Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-06-24
Det er egentlig et underligt Spørgsmaal her er opkastet; thi det er omtrent som man vilde spørge: kan et Menneske, der engang har været Noget, men er hensjunken i Dorskhed og Slethed, igjen naar han opreises blive en retskaffens Karl paa en ganske anden Maade end han var det fra Begyndelsen, saa at Kraften, naar den igjen vag nede i ham, ikke mere var den gamle, men en splinternye, og han selv f. Ex. af en Augustin blev en Luther, eller af en Daniel Ranzau en Palle Rosenkrands, og hvilket vilde være fornuftigst af den, der tænkte at vække ham, enten at pege i Øster og Vester og byde ham stirre efter Drømmebilleder, eller at minde ham om, hvorfra han var falden, og faae ham til at komme sine forrige Gierninger ihu. Man seer let hvad Svaret her maa blive, naar Talen er om det enkelte Menneske, men kan det nu ikke blive noget andet, naar der spørges om et heelt Folk, skulde det de være saa stor en Forbrydelse, Grundtvig har gjort sig skyldig i, ved at give Danmarks Krønike en saadan Skikkelse, at de henslumrede Minder paa nye kan komme tillive, og hver Mand paa en let Maade, naar Lysten er der, kan tilegne sig baade de beskrevne kraftige Jdrætter, og tillige det Sprog, hvorigjennem Hjertelaget, der avlede dem, udtalt sig, og som endnu svæver paa den store Mængdes Læber. Kan man kalde det andet end sløv Uforstand, naar et saadant Værk bedømmes efter de stive Skoleregler, der kræve Bogstav for Bogstav og Stavelse for Stavelse, og partere Led for Leed, indtil Aanden udfarer under de anatomerende Hænder. Det maa tilvisse synes aabenbart for hver, som vil lukke Øinene op, at med Kronikens Fornyelse, saadan som den er begyndt, ere tvende Ting forberedte, som man maa kalde høist fornødne, den ene, at et Bogsprog vil danne sig, hvori man kan tale forstaaeligt til Menigmand om aandelige Ting, og hvorved altsaa det Skilledyb udfyldes, som hidindtil afsondrede Folket fra dem, der skulde være dets Styrere og Ledere, den anden: at med det samme er Tilbagegangen lettet mod den ældre Eenfoldighed i Betragtning og Tænkemaade. Disse to Ting ville upaatvivlelig følge af Krønikernes nye Skikkelse, saafremt de ei ere komne aldeles i Utide, som de vist ikke ere thi man sige hvad man vil, læste blive de nok almindelig, da selv de, som rympe Næse ad Formen, lade sig dog Jndholden behage, og hvad man morer sig ved, dets Jndtryk kan man ikke værge sig for. Men man skulde heller ikke vente, Nogen vilde værge sig derfor, thi det er dog vel Alvor og ikke Spøg med den Priis over den gamle Simpelhed, som har lydt fra saa mange Munde, det er dog vel ei i Jndbildningen alene man vil have den, for at kimse af den i Virkeligheden; man har dog vel ædt sig mæt i de bittre Frugter af det forkonstlede Sind, eller skulde man ikke endnu have faaet nok af den selvkloge Hjerteløshed, der har løst Statens Lemmer fra hinanden, og er nær ved at opløse Staten selv. Fremdeles vil vel Jngen kalde det en Ulykke, at de dannede Stænder og Almuen, de Myndige og Umyndige komme til at forstaae hinanden, at Skillerummet nedbrydes, der i Sproget har reist sig saa afsondrende, at Bogsskrivernes og de offentlige Taleres Udtryksmaade er for Menigmand et halvt Kragemaal, hvis enkelte Lyd vel klinge bekjendt, men dog i Sammenføiningen blive saa fremmede, at ingen Meddelelse kan finde Sted af den finere Begandelse, der egentlig giver Talen Liv og Lys og Fynd og Klem. Enhver som under Almuen Deel i en virkelig Aandsudvikling, efter dens Tarv og Leilighed, føler bedst hvor fornødent et nyt Sprogs Dannelse er, endog blot af den Aarsag, og en saadan kan bedst paaskiønne Grundtvigs store Fortjeneste, som ved den her omtalte Bog saa kraftigen har brudt Jsen, ja en saadan takker Gud, at det just skeede ved Krøniken; thi selv naar Forsøget lykkedes med Lærebøger for Almueskoler, kunde det dog aldrig have den omgribende Virkning, da de næsten ingen Jndflydelse have paa den ældre Slægt; men Saadant skal komme ved et Slag, der ifølge sin Natur gaaer igjennem til Alle. Denne her omhandlede Punkt er af større Vigtighed, end de Fleste troe, thi det er ved Hielp af den man skal modarbeide den mekaniske Retning, som Tiden stræber efter. (Fortsættes.) Tre(Jndsendt.)