Aalborg Stiftstidende, 1842-06-16
Jndsendt. Jkke uden Harme har Jndsenderen læst Annoncen i Aalborg Avis Nr. 107 om Etatsraad Estrups Artikel i "Dansk Ugeskrift, angaaende den almindelige Værnepligt. Saa gjerne havde han ønsket at læse hele Artiklen, men da han, som simpel Bonde og Fader for en stor Familie, ikke har Evne til at holde ret mange Tidsskrifter, og Jngen i hans Omegn endnu holder dette Ugeskrift, saa har han maattet give Affald paa dette Ønske, og maa derfor i sine nærværende bemærkninger alene henholde sig til hiin Annonce. Artikelen charakteriseres deri, som interessant og læseværdig." O ja, den er vist særdeles interessant og værd at læse for alle dem, der enten ved Fødsel, Embede, Rang eller Rigdom have hævet sig saameget, at de tør sige sig "at være udenfor Bondestanden. Hvilken velsignet Artikel er den ikke for alle de høi- og velbaarne Herrer Raaders velbyrdige Sønner, hvoraf Landet vrimler: for alle de kjoleklædte Herrer Sønner af Proprietairer, med eller uden Gods, som Fortuna har ladet tildeele 200 Tdr. Land og derover, for alle de Herrer pæne Sønner af civile, geistlige og militaire Embedsmænd af alle Grader, Og hvilken velsignet Mand er ikke Etatsraad. Stænderdeputeret, Estrup, der ved sin delige Artikel har kunne tilintetgjøre Betydningen af Ordet: "almindelige i en saa overordentlig vigtig Fædrelandsag, som almindelig Værnepligt. Sandelig, den ædle Mand har gjort sig saare fortjent ved sin Artikel, kun ikke af Bondestanden, den talrigste og mon det kan nægtes, – den vigtigste i Landet; kun ikke af den aabne Fædrelandsven, der hylder Sandheden, af den ene rigtige Sætning: "Jo flere og større Rettigheder, jo flere og større Pligter, kun ikke af Fædrelandet selv, der ingenlunde kan være tjent med et Landeværn, bestaaende af Personer, der enten skulle være for gode og fornemme, eller og for bløde, svage og qvindagtige, til at gaae Fienden under Øine i aaben Mark, kun ikke af vor ædle, folkelige Konge, der, som en ægte Landets Fader, viser lige kjærlig Omhu for alle sine Undersaatter. Maaskee er det Beskedenhed hos ham, derhar ladet ham anvise Landets intelligente Ungdom dens militaire Plads bagved Bondeungdommens; men, uagtet Beskedenhed er en sand Dyd, saa synes den dog her at være dreven vel vidt. Dog, hvad snakker jeg om Beskedenhed? Det er jo Frygt hos den ædle Estrup; han frygter jo for, at den almindelige Værnepligt vil virke forstyrrende paa flere Forhold, at nemlig unge Mennesker af de dannede Classer, deels kunde forhindres i deres Studier, deels kunde demoraliseres ved Samlivet i Tjenestetiden med de mindre dannede Jndivider. Hvor ugrundet hans Frygt imidlertid er, skal jeg vise blot ved at pege hen paa Hans Majestæts Livcorps. Enhver Student indtræder jo deri, og gjør militair Tjeneste under Forberedelsen til de akademiske Examina, og det er nok ingenlunde almindeligt, at denne Tjeneste virker forstyrrende paa hans Studier. Og hvad Demoralisationen angaaer, da kan det med ligesaa megen Grund antages, at den kan udgaae fra den intelligente, tildeels i Yppighed og Forlystelser opdragne Ungdom, som fra den, vel raaere, men ogsaa almindeligviis uskyldigere Bondeungdom. Den beskedne Forfatters Frygt maa derfor sikkert have en anden Grund, uden at jeg alligevel tør paastaae at have fundet den rette, naar det falder mig ind, at den muligviis kunde være den samme, som kan tænkes at have bevæget en anden fremragende jydsk Stænderdeputeret til at sige i Stændernes Forsamling: "at det endnu ei var Tiden til almindelig Værnepligts Jndførelse." Det er jo ogsaa den bedste og nemmeste Maade at slippe Tanken om Reformerne paa. Lad kun Tiden faae Skylden, vore Sønner blive da frie for Gevær og Tornister, og lader saa dem sørge, der længst leve. Bondestanden kan heller ikke taale alt for megen Frihed endnu, den kan ikke rigtig taale, at faae Hjælp af Hovedgaardene til Veienes Jstandsættelse og Vedligeholdelse; den kan ikke allevegne taale at blive hoverifri, og, for ei at blive for vidtløftig, den kan endelig, efter Etatsraad Estrups Mening, ikke taale at blive berøvet den Ære, alene at slaae, og alene at blive slaaet for Fædrenelandet. Arme Bondestand, vare alle Dine Talsmænd, som Etatsraad Estrup, hvor blev da Din Frihed, Din Tilnærmelse til de andre Stænder, Din Emancipation, kort: Dine Menneske- og Statsborger rettigheder, Hvor mægtigt dukke ikke stundom Aristokraterne op, hvor gjerne ønskede de Dig ikke igjen smeddede i de Lænker, Din Kongelige Ven, den forevigede Sjette Frederik, løste Dig af Men det skal aldrig skee; Bonde trældommen er forbi i Danmark, og Bondeslaveriets Lænke er for evig brudt. Takket være Gud, at paa Skjoldungernes ældgamle Throne sidder den Dag i Dag en Folkekonge, saa giæv i Aand, saa kraftig i Villie, saa folkelig i Sind, i hvem Bondestanden, som enhver anden Stand i Staten, har det sikkreste Værn for sine Rettigheder, Han, som med kraftig Haand ordnede Statens Finantser, reformerede Landets faste Militairstyrke, gav Communalloven for Stad og Land, og derved kaldte Borger og Bonde til større Selvstændighed, Han har ogsaa indledt Forhandlinger om hvorledes almindelig Værnepligt kan være at indføre, og Hans uhildede, det hele Statssamfunds Vel omfattende, Herskerblik, Hans høie, i Sandhed ægte kongelige, Frisind vil ikke tilstede, at en saa vigtig Pligt, som almindelig Værne pligter, saa ilde skulde svare til sit Navn, at den, som hidtil, skulde komme til at paahvile Bondestanden alene. En Bonde.