Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-01-27
Den store Øe Brittannien, hvorunder nu befattes Engeland og Skotland, var i gamle Dage beboet af 3 adskilte Nationer nemlig 1) de Britannier, de ældste Øens Jndbyggere, som beboede den største og sydlige Deel, og stode under det Rommerske Herredom. 2) de Pikter, og 3) de Skotter, som havde deres Sæde udi de nordlige Parter. Efterat de to sidste havde ført langvarige Krige med hinanden, forenede de sig omsider, for at anvende deres Kræfter mod de Brittannier, som vare deres tilfælles Fiender. Da de Brittannier ingen Hielp kunne faae fra Rom, besluttede de at kalde til Beskyttelse de Angler, som den Tid beboede den syndre Part af Jylland, item de Saxer, nu Holsteener, eftersom somme Folk paa de Tider havde Navn af Tapperhed og Krigsvidenskab, og skikkede Gesandter, for at overtale dem til at komme over til Brittannien. Saasom intet var de Angler og Saxer kierere end Krig, antoge de dette Tilbud med Glæde, indskibede strax deres beste Mandskab, og under de 2de Anførere Hengisto og Hor saa landede til Brittannien Aar 449. (Horsa betyder en Hoppe, deraf endnu Hors. Hengisto en Hingst, eller Hengst. Thi disse Folk gave gemeenlig deres Børn Dyrs Navne. Skibene, de bleve transporterede paa, kaldtes af de Tiders Latiner Ciulæ, deraf er det danske Ord Jolle kommet. Den da regierende Brittanniske Konge Vortigernus tog med stor Æresbeviisning mod disse Folk, og anviiste dem den Provinz Kent at beboe. Derpaa foreenede de Brittannier deres Kræfter med disse Fremmede, rykte mod de Schotter, og Pikter, og erholdte en fuldkommen Seier over dem. Da Hengist, som var en fornuftig Herre, og saae længere hen i Tiden, mærkede, at de Brittannier forlode sig gandske paa de Anglers Magt, fik han i Sinde at befæste sig stedse paa denne skiønne og frugthare Øe, og derfore gjorde Kongen Forslag om at lade transportere fleere af hans Landsmænd over til Brittannien, hvilket Forslag Kongen, behagede, saasom Krigen endda varede mod de Pikter og Skotter, og han ei formodede, hvad Hengift dermed sigtede til. Der kom da atter til Brittannien et stort Antal af Angler tilligemed Qvinder og Børn. Blandt dem, som da bleve transporterede var Hengistes Datter Rone, hvilken Kong Vortigernus forelskede sig udi formedelst hendes Deilighed, og tog hende til Ægte, saa at der blev ikke alene Forbund, men og Svogerskab stiftet imellem dem. Men, da de Angler bleve meere og meere bestyrkede, saa at de saae sig i Stand til ikke allene at beskytte Landet mod de Pikter og Schotter, men og at foreskrivede Brittannier selv Love, tage de omsider Masken af, og tilkiendegave, at Regimentet var i deres Hænder. Vortigernus saae længe dermed igiennem Fingre, efterdi han lod sig regiere af den Angliske Princesse Rone, indtil de Britanmer bleve utaalmodige, og satte hans Søn Vortimerins paa Thronen. Dette nye Kongevalg foraarsagede offentlig Ruptur mellem de Angler og Brittannier, og søgte den nye Konge at drive de fremmede Giester reent af Øen. Men midt i dette Foretagende blev han taget af Dage ved hans Stedmoders List, saa at Regieringen faldt igien til Faderen. Over den nye Konges Død fattede de Angler Mod igien, og udbredede sig vidt i Landet. Udi denne Tilstand tog en Romer ved Navn Aurelius, (andre kalder ham Ambrosius, som da var i Landet, sig de betrængte