Viborger Samler, 1836-06-26
af 25de Mai, der omtaler at Hoveriet har fundet en nye Forsvarer under Mærket i den berlingske Avis o. s. v., feiler paa tre Maader: 1) J at der skal være sagt: at Hoveriet ved det classenske Fideicommis er for- oget. – Denne Trykfeil findes rettet strax i et af de paafølgende Nummere af den berlingske Tidende til det der virkelig stod i Jndberetningen fra det classenske Fideicommis for Aaret 1833– "At Hoveriet ei blev mere, men mindre." 2) At Hoveriet, qva Hoveri som det nu var indrettet, blev forsvaret. – 3) J at ridiculere Meningen: at Regjeringen ikke skulde have nogen Plan til Hoveriets Afskaffelse som det er af Drewsen og flere foreslaaet – hvilket tydeligt er viist, at man ei kan antage som overeensstemmende med Kongens Retfærdighed, og at Hans Majestæt har ladet sine egne Godser sælge med fuldt Hoveri samt at Han forlængst vilde have ophævet Hoveriet (da Han kunde det ligesaa godt som nu), hvis Han havde anseet saadant for retfærdigt. Hoveriet forsvares kun imod ulovlige, umodne og ubillige Projecter og Raad til dets Afskaffelse ubetinget for enhver Priis - helst paa Godseiernes Bekostning. Det er til nok af de Forfattere, som skrev om Hoveriet imod Jndgreb i denne Godseiernes lovlige Ceiendomsret, erkjendt ja udhævet; at Hoveriet, som det er, ei er saa nyttigt for Godseierne og Landbruget som det kunde og burde være – for den bedre og nyere Driftsmaade men afskaffet, imod den saakaldte billige Betaling - vilde være et endnu større Tab for Godseierne, som er viist i de foreslaaede Beregninger, hvorefter Godseieren af kun undtes 1/3 Deel af Arbeidets virkelige Værdi og b) ingen Sikkerhed engang kan gives for at faae denne høist eensidig og despotisk ansatte Afgift af sin Eiendom. Kuns imod disse saakaldte Liberales Skraalen og Forslag til despotiske Jndgreb i Eiendomsretten og Contractsforholdene, der bør være hellige i enhver velordnet Stat, og ved hvilke anarkiske Grundsætninger kun vække Uvilliimellem to saa vigtige Stænder som Godseier og Fæstebonde og senere imod Regjeringen – som Bonden muelig da ei vil kunne indsee, ei kunde eller burde og kuns derfor, ei vilde føie ham i det, Andre havde ophidset ham til ulovlig at fordre. – Jmod dette siger jeg er det kuns der er skrevet ei alene for Godseiernes Ret til at have samme Sikkerhed i Staten for deres lovligt Erhvervede, som andre Borgere; men fordi Følgerne af slig Ophidsen af Bondestanden til at fordre ulovlige Rettigheder paa Andens Bekostning er umoralsk, da det lærer og opmuntrer Bonden til at forsøge paa at bryde enhver frivillig indgaaet Contract paa alle optænkelige Maader til sin Fordeel, naar det kun kan lykkes - som vist snarere er at demoralisere ham, end ved denne Oplysning at forædle ham, og let kunde vække hos flere mindre begavede Borgere i de forskjellige Classer et slet Exempel, naar saadant blev sat igjennem - thi skulde Godseierne directe eller indirecte tvinges eller chicaneres ved Jndberetninger o. s. v. (som ere foreslaaede) til at overlade sin lovlige Eiendom Hoveriet til Bonden for hvad Andre (end han Eieren) fandt billigt, fuldkommen frie for al Paavirkning - saa kunde og vilde vist, med samme Ret, fordres, at Capitalisterne skulde deele deres Formue med de mindre Formuende (ei engang Fattige thi det kan Fæstebønderne ei henregnes til), saa maatte Huuseierne tvinges til at leie deres Værelser for billig Betaling efter andres Skjøn til de mindre Formuende - Mesteren tvinges til at give sine Svende høiere Løn, for at Formuen kunde, efter dette Princip, ligeligen fordeeles. - Alt det her Anførte er fuldkommen i det etablerede Princip - men hvortil dette vilde føre, er vel klart, og maa vist Enhver retskaffen rolig Borger ønske ei skeer, og følgelig bør saadanne Ønsker mindst fremsættes af Dem, som ville spille liberale eller vel