Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-04-18
1) Dette sigter til Caledoniernes religiense Hymner, En Bjergstrom kommer brusende ned, og udbreder sit Vand trindt om en grön Høi. Kiremosgrote Stene, midt imellem visnet Græs, berøre Lynten med deres Hoved. To Træer, som Stormen har bøiet, udbrede deres susende Grene. Dette er din Bolig, Frragon;) dette dit snævre Huus; Lyden af dine Muslinger har længe været glemt i Sorg, og dit Skjold er blevet sort i dine Halser. Erragon, Skibenes Konge, Hovedsmand, over det fjerne Sorg, hvi er du falden paa vore Fjelde? Hvor lav er den Vældige, Frydes du ved Sang, du den lönlige Hules Sön, Hør Loras Slag, Længe har dets Vaabengny været taust. Saaledes brager Tordenen mod de mørke Høie, og forsvinder. Solen vender tilbage med sine tanse Straaler. De glimrende Klipper og Bjergenes grönne Toppe smile. Conds Bugt modtog vore Skibe *) fra Ullinsrullende Bølger, Vore hvide Seil hang løse ved Masten. Den brölende Vind stormede bag Morvens Lunde. Kongens Hornöd, og Vildtet sprang op fra Fjeldene, Vore Pile gjennemfløi Skovene. Festen paa Høiene blev almindelig. Vor Glæde var stor paa vore Klipper over den rædsomme SwaranFald. To Helte bleve glemte ved vor Høitid. Harmen brændte i deres Barm. Lönlig rullede deres röde ine. Sukke udstødte deres Bryst. Man saae dem tale sammen og kaste deres Spyde paa Jorden, lig to mørke Skyer midt i vor Glæde, lig Taagestötter paa det rolige Hav, de glimre i Solen, men de Søfarende frygte dog for Storm 2) Erragon eller Fergthonn betegner Bølgernes Rasen; sandsynligvis en poetisk Benævnelse, som Ossian selv har givet ham; thi i Traditionen hedder han Annir. Dette var ved Fingals Tilbagevendelse fra Krigen mod Swaren. sagde Maronan : Reis mine hvide Sen eis dem med de vestlige Vinde, Lader og ile, Ado, gjennem Skummet af de nordlige Bølger, Man har glemt os ved Festen; men vore Vaaben ere blevne røde af Blod. Lader os forlade Fingal's Høie, og tjene Sorgs Konge. Hans Aasyn er stolt, og Krig mørkner trindt om hans Spyd. Lader og blive navnkundige i Sores Kriske De toge deres Sværde, deres hudede Skjolde. De ilede til Lumars gjenlydende Bugt. De kom til Soras stolte Konge, de uforfærdede Gangeres Herre. Erragon var vendt tilbage fra Jagten. Hans Spyd var rødt af Blod. Han bøiede sit mørke Ansigt til Jorden, og gik med radslende Skridt. Han modtog de Fremmede til sin Fest. De kjæmpede og seirede i hans Krige. Aldo vendte tilbage med Hæder til Sorgs stolte Mure. 2) Fra sit Taarn skuede Erragons Mage, Lormas vande, rullende Øine. Hendes gule Haar flaggrede i Havets Vind. Hendes hvide Barm hævede sig, liig Sneen paa Slætten, naar blide Vinde reise sig og langsomt bevæg den i Lysningen. Hun saae ung Aldo, liig en Straale fra Sorgs dalende Soel. Hendes bløde Hjerte sukkede, Taarer fyldte hendes Øine, og hendes hvide Arm stöttede hendes Hoved. Tre Dage sad hun i Hallen og skjulede sin Sorrig med Glæde. Den fjerde flygtede hun med Helten over det brusende Hav. - De kom til Conalsmosgrote Taarne, til Fingal, Spydenes Konge. Ado, du Stolthedens Hjerte, sagde Fingal, og reiste sig i sin Harm: "skal jeg beskytte dig mod Vreden af Soras krænkede Konge? Hvo vil nu modtage mit Folk i sine Haller og indbyde Fremmede til Festen, nu da Aldo's lave Siel har vanæret mit Navn i Sora? Gaa til dine Høie, du afmægtige Haand, Gaa, skjul dig i dine Huller, Rædsom er den Feide, vi maa 4) Dannemark, hvoraf Sorg formodentlig var en Deel kjæmpe med Sorgs skumle Konge. Trenmon2dle Siell. Naar skal kingel