Aalborg Stiftstidende, 1833-07-15
Forholdene i Piemont, især de Dødsdomme, som den jevnlig fuldbyrdes paa de i sidste Complot indviklede Personer, give de franske Journaler Stof til en Daddel, hvori mod Sædvane de ministerielle Blade ere enige med Oppositionens. Journal des Debats yttrer sin Overbeviisning om at Regjeringen - om den end ikke umiddelbart kan blande sig i Piemonts indre Forhold - dog vil gjøre Alt for at bevæge det Turiner=Cabinet til en humanere og moderatere Adfærd. Dertil er det franske Cabinet saameget mere berettiget, som det tydelig nok har tilkjendegivet sin alvorlige Villie, ikke at ville taale, end sige begunstige nogen revolutionair Propaganda, og derfor ogsaa nok kan gjøre de absolute Regjeringer opmærksomme paa, hvor farligt det er for deres egen Existence, saavelsom for Europas Rolighed og hvor utaknemmelig det er mod Frankrig at vise saa grusom en Strænghed formedelst politiske Forseelse, der hverken ere fuldkommen beviste eller synes at være af stor Betydenhed. Omtrent paa samme Maade yttrer sig ogsaa et andet ministerielt Blad, J. d. Paris (den forrige Nouvelliste), Efter først at have paastaaet, at det er en stor Uretfærdighed at ville tillægge det franske Cabinet Medvirkning til eller endog bifald i hine Henrettelser, tilføier det: "Det anstaaer vel Frankrig, der staaer paa et saa høit Trin af Civilisation, at give Nabolandene et Exempel paa Humanitet, som den, der siden Julirevolutionen har givet sig tilkjende hos os. Det anstaaer det vel at tilbyde Nabofyrsterne sine Erfaringer som et Raad, der er Opmærksomhed værd, hvis disse maaskee skulde glemme, at Grusomhed aldrig har befæstet en Regjering, ofte derimod rystet den. Jdeer lade sig ikke fusilere, og en Trone, som støtter sig paa Skarprettere, staaer Fare for at styrte sammen. Det vilde derfor være sørgeligt, om den sardinske Regjering vedbliver at søge sin Sikkerhed i Forholdsregler, som vilde berede den mer end een Fare. Men, ihvad der end vil skee, saa paalæge de mulige Følger, der kunde flyde af en slig Tingenes Tilstand, den franske Regjering Pligter, som den uden Tvivvil vide at efterkomme. Brussel, Lissabon og Constantinopel ere Beviser paa, at Frankrigs Stemme ikke blive uændset. Med disse Paastande og Forsikkringer lader imidlertid Regjeringens evige Antagonist National sig ikke nøie, meringaaer endog saavidt at love Meddelelsen af en Brevvexlin, imellem Kong Ludvig Philip og Kongen af Sardinien, i hvilken den sidste erkyndiger sig, om han kan giøre Regninpaa Frankrigs Bistand, hvis han gav sine Stater en libera, Constitution og derved paadrog sig Østerrigs Uvenskab, hvori til den franske Konge skal have svaret, at han i saa Henseende maatte raadføre sig med sig selv, da Frankrig ikke kunde forpligte sig til at opofre Blod og Penge for fremmede Constitutioner. Herimod træder nu atter J. de Paris i Skrankerne. Man kunde, siger dette Blad, vel opsætte at svare, indtil hiin foregivne Brevvexling kom for Lyset, men da dette sandsynligviis aldrig vil skee, saa vil det antage Virkeligheden af dens Jndhold, fordi de deraf udledede Slutninger ere lette nok at gjendrive. Har nemlig Carl Albert gjort et sligt Spørgsmaal, der røber en fjendtlig Tendents mod Østerrig, saa var det ogsaa vort Cabinets Pligt at afvise samme; dette er Hovedindholdet af ovennævnte Blads Raisonnement, hvorhos det tillige tager det østerrigske Cabinet i Forsvar mod Nationals Beskyldninger, og paastaaer, at de omtalte blodige Executioner ligesaalidt have dette Cabinets bifald, som det Franskes.