Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-04-13
No. 17. Gretchen for Mariebilledet, af C. Meyer, er maaskee ved Udstillingen det Stykke, som meest af alle har tildraget sig Kienderes Opmærksomhed. J nogle geniefulde, men bizarre og mislykkede Arbeider, der forhen have været udstillede af denne unge Konstner, abnede man vel, at vi med Tiden kunde vente noget Godt af ham, men hvo havde tordet haabe, at vi allerede et Aar senere skulde af ham bydes en saa yndig Konstblomst, som dette Malerie er Man har med Rette kaldet Udtrykket Maleriets Jndre, eller Maleriets Siel, og sikkert er det, at dette Stykke har en overordentlig skjøn og ædel Siel. Man maa beklage den, som ved at see dette Arbeide ikke føler, at Gretchen her beder af sit hele Hjertes Fylde, saa inderlig, saa fromt, saa uskyldigen som nogen. Men det er ikke allene Maleriets Jndre, som er smukt, ogsaa det Ydre er godt udstyret, det er correct tegnet og Drapperierne ere smukt valgte. Man seer, at Hr. Meyer heri har taget sig Professor Eckertsberg, der er en stor Mester i denne Deel af Konsten, til Mønster. Virkningen er overordentlig og smuk Man har bebreidet Stykket, at den concentrerede Lysvirkning ikke var motiveret nok, og at der herskede nogen Uovereenstemmelse i adskillige Slag skyggers Fald, men vist er det, at det i Bitingene herskende dæmpede Lys meget bidrager til den Virkning, dette skjønne Malerie gjør paa os, og at det i alt Fald er en høist ubetydelig Jndvending imod et Stykke, der er lige ærefuld for Konstneren og det Academie, der kan fremvise Fortsættes.) slige Elever. August v. Kotzebue. (Slutning; see forr. No.) Hans Kones Død bragte ham til at reise til Paris, og foranledigede ham til at skrive en meget affecteret Bog: "Meine Flucht nach Paris" men de udbrydende Uroligheder forjoge ham derfra. Efterat have opholdt sig nogen Tid i Mainz, søgte han om sin Afskeed, og fik den. 1795 trak han sig tilbage paa Landet, hvor han, 8 Mile fra Narva, lod sig bygge et lidet Landsted, som han kaldte Friedenthal, hvor han, indtil Efteraaret 1797 dyrkede Muserne i sin Families Skjød. J denne hans landlige Eensomhed skrev han die jungste Kinder meiner Laune" (en Samling af Fortællinger og Smaadigte, og nogle og tyve Skuespil. Ved Altingers Død blev en Hoftheaterdigters Plads i Wien ledig. Man tilbød ham den, og han modtog Tilbudet. Hans Lykke som Theaterskribent var nu gjort: Directionerne ved Tydsklands mangfoldige Theatre bestormede ham nu om nye Stykker, og han opfyldte med Redebonhed deres Ønske, uden at bekymre sig om Lessings vigtige Advarsel; nicht vieles, sondern viel, ein Weniges, aber mit Fleis." Det syntes som hans "Lunes Børn tiltoge med hans virkelige Børn, og at de første tildeels vare en Følge af de sidste. Blandt den Skare af Stykker, der uophørligen udflød fra hans Pen, vare dog adskillige vakkre Arbeider. Stykker som Lyst til at glimre, Sølvbrylluppet, Epigrammet a., ville altid læses og sees med Fornøielse. Efter to Aars Ophold i Wien tog han sin Afsked med en aarlig Pension af 1000 Gylden, Kotzebue besluttede, efter et kort Ophold i Weimar, at vende tilbage til Rusland, men paa Grændserne blev han arresteret, og, uden at vide hvorfor, slæbt til Siberien. Hele Europa forbausedes over hans Skjebne; men hans Sorg blev snart forvandlet til Fryd, og aldrig er nogen Landsforviisning faldet heldigere ud end denne. Et af ham forfattet lidet Drama, Peter den Stores Livkudsk, kaldet, en indirecte Lovtale over Paull., blev oversat paa Russisk og forelagt Keiseren i Haandskrift. De Complimenter, det indeholdt, hvede Paul saa godt, at han strax befalede at hente den ulykkelige Digter tilbage fra sin Forviisning. Han viste ham nu sin høieste Bevaagenhed, forærede ham Krongodset Worrokul i Lifland, satte ham til Directeur for det tydske Theater, og forundte ham Characteer af Hofraad. Disse hans Hændelser i Rusland