Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-04-25
(Jndsendt.) Ved dette Dramas gjentagne Opførelse, og især paa den tredie Aften, hvis Jndtægt var bestemt for Digteren, mærkedes en Tomhed i Huset og en Ligegyldighed for det Hele, som forundrede mange. Jeg selv tilstaaer det, at jeg haabede og fordrede at Folket, paa denne sidste Aften, skulle have trængt sig hen at yde sin kjere Skiald – ikke blot Bifald, men Erkjendtlighed for de rige Gaver har bringer det, og ved rundelig at skaffe ham Evne til endnu mere at dyrke sit vægtige Pund, at berede sig selv en, daglig formeret, herlig Skat, – men med Sorg og Mismod saae jeg Huset, om end ikke tomt, saa dog ikke saaledes søgt som endog den moderateste Forventning kunde fordre. Jkke var det med Hensyn til Digteren jeg harmedes, – han staaer uden for et Theaterpublikums Dom, som uden for en Tidsalders, og mere end Nødtørftighedens Skjerv skienkes ham vist af de saa, der føle varmt hans Værd, og hvem Skjebnen gav gyldnere Kaar, – men over Eder selv og over Eders Børn maa J græde. Eller er det en ligegyldig Sag, mindre end ethvert andet, den nærværende Tids, frygteligt Tegn, at den leende Hob keedes ved at skue ind i Nordens Heltelivs herligste Periode, at høre den svundne Diervheds stærke Toner rulle frem, som Volas Sange fra Tidsfødslens Mørke, – Hvi styrter den larmende hen at skue Dandserens ordløse Fagter *), eller de betydningsløse Pompspils tomme Larm, Monne den føler sig her mere hjemme eller erkjender, at de tavse Krumspring ere den forstaaeligere end Saggens høitidelige Sprog, Eller taaler maaskee det svage Øre ikke den mandvoxne Lyd, men troer sig heller dannet for Gildingens kjelne Fistel, Dog, vi ville smigre os med det modsatte, og stræbe at hente andre Aarsager for den seete Virkning - og bliver her da kun to saadanne at undersøge: Dramaet Palnatoke selv og dets Fremstilling. Om Digtets indvortes og absolute Værd være det langt fra min Hensigt at dømme, kuns dets Relation til vort Theaterpublikum vil jeg beskue. Dette er hidtil vant at ansee Skuespilhusets Bestemmelse, at være enten blot Tidskort, eller som den halvoplyste og derfor heelt forblindede Verden siger – et Sted, hvor gavnlig Sædelærre frembydes i et behageligt Klædebon. Og af Skuespilleren fordres, enten Øvelse i ved burleske Narre fagter at ryste Mellemgulvet med convulsivisk Latter, eller og, ved udpiint Sentimentalitet og af*) Det er ikke min Hensigt at kaste noget Skygge paa Therpsikores elskværdige Konst, eller at tvivle paa sand Mimiks Uundværlighed. Kuns fordre man ikke, at Tragvedien eller den ægte Comoedie for dem skal staae tilbage, som det vel endnu ikke er afgjort om hine uafhængige af Thalia og Melpomen bør opføre deres Chore. fecteret Ondskabsspil, at lokke frem Taarer og ængsteligt Gys. Herfor see vi de usleste Farcer saa meget beklappede og begrinede *), Taarespil, som den Hærskare af Kotzebulader, saa meget begrædte og Lystspil, fyldte med Apophtegmata, og deduceerte ethiske Sætninger, foretrækkes de meest genialske Forestillinger af sand Daad. Og blandes heri nu Dands, Optoge, da vel endog Feldtslage og Beleiringer, hvor travesteerte Kjemper gaae igjen, eller brillante Uniformer give Anledning til nye, paa Udbytte rige, Jdeer, – da styrter sig Folket til dette Manna Maaltid, og erkjender da alle Musers forenede Værk. Dog mærke man vel, at jeg her ikke tager Folket, i den egentlige Betydning, for Massen af Borgere *), – nei, toges frem den Deel af disse, hvem det aldrig faldt ind at ville forstaae hvorfor de lee eller græde, sikkerlig vi skulde see dem sove under nysnævnte Producters Fremstilling, medens vi vilde høre, ikke som hos hine, blot Legemet, men Sielens Jnderste udbryde i sand Glædes Latter over Shakespeares, Holbergs og Mollieres Lune, at fælde hede Taarer ved at