Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-04-21
Da Handel og Konstflid ere de vigtigste Næringsgrene, hvorved Kjøbstæderne kunne bestaae, og flere Mennesker samlede kunne erholde hvad de behøve, og opnaae den Velstand, Culturen og Menneskenes Forædling udfordrer, saa have, for at opnaae dette, vore Forfædre viseligen oprettet Kjøbstæder, ved at meddele visse Districter Friheder og udelukkende Rettigheder til al Handel, og ligeledes ved Friheder og udelukkende Laugsrettigheder, at ophielpe og forfremme nyttige Haandværker og Konst fliden. Derved, og især ved de udelukkende Handelsprivilegier og Rettigheder, ere Kjøbstæderne blevne til. Kjøbstæderne maae derfor nødvendig tabe, og Jndvaanernes Tilstand forringes, naar disse Privilegier og Rettigheder, i hvis Tillid de have taget Borgerskab, og gjort Regning paa at finde Fortjeneste og en vis Næringsvei, blive dem betagne, og Tid efter anden berøvede. Betragte vi Sagen under disse Omstændigheder, saa faaer den et ganske andet Syn. Det er Lovens Mening, at al Handel skal tilhøre Kjøbstæderne, og at Landbeboerne skal føre til Torvs hvad de frembringe og have at sælge. Skal dette ikke skee, saa taber Kjøbstædsmanden sin vigtigste Næringsgreen, og Kjøbstæderne kunne ikke opfylde hvad Staten venter og fordrer af dem. Al Han deel udenfor Kjøbstæderne, og alt Opkjøb paa Landet, hvorved Kjøbstæderne tabe deres lovlige Rettigheder, er, efter Lovens tydelige Ord, Landprang og Forprang, som efter vore ældste Love meget viseligen har været strængt forbuden, og som endnu maa paaholdes og haandhæves, dersom Kjøbstæderne ikke skulle gaae tilbage isteden for fremad, og forfeile deres Hensigt. Alt dette er tydeligt nok, naar man vil værdige Sagen behørig Opmærksomhed, og er ingenlunde saa ubestemt, som man paastaaer. Forfatteren gjør den Forskiel imellem Forprang og Landprang, at Forprang er naar Op kjøbere møde Landmanden paa Landeveiene med Læs, han vil føre til Kjøbstaden, og opkjøbe det der, som ellers var kommen til Torv, til Kjøb for Hvermand. Dette holder han, meget rerteligen, for at være skadeligt; men al Handel paa Landet, ligemeget af hvem det skeer, synes ham ikke at være utilladeligt. Hvad han anfører for denne hans Mening, siger kun lidet, naar man overveien, de Sandheder, jeg forhen har anført, hvilke af Forfatteren findes mere bestyrket end imod sagt. Han viser meget rigtig, at ingen Stat, da vi ikke leve, siger han, i Uskyldighedsstand, kan undvære Grosserere, Høkere, og Detailhandlere. Han taler om, "at det ene Menneske trænger til det andets Hjelp, da dem ene maa frembringe for den anden, og da Evnerne til at frembringe ere saa ulige, – man kan og tilføie, Leilighederne til at frembringe; – saa maa den ene tuske sig til af den anden, hvad enhver behøver, og saaledes opstaaer Handel. Alt dette kan ikke nægtes. Men hvo vilde deraf slutte, at Grosserere, Høkere og Detailhandlere maatte forflyttes fra Kjøbstæderne til Landet? Hvad vilde der, naar al Handel overalt og allevegne paa Landet maatte være tilladt, vel blive af Grosserere, Holere og Detail handlere, som nødvendig behøve en sikker og vis Afsætning, hvortil mange og en ikke ubetydelig Samling af Mennesker maa bidrage, og hvortil udfordres Pakhuse, Kieldere, Skibe, Seillads og stort Huusrum, og mange særdeles Foranstaltninger, dersom Handelen skal blive virksom og betydelig? Naar alt dette overveies, saa kan og borman ikke, som Forfatteren gjor, fortænke Odense manden, og enhver anden Kjøbstædmand, at han paastaaer sine borgerlige Rettigheder, og forsvarer sin lovlige Næring imod alle ulovlige Jndgreb. Hvorder føler, at Skoen trykker, weed bedste hvor ondt det giør, og hvad Aarsag han har at klage Jblandt alt hvad Forfatteren anfører for at forsvare Opkjøb paa Landet, eller for anvise, at Opkjøb paa Landet for fornødent, og ikke kan kund væres, og derfor, efter hans Formening, ikke kan være saa skadeligt, som det af mange udraabes for, synes følgende at være det vigtigste. Jeg vil her anføre hans egne Ord: "Den Haandværksmand, som til Mortensaften vil have en Gaas, kan ikke reise eller 6 Milenudas Lande, for Cathobeiden, hos Bonden selv. Han maa, naar Bosiden ikke kan have Tid og Leilighed tillat komme til Torus, finde sig ti, at betale en saa kaldet Opkjøbernesser Pranger en liden Godtgjørelse for den Umage Praugeren har havt, med at skaffe ham Gaasen til men.