Adresseavis for Børn, 1780-12-13
Korrespondence. Mine kjere Sønner. Dersom J ere friske og vel, skal det meget glæde mig, og dersom J opføre eder smukt og ere brav flittige og har lært noget Godt siden J kom fra mig, saa ere i mine kjere og elskelige Sønner, og jeg skal bringe smukke og gode Foræringer med, naar jeg kommer til eder. Lader mig ikke høre andet fra eder, end at J adlyder eders gode Lærer, og hilser ham fra mig. Springer ikke for meget om, at J ikke skulle blive for hidsige; klyver ikke op, at J skulle ikke falde ned spiser ingen raadden Frugt, og drikker aldrig strax, naar J har været ude at løbe om Kap og ere blevne meget varme og svedige, ikke heller maae J drikke for hastigt, paa det at J skulle ikke blive syge og døe bort fra mig. Jeg seender eder her nogle Kobberstykker, fordi eders Lærer har skrevet mig til, at J hidindtil har været lydige, flittige og brave. Jeg kysser eder, mine kjere Sønner i Tankerne, og er eders trofaste Moder. Herhos følger og nogle Anmerkninger. De ere af det Slags, som jeg pleyede om Aftenen at fortælle eder, den Tid J vare hjemme hos mig. Saa længe J endnu ere smaa og saa unge. mine Børn, maae J vænne eder af med at sige, Jeg vil være det og det, efterdi J endnu ikke kunne vide, hvad J selv due til. Og ofte finde Behag i noget, som er eder slet ikke tjenligt. Det er meget enfoldige Folk, som nu, og førend J blive voxne, ville gjøre det og det af eder. Saadant kan ingen sige med Grund eller bestemme, førend J først har lært noget, eller man overhoved kan vide, hvad der er det bedste for eder. J erindrer vel endnu, at jeg har fortælt eder, hvorfor Præstens Friderich ikke vil være andet end Præst, omendskiønt Drengen stammer og er kort af Hukommelse. Hans Moder har Skyld, deri. Naar Faderen har gaaet i Kirken, saa har hun ladet ham præke hjemme i en Stoel, og han prækede over Hals og Hoved sit Fader Vor, og nogle Morgen og Aften Bønner. Dersom nu Friderich og hans Moder ikke skulde forandre denne Tænkemaade med Tiden, saa er det slet beBbb. stilt; Avis stilt; thi man kan see det paa Drengen af alle Ting, at han duer ikke til at være Præst. Den lille Junker Carl derimod, hvis Fader er en fornemme Cavalier, pynter sig ogsaa ofte ud med sort Kjole og Krave om Halsen, kryber op paa en Stoel og prædiker alt, hvad han kan og veed Han siger, at han vil være Herremand og Præst paa sit Gods tillige. Alt dette gjør han af Kjerlighed til sin Hovmester, som undertiden prædiker. Men skal Junker Carl derfor være Præst, Det troer jeg ikke. Kunde man ellers ikke vænne han til, at han med Tiden kunde blive en retskaffen Præst? Det troer jeg gandske vist, Den lille Ludvig var meget bange, naar det blev talet om Krig, og dog vidste han slet ikke, hvad Krig var, undtagen at han havde hørt, at der bleve undertiden Huse stukne i Brand og afbrændte. Paa at skyde, hugge, stikke, ombringe og udhungre, tænkde Ludvig ikke. Og da der blev gjort ham en fuldstændig Beskrivelse om Krigen, saa gjorde den Forestilling, om at brænde og stikke Jld paa Huse, altid det sterkeste Jndtryk af Skræk paa ham. Der blev engang et Huus afbrændt paa det Sted, hvor Ludvigs Forældre boede. De Folk, som vare hos Ludvig, viisde sig alle meget modfaldne, og lode endog derefter altid see megen Skræk og Angest, naar de talede derom. - Jntet er nu vissere, end at Frygten, saavelsom Afskyen for visse Ting, bliver efterlignet. Man maae derfor vogte sig, at Børn ikke faae skrækkende Forestillinger om nogen Ting. Nyeheder. Følgende Samtale imellem de to smaa Piger Minne og Line vil ikke være en ubehagelig Nyhed for de unge Læsere. Minne Ach, gid det var Juul, Jeg holder saa meget af Juul, min Syster, for da faaer man saa meget godt Line. Jeg ligesaa, Minne, jeg holder og meget af Juul, og kan neppe oppebie Tiden. Jeg drømmer hver Nat derom. Minne, Kan du vel erindre i fjor Juul, hvor den store Sahl var illumineret, og hvilket Godt vida fik af vore Forældre, og at vi ikke selv vidste, hvad vi skulde gjøre for bare Glæde. for Børn. Line. Jo, jeg erindrer det ret godt. Men kan du erindre, at vor Fader og Moder gik samme Tid rundt omkring os, og havde