Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-11
J Skilderiet No. 67 læser man atter et Stykke, overskrevet: Anvisning til, hvorledes Landsbypræsten i det mindste Kald kan have Udkomme, som i eet og alt har samme Tendents som hiint i No. 37, og søger at hævde den paa en ganske egen Maade, nemlig: ved at anføre et Exempel paa en nu afdød Præst, uden Børn og i et lidet Kald, som ei allene kom ud med sine Jndtægter, men efterlod endog sin Enke i gode Omstændigheder, derved, at han havde faa Bøger, simple Møbler, jevnligen Træruder i sine Vinduer, brugte ingen Tallerkener og ingen Gafler &c. Jndsenderen forstaaer rigtignok ikke, hvorlunde en saadan, tildeels meget upassende, Simpelhed kan giøre nogen velhavende, ja, mener endog, dersom man ikke har gjort den salig Mand Uret, at han kunde havt det meget pænt og næt hos sig og brugt baade Gafler og Tallerkener, uden at denne Udgift eengang for alle, behøvede at giøre noget mærkeligt Skaar i hans Sparebøsse; men var det end saa, at denne underlige Vei var den eneste mulige for at leve uden Gield og Næringssorg, da vilde jeg sikkerligen raade enhver, som ellers ikke stod til at redde, at han i al Hast greb i Fadet; thi var det ei langt bedre, helst for en geistlig Mand, som fremfor alle andre ikke bør være en Slave af Ufornuftiges Dom, naar Folk raabte: den Mand spiser uden Gaffel og Tallerken, end naar de sagde: den Præst skylder Hvermand Penge, (og kunde dog have undgaaet Gield). Dog priset være vor Regierings Forsorg fra Arilds Tid, alle saadanne og lignende Opoffrelser ere ikke nødvendige, hverken Gaffelmangel eller Træruder, hverken Colibat eller absolut Monogami ere uundværlige Surogater for vore Landsbypræsters Udkomme; dette trøster jeg mig til at bevise, skiønt jeg er langt fra at nægte, at enkelte Kald, betyngede med svære Pensioner, maa kaldes ringe *), og at andre, f. Ex. hist og her i Jylland eller paa afsides Øer, ere saare smaa, ja, saa smaa, at ingen Mand med en stor Familie kan leve af dem dog slige Kald høre til Undtagelserne, og hvem vilde være saa ubillig at fortænke en Præst med et saadant Embede, naar han beklagede sig? 4) men det er sielden eller aldrig det enkelte Jndivid, som paa Prænt æsker Ank for sin Stilling, De saakaldte beklippede Kald mener jeg just ikke, da disse gjerne forhen have været store, og altid beholdt et klækkeligt Hartkorn tilbage, medens hele Sognet yder Præsten, nu som før, Høitidsoffer o. s. v. Jkke heller mener jeg alle Kald med Pensioner til Enker; thi disse Pensioner ere undertiden smaa, og kun 1/3 af Tienden. ) Overhovedet jo mindre verdslig Glæde en saadan Mand kan nyde, jo slettere og ødere Egn han maa boe i, som f. Ex. en Præst paa en af Vesterhavets smaa Øer, jo mere burde man ønske at der fra Statens Side kunde sørges for hans rigelige Udkomme; (thi det er neppe godt at visse Kald ere som Prøveklude, saa enhver ny Præst, neppe ankommen, ønsker at forlade dem, ligesom Menigheden var til for hans Skyld og ikke omvendt); dog en saadan Hielp maatte da vel ikke bestaae i direkte Tillæg af Statskassen, eller i Eftergivelse af Skatter, da det Deficit i Statskassen som derved opstod kun kom til at svie til det øvrige Samfund, enten tidlig eller sildig, og hvem maatte vel tilsidst fornemmeligen dække det uden Landmanden, som Staten vist høist ugierne paalægger mere, og der sielden, saaledes som Præsten, og saa har andet