Aalborg Stiftstidende, 1835-08-15
Blandede Efterretninger. Brudstykke af Slutningen af Kjøbenhavnspostens Artikeom Nepotisme (af J. Hage). Repotisme bruges især om Embeders Bortgivelse til Folk, som Vedkommende selv maae erkjende for mindre værdige end Andre. Sædvanlig Uredelighed i det Offentliges Bestyrelse stemples ikke med dette Navn. Sæt f. Ex at en Minister er Bestyrer af en offentlig Stiftelse. Denne har Jndtægter i Korn, som han lader sælge. J næst By kan han faae en anstændig Priis derfor, men han har en Broderson, en Bekjendt o. s. v., som ønsker at kjøbe noget af Kornet. Sæt nu, at denne boer nogle Mile borte og at Bestyreren sælger noget af Kornet til ham istedetfor den nærmeste By for en lavere Priis, end han her kundet faae, og tvinger Yderne til at kjøre 4 istedetfor 1/2 Miil saa har han her handlet uredeligt mod en offentlig Stiftelse af Lyst til at tjene sin Familie, men i dette Tilsælde kan man dog ei bruge Ordet Repotisme; det er simpel Uredelighed. Lader os sætte et andet Exempel, for at bestemme det temmelig vaklende Begreb noget nøiere. En Mand paa en høi Plads har betydelig Jndflydelse hos Regenten, hvad enten nu denne hidrører fra Ungdoms=Bekjendtskab, eller Overeensstemmelse i Characteer og Tilbøieligheder eller alt tilsammen; nok, han har en grundfæste Jndflydelse, og dette er bekjendt blandt Alle, der søge Embeder og Gunstbeviisninger. Denne Mand bruger flere Penge end hans, om end betydelige Post indbringer. Han bruger da, antage vi her, sin Stilling til at skabe Penge. En Sollicitant kommer til ham; Purpurmanden er yderst hoflig - det koster jo ingen Penge; tvertimod det bringer Penge i Kassen. Der gives Haab i almindelige Udtryk Nogen Tid efter faaer Solitanten Anmodning fra Purpur manden om et Laan, der afpasses efter Embedets eller Gunstbeviisningens Størrelse, som søges. Det kommer da an paa om han vil bevilge dette eller ikke. Bevilger han det, saa faaer han det, han søger, og er naturligviis ikke saa dum nogensinde at fordre Beviis for Pengene, eller forlanlige dem tilbage. Dette er ligefrem Salg af Statens Embeder, eller Simoni, for at bruge et gammelt Udtryk. Dette Salg kan skee paa mange besynderlige Maader. Sæt at jeg vil skaffe en Bekjendt eller maaske mig selv et Embede, paa hvis Besættelse en saadan purpurklædt Skurk har Jndflydelse. Det falder mig ind at vædde med ham om en Par tusinde Daler, at min Ven eller jeg ikke faaer Embedet. Jntet er simplere end at han skaffer mig det og stryger Pengene i Lommen. Ogsaa kan Salget jo skee paa andre Maader. Naar en Bonde sælger sin Gaard, saa skeer det ofte saaledes, at han foruden en vis Kjøbesum faaer noget Vist aarligt saa længe han lever. Det kaldes den Aftægt. Saaledes kan jo ogsaa et Embede sælges mod en vis aarlig Afgift. Hvor vedkommende Embedsmand fungerer lige under Regjeringens Øine, vil det ikke godt gaae an. Men sæt, at det er en vidt udstrakt Stat eller at det vel kun er en lille Stat, men som dog har fjerne Besiddelser, hvor stræng Control er vanskelig. Manden i Fablen har en ung Mand, som har vundet hans Tillid 2, paa hvis Talent til at røve og dele Rovet med sig han utroer at kunne forlade sig. Han faaer ham ansat paa et fjernt Sted, først i en mindre Post, hvor han prøver om han kan rane og tie. Befindes han probat, ansættes han i et vel ikke