Adresseavis for Børn, 1781-12-05
Min kjere Henrich, og min kjere Salomon, det kan maaskee endnu vare længe, ja ret længe, førend vi faae hverandre at see og i Tale igjen og derfor har jeg nu en Bøn at gjøre til eder Er det ikke sandt, at J ville ikke forglemme eders Fader, – Vel har jeg foraarsaget eder megen Sorg og Bedrøvelse, og vil nok endnu foraarsage eder meere; men J føle dog begge To, at jeg har været en god Fader imod eder, En det ikke sandt, at J føle det, og forglemme mig aldrig? Drengene hulkede høyt, græd og omfavnede ham. Godt, mine kjere Børn, det var eet Men jeg har endnu en, ja endnu to Bønner til eder. Lad see, Henrich, hvad troer du vel, at der er det Vigtigste for et Menneske, baade for dette og for det tilkommende Liv, Drengen kunde ikke svare. Mener du ikke, det er, at have Gud til Ven Ach jo! Det har De jo altid sagt os Men hvorfor er dette det Vigtigste, Drengen tang atter. Jkke sandt, min Søn, Fordi Gud gjør alle Ting, fordi vi maae vente og faae al vor Lykke af ham allene Jo, Papa, og fordi han seer alting, veed alting, og vil dømme os for alting! Det har De og stedse lært os. Faderens Øyne løb over af Vemodighed. Det er vel svaret, min kjere Henrich, Gud er vor høyeste Velgjører og Dommer; han er allestedsnærværende og alvidende, vi kunne ikke skjule eller dølge noget for ham, og derfor er det meget vigtigt, at han er vor Ven for Børn. Lad høre, Salomon, hvad har jeg nu sagt? Drengen igjentog det. Nu, kjere Børn, det er min anden Bøn Forglemmer aldrig, at Gud er allestedsnærværende og alvidende, at hans Øye seer eder allevegne; at han kjender og veed eders Handlinger. Jeg er eders Fader; jeg mener det godt med eder; dersom J adlyde mig, saa vil det gaae eder vel: Maaskee det er den sidstegang, jeg nu seer eder her, og altsaa maae alt det, som jeg nu siger eder, være eder ret vigtigt. Er det ikke sandt, at J ville i eders hele Livstid aldrig forglemme det; J ville stedse og allevegne tænke: Vor Fader har i den sidste Samtale med os, anbefalet os, at vi skulle forestille os Guds Allestedsnærværelse? – Seer J nu vel, J maae for disse Herrers Øyne, og for Gud selv, som nu og hører og seer os, give mig eders Haand, at J ville holde dette Løvte, Drengene gjorde denne Eed ligesom med blodige Taarer. Men, Henrich, hvorledes skulle J da bære eder ad, at J kunne faae og beholde Gud til eders Ven, Veed du det? Ach, Papa, vi skulle gjøre, hvad han har befalet os, hvad der er foreskrevet os i hans Evangelium, Hør du det, Salomon, og du, Henrich, forglem det heller ikke. Love J mig begge To, at J ville flittigt læse i hans Evangelium, og eftertænke hvad J læse, og leve derefter De lovede det Kjere Børn, det er det Vigtigste, Eders Fader beder eder derom, aldrig, aldrig at forglemme det: "Seer, jeg taler af Erfarenhed. Dersom jeg ikke nogentid havde forglemt det, saa skulde jeg stedse være bleven hos eder, og saa skulde J ikke have mistet mig. Men værer rolige og giver eder tilfreds, dersom J holde eders Løvte, saa vil Gud være eders Fader, og om ham vide J jo, at han kan gjøre meere for eder, end noget Menneske kan gjøre i hele Verden. Troer mig, det er en meget herlig Sag, at have Gud til Fader, og er det ikke sandt, mine kjere elskelige Børn, at J skulde gjerne ville giøre. Avis gjøre mig en Tjeneste og noget til Velbehag, naar J kunde, Deres Taarer styrtede nu ud, og de sank ned Ach gjerne døe for Dem! for hans Fødder. hulkede den Ældste. Vi ville ikke tale om at døe, min