Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-03-27
Efterat vi have fundet vort Skib alt forlækt, til at vi torde haabe at fortsette vor Reise, og Søen gik overmaade høj, var den eneste Maade at redde os paa, om muligt, at søge Land. Vi satte da alle de Seil til, som vi kunne føre, og arbeidede bestandig ved Pompen. Men da vi ikke nøje vidste, hvor vi vare og Plankerne, især om Bagbordside, hvert Øieblik gave sig, ventede vi intet, uden at Ski 3) Oversat af the Winther-Evenning. bet, al vor Flid uagtet, maatte synke. Vi begyndte just at fortvile, da en af Matroserne raabte, han saae Land. Derpaa klattrede Kapitainen strax op, og da han var af samme Mening, og saae Strømmen sette os sterkt den Vei hen, befalede han at beslaae alle Seilene, og lade Skibet drive. Dette lykkelige Jndfald reddede os, og vi bleve ved Strømmens Fart drevne ind i en Bugt, hvor vi stak fast imellem 2 Klipper. Enhver maatte nu sørge for sig selv, det beste han kunde, og sandelig de fleste af os vare saa glade over at have undgaaet Søens Farer, at vi gjorde os ingen Tanker om, hvad vihavde at vente paa et Land, hvor vi vare gandske ubekjendte, ifald det var beboet, som vi endnu ikke kunne være visse paa, da vi med vore Kikkerter ei vare istand til at opdage noget, som kunne give os nogen Underretning herom. Jkke destomindre havde Kapitainen, adskillige Matroser og to af Styrmændene Tanker om at redde noget af hvad kostbart de havde ombord; men de andre 2 Styrmænd, Baadsmanden, Kokken, Butteleren og omtrent 22 eller 23 af Baksgasterne og jeg selv tænkte paa Jntet uden at sette vor Fod endnu eengang paa det faste Land. Vi gik alle ud paa Gallionen, og klattrede derfra op over en af de Klipper, der havde tjent os som Bolverk, og stege uden Møje derfra ned i Sandet, som var beqvemt nok at passere over. Landet syntes, ved vor første Jndtrædelse, gandske bart og bjergigt, men alt som vi kom dybere ind, sandt vi det jevnere, hist og her adskillige skjønne Frugt=Træer, som forskaffede os en herlig Forfriskelse efter den lange udstandne Møje. Dog saae vi ingen Spor af Menneskefod, ingen Hytter eller mindste Tegn til Jndbyggere i den Egn. Tanken og at være dreven til et Sted, hvor vi maatte omkomme af Mangel paa Føde, var gyselig; men det varede ei længe, før en anden ikke mindre foruroliggende Frygt kom i dens Sted. Vi havde gaaet, saavidt jeg kan gjette, omtrent 1 en halv Miil fra Søekanten, da vi bleve vaer, paa den skraa Side af en Høi, noget fra os, 7 eller 8 Menneskeer, der som vi kom nærmere, syntes efter deres Dragt og de res Pilekogger paa Ryggen at være Jndianer af samme Slags, som vi havde seet paa Kysten af Bombay. J Førstningen glædede vi os ved at see Skabninger af vor egen Art; men fandt snart, vi havde liden Grund dertil; thi da de Vilde vare blevne os vaer, lode de paa eengang deres Pile flyve, hvilke som vi siden hørte, ere forgiftede og drage Døden med sig hvor de end treffe. Til stor Lykke for os undgik vi alle Faren, men havde Aarsag til at befrygte en langt større; thi da de herved tydeligen havde givet os tilkjende, at de vare misnøiede med vor Ankomst, gave de et stort Skraal fra sig, og rendte op til Toppen af Høien, hvilken, da vi vovede at nærme os samme, vi saae bedækket med Træer, og iblant disse kunne vi see en stor Deel Jndianere bevæbnede som de forrige. Dette satte os i en gyselig Bestyrtelse. Sandt, vi havde hver af os en Bøsse, men at gjøre Brug af vore Vaaben indsaae vi nok, tjente kuns til at forbittre disse, som syntes allerede tilbøyelige nok til at behandle os fiendtligen, især da den ubetydelige Deel af Amunition, som vi vare i Besiddelse af, ville kuns udrette lidet imod et heelt Folk, som ved den mindste Allarm eller Bevægelse ville alle faldet os an. Desuden da vi trængte til Alt, hvormed vi skulle opholde Livet, bleve vi alle enige om at gjøre os, i fald det var mueligt, disse til Venner, som vi endog under andre Omstændigheder ei havde kunnet gjøre Modstand som Fiender. Medens vi raad Sloge herom, kom de ned af Højen 3 eller 400 Mand stærk, Synet af disse gjorde en Ende paa vor