Adresseavis for Børn, 1781-08-08
Aar. Nummer. Ci Tredie Aargang. for Onsdagen. Børn. den 8. August. Gib tidlig paa gode Formaninger Agt. Lad ingen forgjeves af dem være sagt. Slutningen af Skuespillet for Børn. Den letsindige Dreng. (Resten af det i forrige Numer afbrudte 8 Optrin.) Lotte. Gaae du kun, gaae du kun, Jonas at du kan faae dig en Fiol igien, og faae noget at seende din Fader. Jonas. Ney, Jomfrue, tag hun i det mindste sit Fingerbølle tilbage igjen. Lotte. Ney, ney, ney vist vil jeg ikke! Lovise. Maaskee kommer du og hen til vor Gaard, hvor vi boe, saa skal jeg nok ogsaa tænke paa dig. Thrine. Ja, jeg ogsaa. Jeg skal sige dig, hvor vi boe (hun beskriver Stedet for ham.) Jonas Ach, de hierte gode Folk, de skikke mig til gange uroligere bort end jeg kom - havde jeg kun beholdt min Fiol heel, aldrig – ney aldrig skulde jeg have taget det. Vilh. Du skal ikke bedrøve os, Jonas Gaar du kun nu bort for denne gang. Vor Fader kunde snart i det samme komme, og det skjøttede jeg just ikke om. Jonas Saa Deres Hr. Fader, – og ven ter De ham nu strax Lotte. Gaael gaae du kun med Gud, Jonas Jonas, (gaaer grædende bort) Ach ach, saa skal jeg da tage det? Men om de nu siden faaer Fortred deraf – de eyegode, de kjere fromme unge Hjerter, (han gaaer.) Niende Optrin. Lotte, Lovise, Thrine, Vilhelm. Lovise. Det giør mig ondt, lille Vilhelm, for Deres Skoespænder, Chrine. Ja, De har ret givet os et Exempel Vilh. Odette Exempel gav jo vor Lotte mig Lotte. J Sandhed, lille Fætter, dersom jeg ikke ret systerlig elskede dig, saa var jeg ikke værd, at have saadan en Fætter, Du har ved dit Exempel allerede gjort mig langt bedre, end jeg var tilforn, førend min Fader tog dig i Huset til os. Vilh. (holder for hendes Mund) Ney, fy lille Lotte, du gjør mig gandske skamfuld Men skulde vi ikke sige det til vor Fader, hvorledes Ludvig atter har ført sig op igjen i Dag, Han gjør det dog alt for slemt og grovt, den Dreng, Lotte. Jeg veed ikke, hvad vi skulle, lille Vilhelm – Han bliver kun saa hiertelig bedrøvet derover. - Men seel – ach, der kommer han selv Tiende J i Avis Tiende Optrin. De Forrige, Godmand, Jonas. Børnene træde lidet bestyrtede tæt sammen; Lotte og Vilhelm see hen til den lille Jonas med nogen Fortredelighed.) Godmand (til begge de fremmede Børn.) See, velkomne mine kjere Børn, Hvorledes leve De, Besøge De i Dag mine Børn engang? Hvorledes befinde Deres kjere Forældre sig, Lovise. Ret vel, Hr. Godmand. Chrine. Og lade dem paa det flittigste hilse, Godmand. Der kom den lille Bergmand løbende til mig heruden for Huset, og vil ikke slippe mig, førend han faaer talet med mig. Jeg kan ikke vide, hvad han vil. – (til Drengen) Naa du lille Dreng, hvad er det du har at sige mig, Jonas til Lotte og Vilhelm) Ach, mit hjerte kjere lille Herskab. De maae for Guds Skyld tilgive mig det Men jeg kunde eller torde ikke dølge det; thi det var jo en stor Synd, om jeg imod Deres Hr. Faders Vidende og Villie beholdt Deres Tøy. Jeg veed nok, at Børn har intet at give bort. Godmand. Hvad har J havt at bestille med ham Jonas O, slet intet Ondt, Men meget Godt. Den kjere lille Herre derhenne kaldte paa mig, at jeg skulde komme ind