Københavns Adresseavis, 1773-07-27
De fem Aars Ægtefolk fik Lykønskning over en Datters Fødsel. Hun blev kaldet Emire, efterdi hun var ligesom Moderens udtrykte billede, og gav Haab om at blive en Skiønhed af første Rang. - Døttre ere en ret Sølv Grube og Tidsfordriv for unge Koner. I det de pynte, pryde, smaanusler den unge Dukke, saa fyldestgiøre de deres egen Forfængelighed, og glæde sig over, at de merke et saa dybt Jndtryk af deres Omhue i dette lille Væsens spæde Gempt. - Den unge Emire var ret besynderlig lærvillig. Allerede i det andet Aar var hendes største Fornøyelse at see sig i Speylet. Hun græd, naar hun saae et andet Barn smukkere klædt, end hun var, og roeste man et andet Barn i hendes Nærværelse, eller vel endog gav det Fortrin for hende, saa skreeg hun af Arrighed; og havde man sluppet hende, saa havde hun baade kradset og vildt det Barn, som man gav Fortrin for hende. – Moderen forlystede sig ved denne elskværdige Jalousie, Mand, sagde hun ofte - dersom vor Datter saaledes tager til, hvilke Erobringer vil hun da giøre i Verden. Endnu var Kopperne at befrygte. De kom, og vare saa høflige, ikke at giøre nogen anden Forstyrring i hendes deylige lille Ansigt, end at de efterlade sig de almindelige Plener. Den unge Emire maatte ikke see sig i Speylet, saa længe disse Pletter vare synlige. Den eneste Gang, da Barnepigen vovede, at lade hende see sit plettede Ansigt i Speylet, havde Barnet nær faaet en Sygdom deraf: Man maatte give det umaneerlige Speyl Skylden, og slaae det i Stykker for hendes Øyne, for at stille hende tilfreds og skaffe hende Fyldestgiørelse. Tiden, Lilieolie og andre rensende Medler fordreve endelig gandske denne Lævning af Kopperne, og den unge Emire glindsede som en ung Foraarsdag efter et Aprilveyr. Hun var hendes Moders Afgud. Hele Dagen igiennem hørte hun intet, uden hvor smuk hun var - altsaa var dette det eneste Fortrin, som hun kiendte, som gjorde hende stolt. Det blev ikke tilstædet, at hun skulde have den ringeste Møye, hvor snart kunde hendes deylige smaa Hænder tage Skade deraf, Hun stod op, satte sig hen, lod sig klæde paa, pynte, udstaffere, uden at bevæge sig. Jngen torde tale til hendes Moder og Huusholdningen. Min Datter skal ingen Mand tage af saadan Stand, at hun skulde have nødig, at bemænge sig med Huusbekymringer. - En Ven af Huuset gav Moderen det veimenende Raad, at bilde og danne Pigens Siel, og tilligemed de legemlige Yndigheder, ogsaa at gjøre Sielens Yadigheder hende egne. "Min Gud, svarede Moderen. ham: det behøver mit Barn ikke hendes Mund er deylig: en deylig Mund taler stedse Orakelsprog, endog " naar den taler Daarligheder, saa befalde de bedre, end " naar Viisdommen selv taler af et gemeent Ansigts Mund. Den unge Emire havde aldrig læst nogen Bog, uden maaskee Romaner, hvorudi hun dog fandt de Lærdomme, som bleve uddragne af Tilfældene, meget kiedsommelige, og sprang dem i en Hast over. - Mit Barn, du er en Skiønhed, tael, hvad der først falder dig ind; giør og handle, som dig behager, og vær vis paa at du befalder! Det var den heele Underviisning, som Moderen gav den unge Emire. Hun kjendte det Herredømme, som hun havde over sin i hende forgabede Moder, og hun betiente sig af samme, til at fyldestgiøre alle hendes Hiertes Ønsker. Hun var umættelig i Klæder og Pynt: egensindig imod enhver: overfusende imod Tienestefolkene: uvidende i alting, og dog indtagen af, altid at beholde det sidste Ord, og aldrig at tie, fuld af Tillid til sig selv; fuld af Foragt over alle hendes Legesøstre; hun fordrede Rang over hendes heele Kiøn, og Tilbedelse af alle Mandfolk. Hvo som saae paa hende, var i hendes Øyne en Slave af hendes Skjønhed; og i hendes Tanker maatte i det mindste en Prinds skattere