Viborger Samler, 1788-01-07
Breve fra Døde til Levende, Af Margarethe Klopstock. En fri Oversættelse. eg er død Arist, Ved din Haand er jeg død i den ulykkelige Tvekamp, Og jeg skulde være fordømt, dersom e den Eviges Forbarmelse var ubegrenset; en Forbarmelse der vilde være ubegribelig for eder, J Levende, dersom J ret kjendte eder selv. Thi, Arist! du kjender hverken dig selv eller din Gud, du har neppe tænkt paa hans Almagt, meget mindre paa hans Forbarmelse. Den Letsindighed, og Uvidenhed, i hvilken. ken du er opdragen, forblinder dig endnu. Din Fader troede, at du blot behøvede Mod, og at din Stand, ei fordrede Dyd og Religion. Og du fordrede ei heller denne af din udødelige Siel. Jat det er høist beklagelig, at den Stand, som gjør og meest bekjendte med Døden, veed mindst om sin Gud. Du er ei Fritænker, og du er ei Kristen. Ulykkelige Ven! - Thi du var min Ven, efter det falskt Begreb, som vi gjorde os om Venskab - forferdes over dig selv, Arist, og skjelv! Der er en Gud til, og du er hans udedelige Skabning. Du blev forkastet af Gud, thi du havde syndet. Gud selv blev Menneske, for at forløse dig, og nu kan du erlange evig Lyksalighed. Disse ere Sandheder, som du vist nok kan erindre fra din Barndom af, men som du aldrig siden har tænkt paa. Var du død i mit Sted, og Gud ei havde forbarmet sig over dig, da skulde du under utænkelig Piinsler have følet Følgerne af din Letsindighed, som havde berøvet dig den evige Lyksalighed, en Lyksalighed, som jeg forgjeves skulde forsøge paa at beskrive dig. Men endnu er det Tid, Arist. Maaskee skikker det Slag, som i Morgen skal holdes, dig med 10000 letsindige Medbrødre lige til Helvede. Omvend dig derfor snart! du har Kundskab nok, til at omvende dig. Thi dertil behøver du ej at vide meget. Erkjend blot, at du er en Synder, og at Jesus af Nazareth, - han, som mange af dine Brødre bespotte, han, den Gud, som jeg nu tilbeder, er din Frelser og Forsoner. Føler du dette med virksom som Overbeviisning, da kan du med Rolighed gaae i Slaget. Da kan du døe med Berømmelse silv Englene vilde berømme dig - naar du deer, for at beskytte dit Fædreneland og redde deres Medborgere. Hvormeget nedrigere, hvormeget skjendigere var ikke den Død, som jeg døde. Med rasende Fortvivlelse skulde jeg tænke paa Tvekampens Skjendsel, dersom Gud ei havde tilgivet mig min Synd. For et Ords Skyld, Arist, døde jeg i min blomstrende Ungdom, og du min Ven, var min grumme Morder, Saa letsindigen, som vi havde levet, gik vi ogsaa til Døden. Vor Stands Love fordrede det Love, som aldrig ere paabudne, ei eengang af Menneskeer; indbildte Love, dem adløde vi. Og de i vore Hjerter indskrevne, tydelig aabenbarede og bekræftede Love, fra Gud, den Evige, Menneskenes Skaber og Herre, dem foragtede vi; dem satte vi os op imod, og det, o rasende Dumhed, uden at kjende dem. Det er blot den indbildte Ære, som de fleeste af vor Stand føle; den gjøre de til Afgud. Feighed vandrer frem under Heltemods Maske. Men den sande Ære, at adlyde Gud, den miskiende de det sande Mod, at beherske sine Lidenskaber, og at bevare sine Kræfter til Fødelandets Forsvar, det bekymre de sig aldeles ikke. Vi gik hen og fuldbyrdede vort Forsæt. Vi havde sagt et letsindigt Ord, og det matte hevnes. - Vilde Gud saaledes straffe, som vi, da vare vi længe siden fordømte. - ved Blod og Død maatte det hevnes af os, som dog en kjendte noget høiere end dette Liv. Vivar vare Venner, og vi skulde myrde hinanden. Vi havde mørke Anelser om, hvad Døden vilde blive for os, men vi matte adlyde dette Liv. Og nu stode vi i Blod Den ene søgte den andens Død, for ei selv at døe. Ulyksalige Tanke, endog