Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-11-12
Af et Brev fra Kjøbenhavn. .... Ja, min Ven, Odense er en vakker By, og har i senere Tid modtaget mange Forskjønnelser baade inden og udenom., Kirkerne og Kirkegaardene ere vel vedligeholdte og smykkede, de offenlige Pladser vinde Dag for Dag, Boghandler Hempels Observatorium er synderligt til Pryd for Nørregade, Raadhuussalen er virkelig seeværdig, Byens Adgange fra Øst, Vest og Nord ere baade rummelige og smukke, ikke at tale om Eders - i Forhold til andre Middelstæder - gode Brolægning i Mængden af Hovedgaderne; thi mig er dette en absolut forskjønnelse. Og nu Eders smillende Omegn. Hvor oftehentryller jeg mig ikke i denne med al dens Forskjellighed. Den er vistnok ikke pittoresk som Sundkysten, Svendborg, Vordingborg, Veiles eller Skanderborgs Egn; men den har noget saare Yndigt og Venligt ved sig; den er synderlig nordud - mellem Fjorden og Næsbyhoveds Søe yderst tækkelig, bærer ogsaa et Frugtbarheds Præg, der, hvad mig idetmindste angaaer, er adskilleligt fra Begrebet om det sande Skjønne: Træet har sin fulde Kraft, dets fyldte ei afsvedne Krone sidder ikke paa Snur for Nordvesten, det ene Kornstraa skriger ikke til Næsten om Hjelp og Understøttelse, o. s. v. Hvormeget er ikke og her nordud gjort for Naturen, af Lodseierne, hvor saare smukt er ei en Jversens, Kellinghusens, Leths, Froms, Duckers Anlæg? Hvor skjøn er ei den gjensidige Forbindelse mellem disse, som var den aftalt, Odense har paa Miles Afstand - undtager jeg maaskee Ulriksholm – intet Punct, hvor Naturen smagfuldere eller aandrigere er afbenyttet. Naar jeg imellemstunder lader min Aand gjøre en lille Reise til Dig, være Du forvisset om, altid at finde mig der - i Canalegnen, hvor vi saa ofte Arm om Arm tilbragte de meest henrivende Sommeraftener, saae Seileren stille slynge sig frem mellem de tætte Smaalunde, kornrige Marker og blomstrende Enge, medens Landeveien, tæt jevnsides den lille Vandflade, Øjet neppe kunde opdage, var fyldt med rask kjørende Vogne og ilende Ridende, der her i eget Element – ligesom spottende Skibet, der ei ret var i Sit, indhvirvlede det i tykken Støvsky, Byens øvrige Omegn finder jeg og ret smuk, skjøndt Jntet mod den Nordlige, Jntet heller imod, hvad den kunne vorde; ville blot Lodseierne hist gjøre Halvdelen af hvad, de her have gjort, – hvad f. Ex. Aarhuus Borgere have gjort for deres By, der virkeligen i denne Henseende kan opstilles til Mynster paa Sands for og god Anvendelse af Localiteterne. Jeg vil her blot nævne den nydelige Tour rundtom Byen overalt i plantede Alleer. En saadan Gang har virkeligen ogsaa maa jeg saa kalde det? – en særegen Behagelighed; Borgeren seer her fra forskjellige Sider den kjære Plet, der indbefatter alle hans lige indtil de kjæreste Erindringer i Livet; han er nær nok til en god Overskuelse: her ligger hans egen Arne, hist Vennens Huus; her den Riges Gaarde ved Siden af den Fattiges Hyttelil; hist det pragtfulde Haveanlæg tæt ved den lille Kaalhave, synes ham hist - endog ganske nær- det skjønne Tempel, hvor en elsket Lærer tolker ham Herrens Ord, et Tempel, hvor han sund til Sjæl og Legeme aflagde sit Livs de vigtigste Løvter, seer han her den Legeplet, hvor han som Barn spøgede, og saa grant han føler: "at ingensteds er Roserne saarede, og ingensteds er Tornene saasmaae, og ingensteds er Dunene saabløde, som dem, vor Ungdoms Uskyld hvilte paa Sandelig meer end paa enhver anden Tour træde paa en Saadan Erindringer frem, opstaae