endog Patrioter - thi de blotte slemt den under denne Maske skjulte despotiske Herskesyge, private Hævn og Misundelse, om ei endnu værre Ting, saa dog i det mindste en umoden Bedømmelse om saa vigtige statsborlige Forhold, som de ville kuldkaste. - Havde bemeldte Forfatter fordumsfri læst hele Artiklen og hvad Flere til Forsvar for Eiendomsretten har skrevet i denne Sag vilde han have fundet: at man netop ønskede et Lovbud. som hævede Fæsteindretningen - hvorved Bonden traadte i Forhold til Godseieren som Forpagter - og hvis Nytte, med Hensyn paa Landbrugets Opkomst er viist og med andre Landes forbedrede Landbrug navnlig Holsteen og Engeland beviist - hvis gavnlige Jndvirken paa Bondens Driftighed er klar, fordi han nødes dertil – og da ei som nu kunde giøre hvad han vilde og dog blive født af Godseieren, fordi denne bliver, som Forholdene ne ere, nødt dertil – altsaa mindre Armod og færre Fattiglemmer samt mindre Jmmoralitet, fordi Bonden da ei havde saa megen Leilighed eller blev saa meget opmuntret til at ville berige sig paa sin Medcontrahents Gods eierens Bekostning. – Det er ogsaa viist, at Godseieren velei bør antages at ville bedrage Bonden, saa at han mere imod Denne end imod Kjøbmanden eller enhver Anden behover Værgemaal eller eensidigt favorabelt Contractsforhold for at sikkres - da det dog umuligt nu kan antages, at Fæstebonden, som er oplyst og dannet nok til at sidde i den raadgivende Stænderforsamling, og hvis Stemme kan afgive Majoriteten, ei skulde have Forstand og Kundskab nok i det Fag han sit hele Liv har beskjæftiget sig med 1 Landvæsenet, hvis Localiteter, han almindelig ligesaa godt om ei bedre kjender end Godseieren, til at vogte sig for denne, om han vilde benytte ham - og bør det ubetinget antages, at Godseieren vil dette, eller mere end de andre Stænder, der komme i Berørelse med Bonden, og imod hvilke man ei har fundet det passende eller nødvendigt at gjøre alle disse Jndskrænkninger eller eensidige fordeelagtige Clausuler for Bonden Er det et oprørende, eller rettere latterligt, at en Deel kan foreslaae saaledes som skeet er, at gjøre Godseieren næsten umyndig over al sit Gods alene til Fordeel for Bonden, uden at det kan godtgjøres at være til Statens virkelige Gavn i det Hele, ja at ville endog have Godseier og Bonden, uden Hensyn paa om de ville eller ei, om Localiteterne tillade det eller ei - tvunget til at hæve Hoveriet uden videre Hensyn end at faae dette dem anstødelige Hoveri hævet. - De synes at glemme eller forsætlig at gjøre det, at Hoveriet ei er andet end contractsmæssigt Arbeide istedet for en større Afgift i Penge af den Bonden betroede Gaard, der dog ingen Anden kan tilhøre end Godsets Eier, og at kuns Hoveri er en upassende Benævnelse fra en forsvunden Old med dens Misbrug af dette og mere – da Hoveriet ei er hvad det var, men som anført kuns bestemt Arbeide efter Contract. Mindet om dette der var, men langt fra nu er, benyttes til at vække Jndignation imod Navnet Godseier og deres lovlige Eiendomsrettigheder (ei Privilegier, som Mange der tale imod samme, dog selv have erhvervet og nyde godt af) hos den, om de sande Forholde uvidende og dog derom let hen tænkende og dømmende Masse - og saaledes faae de frembragt en konstig vakt Stemning imod Godseierens lovlige Eiendom, især Hoveriet, begrundet paa en urigtig Fremstilling af Tingene - for med denne at virke til Deres Maal. Den anden Maade, naar den foreslaaede Forpagtnings maade ei maatte indrømmes, er vist da den bedste, at Hoveriet uden alt for mange Vanskeligheder og Bekostninger kan forandres som skeet er ved det classenske Fideicommisses Hovedgaard Carlsfeldt, som jo viser sig nyttig, og da det er skeet med Regjeringens vel over lagte Samtykke efter en nøiere Undersøgelse endog imod Bøndernes Protest og efter en heel Commissions