ophøre at fegreJeg blev født midt i Kampe?), og mine Föddemaae vandre i Blod til Graven. Men min Haand har aldrig krænket den Svage, mit Staal aldrig rørt den Afmægtiges Arm. Jeg seer, o Morven, de Storm som ville knuse mine Haller, naar mine Børn ere faldne i Kampen og ingen er tilbage, som kan boe i Selma. Da ville de Afmægtige komme; men de ville ikke kjende min Grav, Min Hæder lever kun i Qvad, og min Daad skal blive en Drom for tilkommende Tider!" Trindt om Erragon forsamlede hans Kæm pere sig, liig Stormen omkring Nattens Aand naar den kalder dem fra Morvens Pynt, og bereder sig til at udsprede den over den Fremmedes Land. Han kom til Conas Kyst, og sendte sin Barde til Kongen, for at æske Tusinde til Kamp; eller Landet med de mange Høie. Fingal sad i sin Halle, omgiven af sine Ungdomsvenner. De unge Helte vare paa Jagt, lang borte i Orken. De graahærdede Hovedsmænd, talde om fordums Dage, om deres Ungdom Bedrivter, da den gamle Nartmor, Konge omdet Strømrige Lora, fremtraadte. Du er det ikke Tid, sagde Nartmor, at høre paa Qvad fra fordums Dage, Erragon raser, paa vore Kyster, og løfter til tusinde Sværde Mørk er Kongen midt imellem sine Hovedsmænd, han ligner den fordunklede Maane mellem Nattens Luftsyn, naar de svæve langs med den Rand og laane dens Skive det Lys, den mange ler." om, sagde Fingal: "kom fra din Halle du min Elskovs Datter, kom fra din HalleBosmina, ) Mo fra det Strømrige Morven, Narth5) Combal, Fingals Fader, blev dræbt i Slaget mod den Morniske Stamme samme Dag, da Fingal blev født, og man kan derfor med Grund sige, at han blev födt midt i Kampe. 6) Bos mhina, en blød og fiin Haand. Hun vat den yngste af Fingals Børn. for tag, de Fremmedes Cancere. Ledrag Bingals Datter, Lad hende indbyde Sorgs Konge til vor Fest, til Selmas skyggefulde Mure, Til byd, o Bosmina, Heires Fred, og den ædle Al. d's Skatte. Vore Ynglinger ere langt herfra og gammel er vor skjelvende Haand, Hun kom til Erragons Hærskaare, liig en Lysstraale til en Sky. I hendes høire Haand glimrede en Bue af Guld, i hendes venstre en tindrende Musling: Fredens Løsen. Erragons Ansigt skinnede i hendes Nærværelse, lig Klippens som oplyses af pludselige Solstraaler, der bryde frem igjennem en Sky, som Stormen har adsplidret. Søn fra det fjerne Voral begyndte den mildt rödmende Mø, kom til den Fest, som Morvens Konge giver, til Selmas skyggefulde, Mure. Helte tilbyde dig Fred, o Kjæmper, Lad det sorte Sværd hvile ved din Side. Elsker du Kongers Skatte, saa hör den ædle Aldo's Ord, Han skjenker Erragon hundrede Gangere; hundrede Meer fra fjerne Lande, hundrede Falke med lette Vinger, som gjennemkrydse Luften. Hundrede Belte *) skulle ogsaa vorde dine, til at gjorde höibarmede Møer. Heltebyrds Venner, de under Veer fødte Sönners Lægedom. Ti Muslinger, prydede med Ædelstene, skulle glimre i Sorgs Taarne, det klare Vand hæver i deres Stjerneglands, og ligner rindrende Viin. De fry, dede engang Verdens Konger 8) midt i deres gjenlydende Haller. Disse, o Helt, skulle tilhøre dig eller din hvidbarmede Mage. Formas lyse Dine skulle atter skue dine Haller, skjønt Saadanne Belte ere, indtil de seneste Tider, blevne gjemte hos mange Familier i Nordskotland; man handt Barselqvinder dem om Livet, og troede at de lindrede deres Smerter og fremskyndte Forløsningen. De vare betegnede med forskjellige mystiske Figuer, og de Ceremonier, der bleve iagttagne, naar de bandtes omkring, viiste, at de nedstammede fra Druiderne, 8) De Romerske Keisere. Fingal elsker den ædle Aldo