Jyllandsposten, 1838-03-26
ansposten Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Mandag den 26de Marts. Nr. 13. Maa trykkes. Fleischer. Om Overformynderiet. (Ogsaa en Sag, der egner sig til Stænderforsamlingens Behandling.) Kongen kan ikke gjøre andet end Godt, Saaledes sige Britterne om deres, og med temmelig god Føie. Thi dette Udsagn gjelder i de tvende vigtigste Berøringspuncter mellem Kongen og Folket: Criminalvæsen, og Finantsvæsen. Hvad det Første angaaer, da kan han virkelig intet umiddelbart Ondt gjøre, thi han har ikke Ret til at dømme, men alene til at benaade. Med Hensyn til det Andet, da har Kongen hermed intet andet at bestille, end at holde godt Huus med den ham tilstaaede Gage, der virkelig er saa anstændig, at jeg og maaskee en og anden dansk Landsbyepræst, ikke vilde tage i Betænkning at bytte med ham. Gud give vi kunne sige det samme om vore Overformyndere, som Engellænderne om deres Konge! Men det er ikke værd at lyve. En dansk Overformynder ikke alene kan gjøre meget Ondt, men det skeer ikke saa sjeldent at han virkelig gjør det. Dersom jeg havde de Umyndiges Penge, som blot i min Tid her i Jylland ere forsvundne mellem lange Overformynderfingre, kunde jeg faae isinde at spørge hvad Rothschild & Comp. er værd. Jngen Sagkyndig vil nægte mig: at naar en Overformynder vil bedrage, da kan han ogsaa Men hvad der endnu er værre: undertiden vil han ikke, men gjør det alligevel. Han er nemlig efter Embedspligt tvungen til at tage fremmed Formue under Behandling; og uheldige Omstændigheder kunne gjøre, at denne indsvinder, maaskee gandske hensmelter, og det uden han har havt den fjerneste Tanke om Bedrag. Umyndige kunne ikke selv bestyre deres Arveparter, og ei engang deele dem rigtig. Fødte Værger ere mindre paalidelige Formyndere end kongelige Embedsmænd; derfor har Staten meget rigtig beskikket Saadanne til at bestyre dette vigtige Hverv. De kunne gjøre Godt, men Ulykken er: at de ogsaa kunne gjøre Ondt. Jkke ville vi dermed sige, at de kunne gjøre dette ustraffede; men deres Straf er ingen Erstatning for de bedragne Myndlinger. Naar disse maae gribe til Bettelstaven, vil det ikke hielpe dem noget, om deres Røvere endog maatte gribe til Skubkarren, hvilket Tilfælde jeg ellers ikke mindes at have oplevet. Ja, hvad er herved at gjøre?" Nu de raadgivende Stænder derom, Foreløbigen kan det dog bemærkes: at Staten fordrer Caution for de Embedsmænd eller dog for en stor Deel af dem – som ansættes til at oppebære Stats=Jndtægter. Er denne Forsigtighed nødvendig med Hensyn til de offentlige Finantser, tykkes mig, at de private kunne have adæqvate Fordringer. Det maa ligge som en centnertung Steen paa en døende Familiefaders Hjerte, at han ikke veed hvorvidt hans Formue skal komme hans Efterladte tilgode, naar han nemlig har gyldig Grund til at tvivle om Overformynderens Redelighed, eller at frygte for hans oeconomiske Jnsuficanze. Caution, ligesom ved offentlige Oppebørsler, var vistnok ønskeligt; men deels vil Overformynderen ofte ikke være istand til at stille en Saadan, formedelst Størrelsen af Stervboets Masse, deels vilde denne først ved Realisation kunde beregnes. Men i saadanne, ja maaskee i alle Tilfælde, skulde det da ikke være hensigtsmæssig: at flere Embedsmænd, og det i forskjellige Fag, udgjorde Overformynderiet, og det saaledes, at de indestod Alle for Een og En for Alle, og f. Ex. en saadan Corporation dannedes af: Herredsfogden, som den egentlige Executor, og derhos Amtmanden, Provsten og de fødte Værger - om saadanne fandtes - som Tilsynsmænd og Medbestyrere, Men i alle Tilfælde var det ikke billigt: at Landets Overbestyrelse, som regulerer Underbestyrelsen af Umyndiges Formue, indestod for samme; og at da den Første sikkrede sig paa hvilkensomhelst Maade hos den Sidste.