beskrev Kotzebue, meget romantisk i den bekiendte Bog det mærkværdigste Aar i mit Liv uden at ahne at der forestod ham et langt mærkværdigere i Tydskland. Efter Pauls Død syntes han kjed af Rusland, og han tog sin Afsked med Characteer af Collegieraad og med sin fulde Gage. Han drog til Weimar igjen, hvor han opholdt sig en kort Tid, og gik derfra til Jena. Fra den Tidspunkt af begynder hans egentlige polemiske Periode. Den nyere poetiske Skole i Tydskland var ham en stor Anstødsteen, og som Hoveder fordenne ansaae han Göthe og Brødrene Schlegel. For at bekjæmpe disse oprettede han i Forening med den bekiendte Merkel, som for endeel Aar siden opholdt sig i Kjøbenhavn, i Berlin et Tidsskrift, under Titel af der Freimüthige, der i Grunden var en Efterligning af den bekjendte Zeitung for die elegante Welt, som siden foranledigede i Tydskland saa mangfoldige Tidsskrifter, af samme Natur, ja endog af samme Format. Hofraad Spazier, Udgiveren af denne Tidende, som holdt med Göthe og Schlegelmerne, blev nu Maalet for Kotzebues hvasse Satire. Med en stundom mageløs Overgivenhed tumlede han og Merkel sig nu i deres Journal, og det gik endog saavidt, at den første i et lidet Stykke paatog sig at bevise, at Göthe ikke forstod Tydsk. Jnteresse manglede dette Tidsskrift ikke, og det bidrog ei lidet til at vække en gavnlig Gjæring i Jdeer nes Rige, thi hvor meget man end maa foragte den plumpe, blot paa at saare og krænke beregnede Satire, saa er det dog vist, at i ingen Republik den evige Fred er skadeligere, end i den lær de. Vel blandede Göthe sig ldrig directe i Striden, men uden Jndflydelse blev den desuagtet ikke. Een af følgerne var den Jenaiske Literatur, tidendes Forflyttelse til Halle og det Jenaiske Universitets Forfald. J Berlin vandt Kotzebue Kongehusets Yndest, og fik et Canonicat. Her udgav han, foruden adskillige større dramatiske Værker, den lige indtil de sidste Aar fortsatte Almanach für dramatische Spiele, der indeholdt jevnligen mange nydelige Smaating, hvormed de utallige Privattheatre i Tydskland især kunde være meget tjente. Frugten af hans Reise til Frankrig var hans Erindringer fra Paris, der allerede indeholde Udfald paa Napoleon, hvilke synes at godtgjøre hans Modstanderes Paastand, at han ikke blev modtagen af Frankerhøvdingen med den Udmærkelse, som han vel havde ønsket. Men i videnskabelig Henseende ere saavel hans Erindringer fra Paris som bemærkninger paa hans Reise til Rom og Neapel i Aarene 1803 og 1804 ikke af stor Værdie. Jsær ere hans Domme over Oldtidens uopnaaelige Konstværker saa løse og stundom saa prange, at kun hans Higen efter at ville sige noget Nyt i Mangel af noget Sundt, og hans Forfængelighed at ville have seet med egne Øine og dømt efter egen Overbeviisning, i et Fag, hvor baade hine og denne savnede den fornødne dømmeævne, kan undskylde hans besynderlige Meninger. - Uden Tvivl følte han hos sig selv, at hans mangfoldige, blot paa at gjøre øieblikkelig Lykke beregnede dramatiske Arbeider aldrig vilde naae de hiinsidige Kyster af den Evighed, hvor Shakespears og Schillers Mesterstykker staae som uforgjængelige Mindemærker, ligesaa beundrede af Eftertiden som af Samtiden. Han valgte sig derfor et Arbeide, der, efter hans egen Forsikkring, skulde overleve alle hans Muses spøgende Fostere, Preussens Historie, og reiste i dette Øiemed til Königsberg, hvor det blev ham tilladt at benytte sig af Archivet. To af Tydsklands største Historieskrivere J Müller og Schlzer gave hans Værk et meget smigrende Vidnesbyrd, og hans Fiender selv maatte indrømme, at det ikke var uden Fortjenester. En Mand af hans Aand kunde heller ikke, naar han vilde gjøre sig Flid, levere noget Maadeligt; thi havde han end ikke studeret Historien som egentlig Fagvidenskab, saa maatte hans gode dømmekraft, hans Vid og Skarpsindighed, dog komme ham her meget til Hjelp. Hans Værk, som indeholder