Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-02-27
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. appas Ras el i de an Syvende Aargang. No. 41. Aa Kjøbenhavn, trykt hos P. H. Höeckes Enke. as Tirsdagen den 27 Februarii, 1810. Ta Noget i Anledning af Hr. Dr. G. L. Badens og Hr. Professor J. Møllers i Skilderiet No. 37 og 39 førte Controvers angaaende Holbergs og Grams Uvenskab. Uagtet jeg i ingen Maade troer at kunne sige Mænd, der med saa udmærket Flid og Held have gjort vor Litterairhistorie til Deres Studium, som de tvende her omhandlede, noget Nyt, især da det vigtigste, jeg har at fremføre, er taget af en trykt og bekiendt Bog, har jeg dog, da der handledes om Holberg, og jeg, som Udgiver af hans udvalgte Arbeider, giennem en Række Aar har været opmærksom paa Alt, hvad hans Forhold, Forbindelser, o.m. d. 1. angaaende mig maatte forekomme, ikke troet mig aldeles ubeføiet til, at giøre opmærksom paa et ikke uvigtigt og authentisk Document, som viser, at Badens non fra longe port, i hans Fortælling om Forsoningen mellem Gram og Holberg, i det mindske maa tages i en temmelig vidtløftig Bemærkelse, ligesom det vel og af det Arvehad, hvormed ivrige Grammianere f. Ex. Klevenfeld forfulgte Holberg, og som denne just i sit Sørgevers over Gram lagde for Dagen (see herom Luxdorfiana 2 B. S. 264) ikke synes, som denne Forsoning har været saa aldeles reen; hvortil ydermere tør komme, at det, Holberg i Henseende til Peder Paars havde at tilgive Gram, lettelig torde have været noget mere, end en mindre gunstig Dom, da nusanførte Sted en fælles Bekiendt af begge, Hr. P. Hjort, da Directeur ved Røraas Kobberverk, finder det ganske rimeligt, at Gram har været i Ledtog med Rostgaard at faae Peder Paarsbrændt eller i det mindste confiskeret, siden han var saa meget ved paa Holberg, saavel for hans satiriske Skrifter, som især fordi han skrev Comoedier, og sagde, han burde ikke være Professor, siden han handlede contra dignitatem, og beskiæmmede Universitetet, burde han forvises til Theatret, om Peder Paars sagde han ikke mere, end Rostgaard vilde have den brændt, som et vitterligt Skandskrift, men at den ældre Grev Danneskiold, som Holbergs Patron, gik op i Cancelliet, og bragte Kongen paa andre Tanker, hvorover Rostgaard var meget misfornøyet. Ved at afskrive dette, som i øvrigt, tillige med den authentiske Luxdorphske egenhændige Beretning om Forfølgelsen mod Peder Paars, har jeg egentlig vildet anmærke, deels, at det kom meget an paa, hvorledes Gram ved at omtale Peder Paars, havde anført Rostgaards Anke mod den; deels og at de Commedier, paa Grund af hvilke Gram vilde have Holberg fra Universitetet, ikke begyndte at udkomme før 1723, som altsaa var gode tre Aar efter den Conseilsresolution af 12 Februar 1720, hvorved Rostgaards Klage mod Peder Paars afvistes; deels og at de Aar, hvori Brevskriveren, omgikkes baade Holberg og Gram, og fandt dem meget vrede paa hinanden, ustridig efter flere Data, maa have været under Christian den Siettes, om ikke maaskee under Frederik den Femtes Regiering; saameget mere da af Brevets Jndhold og Tyne kiændelig sees, at Brevskriveren 1784 neppe har været nogen overvættes gammel Mand, og han dog, som en ung Dreng, neppe kan antages, at have staaet i saa fortrolig Omgang med to saadanne Mænd. Og nu til mit egentlige Æmne, som er at meddele en Efterskrift til et Brev af 8 Nov. Aar 1728 fra Gram til Hamborgs berømte J. A. Fabricius, som findes i Uhls Sylloge nova epistolarum (Nürnberg 