Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-07-22
Det er fornemmelig ved en offentlig og alsidig Undersøgelse af de i Danmark bestaaende Landboforhold, at Bondevennernes Selskab haaber at kunne virke for disses hensigtsmæssige og retfærdige Reform, og dermed for Bondestandens høiere Udvikling til Frihed og Lighed med Statens øvrige Borgere. Ved at danne et Foreningspunkt for Bondestandens egne lovlige og sømmelige Bestræbelser i denne Retning, kan Selskabet ikke komme Strid med Regjeringen, og endnu mindre med den i Danmark bestaaende Statsforfatning; thi det vil derved ikkun understøtte hvad der under enhver Statsforfatning er en hver god Regjerings vigtigste Opgave, og navnligen en bellig Pligt for den Regjering, til hvilken en folkelig Revolution har overdraget den høieste Magtfylde for at sætte den istand til ved Privilegievæsenets Betvingelse at begrunde den borgerlige Lighed. Bestyrelsen vil til enhver Tid naturligviis rette Selskabets Bestræbelser paa de Gjenstande, som indenfor dets omfattende Formaal maatte have meest paatrængende Krav paa den offentlige Opmærksomhed, eller frembyde størst Udsigt til virkeligen at sætte Noget igjennem. Jmidlertid har den dog troet her strax at burde nævne de Hovedpunkter, som ansees fortrinsviis skikkede til Selskabets Overveielse: 1) Den Trang til bedre Skoleunderviisning, som i den senere Tid har viist sig hos Bondestanden selv, er saameget glædeligere, som det især er Standens Mangel paa høiere Aandsdannelse, man har paaberaabt som Grund mod dens Fordring paa borgerlig Lighed. Dette gjør det da dobbelt til Pligt for Staten ikke blot ved Forbedringer i det almindelige Skolevæsen, at gjøre denne mere frugtbringende for Aandens Udvikling og Livets Behov, men ogsaa at skaffe Bondestanden en nogenlunde billig Adgang til en Underviisning, der gaaer ud over det nødtørftige Maal, som det tvungne Skolevæsen kan sætte sig. At Trangen til saadanne Middelskoler tildeels er ligesaa stor Kjøbstæderne, som paa Landet, indeholder kun en forøget Opfordring til ved dens forenede Afhjælpning at tilveiebringe en nærmere Forbindelse mellem de to store Samfundsklasser, der ere de vigtigste Bestanddele til en kraftig Middelstands Udvikling. Naar Bondestanden betragter den Værnepligt, der som en Levning af Livegenskabet udelukkende paa hviler den som en af de største og byrdefuldeste Uligheder, hvorunder den lider, saa er Retfærdigheden af dens Fordring i denne Henseende anerkjendt baade af Regjeringen og af Stænderne. Det er vistnok ikke mindre Bondestandens, end i de hidtil fra den almindelige Recrutering undtagne Stænders Jnteresse, at Danmarks Forsvarskræfter gjennem en almindelig Folkevæbning ordnes saaledes, at et dygtigt Forsvarsvæsen, opnaaes med det mindst mulige Offer, og at Værnepligtens Udøvelse, befriet for alle vedkommende Bi øiemed og forældede Love, gjøres frugtbringende for den unge Statsborgers aandige og legemlige Udvikling. Men Bondestanden har ialtfald Krav paa, at Udskrivningens Udvidelse til alle Samfundsklasser ikke udsættes efter de Reformer i den militaire Organisation og i den militaire Lovgivning, hvis Gjennemførelse netop vil sikkres bedst derved, at de blive fælleds ogsaa for de mere formaaende Dele af Befolkningen. Bondestandens Bestræbelser maae altsaa nærmest være rettede paa, at dette første Skridt gjøres hurtigen og fuldstændigen, og at altsaa det hele System af Undtagelser, der nedbryde den tilsigtede og lovede Lighed, udslettes af Værnepligtsloven. 3) Naar som Rester af en længst forsvunden Tid forskjellige Grene af Statsmyndighed over en vigtig Deel af Bondestanden ere knyttede til Landbesiddelse og saaledes Gjenstand for Arv, tildeels endog for Kjøb og og Salg, saasom Amtmandsmyndighed, en særdeles Jndflydelse paa Dommer, Præste- og Skolelærer Embeders Besættelse, Skiftejurisdiction og Skatteoppebørsel, saa er dette stridende ikke blot mod al god Statsorden, men ogsaa mod Bondestandens Vel. Naar dette bliver almindeligen erkjendt, vil det vel kunne bringes derhen, at Bønderne ligesom alle andre Statsborgere ikkun komme til at staae under selvvalgte eller af Staten beskikkede Ombudsmænd, og at Godsvæsenet indskrænkes til et blot Eiendomsforhold, hvormed da det sidste Paaskud for den fordærvelige Ulighed i Land eiendommens Beskatning, hvis ufortøvede Ophævelse man forøvrigt kan imodesee, vil bortfalde. 4) Den nu bestaaende Ordning af Næringsforholdene er vistnok lige skadelig for Land og By, hvis Velfærd uadskilleligen er knyttet sammen; thi medens Landboernes Vindskibelighed er lammet ved fordærvelige Jndskrænkninger, ere omvendt Næringsbrugene i Kjøbstæderne ved det paa Landet indførte Bevillingsvæsen. udsatte for en Concurrence, der ikke er stillet under lige Vilkaar. En lovordnet, ligelig Næringsfrihed for Kjøbstad og Land vilde derfor i lige Grad hæve begges Flor og ved Siden af Consumtionens nærforestaaende Ophævelse være det kraftigste Middel til at begrunde et naturligt Forhold mellem alle Landets Communer, tillige en god Forberedelse til en bedre Ordning af Jurisdictionsforholdene og til en fælleds Repræsentation af deres nore forbundne Jnteresser i Amtsraad (eller Stiftsraad, hvori ogsaa Kjøbstadcommunerne vare repræsenterede. 5) En udvidet Næringsfrihed vil være et kraftigt Middel til at forekomme den talrige og vigtige Huusmands klasses Forarmelse; men selv om man tør forudsætte, at Regjeringen er beredt paa at gjøre noget til Løsningen af denne Sag, vil den dog frembyde et rigt og alvorligt Stof for Selskabets Bestræbelser, især saalænge den store Udstrækning af bunden Grundbesiddelse i Landet gjør det næsten umuligt for en stor Deel af Befolkningen at erholde selv den nødtørftigste Bolig, uden paa vilkaar, der sikkre Grundherren dens Arbeidskraft, for siden at vælte Fattigforsørgelsen over paa Communen, der i sin Afmagt ofte end ikke kan forskaffe sig den til Fattigboliger nødvendige Grund. 6) Den Sag, der maaskee mere end nogen anden har givet Bondevennernes Selskab sin Tilværelse, er Spørgsmaalet om Fæsteforholdets Overgang til Selveiendom.