Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-06-23
Hvad der endnu mere bidrager til at forøge Forvirringen, ere de religiøse Grundsætninger, de saa høist forskjellige Folkeslag, dette uhyre Rige er sammensat af, bekjende sig til, og som gjøre, at alle hade hverandre paa det grusomste. Histeriske Træk. Den geistlige Magt havde naaet sin høieste Grad under Pave Jnnocenz III., som regjerede fra 1194 til 1216. J et af sine Breve sagde han: "Ligesom Gud har sat Sol og Maane paa Himmelen, til at lyse om Dagen og Natten, saaledes har han ogsaa i Kirken oprettet to Magter, den pavelige og den verdslige, den pavelige, som imodsigeligen er den største, fordi den strækker sig til Sielen, og den Kongelige, fordi den ikke strækker sig længer end til det menneskelige Legeme. Overeenstemmende med disse Grundsætninger troede Jnnocenz sig berettiget til at blande sig i alle samtidige Fyrsters Stridigheder, og de selv, det være nu af Svaghed eller Skinsyge, understøttede hans Fordringer. Ofte brugte han vel sin Magt til at fremme gode Hensigter, saasom da har opfordrede Kongerne af Castillien og Portugal til nøje at holde det mellem dem oprettede Forbund, under Straf af Kirkens Ban, og Kongen af Arragonien til at lade de Mynter, han til Undersaatternes store Misfornøielse havde forandret, beholde deres sande Værd. Men ellers gjorde han alt for uindskrænket Brug af sin Magt. Blandt andet satte han Kong Sverre i Ban fordi denne havde tilegnet sig Norges Trone; truede Kongen af Ungern med at sætte hans Krone paa Sønnens Hoved, medens han endnu levede, fordi han havde ladet arrestere en pavelig Legat, tvang Kongen af Leon, ved at sætte hans Stater i Ban, til, under Paaskud af Slægtskab, at forstøde sin Gemalinde, og ved samme Middel Philip August af Frankrig til at beholde den danske Prindsesse Jngeborg, som han vilde skilles fra Johan uden Land, Konge af Engelland, erklærede sig frivilligen for Pavens Vasal, Peter II., Konge af Arragonien, overgav sit Rige til Jnnocenz, for siden at modtage det af hans Haand som et Lehn, og forpligtede sig til at betale ham en aarlig Skat, for saaledes at kjøbe den apostoliske Stols Beskyttelse, ja Keiser Otto IV. kaldte sig endog af Guds og Pavens Naade." FraJnnocenz III. til Bonifacius VIII. regierede Rom anden Gang over hele Verden. Men de Midler, som det især betiente sig af til at udvide sin Magt, var den canoniske Ret og Tiggerordeners Oprettelse. De berømteste Tiggermunke vare Dominicanerne og Franciscanerne, hvis Orden stiftedes 1216 og 1223. Ogsaa den Rettighed at fritage for Kirkens Anordninger, især Forbud mod Ægteskab i visse Grader, bidrog meget til at forøge den pavelige Myndighed. Paa denne Maade blev det Paven mueligt, at forhindre, ophæve og stadfæste de europæiske Fyrsters Ægteskaber efter eget Tykke. Kirkelovene forbøde ikke allene al Forbindelse mellem beslægtede Personer indtil syvende Grad, men endog mellem Gud sødskende (som imellem Axel og Valborg), som man kaldte aandeligt Slægtskab. Jndtil det 13de Aarhundrede paastode ivrige Geistlige, at Paven selv ikke kunde tillade disse Bestemmelsers Overtrædelse. Men Jnnocenz III. troede, paa Grund af sin uindskrænkede Magt, at kunne fritage for alle Kirkeloves Overholdelse. Hans Efterfølgere benyttede sig deraf, deels til at faae en stor Jndtægtskilde, deels til at holde Europas Fyrster i Tømme. - Saaledes var Pavedømmet i sin største Magt. Men hvor