Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-03
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. ads Nr. Ras Re Ottende Aargang. No. 62. Adgivet og forlagt af Boghandler S. SoldaLøverdagen den 3 Augusti 1811. Om Øhlenslægers Correggio. Udaf et Brev til en Ven paa Landet.) Forst) er vor Recensent ogsaa skriver ulogisk, vil vel enhver formode. Som Beviis ville vi anføre to ret frappante Steder, der vel kunde fortjene at bevares som staaende Exempler paa Mangel af Sammenhæng i Tankegang, til Brug for Logikere. Det første findes p. 183 nederst og 184. Først siges her, at Corregios Kamp i Livet med de tilfældige, foragtelige Sletheder ingen Gjenstand, er for den tragiske Musas Sang." Derpaa følger en henviisning til Shabespare med tilføiet Sammenstilling (der allerede i og for sig, betragtet som Grund, er synderlig nok), og nu føres til"Dog hvortil aprioriske Raisonnements" (en besynderlig Brug af Ordet apriorisk, naar Digtet selv ligger for vore Øine og bedre end alt beviser vor Paastand." Nu skal altsaa efter al Sammenhæng Beviset komme. Men nu hedder det: "Man betragte, hvor Alting er voldsomt udspilet, og denne Sætning er udført videre. Altsaa som Grund for, at selve Emnet (som Rec. mener) ikke er tragisk, anføres en formeentlig Mangel i Digterens Udførelse af samme. Saa galt har Rec vel ikke meent det. Han har uden Tvivl villet fremsætte de to anførte Sætninger som to forskjellige Ankeposter. Men saaledes staaer det sig med de Herrers Logik. Om hine Sætninger i og for sig tale vi ikke paa dette Sted. - Det andet Exempel paa en lignende Mangel af logisk Sammenhæng findes p. 186 og 187. Der gjøres opmærksom paa, at i et Stykke som Corregio interessant og skarptrukken Characteertegning især er af største Vigtighed. Dette er meget rigtigt Efter al Sammenhæng venter man nu, at Ret. vil fortælle os, om Digteren efter hans Mening har tegnet sine Character godt. Men nu fortæller han os derimod, at han anseer Personerne, der ere tegnede, selv ikke at være interessanHvad er Battista uden en jammerlig Ud ling, hvad er Octavio uden en ubetydelig Svagling, siger han der, hvor man efter Sammenhængen venter Characteertegningen i Stykket omtalt. Kan da ikke Battista gjerne være en jammerlig Usling og dog være fortræffelig skildret og ved denne Skildring blive interessant? Det samme gielder om Ottavio. - Men saaledes staaer det sig med de Herrers Logik. Om Rec. for Resten har Ret i de anførte Sætninger selv, undersøge vi ikke her. Af Modsigelser finde vi adskillige. Slutningen af Recensionen staaer i den besynderligste Modsigelse med det øvrige, især med den erkefalske Paastand, at Digteren kun lidet besidder den sjeldne Kunst at fremstille i sin hele Klarhed og i sine meest særkjendende Egenheder en enkelt Characteer. Men vi have allerede forklaret os denne Modsigelse. Mere charakteristisk er en anden. P. 182 hedder det: "Emnet er rørende og kun den, hvis Hjerte er afstumpet (?) for menneskelig Storhed og Ulykker vil nægte Maleren sin Medlidenhed." Pag. 190 derimod siges, "at det, som især svækker Jndtrykket af Corregio som heelt, er dens (dets) Tendents, at ville fremstille det fuldendte Gode i en Kamp med Livets tilfældige og foragtelige Elendigheder, som aldrig vil kunne opvække rene tragiske Følelser, Medlidenhed og luttret Afskye, o. s. v. - Denne Kamp, der aldrig skal kunne vække Medlidenhed, er dog vel den samme Correggio's Kamp, hvem ingen skal kunne nægte sin Medlidenhed. Men saaledes gaaer det naar man vil flikke en Recension sammen af alle Slags sammenskrabede Lapper. En saadan Lap er ogsaa den gamle Snak om de tragiske følelser, Medlidenhed og Afskye, der vidner om ligesaa megen Mangel paa Philosophie, som paa Sands for det, der er det herligste i de fortrinligste tragiske Digterværker. - Det bedste er, at Rec. i de anførte Tirader har skrevet sit eget Skudsmaal. Er