Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-01-16
Det amerikanske Dampskib Atlantick var i Novbr. løbet ud fra Allyn's Point, for at gaae til New-York. Det havde 80 Passagerer ombord. Kort efter at det var gaaet ud, sprang Dampkjedlen. Mange af Passagererne bleve skoldede og opløftede et smerteligt Skrig. Samtidigt reiste der sig en Orkan. Capitain Justan opbød Alt, hvad der kunde tjene til Redning, men forgiæves. Man tilbragte en skrækkelig Nat. Da det gryede af Dag, tænkte Enhver paa sin personlige Frelse. Dørre, Luger, Canapeer osv. bleve løsgjorte, og man tømrede en Flydebro deraf. Da Orkanen tiltog, lod Capitainen 40 Tønder Kul kaste overbord for at lette Skibet. Mod Middag bleve de svære Jern-Skorstene kastede i Havet, og et Par Timer efter ligeledes alt paa Dækket staaende Gods, blandt Andet en svær Kiste med Sølvtøi. En Passageer, som havde Kniplinger hos sig for 8000 Dollars, tilbød Den dem, der bragte ham frelst i Land; sildigere saae man disse Kniplinger henkastede paa Kysten. Alle Bestræbelser for at redde Skibet, alle Capitainens, Matrosernes og Passagerernes Anstrængelser vare imidlertid forgiæves. Mod Midnat brast et af de fire Kabeltoug; Stormen rasede stedse frygteligere. Skibet dreves stedse nærmere Stranden, men gik dog forbi et Punct, hvor Enhver havde ventet, at det skulde strande. Saaledes drev det endnu 11 Miil videre. Nu stødte det med Agterdelen mod et Klipperis ved Fiskerøen, næste Øieblik kastede Bølgerne det med saadan Voldsomhed op paa Spidsen af Riffet, at det nær var styrtet ned paa den anden Side -et rædsomt, hjertesønderrivende Moment Halvdelen af de paa Skibet værende Mennesker havde omskiftet Tiden med Evigheden. Sexten Fruentimmer og 10 Børn vare ombord; alle Fruentimmerne druknede eller bleve knuste; ligeledes alle Børnene, med Undtagelse af en tolvaarig Dreng, og Denne blev ene ilive af en heel Familie, som bestod af Fader, Moder, to Søstre og to Brødre. Der omkom ialt 53 Mennesker, blandt dem den vakkre Capitain, der opoffrede sig for Andres Redning. Rædsomt var det at høre, hvorledes den store Skibsklokke, i Ulykkens Øieblik, begyndte at klemte af sig selv, ligesom for at ringe de Døende til Hvile. Skibets første Jngenieur blev frelst, men har, ved en nedfaldende Bjælke, mistet begge sine Øine. Aarene 1793 og 94 var der, ligesom nu, Dyrtid i Frankrig; men Europa var dengang saa gram paa Franskmændene, at det, ansporet hertil af Pitt fattede den afsindige Jdee, at ville udsulte Landet. Franskmændene loe kun deraf, og hentede deres Korn fra den ligeover for liggende africanske Kyst. En Jøde, ved Navn Bakri, fungerede derved som Mægler; men først i Aaret 1819 fik han den sidste betydelige Rest-Sum, som den franske Regjering derved var bleven skyldig, udbetalt. Hans Commissionairer i Algier erholdt derimod slet Jntet af ham; thi han havde imidlertid nedsat sig i Frankrig og døde der. Dette gav nu Anledning til, at Deyen af Algier forlangte at Frankrig enten skulde betale endnu eengang eller udlevere ham den afdøde Bedragers Sønner. Hverken det Ene eller det Andet kunde eller vilde Frankrig gjøre: men henviste Deyen til Domstolene. Opbragt herover slog han den franske Consul, der bragte ham dette Svar, paa Øret med sin Flueviiste, og saaledes gav den i Aaret 1793 i Frankrig herskende Dyrtid, den europæiske Kornspærring, Jøden Bakris Bedrageri og Deyens deraf udsprungne Øresigen Anledning til Algiers Erobring af Franskmændene og at den africanske Nordkyst nu imødegaaer en ny Æra.