Viborger Samler, 1774-10-10
J Gaar blev i alle Byens Kirker offentlig Taksigelse frembaaren for den Allerhøieste, der i Naade svarede den største Deel af Byen, som ei siden 1726. har været i saa stor Fare. Vor Høiædle og Høiærværdige Hr. Biskop, som havde foranstaltet dette, prædikede selv til Høimesse i Domkirken. Af denne rørende og opbyggelige Prædiken meddele vi vore Læsere dette forte Udtog: Indgang. Esai. 46, 12. Hører mig, J, som ere stolte i Hiertet, som ere langt fra Retfærdighed. Den Jødiske Kirke havde fordum, ligesom den Kristelige endnu, i sær to Slags uværdige Lemmer. A. De stolte i Hiertet, egentlig efter Sproget stærke, omtrent saadanne, som vore Tiders stærke Aander, der tiltroe Fornuften alt for meget, og forkaste det aabenbarede Ord. B. Mennesker, som ere langt fra Retfærdighed, eller saadanne, der ei just med Ord nægte den aabenbarede Sandhed, men modsige den med deres Levnet, da Retfærdighed i det gamle gamle Testamente betegner det samme, som virksom Troe i det nye, nemlig et helligt Liv og Lydighed mod Gud. De stole paa den udvortes Gudsdyrkelse, og raabe Herrens Tempel uden at bedre sig. Jer. 7. Disse opfordrer Naturens Herre til at høre sig; han, som adlydes af den hele Natur, og af alle Skabninger, undtagen Mennesket, hvis Fordervelse hindrer ham fra at høre og adlyde sin Skaber. Derover maae Gud ofte, ligesom nu nylig hos os, bruge haarde Midler til at skaffe sig hos Menneskene den tilbørlige Agtsomhed. Dette gav ved en kort Overgang Anledning til af Dagens Evangelio at forestille, som Hoved=Lærdom. Christnes rette Agtsomhed paa Guds, vor Frelseres, besynderlige Gierninger. 1) Guds vor Frelseres synderlige Gierninger, som i sær opfordre vor Agtsomhed. Derhen kunde vel alle Jesu Gierninger regnes, som give en flittig Læser af Skriften den rigeste Materie til nyttige Betragtninger. Jmidlertid udmerke nogle af Jesu Gierninger sig, som besynderlige Beviser paa hans Guddom. Af Evangelio sees hans a) Alvidenhed, han saae deres Tanker, han saae deres Troe. b) Hans Almagt og Herredømme, som Sielens og Legemets Læge, der kunde helbrede Sygdommen, forlade Synderne, og meddele den deraf flydende Fred og Frimodighed i Siellen, Rom. 5, 1, da han uden Midler, ved et blot Ord, og i et Øieblik hialp den Verkbrudne. Herhen maae i sær regnes saadanne Gierninger, som vise Guds Fuldkommenheder, naar disse fordre, at et Kors maae paalægges Menneskene, eller en Befrielse af Nøden vises dem. Begge Dele vederfoer den Verkbrudne. Dette blev henty det paa denne farlige Jldebrand, hvori man ei nægter menne skelige Midler deres Værd, men dog giver Gud for Alting Æren, som bestyrede i sit Forsyn Omstændighederne saaledes, at det skeede om Dagen, sagtede Vindens Heftighed og tillige Luens Raserie, &c. 2) Den Agtsomhed, som slige Gierninger fordre af Christne. J Evangelio heder det: Der Folket det saae, som ei maae forstaaes om den udvortes Sands Synet, da det indbefatter baade Synet og andre Syndser, men i sær Sindets og Eftertankens Syn. Pharisæerne baade saae og hørte denne Jesu Gierning, men uden Nytte, da hans ringe Anseelse hindrede dem at see og høre ret. Folket i Evangelio saae mere, men dog ei nok. De erkiendte ham for en stor Propher, det. Dito S. L. 19. vil henere i vil jeg neurer. S. L. 5. Phipenser l. Philippenser. Dito S. L. 22. Becheel. Beche. Dito S. L. 33. Neusches l. Neuchses, S. 320. L. 33. borttaget, l. borttaget.