Ribe Stifts Adresseaviser, 1798-02-16
Om en saadan Fraadserie kunne vi nu ikke meere giøre os noget Begreb, Den kaldtes og blaae Mandag, og derpaa kom Tiirsdagen den rette Fastelavn. Men nu indtraf en betænkelig Omstændighed, Betientere og Tienestefolk, overhoved havde ingen Tid til at fraadse i disse Dage, deres Tid gik bort med at anrette, skienke, føre deres Herskab hiem og bringe dem til Sengs, o. s. v. Daman nu holdt det for uchristeligt, at afholde sine Folk fra denne Religions Øvelse, saa lagde man endnu fire Fraadse Dage til, som man kaldte de Fire Dage, som der udmerkede sig fra alle andre Dage i Aaret, at Herskaberne maatte skienke for sig selv. Dette var Hvermands Fastelavn eller Efterfasten, hvilket sidste Navn især Søndagen inrocavit fører. J al den Tid hørte man i alle Gader den berømte Vise at synges : Edit Nonne, edit Clerus Ad edendum nemo serus. Bibet ille, bibet ille, Bibet servus Cum ancille. Nonnen spiser, Munken spiser, Til at spise er ingen seen Han drikker, hun drikker, Tieneren drikker med Piger. Heraf seer man hvormeget en sun Appetit til at spise, og en sædvanlig med samme forbundne Høiagtelse for Damerne paa den Tid oplivede alting. At denne Fest er en Blanding af Christendom og hedenske Skikke kan man see strax, naar man vil sammenligne den med Sydlændernes Lupercalier og Bachanalier og med Julefesten i det nordlige Europa. De tvende sidste Feste vare i Begyndelsen Glædes udtryk over den tilbagekommende Soel, og en mystisk Hentyd. ning paa sammes almindelige alt oplivende Kraft, under en Form af billeder, som vare nanstødelige fordenne raae Tidsalder, og siden efter, da man har glemt Hentydningen, er det indtil Udsvævelsen bleven misbruge af Folk, der ville ansees at være forfinede. En saadan Blanding er meget let at forklare. Den omvendte Hedning, der havde givet slig paa sine Afguder, vilde dog ikke gjerne miste sine Fester, som vare anstillede til deres Ære, og de tradske ja maaske frygtsomme Præster, vovede ikke strax at berøve ham den, paa det han ikke ved ulæggelige Recidiver skulde tabe alting. De mahomedanske System bestaaer næsten ikke af andet end saadanne, Capitulationer med et Folk herskende Sy stemmer og Meeninger, og det andets naturlige Svagheder. Deraf kommer Christi Tilbedelse, Beskierelse, og den Tilladelse at have mange Koner. Et væsentlig Stykke af Fastelavns Høitid var, (og er endnu, hvor de gamle ufordærvede Sæder herske, røget Oxekiød, Skinke, og Jsterpølse. Grunden hertil maa man rimeligvis søge i de Offere, som vare, indviede til Bachus og Vodan, for begge var Oxen og Svinet helliget, og følgelig Oxekiød og Skinke for deres Præster. Til disse Kiødspiser hørte og Brød af en besynderlig Dannelse, Fastelavns Bolder, Fastelavns Kringler og s.v. Kringlerne ere en sand Levning af Spirae, som bleve offrede til Bachus, maaskee fordi han, efter nogle Mythologers Fortælling, er under en Slanges Skikkelse, bleven født af Jupiter med Proserpina, maaskee kunde det og hentyde til Solens Løb, som under hans Navn bliver dyrket. De christelige blevne Bachus Tienere beholdte Kringlerne, men udfyldte den indre Runding med Figuren af et Kors. Det samme Kors, skal og have bestemt de sædvanlige Heetweggen i det meklenborgiske, som man vil skal være bagede efter en udtrykke lig Forordning af Hertug Henrich Leo. Disse Heerweggen ere drueformige Brød, bagte af fint Meel og Mel som man saa hyppigen spiser kogte i Melk og vel tillavet med Æg og Kryderier, herved har man rimeligviis Hensigt til det Ord Heet eller heis, ommendskiøndt man og finder Hertegden forklart ved Esseweggen; (men bager man noget, som man ikke tør eller kan spise, Skuebrød 2) Ligeledes Heideweggen ved Geheisene Weggen, Man spiste og drak om kap, paa denne Fest, især blev der veddet om, hvo der hurtigst kunde svælge, og det samme finder man ved Bachanalier og Julefesten. Ved Julefesten udtømmede man et Hovedbæger paa et got Aar, derpaa uddrak man Brage eller Heldtebægeret, og siden efter Minne eller Glædesbægeret. Fori Henseende til Drikken at holde Orden i Selskabet var der indført en Leeg, som kaldtes Julkkubba eller Julkøllen. Der blev nemlig hængt en Kølle ved en Strikke under Loftet i Værelset, saa at Køllens underste Ende kunde naae hemmod dens Jsse, som stod der under neden. Den som nu paa et godt Aar skulde uddrikke det store Bæger, fyldt med Øl eller Miød, han blev stillet lige under Køllen, herpaa blev den sat i Bevægelse, saa at den om hans Hoved beskrev en stor Kreds, som altid tog af i mindre Kredse, ligesom en Sneglelinie. Kom den til Rolighed over hans Hoved, førend han havde udtømt Bægeret, saa maatte han til Straf drikke nok engang. Denne Tanke er sindrig, thi omendskiøndt Køllen var over en Mands Længde fra Gulvet, saa kunde det dog ikke være et ligegyldigt Syn, at saadan en Massa sværmede omkring Eens Hoved ligesom Myggen om Lyset, især da Drikkeren, om alting var nok saa nøie afpasset, ei kunde vide om Myggen ved en Forseelse kunde styrte ind i Luen. Dog vi ville igien vende tilbage til Fastelavn. At spise og drikke got, var tvende Hovedposter ved denne Fest. En tredie gandske artige Sædvane var at bære Stokke omkring, omvundne med Løv, at forære hinanden af de paa denne Tid fremspiirede Urter, at plante Grantræer, for Husene, og paa denne Maade give sin Glæde tilkiende over Foraarets Gienkomst. Dette kaldtes at bringe en grøn Fastelavn, en Skik, som iblandt landlige Elskere hørte til Galanterie, og som en forønsket Leilighed blev benyttet af fattige Børn for at erholde en Gave, naar de overleverede saadan en grøn Dusk, og tillige sang den bekiendte Folkesang; Jch bring zum Fastelaband einen grune Busch o. s. v. Det er vel neppe nødigt herved at erindre de Gamles Tyrsus, men ved Julefesten var denne Skik ligeledes indført, fordi Edda fortæller, at da Vodan blev saaret ved ommeldte just derfor hellige Svin, saa er der fremspiret Gran og Foraarsurter af nogle af de Blodsdraaber, som der faldt paa Jorden. Et fierde Hovedstykke ved den gamle ægte Fastelavng Fest, var Fastelavnsløben og Pidsken. Det er bekiendt ved Lupercalier, at Lupere løbe omkring i Byen, og med Remmer sloge de Fruentimre, som de mødte, og derved troede man at befordre Frugtharheden i Ægte stande og lette Fødseler. Det samme skeer og paa Fastelavn (ligesom og uden for samme i mange Familier.