og spille lidt for dem. Der var ogsaa en anden Mossiøe, men han var ikke saadan en Mossiøe, Godmand. Han mener gandske vist Ludvig, Jonas. Herren maae ikke tage det ilde op, at jeg siger det; men jeg kan ikke andet. Jeg spillede op, hvad jeg kunde, og det unge Herskab, var saa fromt, at give mig et Stykke Kage, og et Tørklæde, at svøbe den i, og en heel Hob Penge; hvor mange, veed jeg ikke. Godmand. Naa, hvad mere, Jonas. Naa, saa kom den anden Mosssøe, som ikke er saa god, og spiisde mit Stykke Kage op, som jeg tænkde, at ville have gottet mig med i Aften, førend jeg gik i Seng; men da jeg havde lagt min Fiol ned paa Gulvet, saa vilde han løbe ud, og saa trædde han den i tu i smaa Stykker. Godmand. (til Lotte og Vilhelm.) Er det sandt Børn, (Begge to slaae Øynene ned og tie stille.) for Børn. Jonas, Mossiøen havde nok ikke gjerne gjort det, troer jeg nok, og han gjorde det vistnok ikke med Villie, saa De maae ikke blive vred paa ham derfor. Godmand. Fiolen skal blive dig godtgjort, min Søn, Er du nu færdig med hvad du har at sige, Jonas. Ney, endnu ikke, min kjere Herre!" Vil De kun høre – Jeg staaer i en Døds-Angest – og der det lille Herskab - ode gode Hjertens Dukker! – De havde ikke saa mange Penge, at de kunde godtgjøre mig Skaden med - og saa gav mig den smukke Jomfrue her hendes Sølv Fingerbølle, og den gode lille Herre gav mig sine Sølv Skoespænder. Men ney, det kan jeg ikke bære over mit Hjerte – Om jeg kom hjem til min Fader dermed, saa skulde han vist tænke, at jeg havde stiaalet dem. Jeg hørde at Deres Papa skulde komme hjem, og jeg troede, at jeg maatte sige det til ham; thi jeg vidste nok at Børn har ikke noget at give bort, uden deres Faders Tilladelse. Ney, Gud bevare mig, Har jeg endskjønt ingen Fiol meere – o, min Fiol, o min stakkels Fader! Godmand. O Gud, – Jeg veed ikke skal jeg først omfavne denne gode Dreng, eller skal jeg først omfavne eder, mine gode Børn, – Dog, dig, – dig først, du redelige Siel! – Kom nærmer hid, Lad mig trykke dig op til mit Hjerte, den yderste Fattigdom – den yderste Fristelse og dog saa ærlig. – (Han omfavner ham.) Jonas. Er det da saa rart og selsomt, at gjøre Ret og Skjel, Vor Herre vil jo have, at vi skulle saa giøre Ney, uretfærdigt Brød lykkes ikke, det har min Fader og min salig Moder stedse prædiket for mig, og dersom De ellers vil være saa god, saa kan De kjøbe mig en anden Fiol igien, saa er den Skade lægt. – See, der er Skoespænderne og Fingerbøllet igjen, Godmand. Ved du hvad, min lille Ven! Bliv hos os, du skal gaae min Vilhelm til Haande for det første, siden skulle vi nok sørge videre for dig. Jonas. Ach den Engel der – Ach - jeg er færdig at døe af Glæde. (han springer hen til Vilhelm, og vil tage hans Haand for at kysse den, - bliver i det samme bedrøvet.) Ney, Ney Hvor Avis Hvorledes vilde det da gaae min stakkels gamle Fader, Jeg skulde have fuldt op, og han med min Syster skulde sulte ihiel? – Ney, ney, det gaaer ikke anGodmand. Hør, du gode Dreng, Hvem er din Fader, Jonas. Min Fader er en gammel stokblind Bergmand, som min lille Syster er hjemme hos, for at opvarte, og som jeg reyser omkring for at ernære med min Fiol. Det er sandt