Raadslaaen, og vi bleve alle som een Mand nige om at ydmyge, os for dem, til den Ende lagde vi vore Flinter ned paa Jorden, faldt paa Knæ, gjorde Tegn til at vi vare i Nød, og anholdt om deres Beskyttelse. Dette kom dem til at tage deres Buer ned igien, som alle vare spændte for at dræbe os de gjorde en Sirkel rundt omkring, os, og gloede som Pøbelen i Engeland ville have gjort ved en af dem, ifald vi havde ham der i den sælsamme Dragt, som de bære. Nogle af dem havde dog den Snildhed at tage vore Flinter op, hvis Brug, vi kunne mærke, var dem ikke gandske fremmed: og efter en lang Debatte, hvis Jndhold vi ei kunne begribe, da Jngen af os forstod et Ord af deres Sprog, gjorde de Tegn for os til at gaae videre. Vor Sikkerhed bestod allene i at adlyde og derfor gik vi, hvorhen de førte os, 5 eller 6 i Raden, da nogle af Jndianerne gik for os, andre paa hver Side, og Resten bag efter os, til vi naaede Toppen af Høien, hvor vi fandt en stor Mængde bevæbnet, og klædt som vore Ledsageere; men der vare andre, som alle disse syntes at vise Ærbødighed for, og som vare i deres Klædedragt ligesaa forskjellige fra disse, som om de havde været af en anden Nation. Vi beskreve dem vor Nød, saagot vi kunne, ved Geberder; men de forstode kun lidet af hvad vi meente, og efterat vi havde hørt en stor Deel Pladdren, som vi antage det for, bleve vi førte ned til den anden Side af Høien, hvor vi sandt en Slags Landsbye anlagt; thi vi saae talrige Hytter, der vare anbragte paa en Maade, som havde nogen Slags Orden hos sig. Her bragte de os noget kaagt Riis og Vand at drikke i Træe=Skaaler; men da Natten brød ind, bleve vi nødte til at ligge paa den bare Jord uden andet Tag end Himlen. Vor Skildt, vagt holdt sig stedse nær hos os, og vi vare i stor Bekymring for vor Skjebne, uagtet den Hielp, de allerede havde skaffet os; men tilig i Morgenstunden kom en Vild løbende ned af Høien, og da han havde overleveret noget til den, der syntes at være den fornemste af dem, der havde Vagt over os, bleve vi alle førte op igien, og bragt i en meget tyk Lund, hvori sadde paa 2 smaa Græstuer, en gammel Jndianer af et meget ærværdigt Udseende, og et Fruentimmer, der saae ud til at være omtrent 40 Aar gammel, og efter hendes Bygning, Mine og Ansigtstræk syntes at være en Europæerinde, skiønt hendes Dragt var just af samme Slags som den, jeg havde seet hos Jndbyggerne i Bencoolen og Bombay. Efterat have modtaget vor Hilsen, som vi vel sørgede for at giøre saa ydmyg og saa bevægelig som mueligt, overraskede hun os paa en behagelig Maade ved at spørge paa Fransk, fra hvad Land vi vare, og ved hvad for et Tilfælde vi kom til en Plads, der saalidet, besøgtes af Europæer. Hvor megen Aarsag havde jeg ikke nu til at takke mine Forældre, for at have oplært mig i dette Sprog, da jeg var den eneste i hele Selskabet, som forstod det. Jeg lod hende strax vide det Vandheld, som havde bragt os for hende og bad, at siden jeg fandt, hun var fra samme Verdens Part som vi selv, hun da ville giøre hendes Beste for at beskytte os, forsikkrende hende, saasandt som jeg kunne, at vi ikke vare komne som Spioner eller i nogen anden ond Hensigt; men at vi ønskede Jntet hellere, end at Himlen ville give os noget Mid deel i Hænderne til at fortsette vor Reise til Bencoolen, da vort Skib var gandske udygtigt. Jeg havde aldrig saasnart fortalt hende, at det var til Bencolen, vi vare bestemte, før hun raabte: at vi vare paa det faste Land af Summatra, hvoraf det Faktorie, jeg nævnede, var en Deel: at det vel var meget langt fra, hvor vi nu vare, men at vi dog kunne reise derhen over Land, naar vi bleve forsynede med Veivisere, som kunne føre os over Biergene, der efter hendes Sigende laae meget tette lange med Kysten. Hun sluttede med at fortelle os, at hun ville giøre sit Beste for at tiene os i denne vor Trang og at vi kunne slaae vor Lid til, hun havde nogen Jndflydelse over dem, i hvis Magt vi nu vare. Saavidt jeg formodede, fortalte hun igien den gamle Jndianer vort Tilfælde, og vi kunne let merke af hans Ansigt, at han var vel fornøiet med at høre hende tale. Efterat