Viborger Samler, 1790-04-12
Fortsættelse af No. 14. for at blive lige saa overbeviist, som jeg er, at slige Tilfælde ofte forekomme, ønsker Læseren mueligt nogle Exempler til Oplysning. Jeg har overhovedet bemærket, at saadanne Personer ere saa meget vanskeligere at bringe en Tilstaaelse ud af, som de oprigtigere angre en saa ulykkelig Overilelse; og det er ganske naturligt. Jblant andre Tilfælde, som jeg her kunde anføre, vil jeg kuns vælge følgende: Jeg aabnede 2 ugifte Fruentimmers Liig, som begge stode hos alle, som kiendte dem, i et ulasteligt og ufordægtigt Ord. Begge bedroge mig, da de søgte Raad hos mig, som Læge, angaaende deres Sundhed. Den ene af dem havde jeg Mistanke til, og giorde mig Umaae, at bringe til at fortroe mig hendes Hemmelighed, om hun havde nogen, i det jeg lovede hende, at giøre min yderste Fliid, for at hielpe hende ud af de hende truende Uleiligheder; men alt forgieves. Begge døde i piinlige Smerter i Jndvoldene og Krampetrækninger. Ved Ligenes Aabning, fandtes hos den ene et dødt, endnu ikke fuldtiidigt, og hos den anden et meget stort, kuns halvfødt Foster. Man seer af ck, 202 s. slige Exempler, hvor standhaftig og fast en Beslutning Frygt for Skam kan tilveiebringe. Et ungt ugift Fruentimmer, som havde skiult sit Svangerskab, blev ved Nattetide forløst af sig selv. Man fattede Mistanke til hende; man giennemsøgte hendes Kammer, og fandt Barnet i hendes Kuffert, indsvøbt i vaade Klæder. Hun tilstod, at det var hendes Barn, men nægtede at hun havde ombragt det, eller havt Villie til at ombringe det. Jeg aabnede Barnet med Hr. Pinkstan; og Lungen ville ikke synke ned i Vandet. Hendes egen Udsigende var følgende: Hun var en troe, og elsket Tienestepige i en Familie, som hun ikke kunde forlade, uden at være viis paa, at man havde opdaget hendes Tilstand, og denne Opdagelse, troede hun, ville giøre hende ulykkelig for sin heele øvrige Livs Tid. J denne ængstelige Sindsforfatning havde hun intet besluttet angaaende sit Forhold, og var uvis fra en Dag til den anden. Hun giorde i Forveien noget Børnetøi til Rette, (en Omstændighed, som kom hende til Nytte), og leiede et Kammer i Naboelauget, som hvert Øieblik skulle holdes i Beredskab for en Barselkone. Hendes Forsæt var, ved Fødselsmerternes Begyndelse at løbe til dette Huus, hente en Jordemoder, og lade sig forløse af hende. Hun tænkte, strax derpaa igien at gaae hiem, og undskylde sig det beste, hun kunde, for hendes Udeblivelse. Hun havde hørt tale om Soldaterkoner, som kunde nedkomme bag et Gierde, og strax derpaa, med deres Børn, følge deres Mænd paa Marschen, og hun haabede, at kunne giøre det samme. Hun blev om Natten, i hendes Tanker, overfalden af en Kolik, trak nogle Klæder paa, saavel for Varmes Skyld, som for at kunde løbe fort, naar hun maatte formærke Fødselsmerterne. Efterat have tøvet nogen Tid, faldt hun pludselig i saa qvælende Smerter og Beængstelser, at hun hverken havde Kræfter eller Mod nok, at gaae ned af Trappen, og i denne Tilstand gaae over Gaden om Natten. Fuld af Fortvivlelse kastede hun sig paa Sengen, og ved den Skræk og Angest, som hun led, forgik hende Sands og Samling, og hun faldt i Afmagt. Da hun kom lidt til sig selv igien, opdagede hun sin Tilstand og et dødt Barn hos sig. Først sørgede hun for Barnet, og fandt, at det var ganske vist død. En Tid lang laae hun paa Sengen, og betænkte, hvad hun skulle giøre, og da just Dagen anbrød, stod hun op, lagde alle de vaade Klæder, og Barnet i hendes Kuffert; gjorde Kammeret, og