Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-01-15
Om Keiseren af Ruslands Besøg hos Paven meddeles nu udførligere Beretninger, der udhæve dets Betydning for den romersk catholske Kirkes Bekjendere i Rusland. Ved Modtagelsen i Vaticanet skal Paven strax med apostolisk Frimodighed have sagt, at han skattede sig lykkelig ved at have levet længe nok til at kunne lade en saa mægtig Hersker høre Sandheden. Noget overrasket ved denne Jndledning skal Keiseren have svaret, at man ikke maatte fæste Tro til Alt hvad Aviserne berettede, men Paven forelagde ham derpaa flere Documenter, som beviste, at de offentlige Blade kun altfor vel havde sagt Sandhed (navnlig angaaende nogle romerskatholske Nonners Mishandling og Flugt. Keiseren skal derpaa have talt om sit Riges Love. "Det er menneskelige Love, svarede Gregor, Eders Majestæt kan forandre dem, og jeg maa protestere imod dem i de guddommelige Loves Navn. Vi to, Sire, ere begge Souverainer, men med den Forskjel, at De kan forandre Deres Riges Love, medens jeg ikke kan forandre noget i mine. Vi skulle begge møde for den høieste Dommer, men D. Maj. vil komme senere dertil end jeg; begge skulle vi aflægge Regnskab for vor Regjering. Denne Tanke paalægger mig den Pligt at forsvare mine Børn, der leve i D. Maj.s Stater." Disse Ord, der vare ledsagede af et majestætisk Udtryk af Kraft og Smerte, skulle have gjort et levende Jndtryk paa Keiseren. Han greb Pavens Haand og kyssede den gjentagne Gange med Ærefrygt og Bevægelse, hvorhos han lovede at lade anstille Undersøgelser og at give befalinger, overeensstemmende med Pavens Ønsker. Hele den gamle Verdensstad fortæller om denne Samtale, og Pave Gregor sammenlignes med hans Forgænger Leo den Hellige. Noget egentlig Usandsynligt er der ikke ved denne Skildring, da Situationen ganske passede dertil, og man kan jo ogsaa være overbeviist om, at Keiser Nicolaus, uden hvis Vidende og Villie vistnok mange slemme Ting foregaae i Rusland, gjerne vil efterkomme Menneskelighedens Fordringer. Jøvrigt blev i Rom slet ingen offentlige Festligheder anstillede under Keiserens Nærværelse og Paven aflagde heller intet Gjenbesøg. Dersom man ellers kan tro Bladene, saa have 97 romersk katholske Geistlige, som, efter i Polen at have været udsatte for allehaande Forfølgelser, fordi de ikke vilde afsværge deres Tro og gaae over til den græsk katholske Kirke, senere i Rusland bleve tvungne først til at forrette simpelt Haandlanger-Arbeide og derpaa førte, til Tobolsk, i hvis Fængsler de hverken saae Sol eller Maane, og som de derfor bestemte sig til, i en Nat, da deres Bodler sov, at forlade og søge deres Frelse i Flugten – efter usigelige Besværligheder og efter i flere Maaneder at have vandret omkring i Skove og øde Egne, hvor de maatte udstaae navnløse Savn – omsider lykkelig naaet til det civiliserede Europa. 50 af dem have fundet et Tilflugtsted i Preussen, de Øvrige skulle være gaaede til Jtalien og Frankrig. Den høiere pressiske Geistlighed havde allerede sammenskudt 900 Rdlr. til dem. Fra Berlin skrives i køllner Tidenden: "Jenny Lind lider, trods hendes Triumpher, bestandig af en dyb Melancholi, og hendes Ængstelse og Beklemthed har naaet en saadan Grad, at hun i det nye Aar aldeles vil forlade Skuepladsen." (Vi kunne tilføie – siger "Flyveposten. – at ogsaa her (i Kbhvn.) har man hos den fortræffelige Sangerinde bemærket Spor af Melancholi, dog langtfra i den Grad, som ovenfor omtalt. Vi tvivle dog meget om, at der er noget Sandt i Fortællingen om hendes Afskedstagen fra Scenen.)