Viborger Samler, 1775-02-27
Mandagen den 27 Februarii. (Fortsættelse af No. 8.) en anden Aarsag, der og giør et stort Antal Mennesker ulyksalige, er Pligternes Forsømmelse. Sætte vi forud, som beviist, at en god Samvittighed er det, der eene giver Sinds Rolighed og Lyksalighed, vil vi snart blive vaer, at den, der ikke føler sin Bestemmelse, og søger at opfylde sine Pligter, kan ei heller være lyksalig. Kan han vel undgaae Samvittighedens Bebreidelser, Mon den ikke ofte vil foreholde ham, at han, Tredie Aargang. som som et ufrugtbart Træe, opfylder et Sted i Verden, uden at gjøre den Nytte, han burde? Og maae han ikke da nødvendig plages af Misfornøielse og Uroe, i stædet for at nyde den søde Fornøielse og Sinds Roe, den Retskafne finder i sin Bestemmelses Opfyldelse. Man betragte engang den muntre Cleon. Han er Glæden selv i alle Selskaber; Den ene ønsker ham heller hos sig, end den anden; Hans uskyldige Skiemt og muntre Jndfald gjør han undet overalt, og fortryllet af dette næsten almindelige Biefald tilbringer han den Tiid i lutter Adspredelser, han burde anvende paa Embeds Forretninger, Huus Sagers Bestyrelse, og sine Børns Opdragelse. Vel priser Mængden ham lysalig, Lykkelig den, siger den miltsyge sukkende, der har saadan SindsForfatning, som Cleon. Men er han derfor og virkelig lyksalig: Jntet mindre. Lad os kaste et Øie til ham, naar han er aleene. Da er han er længere den muntre, den fornøiede Cleon. Hvor bedrøvet, hvor modfalden sidder han, med Haanden under Kinden, Hver en Mine i hans Ansigt vil ser Misfornøielse og Sinds Uroe. Hvad kan velvære Aarsag til saa hastig en Forandring? Jntet andet end dette, at han i disse faae Øieblikke, da han giver sig Tild til at tænke fornuftig, plages af lutter ube ubehagelige Forestillinger; Hans Samvittighed foreholder ham hans Embeds Forsømmelse, hvorved han handler uredelig mod det Almindelige, og paadrager sig sine Foresattes Tiltale, hans Børns Ryggesløshed, som Følgen af hans Skiødesløshed i deres Opdragelse, hans Huus=Sagers Forfald, og en trængende Alderdom. Jntet Under da, at han er bedrøvet og urolig, siden han ei kiender nogen af de Fornøielser, den Retskafne finder i sine Pligters Opfyldelse: Den Sinds Roe, der er egen for den, der opfylder sin Bestemmelse, de mange Anledninger til Glæde, han finder ved at spore Virkningen, af sin Fliid, de daglige Beviser paa Forsynets Velgierninger mod de flittige, alle Retsindiges bifald, og Understytning. Men det er ikke aleene Religions=Haderen, den Lastefulde, og den, der forsømmer sit Kald, der ikke ere, og ikke kan være lyksalige; Dergives og saadanne Feil, som forvolde, at man ikke skiønner paa den Lyksalighed, man virkelig besidder, og altsaa bliver ulyksalig endog under de beste Vil kaae; Og iblandt disse er vel unægtelig Misundelse Hovedkilden til mange Tusindes Ulyksalighed. Der er neppe noget, der meere forstyrrer Sindets Rolighed, end den. Hvo der ikke kan taale at see an andre lykkelige, kan vel aldrig selv blive fornøiet eller lyksalig; Jngen Dag gaaer forbi, han jo finder nye Anledning til Misfornøielse. Hvor grandseende er hans fortrædelige Øie til at merke paa alle andres Lyksalighed Deres Velgaaende foruroliger ham, og de bedrøvede Betragtninger, han anstiller derover, forblinde ham, saa han ikke seer det lykkelige i sin egen Tilstand. Hvad fattes vel Arist af det man kalder Lyksalighed i Verden, Han har et got Embede, rigelig Udkomme, Lykken har givet ham en dydig Ægtefælle, artige og veltegnende Børn, got Helbred, og dog er han, uagtet alt dette, bedrøvet, idelig klager han over Skjebnen. Hvad er vel Aarsagen dertil, Een af hans Medborgere har faaet en riig Arvepart, og er kommet sovende til sin Lykke. En anden, yngre og mindre værdig end han, er befordret til et anseeligt Embede. Den tredie er alt formeget yndet og agtet; Kort sagt, den mindste Lyksalighed, han bliver vaer hos andre, er ham en nye Anledning til Ærgrelse og Misfornøielse. Ulyksalige Mennesker, der saa daarligen selv forspilde deres Sinds Roe og den Lyksalighed, Forsynets gavmilde Haand har tildeelt dem, Ved deres misundelige Sindelag skade de ingen, uden sig selv. At de kiente den sande Kristens, den retskafne ne Menneskevens Fordeele, de skulle snart indsee, at intet uden deres