Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-07-02
(Fortsættelse.) Napoleon var nu med en uindskrænket Magt de Franskes Keiser. Hans Eed lød, efter Senatsconsultets 63 Art, saaledes: "Jeg sværger at forsvare Republikens Heelhed; at agte og skaffe Agtelse for Concardatets Love og Gudstienestens Frihed; at agte og skaffe Agtelse for Rettighedernes Lighed, den politiske og borgerlige Frihed, Ugjenkaldeligheden af Nationalgodsernes Salg, ikke at udskrive nogen Skat eller paalægge nogen Afgivt, uden i Overensstemmelse med Lovene; at hævde Æreslegionen, og at regiere ene med Hensyn til det franske Folks Jnteresse, Lykke og Hæder 2) J et i Aar udkommen lidet Skrift, Gesprach zwischen dem Prasidenten des Senats Grafen v. Lacapede und der Grafin Dem, uber die am 14 Nov. 1813 an den Keiser Napoleon gehaltene Rede und dessen Antwort, gives en egen Forklaring over Begrebet "Hæder", saaledes som Napoleon, i det mindste i de sidste Aar, vilde det skulde forstaaes. Hs. Maj. vilde, hedder det: gjøre det til en Lov for hele det faste Land, at det er en Hæder, naar et fremmed Land indlemmes i det franske Rige; at det er en Hæder, naar fremmede Undersaattere lade sig slagte for Hs. Majestæts Ære, at det er en Hæder, naar Nationerne nedlægge deres Formue og Blod paa Frankrigs Offerbord; at det er en Hæder, at Denne Eedsformular indeholder i Korthed Keiserens Pligter, men i Hovedtingene saa ubestemt, at en Keiser af Marocco og en Keiser af Frankrig i lige Grad ikke skylder noget Menneske paa Jorden Regnskab for fine Handlinger. Keiseren sværger at forsvare Republikens Heelhed, men hvad forstaaer man ved Republikens Heelhed? Den blen in aldrig heel, Fra Madrid til Hamborg gaves der jo ikke et Land, ikke en Landsby, som Napoleon jo troede, at kunne indlemme i det franske Rige, At sværge at forsvare Republikens Heelhed var altsaa, i det mindste efter Napoleons Grundsætninger, det samme som at sværge en evig Krig; thi da der ikke var Grændser for hans Erobringssyge, saa var der heller ingen Grændser for Republikens Heelhed, især da de erobrede Lande ikke betragtedes som Provindser, men som incorporerede Dele af det franske Rige, ja endog Tydske og Hollændere fik Benævnelse af franske Undersaattere. At Keiseren sværger, ikke at ville udskrive nogen Skat eller paalægge nogen Afgivt, uden i Overenstemmelse med Lovene, betyder i Grunden intet, da Art. 1. siger: at Retfærdigheden forvaltes i Keiserens Navn, af de Statsbetienter, plyndres eller mishandles af franske Soldater, at det er en Hæder at regieres af den franske Keiser, fordi derved alle Mennesker, især hans Statsbetientere, svare at tænke; thi Hs. Majestæt kan ikke lide, at andre Mennesker ogsaa tænke. han udnævner. At han vil regjere ene med Hensyn til det franske Folks Tarv, Lykke og Hæder ere tomme Ord, da det staaer i Keiserens Magt, at bestemme hvad han forstaaer ved Tarv, Lykke og Hæder. Historien kan ikke opvise nogen Erobrer lige fra Alexander til Kuli-Chan, som jo vilde kunne godtgjøre, at efter de Begreber, han forbinder med disse Benævnelser, hans Foretagender, sigtede til Undersaatternes Tarv, Lykke og Hæder. At erobre Verden var Macedoniernes Tarv, under en Alexander, at bemægtige sig Persernes Rigdomme en Lykke, og at overvinde den mægtige Darius en Hæder. Overalt have de Ord: "Nationens Tarv, Hæder og Lykke under Napoleons Regjering faaet en ganske egen Betydning, og vare intet uden en Forgyldning paa malurtbittre Piller. Verden saae her med Forundring en Regjering indført, der i sin Form neppe har havt sin Mage – en Republik med en souverain Keiser i Spidsen, der efter at han allerede var proclameret til Keiser, skulde ved Folkets Stemmegivning sanctioneres i denne Værdighed. Her vare altsaa tre Slags Regjeringsformer forenede i een: den republicanske, den monarkiske og i en vis Henseende Valgregjeringen. Embedsmænd, som Regjeringen indsatte, og Medlemmer af Æreslegionen, som Keiseren udnævnte, ledede Valgene, af hvis Lister Udnævnelser : efter Keiserens befaling skete. Valgcollegierne kunde endog opløses eller de opgivne Candidater tilbagevises. Tribunatet havde vel Tilladelse at tale om Lovforslag, det lovgivende Corps at stemme og Senatet at raadslaae derover; men Keiseren kunde efter 72 Art. misbillige en Lov, eller, naar ham saa tykkedes, lade den bekjendtgjøre som Lov. Selv naar det lovgivende Corps forkastede den, synes den alligevel at kunne faae Lovskraft *).*) J Etat actuel de France (P. 9) beskriver en, efter Foregivende, fra Frankrig flygtet Engellænder, mueligen med lidt overdrevne Farver, men i Hovedsagen nok temmelig rigtig, det lovgivende Corps's Forretninger i dets Møder i Slutningen af Aaret 1894 og i Begyndelsen af 1805, paa følgende Maade: "et Møde i det lovgivende Corps blev anvendt til at modtage Dedicationen af en Bog, en anden til at opsætte en Denne saaledes opførte Bygning var, naar man ikke bryder sig om Fasthed i mødende Storm og Uveir, skjønt bygget paa Sand, meget konstig, jo beundringsværdig sammensat i alle sine Deele. Fr. Keiseren udsprang al Magt ligesom fra en eneste Kilde, og derfra udbredte den sig igjen over den hele, med tusind Led sammensatte Kjæmpestat, Præfecter, skjønt hver især en liden Regent i sit Departement, havde dog ingenlunde saadan Magt, at han kunde blive Regjeringen farlig. Under dem stode igjen Underpræfecter, der vaagede over hine.