Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-03-26
En anonym Jndsender har i dette Blad Nr. 42 med megen Vittighed opfordret Forfatteren af det første Stykke i Læsning for Almuen Nr. 1 til at "forklare sig lidt nøiere" om adskillige Puncter. Da imidlertid denne høibegavede Almuestribent, desværre for Bondestanden, – er død, kan han vel med skjellig Grund fritages for videre Ansvar i denne Verden, og man maa derfor meget beklage, at bemeldte Jndsender kommer saa seent med sine vigtige Spørgsmaal og Grød og Øst, farvet og ufarvet Vadmel &c. &c., hvis tilbørlige Udvikling, efter hans Mening, vilde forebygge saa megen Ulempe for Statssamfundet. Da han imidlertid Slutningen af sin Expectoration erklærer, at han er den selvsamme Mand, som nylig velmeent i dette Blad advarede mig om at modificere Jndholdet af Bondevennen," saa er det ikke meere end min Skyldighed ligesaa velmeent at advare ham om at vogte sig for at betræde Kritikens og Satirens Gebeet, naar han træder udenfor den nu ikke meere uoplyste Bondestand." Skjøndt jeg nemlig villigen indrømmer, at mangen Bonde i vore Dage er ligesaa oplyst som den ærede Jndsender, saa vil jeg dog troe, at mangen ogsaa kan være uoplyst nok til at finde hans Kritik sand og hans Satire vittig; men virkelig oplyste Folk ville dog let opdage, at hans Dilemma om Grød og Duesteg er falsk, da der gives en tredie Muelighed, nemlig at Grøden kan være simpel og Duestegen velsmagende, og at dog den første kan smaae Bonden bedre end den sidste smager Baronen, uden at derfor Smagen hos nogen af dem behøver at være i Uorden. Den ærede Jndsender kjender dog vist det gamle Ordsprog; naar Musen er mæt, er Melet bedsk, – og dette forklarer, hvorfor den lækkreste Duesteg ikke smager den overmættede Baron bedre, end simpel Meelgrød smaaer den Bonde, der ved sit Arbeide har faaet god Appetit. At Duesteg vilde smaae Bonden endnu bedre, har Hr. Luplau (Forfatteren af det omhandlede Stykke i Læsn. f. Alm. Nr. 1) jo ikke negtet; han har kun villet vise, at Bondens tunge Arbeide just udgjør et Moment til hans Lykke, da det giør hans simple Kyst velsmagende for ham. Dette behøves der just ikke saare megen Oplysning til at forstaae, og det kunde derfor let hænde sig, at den ærede Jndsender forfeilede Hensigten med sin bidende Satire og vendte Latteren imod sig selv; thi Jntet er dog i Sandhed latterligere, end at et Menneske, der ikke kan forstaae saa simple Sætninger, vil gjøre sig lystig over sin egen Eenfoldighed. Derfor vil jeg give ham det velmeente Raad at holde sig fra det Latterlige, at han ikke selv skal blive det. Ogsaa paa en mere alvorlig Vei kunde der vel findes Noget at indvende imod det omhandlede Stykke, og dersom det interesserer Jndsenderen at see dette, kan han i Maanedsskrift for Litteratur 16de Bind Side 55. finde min Mening derom. Han vil derved maaskee finde Beroligelse i sin Frygt for, at Hr. Luplaus lille Afhandling skal bevirke en saadan Tilstrømmen til Bondestanden, at "Landets øvrige Næringsveie derved vilde komme til at savne fornødne Folk, og mueligen komme til den Erkjendelse, at hans hele Allarmskrig kom lidt i Utide. For hans velmeente Advarsel til mig takker jeg skyldigst, hvorhos jeg dog maa bemærke, at jeg ikke udgiver "Bondevennen blot for "den ikke mere uoplyste Bondestand, men netop for den, som endnu trænger til Oplysning. L. Børresen.