Københavns Adresseavis, 1760-07-04
Man blev strax denne Publication var i alle Forgemakkerne og paa alle Stæder i Skoven, men fra dette Øyeblik af, blev Glæden undertrykket ved en opstaaende Frygt. De som forhen dandsede i de grønne Enge, eller de som sang i de skyggefulde Dale, tænkte nu ikke paa andet, end hvorledes de kunde indrette deres Gebærder og Mancerer saaledes at Seged kunde være fornøyet dermed, Forestillingen af denne Forviisning gjorde, at de stedse beflittede sig paa at fremstille sig med et muntert Væsen. Seged fremkom, enhver viiste sig for ham med en muntert og latterfuldt Ansigt; Men han blev snart vaer, at i denne tvungne Latter var en hemmelig Uroe, Frygtsomhed og Forstillelse. Naar han talede til fine Favoriter med en venlig Fortroelighed, see, saa holdt de deres Svar tilbage, for at betænke sig, hvad de skulde svare ham som ey mishagede ham. Han foreslog Lystigheder og man antog dem strax. Jngen torde sige noget imod, paa det man ikke skulde fortænke hans Munterhed. Han førte adskillige behagelige Materier paa Tale, men de bragte intet andet fore end et forstandigt tvungen Jndfald, og en selvgjort Latter. Kort: efter mange unyttige Forsøg, om at opmuntre dem til Fortroelighed og til at være lystige, blev han overbeviist om at Glæden lader sig ikke befale; man maatte altsaa endnu denne Dag haabe paa Lykken. For nu at til intet giøre sine Hofmænds Omhyggelighed, indsluttede Seged sig igien i sit Kammer, for der at eftertænke, hvorledes han kunde udfinde et Middel som kunde giøre den følgende Dag behageligere og lykkeligere. Derpaa lagde han sig paa sin Seng og faldt i Søvn; Men en slem Drøm forskrækkede ham, han drømte at hans Pallads blev oversvømmet med en Søe, han foer op, halv vaagende og halv sovende i den største Forskrækkelse. Efter at han var kommen lidet tilrette igien, som han atter hen. Nu lagede. plagede ham hans oprørte Jndbildning med noget andet; Han seer i Drømme at en fremmed Armee bemægtiger sig hans Rige. Han vilde, som til skeer i Drømme, giøre sig Umage for at staae op, saa tænket han, at han var overgivet af Forræderne i Fiendens Hænder. Disse frygtsomme Tanker giør at han vaag ner op, og med Vrede og Forskrækkelse springer ud af Sengen. Det begyndte at dages, hans heftige Sinds Bevægelse betog ham al Søvn, han klædede sig paa Denne Vands Nød, denne Overfald af Fienden gi ham bestandig om i Hovedet. Jntet kunde udrydde denne Forestilling, den Jdee om at forlyste sig, var ham utaalelig. Dog Tid efter Tid gjorde hans Forvirring Rum for Overleggelse. Han forekastede sig selv sin Skrøbelighed, han loe over sin Drøm, dog førend det kom dertil, var der allerede gaaet en stor Deel af Dagen forbi. Det overbeviste ham meere end een Gang om hvor liden Regning man kand giøre sig paa de menneskelige Projecter, og kunde han ikke holde sig for at bejamre et Væsen fuldt af Elendighed og Forfængelighed, som hængte fast ved Dunsterne af Jndbildnings=Kraften. Da han nu endelig var overbeviist om, at hans Frygt og Lidelse ikke var noget virkeligt, saa skammede han sig fordi at han havde fordervet den nærværende Tid med at sukke over den forbigangne. Han sagde meere end en Gang til sig selv. at slige Tanker tienede til at forlænge en melancholisk Drøm. Men midt i disse velgrundede Over eggelser, gik den tredie Dag forbi, og Seged foresatte sig endnu engang, at blive lykkelig den følgende Dag. Derpaa havde han den allerroligste Nat, og om Morgenen befandt han sig frisk, sund og