han afstumpet for menneskelig Storhed, (som han kalder det; en anden vilde sige afstumpet for Jndtrykket af menneskelig Storhed), saa er det ingen Under, at han heller ikke har Sands for vor Digters Storhed. Det hidtil fremsatte, tænker jeg, kan meer end noksom vise, at Rec. overhovedet slet ikke er den, der skulde paatage sig at skrive for Publicum, og at han derfor i det mindste maa bie, til han bliver noget ældre. At han ikke har nogen Sands for det skiønneste og herligste i Correggio, saa lidet som i Shakespeare og Göthe, i hvor meget han end fordrister sig til at vanære disse ved sin Roes, vil vise sig tilstrækkeligen siden. Endnu maa jeg først blotte den Side hos Retenenten, der, hvor galt ogsaa det øvrige er, dog er den værste. Det er vist nok en egen Sag at paastaae, at Mangel i Henseende til Villien parrer sig med Mangel paa Forstand hos en Skribent. Man kan saa let tage Feil i en saadan Paastand. Men saa meget kan jeg altid med Sikkerhed paastaae om Recensenten, at det i en paafaldende Grad har Udseende af, at en forsætlig Lyst til, uden at agte paa Sandheden, at rive Digterens Arbeide ned, har besjælet ham. Man lægge især Mærke til p. 186. Han kommer til at skulle omtale Characteertegningen i Corregio. Nu maa enhver, der har nogen Sands for det skjønne i Poesien, tilstaae, at Characteerskildringen i Corregio er mesterlig, og at dette Stykke iblant Digterens Arbeider især er et Beviis paa, i hvor høi en Grad han besidder den sjeldne Kunst, som Göthe, i faa Træk at tegne en Characteer i sin hele Jndividualitet. Jmidlertid bliver Rec. det ikke vaer, tvertimod vil han godtgjøre det modsatte. Men en frappant Yttring af ham leder til at antage, at han her forsætligen har lukket Øiet for det skjønne. De tre Maleres Characterer, i hvis Skildring Digteren har viist sin sjeldne Kunst, gaaer han forsætligen reent forbi. Han siger reent udGaae vi de tre Malere forbi, o. s. v. Maries og Colestines Characterer, der ere tegnede ligesaa fortræffeligen som hine, gaaer han ogsaa ganske forbi, og saaledes, i det han forsætligen og ganske uden Dølgsmaal skyder til Side, hvad der ganske aabenbar ikke lader sig forene med hans Paastand, nærmer han sig sit Resultat med de Ord: "Undtage vi altsaa de tre Maleres, Maries og Colestines tildeels fuldendte Charactere." (Giovanni nævner han ikke et eneste Sted). Han skulde hellere have undtaget dem alle (de ere alle tegnede meget godt), - og saa have fremsat sin Sætning. Mon deslige kan være blot Uforstand, Mig forekom, da jeg kom til disse Steder i Recensionen, Villien saa tydelig at stikke frem, at jeg maatte lee. Du har, kan jeg troe, da Du kom til dem, af Harme kastet Bladet bort. Men dog troer jeg, at Latteren her er paa sit rette Sted. Ligesom det er naivt, naar en reen, sand og uskyldig Natur ved et pludseligt Udbrud gjennembryder det Dække, hvormed Convenientsen ellers bringer enhver til at bedække sig, saaledes er det komiskt, naar f. Ex. Feighed eller svag Skadelyst ved et pludseligt Udbrud af sin Natur stikker Hovedet frem af den Kappe, hvori den med megen Snildhed havde søgt at skiule sig. At iøvrigt, ogsaa paa det her omtalte Sted, Uforstand har parret sig med det forkastelige Forsæt, nægte vi ikke. Vi have tvertimod forhen anført et Beviis derpaa. Et andet ligger i de Ord: "Gaae vi de tre Maler forbi, Characterer, der ligge udfoldede i Historien.Efter Sammenhæng maae man troe, at Rec. anseer det for ikke at være saa vanskelig en Sag, at opfatte en Characteer af Historien og fremstille den dramatiske. Jeg kan forsikkre ham, at det ingenlunde er en let Sag, men tvertimod ofte meget vanskeligere, end at fremstille en selvdannet Characteer, og Shakespeares Julius Cæsar til Exempel er just derfor et af de fortrinligste Beviser paa, hvilken Mester Shakespeare er. Men til endog at opfatte en Malers Characteer, ikke af Historien men af