Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-09-02
Frankrig er det eneste Land, hvor man har vovet, at bringe virkelige Faar flokkeviis paa Scenen. Det Theater, som først vovede dette Forsøg, var Panorama dramatique i Paris ved Opførelsen af Berger Pourril, for derved at give dette Genrebilled større Sandhed. Der ansattes provisorisk en lille Hjord paa omtrent tyve Faar, som gjorde Underværker ved Prøverne. Den store Dag, da hiint Drama skulde opføres førstegang, kom; neppe lød Stikordet, for hele Flokken løb ud fra Coulisserne. Det ene Faar sprang gandske naturligt henover det Andet, de behæede hinanden gandske ugeneert og grupperede sig malerisk om Hyrden. En tordnende Applaus rystede Salen. Men Virkningen af denne Rystelse laae udenfor Beregningen. Aldrig havde vel et Faar hørt Mage til Larm, og kunne vi end ikke vide, hvad der foregik i deres Hoveder derved, saa er dog Saameget vist, at de pludselig betoges af den største Uro, og at der endog i deres Brægen tilkjendegav sig et Udtryk, der syntes at ville sige: Redde sig hvo kan. Den Kjækkeste i Flugten styrtede frem til Brystningen af den første Parterreloge i Prosceniet, bøiede Hovedet, og sprang ind; vi behøve ei at tilføie, at alle de Andre satte efter. Ubeskrivelig er den Skræk, som greb de i denne Loge siddende Damer; men umuligt er det ogsaa at skildre Tilskuernes Latter og Orchestrets Huen, som med Buer, Trompeter og Fagotter søgte at afværge et fjendtligt Jndfald i dets Territorium. Dette lystige Virvar varede en god Stund. Man maatte slippe Hunde, og Slagtere ind for at føre de rebelske Kunstnere tilbage, til deres Pligt. J den anden Forestilling saae man igjen Faar af Pap, gandske som Fædrene have seet dem. Gath Theatret spottede de slette Regisseurer, og vovede igjen, at bringe en heel Flok Faar paa Theatret. Gjort opmærksom ved det tidligere Uheld, havde Regisseuren blot gjort den Forandring, at der istedetfor en Hyrde, blev stillet en Hyrdinde i Spidsen for Hjorden. Hvad enten det nu er Tilfældet, at Faarene overhovedet nærme sig et høiere Culturtrin, eller det har været et Slags Galanterie fra deres Side – nok er det, Kunstnerne spillede dennegang deres Rolle fortræffeligt; de defilerede, efter Melodien af en gammel Kuhreihen, forbi Tilskuerne med hiin Sagtmodighed, og Vonhommie, der udgjør Grundtrækket i deres Characteer. De gik med lige Skridt, de brægede i Takt, de aade af Hyrdindens Haand – med eet Ord, de præsterede i et agtværdigt Ensemble, hvad mangt et Skuespillerselskab kun sjelden præsterer. Om Dagen bleve de staldfodrede i en lang Corridor, og oppebiede her roligt den Time da de skulde fremtræde for Publikum. Hvor rørende var det af disse godmodige Kunstnere, at de hverken forlangte Gage eller Spillehonorar, hverken Garderobepenge eller Beneficeforestillinger, at de hverken bleve stolte eller anmassende, hverken pryglede Recensenterne eller tracterede dem med Viin, og dog bidroge betydeligt til det Stykkes Lykke, hvori de spillede. Da det havde oplevet hundrede Forestillinger, blev det, som sædvanligt i Paris, for stedse lagt tilside, og Direktionen afskedigede de arme Faar. Nu maatte disse stakkels Dyr igjen vandre til Slagteren, og Tilskuerne, som maaskee endnu Aftenen tilforn havde tilklappet dem bifald, vidste ei engang, da de Morgenen efter spiste en lækker Cotelette, eller et grilleret Bryst til Frokost, at de fortærede Kunstnere, som dog altid havde hævdet en vis Reputation i Kunstens Verden. Mennesket er virkeligen det utaknemmeligste og glemsomste Dyr i hele Skabningen,