Almuevennen, 1843-10-01
Efter alt det saaledes anførte skjønner Politimesteren ikke rettere, end at Sagen bør ansees for at være endelig berigtiget. Dette synes imidlertid ei Amtet at have antaget, da det har bragt Sagen for Amtsraadet, hvorhen den ogsaa uimodsigelig hører, og hvorhen den følgelig strax burde have været henvist. Men denne Henviisning er en Følge af, at Sogneforstanderskabet under 7de Decbr. 1842 bragte selv Sagen for dette. Sogneforstanderskabets Jndstilling og Politimesterens Erklæring kaste fuldkommen Lys over Sagen, men det er dog nødvendigt, at Amtsraadet ogsaa tager nærmere Hensyn til andre af de medfølgende Bilag, end den Extract, som deraf i Forestaaende er givet. Hertil henregner Comiteen Assessor Normanns Skrivelse til Amtet under 24 Juni, hvori han yttrer, at han har kaldt Veibetjent Sørensen for sig, og tilkjendegivet ham, at hvis han erklærede denne Rendesten inden for Stakittet for nødvendig, maatte han staae Politimesteren til Ansvar, i Tilfælde af at Høyer ansaae sin Ret for krænket. En, som det synes, ganske naturlig Følge af denne Politimesterens Yttring var, at Sørensen blev bange, hvilket sees af hans Skrivelse til Capit. Smith, Veicomiteens Formand, hvori han yttrer, at det ei er ugjørligt at lede Vandet ad en anden Vei og paa anden Maade (nemlig som i Forstanderskabets Skrivelse til Amtsraadet, med en Omkostning af 230 Rbd.), og at man vel ei kan lægge ham til Last, ei strax at have opgivet disse Alternativer, deels fordi han ikke ventede Modstand af H., deels fordi han selv var vidende om, at H. havde i Justitsraad Knudsens Tid, skjønt advaret af denne, rykket Stakittet ud. Han slutter med at anmærke, at enhver Sagkyndig vil være af hans Mening, at den rigtige Vei for Vandet er den projecterede, om end samme ikke kan erklæres for uundgaaelig nødvendig". Efter at have givet dette udførlige og dog, som Comiteen antager, kortest mulige Referat af de forhaanden værende Actstykker, gaaer den nu over til at meddele, hvorledes den ved selv at tage Localiteterne i Øiesyn har fundet Sagen, og den kan da ei tilbageholde sin Forundring over, at Hr. Høyer har villet gjøre al den Støi og vise saa megen Uvillie over en saa ubetydelig Sag, der dog aabenbart sigter til Communens Tarv. Den Jordstrimmel, hvorom Disputen er, kan vel være 1/2 Alen bred til Træernes yderste Side. J Stakittet, som er Hegn mod Veien, staae 5 Træer, hvoraf i det mindste 3 ere syge og raadne, saa at man kun ved at hugge Toppen af dem har faaet dem til at gjøre nogle svage Skud. Jmellem Stakittet og Huset er intet Haveanlæg, som man efter Assessor Normanns Erklæring skulde troe, men blot en smal Gang. Det af Assessor Normann anførte Blomsteranlæg, ligger ved Husets Gavl, og bar egentlig intet med denne Sag at gjøre, uden for saa vidt at det ogsaa med den ene Side springer ud paa Gaden. Det er forresten ei sammenhængende med den egenlige Have, der ligger bag Husene. Ved at betragte Localiteten, seer man tydelig, at den omhandlede Jordstrimmel er indtaget fra Gaden; thi Nabohuset, der ligger i Flugt med dette, har ingen Strimmel foran sig. Det vil derfor formentlig være H. umuligt at godtgjøre sin Eiendomsret dertil, og heri bekræftes man saa meget mere, som han allerede frivillig har opgivet en Deel af den Plads, der før med Stakit var indhegnet, nemlig det Stykke, der ligger mellem Enden af det nye Stakit, og Naboens Huus, mod Nord foran hvilket intet nyt Stakit er reist, og deels fordi han i sine Forslag, til Forstanderskabet under o. siger: "at man fra Communens Side iøvrigt erkjender Lovligheden af