Jyllandsposten, 1838-06-25
Flanteren. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Nr. 20. Mandag den 25de Junii. Maa trykkes. Nielsen. Om Publiciteten, med Hensyn til Embedsvilkaarlighed. (Sluttet. See forr. No.) Hvad nu angaaer den første - om man saa vil - Betænkelighed, Maaden nemlig, paa hvilken Underdommeren hæver sine Jndtægter, eller Sportuleringen, da tykkes mig en Forandring i denne Oppebørselsmaade ligesaa let iværksættelig, som ønskelig. Det er mig virkelig gandske umuligt at indsee hvorfor en Amtmand og en Collegial-Embedsmand, en Overretsdommer, en Høiesteretsdommer skulle have fast Lønning, mere end en Underdommer. Man kan dog ikke antage, at Sportelsystemet skulde være meere fristende og farligt for hiin end for denne. Men det er ei alene med Hensyn til Fristelse og Farlighed, at man nødvendig - om ei ved Erfaring - saa dog simpelthen ved lidt Psychologie og Logik, maa finde sig stemt mod berørte Oppebørselsmaade. Her kommer en anden - for at blive ved dette Ord - Betænkelighed til: at de omhandlede Embeder, formedelst Sportelsystemet, vorde saa høist forskjellige med Hensyn til selve Lønningens Størrelse. Denne Forskjel er i Gierningen saa enorm, at af tvende Embedsmænd, hinanden lige i Duelighed, Alder, Retskaffenhed, kan den Ene have fem, sexedobbelt saa stor Lønning som den Anden, og meer. Det er kun Undergeistligheden som i denne Henseende befinder sig i et lignende Forhold; men efter en mindre Scala. At een Præst skal have fem sexedobbelt saastor Løn og derover, som den der under alle Hensyn staaer ved Siden af ham, eller over ham, ja maaskee større end hans Biskop, end hans Foresatte i Cancelliet, er ikke mindre sælsomt, end at en Herredsfoged har større Jndtægter end en Amtmand og en Collegiedeputeret. Vel vide vi, at der for begge Klasser Underembedsmænd gives Forflyttelser til Forbedring; vel trog vi, at saadanne Forflyttelser styres af Retfærdigheden; men hvorfor finder saadant Sted i nogle Stænder og ikke i andre, eller hvorfor saa gandske meget mere i de tvende omtalte? At Haab om Forbedring i Embedsløn jo kan virke til Nidkjærhed i Embedsførelse, vil Jngen nægte; men naar nu Haabet er opfyldt, monne da ikke det gamle cessante causa cessat effectus, kunde være at befrygte? Naar en Embedsmand har været dristig, retfærdig, nidkjær i det Haab, at vorde belønnet med et rigere Embede, hvad skal saa drive ham, naar han har erholdet dette, Sin Præmie har han vunden; hvad har han da meere at kæmpe for, end at han blot kan beholde den, Maalet har han naaet; hvad har han mere at løbe efter Hvad har han andet tilbage, end at hvile paa sine Laurbær, og saa passe paa, at hans Fuldmægtig - hans Næstkommanderende - ikke stiæler dem bort under ham, - Men her kommer endnu en Betænkelighed til ved disse Forflyttelser. Forfatteren af disse Betænkeligheder hører selv til een af de meernævnte Klasser, er Præst, har et godt Embede, staaer i et ønskeligt Forhold til sin Menighed; men han har dog, tvungen af den haarde Nødvendighed, maattet flytte fra en anden Menighed, til hvilken han stod i et lignende Forhold, og paa hvilken han - uden hiin haarde Nødvendighed - helst skulde have vedblevet at virke, og skue Frugterne af sin Virksomhed. Man tilgive Præsten, at han standser lidt ved dette Punct. Naar han blev, fordi han kunde blive, sin Embedstid hos een og samme Menighed, hvilken Drivefjeder meer for ham til Nidkjærhed og Samvittighedsfuldhed i hans hele Embedsførelse? Hvilken Drivefjeder meer for Menigheden til at lyde hans Formaninger? Hvilket stærkt, hvilket helligt Baand meer mellem Begge? – Naar der er Vacance i et lille Præstekald – eet af dem, der emphatisk kaldes Poenitence Kald, og af disse ere der ikke saa saa da spørger Menigheden sig selv (jeg siger det, fordi jeg veed det); Hvem mon vi nu skal have igjen, Duer han noget, beholde vi ham vel ikke længe." Og hvad siger Menigheden i et godt Kald? Hvem mon vi nu faae igjen, En gammel Een vel, som vi ikke beholde ret længe. Den Præst, som saaledes flytter fra Sted til andet vi kjende jo dem som have flyttet fire, fem Gange - kommer altid Fremmed til hvert af dem, og faaer sjelden Tid til at blive hjemme paa noget af dem. Værst faren er i saa Fald den Præst, som flytter fra en Landsby til en Kjøbstæd, eller omvendt, eller - hvad endnu er misligere – fra een Provinds til en anden. Hvo der vil være