Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-10-03
Dagbogen var saaledes lydende: Den Drøm, som jeg netop vaagnede af, hvilede tungt paa mig, uden at fremstille mig et tydeligt Heelt, mørke Skyer, der snart vare glødende og dunkelrøde, snart graasorte, truede stærkt med Lynild, men kunde kun frembringe en kraftesløs mat Lysning, eller brun Røg; - skummende og muddret Vand skyllede ned, et Liig svømmede ovenpaa og vendte et grinende Ansigt til mig; graadige Edderkoppe forfulgte mig, og ængstede mig snart ved svulmende Størrelse, snart ved munter Hurtighed. Jeg vaagnede; Solens Opgang var for længe siden forbi, og min sædvanlige Tid til at staae op forsømt; jeg havde sovet saa længe, at Uhret ikke engang kunde oppebie min hielpende Haand, men var gaaet i Staae. Jeg aabnede Vinduesgardinerne - hu Himlen var graa som i min Drøm. Frokosten frem. Kaffeen var slet, min Opvarter ligesaa forsøvnet som jeg. Christopher, lik dog Øinene ordentlig op endnu Nathue paa, Klokken er allerede otte, han kunde vel have udsovet." Christopher gik brummende bort. Hunden kom, for at aflægge sin Morgenhilsen, og ved sin Smigren og Logren at fortjene sig et lille Stykke Sukker. Jeg bemærkede den ikke, siden min Kaffe var daarlig. Det stakkels Dyr tabte endelig Taalmodigheden, og for at gjøre sig bemærket reiste den sig op mod Bordet og kradsede mig. "Bort med sig : vær ikke grov Det stakkels Dyr sneg sig under Stolen; men da det der var mine Fødder iveien, saa maatte det hen under Sophaen. Frokosten var spiist. Jeg gik til mit Arbeide, i mit Hastværk, for at indhente det Forsømte, glemte jeg det ene for det andet. Endelig klædte jeg mig fortrædelig paa hemmelig forbaandende mig selv, Drømmen, Opvarteren, det hele Huusvæsen, og den hele Verden. Paaklædningen blev færdig, men intet vilde sidde rigtigt; der trykke Halstørklædet, der Støvlerne. Jdet jeg vil trække Handskerne paa, løber Syningen op, imidlertid blev jeg dog færdig. Jeg aabner Gadedøren. Der kommer en Bekjendt, et Fruentimmer, op af Gaden. Hun seer mig træde ud og kommer venligen til mig Enhver anden Dag havde jeg sagt til mig selv. "felicissimum omen" – men idag tænkte jeg : Kan man da ikke gjøre noget Skridt uforstyrret ud af Huset, uden at en af disse Taaber løber en imøde, Hun leer allerede langt borte, over at Handskernes Syning er løbet op, gid hun bare vilde besee og forbedre sine egne Mangler og Feil, og lade være at sætte saadant et knipsk Ansigt op mod andre godt Folk. Endelig er hun hos mig. "Bon Jour, Monsieur – allerede udsovet saa tidlig reven sig løs fra Muserne? De har maaskee begyndt tidlig. Men hvad er det for et Ansigt, De sætter op, det er endnu mørkere end Himlen idag, De taler heller ikke et Ord: Ej, ei, De har sikkert igien drukket formeget igaar Aftes, Ej, ej, min Herre, sørg De for, at De faaer en Kone, der kan holde dem til Orden Med fortrædeligere Ansigt end forhen sagde jeg til Damen, at jeg ikke havde udsovet, at jeg for tidlig havde overladt mig til Søvnen, og at jeg takkede Gud for den Naade, at kunne anvende min Tid efter Behag og at kunne leve uden Kone og Børn. Ahar svarede hun – "De er i slet Humeur; gaae De til Signor Romero, en lille Flaske 83 vil nok gjøre dem munter. Adio doleisstimoAdio – brummede jeg, og gaven over Fruentimmernes Spøgefuldhed, gik jeg videre. Hun havde Ret – til Romero. Jeg traadte ind. Nu ere da alle Diævle løse idag, tænkte jeg, der sidder den ælle Nar, den Erke-Spradebasse A., plukker paa Kraven og seer med Lorgnetten, om det ogsaa virkelig er mig, Antonio, af den tre og fiirsindstyvende Jeg satte mig tilside med Trøsteflasken, stum som Graven. Spradebassen kunde ikke vente længe, og overøste mig snart med en Mængde Indledningsspørgsmaale. Hvorpaa skal jeg først svare Dem – udbrød jeg endelig – "Paa det, om jeg er rask, om