Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-08-07
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. os hos Faste Syvende Aargang. No. 87. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 7 Augusti. 1810. Vandring til Udleire og Værebro. (Slutning.) Dette, min Ven, er hvad jeg kan fortælle Dig om Jettestuen i Udleire, der kan give Dig et meget anskueligt Begreb om vore Fædres religiøse Agtelse for de Afdødes Gravsteder og deres Omhu for at sikkre dem mod Tid og Menneskehaand. Du vil ogsaa ved den kunne mindes om Adskilligt af hvad som fortælles om afdøde Heltes Jordelse i Nordens Oldtid. En Hule, som denne kan det have været, hvori Asvid, Kong Alfs Søn i Hedemarken, blev begraven med sin Hest og Hund, og hvori hans Ven Asmund gav sig levende ned med Mad og Øl efter et Løfte, han havde gjort den Afdøde. Saxos Fortælling, om Maaden hvorpaa han blev funden og frelste sig af Gravhulen, maa i det mindste falde os ind, naar vi see hiin Jettestue og tænke paa dens Opdagelse *). Men - Du har ikke Saaledes lyder den i Vedels Oversættelse: "Der Erik kom nu frem for Asvids Grav, meente Sven skene, at der skulde findes mange herlige Clenodie hos hannem. De grove udi Høien, og saae en Hulle, baade mørk og dyb. Thi sætte de en modig unger Mand af deres Staldbrødre udi en Kurv, og vunde hannem der ned, at forfare Leiligheden. Asmund forsømmede sig ikke, stødte hannem af Kurven, og lod sig opdrage i hans Sted. Der Svenskene droge Kurven tilbage og saae hannem, meente de, at det havde været den Døde; thi kaste de Rebet og undløbe. Asmund var gruelig blodig under sit hele Ansigt; fordi seet den, og hvad er al Beskrivelse mod Synet selv, Hvad er vel Forestillingen, som jeg har kunnet give Dig om det stolte Monument, mod Følelsen, som det selv vilde vække hos Dig? Jeg veed det, med hellig Ærbødighed vilde Du træde ind i den mørke Hvælving, der maaskee giennem meer end et Aartusinde var Hvilestedet for en nordisk Helteslægts Aske; thi Du vilde i den ikke blot see en Samling af raa Stene, eller med Nys gierrigheds Øie betragte deres Dannelse og Sammenføining; men i det synlige Mindemærke vilde Du med den indre Sands skue Oldtids Aand, hvor Asvid pleiede hver Nat at sigte med hannem, og havde revet hannem det venstre Øre fra sit Hoved og givet hannem mange Saar under Øinene. Paa det sidste raabte Asmund efter Eriks Folk, og der de komme tilbage og adspurgte hannem, hvor han havde faaet disse mange blodige Saar, svarede han og sagde: Forundrer eder ikke paa min underlige Skikkelse, og forfærdes ikke for dette mit blodige Ansigt. Thi jeg haver levet under Jorden hos den Døde udi Mørkhed og Stank, uden Lys og Solens Skin. Der sigtede jeg med den døde Asvid, som saarede mit Ansigt og rev mit Øre af mig. Han aad sin egen Hest og Hund. Siden vilde han ogsaa overfaldet mig; men jeg formeente hannem det, og afhug hans Hoved og slog en Pæl igiennem hans Krop."(Vedels Saxo. 5te Bog. S. 105). Lidt naturligere vilde denne Asmunds Fortælling lyde, om han havde sagt, at han selv aad Hesten og Hunden, eller i det mindste dog var med at fortære dem, men hvo vilde her stødes ved det Overnaturlige, ledes den her med stærke Træk har afpræget sig, hvorledes den her endnu lever i disse døde Stene, og med Ærefrygt mindes dine Fædre i Hedenold. Saaledes vilde Du værdigen beskue dette gamle Gravminde, og forlade det med dyb Følelse for det Hellige, med opluet Kiærlighed for Nordens Oldtid, og saaledes beskues værdigen ethvert fædrelandsk Mindemærke - thi gav ei Kiærlighed for vort Land og vort Folk, gav ei Sands for Historiens Helligdom dem et eiendommeligt Værd, hvor lidet betydende var da det, vi af saadanne eie. Ja, hvad var da ethvert lignende Monument mere end en uformelig Steenhob, – Vi behøve derfor ikke at undres over, hvi deslige Gienstande af Mængden neppe værdiges et koldt Øiekast; thi vi vide det jo alle, at Nationalaandens herlige Støtte, historisk Sands og Kiærlighed til Fædrenes Minde og Agtelse for det Store og Ypperlige i de svundne Tider, nuomstunder er bleven fast til et Særsyn. Tilgiv denne Udskeielse, ifald det er nogen! Du vil dog maaskee finde, at det var noget af det Naturligste, der kunde falde mig ind, medens jeg hvilede ved Høiens Fod. Vi ville atter bestige dens Top, og et Øieblik forlyste os ved den herlige, vide Udsigt, vi her kunne nyde over Jsefiorden og Jægerspriis, men vi maa ile, om vi endnu ville til Værebro, som vi sine hist nede i Dalen. Straks ved Øvre Værebro-Mølle, hvor Veien fra Roeskilde til Frederikssund løber forbi, hæver sig paa en Slette den store Høi, som efter Historieskriveres Beretning og efter det endnu levende Sagn er Frode den fredegodes Gravsted *). En dansk Konge, hvis Vælde ei blot var Det er i Slutningen af 5te Bog, at Saxo fortæller Frodes Død, med det Tillæg, at