sig lykkelig, naar hun var ham naadig. Saaledes voxte hun op, beundret af hvermand, men og frygtet af hver mand. Man vidste hendes Fordringer, og ingen tiltroede sig at fyldestgiøre samme, enhver afholdt sig derfra. Hvo skulde have havt det Hierte, at føre en hovmodig, ødsel Tyranninde i sit Huus, der havde imodtaget alle Føyeligheder som en Rente, der skyldtes hendes Skiønhed, der havde i Bund og Grund ruineret Manden, og dog beklaget sig over Mangel, Hidindtil var den unge Tosses Fader ligesom vugget i en behagelig Drøm om de store Forhaabninger. Men da Emire traadde ind i den Alder, hvori disse Forhaabninger skulde naae sin Fylde, og der dog alligevel ingensteds fra blev gjort Begyndelse dertil, ja at der end ydermeere ingensteds lod sig nogen Leylighed, tilsyne at faae hans Datter forsørget, saa spillede han Øyne, over den saa meget forsømte Gienstand for hans Ømhed, og saae uden megen Møye de Pletter, som vanziirede dette deylige billede. – Feylen var begaaet: han gjorde sig længe Bebreydelser derfor, men tænkte paa Middel at forbedre den. Han gjorde en Plan dertil, som maatte maaskee være almindelig at anvende paa vort Kiøn. Uagtet den Stolthed, som den unge Emire i hendes heele Opførsel lod see imod Mandkiønnet, var hendes Hierte dog ikke følesløst for Kierlighed. Hvor skulde dette have været mueligt, da det ikke var bevæbnet ved nogen Lærdomme, ikke bevaret ved nogen Underviisning, og kunde ikkun blot hænge efter de udannede naturlige Tilbøyeligheder. Hendes Øyne valgte, og Hiertet vidste ikke at sætte sig imod det trofne Valg. Til Lykke for hende var dette Valg faldet paa den værdig Gienstand. Aront havde ikke vanæret et Valg af den forstandigste Person i vort Kiøn. Han havde ofte beklaget ved sig selv, at saa mange Feyl vanskabte en saa fuldkommen Skiønhed. Emires Fader, som fra den Tild af, at han havde begyndt at giøre Betragtninger over hans Datters Opførsel, blev opmærksom paa althvad der angik hende, overrumplede ikke allerne Aronts Øyekast, som ofte hele halve Timer af Gangen vare fæstede paa hende; han opdagede endog, at Ungkarlen kunde ikke undertrykke sine Sukke, naar han vendte sine Øyne bort fra hende. Disse Sukke vare hans Tolke: han trængte ind i Aronts Hemmelighed, og ønskede sig til Lykke med hans Opdagelse: førend han ellers foretog noget, vilde han ikkun og udforske Emires Tilstand. Herved havde han liden Møye. Pigen havde ikke lært den Konst at skiule sin Tilbøyelighed for et speydende Øye, hun havde meget meere ikke troet, at hun nogensinde skulde have fornøden, at forstille og dølge sig. Da Faderen ta lide gandske alvorlig med hende om hendes Forsørgelse, og lod de adskillige Mænd ligesom gaae Mønstringen igiennem, der torde komme frem med deres Fordringer paa saadan en Lykke, blev hendes Øyesyn og Ansigt ved dem allesammen uforandret. Den var ikke ædel, den var ikke riig, den tredie ikke velskabt nok: kort, hun fandt ved enhver med megen Friehed et eller andet, men immer noget at udsælte -men Aront - sagde endelig Faderen - Aront - igientog Emire, og rødmedes, og Slog Øynene ned - "Aront, " blev Faderen ved, har han ingen af de Feyl, som giøre de andre saa ulykkelige at mishage dig? – J Sandhed Papa, jeg vidste ikke, hvad jeg skulde udsette paa ham, und" tagen at han er maaskee for uforsigtig, maaskee og for " stolt: thi han holder sig immer noget borte fra mig. Faderen havde nu Oplysning nok, og holdt ikke fornødent, at fortsette sin Samtale. Bryster Eder høyt J Mandfolk, her følger Eders Triumphs Historie. Emires Fader førte, efter denne Opdagelse, Aront ind i alle Selskabe, til alle Lystigheder, hvor Ungkarlen kunde faae hans Datters Tekkeligheder at see, og hvor hans først fremspirende Tilbøyelighed til Kierlighed