Aalborg Stiftstidende, 1846-08-01
Aalborg, den 1ste August. Nationalitetssagen. i Roeskilde. (Sluttet fra forr. Nr.). Gross. Duntzfeldt, foreslog, for at undgaae at see Sagen – afviist, det Medium, at Forsamlingen indskrænkede sig til en sympathetisk Tilkjendegivelse og Nationaliteten istedetfor at indgaae med Petition. Præsidenten erklærede, at det ikke var uden piinlig Fornemmelse, han af Commissarius atter var ført ind paa Competeencens Gebeet, thi –, sagde han - det er virkelig høist piinligt, stedse at skulle være belavet paa at møde den derfra hentede Jndsigelse, saa ofte som Discussionen kommer ind paa de Spørgsmaal, der ligge os allernærmest og meest levende bevæge sig i Folkets Sind, i Tale og i Skrift. Dersom disse Spørgsmaal skulle trænges ud af denne Sal - Spørgsmaal, som ikke derfor trænges ud af Folkets Forhandlinger, – saa veed jeg sandelig ikke, hvad der bliver tilbage af Stænderinstitutionens Betydning. Men for at vende mig til den foreliggende Sag, saa maa jeg bekjende, at jeg ikke kan tænke mig Muligheden af, at en dansk Regjering skulde kunne erklære en dansk Stænderforsamling incompetent til at henvende dens Opmærksomhed paa Nødvendigheden af at komme den danske Nationalitet opretholdende og beskjærmende til Hjælp. Det følger af sig selv, at der ei kan være Tale om at yde den danske Nationalitet denne Hjælp midt i de danske Enemærker, men paa Grændseskjellet, hvor den støder sammen med en anden Nationalitet, den tydske; og at dette skeer i en Statsdeel, som er udenfor Grændsen af Kongeriget, forekommer mig at være uden at Betydning." Han viste tillige, at den kgl. Bekjendtgjørelse ikke indeholder nogen Frakiendelse af Forsamlingens Competence, thi Kongen siger i denne: "Vi forvente. at Forsamlingen vil indsee den skadelige Jndflydelse af dens Behandling af Statspørgsmaal ofv., men "det har upaatvivlelig været langt fra Hans Majestæts Tanke, at ville paanøde Forsamlingen sin Erkjendelse som dens egen. For Forsamlingen er der vistnok den største Opfordring til at agte paa Hans Majestæts i Bekjendtgjørelsen udtalte Forventning; men Præs, kan dog ikke deri finde andet, end en aabenbar henviisning til Stænderanordningens § 68 at den Deputerede alene haver at rette sig efter sin samvittighedsfulde Overbeviisning om, hvad der kan fremme det almindelige Vel." Om Sagens Forhold til Regjeringens Stilling yttrede han: "Er Regjeringen fast og sikker i sin Overbeviisning, at den danske Nationalitet bør opretholdes, og at den kan opretholdes, ved Anvendelse af de rette Midler, saa begriber jeg ikke, at dens Stilling kan vanskeliggjøres ved, at Stænderne ligeledes fra deres Side ved gjentaget Andragende erklære sig faste og sikkre i deres Overbeviisning. Overhovedet tilstaaer jeg, at en Raadgiver, som under lette Omstændigheder, hvor ingen Vanskelighed er tilstede, og saaledes heller intet Raad behøves, er tilrede med sine Raad, men som under vanskelige Omstændigheder, hvor gode Raad ere dyre, drager sig tilbage, forekommer mig at spille en ganske besynderlig Rolle. Han fandt den afDuntzfeldt foreslaaede Maade ikke uanvendelig eller urigtig, men Forsamlingen maatte dog, efterat have taget Sagen under Committeebehandling, først selv bestemme sig for Maaden, paa hvilken han vil behandle den. Commissarius refererede sig atter til den kgl. Kundgjørelse, tilføiede, at han maaskee ikke var stærk nok i Fortolknings kunsten, at han ikke kunde indlade sig paa, ved hermenentiske Regler at udlede noget andet af den kgl. Kundgjørelse end et Forbud imod Sagens Behandling. Meinert talte for Sagen, ligeledes Abrahamson. Han kunde ikke finde at det stred, hverken imod Ord eller Aand i den kal. Bekjendtgjørelse, saaledes som han, for allerunderdanigst at tage den tilfølge, efter