Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1793-12-13
Uheldigviis har et urigtigt Begreb om Børnekoppernes Natur og en vis Gift, der formenes at være tilstæde ved Kopperne, frembragt den Tanke, at alting beroer paa at uddrive Gift jo mere jo bedre, og paa denne Grund anvendes i en Sygdom, der medfører stærk Hede, intet uden heddende Midler: som Miød, Brændeviin, Stue= og Sengevarme, hvorved Heden og Feberen forøges til en for den plagede Syge utaalelig Grad. Rigtigere Overlæg og Erfarenhed har for lang Tid siden overbeviist Mænd, der anvende deres Tid paa at læge Sygdomme og derfor fortiene at troes, om Urigtigheden af denne Maade; de have bemerket, hvad enhver ved mindste Opmerksomhed seer, at man ei døer af faa, men kuns af mange Kopper, at Faren næsten altid staaer i Forhold til disses Mængde, de have iagttaget, at om Tilfældene end ere hæftige, er Faren dog ei stor under Udbruddet, ja at et sildigere og sindigt Udbrud over færre og bedre Kopper, end et tidligt og overilet, og derafhave de draget den Slutning, at man hellere maa søge at mage det saa, at Udbruddet skeer sparsomt og sindigt, om end de Ubehageligheder, der foregaae Udbruddet, derved skulle forlænges; de have videre seet, at Bulingen og den dermed forbundne Feber, der ikke er tilstæde uden ved talrige Kopper, forøgedes i Varmen, og aftog ved kiøligt Forhold. Paa disse Grunde have de forkastet alt Hedende, som Miød, Brændeviin, gammelt Øl, og hvad deslige der pleier at bruges, samt Stue= og Sengevarme; men derimod anvende et kiøligt Forhold. Maaskee ere disse Grunde ikke indlysende nok for Almuen, til hvis Nytte de ere fremsatte, derimod vilde vist alle for Fordomme frie og oplyste Folk, hvoraf der og findes mange i Bondestanden, billige den. De af dem som have nærmest Jndflydelse paa Almuen, opfordrer jeg til at overtyde den derom, især regner jeg paa de Herrer Præsters Bistand, som jeg saa ofte har erfaret, og i hvis Hænder jeg fornemmelig vil søge at bringe dette Blad, disse vilde vist gribe enhver Leilighed for at udvikle og indskierpe de her efter min bedste Overbeviisning fremsatte Sandheder, og derved tør jeg haabe, at Veien vil blive banet til det hidtil brugte fordærvelige Forholds Afskaffelse. Efterat have advaret om, intet at giøre af næsten alt, hvad man hidindtil har gjort, vil jeg med faa Ord vise hvorledes man bør forholde sig: Min Tanke er det ei at raade Lægemidler, jeg vilde dermed forøge deres Forlegenhed, som vilde anvende denne Anviisning; i de fleste Tilfælde kan rigtigt Forhold giøre dem undværlige, i andre udfordres en ret kyndig Læges eller Feldskiærs Raad; uheldigviis hører det og til de urigtige Begreber, man giør sig om denne Sygdom, at Lægen deri intet kan udrette. De som ønske sig underrettede om Lægemidler, og ere vante til at læse medicinske Skrivter, vil finde nok i Rosensteins Bog om Børnesygdomme, i Tissot om Landmandens Sygdomme, i Unzers medicinske Haandbog. Om Kiendetegnene paa Kopperne maa det være nok at de begynde med ofte afvexlende Kulde og Hede, Træthed, Hovedsvimmel, Hoved=Ryg=Lænde og Halsvine, Brækning, især hos Smaae, som og ei sielden kort for Udbrudet faae Slag. Alt dette er geleidet med hastig Puls, Tørst og heftig Hede, hvorved de Syge ei sielden tale over sto lettere og vissere kiende Sygdommen. Men maa ei ven sig; hertil kommer, at man, naar Kopper grassere, de te at finde foranførste Tilfælde alle samlede hos en og den samme Syge, ci heller hos alle i lige Grad. Tredie eller fierde Dag fra Sygdommens Begyndelse bryder Kopperne ud som smaae røde Pletter, først i Ansigtet, derefter paa Hænderne og Kroppen, og sidst paa Laar og Been, dette Udbrud, især af de første Kopper, skeer hos smaae Børn ei fielden med Slag, som ei bør skrække, da det sædvanlig lover gode og ei mange Kopper, og er uden Følge for Helbreden; under Udbruddet, der varer to paa tredie Dag tage Tilfældene af, naar et Partie Kopper