kunde voxe og moednes. Han kom mangen Gang hans undseelige Frygtagtighed til Hielp med en Skiemt, og overleverede ham sin Datter ved en Spadseregang eller anden Leylighed, for at følge hende nogensteds hen, og holde hende med Selskab. - Hos dette kolde Menneske der, " sagde han mangen Gang smillende, er ingen Fare for min " Datter ; han kiender ikkun de afdøde Grækers Gratier; for ham har de Levende ingen Aglaja. Ved disse Tallemaader oppustede han sin Datters Stolthed, at hun gjorde sig Umag for at triumphere over de grædske Gratier, og satte Aront i den Nødvendighed, at skelle sig ved og adsprede en beskyldning, hvilken en artig Mand, som han, virkelig ikke kunde lade ligge paa sig. Aront fandt alle Øyeblik Leylighed til at opdage og vi see sin Siels Gaver. Den Tekkelighed, den Utvungenhed, med hvilken han talede og handlede, den ædle Anstændighed, hvormed han vidste at forskaffe endog de ligegyldigste Handlinger en Værd og Tiltrekkelse, den uudtømmelige Kilde af hans Samtaler, som dog alligevel ikke gik ud paa Vind og Væyr, alt dette, samlet med en fortreffelig udvortes Skabning, havde endog kundet blive farlig for et Hierte, der ikke, som Emires Hierte, havde været find taget i Forveyen. Hun fornam snart hendes Nederlag, men det skulde have været alt for ydmygende for hendes Stolthed, om Seieren ikkun havde været paa den ene Side. Hun vilde og paa sin Side erøbre. Og hun var ikke ulykkelig. Hvor meget I gode Mandfolk endog immer snakker om Sielens uforgængelige Skiønhed, saa springer dog den glatte Hud, regelmæssige Træk, en smuk Farve, og ædel Legems Bygning, eder langt meere i Øynene, end disse usynlige Yndigheder, som J først immer opsøger bag efter, for lidet at besmykke eders Overgave til et glisende Udenværk. Først lykker Æblets Farve, eder immer til at udstrekke Hænderne derefter. Er da ogsaa Kiødet sødt, saa siger J til Ære for Eders Valg: at J havde gjort det Valg for det sidstes Skyld. Ogsaa Aront kunde ikke imodstaae Emire, omendskiønt han alt for vel kiendte hendes Feyl. - Men hun var deylig som en Venus, Pallas fit ikke Æblet her. Han bekiendte for hende, at hun havde Herredømme over hans Hierte, og ønskede: Efter de sædvanlige Formaliteter og Contra Formaliteter, som vort Kiøn immer for Velanstændigbeds Skyld maae lagttage, sagde Emire ham saa meget, uden dog at sige et Ord, at han var lykkelig Hvorledes Aront De vilde altsaa givte sig med dette skiønne Legeme uden Siæl, Givte, tænkte ogsaa Elskeren ved sig selv, og hans Kierlighed vaklede. Men Emi res Fader, som havde udspeidet dem paa det nøyeste, og som en Mand af Erfaring tydelig læste af deres Forhold og Opførsel paa begge Sider, hvorvidt hans Hensigt var naaet, tog Aront til Side, da en Leylighed tilbød sig dertil, og omfarnede ham - " Jeg seer med Fornøyelse, sagde han til ham - at de elskeer min Datter. De er " hende værd - Jeg seer og, at De er ikke Emire ligegyl" dig. Var hun ikkun ogsaa Aront værd, Jeg er Fader; men jeg har alligevel Øyne at see min Datters Feyl med. Aront! giør De mig lykkelig, da De tillige giøre sig det. Lod de Kierlighed giøre Mirakler, og lad den saa ophænlige en Offertavle for os begge i Veneris, den mægtige Hiertevenderskes Tempel, for mig for en Datter, for Dem J for en Ægtefælle. Den retskafne Fader dulgte ikke for hans Datters Elsker nogen af de Mangler, som vanzirede hende, og gik ham selv til haande med Middelet, at giøre hende frie derfra. Aront blev friere i sin Omhyggelighed, efterat EmiresFader berettigede ham dertil - Dyre Emire, sagde han engang efter en lang Samtale til hende, jeg vil ikke udtømme min Ømhed, men sammes Udtrykke hos Dem. De lade " mig tage en fremmed Hielp til, og De tillade mig, at fore" læse Dem noget, hvilket De