Aalborg Stiftstidende, 1831-10-17
en Række af Kjendsgierninger, der have bidraget til at "formindske Borgernes Agtelse for den og Tillid til den." Han viser at "Soldaterpligten, som den nu hviler paa Landalmuen, er en Pariaspligt, (Slave pligt) der maa lede til at nedsætte Armeens Anseelse", og meddeler interessante Details om Soldatens Stilling ved Armeen, som tjenende til end mere at stadfæste denne Anskuelse. Han oplyser Grunden til den offentlige Mening, "der vedbliver at regne Underofficererne blandt Selskabets laveste Klasser, og skildrer dens Stilling og Udsigter, og han udvikler endelig sin Anskuelse af Aarsagerne til den for Land-Officeerclassen mindre gunstige Stemning i Publicum. (Men kunde man ikke spørge her: hvilket Publicum?)"Officeren er - siger Forf. - ved den ham tillagte Rang, stemplet til at nyde Anseelse, men den Tid er tildeels forbi, da tillagt Rang kunde give en Mand Betydning. Den overvættes Titelsyge, som i nogle Aar har været det danske Folks meest eiendommelige Særkjende, maa snarere betragtes som en forkeert Stræben efter at realisere Lighedsprincipet, end en Hyldest, skjænket Aristokratiet. (Titelsyge er i andre Lande, hvor Titler give Anseelse, især i Rusland, hvor et Menneske uden Titel eller Orden næsten intet betyder, langt større end i Danmark, hvor man ikke kan sige der ødsles med Titler, med mindre det maa være i Hovedstaden de selvgjorte Fruer og Frøkener ville vi ei medregne: thi hvor mange titulaire Mænd ere f. Ex. heri Aalborg, Selv Embedsmænd, der ialmindelighed troe at Titelvæsenet er opfundet for dem allene, gaae her med deres slette og rette Navne. Men de kunne trøste sig med Jean Pauls mesterlige Ord: "Titler og Ordener hos Mennesker, som Præget paa Mynten: Guldet og Sølvet giver Præget intet høiere Værd, men volder at Kobberet sættes i Om lob.) "Kan altsaa Officeerstanden - vedbliver Forf. - som Deel af Armeen, kun vinde Agtelse ved sin Rang, saa er den let udsat for ikke at vinde den."(Men hvad har en Krigsmand i Fredstid vel andet at varetage, end at perfectionere sig i Theorien af sit Fag, og hvad stort er der paa den anden Side ved mange civile Embeder - der ikke ere juridiske eller paa anden Vei videnskabelige - end Fingerarbeide bestaaende af Registrering, Opsumering, o. s. o. o. s. v. hvori Hovet ingen Deel har?) Forf. omtaler dernæst den ringe Gagering, at en Sec. L. paa yngst Gage ikke har mere end en Haandværksvend af Middellasse, i Kbhvn., at en Pr. Lts. hele Jndtægt ikke stiger til 5 Mk. daglig, den laveste Betaling for forskjellige Laugs Svende; han beviser de skadelige Følger af, at Forældre faae deres Sønner til Officerer næsten i Drengealderen. (Men skulle de ikke blive ungste Second Lieutenanter i en saadan Alder, naar skulle de da vel opnaae at blive Oberster og Generaler?) Forf. fremsætter dernæst sin Formening om, hvorledes Danmarks Stridsmagt kan udvikles: "til den størst mulige, med mindst Bekostning." Han mener, at Folket til den Ende maatte bringes til at erkjende Muligheden af en saadan Kraftudvikling; at hver Mand i Staten, ikke som udenad lært Frase, men i den sande Erkjendelse af den Kaldsfølelse faaer inde, at det er hans Pligt at forsvare Landet. Forf. mener at fornødne Vaabenøvelser bør gaae ind i Folkeopdragelsen, og foretages fra Barndommen af. (Den Begyndelse der er gjort ved Gymnastikens Jndførelse i Skolerne viser at Forf. Mening i det mindste ikke er individuel.) Herved hævedes, siger Forf., tillige den Misnøie, som det vækker, naar Mændene i en ældre Alder maa underkaste sig alle de Besværligheder, som slige Øvelser medføre for de uvante, stive Lemmer. De unge Menneskers Pligt blev det da at godtgjøre en vis Færdighed i Brugen af Vaaben (især af Geværet, ligesom ved Confirmation gjøres Rede for Kundskab i Religion.