Berlingske Tidende, 1836-03-29
§. 5. De i den nugjeldende Lovgivning, navnlig danske Lovs 3131 og 2, indeholdte. Forskrifter angaaende Fæstes Forbrydelse for Misbrug af Fæstestedets Tilliggende ville Vi, for at forebygge de hidtil stedfundne ulige Fortolkninger, og for, saa vidt muligt, at give Eierne bedre Sikkerhed mod deres Eiendoms Ødelæggelse, uden at Fæsteren for enhver Misbrug strax skal kunne berøves sit Fæste, allernaadigst have nærmere bestemte derhen, at alene følgende Slags Misbrug, og selv disse alene under de i det Følgende nærmere fastsatte Betingelser, skulle kunne bevirke Fæstes Forbrydelse, nemlig naar en Fæster enten: a) mod Loven overlader Andre nogen Andeel i Gaardens Ager og Eng; eller b) sælger eller paa anden Maade anvender det indavlede Foder - Hø og Halm anderledes, end til Stedets Vedligeholdelse og Gjødnings Tilveiebringelse, saaledes, at han derved sættes ud af Stand, til forsvarlig at gjøde sine Jorder; eller c) enten selv eller ved Andre uden foregaaende Udviisning hugger i sin Gaards tilliggende Skovpart eller have og Lykker, hvortil og Gjerdselhugst bliver at henføre. dog Hegningsplantning derunder ikke indbefatte. 3 eller d) sælger eller til Andre overlader noget afden Gaarden tilliggende Tørvemose i tilberedt eller utilberedt Tilstand; eller e) til egen Brug benytter Tørveskjæret stridende mod en ham af Eieren i Medhold af Fæstebrevet given Anviisning. Gjør en Fæster sig skyldig i nogensomhelst af disse Misbrug, da kan Eieren den første Gang saadant skeer, lade ham sagsøge til Erlæggelse af en Mulct fra 1 til 5 Rbd. Sølv med Tillæg af et ligesaa stort Beløb for hver heel Tønde Hartkorn, hvormed Fæstestedets Tilliggende overstiger 1 Tønde. Har derimod Fæsteren enten i Mindelighed underkastet sig at betale denne Mulct, eller er han ved endelig Dom bleven kjendt pligtig hertil, og gjør han 3 anden Gang skyldig i enten den samme eller nogen anden af de ovenanførte Misbrug, kan Eieren lade ham sagsøge til en Erlæggelse af en Mulct fra 2 til 10 Rbd. Sølv med Tillæg af et ligesaa stort Beløb for hver heel Tønde Hartkorn, hvormed Fæstestedets Tilliggende overstiger 1 Tønde. Men er Fæsteren ogsaa anden Gang, enten ifølge mindelig Forening eller endelig Dom, bleven forpligtet til at betale Mulct, og han tredie Gang gjør sig skyldig i en eller anden af de ovennævnte Misbrug, kan Eieren med Retsvirkning lade ham sagsøge til Fæstes Forbrydelse. Og er det iøvrigt en Selvfølge, at Eieren i samtlige foranførste Tilfælde er berettiget til at fordre Erstatning for den tilføiede Skade. Jøvrigt blive de her anførte Forskrifter, gjældende ogsaa for det Tilfælde, at en Fæster ikke, overeensstemmende med Forordningen af 24de Juli 1822, efter given Paamindelse, skiller sig ved indtagne Jnderster, saa at Fæsteren for saadan Overtrædelse først retsgyldigen kan søges til Fæstes Forbrydelse, naar han af den Aarsag tvende Gange i Mindelighed har underkastet sig eller ved endelig Dom er kjendt pligtig at betale de i det Foregaaende bestemte Mulcter. §. 