Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-02-08
J Endskrivtet der Freimthige har forebne. nylig fremsat nogle Betragtninger over Skuespil Critiker, som synes ganske at være skrevne med Hensyn til hans egne theatralske Arbeider. Nogle af hans Jdeer fortjene her at anføres. Lad dit Gevær efter Konstens Regler - sige Konstdommerne til Følgeren – ment ram ikke Forsaml tusinde Tilskuere paa din Skueplads, – raade de Digteren, men kjed dem, - Jeg tør frit paastaae, og kan med Schilsers og andre Mesterstykker godtgiøre, at erhvers godt Skuespil maa være skrevet for Theatret. Den, som ikke forstaaer det, han levere saamange konstrigtige Skolearbeider som han vil, Publicum vil han aldrig indtage. – Man glemme aldrig, at der er Forskiel imellem at skrive for Skuepladsen og Lecturen. Et afstikkende Exempel oplyser Sagen, og beviser tillige, at jeg virkelig ikke sætter ringe Priis paa Andres Producter, men at jeg kun taler her om de forskjellige Øiemedet. - Naar Canova dan der en Plyche, og denne Plyche opstilles i den Franske Keiserindes Sovecabinet, saa beundrer man den hulde Skabning, og glæder sig over det Fuldendte der. Naar Phidias og Praxiteles skabe deres (saakaldte) Castor og Pollux, og naar Romerne stille denne herlige Gruppe paa en stor Plads til Skue, saa betragter enhver dette Mesterstykke med Henrykkelse. Men nu tage man det ned fra sin høie Piedestal, og sætte det i en Sal – og vee Castor har en besynderlig Udvært paa Hagen, og Pollux sidder det ene Øie en heel Tomme høiere i Veiret end det andet. Hvorledes gaaer det til - Konstnerne have blot beregnes den Effect, som deres Værk vilde gjøre paa en høi Standpunct. Men man sætte nu Canopas Plyche op paa Piedestalen igjen, saa vil enhver gaae denne Dukke med Ligegyldighed forbilDette Exempel klinger godt, men beviser, intet. Kotzebne siger her intet andet, end hvad der, skjønt ikke med større Grund, allerede er sagt hundrede Gange tilforn. Han behøvede hverken at tage sin Tilflugt til Plyche, eller Castor og Pollux, han behøvede kun at sige: ligesom Theaterdecorationer maae være malede efter den Standpunct og det Lys, de sees i saaledes maae Skuespil ogsaa være skrevne efter og for Theater. Begge Exemplerne ere imidlertid ganske urigtig anvendte. Vel er det sandt, at Skuespildigteren ikke maa bringe Hverdagsbegivenheder og Hverdagsmennesker paa Skuepladsen, saafremt han ønsker at gjøre Lykke, men det er høist urigtigt naar han, for at frembringe Effect, vil vælge noget andet Forbillede end Naturen. Naar Phidias og Praxiteles skabe en colossalsk Castor og Pollux, saa have de beregnet Virkningen paa det menneskelige Øie men Naturen ere de blevne tro. Forholdene ere altid rigtige, Delenes Harmonie overeensstemmende med deres store Forbilleder. Naar Phidias skaber en colossalsk Jupiter og Høier skildrer det samme billede paa Elphenbeen, saa blive Forholdene atter de samme og Naturen deres fælles Forbillede, Skuespildigteren bør heller, ikke have noget andet Mønster end Naturen. Han bør male os Menneskene saaledes som de ere. Theatret er ingen Piedestal, og naar Digteren vil male os Carricaturer, fordi han troer, at de opvække større Effect, saa kjender han ikke Theaterskribentens Kald. Han gjør Regning paa en slet og forvendt Smag, fordi han ikke kjender den gode. Han forekommer mig som en Konstner, der ikke arbeider for den, som see vigtig, men for dem, som skelle, og som ikke kan fremføre andet til sin Undskyldning end det komme Paaskud, at de fleste Mennesker ere skeløiede, og som siger: "jeg giør Regning paa at vinde Mængdens bifald, og derfor maler jeg for de Skelviede. Om end hele Verden kun bestod af Skeløiede, burde Konstneren dog ikke fornedre sig til at arbeide efter deres Vine, hvad er hundrede Tusindes Bifald der skeele, mod Mishaget af en eneste, der seer med sunde Øine? Saa vist som det er, at ikke Alt hvad der er naturligt, er skjønt, saa vist er det ogsaa, at Alt hvad der er unaturligt ligesaalidet kan være det. Det er urigtigt, at det Overdrevne, Unaturlige og Usandsynlige kan opvække mere sand Effecr end det Naturlige og Sandsynlige. Pødelen morer sig vel derved, men morer den sig ikke ogsaa ved de Priciske Skuespil, For saadant et Publicum arbeider aldrig den gode Digter. Men til at udarbeide et Skuespil, hvori der fremstilles Caracterer, der interessere uden at være Carricature, der opvække Latter uden at saare Sandheden og Anstændigheden, der fremlokke Taarer, uden at gjennembore Hjertet og saare Forstanden, hvori vi see Mennesker, der uden at være Engle eller Diævle, opvække vor Deeltagelse, – et saadant Stykke lader sig ikke ryste ud af Ærmet. Der udkræves ikke allene Genie, Menneskekundskab og sjelden Jagttagelsesaand, men tillige en urokkelig Taalmodighed, til at frembringe et saadant Arbeide. Man kan derfor maaskee frit paastaae, at der i alle Tungemaal tilsammentagne endnu ikke existerer ti Skuespil, der nærme sig Fuldkommenheden, thi de fleste store Genter tage sig Arbeidet lettere end det virkelig er