Viborger Samler, 1782-07-08
f. A. H. Mandagen den 8 Julii. Ne(Slutning af No. 27.)(Sakima, der paa ingen Maade med sin ringe Hob kunde vente at udrette noget for at erstatte det lidte Forliis, begav sig da ind i Fæstningen, med Miramonts Tropper, og blev der snart efter beleired af Fienden. Den huronske Stamme, der paa denne Tid havde noget udstaaende med de Franske, havde ikke indladt sig i denne Krig, men Ee. over overladt til deres forrige Forbundne, at fegte for deres egen Sag. Dette smertede Miramont i denne Forfatning ikke lidet, da deres Hiep ville just nu have været allertienligst, saasom Beliggenheden gjorde det dem meget let, at anfalde Beleirerne, og foraarsage dem stort Afbrek. Sakima, der hørte denne Grevens Anmærkning, tilbød sig strax frivilligen at vove sig igjennem den fiendtlige Leir, og forføie sig hen til den hurønske Søe, for der at bringe hans Landsmænd i Vaaben, og faae dem til i Tide at sende de Franske Hielp. Forslaget syntes i Førstningen ubesindigt, men da det unge Menneske idelig anholdt derom, saa gan endelig Miramont efter, omendskiønt han ikke manglede at forestille hans indianske Ven sin Fryg for at han skulle falde i Fiendernes Hænder. Det er jeg ikke bange for, svarede Sakima, da jeg har draget al muelig Omsorg for at sette mig i Sikkerhed; og desuden kan de Franske være forvissede om en Ting, nemlig, at om jeg endog skulle være saa ulykkelig, saa skal denne Hændelse ikke videre angaae dem, end i Henseende til Mangelen af den forventede Hielp, da ingen Piinsel skal tvinge mig til at yttre et Ord, der i mindste Maade kan være deres Sag til Skade. Efterat have givet denne Forsikring, gik den ædelmodige Huroner forklædt ud af Fæstningen, og, under Begunstningen af en mørk Nat, slap lykkeligen igiennem de Beleirendes Forposter; hvorpaa han med muligste Hastighed fortsatte sin Vei, og ankom ubehindret til sine Landsmænds Bopæll. Her fremstillede han sig for An Anførerne og Krigerne, der endnu erindrede hans første Fangenskab, og som havde siden erfaret hans Ophold iblandt de Franske; hvis ædelmodige Opførsel imod ham han satte i saa fordeelagtigt et Lys, at han letteligen erholdt den Hielp, som han begierede, hvorpaa han begav sig paa Tilbagereisen til Greven, i Spidsen af en sterk Hob af Jndianer, bringende tilligemed Forsikring om videre Hielp med sig, samt Bekræftelse paa det heele hurønske Folkeslags Venskab. Men førend Afreisen var Sakima bleven ønsket til Lykke med hans Frelse af hans Venner, og Beslegtigede paa amerikansk Viis, og af samme gjort de kraftigste Forestillinger om at blive hos dem. Dette afslog han imidlertid, og hans Vegring henregnede man til den europæiske Levemaade, der, som man nævnede det, havde anstukket ham, omendskiønt har forsikrede, det alene var i Betragning af sit Ord, han havde givet, og som han ikke kunde bryde udenat blive baade sig selv og dem uværdig; føiende endnu til, at de skulle snart see en Prøve paa, hvorlidet Kierlighed til Europæernes Sæder havde virket paa hans Sinds Standhaftighed. Sakima og hans Skare mødte ingen Forhindring, lige til han paa tredie Dagen efter hans Afreise kom Beleirernes Leir paa nogle Mile nær Her holdt han det for raadeligt at standse til det var bleven ganske mørkt; da de igien fortsatte deres Vei, og henimod Midnat traf paa Fienden uformodentligen, saa at de blandt samme anrettede et skrækkeligt Blod Blodbad. Paa samme Tid satte de ogsaa Jld paa nogle af Teltene, hvorved