Berlingske Tidende, 1829-04-04
Jeg tillader mig endnu at tilføie, at det forekommer mig, at Oprettelsen af Kings College, uden den nærværende Regjerings Auspicier, er aldeles overflødig. Ministrene have lært Landet, at de have antaget i deres fuldeste Udstrækning de politiske og religiøse Grundsætninger, hvortil de bekjende sig, der have grundet det londonske Universitet; skulle de da nu ønske at modarbeide de af dem selv antagne Grundsætninger ved at understøtte et Collegium, hvis eneste Forskiel fra det andet bestod i en tro Ved hængen ved de protestantiske Principer, som de nu have fundet for godt aldeles at svigte. Jeg har den Ære o. s. v. undertegnet Winchelsen. Dette Brev var dateret den 15de og læstes i the standard for den 16de. Samme Dag skrev Hertugen af Wellington til Greven, for at spørge ham om dette Brev var trykt med hans Samtykke, og da han herpaa havde faaet et bekræftende Svar, tilskrev han ham den 19de, for at forlange en Afbigt. Da Greven vægrede sig for at gjøre denne, sendte Hertugen ham den 20de en Udfordring, som Greven antog. Duellen fandt Sted, den 21de om Morgenen Kl. 8, og endtes med at Grev Winchelsen gav Hertugen den forlangte Erklæring (see vort Blad for igaar Art. London). the Globe vil vide, at Hertugens Kugle er gaaet igjennem Grevens Kjoleskjød, Jblandt de Petitioner, som den 19de bleve indleverede i Underhuset gjorde en imod Emancipationen undertegnet af 113000 Huuseiere i London, Westminster og tilhørende Sogne en øieblikkelig Opsigt; men Alderman Waithmann oplyste snart Sagen ved at fortælle paa hvad Maade Underskrifterne vare blevet samlede, hvoraf det var klart, at det ikke var Navne paa Huuseiere. Hr. A. Baring gjorde den simple bemærkning, at der kun var 58000 Huuseiere i London og Vestminster ; mere behøvedes der erfor at godtgjøre Petitionens Falskhed. Efter Dagens Orden skulde Valgrettighedens Bill (iris elective franchise Bill) læses anden Gang. Lord Duncannon talte imod Billen, og vilde istedes for al Indskrænkning af Valgrettigheden have en Motion til Huset, naar det dannede sig i en Committee, for at undersøge hvorledes den nuværende Bill kunde anvendes paa den retlige nu bestaaende Udøvelse af Valgfriheden, i den Hensigt at forebygge Svig og falst Registrering og at sikkre Valgrettigheden, saaledes som Loven nu hjemler den. Omendskjøndt Billen fandt mange Modstandere, vare Angrebene paa den dog ikke farlige, da en stor Deel af hine dog ansaae det for deres Pligt at stemme for den, med Hensyn til den Sammenhæng, hvori den staaer til Emancipationsbillen. Jblandt disse var Hr. Huskisson, der paastod, at hvis Billen end ikke for Dieblikket blev ansæt for upoputair, saa var det dog ikke ædelt, at berøve et Folk alt, hvad det i sin Enthusiasme kunde lade sig henrive at give slip paa. Han var Fjende, sagde han, af al parlammantarisk Reform, han troede, at denne Bill blev understøttet at mange, som i den saae det første Skridt til en Reform, men de begyndte da bagfra. Hr. Doherty reiste sig for at bestride sin høitærede Vens Anskuelse, thi det var bedrøveligt, om denne Bill skulde mangle hans kraftige Understøttelse, og Folket i Jrland vilde derefter forandre dets Anskuelse om de Virkninger, som de venter af den. Han gik ud paa at bevise, at Retten til at forandre Valgrettigheden har været en anerkjendt Grundsætning. Dette viste sig allerede i Henrik Vis Tid, thi fra 1429 og indtil da havde Rettigheden til at vælge været illimitteret, og var først da bleven indskrænket til 40 S. Under Henrik VIII fandt det samme Sted. Man vilde maaskee indvende, at det vildevære urimeligt, at antage en Scala for England og en anden for Jrland. Men han troede derimod at kunne indvende, om det ikke rigtigere at see paa hvem der valgdes, end paa hvo den valgde. I Dronning Annas Tid 1711 blev Valgrettigheden indskrænket med Hensyn til Besiddelsesmaaden. Rettigheden til at representere Flekker (boroughs) blev ikke udstrakt til Skotland, fordi man troede, at det vilde være vanskeligt i dette Land at finde passende Personer dertil, og saaledes var der nu en Scala for Rettigheden i England og en anden for skotske Representanter. Hr. Huskisson forsikkrede, efter den til ham skeete Opfordring, at han ikke vilde unddrage Billen sin kraftige Understøttelse, naar man vilde fastsætte Forholdsreglen for blot gieldende i Fremtiden (prospectively), hvorpaa Lord L. Gowerforsikkrede sin høitagtede Ven, at den i Almindelighed var populair i Jrland. Sir J. Gooch talte imod Billen, og Hr. Abercromby sagde, at han vel var mod den, men dog vilde stemme for den, fordi han troede derved at bane Emancipations=Billen, Veien. Dette paadrog ham et Udfald af Hr. Bankes, der fandt denne Fremfærd ikke ullig med Jesuiternes, der ikke brød sig om Middelet, naar de kun derved opnaaede Hensigten. Hvad ham angik vilde han ikke give sit Samtykke til et vist Onde for derved at opnaae et muligt Gode. Han ansaae Billen for en retroactiv Lov, der indeholdt en Spoliation, hvortil han aldrig vilde give sit Samtykke. Af samme Mening var Hr. H. Grattan, som sagde, at manvilde berøve Vælgerne en Rettighed, der ikke var afhængig at nogen politisk Qvalification, men som Gud og Naturen havde givet dem, hvorpaa Hr. Wynn indvendte, at han ikke kunde indsee, hvorledes Gud og Naturen har indskrænket denne Rettighed til Friholderne paa 40 S. Billen blev til Slutning endnu angreben, af Lord Palmersion, der paastod at enhver Bill maatte betragtes for sig selv, og at denne, naar den blev saaledes betragtet, maatte forkastes. Der var heller ingen Anledning til at betragte den som Prisen paa Emancipationsbillen, thi denne var allerede betalt, da Magten til egenmægtigen at ophæve den katholske Forening var overdraget til Lordlieutenanten. Hr. Peel reiste sig for at replicere ham, og indrømte vel Principet i Almindelighed, men bemærkede, at den ædle Lord selv havde erkjendt Nødvendigheden af i enkelte Tilfælde at betragte en Bill i sine Forhold til andre. Thi naar den ædle Lord sagde, at han ansaae billen for den katholske Forenings Ophævelse for Emancipationens Priis, erkjendte han da ikke selv Principet af et giensidigt Compromis. Statssecretairen udviklede, udførligen, at den inddrømmede Frihed vel er det Offer værdt, som der paalægges de smaae Besiddere, og beraabte sig paa, at Ministrene ikke kunde andet end at indrømme begge Partier Concessioner. Deres Stilling gjorde dem det til Pligt. Stemmerne bleve derpaa talte, og der befandtes 223 for og 17 imod den anden Læsning. Thee times for idag beroliger sine Læsere og alle Videnskadens Venner ved den Efterretning, at Rygtet og Sir HumphreyDavns Død er usandt, omendskjøndt det desværre er vist, at denne udmærkede Lærde er betænkelig syg,