Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-02-22
Paadømte Sager. Den 15de for By tinget: 3de Sager, hvoraf een Gields Sag, og 2de Justice-Sager nemlig: Actor Blechingberg mod Christopher Ludvigsen Crankan, som for første Gang befunden stort Tyverie er dømt at stryges til Kagen, have Tyvsmærke i sin Pande, samt arbeide i Jern sin Livs Tid paa nærmeste Fæstning, og Actor Brose mod Gunild, Asbiørns Datter, hvilken for Barnefødsel i Dølgsmaal er dømt at hensidde i Stadens Arrest, 12 Jevndøgn paa Vand og Brød, samt derefter arbeide i Stadens Tugt Huus 13 Uger. Den 18de for Raadstue-Ketten Actor Reutz paa de Søefarnes Fattig-Huses vegne mod Gert Dischingthun, hvorved den gjorte Jndførsel i Par tet blev bekræfted, og følgelig Dischingthun tilfunden at betale Hoved-Stoel, Renter og Omkostninger. Slutning af den fri Oversættelse af det Tydske, afbrudt i No. 7. Jeg troer derfor vist, at Menneskets Smag af Naturen er ligesaa sterk som Dyrenes. At de ved den, ligesaa rigtig som disse, kand afskille og forkaste det, som er Sundheden skadeligt. Vanen alene betager Smagen denne naturlige Ævne, og giør den kraftløs. Lad os betænke hvad Magt Vanen haver over de andre Sandser-Strax vil vi aflade at tvile om dens Magt her. Hvor skulde vel troe, at Naturen har gjort en Garvers Næse haardere, og af grovere Trevler end en Hofmands, Dog er Lugten af raadent Læder er modbydeligt for den første. Den anden derimod vilde daane ved at trække den til sig. En Dame, som i sin Ungdom ei kunde taale Desmer-Lugt, begyndte dog at vænne sig dertil. Ved at bruge Desmeren sterkt og idelig blev hun tilsidst saaledes, at den Desmer-Lugt, som var andre utaalelig, kunde hun neppe mærke. Ved Vanen kand Ørene bringes til at mærke hver falsk Tone i Musiken. For nogle Øren er Lyden af en Sække=Pibe ligesaa liflig, som den af en Fiolin, Øiene staar under den samme Vanens Magt. Efter haanden kand de vænnes til, uden Modbydelighed, at beskue det hæsligste Skilderie. Det meget hæslige forsvinder lidt efter lidt. Den første Gang man seer en delig Skabning finder man derved meget Jndtagende. Men jo tiere man seer den, jo mindre røres man af dette. Om den SibariteSmindarides fortæller man, at han en heel Nat ei fik Søvn paa sine Øine, fordi en af de Roser, hvormed hans Seng var bestrøed, havde foldet sig sammen. Hvorvidt denne Beretning er rigtig, maa staae derhen. Men dette er vissere: J Blæst og Kuld kand vi have blot Ansigt og ubedækkede Hænder Men vi maa derimod skiule andre Dele af Legemet. Mon ikke dette kommer af Vanen, Huden er virkelig et haardere og grøvere paa de andre Lemmer. Ligesaa kraftig vir for og Vanen paa Smagen. Denne retter sig efter det Slags Spise, som fremsættes. Dertil værner den sig. Ligesom den er blød eller kiælen, haard eller stærk, saa bliver Smagen ogsaa. Den, som nyder de naturligste Spiser, dens Smag bliver og renest. Han finder ingen Smag i andet end det, som ei skader Sundheden. Finder man Behag i usund Spise, saa er Smagen altid fordærved og syg. Der findes Folk, som kun spise visse Slags Mad og kun drikke visse Slags Vine. Her maa en calkonsk Hane til og ingen indenlandsk, en Forelle og ingen Karpe. De spise af et Dyr, Fugl eller Fisk og kun visse Dele, af en tam eller vild Due kun Baadelen, af Haren kun Boven, af Gaasen kun Leveren. Den sidste var hos de gamle Græker og Romere en høit agted Spise. Man bar den paa Bordet kogt eller stegt i Par de. Den blev indsyed i den liden Hud, som man kalder Omasum. Man fortæller og en Dame: Hun aabnede ved Bordet denne Hud, menende deri at finde en Lever. Men da hun fandt, at deri kun var et Stykke Lunge, skreg hun høit, Det koster mig mit Liv, Denne forhandede, Kiortel, har bedraget mig; Den er Aarsag, til min Død. Dette er just Jndholden af et Vers i en græsk Tragoedie, hvilket lægges Aggamemnon i Munden, da Clytemnestra og Ægisthuusdræbe ham, ved at indvikle ham i en Kiortel, hvorpaa var ingen Aabning. Den Vin, der skal drikke, maa være voxen i visse Vin Bierge eller i visse Egne. Der maa være hos den det, som de Franske kalder Seve og Verdeur. Smage Redskaberne ere hos disse Folk yder. ligst forvante og fordærvede. De ere ligesaa alde farne som de Gulsottige, hvilke alting forekommer gult, af hvilken Farve det end er, og som de Febricitanter, hvilke holde al Spise for bitter eller sur. Nydelig og lækker Spise har saaledes indtagen dem og forkiælet dem, at de ansee endre Slags Mad alt for grov og alt for raa til at kunde spises og fordøies.