Berlingske Tidende, 1775-07-07
J Rom gaaer neppe nogen Dag forbie, at Ex Jesuiterne jo faae nye Naadesbeviisninger. Mærkværdigt er det, at der i befalingen og at lave Kamrene tilrette for dem, er udtrykkelig forbuden at røre dem, som tilforn have hørt de ExJesuiter til, som sadde fangne i Engelsburg. Disse Herrer fattes intet uden deres Frihed. De have ey den allermindste Aarsag at klage paa deres daglige Føde; den bestaaer i Suppe med hvad dertil hører, Frikeseer eller varme Posteier, Stee- og Desert. Viin fattes dem heller ikke. - Pater Buon tempi har med sin Generals Tilladelse udi Begyndelsen af forrige Maaned begivet sig til Klosteret St. Valentino i Egnen af Sabina. Og da han nu ikke siden er kommet tilbagtil Rom, saa siger man, at han er bleven relegeret derhen. Men dette er lige saa falskt, som det for længst udstrøete Rygte, at Kongen af Spanien skulde have frataget ham hans Pension. Han nyder den virkelig endnu, og hans Jndkomster, med den og alt det, som han havde samlet sig i Høstens Tid, beløbe sig aarlig til 4000 Scudi. J alt dette skal han dog være særdeles nedslaget og melankolsk. Den 11te Junii. De fangne Ex. Jesuiter paa Engelsborg maae nu herefter beqvemme sig til Taalmodighed. Den Pavelige Nuntius i Madrit havde hos Hs. Catholske Majestæt en Andience. Han beraabte sig paa den tilsendte Profes forsvarede med stor Veltalenhed de Fangne, og viiste, at manikke kunde tillegge dem nogen Forbrydelse, som fortiente et ævigt Fængsel, og at Pius den 6te, overbeviist om deres Uskyldighed, havde besluttet at give dem frie, men holdt det tillige for sin Skyldighed, at berette Hs. Majestæt derom. Hs. Majestæt lod bemeldte Nuntius udtale, men gik derpaa, uden at tale et Ord, tilbage i sit Cabinet, og lod ham staae. Saaledes gik det til i Madrit. J Rom tildrog sig følgende: Den Spanske Minister Græv Monino gik ofte til Hs. Hellighed, og bad hver gang med de allervenligste Udtryk, at han dog, i Henseende til Exjesuiterne, ingen Forandring vilde foretage, allermindst at give de Fangne frie. Men hans Forestillinger udrettede kun lidet. Og derpaa tog Græven til sit Minister=Sprog: Hellige Fader, jeg kommer her, for i min Konges Navn at bekiendtgiøre Deres Hellighed, at alle Ministre fra de Bourbonske Hoffer have faaet Ordre, strax at forlade Rom, i Fald Exjesuiterne skal skiænkes Frihed. Denne Tone kom vel Hs. Hellighed fremmed for, dog erklærede han ganske tydelig, at hans Ønsker kun gik derhen, at staae i god Forstaaelse med Hofferne, og det skulde altsaa blive med Exjesuiterne paa den gamle Fod, og de Fangne skulde ikke gives frie. De faae altsaa at oppebie en mere gunstig Tidspunct. Men for nærværende Tid ærgre alle Cardinalerne sig over dette, og i sær veed Torregiani ikke, hvad han skal giøre med de Kamre, som han havde lavet tilrette for sin Fetter Ex General Ricci. Man forekaster Hs Hellighed, at han saa vidt omkring havde forespurgt sig, han skulde af egen Magt have givet dem frie, ligesom han af egen Magt og uden Forespørsel havde ophøyet Antonelli til Purpuret. Lykke erdet for Kirken, at disse Raadgivere ikke sidde paa dens Trone. De skulde være i Stand til at opvække et Uveir over Kirken, som hverken de eller deres Efterkommere kunde stille. Pius 6, er Overhyrde over Kirken men tillige Souverain og en Herre af Jndsigter, hos hvilken altsaa de Spanske Remonstrationer endnu finde Indgang.