Berlingske Tidende, 1836-12-02
Paris, den 23de Novbr. Den Skrivelse, Ærkebispen af Paris har udstedt til Sognepræsterne i Hovedstaden, lyder saaledes: "Min Herr Pastor Mere end een Gang har jeg, især i de sidste sex Aar, havt Leilighed til at anbefale Geistligheden i Paris den Forsigtighed, til hvilken Apostlen Paulus formanede sin Tids Troende, da han skrev: Saa værer da forsigtige i Eders Vandel, paa det J ikke give Forargelse." Carl des Død foranlediger mig til Gjentagelsen af denne min Formaning. Endnu ere de ikke forsvundne, hine Spor af Vanhelligelse og Ødelæggelse, til hvilke en anden Døds højtidelighed (den for Ludvig KVIde nemlig, da Kirken St. Germain l'Auxerrois blev plyndret) maatte tjene, ikke saameget til Grund, som til Paaskud. De veed, at jeg aarlig ved de tvende Dødsdages Gjenkomst anvendte den yderste Forsigtighed, at jeg paabød Ærefrygten, Taknemmeligheden, Kjærligheden og Smerten Taushed, og paa hine Dødsdage fra vore Kirker og Altare holdt Sorgens Symboler, fjern, hvis Anvendelse den ringeste Borger er berettiget til at forlange, naar han ønsker at hædre sine afdøde Venners og Slægtningers Minde. Saa onde have de Dage været, som Paris's Kirke har maattet taale. Nu har man af mig forlangt Foranstaltninger af solenne Dødshøjtideligheder for den afdøde Konge, og det samme har man vel ogsaa forlangt eller vil man sikkerlig endnu forlange af Dem, Herre Pastor Medens jeg nu skriver dette, har jeg maattet erfare, hvorledes de Herrer Præster enkelte ere blevne kaldte til Cultus Ministeren, hvor man har antydet dem, med hvilken Vaersomhed de i nogen Tid have at modtage enhver Begjæring om Døds højtideligheder, endog for deres Sognebørn, for ikke at give Anledning til Ubehageligheder. Og derfor holder jeg mig da forpligtet til at foreskrive de Herrer Præster en Regel for den Opførsel, de have at iagttage, for at ei nogen Dadel skal treffe dem, idet jeg beredvillig paatager mig alt Ansvar, for at fritage dem for samme. For det Første vil De, min Herr Pastor indsee, hvilket Hensyn, hvilken Skaansel og hvilken Delicatesse de foreliggende Omstændigheder udkræve. Politikken, fra hvilken Geistligheden har at holde sig fjern, kunde støde sig derover, hvis der, uden Regjeringens Medvirkning, ydedes den Afdøde offentlige Æresbeviisninger, og det fredelige Budskab, vi have at udrette blandt Folkeslagene, byder os, at vi, hvis Ære og Samvittighed ikke strider derimod, undgaae det, der endog blot kunde give de allermeest pirrelige Gemytter nogen Forargelse. Af kun altfor tilbøielig er man til Dadel, til Critik, og ofte selv til Forbittrelse og Voldsomhed, naar der handles om at bedømme Kirkens Tjenere. Disse Formaninger ville af Dem, min Herr Pastor, blive benyttede, for at fraraade de Personer, der maaskee af Dem maatte begjære, højtidelige Dødsceremonier for Kong Carl de, en saadan Begjæring. Jeg smigrer mig med det Haab, at Jngen vil tilstoppe Øret for disse Deres Formaninger, især naar De derhos fremhæver, at De kun er Organet for den Første blandt Geistligheden, der beder at man vil forskaane hans Dioces for nye Katastropher eller dog for nye Foruroligelser. En endnu større Overbeviisningens Kraft vil De have for Dem, naar De med den hellige Augustinus gjør den bemærkning, at Liigstadsen, det store Følge til Graven, Begravelsens Pragt og Monumentets Glands rigtignok kunne yde de Levende nogen Trøst, men at saadant ikke medfører nogen Gevinst for de Døde, og at kun Kirkens Bønner, Messe Offerets Frembærelse, Almisser og Barmhiertigheds Gierninger kunne forskaffe de Afdødes Sjæle, der troende ere gangne os forud i Døden, nogen Lindring. Med den samme Kirkens hellige Lærer vil De gjøre opmærksom paa, at et er disse virksomme Midler (ogsaa da virksomme, naar de anvendes uden al ydre Pomp, som man maa forlange, som man maa anvende, og som man med from Standhaftighed bestandig maa gjentage, for at vinde Lindring og evig Fred for de Hedenganges Sjæle, hvilke man har omfattet, ei alene med jordisk, men med evig og uforgjængelig Kjærlighed.