Aarhuus Stifts-Tidende, 1817-02-04
En Tienner søger kondision til første maie hos et or KiøHerskab som kan godt opvarte og som har gode Recondasioner, Tillige med kand frissere og Barber i her i Adressekantoret Anviser. Følgeblad, til Aarhuus Stifts Adresse-Contoirs Tidende. (Aar) No. 16. Zuma, eller Chinabarkens Opdagelse. (fortsat fra No. 15. Jndienerne, tvungne til Forstillelse, beholdte stedse det ydre Skin af Høiagtelse og Underkastelse mod Spanierne. Ved Limas Porte modtoges Vicekongen, af en talrig Hob unge Jndianerinder med Blomsterbeuketter i Hænderne. J Spidsen for dem var Zuma, hvis Skiønhed, Gratie og Ynde gjorde saa stærkt et Jndtryk paa Vicedronningen, at hun faae Dage efter forlangte hende blandt det Antal indianske Slavinder, der i Palladsets Jndre vare til hendes Tieneste. Snart fattede Grevinden et saa inderlig Venskab for Zuma, at hun næsten havde hende bestandigen hos sig. Beatrix, Grevindens Veninde bemærkede med Kummer Vicedronningens Hengivenhed til en Jndianerinde, hvad hun havde hørt om dette Folks Hævn og Troløshed havde saaledes bemestret sig hendes Indbildningsskraft, at hun hengav sig enhver Mistroe, ei af Frygt for sig selv men for sin Veninde. Zumaa vakte Kammerfruernes Skinsyge; de benyttede Beatrix Svaghed saa hun fattede en virkelig Modbydelighed til Zuma, der paa sin Side nærede den hierteligste hengivenhed for Vicedronningen. Fire Maaneder henrandt, da kiendtes synlig at Grevindens Helbred leed; det blev til en virkelig Sygdom: Tredagesfeberen. Alle dengang bekiendte Midler bleve anvendte, men alle uden Nytte. Beatrix Urolighed var grændseløs; hemmeligen drog hun Lægen tilraads. Da han ikke kunde helbrede Sygdommen, saa talte han hemmelighedsfuld derom som om han tilskrev den en overordentlig ham ukiendt Aarsaa. Beattix faldt paa den skrækkelige Tanke at hendes Veninde fortæredes af en langsom Gift. . . Fra nu af havde hun intet roligt Øieblik, for Grevinden og Greven selv søgte hun omhyggelig at skiule sin skrækkelige Mistanke, men umueligt var det hende, at holde den hemmelig for de andre Kammerfruer, der bestyrkede hende der . . . Men hvo kunde have begaaet en saadan Misgierning: . . . Jngen anden end Zuma - der til enhver Tid havde frie Adgang til Dronningen. Men hvad kunde have bevæget Zuma, der af Dronningen overøses med Velgierninger, til saa skrækkeligt et Foretagende: Hadet har Svar paa Alt . . . Zuma var en Hyklerske, stolt og indbildsk, nærede hemmelig Lidenskab for Vicekongen kort, hun var en Jndianerinde. Beatrix saae sin Veninde henvisne, ei længere tvivlede hun om Zumas Skiendselsdaad. Hun gav en hemmelig befaling til nøie at observere Zuma og aldrig lade hende komme ind i det Værelse, hvori de anordnede Medikamenter og Drikkevare stode for Grevinden. Den uskyldige og omfølende Zuma tænkte midt under disse Uroligheder paa intet andet end paa Vice dronningen, som hun elskede med de reeneste og taknemmeligste Følelser; det smertede hende inderligen, naar hun tænkte paa, at der gaves et ufeilbart Middel mod Sygdommen som fortærede hendes Herskerinde, og at det var umuligt at kundgiøre hende samme. Zuma kiendte hiin skrækkelige Eed, hvorved Jndianerne havde forbundne sig til, aldrig at forraade Hemmeligheden. Havde det kun allene gialdt Zumals Liv, uden Betænkning vilde hun da have talt; men Opdagelsen overgav ogsaa hendes Mand; og deres Barn til den visse Død, Hun vidste, at den hævngierrige Timer, for desfriere at kunne handle, havde overleveret hendes elskede Barn som Gidsel til Thamir og den vilde Azan. Zuma vovede selv ei engang at fortroe Mirwan sin Kummer; hun fortærede sig i Taarer og Bedrøvelse og tang. Hendes Kummer tiltog da det svage Haab man nærede omGrerindens Helbredelse atter svandt og Feberen forstærket indtraadte. Lægen skiulte nu ei længere at han frygtede for hendes Liv, og at Grevinden maatte bukke under for Sygdommens stærke Anfald, hvis den endnu vedvarede tolv til fjorten Dage. . . . Nu blev Bestyrtelsen i Palladset almindelig. . . Dette grusomme Udsagn styrtede Greven og Beatrix, i Fortvivlelse og sønderrev Zumas