Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1767-09-25
En Kone, som var meget riig, kunde aldrig beholde noget Menneske i sin Tieneste. Hun slog hendes Børn, og gjorde dem saa ulykkelige, at de døde af Sorrig, saavelsom hendes Mand. Endskiønt denne Enke endnu var ung, endskiønt hun var i stor Velstand, og havde mange Penge, saa var der dog ingen, som meldede sig at vilde ægte hende, saa almindelig forhadt var hun. Tilsidst hendede det sig at en Adelsmand af Naboeskabet forelskede sig i hende, og friede til hende. Han var et meget artigt Menneske; Alle Folk beklagede ham derfor, og en af hans Venner forestillede ham, at han begik den største Daarlighed af Verden, naar han giftede sig med denne Kone, som inden kort Tiid vilde bringe ham i Graven. De bekymre sig ikke derom, svarede Adelsmanden, inden en Maaned, vil jeg giøre denne Kone saa sagtmodig, som et Lam., Vielsen skeede paa Fruens Slot Klokken 4re om Morgenen, og da man var gaaet udaf Kapellet, vilde hun gaae op paa hendes Værelse, og pynte sig ved hendes Natbord, thi hun ventede et stort Selskab, som hun havde budet, sammen at spise med dem til Middag. Hun blev meget forundret da hendes nye Mand sagde til hende: Det var ikke nødigt, at hun klædede sig paa; thi han havde besluttet at føre hende hen paa hans eget Gods, som var fire Mile derfra. J Sandhed, sagde Konen til ham, jeg troer De er bleven aal? Haar De forglemt at vi vente Selskab, hos os? Jeg har ikke i Sinde, at giøre Dem Regnskab for hvad jeg giør, svarede den nye Mand hende: De venne sig til at adlyde mig uden Jndvendinger; thi Mad. jeg er saa vildt et Menneske, at De kunde komme til at fortryde det, dersom De sætte sig imod mig. Stig De derfore strax til Hest. Den arrige Kone sagde til hendes Mand: Han kan reyse allene, men hun vil ikke gaae af Stædet. Adelsmanden, uden at giøre nogle videre Omstændigheder, kaldede paa 4re store Lakeyer, som han havde bragt med sig, og sagde til dem: Dersom Fruen ikke stiger godvillig til Hest, saa tager hende med med Magt og binder hende paa Hesten. Konen, som saae sig i saadan Yderlighed, og meerkede at hun var den svageste, steeg til Hest, da hun udskummede tusinde Skiælds-Ord imod hendes Mand, som lod ligesom han intet hørede. Jmidlertid kom en Hund, hvilken han elskede meget, sprang omkring og smigrede for ham; Gaae sagde han, jeg er nu ikke opsat til at tage imod dine Venligheder. Den stakkels Hund, som ikke forstod ham, kom igien og sprang omkring ham. O sagde han, jeg taaler ikke at man strider mig imod, hermed tog han en Pistol fra Sadelen og jagede en Kugle, gjennem Hiernen paa det stakkels Dyr. Fruen blev ved dette Syn iiskold af Forskrækkelse, og holdt inde med hendes Larmeen. Denne Vilde, tænkte hun ved sig selv, kunde snart giøre ved mig, ligesom ved hans Hund. Herpaa rede de bort, og kom 3 Mile frem, uden at tale eet eneste Ord med hinanden. De kom til et Træ, og her blev Konens Hest skye og vilde ikke gaae videre. Manden befalede hende at slige ned af Hesten. Derpaa sagde han til Hesten: Jeg skal lære dig at adlyde og tog sin Pistol og skiød Hesten igiennem Hovedet, med den allerstørste Koldsindighed. Min GUD. forbarme dig over mig, sagde Konen ganske sagte, hvorledes vil det gaae mig med denne Rasende, Han slaaer mig ihiel med det allerførste. Jeg er bleven anderledes tilsinds, sagde Adelsmanden til hende, vi vil vende tilbage til Slottet. Jeg vil lade min Hest gaae ganske langsom at De kan følge mig. Men da jeg ikke vil miste Sadelen til den Hest, jeg har skudt ihiel, saa har De den Godhed, at bære den hiem paa Deres Skuldre; Konen næsten meere død end levende tog Sadelen, uden at hun torde sige