Viborger Samler, 1773-09-13
En retskaffen Mands Skilderie, Dan anseer Verdens Fordel, som sin egen, og bærer en om og kierlig Omhue for dens Velfærd. Umuelig kan han agte sig lykkelig, hvormeget han end besidder og nyder, saalænge han seer andre ulykkelige. Hans Rigdom og Overflødighed fornøier ham meest i den Henseende, at den Armee og Nødlidende har Gavn deraf, og den største Sodhed, for ham i hans Velstand er, at han derved faaer en ønskelig Leilighed til at hielpe sine Medmennesker, og blive nyttig i en større Omkreds. Han troer kun at have opfyldt den ringeste Deel af sine Pligter, naar han mod alle viser den strengeste Retfærdighed; og derover er det hans bestandige Bestræbelse og behageligste Forretning, at han kan meddeele alle dem, han omgaaes med, efter deres ulige Trang, Raad og Trøst, Bistand og Hielp. Han er efter Job sterke og yndige Sprog, De Blindes Øine, og de Haltes Fødder, han redder den Fattige, som skriger, og den faderløse, som haver ingen Hielper, dens Velsignelse, som ellers maatte omkomme, kommer over ham, og han fryder Enkers Hierter. Og paa det han desto rundeligere og ædelmodigere kan udøve sin Menneskekierlighed, indskrænker han ald unyttig Pragt og Ødselhed, og ved en regelmessig og klog Huusholdning sørger han bestandig for de Nødlidendes Vederqvægelse; Dette holder han for en langt høiere og ædlere Fornøielse, end en forfænge- og og overdaadig Verdens tomme Tidsfordriv og Hofligheds Beviisninger. Han griber ei allene alle Leiligheder, naar de vise sig, til at giøre got, men han søger endog den beqvemme Tiid, naar han kan være til Nytte. Det te er en Deel af hans fastsatte og bestemte Forretninger i Livet. Han overlægger nøie, paa hvad Maade han kan giøre sine Medmennisker de største Tienester, og hvilken Gave der egentlig er ham betroet til det menneskelige Kiøns Beste. Er det Magt, saa beskytter og opmuntrer han Dyden ved sin Anseelse og Jndflydelse; Han bliver Frihedens Skyts=Gud, og forsvarer den Undertryktes Uskyldigheds Sag. Er det Rigdom, saa er han rig paa gode Gierninger, stedse færdig at uddeele, og give andre med sig. Er det Videnskab, saa agter han det for sin høieste Glæde, naar han kan undervise de Uvidende, og ved forvirrede og vanskelige Omstændigheder give dem den behørige Veiledelse og Trøst, eller forsvare Religionens Sag, og fremstille den i sin egentlige og elskværdige Glands. Og til ingen af disse Gierninger behøver han at drives; Nei hans ædle Hierte er altid færdigt, nidkiert, og tilbøieligt til velgiørende Beslutninger og Handlinger. Man kan ei gjøre ham større Tieneste, end naar man foreslaaer ham Midler, hvorved han kan blive nyttig, eller udvide Omkredsen af sin Brugbarhed: Thi dette er Punktet, hvori alle hans Hensigter, alle hans Fornøielser foreene sig. Hertil kommer endnu dette, at han er villig til at give efter af sin Ret, naar han ved dens alt for strenge Handthævelse skulde antage noget Skin af Bitterhed og Haardhed. Han har saa stærk en Følelse af Godhiertighed, han oplives saa stærk af Menneskekierligheds og Medlidenheds Aand, at ingen Betragtning af egen Fordeel, ingen Forskiel af Folkefærd eller Religion kan holde den tilbage, end ikke de største Fornærmelser kunne undertrykke eller qvæle den. Hans Hensigt er, at hans Godhed skal strække sig saavidt, som mueligt er, og ligne hiin almindelig Faders Godhed, der er ald Godheds evige Kilde, der underholder, opliver, og vederqvæger den heele Skabning. Derover er han i alle sine Hensigter ædelmodig, og overmaade varsom, at han ingen skal fornærme ved Ord eller Gierninger. J hans heele Opførsel stræber han, saa vel at være alle behagelig, som nyttig. Naar han dadler no ger, skeer det uden Forstillelse; Mod sine Undergivne viser han den forbindtligste Lemfældighed, og vogter sig nøie for et knarvurren Væsen, og for alt det, der har Skin af Uhoslighed eller Foragt. Endelig for at fuldføre Udkastet til den smukkeste og ærværdigste Karakter, bliver den retskaffne Mand aldrig træt i sine Bestræbelser efter at befordre andres Lyksalighed. Hans Velvilligheds Jld kolnes aldrig end ikke, naar han seer sig belønnet med slet Tak Uroe og Udgifter ved hans Tieneste afskrække ham ikke; Ja han er færdig, til det almindelige Bestes Forfremmelse at lade alle egne Hensigter fare, ja endog til at opofre Livet, naar Verdens Fordeel maatte udkræve det.