Hierte. Dronningen, der ret vel kiendte sin Tilstand, beviiste ligesaameget Mod som Sindsrolighed og Gudsfrygt, hun modtog alle Sakramenter, sagde sin Veninde og sin Gemal det ømmeste Farvel, anbefalede ham Jndianernes Lykke og især hendes kiere Zumas, derpaa kastede hun sig gandske i Religionens Arme. Zuma, Vidne til dette rørende Optrin, kunde ei længere modstaae sin Smerte, hendes allerede svækkede Helbred, bukkede pludselig under for saa megen Kummer; hun selv erholdt endnu samme Aften Sygdommen, hvoraf Grevinden laae for Døden: tre Dages Feberen. Efter to eller tre Anfald bragte Mirman hende med Jndianernes Tilladelse, hemmeligen det kostelige Pulver som igien maatte helbrede hende, under den Betingelse, at han dostsviis dagligen engang skulde give hende samme. Om Morgenen erholdt Zuma det første Pulver, som hun først om Aftenen skulde indtag. Da hun var ene betragtede hun Pulveret, hendes Taarer fløde, og Dinene hævede mod Himlen, sukkede hun: "Store Gud, Dig er det som indgiver mig den Tanke, ei anderledes kan jeg frelse hende, end ved at opofre mig selv; min Beslutning er fattet. Ei vil jeg forraade den frygtelige Hemmelighed . . . min Død vil, selv i hendes Øine, have bødet min Medlidenhed; jeg sætter hverken Mirwans eller min Søns Liv i Fare, jeg døer men hun vil leve. Hvad ligger der vel Magt paa den stakkels Zumals Tilværelse, og hvor kostbar derimod er hiin Himmelsdatters Liv, der af hendes Magt ingen anden, Brug har gjort end at hielpe den Ulykkelige og trøst den Bedrøvede; denne de Trængendes og Slavernes ædelmodige Beskytterinde, hvis halvdøde Stemme jeg hørte bede for Jndianerne der lade hende døe! J min Velgiørerinde, I Dødens Stund forglemte Du ei din troe Zuma, jeg hørte din Mund udtale og velsigne hendes Navn, . . . ja, jeg sværger, ved Solens hellige Lys, jeg sværger, at jeg vil frelse dig!" - Hun indviklede Pulveret, stak det i hendes Barm, og stod op; derpaa eftertænkte hun, hvorledes hun hemmelig skulde komme i Kabinettet, hvor Grevindens Drikkevare stode. Hun havde ikke mindste Anelse om den skrækkelige Mistanke man havde mod hende, eller om den Forsigtighed man anvendte for hverken at lade hende eller andre indianske Slavinder, komme ind i Kabinettet; hun troede blot, at de spanske Kammerfruer undelukkeligen medens Dronningens Sygdom, enten af Jver eller Skinsyge eller og afEtikette, havde forbeholdt sig Tienesten i det Jndre. Hun besluttede først ved Aftenstid at gaae i Kabinettet formeenende, at hun da kun vilde finde Sø vende derinde; men i modsat Fald foresatte hun sig at sige, at hun bekymret over Grevindens Sygdom, vilde høre til hende. Da hun vilde eftersee om man ingen anden Vei kunde komme i Kabinettet end giennem Grevindens Værelse, saa steg hun ned i en lan Gang, som hun opmærksom undersøgte. Hun fandt en liden Sidedør fra Kabinettet der førte til Gange og Nøglen siddende i Dørren. Hun besluttede, henved Nattetide at gaae igiennem denne Dør til Kabinettet, og vendte derpaa igien til sit Værelse. Jfølge Beatrix befalinger observerede man omhyggelig ethvert Skridt af Zuma og tilte strax med at melde hende, at Nirvan idag var kommen til Zuma, at en Kammerfrue vel havde luret ved Dørren men intet havde kunnet forstaae af deres Samtale, fordi de havde talt gandske sagte, men at Mirman ved Bortgangen havde seet meget urolig ud; Zuma var derpaa gaaet nedaf Gangen, havde undersøgt alle Dørre, og var endeligen med alle Tegn som om hun frygtede for at vorde overrasket, bleven staaende ved den som fører til Kabinettet, og endeligen igien gaaet op paa hendes Værelse. Denne Fortælling bragte Beatrix til at sittre, thi øieblikkelig giettede hun, at Zuma havde ifinde at snige sig ind i Kabinettet; Fruerne erholdt befaling af hende, øieblikkelig at tilkiendegive hende naar hun forlod sit Værelse, strax at bortfierne sig fra Kabinettet og lade Nøglen forblive i Dørren. Beatrix forføiede sig strax til Vicekongen, for at melde ham det forefaldne. Vel deelte han ikke Beatrix's Mistanke, men blev dog noget urolig, og besluttede, at skiule sig med hende i Kabinettet,