Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-05-02
Her gjemmes Det jordiske Af den i Live Höi=Velbaarne MA GDALENE. von RABN. Hvis Dages Begyndelse var den 28 Nov. Ao. 1778 I Marieboe i Lolland, og sammes Ende den 11 April No. 1777. Hun havde sine Forældre, Herr Obristieutenant 1060 Feld; Chvon Aske. og Frue Sopha DoRTh. von Sch Chr. At takke for Livet. Det Kongelige Herskab og fine Dyder, For Hendes Værdighed og 34 Aars Tieneste til Hore, Som Hof=Damme og Kammer=Frøken, Hos Hendes Majestæt Dronningen, Det adelige Kloster i Odense For Hendes Koelighed i Hendes 2de sidste Leve Aar, Og Gud for Alt. Som Seiers Kronen gav og evig Himmel, Hvile. Hvor ubestandig er ei Verdens Værdighed, Den falder bort, naar vi i Graven lægges ned, Bestandig derimod er Himlens Roe og Fryd, Hvormed Gud lønner hist Gudfrygtighed og D. J Anledning af Sal. Madame Anna Magdalena Hempels dødelige Afgang. i Faaborg, ere følgende faae Linier indsendte fra Faaborg. Skal Gravens Mørke nu tildække Madam Hempel, Skal Hun indhylles i en evig Tavsheds Nat? Skal Hun, som tegnet var med Dyden sieldne Stempel, Vel skilles ved den Priis, som er for Dyden sat? Nei, endskiønt Dødens Magt det svage Huus nedriver, Dog den Huusvilde Dyd i varigt Minde bliver. Nu Hendes ædle Siel, frie for sit snævre Fængsel, Sig svinget har hen op til den forønskte Fryd; Nu Hendes matte Krop, forløst fra megen Trængsel, Udhviler sig indtil Basunens sidste Lyd, Da de Forenede skal den Forløser prise, Som dem forhvervet har for Trængsel evig Lise. Hun døde da; men see, sin Død Hun overlever J Verden ved sin Dyd, i Himlen hos sin Gud, Og Hendes vare Troe endnu for Øine svæver, Som Hende dannede, til een ret Christi Brud; I Hans Forening Hun sin Trøst og Glæde søgte, Og han i Hendes Kors den glade Trøst forøgte. I Hende savner vi et Mynster paa en Moder, Som ved et dydigt Liv for Verden skinnede, Som Dyden plantede i sine kjære Poder, Saa vi tør sige frit: (Trods hver Baatalere! Saa længe som vi har blandt os De ædle Hempler, Behøver Hun blandt os ei andre Æres Templer. Slutningen om Testamentet. (See Nr. 17.) Hun var ikke stolt af sin Kunst; og naar hun engang blev tilskyndet, saa var det hendes eneste Spøg, at hun sade: Nu gad avel veedst, hvor jen Douter mæ hans stor Paruk hadd kommet a Stæt her, Jmidlertid var hun ikke bange for Lægerne. Æ laer dem i Ær! sagde hun, og var altid bered at kundgiøre al Verden, hvad hun havde forordnet, da hun vel vidste, at ingen skulde dadle hende. Dersom hun og undertiden ikke raadede noget, saa var hun dog viis, og klappede Doctoren paa Skuldrene, naar han talede Latin, hvor hos hun saade, ded meen a at, Hun blev kaldt til Fyrstelige Personer, og gik med Raad og Daad til Haande. Naar hun fortalte herom, saa forsikrede hun, at hun bedre kunde komme til rette med saadanne Folk, og fandt større Jndpas end hos gemeene Folk, som altid vilde være selvkloge. Hun har taget 63 unge Græver, og har i sin langvarige Øyelse bibragt 29 Baroner Dismerkugler, sat en Fyrstinde et Klysteer og havt 358 gemeene adelige Folk i Kuur. En eneste Hertug skulle hun engang løse hans Neglerødder: men det gik ind igien; og høiere kom hun ikke. Af Borgerfolk har hun kureret Millioner, og hun tog ikke noget af dem alle. Dette har frelst hende, da hun i Jylland engang blev forklaget formedelst hendes ulykkelige Praxin; thi da hun gotgjorde for Bondefogden, at hun havde ikke taget noget af 83 Personer, som vare døde for hende, saa var han tilfreds og sagde til hende: Gaa me Gui men til Anklagerne: Ded hun giør i Guds Naun, ded kan a int forby hin. Seer, mine Venner, disse vare den afdøde M. Klumfuses Gaver og Fortienester. Staden og heele Landet med os begræder saa megen Dueligheds Forliis, og enhver før ger for hende. Det er ingen ringe Forliis, at see en Person begravet, som i 50 til 60 Aar haver raadet og hiulpet saa mange tusende Mennesker. Skulde af disse mange tusende end ikkun Hundrede leve, som jeg dog neppe troer, og skulde de være tilstæde i denne Sørge=Forsamling: hvad for en Græden, Sukken og Hylen skulde i da ikke høre og ver denne Lægekyndiges Død, og dersom de kunde stiæle, hende fra Døden, skulle man da ikke heller rive hende i tusinde Stykker, end overlade hende til den? Troer ikke mine Venner, at jeg driver Sagen for vidt. Aldrig skal den lærdeste og erfarenste Læge kunne forhverve sig saa stor Tillid, Fordom, Kierlighed og Høiagtelse, som en Kone, der har faaet den Gave at praktisere og give gode Raad. Bilder eder ikke ind, at en Læges Raad giør saadan Jndtryk i de Syges Gemytter, som en god Venindes Raad, som raader det uden List, hvilket Lægen ret listig har udgrandsket. Troer ikke, at de Lærde, eller i det ringeste de fornuftigste Folk, der have alt det fornødne at anvende derpaa, troer ikke, at endog Lægernes fortroeligste Venner, og alle de, som fuldkommen ere overtydede og Vigtigheden af at give Raad og at følge Raad, skulde for stoppe deres Øren for en Qvindes Raad i Tilfælde, hvor det gaaer uhældigt, og ei skulde giøre, uden det deres Læge anpriser dem. Det var daarligt, at troe sligt, da man daglig seer det, som er tvertimod. Et lidet Raad, et ringe Middel hielper ofte meere, end de beste Lægedomme, denne Grundsætning er sand. Men lægger nu den engang til Grund i eders egne Hierter, mine dyre bareste, og siger mig, om J ikke i slig Tilfælde, hvor Lægens Hielp ei strax synes tilstrækkelig, i Følge af denne Grund nu i dette Øieblik vilde antage og forsøge et Raad af en Mutter Klumpfus, eller af mig, hendes uværdige Lovtaler. Det er altsaa det menneskelige Hierte selv, der kræver Qvinderne til Læger; det er derimod kuns Faculteter, der giøre os til Doctores. Hvilken Grusomhed, Venner, at man tvinger os vort Livs Befriere paa, og vil forfølge Lægekunstens fødte Licentiatinder.