Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-08-10
J Danmark og Hertugdommene - her er ikke talt om Norge - hersker, i det Hele taget, ikke Armod. Har Danmark ikke Sølvmynt, eier det dog sikkert Sølv nok til at kunne, lige med Hertugdommene, udrede denne Sum. Og er Rogningen ikke falsk, hvilket den synes ikke at være, da den er grundet paa de 27 Mill. Rbd., som Forordningen antager til Seddelmassens Jnddragelse, saa synes Udførelsen heller ikke umuelig, og det uden at trykke Landet; thi 10 Rdlr. kan et Jndivid, Bonde eller Kjøbstedmand udrede engang for alle, uden at han ødelægges, og for de høiere Klasser vil Byrden i Almindelighed blive mindre tung. Dette ene fortjener endnu at berøres, som en ikke uvigtig Tvivl, der lettelig kan opstaae: Om dette Sølv ikke igjen vilde forsvinde; om det var raadeligt, strax at udmynte det; og om det ikke var tjenligere, at gjemme det i Banken til Freden, Hvad det sidste angaaer, da bør Udmyntningen neppe opsættes til Freden, tvertimod det bør vel strax sættes i Circulation. Hensigten, en stadig Cours og jevne Priser, vil, uden dette skeer, neppe strax opnaaes. At Sølvet hviler i Banken, vil nok ikke alene ophielpe Sedlerne; thi al Credit beroer paa, at kunne, naar paafordres, realisere sin Gield, eller at Creditor i det mindste formoder dette. Ved den, som har Sedlen i Hænde, at han, ved at gaae til Banken med den, kan faae den realiseret, da tager han den endog ofte hellere end Sølv. Men i det Øjeblik, at Frygten opstaaer, at Banken ikke er istand dertil, vrages Sedlen. Billiehed synes ogsaa at fordre, at den, som har gjort Tilskudet i Sølv, ogsaa bor høste Nytten deraf strax. Det bør da udmyntes, saasnart det indkommer, paa det at Trediten skal ophielpes. Faren for, at det strax igjen skal gaae ud af Landet, er nok heller ikke saa stor, naar der kun sørges for, at det kan blive der. Jkke ved Forbud; thi derved udrettes intet, man vil desuagtet stedse finde Snigveie til at udføre det paa; men derved, at man gjør Sølv til Landets virkelige Mynt, saaledes som Species var det forhen i Herrngdommene, saa at ingen bliver tvunget til at antage Sedler. Da Frygten opstod, at Banken ikke meere kunde indløse dem, blev med et endog alt Skillemynt borte, endogsaa Kobber 2 Skillingerne, som bleve satte i Cours der, for at afhielpe denne Mangel. Thi virkelig Mynt, hvor ringe den end er, foretrækker man stedse for Papir, saasnart man har Frygt for Bankens Uformuenhed til at indløse det. Men neppe havde man opgivet den Tanke, at lade en Seddel gaae efter dens Navneværdie, og havde begyndt at behandle den efter Cours, førend ikke allene Kobberet strømmede frem i saa stor Overflødighed, at det snart tabte sit Nominalværd, men Sølvet kom endog til Syne i saa stor Overflødighed, som det i det mindste ikke havde været i de sidste 10 Aar. Og fra den Tid af er al Handel drevet der i Sølv. Denne Mynt, som engang er udpræget, kunde ogsaa, uden mindste Forvirring, blive ved at circulere som Abpenge, thi en Species, er jo 2 Dalere, og naar der ikke gaves smaae Sedler, var det endog godt at have Mynt høiere end til 1 Daler. Al Handel i Sedler giver jo desuden lettelig Anledning til Bedrag, som den Egennyttige saa let betjener sig af, naar Leiligheden tilbyder sig. Hvad Vederlag fik den, som 1806 udlaante 100 Rdlr., og 1812 modtog dem igjen i D. B. S. Og hvad Vederlag faaer den, som 1812 udlaante 100 Rdlr. S. H. C., og modtager dem 1813 i Repræsentativer til 1 Rd. 27 L., som han kun kan udbringe igjen til 18 a 20 Ls. Har Erfaring derfore i Hertugdommen stadfæstet, at Sølvet kan holde sig, og blive Landets Mynt allene, endogsaa i disse vanskelige Tider, naar det ikke ved Sedler fordrives, hvorfore skulde det samme ikke ogsaa kunde skee i Danmark, Endelig til Slutning dette Spørgsmaal: Tør vi haabe, at den Gyldnealder i Henseende til Pengevæsenet vil vende tilbage med Freden, Freden vil ikke kunde skienke Landet meget mere til Udførsel. end det nu har. Thi Danmark og Hertugdommene ere ikke Fabriklande, for hvilke en Kilde til Afsætning ved Freden kunde aabnes; tvertimod da flere Vare ville blive indførte, vil der og gaae meere Mynt ud af Landet, i det mindste i de første Aar, indtil Søefarten igjen kommer i Gang og hjembringe Ost- og Vestindiske Vare eller andre Landes Producter til Udførsel. Af den Aarsag synes det endog ikke raadeligt, at opsætte Sølvets Myntning indtil Freden, thi man vilde da med Graadighed snappe det ligesom det kom fra Banken, og send det til Udlandet, og derved rimeligviis qvæle dets Circulation strax i Fødselen. Nustrup ved Hadersleb, d. 3 Aug. 1813. B. Giørtz, Præst i Nustrup.