Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-03-12
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. hos Kas Ras Kaar Ottende Aargang. No. 21. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin Tirsdagen den 12 Martii 1812. Om Kiærlighed til Modersmaalet. 4 Slutning.) Fædrelandskjærlighed er og maa være een i dens Væsen; den er forskiellig ei blot hvor dens Yttringer gaae over i Handling, men ogsaa hvor den, som en oplivende, kraftigt nærende Følelse boer Menneskets Jndre. Anderledes er den Følelse hvormed Digteren, i hvis Hierte giøder en hellig Lue, hvis Aand overskuer og omfatter Tilværelsens høieste Aabenbaringer – anderledes den, hvormed den blotte dybsindige Philosoph, den fine kløgtige Statsmand elske Fædrelandet; anderledes elsker Helten det Land, for hvilket han gaaer i Døden anderledes elske den rolige Borger, Religionens fredforkyndende Tolk det Land, hvor de hilsede Livet og hvor det henrandt for dem under stille, fredsiVirken. Men som denne Kiærlighed har fælles Grundvæsen, og et fælles Brændepunkt for alle dens Yttringer, saa har den og et kiært Baand, hvormed den omslynger alle dem, for hvilke den er meer end en tom Navnelyd. Vi have et Fædreland og et Modersmaal. Det første er liigt den evige Jdee, som vel fylder Siælen med Klarhed, men som først i Ordet træder levende ud i Tilværelsen. Der er mit Fædreland, hvor mine Fædre byggede og hvor de talte det Sprog, hvis første Toner, som mit Øre fornam, lød fra min Moders Læber. Stat og Fædreland kunne da være to forskiellige Begreber. Det første er høiere, forsaavidt det kan omfatte flere Nationer. Men Staten kan derfor i den virkelige Tilværelse opløses og gaae under; Nationerne egentlig aldrig. Og om de end i Aarhundreder saaledes splittes og sønderlemmes og udstykkes, at vi have Møie ved at gienkiende dem, saa er dog ethvert Folk virkelig til, som Folk, saalænge dets Sprog lever, ligesaavist som ingen Ting kan siges at være unde gaaet eller tilintetgjort, saalænge dens Form er tilbage, og Sproget er Nationernes almindeligste aandelige Form, ligesom Nationalcharakterens hele udvortes Yttring i Sæder og Skikke er den legemlige. Her er ikke Sted til at undersøge, hvorledes denne hos Nationerne oprinder, og hvad der i Almindelighed har Jndflydelse paa dens forskiellige Udvikling; men det maa være nok at giøre opmærksom paa den Grundsandhed, at Folket er som Sproget, det taler, og at det Selvstændige, Eiendommelige i en Nations Charakteer, i hvordan det end er frembragt, bevarer sig i Sproget, endog efterat det synes at have tabt sig i Sæder og Skikke. Man ansee derfor ikke Sproget som en tilfældig, ligegyldig Bisag hos et Folk. Man tænke sig Sproget borte eller anderledes end det er, og man vil ikke mere finde det samme Folk. At Sproget for Nationernes Dannelse er et saare vigtigt Middel, og at det som Udtrykket eller Formen for det hele indvortes Liv hos Jndividuer og Folkeslægter, som et Foreningspunkt for deres aandige og sandselige Tilværelse, maa udgiøre et af de kraftigste Redskaber til at vække og nære dette Liv, til at give alle de høiere Jdeer, hvis Billeder ligge i Fornuften som evige Fordringer til at virkelig giøre dem, en mere fattelig Skikkelse – dette indsees lettelig af enhver, som kiender det mindste til Menneskets Natur, til Forholdet imellem Tænkning og Tankens Betegning, imellem de ligesom ufødte Jdeer, og Ordets Kraft til at give dem et virksomt Liv. Det er heller ikke fornødent, i Almindelighed at bevise, at Sproget er en herlig og guddommelig Gave, og Betingelsen for al Udvikling til en høiere Tilværelse, til Dyd, og Viisdom og Oplysning, og alt hvorved man vil betegne Menneskers fremskridende Forædling. Men ligesaa vist som dette er den guddommelige Egenskab ved Sprog, i Almindelighed, saa er det giennem de enkelte Nationalsprog at særskilte Nationer modtage deres eiendommelige Dannelse og Aandspræg, og det er ved dette giennem Aarhundreder vedvarende Forhold at den inderlige Forening danner sig, hvorved Folk og Modersmaal ligesom blive til et adskilleligt Heelt. Den giensidige Jndflydelse som National charakteren har paa Sprogers Udvikling, og dette igien paa at danne og bevare hiin, er saa ganske grundet i Lovene for al menneskelig Cultur, at dens Utilværelse vist ikke lettelig lader sig bevise. Have nogle maaskee overdrevet deres Skildring af Sprogets Virkning paa Nationen, som taler det, saa gaae andre igien for vidt, naar de saa godt som reent ud nægte at der imellem National charakteer og Nationalsprog er en uadskillelig Forbindelse. Den ligeledes i den seneste Tid omtvistede Materie om et originalt eller oprindeligt Sprog, og dets Fortrin for afledede og af et uddødt Stammesprog udsprungne, kunde