Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-06-13
Just at du er en Recensent Hvis Mage jeg har aldrig kendt, Just det, som burde bragt mig til At tie stille, Det brugte Satan, som er snild Just til min arme Siel at hilde. Med ægte Humor sagde du At ingen Digter maatte sige, At Noget var som Himmerige, Da han den Ting dog ikke vidste, Og til at snakke op og ned Om Ting, Man er forstaar og veed Skal dit Eksempel ikke friste; Men Satan var ei sen at føre Petrarkas Sludder til mit Øre, Der, hvor han om sin Laura snakker, Fade. Som om hun var fra Himmerig, Nu vidste jeg dog at den Prakker Ei havde did en Reise gjort, Jeg mente, han var Digter, og Jeg troede du var et Fjog. Foroven og forneden ser Du let jeg ikke tror det mer. Du lasted og med Ret den Snak Om Natten, der omhyller Kloden, At det er lyst hos Antipoden, Naar det er mørkt hos Gundelach, Hvem tør vel nægte det, og dog, Fordi den Frase var i Moden, Mig Satan lettelig bedrog, Han raabte til mig; Oehlenschlager, Han var vel heller ikke Digter Dengang han sagde, at Dagen dør, Naar Natten udruller sit sorte Slør. Jeg glemte, han var af den nyere Skole, Jeg glemte vor Sol med de øvrige Sole, Jeg lo ad din Visdom og fandt Du var en Pedant. Foroven og forneden let du ser, Om end jeg græder eller ler. Dog, holdt, min Mave taaler ikke ad Din Humor draabevis at drikke, Desuden alskons Medisin Og fremforalt da ogsaa din Mit Smagorgan ger rent tilskamme, Naar ei den synkes med det samme. Jeg da bekender kort men sandt: Jeg næsten i hvert andet Ord Vel snart en lille, snart en stor, Men altid dog en Dumhed fandt, Og mere dumt end alle Dele Jeg fandt naturligvis det Hele. Jeg tænkte, det mig Gud forlade At du var kun en lille Skade, Som vidste at det nu er Sommer, Og derfor burde skræmmes væk For Kirsbærtiden kommer. Nu veed jeg, at du er en Ugle, Som ikke sviser Kirsebær, Men flygter hylende af Skræk Selv for de allermindste Fugle Og Angerstaaren, jeg udgyder, Maa vise, jeg min Synd fortryder. Nu sikkert, høie Gundelach! Hvis ei du alt af Medynk sprak Ri Du finder min Undskyldning gyldig, Og mærker at jeg er uskyldig. Til Slutning kun en lille Bon Du er Apollos egen Søn, hos an Ja veed endog hans græske Navn: jeg fusker lidt paa Rimeri, Men føler nu et hæsligt Savn, Det kunde du mig let erstatte, Hvis du i et Par Ord lod dratte En splinterny Difinition Paa hvad Man kalder Poesi. Jeg skonner af din Recension At du har grublet dybt i Sagen, Og du alt der har lagt for Dagen, At Poesten er en Gave, Som Man kan have og dog ikke have, Det er for høit for mig endnu, Men er jeg tvivler paa at du Med al din Tydeligheds Gave. Det kunde maae saa og lave, At jeg begreb din Mening. Da vil vi digte i Forening. (Thi inhumant det var, ifald Du nægted rent mit Digterkald), Og alt det gamle Skramler, Som jeg har hidtil rodet i, Med Draper og med Sagaflokke Skal mig vist ikke mere lokke, Thi nu jeg finder det er sandt Hvad du med megen Kløgt udfandt, At disse halvopædte Grene Og disse sorte Runestene Er ikkun idelt Lapper. Og Fanden ikke Poest. Nei, vi foruden Maal og Tal Melydrier udgyde skal, Og dersom Nogen da tør sige, Den Humor er ei Poest, Ham drukne vi deri. Nik. Fred. Sev. Grundtvig. P. Sk. Skal vi os et med Fürst forsioneHan traf jo dog Romansens Ton Og har dog nogen Post, Skønt der er ingen Digtning i. Naar vi da alle tre holdt Stand, Han som Uhyre, du som Mole, Og jeg som Bussemand. Da tænker jeg dog alle Fugle Sig skulde bare for at le Udtog af Greve Dalbergs Dagbog(Fortsat. S. No. 69.) Han sendte altsaa strax efter Secretairen Frans Juhl, som siden kaldtes Prustedt, befalede ham Rigadmiralen, uadspurgt at sende Ordres til alle Regimenten, at møde Hs. Maj. den anden Dag i Svendborg. Og da H. M. om Morgenen brød op og Rigsadmiralen blev ved sin forrige Mening, var Rigsadmiralen meget vred paa mig og sagde: J skulde faae Skam, J bringer Kongen om Scepter og Krone. Men jeg svarede med frisk Mod og god Samvittighed, det jeg havde lovet vilde jeg, næst Gud holde. Siden brød H. M. op og gik samme Dag til Svendborg og derfra med sit Cavallerie meget tidlig over