hans Kunstproducter og fremstille den med den Sandhed og Jndividualitet, som vor Digter har gjort, hører der især en udmærket Genialitet. Det kan kun saadan en Mester, som vor Digter. Hermed ender jeg denne Fremstillings første Deel og gaaer over til at undersøge det, Rec. har udsat paa Stykket Corregio. At det vil vise sig, at han lige saa lidt har Sands for det skjønne, som han har Forstand og Eftertanke, venter naturligviis enhver. Efter den lange Jndledning begynder Rec. med at paastaae, at vor Digter kun i Stoffet ikke i Behandlingen og Formen er nordisk. Ja han siger endog: "uforvandsket som Hakon Jarl, gik hverken for eller siden nogen ægte, ingustraliseret Norddrot (man agte dog paa det pretiøse Sprog) udaf nærværende Digters Phantasie." Nu Nord drotter ere rigtig nok f. Ex. Vaulundur og Axel ikke, da de ikke ere Drotter; derimod nordiske torde de nok være. Jøvrigt er der noget sandt i den Paastand, hvilken jeg har hørt før, at vor Digter ikke er ret nordisk. Men det er fordi det nordiske hos ham altid spiller over i det almeent menneskelige. Menneskelig er han mere end nordisk. Forstaaer sig, naar Ordet nordisk tages i en indskrænket Betydning. At kalde ham en sydlig Digter, er reent forkrert. Man gjøre sig dog Regnskab for, hvori denne Forskjel mellem nordisk og sydlig bestaaer. Jeg kan i saa Ord angive den. Den er ellers bekiendt. Modsætningen imellem nordiske og sydligt er her den, at Livet i Norden er mere idealistiske, i Syden mere realistiske. At nu vor Digter ikke er realistisk, men idealistisk i den Betydning, hvori disse Ord tages her, maa indlyse enhver, der blot forstaaer disse Ord. Hvad ellers Rec. angaaer, saa seer man nok, hvori Grunden ligger, at han ikke anseer vor Digters Helte (Hakon Jarl har no Grundtvigs Autoritet bragt ham til at undtage) for nordiske. Deres Charakteertegning er ikke markeret nok. Havde Digteren ladet dem brænge brav, saa havde Rec. talt ganske anderledes. At Rec. (v. 182) paastaaer Stoffet i Correggio ikke at være tragiskt, er, som man maatte vente det. En saadan Paastand er saa ganske i Aanden af Kunstdommernes gamle Slendrian, at jeg (Du erindrer det vel) forudsagde, at man vilde komme dermed. Vel giver Rec. sig en Mine af, at høre til den nyere Skole. Men vi kjende det. En Deel usammenhængende Sætninger have disse Mennesker vel snappet op af den nyere Skoles Lærdomme; men ellers hænge de troelig i den gamle Slendrian. Overhovedet er det besynderligt, hvilken Magt en saadan Slendrian kan udøve over en menneskelig Aand. Jeg har engang hørt et endog meget godt Hoved studse ved den Paastand, at der var den store Feil i Hakon Jarl, at Jnteressen deelte sig imellem Hakon og Olaf, og finde denne Paastand meget rigtig. Og det var endda en Historiker, hvis største Glæde det ellers var, at see historiske Figurer træde frem med poetiske Liv. Ogsaa vor Recensent yttrer: at det gjør saa vel at see livfulde Grupper stige frem i et poetisk Kunstværk fra de andre Tider. Men saaledes ere disse Mennesker. De løde sig gjerne betage deres største Glæde, de forkastede gjerne de bedste Emner for Tragebien, hvilke Historien indeholder, de lode sig gjerne røve vor Literatur fortræfligste Digterværker, for at holde Hævd over en gammel tilvant unaturlig Regel. Jøvrigt skjøtter jeg ikke om at spilde en Undersøgelse over Tragediens Grundprinciper paa Recensenten. Jeg er viis paa, at de fleste af Digterens Læsere mere følge deres egen naturlige Følelse end gamle forkeerte Regler. Den Mangel af Sammenhæng, der er i det, hvad Rec., for at vise, at Emnet i Corregio ei er tragiske, anfører, har jeg forhen gjort opmærksom paa. Det falder mig dog ind her, at Rec. kunde forsvare sig herimod ved den rigtig nok lige saa latterlige som forkeerte Paastand, at et Emne ikke er tragiske, med mindre det er nok til at udfylde fem Acter. Den Aandsfattigdom, Rec. viser,