Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-10-03
Om den forhenværende Konge af Sverrig, Gustav den 4de Adolph., hvis Biographie er givet i det store bekiendte franske Værk: Biographie nouvelle og dictionnaire histor, hedder det sammesteds. Fra sin Barndom af havde den unge Konge valgt sig Carl den 12te til Mønster, og efter Hofmændenes Udsagn lignede han i alle Henseender denne Helt. Ogsaa bar han stedse een og samme Dragt, en simpel blaa Kjole, tilknappet fra oven til neden med Kobberknapper, laskede Bøffelskinds Handsker, korte og opstrøgne Haar. Carl den 12tes Kaarde, som var tagen ud af Tøihuset i London, men gjort lidt kortere og lettere, da den oprindeligen var saa uhyre tung, sad ved Gustavs Side, og Billedet af den uforfærdede Kriger forlod ham aldrig paa hans Reiser. Biographien har i dette og mere endeel Urigtigheder. Der er udkommet: Mindeskrift af Oberst Gustatsson, den forhenværende Konge af Sverrig Gustav 4de Adolph). Fra det Franske ved Joh. Nic. Høst. Deri hedder det om forestaaende Poster: "Den unge Konge havde ikke valgt sig nogen Konge fortrinligen til Mønster, da det var hans Grundsætning, at Originaler bør foretrækkes Kopier. Skal der, med Hensyn til Kong Gustav den 4de Adolphs Costume endnu tales om Carl den 12te, kunde man næsten sige det samme om tre af hans Forgængere. De korte Haar bevise i vore Tider Intet. Efterat have læst de foregaaende Anmærkninger vil man erkjende Anecdoten om Carl den 12tes Kaarde og Portrait for en af de uforskammede Løgne, Publicum opvartes med. Carl den 12tes Kaarde er bestandig bleven i Tøihuset, ligesaa tung, som den fra først af har været." Blographen dadler Gustav, som stræng Ægtefælle mod sin Gemalinde. Derved erindrer han kan en Mand oprigtigen elske sin Kone uden at være stræng imod hende?" - Den danske Oversættelse faaes hos Forlæggeren, Bog= og Papirhandler Steen for 3 Mk. hæftet. Historien bevarer flere Exempler paa at Mennesker ere ved Pinsler tvungne til at aflægge Bekjendelse, om at være skyldige i Forbrydelser, hvori de dog ingen Deel havde. Valerius Maximus B. S. H. A. fortæller, at en Dreng blev anklaget, fordi han havde myrdet sin Kammerad; han blev bragt paa Pinebænken for at bringes til Bekjendelse, tilstod sig skyldig og blev henrettet. Efter nogen Tid indfandt sig Drengen, som man troede at være dræbt, igien hos sin Herre. - Charondas har bevaret et saadant Træk i sine Responses B. J. H. 8. En Kone blev om Natten ilde medhandlet af sin Mand; hun skreg Morder, og Naboerne hørte det. Dagen derpaa gik man indi Huset, fandt Manden meget forvirret og saae tillige Blod og en endnu rygende Bager-Ovn; Manden selv bekiendte paa Pinebænken, at han havde dræbt sin Kone i Bager-Ovnen og blev dømt til den haardeste Dødsdom; man appellerede derfra til Parlementet, og Dommerne vare allerede forsamlede for at fælde Dommen, da Konen igjen indfandt sig, hun havde blot rømt med hendes Elsker. - J Causes celebres redigees par M. Richer p. 51. fortælles en Sag, som Henrik IV. selv hørte afhandle og ansaae for meget tvivlraadig: Jean Proust, et ungt Menneske, studeerte i Paris og boede hos Boulanger; hans Moder havde nyelig sendt ham nogle Penge, hvilke han havde gjemt i sin Kuffert. Han gik ud og blev myrdet paa Gaden; da han ikke kom hjem, saa gik hans Vært Boulanger op paa hans Kammer, opbrakhans Kuffert, tog Pengene ud og bragte dem til en af sine Paarørende; et af hans egne Børn forraadte ham, man fandt Pengene og nu ansaae man ham som den unge Proust's Morder; dette nægtede han og udstod den ordentlige og overordentlige Tortur, imidlertid bleve 3 Gascognere dømte som Tyve til at hænges, og en af dem bekjendte under Galgen, at han og Cammerader havde vidst, at den unge Proust havde faaet Penge fra sin Moder, de havde derfor luret paa ham, ombragt ham, taget Nøglen af Lommen, gaaet op paa hans Kammer, men ikke fundet Pengene. Boulanger fordrede nu Erstatning af den unge Proust's Moder for den lidte Skade og udstandne Tortur, men han blev afviist, da han ved sit Tyverie havde gjort sig mistænkt for Mord. Sententser, af Baronesse Stael Holstein. Det er allerede noget – ja det er meget, at føle sig nødvendig for den Ringeste blandt Dødelige. Æren bør vi i det mindste savne, naar det ikke mere er muligt at opnaae den; kun dens Glemsel er det, som nedværdiger Sjælen. Under usle Omstændigheder, der betage Handlingerne deres Maal, søge man en Tilflugt i det forbigangne! Jeg finder ubeskriveligt henrykkende, alt hvad der er religiøst, ja selv overtroisk, kun at det er frit for Jntolerans og Fornærmelser. Den guddommelige Bistand er dobbelt fornøden, naar Tankerne hæve sig ud over Livets almindelige Sphære. Hvo indseer ikke, at Trangen til overnaturlig Beskyttelse fornemmelig maa yttre sig hos dem, der besidde en udmærket Aand?