er udkommet, og til igien, naar flere vil komme; men naar Kopperne fuldkommen ere ude, finder den Syge sig lettet, skeer det ei, er det ikke et godt Tegn; men naar Kopperne toppes, betændes og blive guule, hvilket begynder den slet et Dag omtrent, foraarsage saa mange smaa Bulder natuligviis Smerte, Stramhed, Hede og Uroe. Paa samme Tid indfinder Hævelsen sig i Ansigtet, meest omkring Øinene, hvorved disse som oftest tillukkes. Faa enkelte Kopper ere de bedste, mange og sammenhængende ere mindre gode, de i et sammenløbende ere de værste, dog bestemmer den større eller mindre Grad af Hede, Tørst, Angest, Mathed, med eet Ord Feberen, Graden af Faren, Af gode Kopper svinde uden Fare endeel bort uden at komme til Buling; hvorved der urigtig gribes til uddrivende Midler, som ei bør skee. Tiende Dag tørres de og falde af Foruden foranførste Tilfælde under Bulningen indstiller sig især i sammenløbende Kopper, dog kuns for ældre Syge, femte eller slette Dag en stærk Spytning, der i Førstningen er tynd, og siden bliver seig og tyk. Omtrent ellevte Dagen er Faren i de ondartede Kopper størst, i de gode er da næsten alt forbi. Naar man af disse Kiendetegn mærker at nogen vil faae Børnekopper, vogte man sig, og det for alting i Begyndelsen, fra at foretage noget, hvorved Kopperne uddrives, eller Udbrudet fremskyndes, en Feil, der i dette Tidsrum begaaes, kan hele Sygdommen igiennem ei gotgiøres. Man lade derimod Børnene blive oppe, hvor stærk Lyst de end vise til Sengen og til Søvn, som begge ere skadelige, de maa ei klædes varmere end sædvanlig, end ikke naar de klage over Kulde. Overbeviist om at reen, kiølig, helst fri Luft er den meest vederqvægende Lægedom, fører man de Store, og leder de Smaae ud i Luften, naar Veiret er got, om det end er kiøligt, og det ofte om Dagen, i det mindste indtil Udbruddet er skeet, dog ei saa at de beskinnes af Solen, eller igiennemblæses, man lader dem ei sove der, men raader til sindig Bevægelse; nytter denne Tid for at aabne Vinduer og Dørre i Værelset, hvor de ellers opholde sig, og forhindrer Veirliget dem i at komme ud, lader man dem blive i det luftigste Værelse man har, og afvexler ofte med en anden Stue, som hvergang udluftes førend Børnene komme derind; i visse Egne har Bønderne foruden Dagligstuen en stor Stue, som giør det let at lagt tage forbemeldte Regler: er det Vinter, maa der ei giøres varmere end at sunde Folk jo finde det kiøligt, og dog vil de finde dem vel ved at føres nu og da i kold Stue. Man vil finde, at de som i Varmen hverken kan staae eller gaae, vil i en kold Stue eller i Luften strax finde sig bedre, og oftest selv kunde gaae ind. At toe Ansigt og Hænder hver Time ja oftere med koldt Vand er et Middel, som usigelig letter Hoved og dæmper Feberheden, og bør anvendes fra Begyndelsen af, indtil Kopperne ere fuldkommen ude, som derved aldeles ikke holdes tilbage; men naar den Syge sveder, som sielden skeer, uden han nylig er kommen op af Sengen, maa han ei gaae i frie Luft, eller toe sig i koldt Vand, før Sveden er ophørt, som skeer, naar han staaer og og føres lidt omkring i Stuen. Egentlig maa de Syge kuns komme i Seng om Natten, og aldeles ei ligge længere end sædvanlig, hvor ugierne de end forlade Sengen. Sengeklæderne maa i det høieste ei være varmere, end de ere vandte til, hvilke her i Landet, saavel som den hele Paaklædning, altid ere meget for varme, de maa hellere være lettere, især var om Sommeren et nyt Hestedækken bedre end Dyne. Værelset de sove i, maa ved at oplukke Vinduer og Dørre udluftes før de Syge gaae i Seng, da de tillukkes, uden om Sommeren, da Døren til Forstuen, et andet Værelse eller Kiøkken lades aaben; de Syge ligge, om skee kan, hver i sin Seng, de Smaae som sove Middagssøvn, eller om nogen anden nu og da skulle nødvendig hvile paa Sengen, legges paaklædte paa Sengen, enten aldeles ikke, eller tyndt tildækkede efter Veirligets Beskaffenhed.