Aarhuus Stifts-Tidende, 1823-04-25
(Forlangt Jndrykkelse.)¬ J Anledning af Dhrr Kiøbmand Georg, Smiths og Jnspecteur Qvists Avertissementer i disse Tidender No. 39 og 48, betræffende den for nyelig stedfundne Taxation over Gaarden Gyllingnæst med Underliggende i Hads Herred, til lader Jndsenderen sig følgende Yttringer: Enhver Eiendoms Værdie kan enten være absolut eller relaten. Den absolute Værdie beroer paa det netto Provenne Tingene, efter en nøiagtig og speciel Beregning, kan afgive aarlig, og dette Pro vente eller Udbytte, maae da betragtes som Renter af en Capital, der saaledes udgiør Eiendommens virkelige Værd i og for sig selv; hvorimod den relative Værdie allene kan bestemmes ved at tage Hensyn til hvor høit den samme Ting i daglig Handel og Vandel betales, hvilket igien dependeter af den større eller mindre Concurence imellem salbydende og Kiøbende. Da nu en Pant, eller Udlægshaver, efter Lovgivningen er pligtig at lade den ham pantsatte eller udlagte Eiendom realisere ved offentlig Auction, hvortil han desuden er nødt for at komme i Besiddelse af sine Penge, der ikke er det samme som Eiendomme, saa nytter det ham aldeles ikke om Tingene end har en nok saa høi absolut Værdie, naar dog Jngen ved Auctionen vil indlade sig paa at byde samme. Det er derfor klart, hvad vores Lovgivning desuden udtrykkelig, befaler (efr. Udkast, Anordn af 7de Febr. 1794),at ikke den absolute, men relatide Værdie ene bor være den Taxationsmændene bør tage Hensyn til; thi ligesaa forkeert som det ville være, at vurdere en Kongl Obligation for dens paalydende Summa, fordi samme giver en aarlig Rente af 4 pCto., ligesaa urigtigt er det, at taxere en Landeiendom efter dens Udbytte, naar det ikke er rimeligt, at Nogen vil kiøbe efter denne Maalestok. Det er Jndsenderen ubekiendt efter hvilke Grundsætninger Gyllingnæss er taxeret ved den omhandlede Forretning; men han, der ogsaa kiender lidt til Landeiendomme og Gyllingnæss især, kan umulig overbevise sig om andet, end at den derpaa satte Taxt af og 300 Rbd. Sølv er alt for urimelig og overdreven høi, fra hvilken Synspunkt Tingene endog betragtes, og han er fuldkommen overtydet om, at enhver Sagkyndig og Apartisk maae deele Mening med ham. Naar man ikke, saaledes som i de senere Aaringer er skeet, vil angribe Skoven og deraf borthugge for Fode, saa er det aldeles umuligt at denne Eiendom kan afgive, Omkostninger fradragen, Renter af 40,000 Rbd. end sige mere, og skulde den sælges, koster den bestemt et mere end 20 a 25,000 Rbd. og maaskee neppe dette. Det er derfor Jndsenderen en Gaade, hvorledes Taxations mændene ere komne til hiint Resultat, især naar det tillige overveies at bemeldte Eiendom med Besætning i Førstningen af Aaret 1817 kun kostede 44,000 Rbd. Sølv og det derhos som meldt er en bekjendt Sandhed, at Skoven siden er meget haardt, medtaget og at Eiendommen i Almindelighed siden den Tid i reel Værdie ere kaldne ned til mere end deel, en Sandhed, som desværre ikke kan modsiges. Vel mener Hr. Qvist Gud veed hvorfor han tager sig denne Sag saa nær) at man ikke ustrafset er berettiget til at dollere herover; men der fri ler han ganske sikkert. Hvor der er saa vigtige og positive Grunde mod Taxationens Rigtighed, synes der virkelig al fuldkommen Føie til at yttre Misfornøielse, ja maaskee det endog var muligt at kræve Dørr Taxadeurer til Ansvar i Analogie af Lovens 16 - 14 og Pl. 31 Juli 1754 52. Den Jndvending, at det staaer Hr. Smith frit for at begiære Overskiøn, forekommer ikke Jndsenderen af mindste Vægt; thi foruden at dette medfører Bekostninger, saa kan Domfældte medens dette iværksættes, faae Leilighed til at forstikke de øvrige Effecter hvori Udlæg skulde continueres, saaledes at intet mere end selve Gyllingnæss bliver at erholde. Jøvrige var det virkelig at ønske for Borgersamfundet og den offentlige Credit, at vedkommende Dommere, og Fogder med Varme og Nidkiærhed ville foreholde Taxationsmændene Vigtigheden af det Hvert de overdrages og det Ansvar de paadrage dem ved letsindigen at handle overeensstemmende med en af Parternes Ønske. Jndsenderen har selv været Øievidne til, hvorledes en Dommer her i Egnen paa denne Maade har bragt det dertil, at Taxations mændene ikke torde afhjemle deres Forretning førende havde forandret og nedsat Taxationssummen, Sid alle Retsbetiente ville efterligne dette hæderlige Exempel; de velgiørende Følger deraf ere igien faldende.