Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-11-07
Jndenlandske Efterretninger. (Stænderforsamlingen i Viborg.)J det 12te Møde oplæste Godsforvalter Hjort et af ham indgivet Andragende, sigtende til at fremkalde et Lovbud, hvorefter gjensidig Forpligtelse i Trangstilfælde skulde paahvile Forældre og Børn til at understøtte hinanden. Dette Andragende lyder saaledes: Det er bekjendt nok, at Byrden af den tvungne Fattigforsørgelse hviler tungt paa Communerne, og at den er i stadig Tiltagen; den er et Onde, der griber saa stærkt om sig, at man ikke uden med Urolighed og Bekymring er istand til at lade samme træde frem for Betragtningen. Der er derfor den største Opfordring til at anstille Undersøgelser, om der gives noget Middel til, om end kun i ringe Grad, at standse det overhaandtagende Onde. - At udfinde noget radicalt Middel til dette Øiemed er nok neppe tænkeligt; imidlertid kan der virkes i enkelte Retninger, og jeg skal herved tillade mig at henlede Forsamlingens Opmærksomhed paa en Bestemmelse, der indeholdes i Anordningen for Hertugdømmene af 29de December 1841 § 14 med Hensyn til Ascendenters og Descendenters Pligt gjensidigen at understøtte hinanden i Trangs Tilfælde. Denne Bestemmelse finder jeg, at være ikke alene overmaade hensigtsmæssig, men endog aldeles nødvendig, navnlig forsaavidt angaaer Forholdet mellem Forældre og Børn, ogsaa for Danmarks Vedkommende. Der viser sig nemlig en stærk Tendents endog hos meget formuende Folk, til at kaste Byrden af deres fattige Forældres Forsørgelse over paa det almindelige Fattigvæsen, og man seer ofte, at velstaaende Forældre overdrage til deres Børn Alt hvad de eie, og umiddelbart derefter, eller efter en kort Tids Forløb, henvende de sig til Fattighestyrelsen og Understøttelse af Communen, og denne maa finde sig i at paatage sig Forsørgelsespligten. Den Pligt, der efter Naturens Bud paa hviler Børnene imod deres Forældre, viser sig saaledes virksom, og dette kan ikke Andet end saare den moralske Følelse. - Under Behandlingen i den roeskildske Forsamling af den Sag, der ogsaa nu foreligger nærværende Forsamling, angaaende Udkast til en Anordning indeholdende nærmere Bestemmelser af Reglerne for Erhvervelse af Forsørgelsesret i en Commune, blev af en Deputeret stillet et Amendement i den af mig antydede Retning. Det blev imødegaaet og erindret derimod, at til en slig Lovbestemmelse har der ikke viist sig nogen Trang, ligesom og at det laae udenfor den under Behandling staaende Sag; ved Afstemningen blev det forkastet med 40 Stemmer mod 12. – At Amendementet maatte lide denne Skjebne i Roeskilde, har dog ikke kunnet afholde mig fra nærværende Andragende; thi jeg finder Gjenstanden af saadan Vigtighed, at den fortjener Overveielse, og jeg tør her forudsætte et gunstigt Resultat. Det er ikke ubekjendt i vor Lovgivning, at Paarørende have været paalagte gjensidigen at understøtte hinanden, vi finde Bestemmelse i Lovens 1197, der paalægger Frænder at tage sig af deres afsindige Paarørende, en Bestemmelse, der endog blev anvendt paa Farbrødre. Denne Bestemmelse er vel senere ved Pl. af 19de November 1828 modificeret saaledes, at kun Forældre og Børn, i det i bemeldte Lovsted omhandlede Tilfælde, skulde gjensidigen sørge for hinanden, hvilket vistnok var ganske passende; men Principet er ikke opgivet, ligesom det bestaaer efter Anordningen 3die Juni 1746 for Jsland og nu i Hertugdømmene i en meget videre Udstrækning end hiint forkastede Amendement tilsigtede. – Der kunde mulig være Anledning til ogsaa her i Danmark at give en Lovbestemmelse som den, der indeholdes i den ovenciterede Anordning af 29de December 1841 § 14 og følgende Paragrapher, men jeg skal dog indskrænke mit Forslag til Forholdet mellem Forældre og Børn. - Forsørgelsespligten maatte formeentligen bringes til Virksomhed ved Decret af Over øvrigheden. - Mit Forslag bliver saaledes, at den ærede Forsamling vil indgaae til Hs. Majestæt med Andragende om, at et Lovbud maa emanere af Jndhold: 1) At Forældre og Børn, uden Hensyn til om disse endnu ere Fædrenemagten undergivne eller ikke, ere i indtrædende Trangstilfælde pligtige til gjensidigen og i det Forhold, hvori de kaldes til Arv efter Lovgivningen, at understøtte hinanden. 