kjere Henrich; men den Tienstagtighed og Føyelighed venter jeg af eder, at J ikke forglemme noget, slet ikke noget af det, som jeg nu siger eder, og som J nu love mig. Er det ikke sandt, Salomon, at du erindrer dig nok endnu de Øresigen, som jeg mangengang har givet dig, naar du var uartig, og ikke vilde gjøre, hvad jeg befalede dig? Da har du vel undertiden tænkt, at jeg var en slem og ond Fader, Men ney, jeg meende det godt med dig, det skede til dit Bedste, og du vil nok lære at indsee det, Hør nu med Opmerksomhed paa, hvad jeg vil sige dig, og du ligeledes, Henrich; det er lige vigtigt for eder Begge, ja saa vigtigt, at J aldrig, aldrig maae forglemme det Staden Zürch er ligesom en Familie; Øvrigheden, vore naadige Herrer, ere Forældrene, og vi Andre ere deres Børn Naar nu et Barn ikke gjør det, som er ret, er knurvuren, spotsk og forhaanende, og plager de andre paa en ufornøden Maade, hvad gjør da Faderen, Er det ikke sandt, Salomon, at han advarer Barnet, viser det til rette, giver det Formaninger og Lærdomme, og hielper det ikke, saa giver han det et Øresigen. Men afstaaer det endda ikke fra sine Uartigheder, begynder det endog at knurre over Faderen, eller beskylder det ham for Uretfærdighed; saa sperrer han det ulydige Barn inde, omtrent saaledes, som jeg og har gjort med dig. Ach, hjerte søde Papa, sagde den Lille grædende: Vil De ikke forlade mig det Giv dig tilfreds og vær rolig, Salomon, jeg siger det ikke for at krænke dig, du havde forbedret dig, du var blevet et godt Barn, og Guds Velsignelse vil vist ledsage dig, og der har du et Kys, min lille kjere Søn, Men jeg, Salomon, jeg var saadant et ulydigt Barn imod vor Øvrighed. Jeg var kur for Børn. rende, plagede Andre, beskjemmede og forhaanede dem. Man vilde vise mig til Rette; men jeg vilde slet intet høre; jeg blev ved i mine Uartigheder. Vor Fader, Øvrigheden, troede, at jeg fortjende et Øresigen, og gav mig det; men det forbedrede mig ikke. Jeg skjeldte og smeldte meget meer paa Faderen, søgde at fornærme og krænke ham, og du begriber nok, at det kunde Faderen ikke lide, og sperrede mig inde, og det er just derfor, at J ikke har seet mig saa længe. Er det ikke sandt, Henrich og Salomon, at J har ofte selv hørt, at jeg hjemme i vort Huus har beskjemmet og gjort Ønsker over Øvrigheden med Bitterhed, da den dog er vor Fader: Det var ikke ret; det maae J forglemme, I maae evig forglemme det Er det ikke sandt, at J har hørt det, og J ville forglemme det Lover J mig ikke, at J ville forglemme det, at jeg var saa uartig, Jeg vilde saa gierne, naar jeg nu ikke mere seer eder, have den Trøst, at J ikkun skulle tænke paa mig og erindre mig som en god Fader. De tilsvore ham det begge To. Og saa vil jeg bede eder, mine kjere Børn, hører ikke efter andre Folks Snak! De maae sige, hvad de ville, saa erindrer eder kun det, som jeg nu siger eder: Tænker, at jeg vel kan have fortjent det Øresigen og den Jndsperring, Anseer eders Øvrighed som eders Fader, og forglemmer aldrig, at J ere samme alt det skyldige, som jeg fordrede af eder – Kjerlighed, Lydighed, Ærbødighed og Tillid. Den kan feyle, men den mener det dog ikke ondt. Og nu, kjere Børn, nu maae i endnu engang give mig Haanden derpaa, at J ikke ville forglemme noget af alt det, som jeg har sagt der. Men befinder eder først ret; J love mig det for Guds Aasyn, og han lader sig ikke spotte, som jeg saa ofte har sagteder. Løvtet blev beseglet for Gud af Sønnernes og Faderens Taarer.