Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-01-29
Paa den Tid begyndte den berygtede Theaterstrid i Anledning af Bredals Efterstykke; den dramatiske Journal, der er blevet foreviget ved Evalds brutale Klappere. Bredal havde skrevet Tronfølgen i Sidon, en lyrisk Tragi=Comedie i 2 Acter, hvis Usselhed med Upartiskhed og Diærvhed blev bevist af Rosenstand Goiske i den dramatiske Journal. Den nedrevne Forfatter tog Recensenten, dette saa ilde op, at han besluttede at hevne sig, og skrev nu, den dramatiske Journal, eller Kritik over Tronfølgen i Sidon, hvorved han gjorde Skuepladsen til en Gabestok for personligt Had og Privattrætte." J denne Farce søgte han efter bedste Ævne at gjøre sin Recensent latterlig, ikke allene for den læsende Verden, men endog paa Skuepladsen, hvor han lod sit Misfoster opføre. Netop i den Tidspunkt havde man faaet Trykkefrihed, der i Niddingers og egennyttige Menneskers Hænder blev et farligt Vaaben. Støttende sig paa denne Frihed, vare de Bredalske Udfald paa den dramatiske Journalist saa lave, at denne med Føje paastod, den Hidsigste maatte blive kold derved. Endog af en allerede rettet Trykfeil, alienu lacdore istedet for alien landere, glemte Borgermesteren ikke at benytte sig til at stille sin Recensent i et latterligt Lys. Fra den Tid af tog ogsaa den pøbelagtige Tone Overhaand, der saa meget har skadet vor Literatur. Bredals Angreb besvarede Rosenstand Goiske, skjøndt kun halv saa gammel som Directeuren, med Kulde og Værdighed. Ved Opførelsen fremstode to Partier, hvoraf det ene klappede og det andet peb. Men det blev ikke ved Piben, Klappen, Husen og Bravoraab allene; det kom ogsaa til Voldsomheder. Dette foranledigede Evald til at skrive sine, eller rettere Skuepladsens, brutale Klappere, hvilke for det meste vare af samme dramatiske Troesbekjendelse, som Kielderpigen, naar hun siger: Jeg seer Comoedier, kun for at see paa Løier; Og Jntet er saa smukt, som naar Parterret støier. Det raske Klappende, det bravo, bravo!" har Tidt gjort, at jeg for Lyst ei vidste hvor jeg var, Thi hvad de remse op, det er ei værdt at høre, Men Bravo, Hei, Encor!" o det kan hjertetrore! Det lurer jeg Det gaaer til Marv og Been. kun paa; Thi alt det andet Væv maa Fanden selv forstaae! Stykket skulde anden Gang gives, men Svertakkelcommissionen", som Skuespildirectionen den Gang kaldte sig, fandt det raadeligst, at gjøre Ende paa hine Spektakler, og under Foregivende, at een af Skuespillerne var bleven syg, blev den bredalske dramatiske Journal for evigen, efter Fortjeneste, sendt til Lethe. Man har lige fra den Tid indtil nu, stridt om Parterrets Ret til at pibe, og uagtet denne Ret hverken er bleven moralsk bevist eller afbevist, vedbliver man dog, enten det nu er Ret eller Uret, endnu den Dag i Dag er at pibe, naar Leiligheden tilbyder sig. – J een Henseende var iøvrigt Directeuren N. K. Bredal ikke uden Fortjeneste. Han lod nemlig 1772 bekjendtgjøre i Adresseavisen, at da originale danske Comoedier i nogen Tid have været meget rare, saa længes enhver Patriot og Elsker af Sproget efter at see den første danske Original-Tragvedie, Man er overbevist om, at dette ikke har sin Grund i Mangel paa Genier iblandt os, men snarere i Mangel paa Opmuntringer og Belønninger. For nogenlunde at afhielpe denne Mangel, loves den Forfatter, der indleverer til Skuepladsen et nyt originalt Hovedstykke, der vinder Bifald, en heel Aftens Jndkomst. - Den første Frugt af denne Opfordring var Zarine, et Sørgespil af J. N. Bruun, født 1745, ved Trondhjem. Paa en Tid, da Batteur endnu gjeldte som den høieste Lovgiver i de skjønne Videnskaber, og de franske Sørgespildigtere, som de høieste Mønstre for Tragoedien, er det ikke at undres over, at en ung Digter, der skrev, efter Opfordring fra en Skuespildirection, og for en af den udsat Belønning, maatte være et overordentligt dramatisk Genie dersom han ikke skulde smedde sig i Batteurske Lænker, og give sit Arbeide et saa fransk Tilsnit som mueligt. Da nu J. N. Bruun med alt sit umiskjendelige Talent, ikke var noget overordentligt dramatisk Genie, saa fulgte det af sig selv, at hans Zarine i alle Henseender, lige indtil de stadselige og prunkende Alexandriner, lignede en i Fiskebeensskjørt klædt fransk Dame, og kun udmærkede sig fra en saadan ved sit Mæle. (Fortsættes.) Betragtninger, i Anledning af de hyppige.