deres Hjertes Glæde af os, og kunde ikke see og høre sig mætte paa vor Allarm, Støy og Tummel? – Ach, Minne, det maae dog ret være noget Fortræffeligt, at kunne gjøre Foræringer, Jeg har endnu aldrig seet dem saa fornøyete som Juleaften, da vi alle af Glæde klappede i Hænderne, og dandsede omkring det meget Legetoy, som vi havde faaet Minne, Jo, og hvorledes der siden var tillavet i den anden Stue for Folkene, og hvorledes vor Moder kaldede paa dem med hendes søde Venlighed, og sagde: Kommer nu ind, Børn, saa skal J og faae nogle smaa Foræringer til denne glædelige Tid. See der, tager derimod med ligesaadan Glæde, som jeg giver eder det, og hvor Glæden da spillede frem af deres Øyne, Line. Veed de hvad, Minne, vi ere ved kun endnu smaa, og har kun lidt, men vi kunne dog vel og forskaffe os den Glæde, at give noget bort. Om en otte eller ti Dage er det Juul og vi har i Penge i vore Sparebøsser. Minne. Ja, det er sandt jeg har en Daler i min Men slig mig, Line, hvad skal vi gjøre dermed Line. Du veed jo nok, at der er saa meget rart at faae at kjøbe til Julen. Nu ville vi i Morgen staae tidlig op, og arbeyde flittig, og lære hvad os er foresat, saa faae vi nok Lov at komme ud med Marie. Jeg har fire Rixorter. Lad os nu hver tage Halvparten af vore Penge, og kjøbe nogle af de smukkeste Sager derfor, som vi kunne faae, Disse ville vi da gjemme, indtil Juleaften kommer, og saa ville vi bede Mama, at hun vil lade Maria gaae med os hen til Albert Daglønner, og saa ville vi gjøre hans Børn Foræringer dermed. Minne, Ach, hvor glade ville de blive Men den lille stakkels Birthe maae dog ogsaa have noget med Line. Det forstaaer sig, Minne, at hun skal have noget med. Jeg havde nær forglemt hende. Ach, hvor ville de hoppe og springe, Saadant veed jeg vist er aldrig vederfaret dem før. Minne. Ney, endnu nok ikke. Og vi, tænk engang min Syster, vi to ere de, som gjøre dem denne Avis denne Glæde. – O kom, lad mig kysse dig, min hjerte Syster. – Var det bare Juul allerede, Line. Men nu falder der mig noget ind Minne, Nu, hvad er det, Slig mig det dog Du fortryder det vel ikke – Og hvi har jo Lov til at kjøbe for vore Penge hvad vi vil, og gjøre af dem, hvor vi vil, ja vist maae vi Line. Ja, det veed jeg nok, men - Minne. Men hvad vil du sige? Line. De Penge, som vi har i vore Sparebøsser, har vore kjere Forældre givet os. Naar vi nu forære samme bort til andre fattige Børn, saa saa er det jo dog ikke egentlig os, men vore Forældre, som gjøre dem denne Foræring! Minne, Ja, det er vel sandt nok; men vi har jo dog nu ingen andre Penge, end disse, Line. Hør, min lille søde Minne, Jeg har nu i lang Tid lært at strikke temmelig flittigt, og jeg har allerede i fjorten Dage strikket paa et Par Strømper til vor kjere Fader; og du kan jo ogsaa strikke lidt, Minne. Ja, men det er ikkun meget lidt, Line. Jb, du kan dog i det mindste strikke er Par Strømpebaand. Lad os nu staae tidlig op om Morgenen og arbeyde alt hvad vi kan, at jeg kan faae Strømperne færdige, og du et Par Strømpebaand før Juul. Minne. Hvorfor skulle vi haste saa dermed Line. Jo, saa ville vi bringe dem til vor Fader og forære ham samme, eller spørge, om har vil kjøbe dem af os, og han vil da gandske vist give os tre gange saa meget derfor, som de ere værde, det veed jeg forud. Minne. Ja, det er godt nok. Men er det ikke saa for sildig, at faae noget kjøbt, Vi kunne jo ikke gaae ud Juleaften at kjøbe? Line. Det behøve vi heller ikke, min Syster Vi kunne nu laane saa mange Penge af vore Sparebøsser, som vi ville kjøbe for, og siden kunne vi lægge ligesaa mange derudi igjen. Vi kunne da med Sandhed sige, at vi selv have gjort Alberts Børn og den lille Birthe denne Glæde. Er det ikke sandt, Minne. O jo, det var et deyligt Jndfald, Det var ret herligt, Gid det bare var Juul allerede, for Børn. Line. Ere vi dog ikke lyksalige Børn, at vi nu allerede selv vide at fortjene noget, hvorfor vi kunne forskaffe os saadan en Glæde. Minne (hoppende) O, gid det dog bare var Juul, Eine. Nu, nu, min Syster, de faa Dage gaae snart. Og i Morgen ville vi see til, at vi kunne komme ud med Marie, for at faae det kjøbt.