Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-02-09
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. ad Ros Raske Ottende Aargang. No. 12. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Løverdagen den 9 Februarii 1811. Planerne, eller man kan ske hvad man vil Første Capitel. Wiels Grønberg havde sit gode Udkomme. Hans Embede indbragte aarligen 1,200 Rdlr., og i Kjøbenhavn var paa den Tid alting saa billigt, at en tarvelig Familie ret godt kunde leve af 1000 Rdlr. om Aaret, endskjønt Klagerne over Tiderne den Gang vare ligesaa lydelige og almindelige som nu Det var gaaet den gode Grønberg, som det gaaer saa mange Mennesker: han havde forlovet sig med en vakker Pige i en meget ung Alder og havde fast besluttet at givte sig inden sit 26de Aar, men den, som Gud giver et Embede, giver han og Forstand, siger Ordsproget, og den Forstand, der hører til at føde Kone og Børn, havde Grønberg ikke faaet førend han var 38 Aar gammel. Der maatte i hans lille Kreds foregaae store Omvæltninger, ja endog Mirakler, førend han kunde faae et Embede. Næsten et heelt Contoirs Besætning maatte uddøe, en fornem Herre, der af Had til Faderen ogsaa hadede Sønnen, gaae til sine Fædre, et nyt Departement oprettes, en Client faae Apoplexie, en af Contoirchefernes Cousiner slaae op med sin Kjereste, førend Grønberg kunde faae en stakkels Fuldmægtigplads, som efter 15 Aars Forlovelse satte ham istand til at omslynge sin Laura, den ærbare, kydske og velfornemme Jomfru Elsebeth Frost, Hymens Demantskjæde. Dette Ægteskab var ikke mere at ligne med den hede Alii Maaned, der saa endog i det kolde Norden modner den gyldne Drue, men snarere med den blide August, hvor Varmen er middelmaadig, hvor Alting i Væxtriget har naaet sin fulde Modenhed og den hele Natur føler sig saa vel tilfreds ved den stille Rolighed; hvor Plantelivets store Virksomhed har ophørt og hvor Solen ikke mere modner, men kun søger at holde Liv i den saftfulde Frugt og den Vellugt aandende Blomst; hvor man ikke mere glæder sig saa meget over det, der skal komme, som over det, der er Jmidlertid velsignede Himlen dette sildige Ægteskab med en Søn. Det var en Rose, fremkommen i September Maaned. Den sidste Blomst i Efteraaret pleier, ligesom den første i Vaaren, altid at glæde os meest, fordi begge ere Sieldenheder, fordi den første tænder Haabets skjønne Fakkel, den sidste puster den op igjen, naar den allerede synes udslukt, og Grønbergs Glæde over denne Søn var derfor ogsaa grændseløs. Det forekom ham, som han var født paa ny. Fremtidens brogede Priisma viste ham i sit tusindfolde Farvespil de skjønneste Billeder. Han lagde Planer, tænkde sig denne Søn som Barn, Yngling og Mand, og en heel Verden af Lyksalighed udviklede sig for hans Phantasie. "Denne Dreng sagde han – skal jeg ret danne efter mit Hoved. Han skal og maa blive en udmærket og lykkelig Mand. Ernst, saaledes hedte Drengen, vorte op under Faderens og Moderens ømmeste Pleie. Han var deres største Skat paa Jorden, og hvad Under altsaa, at de gjorde alt for ham, Alle deres Samtaler gik næsten bestandig kun ud paa Planer til hans Dannelse og Lyksaliggjørelse. De holdt alle Slags Lærere til ham og sparede hverken Møie eller Bekostninger, for ret at danne ham til en retskaffen, indsigtsfuld og ædel Mand. Deres Bestræbelser vare heller ikke frugtesløse. Drengen havde et ypperligt Hoved, men, hvad som mere er, et endnu ypperligere Hjerte. Alle hans Lærere, roste hans Nemhed og Lærvillighed, og alle de, der havde Omgang med