kan anhøre, som en Afskildring, paa mit Hierte, og mit eget Sindelav, - Hermed og han fat paa nogle af de beste Skribentere, og forelæste hende snart en Emfindelse, snart en Samtale, snart en nais Tanke, snart en Historie, som uformerkt ladpræntede sig i hendes Hukommelse, og derfra sneeg sig ind i Hiertet, at hun selv fik Lyst til at læse sligt. "Lad mig faae en af disse Bøger, "Aront, af hvilke De uden Tvivl har lært de Udtrykke, som klinger saa smigrende for mig af Deres Mund. Jeg vil i Fremtiden betale Dem med lige Myndt Ach, Emire - raabte den henrykte Elskere hvormeget meere indtagende vil denne Mund da blive, naar den vil udtrykke sig med disse skiønne Aanders Behagelighed. Min Mund vil blive meere indtagende, tænkte Emire, hvad giør ikke en Pige, for at forhøye fine indtagende Yndigheder, Aront traf hende, saa ofte han kom, at læse i de Skribentere, som han selv havde valgt til hende, og som i hendes Talle lagde en vis Munterhed i Vendingerne og Adel i Udtrykket, der virkelig maatte giøre hende mere indtagende i Aronts Øyne. Denne Læsning havde endda en anden Virkning. Den lærte hende at kiende Forskiellen imellem hendes Elskers ægte Vittighed, ægte Munterhed, fine og ikke fornærmende Berømmelser, og Sværmens kolde Spidsfindigheder, skiele Jndfald, og plumpe overdrevne Roes, som trængte sig frem om hende; den for høy de altsaa og Aront i hendes Øyne. Hun sagde meget ofte: "Siden hun havde vant sig til Læsning, forekom" Aronts Munterhed hende imod de fleste øvrige Mandfolks Kortvillighed, ligesom et Lams lystige Hop, imod Bukkenes modtvillige Spring. - Emire var nu i Stand, til, endog i Aronts nødvendige Fraværelse ikke at finde Tiden lang. Det var en lykkelig Begyndelse, Den havde meget snart fordeelagtigere Følger. Emi res usædede Opførsel, den Stolthed, hvormed hun fornærmede al Verden, det knipske og spødske Væsen, som hun viiste imod alle, kom af den Vigtighed, som hun tillagde sig selv for sine indtagende Yndigheders Skyld. Hun begyndte allerede at fornemme, at der var endda andre Tiltrækkelser, uden Legemet; hun søgte at forhverve sig samme, for at fængsle hendes Erskere med alle muelige Baand. Men et Tilfælde bragte hende fuldkommen til rette. Hun begegnede en Person, imod hvem Naturen havde været karrig med Legemets Gaver, men desto gaamildere med Sielens Gaver, meget foragtelig i hendes Kierestes Nærværelse. Det var et Fald, som den opmerksomme Ven ikke vilde lade gaae sig af Hænderne, for i Fremtiden for altid at befrie hende derfra. Han begegnede den fornærmede Hæslige med saa øyensynlig Forskiel, at Emire blev endog foruroliget derover - Jeg har, gav han hende med et rettesettende Øyekast til Svar, da hun tiltalede ham derfor, har jo nogenledes igien maattet gotgiøre den uartige Op" førsel, som denne Person maatte taale af dem – Hun forstod ham, og hun var fra den Tid af en indtagende Hof lighed imod al Verden. Naar hun paa sin Gestalts Regning tillod sig Daarligheder, saa sukkede hendes Kiereste og flog Øynene ned. Hans Bedrøvelse var hende en omfindtlig Bestraffelse, thi han var dyrebar for hendes Hierte. Han bragte det tilsidst dertil, at hun, naar hun føelte sig meget munter, immer i hendes Aronts Øyesyn enten søgte hendes Fordømmelse, eller den Tilladelse, at overlade sig til sin Drivt igien fremdeles. Med et Ord, da hendes høyeste Ønske var, at befalde sin Kiereste, saa og hun sig meget i Ags for alt det, som kunde mishage ham. Hans bifald eller Mishag var hendes Rettesaar. Han viiste en Behag i Musiken; hun gjorde sig da Umag, for derved at forbinde ham, at hun lærte at spillet paa Claveer. Hun overrumplede ham endog med en gandske net Tegning af hendes Haand, da han af en Hændelse meget ophøyede Dueligheden i Tegningen