Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-03-17
Oversættelse. af vores lærde og velsortiente Hr. Geheime=RaadLuxdorphs latinske Vers om Kong Carl Gustavs Overgang paa Jisen fra Fyen til Sielland 1658; hvilket Vers for sin Apperligheds Skyld vandt den paa samme Materie, af nu værende Enke=Dronning i Sverrig udsatte Priis, og blev ham tilkiendt. Behagelige Fred, Du Rigers Foster=Amme, Du Viisdoms Datter, som til første Folke=Stamme, Har Grundvold lagt, hvert Folk, som har Gudfrygtighed, Og Viisdom kier, Dig ei til Gavns at prise veed Ved stræbsom Haandværksmand Du Byerne bepryder; Ved Dig os Bondens Mark forønskte Frugter yder; Af Jordens Skiød vi Guld, vi fremmed Rigdom paa Et roligt Hav ved en uvæbnet Flode faae. De haarde Bierge maa for dine Vaaben springe, Saa man kan indenlands paa Vandet Vahre bringe, See naadig til os ned, og i Din milde Barm Vort Land mod Vinters Frost og strænge Kuld opvarm, Thi naar man Dig til Priis kan Olietræer pode, Det gandske Musæ=Chor da findes vel til Mode, Med Lyst de stemme op, man Nordens Pallas seer, Da ei med Skjold for Bryst, med Spyd i Haanden meer. Hvad meere billigt, da du selv er Himlens Datter, Da den Almægtigste Dig med sin Gunst omfatter, J hvor som helst Du gaaer, der ogsaa giør at man Den søde Honning i Dit Fodspoer samle kan. Uheldigt Land, hvor Krig faaer Lov Dig at forlage, Mon Duldet kiender, naar Du kommer der tilbage, De unge kiække Mænd, som vrimlede der før, Med Velkoms Ønsker nu ei mørkne kan din Dør. De Taarne, som man før i Skyen saae at kneise, Som viste andre Vei paa deres Fart og Reise, Man nu i Asken seer, den Lund er hugget af, Som før opelsket blev, og yndig Skygge gav O Gud, hvor høit har Synd i Norden kundet stige, At den i blodige, ja borgerlige Krige, Saa til har seet de Folk af samme Æt og Blod, Hvis Lande samme Pool sig vende op imod; Som i de Love, de adlyde, ere lige, Som fra hinanden ei i Levemaade vige, Som paa det samme Maal og Maade dyrke Gud, Som samme Hævner har for voldsom Pagters Brud Trofaste Baand, men ak, hvorvidt kan de sig strække, Naar Folk indbyrdes en usvækket Magt vil svække, Naar Avind seer sin Lyst paa det ældgamle Mod, Som burde sætte Skræk i hver dens Draabe Blod. Lær Menneske, sligt skeer ei uden Guds Ungade Vist nok har Danmark sig forsyndet overmaade, Da Carl sig gjorde sen, skiønt uvis Regning paa Med Seier=Krandse fra vort Rige hiem at gaae. Vort Rige, som tilforn ei var det mindste Stykke, Af Tvilling=Riget. Os da Himlen faaes at trykke; Dens Ugunst banede ved Jertegn Vei, hvorpaa Man vel kom frem, men ei tilbage kunde gaae. Endeel formaade vel Kong Carl, (det vi ei nægte) Med sin Standhaftighed, med Tapperhed at fægte, Med muntert Heltemod; J Vrede kunde han Snart oversvømme, som en Strøm, det Polske Land. Ved Mildhed kunde han saa mange Hierter vinde; De Svenske kunde han, som troe og tappre, finde Blandt Sværd, i Jld, paa Iis, og hvor han førte dem, Men Jis paa Havet han ei kunde bringe frem. Naturen maatte her i Stilhed Gud adlyde, Som den alene der har over den at byde; Guds Magtes høire Haand vi her erkiende maae, Vi af dens Trusels Sverd et Glimt fra Skyen saae Da Margaretha nys kom til det Svenske Rige, Var Frosten der vel stræng, men neppe dennes Lige; Nu Elementerne al Troe og Love brød, Af Havets Bølger man ei nogen Forsvar nød. Den Flode, som var vant at slaae sig frem med Ære, Med Jisen sloges da, men maatte der fortære Forgieves al sin Magt, den som i Lænker laae, Og ubevægelig, kun hvad der skeede, saae. Her beste Overlæg ei hialp, man Faren kunde Vel forud see, dog ei afværge nogenlunde, Hvor vilde Klogskab hen, Guds Raad i Veien var, Alene Nyrden=Vind nu Statens Wægtskaal bar. See, denne lod Kong Carl foruden Frygt anføre En Hær, hvis Vaaben=Lyd snart Skyen kunde røre; De, ved hvis tunge Last selv Jorden Sukke gav, Nu voves uden Skib ud paa det vilde Hav. For Havet, som naar i naturlig Skik man finder, Os dog saa til med falsk Tillokkelse forblinder, Den allermindste Frygt han ikke lader see, Endskiønt det er iført formummet Skikkelse. Smaa Hode han dog for i Veien sparsom sendte, At prøve hvad man sig af Jisen kunde vente; Det raske Rytterie man strax derefter saae Paa Hestene, som gleed, hver Trin de