munter, alle Ting lovede ham en ret herlig Dag. Han gik med et stort Følgeskab af Herrer og Damer, i sin Lysthave han saae ikke noget omkring sig som jo var besaaet og oplivet med Lyst og Glæde. Got! sagde han, denne er en uforlignelig og herlig Dag. Solens Straale spillede prægtig over Havets sagte Bølger. Fuglenes qvidrende Sang igienlydede Buskene paa det allerbehageligste. Han gik hvor Veyen ledte ham, af en Allee i en anden, fri for al Sorrig. Her hørte han en Musik af de behageligste Fruentimmere, som mucisere de under Træernes Skygge. Hist saae man ham paa denne grønne Eng iblandt de glade Dandsere. Snart lod han sin Jndbildnings=Kraf Tøylen, til at forebringe alle Slags lystig Skiemt, og glædelige Jndfald snart havde hans Aand med klygtige Betragtninger at bestille. Han gav Leve=Regler og Sententzer, han fornøyede sig i at betragte disse Reglers Omstændighed, og forundrede sig over deres Behagelighed. Paadenne Maade forgik Tiden anden nogen Skye af mørke Tanker og uden nogen Slags ond Tilfælde. Denne uskyldige Vellyst varede altsaa udi tre Timer, men paa engang blev hans Rolighed adspred ved et frygtagtigt Skrig af de Fruentimmere som vare i hans Selskab. Han vendte sig om og saae, at alle løb i en forvirrende Hastighed bort fra en nærmende Ulykke. En ung Crocodill var gaaen af Floden ind i Parken, at søge noget som den kunde opslage. Se ged saae det, og blev forbittret over at saa slet et Dyr, skulde giøre nogen Skaar udi hans Lyksalighed. Han lod det snart jage tilbage igien til sit Fæderneland, men han kunde dog ikke formaae en eeneste af sit gandske Hof til at blive længere paa dette behagelige Sted, meget mindre kunde han betage Damerne deres Hierteklappen og Bævelse. Man tænkte ikke paa andet end den forskrækkelige Fare som man nu nyelig var undgaaet Hvorledes gik det Seged i denne Omstændighed; Han kunde ikke andet end giøre sin Betragtning, over de utallige Tilfælde som lurer paa os i vores Levnets Lob, og synes ligesom de havde forsvoret sig imod Menneskenes Lykke. Dog trøstede han sig igien, at den til Utide opkomne Fortræd var ikke hans Skyld, og at det var let at sætte sig i Sikkerhed for deslige paakommende Ulykker. At han nu desto vissere kunde forsikre sig om Glæden paa den tilkommende Dag, saa besluttede han at igienkalde den Straf som var sat for dem som lode sig see med et forrigfuldt Ansigt. Forfarenhed lærte ham, at Melancholien lod sig ikke forvise ved nogen Prinzes befaling, og at ingen Kongelig Magt kunde byde over Sielens Følelser, og at ingen Lyst uden Frihed kand være en Lyst. Han bød at enhver skulde lade sig see med en uomskrænket Glæde og uden Undseelse, og satte tillige en Priis for de som kunde opfinde noget Nyt. Bordene i hans Forgemak, laae skiulte med Perler, kostbare Klæder og prægtige Hovedtøy til en Æres Belønning for dem som kunde opfinde noget sindrigt og smukt til Fornøyelse. Denne prægtige Mængde af Rigdom drog Tilskuernes begierlige Øyen til sig, man var ikke træt at at berømme Monarkens milde Godgiørenhed. Han smigrede sig selv med at finde en udsøgt Lyst i dette almindelige Veddemaal, som havde oplivet dem alle. Men Anstødsteenen var just samme Veddemaal. Den var saa stoer at den forvandlede sig til en Urolighed, og følgelig berøvede Gemyttet den Stilhed som er saa nødvendig for et fornøyet og glad Hierte; thi hvad vi saa inderlig længes efter, giør os bange og frygtagtige at vi skal tabe det. Glæden kand ikke bestaae ved saadan en heftig Sinds