Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-13
J denne Villiens Selvskabelse ligger den evige Anstødsteen for Frihedslæren, Dette er det svælgende Dyb, der altid har været befæstet imellem Deterministerne og Jndeterministerne, og det røber derfor en Ukyndighed hos Rec., der hos en Philosoph er næsten ubegribelig, naar han gjentagne Gange erklærer at Hommel slet ikke har grebet Sagen rigtig an ved at gaae ud fra den Sætning: Af Jntet kommer Jntet, og at en ret determineret Determinist vilde ganske anderledes have forsvaret Nødvendighedslæren og ganske anderledes angrebet Frihedslæren. Der er ikke, og der har aldrig været, og der vil aldrig blive nogen anden Grund, hvorfor Deterministerne og Jndeterministerne ikke ville kunne forenes, end den, at de Sidste gaae ud fra en Sætning, som de Første aldrig ville erkiende, nemlig at Noget kan blive af Jntet, og Hommel har altsaa Rec. maa sige hvad han sige vil, angrebet Frihedslæren lige i Hjerteroden, ved at begynde med Sætningen: En nihilo nihil fit. Derimod har Rec., som Frihedsforfægter, grebet Sagen aldeles forkeert an ved at negte en libertas indifferentig. Jngen Frihedsforfægter skal negte denne Frihed. Han skal indrømme dette Ubegribelige. Han skal sige med Etatsraad Ørsted (Juridisk Tidsskrift 8 Bind, 1ste Hefte, Side 132-133): "Hvorledes det forresten gaaer til, at et Menneske foretrækker Sandsernes Tjeneste for Frihedens og omvendt, eller med andre Ord, at Enhver antager den Karakteer, hvoraf hans Handlinger udflyde, lader sig ikke begribe, thi dersom det lodsig begribe, det er hidlede af Naturaarsager, saa ophørte det at være en fri Beslutning." Her have Vi, hvad Vi ønske. Her staaer det i rene og klare Ord: Friheden er en Skabelse, et Mirakel, noget Ubegribeligt. Og hermed er al Strid imellem Deterministerne og Jndeterministerne endt. Naar Jndeterministen erklærer, at han kun kan forklare sig Friheden ved at antage noget Uforklarligt og et evigt Mirakel paa Jorden, har Deterministen Jntet videre at sige: thi hvad kan Man ikke forklare sig ved Hjælaf Mirakler, Jeg vil, min Tro, ikke indlade mig i det allerringeste Raisonnement med et Menneske, der har Lov til at tye til Mirakler, for at bevise sine Paastande, thi hvorledes skulde jeg da kunne faae Bugt med ham? Hvorledes skulde jeg arme Diævel kunne vinde Spillet, naar jeg giver min Modstander den Dronning forud, Gjør jeg blot et eneste Træk med den enfoldige Bonde: To og To er Fire, strax kommer min Medspiller og siger mig Schack med Mirakeldronningen. To og To er Syv, og jeg maa være en Jndeterminist, det vil sige, jeg maa kunne gjøre Mirakler, saafremt jeg ikke skal være schachmat paa Stedet. Altsaa blot hiin Erklæring, og vi tviste ikke længer; thi al Tvisten er latterlig, naar Man iforveien seer, at Man ikke kan komme til nogen Forening, og hvad Forening er tænkelig imellem to Personer, af hvilke den Ene maaler med en Alen og den Anden med en Skjeppe? Hvo kan ville raisonnere, det er bruge Fornuftgrunde, med den, der ikke erkjender Fornuftgrunde? Hvor kan ville gjøre Noget begribeligt for den, der tyer hen til Ubegribeligheder, naar han ikke vil lade sig overtyde? Hvo vil kunne overbevise den om nogen Sætnings Umulighed, for hvem de største Umuligheder ikke ere umulige: "En Skole, der tager det Utænkelige til Hjælp, lader sig ikke bekæmpe. Naar derfor Nogen i sin Philosophie antager Ubegribeligheder, raisonnerer jeg ikke længer med ham. Jeg følger heri en gammel Praktikers Raad, hvem det aldrig var faldet ind at stige op paa sine egne Skuldre for at faae en videre Udsigt. Denne simple Erklæring skulde altsaa Rec. blot have givet fra sig, og han kunde spart Dynger af Ord, men, langt herfra, benegter han, som oven viist, aldeles dette Ubegribelige ved Friheden, og i et Skaal af uforstaaelige mystiske Ord, lader han Friheden i trættende Gjentagelse træde op i fire forskjellige Definitioner, indtil den i den sidste til Menneskets Saliggjørelse forener sig med Naaden og giver Rec. Leilighed til at gaae over til en philosophisk Undersøgelse om, hvorledes da Friheden kan bestaae med den Lære, at den guddommelige Naade er Et og Alt, i hvilken Rec. nøie randsager den totale religiense Hengivenhedsfølelse, Naade virkningen og de guddommelige Impulser, og iblandt Andet oplyser Muligheden af Frihedens Bestaaen, skjøndt Naaden er Eet og Alt, ved et høist træffende Exempel, som jeg ikke kan negte Læserne den Fornøielse her at meddeele. Jngen vil dog, siger Rec. (Side 674), hvad f. Ex. et Barn angaaer, falde paa at negte, at det for sit hele Livs Vedligeholdelse ganske har sine Forældre eller Andre, som ernære og pleie det, at takke, om det end rigtignok selv med sin egen Mund maa indsuge eller tage til sig, og med fine egne Svælgeredskaber, nedsynke (og i Maven nedsluge) "den Fødde, som rækkes det, og faaledes mene vi, at ogsaa Mennesket meget vel kan siges, ihenseende til sin moralske eller aandelige Subsistents, i et og Alt at være afhængigt af Bespiisningen ved det guddommelige Ord, der tales i Sjælenes Jnderste, om han end selv ved den frie Selvbestemmelse maa gjøre det, som behøves, for at assimilere sig denne aandelige Næring, Et Exempel, der i Særdeleshed, deri har sin karakteristiske Lighed, at den guddommelige Fader giver baade den guddommelige Bespiisning og tillige de aandelige Svælge og Fordøielses-Redskaber, lige som Barnepigen alene giver den legemlige Føde. Bøn. Himlen give Enhver simpel sund Menneskeforstand og lade alle Skruer sidde ret fast i Hovedet. Det skee. Det skee Gamle Begivenheder. (See forr. No.) Saastraffes Vind.