Københavns Adresseavis, 1780-08-16
En sandfærdige Tildragelse. J Mamerow, en Landsbye i Amtet Gustrow, i Hertugdommet Meklenborg=Schweriin, boede en Skoleholder og en Væver nær hos hinanden. Den sidstes Navn er Tim. Begge vare fattige, de fortiente ikkun lidet ved deres Arbeide, og Jndkomsterne af den liden Jord, som var henlagt til deres Brug, vare meget ringe, saa at de just til Nød kunde ernære sig og deres Børn, af hvilke Tim især havde mange. Lighed i deres Kaar, og at de ikke havde noget andet Selskab, (thi paa Kroen kunde de ikke komme, hvor alting skulde betales med reede Penge, da de heele Aaret igiennem knap saae 10 Rdlr.) gjorde dem til meget gode Naboer og fortroelige Venner. Børnene gjorde som Forældrene, naar de ikke sov, vare de næsten altid hos hverandre, og ved den lange Van syntes Forældrene, at alle Børn vare fælleds imellem dem. J hvilket Huus de just vare, naar de skulde have Aftensmad, der fik de alle, saavel egne, som Naboe=Børnene saa meget at spise, som der var, mang. lede det i et Huus, saa fik de Mad fra det andet, saa at Skoleholderen ofte sagde, naar han ikke havde sin Naboe Tim, maatte han tidt med Kone og Børn, gaae sulten til Sengs; det samme sagde Væveren om Skoleholderen. Paa denne Maade havde de levet med hverandre i endeel Aar, da Skoleholderens Kone døde. Dette Ta gik dem allesammen meget nær, og den Deel, som Tim og hans Familie tog deri, forenede dem endnu mere. Vel havde Skoleholderen ikkun to Børn, men det ene var ey allene bestandig sygelig, men ogsaa en Krøbling, som slet ikke kunde hielpe sig selv. Dette Barn, var en stor Byrde for dem alle, thi de behøvede alles Hænder og Arbeide, det ligeledes indberegnet, hvad Børn af den Alder kan forrette, for at have deres nødtørftige Ophold, og dog maatte de ikke allene underholde dette Barn, som slet intet Arbeyde kunde giøre, men ved dets nødvendige Pleie mistede de ogsaa to andre Hænder, som de saa høit behøvede. Dog da Barnets Moder, som havde pleiet det med den største Ombyggelighed og Kiærlighed, saa godt som hendes Omstændigheder ville tillade det, nu var død, og det var Faderen umuelig at antage sig samme, som han burde, saa forpleiede Tims Kone Barnet saa godt, at det ikke førte Tabet af sin Moder. Skoleholderen græd ofte Taknemmeligheds Taarer, naar han sad hos Tims Kone, trykte hende Haanden, og sagde, han vilde ihukomme det for Guds Throne, hvad hun giorde ved ham og hans Barn, men han følte dog, at Byrden var for stor, som denne Kone af Venskab og Medlidenhed havde paalagt sig selv, og besluttede at gifte sig igien. Han aabenbarede de andre sit Forsæt, de befaldt samme, og nu tænkte de alle paa at finde en Kone, som var saa god som den første, og som om mueligt, ogsaa kunde forbedre hans Vilkaar noget. Valget faldt endelig paa en Skyttes Datter i næste Bye. Væveren holdt an om Bruden, og i kort Tid var alting saa vidt færdig, at Dagen til Brylluppet var fastsat, hvilket dog desværre aldrig blev fuldbyrdet. Skoleholderen havde betænkt, at han dog maatte beværte sin Brud og hendes Fader med en Ret varm Mad, naar de kom til ham, men han havde ikke et Stykke Brænde, han tog altsaa sin Øre, sagde sin Naboe Tim hvad han agtede at giøre, og gik allene i Skoven, for hist og her at hugge lidet tørt Brænde. Det blev Aften og Nat, og Skoleholderen kom ey tilbage. Tim forundrede sig noget derover, siden han ikke havde sagt ham, at han vilde blive borte Natten over, men han troede, at Svigerfaderen og Bruden maaskee havde mødt ham i Skoven, og taget ham hiem med sig. Dagen derpaa kom Bruden og hendes Fader, forat besøge ham. De fandt ham ikke, og spurgte Væveren efter ham. Denne blev yderlig forskrækket og fortalte dem, hvad Skoleholderen havde sagt til ham De besluttede at gaae i Skoven, og at søge efter ham Men hvilket græsseligt Syn, Skoleholderen var krøbet op i et Træ, for at afhugge en tyk tør Green, men havde været saa uforsigtig, at staae paa et Sted, hvor Greenen var falden ham paa Halsen, og han hængte død paa Træet. De Tilstædeværendes Skrig, Graad og Klage havde varet noget, tilsidst sagde Tim: Lad os tage den ulykkelige Mand ned, jeg kan ikke længere see paa dette græsselige Syn, og langt mindre taale, at flere end vi see ham i den Tilstand. De har ham hiem, og beret tede Sagen til Amtstuen. Paa Amtmandens befaling bleve Skoleholderens faa Meubler bragte paa et sikkert Sted, og Tim lod man paa sin Ansøgning beholde Børnene indtil nærmere Foranstaltning, som skulde giøres Ugen derpaa. Nogle Dage derefter kom Tim til Staden, gik hen til Amtmanden (Ackermann er hans Navn, og tilbød ham en Foræring, som vel ikkun var meget liden, men dog bestod i Ting, hvilke han selv høyligen behøvede og nødig kunde undvære, og denne Foræring vilde han give ham, at han ikke skulde tage sin ulykkelige Naboes Børn fra ham, han vilde gierne underholde dem for intet, og naar han endelig troede, at det ikke kunde lade sig giøre, saa bad han i det mindste indstændig, saa at Taarene randt ned paa hans Kinder, at han dog ikke vilde tage det syge Barn fra ham.