Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-02-28
Da der nu kraftigen arbeides paa Udførelsen, af denne med saa megen Tænksomhed, Retfærdighedsfølelse og Erfaringskundskab udkastede Matriculeringsplan, saa aabnes ogsaa fra denne Side glade Udsigter for Landmanden. Men et saadant Værks Fuldendelse udfordrer, som enhver let indseer, Tid, og hvad der fordrer Tid kræver ogsaa Taalmodighed. Tienden er een af de Afgivter, som deri mange Aar er bleven klaget over og ivret imod. Diærvest yttrede sig i den Henseende T. Rothe i sin Bog: vort Landvæsenssystem. Han erklærer den for fiendsk imod og despotiserende over Agerdyrkning. Dens ældste Oprindelse er fra det mosaiske Theokraties Dage. Leviterne, som ingen Deel eller Arv havde i Staten, skulde derfor til Vederlag for deres Embedsforretninger, nyde det tiende af Offringen og Afgrøden. Denne Bestemmelse var altsaa fra Begyndelsen meget billig. Det var kun et vist Antal af Offringstjenere, der skulde nyde den, og Afgivten kunde da i det Hele ikke blive saa trykkende for Folket. Men da Hierarchiet i Europa, støttende sig paa Skriftens Ord, vilde, at en heel tiende Deel af Undersaatternes Arbeide og Formue skulde anvendes til Kirkens Vedligeholdelse, saa gik man alt for vidt. Overalt mødte derfor denne Skat Mishag og Utilfredshed hos Folket, og det i større Grad end nogensomhelst anden Skat. Men da under Livegenskabets og Vornedskabets Aag, ingen Forbedring i Agerdyrkningen var tænkelig, saa kunde Virkningen af Tiendeafgivten heller ikke den Gang være saa skadelig, som den blev siden, især forLandculturens Fremskridt. Det Trældyr, man den Gang kaldte Bonde, kjendte ingen anden Glæde end de dyriske Nydelser. Den overtroiske Jorddrot overlod gjerne Klerkeskabet sine Jorder til Egenraadighed, naar han kun maatte drage til den hellige Grav, og tumles og slaaes med Sarazenere. Ganske anderledes er det derimod med denne Skat nu, da Agerdyrkningens Forbedring er et saa vigtigt Formaal for Statstyrerens Opmærksomhed, og da kun Taalelighed i Byrder og Fremskridt i Cultur kan lede til dette Øiemed. (Fortsættes.)Et Par Ord om Forskjellen paa Gield i rede Sølv og Gield i Sølvværdi, med Hensyn til Debitorerne. Naar Sønderjyden skylder 200 Rbd. rede Sølv. til sin Creditor og Nørrejyden 200 Rbd. S. V. til sin, saa er deres Gield nu omtrent lige stor, nemlig: 100 Specier. Opsiges Capitalen i Sønderjydland, saa har Debitoren der maaskee ligesaa stor Vanskelighed ved at faae et nyt Laan, som Debitoren i Nørrejydland, men har han ellers sikkert Pant, og Penge ere at faae, saa erholder han det nye Laan i fuld Valuta, og han kommer ikke til at skylde mere til den nye Creditor, end 200 Rbd. r. S. Bliver Nørrejydens Gield opsagt, saa kan han ikke af privat Mand faae 2000 Rbd. Sølvværdie tillaans, men han maa laane forholdsmæssigt mere i Navneværdie, f. Ex. 375 Rbd., som muligen under nuværende Coursforbedring meget snart kunne blive lige med 375 Rbdlr. rede Sølv. Naar altsaa Sønderjyden under alle Omstændigheder er sikkret for større Gield, end den han oprindeligen havde paadraget sig, nemlig her, som ovenmeldt, 100 Specier, saa kan Nørrejyden faae sin forøget, end- og til 187 1/2 Sp., som er 87 1/2 Sp. mere end han oprindeligen skyldte. Den Debitor, som i Tidsrummet fra 1ste Febr. indtil 1ste August 1813 har stiftet sin Gield og har kun imodtaget Navneværdie, men forskrevet sig til at betale Sølvværdie, er i et endnu værre Tilfælde. Høist velgjørende vilde det derfor upaatvivleligen være for Nørrejydland, om det fik en Laane, indretning, hvorfra der i sikkre Prioriteter kunde erholdes Laan enten i rede Sølv eller i Sølvværdie.