et Ord, og kom hiem til hendes Slot, svømmende i Vand, og saa træt at hun var færdig at synke i Knæerne. Jmedens hun havde været borte, havde man givet alle hendes Domestiker, Afskeed, og hun fandt andre, som hun slet ikke kiendte, og som saae saa forskrækkelig ud, at hun skielvede for dem. Hun havde gierne taget Flugten, men det var ikke at tænke paa. Hendes Mand lod hende spise til Middag og til Aften uden at hun havde Appetit, og hun tænkte at døe, da han sagde til hende, at hun kunde gaae op paa sit Kammer, at de vilde gaae til Sengs; thi han tog sine Pistoler, med sig. Da de vare komne i det Kammer, hvilket hun tænkte skulde blive hendes Gravstæd, satte han sig i en Lænnestoel og befalede hende, at trække hans Støvler af, hun adlydede ham ganske taus; Herpaa sagde hendes Mand: Hun skal sætte sig i den samme Lænestoel og trak hende ligeledes Støvlerne af: Det er billigt, saade han, at jeg giør Dem den samme, Tieneste, jeg har ladet mig giøre af Dem, saaledes er min Vane; Jeg omgaaes alle Folk, ligesom de omgaaes mig. De kan herefter vide at rette Dem, for hver en Haardhed De bevise mig, beviser jeg Dem 4re, men De skal ikke heller vise den mindste Foyelighed mod mig at jeg jo skal betale Dem den med Aager, det er at sige, meget større. Deres Opførsel skal saaledes bestemme min, og det skal allene staae, til Dem, at blive det lyksaligste af alle Fruentimmer med mig. Men De vide ogsaa dette, at vil De være Diævel imod imod mig, som De har været det imod Deres forrige Mand, saa skal De i mig finde en hundrede Gange værre, Diævel end De er. Det er nok, Herre, sagde Konen til ham, hold Deres Ord, jeg er fornøyet dermed. Dersom min Opførsel skal bestemme Deres, som jeg nu seer, at det er billigt, saa skal jeg aldrig see Dem tiere saaledes, som jeg har seet Dem i Dag, virkelig gjorde ogsaa denne Kone alvorlige Betragtninger over hendes forrige Opførsel, og da hun vist meente, at have fundet en, som var værre end hun, saa lagde hun sig med al Fliid efter at forbædre sig; og det lykkedes hende til alles største Forundring, saaledes, at der aldrig kunde være noget lykkeligere Ægteskab end imellem disse To. Taget af Madame Beaumonts Magazin for Børn, som paa Adresse=Contoiret til Leye er at bekomme for 6 Skilling. Videre herom see Artikul-Bekiendtgiørelse. Hvor Svalerne blive af om Vinteren. Det er bekiendt nok at Svalerne om Vinteren forlade deres Sommer=Herberge, og flyve bort, men det er ikke vitterligt eller afgjort, hvor de flyver hen. Den almindelige Meening er, at de ikke flyver langt bort til andre Lande, men naar man om Vinteren seer dem i Hobetal flyve til Havet udover Søer og Floder, da de falder ned derudi og synker til Bunden, hvor de bliver uden Liv og Aande beliggende indtil Vaaren kommer, da Kulden og Frosten gaaer bort, da skulle de ogsaa begynde at komme sig igien og kryder, saa lige hen til Bredden, hvor de tørrer deres Fiedre og flyver op i Landet. Dette skal undertiden ogsaa være befundet af Fiskere, der om Vinteren tillige med Fiske tidt har optrakt mange Svaler, som syntes at være ganske døde, men ere komne til Live og har fløyet omkring, naar man har bragt dem indi en varm Stue, og ladet dem ligge en Tiid lang ved Kakkelovnen. Men saadant deres Liv varer ikke længe, thi de døer strax igien, efterdi de i Utide og imod deres Natur ere blevne levende. Dersom det forholder sig saaledes, da er det noget besynderligt i Naturen, at et fuldkomment Dyr, som Svalen, kan leve i saa mange Maaneder ned i Vandet uden Aande og Luft, uden Hiertets Bevægelse og uden al anden levende Virkning, da dog samme er fød udi Luften, og om Sommeren ikke kan leve en Time uden Luft.