nok, det er ikke meget meer, jeg kan fortjene, end til en Smule Brød og lidt gammel Ost, men vor Herre har dog hidindtil altid givet os nok fra den ene Dag til den anden; og for den næste Dag har vi aldrig sørget; da sørger vor Herre for os igjenGodmand. Hør min lille Ven, Bliv du kun her hos os, jeg skal forsørge din Fader med det Fornødne til hans Udkomme, og dersom du kan formaae ham til at reyse herned fra Bergverket, saa skal jeg kjøbe ham ind i et Hospital, hvor han kan blive godt pleyet, og formaae min Kone til, at tage din Syster i sin Tjeneste. Jonas (springer rundt omkring med et høyt Glædes Skrig) O! - O! – Gud forbarme sig over os. - O. hvilken Lyksalighed. - Min arme stakkels Fader saa lykkelig. – Ney, saadan en Glæde vil han ikke kunne overleve – Ney jeg kan ikke længer blive her – Jeg maae reyse optil ham, for at faae ham herned! – Ol Ol den hierte kjere Fader. Saa gjør vor Herre ham dog lykkelig paa sine gamle Dage, Nu maae jeg gaae ud, jeg kan ikke ret faae Luft, at græde i Deres Nærværelse, O Gud forbarme sig over saadanne gode Mennesker! Godmand (tørrer sine Øyne, og Taarerne seer man trille ned af Børnenes Kinder) O, mine Børn, hvilken en lykkelig Dag er denne for os Jeg maae takke eder for denne Glæde. (han sætter sig, Kommer, kommer hid, og lader mig omfavne eder. (De komme alle, og hænge sig fast om ham, og der hærsker en rørende Tavshed, Du min kjere Vilhelm i i det han lægger sin Haand paa hans Kind, som Vilhelm meget forig kysser) du skal fra i Dag af være min Søn, min virkelige Søn, Du skal være Ludvigs og Lottes Medarving og Broder, Du fortjener at have en lige Plads i mit Hjerte og i min Omhu med mine for Børn. andre Børn, Du skal og have den, min Søn (Han omfavner Vilhelm paa nye, som maalløs bliver hængende om hans Hals) - O Gud give at min Ludvig var først saaledes sindet som du Hvor er han nu henne, den letsindige Dreng, Lotte. Da han begik den Uforsigtighed, at træde Fiolen i Stykker, saa løb han forskrækket ud af Døren. Lovise. See, der kommen han Ellevte Optrin. De Forrige, Ludvig. (Ludvig kommer ind med nedslaaete Øyne, og har en afsprættet Guldtræsse i Haanden. Han seer sig omkring efter Jonas, da han seer de andre Børn i sin Faders Arme, bliver han staaende stille gandske skamfuld.) Godmand. Hvorfor kommer du ikke nærmere, Ludvig? Ludvig. Jeg kan ikke – min kjere Fader. Godmand. Hvorfor kan du ikke, Ludv. For jeg fortjener ikke, at min Fader skal elske mig saaledes, som han elsker de andre. Godmand. Siger dit Hjerte dig det, (Ludvig græder) Kom hid til mig. Jeg veed, hvad du har gjort Ludv. O Ney. - De veed det gandske vist ikke altsammen, ellers skulde De ikke tale saa mildt og venligt til mig. Jeg har fortjent Straf, straf mig derfor, min kjere Fader! Godmand. Hvorfor skal jeg straffe dig? Ludv. (kan i Førstningen ikke tale for Graad) Jeg – vil selv sige Dem det altsammen. – Først sprang jeg omkring i Dag, da jeg skulde gjøre min Oversættelse færdig, og saa blev jeg ikke færdig dermed. – Vilhelm var da saa god, at rive sin Oversættelse i Stykker, for han vilde ikke synes bedre, end jeg Godmand (klapper Vilhelm) O du brave, du gode Dreng, Ludv. Saa bad Vilhelm