Almuevennen, 1844-07-10
Vi have seet, at det er ved christelig Dannelses Nærmelse til og Lighed med de Ædleste i Samfundet, at de ringere Slægters Nedtrykkelse forsvinder; at det er i denne Dannelses ædle og stærke Uafhængighed af Livets udvortes Vilkaar, og med Nøisomheds store Vinding i Gudsfrygt, at de ringe Slægter til Velsignelse for det Hele atter vorde fri som de ere stærke. Da skal man kiende Kiernen i Folket, saavel den gjenfødende som den dannende, og man skal forstaae Folkelivets dobbelte Kræfter saavel i Stræben som i Selvfornægtelse, forstaae hvorledes den Fattige kan vorde riig til at give og villig til at give af sin Overflod til den Rige, der ei kan undvære hvad den Fattige gjerne da undværer, og helst maa undvære, forstaae hvorledes Forviklingen og de store Statsopgaver endnu mildeligen løses i Fred og Kierlighed. Alt skal da forstaae sig selv, og forstaaes; Stænderne gjensidig erkjende og taale og elske hverandre, og Herskeren selv, liig, det bankende Hjerte, udsende det levende Blod til Næring og Vedligeholdelse for alle Legemets Organer. Men Reformationshistorien lærte os ogsaa at Vildfarelser og Daarskaber, Sværmeri og Overtroe, Laster og Misbrug opnaae sædvanligviis først den høieste Grad forinden det er muligt at styrte dem. Afskaffelsen er da nu som altid Kamp, men det er de gjenfødende gode Kræfters Kamp i Aand og Sandhed; disse Kræfter, der vel gjøre de Svage stærke, men føre ogsaa disse fra Kamp til Kamp og tillade ingenlunde nu Menigmand i Folket at hengive sig til de blidere Drømme; til Livsnydelse og Mættelse; Nei, til ham hedder det: Vær ædru og vaagen at det maa nu med Velsignelse forberedes hvad for Dig og Dine i Tiden skal lykkes, ogsaa om det ikke kan eller skal kjendes i vore Dage. Derfor maatte vi erkjende, at den Slægt, der i sløv og blødagtig Afhængighed af Livets udvortes Vilkaar, der i Dannelsens vide Afstand fra Andre i Samfundet nu stirrer med Attraa og Begjærstedse op til disse som om de vare ophøiede i Herlighed, den Slægt, der ei forstaaer sin Ringheds sande Værd, som elsker det blændende Liv i Tant og Daarskab mere end Friheden i Sandhed: den vorder atter trælbunden som før, og tifold værre Træl, Pengevældens og alle dennes stygge Lasters usle Træl. Vel maa vi derfor lære at beklage det Folk, den Slægt i Folket, som, det være nok saa lidet, nu frygter eller undviger Kampen for dets Selvstændighed: indvortes eller udvortes. Der vorder da Ondt end værre: Luxus, Overdaad, Forfængelighed og Egennytte, alle Forfinelses Laster, Herskesyge og Selvraadighed maa da stige høiere og høiere for i Overmaalet at fælde sig selv som Folke-Laster, for Folkelivets Reformation kan eller vil indtræde som et Herrens Værk. Men dette vil komme. Thi der er i alle, især de større menneskelige Anliggender stedse en vis Tidspunkt, da det som forhen ikke vilde og ei kunde lykkes, lykkes snart og med liden Møie. Omstændighederne ordne da Alt selv, Tingenes Løb skaber eller forstyrrer som dets Bestemmelse udkræver, Menneskene træde da blot hen paa de dem anviste Pladser og ere hverken meere eller mindre end det Redskab Forsynets Haand betjener sig af til at udføre dets Plan, og vi kunne derfor og Folkelivets Reformation sandelig sige: "er det en Handling af Menneskene vil den tilintetgjøres, men er det en Handling af Gud, kan J ikke dæmpe den. Jesu Religion seirede; thi det var Guds Villie, at den skulde seire for at forædle Verden - Kirkereformationen overvandt alle Hindringer, da den stemmede overeens med Guds Hensigter og bidrog til Menneskenes Bedste Folkelivets