Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-07-20
Venner og Frænder, tilgiver, at jeg her ved denne lille Gravhøi fremstiller mig i eders Kreds, for at tolke eder de Følelser, der, i dette Øjeblik, gjennemstrømme mit rørte Hjerte, og lokke Taarer, af mit mørke Øie. Neppe fremkommen af Støvet, overgive vi her igien til Støvet denne Nyfødte, hvis hele Verden skabtes og gik under sig i Maaneder; hvis hele Tilværelse kun warede fra Solens Opgang til Solens Nedgang. Studsende ville J. maaskee spørge: kan en saadan, neppe tilbleven, spæd Skabning, en Mellemting af Væsen og Jkke væsen, give Æmne til en Tale, og Anledning til Betragtninger, Frit tør jeg svare eder: for Grandskeren er det ligemeget, om det Støv, vi her tilbagegive Jorden, vor fælles Moder, har tilhørt en Altander, som en heel Verden frygtede, eller en Nyfødt, hvis Navn udslettedes fra de Levendes Tal, førend det endnu regnedes deriblandt. Et Blik paa den stiernefulde Himmel viser os al menneskelig Storheds Afmagt, og Tanken om Evigheden lader os intet Forhold tilovers, der sætter os istand til at afpæle Grændsen mellem det nye fødte Nor, der kun levede en Dag, og den graae Olding, der gjennemlever et heelt Aarhundrede. Jkke miskjender jeg derfor de Taarer, der glindse i dette Faderøie, ikke hører jeg med kold Ligegyldighed de Sukke, der udstødes hjemme af det før gende Moderbryst. Disse Taarer ere billige; hine Sukke retfærdige. Naar Stormen knækker den spæde Pode, førend den endnu til Tid til at skyde Qviste, saa smerter det os, fordi vi i Tankerne allerede have seet den blomstre, og bære modne Frugter. Kan et livløst Træ virke saa meget paa os, hvor meget mere maa det ikke smerte den ømme Fader, den kierlige Moder, at see Maaler, for deres Ønsker tilintetgjort, at see det Tryllespeil, der viiste dem de skjønneste Fremtidsbilleder, a et Nu, for evigen sønderslaaet af en grusom Skjebnes barmhiertige Haand? Naturen havde. ladet begge disse bedrøvede Forældre nippe af Fader og Moderglædens hulde Bæger, for med eet at drage det bort fra dem, og giøre Savnet dobbelt ungt. O, hvo føler ikke det Smertefulde i et saadant Tab. - Men - takket være Forsynet, at det ikke blot har skabt os til følende, men ogsaa til tænkende Væsener, Held os, at Himlen har skjænket os i Fornuften lindrende Balsom mod de Lidelser, der vilde sønderknuse os, dersom vi vare blotte Sandsevæsener. Lader os med rolig Eftertanke betragte denne nyfødte Spædes Lod her paa Jorden. Vi begræde i hans Død ikke det han har været, men hvad han engang kunde blive for Verden, for Medmennesker og for sig selv. Den Tanke, at tusinde Forhaabninger her for vigen ere tilintet jorte, at Spiren til saa meget Gavnligt her er ødelagt, er smertelig og nedslaaende. Tabet af et nyfødt Menneske er, fra Muelighedens Side betragtet, uerstatteligt. Hvo veed, om ikke denne Nyfødte engang kunde blevet en Gutemberg - en Columbus - en Luther - kort, en Mand, der ved en ny Kjampe-Jder, eller en overordentlig Opfindelse kunde givet den menneskelige Fornuft et, høiere Sving, og grundfæste tilkommende Slægters Lykke, Men saadan en Gisning kan ogsaa kun opstaae i Muelighedernes Rige. Vi see desværre, at Naturen lader fremkomme tusinde Menneskeblomster mod een Menneskefrugt, og at disse Blomsted afblæses af Stormen, udgaae i Rimfrost, bortviisne i Tyrke og opædes af Orme. Vi vandre over lutter Afgrunde igjennem Livet, og ved enhver Afgrund lurer en Dæmon, snart som en forførisk Sirene, snart som en glubende Furie, og truer med at nedstyrte os deri. De allerfærreste Mennesker opnaae eller opfylde deres Bestemmelse. Fra Vuggen indtil Graven have vi indvortes og udvortes Fiender at kjæmpe imod. Neppe er Drengen bleven Yngling, førend Lidenskaberne begynde at bruse i hans Barm. Han higer, stræher efter et Maal, som han sædvanligst ikke er sig selv bevidst. Den overgivne Lykke leder ham ved sit gyldne Deiebaand, liig Barnet den stakkels bundne Spurv, som det kun lader flyve og smaae Flugtens og Frihedens Sødhed, for desto hurtigere at trække den tilbage igjen i sit Slaverie. Fremtiden foregjøgler os, i sin falske Tryllelygte, de yndigste Udsigter, for at spotte vor Lettroenhed; den gjør os Drømmen behagelig, for at gjøre os Smerten desmere følelig, naar vi, vaagnede, føle os bedaarede. Naar man paa en Reise seiler forbi en Øe, hvis naturlige Beskaffenhed, man ligesaalidet som dets Beboeres Sindelav kjender, hvor er da saa ufornuftig, uden mindste Trang til Vand eller Fødemidler, at spænde flere Seil op, for at komme til denne ubekiendte Øe, hvor man i det Høieste kun kan opholde sig i nogle Timer, og i disse