1760) 3 Bog No. 142, og der lyder paa Dansk saaledes: "Du spurgde i dit sidste Brev om Holger, Danske, fortreffelige Mand! Den, der her vilde dølge sig under dette Navn (som maaskee er det eneste vittige af ham i det hele Brev) er Ludvig Holberg, Prof. i Veltalenheden her ved Universitetet, tilforn bekiændt hos os af Skrifter i Modersmaalet, meest satyriske og comiske, paa hvilke han stedse har kaldt sig Hans Michelsen (thi paa Latin har han næsten intet udgivet, førend det Brev til Burman); men som nu ogsaa synes at vilde giøre sig bekiændt hos Fremmede, da han i disse Dage har udgivet og i Kiøbenhavn, (skiøndt Trykkestedet forties paa Titelbladet) ladet trykke en liden Bog paa 212 S. i 8, under Navn af Ludvig Holbergs Brev til en høifornemme Mand. Jndholdet er en Historie om Forfatterens Levnet; som han begynder fra sin Fødsel, og giennemgaaer hele sin Levetid gradviis, og udfører i en klygtig og morsom Fortælling (efter hans egen Mening, da han i sligt smigrer sig meget) enhver Ting, der er hændet ham, enten hiemme eller paa hans udenlands Reiser, hvoraf han har gjort fire. Og med dette Skrift har han gjort sine Dadlere, og sine Modstandere, hvis han, som han saa ofte klager over, har nogen, en overmaade stor Fornøielse, da han giver dem en overflødig Anledning til at lee, og hele ham, ved alle de Lovtaler, han hyppig opdynger over sig selv, og de Commedier og Satyrer, han har skrevet; med alle Smaahistorier og Anecdater, der undertiden ere morsomme, undertiden kolde og flaue; samt ved saa mange Urigtigheder, og Sprogfeil i hans i øvrigt ulærde Skrivemaade, af hvilke han i Trykfeilslisten har anmærket nogle, men langtfra ikke alle; o. s. v. Dog har han, som undrer mig, ikke talt om sit Brev under Holger Danskes Navn; men selve Stilens Præg i dette lidet Værk, ja hele Perioder røbe, at det ikke er en anden men samme Forfatter. Og hvad om jeg nu siger dig, værdige Mand, at du med dine egne Øine har seet, og af Anseende kiender Holger Danske, eller vor Ludvig Holberg. Han fortæller selv i Beretningen om hans sidste Udenlandsreise, at han i Hamborg havde hilst paa dig, og Joh. Hübner (som, om jeg ikke tager feil, maa have været for to Aar siden) og jeg erindrer meget vel, at han, da han kom hiem, bragde mig en meget forbindtlig Hilsen fra dig. Altsaa har det Menneske da havt den Lykke, som jeg, naar mine Omstændigheder tillod det, vilde kiøbe til langt høiere Priis, end en Reise til Hamborg vilde koste, og som du meget mindre vilde misunde mig, at nyde din Samtale, ogsaa see dit for enhver lærd Mand ærværdige Ansigt. End eengang farvel! ypperlige Mand." Har, for at bruge den yngre Grams Ord, Fiendskabets Saar, paa den Tid lukket sig, kan det dog efter adskillige Udladelser i dette Brev neppe ansees for at have været tilgavns lægt; ligesom det og synes i høi Grad sandsynligt, at saadanne granske Yttringer, som jeg i min Ungdom af begges Samtidige mindes at have hørt anføres, saasom at han kaldte Holbergs moralske Tanker, hans hedenske Tanker, især med Hensyn til Tidernes daværende Tegn, neppe have bidraget til, at fremskynde, eller fremme den fuldkomne Helbredelse, især da der mellem dem, som mellem endog langt mindre mærkelige Mænd er Tilfældet, neppe har manglet paa tienstagtige Pretudere og Sammensættere. At denne min ringe Skiærv, i det ringeste som et Beviis paa min oprigtige Høiagtelse, ikke vil være de tvende hæderværdige Tvistende uvelkommen, er mit Ønske og mit Haab. Bakkehuset, d. 22 Februarii 1810. K. L. Rahbek.