Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-12-07
Slutningserindring. Som bekjendt beskyldes Rationalismen af det modsatte Partie for, at den gaaer ud paa at undergrave enhver positiv Religion, følgeligen ogsaa Christendommen, og paa at omstyrte alle kirkelige Jnstitutioner, indføre et almindeligt politisk og reltgiøst Anarchie, og aabne Døren for Vilkaarlighed i Troen saavelsom i Livet. Naar nu her en erklæret Rationalist lader en Apologie for de protestantiske Geistliges Eedsaflæggelse paa de symbolske Bøger udgaae i Verden, saa vil vel allerede Titlen være Mange en Forargelse og en Daarskab. Maatte dog Alle, som tænke saa ilde i deres Hjerter, yttre det med Munden, eller skrive det med Pennen, endeligen komme til den Erkjendelse, at de fare vild, at netop Rationalismen er Protestantismens Skaber og Opholder, at der følgeligen af den aldeles Jntet er at frygte for den protestantiske Kirkes Vel, tværtimod med fuld Ret kan ventes, at den under guddommelig Varetægt og Bistand endelig vil triumphere over alle sine Fjender og Foragtere, og Jesu Christi Kirke saaledes, uagtet al Modstand, efterhaanden nærme sig til den Fuldkommenhed, som af dens Stifterer den forættet. (Forfatteren synes maaskee i denne Slutningserindring at udtrykke sig vel stærkt om Rationalismens Fortrinlighed; dog naar man erfarer, hvilken Rationalisme det er, han lovpriser, vil man uden Tvivl være mere tilbøielig til at bifalde ham. J en NoteS. 29 s., som i denne Oversættelse er udeladt, for ikke at afdrage Læserens Opmærksomhed fra Hovedsagen, bekjender Forf. sig nemlig til en christelig Nationalismus. Han adskiller denne udtrykkeligen fra den philosophiske Nationalisme, som erklærer sig uafhængig af al menneskelig Autoritet i Ordets videste Betydning, endog af Jesu og Apostlenes. Med denne Nationalismus vil Forf. Jntet have at skaffe, idet han erkjender, at den er uforenelig med den historiske Protestantismus, følgeligen ogsaa med Beklædelse af et geistligt Embede i den protestantiske Kirke. – J samme Note forekommer følgende Yttring, hvoraf man seer, hvorledes Forf. veed at forene Antagelsen af en positiv Religion med sin Nationalismus. Naar man beskylder Nationalismen for en forstyrrende Tendents, saa kan denne ikke være rettet imod Andet, end imod det Jrrationale, d. c. det Ufornuftige. Var nu det Positive i en Religion, som saadant, noget Ufornuftigt, saa havde hiin Beskyldning sin gode Grund. Men just Nationalisten erkjender en saadan Anstalt til Menneskehedens religiøse Uddannelse som frem gaaende af Fornuften selv, og af den paabudt, altsaa som fornuftnødvendig, og tvivler ikke i mindste Maade paa, at jo det, som maa agtes fornuftnødvendigt, ifølge sin Oprindelse maa erkiendes for guddommeligt. Saaledes ærer Rationalisten den positive Religion som en guddommelig Foranstaltning, og det med en Overbeviisning, der aldrig i samme Grad kan blive Nogen til Deel, som er Rationalismen ugunstig." Den falske Tidsaand. Der en Tid, da Folk er meer end gale, Som Børn de Voxne slide Taabers Vei; Vil end den Vise tænke, skrive, tale, Hans Skrift ej læses, Talen høres ei. Men tør af dristig Styverfænger skrives Hver Morgen, Middag, Aften - Løgn og Skrømt, Ved Hobens Bifald Bladet herlig trives, Mens visest Bog til Glemsel bliv fordømt. Er Fred i Landet (meer end Somme lide),Er Loven viis og Fyrsten ejegod, Dog Flyveblade Folket lade vide: For Friheds Skin bør offres Gods og Blod Nu Svenden Mester, Drengen Svend maa være, Sin egen Herre hver – thi han er fri Og Pøbelskarer fatte snart den Lære: Slet ingen Skatter, Jntet Politi Slig Daarskab lærtes af en Potters Blade Og Flidens skjønne Land blev Oprørs Hjem J afbrændt Tomt vel Frugter groe, men Skade, Kun Jesuiter gotte sig ved dem.