Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-04-14
Denne Mangel paa Memoirer har den vidtløftige tydske Literatur længe havt tilfælles med os. Friedrich den Anden af Preussen fulgte Julius Cæsars Fodspor, og blev sin egen og sin Tids Historieskriver. Efter ham fremtraadte mange, nu en Trenck og nu en Bardt, og i samme Smag mange Snese. Men ingen af de sidste var skreven med den Sanddruhed og Upartiskhed, med den Aand og Hjertelighed, som ene er istand til at give Bøger af den Natur sandt Værd. Angreb paa Personer, Statsbestyrelser og Systemer vare de, som oftest, opfyldte med. Jngen tydsk Minister eller Hærfører har hidtil, saavidt mig er bekjendt, leveret sine Memoirer; thi om blotte Krigsefterretninger er her ikke Talen. Goethe er den eneste Forfatter af Betydenhed, der har leveret et Slags Memoirer i hans Værk: Aus meinem Leben. Men ogsaa hans Forhold vare for det meste literaire, og Skildringen af dem, han stod i til Storhertugen af Weimar, skal, som han forsikkrer, ikke træde for Lyset førend 25 Aar efter hans Død. Desuden sætter det Motto, han selv har sat paa sit Værk Sandhed og Digtning, os i Forlegenhed; thi hvor vanskeligt er det nu ikke at skille det ene fra det andet – Klopstock har engang havt i Sinde at skrive sit Levnet, og dette kunde ogsaa for os Danske have været lærerigt, saafremt han der havde skildret vort Fædrelands Statsforhold under den ældre Bernstorffs Ministerium. Men han erklærede selv, at han kjendte faa Ting, der vare vanskeligere, end at skrive sit eget Levnet, fordi man skal være omstændelig, og dog undgaae hvert Skin af Forfængelighed, og at han behøvede sine Venners Hjelp, fordi han saa ganske havde glemt meget, ham selv angaaende, at han, naar et Øjenvidne fortalte ham noget derom, temmelig lange hørte det med en Fremmeds Uvidenhed, indtil omsider smaa Omstændigheder, bragte ham det i Erindring igien. Selv Breve, og det ikke ligegyldige, men især til Venner, har han først ved Gjennemlæsningen kjendt paa Haanden. - Sandelig, saa liden Erindring om det Forgangne, røber at man ikke har følet synderlig Jnteresse derfor, og hvad kunde man da vel føle for Memoirer fra en Mand, var han end nok saa stor, der selv i levende Liv ikke har følet noget for de Gjenstande, de skildre? Aarsagen, hvorfor vor Literatur saa ganske mangler Memoirer, kunne være meget forskjellige. Lige indtil 1770 var Censurens Baand uden Tvivl, en stor Hindring derfor, i de foregaaende Aarhundreder fandtes der vel blandt Statens betydelige Mænd Lærde nok, saasom Rosenkrantserne o. a., men det syntes maaskee betænkeligt, at berøre Puncter, der kunde blotte den svagere Side af een eller anden mægtig Slægts Medlemmer. Allerede Saxo endte sin Krønike med Waldemar og Absalon, der naturligviis gave ham saa meget Æmne til Roes, og Arild Hvidtfeld standsede ved Kong Christian III, uagtet han dog endnu levede under Frederik Il., ikke længe førend Sully paa Slottet Villebon i Ensomhedens Skjød skrev sine mærkværdige Memoirer. Selv Holberg gik ikke videre end til Kong Frederik III, uagtet han dog først døde to Aar førend Kong Christian V., altsammen Beviser paa, hvor forsigtig man var i at røre ved sin Tidsalders Historie, om man end som Øjenvidne saae sig istand til at skildre denne bedre end enhver anden. En anden Hindring for Udarbeidelsen af Memoirer er den, at den høiere Embedsmand, saalænge han er i offentlige Forretninger, sjeldent beholder Tid tilovers til egne skriftlige Arbeider, og kun Faa vide saaledes at gaare med deres Tid, som Friedrich den 2den af Preussen. Dertil kommer, at Mange ofte vare nøvede i at opsætte deres Tanker skriftligen, Andre for beskedne til at troe, at den Deel, de havde taget i Statsanliggenderne, var saa betydelig, at de fortjente at optegnes, og atter Andre havde saa ringe Tanker om alt Skriftarbeide, at de ansaae Forfatterskabet at være under deres Værdighed. Paa denne Maade døde mangen vigtig Oplysning i Historien med den Mand, der eene var istand til at kunne meddele den. En ganske anden Aand og Sands for Literatur herskede i Frankrig. Jkke allene understøttede Rigets Store Videnskabsmænd og videnskabelige Foretagender, men de fandt ogsaa selv saadanne stille Aandssysler at være den værdigste Beskjæftigelse i deres Fritimer og paa deres Livs Aften.