skulde gaae. Strax saa man (thi hvor snart kan Modet ei tiltage, Naar noget lykkes først, det seene Fodfolk drage, J Tusindtal, endskiønt ei alt for Klyngeviis, Ud paa den slagne, men dog falske, Vei af Jis Derpaa den ene Flok af Sted den anden trænger, Med aaben Vaaben, Mand med Mand sig sammenmænger, Dernæst det grove Skyt paa Vogne rulles fort, Det Gab, som spruder Jld og Damp, sig vender bort Et Syn saa græsseligt, at man snart tænke kunde, De fæle Havets Dyr at skyde og fra Bunde, Han efter Haanden ud sin ganske Krigshær fik, Der brav udvidet, dog ei mindre slibrig gik. Som Biørnen brumler, naar en Steen fra Fieldet falder Og ved sit stærke Fald ham knuser snart i Smalder; Saa gik det Bølgen her, den heel forbittret var, Og gav en Brumlelyd ved Byrden, som den bar. En Terres i sin Pragt vil fordum Havet true, Det af hans Trusler loe, i Stedet for at grue; Kong Carl her neppe paa sin Slæde synlig er, Men han paa Bølgen gaaer og af dens Magt kun leer. Han sine Lykketegn bestandig med sig førte, Som var, at uforsagt sit Sværd han altid rørte, J Raad skarpsindig var; han derfor uden Frygt Sin Krigs hær foran saae, skiønt den ei gik ret trygt, Han oven til ei om den mørke Himmel agter; Han Dybet neden til med Haandhed og betragter; Han skiøtter ei, om ham, Møde komme kan En Hær, som ei har glemt sin Pligt mod Fødeland. O gamle Gothers Troe og sammenholdne Hierte, Hvor hen i Svenske. Ak hvad var det J begierte? Saa heftig? At J paa en falsk og fiendtig Jis Gav Landets Styrke og det beste Folk til Priis. Ja Kongen selv, at, ak, en ussel Time giver Alene Udslag, om Jert Rige Rige bliver, (Mit Blod alt iisner nu, jeg taler kun derom, Hvad om en heftig Storm just i det samme kom Hvad om just Himmelen nu Hag og Regn udøste, Om Havet sine Baand som fremmede opløste, Om Jisen kastes ved en heftig Hvirvel af, Og Dybets fæle Slug da bliver eders Grav. Gud vilde bedre; Selv ei Danmark kunde levet Den Dag foruden Sorg, dens Skyts=Geist vist var blevet Forgrædt, og havde skiult sit Ansigt fra at see, Med Taarer paa saa stor en Ødeleggelse. At see en druknet Hær blant Iis som Biergetoppe, Hvor der laae Arm, der Been, der heele døde Kroppe, Men du, og, store Gud, os fra saa stor en Nød Kan redde, uden et saa talrigt Folkes Død. Hvis Venskab bedre os den anden Fred kan give Alt meer end nok, en Deel som Bølgen lod i Live, Ei nær med saadan Held, som de kom hid, bortgik; Men neste Aar sin Rest for Byens Volde fik. Alt meer end nok, at Carl i beste Ungdoms Dage, Midt i sit Helte=Løb, har maattet Døden smage, Før han fik smaget den saa dyrekiøbte Fred, Den for hvis Sødhed Krig bør ene have Sted. Selv Danmark ønskede, den Herre maatte levet Langt længer, om Han Ven af Danmark havde blevet, Men hvad, hvad giør jeg, hvi vil ieg oprippe sligt, Som var og er forlængst kun ubehageligt. Tillad mig, Sverrig, man dog ikke skal forgiætte, Hvad tappert du har gjort) tillad mig at opsætte Din velfortiente Roes til andre Ting, og lad Det evigt høre op, som sigte kan til Had. Den fæle Krigs Trompet Søe=Nympherne forager; Ei Guderne i Skov og Marke den fordrager, De milde Muser, hvor den høre, pakke sig, For dem er denne Lyd i sær utaalelig. Og er der noget, man ei lige gjerne lider; Og man ei gider hørt, saa just paa begge Sider, Hvad derom skrives, som utidigt kastes bort, Der ved saa hellig Pagt ei komme bør til kort. Nu Fredens glade Soel sees Norden at oplive Ved Himlens Naade (gid den stedse oppe blive) Nu Ret handthæves, nu enhver udi sin Stand Forbedrer daglig ved lærvillig Fliid sit Land. Nu Nordens Folk sig giør Umaae at forvinde Den Skade, de af Krig saa til har maattet finde. Du Rigers Stiftere, som styrker Riger ved Et enigt Grændse=Skiæl, giv og bestandig Freds Kirke=Anmærkninger. Aar 67 efter Christi Fødsel foregives at Aposten St. Peder skal have været den første biskop i Rom, hvor den christelige Religion i Europa først af hannem skal være begyndt at læres, indplantes og udbredes, og siden der jo mere og meere tiltagen og vedligeholdt af hans Successorer, som i nogle af de første Aarhundrede lode sig kalde biskopper; men da den christelige Religion videre blev udbredes i andre Riger, lode de sig kalde Paver, og tilegnede sig sonverain Myndighed.