Almuevennen, 1844-08-28
Text Ephef. 4, 28. Den, som stial, skjæle ikke fremdeles, men arbeide heller og gjøre noget godt med Hænderne, paadet han kan have at meddele dem, som have behov. 1. Jeg begynder med, under Veiledning af vor Text, at bortrydde det falske Underlag, paa hvilket saa mangen høit berømmet Velgjørenhed hviler. Thi dette er Betydningen af hine haardt klingende Ord, som maaskee kunne have været mange fine Øren til Anstød: Den, som stal, stjæle ikke fremdeles." Thi blive vi staaende ved den bogstavelige Mening, saa skulde der blandt Christne slet ikke meere være Tale herom, ja selv uanseet Alt, hvad Fromheden virker, deele vi vist alle den Følelse, at naar det udvortes Liv i Selskabet alt er kommet til en vis Uddannelse, kunne saadanne Krænkelser af Retfærdigheden kuns vorde begaaede afde raaeste og lumpneste Mennesker, som vi slet ikke have Grund til at søge i vore Forsamlinger. Men lader os ikke blive staaende ved det tørre Bogstav, men huuske paa det, som vi alt i vor Barndom have hørt, som den rigtige Fortolkning af det gamle Bud, hvori det samme Udtryk forekommer, at nemlig hermed ikke blot menes hine udtrykkelige Krænkelser af Eiendomsretten, hvilke, saasnart de bevises, blive anseete med Straf af det borgerlige Selskab, men at derunder er indbefattet alt det, som kun lader sig retfærdiggjøre ved en undvigende og tvetydig Fortolkning af hine almindelige Regler, som ere Grundstøtterne for Troskab og Retfærdighed. Enhver bevidst Forfordeling for Exempel, enhver Handlemaade, hvilken man, fordi den er fordeelagtig, er bange for at underkaste sin egen og det Offentliges strængeste Prøvelse, en Erhvervsmaade, som ikke er begrundet i hiin sande og høiere Lovmæssighed, som fordrer, at alt hvad Enhver gjør for sin egen Fordeel, skal samstemme med det almene Vel og alle Enkeltes Vel, hvem dette kan angaae; alt dette er allerede en Afvigelse fra den strænge Retskaffenhed i Handel og Vandel og indbefattes under Apostelens Advarsel, Skriften selv siger: "Gud Herren er den, som gjør den Fattige ved Siden af den Rige, og hvad saa end velmenende Mennesker af og til have drømt og udmalet sig i mangehaande Former om en udvortes Liighed, *) Jndsenderen af nærværende Udvikling, har bemærket, at den er et Udtog af en af Dr. Schleiermachers Prædikener, om det christelige Huusliv, skjøndt Prædikener eller Deele af samme ikke høre hjemme i "Almuevennen, have vi dog troet at dette Udtog særegne Beskaffenhed retfærdiggjør dets Optagelse. Red. blandt Menneskene, saa vide vi, at det er en Drøm som den Høieste ikke billiger, eftersom det menneskelige Samfund i en nogenlunde udviklet Tilstand ikke kan bestaae derved. Thi hvis der ogsaa i Dag ved et GudsUnder eller en frivillig Overeenskomst mellem Menneskene kunde opstaae en saadan Lighed, saa vilde allerede i Morgen Uligheden igjen indtræde, og det saaledes, at vi tydeligt vilde see, at Herren havde frembragt den, ikke alene derved at han har begavet den Ene fremfor den Anden med Forstand og Duelighed til sin Dont, men ogsaa ved hiin afvexlende Jndflydelse af den ydre Natur paa de menneskelige Bestræbelser, hvilken vi rigtignok meer og meer, men aldrig ganske faae i vor Magt. – – – Men naar vi ikke kunne nægte, at Gud Herren paa denne Maade stedse paany stiller den Fattige ved Siden af den Rige, saa maae vi dog indsee, at det er hans Villie, at Kjærligheden skal formindske denne Modsætning; vi maae indsee, at den meest oplivende Fordeling af menneskelige Kræfter kun kan være der, hvor denne Modsætning holdes inden visse Grændser, efterdi enhver kun under denne Betingelse kan opfylde alle menneskelige Pligter. Men naar den Rige benytter den Afhængighed af ham hvori de Uformuende tidligt eller seent komme, saa egennyttigen, at han vel selv bliver rigere og rigere, men hine synke dybere og dybere i Fattigdom, naar den Rige tænker: Paa det jeg bestandig kan blive rigere, maae hine meer og meer være nødte til at arbeide med deres Hænder og gjøre noget Godt for mig; om de end ved alt Arbeid intet fortjene, hvoraf de kunne meddele dem, som have behov, saa skal jeg nok gjøre det godt og give de Trængende desto meere af mit eget om de end tilsidst trods al Arbeidsomhed blive saa fattige, at de kun kunne bidrage lidet eller intet til Samfundets almindelige Fornødenheder, saa skal jeg nok paatage mig desto meere for min Part; ja lad dem endog blive saa fattige, at de ikke engang meere kunne opfylde den Pligt at sørge for deres Børns Opdragelse, saa skal jeg nok lade dem opdrage, jeg kan endogsaa besørge det billigere og bedre, naar den Rige tænker saaledes, da bliver Modsætningen mellem de Rige og de Fattige paa en unaturlig Maade overspændt, og den Rige bestjæler den Fattige for den ædleste Deel af hans Tilværelse. Fremdeles, hvormange gives der ikke, især paa et Sted som vort, der ikke blot staae i Forbindelse med Enkelte, men tverimod drive deres Forretning paa mangehaande Maader med Statens Bestyrelse og dennes enkelte Grene. Jeg troer, at denne Gjenstand behøver kun at nævnes, for strax at bringe de løse Grundsætninger i Erindring, som saa mange, forresten ikke forkastelige Mennesker i denne Henseende følge. Men hvis Nogen vil besmykke den overdrevne Fordeel, han drager af Almeenheden, der dog skal opretholdes af alle Enkelte, ved den Betragtning, at det end ikke i mindste Maade mærkes af nogen Enkelt, hvad han desaarsag maa gjøre eller yde meere for det Hele, er det vel andet, end at ville retfærdiggjøre Bedrageriet ved Hemmeligheden, og skulle vi regne for intet den Utilfredshed og den Uorden, som derved paa mange Maader frembringes og næres, om det ikkun betragtes i sine ydre Følger: