Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1778-12-28
Jndsendt af Landet fra en Ven. Hans Symbolum. Sukkende Hierte, lad Tankerne fare, Grædende Øine, tør Taarerne af, Jngen Bekymring vil jeg tage vare, Thi det er kun et Uroligheds Hav Jeg efter Rigdom slet intet vil spørge, Herren han lever som mig kand forsørge: Haabet mig følge skal indtil min Grav. Jntet jeg skiøtter de Sqvaldrende Munde, Pladrende Tunger jeg passer ei paa, Skiønt de mig agter at støde til Grunde, Frit jeg passerer, de skal mig ei naae; Alle Bagvaskere bliver til Skamme, Gud, naar hans Tid er, sin Ære vil ramme, Helst naar jeg troligen kalder ham paa Om endskiønt Mægtige mod mig maa nyse, Og til Vredagtighed reiser sit Sind, Herren han lever, som dennem kand kyse J deres Anslag, og giøre dem blind; Jntet jeg skiøtter om al deres Blæsen, Gud kand dem legge en Ring udi Næsen, De skal adspredes som Avner for Vind. Lad kun den Rige sin Mammon beskue, Og til Guld-Klompen hensætte sin Liid, jeg ved min Fattigdom intet vil grue, Naar kun min JEsus vil være mig bliid; Seer han mig an med sit naadige Øye, Kand det mig meer end al Verden fornøie, Skiønt jeg med Sorrig skal slige min Tiid. Haver mig hi indtil Lykken ei føiet, Det er alt skeed efter Herrens Behag, Jeg mig dog stedse har fundet fornøiet, Og ingen Mangel vedst af til i Dag, Jeg er forsikret at Gud mig ei glemme, Men, naar hans Tid er, han mig vil forfremme Derfor til hannem jeg sætter min Sag. Rigdom, o Herre, begiærer jeg ikke, Thi da maaskee jeg forglemte dit Navn, Skal jeg af Fattigdoms Bægere drikke, Ram dog din Ære, og tænk paa mit Gavn Mig min beskikkede Føde tilføie, Dermed min Fader jeg lader mig nøie, Til jeg i Graven skal tage min Havn. Skaden. To Skader, Han og Hun, udsøgte Plads til Reede, Men saasom hvert et Træe ei gierne vil tilstæde, At huuse Skaderne. Saa Kirsebærets Træe, Det maatte holde her, og unde dennem Læe De bade: Lad os dog i dig vor Reede sætte, Nei, sagde Træet først, jeg tiener ei i dette De bade nok eengang: Ak kiære, hør vor Bøn For saadan Kierlighed, vi byder Tak til Løn. At passe paa den Frugt, vi ydermeere love, Saa ingen, mindste Bær, at stiæle bort skal vove Min Kone græder; See, hun fælder Taar i Taar; Bønhør os denne Gang, og tag os an i Aar. Ja, Træet svarede: Jeg vil det da tillade; Men holder troelig Ord, Afværger Vold og Skade. Bortager Røverne, gaaer, bygger, hekker her, Er J ei dydige, vort Venskab ude er. Derpaa de lagde Eg, og just i trende Uger, Af samme lykkelig en Yngel sig udruger, Som udaf Skallen krøb. Hvert Bær nu modent var; Hver Green den bugnede, af Mængden som den bar. Her var et Fraadserie den heele Dag igiennem. De beste Kirsebær slug Skaderne i dennem, De Unge ligesaa. De Gamle fløye ud, Og bøde andre fleer til dette Giæstebud. En flygtig Spurre Hær, som levede af Bytte, Om Træet sværmede, og førte sig til Nytte, Alt hvad der var at faae, i fiorten Dages Tiid, Dem taalte Skaderne. Hver gjorde nu sin Fliid. For saadant Røverie, af Skader og af Spurre, Det arme Træe tilsidst, begyndte høit at knurre: Er dette al den Tak, jeg for min Møie faaer; Osee, hvor Løfter dog, i blotte Ord bestaaer. Skadinden raabte: hør, nu maa du os fordrage, Vi fra vor Huus saa snart ei ville Afskeed tage. Og det desuden dig, jo ligemeget er, Hvo der fortære vil de skiønne Kirsebær. For Resten mine Smaae, antager dem med Glæde. Du bærer jo din Frugt, for andre den skal æde. Tænk, Sommeren er lang. Her har vi Huus og Hiem, Nu at forjage os; Den Gierning var for slemDurakte os jo selv til Tieneste to Greene, Hvorpaa vi byggede. Vi derfor skulde meene, Vi har Forlov at boe. Hvi tog uos hertil, Tænk, Skaderne for dig ei Narre være vil. O, raabte Træet høit, Er det sit Ord at holde: J Løfter bryde tør, Fordømte falske Knolde, Jeg Eder hialp af Nød; men Skam til Takke faaer. Fordi J Friehed fik, at boe hos mig i Aar.