Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-11-17
Friherre von Knigge siger i sit berømte Værk om Omgang med Mennesker: at naar man vil behage Folk, saa maae man fremfor alting ikke forglemme, at de ville moeres, og at den lærerigste Samtale vil, naar den varer længe, trætte dem: naar den ikke imellem bliver krydret af Vittighed og godt Lune (Humor). Men at intet her paa Jorden forekommer dem saa vittigt, saa klogt og saa behageligt, som naar man roser dem og siger dem noget Smigrende. Jmidlertid er det under et forstandigt Menneskes Værdighed at agere Spads mager; (men ikke at besidde Humor og at lægge den for Dagen i sin selskabelige Omgang, saaledes som salig Holberg, som Forfatteren til Wansbechkerbothen Claudius, der i sine Studenterdage lagde sig saa lang han var paa en Række af Stole, og moerede et heelt Selskab af Kammerater med sin lunefulde Dialog, som den stalkagtige Olding Franskmanden La Fontaine, som de to store Engelske Comiker Svift og Sterne, eller for endnu at nævne en Landsmand, som Wessel med sine velsignede Fadaiser, som Baggesen kaldte dem) og det er vanærende for en redelig Mand at gjøre sig til en lav Smigrer. Men der gives en vis Middelvei, og denne raader jeg at vælge; og det er den, at da dog ethvert Menneske har en god Side, som man kan rose, at man da lægger for Dagen, at man veed at paaskiønne den, naar man kun ikke gjør det paa en overdreven Maade; desuden kan saadan en Ros blive en Spore til at erhverve sig nye Fuldkommenheder. (Saavidt Knigge). Raadet er grundet og fortiener saameget mere at anbefales, som det er en Regel, hvilken Menneskekundskab lærer os, at naar man vil søge at forbedre et fordærvet Menneskes Tænkemaade og formane ham til at aflægge sine Laster, saa er det det sikkreste Middel dertil, at man begynder med at oplede de gode Egenskaber han endnu kan besidde og roser ham derfor, da maa baade derved kan haabe at vinde hans Hengivenhed og Tillid, og tillige kan indgyde ham en Agtelse for sin Charakteer; thi har et Menneske først tabt al Agtelse for sig selv, saa er det i Almindelighed forlorent. Desuden maae ikke selv et ædelt Hiertes Følelse drive os til at bevidne andre Mennesker, at deres gode Egenskaber ere os behagelige?) Det er imidlertid det værste, at Menneskene ville helst roses for de Fuldkommenheder, som de ikke besidde: Cecilia taaler ikke, endskiøndt hun er gaaet ind i sit 40de Aar, at man kalder hende en gammel Pige; Theodora, endskiøndt hendes Couleur er gusten, hendes Næse spids, hendes Øine smaae og matte, vil endelig at man skal prise hendes Skiønhed; den unge Hr. Lindsen vil, uagtet han aldeles ikke rider vel, ansees for at sidde fortræffelig til Hest; og den gamle Hr. Jerome forlanger at man skal applandere hans Vittighed, uagtet hans Fadaiser ere ingenlunde velsignede. Historien leverer os mærkværdige Exempler paa denne Svaghed: Dronning Elisabeth i England, som var udmærket som Regentinde, kunde ikke høre noget, som var hende meere behageligt, end Lovtaler over hendes Skiønhed. At hun imidlertid var langt fra at være skiøn, bevidnede hendes Tidsalder, ligesom det endnu kan sees af det Portrait af hende, som staaer foran i det 5te Bind af Rapiu Thoyras Englands Historie; man har mærkværdige Anecdoter optegnede om hendes Svaghed i dette Capitel. -