hans Raad og Hofmænd, for at skiule et for Landet saa førgeligt Dødsfald og afværge de skatskyldige Landes Affald fra Danmark, førte det nedsaltede Lig 3 samfælde Aar omkring i Landet, indtil de for ond Lugt ikke kunde skiule det længere og da begrove det ved Værebro, fordi han i levende Live havde begieret at begraves paa det Sted, som var det ypperste og midt i Danmarks Rige. Denne Frodes Regiering, der hos Suhm er Frode den 3die, med Tilnavn den fredsommelige, sætter han fra A. 300 til saare stor og hvis Manddomsrygte var vidt udbredt over den nordlige Verden, men hvis skiønne Tilnavn fra hine krigshaarde Tider giennem for ten Aarhundreder er vandret fra Slægt til Slægt fortiener vel, at vi med Ærbødighed nærme os og med Agtsomhed betragte et Mindemærke, helliget ved at bære hans Navn. Det er ingen af de sædvanlige Gravhøie, vi see for os; men en almindelig lang Banke af regelmæssig Dannelse, høiest i den østlige Ende, hvor det egentlige Gravsted er, og hvorfra Høiden aftager, indtil Banken, der dog bestandigen beholder sin regelmæssige Form, taber sig umærkeligen i den slette Mark. Fra det Punkt i den vestlige Ende, hvor man omtrent kan antage at Banken ophører, og hvor man finder en enkelt Steen liggende, indtil den modsatte Ende, er Banken i lige Linie omtrent 320 Skridt lang. Bredden er omtrent eens, imellem tyve og tredive Skridt. Henimod Midten af Banken finder man endnu, saavel paa Skraaningen til begge Sider, som paa Rygningen, enkelte af de Stene, hvormed den formodentlig i sin Tid har været heel omsat. Desuden ere endnu omtrent en Snees mægtig store Stene tilbage af dem, som i den østlige Ende have dannet det egentlige eller inderste Gravhegn, deels opreiste i Jorden deels omvæltede; nogle faa saadanne Stene ligge ogsaa ved Foden af Høien i den østlige Ende. Yderst i denne Ende af Banken, hvor den er høiest, finder man en regelmæssig rundagtig Fordybning med en skraa Indgang fra Nordsiden, nogle og tyve Skridt i Længden, denne Indgang begynder ikke ved Bankens Fod, men først i en Høide af en halvsnees Alen. Udhuulningen kan i lodret Linie være 8-10 Alen dyb, og hvor den er dybest, ligger en enkelt, temmelig stor Steen. At den er skeet ved Menneskehaand synes tydeligt, især naar man overseer den fra en af Pynterne; man seer da, at saavel den runde Fordybning, som Gangen, der leder ind til denne, har en saa afmaalt Regelmæssighed, at man i den ikke kiender Naturens Værk. Desuden er den 370. Høien har endnu i hele Omegnen Navnet Frodehøi eller Frodebierg, og selv erfarede jeg, at Bønderne heller ikke have glemt Kong Frode den Gode, som tilligemed Kong Valdemar fast ere de eneste af danske Konger, de vide at nævne. Deel af Banken, der nærmest omgiver Fordybningen, ujævn og bestaaer af mindre Forhøininger, hvoraf man ei finder Spor paa den hele øvrige Banke, der har en regelmæssig aflang Skikkelse, med en jævn Skraaning til begge Sider. Formodentlig er denne Fordybning bleven til, da den Roeskildske Biskop Rønnov i Christian III. første Regieringsaar lod Høien udgrave, uden at finde andet, end nogle Been *). Hele Høien troer jeg, man maa antage for en naturlig Banke, som ved Menneskehænder er udjævnet. Saadan som den er, have vi Grund til at ansee den for et af de i historisk Henseende ærværdigste Mindemærker fra den dybeste Oldtid, som vi eie; da baade Saxos Fortælling og det bevarede Navn vidner om, at vi her og ingen andensteds maa søge Stedet, hvor de Danskes elskede Frode blev lagt i Høi; thi saa lyder Hiarnes Liqvers i Vedels kiernefulde Sprog, De Danske forte Liig tre Aar om Land Kong Frode hin Fredegode; Saa gierne havde seet baade Kvinde og Mand, Han længer for Riget maatte raade. Her ligger begraven den Kæmpe saa stærk, Ved Værebrosees disse Stene; Under aaben Himmel, paa vildene Mark, Der hviles den Herres Beene. Vel maae vi med Worm sørge over, at Vindesyge og Nysgierrighed end ikke har skaanet et saa ærværdigt Minde, som dette, og ikke længere undres over, at saamange af Fædrenes ypperlige Mindemærker ere ødelagte, splittede og aldeles forglemte, naar man har kunnet handle saa ilde med Kong Frodes Gravhøi, som jeg end i denne Time ei uden Harme kan tænke mig som priisgiven til en Eiers vilkaarlige Medhandling. - Men forgjeves, sige vi ogsaa med hiin for nordisk Oldkundskab begeistrede Lærde, forgieves begræde vi, hvad *) S. Suhms Danmarks Historie 1 D. S. 177. Hvor Sum ellers har denne Efterretning fra, har jeg ikke kunnet opdage. Worm taler intet derom, men beretter, at gamle Bønder have fortalt ham, hvorledes Stenen med Gravskriften paa er bleven bortfort og brugt af Steenhuggere tilat istandsætte den gamle Værebro. Denne er nu ikke mere til; men ikke langt derfra er bygget en Træbro over Aaen. ei kan ændres; heller maa vi stræbe at redde hvad endnu er levnet til vor Omsorg.