Berlingske Tidende, 1836-04-01
Jstedetfor at han, som en anden Kontrahent, blot skulde tilholdes at efterkomme Kontrakten under Vilkaar, af at see den hævet og at give Erstatning, var han som en meere afhængig Person underkastet idelig Control og Mulkt. Mulkterne skulde vel ansees som en mildere Fremgangsmaade, men den Godseieren i saa Henseende tilstaaede Ret vilde i en mindre retsindig Godseiers Hænder kunne medføre en Strænghed, hvorved den Bonde, der ellers successivt kunde rette for sig udsattes for snart at svækkes saaledes, at han blev nødt til at gaae fra Gaarden. Der var ifølge Udkastet lovhjemlede Vilkaar, der kunde indføres i Kontrakterne, saasom at Bonden selv skulde anskaffe Besætning og underkaste sig en vis Driftsplan; dette vilde upaatvivleligen have til Følge, at slige Vilkaar bleve indførte i alle Kontrakter, vistnok er til Fordeel for Bonden. Ved at give Godseieren en større Sikkerhed i Henseende til Retsforfølgningen havde man villet opmuntre ham til Hoveriets Ophævelse, Landgildens og Jnd fæstningens Nedsættelse; men det var uvist, om dette vilde blive Følgen deraf, hvorimod den forøgede Rettighed var Noget, som, uden Hensyn dertil, strax tilstodes Godseieren. Bonden kunde i den ved Lovudkastet tilsigtede Forandring ei vine Andet end en Forværring af sin Tilstand og en Forøgelse af Godseierens Rettigheder. Han blev modløs, istedetfor at han, ved at faae sine Kræfter mere til sin Disposition, skulde have en Opmuntring til at forbedre sin Tilstand baade til sin egen og til Godseierens Fordeel. Taleren formeente derfor, at man for Tiden ikke burde give Retsforholdet mellem Jorddrot og Fæster en Fasthed, der ikkun vilde hemme dets Udvikling, og at man ei paa en Maade, der ei var svarende til Tidsaanden, burde søge at fremme det Gode og den Forandring, som man blot maatte overlade Tiden at tilveiebringe. Professor Vang, som under Sagens Behandling fremsatte flere Amendements, yttrede, at han var af den Overbeviisning, at det for nærværende Tid var ønskeligt, at der udkom en ny Anordning om Forholdet mellem Fæstebønderne og Jorddrotterne; og han ønskede det navnligen ogsaa i Bondestandens egen rigtigt forstaaede Jnteresse. Den første Grund, han vilde paaberaabe g, var at den Uvished, som nu i ethvert enkelt Tilfælde paa finde Sted, om en forsømmelig eller paa anden Maade tilbagekommen. Fæster havde gjort saadant Brud paa Kontrakten, at han efter Loven vilde blive dømt fra sit Fæste, hindrer Godseieren fra at komme til sin virkelige Ret; og det, der er uretfærdigt, bør Lovgiveren fjerne, saavidt han kan, allerede blot fordi det er uretfærdigt. Den anden Grund for at en bedre Anordning af Fæsteforholdet maatte ønskes, søgte Taleren i det Skadelige i samme, saaledes som det nu i Øieblikket er. Det Sidste indrømmes af begge Partier, men – man skal ei styrke Fæsteforholdet siges der ved at forsøge en ny og bedre Anordning af samme og derved sanctionere det. Dette forekom Taleren at være en aldeles urigtig Sætning. Han vilde ei paaberaabe sig den almindelige Grund, at det ei let kan tænkes, at være rigtigt, at Lovgiveren vitterligen skulde lade en af Landets vigtigste Jnstitutioner, ja vel den allervigtigste, nemlig hele Fæsteforholdet, forblive i sin nærværende Tilstand, naar det erkjendes, at denne hindrer Danmarks Agerdyrkning fra at hæve sig til den Høide, paa hvilken vort Fædreneland kun kan bestaae ved Siden af andre agerdyrkende Stater. Taleren vilde gaae noget dybere ind i Forholdet selv og udtale noget tydeligere, hvad maaskee Flere tænkte. Alle ere enige om, at Fæsteforholdet skulde afløses af et andet; men de ere ikke enige om, hvilket Forhold der skal træde istedetfor Fæsteforholdet. Fra den ene Side ønskes, at det nye Forhold skulde gaae ud paa, at Godseieren frit maa