Berlingske Tidende, 1836-02-26
Paris, den 16de Februar. – J Pairs=Rettens Møde i Forgaars holdt Fieschi selv et Foredrag. det lød saaledes: Hæderværdige Pairer, Jeg beder Dem om Skaansel hvad mit Sprog angaaer; De ville tilgive mig Sprogfeilene. Jeg priser mig lykkelig at have levet indtil i Dag, og derved at være sat istand til at overbevise mine Medskyldige. Min Samvittighed, min Fornuft og Evangeliet gjorde mig det til Pligt at nævne dem, og derved at blive mit Fædreland nyttig. Efter mine Forsvareres glimrende Foredrag bliver der mig kun lidet tilovers at sige. Dette Lidet skal ikke gaae ud paa at tvætte mig reen; thi jeg veed, at jeg er skyldig. - Jeg har været Soldat, min Tjeneste-Etat ligger for Dem. Jeg har i Calabrien først tjent med Udmærkelse; jeg er derpaa blevet gjort til Fange, og som saadan ført, først til Sicilien og derpaa til Malta. Undveget derfra og vendt tilbage til Armeen, har jeg gjort det russiske Feldttog med, og paa Kamppladsen erhvervet mig Æreslegionens Kors. De vide, hvorfor det atter blev taget fra mig; men jeg har indætset dette hellige Symbol og vil tage det med mig i Graven. Frygteligt have mine Medskyldiges Forsvarere taget mig med i de sidste Dage; al min Kraft har jeg maattet opbyde, for ikke at bukke under, da jeg saaledes blev moralsk stenet. Men jeg tilgiver dem; de have troet at gjøre deres Pligt, de havde dog ikke skuldet skildre mig som en Feig men have omgaaedes menneskeligt med mig; det var ikke deres Sag, at overantvorte mig til Skaffettet. Jeg har i ti Aar sat fanget i Embrun. Vant til at iagttage mig selv, tør jeg rose mig selv af, under mit Fangenskab at have forholdt mig redelig og ærlig. Opsynsmanden i Fængslet, Forstanderne ved sammes Arbejdsanstalter vare tilfredse med mig og mine Arbeider. Og har jeg dog maattet sidde min hele Straffetid igjennem, uden at finde Benaadelse, da hidrører det derfra, at man snarest muligt søger at blive de unyttige Personer i Fængslerne qvit og derfor udvirker Eftergivelse af Straffen, medens man beholder de duelige Arbeidere indtil deres Straffetid, er aldeles udløbet. – Undsluppet af Fængslet kom jeg til Lyon, derpaa til Paris. Her kunde jeg nu tale omdet ulyksalige Fruentimmer (Laurence Petit der har gjort mig saa navnløst ulykkelig. Men jeg tier, da jeg veed, at hun elsker mig endnu og i sit Hjertes Jndre angrer, hvad hun har gjort mod mig. Det er Dem bekjendt, at jeg dengang var aldeles hielpeløs og uden Midler. Da fandt jeg en god gammel Mand Fieschi undgik at see paa Moren). Mit Hjerte bløder, fordi jeg maa anklage ham, der gav mig sit Linned, sine Klæder, sit Brød, der i flere Dage beholdt mig i sit Huus. Af ikke af Hævngjerrighed, ikke af Ondskab anklager jeg ham Men naar en høiere Pligt byder, maa en ringere tie. Jeg følte, at jeg var mit Fædreland Sandheden skyldig, at Trendes, ja selv hundredes Liv ikke var noget, naar det gjaldt at sikkre Jordens første, almindeligt misundte Nations Regjering. Hvis de Stuelærde, saasom jeg, havde gjennemvandret Europa, fra Sicilien og Malta indtil Moskau, da vilde de vide, at en Tyran er noget andet, end hvad de behage at kalde saaledes: Dog, det er Ting, over hvilke jeg ikke har at dømme. For at adsprede mig, udkastede jeg hos More Planen til hiin Maskine. Jeg siger for at adsprede mig, da jeg havde den Vane, bestandig at være virksom, selv ved Bordet satte jeg mig aldrig, da jeg staaende kan have noget ved Haanden at bestille. Morey bragte Planen af Maskinen til Pepin. Hvorledes havde jeg ogsaa kunnet realisere hiin Plan, Jeg, som var uden Hjelpemidler og uden Venner; jeg, hvem min Velgjører havde forskudt, og han havde Grund dertil! Og dog ville mine Velgjørere i Dag beklage, at de have forskudt mig. Men jeg gaaer med faste Skridt, til Skaffettet. Pepin og Moren, der begge vare Medlemmer af hemmelige Foreninger, bleve enige om, at vælte Skylden for Attentatet over paa Carlisterne, fordi Skylden, hvis deres Parti anklagedes derfor, vilde falde tilbage paa dem selv. Jeg er ikke snakkesyg, som Boreau, derfor har jeg kun til en Ven talt om mine Complicers Medskyld. Sim Ven, sin Advocat og sin Skriftfader tør man aabenbare Alt. Jeg har talt, ikke for at anklage, men for at hielpe Justitsen til Sandhedens Udforskning, Dog, jeg vender tilbage til Sagen More er god og ædel og modig, kun anseer han Flinteskud for noget just ikke urigtigt