skue Ophelias, Romeos og Julies, Lears, Baldurs, Jphegenias eller Moors Skjebner, og deres haarde Malm vilde gjennemrystes ved at betragte Characterer som Machbeth, Alba, Marinelli, Hakon eller Richard den 3die. Men for disse Ufordærvede er Skuespilhuset, efter sin nærværende Organisation, ikke bestemt, og følte endog de øvrige det samme hvad vel Geniets nimodstaaelige Kraft tvinger dem til – saa tør de dog hverken tilstaae sig selv eller andre det. – Nu viser sig et Drama som Hakon Jarl eller Palnatoke) der ikke er en Fremstilling af et Par Dages snorrige Hændelser, eller en ubehagelig Familie Situation, men hvorudi en længst forsvunden, halv forglemt Old træder frem, i en Deel af den groteske Herlighed, hvis blotte Gjenskin ikke kan andet end løfte hver frie Nordboes *) Thi belede blive de desværre ikke. **) Man tillade mig derfor herefter det Ord Skaren. Siger dog ikke Evangelisten, og Skaren raabte korsfæst ham, korsfæst ham!"*) Underligt nok at det viser sig, medens hine Mesterværker, disses Faders Fosterfædre ere fred- og bandlyste – maaskee Pseudo=Patriotismen dog herfor tør fortjene Roes. Hjerte op i en høiere Region, og indgyde ham en ædel Stolthed og Selvfølelse ved Tanken om ikke hvad vi ere, men hvad vore Forfædre vare, og hvad vi kunde have været, eller, om nogle Menneske Aldere maaskee, torde vorde. Det er ikke blot Heltene Hakon og Palnatoke, der udtale deres individnelle Væsen, men det er den graa Tidsalders, Heltelivets, Klippe-Religionens Organer de ere, som Olaf Trygveson er den kristelige Fromheds Herold og Popo de falske Propheters Repræsentant. - Men denne Tidsalder var - eller, maaskee rettere, synes os at have været – graa og mørk, dens Dag i det høieste som en klar Vinternat. Derfor maa dens Afridsringer heller ikke bramme med Sydens Farvespil, derfor siger Digteren selv om sit Værk: Her livner ingen Roses Glands Den grønlig hvide Sørgekrands, Kun Thor og Mimer staaer i Lunden, Hvor Freia er af Frygt forsvunden. Dog til denne nødvendige Conseqvents tager Skaren intet Hensyn, og den kan det heller ikke thi kuns det mørke Malerie har den seet med sit Legems Øie, men ikke skimtet Originalen med sin De den foredandsede Lagerthaer og Sjels. – Sigrider skulle jo ogsaa være nordiske, men her savnes jo ingenlunde fransk Galanterie. Dette er altsaa den principaleste Grund, hvorfor Værker, som de Øhlenschlæger hidtil stillede frem paa Skuepladsen *), i det Hele ikke behage, og herfra maa udledes de Klager, som idelig føres over de lange, alvorlige og alt for derve (massive) Tirader, over den uanstændige Støien og udelikate Tale Mændene føre, ja over at endog Qvinder glemme stumdum al Høvidskhed og, saasom Thora, slaae en næsviis Træl. - J Stegeset eller Spisekamret vil vel endnu mangen fornem Dame ikke tage i Betænkning at mishandle en uskyldig Terne, men for Verdens Øine at rettesætte en forvoven Tjener vilde være meget – ubetænksomt. Rigtig nok veed den stakkels Thora ikke andet, end at hun er ene med Trællen og sin Vrede, men Digteren, *) At en Udstilling af ham, som vi vel snart tør vente, vil ikke blot behage, men henrive baade Studerte, Ustuderte og Halvstuderte er sikkert og nødvendigt, – men det maatte være af Grunde, som ingenlunde gjendrive det her er anført. siger Man, burde dog vide hvad der nu er vel anstændigt. Saaledes er ogsaa heel mangen gammel Skik forsvundet lige indtil Navnet – saasom Løvtets herlige Horn - heel mangen datids gjengse Vane eller Uvane ligeledes aldeles afvænt. Berserkergang - Kraftens momentane Herredømme over Aanden - er bortbyttet imod mundderv Arrighed, og har tabt sin Jhukommelse saa gandske, at jeg endog kunde anføre de latterligste Exempler paa, hvorledes den er, af den polerte Verden, forvexlet med de heterogeneste Begreber. (Fortsættes.)Er Engelland uovervindeligt.