Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-12-28
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 70000 RookNittende Aargang. No. 104. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 28 December 1822. Nu og Da Neppe kan noget Menneske helligholde Julen, uden at tænke tilbage paa sin Barndoms søde Dage, og mindes de Glæder, som Festen da bragte. Udentvivl erindrer Oldingen sig endnu, hvor hans Hjerte hoppede, naar han som Barn saae det udpyntede Juletræ, de mange Lys, det Sukkerværk, som prydede det. O, give Gud, at vi i modnere Alder kunne frydes saaledes. Men disse salige Dage ere forsvundne. Hvad er Aarsagen, Mon den gode Gud da ikke giver os rigere Gaver, end vi kunne give vore Smaa, Jo, ganske sikkerlig. Er det da den høiere Grad af Forstand, som gjør os Voxne mindre lykkelige end Barnet? Jngen lunde, thi det klogeste Barn fornøier sig meest over sin Julegave, fordi det føler Giverens Kierlighed, naar det betragter det Givne. Nei, Sagen er, at vi ere mindre godmodige end de smaa Børn. Vi begynde at gaae i Barndom, saasnart vi holde op at være Børn, og vi blive vrantne, utaknemmelige, mismodige, medens de yngre søde Glutter have Hjerter, som føle det Gode, man beviser dem. Lad os engang sammenligne vor Daad i modnere Alder med de Smaaes, og vi ville da see, hvad Fortrin vi have for dem. Det uskyldige lille Barn faaer et Spil Kort Det betragter først Billederne, og glæder sig over de mange brogede Farver, saa bygger det Huse, klipper Pustemænd og Madamer, kalder sine Kammerater sammen, og klapper i de smaa Hænder, naar dets Arbeide vinder Kredsens Bifald og fornøjer den. Falder Huset, saa hielpe de alle at bygge et nyt, danser en Pustemand paa Gulvet, saa søge de alle efter den Faldne. - Man byder os Ældre i Selskab; vi skulle more os. Der lægges 2de Spil Kort paa hvert af de mange Borde, hvor 3 a 4 Personer samle sig om hvert Bord. Boston, Lhombre, Polsk Pas, ja endog Hazardspil skal more de Samlede. Kortet blandes; Nogle vinde, Andre tabe. Den Vindende fornøier sig indtil Sjelen over at see den Tabendes mørke, sure Mine. Spilles der om Bagateller, saa bliver det ved denne latterlige Glæde paa den Enes, og ligesaa latterlige Sorg paa den Andens Side, men var Spillet høit, da stiger Bekymringen ofte til Raserie hos den Tabende, og den Vindende er uædel nok til at lee af sin uheldige Medspillers slette Skjebne. Knurre end de smaa Børn, naar den Ene nedriver Korthuset. for den Anden, saa findes dog altid nogen blandt de Legende, som trøste den lille Bygmester, og skjænde paa dem, der krænkede ham; men Spilleren, som gaaer ødelagt fra Kortene, tager Haan og Spot med sig, maa høre Hustrues og Børns bebreidende Sukke, og plages af sin egen Samvittighed. Det lidet Barn frydes saa inderlig over det Flitterguld, der pryder dets Sukkerdukke, og naar det er kjed af at betragte sin gyldne Skat, saa fortærer det den med Velbehag, og deeler med sine Legebrødre. Vi Større see og til det røde Metal, som var det Jordens bedste Gode, vi svede, puste, trælle, ja - bedrage endog undertiden, for at tilvende os det. Mangle vi denne Flitter, saa oversees alle vore øvrige gode Egenskaber, og vi haanes af vore Medbrødre, eje vi det, saa misundes vi, ja, man stræber endog at frarive os det; og ak – hvor saare Faa iblandt os have Hjerte til at dele det med Andre? Hvor Mangen berøver ikke sig selv og sin Omgivelse hver rolig Time, al anden Held, for at forøge det, og naar vi da have opdynget det, saa nyde vi end ikke den barnlige Fornøielse, at fremvise det, nei, den mørkeste Vraa skal gjemme vor Skat, og Jntet ængster os mere end Tanken, at Nogen skulde finde den. Det lille Barn takker Fader og Moder saa kjerligt for det Papiirstræ, den malede Blomst, det faaer til Julegave. Vi vandre i den store Naturens Hauge, som den evige Godhed har givet os alle at see paa, at lugte til, at hente Sundhed, Næring og Held i, og - vi vandre kolde i al denne Pragt, denne Velsignelse, og glemme at sende et taknemmeligt Suk til Giveren.