særdeles anseet, men desto mere indbringende Embede, og paa flere Maader ordnes Sagen saaledes, at han, der paa eengang beklæder flere Embeder, i Grunden, aflægger Regnskab til sig selv. Naturligviis maa han for et Syns Skyld dække dette ved at lade En constituere, ved at lade Regnskab aflægge til Andre - som NB. ere afhængige af ham. Slige Fordele tilstaaes ikke Yndlingen for Intet - jo mere han stiger, desto mere maa han betale. Vil han nu foruden Penge ogsaa have Myndighed, vil han opføre sig som Konge paa saadant et Sted, vil han lade Beboerne vilkaarligt fole sin Myndighed, da er det naturligt, at derfor ogsaa maa betales. Men vil han gjøre Forretninger - f. Ex. ved at begunstige en eller anden Handelsgreen, som ikke blot er forbuden, men som er afskyet, eller ved at lempe Rettens Pleie efter Folk, der kunne betale - da maa han betale endnu mere til Stormanden, der skal sørge for at ingen Rygter komme til Regentens Øren, eller om de komme der, da finde dem tilstoppede. Naar der er tilbørlig Snuhed, kan Sligt længe gaae hen, der kunde give Oplysninger, vende tilbage fra saadant et fjernt Sted; men da have de for det Meste et eller anden Anliggende at ordne, som bevæger dem til at holde godt Miner med Vedkommende, eller de frygte for at støde Regenten ved at yttre sig ufordeelagtigt om den, som de vide er i Besiddelse af hans Gunst; eller de ere kjede af at ærgre sig mere over Alt, hvad de hisset saa tit have græmmet sig over, eller de skye den Møie som er forbunden med at fremtræde som Anklager, frygte for Mangel paa Beviser, for det Forhadte i at være Anklager; kort sagt, maa kan tænke sig hundrede Grunde til at sligt Uvæsen læng kan gaae i Svang og imidlertid kan kaste en god Skillinaf sig for vedkommende Stormand. Man kan opkaste de Spørgsmaal, om Besættelsen af de laveste Poster i Staten efter Sprogbrugen kan kaldes Nepotisme. Sæt f. Ex. en Stor mand har en Tjener, som han vil have anbragt som Bud Portner eller hvad det nu kan være, ved en offentlig Jndretning. Sæt at han faaer Andre udelukkede, for at faa Tjeneren anbragt, og skaffer ham høiere Løn, end Andre kunne være antagne for - er det da Repotisme: Vi se ikke, at det kan kaldes andet; maaske kan det faae Navn baade af Nepotisme og Uredelighed. Hr. Kammerherre, Major v. Grevenkop-Casten, schjold til Frederikslund bekjendtgjør i den Berlingske Tidende, at han med Posten har modtaget et anonymt Brev af saadant Jndhold: "Deres Høivelbaarenheds Sag for Høiesteret imod Forpagter Mariboe staaer slet; dersom det er muligt, da red Dem, medens det endnu er Tid, dette raades dem af en Ven, som for sin Eed ikke tør navngive sig. Hr. Kammerherren føier dertil følgende bemærkning Med fuldkommen Selvbevidsthed, aldrig i den her omtalte Sag at have villet tilegne mig Mere eller Andet, end Hvader med Rette kan tilkomme mig, seer jeg rolig, skjøndt med Længsel, Tvistens Afgjørelse imøde, og er i Forveien fuldkommen tilfreds med hvad Retten tilkjender mig. Jkke kan jeg have nogen Kundskab om de Kilder, hvorfra den navnløse Raadgiver vil have øst sine Efterretninger, men med Vished veed jeg og Enhver, at det ei er fra de Hadersmænd, hvem det paaligger at tildeele os hver sin Ret at han erholder Saadanne. Forøvrigt forstaaer jeg tilfulde at vurdere dem; men ønsker mig for Fremtiden forskaanet for dem.