Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-30
Nogle frimodige Yttringer med Hensyn til Erlæggelsen af Præste-, Degne og Klokker penge i Kjøbenhavn. Erfaringen lærte at mange søgte at unddrage sig fra at betale de saakaldte Præstepenge, og dette bevirkede Raadstueplacaten af 21 Septbr. 1814, der skulde raade Bod paa at denne Afgivt for Fremtiden blev erlagt med mindre Vilkaarlighed. Ved denne Placat bemyndigedes specielle for hvert Sogn udnævnte Commissioner til, i Forhold til enhvers Næringsvei og Stilling, at forhøje de Bidrag til Præste-, Degne- og Klokkerpenge, hvorfor Sognets Medlemmer havde tegnet sig. Et Slags Maalestok for slige Forhøielser haves vel saaledes, men ikke noget egentligt Maal, og endnu mindre nogen Grændse. Denne Mangel fremkalder hyppigen Misfornøielse og Klager, og synes naturligen at maatte det. Enten har Forhøielsen allerede fundet Sted endnu i det første Aar, da Skatten blev paabuden, hvilket imidlertid nok er der sjeldneste Tilfælde, eller seenere hen i Tidens Løb, ofter endog ved en blot Forandring af Boepæl, ved at komme fra et Sogn under et andet. Men da Grunden til Forhøielsen aldrig bliver den Skatteydende meddeelt, er det naturligt at han efter Evne selv søger at udfinde den. Naar derfor Forhøielsen forekommer ham særdeles uforholdsmæssig til hans egen Antegnelse, spørger han sig først, om det maatte have været Regieringens Hensigt at udskrive en Formue=Skat til Fordeel for Geistligheden, Dette kan han imidlertid hverken udlede af den i Placaten af 21 Sept. 1814 antydede Maalestok: "Næringsvei og Stilling, eller tros at være Hensigten, da selv i Landets meest trykkende Stilling under en byrdefuld Krig, Regieringen ikke har troet, endog til Statens Tarv, i en saa høi Grad at burde betynge Undersaatterne. Han undersøger altsaa den Forestilling, som dernæst maae møde ham, den nemlig, om en Jndkomstskat er udskrevet til Geistlighedens Bedste, men dette kan han ligesaalidet antage, da Regieringen, som efter tilbagevendt Fred, faderligen efterhaanden vil lette de Byrder, som Krigen medførte, har ophævet den ved Forordningen af 8 Febr. 1810 til Landets Bedske udskrevne Jndkomstskat. Saameget mindre kan han nære denne Mening, som i dette Tilfælde, naar en Samling af Medborgere, var bemyndiget til efter eget Tykke at beskatte en som oftest blot formodet Jndtægt, en haardere Form for Ansættelsen til denne Skat vilde finde Sted end den som anvendtes ved Ansættelsen til den til Landets Bedste udskrevne, nu ophævede, Jndkomst skat, da det dengang tillodes den Skatteydendeselv paa Troe og Lov at opgive den Jndtægt, der skulde tiene til Maal for Skatten. Endeligen kan den Skatteydende, ifald Forhøielsen fandt Sted ved Flytning fra et Sogn til et andet, drage den Slutning, at Antallet af de mindre Formuende muligen er større i det Sogn, hvor han er flyttet hen, end i det, hvorfra han kom, og at, som Følge deraf, Totalsummen af Bidragene, som ansees fornødne til at skaffe Sognets geistlige Embedsmænd en Jndtægt, liig den, der tilfalder disse i andre Sogne, er bleven reparteres paa de meere Formuende i Sognet; men herved opstaaer, ligesom i de Sogne, hvor Medlemmernes Antal er mindre end i andre, en høist ulige Maade at fordeele Skatten paa, da saaledes i et Sogn Færvekomme til at bære de samme Byrder, som hvile paa Flere i andre Sogne; med faa Ord, der føles her, som ovenmeldt, Savnet af et egentligt Maal og en Grændse for Afgivten, hvilken af de ikke Trængende maatte være at udrede i et til Antallet af Kjøbenhavns samtlige geistlige Embedsmænd bestemt Forhold, og ei med Hensyn til et enkelt Sogns storre eller mindre Kræfter til at bare Afgivten. At treffe et saadant Forhold, synes saameget meere ønskeligt, som mindre Veltænkende og Oplyste kunde oftere være tilbøielige til, skiøndt vist uden al Grund, at tilskrive Vilkaarlighed og Personlighed Forhøielsen, hvilken Synsmaade maatte have Avind og Had mod en Stand til Følge, hvis Anseelse og Værdighed det er af yderste Vigtighed at opretholde, da dens ophøiede Bestemmelse udgiør en blandt Samfundets væsentligste Bestand deele. Det vilde vist derfor være meget behageligt, ikke allene for de Skatteydende, og for de i Anledning af Skatten nedsatte Commissioner, men endogsaa for Geistligheden selv, om der paa en for samme mere værdig Maade, kunde forskaffes den det ikke allene anstændige, men endogsaa rundelige, Udkomme, hvorpaa den, med Hensyn til dens Stilling i Staten, har det retfærdigste Krav, og denne Hensigt kunde uden Tvivl opnaaes, ved at lægge en af de bestaaende Skatter, f. Ex. den ved Forordningen af 1 Oct. 1802 udskrevne, der i Bygningernes Qvadratmaal afgiver en sikker og fast Maalestok, til Grund for Ansættelsen til den her under Spørgsmaal værende Afgivt, da denne saaledes engang for alle kunde blive bestemt reguleret, og enhver faae nøie og vis Kundskab om hvormeget han havde at indeholde af sin Jndtægt for at kunne udrede Afgivtens Beløb; det blev da Regjeringen, der udskrev denne, som de øvrige Skatter, og alle Besværinger maatte falde bort, eftersom enhver vilde indsee Nødvendigheden af, at en Fond dannedes der, hvor ingen i Forveien til dette Øiemed havdes, for deraf at udrede den Jndtægt til Geistligheden, som tilkommer den siden Arilds Tid, og som den paa denne Maade ogsaa selv sikkert vilde kunne beregne. Jøvrigt ønskes det, at disse Linier maatte værdiges vedkommende indsigtsfulde og nidkjære Embedsmænds Opmærksomhed, da ingen kan miskjende Vigtigheden af deres Gienstand, der gribe ind i næsten Alles Jnteresse, og efter Manges Mening behøver en nøiere Drøftelse. Skrike. Noget, som ogsaa kunde være gavnligt for os. I det nysudkomne 2det Binds 2det Hefte af "Magazin for Reiselagttagelser, findes i en dansk Reisendes Dagbog i Nordamerica følgende: "En Ting maa frappere enhver Dansk, det er at see Torvene her, hvor Kjød og Grønt bliver følgt, naar man er vant til at see vore. Slagterne ere i et stort langagtigt Huus eller Skur. Paa Bordene ere udbredt en reen Dug, hvor Kjødet ligger paa, og aldrig vil man see det væmmelige Syn som hjemme hos os, at et Stykke Kjød bliver skilt ad ved Øxe paa en skiden Blok; det bliver skaaret af med store Knive, og hvor Been er i Veien, bliver de afsangede med en reenlig Sang, som strax bliver rengjort. Hver Slagter trækker over sin Klædning en reen hvid Kittel af Lærred, og har Vand staaende i Nærheden, hvori han vasker sig, naar han har rørt ved noget Kjød.