Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-13
Græv D. havde betroet Baron C. en lignende Hemmelighed og, for end bedre at godtgjøre Rigtigheden af sit Udsagn, trukket et Bre op af sin Lomme og spurgt Baronen, om han Ja, jeg gjør svarede han kjendte Haanden. Det er den Dames Haand, Du nævner. Men jeg har endnu saa mine Tvil derved. Læs da raabte Græven. "Læs, Til Græv O. Baronen, hvem alle disse Prøver endnu ikke vare nok, bad om at see, i hvad Tone hun skrev til ham. Men det modsatte han sig, i det han lod at ville legge taus. Endeligen rev Baronen, der vel mærkede, at noget heelt Andet maatte stikke derunder, ham Brevet af Haanden, halft i Spøg, halft for Alvor, og nu læste han, trods alle Anstrængelser af Græven der var nærved at døe af Harme, følgende Ord lydeligen op. "Jeg veed ikke, min Herre, med hvilke Hensyn De giver Dem Mine af at tale om mig. Mit Huus har jeg alt forbudet Dem og det lader jeg Dem endnu vide, at, skulde De være dumdristig nok til at sætte Deres Fod der, blot een eneste Gang, skal jeg ved mine Folk lade Dem give de fornødne Stokkeprygl." Qvindelise er uden Ende En Herre i Parlamentet i Toulouse havde i flere Aar været førelsket i en Læges Enke, som hverken eiede Midler, eller var af fornem Fødsel, havde endeligen ægtet hende og kjøbt sig en Præsidenttitel, blot for at forhjælpe sin Dame til en høi Rang. Maaden, hun havde sat det igjennem paa, er meget lærerig for andre Damer, der kunne plages af samme Syge, den, vor ubehøvlede Holberg heelt behøvlet kaldte en honnet Ambition. For det Første havde hun saaledes vidst at benytte den Magt, hun havde over denne sin Elskers Hjerte, som var en fornem og rig Herre, at, skjøndt hun aldeles ingen andre Fortjenester havde, end den, at forstaae at behage ham, havde hun dog vidst at holde Huus med sine Kjærtegn til en saadan Grad, at Ro mannen maatte, hvor længe den end trak sig ud endes med et Ægteskab. Nu vilde hun med al Magt hedde Fru Præsidentinde", men drive det dertil og æske Saadant af en Mand, man skyldte Alt, det var ingen let Sag. Midlertid er Jntet umuligt. Næppe var Brylluppet vel forbi, Lykønskninger modtagne, og Besøg aflagte til Giengield, før Damen faldt i en frygtelig Tungsindighed. Hun kunde hverken spise, eller drikke; Søvn kom aldrig i hendes Øine, og de gamle Huusmidler, fore Miner, Suk og Taarer, vare aldrig afbrug hele Dagen igjennem. Manden var ei istand til at forklare sig denne Kummer, der kom saa utilpas; han spurgte om Aarsagen, men den kunde hun ikke sige ham, og altid græd hun dog paa det Jammerligste. Disse Kunster vedvarede næsten en heel Maaned. Manden kunde ikke holde det længer ud og sagde nu til hende: "det kan ikke slaae feil, at Du jo paa een, eller anden Maade maa være misnøiet med Din Skjebne. Er det saa, er jo og jeg det allerulykkeligste Menneske under Solen. Jeg elsker Dig; men, er det min Kjærlighed, der nedslaaer Dig, er jeg rede til at fjerne mig fra Dig. Det er da det eneste Middel, hvorved jeg kan skjule Dig min Ømhed; og, hvor haardt det end vil falde mig, vil jeg dog gribe til det." Med svag og sygelig Stemme udbrød Damen: "min føde Ven, hvor Du dømmer prangt om Aarsagen til min Kummer! Vel er det sandt, at Ømhed er Skyld i den, men ikke som Du tager det. Frygt for at miste Dig, den er det, der forhindrer mig i at nyde al den Lykke, jeg finder i at eie Dig, og jeg havde vist aldrig samtykt i at gifte mig med Dig, hvis jeg havde troet at elske Dig saa brændende, som jeg det gjør. Ja, for at være ærlig, og siden Du endeligen vil vide Grunden, til min billige Smerte, saa viid, at jeg skal miste Dig, og at den sørgelige Skjebne vil, at jeg skal have een Mand endnu." Da Manden vilde vide, hvoraf hun kunde troe det, vedblev hun som saa. Ak det er spaaet mig, at jeg skal blive Præsidentinde, og det kan jeg jo ikke blive som Din Kone, altsaa maa jeg jo have en anden Mand." Her qvalte Taarer hendes Stemme, og hun brast i den meest lydelige Graad. Alt, hvad han indvendte mod Spaadomme og Spaakjærlinger, nyttede til slet Jntet; hun besvimede, og hverken Hovedvand, eller brændte Fjer hialp hende saaledes tilrette, som den høflige Ægtemands høitidelige Løfte om, at han skulde da lade sig gjøre til Præsident. Det skeete, inden faa Uger vare omme; og Fylde, Rødme, Glæde, Tilfredshed, vendte samlede tilbage til Fru Præsidentinden. Manges Huusraad. Fru Drouillet roste en Dag af, at hun besad et ufeilbart Middel imod alle Fristelser. Hele Verden var nysgierrig efter at lære at kiende det. Man gjettede paa Eet, man gjettede paa et ganske Andet, man slog tilvæds; og endeligen sagde hun i en Orakeltone: Det bedste Middel til at faae Ende paa en Fristelse er – at falde i den Ansøgningen. Ludvig den 14de modtog engang en Ansøgning af følgende Jndhold. Vel er det mig ikke tilladt at blande mig i Deres Majestæts Sager, og at gjøre det vilde være at tiltage sig alfor stor en Frihed. Dog har forleden Dag, ved at gruble over min Armod, jeg beregnet Deres Majestæts Jndtægter og fundet, at de udgjøre 100 Millioner om Aaret. Hundred Millioner om Aaret gjøre 100,000 Rdlr. om Dagen, og 100,000 Rdlr. om Dagen gjøre 4,000 Rdlr. om Timen. Forat faae oprettet den Skade, jeg har liidt, ved at min Gaard paa Landet er afbrændt, kunde jeg da ikke, Deres Majestæt være saa lykkelig, at faae et eneste Qvarteer af Deres kostbare Tid Og see: han fik sit Qvarteer, (Fortsættes.)¬