Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-05-18
Riddervæsen i Norden i Middelalderen. amonsen, Et Spørgsmaal paatrænger sig Enhver der gjennemgaaer den nordiske Krigsforfatning i Middelalderen, om der da ikke gaves nogle Riddere heri Norden, lig dem, der saa høiligen fængsle os i andre Landes Historie fra hin Tid, og Svaret bliver: vel af Navn men heller ikke mere, synes det; thi hine Herremænd, hvem vi just ikke have lært at kjende fra den ridderligste Side, vare efter Grams Sigende de rette Riddere her til Lands. Korstogene, der fornemligen fremkaldte Riddervæsenet i de sydlige og vestlige europæiske Lande, havde ikke den Indflydelse her i Norden, og skjøndt den af Kirkeforsamlingen i Clermont tagne Beslutning ogsaa her skal have gjort Jndtryk, var dog Pavemagten for fjern, og Afstanden fra det hellige Land for stor, til at hin religiøse Begejstring kunde yttre sig ret levende hos et roligt, forstandigt og lidet poetisk Folk. Vel skal 1090 en dansk Prinds, Svend, med to Bisper og 1500 Mand, have været med i Gotfried af Bouillons Hær, men det Mørke der hviler over denne Prinds, saa man ikke ret veed hvem han var, men kun gjetter paa en af Svend Estritsens Sønner, hvem i øvrigt hverken Saxo eller Snorro omtale viser noksom hvor lidet man her til Lands interesserede sig for hin Vaabenfærd. 110, gjorde vel og den norske Sigurd sit Søtog til det hellige Land, der forskaffede ham Tilnavnet af Josalafar, men dette og en Splint af Christi Kors var og det Eneste, han derfra bragte tilbage, saa at Toget viste ligesaaliden Indflydelse paa Nordens Riddervæsen, som det synes at have været af væsentlige Følger for Muselmændene. Alt hvad en pavelig Legat formaaede, der, understøttet af Esbern Snare 1189, formanede til et Korstog, paa en Herredag i Odense, var at 15 Riddere betegnede sin med Korset, hvoraf dog de tre siden betænkte sig, og kun fem kom afsted, i Forening med 200 Nordmænd. Med hvormegen Kulde man siden betragtede denne Sag i Norge viser intet bedre, end hvad der berettes om Kong Haagen den Gamle, der ikke allene nægtede sin egen Svigersøn Kongen af Castilien Hielp imod Saracenerne i Spanien, men endog sluttede et Venskabsforbund med en Sultan af Tunis, og heel vel vidste at unddrage sig fra det Løfte han ved sin Kronning havde givet den pavelige Gesandt, Cardinal Sarbina, om et Korstog. Til nogensomhelst Ridderorden, lig dem der i de sydligere Lande skyldte Korstogene deres Oprindelse, finde vi ei heller mindste Spor her i Norden, endskjønt et Slags Riddervæsen unægteligen allerede fandt Sted ved Begyndelsen af 13 Aarhundrede, tildeels vel fremkaldt ved de Danskes Kampe imod de hedenske Folkeslag paa den sydlige og østlige Kyst af Østersøen, hvorved de kom i Forbindelse med Sværdbrødrene og de tydske Riddere i Polen og Preussen, især under Valdemarden Anden, da Sagnet om Dannebrog opstod, som lyder hel ridderligt. Ogsaa vidner Gram, at man først efter denne Konges Tid begyndte at gjøre Forskjel paa Herremænd og Riddere, men at denne Riddertid ikke hører til Danmark hæderligste, behøves vel næppe at erindres. En Herremand blev i hine Dage først til Ridder ved at slaaes dertil af Kongen, men fik i øvrigt ikke flere Forrettigheder med Hensyn til sit Jordegods end dem han allerede havde. Siden tog en saadan Ridder andre Herremænd, som endnu ikke vare ophøiede i Ridderstanden, men attraaede at blive det, til sine Vaabendragere, hvilke man da her i Norden kaldte Svende, Væbnere eller af Vaaben, senere ogsaa Riddermænds Mænd, hvilke Benævnelser siden bleve almindelige paa alle Herremænd der endnu ikke vare blevne Riddere. For nu at skelne disse adelige Svende, der tjente til Hest, fra dem af Almuen, der ogsaa droge i Leding, men tjente til Fods, bleve disse Sidste kaldte fattige Svende. Vende vi os nu fra Danmark til Sverrig, da finde vi vel ligesaa ubetydelige Bedrifter af de Svenske i Korstogene, ikke desto mindre synes Adelskab og Riddervæsen allerede i hine Tider at have trivedes bedre hos dem, og var det især den pragtelskende og glimmersyge Magnus Ladelaas, der, i Slutningen af det 13 Aarhundrede, hævede disse Ting iblandt dem. Benævnelserne Riddere, Væbnere, og Frelsemænd, der først opstode under ham, havde ellers samme Betydning som i Danmark, kun med den Forskjel, at de Sidste ikke alletider vare af Adel; thi uden Hensyn til Byrd, forundte Magnus Ladelaas alle dem Skattefrihed eller Frelse, der paa egen Bekostning kunde forsyne sig med fuldkommen Rustning og en opsadlet Hest af en 40 Marks Værdi, hvilket da ogsaa mange rige Adelsbønder formaaede. Hvorledes man dengang forlangte at en Krigsmand skulde see ud, erfare vi af et Brudstykke af et ældgammelt svensk Skrift, KonnungaStyrelse, som menes at have den under Kong Birger saa bekiendte Rigsmarsk, Thorkild Knudson, til Forfatter, og som findes hos Røding. Han skulde have meget Hu (Mod) og et stadigt Hjerte, bredt Bryst og Skuldre, holde Hals og Hoved lige, have god Hørelse, levende Øine og et rask Blik, store Hænder og haarde Knokler, store Ben og Lemmer, store og haarde Sener, fast og lidet Kjød; thi den som har meget Flæsk mægter ei meget, og den som har blødt Kjød har vel Villie, men liden Kraft til Arbeide og Slid. En Stridsmand skal derfor lade sig nøie med liden og simpel Kost, thi det er saare tungt, at føre tunge Vaaben og spise kræsen Føde. Han skal ei heller ændse at ligge eller sidde blødt, ikke være qvindagtig men torde see Mandeblod og Saar, og fremfor Alt skal han besidde den Kunst at værge sig selv og slaa Andre." Almuen i Sverrig var tjenstagtig med det 18de Aar, og skulde da forsyne sig med 5 fulde Vaaben, som vare: Sværd eller Øxe, Jernhat, Skjold, Brynie, og en Bue med 3 Tylter Pile. De egentlige Svenske, nordenfor Ty veden og Holveden, fægtede bedst med Armbørst, og Finnerne bedst med Bue. Beskrivelsen over disse og da flere brugelige Vaaben, som her vilde blive for vidtløftigt, findes ligeledes hos Røding fra S. 14 til 163.