faa Timer mueligen er udsat for, at anfaldes af grumme Dyr og endnu grummere Mennesker, at indaande Gifturters dræbende Duft, og give sig til Priis for tusinde Rænker, Lader os aldrig beklage den, som en stærk, men velgjørende Kuling har drevet fordi denne Øe, og allermindst naar vi selv have levet der, og kjæmpet med dens Gjenvordigheder. Lader os heller ønske den heldige Reisende til Lykke, som en god Stierne har befriet fra en Cooks og La Peyrouses Skjebne. Men langt være det fra mig, at ville undskylde den, der, sendt af sin Fyrste, for paa denne Øe at røgte sit Kald, blot af umandig Frygt for mødende, skjøndt overvindelige Gjenvordigheder, egenmægtigen vil flygte derfra, naar han eengang er landet der! Den Nyfødte, paa hvis Grav jeg her lægger den sidste Gave fra Menneskers Haand - en Haandfuld Jord – er den heldige Reisende, som Livets stærke Kulling, Tilfældets imodstaaelige Bølgegang, har drevet forbi vor Øe, i det Øjeblik han styrede hen til den, og var i Begreb med at sætte sin Fod paa dens Grund. Held ham han er seilet til et bedre Land, ufristet, uplaget! Ukjendt med de Lidelser, der martre os her, har han fortsat sin Reise, og naaet sit Bestemmelsested længe førend vi. Har han ikke seet Solen beskinne de Gode, saa har han heller ikke seet den beskinne de Onde. Han fremtræder for Guds Aasyn som en Lysets Engel, reen som den nyfaldne Snee, uskyldig som det første Menneske førend det faldt. O, maatte mit og eders Endeligt dog vorde som hans Noget om Kirke-Musik. Ligesaalidet Mennesket er blot Følelse, ligesaalidet er han blot Fornuft. Begge Deles Forening formaae først at sætte os i den Stemning, at Religionens Lærdomme vorde Hjertets og Forstandens Sag. Taleren er det, der skal virke paa vor Overbeviisning. Veltalenheden formaaer ogsaa at vække Hjertets Følelser; men intet virker saa meget paa disse, som en god Musik og Sang. Det er vistnok faare vigtigt, at der sørges for Sangens Opkomst hos os, den ene formaaer at give den offentlige Gudsdyrkelse Livlighed, og at vække i Hjertet en mægtig virkende Stemning, der opløfter vor Siel til from Andagt, og alvorlig Eftertanke. Vi kunne derfor ei noksom takke de Geistlige, der ogsaa i denne Henseende gjøre sig fortjente, som ogsaa især de Kirkesangere, der, ved fortrinlig Jver for den gode Sag, søge at befordre den. Men man vogte sig vel for at bringe theatralske Scener i Kirken. Bliver dette Tilfældet, da er ei blot Sangens, men endog Prædikenens Jndflydelse tabt. Man har i den senere Tid, i flere af vore Kirker, søge at forskjønne Gudstjenesten paa Festdage, eller ved andre høitidelige Leiligheder, ved at lade opføre, Musikker. Tænker man sig saadant udført af Kunstnere, med største Præcision, da kan saadant vel være en Gienstand for Beundring, men aldrig et Andagtsmiddel. Endnu mindre er dette Tilfældet, naar et af de anførte Fordringer mangle. Man tænke sig en maadelig Musik, der synes componeret for en Lystighed, og ei for en Gudstjeneste; uharmonerende Jnstrumenter; taktløse Solossangere; Chor, hvor Harmonien mangler o. s. v., hvorledes formaaer en saadan Musik at stemme til Andagt. Sæt endog, at slige kunstige Musikker udførtes godt, hvad skulle de i Kirken? Den Musik=Kyndige kan vel more sig; men derfor gaaer han ei i Kirken - det overlader han Skuepladsen og Concertsahlen. Men nu den simplere Umusikalske, hvad Gavn har han deraf, Hvad from Sands kan nogen finde i, at høre nogle Vers afsynge, eller en Lovsang, han ei kan deeltage i Og, for hvem er da Gudstjenesten, For enkelte Musikkyndige, eller for Alle, J Herrens Tempel skulle vi alle lade vor Lovsang stige til Gud, ei blot lade bede for os, men selv bede. Forfatteren heraf kan derfor ei andet end ønske (og han troer ei at feile, naar han nærer den Overbeviisning, at tusinde ønske med ham, at der gaves kun en Maade at forhøie Kirkesangen, uden at skade Andagten, den nemlig, at Choralen ledsagedes af blæsende Jnstrumenter, især Basuner. Da kan enhver synge med, og hine Jnstrumenters fortrinlige Jndflydelse paa Choral-Musikker vil forhøie den aandelige Nydelse. Disse Tanker have alt længe været Gjenstanden for fleres Betragtninger, og de vilde maaskee være yttret før offentligen, dersom ei Frygt for at ansees for en Spotter eller Særsindet, havde holdt Anmelderen tilbage. Men, da man nu er bleven overtydet om, at det, her misbilliges, kun er en Følge af en misforstaaet Værd, man har tillagt slige Musikker, og at den sande Hensigt dermed, har været ædel, saa ere nu disse Erindringer fremsatte i det Haab, at de maatte vorde velmeente optagne, og være en Gienstand for nærmere Overveielse.