kunne raade over Bønderjorderne, sammenlægge og adskille dem, udleie dem paa kort eller lang J denne Tid, med eller uden Besætning. Frihed søges den vigtigste Betingelse for Agerdyrkningens Fremgang og Danmarks Velstand. Taleren vilde ei tillægge sig Evne til at afgjøre det vanskelige Spørgsmaal om de frie Forpagtningers Værd for Agerdyrkningen. Der var vistnok vigtige Grunde for samme; i enkelte Lande have de bragt Agerdyrkningen. Brugerne have dog staaet til et høit Trin, og sig vel derved; men slige Sammenligninger ere mislige, thi de locale og særegne Forhold kunne uden Tvivl føre til modsatte Resultater. Andre Steder levede og lever Almuen i en ulykkelig Forfatning under det frie Forpagtningssystem, saasom i Jrland og, saavidt Taleren bekjendt, ogsaa i Lombardiet. Hvor misligt Fæsteforholdet ellers er, saa sikkrer det dog Fæsteren en ganske anden og bedre Tilværelse end den i de nysnævnte Lande, og hvad der er Hovedsagen, den danske Bondestand har en gjennem Aarhundreder grundet Ret til, at Bøndergaardene skulle gives i Livs fæste. Det er Bondestandens Ret; thi skjøndt Gaardene kunne borfæstes til ethvert hvilketsomhelst Jndivid, saa er det dog en Umulighed, at Gaardene i Almindelighed skulde kunne bortfæstes til Andre end Bønder. Taleren turde derfor ingenlunde, om det Spørgsmaal var ham forelagt, driste sig til at tilraade, at Bondestandens Ret til, at Gaardene skulle gives i Livsfæste, skulde hæves, og Bondestanden i det Hele undergives det frie Forpagtningsystem. Det modsatte Parti, som ogsaa vil, at Fæsteforholdet skal afløses af et andet, tænker sig, at Fæstegodset skal blive til Selveier= eller Arvefæstegods. Naar dette Forhold har bestaaet gjennem flere Generationer, og de Hindringer ere hævede, som enkelte Misgreb, i Henseende til Arvefølgen, Udstykning og deslige have fremkaldt, saa vil den naturlige Frugt af Eiendoms Værd for Besidderen af Jord ei udeblive. Men naar man vil, at Fæsteforholdet skal holdes paa sin nærværende mislige Standpunkt, for at fremtvinge Fæstegodsets Overgang til Selveiergods, saa er det uden Tvivl uretfærdigt. At Staten ved et ubetinget Bud skal tvinge Godseierne til at give deres Fæstere Eiendomsret eller Arvefæsteret efter en Taration af Gaardenes nærværende Værdi, er en uretfærdig Forholdsregel. Frivilligen kunne Godseierne ei gjøre Fæstegodset er bragt saa vidt, at det, førend Besidderne kunne give et billigt og passende Vederlag for Eiendomsretten, og man bør derfor ei tænke paa at holde Fæstegodset paa det Standpunkt, hvorpaa det nu er, men stræbe at ordne det bedre, saa at det kan blive forbedret, og Fæsterne med det Samme, selv vinde Kraft til at give et tilbørligt Vederlag for Eiendomsretten. Dertil vilde det forelagte Lovndkasts Bestemmelser med endeel Modificationer, efter Talerens Skjøn, kunne tjene, og Forsamlingen burde derfor ei afvise den Leilighed, der nu havdes til at opnaae hiint vigtige Øiemed. Den egentlige Kjærne i hele Lovudkastet, vedblev Taleren, er den nærmere Bestemmelse af Reglerne for Fæstets Forbrydelse. Den skulde Bondestanden frygte? Det skulde være bedre, at det blev ved den ældre Usikkerhed, som Praxis har indført, De fleste Bønder troe det, men de feile efter Talerens Overbeviisning høiligen. Følgen af Udkastets Henlæggelse vil blive, at Godseierne i Almindelighed i Fæstekontrakterne betinge sig Fæstets Forbydelse paa Grund af mindre betydelige Misligholdelser end dem, som Udkastet hjemler saadan Virkning. Dertil antager Taleren, at Lovgivningen og Praxis giver ham en uomtvistelig Ret, naar disse kontraktmæssige Bestemmelser ei i og for sig ere urimelige; dertil opfordrer den bestaaende Usikkerhed i Henseende til Lovens Anvendelse enhver Godseier. Af en af Høiesterets Tilforordnede i Aaret 1817 afgiven Betænkning.