Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-05-06
Corsøer, den 2den Mai 1837 Det Factum vi i Aarhuus Stiftstidende No. 63 have fortalt, er i Herr Ove Thomsends fyenske Stiftsavis No. 64 omtalt med følgende bemærkning: "Da det næsten synes utroligt, at en saa human Mand som Provst Olrik, skulde have brugt, og Cancelliet sanctioneret en saadan Fremfærd blot for Deeltagelse, med Forældres Tilladelse, i en saa uskyldig Glæde, som et Maskebal i et Selskab, som den Geistlige selv kunde besøge, vilde det være meget ønskeligt, om denne Sags Sammenhæng maatte vorde authentisk oplyst." Denne bemærkning opfordrer os til den Erklæring, at hvad vi have fortalt som Factum, er Factum, og at vi, idet vi fortalte det, ikke blot have været i Besiddelse af alle authenthiske Oplysninger, men ogsaa benyttet dem med redelig upartiskhed. Den ærede Redacteur af Fyens Stiftstidende vil saameget før troe dette, naar vi forsikkre, at Herr Fuldmægtig Laurenberg har ligesaa liden Deel i Sagens offentlige Fremstilling, som Herr Provst Olrik, og at vort Forhold til begge disse Mænd er aldeles eens. Det Utrolige maa altsaa ligge i Sagen selv og ikke i dens Fremstilling; men ab esse ad posse valet consequentia, og vi tør troe, at just slige utrolige Facta egne sig fortrinligt for Publicitæten. Vi have sagt: "Herr Provst Olrik ansaae Jomfru L. umoden til, dennefinde at konfirmeres, fordi hun, tvertimod hans Forbud, dog med sine Forældres Tilladelse, havde deeltaget i et Maskebal." Efter Ordet umoden er i den fyenske Stiftstidende indskudt tvende Spørgsmaalstegn. Vi skylde altsaa endnu den Forsikkring, at dette Utryk er brugt af Provst Orik selv i en af ham i denne Anledning udfærdiget Attestation. De aabenbare Chicaner, de i høieste Grad lovstridige Mo lester, der siden jeg, som bekjendt, forlangte og igjen frabad mig Skifterettens Medhjælp til mine pecuniaire Affairers Ordning) ere udøvede imod mig, have noksom indigneret Egnens oplyste og retskafne Beboere og stemplet Udøverne med Haandlangere i den almindelige Mening efter Fortjeneste! Jeg behøver saaledes ikke for dette Publikum, at forelægge Acterne i disse Farcer, eller nævne Personerne, hvorimod jeg bedre hen skal forelægge det kgl. danske Cancelli og det større Publikum Samme, og desforuden ved Domstolene paa det Eftertrykkeligste vide at værne om mine krænkede Rettigheder. Paa de saavel skriftlige som mundtlige Forespørgseler, (der paa den senere Tid ere indløbne til mig) om Aarsagen, til den mageløse Udhaling af mine Processer med Hr. Capitain v. Recke og Veibetjentene, vil jeg ikke undlade herved offentlig at svare: at denne lange Udhaling af disse Sagen (det blev mig paalagt at standse med Vidneførelsen, fordi jeg, som Dommeren, rigtignok feilagtigen, angav i sin Kjendelse, udhalede Sagerne) har sin Grund deri, at Dommeren paa den uforsvarligste Maade har opholdt mig Beskrivelsen, af de under Herredet af mig førte Tingsvidner. For de betydelige, saavel af Embedsmænd som Proprietairer og Bønder, især fra Jylland, paa den senere Tid til mig indløbne Penge Bidrag til mine Processers Fortførelse, saavelsom for de med Samme følgende skriftlige Bevidnelser om Deeltagelse i min Skjæbne og den yttrede Agtelse for min Fasthed, takkes paa det Forbindtligste, og giver det mig end mere Mod til Udholdenhed, da jeg henter det sikkreste Beviis for min Adfærds Rigtighed i agtede Medborgeres Omdømme. At jeg ikke fortiden nærmere kan detaillere hvad der vider var at sige i denne Sag, beder jeg undskyldt dermed, at det er mig høist nødvendigt at concentrere al Tænke- og Virke kraft, for at kunne modstaae Alt hvad Man, ved de meest oprørende og lovstridige, aabenbare og hemmelige Molester og Jnsinuationer har paaført mig i den seneste Tid, der gjør mig det umuligt (uagtet jeg, for at afværge det, har tilbuden at gjøre store Opoffrelser) at unddrage mig fra tre kostbare Processers Gjennemførelse, af hvis Udfald min hele til melige Velfærd er afhængig. – Det synes som Man paa een Gang nu har ladet alle præparerede Miner antændes forat sprænge mig, og det skulde langt mere smerte mig, om Man herved skulde