Popin derimod maa jeg lade den Retfærdighed vederfares, at der ikke er noget at befrygte af ham. Penge kan han nok give, men Mod har han i det mindste ikke; kun med en lang Stang vover han at antænde løst Krudt; ved Andre lader han Kastanierne rages ud af Jlden for sig. J de sidste Dage før Attentatet var jeg meget tungsindig; jeg gad ikke spise; intet kunde adsprede mig; Livet havde tabt al sin Ynde formig. Min, ellers saa rolige Søvn var bleven urolig; men jeg havde engang givet mit Ord, og saa fuldførte jeg da mit Attentat. Pepin holdt sig fjern derfra. More derimod iagttog mig ved alle mine Forberedelser. Det er min Overbeviisning, at de slet ladte Flinteløb ere blevne ladede af ham. Haar han gjort det med Villie, for at de skulde springe og dræbe mig, saa destoværre for ham; er det skeet uden Hensigt, da tilgiver jeg ham. Overhovedet er det mig ikke at gjøre om Moreys og Pepins Død, men kun om Sandheden." – Her gientog Flesch i Historien om den, ved Hr. Lavocats Ankomst til Boulevarden forandrede Retning af Maskinen, og fortalte derpaa hvorledes han ved Hr. Lavocat var blevet bevæget til Bekjendelse. Havde han tilstaaet i Forventning af Benaadelse, da havde han heller gjort det til Hr. Thiers endtil Hr. Lavocat, da en Minister staaer Tronen, nærmere end en blot Privatmand. "Man har sagt Dem - vedblev han - at De ikke skulde troe mig, fordi jeg er Fieschi. Stakkels Fieschi, hvor jeg beklager Dig; hvor man har mishandlet dito Hjerte, Jkke mine Ord alene, ne Kjendsgierningerne tale mod mine Medskyldige. Gid jeg da maa faae den Opreisning, at denne Domstol, at Fædrelandet, at Nationen erfarer, at jeg har sagt Sandhed. – Gud skabte Mennesket og sagde til ham: Svage Væsen, jeg har givet Dig Livet, uden at Du havde Ret til at forlange det; gaae nu og hielp Dig selv; men husk paa mig." Saaledes taler Naturen til os; den viser os tvende Veie og siger: Marsch!" Destoværre har jeg betraadt den slette Vei og begaaet en stor Forbrydelse, der maa straffes. Derfor tigger jeg da heller ikke om mit Liv. Men jeg beder for Morens Liv, for denne gode, ædle Olding, der staaer den naturlige Død saa nær, og som derfor ikke er længer farlig. Popin har jeg desuden gjort uskadelig, idet jeg har stillet ham i hans sande Lys. Aldrig har jeg viist mig feig, aldrig har jeg sat Haab til Benaadelse, eller ladet mig forlyde med saadant. Kun til Nina har jeg engang, og det for at trøste hende, sagt: Fat Mod. ikke alle Lam ere bestemte til at fortæres af Ulvene. Saa beder jeg heller ikke Dem, mine Herrer Pairer, om Livet. Alt hvad jeg beder om, gaaer ud paa, at man vil sige mig: "Du har talt Sandhed, men Loven dømmer Dig til Døden", og at man da strax lader min Henrettelse fuldbyrdes. Endnu kun tvende Ord Snart havde min Forbrydelse anrettet den største Ulykke! Jeg er ikke værdig at udtale Hans Majestæts Navn. Frankerig elsker modige Folk. Men Hs. Majestæt har viist det største Mod. Jeg bær Ærefrygt for Kongen, som for Napoleon. Kongen lod sig af Explosionen ikke forstyrres mere end Napoleon af en Musketsalve. Hans Børn bedækkede ham med deres Legemer Kongen nærmede sig Skuepladsen for Morderens Ugierning, den jeg er. Da gjenlød et Vivat for Franskmændenes Konge. Hvad vil Udlandet sige, medens Frankerig, subler over dets Konges Mod. Vil det ikke abne, at en saadan Konge i Nødsfald vil stille sig i Spidsen for Hæren, at han har givet sine Børn et udslukkeligt Exempel; Men Kongen vil sige til sine Sønner: "See der, det er det, som Kronen udsætter os for!" Franskmændene have elsket Napoleon højt, men nu elske de Kongens Regjering, fordi den fører den nationale Fane. - Endnu engang, mine Herrer, Pairer, beder jeg om Naade for Morey og Pepin. De ville da tilstaae Sandheden. Jeg for min Deel ønsker at gaae over til et Hisset. Jeg vil gaae der den, og være lykkelig. Med hurtige Skridt vil jeg bestige Skaffettet, og ikke dreie Hovedet om, førende det falder. Jeg vil anbefale Gud min Sjæl, naar jeg bestiger Skaffettet. J Dag har jeg aflagt min politiske Troesbekjendelse og mit politiske Skriftemaal; min religiøse Troesbekjendelse og mit relipløse Skriftemaal skulle endnu følge for min Død, thi en Hedning er jeg ikke. Jeg har intet Mere at sige. Fieschis egenhændige Breve gjøre i Paris stor Lykke. Nylig betalte en Englænder for en billet af Morderen til Oberstlieutenant Lavocat tyve Guineer.