Aalborg Stiftstidende, 1835-12-24
(Fortsættelse.) Polen føler ingen Anger, Himlen skee Tak, denne Tak tilkommer ogsaa Keiseren, som har sagt og bevidnet det Visk havde kunnet troe, at Polen, der er nedbøiet af saa store Lidelser, der saa ofte er traadt i Støvet, dog endelig havde givet Slip paa sin Uafhængighed, og at den polske Nationalitet kun endnu existerede i Historien. Men langtfra Polen har ikke glemt, at det er en uafhængig og fri Na action. Polen har ei afsvoret at hylde sin Nationalitet. Endnu slaaer det Liid til sig selv. Det er ei alene dets forvist, Børn, der troe paa dets Gjenopstandelse. J selve Warschau, under Moscoviternes Aag, ligefor Mundingen af det res Kanoner, med Øiet henvendt paa deres Rettersteder, har Polen, Fædrelandets hellige Navn, endnu en magisk Virkning; endnu har det Tilbedere, hvis Jver voxer med Visheden om den Martyrdød, der venter dem. Endnu stirre Polen op mod sin Befrielses og sin Seiers Messias. Forjæves søger man at indjage disse Fædrelandets og Ærens Partisaner Skræk, ved at vise dem Citadeller og brændende Lunter, der ere rede til at offre deres Hovedstad til Luerne, hvis de ei offre paa Ruslands Altere, Kjærligheden til Fobelandet boer uformindsket i deres Barm. Polakken vil ikke være Russer; det er Keiseren af Rusland, som siger og som bekræfter det. - Vi kunde have troet, at det russiske Politti, med dets bekjendte Aarvaagenhed og Mistro, vilde have kunnet formene Polen al Forbindelse med Udlandet, at de Forviste ei meere vilde torde vove at vedligeholde Corresponhence med deres Slægtninge, Forældre og Venner; at de en mere vilde see sig i Stand til at sende dem Skrifter, som kunne styrke deres Haab og trøste dem i deres Elendighed. Det vilde have været en sørgelig Tanke for os, saaledes at bide Sandheden lagt under Beslag i hele Polen; det vilde have græmmet os, om Frihedens og Hæderens Sprog er mere skulde give nogen Gjenlyd i disse, for begges Tone saa modtagelige, Øren, men at Gravens Taushed skulde fræde istedet. Hvad vil der, havde vi maattet udbryde, bliver af de kommende Generationer, som voxe op uden Kundskab om, hvad deres Forfædre have lidt og hvad de have villet: Men Keiser Nicolaus lader det være sig magt paaliggende, og saa i denne Henseende at berolige Europa, ved at meddelen: det en Art Udtog af de erholdte Politi=Beretninger. Den fremlyser af disse, at Polen endnu corresponderer med Udkillandet, at det russiske Politi, det bedste i Verden, ikke kan i forhindre dette hemmelige Samqvem, og at Polens Grændser, saaledes som de nu ere, paa patriotisk Maade sympathisere med Polakkernes Hjerter, og at de, trods det russiske Politi, vedblive at være tilgængelige for Haabets og Trøstens Sprog, der gjenlyder fra Udlandet. - Denne er altsaa, efter Keiser Nicolaus's Anskuelse, Polens Tilstand; det er hverken underdanigt eller angerfuldt; endnu har det ei afsvoret Uafhængighedens Ideer, og, trods det russiske Politi, bli hver det ved at correspondere med Udlandet. J alt dette see vi Intet, der kunde skræmme Europa eller gjøre de polske Flygtninge modløse, og da de haarde Trusler, som ere tilføiede hiin Tilstaaelse, heller ikke have noget Tillokkende eller Forførende, saa see vi ei heller i dem Noget, der kunde forskaffe Rusland Tilhængere paa polsk Grund. Endnu engang altsaa, hvad har Keiser Nicolaus villet? Hans Hensigt maa have været hvilkensomhelst, saa troe vi, at Polen maa være ham Tak skyldig for den høitidelige Tilstaaelse, han har aflagt. Vi tvivle ei engang paa, at Warschaus Deputerede, hom de havde kunnet svare frimodigt, jo vilde have takket ham for, at han forskaanede dem for at tale. "Vistnok havde vibløiet, kunde de have sagt, om vi havde kaldt Dem vor Souverain! Det er kun Magten, der har gjort Dem dertil, og Magten kan igjen nedrive, hvad den har opbygget. Vi vilde have løiet, om vi havde kaldt os Deres Undersaatter; vi ere det ei; vi ere ei Russer og ville ei være det. Vi ere Polakker; vi ere en uafhængig Nation, og som saadan endnu i dette Øjeblik anerkjendte af Europa ved Tractater, det selv har undertegnet. Man har tre Gange øvet Vold imod os, tre Gange har man udstykket vort Land, men vi have aldrig indvilget vor Undergang, og Bevidstheden om vor Ret boer endnu i vor Barm. Denne Bevidsthed, Sire, om vor retfærdige Sag lever ogsaa hos vore Undertrykkere, og derfor har man i 30 Aar, snart i Freden ved List, snart i Krigen ved Vold, søgt at tilintetgjøre vor Nationalitet. I Dag siger Deres Majestæt os, at det er den Lykke at være Russer og at høre under Rusland, fordi denne Stat er den eneste, der staaer fast og urokket. Den Lykke at være Russer, kjende vi kun af vore Brødres, Død paa Valpladsen, af vore Markers Ødelæggelse og afde Trusler, vi nu høre af Ds. Majestæts Mund. Hvad Ruslands Magt angaaer, saa vide vi, at vort lidet Antal slet udrustet og slet bevæbnet i et heelt Aar har holdt Overmagten Stangen og at vort Nederlag har kostet Dem Anstrængelser, som endnu svie til Rusland og som netop ere Aarsag i, at De, idet De taler til os, gaaer udenfor Grændserne af den Koldblodighed og det Maadehold, som ellers pleier at ledsage Magthaverens Sprog. Vi ville, efter Deres befaling, mindes Deres Ord, men fornemmelig for at takke Himlen for, at den har lagt Dem slige Ord i Munden, og saaledes lagt vore Følelser istedetfor vore Ord for Dagen og Sandhed istedetfor Løgn. Denne Sandhed, Dr. Majestæt, der er saa trøstende for vore forviste Brødre, saa ære fuld for os, saa vigtig for Europa, kunde ene og alen De selv udtale i Warschau, enhver Anden var øieblikkelig bleven denne Sandheds Martyr.