Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-10-17
General Dumouries havde besat fem snevre Tilgange og lurede med et frygteligt Artillerie bag stærke Forhugninger; blot ved et Underværk kunde man være istand til at erobre dem. Et Corps Frivillige trænger sig imidlertid ind i Huulveien, hvor Døden rasede frygteligen. Lig hine græske Helte ved Thermopylæ vilde disse unge Mænd seire eller falde. De seirede, een af disse snevre Tilgange blev taget, og din Søn, Elise, var iblandt de seirende Frivillige. Min Søn iblandt dem, min Søn iblandt dem raabte Moderen, og var først efter langt Ophold istand til at læse videre. Vor Carl stred foran i denne Trop af seirende Ynglinger. Han faldt i Spidsen; de øvrige, som ikke bleve kraftigen understøttede, maatte trække sig tilbage, og jeg kunde ikke begrave min unge Helt." Den ømme, sorgfulde Moder indesluttede sig i sit eensomme, mørke Kammer. Nogle Timer efter kom hun frem og tiltalte den grædende Datter med disse Ord: "Jeg har født min Carl til Pligt og Ære, han har i det nittende Aar naaet sit Maal. Sødt hvile hans Støv, høitideligt blive os hans Minde, Lad os omkrandse hans Billede der paa Væggen med Laurbær. Neppe fire Uger derefter fik hun følgende Brev fra hendes Gemals gamle tro Kammertjener, "Jeg kommer fra min ædle Herres Dødsseng. Kummer og Nød paa vort Tilbagetog virkede stærkere til hans Død, end nogle slet behandlede Saar, han fik i Angrebet. De Ord: lever vel, øverst paa dette Blad, skrev han med døende Haand. Gud være Deres Trøst og opfylde Deres Gemals sidste Ønske. Jeg bliver i Krigens Tummel, for at lære at glemme Nøden eller at finde et Endeligt som min Velgjører og Herre." Datteren flød hen i Taarer; Moderen trykkede hende til sit Bryst: "Lad mig ikke ganske bukke under, du Verdens Styrer, sagde hun, jeg maa jo endnu leve for dette mit Barn, Vi ville bringe vor sidste Ven og Forsørger det stille Taareoffer. Hun gik i sit Kabinet og traadte for sin Gemals Billede, som hang ved Siden af hendes bekrandsede Søns. "Saa ere J da hos hinanden ophøiede over Jordlivets Elendighed, sagde hun stedse ville vi bevare Eders Minde i et erkjendt ligt Hjerte. Tak være Dig, min troe Ledsager, Du forlod mig ikke. Med Stolthed siger jeg til mig selv, jeg var Dig ikke uværdig; men jeg vil ogsaa stedse blive ved at være det. Jeg vil fatte mig, og, som Du, gaae alt, hvad der truer mig, imode være standhaftig til mit sidste Øieblik, at Du hisset kan modtage mig med Glæde Hun kom med sjelden Fatning til Leonore, som endnu svømmede i Taarer. Hun dæmpede ikke disse Taarer; men søgte paa mange Maader at sætte sit gode Barn i Beskjeftigelse, og derved lærte det unge Hjerte uformærkt at sørge mildere. Kort Tid efter fik hun et Brev fra den Mand, til hvis Redelighed de havde betroet deres Gods og Formue, hvori han meldte, at al deres Eiendom var inddraget, at Godserne vare overgivne til hans Bestyrelse, og at de aldrig kunde vente noget deraf eller mere at see deres Fædreneland, som bortstødte og afskyede alle Utroe. Den sidste Udsigt til at deres forrige Lykke kunde vende tilbage var herved ganske tilintetgjort. Alt hvad den lange Vane havde gjort til en anden Natur, var nu tabt for de Ulykkelige. Den eensomme lille Landsbye, hvor hun havde tilbragt den tidlige Ungdoms Dage, og hvor hun siden i Kjærligheds Arme havde nydt sit Livs skjønneste Timer, hvor hun kjendte hver Hytte og hvert Træe, og hvor de dyrebare Levninger af hendes Forældre og Slægt hvilede, skulde hun nu for stedse forlade, og dette blev med bitter Haan tilmeldt hende af en Usling, der skyldte hende alt, og paa hvis Redelighed og Hengivenhed hun hidtil havde stolet. Dette Brev maa vi tilintetgjøre, sagde hun til Leonore, og sønderrev det uden at fælde en Taare. Ved alt, hvad Skjebnen tilføjer, kan Menneskene let bevare sit Hjerte for Forbittrelse; men hvad Menneskene gjøre - sukkede hun med dybeste Veemod, dog uden Bitterhed. Vi maa nu, min Datter, trække os tilbage fra dette kostbare Levested dybere ind i Tydskland, sagde hun nogle Dage derefter, vi maa herefter lære os til at undvære mange Ting; vi maa lægge os efter at erhverve. De reiste til M... Moder og Datter arbeidede næsten Dag og Nat, og den første underviste tillige nogle unge Piger af velhavende Huse i qvindelige Arbeider og Sprog. Neppe havde de begge nogenledes indrettet sig i denne nye Levemaade, førend Beleiringen af denne Stad, drev dem og alle Fremmede bort derfra, ligesom Hjorde uden Hyrder igjennem Ørkener. De søgte Beskyttelse i flere Stæder, men her vilde man ikke modtage dem, fordi de fremtrængende franske Armeer frygtede for de Udvandredes Grundsætninger, og paa andre Steder blot af den Grund, at de ikke bragte Guld med sig. Endelig kom de til St... Det var lykkedes Frue de V.... at blive anbefalet til et derværende anseet og meget velhavende Huus. Her blev hun i det mindste for saa vidt antaget, at man tillod hende at undervise Husets Døttre, og hun blev anstændigen lønnet derfor, men ved en sælsom Grille fandt blot Moderen Adgang i Huset. Hun maatte derfor den største Deel af Dagen være skilt fra sin elskede Datter, ved hvem hendes hele Siel nu hang. Denne var jo eneste Arving til hele hendes Kierlighed; det eneste Gode, som var bleven hende tilbage i Verden, og hvilket et Gode, De to sidste Aars Lidelser havde tidlig modnet Leonores Aand og dannet hendes Hjerte; det var saa langt fra, at hendes Skjønhed, havde lidt ved Kummer og Lidelser, at den endog derved havde faaet et mere rørende Præg, en dybere Interesse og en mildere Ynde, som langt hævedes over hver anden Skjønhed, der udvikler st. i Lykkens og Glædens Skjød.