paa det Alvorligste at have overveiet hvert Ord og Udtryk i den, maa opfatte den, at udtale vor grundede Bekymring og vort ikke mindre, i Kongens Viisdom og Naade grundede, Haab. Den kgl. Bekjendtgjørelse forbyder ikke at bringe vore allerunderdanigste Anskuelser for Kongen, og Gud forbyde, at den Dag nogensinde skulde oprinde for vort Danmark, at det ikke skulde være tilladt baade for den enkelte Borger og end mere for en Deel af Rigets Stænder at frembære, tillidsfuld og allerunderdanigst, Udtrykket af hvad der betænkeligen bevæget saa mange Tusinders Hu og Hjerte, for Den, hvis skjønneste Forret det er at være her paa Jorden den Bekymredes sidste Tilflugt, den Betrængtes sidste Haab: for Kongen." Plesner stemte foreløbig imod Committee. Prof. Larsen kunde ikke indrømme, at Forsamlingens Skridt skulde kunne bidrage til at fremkalde Misstemning. "Det kan vel være – sagde han –, at et vist Parti vil benytte det til yderligere at agitere, ved at paa skyde, at Forsamlingen atter har indladt sig paa, at ville fordanske den tydske Deel af Hertugdømmet Slesvig, eller ved andre saadanne usandfærdige Foregivender, som dette Parti saa ofte har brugt. Dette kan vel være meget muligt; men man kan vistnok svare dertil, hvad den høitagtede kgl. Commissarius i forrige Session i en aldeles lignende Anledning yttrede her fra denne Bænk, at saadant er et usselt Fægterkneb, som tilsidst ikke bringer den, der benytter det, nogen Fordeel. Dette er ogsaa min fulde Overbeviisning, og man bør derfor ikke bryde sig om slige usle Fægterkneb, men gaae frem i, hvad man er overbeviist om er Ens gode Ret David mønstrede Samvittighederne og kunde ikke begribe, hvorfor man i et Par Timer havde debatteret denne Sag; thi nationalsindede vare vi jo Alle, heller ikke kunde man jo tvivle om, at Kongen havde meent det oprigtigt med sin udtrykte varme Jnteresse for Nationalitetens Haandhævelse, og Hr. David holdt sig overbeviist om, at Enhver i Salen mener i sin Samvittighed hvad han høit har udtalt, at han nærer den ubrødeligste Tillid til Kongen, naar dette er udtalt, hvorfor skulde man da ei troe paa Kongens Ord, hvorfor skulde man da ei vise Kongen den Tillid, som man siger at man nærer, og vel ogsaa næret til ham?" Han fandt heller ingen vægtige Grunde tilstede for at handle modden af Kongen i Kundgjørelsen saa tydelig udtalte, ikke blot Kongevillie, ikke blot Kongeønske, men han kunde næsten sige, Kongebøn. Han meente derfor, at man bedst kunde ordne det Hele ved en eenstemmig Udtalen" af Fortrøstningen til Kongen om at beskjærme Nationaliteten, og opfordrede hertil sine Colleger i Salen. Lehmann kunde ikke indsee, hvorledes en saadan eenstemmig Udtalen, der næsten maatte blive til et tumultuarisk Optrin, skulde kunne gaae for sig paa passende Maade, uden at det, naar Committee først er nedsat, af denne indstilles at afgive en motiveret Erklæring. Heri samstemmede Præsidenten. David vidste nu slet ikke, hvad Forsamlingen egentlig skulde stemme paa og bad Præsidenten og Veiledning. Den fik han ogsaa, ligesom Præsidenten paa den ved hins Foredrag, givne Foranledning henstillede til Forsamlingens Betragtning, om det overhovedet, som her idag oftere er skeet, kan ansees ønskeligt, at Hs. Majestæts Person inddrages i Forhandlingerne. Det forekommer ham, at der maa skjelnes imellem den ubetingede Tillid, vi Alle nære til Kongens Villie, og Tilliden til Regjeringen, der ved sine Foranstaltninger skal drage Omsorg for, at den kongelige Villie virkelig sættes igjennem." David fandt kun, at man her befandt sig paa et ganske nyt Terrain. Hunderup stemte mod Committee. Stenfeldt bemærkede endnu noget og hermed var da denne de Roeskildske Stænders anden Prøvesag, hvis Afstemnings Udfald er meddeelt, tilende.