Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1843-10-07
Bønderne i Bovense havde nemlig erfaret, at Kammerraad Drewsen, efter Jndbydelse fra Cancellieraad Haastrup, agtede sig til Fyen, for der at tage Deel i Efteraarets Jagtlyst. Herved opstod Jdeen hos disse, til, i Forening med Bønderne i 3 andre Sogne, at indbyde disse tvende Stænderdeputerede til at jage paa Selveiergodset, og dernæst at indtage et tarveligt Maaltid, hvilken Jndbydelse naturligviis med Tak modtoges. Den 23 Septbr. indfandt Cancellieraad Haastrup og Kammerraad Drewsen sig, og modtoges ved Ankomsten til Byen af en Deputation, bestaaende af 4 Gaardmænd af Bovense, der overrakte dem en Adresse, hvori En anden deres Færd som Deputerede billigedes. Adresse af lignende Jndhold, underskrevet af flere Gaard brugere i Flødstrup, overraktes ligeledes. Efter at Frokost var indtaget, begyndte Jagten, og efter denne samledes Selskabet, bestaaende af omtrent 70 Personer, til det foranstaltede Middagsmaaltid, hvor munter Samtale, og Skaaler ved Glassenes Klang, stemte Alle til uskyldig Munterhed. Jnden Spiisningen begyndte reiste Cancellieraad Haastrup sig, og talede omtrent i følgende Ord: "Jeg er blandt dem - sagde han - som ikke har Roe paa sig, for Man har opfyldt sin Pligt, og jeg skal derfor før Maaltidet, ved faa Ord tolke mine Følelser og min Tak. - Mine Følelser. - Ja de vare ved den høitidelige og hjertelige Modtagelse, hvormed min Ven, Kammerraad Drewsen og jeg idag ere blevne modtagne, vemodige, men behagelige. Behageligheden er vedbleven, og det Hele vil blive mig i kjært Minde. Jeg aflægger min første Taksigelse saavel til alle dem, der have underskrevet Velkomstskrivelserne, som til dem, der nu deeltage i denne mig behagelige Fest. - De kan forresten troe, at det ei er nogen misundelsesværdig Post, at være Stænderdeputeret, naar Man samvittighedsfuld vil opfylde sin Pligt, og svare til sine Vælgeres Tillid. Af Mange kritiseres Man, af Andre miskjendes Man ofte ganske ubeføiet, og undertiden støder Man paa Personer, som ikke have Kraft eller Aands Modenhed nok, til at lade afvigende offentlige Meninger være uden Jndflydelse paa det private Liv. Men som alle Stillinger i Livet har ogsaa denne sine Lyspunkter og det er ved disse, jeg et Øieblik skal dvæle. - Et Lyspunkt for mig er, at min ærede Collega, her ved min Side, har skjænket mig sit Venskab, thi han vilde ei gjort dette, om det ei var grundet paa Agtelse. Ligesom Bondestanden agter ham, for det han har skrevet om Landbruget og for hans varme Forsvar af denne Stand, i Stændersalen, saaledes har han og min Høiagtelse derfor. - Et ikke mindre Lyspunkt for mig har været, at flere agtværdige Mænd, som for en stor Deel ere her tilstede, have taget mit Forsvar i offentlige Blade, da jeg i disse for min Færd i Stændersalen angrebes af enkelt Mand, og ved prang Fremstilling deraf, fortrængtes fra at blive valgt i det Distrikt, jeg først repræsenterede. Min anden Taksigelse aflægger jeg derfor til dem, der da gave mig deres Stemmer. Men for ei at misforstaaes, bør jeg tilføie, at jeg Jntet har mod dem, der unddroge mig deres Stemmer. - Min tredie Taksigelse gielder kun enkelt Mand, nemlig Sognefoged Morten Andersen i Kissendrup, hvis Skrivelse til mig, i eget og flere Sognes Navn, indløb paa en Tid, da Leilighed til at besvare den manglede mig. Jeg erkjender at saavel dens Jndhold, som den sjeldne Gave Forfatteren besidder, i Korthed at udtale sig tydelig og bestemt, i lige Grad overraskede mig, hos en Mand af Bondestanden." En Skaal udbragtes derpaa for Cancellieraad Haastrup og sildigere for Kammerraad Drewsen, som takkede derfor omtrent saaledes: "Personlig næsten ubekjendt for denne Kreds, maa den mig vederfarne Ære føles desto dybere, og det er en naturlig Følge deraf, at jeg, idet jeg frembærer min Tak, knytter dertil et Ønske for Bondestandens Held; det Ønske, at Velstand og Frihed maa boe under hver Bondemands Tag. - Hvad den første Deel af mit Ønske angaaer, da seer jeg det, allerede tildeels indtraadt, at ille sin Opfyldelse imøde, thi hvorhen jeg vender Øiet finder jeg en Mergelgrav paa hver Lod! Brug denne Naturens Gave, men misbrug den ei, og Velstand og med den, et stedse fremadskridende Agerbrug, vil snart gjøre Eders skjønne Øe til Danmarks Have. Fjernere er vistnok Opfyldelsen af mit Ønskes anden Deel, thi den Frihed jeg tænker mig, er kun forhaanden, naar hver Bonde sidder som Herre paa sin egen Lod og arbeider med den Bevidsthed, at Frugten af hans Slid og Møie kommer uafkortet hans Børn tilgode; er kun forhaanden, naar han i enhver Henseende nyder lige Rettigheder med Statens øvrige Borgere, naar lige Byrder give lige Rettigheder. - Er dette maaskee allerede Tilfældet? Jeg vil blot nævne, at endnu maa Bondens