Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-12-11
Persiske Skister. (Slutning; see forrige No.) En Morgen, fortæller Forfatteren, da Gesandten vilde foranstalte et Væddeløb imellem en smuk engelsk Vindspiller, ved Navn Venus og en stærk arabisk Hund, kaldet Kessab eller Slagteren, og talede i denne Anledning med sin Jæger, og yttrede, at han ikke tvivlede om Vindhundens Seier, stemmede Mahomed Bey, en stor, velklædt persisk Staldkarl, i med ham og sagde: "Hvorledes kan den arabiske Hund understaae sig, at ville løbe omkaps med den skjønne Vindspiller der!" J samme Tone, talede ogsaa de Andre, og der syntes kun at herske en eneste Mening, da en Araber, ved Navn Cherriba, som kun havde fire Piastre om Maaneden, hvis lurvede Turban og Bælte ikke var af en Piasters Værdie, og hvis hele Dagarbeide bestod i at vende en Sivmatte, som var anbragt over Huusdøren, for at afholde Heden, sprang op og raabte med ildsprudende Øine og den kraftigste Energie: "Ved den almægtige Gud, den arabiske Hund sejrer!" Gherriba var i dette Øieblik Repræsentant for sit Lands Følelser. Spytslikkerne rundt omkring gjorde store Øine, og lyttede efter hvad deres Herre vilde sige til saadant et Sprog, og de skammede og forundrede sig ligesaa meget, da de hørte den ærlige Arabers varme og mandige Frimodighed at roses, og ham at belønnes ved en Jndbydelse til at bivaane Væddeløbet. Denne Væddekamp endtes, som de fleste af samme Sort, saaledes at ethvert Partie tilskrev sin egen Favorit Seiren, eller idetmindste var overtydet om, at han burde have vundet. Hundene løb, som sædvanlig ypperligen; Venus var den hurtigste, men da Jagten efter en halvvoxen Antilope gik meget i Langdrag, syntes Slagteren at vinde i Udholdenhed. Jøvrigt overgik Antilopen dem begge i Hurtighed. - Hernæst følger en anden arabisk Anecdote: "En Jndfødt, som var saaret, kom til en Engelsk Læge, for at blive helbredet af denne. Da Patienten, fortæller denne Læge, klagede mere over sin Ulykke end det syntes mig passende for en af hans Stamme, og jeg ligefrem erklærede ham dette, gav han mig følgende løierlige Svar: "Troe ikke, Doctor, at en eneste Klagelyd skulde være kommen over min Tunge, dersom en Ligemand, havde givet mig saadant et Slag, at jeg havde brukket begge mine Been; men at brække et Been for saadan en Uslings Skyld, det er haardt, derover maa jeg klage. - Dog findes denne forskjellige Følelse, i Henseende til Maaden, hvorpaa et Been bliver brukket, ikke hos Araberne alene. Jeg saae engang en Artillerist, som havde mistet en Arm i en Træfning i Jndien, og jammerligen stønnede derfor. Forat opmuntre ham, pegede jeg paa nogle vakkre Karle, som laae paa Jorden, og hvem det var gaaet meget værre end ham. "El, sagde min Patient i en vred Tone, det er ikke Saaret, som bringer mig til at klage; havde jeg mistet et Lem ved en Kanonkugle, skulde jeg ikke sige et Ord, men at faae en Arm skudt af ved en Raket, det er til at blive gal over!" - Om Jndtrædelsen over Bjergene ned i Dalen Kage run fortæller Forfatteren: "De af vore Tropper, som ikke forhen havde været i Persien, vare ganske henrykte over den forandrede Scene og begyndte nu at troe paa de Roser og Nattergaler, vi havde lovet dem i dette Lands endnu lykkeligere Dale. Det, de havde seet hos Beboerne af de Bjerge, hvorigjennem vi vare komme, havde gjort dem tilbøielige til at troe paa de Underhistorier, som vi havde fortalt dem om Stammen Mama Seuni, der roser sig af, ikke at have forandret sit Navn og sine Sæder fra Alexander den Stores Tid. Vi have Grund nok til at erindre os denne Stamme, fra det første Gesandtskab, da den, ifølge en af sine ældste Sædvaner, havde plyndret en Deel af vor Ba gaae, som ulykkeligviis var bleven tilbage for os uden Bedækning. Uden et naragtigt Tilfælde vilde det lidte Tab endnu have været langt større.