Tanker, der binde fastere til, hvad der er ret godt, knyttes saare fast. For gamle og svagelige Folk er en slig Vei om Byen ogsaa fra den Side anbefalelig, at man - trættet snarere, end man havde ventet det – kan komme ind igjen af nærmeste Byens Port; – man er - med faa Ord sagt, sit Hjem omtrent altid ligge nær. De Mange, der i en saadan By jo maae eie Haver og Jorder ved en slig Spadseretour, have og selv en dobbelt Nydelse i Synet af Forbivandrende, Venner og Bekjendtere, pirres til Forskjønnelse af deres eget lille Jordsmon, plante maaskee ved dette (hvor let og ubekosteligt der!)et Træ, vel endog et Lysthuus, hensætte en Bænk for Vandreren, Kortsagt: en Spadsereveirundtom en By er en herlig og langtfra ei en kostbar Nydelse for dens Beboere. En saadan Gang vilde jeg, de brave Borgere i Odense skulle skienke deres By. Saamegen Sands jeg virkeligen der har fundet for Naturen, tviler jeg ikke heller om, Vedkommende jo gjerne gjorde dette Offer, var blot Jdeen faldet dem ind, og var den forresten udførlig. Altid vant til, hvor jeg kommer at more mig med Forestillingen om deslige Sager, (det koster idetmindste Jntet, skader ei heller, og snakke Folk derom, lee deraf - nu Herre Gud! lad dem snakke, Gjes kan ikke, siger Peder Syv) indrettede jeg - sidst jeg var hos Dig, denne Vei omtrent saaledes: Følg mig kun ud af St. Jørgens Port, rid Din Pagasus, som jeg Min, og Phantasien skal stille Dig min Vei heel for Øje, om Du endnu kun halvveis seer den. Altsaa vi ere denne Stund udeaf St. Jørgens Port, nu om til Venstre. Her slynger en krum Sti bred nok mangensteds for 4 Vogne - sig over Kræmmermarken. Denne Sti tænke Du Dig nu af Aalykkegaardens Eier, (der saa vakkert har prydet Egnen mellem sin Gaard og Canalen, givet en bedre Retning, indkastet og beplantet med smukke Træer, og saaledes følge Du den til Nørreport. Herfra, min Ven, leder min ny Vei os langs Slotshaven, om af Vindegaden, (en nydelig Vei, der aldrig burde ligge, som den nu ligger,) forbi eller helst gjennem den ny Kirkegaard, dens Adgangs Allee, ad Assens Landevei og Gartner Petersens Have. Alle de Steder, hvor ei allerede her ere levende Hegn eller Træer ved Veiene, lader Du Din Phantasus plante dem. Maaskee troer Du ved Petersens Have og Aaen at see mit Non plus Ultra, dog nei, min Pegasus har Vinger, den flyver over: Vi maae tilsøes, men Jntet er hellere lettere end det, saa fortjent Hr. Petersen har gjort sig af Badehuus-Indretningen, troer jeg ei andet, end at denne dristige Mand jo for en passelig Betaling lod Enhver, der ønskede det, i en Baad (hvoraf flere altid ligge og maae ligge her, sætte over hiinside Aaen. Det er endog rimeligt, man hos ham ville kunne erholde Frugter eller Forfriskninger af anden Slags, om de ønskedes. Hans nydelige Lysthuse, tilbøde behagelige Hvilesteder. Havde man badet sig, man havde da en smuk Spadseretour, enten ad den Vei, jeg allerede har nævnet: boede man i dens Nærhed, eller, havde man derimod sit Hjem i Byens sydlige Deel, gik nu Veien op over Høiderne, langs de af Hr. Petersen her anlagte Terrasser, og nu til Venstre, hvor Du ville inddrømme Dig i en lille Allee, der paa selve Høiderne følger den delige Aadallige til Slusen, hvor den løber i Philosophgangen, fortsættes derfra over Nonnebakken, sønden om Hr. Nissens smagfulde og Gjestgiver Larsens nysanlagte Have forbi Blegpladsene indtil Møllebroport. Og Du har da, min Ven! omtrent passeret rundt om Byen med mig. Gaae engang Veien selv; og, finder Du