ham, hans gode Opførsel. Han havde bestandig hørt Forældrene tale saa meget om hvad han alt skulde blive til i Verden, at der ogsaa i hans Hoved dannede sig mange og store Planer. Saae han en Mand med Baand og Stierne kjøre i en prægtig Vogn, saa tænkte han saadan en Mand skal engang Du ogsaa blive. Gik han forbi et af de mange skjønne Lyststeder, ved Strandveien, saa sagde han til Faderen: "saadant et Sted maa jeg ogsaa engang have Varhan paa Comoedien og hørte, at man tilklappede en Forfatter bifald, saa sagde han: "naar jeg bliver stor skal jeg ogsaa skrive Comoedier, og hvad det da vil være rart at høre Folk raabe: "Ernst Grønberg leve! Hørte han tale om en stor Hær førers Heltebedrivter, saa sagde han, med Tiden kan jeg ogsaa blive saadan en Mand." Kort sagt, hans Planer gik ind i det Uendelige, og Faderen bestyrkede ham stedse deri med sit Mundheld, man kan hvad man vil, min Søn. Ander Camees. Ernst var nu tretten Aar gammel. Han havde dannet sig de herligste Forestillinger om Verden og Menneskene. Alting viste sig for ham ligesom i et skjønt, klart Speil, og han længtes kun efter at sætte med fulde Seil ud i det skjønne Hav, paa hiin Side hvilket det herlige Maal for hans Ungdoms Ønsker og Forhaabninger laae, omkrandset af grønne Sletter og smilende Enge, oplyst af en evig Soels gyldne Straaler. Han saae i hvert Menneske intet uden en Engel, bestemt til at berede Medmennesker Lykke, og Jorden var ham et Paradis, hvor Tigeren græssede ved Siden af Lammet og Barnet ledte Løven i et Deiebaand. Han kjendte endnu heller ikke Verden uden af Bøger, som man med det strængeste Valg lod ham læse, og af sine Forældres Huus, hvor man virkelig levede i patriarchalsk Uskyldighed. Ernst var nu i den Alder, da han skulde i Latinskole, for saa at sige at postuleres til den lærde Stand. Med Henrykkelse ilede han denne ny Bestemmelse i Møde, thi han tænkde sig den lærde Stand som een af de første Veie til Hæder, og de Lærde som Skabninger af høiere Fuldkommenhed, ja som Seere, der kun arbeidede paa deres Slægts Forædling, som Væsener, der ikke allene vide at agte, elske og ære hinanden indbyrdes, men som ogsaa selv gjorde sig en Glæde af at udøve de Lærdomme, de anbefalede andre til Efterlevelse. Det laae i den gamle Grønbergs Plan, at hans Søn skulde blive en meget lærd og følgelig en meget agtet, ædel og lykkelig Mand. Hver Gang Ernst saae i Maanedskrifter, Ugeblade og Tilegnelser, hvorledes de Lærde roste hinanden, hvorledes den en kaldte den anden min ædle Ven, min værdige Lærer, min vise Veileder, saa higede hans Hjerte kun efter at komme ind i dette herlige Broder kaag, hvor den herskede saa megen Venskab og Harmonie. J Latinskolen gik det vor Ernst meget godt. Undtager man, at adskillige af hans vanartige Kammerater, deels misundelige over de Fremskridt, hans Flid gjorde, deels af virkelig Kaadhed, drillede ham paa adskillige Maader, saasom ved at fylde hans Hat med Snee, overslaae hans Bøger med Blæk, give ham Øgenavnet Ernst Lakmus, fordi han altid gik i en blaa Kjole, o. s. v., saa slap han i det Hele dog temmelig vel igjennem. Hans Fader sparede ikke paa Douceurer, og da han altid var villig til at lukke Haanden op hvert Nytaar, saa vare alle, lige fra Lærerne indtil Custos, heller ikke uvillige til at lukke Munden op, naar det kom an paa at anbefale Ernst for sin Flid og Sædelighed. J Skolen lærte han mangfoldige Ting. Som en Bie sværmede han omkring i Videnskabernes Rige paa alle muelige Blomster, kun med den Forskjel, at Bien