Brittannier an. Denne lod sig af Jndbyggerne erklære til Konge, fægtede med god Fremgang mod de Angler, og som den gamle KongeVortigernus selv udi disse Omstændigheder slog sig til de Angler, forfulgte Aurelius ham paa det hæftigste. Og da Vortigernus omsider var flygtet til et Taarn, satte han derpaa Jld, og brændte ham op. Derpaa gik samme Aurelius mod de Saxer eller Angler, hvilke han og overvandt i et Feldtslag, hvorudi Horsa Hengistes Broder omkom tillige med mange andre. Men Hengist lod deraf ikke Modet falde. Han samlede sammen alle de Saxer og Angler, han kunne tilveiebringe, fik ogsaa nye Rekryter fra Jylland, og derpaa leverede Aurelius et nyt Feldtslag, men han var derudi ligesaa ulykkelig som hans Broder; thi hans Krigshær blev slagen, og han selv døde kort derefter. Han efterlod sig to Sønner, som fortsatte Krigen efter ham mod Aurelius, hvilken i Begyndelsen, havde samme Lykke imod dem, men blev omsider slagen og omkommen, saa at de Angler og Saxer ved ham bleve skilte ved en farlig Fiende. Efter hans Død blev Krigen, fortsat med fortsat med foranderlig Lykke, snart havde de Angler og Saxer Overhaand, snart igien de Brittannier. Udi disse Krige, fortæller Beda, at have tildraget sig denne mærkelige Hændelse, nemlig, da de Anglo=Saxer engang rykte mod London, bleve de forskrekkede, da Britanmerne med høi Røst raabte Alleluia, og toge Flugten, hvilket giver tilkiende, at de Anglo=Saxer ei endda vare Christne. Et stort Slag er antegnet i den Engelske Historie at være holdet Aar 492, og 44 Aar efter de Anglo=Saxers første ste Ankomst til Brittannien, i hvilket Slag begge Hengistes Sønner bleve slagne. De Anglo=Saxer vare ellers temmelig i Knibe, saa længe den tappre Britaniske Konge Arthur levede, og de kunne neppe forsvare sig i deres ProvinKent; men da han døde, vendede Bladet sig; thi de Britannier tabte med ham al deres Lykke, Dyd og Tapperhed; saa at de efter den Tid ikke meere kunde staae de Anglo Saxer imod. De bleve overvundne i adskillige store Feldt slage, og saaledes brængstede, at en Deel flygtede over i den Franske Provinz Armorica, som efter dem endnu heder Bretagne. En Deel andre flygtede til den Provintz; Valen, hvor endnu det gamle Brittanniske Sprog tales, og Jndbyggerne de gamle Brittannier, som flygtede derhen, for at skiule sig for de seierrige Anglo=Saxer. Da disse saaledes havde bemægtiget sig heele Brittannien, undtagen Skotland, deelede de Landet i 7 adskillige Riger, saasom: Det første Rige blev kaldet Kent, et gammelt Dansk Ord, og det samme som Kant, efterdi det var en Huk eller Kant af Brittannien. Det andet Rige blev kaldet Susser, eller de Syder=Saxers Rige. Det tredie Rige blev kaldet Ost=Angelen, eller de Ost=Anglers Rige. Det fierde Rige, fik Navn af Esser eller de Ost=Saxers Rige; Hovedstaden, for dette Rige var London, som siden er bleven Hovedstaden for heele Engeland. Det femte Rige var Mercia, Det slette Rige var Northumbrien,, og varede indtil Aar 827. Det syvende var det Vest=Saxiske Rige, som opslugte alle de andre, efter indbyrdes Krige. Thi den VestSaxiske Konge Egbert undertvang Aar 820, Kongeriget Mercia, og forenede alle Provincerne til eet Rige, hvilket han i steden for Brittannien lod kalde Engeland, til Erindring af de Angler, som havde vundet Landet. - Saaledes huserede de gamle Jyder og Holsteener i Engeland.