Jyllandsposten, 1840-03-24
Som det sikkerligt vil være de fleste af dette Blads Læsere bekjendt, har der nu alt i flere Aar i vort Naborige Hannover hersket, uden endnu at være udjevnet, en ikke ubetydelig Spænding mellem Regjeringen og dets Parti paa den ene Side og en stor Deel af Folket paa den anden, i Anledning af, at hiin har erklæret den af den forrige Konge over de da forenede Lande, England og Hannover, det sidste i Aaret 1833, givne Grundlov, hvorved Kronens Rettigheder i visse Maader var bleven noget indskrænket, for ophævet. At indlade os paa, nøiere at drøfte disse tvivlsomme Forhold, tilkommer os ikke. Politikens Gebeet er os formeent, og det være langt fra os, at ville berøre eller overskride de os foresatte Skranker. Kun være det os tilladt at bemærke, at en saadan Tilstand, som den, der for Øieblikket vitterligt finder Sted i Hannover, da Rigets Grundlov er ophævet, uden at nogen anden, enten bedre eller slettere, er sat i Stedet, da Regjering og Folk, i det mindste i visse Puncter, betragte deres Jnteresser som hinanden modstridende, nødvendigt maae give Anledning til, at mange Statsborgere, som, under roligere og mindre vaklende Forholde, vilde virket i deres Kreds i Stilhed, uden synderlig at bemærkes udenfor denne, og udenat gjøre saa dybe Blik i deres egen Siel, som Sagerne nu staae, føres til en klarere Bevidsthed af de Grundsætninger, de vedkjende sig, under mangen en haard og piinlig Conflict tvinges til at træde ud af sig selv og aabenbare Hjertets Raad; og at vise for Verden, hvad de egentlig bære i deres Skjold, om de ere stærke eller svage, selvstændige eller servile. Og hvo vil nægte det, at Betragtningen af deslige Forhold og Menneskenes forskjellige Adfærd derunder er ligesaa interessant og lærerig, som Prøvelsen selv ofte er bitter, altid dannende for den, som underkastes samme. – Blandt de Personer, der ved denne Leilighed have spillet en Rolle, fortjener at nævnes Borgermesteren i Osnabrück. Ved sine ædle og rene Grundsætninger, sin mandige Fasthed, i deres Udøvelse, sin aabne Redelighed, sin fromme christelige Tænkemaade, sin stadige Agtpaagivenhed paa og ydmyge hengivenhed under en høiere Styrelse af de menneskelige Anliggender har Dr. Stüwe vundet Alles Agtelse og Erindring, og som et umiskjendeligt Vidnesbyrd om de Følelser, der næres for ham ogsaa udenfor den ham anviste Virkekreds, maa vel betragtes den Æresskjænk, en Forening af Landsmænd i Landskabet Bremen og Hadeln nyligen have tilstillet deres høitagtede Medborger. – Men ikke mindre betegnende forMandens Charakteer end dette frivillige offentlige Agtelsesbeviis, er det Svar, Dr. Stüwe gav paa den Skrivelse, som ledsagede den ham oversendte ligesaa kostbare, som skjønne Sølvpokal, og vi troe at fortjene vore Læseres Tak for en Meddelelse deraf. Det lyder saa: "Med største Overraskelse og Glæde har jeg fra Vennehaand modtaget den pragtfulde Æresskjænk, som De, mine høitærede Herrer og Venner, i mange Ligesindedes Navn i Provindsen Bremen og Landskabet Hadeln, have oversendt mig, og det er vel min første og behageligste Pligt, at tolke de velvillige Givere min inderligste Tak for den Yttring af Deeltagelse, der i enhver Henseende er saa glædelig og saa riig paa dyb Betydning, at jeg neppe formaaer at antyde det Mindste deraf. J vanskelige Tider, da man stedse maa være forberedt paa nye Sorger og nye Offere, da Tanker og Ønsker med hver Dag træde skarpere frem, kan denne Gave kun stemme til dyb Alvor. Den gielder Bestræbelsen, ikke Fuldendelsen, Men er ogsaa Mennesket Herre over sin Stræben og sin Villie, eller bør dog være det, og have vi end den faste Overbeviisning, at den rette Villie fører til Maalet, saa er den menneskelige Villie dog sjelden ganske ophøiet over Selvkjær lighedens Jndflydelse eller anden Svaghed; og det er saa vanskeligt, altid at holde den styret imod det Rette, at hos den, som mener det ærligt med sig selv og Sagen, enhver Anerkjendelse af den blotte Villie maa føre til en levende Følelse af egen Svaghed. – J denne Følelse har det fremfor Alt glædet og opmuntret mig, i Deres venlige Skrivelse at gjenfinde just de Ord af den gamle haardt prøvede David, der ofte i de mørkeste Dage og under de vanskeligste Omstændigheder have styrket mit Mod og opretholdt min "Tillid til den Gud, som hjælper, og den Herre, som frelser fra Døden. – Leve og virke vi kun Alle, hver i sin Stilling, i den Troe, at det bør Mennesket i Alt at gjøre det, som Ret er, uden at bekymre sig om de mulige Følger, at selv vore