der gives noget Nyt, hvad der i Aften vil blive givet paa Theatret, hvorledes Veiret er, eller omjeg har udsovet? Han forlod mig, skydende Skylden paa vig rige Forretninger, gav med en smilende Mine, i hvilken jeg troede at bemærke et Sideblik paa mig Antonio hans Penge, og gik bort med en artig Hilsen. Jeg drak ogsaa den ædle Viin hurtigt og gav Antonio Pengene med det Ord: Vendekaabe. Hvorfor han takkede artigt. Den stakkels Dreng havde kun været kort i Germanien, og holdt et hvert Ord for en Slags germanisk Ærestitel, der forekom ham desto høiere, fordi han ikke forstod dem, ligesom latinske Ord opfylder Bonden med Ærefrygt. Jeg traadte igjen ud paa Gaden. Den første Gjenstand, som mødte mig, var en stakkels Hund, der til Straf, for at den ikke gik nok af Veien formig, fik en Revselse af mit Spanskrør. Goende fløi den til Siden; men dens Herskab, ærlige Brændehuggere, som i Nærheden dreve deres Haandværk, saae paa mig, lokkede for Deres slagne Hund, og jeg hørte tydelig Ordene: En grov Herre. Men det er ganske imod min Vane at begynde en Strid paa aaben Gade, derfor gik jeg ganske stille videre fort. Middagsmaden vilde ikke behage mig; den var ikke nok saltet, derfor maatte jeg selv salte den. Middags hvilen skulde nu hielpe, men, snart var der Støi paa Gaden, snart var Sophaen ikke blød, snart bankede det paa, snart vare der atter andre Forhindringer. Jeg begyndte at arbeide. Intet lykkedes, Papiret var for graat, Pennen havde Hakker, Blækket flød ikke. Jeg tog en Digter frem, forat fryde mig. Schillers Wallensteen var for lang, Digte for korte, det italienske for smægtende; kort, intet var mig tilpas. Maaskee Pianofortespil. Uh det er jo ganske forstemt! Jeg klædte mig altsaa paa igjen, for at gaae ud i det Frie. Jeg løb og var meget snart ude af Staden. Da trak Regnskyerne atter op. Jeg gik ind i et Værtshuus i en Landsbye, Øllet var suurt, Værten ikke hjemme, Værtinden beskjæftiget med at straffe Børnene. Regnen blev stedse værre, Tiden til Theatret nærmede sig. Altsaa gik jeg bort, underveis udgjøde Skyerne sig stedse mere. Ganske gjennemvaad kom jeg hjem. J Theatret, hvad gives der: Don Carlos. - Nei, jeg bliver hjemme. Underveis blev mit Mismod allerede noget afvasket af de vaade Klæder, ligesom Vandet pleyer at borttage alt Fremmed. Jeg bragte det dog saa vidt, at jeg kunde le over min Tilstand. Da jeg nu sad hjemme i en tør Sloprok, og overtænkte den hele tabte Dag, maatte jeg lee højt. Hunden var sjæleglad, da jeg nu igjen gav et Livstegn fra mig, den kjærtegnede mig, og jeg blev munter, og Himler, blev klarere, at jeg i det mindste kunne see den nedgaaende Sol. Don Carlos fængslede mig til Bogen. Og saa slet jeg om Morgenen fandt den gode Kaffe, saa fortræffeligt fandt jeg om Aftenen Brødet og Øllet. Nu beklagede jeg begge de stakkels Hunde, som jeg straffede om Morgenen, skjøndt de vare ganske uskyldige, beklagede den gode Dame, der havde modtaget mig saa venlig, og var bleven saa ilde behandlet, kort jeg beklagede alle Mennesker, som havde havt den Ulykke at møde mig den Dag, men jeg beklagede dog mest mig selv. Jeg slutter med to bemærkninger: 1) At man ganske rolig skal lade de Mennesker gaae, der ikke have udsovet, eller sovet formeget – de sidste ere de værste, – hverken gjøre den godt eller ondt, men slet ikke tiltale dem. Jsærdeleshed raader jeg Konerne, da Mændene, ofte have Luner, at lade den dyrebare Ægtefælle Hanske i Roe, og ikke at forsøge paa at ville bringe ham til Fornuft igjen, hverken ved venlig Tiltale, eller ved Satire. 2) At de, som have den Ulykke at falde i slet Humeur, gjøre bedst i, at spægge den ved Regn, Hunger eller Tørst, saa kommer alt igjen i Orden. Regn kommer af Vandets Overflod, ondt Lune af Nydelsens Overflod, være det nu Søvnen, eller Spise eller Drikke. - Post nubila Phoebus.