Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-11-14
(Fortsat.) Abbed de la Chapelle har omstændelig viist det Falske i den Jdee, at Ventriloquisten taler af Bugen. Man har ligeledes troet, at der gives Mennesker, der kunne tale ved Aspiration og Respiration, men dette kan heller ikke tilstrækkelig oplyse Phoenomenet. Efter de la Chapelles Mening er det sandsynligst, at det skeer ved en særegen Organisation af de Dele, der danne Stemmen eller i det mindste ved deres stærkere Færdighed eller Bøielighed. Vore Sandsers Domme, siger han, beroe i Almindelighed paa den virkelige Sensation og paa vor Vane at dømme paa den eller hiin Maade. Samme Jllusion finder Sted ved Stemmen som ved Billeder, der vise sig Øiet. Naar en Stemme, som vi høre tæt ved os, er ligesaa svag som om den kom fra en stor Afstand, saa ere vi naturligviis, især naar vi ikke i Forveien ere underrettede derom, tilbøielige til at henføre den til denne Afstand. De bedste Exempler herpaa har man i Musiken Øret, som eengang har antaget en vis Frastand, troer, ved Jndtrykket af de første Toner, naar de siden gradviis dæmpes, at de fjerne sig bort, uagtet de bestandig udgaae fra een Punct. - Det er vist, at uden foregaaende Erfaring, vilde vi ikke kunne referere Lyden til nogen udvortes Aarsag, endnu langt mindre vilde vi kunne skjælne om den kommer fra en Gjenstand oven eller neden fra, fra vor høire eller venstre Side. Dersom nogen Døv født pludseligen fik Hørelse, saa vilde han troe af Lydens første Sensation kom aldeles inden fra ham selv. Lyden vilde være noget saa ganske Nyt for ham, og noget saa ganske forskjelligt fra Følelsen, Lugten og Smagen, at han ikke vilde kunne tilskrive den noget udvortes. Men Erfaringen, vilde snart lære ham, at Øret er dets Organ og den lydende Gienstand Aarsagen. Han vilde lære at skjælne imellem Lyden af en Trompet og en Klokke, selv da, naar hans andre Sandser ikke see Trompeten eller Klokken. Det Hele er altsaa Frugten af foregaaende Erfaring, der øves ved Vanen. Saaledes fortæller Dr. Sparman, at da han første Gang hørte en Løves Brøl vidste han ikke fra hvilken Kant Faren var at befrygte, da Lyden syntes at komme fra Jorden og indslutte en Cirkel, i Midten af hvilken han og hans Reisefæller befandt sig. - Af disse Resultater skjønnes let, at intet gjør et Menneske meere skikket til at vorde en Bugtaler end et fiin Øre, Bøielighed i Taleorganerne og en lang Øvelse i de Regler, som gjentagne Forsøg ville sætte ham istand til at opdage. Et skarpt Øre mærker enhver Afvigelse, som Forandringen af Stedet frembringer i een og samme Lyd, og naar den, der har et saadant Øre, har sine Taleorganer fuldkommen i sin Magt, til ved Hielp af dem at frembringe en Lyd, der i alle Henseender ligner en anden, som kommer fra en Gienstand i en vis Afstand, saa er det klart, at den Lyd, han giver fra sig, maa forekomme Tilhørerne at komme fra denne Gjenstand. Dersom dette er Ventriloquismens sande Theorie, saa synes det ikke at være mueligt for den bedste Ventriloquist, at tale i sin sædvanlige Conversationstone og paa samme Tid lade Stemmen synes som den kom fra en Afstand; thi disse Toner maa antages at være hans Tilhørere bekjendte og at være i deres Siel associerede med hans Figur, Sted og Frastand. De, som have hørt Hr. Charles vide og at han bestandig svarer i en temmelig hæs Tone, som er saa ganske forskjellig fra den Tone, han er vant at tale iDen, som hører ham ofte, vil snart blive vant til denne Tone og efterhaanden vil ogsaa Jllusionen forsvinde. Dette var netop Tilfældet med Abbed de la Chapelle. Efter at han ofte havde hørt St. Gille, ophørte omsider Jllusionen, og medens andre, der ikke kjendte hans Talent og ikkun besadde deres gamle eller vante Erfaring i Henseende tilarticulerede Toner, troede hans Stemme kom fra Toppen af et Træ eller fra en dyb Kielder under Jorden, refererede de la Chapelle, der var bleven vel bekjendt med en Bugtalers Ævner, og havde erhvervet sig et nyt Slags Erfaring, den ligefrem til Talerens Mund.