Aalborg Stiftstidende, 1828-02-28
Sultanens Manifest. (Fortsat.)Men Rusland var hermed ei tilfreds, og da de militairiske Jndretninger, som det Ottomanniske Rige lykkeligviis nu har truffet, indgjøde det Mistroe, siden dets egne Fremskridt lode de Onder falde tilbage paa Rusland, som det beredte Porten, saa greb det det Partie, ei at forunde Muselmændene Tid til disse Reformer. Rusland, Frankrig og Engelland sluttede nu en Alliance, for at opnaae hiin Uafhængighed med Magt, og forlangte den gjennem deres respective Ministre officielt og uden Omsvøb. - Men den høie Port gjorde paa sin Side baade skriftligt og mundtligt alt Sit, for at formaae dem til at afstaae fra disse Fordringer, idet den forestillede dem, at religiøse, politiske, administrative og nationelle Hensyn gjorde disse Forslag uantagelige, at hele den Muselmandske Nation vilde staae op i Masse og at det vilde være umueligt at bevæge den til at antage dem. Man var døv mod Alt, hvad der lod sig sige og man paastod kun saameget mere haardnakket, stolt af sin Magt, at ville sætte Antagelsen af disse Forslag igjennem mod denne. - Endelig sendte de forbundne Magter i Aar deres Es. cadrer til Archipelet, hvilke aabent modsatte sig de Ottomanniske og Ægyptiske Fartøier, som skulde holde de til Øerne seilende Jnsurgentere i Ave. - Denne Flaade blev tvungen til at løbe ind i Havnen ved Navarin og der at vente den høie Ports befalinger. J denne Mellemtid løbe pludseligt de Russiske, Franske og Engelske Escadrer, som Venner, ind i benævnte Havn, og leverede alle tre samme Tid et Slag; Enhver kjender dette Forræderie og den Skade, som den keiserlige Flaade paa sin Side leed. Efterat nu saaledes de tre Magter offentlig havde brudt Tractaterne og erklæret Krigen, føiede Porten sig dog, istedetfor at bruge Repressalier, hvortil den havde fuldkommen Ret, i sin Adfærd mod hine Magters Ministre, Undersaatter og Coffardieskibe, som befandt sig her, efter Omstændighederne, lagttog Taushed og besluttede, endnu at handle venskabeligt, i det den anstillede sig som om den troede, hvad de tre Magters Ministre her sagde den: at nemlig de Ottomanniske Anførere vare Skyld. i hiint Slag, paa det de kun ikke videre skulde blande sig i de Græske Anliggender. - Men de Vantroende glemte alt Maadehold, og langtfra noget Øieblik at afstaae fra den forlangte Antagelse af deres Forslag, betræffende Grækernes Uafhængighed, bleve de tvertimod end mere paatrængende og lagde nu deres troeløse, Anslag mod det Muselmandske Folk fuldkommen klart for Dagen. - Det er nu øiensynligt, at den høie Port, blot for at vinde Tid, hidtil er gaaet venskabeligt til Værks, saavel i sine Noter som i de stedfundne Conferencer i de sidste Uger, at den mere end eengang har ladet Ministrene vide, at Grækerne, om de vilde underkaste sig, skulde nyde en fuldstændig og uindskrænket Amnestie, at alt deres Gods og Eiendomme skulde blive dem tilbagegivet; at de skulde nyde fuldkommen, Roe og Sikkerhed; at man vilde eftergive dem de siden deres Opstand forfaldne Paalægs Betaling; desuden vilde den høie Port, ene og allene for at være de tre Magter til Behag, endnu eftergive dem eet Aars Tribut og endelig vilde man tilstaae dem alle de Privilegier og Friheder, som kunde bestaae med Undersaatters, Skatskyldighed - men man vilde intet tilstaae dem, som kunde bringe dem udenfor denne Cathegories Grændser. (Fortsættes.)