Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-01-21
(Slutningen af Fortsættelsen, en Fortælling.) Den retskafne Fader dulgte ikke for hans Datters Elsker nogen af de Mangler, som vanzirede hende, og gik ham selv til Haande med Middelet at giøre hende fri derfra. Aront blev friere i sin Omhyggelighed, efter at Emires Fader, berettigede ham dertil. - Dyre Emire! sagde han engang, efter en lang Samtale, til hende, jeg vil ikke udtømme min Ømhed, men samme udtrykke hos dem. De lade mig tage en fremmed Hielp til, og De tillade mig, at forelæse Den noget, hvilket De kand anhøre, som en Afskildring paa mit Hierte, og mit eget Sindelav - hermed tog han fat paa nogle af de beste Skribentere, og forelæste hende snart en Emfindelse, snart en Samtale, snart en nalf Tanke, snart en Historie, som uformærkt indpræntede sig i hendes Hukommelse, og derfra sneeg sig ind i Hiertet, at hun selv fik Lyst til at læse sligt. Lad mig faae en af disse Bøger, Aront, af hvilke De uden Tvivl har lært de Udtrykke, som klinger saa smigrende for mig af Deres Mund. Jeg vil i Fremtiden betale Den med lige Myndt. Ach, Emire, raabte den henrykte Elskere, hvormeget meere indtagende vil denne Mund da blive, naar den vil udtrykke sig med disse skiønne Aanders Behagelighed! Min Mund vil blive meere indtagende, tænkte Emire. Hvad giør ikke en Pige, for at forhøye sine indtagende Yndigheder. Aront traf hende, saa ofte han kom, at læse i de Skribentere, som han selv havde valgt til hende, og som i hendes Tale lagde en vis Munterhed i Jndvendingerne, og ædelt i Udtrykket, der virkelig maatte giøre hende meere indtagen i Aronts Øyne. Denne Lærning havde endda en anden Virkning. Den lærdte hende at giøre Forskiellen imellem hendes Elskers ægte Vittighed, ægte Munterhed, fine og ikke fornærmende Berømmelser og Sværmens kolde Spidssindigheder, skiele Jndfald, og plumpe overdrevne Roes, som trængte sig frem om hende, den forhøyede altsaa og Aront i hendes Øyne. Hun sagde meget ofte, siden hun havde vant sig til Læsningen, forekom Aronts Munterhed hende imod de fleste øvrige Mandfolks Kortvillighed, ligesom et Lams lystige Hop, imod Bukkens modvillige Spring. - Emire var nu i Stand til, end og i Aronts nødvendige Fraværelse. ikke at finde Tiden lang. Det var en lykkelig Begyndelse. Den havde meget snart fordeelagtigere Følger. Emires usædede Opførsel, den Stolthed, hvormed hun fornærmede alVerden, det knipske og spotske Væsen, som hun viiste imod alle, kom af den Vigtighed, som hun tillagde sig selv for sine indtagende Yndigheders Skyld. Hun begyndte allerede at fornemme, at der var endda andre Tiltrækkelser uden Legemet; hun søgte at forhverve sig samme, for at fængsle hendes Elskere, med alle muelige Baand. Men et Tilfælde bragte hende fuldkommen til rette. Hun beggegnede en Person, imod hvem Naturen havde været karrig med Legemets Gaver, men desto gavmildere med Sielens Gaver, meget foragtelig i hendes Kierestes Nærværelse. Det var et Fald, som den opmærksomme Ven ikke vilde lade gaae sig af Hænderne, for i Fremtiden altid at befrie hende derfra. Han begegnede den fornærmede Hæslige, med saa øiensynlige Forskiel, at Emire blev end og foruroeliget derover. - Jeg har, gav han hende, med et rettesættende Øyekast, til Svar, da hun tiltalede ham derfor - jeg har jo nogenledes igien maattet godtgiøre den uartige Opførsel, som denne Person maatte taale af Dem. - Hun forstod ham, og hun var fra den Tid af en indtagende Hof lighed imod al Verden. Naar hun paa sin Gestalts Regning. tillod sig Daarligheder, saa sukkede hendes Kiereste, og slog Øynene ned. Hans Bedrøvelse var hende en omsindlig Bestraffelse, thi han var dyrebar for hendes Hierte. Han bragte det tilsidst dertil, at hun, naar hun føelte sig meget munter, immer i hendes Aronts Øyesyn, enten søgte hendes Fordømmelse eller den Tilladelse, at overlade sig til sin Drift igien fremdeles. Med et Ord: da hendes høyeste Ønske var, at befalde sin Kiereste, saa tog hun sig meget i Agt for alt, det, som kunde mishage ham. Hans bifald eller Mishag var hendes Rettesnoer. Han viiste en Behag i Musiken; hun gjorde sig da Umag, for derved at forbinde ham, at hun lærte at spille paa Claveer. Hun overrumplede ham end og med en gandske net Tegning af hendes Haand, da han af en Hændelse meget ophøyede Dueligheden i Tegningen hos en Pige. Endnu var Sorgløshed, en vis Ladhed og en Uvidenhed i alle Forretninger. i Huusvæsenet det eneste, som ey var at ønske hende, for at være en af de elskværdigste Personer af hendes Kiøn. Kierlighed gjorde dette sidste Pensel-Strøg, for at fuldende sit Værk. Emires Fader, viiste sig tilbøyelig til at undertegne hendes Forbindelse med Aront, med hvem hun ikke nægtede, at hendes Lyksalighed blev beseglet. - Emire! jeg skulde ved deres Haand være det lyksaligste Menneske, var Kierestens Svar, men da mine Forretninger udfordrer mig gandske, saa maa min Ægtefelle tage Omsorgen for Huusvæsenet paa sig, hvorfor de synes at have en uovervindelig Afskye. Hvor gjorde sig meere Umag end Emire, at vise, at hun af Kierlighed til ham, kunde overvinde sin Afskye, Hun hastede ret, forat rydde denne eneste Hindring for deres fælles Lyksalighed af Veyen. Jnden en meget kort Tid var hun den slittigste og forstandigste Huusholderske. Jeg vil giøre Slutningen i en Jdylle Tone. Dette Mirakkel giorde Amor; og nu kronede han Elskeren for sit Alter, og hans Broder Hymen førte dem i Bryllups Lyst-Hytten; men den ved Aronts Side lykkelige Emire fortalte ofte klagende Mødre og letsindige Piger hendes Historie, og sluttede immer med den Lærdom, Mødre har i Døttre, som trodser, Eders Lærdomme; ville I giøre den flittige, artige og sædelige, saa vælger dem en Elsker, som min Arvnt! Ja vare de kun ey saa vare, de Aronter, svarede Mødrene.