Viborger Samler, 1842-01-27
Journalen Siele har underrettet sine Abonnenter om at dens ansvarlige Gerant er indstævnet at møde for Pairskammerets Skranker. Hvad angaaer det Slag" udbryder Journalen - hvormed man gjerne vilde træffe et af Organerne for den constitutionelle Presse, da er det ikke vor Sag forud at beregne det Jndtryk, denne Sag vil gjøre paa Publicum. Hvad os angaaer, da ville vi stedse vedblive at udvise den Sindighed og den Fasthed, vi have gjort os til Pligt. Vi ville aldrig ophøre at vise Agtelse for Lovene og Constitutionen, men aldrig ville vi bøie os for vore Fienders Vrede."J den svage Debatte, der fandt Sted i Pairskammeret i Anledning af Kammerets Adresse til Kongen, søgte Ministeren Guizot at forsvare det nu bestaaende Ministeriums Politik. Den interessanteste Deel af hans Tale angik det orientalske Spørgsmaal; dog indskrænkede har sig til den Deel af Spørgsmaalet, der vedkom hans Ministerium, altsaa siden Slutningen af 1840. Han samt menlignede Mehemeds Tilstand i 1840 med hans nuværende Tilstand. Dengang (1840) var Mehemed fordre ven fra Syrien; hans Afsættelse var proclammeret; hans Existence i Ægypten truet. Nu bestrides hans Existence af Jngen; hans Existence er vel ikke garanteret, men dog anerkjendt af Porten og billiget af de store Magter. Hattischeriset af 13de Febr. tilstod ham kun en ufuldkommen og illusorisk Arvelighed; Porten havde forbeholdt sig Ret til at vælge Efterfølgeren i hans Familie; han skulde betale 1/4 af Ægyptens Jndtægter som Tribut, stedse lade sin Forvaltning controllere af Sultanens Embedsmænd, han vilde i Virkeligheden ikke have beholdt nogen administrativ Magt eller militair Magt; thi det skulde kun tillades ham at udnævne Officierer indtil en Capitains Værdighed, og han skulde desuden indhente Sultanens Samtykke. Ved Hattischeriset af 25de Mai er den virkelige Arvelighed efter Førstesødselsretten, den virkelige administrative Magt tilstaaet ham; der er ikke længere Tale om 1/2 af Landets Jndkomster, eller om nogen Jnspection eller Control, han har, som tidligere, sin bestemte Tribut at udrede; han udnævner sine Officierer, sine Generaler, og kun i det Tilfælde er Sultanens Stadfæstelse fornøden. Ydermere er Eenheden i det osmanske Rige gjenoprettet; Paschaen staaer i det bedste Forhold til Porten, og har er ivrigen betænkt paa endmere at befæste det. Taleren vilde ikke undersøge, hvem Fortjenesten af denne forandrede Tilstand tilkommer; han vil kun constatere Facta. Ligeledes vil han i det egentlige tyrkiske Spørgsmaal kun gjøre opmærksom paa Forskiellen imellem Principet af Strædernes Spærring og Aabning. Havde man bestemt sig til at aabne de tyrkiske Stræder, da vilde det tyrkiske Rige stedse være udsat for at foruroliges ved de europæiske Flaaders Gjennemfart, og kun Rusland vilde have havt Fordeel deraf. Da de engelske Statsmænd i Aaret 1835 raadspurgte Hertugen af Wellington angaaende denne Gjenstand, skal Hertugen have givet det fornuftige Svar: Nei, det Princip at aabne de to Stræder er til ingen Nytte for os, vi ere for langt fra vore Ressoureer; Rusland derimod er for nær ved sine." – Dette var den ene og mindre vigtige Side af Conventionen af 13de Juli, men en særdeles vigtig Betydning har den i den ved Folkeretten begrundede Anerkjendelse af Sultanens Souverainitets Ukrænkelighed. – Paa samme Maade skildrede derefter Taleren Frankerigs Tilstand saaledes som samme var førend den 29de October 1840, og saaledes som Tilstanden senere er bleven. Dengang først og fremmest truende Krig, frygtelige Udrustninger, Sandsynligheden af revolutionaire Bevægelser, – senere bevæbnet Fred, Jsolering, Spænding. Nu derimod er Alt fredeligt, enigt, i en ordnet Gang, betydelige Reductioner, motiverede ved de andre Magters Reductioner, og for hvilken Priis, Ved de andre Nationers venskabeligt Jmødekommen, ved deres Begjering, - ikke om at Frankerig skulde tilbagetage en fattet Beslutning eller bringe et Offer, men om at Frankerig skulde hjælpe til at løs Spørgsmaalet og Curopas offentlige Rolighed. Over de begaaede Feil kastede han intet Slør; Kammeret trøstede han med den bemærkning, at ogsaa de østerrigske, russiske og preussiske Statsmænd havde i hiint critiske Tidspunct begaaet Feil og ladet sig skuffe med Hensyn til deres sande Jnteresser; af hine Vildfarelser uddrog Taleren den nyttige Lære, at man ligemeget havde at vogte sig for Forfængelighedens Goglebilleder og for Modløs hedens Svagheder; man maatte ikke troe at Frankerig kunde gjøre Alt, hvad det vilde; man maatte heller ikke antage at Frankerig Jntet havde udrettet, fordi ikke Alt var gaaet efter dets Ønske. Jøvrigt havde nu Frankerig i Orienten den skjønne Opgave at værne om de christelige Jnteresser. Men at værne om disse bestaaer ikke i at man begunstiger Mytterier, – ikke at udtale dette vilde være en stor Uret, ja en Forbrydelse, fordi enhver Sønderlemmelse af det tyrkiske Rige let kunde ryste hele Europa – men i at giøre hos Porten den europæiske Jndflydelse gjældende med Hensyn til Bestræbelserne for at forbedre den christelige Befolknings Tilstand i hine Egne.