lede til en vidtløftig Undersøgelse, som vi her ei tør indlade os i Ønsker man et vist nok dybsindigt og vel udtænkt Forsvar for det første Slags Sprog og Udvikling af dets Fortrin, da finder man dette i den 4de af Fichtes Taler til den tydske Nation, ligesom en maaskee i enkelte Deele sand, i andre temmelig fattig og skiev Giendrivelse af Fichtes Jdeer i en Bog af den berømte Hegewisch J. At Nordens og Tydsklands Sprog ere saadanne, af fælles *). Nette Sammlung keiner historischer und literarischer Schriften. Altona 1809. Rod udsprungne, og oprindelige Tungemaal, er imidlertid en historisk Kiendsgierning; og hvormeget man end vil forringe denne Egenskab, turde det dog være vanskeligt med tilstrækkelige Grunde at bevise, at et Sprog, der har sin levende Rod i sig selv, og giennem Aarhundreder har dannet sig af sin egen Malm, ikke skulde i Kraft og Originalitet have betydelige Fortrin for afledede og blandede Tungemaal. Men det kommer her ikke saameget an paa saadanne, skiøndt meget ypperlige Fortrin, som paa den Overbeviisning, der bør være levende hos enhver Nordbo, at det Sprog vi have arvet fra vore Fædre, er det, som bør være os helligst for Landets og Folkets Skyld, og at vi bør elske og værne og frede og smykke det, som en beskyttende Helligdom, vi af Forfædrene have modtaget, for reen og kraftig og uforvansket at overantvorde til Efterkommerne, og have vi først denne Overbeviisning, da ville vi ei heller længe være ufølsomme for den Herlighed, at vi endnu eie Nordens ældgamle Maal, ublandet som vort Folk, eller blinde mod det Værd, vort Sprog i sig selv har, da ville vi snart opdage, og dagligen mere paaskiønne, at dette vort Fadrenesprog ogsaa for dets egen Skyld fortiener vor Agt og vor Kiærlighed. Hvad dets Skiønhed og Velklang, dets poetiske og musicalske Værd angaaer, da vide vi om vi ikke heri ville troe os selv, at skarpsindige Sproggrandskere blandt vore sydlige Naboer have tilfulde erkiendt det, og i Henseende til dets Rigdom og Uddannelse, have vi endnu det store og herlige Fortrin for disse, at en for dem langt mindre tilgængelig Hovedkilde til vort nærværende Sprog i Nordens gamle, paa Jsland endnu levende Tungemaal villigen byder os sine rige Skatte. Vi have da ligesaa lidt Aarsag til at misunde nogen anden Nation dens Sprog, som til at synes ringe om vort eget, fordi det vel endnu ikke har den Fuldkommenhed, som det kan opnaar. Snarere bør vi glæde os over dets endnu fremskridende Udvikling og Forædling; fordi Historien synes at lære, at ethvert Sprog, naar dets Cultur havde naaet sin høieste Spidse, snart igien begyndte at dale fra den glimrende Høide. Hvad jeg her i afbrudte, ufuldendte Træk har villet hentyde paa, hvad jeg neppe i de første Grundstrøg har kunnet betegne, langt mindre udføre eller fuldende – dette lever heelt og kraftige i enhver ægte Borgers danske Sind; og langt herligere er denne stærke og levende Følelse, end alt hvad Ord ville udtrykke af den. Hans Siæl er fuld af den beggeistrende Jdee, at ligesom det virkelige Liv overalt kun yttrer sig i det Evige og Uforgængelige, saa er og det enkelte Menneskes jordiske Liv kun heelt og fuldstændigt og virkeligt, naar det er optaget i Statens og Folkets Liv hvoraf det er udrundet, og hvori det ene harmonisk kan udvikle sig. Det enkelte, isolerede Menneske lever ikke; en tom Skyggedrøm er dets Tilværelse. Naturen selv leder Mennesket til Kiærlighed, og kun i Samfund udvikles det til den høiere Tilværelse, som Skaberen bestemte det til Større og mindre Baand omslynge Menneskene, for i de Forenedes Tilværelse at udvikle et skiønnere og herligere Liv, og næst det Baand, der forener den hele Menneskeslægt, det Baand, der knytter vor Tilværelse til dens evige Udspring, er intet stærkere eller ædlere, end det Slægtskabsbaand, der forener Folk og Nationer. Dette er det, som ogsaa giver den Enkelte Kraft og Selvstændighed, Mod og Bestandighed, Frihed og alt hvad der i den Ædles Øine giver Livet Værd. Ussel og foragtelig er en Tilværelse, hvis høieste Maal er den Enkeltes Nytte, den er en sørgelig Forblindelse, et Blendverk, som tidlig eller sildig forsvinder, og da efterlader den smertelige Erfaring, at den Enkeltes Held og Frihed adskillelig er bunden til det Heles; og at hvis Nationalbaandet slappes, hvis Kiærlig, hed til Folk og Stat kølnes og forsvinder, hvis Egennytte, i Stedet for Almeendeel, bliver Borgerens Maal – da er det ei blot forbi med Stat og Nation, men, ligesom Livsorganernes, de indvortes ædle Deles Død drager det hele Legemes Fordærvelse efter sig, saaledes drage hine i deres Fald de enkelte Borgere med sig, og under Ruinerne af den omstyrtede Stat begræde de for sildig deres daarlige Forblindelse.