ret practisk Præst - og det bør dog Alle ville – han maa ligefra sin Embedstiltrædelse af begynde at studere Menighedens almindelige Caracteer, og Jndividernes særskilte, og dette er i Sandhed et vanskeligt Studium, og et langsomt. Men naar han nu har gjort Fremgang heri, saa skal han et andet Sted hen, og begynde forfra. Hvo der kjender Almuen - vi ville endda blot tale om Landalmuen - veed ogsaa, hvilken Caracteerforskjellighed der finder Sted, ei alene i forskjellige Provindser, men endog i een Provinds, i eet Stift, i eet Herred. Og dette, om ei altid med Hensyn til Grundcaracteren - den generelle - saa dog altid og allevegne med Hensyn til den specielle. Og heraf, hvilket Arbeide. Hvilke Feiltagelser, Hvilke Misgreb, Hvilke Skuffelser. Hvormangen forfeilet Hensigt, Hvor mangt et mislykket Værk, -Men nu en anden Følge, en langt sørgeligere og den udebliver desværre ikke allevegne: - den Præst, som venter, som higer efter Forflyttelse, forsømmer maaskee undertiden, ei alene sin Marks Forbedring, sin Præstegaards Forbedring, men endog - sin Menigheds. Hvad give dette i sig selv slet ikke lette, og for den aldrende Mand endnu besværligere Arbeide. - Dersom nogen kan det hjelpe, tænker han maaskee, at jeg tager mig Øboer er kommen her til Jylland f. Ex. - og kommer det saa nær, Jnden jeg faaer vel begyndt, maae jeg her første Gang som Herredsfoged, da vil jeg gandske dog forlade Værket, overlade det til en Anden, som maaskee arbeider paa en anden Maade, efter andre tillidsfuld spørge ham: om der ikke er noget i det som Principer, efter andre baade religiense og moralske Præsten siger: Men nu i Henseende til hiin vel vide Frastand, Anskuelser, og saaledes nedriver min svage Grundvold, for at lægge en anden maaskee endnu svagere?" villige Fjernelse, nødige Nærmelse, skulle disse ikke øn Og i dette sidste har han som oftest – i det mindste skelige Forhold andet end befæstes - ja forværres ved for en Deel, Ret. - Nu Menigheden: den har be Omskiftning af Foged? Jeg mener og siger: Jo! gyndt at blive fortrolig med en Lærers Prækemaade, Men derfor mener jeg og, at en retskaffen Herredsfomed hans hele Omgangsmaade. Der kommer en ny ged under livslang Embedsid vil - om ei saa let som Han har i det Hele en gandske anden Maade; den Præsten - alligevel kunne vinde Herredsboernes baaer fremmed, den er uvant, nu skal man vænne sig de Tillid og Agtelse. - Men vi maae, efter dette til den – om man kan. Og kan man endelig, saa Sidespring - som dog ikke var gandske ud af Veien tilbage til Sportelvæsenet. Og kan saa Præsten faaer man atter en ny, skal ligeledes begynde forfra, og endelig - kjedes man maaskee ved dette skuffende igjen begynde hos sig selv. Han har og sine Sport Arbeide; man lader den ene Præst efter den anden ler; og disse falde meest paa et Sted, som egentlig præke, cathekisere, copulere, døbe, begrave, yder sin Ti ikke skulde afbenyttes til Sportulering. Men han kan ende, sit Offer og øvrige Emolumenter – de sidste vel ikke som Fogden - forud bestemme og kræve dem. endda saa sparsomt som muligt. Hvorfor, Der ere Han maa stundom endog paa et saa helligt Sted see ingen andre Baand imellem Præst og Menighed end Ugunst, Had, Hevngierrighed yttre sig i denne ham saa disse; og disse ere kun løse. - Men dem, som ere nedværdigende Sportulering. Har han revset Forargelfaste og skjønne tillige, flettes saare seent; ja de erholser, har han straffet Skoleforsømmelser, har han i Fat de først deres rette Fasthed og Skjønhed, naar det vitigskattens Ligning ikke begunstiget Karrighed og Næ des, at ikkun Døden skal løse dem. Den Præst, som righed, har han ikke givet Afslag i sine bestemte gammel kommer til en Menighed, er i denne ung, Embedsindtægter, da maa han stundom modtage de ube og ung i ingen god Betydning. Men den som er ble stemte meer eller mindre afknappede, og dette paa et ven gammel i Menigheden, han - naar han er en Alter, hvis egentlige Bestemmelse er Takoffer og ikke rigtig Præst kjender sine, og kjendes af dem. Pengeoffer. Nu, han see dertil, Hans Sognefolk Denne har han døbt, underviist, bekræftet i sin Daabs kunne i al Fald ikke klage over, at de give ham for pagt - denne har han endvidere forenet med dens meget Offer. Anderledes har det sig med Fogdens Of nærmeste Ledsager paa Livets Vei - disse har han ser; dette bestemmer han selv, og her hjelper ingen