Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-12-29
Nyeste. Tilderie, af Kjøbenhavn. Roes- Beg Syvende Aargang. No. 128. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Løverdagen den 29 December, 1810. Christian den Fierdes Retfærdigheds kjerlighed. Christian den Fjerde er os alle bekjendt som en af Danmark største, viseste og meest selvhandlende Konger. Ligesom enhver af hans Bygninger vidner om Kraft, Storhed og Selvstændighed, saaledes finde vi næsten i ethvert af hans efterladte Haandskrifter Spor af den store Aand, der i alle hans Jdrætter besjellede ham. Efterfølgende Haand billetter af denne mærkværdige Konge, som læses i tredie Qvartalshefte af Prof. Engelstofts Universitets- og Skoleannaler, fortjene en Plads her som et Beviis paa, hvor høit een af Danmarks største Regenter i Danmarks skjønneste og kraftfuldeste Alder elskede Retfærdigheden, og at den utidige Medlidenhed, som saa ofte har bedaaret Retfærdighedsgudinden, ligesom og den i saa mange Henseender skadelige Fordom, at man heller maa lade en Embedsmands Forseelser hengaae ustraffede, end blotte ham i Almeenhedens Øine og derved fordunkle den for Embedstanden saa nødvendige Nimbus, ingenlunde var fjerde Christians Svaghed. Ligesaa rigtig som skarpsindig indvender her Christian paa den utidige Forbøn man har villet gjøre for en Morder, ved at beraabe sig paa hans Kone og mange Børn, "at han hverken i den geistlige eller verdslige Ret har kunne finde, at den, som er gift og har mange Børn, maa gjøre hvad ham lyster." Hvilke gyldne Ord i en stor Monarks Mund, Hvor ofte har ikke en grædende Qvinde med en Flok Børn bragt Themis selv til at tie og befriet Forbryderen fra den velfortjente Straf, Hvor mange gives der ikke, der, stolende paa det menneskelige Hjertes Svaghed, bruge deres Kone og Børneflok, denne Medlidenhedens Trolddomestav, som et Middel til i Tilfælde, hvor de ikke ved Rænker eller Usandheder, kunne rede sig ud af Forlegenheden, at bedaare den svage Dommer eller Regent? Det kalder man da Medlidenhed - Naade, Medlidenhed og Naade ere begge Himlens Døttre, nedsendte til os Dødelige, for at formilde Retfærdighedens ubevægelige Hjerte. De ere en frugtbar Regn, der falder paa en haard og tør Bund, og som, naar den kommer i rette Tid, bringer Høimodighedens skjønneste og ædleste Blomster til at spire. Men hvor det gielder om at haandhæve Retfærdigheden, der er en utidig Anvendelse af Medlidenhed og Naade ligesaa skadelig som overdreven Strænghed, og utidig er den Medlidenhed og Naade, der vises Forbryderen blot i Betragtning af hans Kone og mange Børn. Mangen en Mand anseer disse som et Privilegium paa at svige Staten og fornærme fine Medborgere, og hvor skadelig er ikke en saadan Tro, naar den ret har rodfæstet sig, Staten skal have Medlidenhed med Forbryderens Kone og Børn for Forbryderens Skyld, der gjør dem til et uskyldigt Offer for sin Forbrydelse, men ikke med Forbryderen for Kone og Børns Skyld, der umuelig kunne i Retfærdighedens Øine gjøre ham mindre skyldig end han virkelig er. Fjerde Christians skarpe Blik har allerede for henved to Aarhundreder indseet det Skadelige og Jnconsequente i utidig Medlidenhed mod virkelige Forbrydere. "Dy som formener sig, at nylle haffve hiielp aff hoffmeisterens Ankomst, dy skal nysselig erfare, at han ikke tør lade syn mund op, at tale for dem, siger han med den Diærvhed og ægte Retfærdigheds kjerlighed, der anstod en saadan Konge. Da Hovmesteren, Corfitz Ulfeld, var hans Svigersøn, og givt med hans elskede, aandrige Datter Eleonore skulde man troe, at Ulfeld formaaede meget over Kongen, om ikke ved egen saa dog ved sin veltalende Hustrues Jndflydelse. Men vi see her, at Christian som Dommer aldrig havde Øre for andet end - Retfærdigheden, og at man hverken ved rørende Forbønner, hykkelske Knæfald og andre paa den menneskelige Svaghed beregnede Midler, kunde forlede ham til at vige et Haarsbred fra de Grændser, retfærdige Love have afpælet. Eptherdi den Morder, som naar brudt, er bekommen igen, da skal Byfogden strax lade spørre hannem af ned skarpretteren i Dannemendz paahør, 1) Hvem der haffver giffven hannem anliiedning til at bruge flere intercessores hiielp, dentiid hand nyste, wy ingenlunde nylle giffve hannendilation. 2) Hvem dii haffver uerrit, som haffver husstit och hiielid hannem, der han kom løss, item i huis hus hand bleff aff med Jernene og hvem der skildte hannem derved. 3) Hvem der haffver giffven hannem anliedning til at komme paa den maneer løff, som skeder. 4) Om ingen flere end hans fader er interesserit y dy penning, som der fandtes hos hannem. 5) Hvor Slutteren og hans Broder kom hen, den tid hand kom udaff Byen. Rosenborg den 12 Au. Anno 1645. Christian. in dorso: Byfogeden y københaffnen til hande. Byfogden skall strax lade heffte den Smid, som er fortenckt for at haffve hjulpen den Mør der af Jernene. Rosenborg den 12 Au: Anno 1645. Christian. in dorso Byfogden til hande. Tiil Niiels Hansen er fornemlig myt Spørsmaal, hvor det staar i Stadsretten, att en Raad man allene dii andre vasuydendis maa forhøre eller lade forhøre nogen wydnysbur, som lygger Chre och welfærdt macht pa, vanstet, at den, som ded angav, hvercken bliffver steffnit eller kaldit. Rosenborg den 19 Augu: Anno 1645. Christian. Jeg nyll nyde, hvorfor Slutteren intet tyl talis, fordi hand bade inted fornarede den Mør der, som hand burde, mens ochsaa rømmede med hannem; at samme Slutter skulle gaa frii, fordi hand haffver tvendt lenge, item hand er giifft, och haffver mange Børn, da er derpaa denne myn Resolution, at ingen kan rømme slig aff syn lange tienniste, om den tager en vad Ende, som Slutterens haffver tagen, den tyd hand lod Morderen ded eene Ben og begge hender frii, och gik hen och tappede Øl for ham och hans karnutter. Hans knynde och mange Børn angaaendis, da haffner jeg hverken y geistlig eller werslig Ret kundet fynde, at den, som er giifft og haffver mange Børn, maa gørre hvad hannem lyster; kan dy høylerde ykøben, erindre mig om noget y Bydelen, som y dy maader kan uerre hannem behiielppelig, da skal hand nyde ded gaat ad. Dy, som formener sig at nylle haffne hiielp aff hoffmeisterens"*) Ankomst, dy skal nysselige erfare, at han ikke tør lade syn mund op, at tale for dem. Rosenborg den 20 Au. Anno 1645. Christian. in dorso Byfogden y køben, til hande. *) Coriz Ulfeld. Man seer, hvad og andenstedsfra er bekjendt, i hvilken Respect den gamle Christian vidste at holde sine Svigersønner og sin Adel. Sa Lovgivning