Bevægelse. Seged blev med Misfornøyelse vaer, at Begierlighed til at vinde denne Priis, gjorde meere Virkning hos hans Hofmænd end han gjorde selv. Jo mere Dagen forgik, jo heftigere blev Veddemaalet. De som maatte ligge under, begyndte at give deres Fortræd tilkiende ved sure Miner og ved Kuur ren. Seged indsaae, at dersom han uddelede Prisen efter Fortienesten, saa vilde han giøre mange misfornøyede som saae deres Forliis, og da han ikke vilde, at denne lykkelige Dag skulde undertvinges af nogen Fortrædelighed, saa lod han sig forlyde, at alle hans Hofmænd havde vundet lige meget, og i Følge deraf, gav han dem alle en Foræring af lige stor Værdie. Unyttige Forsigtighed. Den gjorde alle dem forbittret, som sikkerlig troede at erholde den fornemste Priis. Det smertede dem, at de skulde holdes ligemed den øvrige Mængde, og omendskiønt denne Prindrev sin Gavmildhed paa det Høyeste, og høyere end de nogen Tid vare berettigede til at vente, saa kunde dog disse Utaknemmelige ikke bare sig, at de jo tydelig skulde give deres Misfornøyelse tilkiende over det at man ingen Forskiel gjorde imellem dem og de andre, og at man ikke overlod dem Seyeren over deres Medbrødre som kiempede med dem. Ak! sagde Seged, saa beklageligt er det beskaffent med dem som søger deres Lyksalighed uden for dem selv eller for at giøre andre lykkelige. Han indsluttede sig i sit Kammer og fordybede sig i sin sædvanlige Eftertænken, imedens at hans Hofmænd bestandig knurrede over Priisernes Uddeling, og saaledes gik den femte Dag til Ende. Den følgende Morgen tog han sin Lyksaligheds Plan for sig, men da han var bleven overbeviist om de slette Udfald af sine forhen gjorte Indretninger, og at han ikke kunde opfinde nogen nye Project som han kunde haabe at faae et bedre Udfald, saa holdt han dette for det beste, at overlade denne Dag til al uformodentlig Hændelse, og at lade enhver fornøye sig ligesom han vilde og kunde. Denne givne Frihed opfyldte det hele Hof med Glæde, saa at Keiseren endelig troede at have funden den Hemmelighed til at forskaffe sig den korte Lyksalig hed. Da han nu af en Hændelse spadserede forbi et Parti af disse lyksalige Folk, som intet besværede eller var til Hinder hørte han at en af hans Favoriter, som havde sat sig for sig selv allene paa et Sted, talede saaledes med sig selv. Ere vi ikke Narre, at vi frygter og ærer Seged, som vi giør, Hvad for Fortienester besidder han mere end vil kandskee han har Jntoir. gjort to eller tre tappre Gierninger; men den Øsel hed som han i Dag overgiver sig til, giver aabenbare tilkiende at hans Aand er lige saa nedrig og svag som vores Denne Tale rørte ham saa meget stærkere, da den kom fra en Person der alletider havde viist sig for ham som en ydmyg Hyklere. Den Fortræd som han fandt derover, lænkede hans første Tanker til Hevn. Dog da han betænkte sig, at denne ubetænksomme Tale, var sagt uden Hensigt, og kunde ansees som en uforsigtig Virkning af et misfornøyet Sind, saa lod han sig nøye dermed, at han fandt paa anstændig Aarsag at give dette Menneske sin Afskeed. Efter en liden indvortes Striid, blev han fast ved sit Forsæt og overvandt al Hevngierrighed. Han tilbragte Aftenen gandske rolig og med saadan en Glæde, som en kand have der har overvunden sig selv, omendskiøndt der er ingen fremmede Vidner derved. Erindringen af denne Godheds Forretning gjorde at han den syvende Dag opvaagnede gandske glad og munter. Fornøyelse og Glæde var udtrykket i hans (Resten følger. Ansigt.