Kniben. veiledet, formanet, trøstet, raadet, beroliget under manKunde denne Jndtægtsmaade ikke forandres for gehaande Livets Afvexlinger - disse har han med Begge, For Præsten kunde gives et Regulativ, efter megen Møie under langvarig Bestræbelse reddet fra hvilket han havde noget Bestemt at fordre for alle sine Fordærvelse. Kort: han ei alene kaldes, men er sin ministerielle Forretninger, saavelsom for Høitidsoffere, Menigheds Fader. Men kun i det opgivne Tilfælde Alt i Forhold til Enhvers Stilling, Næringsvei, Hart tør han haabe at fortjene dette Navn i sin fulde Be korn osv. Eller - hvad der endnu var bedre: dersom tydning. Præsterne bleve satte paa fast Gage, og Tienderne, hvis "Men hvorfor denne lange Tale om Præsten? Pengebeløb kunde erlægges paa Amtstuen, vilde strække Hvilken Sammenhæng mellem denne og den begyndte til, da kunde og Almuen befries fra Offerudgivten. Materie?" Den vil vise sig som jeg haaber; thi J Danmark ere – naar fradrages Kjøbstæderne, Ca der er virkelig meere Overeensstemmelse i Præstens og pellanierne, Bornholm, Jsland, Grønland, Colonierne, Fogdens Forhold til Menighed og District, end ved Øerne i Vesterhavet og den Deel af Ribe Stift, som løse Overblik kan iagttages. En rigtig Foged behøver ligger i Sønderjylland, i hvilke allesammen Præsterne sandelig og at studere sin Menigheds Caracteer, lønnes paa en anden Maade – henved 900 Sogne saavel generaliter som specialiter; og et saadant længe kald paa Landet. Da mange af disse have kun een fortsat Studium vil ofte være hans sikkreste - stundom Kirke, kunde Antallet gjerne reduceres til 800. Til maaskee den eneste Veiledning i mangen forviklet Sag, disse Landsbykald høre omtrent 380,000 Tønder tiende i mangehaande tvivlsomme Tilfælde. Men dette psychoydende Hartkorn. Hver af disse i Gjennemsnit i Skp. logiske Cursus er for ham endnu vanskeligere at gjen Rug 2 Skpr. Byg og 3 Skpr. Havre, som udgjør efternemgaae end for Præsten, eftersom hans Terrain er en Gjennemsnitspriis omtrent 2 Rbd. pr. Td. Hart større, hans Berørelse med Beboerne sjeldnere, kortere korn, det Hele til et Beløb af: 760,000 Rbd. Vilde og koldere, eftersom hans Menighed staaer fjernere fra man nu endelig med Hensyn til Exammenscaracteer, Al ham, og kun tvungen, med Forbeholdenhed, ja maaskee der, Dygtighed eller andre væsentlige Omstændigheder med Forstillelse nærmer sig ham. Men, er han ikke have Kaldene inddeelte i 3 Klasser, kunde dog nederste netop for største Delen opvoxet i den Egn, hvor han Klasse - beregnet til 200 Præster - have, foruden siden vorder ansat som Embedsmand; kommer han end sin Embedsjord, en aarlig vis Jndtægt af 600 Rbd.; og fra en anden Provinds, da forstaaer han ei enanden Klasse - ligeledes 200 - en Jndtægt af 800 Rbd. gang sine Underhavende; thi deres eiendommelige Mund og øverste Klasse - bestaaende af 400 - have 1000 Rbd. ord er ham fremmed; den har mangfoldige særegne Jndtægt. Saaledes udkommer 700,000 Rbd. og blev Ord, Talemaader, Vendinger, hvis Betydning han slet da tilovers 60,000 Rbd. til Statskassen som Vederlag ikke, eller ikke nøie nok fatter. Hvilke Vanskeligheder. for Skatten, for hvilke Præsten i saa Fald maatte være møde ham ikke her - fornemmelig i de ofte for Vel fri, paa Communeafgivten nær. At en saadan Total færd og Liv afgjørende Vidneforhør, Vil han bøde paa forandring først efter en vis Tids Forløb maatte finde sin egen Mangel paa Dialectkundskab, maae han tye Sted, følger af Retfærdighed. Umodsigeligt er det, til Dialectlexica og Tolke, og endda kan han ikke være at Pluraliteten - og det en høit overveiende - vilde fuldkommen sikker. finde sig vel tjent herved, og Almuen ligesaa Har han omsider studeret sig ind ogsaa i dette Fag, Men en lignende Forandring var vel endnu lettere saa kommer han maaskee hen i en gandske anden Egn, at iværksætte med Hensyn til Sportuleringen: alle for der at begynde et nyt Cursus, eller - gandske op Sportler nemlig og NB. tydeligere bestemte endnu kunde, efter Fogdens Paategning paa vedkommende Documenter indbetales paa Amtstuen. De skulle tilforladelig nok udgjøre saameget, at Staten kunde lønne sine Fogder meget anstændigt. Nu ere der jo hartad ingen Poenitence=Fogderier; men den største Deel er vel ovenikjøbet fede Kalde, paa hvilke der endog holdes Fuldmægtige (om denne Borgerklasse ved Leilighed mere) og stundom overcomplette Contoirbetjente.