Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-10-17
Naar det endvidere hedder: "at Charlataner og Qvaksalvere fylde Gader og Stræder, og vrimle hobeviis i Byen og paa Landet, saa synes det lidt vel overdrevent, men naar Hr. Forf. siger, "at der er meer end nok af de Mennesker, der fø henvende sig til Slige, end til autoriserede Læger, saa modsiges denne Paastand, i Henseende til Qvaksalvere, ganske af den daglige Erfaring. Vi leve i en Tidsalder, da Menneskene ere alt for indtagne af Lægers og Lægevidenskabens vid underlige Kraft, til at nogen, som kun i mindste Maade har Ævne dertil, hellere skulde ville gaae til en Qvaksalver end til en autoriseret Læge. Fordommen er tvertimod saa stor, at endog den simpleste Almuesmand ofte troer, at blive hurtigere og bedre cureret af en Læge, der kjører i en smuk Kareet, end af een, der gaaer til Fods, af en Læge, der har en Titel, end af een, der mangler den. Jeg har kjendt et Tyende, der ikke var at overtale til at modtage et Lægemiddel af de meget kyndige Doctorer, man gav det Anviisning paa, men med største Paastaaelighed vilde, at en Professor skulde foreskrive det. De fattigere Clesser i Kjøbstæderne have jo Læger og Lægemidler frit, og behøve altsaa ikke at tage deres Tilflugt til Qvaksalvere. At de ofte tye til Charlataner er mueligt, men "Charlatanerie" er, saavidt jeg veed, ikke egentligen forbudent. En Qvaksalver vil neppe kunne leve i Danmark af dette Fag, mindst i Hovedstaden og Kjøbstæderne, hvor der er autoriserede Læger, Amtschirurger &c. i største Overflødighed. Hvad Landet angaaer, da siger Hr. Forf. selv "at en Angivelse (af Qvaksalvere) er saare sjelden, og det vilde den ikke være, dersom den Paastand var grundet, "at de hobeviis vrimle i Byer og paa Landet." Det vilde være en alt for stor Generositet af de autoriserede Læger, dersom de saaledes lode sig tage Brødet ud af Munden, uden at paatale deres Ret, især i en Tidsalder, hvor intet hegnes ivrigere omend netop Brødet. Men Sagen er, at der nu ikke, som fordum, gives saa mange Qvaksalvere, der gjøre sig en Næringsvei af Curer, maaskee af den simple Grund, fordi det aldeles ikke lønner sig. Selv Mad. Hummelgaard gjorde sig ingen Profession deraf; hun gjorde det saa meget mindre, som hun aldeles ikke fra den oeconomiske Side skal have trængt dertil. At Bønderne ikke sjeldent forqvakles i Sygdomstilfælde, det har sin Grund i noget ganske andet end i Qvaksalvernes Hyppighed. Den første Aarsag maa søges i den blandt Bondealmuen endnu herskende store Mangel paa Oplysning. Jeg vil anføre her hvad en erfaren Mand siger om denne Gjenstand: "Saalænge Almuesmanden, savner hin omtalte Kundskab om sit Legeme og dets Jndretning, tør man neppe haabe, at han med Held vil benytte den kyndige Læges Raad; thi hører han end denne, han følger dog kun halvt de givne Forskrifter, eller han forhindrer, ved Nydelse af skadelige Næringsmidler og paa andre Maader, Lægedommens Virkning. Der kunde vel endog gives Tilfælde, hvori det vilde være betænkeligt, at opmuntre den Syge til at bruge Læge; mig forekommer det i det mindste saa, skjøndt jeg iøvrigt saare ofte søger at overtale de Syge, jeg omgaaes, til at raadføre sig med Lægen. For at gjøre dette tydeligt antager jeg til Exempel: at Lægen undersøger en Syg, som har aabent Saar paa Been, Arm eller andet Lem; han slutter, at en indvortes Sygdom er Kilden dertil, i det usunde Vædsker have benet sig Vei gjennem Legemet; men den Syge, som føler sig indvortes vel og kun foruleiliges af Saaret, kan ikke troe dette, og lad end Lægen søge at overbevise ham derom, hans egen Fornemmelse - den han troer bedre fører til anden Overbeviisning. Lægen foreskriver Midler til at fordrive de usunde Vædsker og rense indvortes, saa og Plaster til at rense og lægge Saaret. Pulver, Draaber, eller hvad der er givet til indvortes Brug, smager modbydeligt, og hvorfor plage sig dermed, tænker den Syge, som troer sig indvortes frisk, Pulver, Draaber os. v. kastes da rimeligviis bort; men Plasteret er nødvendigt, det bruges og virker heldigen; Saaret lægges førend Legemets usunde Vædsker ere udtømte, de maae derfor skaffe sig nye Aabning, eller der følger farligere Sygdom, maaskee vel og - Døden. Jeg spørger, og