Viborger Samler, 1843-03-02
Deres Velbaarenhed har behaget i "Berl. Tidende at give en Skildring af Sagen angaaende min Exclusion af Skive Kjøbstads Communalbestyrelse, der er saa mager og eensidig, at den trænger til en nøiere Berigtigelse, hvilken jeg troer at burde give, ikke saameget for Sagens Skyld, der forhaabentlig om føie Tid vil seire over den Sminke, hvormed De, Hr. Cancelliraad, søger at udpynte Deres Færd, hvilken forresten allerede er bleven bekjendt til Deres Disfaveur; thi hos Folk, som kjende os Begge, vil det have saare lidet at sige, at De, Hr. Cancelliraad Horn, søger at barricadere Dem ved Fremstillinger, der ere lige saa urigtige som Deres øvrige Forhold mod mig, men for det mig ubekjendte Publicum, hvis Dom ikke kan være mig ligegyldig, som letteligen af den Suffisance, hvormed Deres Jnserat er udstyret, kunde forledes til at troe, at der laa noget Sandfærdigt i Deres Raab, er det jeg imødegaaer Hr. Cancelliraadens følle mislykkede Jnserat i den "Berl. Tid." J Forbigaaende tillader jeg mig at opfordre Dem til at motivere de Udfald. De har gjort mod Referatet i "Jyllandsposten Nr. 50, hvilket De behager at characterisere for upaalideligt i Sagens factiske Omstændigheder." Denne min Opfordring er saa meget mere beføiet, som Deres Velbaarenhed ikke med eet eneste Ord har antydet, hvori Urigtighederne skulle bestaae, endskjøndt saadant maatte være Dem særdeles magtpaaliggende, hvis De vil, at Deres Paastand skal gielde for mere, end en Røst i Ørken. – Naar De dernæst siger, at min Vens Udladelser, for saavidt han kalder mig en drabelig Kæmpe for Sandhed og Ret, allerede maatte have vakt Mistanke og Meddelelsens Rigtighed i det Hele, og at Deer viis paa, jeg er saa beskeden at erkjende, min Ven er gaaet for vidt i sin Roes, hvilket et intimt Venskab imidlertid kan undskylde, da maa jeg vel tilstaae, at min Evne til at udføre de Pligter, min Stilling nu og da har paalagt mig, ikke til enhver Tid har været forenet med Villien, eftersom hiin meer eller mindre haves i Eie hos Adams Børn, uden at man derfor bør dadle Næstens Handlinger, forsaavidt disse udgaae fra Ufuldkommenheder, der klæde ved os Alle – Deres Velbaarenhed naturligviis incl. – og at Ordet drabelig Kæmpe for Sandhed og Ret, saaledes er rundeligt udtalt, naar man vil tage det i streng og vidtløftig Forstand; men tages Ordet i sin nærmeste og naturligste Betydning, saaledes som jeg er vis paa Inseratets Forfatter har meent, nemlig: at jeg har kæmpet for Ret og Sandhed, hvor jeg, efter min Overbeviisning, troede at burde virke og handle, uden at min Virksomhed derfor kunde ansees som feilfri – da tør jeg nok, uden at rødme, paastaae, jeg i Villie, men langt fra ikke i Evne, aldrig har givet Deres Velbaarenhed noget efter. - Hvorledes De forøvrigt kan sige, at Forfatteren af det Jnserat, som har sat Deres Pen i Bevægelse, er min Ven, og at et intimt Venskab imidlertid kan undskylde Forfatterens Udladelse, er mig lige ubegribeligt; thi hvad det første Punct angaaer, da tør jeg holde mig forvisset om, at Deres Velbaarenhed ikke er i Besiddelse af nogen guddommelig Aabenbaring, ifølge hvilken De kan vide Noget, som intet Menneske, uden alene Forfatteren af Jnseratet og dette Blads Redaction, kunne vide, og det er ligesaa uafgjort, at Førstnævnte er min Ven, fordi han har udtalt sin Anskuelse om den mig tilføiede Medfart, som det er afgjort, at den Mand er Deres Uven, der i "Jyllandsposten Nr. 6, 1842, fortalte Publicum, hvorledes De udtalte Dem for at erholde Dommerkorn i Rug, istedetfor Byg, og hvad det sidste Punct, nemlig: et intimt Venskab angaaer, da vilde jeg foragte den Mand, om han end var min intimeste Ven - jeg haaber, Hr. Byfogden deler denne