Viborger Samler, 1834-12-02
Danmarks Bondestand er saa stor og vigtig, at den ikke bør savne Repræsentanter af sin Midte, og, naar J kun selv føle Betydningen af det Kald der er Eder betroet, saa vil det ikke mangle Eder paa en rigtig Takt i at bestemme Eders Forhold. Naar J have en Mening eller Paastand at fremføre, saa lad det aldrig falde Eder ind, at spørge Eder selv, hvorledes den af En eller Anden kunde blive optaget, men betænk kun Maaden, paa hvilken J vil fremkomme dermed. Beskeden Frimodighed er en Prydelse for enhver Mand, og det feiler aldrig, at den Sag, som paa denne Maade fremstilles, finder et villigt Øre, naar derimod et raat og anmassende Sprog saarer vor Følelse, og virker skadeligt paa Sagen. Men i det J søge at bevare Eders Selvstændighed, maa J vel vogte Eder for Eensidighed, som er det hiin Forfatter saameget har bebreidet den norske Bondestands Repræsentanter. Ved at give nøje Agt paa Andres Handlinger, og at undersøge hvorvidt disse have været rigtige og overeensstemmende med Øjemedet, finde vi et Middel til at prøve os selv; thi, ved at beskue Andres Feil, henledes vor Opmærksomhed paa vore egne, og vi blive derved istand til at rette dem, eller vogte os for lignende; den Erfaring, vi paa denne Maade forskaffe os, har desuden den Fordeel med sig, at den ikke er erhvervet paa vor egen Bekostning. Det er roesværdigt at stride for en Mening, om hvis Rigtighed man har, saameget det er mueligt, forvisset sig, ved at overveie Alt hvad der maatte kunne siges for og imod samme, efter den Evne, man selv besidder til at gjøre sig slige Forestillinger; men det er Ufornuft at holde ved en Mening, fordi den engang er fattet, naar man siden kommer til en bedre Overbeviisning. J skulle altsaa ikke lade Eder overtale, men J bør lade Eder overbevise. Vogt Eder for at indblande Eder i Forhandlinger, hvis Gienstand J ikke have fuldkomment fattet, men benyt Eders Ret til at tale, ved enhver Leilighed, hvor J troe at kunne gavne derved, og behold blot stedse den Regel for Øie: at Vedligeholdelsen af den Agtelse, J kan gjøre Fordring paa, er Noget, J ligesaameget skylde Eders Medborgere som Eder selv, og at denne Agtelse lettere kan tabes ved at tale uoverlagt, end ved at tie. Men lad Eder dog ikke afholde fra at meddele Eders Tanker, fordi J ei kunne fremføre dem i et smukt Sprog. Det er Materien, der er Hovedsagen, Jndklædningen er mindre vigtig, især under mundtlige Discussioner. Fra det Øjeblik, vi træde sammen, vil Nationens Blik være fæstet paa os. For ethvert Ord, vi tale og enhver Handling, vi foretage os, skylde vi Nationen Regnskab, og det er efter vor Færd at man vil bedømme, ikke allene os, men ogsaa dem, der har sendt os. Lad os derfor ikke ved umodne eller uhensigtsmæssige Forslag og Meningsyttringer forskjertse vor Agtelse hos Regjeringen, og skuffe de Forventninger, som vore Medborgere have sat til os; men lade Fornuft, Besindighed og, fremfor alt, en oprigtig Fædrenelandskjerlighed, ledsage enhver af vore Tanker og Yttringer, saa skal vi finde vor Løn i voregen Tilfredshed og vore Medborgeres Paaskjønnelse, og det er denne Løn, hvorefter enhver god Borger bør stræbe. J det jeg hermed nedlægger Pennen, kan jeg ikke tilbageholde det inderlige Ønske: at de til Stænderforsamlingerne Udvalgte, naar de i Tiden komme sammen, maatte være besjælede af en national Aand, og i al deres Virken have for Øje, at Hensigten med deres Sendelse ikke er, at forfægte en Stands eller et Steds Jnteresser, men at arbeide til eet fælles Maal, der kan indbefattes i det ene Ord: Nationalvel. Viborg i November 1834. Chr. Otterstrøm, Lands-Overrets=Procurator.