Fingal, som aldrig krænkede nogen Helt, skjønt hans Arm er stærk Conces blidte Ader overede Kongen slig ham: forgjeves bereder han og Fest. Lad Fingal lægge sit Bytte for mine Fødder. Lad ham give mig sine Fædres Hværde, og begrundne Dages. Skjolde, at mine Børn kunne see dem i mine Haller, og sige: "dette ere Fingals Vaaben, Aldrig skulle de see dem i dine Haller!" sagde Møens vaagnende Stolthed. De ere i Heltes Hænder, som aldrig vege i Kampen. Sorgs Konge! Uveiret trækker sammen over Morvens Høie. Forudseer du ikke dit Folks Undergang, dundet fjerne Lands Sön?" Hun kom til Selmas tanse Borg, Kongen saae hendes nedslagne Dine. Han reiste sig op af sit Sæde i sin Vælde, og rystede sine graae Lokker. Han tog Tremnorskingrende Pantser og sine Fædres sortebrune, Skjold. Mørke udbredte sig over Selmas Haller, da han greb til Spydet. Aander i Tusindetal nærmede sig og spaaede Folkets Död. En rædsom Fryd straalede i de gamle Heltes desyn. De ilede at møde Fienden. Deres Tanker vare henvendte paa henrundne Aars Daad, og den Hæder, som Døden skjenker. Nu lode Jagthundene sig see ved Trathals gamle Grav. Fingal vidste, at hans unge Heste fulgte ham, og han standsede midt paa sin Bane. Oscar fremtraadte först; derpaa Mornis Søn af Nemts Slægt. Fercouth viste sin skumle Skikkelse. Dermids sorte Haar flaggrede i Luften. Ossian mødte tilsidst, 2 nynnede en Sang fra fordums Dage. Mit Spyd stöttede mine Födder paa Bækkene. Mine Tanker vare syssel. satte med vældige Mænd. Fingal slog paa sit buglede Skjold, og gav det rædsomme Løsen til Krig. Tusinde Sværde, blottede med eet blinkede paa den bölgende Slætte. Tre graahærdede Skialde grade en tonefuld, forrigfuld Sang, Dydt og mørkt med dundrende Skridt, ilede vil frem i en skummel Række liig en Plaskregn naar den styrter ned i en snæver Dal. Morvens Konge sad paa sin Høi. Kampe nes Solstraale ") veiede i Luften. Hans Ungdoms Venner med Alderdommens flaggrende Lokker ere nær. Glæden smilede i Heltens Dine, da han saae sine Sönner kjæmpe, da han skuede dem midt imellem Sværdenes Lyn, huskende paa deres Fædres Daad. Erragon traadte frem i sin Vælde, ligen brusende Vinterstrom. Kampen ledsager hvert af hans Skridt; Døden sniger sig rædsomt ved hans Side. Hvo kommer, sagde Fingal lig den hoppende Hind, lig Hjorten i det gjenlydende Cona? Skjoldet tindrer ved hans Side, og Lyden af hans Rustning er rædselfuld. Han møder Erragon i Kampen: "Sku Hovedsmændenes Strid! Den ligner Aanders Kamp i en forrigfuld Storm, Men falder du, Høiens Søn, og er din hvide Barm bestænkt med Blod, Græd, ulykkelige Lora, Aldoer ikke meer, Kongen tog sit vældige Spyd. Han sörgede over Aldo's Fald. Han kastede sine dødfulde Gine paa Fienden, men Gaul mödte Soras Konge. Hvo kan beskrive Hovedsmændenes Kamp Den vældige Fremmede faldt. Conas Sön, raabte Fingal høit, stands Dødens Haand, Vældig var han, som faldt, Meget beklages hans Død i Sora Den Fremmede vil komme til hans Halle og undres hvi den er saa taus. Kongen er falden, o Fremmede, Glæden i hans Borg er forsvunden. Lyt efter Lyden af hans Lunde, maaskee hans Aand har mes der, men han er langt borte, paa Morven, under en fremmed Fiendes Sværd. Saaledes talde Fingal, da Barden istemte Fredens Sang, Vi standsede vore opløftede Sværde og skaanede den afmægtige Fiende. Vi lagde Erragon i en Grav, og jeg istemte Sorgens Sang. Nattens Skyer kom rullende med, og Erragons Aand kom nogle til Syne. Hans Aasyn var skyfuld og mörk, og hans Bryst udstødte et halvqvalt Suk, 9) Fingals Livsane.