ikke, den kunne blive smuk, ja meget smuk, mangfoldig paa nye Udsigter, og nok var Anlægget værd: frakiender jeg Dig - Du tilgive mig det, Sands og Øie for hvad Smukt er. Selve den lille Vandtour i Koget, ikke uligt gamle Charons Jolle – blev vistnok Mangen en behagelig Afvexling, og Poeten som Rimeren fik her ved Badehuus=Anstalten en viid Mark for sig, til at kante noget Prosa med Riim, og kalde det Poesie. Altsaa søg at formaae Dine Medborgere til et sligt Anlæg, om det staaer i Din Magt; hvis ikke, saa rid Veien tidt – som i Dag paa Din Indbildnings Pegasus. Saa ofte maa man dog behielpe sig med den, ja, vee den, der Jngen har, Var jeg i Din vakkre By, vilde jeg med Raad og Daad hielpe til, vandt det Almeenhedens Bifald. Jeg veed og, Du havde Villie til at gjøre, hvad Du kunde. Jeg nævnede før, at min projecterte Vei rundt om gamle Odins By, skulde drages tæt forbi eller endog gjennem den ny Kirkegaard, hvor let var ikke og det? En lille Laage Nærheden af sal. Bergenhammers Hvilested, (til hvilken Nøglen kunne findes i Huset tæt derved, og hele Sagen var færdig! Paa en Vandring, rundt om Byen og de Levendes Boliger dvællede Mangen gjerne i vemodig Nydelse ved de Dødes tavse Boliger. Liv og Død og Liv i Død træder paa een Gang forunderligt indgribende frem. Sandeligen en Stræng berøres, hvis Vibration. er stærkere end den skues og føles: "O, den Grav, der aabner sig, kun som Vugge gjemmer Dig Vi have ofte talt sammen om disse - den nyere Tids udenbyes Kirkegaarde, (jeg bruger, heller dette Udtryk end Assistents, hvormed Menigmand saa ofte forener et heelt andet heterogent Begreb, Du veed, jeg under ikke Monumenternes Hensættelse der. Saa smukke disse end forresten kunne være, virkeligen og stundum ere, er Grundvolden dog sjelden solid nok til, at de jo ofte vakle paa deres Fod og snart staae for Fald, ikke at tale om den Overlast, de saa jevnligt ere udsatte for af Kaadheden, (hvad jeg engang har hørt, T. Thaarup - høilovlig Thukommelse : kalde: ""Nationens Eselsagtighed;") Kommer nu hertil Veirligets ødelæggende Jndflydelse; at Pladserne saa ofte kun ere leiede for en 20-30 Aar, – den Afdødes Gravmæle - hans paa Kirkegaarden hensatte representative Minde, er da i føie Tid som udstrøget af Jordens Overflade, naar Dette derimod - opstillet i Kirken, maaskee endog som Kunstværk til sand Prydelse for denne, - bevarede Erindringen om den Hensovede og den Plet, der gjemmer hans Muld, – i Aarhundreder. Man behøver jo kun at kaste et Blik paa de ofte 300 Aar gamle Træ-Epitaphier i vore Kirker, hvor længe ville disse endog alSteen have trodset Tiden under aaben Himmel - fritstaaende, Nei, de Gamles Smag er min Kirken være det rette Depot for alle deslige Minder! Lad de Dødes Legemer hvile paa Kirkegaardene udenfor Byerne, lad dom her have deres egen stille Stad for sig, lad smykke deres Grave med den hvide Lillie, den blege Rose! Stenen, Øjeblikkets Jdee, muligt alskjøns Hensyn, Forfængelighed o. d. . reiste, bærer visseligen ikke et saa umiskjendeligt Vidnesbyrd om, hvad den Hensovede var, som den i en Række af Aar kjerligt underholdte lille Jordhøi, hvis Blomster, uden daglig Omhu snarligt skulle henviisne, ja aldrig engang, vædes den ei dagligen med kjerlig Taare, bære sin Kierligheds Blomst. Et reent Demokratie være Kirkegaarden mig, hvorden sande Lighed dog først findes her paa Jorden, Fortjenesten hæve sig her ved egen Kraft, Det være den braskende, høitragende kolde Steen ei tilladt her i de Dødes Stad at drage