de have de talet sammen nogen Tid, bleve vi sendte til bage igien til det Sted, hvor vi havde tilbragtNatteen; men bleve bevertede med noget bedre Føde og med venligere Ansigter end vi havde været Dagen forhen. Vor Stilling var os dog høist ubehagelig, da vi ikke kunne være forvissede og, hvad Udfald det ville faae med os, og sandelig, Him ten allene veed, hvad der omsider ville blevet af os, havde der ikke indtruffet et Tilfælde, som bidrog meget meere til vor befrielse, end al vor Nød og Ydmygelse ville kunne giøre. Efterat have udholdt et strængt Fængsel, skjønt i den aabne Luft, i heele 4 Dage og ligesaamange Nætter, bleve vi i største Hast førte op til Lunden, hvor vi fandt den gamle Jndianer og Fruentimmeret siddende som tilforn, og til vor ubeskrivelige Forundring vor Kapitain, de 2 Styrmænd og alle de af Skibets Mandskab, som vi havde ladt ombord og overgivet som forlorne. Deres Forundring ved at see os var vist ikke mindre end vores, da de havde omtrent samme Tanker om vor Skiebne, som vi om deres. Drevne af en felles Tilbøyelighed løbe vi alle i hverandres Arme, og omfavnede hinanden iflæng, uden Henseende til de Personer, vi traf for. Vi fandt dog siden, at denne sømmelige Glæde og broderlige Kierlighed ikke havde mishaget dem, som vare Vidner hertil. Da den første Heede af vor Glæde var forbi, vendte Kapitainen, jeg selv og den 3die Styrmand, som talede meget got Fransk, os til Fruentimmeret, og bad, hun maatte tilgive det lille Udfald, vi havde gjort os skyldige i, og gaae i Forbøn for os hos den store Mand, (thi vi vidste ellers ikke, hvad vi burde kalde ham, at han tilgav os den Frihed vi havde taget os i hans Nærværelse. Hun smillede og opfyldte vor Begjering, hvorpaa han værdigede os et naadigt Nik, og befalede os at forføie os tilbage, hvilket vi gjorde under vor forrige Vagt, skiønt meget lykkeligere end tilforn, da vi nu havde vore dyrebare Staldbrødre hos os, som underrettede os om, hvad der havde mødt dem, siden vi forlode Skibet. De fortalte os, at efterat have tømt deres Kister for en stor Deel af hvad Penge og Linnet, enhver ejede, hvilket de rullede sammen om dem, stoppede de deres Lommer med Steen, Staal, Tobak, Krud og Hagel: at hver af dem bragte 2 Flinter, noget salt Kjød og Tvebakker bunden op i Salveter paa deres Skuldre, og de Sterkeste havde smaa Brændeviinsdunke under Armen: at saaledes tilpakkede klavrede de, som vi havde gjort, over Klipperne; men i det de stege ned, gik uheldigviis en af Flinterne løs, dræbte een Mand og saarede een i Skulderen: at de have begravet den Døde i Sandet, og efterat de havde draget, hvad Omsorg de kunne for den Saare de, flakkede de, som vi havde gjort, for at undersøge et Land, hvor vi vare alle liig frem medde. Men for ikke at blive for kjedsommelig i en saa interessant en Deel af min Fortelling, bemægtigede et andet Partie Jndianer sig dem paa samme Maade, som de havde gjort med os- og ligesom vi, findende, at Modstand ville være forgiæves, havde de ogsaa givet baade deres Vaaben og dem selv fangne paa Naade og Ur naade. Dog vare de bleven behandlede noget høfligere af deres Bevogtere end vi før Fruentimmerets Forbøn, ikke allene paa Grund, af, at de havde ladet Jndianerne smage Brændevinet, som de havde bragt med fra Skibet, men ogsaa fordi en af dem talede Malaysproget, hvilket er kuns lidet forskjelligt fra det, der tales paa Summatra. Denne gjorde dem lette ligen den Nød, vi vare i, begribelig og tillige, at dersom nogen ville vove sig med dem til det Sted, hvor de havde forladt Skibet, troede de, at der kunne reddes nok deraf til at betale dem for deres Umage og tillige for hvad Tieneste de maatte giøre dem. Da ingen af dem vovede at modtage dette Tilbud uden deres Over hoveds Minde, gjorde man ham Forslaget, han tog det nogen Tid i Betænkning og imidlertid befalede, man skulle behandle dem vel Denne Underretning gav os stort Haabom, at det der kunne reddes af Vraget, skulle formaae dem til at forsyne os med Veivisere til Bencoolen, eftersom Fruentimmeret havde fortalt os, at der var Muelighed i at gaae derhen over Land.