Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-12-31
Nogle Ægteskaber synes at være sluttede i Himlen, andre synes at skee hurtig, for at angre det langsomt, og andre synes ved deres uoverlagte Forbindelse, kun at være sluttet for ægteskabelige Løier. Det er imidlertid vist, at et saadant Forbund for Livstid ofte reiser sig af en blot Hændelse her i Verden, som for Exempel Mr. David Williamsons, en Præst i Karl den Andens Tid. Denne Monark blev kaldet tilbage og sat paa Thronen ved de skotske Presbytterianere, den Belønning han gav dem for deres Troskab, var at udstede adskillige haarde Love mod dem og forfølge dem hæftig. Da Mr. David en Aften blev stærk eftersat, tog han sin Tilflugt til en fornem Dames Huus, ikke snarere var han kommen ind, før Dragonerne vare ham i Hælene. Damen blev sat i den største Forlegenhed derved, men da Kjønnet ofte besidder en forunderlig Aandsnærværelse, fattede hun strax den Beslutning :at lægge ham i Seng til hendes Datter, en ung Dame af stor Skjønhed. Hun tænkte det Sted, ville blive mindst mistænkt, og kunde aldrig forestille sig, at en Mand af hans Profession og Carakteer, omringet ved blodige Bødler, der øieblikkelig pleiede at myrde deres ulykkelige Offere, kande være i Stand til at foretage sig noget, som kunde skabe hendes Datters Uskyldighed. Mester David blev strax bragt i Seng til den unge Dame, med Støvler og Sporer paa, klædt som han var, med Undtagelse allene af en Fruentimmer Natkappe. Efter at Dragonerne havde gjennem søgt enhver Krog i Huset, kom de slutteligen til den unge Dames Sovegemak. Moderen fortalte. dem med en beundringsværdig Aandsnærværelse. og Raskhed, at hendes Døttre var i Seng, og at hun haabede, da de vare Soldatre og Mænd af Levemaade, at de ikke ville vise nogen Grovhed mod to værgeløse Fruentimmer. Hun aabnede derpaa Døren med en rolig Mine. De gik ind, gjennemsøgte Værelset en Smule, aabnede derpaa sagte Gardinerne, fandt sig, ved Synet, af Hovedkaperne overbeviste om, at deres Rov var ikke der, og begave sig derpaa igjen meget beskedne ud. Men da de skulle have deres Qvarteer i Naboelauget, var hun nødsaget til, at lade Mester David blive i rolig besiddelse af hans Gjemmested Resten af Natten. Saaledes ræddede hun hendes Præst, men hun tog meget feil i Henseende til hans gode Egenskaber, thi hun var kort Tid efter tvungen til, at give ham hendes Datter til ægte, for at rædde Begges, Ære. Hr. og Mad. Williamson bleve siden, efter begge forestillede Karl den Anden, der aabenhjertet erklærede, at hans egen Frygt, da han var skjult i Eegen, var saa stor, at al Verdens Skjønhed ville have passeret ubemærket af ham. og Edvard den Fjerde. Johanne af Luxemburgh, Hertuginde af Bedford, havde efter hendes første Mands Død, i saa høi en Grad opofret hendes Ærgjerrighed, for Kjerligheden, at hun ægtede Sir Richard, Woodville, en privat Mand (der siden efter erholdt Titel af Lord Rivers); med ham havde hun flere Børn, og iblandt dem Elisabeth, der udmærkede sig ved sin sjeldne personlige Skjønhed og hendes blide, elskværdige Caracteer. Hun ægtede Sir John Gray af Groby. Da hendes Mand faldt i Slaget ved Saint Albans, hvor han fægtede for det Landcasterske Partie, blev hans Formue og Gods er confiskerede og den unge Enke begav sig til hendes Faders Herresæde i Northamtonshire, hvor hun førte en Tid lang, et stille og eensomt Liv. Edvard IV. Konge i Engeland kom hendelseviis paa Jagt i denne Egn og aflagde en Visit hos Grevinden af Bedford; Elisabeth besluttede at benytte sig af denne gunstige Leilighed til at udbede sig en Naade af denne tappre Monark. Hun fremstillede sig derfor for ham, kastede sig nedfor hans Fødder og bad om en anstændig Underholdning for sig og Børn. Synet af saa megen Skjønhed stæd i Nød, gjorde et dybt Jndtryk paa Ed vards forelskede Gemyt. Kjerlighed stial sig uformærket ind i hans Hjerte, under Medlidenheds Maske, og Sorg og Kammer, saa rørende hos en saa dydig, indtagende Dame, biedrog ligesaameget til at hæve hende i hans Høiagtelse, og Ærefrygt, som hendes personlige Skjønhed, gjorde hende til en Gienstand for hans Tilbedelse. Han reiste hende op og forsikkrede hende om hans Gunst. Daglig fandt han sin Lidenskab tiltage ved denne elskværdige Enkes Selskab og Convensation, og blev inden føie Tid en Supplicant hos det Fruentimmer, som han nyelig havde seet paa Knæe for sig. Men Elisabeths urokkelige Dyd bragte hende til at afslaae ethvert Forslag, der sigte de til at tilfredsstille hans Lidenskab, paa en vanærende Maade. Alle Bønner, Løfter og Kjertegn af den unge, elskværdige Ed ward, vare ikke tilstræklige til at afvinde hende et Samtykke. Sluttelgen erklærede hun ham aabenhjertigen, at endskjøndt hun var uværdig til at være hans Gemalinde, ansaae hun sig dog for god til at være hans Concubine, og ville derfor hellere forblive i den ydmyge Stilling, hvori Forsynet havde sat hende. Den Umage den unge Monark anvendte paa at ville overtale hende til det Modsatte, tjente blot til endnu mere, at gjøre ham til en Slave af hans Lidenskab, og til at forhøie den Agtelse han bar for hendes Caracteer. Han tilbød derfor at deele sin Throne og Hjerte med dette Fruentimmer, hvis personlige Egenskaber og Siæls Fuldkommenheder, gjorde hende saa fortient til begge. Deres Formæling blev derpaa høitideligholdt i Grafton, Aar 1465. Et ømt Kysend, før viadskilles.