at leve af end Avlingen. Derimod torde det maaskee være passende ved forefaldende Vacancer i store Kald at tillægge saadanne Embedsmænd Tiendeindtægten af et betydeligt Antal Tdr. Hartkorn, og vare de forvissede om at faae Tillæg, f. Ex. for hvert 10 Aar de holdt ud i Kaldet, saa vilde baade Menighed og Siælesørger, staae sig godt derved og faae hinanden kiær. nei, det er hele Geistligheden paa Landet, som beklages. At Kaldens rene Pengeindtægt, formedelst de yderst lave Kornpriser, er langt mindre nu end i Krigens Tid, og i mange Aar for dennes Udbrud, derom er ingen Tvivl, gaaer man imidlertid længere tilbage i Tiden, f. Ex. til de 3 første Decennier af det forløbne Aarhundrede, saa vil man finde, at Sæden, helst Vaarsæden, ikke sielden stod ligesaa lavt som nu. Vel ere Udgivterne til Skatter, Folkeløn o. s. v. i vore Dage uendelig høiere end dengang, men man maa paa den anden Side ikke heller glemme, at Agerdyrkningen, især siden Fælledskabets Ophævelse, har gjort Kæmpeskridt, og at mangen Præst nu ikke blot kan avle det dobbelte, men ogsaa af Tienden, naar den ei er ufordeelagtig bortakkorderet, undertiden hæver det dobbelte og, maaskee det tredobbelte Antal Tønder Sæd af samme Hartkorn, medens de, ofte næsten Da man ikke kiender Forfatteren eller Forfatterne til de fleste af disse Jeremiader, saa bør man paa ingen Maade beskylde vor hæderlige og i flere Henseender (fremfor andre Staters Præsteskab) udmærkede Geistlighed, for at være Ophavsmænd til dette, som oftest uhiemlede, Klynkeri. Det kan ikke engang med billighed lægges den til Last om ogsaa virkelig eet eller andet Medlem af den, maaskee ved, maaskee uden egen Brøde, geraadet i Mangel og Elendighed, nu af Fortvivlelse tager saaledes paa; og hvo veed om ei vankundige Personer udenfor Standen, af os ubekiendte Grunde, stundom opvarte med slige sammerlige Smørerier, Tendentsen til at klage lidt meer end nødvendigt kan man vel, nu for Tiden, ikke saa ganske frakiende Landsbypræsterne, og det er heller ei saa besynderligt, naar man betænker Konjunkturernes pludselige Forandring til det Værre, men at de billige Alt det overdrevne som Publicum i den senere Tid har maattet fordøie i denne Anledning, tør man vistnok med god Grund omtvivle; kun maa man undre sig over at hidindtil, saavidt man veed, ingen Geistlig har taget til Gienmæle. uhyre, Omkostninger, som frembragte hine Forbedringer, der lagde Velsignelsen i hans Tiende, have ruineret flere patriotiske Godseiere, ja, endnu ei ere forvundne af alle, uden at Præsterne, som nøde og nyde godt af disse Bestræbelser, behøvede at anvende en eneste dansk Skilling paa at fremme dem. Altsaa kan det Ene nok saa temmeligt bøde paa det Andet, og man tør med Grund formode, at en Beneficarius nu, naar hans Kald end har samme Størrelse, maa ligesaagodt have sit Udkomme, som hans Formænd i Embedet for 100 Aar siden, som hvilke man ikke har hørt at de klagede eller beklagedes), naar han nemlig handler ligesaa fornuftigt som hine, tager ligesaa huslige Koner, og opdrager sine Børn ligesaa tugtigt, simpelt og tarveligt som de, kort sagt, naar han saaledes som hver retskaffen Mand og altsaa endmere en Religionslærer bør, - tager Tæring efter Næring. Geistlighedens Vilkaar i de fleste vore protestantiske Nabolande, f. Ex. i det Hannoverske, Meklenborgske, Brandenborgske o. a. f., er uden Sammenligning ringere end vor Geistligheds.