Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1836-11-15
Udenlandsl. Politik. Frankrig. De franske Blade beskjæftige sig nu med Gisninger og hvilke Domstole der skal paa kjende strassburger Arrestanternes Forbrydelser. Almindeligst antages, at Sagen vil blive henviist til Assiseretten i Colmar, og at Ludvig Bonaparte vil komme til at dele sine Medskyldiges Skjæbne. J. des Debats, er derimod af en anden Mening. Det er et vanskeligt Spørgsmaal, siger den, hvad man skal foretage sig med den unge Mand, der til evig Tid maa bebreide sig den jammerlige Rolle han har spillet i Strasburg. Hans Attentat er endnu daarligere og strafværdigere end Hertuginden af Berry's, thi han har ikke engang det mindste Skin af Ret, han har usurperet Alt lige indtil Navnet Napoleon, og har han end ikke anskiftet saamange Ulykker som Hertuginden, og maatte han end have kunnet forudsee, at det kuns kunde lykkes ham at afstedkomme nogen Blods Udgydelse, saa er dog alligevel hans Forbrydelse uhyre stor. Men Prindsens særegen Stilling paastempler den tillige en saadan Karakteer, at det ikke passer sig at dømme den efter de almindelige Love, ved den almindelige Retter. Vor Lovgivning, som har berøvet Bonapartes Familie, alle de Rettigheder, som indrømmes selv den Ringeste blandt Borgere, denne Families forrige Overhoveds Hæder, berømmelige Navn, og Erindringen om samme, Kongens og Nationens Ære, med eet Ord, den almindelige finere Følelse, tillader ikke, at Ludvig Bonaparte stilles for Assiseretten. De Eedsvorne ville forbauses over at maatte dømme Keiserens Broderssøn, hans Forbrydelse være nok saa stor. Denne Følelse af religiøs Ærefrygt for Keiserens Navn geraader Nationen til Ære. Den Pande, som engang har baaret en Krone, taber aldrig dennes Glands, og kuns den yderste Brutalitet kan finde en Fornøielse i Tirsdagen den 15de November 1836. at fornedre det, som engang har været stort, Loven, som for bestandig har forviist Napoleons Familie fra Frankrig, og paa en Maade harnerklæret den for Statens Fiende, sætter den netop derved over alle andre Mennesker, og derfor tør vi hellerikke behandle Ludvig Bonaparte, – hvor stor hans Fobrydelse end kan være, anderledes end som en Statsfange. – J Paris har Jnsurrections-Forsøget vakt mere Forundring end Skræk. Da Kongen erholdt Underretning derom, skal han strax have udraabt: "Vinsens Jenne homme, il ent a plain dre. (Den ufornuftige unge Mand, han er at beklage). Dender have kjendt ham, skildre ham førre sten som en stille og beskeden ung Mand, skjøndt vel levende indtaget for det menneskelige Selskabs Reformer. Det er derfor et Spørgsmaal, som ikke er let at besvare, hvorledes denne rolige Borger og tolererede Prinds, pludseligen fik den eventyrlige, krigeriske og ærgjerrige Jdee, midt i den dybeste Rolighed, og Bonapartismens fuldkomne Forglemmelse, at overfalde en veldisciplineret Fæstning, og at lade sig kalde Napoleon 11. Meest tilbøielige ere man naturligviis til at kaste Mistanken, paa Sweiz, der allerede længe har været anseet for de revolutionaire Elementers Hovedsæde. – De Sammensvorne ere førte fra deres forrige Fængsel til Tugthuset, hvor anstændige Værelser ere indrettede for dem. Oberst Vandrey holdes fangen i Citadellet. Nye Hæftelser ere foretagne. Mu rats Enke er endnu i Paris, hvor hun kan fortsætte sit Ophold saalænge hendes Sundhed og Forretninger, gjør det fornødent.