Sengen igien til rette, og lagde sig deri, Konen, som hun havde leiet Kammeret af, og som hun havde givet Penge paa Haanden derfor, skiønt hun ikke vidste, hvem hun var, bekræftede med Eed denne Omstændighed i hendes Fortælling. Hr. Pinkstan, og jeg, erklærede, at vi holdte samme for meget teveværdig, og giorde, at Rettensbetiente fandt den ligesaa rimelig og passende med Omstændigheden af Lungens Svømmen paa Vandet, som vi siden vil giøre Læseren den. Hun blev friekiendt, og jeg havde den Tilfredsstillelse, at troe hende uskyldig i Mordet. J de fleeste Tilfælde af dette Slaas fatte vi alt for let en for tilig Fordom, og, naar vi aabenbar see, at der har været Hensigt, at holde Fødselen hemmelig, saa slutte vi derfra til Hensigten, at ombringe Fosteret; saa forklare vi enhver Omstændighed af denne Forudsættelse, og spørge: hvorfor gjorde hun det saa og saa, og hvorfor gjorde hun ikke heller det eller det, Slige Spørsmaale skulle være grundede, og føre til brun dede Slutninger, naar saadan Person paa den Tid befandt sig i en rolig og stille Sindsforfatning. Men, saasnart vi betænke, at hendes Siel var hæftig foruroliget i en Kamp imellem Lidenskaber og Skræk, saa maa et ufornuftigt Forhold derved forekomme os meget naturligt. De maa tillade mig, at oplyse denne Sandhed med et Exempel. En Dame, som nu, Gud skee Lov, alt i mange Aar er igien helbredet, gik en delig Sommer Aften ud i de sidste Maaneder af hendes Frugtsommelighed, for at faae lidt frisk Luft, med en Tiener efter sig. Hun gjorde sin korte Spadseergang allene paa en smuk i Steenlægning for hendes Huus i en af de yderste, bredeste og roeligste Gader i London. Hun var langsom kommen til Enden af Gaden, hvor der var et meget jevnt og beqvemt Sted at gaae over Gaden, og det faldt hende ind, for en Forandring, at gaae over paa den anden Side af Gaden, og saaledes tilbage til hendes Huus. Efterdi Gangen var hende besværlig, og hun derhosstænkte paa hendes Omstændigheder, saa gik hun meget langsom og forsigtig, af Frygt for at giøre sig Skade. Da hun havde gjort nogle Trin fremad, tvert over Gaden, kom en Foermand ridende i en stærk Trav med en Karre, som raslede stærk, ned af Gaden. Han var endnu saa langt fra hende, at hun altid enten kunde have gaaet ganske over, eller ganske betænkelig igien tilbage, og hun havde været fuldkommen uden Fare, om hun kun havde staaet stille. Men hun blev paa eengang betagen af en panisk Skræk, tabte Sands og Overlæg, og i J. 204 s. den skrækkelige Forvirring og ængstelige Valg imellem at gaae frem og tilbage, som hun forsøgte begge Deele, traadte hun Hesten saa lige i Veien, at hun blev forviklet i Hiulet, kastet til Jorden, og saaledes qvæstet og beskadiget, at man tog hende ganske sandsesløs op, og bragte hende til sit Huus uden mindste Haab til Redning for hendes Liv. Denne Dame var endnu i hendes Livs Foraar, meget bemidlet, elsket af hendes Familie, og æret af alle. Det faldt ingen, end ikke langt fra, ind at formode, at hun havde i Sinde, at bringe sig selv af Dage. Men om hendes da iværende Tilstand havde kundet føde saadan Mistanke, saa seer man vel, at det ustridigste Beviis for Mueligheden at redde hende, om hun var gaaen frem eller tilbage eller havde staaet stille, ikke ville have biedraget til at bevise, at hun forsætlig ville have bragt sig og sit Foster af Dage. Det er gyseligt, naar man betænker, at mange uskyldige Personer have maattet døe en skammelig Død, mueligt formedelst slige tvetydige Beviiser, og slige ugyldige Slutninger.