Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-06-13
Porcellainfabrikken i Meisen, der, som bekjendt, skylder sin Oprindelse til den foregivne Guldmager Bottcher, hvem Kong August 11 lod indspærre i Aaret 1701, for at han virkelig skulde ove den Kunst, at gjøre Guld, men som endelig efter megen Proberen istedetfor Guld tilveiebragte et Porcellain, havde stedse, uagtet dens Fabrikater agtedes for de bedste i Europa, fordret et betydeligt Tilskud af Statskassen, og som ofte beløb sig til 20,000 Rd. om Aaret. Dette foranledigede omsider en nøiagtig Undersøgelse af alle Forhold, og som en Følge heraf blev siden nogle Aar den for høie Priis paa de fleste Artikler nedsat 50 pCt., og andre Forandringer foretagne, hvorved Fabrikken nu har en aarlig Jndtægt af 112,324 Rd. og kun 133,226 Rd. Udgift, og altsaa et reent Overskud af 9098 Rd. istedetfor det forrige Tilskud. En snever Dal, indpresset imellem Bjerge i Tyrol, hedder Grøden, og ligger i Omegnen af Botzen, Den er meget ufrugtbar formedelst dens høie Beliggenhed; hverken Hvede eller Boghvede groer der, og den Smule Rug, som voxer paa de maare Klipper, er ikke tilstrækkelig til Beboernes Underholdning. De lede derfor Mangel, indtil en Johan de Metz i Aaret 1703 fandt paa at udskjære af Gran nogle Figurer, som ihvor simple og daarlig gjorte de end vare, dog fandt Kjøbere. Tyrolerne ere af Natur et snildt Folk og meget industrieuse. Brødrene Martin og Dominik Vinager indsaae derfor strax, at denne Anvendelse af de smukke Granskove, hvormed Bjergene omkring Dalen vare beklædte, kunde blive en Kilde til Velstand for dem og deres Landsmænd. Ene og alene hjulpne af deres medfødte Kunstfærdighed lykkedes det for disse Brødre at udskjære Figurer, og de fandt snart mange Efterlignere. Hvor altsaa før herskede Armod, kom nu en Art Velstand til tage Sæde; og imedens Koner og Børn eller gan Mænd udskjære allehaande Legetøi og andre Kunstig ger hjemme, drage Mændene omkring i de nærmest Lande og sælge det Forfærdigede. Herved er en Jrdustriegreen og en Handel fremstaaet i denne Da hvori dens hele Befolkning tager Deel. En reisende Engellænder blev af Klokkeren i Grøden, der tjen som Veiviser, ført ind i et Værelse, hvori et AntaMænd og Koner sadde om et Bord, enhver med et Stykke Træ i Haanden, som de skjare paa. En munter gammel Kone tog strax et frisk Stykke, og saa de, at hun vilde i hans Nærværelse udskjære af Ræv, hvorpaa en anden tilbød sin Tjeneste med af danne en Ulv, en Mand sin for at gjøre en Tyrlerinde, og en anden Mand sin for en Tobak ryggende Nederlænder. Det var mærkeligt at see, hvor flin, de begyndte at snitte, hvor sikkre de vare med at danne, og hvormeget Figurerne lignede. De første krede, at de aldrig spildte et Stykke Træ, men de viste, hvorledes deres Hænder og Fingre havde mange Skrammer. De talede med Foragt om den Tegneskole, som Regjeringen havde anlagt hos dem, da de meente, at den, der ikke havde det i Hoveden kunde aldrig lære deres Kunst. De snittede saaledes, som deres Forfædre havde gjort for dem, og de Børn, der havde lært at tegne, udskjære ikke derfor bedre. Men de havde, uden at tænke videre, anvend denne Syssel over et hundrede Aar, da de en Dag bleve forfærdede ved at opdage, at alle deres Grantræer, vare forbrugte, og at Jngen havde husket paa, at opelske andre istedet. Siden den Tid have de, indtil de unge Træer atter kunne vore til, maattet deel Noget af deres Profit med Nabodalene i Betaling for Træ, som de nu maae hente derfra.