Aalborg Stiftstidende, 1838-01-15
Sverrig. Den svenske norske Konges i sin Tid til Kronprinds Os tar udstedte Regjerings-Jnstruction fortjener at læses in er tenso. Den er meddeelt i den svenske Statstidende i følgende Udtryk Min kjære Oscar. "Jeg har forestillet Mig, at det, ved Din Afreise til Norge, ei vilde være Dig ligegyldigt, at erholde nogle Meddelelser fra Mig, der tillige kunne tjene Dig til Rettesnor i de nye Forhold, i hvilke Du snart vil befinde Dig. Du vil i mange Henseender staae alene, være overladt til Dig selv, uden, som hidtil, at kunne støtte Dig til det faderlige Hjerte, og, idet Du lærer at kjende Ting og Forhold, vil Du være nødt til, uophørlig at studere Menneskene, for at sikkre Dig mod deres Ubestandighed. Jeg har derhos tillige tænkt Mig, at Du, skilt fra Din Ven, fra den, hvis Lykke og Hæder er saa nøie forbunden med Dine Foretagenders Held, ogsaa vil drage nogen Nytte af at lade Dit Blik dvæle ved efterfølgende Betragtninger og at følge dem med Dine Tanker. Disse Betragtninger ere hos Mig opkomne ved de Begivenheder, som have tildraget sig for Mine Øine, samt ved Opfatning af Verdenshistorien, særdeles Nordens Annaler) Normændenes Caracteer er Dig bekjendt; Du har lært at kjende den fra Din Ungdom af. Det er et redeligt, gjæstfrit og ædelt Folk. Dets ringere Berørelse med det øvrige Europa har ogsaa bevaret det dets tidligere Sæder og gamle Skikke. Hos de nordiske Nationer, meer end hos andre, er Vanen den anden Natur og deres Caracteer har ei den Bøielighed og Bevægelighed, man finder i Syden. Naar de eengang have skjænket en Fyrste deres Tillid, saa maa han have begaaet mange Misgreb eller være bleven rammet af mange Uheld, for deres Hengivenhed for ham aldeles kan udslettes. Montesquien har sagt, at Æren, som i despotiske Stater, hvor undertiden endogsaa Ordet til at betegne dette Begreb fattes, er ubekjendt, spiller en Hovedrolle i Monarchierne og der udgjør Sjælen i Statslegemet og Lovgivningen; og Normændene have i 150 Aar givet en uindskrænket Regjering saamange Beviser paa Troskab, at vi maae indrømme, at Æren for en stor Deel har været Basis for denne deres Standhaftighed i deres politiske TroDe Rystelser, som fandt Sted i Europa, forplantede sig aldrig til dem, og, naar man overseer enkelte Misforstaaelser, have de aldrig viist Opsætsighed mod deres uindskrænkede Be 7) Skjøndt et lidet Brudstykke af denne Jnstruction allerede har havt Plads i dette Blad, bør det, for Sammenhængens Skyld, dog ikke savnes her, hvor Actstykket meddeles i dets Heelhed. herskere. Hvad der endvidere taler til deres Fordeel, er den Omstændighed, at Massen af Folket, uagtet Regjeringens store Eftergivenhed i Aarene 1815, 16 og 17, uagtet Pressens Udskeielser og en vis Ligegyldighed hos de administrerende Personer, dog aldrig har ladet det mangle paa Hengivenhed og Troskab mod det nye Fyrstehuus. Dette tør vi ei forglemme. Man finder vel ogsaa undertiden i disse kolde Egne visse Aander, hvis Livlighed ikke ledsages af nogen sikker Dømmekraft, og i Behandlingen af offentlige Anliggender er slige Folks Ubetænksomhed ikke mindre farlig, end ond Villie og Rænkesyge hos Andre. Det er Dig ogsaa bekiendt, at et Slags Aristokrati har fæstet Rod i Norge, skjøndt der ikke gives nogen Adel. Der, som overalt, vil Du finde Folk, der ei besidde tilstrækkelig Oplysning til at lede sig selv, men som dog mene at have formegen til at lade sig lede af Andre og derhos giøre Fordring paa at raade deres Fyrste. Andre derimod ere vel rige paa Opfindsomhed og Jdeer, men derhos saa vankelmodige, at en om Aftenen undfanget Jdee forjages af den kommende Morgens Planer. Betroe Dig ikke til Disse, men undgaa at lade dem mærke, at Du gjennemskuer dem. Caracteerfasthed er en saa stor Egenskab, at, skjøndt kun faa Mennesker ere begavede med den, Mængden af Mennesker dog anseer det for utilladeligt, at man har gjennemskuet deres Svagheder. Betroe Dig endnu mindre til de saakaldte, stærke Aander, som i Almindelighed ville kaldes store Aander. De ere ofte meere farlige end nyttige og til Udøvelsen af offentlige Forretninger sædvanligt lidet brugbare. Ansees Nedladenhed og Beskedenhed som en Dyd hos dem, der ere bestemte til at regiere Stater, saa er derimod opblæst Jndbildskhed den største Feil, der kan vanzire Mænd, som beklæde offentlige Embeder og endmere de høie Poster. Jo meer ophøiet Forstanden er, jo mindre foragter den de Om givendes Raad. Men disse tør ikke ubetinget lede Fyrstens Beslutninger; han maa nøie prøve deres Værd, før han kan antage eller forkaste dem, og, naaer han ved denne Undersøgelse den Overbeviisning, at de ham meddeelte Raad have Fortrin for hans egen Anskuelse af Sagen, da tør han benytte dem som sine egne; thi det