Københavns Adresseavis, 1774-08-17
Naturhistoriens Nytte. Gud har beriget Verden med saa mange Beviser paa hans uendelige Viisdom, at enhver maa bekiende, at deres Antal kan hverken overtænkes og begribes af hans Forstand, eller fattes og beholdes af hans Hukommelse. Men i sær maa man beundre den Lov, han har givet alle levende Skabninger, at hver, være sig hvilken det vil, maa fort plante sin Lige, og fremleve i sin Art, hvilken Lov endog Mennesket, som er Herre over alle de øvrige Skabninger, ikke engang kan overskride. Omendskiønt Skaberen har skabt utallige Planter og Dyr, saasom Firefoede, Fugle, Amphibier, Fiske, Jnsekter og Orme, saa har han dog anordnet alting saaledes, at hver Plante, hvert Dyr har sin af ham særdeles bestemte Næring, uden hvilken den ikke et Øyeblik kan ved vare. Hvert Enkelte, jeg vil ikke sige Slags, men endog enhver særskilt Art har sin egen Occonomie, og dette af den Aarsag, at ikke den ene Art skal borttage Næringen fra den anden, falde den besværlig, og derved forstyrre Forbindelsen og Ordenen. Desaarsag har han anviist enhver Art sine Grændser, under Straf af dens Undergang, i Fald den forstyrrer denne Orden; men Mennesket, som den sidste Gierning af hans Skabelse, har han sat til Herre og Ulutructuarine af alt dette, som han har skabt. Dog vil vel ingen, om jeg med Plinius maa saaledes udtrykke mig, for den Aarsags Skyld giøre Naturen til Menneskets Stifmoder, naar den ikke afbrudt frivillig og Tid efter anden giver ham sin rigelige Udkomme: ney, dette var en uret og syndig Tanke. Gud, som den gode Giver, vil, at Mennesket skal forbinde Arbeide og Flid med disse Guddommens Kiendemerker, paa det at han ved Kundskab om de skabte Ting kan lære saavel at ære sin Skaber, som at kiende og afpasse det, han skal ernære sig af og hvormed han skal afhielpe sin Tarv. Man finder ikke alle Arter af Planter og Dyr i et Land Nogle opholde sig i de varmeste Lande, andre i de tempererede, og atter andre i de kolde. Ligesaa findes nogle i biergigte, andre i Dale og vandrige Egne, Menneskene allene har hiemme overalt, dog synes deres egentlige Fædreneland, at være imellem Vendecirklerne, siden de af Naturen ere nogne, og af de bestandig grønnende Planter, som heele Aaret igiennem bærer Frugter, og desuden have andre spiselige Deele, uden megen Arbeide kan finde en bestandig og sund Føde. Men da dette Land ikke kan rumme alle, saa har Menneskene seet sig nødsaget at udbreede sig over den heele JordKlode, og hvor de ere kommen frem, at undersøge og udlerde, hvad til deres Fødde kunde være tienligt. Hvor nu Naturen ikke har forsynet Jorden med det til vores Underhold fornødne, der maae vi søge at afhielpe Mangelen ved Arbeide og Fliid, og at dyrke de Produkter, som vi af Erfaringen have lært at være tienlige, ey allene til Livets nødtørftige Ophold, men og til dets Beqvemmelighed. Derpaa grundes Oeconomien, som lærer os at anvende Natur Produkterne til vor Nytte. I de Lande, som ligge uden for Vendecirklerne, og derhvor Vinterne varer længere end Sommerne, og de Frugter, som Naturen frivillig frembringer, ikke ere tilstrekkelige til Menneskenes Underholdning, ere de nødte til at tage deres Tilflugt til Kornet. Men da de tørre og meelrige Kornvare skulde ved hyppig Brug opblæse Legemet og fordærve Vædskerne, saa har en anden Nødvendighed lært at fortynde dem ved Gieringen, og giøre dem sunderre ved Bagningen. Og da end videre Kornvarene for sig allene ikke skulde fyldestgiøre Maven, saa har de taget Dyrene og deres Dele til Hielp, som afkogte med Haveurter sætter dem i Stand til at kunne leve et fornøyet Liv, endogsaa uden for de hede Klimater, da disse Lande ikke uden saadan Occonomie skulde være beboelige. Deraf er Agerdyrkningen opkommen, som holdes i store Værdie hos alle sædede Folk, og hvis Beskrivelse her vilde være overflødig. Man vil altsaa ikkun anmerke et og andet, som lader sig hidlede af Naturhistorien, og har ikke liden Indflydelse paa samme. Det er enhver bekiendt, at ikke enhver Jordbund passer sig for alle Planter, men at hver Plante er af Naturen anviist sit eget Stade, hvor den best lykkes og trives. Samme Beskaffenhed har det nu ogsaa med de Planter, som vi kalder Sæd. Hveden elsker Leerjord, Rugen grovsandig Jord, Bygget fugtig Jordbund, og Havren en meelsandig Bund. Men dette er ikke saaledes at forstaae, som om Jordbunden skulde være blottet fra al Muldjord, hvoraf Planterne egentlig trækker deres Næring; man maa meget mere søge at forskaffe Rødderne denne Jord. Dertil er nu fornødent, at Agrene pløyes, sammes Jordarter blandes med hinanden, bliver tilstrekkelig vandet og giødet, dersom den ikke er frugthar nok, dog saaledes gjødet, som den Plantes Beskaffenhed udkræver, der skal saaes derudi, Enhver veed, at Giødningen giver en fiin Jord, der er tienlig til at befordre Planternes Væxt. Men da vore brugelige Kornarter ere udenlandske, og Skaberen har anviist enhver Plante sit bestemte Sted, som udfordres for den, i Fald den skal trives vel, saa maae man, førend man bruger Giødningen, søge at faae Kundskab om det Sted, Naturen har anviist den Art man vil plante, naar man ellers vil giøre sig et grundet Haab om en rigelig Høst. Paa adskillige Steder blander sig Ukrud iblant Sæden, hvilket, naar Landmanden ikke er paapassende, fortrænger den gode Sæd. Da nu alle Planter, som man henregner til Ukrud, ikke kan ødelægges paa en og selv samme Maade, saa kan det heller ikke andet være, end at Landmanden ofte maa see sit Arbeyde med sammes Udrydning at falde frugtesløst ud. Han maa endelig vide, hvilke Planter deriblant ere aarige, hvilke tvaarige, og hvilke stedsevarende. Han maa kiende den Jordbund, i hvilken de voxer, og deres Fortplantelses Art og Maade, og derefter indrette og bestemme sin Agerdyrknings Maade og Orden.