioder, da man troede vor Stat fant sig bedst holden ved at have Slaver til Bønder, og i Perioden da modsat Tænkemaade fandt Sted, hvorfor i begge Perioder Bonden i mange Egne blev lige forarmet, medens Forvaltere og Herregaards=Slagtere i de samme Egne berigede sig paa ikke blot Bondens Bekostning, men paa selve Statens Bekostning. Thi hvad Tilflugt og Understøttelse Regjeringen i pludselige Ulykkes- og Trængsels-Tilfælde tilforn har havt i dens rige Godseieres Kasser, er noksom af vor Historie bekjendt, endog fra de Tider, da Godsejerne, understøttede af Constitutionen, gjorde alt for ikke til Staten at give mere end de vare nødte til. Danmark har nu tabt disse rige Godseiere, som i deres Fald rigtig nok have beriget mange Familier, men i hvis Rigdom som alleroftest ingen Hold har været, fordi Penge oftest kun er en falsk ustadig Rigdom, naar derimod faste Eiendomme i Jordegodser ere uforgjængelige, og, rigtig bestyrede, altid udgjøre en for sin Eier som for Staten virkelig og sikker Rigdom. Jeg forlededes til denne Betragtning over vore Jordegodsers Vigtighed for Danerstaten ved Tanken paa den Godseier, hvis Død har foranlediget forestaaende korte heraldiske Udsigt over hans Familie. Hvad den i disse Dage afdøde Joachim Godske, Greve af Moltke var som Statsminister, veed jeg ikke, og kan saalidet vide, som de der dog friest tale og dømme om ham. Men hvad der af hans Handlinger gaaer Syen for Sag, ligger for Enhvers Øine, kan derfor af hver en Sagkyndig bedømmes. Og har da den Forevigede efterladt sig i sine betydelige Godsers Bestyrelse et, man kan med Hensyn til vore Tider vel sige saa mageløst Mønster, at en paalidelig udførlig Efterretning herom ville blive et Skrift af megen baade Jnterresse og Nytte. Thi medens i de sidste 30 til 40 Aar snart alle Eiere af Lehns- og andre Familie=Godser hos os have enten maattet afhændet disse Godser, eller dog maattet betynget dem med Gjæld, der giør, at Godserne ikke længer ere for Familierne, hvad de efter deres Bestemmelse skulle være, har den Forevigede Joachim Godske Moltke i de samme Aar anvendt, med frugtbringende Held, betydelige Bekostninger paa baade Bøndergodset og Hovedgaardene, uden paa disse Godser at efterlade sig Gjæld, endskjøndt han med Gjæld modtog dem: tvertimod har hans Bestyrelse indbragt ham en Rigdom i Penge, foruden den i sine Godser, hvoraf han, som bekjendt, har gjordt meget betydelige offentlige Legater. Men hvad der især gjør ham Ære er, at han viste samme Huusholderskhed i fremmede Godsers ham betroede Bestyrelse. Til Aaret 1809 Udgang var derfor i et Tidsløb af 34 Aar Vemmeltofte Klosters Midler, stegne fra 66,750 Rdlr. til 303,507 Rdlr., altsaa til det femdobbelte. Det i den Anledning ergangne Kongel. allernaadigste Rescript af 9 Jan. 1810 hædrer, vor Moltke mere og varigere, end alle hans Titteler og Ordner. Som Vemmeltofte, blev af vor Moltke bestyret, saaledes og af ham en anden ligesaa vigtig Stiftelse, nemlig Valløe. Dog, denne den Forevigedes sjældne prisværdige Husholderskhed var ham falden i Arv efter sin Fader, den af sit urokkelige Venskab med Høisalig Kong Frederik den Femte, som af sin sjældne Klogskab bekjendte, og i mange Maader fortjente Adam Gotlob, Greve af Moltke. Det var denne Moltke, som igjen bragte Familien i Veiret heri Danmark, hvor derfor nu i en Række af over 60 Aar flere af baade hans egne og hans Families Descendenter have beklædet og end beklæde høie og vigtige civile og militære Poster. Hvad Frederik den Femtes Ven Adam Gotlob Moltke i sin Tid var, og hvorledes han bør bedømmes, tillod jeg mig allerede for nogle og tyve Aar siden frimodigen at yttre i min lille danske Historie, og som jeg veed med hans Børns, Venners og Fleres Tilfredshed. Det sidste Tegn paa hans bekiendte Klogskab, gav han udentvivl ved, til Efterfølger i sit Grevskab, ifølge den ham allernaadigst forundte Rettighed, at vælge den af sine mange Sønner, som han forudsaae, ville bestyre den store og vigtige Eiendom saaledes, som vi have paaviist at den er bestyret. Faders og Farfaders Aand hvile over Sønnen! Gustav Ludvig Baden. Joachim Godsche Moltke Danmarks Ven og Kongens brave Mand Hviler efter Dagens tunge Møie. Største Roes: at vaage tro som han, Største Held at lukke saa sit Øie. Ludvig Fischer. Endnu Lidt om Qvaksalvere og Lægevidenskab. Medica, cum sacra fiint, sacris hominibus demonstrantur, profanis vero nefas priusquam seientiæsacris initatisfuerint. Hippocrates.