Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1813-06-28
J Løbet af Aaret 1811 tilkjendegav det venske Hof sit Ønske : at forene Norge med Sverrig, og søgde om Frankerigs Bistand. Man svarede, at saa gjerne Frankerigvilde gjøre Sverrig noget behageligt, kunde og Keiseren aldrig indvillige i en Bundsforvants Sønderlemmelse, hvis Territorium han havde garanteret. Forgiæves forestillede Sverrig, at man fra de norske Havne kunde iværksætte en Landgang paa Skotland, og anførte Frankerigs og Sverrigs gamle Forbindelser; Kabinettet i Thuillerierne svarede, at dets Hænder vare bundne ved Traktaten med Danmark. Nu vendte Sverrig sig til Frankerigs Fiender, og sluttede Forbund med Engelland og Rusland, som i Fælledskab forpligtede sig til tvinge Danmark til at afstaae Norge til Sverrig. verrig fik Subsidier og rustede sig; men Seirene ved molensk og Moskog sængslede dets Virksomhed, dog, Vintertildragelserne 1813 indtraf, Hamborg rømmedes af franske Tropper. Danmarks Stilling blev farlig. Krig med Engelland, truet af Sverrig og Rusland, antes Frankerig afmægtig til dets eftertrykkelige Hielp. For at komme ud af denne Stilling vendte Kongen af Danmark sig med den redelige Aabenhiertighed, som kaakteriserer ham, til Keiseren. Keiseren, hvis Ønske er, at hans Politik ikke skal falde hans Allierede til Byrde, svarede: at det stod i Danmarks Magt at underhandle med Engelland for at redde sit Lands Jntearitet, da at hans Agtelse og Venskab for Kongen aldeles. ikke skulde kjønes ved denne Forbindelser, som Ostændighedernes Trang gjorde nødvendige; Kongen tilkjendegav, in hele Velvillie over dette Forhold. Danmark havde leveret fire Afdelinger meget gode Matroser, hvormed 4 Linieskibe af vor Scheldeslaade vare bemandede. Da Kongen imidlertid ønskede, at faae disse Matroser, hiem, sendte Keiseren dem med samvittighedsfuldeste Nøiagtighed tilbage, og tilkjendegav Officerer og Matroser sin Tilfredshed, som han skyldte deres gode Tjeneste. Jmidlertid gik Begivenhederne frem; de Allierede saae allerede i Jndbildningen Burkes Drømme opfyldte: Frankeriges Rige udslettet af Jorden, og tilbøde Danmark, til Skadeholdelse for Norge, de hauseatiske Departementer, ja endog hele Holland; men Danmarks ædle Konge lod sig ikke skuffe af denne bedrageriske Lokkemad. Da det befandtes umuligt at faae ham til at bifalde en saa taabelig Ibee, sendtes Fyrst Dølgerucki til Kjøbenhavn, for at forlange, at Danmark skulde gjøre fælleds i Sag med de Allierede, hvilke derimod garanterede. Danmarksig selv Norges Jntegritet, Omstændighedernes Trang, den truende Fare, somhu for egen Frelse, bragte Danmark til Eftergivelse; Kongen indvilligede i mod Garantie af sine Staters Jntegritet, at dække Hamborg og sikre denne Stad under Krigen selv mod franske Armeer. Kongen indsaae, hvad Ubehageligt denne Bestemmelse kunde have for Keiseren, han anbragte alle mulige Modisikationer derved, og bragtes kun til at undertegne den ved at give efter for alle de ham Omgivendes trængende Forestillinger, som foreholdt ham Nødvendigheden at frelse sine Stater. Jkke tænkte han paa, at man herved kun vilde lægge ham en Saare. Man vilde bringe ham i Krig med Frankerig, og efter at have berøvet ham denne hans naturlige Støtte, tvinge ham til at underskrive alle de skammelige Betingelser, man fandt for godt at forelægge ham, Vernstorti gik til London; man ventede ham en forekommende Modtagelse, og at han blot skulde have at underskrive den, Traktat, hvorom man var blevet enig med Fyrst Dalgorucki. Men hvor stor var hans Forhauseelse, da Prindsregenten vægrede sig for at modtage Kongens Skrivelse, og Lord Castlereagh gav ham tilkjende, at ingen Traktat kunde afsluttes mellem Danmark og Engelland før Norge var aftraadt til Sverrig, faa Dage efter fik Grev Bernstorff befaling at reise. Paa samme Tid førte man det samme Sprog til den danske Gesandt hos Keiser, Alexander, Grev Moltke, og det hedte, at Fyrst Dølgeruck havde overtraadt sine Fuldmagter, Forgiæves, vilde man i Nationernes Aarbøger søge efter en mer umoralsk Politik. I det Øieblik, da Danmark var nær ved at sætte sig i Krigstand mod Frankerig, lodman den sluttede Forening af Sigte, og benyttede sig af dets Forlegenhed til som Ultimatum at forelægge det en Traktat, hvorved det skulde forpligte sig til at afstaae, Norge. Under disse Omstændigheder viste Kongen sin store Tillid til Keiseren; han erklærede den sluttede Forening for tilintetgjort, kaldte sine Tropper tilbage fra Hamborg, og erklærede, i Tillid til Keiserens Ædelmod, at han stedse betragtede sig som Frankerigs Allierede; Præsident Kaas sendte til det franske Hovedqvarteer. Paa samme Tid sendte Kongen den unge, høist haabefulde, og af Nordmændene inderlig elskede Arveprinds af Danmark optil Norge. En dansk Division drog med vore Tropper ind i Lybek. Under Baron Kaas's Ophold i Altona, fik han en ny Trolæshedsprøve at uholde. Afsendinge fra de Allierede kom til hans Bolig, og erklærede, at man gar Slip paa Norges Aftrædelse, naar Danmark vilde gjøre fælles Sag med dem; de sagde, at den franske Armee var ganske slagen, og bade ham forsinke sin Afreise. "Jeg har mine Ordrer, som jeg maa udføres, var hans simple Svar. Den 31 Mai kom en engelsk Flaade paa Kjøbenhavns Rhed, og Hr. Thornten tilkjendegav, at de Allierede vilde begynde kjendtligheder, hvis ei Kongen inden 48 Timer underskrev en Traktat, strax at afstaae Trondhjems Stift og stille 25000 Mk. imod Frankerig; man erklærede tillige, at de Hr. Kaas i Altona gjorte Meddelelser tilsidesattes og kun kunde ansees som militære Underhandlinger (des pourparlers militaires). Med Uvillie forkastede Kongen denne fornærmende Opfordring. Den Tillid, som Kongen af Danmark har sat til Keiseren, er fuldkommen retfærdiggjort, alle Baand mellem disse 2 Folkeslag ere endnu nøiere sammenknyttede.