som jeg troer ikke hen i Veiret, monne ikke selv den samvittighedsfuldeste Læge saaledes uskyldigen kan vorde det Redskab, der bringer et Menneske før Tiden ind i Evigheden? – Vilman, at Almuen, i enhver mødende Sygdom, skal bruge Lægen, hvilket vist nok er saare ønskeligt, forudsat at Lægens Raad høres og følges som det hør, saa bliver det nødvendigt, at flere Læger ansættes paa Landet; thi at en Læge, med den bedste Villie og den utrætteligste Jver, kan drage Omsorg for de Syge i et Distrikt af 20 til 30 eller flere Sogne, hvor sædvanligen, til enhver Tid, findes enkelte, stundom flere Syge i ethvert Sogn, hvoraf nogle behøve jevnlig, om ikke daglig, Tilsyn, det er physisk umueligt, især i de korte Vinterdage, der ei føre Lægen synderlig vidt omkring paa slette Veie. Skulde da alle Syge i Distriktet have Lægen, maatte der saare ofte kjøres forgiæves efter ham, derved vilde Bonden snart trættes og i sine forgiæves Kjørseler finde Grund til at troe, at han for de Syge i sin Familie havde gjort hvad han burde gjøre. En halv Snees Sogne torde nok omtrent være det største Distrikt en Læge kunde bestride, og selv dette vilde ofte give ham nok at bestille, naar der tilbørligen skulde før ges for alle. Ogsaa var det høiligt at ønske, at Lægens faste Løn var saa tilstrækkelig, at han med Familie kunde leve med et ringe og ubetydeligt Honorarium for sin Umage. Lægen har, saavidt mig bekjendt, i Almindelighed ringe fast Løn; hans Praxis maa tilveiebringe det øvrige Fornødne, og da det saare billigt ogsaa gielder ham: en Arbeider er sin Løn værd, maa hans Arbeide betales bedre, og dog vel ofte maadeligt nok for ham; men altid trykkende for den Uformuende, naar denne skal udrede Betalingen. Og hvorfor ikke tillægge Lægen større fast Løn? Hvad var det andet end at den Sunde betalte for den Syge, maaskee jeg for min Naboe i Aar og han formig ad Aare, Er det ikke saa vi bør være hverandres Lemmer, Desuden taaler den Uformuende bedre at udrede en Afgift i det Aar, han er fri for Sygdomme, end i det Aar, hans Næringsdrift lider Tab ved hans Sygdom Hvad Udtrykket Qvaksalver angaaer, da bruger Forf. det, uagtet han dog selv siger at det er Jrelativt, alt for ubestemt. Efter hans Difinition ere de, som behandle Folk i Smug, Qvaksalvere. Uden at ville paastaae, at alle, som behandle dem aabenbart, ikke ere det, skal jeg aldrig nægte, at enhver i Smug udøvet Cur ikke burde taales, men netop for at forebygge Smug Curer, burde man ikke gaae med Strænghed frem mod den, som uden at være autoriseret dertil, udover Curen. Man burde undersøge hans Methoder, og finder man dem uforkastelige, saa indseer jeg ikke, hvorfor man ei ligesaa godt kan tillade den autoriserede, som den Autoriserede f. Ex. at curere gamle Beenskader, især naar de ere af den Natur, at den Autoriserede ikke seer sig istand til at curere dem, At man ikke bør give ham en uindskrænket Tilladelse til at behandle alke Sygdomstilfælde, forstaaer sig af sig selv. Hr. Forf. klager over, "at mange herlige Midler, der i den forstandige Lægges Haand vare ypperlige, kom i Miscredit, fordi Qvaksalverne brugte dem, og nævner blandt andre Brugen af Mercurius i den weneriske Syge. Om det har været autoriserede eller uautoriserede Qvaksalvere, der have bragt dette Middel i Miscredit, er for vidt*) See Afhandlingen: "Hvilke ere Aars til Fattigdom &c., af Pastor J. Petersen, i Landoeconomiske Tidender, 99de Binds 2det Hefte, Side 152-155. løftigt her at undersøge, men, saavidt jeg veed, ere dog Meningerne angaaende den indvortes Brug, af Mercurius, endnu blandt adskillige anseelige Læger deelte *), og uagtet de ikke kunne nægte dets kraftfulde Virkninger, frygte de dog, hvor meget det end synes ikke at efterlade skadelige Følger, for den Forstyrrelse, det mueligen kan anrette i Legemet. Jeg overlader det til Kyndigere at bestemme, om ikke den hyppige og ofte overdrevne Brug af Mercurius har bidraget til den Nervesvækkelse, Brystsyge, Gigt, o. s. v. der ere saa almindelige i vore Dage og hvorpaa Lægens Konst saa ofte strander. Tiden vil lære, om man ikke er gaaet for vidt i Brugen af Mercurius. Til Virkninger deraf, efter endog længe fuldendte Curer, har man maaskee endnu ikke noksom lagt Mærke.