Grændsen for min nærværende Eiendom til alle Sider, saaledes, som den nu er indbegnet. Dette Forlangende, der, naar han kunde bevise sin Eiendomsret, var ganske hensigtsløst, tyder noksom paa, at dette ikke er ham muligt og han har formeentlig herved mest havt det Blomsteranlæg som Assessor Normann omtaler, og som støder op til Husets Gavl, for Øie da en Deel deraf først for faa Aar siden skal være indtaget, hvilket bekræftes derved, at de der plantede Træer ere saa unge, at Talen og Hævd paa ingen Maade, kan derom gjelde. Hvorvidt denne kan være gjeldende med Hensyn til Jordstrimmelen, mellem Træerne og Huset, ville Amtsraadets juridiske Medlemmer skjønne, men skulde Høyer virkelig kunde dække sig derved, saa maa Forstanderskabet, klog af Skade, paa det alvorligste tilholde Høyer aldeles at rydde den Plads, der ligger ved Husets Gavl, som tildels, hvilket ogsaa de endnu tynde Træer godtgjøre, for kort siden er indtaget af Gaden, eller Byens Grund. Men selv om Høyer ved Hævd havde fuldkommen Eiendomsret paa omhandlede Jordstrimmel, have vi jo Lovbud, hvorefter den til Almenhedens Nytte, og naar saadant er nødvendigt, kan mod Erstatning fordres afstaaet. Det næste Spørgsmaal, som derfor paatrænger sig, er, om Veien i sin nærværende Tilstand kan kaldes forsvarlig. Af Bilagene sees, at Veibetjent Sørensen, der vel kan kaldes sagkyndig Mand, først erklærede, at det var nødvendigt, at Stakit og Træer borttoges, men siden, da Assessor Normann havde sagt ham, at han maatte indestaae for Følgerne, om Høyer satte sig herimod, forandrede sin Mening derhen, at Vandet kunde bortskaffes paa andre Maader, af hvilke H. forkastede den ene Maade og Forstanderskabet den anden, fordi den vilde paadrage Communen en Udgift af 230 Rbd. Men selv i denne forandrede Erklæring slutter Sørensen med at yttre, at den rigtige Vei for Vandet er den først projecterede, om end samme ikke kan erklæres for uundgaaelig nødvendig". Hvor ikke en ny Vei anlægges, men blot en gammel istandsættes, vil sjelden eller aldrig et Tilfælde (med Undtagelse af Broer) indtræffe, der kan kaldes uundgaaelig nødvendigt, thi enhver gammel Vei har været befaret, og maa fremdeles kunne befares, og ethvert Forslag, der sigter til at give Veien enten en bedre Retning eller mere Varighed, kan ved dette ene Ord, naar det tages i sin hele Betydning, afvises. Dette gielder ogsaa om det omhandlede Veistykke. Veien kan passeres, thi den har 6 1/2 Alens Brede mellem Rendestenene. Men for at Veien kunde faae denne Brede, er Rendestenen ud for Høyers Hus aldeles uskikket til at sluge den Vandmasse som i Tøløb eller ved stærk Regnskyl kommer ned fra de høiere liggende Marker. Det træder da, som en lille Mølleaa op paa Veien bortskyller af Fyldingen, og graver Huller i Veien. Men Rende stenene kunne, saaledes som Veien nu er, ikke gives større Dybde eller Brede, fordi Veien er saa smaal, at de, der passere den i Mørke, vilde ikke blot udsættes for at velte, men virkelig let komme i dette Tilfælde. Amtsraadets Veicomitee formener derfor, at naar Veien af Mangel paa tilstrækkelig Afløb for Vandet ei blot staaer Fare for, men virkelig ved indtræffende Vandskyl vil fordærves, eller, naar tilstrækkelig Vandasledning ved bredere og dybere Rendestene skaffes, de Reisende staae Fare for at vælle, kan dog vel Stakittets og Træernes Bor skaffelse betegnes som uundgaaelig nødvendig. Alle de øvrige til Veien grændsende Beboere, der formodenlig ligesom H. lidt efter lidt havde indtaget Stykker af Gaden, have uden Vægring fulgt Sogneforstanderskabets Opfordring, at flytte tilbage