Jndstilling, som dog vel maa antages kyndigere end de Fleste, som skrive om denne Sag, saa vil Hr. Forfatteren vel ei saa ganske kunne slaae dem hen i Veir og Vind ved sin let henkastede bemærkning. – Jeg troer derfor at hverken Bønder eller agtværdige Godseiere, som Forfatteren udtrykker sig, er i en slem Vildfarelse i at troe det Anførte, og i et at troe at ville blive som Umyndige tvungne til at contrahere imod deres Overbeviisning, men Alle maae de vist ønske at maatte som virkelig frie og myndige Mænd contrahere om Deres Eiendom, naar Contracten er strider imod Statens Jnteresse, Lov eller Ærbarhed – og det vilde være ufornødent at bevise, at Hoveriet, som det er, ei influerer paanogen af disse anførte Gjenstande, men i mange Tilfælde er uundværligt, og at de her fremsatte Ønsker aldeles Jngen og Jngens Eiendom fornærme men upaatvivlelig vilde være til Statens som Enhvers Gavn og som saadanne vist stemme med den bedste Konges Ønsker. Da det derimod er factisk, at mange Bønder, der ei kan betale det de skulle, fordi de ei ville drive deres Gaarde ordentligt, alligevel har søgt om og ønske Hoveriet hævet imod den saakaldte Godtgjørelse i Penge - da disse vel veed Godseieren kan fremtvinge Arbeidet uden stort Tab - men ei Pengene - og følgelig slap de ei allene mod en uforholdsmæssig ringere Godtgjørelse (som det kaldes) men maaskee ganske frie - da Godseierrn kun havde Valget imellem enten at jage dem fra Gaarden, med mulig større Tab, eller finde sig i det første Tab, som han nu saa ofte maa med de andre Pengeafgifter. Det er altsaa klart, at de der have ansøgt, uden deres Medcontrahents Godseierens Vidende, Stænderne. om dispotisk at faae Hoveriet hævet imod en billig Afgift, uagtet de allerede ei kan betale det, de skulle i Forveien, endnu mindre kunne tænke paa at betale denne Afgift, følgelig kuns ville paa Godseierens Bekostning lucrere dobbelt, der som umoralsk vist ei bør billiges. Mange Bønder af de Godser, som saaledes ere formaaede og ophidsede til en saaledes beviist ei redelig Fremfærd (de ellers ei vilde have forsøgt), ønske ei engang Hoveriet hævet fordi de erklære, det ei generer dem; men de ville derimod ei kunne udrede det de vilde komme til at give, naar de skulde betale dets fulde Værd, (og dette burde dog vel Godseieren som Enhver have for sin Eiendom - især naar man vil tvinge ham til at sælge den); følgelig vilde dette jo være at gjøre redelige Bønder, imod deres Villie, til slette Betalere, og ruinere Godseieren naar - som der er foreslaaet – disse skulde ligesom Godseieren tvinges af en Commission, naar Mængden vilde have Hoveriet hævet imod en lille Betaling, saakaldet Godtgjørelse. - Hvem der kjender rigtig Landboforholdene vil let indsee: at det er lettere at afbetale med Arbeide end Penge paa en Tid, hvor disse ere saa vanskelige at erholde, især for Landmanden og i Særdeleshed i Jylland. Jeg slutter med det Ønske: at Stænderne i Viborg maae med samme Varsomhed behandle denne vigtige Sag som Stænderne i Roeskilde og ei af de ved Møller, Knudstrup fornyede Drevsenske Propotitioner lade sig lede vild, da disse alt tidligere fandt deres fortjente Gjendrivelser og behørige Belysning saavel i Roeskilde som i Bladene. – Hvad Møller Knudstrup anfører, er altfor klart Skingrunde og til nok viist af Andre ei kan berettige Staten til Jndgreb i Eiendomsretten - som et Medlem af Stænderforsamlingen vel burde vide - til at det behøver at gjendrives, da det vel paa sit Sted vil blive det, da det dog er uimodsigeligt, at Fæstebonden aldrig har havt nogen Ret til Gaarden, som dog ene eiedes af Godsets Eier, forinden han fik den ved sit Fæstebrev, og følgelig ei heller kan have andre retlige eller billige Adkomster til samme, end de som Gaardens Eier overdrog ham i de Bestemmelser som, under Lovens Garantie, bleve derudi indførte.