Blikket fra den beskedne lille Blomst, der i sand Værd staaer langt høiere! Kirken derimod er mig det rette Depot foralle saadanne Monumenter eller Gravmæler. Hvor dybt forbunden er ikke den reen religiøse Sands med Minderne om de forsvundne endog længst forsvundne Dage, hvor aldeles knytte disse, ved at forene Tid med Tid, Tiden til Evigheden! Paatrænger da ikke selve Historien sig i hvad den her saa sandseligt har fremstillet – ligefra de Hensovedes Virkninger og Stillinger indtil Monumenternes særegne Behandlinger i religiøs og Kunst-Henseende, - som en Guds Aabenbaring om Menneskets Vilkaar og Førelse, Opdragelse og Udviklings Evne; Hvi gjøre alle hine Gravminder fra de længst forsvundne Dage et saa dybt Jndtryk paa vort hele Væsen, naar vi træde ind udi vore Templer, uden netop af denne Aarsag, Der vil i vore Kirker, naar et Seculum er henrunden, neppe findes en Erindring om vore Dage; de skulle synes, ei at have efterladt sig endog det mindste Eftermæle, der bliver et - satirisk Hul i Historien, som et Hul, hine Gravmæler paa vore udenbyes Kirkegaarde ei skulle kunne udfylde, langt før Udløbet af et sligt Tidsrum ere de hensmuldrede. Thi skulle og Enhver, som ville reise sine elskede Afdøde et Minde af nogen Varighed, sætte det ligesom før i selve Kirken eller tætop til Kirkens ydre Væg. Pillerne, Murene være som i gamle Dage dertil anvendte, og pryde skulle da deslige Monumenter Templerne, enten de saa vare fritstaaende i Nischer, eller og udarbeidede i halvophøiet Steen eller Marmor og siden indmurede. Naturligviis var det en kyndig Commissions Sag, deels at undersøge og approbere Tegning og Jndskrivt, deels at anvise Pladsen, og aldrig vilde eller maatte denne Commission antage Andet, end hvad der egnede sig til et Minde, værdigt Stedet, hvorpaa det sattes. Betaltes nu for Plads og Vedligeholdelse en dertil klækkelig Sum, der, naar Monumenter var i en reen simpel Stiil, ei kunde eller burde være stor, ville Omkostningerne hermed ei staae i noget Forhold til Reparationsudgivterne paa de udenbyes Monumenter, Hvad der af Slige i Kirkerne var af sand Kunstnerværd, blev i Aarhundreder en kirkelig Skat, og skjænkede den Hen lovede en Udødelighed, hans Gierninger maaskee mindst ventede sig. Man see de katholske Kirker ialmindelighed og flere af Vore At for Mindepladser paa den indre Kirkevæg betaltes meer end for Saadanne paa den Ydre, er naturligt. Bleve endeligen engang i Tiden disse Mindemærker for mange, som vel ei saa snart var at befrygte, (colossalske maatte de jo ikke være, og da blev Rummet til slige ialmindelighed ikke saa lidet), saa vragede man, og tog de mindst Gode bort. Vist nok ville imidlertid, førend Saadant fandt Sted, Monumenterne have staaet langt længere end 20-30 Aar. En anden Art af Gravmæler vilde, naar disse atter søgte til Kirkerne, maaskee letteligen opstaae, den nemlig: at sætte den Afdøde sit Minde i en ny Altertavle, ny Døbefond, skiænket Kirken istedenfor de Skrækkebilleder og Smagens Misfostere, der endnu saa mangensteds kun ere til Vanziir. Paa et beskedent lønligt Sted, bag Tavlen f. Ex.) kunne en Jndskrift nævne Gavens Aarsag, den Døde o. s. v. Mig har det altid været en ubehagelig Følelse, naar jeg stundum paa Kirkegaarde har truffet det ene prunkende Mindemærke ved det Andet, medens hine Kirkens Jnsignier (maa jeg saa kalde dem?) stode som Kunstens Vederstyggeligheder, der dog langt skulle overleve Værker af en hundredfold bedre Smag, fordi hine vare inden, disse udenfor Kirken.