Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1834-09-11
Ved Underretning om, at Hr. Magister Lindberg, vilde i Søndags beære den hellige Forsamling i Skrevpenborg med sin personlige Nærværelse, nyttede jeg Tiden og Leiligheden at indfinde mig i Forsamlingen, som efter mit Skjønnende udgjorde en 400 Mennesker. Ved Ankomsten afhændede jeg min Hat og Stok og trængte mig ind i Storstuen, hvor jeg saae de Fleste vare, og hvor Hensigten af Forsamlingens Foretagende maatte fornemmelig iværksættes. Ret passelig Tid, omtrent Kl. 4 Eftermiddag, kom jeg i Forsamlingen; thi strax derpaa begyndte Gudstjenesten – –, der aabnedes med at synge en lang Salme af den gl. Salmebog. Efter fuldendt Sang saae jeg mig om efter Taleren, og i det Samme begynder en simpel Mand at holde et Slags Bøn og derefter at oplæse en Prædiken af en gl. Vog– formodentlig en Huuspostil – hvilket Foredrag, som enhver Fornuftig nok kan forestille sig, skete i et Sprog, og med en Stemme, der ret skar ilde i Øret, og vistnok var meest velgjørende for den Døve. Lidt efter Begyndelsen trak Taleren ud til Skjortermer, for des kraftfuldere at udføre sin Gierning; og under Oplæsningen vilde han nu og da gjerne tilføie en Smule Forklaring, men den stakkels Mand satte sig derved endnu mere i Forlegenhed, da han aldeles ikke selv kjendte Noget til Begrebernes Udvikling, langt mindre at kunne forklare sine Medforsamlede Noget, og Hvad under slig Omstændigheder tilføiedes, var reen Galimathias, og, mere sandselig taget, heel latterligt – som: "Hvad Mennesket giør, er ildelugtende og stinkende, og en ubehagelig Spise for Gud. Hillemænd, tænkte jeg, er dette den nøiere Forklaring og Udvikling af Texten. Endelig naaedes Enden af denne Forelæsning, og der istemtes da atter en Salme, hvorpaa Hr. Magister Lindberg fremstod som Prædikant og holdt en Tale om de første Menneskers Skabelse, Egenskaber, deres allerede Forestilling om Frelserens Komme til Verden, ham Eva alt troede at skulle føde; men efter feilslaaet Haab om hendes Førstefødte maatte opgive Forventningen. Hvorledes de nærmeste Efterkommere - Qvindekjønnet – især længtes efter at maatte føde Christus og derfor ret meget ombade en lang Levealder Frugtbarheden var vel dengang ei, som i vore Dage, til en vis Alder, – Christi Fødsel, Levnet, Nadverens Jnd stiftelse og ei Daaben forglemt, hans Lidelse og Død til Forsoning for Menneskene, dog ingenlunde alle Mennesker, men ikkuns de Rettroende – de Hellige - Hvorledes vi under Nadverens Nydelse ordlydende virkelig annamme Christi Legeme og Blod, og ikkun ene og alene ved blind Lydighed i Troen paa Christum kunne blive falige, og hvor lykkelige vi da allerede her paa Jorden finde os ved saadan Gudsdyrkelse. Magisteren opmuntrede endelig til, ret at umage os for at drage vore vildfarende Medmennesker ind i vore hellige Forsamlinger, og derfor bede, tigge, ja ret overtrygle sine Medmennesker til at gjøre fælleds Sag med os, at ogsaa de maatte smaae Sødmen af den Viin, der skjænkes i vort de Helliges – Bæger. Efter endt Tale bad Hr. Magister Lindberg for Kongehuset og Forsamlingen, og derpaa blev til Slutning atter sjunget en Salme, hvorpaa jeg gik min Vei, uforarget op uopbygget; thi Forsamlingens Foretagende svarede fuldkommen til min derom forud gjorte Forestilling. - Hvad der egentlig bevæger saamange Mennesker til Higen efter saadan Samling, veed jeg sandelig ikke; thi Opbyggelse i Religion og Tænkemaade kan derved ei tilveiebringes, da ingen Blind kan vise en anden Blind Veien, han skal vandre, den han ei selv kjender. Men som slige Forsamlinger mestendeels eller maaskee ganske bestaae af simple og enfoldige Folk, saa er det vel blot en indbildt falsk Forestilling om Hellighed, der er Drivefjederen til Saadant, og Talen ved slig Leilighed gaaer da ene ud paa Christi Vunde, Lidelse, Død og Forsoning. Aldrig kan det falde mig ind at gjæste en saadan Forsamling, naar jeg veed, at der i de Guds Templer, som gives i vore Lande, findes Præster og Talere, der med Værdighed, tolke og forklare Bibelens sande Ord, og ved Duelighed veed at forsyne Tilhørerne med nyttige og opbyggelige Exempler, deels til Opmuntring i det Gode, deels til Advarsel fra det Onde, og derved klogt og viseligen komme den mindre Oplyste tilhaande ved Det, han trænger til Hjælp og Veiledning i."