Taassinge til den Langelandske Færge paa Langeland, og spiste der Frokost. Og strax derefter, befalede Hs. Maj. mig at jeg nu skulde ride forud og vise Veien, som jeg og gjorde med den Lykke, at mod Kl. 3 Eftermiddagen havde H. M. med sin hele Armee, uden den allerringeste Skade, den Høieste være æret, passeret store Beltet, indtil Herregaarden Grimstad paa Lolland, som var 4 Miil. Hvorpaa Hs. Maj. strax sendte Gen. Adj. Lindberg til Rigadmiralen, lod ham saadant vide med Ordres, at følge med Jnfanteriet og Stykkerne, samme Vei efter men Rigsadmiralen havde ved Lindbergs Ankomst ikke villet troe, dog siden (som Lindberg siden selv berettede mig) storligen forundret sig og sagt, nu er Hans Majest. over, saa har vist Gud hjulpet ham. Jhvorvel nu alt herigjennem lykkeligen og vel løb af, saa blev dog Rigsadmiralen mig, efter den Dag, aldrig god, men meget hadsk, og har altid siden forhindret min Lykke, i Særdeleshed i det paafølgende høistbeklagelige Jnterregnum, at jeg istedet for jeg havde fortjent Tak, blev hadet og har siden maattet lide mange Forfølgelser og megen Fortred *). Hs. Maj. blev samme Nat i Grimstadt Herregaard, og lod af et stærkt Partie 2 Deriblandt synes Gr. Dalberg at have regnet, at han blev udelukket fra Opvartning ved Kong Carl den Ellevtes Opdragelse samt Underviisning Fortification og de mathematiske Videnskaber, hvortil Kong Carl Gustaf havde udseet ham, saa ledes som Hr. Dalberg i Sulten af denne Dagboberetter. fra boende i Ark at cha18 at Raad, Fæstningen Naskov berende, som med 1600 Mand var besat, og følgende Dag avancerede H. M. gjørende Mine at ville angribe den. Men da det var Haab, at den skulde acommodere sig, blev He Maj. den Nat staaende i en Bondeby. Den 8 gik Fæstningen Naskov over i Hs. Majestæts Hænder uden noget Sværdslag. Derpaa brød Hs. M. op, besatte først Naskov og tog det selv i Øiesyn, og continuerede sin Marsch til Maribo, og siden til Saxkjøbing 6 Miil. Den 9 Febr. continueredes Marschen over Gulborg Sund ind paa Falster til en By ikke langt fra Stubbekjøbing og ved Grønsund, Wolsis kaldet; Og da Rigsadmiralen d. 11 Febr. om Aftenen havde indfundet sig i Wolsis med Jnfanteriet og Stykkerne, brød H. M. op d. 12 og gik over Sundet ved Wordingborg Slot til Sjælland. Uagtet saavel den Engelske Ambassadeur, Mylord Maadow, som og trende Danske R. Raader som Legater Aftenen tilforn vare ankomne fra Kjøbenhavn, for at bede om Fred. Marchen gik denne Dag, formedest høifalden Snee, ikke længer end til en liden By Asløf 2 Miil. D. 13 Febr. gik Marchen, ladende Næstved ligge til Venstre, til Præstøe og siden til Endeløi. Den 14 tog Hs. Maj. sit Hovedqvarteer i Kjøge, d. 15 brød H. M. op i den Mening at gaae lige til Kjøbenhavn, continuerede ogsaa Marchen til Kjøgetro, hvor Hs. Maj. spiste Frokost, sendte mig med et stærkt Partie forud, at see hvor H. M. beqvemmest kunde staae, og fandt jeg alle Byerne, paa en Miil nær Kjøbenhavn, af Fienden vare udtærede og ruinerede; kunde ikke heller judicere være reputeerligt, at avancere Fiendens Hovedpost alt for nær og siden maaskee, Fienden til Glæde og Conraae, drage os tilbage, begav mig altsaa paa venstre Haand og designerede H. M. Hovedqvarteer udi en By Toslunde Magle benævnt, hvor H. M., skjønt med nogen Utilbøielighed, efterat H. M. havde villet været Kjøbenhavn nærmere, følgende Nat forblev og Armeen satte sig i nærmestliggende Byer. Herhid kom de Engelske og Danske Legater og bade for Guds Skyld H. M. ikke vilde rykke nærmere, lovede at coopere didhen, at inden 24 Timer skulde H. M. en repeteerlig Fred, hvilken og den 18de dito udi en nærliggende Kirkeby Tostrup blev sluttet og afhandlet. Hvorpaa H. M. d. 19de gik tilbage og tog Hoved dagen. qvarteret i Kjøge igjen. Den 27de kom General Tramp med de 3000 Ryttere, som Kongen af Dannemark formedelst Freds-Fordraget til H. M. overlevere skulde, saa kom og Hertugen af Holsteen, Ernst Gynter fra Kjøbenhavn at kysse H. M. Haand og paa K. af Dannemarks Vegne invitere H. M. til sig. Og da den Danske Ratification, indkom, saa blev og Freden publiceret og udblæst. (Fortsættes.)