min Anskuelse – som nedtraadte Sandheden for at favorisere Venskabet. - Men for igjen at komme til Sagen, dette: Deres Velbaarenheds Fremstilling af Sagen angaaende Sognefoged Mortensen indeholder i det Væsentligste, hvad min allerunderdanigste Klage til Hs. Maj. Kongen, som læses i d. Bl. Nr. 3, 1843, anden Aargang, udtaler, og Jndsenderen af det Jnserat, De med saamegen Vrede udtaler Dem om i "Berlingske Tidende, fremstiller Sagen i samme Retning. Thi Deres Velbaarenhed vedgaaer jo med rene og klare Ord, at fornævnte Sognefoged Mortensen under et Forhør ikke fragaaer Muligheden af at have brugt de Udladelser, som Vidne i en privat Politisag, jeg har doleret over, dog uden at jeg har beskyldt ham - Sognefogden – for Udøvelse af noget Retsstridigt. Fremdeles vedgaaer De, Hr. Cancelliraad, at jeg har indberettet til Amtet, at Sognefogden har bevidnet, at han ikke har brugt, som det hedder, hiin Yttring; det er muligt at han har yttret sig saaledes, men det er vist, at han nu ikke erindrer det." Den samme Mening udgaaer fra Jnseratet i "Jyllandsposten Nr. 50, 1842, om end Ordene ikke ere de samme som Deres, og hvori bestaaer da den Upaalidelighed, De vil tillægge Jnseratet i det nysnævnte Nr. af dette Blad? – Jeg opfordrer Dem til at lade min Besværing til Amtet, som er fremlagt under et Politiforhør ved Salling Herreders Politiret, der beklædes af Dem som Dommer, saavelsom Sognefogdens og de øvrige Deponenters De position indrykke i et offentlig Blad in extenso, og det vil da vise sig, hvis Meddelelse, enten Deres eller Jnseratet i "Jyllandsposten Nr. 50, 1842, er meest conform med de originale Actstykker. – Forsaavidt Deres Velbaarenheds Jnserat i "Berl. Td. gaaer ud paa, at tillægge mig Prædicat af Logner m. M., hvilken ærervrige Beskyldning De allerede har paasagt mig under en Forhandling i Skive Communalbestyrelse, hvor De ikke har været knap paa Skjældsord, da skal jeg ikke indlade mig paa Gjendrivelsen af slige ærekrænkende Ord i et offentligt Blad, der ikke er det competente Forum for hine Beskyldninger; men vær overbeviist om, Hr. Cancellieraad, By og Herredsfoged Horn, jeg ikke anhører Deres grove Skjældsord imod mig med en saadan Ligegyldighed, som den, hvormed De indtil dette Øieblik, saavidt mig er bekjendt, har anseet de Imputationer, "Jyllandsposten Nr. 6, 1842, opvartede Dem med, angaaende Dommerkornet. Nei, jeg gaaer frem mod Dem paa Lovens Vei, som det rette Værn imod al Forurettelse. Deres ærerdrige Beskyldninger skal jeg imødegaae, ikke som en Skumler, der skjuler, fordi hans onde Gierninger ikke tillade ham at see den Retskafne stift i Øinene, men som den Mand, der har Fred i Hjertet og en uskadt Samvittighed. Min Contra sigtelse imod Dem vil ikke gaae ud paa mindre end 3 Marks infamante Bøder a., efter Lovens 621-2 og 7, og det bliver saaledes Deres Sag at aftvætte de Pletter, en saa ærerørig men lovhjemlet Paastand paafører Deres smukke Uniform, som Byfoged i Skive samt Herredsfoged for Sallings fire Herreder. – Forinden jeg slutter denne min Annonce skal jeg ikke lade udemærket: Deres Velbaarenhed har det knapt paa Argumenter, naar De argumenterer fra en Paternitetssag, hvori jeg var indkaldt som Vidne. Thi De maae dog som juridisk Embedsmand vide, jeg ikke kunde unddrage mig den Pligt at vidne Sandhed, naar jeg af Retten til saadant var kaldet, hvilket var Tilfældet i hiin Sag, og jeg har aldrig tilforn vidst, ligesom jeg ogsaa betvivler, at nogen Jurist uden alene Deres Velbaarenhed, vil bekjende sig til den absurde Mening, at den Mand, der forklarer sig over et omtvistet Factum efter Pligt og Samvittighed, ikke kæmper for Ret og Sandhed." – Skive, d. 4de Febr. 1843. Jacob Hald, Borger og Kjøbmand.