Misundelse gjør dem ulyksalige. Hvad rørende Glæde finder ikke den, hvis Hierte er indtaget af Religionen, og ved Opdragelsen vant til ømme Følelser, ved at see sine Medmennesker lyksalige? En Glæde, der bedre kan føles end beskrives. Men nok om Misundelses Jndflydelse paa Menneskers Lyksalighed. En anden Aarsag til manges Ulyksalighed, nær beslægtet med denne, fortiener og her at anføres. Det er indbildte Nødvendigheder. Hvor stort er vel ikke deres Tal, der lade sig saaledes indtage af een eller anden vis Ting, at de ansee den uforbigiengelig nødvendig til deres Lyksalighed, og troe sig ikke at kunne blive lykkelige uden saadant Ønskes Opfyldelse? Den Gierrige sætter sin høieste Lyksalighed i Rigdom aleene, og bliver just derfor aldrig lyksalig, fordi hans Begierlighed ikke kan mættes, eller hans Ønske opfyldes, da derimod den nøisomme er fuldkommen lykkelig med tiende Deelen, mod hiins Formue. Saaledes indbilder den forelskede sig, at intet i Verden kan giøre ham lyksalig uden hans Doris; Han faaer hende, og bliver under et ulykkeligt Ægteskab vaer, at han kunde været lyksalig med mange andre Fruentimmer, i det Sted han nu er ulykkelig just ved sit Ønskes Opfyldelse. Er det vel mueligt, at den forfængelige Lucinde kan blive lyksalig, saalænge hun troer, at Stads og Pragt er en væsentlig Deel af Lyksalighed? hed, Saasnart seer hun ikke en nye Mode paa Klæder, Boeskab, eller andet, for Manden maae anskaffe sligt, og veier hans Pung ikke dertil, er der intet Middel til at fornøie hende. Ja hvormange deslige Exempler kunde man ikke anføre paa Mennesker, der, istædet for at overlade sin Skiæbne i det vise Forsyns Haand, troe sig selv klarseende nok til at bestemme sin Lyksalighed, og gjøre sig saa falske Begreber om den, at de hverken troe sig at kunne være, eiheller blive lykkelige, saalænge deres, som oftest daarlige, Ønsker ei opfyldes. Endelig giøre og de Sammenligninger, man anstiller imellem sin egen og andres Tilstand, ofte Skaar, i manges Lyksalighed. At maale sig med andre kan unægtelig opvække hos os Taknemmelighed mod Forsynet, og Fornøielse over det gode vi nyde, naar vi betragte saavel vor egen Tilstand, som deres vi maale os med, paa begge Sider, men forholde vi os med saadanne Sammenligninger, som Mængden, maale vi os aleene med dem, der ere lykkeligere, end vi, betragte vi dem aleene paa den glimrende Side, og see derimod vor egen Tilstand an paa den sorte kan Slutningen umuelig blive anden, end den, at vi ansee os selv for ulykkelige frem for andre, skiønt vi i mange Henseender kan være lykkeligere end de. Hvor er dog Alcest lykkelig, siger Damon, Han er frie for fortrædelige Forretninger, lever i Magelighed, har Rigdom og anseelige Jndkomster, da da jeg derimod maae arbeide Dag og Nat for tarvelig Udkomme. Men med Deres Tilladelse, Min Herre! De erindrer vel og, at den i Deres Tanker saa lykkelige Alcest har ikke et fornøiet Øieblik hiemme for sin Bantippe, da Deres Kone derimod er et Mynster paa Dyd, Fromhed og Huuslighed. Nu behager De at gjøre Sammenligningen imellem Rigdom under et ulykkeligt Ægteskab og tarvelig Udkomme med Huusfred og daglig Fornøielse. Disse troer jeg at være de Hoved=Aarsager, der giøre, at de fleeste Mennesker ikke ere eller blive lyksalige i Verden, og da det er saadanne Feil, som Mennesket er selv Skyld i, kan man vel med Grund paastaae, at alle kunde blive lyksalige, og at den nøisomme Kristen er det endog under tunge Omstændigheder. Man betragte engang hiin fattige og svage Betler, hvor rolig, hvor fornøiet han er; Og hvad er vel Aarsagen, Misundelse, Gierrighed, umættelige Ønsker ere for ham ukiendte Laster; Hans Samvittighed tilsiger ham, at han ikke selv er Skyld. i sin Fattigdom eller slette Helbred, altsaa bedrøves han ikke derover, men tilskriver sligt Forsynets skiulte Leie; Han seer med rette Øine de Uleiligheder, der omgive de lyksaligste i Verden, og det opvækker snarere Medynk hos ham, end Misundelse; Han takker Gud for sit fornøiede Sind, som han ei byttede bort for de meest glimrende Omstændigheder, og glæder sig ved Udsigten til Evigheden, der skal giøre hans Lyksalighed fuldkommen og varig. Hvad Under da, at han og de, der tænke som han, kan være fornøiede, og følgelig lyksalige under maadelige Vilkaar.