Københavns Adresseavis, 1779-02-03
J vore Dage er det Last. Krigen. Nu er det Last! - saa taler Kielenskab; See hine Egne hist, hvor jeg regierer, Der Ærens Tempel aabent staaer. See hvor begierligen utrettelige Helte, Med Blod af Fiender salvede, Sig paa Ruiner op til Templet trænge. Med Laurbær Æren kroner dem. O, følger et saa ærefuldt Exempel, Saa følge J og eders Fædres Spor, Saa eders Løn skal være, Navnkundighed og Ære, Op, Cimbrer til Ære! Ustriddar at være, Anstaaer ei det Cimbriske Mod. Trompetterne kalde. Til Kampen de kalde! Og Sværdene blinke! Til Ære de vinke! Kanonerne brøle. J Seiers Fryd føle, Da Fienderne falde Og Seiren besegle med Blod. Haabet. Vil du da her al Fredens Frugt udrydde, Her med Elendighed opfylde alt? Krigen. Det vil jeg ei Men jeg vil Folket hen til Banen føre. Hvor det af Ærens Haand mod Seiers Krands kantage. Viisdom. Erobresyge kun utvungen følger dig. Blant Naboer den rundt omkring udbreder, Bestandig Frygt og Mistillid. Men Armod, Undertrykkelse. Er det dens egne Stater vinde. Den findes ei, hvor jeg regierer. Jeg jager langt fra Kongers Siel Hiin Gift, hiint græsseligt Uhyre, Den falske Politik, som lærer. At Kongens Storhed kun bestaaer deri, Sit Riges Grændser at udvide, At være Skrek for svage Naboer, At alt tilhører Overmagten, At det er fiin og Konger værdig Klogskab, J slavisk Undertrykkelse sit Folk at holde. Saa lyde Raadenne min Fiende Konger giver Og Ves Regenten, naar han følger dem! Og Vee hans Lande, Men langt fra Christians Siel er saadan Tanke. Her blottes Sværdet kun til Landets Forsvar, Til Vennens Biestand. Anstændig Frihed her hver Borger glæder Og dette er en Konges største Hæder. Den Viise drager Sværdet Og fægter uforfærdet, For Tryghed at forhverve, For at befordre Fred. En stridbegierlig Kriger. Endog i egne Riger, Ved Andres at forderve, Har udbredt Usselhed. Retfærdighed. Naar Viisdom fører Sværdet, Saa jeg fornærmes ei. Freden. Og jeg derved rødfæstes mer. Haabet. Saa Folkets Held ei lider. Der fægtes for dets Varighed. Skyts=Engelen. Og skeer det her, at Sverdet blinke maae, For at afværge voldsomt Overfald, Saa Christians Folk skal vise At Fædres kiække Mod endnu Besieler deres Barm. Krigen. Velan, jeg da ei her min Fane planter, Før Landets Forsvar fordrer det. Her min Musik kun høres skal, Her mit Metal kun dundre. Ved festlige og glade Leiligheder. Skyts=Engelen. Saa lyde hiin, saa dundre det i Dag, Thi denne Dag er Fest for Folket. Paa den det fik sin Christian Og glædet Haab ved denne Gave spaaede Den Lykke Landet nyder nu. Lad lyde alt hvad Glæde trykker ud Og stemme i med Folkets Glæde. See hist det glade Chor sig nærme, Sin Fryd i Sang det trykker ud, Det ofrer Bøn til Gud, At han i mange Aar vil Christian beskierme. Chor. Dag! Da Himlen paa os tænkte, Og os Fryd med Christian skienkte Festlig Dag, du alle glæder! Fryd i Riget du udbreder. Held os med vor elskte Konge, Længe leve Christian Retfærdigheden, Skyts=Engelen. Retfærdigheden. Kongens Magt jeg understytter. Jeg hver Undersaat beskytter. Skyts=Engelen. Ja du er Skioldungens Hæder. Last du skrekker, Dyd du glæder. Begge. Dannekongens Enevælde mig. Retfærdighed. Evig skal ved, bestaae, Skytsengel. Chor. Hvilken Glæde, hvilken Lykke! Vold tør os ei undertrykke. Vi her leve glade trygge, J Retfærdighedens Skygge, Held os med vor elskte Konge, Længe leve Christian