6. Saafremt en Fæster ifølge endelig Dom eller benaadende kongelig Resolution har forbrudt sin Frihed i det mindste i 3 Aar, er Jorddrotten berettiget til at bortfæste Stedet til en Anden: Dog bør i Tilfælde af at han er gift, hans Hustru være berettiget til at blive ved Stedet paa samme Maade, som om hun var Enke. Men dersom den Paagieldende enten ingen Hustrue har, eller denne ikke ønsker at beholde Fæstet, skal Jorddrotten, hvis Fæsteren ikke har været i Besiddelse af Stedet i fulde 25 Aar, være pligtig at tilbagebetale, hvad Jndfæstning Fæsteren maatte have erlagt, dog efter Deel for hvert Aar, der er for Fradrag af løbet siden Fæstets Tiltrædelse. Har derimod en Fæster forbrudt sin Frihed paa kortere Tid, end 3 Aar, beholder han vel sin Fæsteret, men, forsaavidt han ikke er gift, og Stedet saaledes midlertidigen kan bestyres ved hans Hustru, og forsaavidt han ei heller kan opgive en Mand, der er villig til, paa hans Regning og Ansvar, at paatage sig Gaardens midlertidige Bestyrelse, og med hvem Eieren finder sig tjent, er denne berettiget til af Øvrigheden at begjære en Bestyrer af Gaarden beskikket, der paa foranførte Maade kan forestaae Stedet, indtil Fæsteren igjen erholder. sin Frihed. §. 7. Gaards Forbrydelse skal ikke kunne finde Sted i andre Tilfælde, end de i denne Anordning udtrykkeligen nævnte, saavelsom i de Tilfælde, hvor Forordningen af 25de Marts 1791 §§. 9, 10 og 12 hjemler samme. Som Følge heraf er det ikke tilladt at vedtage nogen Driftsplan for et Fæstested under Vilkaar af Fæstets Forbrydelse for Overtrædelse af samme. Men da det til Agerbrugets Fremme i Almindelighed og Fæstegodsets Tarv i Særdeleshed maa ansees gavnligt, at Jorddrotten gives Leilighed til at kunne meddele Fæsteren passende Forskrifter for Fæstestedets Behandling og Drift, med Udsigt til at faae disse overholdte, uden at dog Fæsteren derved udsættes, for vilkaarlig Behandling i Tilfælde af, at Forskrifterne sildigere maatte befindes at være enten mindre hensigtsmæssige eller i et enkelt Tilfælde overkommelige at opfylde, ville Vi have fastsat, at det skal staae Jorddrot og Fæster frit for at komme overeens om deslige Forskrifter under en Mulct fra 1 til 5 Rbd. Sølv med Tillæg af et lige saa stort Beløb for hver heel Tønde Hartkorn, hvormed Fæste stedets Tilliggende overstiger 1 Tønde, for hver Gang det beviisligen maatte findes, at forskrifterne ere overtraadte, hvorimod Fæsteren, skal kunne frie sig for at idømmes Mulct, naar han ved Landvæsenscommissionens Kiendelse godt, at Forskrifterne i det givne Tilfælde enten ere uhensigtsmæssige, eller, efter Omstændighederne, altfor byrdefulde for ham at opfylde. Omkostningerne i en slig Sag saavelsom i Anledning af Landvæsenscommissionens Kiendelse, forsaavidt en saadan har været afgiven, blive at afholde af den, hvem Sagen ved Dom gaaer imod. §. 8. De Sager, under hvilke Fæsteren søges til at erlægge nogen af de i det Foregaaende nævnte Mulcter, hvilke samtlige tilfalde vedkommende Amts=Fattigkasse, blive at behandle som private Politisager. Jøvrigt skal det være Jorddrottens Pligt i ethvert Tilfælde, hvor han agter ved ordinær Rettergang at sagsøge en Fæster til Fæstes Forbrydelse, at henvende sig til vedkommende Amtmand for Sagens Anlæg med Anmodning om, at Fæsteren maa beskikkes en fri Sagfører, der da udfører Sagen ved Underretten paa ustemplet Papiir og uden Betaling til Rettens Betjente. §. 