2) At Overøvrigheden er den Autoritet, der i paakommende Tilfælde ved Decret bringer dette Lovbud til Anvendelse." – Efterat den kgl. Commissarius havde meddeelt endeel oplysende bemærkninger, som han troede at burde fremsætte deels forsaavidt de maatte kunne faae Jndflydelse paa Afgjørelsen af det Spørgsmaal, om Sagen er af den Vigtighed, navnligen for Communerne, at Forsamlingen, uagtet de Vanskeligheder og Betænkeligheder, han i disse bemærkninger har fremhævet, derpaa maatte ville indlade sig og nedsætte en Comitee, deels ogsaa for at de, i Tilfælde af at en Commitee maatte blive nedsat, i sin Tid kunde blive tagne under Overveielse af denne og senere af Forsamlingen selv, – yttrede Cancelliraad Jngerslev. Saavidt mig bekjendt, er der fuldkommen god Anledning til at tage denne Sag under Behandling. Der er til min Kundskab kommet mange Tilfælde, i hvilke der er blevet indgaaet Transactioner af den her omhandlede Art, som paa ingen Maade kunne billiges. Jeg skal nævne et af de forkeerteste. En velhavende Gaardmands Enke i min Egn, der havde trende Sønner, fordeelte sin Eiendom mellem de tvende af disse paa den Maade, at den ene fik en god Sum Penge, og den anden erholdt Gaarden. Den tredie Søn, der var sindssvag, erholdt Jntet eller Ubetydeligt, hvoraf Følgen blev, at han, saasnart Brødrene havde sat sig rigtig fast, blev anmeldt som trængende til Fattigforsørgelse. Cancelliet resolverede nu, at han skulde indsættes i Aarhuus Hospital, og at de halve afde herpaa medgaaende Omkostninger skulde udredes af Sognedistrictet og den anden Halvdeel af Amtet. Det Offentlige blev saaledes her paalagt en Byrde, der kan blive meget langvarig, da den Paagjældende endnu ikke er stort over tredive Aar gammel, og imidlertid sidde begge Brødrene som nogle af de meest velhavende Mænd i Egnen. - J Anledning heraf bemærkede den kongl. Commissarius, at det Forslag, som her er fremkommet, ikke vilde have afhjulpet det forargelige Forhold, som efter hvad den sidste ærede Taler har yttret, har fundet Sted; thi Forpligtelsen til at forsørge trængende Paarørende, skulde derefter blot omfatte Forældre og Børn, hvorimod der her var Spørgsmaal og Sødskende. – Apotheker Dahlerup forespurgte, om det ikke var Proponentens Hensigt at gjøre et lignende Forslag med Hensyn til Sødskende, som med Hensyn til Forældre og Børn, hvortil Præsidenten bemærkede, at da dette laae udenfor det nærværende Andragende, maatte et saadant Forslag i alt Fald gjøres som et nyt Andragende, der særskilt maatte anmeldes og opslaaes. – Den kongl. Commissarius. Jeg maa ogsaa bemærke, at saa meget det end oprører den moralske Følelse, naar Jndivider, som dertil have Formue, ikke antage sig deres trængende Sødskende, saa har det dog stor Betænkelighed, at gjøre det til en Tvangspligt for Sødskende i Trangstilfælde at tage sig af hinanden. Som bemærket, er Anvendelsen, af en Regel, som den omhandlede, altid forbunden med Vilkaarlighed, og der kan isærdeleshed med Hensyn til Sødskende vel være Anledning til, at de, naar deres Tilstand ikke er meget god, ikke tage sig af saadanne Sødskende, som maaskee ved eget slet Forhold have fremkaldt deres trængende Tilstand. Det maa ogsaa erindres, at Lovgivningen for Hertugdømmene netop har indskrænket Forpligtelsen til at tage sig af sine trængende Paarørende, til Ascendenter og Descendenter, og hvad der endnu mere fortjener at bemærkes, er, at man ogsaa i Jsland i saa Henseende er fraveget det gamle Princip. Efter Jonsbogen existerede der nemlig en Forpligtelse for Slægtninger indtil den 4de Grad i Sidelinien, til i Trangstilfælde at tage sig af hinanden; men da der for faa Aar siden skulde udgives en ny Fattiglovgivning for Jsland, erklærede de Autoriteter sammesteds, hvis Betænkning blev indhentet, sig imod at vedligeholde Forpligtelsen i et saadant Omfang, idet de meente, at den burde indskrænkes til Ascendenter og Descendenter, og overeensstemmende dermed blev Sagen ogsaa afgjort ved Reglementet af 8de Jan. 1834 (ifr. hermed Collegialtidenden for bemeldte Aar S. 217). Man har her et Exempel paa, at man ialmindelighed, eftersom ved Udviklingens Fremgang, Familieforbindelsen bliver svagere, mere og meere gaaer bort fra det Princip, at paalægge Paarørende, at tage sig af hinanden i Trangstilfælde. - Gaardmand Kirk: Jfølge den kongl. Commissarii Opfordring, maa jeg anføre, at det ikke er uden Exempel i den lavere Klasse, navnlig i Huusmandsstanden, at Forældrene overlade deres Eiendomme til et eller flere af deres Børn og kun selv forbeholde sig et Huusværelse, stolende paa den Understøttelse, som Communen ikke kan negte dem.