er ofte en stor Fortjeneste at anerkjende og antage det, som er nyttigt, især naar man er ansvarlig for det muligt mindre heldige Udfald; i det givne Raad kan ligge en heldig Idee, der kun er henkastet som en personlig Mening, uden at den, der yttrede den, engang har havt Leilighed til nøiere at overlægge eller motivere den. Selv den Dygtigste maa ogsaa høre paa Raad af dem, hvis Erfaringer han holder for ringere end 1 sine egne, naar de engang ere opfordrede til at give Raad Klogskab byder Fyrsten at tale lidet, men det er hans Fordeel at høre meget. Derved drager han Nytte af Alles Domme; de gode ere i sig selv gavnlige; de mindre gode kalde de andre til Live. Vankelmodighed og Frygt kunne hos en Regent have de værste Følger. Vel er det sandt, at den mindre Samvittighedsfulde stundom begaaer Uretfærdigheder og Grusomheder, men Fyrstens Svaghed kan ogsaa foranledige Rystelsen i Staten og hans Mangel paa Kraft til at modstaae kan bringe Almeenvellet Fordærvelse. De, som zittre for at anvende bestemte Retsgrundsætninger i givne Tilfælde, af Fryg for at begaae et Feilgreb, styrte ikke sjeldent de Stater, de havde kunnet frelse tilligemed sig selv. Retfærdigheden hos en Statsmand er ikke altid overeensstemmende med ueftergivelig Strænghed. Denne Sidste kan ofte grændse til Uretfærdighed og maa vel skjelnes fra den vise Strænghed, som Nødvendigheden i mange Forhold giør til Pligt. Naar denne udøves for det almene Vel, saa paaligger det os, at være ubønhørlige. En ædel Sands for Retfærdighed, saavelsom en reen aaben Siel byde ogsaa, uden alle Omsvøb at afvise dem, der træde frem med overdrevne Fordringer, Søg at tilegne Dig denne Sands. Følg med Din hele Opmærksomhed dem, der ere ansatte ved Regjeringen, for at udforske, om de ogsaa tænke og handle i dens Aand, virke efter dens Anskuelser og føre dens Sprog. Ogsaa den, der vel handler overeensstemmende med Ret, men kun svagt udtaler sine Anskuelser, feiler mod den politiske Retskaffenhed og kaster Andres Uvillie paa de Personer, hvis Aabenhjertighed i Ord stemmer overeens med deres Kraft i Daad. J alle Lande, særdeles i de constitutionelle, og hvor politiske Uroligheder have fundet Sted, finder man flere Folk, der klage over Uordener, end Mænd, der ville stræbe efter at afhjælpe dem. Raadgiverens Retfærdighedssands bestaaer da i at handle, i at foragte tom Dadel og i Virksomhed ved vigtige Leiligheder, hvor det gielder om at gavne det Almindelige. Denne Retfærdighedssands yttrer sig ogsaa i at rive Masken af dem, som, med Folkets Vel idelig paa Tungen, nære en tøilesløs Ærgjærrighed, som Jntet kan standse og Jntet kan mætte, i Hjertet. En lang Fred har fjernet det norske Folk fra dets ældgamle Hang til Vaabenhæder, vil maae derfor rette vore Bestræbelser derhen, at Alt, hvad der henhører til Krigskunsten, der nu er saa vigtig, udvikles med Klarhed for det; thi en Stat uden en vel organiseret Armee er i vore Dage den første Erobrers Bytte. Tancred de Hauteville erobrede Sitilien med 30 Normanner. Havde det ficilianske Folk besiddet blot nogen krigersk Aand, havde Øen eiet en staaende Hær af blot nogle bundrede Mand, saa vilde dette eventyrlige Foretagende af nogle Fremmede, der nu vækker Efterslægtens Forhauselse, allerede i Landgangens Øieblik været tilintetgjort. J Middelalderen gjorde Norges Helte sig frygtede i Frankrig og paa Englands Kyster. Uden at ville føre disse forgangne Tider tilbage, maa man dog erindre Normændene om, at man er erhverver eller opretholder Rigers Selvstændighed med Taler fra Talerstolene eller med Toaster ved Gjæstebudene. Verden bliver ikke fri, fordi man tømmer en Skaal paa dens Frihed. Selv ikke den mægtigste Stat kan forlade sig paa en sikkret Rolighed, naar den ikke formaaer at forsvare sig mod et pludseligt Overfald eller en uventet Overraskelse. J Statsqvæstioner ansees den Stærke sædvanlig for at hav Ret og derfor vil det i Verdens Øine blive den Svagersaameget vanskeligere at forsvare sine Rettigheder. Frededelrik den Store har sagt: "Til at føre Krig behøver man 1) Penge, 2) Penge og 3) endnu flere Penge!" Han vidste, at man for Penge kunde faae Soldater i hans Tid.) Uden at ville antage Machiavells Grundsæninger i Regjeringssager, vilde Jeg hellere med ham sige: "Krigen fordrer Mænd, og atter Mænd og endnu flere Mænd." Med tappre Krigere er man Herre over Fjendens Hjælpemidler og berøver ham derved Midlerne til at betale sin Hær. Derfor, hvis Du skulde komme til at føre Krig, saa skaan Dine Soldaters Blod og sørg for dem i Sygdomstilfælde; undgaa smaa Fægtninger, men, gjøres det nødigt, saa vov Din Hær i det Øieblik, da Fædrelandets Ære og Frelse fordrer det. Meer end eet Slag er blevet tabt, fordi man vilde skaane et eller andet Clitcorps.