faae Anledning til at hovere, end Tabet. af min Formue. – Denne Glæde vilde jeg nødigen unde mine Fjender, men skal ved denne Leilighed som hidindtil vise dem, at jeg er Mand for, uagtet Slappelsen af og et ulovligt paalagt Baand paa mine pecuniaire Kræfter, at værne om min Arne, som det egner sig en brav Kæmper, hyldende Valgsproget: "Den der døer af Frygt, bør begraves i Rendestenen. Marielyst ved Odense, den 22de April 1837. C. H. Hansen. Er det da saa vanskeligt, at faae Liighuse, oprettede, Vi henvende atter den offentlige Opmærksomhed paa en Gjenstand, der, meer end de fleste Andre, maa interessere Enhver, og dog – ubegribeligt, – kun paa meget faa Steder har fundet fortjent Erkjendelse. Ideligt læse vi om Skindöde, som ere komne tillive for Begravelsen, eller som, ved Gravens Aabning, fremviste rædsomme Spor af Opvaagnen i Graven, og hvormange lignende Tilfælde dækker ikke Jorden for evigt med sit Slør, Hvo betrygger os eller vore Venner for samme Skjebne, saalænge, vi ingen Liighuse have, Hvormangen Syg og Döende martrer sig ikke med den Tanke: Ogsaa du kan vorde levende begraven, Meget er talet, Meget skrevet om denne Gjenstand, men endnu er Jntet gjort. Hvad staaer i Veien derfor Venter Man maaskee en Befaling ovenfra? Eller frygter Man, at et Liighuus vil koste formeget, For en By, t. Ex. af Störrelse som Aarhuus, vilde Bekostningen blive ubetydelig, lignet paa hvert Individ. Man maatte have et höit, lyst, af Brandmuur opført, om Vinteren opvarmet Liigkammer, Graveren, maatte boe tætved. De Liig, som hidbragtes, maatte, paa flere Steder, bære udforede Ringe, der sattes i Forbindelse med en Snor, som gik ind i Graverens Stue og fæstedes ved en Klokke, som, ved den mindste Bevægelse, kunde klinge. Vægteren maatte da strax ile til, nøie undersøge hvert Liigs Stilling og gjöre Anmeldelse for vedkommende Læge. Rimeligviis vilde en frivillig Subskription være tilstrækkelig til at fremme dette uberegneliggavnlige Værk. Gid de, som formaaer det, vilde lægge Haand derpaa De vilde fortjene Samtids og Eftertids levende Taknemlighed. Sagen angaaer, uden Undtagelse, os Alle; thi Ingen veed, hvorledes han skal døe, eller hvilke Omstændigheder der ville være forbundne med hans Endeligt. Forraadnelse er det eneste sikkre Kjendetegn paa Döden; selv Anvendelsen af Flectricitæt og Galvanismus giver ingen Sikkerhed. De Penge, der anvendtes til et Liighuus, brugtes ulige fornuftigere, end de, der nu mangengang anvendes paa Begravelsespomp, Sörgedragter, Gravmonumenter, o. s. v. - Om der end i hundrede Aar kun reddes een eneste Skindöd, saa har dog Liighuset beroliget tre Generationer. Hr. Doctor Rauchmaul, ved hans Afreise fra Frysenborg. Du drager bort – men voxe Ønsker følge Dig kjærtigt over Land og vilde Bølge; Dit Minde gjemmes dybt i Hjertets Grund, For hver en Gang i mørke Modgangs Stund, Du frelste os fra Sygdom og fra Døden. Ved Nat, ved Dag, Du fulgte ufortrøden, Saavel den Armes, som den Riges Bud; Ei ændsed Uveirs Rasen, Storm og Slud, Og stadig Held velsignede Din Flid. Dig Skjæbnen byder andetsteds at gavne, Som Ven og Læge, vi Dig dybt vil savne J Glædens, som i mørke Sygdoms Tid. Men de som tungest føle vil Dit Savn, Som længe end velsigne vil Dit Navn, Det er den Arme Du ved Hjelp husvalte, Om Lidet eller Jntet han betalte Uhjulpen han dog aldrig fra Dig gik, Men Raad og Bistand stedse hos Dig fik. Dog uden Løn er aldrig Dyd herneden; Thi i Dit Hjerte finder Du Din Løn Hver Taare Du aftørred Armods Søn, Er sikkert tegnet og i Evigheden. Modtag vor Tak, om nok saa svag og ringe, Thi med tatnemligt Hjerte vi den bringe. Naar her jeg byder Dig et tungt Levvel Jeg tolker ikke En, men Manges Stemme; Gid i det Fjerne aldrig Du vil glemme De Mange her, som bede for Dit Held. Reisende. Med Paquetten No. 1 fra Kjøbenhavn: Krigsassessor Ditzel med Frue, Frøkenerne Hoff og Scholten, Jomfruerne Truelsen, Phister, Hasberg, Nyegaard, Dahl, Lund og Møller, Bataillonschirurg Schæffer, Stud. pharm. Hansen, Studios. theol. Blicher, Urtekræmmer Zimmer, Constabel Petersen, Barbeer Ruben, Fodgarder Sødovermark, endeel Tjenestefolk.