Reformation vil og lykkes som det er Herrens Plan, handle de der begynde den, efter hans Bud og i hans Tjeneste, kommer Tingene Folkene til Gavn, Sandheden og Dyden til varig Fordeel, og da kan den ei hindres af nogen menneskelig Magt, om end Millioner derfor bleve opoffrede og de Slagnes Blod flød i Strømme. Deraf maatte vi da lære at forstaae, hvor overalt vigtigt det er, at Folket nu i Kamp for Frihed og Selvstændighed ikke vandrer i Blinde, saa at det ei alene ikke tjener villig Guds Hensigter, men tjener endog blot Mennesket som villige eller uvillige Redskaber i det Onde. Ogsaa er det vel saa at Afskaffelsen af herskende og i det Store gaaende Misbrug og Feil er næsten bestandigten vis Tid forbunden med Rystelse og Uro, hvori vi maa finde os for den gode Sags og den lykkeligere Fremtids Skyld. Folkene ville vistnok kræve de Forbedringer, som Tiderne have lært at være fornødne, men ikke vil der fattes paa Folk som skjult, eller aabenbar sætte sig imod disse Forbedringer, og det vil eiheller altid være muligt at gjøre Dem, som blot for at tilfredsstille strafværdige eller underordnede Hensigter blande sig med ind deri, saa uskadelige, som det ellers var at ønske; falske og underfundige Raad, lumske og lurende Kræfter, som lokke og blænde, som forvirre og fordærve som de altid have gjort og fremdeles ville gjøre, for vendende Sandhed i Løgnens Tjeneste, bevæge sig overalt i Folkene; ogsaa disse Bevægelser skulle i Folkelivets Reformation modstaaes; det er endelig Selvfornegtelsens, de besynderlig stille virkende Kræfters Kamp mod Løgnen og Anmasselsen, mod Egennytte, Forfængelighed, fordærvelig Luxus og alle Forfinelsens Laster, med Alt hvad der er af det Onde og til det Onde, Og netop denne Kamp i Folkelivets Reformation, virkende fra de lavere Stænder paa de høiere, bliver da Menigmands Deel i Folket, og man skal ikke troe, at Stridskræfterne fra oven af i Folket ville være nær og almindelig tilrede. Jldprøven rammer først de ringere Stænder, og vist kan ei Folkelivet udvikles uden de fremstræbende higende og begjærende Kræfter, men eiheller uden de selvfornægtende Kræfter. Dette er forstaaeligt, men haardt at opfatte; thi det bliver os deraf klart, at de høiere Stænder fremdeles kræve store og endogsaa villige Offere af de ringere; og det gjør disses uforanderlig grundede Forhold til hine meere og meere indlysende. Hvad en Tid tyktes ringe og foragtet, er det ikke meere; thi den evige Kjærlighed til hvem de, som ere besværede, skulle hentye, nedlagde jo Kræfter, beskikkede Vilkaar, og beredede gjennem Aartusinder, Forhold for de ringe Slægter, som knytter ogsaa deres Stræben, ei blot til dem selv i en elendig og ussel Tilværelse, lidet eller slet ikke mildere end hine første Tiders, men afgjørende til det Heles Vel i Menneskeslægtens sidste og store Formaal. Vi, de ringe Slægter i Folket, kunde nu bedre og bedre derom oplyses, og vee dem fra hvem Forargelsen nu kommer. En sand og god Æresfølelses Opvækkelse kan udgaae iblandt os til høiere Dyders Øvelse i de lave Stænder, og Folkelivets Reformation skal virke ogsaa fra disse paa de høiere Stænder, altsom de lære at forstaae hvad det er man fordre af dem: Børnenes Opdragelse, Udsendelsen af Sønner og Døttre til fri christelig Tieneste i Folket, Husenes Beskikkelse med nøisom Tarvelighed og Gudsfrygt, i deres Levemaade og Orden, og i al deres Giernings Udførelse; kaldede meere til at virke og at undvære og at være glade med Gud i den beskikkede Deel, end til forfinet Livs Nydelse og Mættelse. Den høiere Bondeskole i Sundbylille.