Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-01-11
over, at det Kjøbenhavnske Skuespilhuus er for Anden Aargang. indskrænket i Forhold til denne Stads Folkemængde. De ubehagelige Følger af dets indknebne Rum ere i den senere Tid blevne dobbelt forøgede ved det utilgivelige Prangerie med Comoediebilletterne, hvilket, saavidt Forfatteren veed, tog sin Begyndelse med Sørgespillet Dyvekes første Opførelse, hvor Folk fra alle Kanter paa Landet kom ind til Hovedstaden for at see dette Stykke. Førend den Tid var det kun ved Kongens Fødselsdag, at man drev et saadant Forprang. Men i den senere Tid er der ordentlig opstaaet et Slags Laug, der ved Opførelsen af hvert Stykke uden Forskjel driver Handel med Comoediebilletter. Hver Spilledag seer man udenfor Skuespilhuset en halv Snees Personer, der næsten alle ere klædte i blaa Trøier og lange Buxer, som trænge sig ind blandt Mængden, opkjøbe billetter og sælge dem udenfor Huset med 80 pro Cent Avance. Anføreren for dette smukke Societet skal være en vis Person, der ikke er saa ganske ubekjendt med det Locale af Folks Lommer. Det skal ikke være et sjeldent Tilfælde, at en saadan Person kan fortjene i en eneste Formiddag femten Rigsdaler og derover. En Firemark Billet koster almindelig 7 Mk., en Tremarksbillet 5 Mk. hos disse Prangere. Der har endog været de Tider, at de have faaet to Rigsdaler for en Firemarksbillet. De drive deres Prangerie offentligen; heller ikke de have hidtil havt Aarsag til at drive det i Smug; thi der har vel neppe nogen forbudet dem det? Man kan uden Overdrivelse paastaae, at disse Prangere skille Publicum aarligen ved 5000 Rdlr. Otte til ti ørkesløse Karle paalægge saaledes et heelt Publicum en ikke ubetydelig Tribut. De drive deres Handel en gros, deres Grundsætning er, hellere at rive deres Billetter itu, end under nogen muelig Omstændighed at sælge dem under Prisen. Det er kommet saavidt, at Folk, som ville have Pladslogebilletter, næsten aldrig adressere sig til Cassereren, men til Prangerne, der sværme omkring Indgangen til Comoediehuset, som Bierne omkring Indgangen til en Biekube. Jeg har seet mere end een Udlænding lee over denne Misbrug, og det vil ikke vare længe, førend man i en Tydsk, Fransk eller Engelsk Reisebeskrivelse fortæller hele Europa, at man i Kjøbenhavn ikke kjøber Comoediebilletter inde i Huset, men paa en offentlig Plads hos Soldater og Matroser. - At denne Uskik imidlertid kan forebygges, derom er ingen Tvivl. Thi skulde det være umueligt at forbyde en halv Snees Billetprangere hver Spilledag offentlig at udhøkre deres billetter udenfor Comoedie huset. For os Kjøbenhavnere kan det maaskee være ligegyldigt, vi ere saa vante til Høkerie og Prangerie, men Fremmede, de maae falde i Staver derover. - Dersom man for Alvor gjorde Jagt efter disse Billethøkere og forbød dem aldeles at sælge billetter paa Kongens Nytorv, saa vilde den hele Misbrug hæve sig selv; thi kun paa denne Plads er det mueligt for dem at drive en saadan Handel. Og tidlig eller sildig vil man dog see sig tvungen til at sætte Skranker for denne Uskik, der vil udarte i samme Grad, som man nu bærer over dermed. Men dersom dette Prangerie ikke skulde blive hævet, saa kan jeg ikke indsee, af hvad Grund Theaterdirectionen skulde tage i Betænkning, atter at forhøie Priserne i det mindste paa Pladslogebilletterne. De store Summer, Prangerne nu tilegne sig som en Tribut af Publicum, kunde man jo f. Ex. lade Theaterpersonalets Enker nyde Godt af. Kan man betale en Billetpranger 80 pro Cent i Avance, saa kan man jo ogsaa betale Theatercassen 25 pro Cent mere end den nu bestemte Priis, især naar Overskuddet bliver anvendt til saa værdigt et Brug. Nogen Vanskelighed vilde det dog altid lægge i Veien for Prangerne, og deres Fordeel kunde i, det mindste ikke blive saastor som nu. Billetprangerne ere bestemte og bekjendte Personer, som man hver Spilledag kan træffe og gribe i deres utilbørlige Handel.