for Siele, som blot hænge sig fast ved dette Liv, og uendelig ulyksaligere for dem, om de kjendte Letsindighedens skrækkelige Løn, paa denne Side af Graven. Jeg faldt. Den Lykke føiede det saa, og - min Lykke ogsaa. Du blev bevæget over din Vens Død, men, som dine Følelser, ere, letsindigen; din Siel river sig stedse løs fra alvorlige Betragtninger. Du merkede, at jeg endnu ej var død, og Meelidenhed befalede dig at bringe mig i det nærmeste Huus. Du anbefalede mig til en Læges Omsorg, og du flygtede til din timelige Sikker, hed. Men en Hendelse, som J kalde det, (her kalde vi sligt Faderens evige Forsyn) havde ført mig i en retskaffen Kristindes Huus. Hun var lykkelig nok inden for sin Families Grendser, i roelig Stilhed dyrkede hun stedse sin Gud, og hun kronede nu sin Alderdom med en Siels Frelse. Hvor hjertelig vil jeg ikke takke hende, naar hun kommer hid til os, Hun satte sig hos mig, og begyndte at tale om Evigheden; en Tale, som opvakte min Siel af sin forrige Søvn; men en gyselig Vækker, som opvakte den til Fortvivlelse. Thi jeg føle, de nu heele Byrden af min Letsindighed, og den Straf som jeg ved samme havde fortjent, og jeg var, i mine egne Tanker, fordømt. Tale kunde jeg ej meer men min Jammer kunde endnu rase. Dette saae hun og hun tiltroede sig ei, at kunde foldestgiøre min Fortvivlelse. Hun skikkede derfor Bud efter den værdige geistlige i hendes Bye, en i Arists Øjne foragtelig Mand Han kom, og Gud belønne ham derfor han førte mig til min Forløser. Længe maatte jeg dog kjempe med min Fortvivlelse. Thi han gjorde ej min Forseelse ringe i mine Øjne, men han viste mig et Middel til Frelse. Jeg modtog det, og blev frelst; i mit sidste Aandedræt blev jeg frelst. Og nu er jeg salig! han har tilgivet mig, den evige Forbarmer; Men, Arist, var jeg død nogle Timer tiligere da kunde han ei have tilgivet mig, da var jeg nu fordømt. Og dette vil maaskee hendes dig i Morgen, om du ej i Dag omvender dig. Hærene ere rustede til Strid. Herren har talt i sin Vrede: Folkene skulde myrde hinanden. J Morgen skal Slagets Tummel ej give dig Leilighed til at samle dine Tanker. Skynd dig derfor i Dag at omvende dig, for din egen Frelses Skyld. Og lad det ved din Omvendelse blive dit alvorlige Forsæt, at du aldrig meer for din egen Skyld vil myrde dine Brødre. Og, naar en anden fordrer dit Blod, da vær heimodig, og sig i Menneskenes og Englenes Paahør: Jeg vil cj, jeg tør ej give dig det, thi dette forbyder min Gud. Han befaler mig at bevare mit Liv, at jeg derved kan ære ham, og befordre mine Medmenneskers Lyksalighed. Frygt dig ei, at han uden Modværge skal betage dig Livet. Og er han nedrig nok dertil, da mis mishager det ei Gud, om du verger dig. Og desuden om han end myrdede dig ubevæbnet, hvad kunde da vel en udødelig og forløst Siel tabe derved, Bereed dig til Døden, uden at søge den, og vent da, hvad han vil gjøre. Han kan ei berøve dig din Sallighed. Frygter du maaskee for, at tabe jordiske Fordeele? Ja, tab kun dem, naar du kan vinde de himmelske! Opofre din Stand, naar dine Brødre, ere galne nok, til at tvinge dig dertil. Fornedre dig i Verdens Øjne, at du kan ophøies hos Gue. alle Verdens Fordeele ere usle, saasnart vi ere komne udaf Verden igjen. Og med Tiden skulde vi komme derhen, hvor vi skulde gjere Regnskab, for vor Letsindinghed, og for vor falske Ærekjer hed, som har forledet os til at agte en Jndbildnig hosere end Guds klare Lov, som har undertrykket alle vor Siels ædle Følelser, og har flyttet og med rasende Frekhed i din Død, som vor Natur forgjeves ej frygter for. Omvend dig, Arist! Din frelste Ven beder dig: Lad dig frelse, ligesom han!