Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-03-27
Hvorledes det Offentlige skal kunne undgaae denne sørgelige Nødvendighed, er et høist vigtigt Spørgsmaal, hvis Besvarelse vilde udkræve en større Udførlighed end Rummet denne Gang tillader os. Maaskee troe Mange, at det bedste kunde skee ved at revidere Casserne saa ofte som mueligt. Det er let sagt, men vanskeligt at udføre. Deels er mangen Casse af den Natur, at det er umueligt, endog naar den er i den bedste Orden, at foretage en tilfredsstillende Revision dermed førend en vis Tids Forløb, naar Pengene, som ikke med Magt, men kun med Lempe, kunne inddrives, ere indkasserede, deels vilde en saa idelig Overrevision medføre alt for stor Bekostning for Staten, naar den skulde strække sig til alle Casser. Det rigtigste var nok, aldrig at antage nogen til at forestaae Casser, især hvor det gielder om betydelige Summer, med mindre han kunde stille en saa tilstrækkelig Sikkerhed, at det Offentlige i hvert Tilfælde var betrygget. Saadanne Poster burde derfor aldrig betroes til andre end til vederheftige eller med tilstrækkelig Caution forsynede Mænd. At overlade en anseelig Lasse i Tider, som de nuværende, til Folk uden mindste Formue, synes betænkeligt. Fristelsen kan let blive her for stor. Langt være det fra os at ville hermed paastaae, at jo den strængeste Redelighed ret godt lader sig forene endog med Uformuenhed, og tusinde Erfaringer have viist, at Mænd, der døde, uden at efterlade noget, have i deres Liv forestaaet de betydeligste Casser med største Ærlighed, i en lang Række af Aar. Men naar Staten har Valget mellem en Uformuende og en Formuende til Besættelsen af en Casserer, og en Bogholderpost, saa synes det dog altid fornuftigst, at vælge den første til Bogholder og den sidste til Casserer. Fristelserne forden Fattige ere overalt langt større end for den Formuende, thi hans afhængige Stilling bringer, ham let i de besynderligste og farligste Collisioner. Har han eengang forgrebet sig, saa gaaer det ham som den faldne Mø; det første Feiltrin leder let til flere. - Der gives overalt Mennesker, der hverken forstaae at omgaaes eller holde tilraade med Penge. Der gives Andre, som besidde et saa let Sind, eller rettere, en saa stor Letsindighed, at de altid lade den næste Dag sørge for sig selv, eller, som det almindeligen hedder, hver Dag have sin Plage. De betragte stundom de Penge, som de have i deres egen Casse og de Penge, som de have i Statens for Unger af fælles Kuld. Begyndelsen skeer med en Ubetydelighed, som de ikke bære nogen Tvivl om at kunne erstatte igjen. Men have de en stor Familie, ønske de gjerne at vise sig overalt, hvor man ikke kan vise sig uden Penge, saa bliver det mindste Hul, deres Letsindighed har skudt paa den dem betroede Casses Volde, snart til en uhyre Bresche, som deres egen, deres Kones, deres Døttres og Sønners Forfængelighed og Modesyge løbe Storm igjennem, og snart udsætte de den ellers uindtagelige Fæstning for aldeles Overgivelse og Plyndring. Er Utroskaben først begaaet, saa kan det Offentlige sjeldent eller aldrig vente sig nogen virkelig Erstatning. Den opdages for det meste ei førend det er for sildigt. Enten opoffrer da den Ulykkelige sig selv, eller forfølges og dømmes af Lovenes straffende Arm. Men hvad vinder Samfundet derved, En ulykkelig Familie mere at ernære, en Overtræder mere at bevogte, er Virkningen deraf. Man har lastet meget Embeders Sælgelig. hed (Venalitet). Det er sikkert skeet med Grund, naar Salget gjeldte Embeder, der udkræve særegne Kundskaber og Erfaringer. Saaledes fortjente det vel den høieste Dadel, at man i Spanien og Frankrige i sin Tid solgte endog Dommerembeder. Men ganske anderledes er det med de Poster, hvis Hovedforretning blot er at udbetale og modtage Penge. Burde saadanne ikke overlades til formuende eller vederheftige Mænd, der ønskede en rolig Beskjæftigelse, og som vilde erlægge en vis Sum for den Post, de erholde? Derved kunde Staten vinde betydeligen baade i positiv og negativ Forstand. Positiv ved at faae anseelige Summer ind i sin Casse, negativ ved at spare de Capitaler, den ved mødende Utroskab ofte maa tabe. Jøvrigt forstaaer det sig af sig selv, at de ved Stilling, og Tjenesteaar nærmest berettigede Embedsmænd, naar de kunne stille tilstrækkelig Sikkerhed, altid maatte have Fortrinet. Der er intet Slags Utroskab, som lettere kan gjøre Regning paa at finde Medlidenhed hos Medborgere, end netop den, der begaaes med anbetroede Penge. Det hedder strax; "den stakkels Mand! Det har altid været et saa honnet og godt Menneske, Han maatte just være saa uheldig at komme i Forlegenhed. Man har hundrede Undskyldninger i Beredskab for den, som, trods den gode Jndkomst han nyder, sætter i faa Aar mange Tusinde overstyr, medens man grusomt fordømmer den Stakkel, der, maaskee af virkelig Nød, har skilt Nogen ved ti Rigsbankdaler. Dette Capitel lod sig meget videre udføre, men vi standse her, thi fornøden Sandhed er i vore Dage desværre næsten Hvermand for broget.