9. For at fremme saadanne Sagers Afgjørelse i Tilfælde af Appel, og for at bortrydde de Hindringer for Øiemedet med Forordningen 9de Februar 1820, der ere en Følge. af den længere Tid, i hvilken Opreisning paa Domme i deslige Sager kunne søges, ville Vifor det Tilfælde, at nogen Dom i en Sag, der har været anlagt til Fæstes Forbrydelse, fra hvilkensomhelst af Parternes Side indankes til høiere Ret, have fattlia appellationis til vedkommende Landsoverret fastsatte til 3 Maaneder, og til Høiesteret til 6 Maaneder, fra Dommens Afsigelse at regne, saa at, efter den Tids Forløb, Jngen skal være berettiget til at paaanke nogen Underrets- eller OverretsDom i en saadan Sag uden Opreisning, som efter 6 Maaneder eller Aar og Dag, fra den Tid at regne da Dom er afsagt, alt eftersom denne vil være at indanke til Landsoverretten eller Høiesteret, aldeles ikke kan ventes. Saa bør og slige Sager, naar de indstævnes for Høiesteret, efter Stævningens lovlige Forkyndelse strax foretages lige med andre Sager, der enten ifølge almindelig Anordning eller en sær Bevilling ere anteciperede ante omnes, hvilket i Stævningen udtrykkelig bør anføres. §. 10. Uagtet det fremdeles bliver Jorddrottens Pligt, i Overensstemmelse med Forordningen af 8de Juni 1787 §. 6, og under de der bestemte Følger i Undladelses-Tilfælde, at sørge for, at enhver Fæster ved Fæstets Tiltrædelse erholder tilstrækkelig Besætning, Inventarium, m.v., skal det dog for Fremtiden være Jorddrot og Fæster tilladt at komme overeens om, at Sidstnævnte selv leverer Besætning og Jnventarium, eller en Deel deraf, imod at det saaledes Leverede forbliver Fæsterens Eiendom, hvilken han imidlertid skal være forpligtet til, i Fæstetiden. at vedligeholde paa samme Maade, som det, deraf Jorddrotten bliver ham leveret. Og bliver det Fornødne herom at bemærke i den Synsforretning, der skal optages ved Fæstestedets Tiltrædelse. §. 11. Jøvrigt skal det i Eet og Alt have sit Forblivende ved de nugieldende Anordninger om Retsforholdet imellem Jorddrot og Fæster, forsaavidt de ikke ved denne Vor Forordning ere forandrede. Og bliver det saaledes fremdeles Eieren af et Fæstested tilladt, førend endelig Dom er falden over Fæsteren til at have hans Fæste forbrudt, at lade dennes Bo beskrive og ham sætte ud af Stedets Brug og Besiddelse, dog under de i Forordningen af 8 Juni 1787 §§. 12 til 14, fastsatte Betingelser. Til at tage denne Sag under Overveielse nedsatte Forsamlingen en af 7 Medlemmer bestaaende Committee (Drevsen, Mads Christian Mathiesen, Tutein, Reventlov, Haastrup, Algreen-Ussing, Treschow, og efterat denne havde afgivet sin Betænkning blev Sagen discuteret i 5 Plenarmøder den 20de og 27de Januar samt den 9de, 10de og 11te Februar. Den af Committeens Majoritet (Drewsen, Mads Christian Mathiesen, Haastrup, Algreen-Ussing) afgivne Betænkning er af før ende Jndhold: Det er paalagt undertegnede Committee at afgive Betænkning over det Stændernes Forsamling til Overveielse forelagte Lovudkast til en Forordning, indeholdende adskillige nærmere Bestemmelser angaaende Retsforholdet mellem Jorddrotter og Fæstere i Danmark. Efterat Committeen gjentagne Gange har gjort dette Udkast til Gjenstand for dens nøieste Overveielse. og underkastet det en saa omhyggelig Undersøgelse, som en Sag af saa stor Vigtighed fortjener, skulde Man ikke undlade derover at afgive følgende Betænkning. Forinden Committeen gik ind i en nærmere Undersøgelse af de enkelte Paragraphers Jndhold, var det naturligt, at den overveiede Lovudkastet i dets Heelhed, og undersøgte, hvad der ved Samme nærmest var tilsigtet som Lovgiverens Øiemed. Man saae da, at den nærmeste Anledning til dette Lovndkast havde været.