hvoriblandt endog er Een, der 1 1/2 Alen har indrykket sit Stengjerde i dets hele Længde. Veicomiteen maa derfor paa det kraftigste anbefale Amtsraadet at udtale som sin Formening, at Stakit og Træer bør borttages ganske udenfor Høyers Sted, eller at en Rendesten, der er dyb og bred nok til at modtage Vandet i Regnskyl, anlægges efter Forstanderskabets Anviisning af Høyer indenfor Træerne, og Stakittet, langs med Bygningen, samt at Stakittet om det Jordstykke, som H. ved Gavlen af sit Huus har indtaget og beplantet med Træer og Blomster, ufortøvet borttages og Jorden jevnes, saa at H. ikke om nogle Aar skal kunne, ligesom nu, beraabe sig paa Hævd; men at det forresten overlades Sogneforstanderskabet at slutte mindelig Overeenskomst med H., om saadan er mulig, og kan bestaae med Communens Tarv. Vel har Hr. Assessor Normann gjort opmærksom paa, at Veien nu, efterat H. har indrykket Stakittet, netop har den samme Brede, som da Stakittet ei var indrykket, og Rendestenen laa bag dette; men denne Veiens nærværende Brede grunder sig paa, at Rendestenene hverken have den fornødne Brede eller Dybde. Veicomiteen troer ei at kunne ansee det den overdragne Hverv tilendebragt, uden at den yttrer sig angaaende den Fremgangsmaade, som Forstanderskabet har brugt. Den troer, at dette med Rette fortjener Amtsraadets bifald, da det i hele denne Sag fra først til sidst har viist Sindighed, Klogskab og Bestemthed – Egenskaber, der vistnok ere nødvendige for Sogneforstanderskaberne, om disse skulle kunne udrette Noget, men som da ogsaa bør finde Understøttelse i Amtsraadet. Sogneforstanderskabet har fra først af tilkaldet og handlet i Forening med Politimesteren, og naar denne dog yttrer, at Forstanderskabet i visse Henseender har misforstaaet ham, saa er det dog indtysende, at dette har handlet i Forening med ham, da han personlig forkyndte Anlægsplanen for Høyer og siden, da Rende stenene bleve anlagte indenfor Stakitet, var hans Fuldmægtig efter hans Løfte og Ordre nærværende. Hvorledes Amtet derefter kunde komme til at tillade H. at opbryde denne Rendesten og lægge den udenfor Stakittet, da den dog først var lagt efter det af Amtet selv for H. opstillede Alternativ, vilde være ubegribeligt, dersom man ikke i Politimesterens Skrivelse til Amtet fandt at derpaa var andraget, idet Politimesteren støtter sin forandrede Mening paa den Omstændighed, at i Amtets Skrivelse til H. vel var til Valg for ham opstillet to Alternativer, men at ingen Tid var bestemt, inden hvilken han skulde vælge, samt at H., der er en læg Mand, ikke kunde indsee det Urette i at forhale Sagen, uden at erklære sig, i 3 Uger. Enhver vil formodenlig erkjende, at hverken det ene eller andet kan tjene Høyer til Undskyldning, thi ingen Mand er saa læg, at han ei veed, at man ei i 3 Uger kan tillade sig at være ligegyldig mod en Overøvrigheds Kjendelse, og H. har rimeligvis ved denne Leilighed været saa lidet læg, at han vistnok af en Jurist er bleven underrettet om, at i denne Mangel af en bestemt Tid, netop af Amtet var aabnet ham en Bagdør, der gav ham Leilighed til at forhale Arbeidet. En Formodning, der faaer Vægt derved, at H. virkelig har consuleret en Jurist, der har skrevet et Jndlæg for ham. Men det er vist, at dersom saadanne Hindringer lægges Forstanderskaberne i Veien, som de, der ved denne Leilighed have fundet Sted, og Autoriteterne ikke mere, end her er skeet, komme dem til Hjelp, da vil CommunalJndretningen blive uden Frugter, og Hs. Majestæts allerh. Villie i saa Henseende ingen Frugter kunne bære. Thalbitzer. 3. Jacobsen. Drewsen.