Preussens ældre Hiistorie, bestaar af 4 Bind og udkom i Riga 1809. Med Aaret 1806 tog hans literære Virkelyst en ny Retning. Preussens Ulykke fordrev ham fra idette Rige. Han flygtede til Rusland og her lod han ingen Leilighed forbigaae til at bekjæmpe Napoleon og de Franske med sin vittige Pen Han var næsten den eneste Tydsker, der under sit Navn, vovede at trodse den franske Magt, der, lig en Lavastrøm, overskyllede Tydskland, og de Franske fandt hans Angreb saa djærve, at de troede at kun brittisk Guld kunde, under saadanne Omstændigheder, skabe et saadant Mod. Havde Kotzebue nogensinde Aarsag til at frygte for sit Liv, da var det den Gang, da det hemmelige franske Politie forfulgte enhver frimodig Skribent og den franske Despotisme knuste endog det blotte Organ for hver fri Yttring, saaledes som den ulykkelige Palms Exempel noksom beviste. Medens alle bøiede sig dybt i Støvet for Napoleon, vedblev Kotzebue at udsende sine Pile fra sit rige satiriske Kogger, og hvad tydske Kugler tikke formaaede, det udrettede hine. Under den store politiske Forandring 1813 var det ham, der virkede saa mægtigen paa Folkets Stemning mod de Franske. Han fulgte som Statsraad med det russiske Hovedqvarteer, udgav i Berlin dentisches Bolksblatt, et efter Tidsaanden indrettet Blad, og tirrede de Franske saa stærkt at de nævnte ham og A. W. Schlegel i deres Tidender som deres uforsonlige Modstandere. Saa forskjel ligge end begge Digtere vare i deres poetiske Synsmaader, ligesaa overensstemmende vare de i de politiske, og ligesom Voltaire og Rousseau, ved Efterslægten forsonede i Døden, staae tæt ved hinanden i det franske Pantheon, saaledes saae man her to imod hinanden forbittrede Modstandere, forsonede ved Politiken, staaende paa fælles Kampplads, fegte for fælles Sag og Fædreneland. Vel trak Kotzebue sig tilbage til Rusland, da de i Foraaret 1813 trængte frem, men det var nødvendigt, naar han ikke vilde blive et Offer for Napoleons Hevn. Men endnu stedse vedblev han ved satiriske Smaaskrifter at virke mod de Franske, og endskiønt det franske Politie ikke forsømte at confisquere dem, saa listede de sig dog ud i den læsende Verden, og forfeilede der ikke deres Virkning. Hans Tjenester i disse vigtige og farefulde Aar bleve ei upaaskjønnede. 1814 blev han af Rusland udnævnt til Generalconsul, i hvilken Egenskab han valgte Kønigsberg til sit Opholdssted. Frankrig blev ydmygt, Napoleon styrtet og Tydskland befriet for hans Aag. Men nu gik det Korzebue hos hans Landsmænd, som i sin Tid den store Niels Juul efter Fredsslutningen, da han, afviist ved Audiencen, sagde ved sin Hjemkomst til sin Kone, jeg kan godt mærke, at man ikke behøver Niels mere. Kotzebue havde upaatvivleligen mange og store Feil, men saa hurtigen burde i det mindste Tydskland ikke glemt hans mange Fortjenester af Landet. J Aaret 1816 blev han ansat som Statsraad ved Departementet for de udenlandske Anliggender i St. Petersborg, og Aaret derefter blev det ham overdraget at indsende, umiddelbar til Keiser Alexander, en Beretning om Literaturens og den offentlige Menings Tilstand i dette Land. Han udførte sit Hverv i Weimar, og Historien om de saakaldte Bulletins, som man fik fat paa og offentliggjorde uden hans Vidende, er bekjendt Ogsaa udgav han der et critisk Blad under Titel af literært Ugeblad, der især synes at have paadraget ham den nyere Tydskheds (Dentschthum) Mishag. J dette Tidsskrift bedømte han ny udkomne Skrifter efter sin egen Synsmaade, og sin Tids herskende Aand og politiske Sindelav efter vistnok ikke altid rigtige Grundsætninger, næsten med fransk Letfærdighed. Men saa gjerne man gad læst ham, da han ivrede mod og Franske, saa harmfuld blev man imod ham, da han med samme Vaaben bekjæmpede det, de forekom ham Uklogt og Urigtigt hos hans egne Landsmænd. Meninger kunne befeides med Meninger, Grundsætninger med Grundsætninger