ikkun suer den Blomster saft, som den kan berede Honning af, og at han derimod af Videnskabernes Blomster snede alt uden Forskjel, enten det saa kunde være ham nyttigt eller ei. Han lærte at tye Geneste og den første Bog af Homens Jlode, for at lære Chraisk og Græsk som siden blev ham ligesaa fremmed som Malabarisk. Saaledes gik det ham med de fleste andre Videnskaber, og hans Lærere fulgte ganske det Modsatte af Popes RegelAlittle Learning is a dangerous thing, Drink deep, og taste mot the Perion spring.) Skolens Rector, Conrector og Lærere vare alle enige om, at Ernst engang vilde blive eet af de første Lys paa Videnskabernes Himmel. Ernst blev nu demitteret fra Skolen, og ved sin Examen udmærket og offentlig indkaldt, som det hedder i Universitetssproget. Planen til hans tilkommende Liv var lagt. Han skulde studere Jura, være færdig til at indtræde i et Embede i sit 24de Aar og istand til at givte sig i sit 26de. "Min Søn skal ikke bi saalænge som jeg, førend han givter sig", pleiede den gamle Grønberg altid at sige. Ernst studerede flittig, og inden nogle faa Aars Forløb havde han taget alle sine Examina med Udmærkelse. Men nu traf det sig, at hans Fader, som var Directeur i en Klub, ærgrede sig en Aften saa meget over een af Meddirecteurerne, i Anledning af en Undelhund, som den sidste havde ladet komme ind i Directions forsamlingen, at han ved sin Hjemkomst strax maatte lægge sig, og imod Lægens Formodning to Dag derefter døde. Det Lidet, han efterlod sig, var neppe tilstrækkeligt til hans Erkes Underhold, og Ernst maatte derfor nu selv søge at erhverve sig Livets Ophold. Han begyndte med Manudurtioner: en Konst, som ofte bestaaer i at fremtvinge Roser i en Leergrund eller avle Klever i en Tørvemose, eller med andre Ord, at indproppe et Menneske, hvad enten han har Hoved eller ei, saa mange Kundskaber, at han kan faae en taalelig Caracteer til Examen. Denne Konst, hvortil der hører mere end menneskelige Kræfter, udøvede Ernst i Førstningen med Taalmodighed, men snart begyndte den at kjede og tilsidst endog at falde ham høist besværlig. Jmidlertid lod han ikke Modet synke. Han havde Løvte om et Levebrød. Som daglig Gjæst i de Stores Forgemakker, var han saa bekiendt paa disse Steder, at Tjenerne og Laquaierne altid i Forveien vidste hans Ærinde. Han havde paa denne Maade i en Tid af sex Aar slidt mange Skoe og spildt mange Ord, faaet tusinde Løvter, uden at see et eneste af dem opfyldt. *) En Smule Lærdom er en farlig Ting. Drik dybt eller smaa ei det Pieranske Væld. Ligesom hans Fader havde han i sit 18de Aar forlovet sig, og hans Laura begyndte nu at nærme sig det 29de Aar, en steil Bro, som Pigerne ikke gjerne ville passere over, fordi den slemme Steen, som ingen Jomfrufod kan være bekjendt at støde an imod – de afskyelige 30 – ligger den saa nær. "Ja, min søde Sophie!" sagde Ernst en Dag, da han med uforrettet Sag kom hjem fra en af Audiencerne, til sin Elskede: "det laae i min Plan, at givte mig i mit 25de Aar. Det ilde sikkerlig ogsaa være skeet, dersom der ikke var indtruffet saa mange uforudseete Ting; dersom min Fader ikke havde ærgret sig i Klubben og var død saa pludselig, dersom det, han efterlod, ikke havde været saa høist ubetydeligt; dersom Vedkommende ikke havde ladet mig vente saa længe paa et Em vede Fortsættes. Undernes Samtale med Digteren. Mars. Og, op, min Søn, Dig vinker Krigens Hæder, Og Seirens Løn, den stolte Laurbærkrands Kun Heltedaad tilbyder Hvilens Glæder, Og Avets største Fryd, en Krones Glands.