dybt var det ikke sjunket i de nyeste Tider, Hvilke Ydmygelser maatte Pius VI. og VII. ikke taale? Jndbyggerne i Calabrien, som udgjøre to Provindser af Kongeriget Neapel, besidde, efter en ny fransk Forfatters Beretning, trods alle deres Laster og Barbarie, Snuhed og en beundringsværdig Snildhed, som de enten have Climatet at takke for, eller arvet fra de gamle Grækere. Deres Sprog, fordærvet Jtaliensk, er vanskeligen at forstaae, men fuldt af Originalitet og betegnende Udtryk. Den noget dannede Classe udtrykker sig med en genalsk Lethed og Varme. Deres Samtaler ere, som alle Jtalieneres, ledsagede af udtryksfulde Gebærder. Et Tegn, en Bevægelse med Haanden, et Ord, er nok til at forstaae hverandre fuldkomment. Alting er Liv hos dem, naar det kommer an paa, at overtale Nogen; deres Manerer ere meget behagelige og indtagende, deres Forstand fiin og gjennemtrængende, og naar man ikke vogter sig for den udmærkede Troløshed og Falskhed, de ere istand til, saa bedrages man meget let af dem. De forstaae sig fortræffeligen paa at sætte alle muelige Machinerier i Værk, til deres Øiemeds Opnaaelse, og lykkes det dem ikke paa den sædvanlige Vei, saa hævne de sig snart ved et Flinteskud eller et Dolkestik. Der gives faa Calabreser i alle Stænder, der ikke have adskillige Drabsgierninger paa deres Samvittighed. En rasende Hævngjerrighed, som er arvelig i Familier, og en afgjort Tilbøielighed til Stridigheder og Chicane, gjør dette skjønne Land, der vilde ligne et Paradis, dersom det ikke beboedes af Diævler, til et sandt Helvede. Overtro hersker her i yderste Grad, og den blodgjerrigste Røver bærer Reliquier paa Brystet, hvilke han ikke undseer sig ved at anraabe om Bistand, i det Øjeblik han vil udøve den største Grusomhed. Geistligheden, efter Forfatterens Mening, den meest fordærvede i hele Europa, giver selv et Exempel paa de værste Laster. Dog maa herfra undtages et stort Antal velunderviste og oplyste Mennesker. Calabreserne ere af middelmaadig Væxt, vel proportionerede og musculøse. De ere brunagtige af Farve, deres Ansigtstræk meget talende, deres Øine fulde af Jld og Udtryk. Formedelst det indgrote Had, der endnu stedse adskiller Familierne, gaae de aldrig ud, uden at være bevæbnede med Flinter, Pistoler og Dolke, og med et Belte i Form af en Patrontaske, hvori der findes en Mængde Patroner. Stedse beredte til Angreb og Forsvar, gaae de med Stolthed deres Fiender forbi, og naar det begynder at blive Nat pallisadere de deres Huse, og kun den yderste Nød kan bevæge dem til at forlade samme. Paa de fattigere Classer nær, der sysselsætte sig med Agerdyrkning, der kun fordrer ringe Arbeide, tilbringe Calabreserne deres Tid i fuldkommen Ørkesløshed. Man seer dem, indhyllede i sorte Kapper, under hvilke de fra Top til Taa ere bevæbnede, i store Klynger staae paa de offentlige Pladser og Gadehjørnerne, hvor de ikke gjøre andet end spille, ved hvilken Leilighed der gjerne forefalder heftige Stridigheder og Kniv stikke. Om selskabelige Forsamlinger og Bord forlystelser have de intet Begreb, og selv de rige Familier drive Tarveligheden saa vidt, at de ene tænke paa at sammenskrabe Penge. Fruentimmerne ere uden al Ynde, giftes unge, ere snart afblomstrede, og udmærke sig ved en stor Frugtbarhed. Selv de af høiere Classer kunne i Almindelighed hverken læse eller skrive. Deres Mænd ere saa skinsyge, at de stedse holde dem indelukkede, og behandle dem haardt.