Viborger Samler, 1782-03-18
Det var almindeligen Erkebiskops Sharpes Sædvane, paa sine Reiser stedse at føre en sadlet Hest med sig ved sin Vogn, for at han kunde sette sig op paa samme at ride, naar han var kied af at kjøre. Det hendte sig en Dag, da han allerede var til aars, og ikke meget længe førend hans Død, da han reiste til sit Bispesæde og var reden en Miil eller to forud for Vognen, at en ung velklædt og anseelig Mand til Hest nærmede sig til ham, og i det han med en stammende Røst affordrede Prælaten sin Pung, holdt han samme en Pistol for Brystet. Vendende sig med særdeles Rolighed imod Stratenrøveren, og seende ham stivt an, bad Erkebispen ham tage dette farlige Vaaden bort, og aabenhiertigen fortælle ham sin Tilstand, Min Herre, min Herre, raabte den Unge med stor Forvirring og Uvished, ikke saamange Ord; der er ingen Tid dertil; "Deres Penge strax. - Hør mig, unge Menneske. J seer, jeg er en meget gammel Mand, og mit Liv er ikke af megen Vigtighed; eders synes derimod ganske anderledes, følg med mig. Mit Navn er Sharpe, Ærkebiskop af York, min Vogn og mine Betientere komme bag efter; men skiul eders Forvirring, og slig mig hvad Penge J behøver, og hvo er, og saasandt jeg er en ærlig Mand, skal jeg ikke skade Eder, men vise mig Eders Ven. See her, tag dette og beret mig nu, hvormeget der kan redde Eder ud fra saa farlig og fordærvelig en Handtering, som Og som den, J her giver Eder af med. Ak! min Herre, svarede den Fremmede, jeg afskyer dette Haandværk ligesaameget som De; Jeg er - men, men - hiemme ere Betroere, der ikke vil bie; 50 Pund, min Herre, ville i Sandhed udrette, hvad ingen Tanke kan udtrykke, eller Hierte føle uden mit eget. Got, min Ven, sagde Prælaten, jeg troer Eder paa eders Ord, og dersom J kan hielpe Eder een Dag eller to, og J da vil tale mig til - saa skal det, jeg nu har givet Eder, blive opfyldt til den Sum; J kan troe mig, paa min Samvittighed, jeg skal ikke bedrage Eder. Stratenrøveren saae paa ham, tang stille og drog sin Vei, men opvartede rigtig nok Erkebispen til bestemte Tid, blev imodtaget, og ved en saa mageløs Ædelmodighed saa meget forvirret, at han med Møie kunde finde Ord til at forsikre hans Høiærværdighed, at hans Tale havde efterladt saadant Jndtryk hos ham, som ingen Pengetrang i Verden skulle kunde udslette. Der blev ikke videre hørt om ham, i halvandet Aar eller noget længere, da en Person engang en Morgenstund bankede paa Prælatens Port; bedende særdeles indstændigen at maatte faae ham i Tale. Biskopen befalede altsaa at indføre den Fremmede; men neppe var denne kommen ind i Værelset og havde gjort et par Skridt henimod Sharpes Sæde, førend hans Udseende forandredes, hans Knæe zittrede, og i et Øieblik sank han næsten aandeløs om paa Gulvet. Man brugte i en Hast passende Midler, for at bringe ham til Live igien, og da han endelig fattede fattede sig noget, bad han hans Heiærværdighed om en hemmelig Samtale. Min Herre, sagde han herpaa; da de vare blevne aleene; De kan ikke have forglemt Omstændighederne paa den og den Tid og det og det Sted. Gud og Skiønsomhed skal aldrig lade Dem uslettes at mit Sind. De seer her i mig den da meest ulykkelige og nu ved Deres undsigelige Menneskekierlighed lige med, ja endogsaa overtreffede i Velsignelse og Lyksalighed, heele Millioner af mine Medskabninger. O! min Herre, blev han ved, da hans strømmende Taare knap imidlertid tillode ham at faae Ordene frem, det er Dem, det er Dem, der har reddet baade mit Legem og min Siel; det er Dem, som har reddet en kjer og høitelsket Kone med mine smaaBørn, som jeg sørgede meere for end mit eget Liv. Her er de 50 Pund; jeg kan betale min Gield dermed, men jeg kan aldrig finde Udtryk til at bevidne Dem, hvad jeg i dette Øieblik føler. Dog Gud er Deres Vidne og Handlingen selv er Deres Ære: Gid Himmelen og Tusinde Velsignelser maa være Deres nærværende og evigvarende Belønning. Jeg var yngste Søn af en formuende Mand, og jeg er vis paa Deres Høiærværdighed kiender ham. Mit Navn er -, mit Giftermaal unddrog mig hans Bevaagenhed, og min Broder skilte mig saavidt ved hans Kierlighed, at jeg blev overladt til Mangel og Kummer. Min Elendighed - dog De kiender den allerrede, og den er forbi. For en Maaned siden døde min Broder ung, Karl, og uden Testamente. Hvad der var hans, er bleven mit, og Deres saa forunderlige Godhed, er det aleene, jeg skylder den Lykke at være den meest angerfulde, taknemmelige og meest fornøiede af mit heele Kiøn.