hos en Pige. Endnu var Sorgløshed, en vis Ladhed, og en Uvidenhed i alle Forretninger i Huusvæsenet det eneste, som ey var at ønske hende, for at være en af de elskværdigste Personer af hendes Kiøn. Kierlighed gjorde dette sidste Pensel=Strøg, for at fuldende sit Verk. Emires Fader, viste sig tilbøyelig til at undertegne hendes Forbindelse med Aront, med hvem hun ikke nægtede, at hendes Lyksalighed, blev beseglet - Emire, jeg skulde ved Deres Haand være det lyksaligste Menneske, var Kierestens Svar, men " da mine Forretninger udfordrer mig gandske, saa maae " min Æntefælle tage Omsorgen for Huusvæsenet paa sig, " hvorfor De synes at have en uovervindelig Afskye. Hos gjorde sig meere Umag, end Emire, at vise, at hun af Kierlighed til ham kunde overvinde sin Afskye, Hun hastede ret, for at rydde denne eneste Hindring for deres fælleds Lyksalighed af Veyen. Jnden en meget kort Tid var hun den flittigste og forstandigste Huusholderske. Jeg vil giøre Slutningen i en Jdylle Tone, dette Mirakel gjorde Amor, og nu kronede han Elskerne for sit Alter, og hans Broder Hymen førte dem i Bryllups Lyst Hytten. Men den ved Aronts Side lykkelige Emire fortalte ofte klagende Mødre og letsindige Piger hendes Historie, og slunde immer med den Lærdom: Mødre har J. Døttre, som trodser Eders Lærdomme, ville I giøre dem flittige, artige og sædelige, saa vælger dem en Elsker, som min Aront! Ja vare de kun ey saa rare, de Aronter, svarede Mødrene. Efterretning om Maaden hvorledes Colakkerne Ukraine gjemme deres Korn. Overfladen af Jorden paa de fleste Stæder i Ukrainer er den skiønneste some salpeteragtige Jord. Herndover voxe ey allene de skiønneste og meest velsmagende Urter og Vexter paa disse Marker, sonasom Asparges og Meloner af en 20 til 30 Punds Vægt uden Glødning; men Qvæget er og formedelst Salpeteret, som ved den stærke Heede om Sommeren sætter sig an paa Overfladen af Jorden, saa begierlig efter denne Jord, at det æder store Huller ned i samme. Under denne Overflade er Jordbunden leeragtig, og i Egnen omkring Pultava saa fast, at man udhugger de skiønneste Kieldere deri, uden at have nødig at fortømre dem. Ved den rigelige Høst, som man gemeenlig har i disse Egne, bryder man sig hverken og Lader eller Korn= og Forraads Huse. Kornet saavelsom Høet sættes i store Stakke under frie Himmel, og bedækkes allene oven paa med lidt Straae og sammenbunden Riis, meere for at holde det tilsammen for Vinden, end at skytte det for Regn og Fugtigheden. Tærskningen skeer i smaae Huusholdninger, som Bønden, har, gemeenlig om Vinteren paa Jsen, hvorved de faaer Kornet meget renere, ved det at Avner og Støv hænger sig fast ved Fugtigheden paa Iisen. Det aftærskede Korn gjemmer de i dybe Gruber i Jorden, hvilke de indrette eftersom dens Forraad er stor til. Naar Gruben er færdig, tænder de lidt Straae an derudi før at bortdrive de overflødige Fugtigheder. Siden lægge de et Lag Straae under, fylde Gruben med Kornet, og lægge igien lidt Straae oven paa, for at bevare Kornet deels for Luften, deels for Jorden; hvorpaa de kaste Gruben til med Jord igien, saa at man kan gaae, ride og kiøre over saadanne Kornmagaziner, uden at vide at der er noget derunder. Saadant Korn holder sig 50 Aar og længere godt. Nogle regne deres Rigdomme efter Mængden af saadanne Korngruber. Men naar man engang begynder at aabne slige Korngruber, saa maae man paa engang tage det heele Forraad ud, thi ellers stikkes det an og forderves. Naar Kornet kommes i Jorden, bekom rer man sig ikke om enten det er fugtigt eller tørt, og næsten altid er det meere fugtigt end tørt, men aldrig fuldkommen udtørret, naar det legges ned i Gruben, efterdi det har staaet under frie Himmel i Kiærven, og er bleven udtærsket paa Jsen.