Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-05-27
Den hos os herskende Overdaadighed i Eqvipager, er meget paafaldende, og uagtet den Havre, som Hestene fortære, voxer paa vore Agere, saa er det dog vist, at der kunde gjøres et bedre Brug deraf, end at anvende den til at føde Pragt heste, der hele Ugen ikke bestille andet end tvarsportere deres Eiere til Bellevue, Dyrehaugen o. s. v. Under Krigen gik man meget vidt heri, hver Contoirbetjent, hver Caperfører, hver Kræmmer, kort sagt enhver, som kun nogle Draaber af den gyldne Speculationsbygge vare faldne paa, maatte have en Gig, en Eenspændervogn, en engelsk Ka reet os.m.; men den Glæde var heller ikke for Alle af stor Varighed, mangen Cavalleerhest har vendt sin Herre Ryggen tilligemed Lykken, og trækker nu en Ploug istedet for en Gig. Mangfoldige Equipager ere allerede solgte, og flere ville endnu blive solgte. – Jmidlertid bør man ikke troe, at alle de Equipager, man seer om Sommeren, ere lutter Pragtequipager. Der gives mangfoldige Borgere, den til deres Næringsveis Drivt maa holde Heste, f. Ex. Bryggere, Kjøbmænd, Fabricanter, Brændeviinsmænd, Slagtere o. fl.; for disse er det ingen Overdaadighed, at de anskaffe sig en Vogn, hvori de kunne kjøre en Spadseretour, naar deres Heste ere fri for Arbeide. Vist nok kunne selv disse Folk gaae heri for vidt, naar de ikke lade sig nøie med een Vogn eller naar de anskaffe sig Eqvipager, der aldeles ikke passe sig for deres Stand; men det er noget, som straffer sig selv ved den ufordeelagtige Omtale, det foranlediger, og naar saadan en Mand ikke kan udføre den Rolle, han har paataget sig, ligge til Enden, saa leer man af ham, som af den Skuespiller, der midt i Spillet maa forlade Scenen. Overalt henhører Sligt for Moralistens og Satirikerens Domstoel; men Staten maa og kan det være ligegyldigt, om en Øltapper eller Grosserer sidder i den glimrende Kareet. Overflødighed af Tjenestetiende er maaskee eet af de skadeligste Slags Overdaadighed; thi den leder til Ørkesløshed, berøver Staten aarbeidende Hænder, og bebyrder den med Lemmer, hvis Arbeide langt fra ikke svarer til deres Fortæring. Hvad der paa Landet forrettes i Huset af en eneste Pige, dertil udfordres i Hovedstaden, ikke sjeldent tre til fire Mennesker. Neppe er den unge Kone blegen gift, førend hun maa have en Tjenestepige og en Kokkepige. Faaer hun et Barn, maa hun endnu have en fiirskaaren Amme, der paatager sig hendes Moderpligter; voxer Familien lidt til, saa maa man ogsaa have en Karl, der bærer Vand og hugger Brænde, hvortil Tjenestepiger, nuomstunder holde sig for gode. Saaledes seer den unge Ægtemand sig i kort Tid omgivet af et heelt Huus fuldt af Dagdrivere, der faae Kost og Tønsaa at sige for Jntet. Følgerne heraf ere uberegnelige. Den nerfarne Kone, der, som oftest, ikke kan koge en Havresuppe, optrækkes, narres og bedrages paa alle Kanter, uden at hun engang selv veed det. Hun maa betale en ugentlig Tribut til Torvespanden. Manden, som har nok at bestille med sine Forretninger, maa anstrænge alle sine Kræfter, nedlade sig til mangt et Skridt, som Loven, just ikke tillader, ja endog begaae Forbrydelser, blot for stedse at fylde hine Lediggjængere, og tilveiebringe de saakaldte daglige Huusholdningsudgivter. Derfra de mange Bedragerier, de talløse Nederdrægtigheder, de hyppige Selvmord, der høre til Dagens Orden. Men kun ved at forbedre Sæderne og Opdragelsen, ikke ved Overdaadigheds anordninger, lade saadanne Onder sig standse.