Hr. Tromand, at han vilde ogsaa tillade mig at være nede, og sagde, at jeg gandske vist i Dag skulde føre mig godt op; men da jeg kom ned, saa sprang jeg oppaa Stolen, og rev min Syster Lotte ned, saa at vi faldt begge om paa Gulvet. Godmand. Derom har jeg jo slet intet hørt, Ludv. Avis Ludv. Ach, det er endnu ikke altsammen, Siden væltede jeg en Kande Sukkerlade om paa Trine, og imedens at de andre tørrede det af, tænkde jeg ikke derpaa, og drak det øvrige Sukkerlade af Godmand, Og det altsammen af Ubesindighed, fordi du ikke tænkde derpaa Er det ikke dog uskikkeligt? Ludv. Jo, min kjere Fader. – Siden spiisde jeg det Stykke Kage op, som de havde givet den lille Bergmand, og da jeg derpaa vilde løbe ud, for ogsaa at hente noget til ham, saa trædde jeg hans Fiol i Stykker. Godmand. Og hvad siger nu dit eget Hjerte dig, i det at du eftertænker alt dette? Ludv. (græder igjen og langt hæftigere) ah. Godmand. Jeg er vis paa, at du dog ikke med Flid og Forsæt har gjort noget af alt det, du har gjort, men du betænkde kun ikke, hvad du gjorde, du har handlet ubesindig, ubetænksom, letsindig. Men hvor megen Misfornøyelse har du nu ikke foraarsaget baade dig selv og andre derved, Og hvor meget verre havde endda alt dette kunnet falde ud, dersom ikke Lykken, eller meget mere det guddommelige Forsyn, havde været beskjeftiget derved, afvendt en større Ulykke! Baade din Syster og du selv havde kunnet faaet stor Skade og blevet Krøblinger al eders Lives Tid, den fattige Bergmandsdreng og hans gamle blinde Fader havde du jo nær ført i den yderste Hunger og Elendighed; og dette var da altsammen skeet ved dig - betænk det vel – ved dig! O, læg nu Merke dertil, min Søn, at Børns Letsindighed og Vildskab, som vel egentlig i sig selv ere endnu ingen Laster, kunne letteligen udarte til Laster, og foraarsage ofte ligesaa megen, ja store Ulykke, end de virkelige forsætlige Laster. Vil du saaledes blive ved, saa Ludv. O Ney, Neyl min allerkjerreste Fader jeg vil aldrig meere være saaledes: for Børn. Godmand. Gud give, at dit Forsæt maae blive bestandigt. – Men hvad skal den Træsse? Ludv. Jeg har skaaret den af min Hat, forat give den fattige Bergmandsdreng den. Jeg ledte overalt i hele Huset efter Dem, min Fader for først at sige Dem det; men jeg fandt Dem ikke, og jeg havde dog intet andet. Godmand. Nu, nu, derfor behøver du allermindst at gjøre nogen Undskylding. - Kommer nu, mine kjere Børn, nu ville vi gaae ind til eders gode Moder, og fortælle hende, hvad foren Festdag at denne Dag er for os. Jeg beklager kun dig, Ludvig, at dit Hjerte ikke kan tage nogen fuldkommen Deel i vor Glæde! Duen, til Lise. Kjere Lise, see den Due, Hvor hun elsker Ungerne. Naar hun seer en Høg dem true, Vover hun det yderste. Hun meddeler dem sit Foder Af sin fyldte Forraads Kroe, Saadan er hver kjerlig Moder, Baade min og din, min Troe. O, med hvilken kjerlig Varme Favnes de smaa Sydskende Af de kjere Mødres Arme, Ved den mindste Lidelse! Glade tage de mod Sorgen, Førend de faae Tænder frem, Og fra Aften indtil Morgen, Ofte vaage over dem. Lise de os elske mere, End sig selv, det maae du troe. Jngen bedre Mødre ere, End dem, Himlen gav os to