Feil i Guds Haand vorde mægtige Midler til at fremme hans store Værk, da vil Udfaldet, om det ei skulde svare til vore Ønsker og Forhaabninger, dog derfor ikke nedslaae os; ei heller ville vi da forarges paa dem, hvis Stræben ei bar forønsket Frugt. - For mig er sjelden i mit Liv vigtige Ting lykkedes saaledes, som jeg ventede. Mere end eengang ere mine Forhaabninger paa det Bittreste blevne skuffede, men dog er endnu Jntet hændet mig, hvorfor jeg ikke havde Grund til at takke Gud. Thi vare hans Veie ogsaa ikke mine Veie, saa førte de dog til det Maal, som mine egne vilde have forfeilet. Derfor holder jeg det for den største Vildfarelse, naar Mennesket, for, som det mener, at fastholde Maalet for det Gode og det Rette, gjør Midlet til Øiemed, vil naae det tilsigtede Maal alene paa sin Viis, og naar det ikke lykkes efter Ønske, da mismodig lader Haanden synke eller i Lidenskab griber efter Midler, som ere det sand Maal uværdige, og da lægger Frugterne af egne Feil den til Last, hvis Ledelse det forsmaaede. – Lader os Alle arbeide dertil, at denne Bebreidelse ikke træffer vort Folk – Men tillader mig, her endnu at berøre et andet Punkt, som ved Modtagelsen af den skjønne Gave især har været mig behagelig. Man har saaofte givet Provindsen Bremen og Landskabet Hadeln Skyld for, at de kun bekymrede sig om sig selv og deres egne Anliggender; man har dadlet dem derfor og endog søgt at benytte denne deres Kjærlighed til deres særegne Fædreland til at forlokke dem. - Ogsaa mig selv have lignende Bebreidelser truffet. – Efter sædvanlig Regning skulde vi saaledes være hinandens Modstandere, men i dets Sted vorder mig en saadan Anerkjendelse netop fra den Side tildeel! Hvorfra dette? – Det kommer deraf, at vi Begge, De og jeg, elske vor fælleds Fædreland, og vide, hvorfor vi elske det. –Men Kjærligheden vil ingen Luftbilleder, intet Begreb, men en Gjenstand, den kan omfatte. Og ligesom de med Rette elske over Alt de mægtige Strømme, de Kyster og det Land, som af deres Fædre for dem ere blevne forsvarede mod Fienden med Sværdet og med Spaden mod de vilde Havbølger, de ærværdige Levninger af oprindelig tydsk Sæd og Frihed, saa ere for Osnabrückeren hans Bjerge og Høie, hans westphalske Folk, dets Sæder og Rettigheder en Betingelse for hans Liv. Men fordi vi Begge have den Grund kjær, paa hvilken vi staae, saa holde vi og fast ved Fædrelandet, som beskytter denne Grund, og ved det Kongehuus, under hvis Fane ogsaa vi have kæmpet for Friheden. Og just fordi vi finde vor Styrke i denne Kjærlighed, saa ønske vi, at Enhver, som vi, glæder sig over sit Land og er stolt deraf. Kjærligheden forene og gjør stærk, men den, som afsondrer sig, søger hvad ham lyster, og modsætter sig Alt det, som er godt. Saa lader os da holde fast ved hinanden i onde og i gode Dage, i det Hele glædende os ved vore egne Fortrin, fremfor Alt bevarende tydsk Sind og Tænkemaade og tydske Sæder. - Stedse lader os betænke, at Friheden kun erkiendes i dens Begrændsning; at det er nyttigere, ved Sammenhold at styrke de til det Gode virkende Kræfter, end ved Tøilesløshed at give dem til Priis for Adsplittelse; at det er vigtigere, at hæve Kraften til Brug af de alt forhenværende Midler, end at formere Midlerne selv. Lader os ved en troe Udforskning af det Givne i det Store og det Smaae søge Hjelpe- og Frelsemidler, og, hvor Spørgsmaalet er om almindelige Theorier, aldrig glemme, at ethvert menneskeligt Værk i sin yderste Conseqvents fører til Vildfarelse. – Somdet sømmer Tydske, lader os holde fast ved Retten, som har sin Rod ikke i menneskelig Vits, men i guddomme. lige Bud og i ærværdig Oltidsskik. Lader os træde enhver Forvanskning af Grundsætninger, der maatte ville løsrive Begrebet af Ret derfra, kraftigen imøde, ei mindre end den Vilkaarlighed, som, uden Jndsigt i Tingenes sande Grund og uden anden Drivefjeder end Selvsyge og Lidenskab, elsker at rokke det eengang Begrundede, det være sig nu paa høire eller venstre Side, og saaledes Jntet skaber, uden øde Gruushobe. – Deer jo dog kun Kjærlighedens Aand, som giør levende. - J samvittighedsfuld Stræben efter det Sande og Rette, i inderlig Kjærlighed efter det fælleds Fædreland, i ydmyg Erkjendelse af egen Svaghed, men i desto fastere Tillid til Gud, rækker jeg dem og saamange tydske Mænd i Provindsen Bremen og Landskabet Hadeln, over hvis Velvillie og Tillid jeg saa ofte har glædet mig, Haanden til Tak og til Venskabs Pagt. Er Gud for os, hvo vil da være imod os, Osnabrück, den 6te Februar 1840. C. S. Stüve.