Adresseavis for Børn, 1781-11-07
Avis. Begge (hoppende og springende) Slet intet, Ja, ach, da skulle vi dog engang have vor Fornøyelse. Fad. Ja endnu mere. J skulle ikke allene have denne Frihed i Morgen, men ligesaa længe indtil J selv blive kede deraf. Ant. Saa længe, O. det vil vare længe til Fad. Ja, det skal være mig kjert, om J herefter kunne regjere eder selv. J Morgen er der altsaa ikke noget Menneske, som bekymrer sig om der. Morgenen kom. J Stedet for at Børnene ellers bleve opvakte af Søvnen Klokken sex, saa var der nu ingen, som kaldte paa dem, og de sov derfor til Klokken otte. Men af megen og lang Søvn bliver man dorsk og tide til Mode; det var nu ogsaa baade Anton og Lise, da de endelig vaagnede af sig selv, og enhver af dem stod op. Jmidlertid opmuntrede de sig dog snart ved de glade Tanker, at de i Dag kunde gjøre og lade, hvad de vilde. Men hvad skulle vi nu gjøre, Lise, spurgde Anton sin Syster, da de begge vare paaklædte og havde spist deres Frokost. Lise. Jh vi ville lege: Ant. Men hvad skulle vi lege? Lise. Jh, kom lad os begge Korthuse. Ant. Ney, det er en dum Leeg, det gider jeg ikke. Lise. Saa lad os lege Blindebuk Agt. O ney, vi ere jo kun vi to veed du ingen anden Leeg Lise. Jol Lad os spille med Skyttelkuglerne. Ant. Ney det har jeg slet ingen Lyst til Lise. Jh nu, saa slig du nogle Lege, som ere bedre. Ant Veed du hvad Vi ville hele Dagen igjennem ride paa Kjepheste. Lise. Jo, det var rart, Ney fyl det gjør jeg ikke Ant. Nu da, saa ville vi lege Hyrekudske. Du skal være Hest, og jeg vil være Kudsk. Tise. Ja, saa skulde du slaae mig med Pidsken igjen, ligesom sidst. Husker du det ikke Ant. Jh, det gjorde jeg ikke med Villie, for Børn. Lise. Ja, men det gjorde dog ondt. Ney, det vil jeg en lege. Ant. O, du vil heller slet intet – Saa lad os da lege Jagten. Jeg vil være Jæger, og du skal være Hjort. Kom, kom, Lise, Tise. Gaae med din dumme Jagtleg. Den kommer du nu altid med Ant. Naa, saa vil jeg slet ikke lege med dig; det er saa meget du veed Lise. Og jeg ikke heller med dig. Det er og saa meget du veed Med disse Ord gik den ene hen i et Hjørne, og den anden hen i et andet, og hængde med Munden. De sad der længe og suurmulede, og talede ikke et Ord til hinanden. Klokken slog endelig ti, og af den deylige Formiddag var kun endnu et Par Timer tilbage, da Anton vendte sig tilsidst om, og sagde til sin Syster: Saa kom da, saa vil jeg spille Skyttelkugler med dig. Lise. Ja, men jeg har ingen Kugler, og du skylder mig endnu tolv fra sidst, dem maae du først give mig. Ant. O Snak, hvad jeg blev dig skyldig i Gaar, det regne vi ikke mere i Dag. Lise. Hvorfor ikke det Ant. Fordi der er ingen, som har noget over os at befale i Dag. Lise. Ja, ja, saa skal jeg sige det til vor Fader! Aut. Ja, det kan du. Men vor Fader vil heller ikke have noget at befale over os i Dag. Lise, Ja, ja da saa vil jeg ikke lege med dig, Ant. Jh, saa kan du lade blive Atter en sørgelig Pause, og atter enhver af dem i sit Hjørne! Anton fløytede, og Lis begyndte at nynne; Anton hentede sig en Pidsk, forat smekke med, og Lise hentede sin Dukke, for at snakke med den; Anton brummede, og Lise sukkede. Nu slog Klokken elleve, og af den deylige ubrugte Formiddag var nu kun en eneste Time tilovers. Anton slængde med Fortredelighed sin Pidsk bort, og Lise sin Dukke. De saae begge paa hverandre, og vidste ikke, hvad de vilde sige. Endelig sagde Lise: Naa, saa kom da, saa vil jeg være din Hest. Ant. Avis Ant. Naa, saa er det godt See, her har jeg et langt Seylgarn, det skal være min Tømme. See der, tag det nu i Munden. Lise. Hvorfor skal jeg endelig tage det i Munden, Kan du ikke binde mig det om Livet, eller om Armene? Ant. Hvor du kan snakke tosset, Skal ikke Hesten have Bidselet i Munden, som Tømmen sidder fast ved Lise. Ja, men jeg er ingen ret Hest, Ant. Ja, men du maae dog lade saaledes. Lise. O, det behøves ikke. Ant. Hvilken Snak, Du vil vide alting bedre, end jeg. Saa, tag det i Munden, Lise. Ney, i Munden tager jeg det slet ikke. Ant. Saa kan du lade blive Saa vil jeg slet ikke lege med dig. Lise. Og jeg heller ikke med dig. Atter den forrige slette Lune og det keedsommelige Optrin. Anton i det ene, og Lise i det andet Hjørne Anton tog atter sin Pidsk, og Lise atter sin Dukke, men ingen af dem fandt nogen Fornøyelse deri. Anton sukkede, og Lise græd, tilsidst græd Anton med. Det blev imidlertid Middag, og deres Fader kom ind til dem, for at spørge dem, om de behagede at komme til Bord. Men hvad fattes eder, Børn?" spurgde han, da han saae dem begge græde. O, os fattes intet, svarede Børnene, tørrede Taarerne af Øynene, og fulgde ind med deres Fader, for at spise til Middag. Paa Bordet vare dennegang mange Slags Retter, samt Viin og Viinglas ved hver Tallerken. Børn, sagde Faderen, dersom jeg havde over eder at befale i Dag, saa vilde jeg ikke tillade eder, at spise af alle disse Retter, og heller ikke at drikke nogen Viin, eller i det høyeste kun et lidet Glas fuldt, fordi jeg veed, at mange Slags Retter ere skadelige, saavelsom Vinen, for Børn. Men J ere nu engang eders egne Herrer i Dag, og maae altsaa baade spise og drikke alt, hvad J har Lyst til. Børnene lode sig ikke sige dette togange. Den ene forlangede et Slags, den anden et andet for Børn. Slags, og hver af dem skjenkede et heelt Glas Viin for sig. Men, min hjerte Mand, hviskede Moderen til Faderen, Børnene blive vist syge efter dette Gilde. Jeg veed det nok, min kjere Kone, svarede Faderen hende gandske sagte; men det er bedre, at de engang blive syge, og derved allerede nu lære, hvor meget man skader sig selv ved Umaadelighed, end at vi paa denne Tid skulde drage Omsorg for deres Sundhed, og derved unddrage dem denne vigtige Lærdom og Erfaring. Moderen indsaae nu, at Faderen havde Ret, og lod det skee. Nu stod man op fra Bordet. Børnenes Maver vare usædvanlig udspændte og værkede, og de begyndte at blive svingle i Hovedet, Kom, Lise, raabde Anton, og reer den tumlende Pige med sig afsted ned i Haugen. Faderen fulde noget langt fra bag efter dem.