de gave de Franske Tegn at falde ud af Fæstningen, og med Sværdet i Haanden saaledes angribe Fienden, at han fuldkommen blev slaget paa Flugten, og enhver saae kuns paa sin egen Sikkerhed; hvorefter de seierrige Tropper gik forenede i Triumf ind i Fæstningen igien. Efter en saa udmerket Tieneste, troede Miramont ikke at kunde giøre alt for meget for sin indianske Ven. Tilbydende ham strax den anseeligste Deel af Byttet i den fiendtlige Leir, lovede han at skrive saadanne Breve, til hans Forvandtere i Bevaagenhed af ham, at han kunde være ganske vis paa en anseelig Befordring. Men hvor stor blev ikke hans Forundring, da Sakima, efterat have udbedet sig hans Nærværelse, paa en Plads imellem Fortet og Leiren, just hvor en frisk ankommen Trop af Huroner havde opslaaet deres Telte, kastede sin europæiske Dragt fra sig, og erklærede sit Forlangende, at maatte vende tilbage med sine Landsmænd, for imellem dem at tilbringe sin øvrige Levetid. Det gjorde Greven meget ont at høre dette Forset; han fornyede endnu engang sine Tilbud, og føiede endnu hertil sin Broderdatters Haand, tilligemed en betragtelig Formue, et Forslag, han saameget desvilligere gjorde, som han havde udforsket den unge Dames hemmelige Kierlighed, hvormegen Umage hun end havde gjort sig for at skiulde den. Huroneren anhørte Miramonts Tale med Taalmodighed og Ærefrygt; men da denne havde endt, vendte. vendte han sig om mod sine Landsmænds Telte, og i det han pegede paa dem med Fingeren, gav følgende endelige Svar. " Min Herre, jeg beder Dem for alle Ting troe, at jeg ikke er ufølsom mod Deres Venskabs Beviisninger. Jeg skylder Dem den varmeste Erkiendtlighed for de mange Prøver, De har givet mig paa Deres ædle Sindelaug. Riigdom og Ære vare aldrig mit Øiemeed, og Forfremmelse tog jeg aleene imod, for at sette mig i Stand til at tiene Dem, og at afdrage en Deel af mine Taknemmeligheds Gield; men som denne altid forstørres, da jeg ikke kan nægte, at jeg jo misbilliger Europæernes Sæder, og endeligen da jeg har Venner og Slægtninge ved den huronske Søe, der længes efter mig, saa tilgiv mig, om jeg forlader Deres Tieneste, og tag tilbage igjen disse Gaver og den Ære, som De haver overvældet mig med. Deres Broderdatter er smuk, hun er dydig; men jeg kan ikke blive hendes. Foreen hende, jeg beder Dem, med en værdig Person af Deres eget Folkeslag. Hvad mig angaaer, da finder jeg ingen Fornøielse uden i Jevnhed, ingen Lyksalighed uden i mit eget Fode land. Tillad mig da, min Herre, at sige Dem og disse mine Venner og Forbundne Farvel, for at vende tilbage til mit Fødested, hvis venlige Skygger have flere Behageligheder for mig end Høiheds Slotte, og vil forskaffe mig langt større Sindsrolighed, end Nydelsen af uindskrænket Vælde og Rigdom. Saasnart Sakima havde ud udtalt disse Ord og gjort et dybt Buk, vendte han om til Leiren, hvorfra han endnu samme Nat forføiede sig til sine Landsmænds Hiem, efterladende Franskmændene i Forundring over dette negennyttige Valg og over saa merkeligt et Exempel paa kanadisk Standhaftighed. No. Bil Gravskrivt. Herudi gjemmes En jordisk Deel. Efterladt. En himmelfaren Siel Velædle og Gudelskende Men nu i Döden Sal. MAREN. Himmelsalige Matrone. POULSDATTER AMPTRup. Hun, som ved Födselen, Kom indtil denne Verdens Lys Den 11te Nov. Anno 1706. Blev Anno 1729. Efter Himlens besluttede Raad Sammenføiet i Ægteskab, Förer Gade. Med Velædle og Velfornemme Sr. Cl TN. PEDERSEN FAARBECB.