Aalborg Stiftstidende, 1835-02-02
Blandede Efterretninger. Naar Landets Ædleste og Dygtigste træde sammen, for med den største Frimodighed enten at tilkjendegive Regjeringen deres sande Mening om et forelagt Udkast, eller at gjøre den Forslag angaaende nødvendige Indretninger, eller at gjøre den bekjendt med Folkets Ønsker og Besværinger; da ligge heri en moralsk Kraft, som virker mere, end den skrevne Rets døde Bogstav, naar Tilliden mellem Regjering og Folk er bortvegen. Denne er nemlig enhver Regierings Hjørnesteen; og saa længe denne staaer fast i den danske Stat, vil vist intet Forslag til Landets Bedste forgiæves gjøres til en Regjering, hvis bestandige Stræben kun er Undersaatternes Velfærd. Meddeelt af Horsens Avis, efter en Talle af Prof., Dr. Frandsen.)J Politivennen fremsættes det Ønske, at den Skik, at blotte Hovedet ved Begravelser, maatte afskaffes. Det hede der. Paa Landet har det fra gammel Tid været Skik, at der i Kirken holdes Ligtale over Døde ved Begravelsen, og om det vel nu ikke gaaer til som i de Tider, da Holberg, lader Peer Degn sige: "Før min Tid holdt Folk her i Byen alle Ligsange for lige gode, men jeg har bragt det paa den Fod, at jeg kan sige til en Vonde, hvilken Psalme vil Du have, den koster saameget, den saameget; iligemaade naar der skal kastes Jord paa den Døde, vil Du have fiint Sand, eller slet og ret Jord," saa vedligeholdes dog denne Skik endnu. Her i Hovedstaden har man i de sidste Aars seet indført en Skik, som nu er bleven saa almindelig, at man dagligen i Adresseavisen indsætter Taksigelser til Præster for holdte Ligtaler, endog over aldeles ubetydelige Personer. At denne Skik er uskadelig, inddrømmer man gjerne, og at den er indbringende eller gavnlig for Somme, er vist, men skadeligt er det for gamle, svagelige Personer, der følge en Slægtning eller Ven til Graven, at staae om Vinterdage paa en aaben Kirkegaard med blottet Hoved, for at høre paa en Lovtale over den Afdøde, især naar Talleren, for at gjøre det ret godt, trækker den noget langt ud; og det er neppe Tvivl underkastet, at jo Mangen, ved at følge sin Ven eller Paarørende til Graven, af saadan Aarsag hurtigt er fulgt ham i Graven. Man ønsker desaarsag, at den Skib, at staae med blottet Hoved under en Tales Holdelse ved aaben Grav, maatte ophøre, og man er sikker paa, at dette Ønske vil opfyldes, naar nogle af vore værdige Geistlige ville ved deres Jndflydelse bidrage dertil. At der kan være Noget at indvende herimod, skjønnes ikke, da Militaire i Uniform, hverken ved Begravelser, eller som Vagthavende under Gudstjenesten i Kirken, aftage deres Hovedbedækning, men blot ved at lægge Haanden paa samme, ligesom ved Hilsning, vise deres Ærbødighed for Stedets og Handlingens Hellighed. Ogsaa de mosaiske Troesbekiendere, der dog lagt tage saamange Ceremonier, staae med bedækket Hoved under deres Gudstjeneste, og tillade ingen anden Troesbekiender at bivaane samme med blottet Hoved. Selv den uoplyste og læge Mand har et Slags Begreb om, at den Allerhøieste seer paa Hjertets og Tankens Reenhed, og ikke paa Klædedragt og Ceremonier. Saaledes sagde en gammel Bonde, der en Vinterdag kom ind i Kirke med sin Hat paa Hovedet, til en Mand, som betydede ham, at han burde tage Hatten af medens Præsten lyste Velsignelsen: "Jeg er gammel, har intet Haar paa Hovedet, og kan ikke taale Kulde; men jeg tænker, er Velsignelsen god, trænger den nok igjennem Hatten Indsendt.) Ven 28de Januar 1833. Snart Kronens Guld paa Sølverissen hviler J de for Støvets Børn bestemte Aar; Men see, end Vaaren gjennem Sølvet smiller, Thi Ordet ogsaa her urokket staaer: At Alders faure Krone ældes ei Paa Fredens og Retfærdighedens Vei.