Søn ene værne om Staten. Dette der, naar Alle tage Deel deri, er en Ære, bliver en tung Byrde, naar Værnepligten kun hviler paa een Stand. Og hvorfor hviler den endnu ene paa Eders Sønner, Vi vide Alle at vor Konge forrige Aar befalede, at Lovudkast i den Henseende skulde forelægges Stænderforsamlingen; at den Hs. Maj. allern, erkjender Retfærdigheden af en Forandring i saa Henseende. Men Lovforslaget, som man paastod var ankommet til Roeskilde, lod sig ikke see. Men hvorfor da, Nu kommer jeg egentlig til det jeg vilde sige, og som jeg, skjøndt jeg derved ikke kan sige Eder noget smigrende, dog ei vil tilbageholde. Naar Bondestanden ei nyder lige Rettigheder med de andre Stænder, saa er dette fordi den ei staaer paa et nogenlunde ligt Dannelsestrin med de andre Stænder, og derfor ei i vore Dage, hvor ikke Sværdet, men Pennen og Talen afgjør Sagerne, kan forsvare sin Ret. Ogsaa er Bondestandens Ukjendskab til det almene Liv, der ei sjelden lader Bonden falde i Hænderne paa den, der ei mener ham ret vel, men som ved at tale i rette Tone ofte fører ham paa Afvei, Skyld deri. Skal jeg maaskee anføre et Exempel - Her ved min Side sidder en Mand, min høitagtede Ven, der fra den første Dag han indtraadte i Stænderforsamlingen og til den Sidstes Slutning, uafladelig med Varme har talet Bondestandens Sag, og dog kunde hemmelig Paavirkning bringe det dertil, at han ei anden Gang blev valgt i samme Distrikt, Bønder lokkedes saaledes, under falske Paaskud, til selv at vise en af deres varmeste Forsvarere udaf Stændersalen. Men hvorledes skal Bondestanden komme til sin naturlige Ret, naar den ei har klart Begreb om hvad der fattes den, om Maaden hvorpaa det kan erholdes, og naar den ei engang kan kjende Ven fra Fiende, Brug derfor en Deel aff den Velstand, som Flid og gode Aar lade tilstrømme Eder, til at lade Eders Sønner lære mere end J selv have lært. Da ville J i Eders egen Stand finde Mænd, der kunne og ville hævde Eders Rettigheder, og da vil Velstand og Frihed, som min Skaal ønsker Eder, boe under hver Bondemands Tag." - Gaardmand Morten Andersen i Kiøsendrup udtalede sig omtrent saaledes: Denne Dag forekommer mig saa høitidelig og skjøn, at jeg ikke vel kan tie, skjøndt mine Ord blive kun faa, og maaskee kun til Snak, thi det er første Gang jeg giør Forsøg paa, ved saadan Leilighed som denne, at tale. Denne Dag forekommer mig saa skjøn, siger jeg, fordi vi paa denne Dag, see den Mand i vor Midte, som vi længe have kjendt af det, han til vort Bedste har skrevet om Landoeconomien, og isærdeleshed anseer jeg denne Dag for høitidelig, fordi vi idag see denne vor agtede Landsmand bænke sig ved Siden af ham, som denne Kreds altid har sat sin Tillid til. Som Bondestandens Deputerede have de stedse iagttaget deres Kald, og have med tilbørlig Sindighed stridt for vor Sag, for den gode Sag og for den naturlige Ret, medens Modpartiet med mindre Rolighed har forsøgt at trykke Rettens Stempel paa det, som almindelig sund Menneskeforstand finder ingen billighed udi. Denne Strid har givet Anledning til, at man iaar i en Folkebog har betegnet den, for det Almindeliges Vel fremad stræbende Aand, ved billedet af en Luftballon, og den modstridende Aand, ved Figuren af en svær Mand, som af al Magt søger at holde Ballonen tilbage og ved Jorden. Og saasom Ballonen betyder den gode Aand, som stræber at komme op, saa maa det vistnok more og forlyste vort Selskab, og jeg vil derfor foreslaae en Skaal for Ballonen!" Dette Forslag fandt almindeligt bifald, og under Glassenes Klang og høie Hurraraab tømtes Skaalen for Luftballonen. Men Skaalens Proponent udbad sig nogle Øieblikkes Taushed, da han vilde bestræbe sig for, end ydermere at stemme Hjerterne til Samklang, ved at meddele en Sang han til denne Sammenkomst havde forfattet, og som gik paa den bekjendte Folkemelodie: Vift stolt paa Codans Bølge. Gaardmændene Hans Moritsen og Larsen af Ullerslev afsang derpaa med klar og mandig Stemme tvende Vers, der løde som følgende: Et Væsen os forbinder, Een Aand i alle foer, Eet Lys for os oprinder, En Rod for Althing groer. Et Maal man har forhaanden, Een Troe, eet Haab, een Lyst, Og det er Almeenaanden, Som adler hver Mands Bryst. End er vor Aandskraft ringe, Og Brystets Stemme svag; Dog Støvet af sin Vinge Man ryste bør idag! Vort Maal jo staaer forhaanden, Vor Viin nu skienkes i, Og, løftet op ved Aanden, Vor Sang gjentage vi, Chor. Vort Maal nu staaer forhaanden, Vor Viin er skjænket i at Nu er vor Togst: Gid Aanden Sig hæve høit og fri Under munter Samtale, Skjemt og Latter afløst af Skaaler, hengled Tiden snart, og Selskabet skiltes ad; men jeg tør antage, at denne glade Dags Minde vil, endnu efter flere Aars Forløb, staae levende og behagelig for mange af de Tilstedeværendes Erindring.