Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-11-14
3 a 43. J. C.H Fredagen den 14 Noven. Amuraths Ring. Fortsættelse. (See No. 45) Men isteden for at fatte den Beslutning herefter at tage mig i Agt for alt hvad der kunde underkaste mig saadan stiltiende Jrettesættelser, tog jeg Mod til mig i det jeg smigrede mig med, at jeg ikke skulde oftere forskrækkes ved Syndaraas Nærværelse. Min uordentlige Opførsel tog uformærkt til; min Rings Erindringer bleve følgeligen ideligere, men derover ogsaa mindre følelige, indtil de omsider bleve mig saa bevandte, at jeg ikke meere mærkede enten de gave mig Paamindelser, eller ikke. Man blev snart var, at et slaviskt Forhold behagede mig; det blev derfor gængs, og jeg belønnede det snart med en Pension, snart med en Befordring. Mit Riges Bestyrelse faldt saaledes en Mængde smaa Tyranner i Hænderne, som undertrykte Folket for at berige sig selv. Jeg opfyldte mit Serail med Fruentimmer, imellem hvilke legge overgav mig til Sandselighedens Lyster, uden at nyde noget af den reene Vellyst, som en Kiærlighed giver, der er grundet paa Høiagtelse. Jmidlertid havde jeg dog endnu ikke farvet mine Hænder i Blod, ei heller tordet vove at giøre de Love latterlige, som jeg dog havde ladt af at efterleve. Min Fortørnelse imod Alibeg, saa ubillig den end var saa var den dog ubøielig, og blev forvandlet til et vedvarende Had. Jeg tog ham hans Bestilling fra, men jeg beholdte ham dog ved Hoffet, for at kunne giøre ham Livet desto suurere ved tusinde Beskæmmelser, og iværksætte imod ham alt hvad et opbragt Sind kunde indgive. Min Fader havde bestemt mig hans Datter Selima til Ægte, og intet uden hans Død havde opholdt mit Bryllup; men den Fornøielse og Understøttelse, som denne Forbindelse, maatte give Alibeg, gjorde at jeg forandrede mine Tanker. Jmidlertid var Selima saa smuk, at jeg ikke kunde andet, end have Begierlighed til hende, og hun havde saa megen Forstand, at jeg altid blev fortryllet af hendes Omgang. Jeg satte mig for at forføre hende, om ieg kunde, og siden give hende Afsked med Foragt, naar ieg havde fyldestgjort min Begierlighed. Men mit Forsæt lykkedes ikke for mig; mine Anmodninger bleve forkastede, sommetider med Taarer, og andre Tider med Bebreidelser. Dagligen voxte min Plage midt i den Umagt, jeg gjorde mig, for at bringe denne Familie i Skiændsel. Jeg ansaae mit Anslags Tilintetgiørelse som en Triumph for en Slave, som jeg havde Lyst til at bringe i Fordervelse, men som jeg ikke fordristede mig til at fuldføre det imod, og jeg ansaae hans Datter, som Middel til min Vanære. Den Ømhed, som hidindtil havde holdt mig tilbage, svækkedes, min Lidenskab blev nu ikkun til en skiændig og grov Brynde, og da jeg ikke kunde faae den opfyldt, er heller min Harm hævnet, uden ved Vold, saa satte jeg mig for at betiene mig deraf. Selima maatte efter min befaling opholde sig paa et Værelse i Serailet; jeg gik ved Midnat ind i hendes Kammer igiennem en hemmelig Dør, hvortil jeg havde Nøglen; men ieg havde den Fortræd, at finde det tomt. Da nu mit Anslag lykkedes saa slet for mig i det Øieblik, da jeg troede mig at være vis paa Fremgang deri, saa blev jeg rasende, og isteden for at gaae tilbage til mit eget Cabinet, og skiule mit Anslag, kaldte jeg paa Silimas Opvartersker. De komme løbende blege og skielvende; jeg spurgde dem, hvor deres Frue var, forskrækkede over at see mig i Bevægelse og forfærdet, gave de sig til at see paa hverandre, og tiede stille; jeg igientog mit Spørsmaal med rasende Heftighed og Forbandelser, og for at indlage dem endnu større Frygt derved, raabte og skreeg ieg paa de Betientere, som pleiede at fuldføre Døds Domme. De faldt da ned for mine Fødder, og bevidnede med een Røst, at de ikke vidste, hvor deres Frue var, at de havde forladt hende, da hun lod dem gaae fra sig, siddende paa en Sopha med et tankefuldt Udseende, og at de siden ei havde mærket at nogen var gaaet enten ind i hendes Cabinet, eller ud deraf. Fruentimmerne bleve sindige ved dette Udsigende uden at forandre noget deri, i hvor utroeligt det end var, efterat jeg derfor havde fyldt Slottet med Allarm og Forvirring, maatte jeg gaae bort, uden at have kundet opdage, ved hvilken List ieg var bleven bedraget, eller paa hvem jeg skulde lade min Fortørnelse falde. Jeg igiennemgik med Fortrydelse og Uroe denne Nats Tildragelser, og jeg tabte mig selv i det uendelige Antal af Tilfælde, der havde kundet giøre mit Anslag til intet. Jeg erindrede mig at Selimas Kammer var bleven fundet aaben, og ieg tænkte at hun kunde have undkommet i Serailets Haver. Men hvorfor skulde et Fruentimmer, der aldrig havde været indsluttet, have taget Flugten. Dersom hun havde vildet flygte, havde hun valgt Dagen dertil. Havde hun maaskee sadt nogen Stevne, og havde hun maaskee i Sinde at komme tilbage, og ikke vilde lade nogen vide, at hun havde været borte, Denne Tanke forøgede min Uroe; thi dersom den var sand, saa havde Selima tilstaaet en af mine Slaver det, som hun havde nægtet mig. Men, som alle mine Gisninger vare uvisse, foresatte jeg mig at bruge hendes Borteblivelse som et Paaskud til at styrte hendes Fader. Jeg gav derfor strax om Morgenen Ordre til at tage ham fast, og bringe ham for mig; men i samme Øieblik, som ieg sagde Ordene, traadde han ind, kastede sig ned for mine Fødder, og forekom saaledes min beskyldning: Gid Sultan Amurath maae blive bevaret for Dødens Engels Vrede, og nyde stedse Himmelens Smiil. Omkom, jeg er villig dertil, den ulykkelige Alibeg; men " værdiges dog, Herre, at have Barmhiertighed for den bedrøvede Selima; skik bort fra Eder en Slavinde, som er ikke mere behager Eder Jeg lod ham ikke sige mere. - Understaaer du dig vel, raabte jeg, at bede mig at skikke bort fra mig en Pige, som du selv haver røvet fra mig, du, hvis Liv jeg saa ofte haver skaanet uagtet dine Forbrydelser, Skaf mig hende igien inden en Time, eller " forvent dig at lide al min Vredes Haardhed. Maatte dog, svarede Alibeg mig, Orientens Behersker ikke drive Spot med de svages Ulykke, dersom J haver fordømt " os til Døden, lad os dog i det mindste have den Fornøielse at døe sammen.