Politivennen, 1799-01-01
Forslag til vore Færgeløbs bedre Bestyrelse. Nej, og evig Nej er desværre Svaret paa alle disse Spørgsmaale, der langtfra ikke ere alle de, der kan og bør opkastes. Nej, saaledes er det ikke i Danmark. J Danmark ere Færgeløbene i private Mænds Eje, og derfor fuldkommen i den Forfatning et Lands Veje vilde være hvis Privatmands Karrighed og Vindesyge havde Raadighed over dem. Det Korsørnybogrske, det eneste, hvorpaa lidt Opmærksomhed har været henvendt, er langtfra at være i en taalelig Tilstand, og alle andre ere yderst forsømte og elendige. Maaskee fordrer man nogle Beviser for denne Paastand? - Færgen ved Taars laae fortøjet med Agtertov ved Færgebroen, de Rejsende bestege den, alt var færdigt, Færgefolkene hidsede Sejlene og lode Landtovet staae, den raske Kuling fyldte Sejlene og kastede Færgen om, og en Jomfrue, som befandt sig blandt de Rejsende, maatte med Livet undgjælde Færgefolkenes skjønne Sømandskab. - Anmelderen har i et ikke lidet Selskab, hvoriblandt ogsaa var Fruentimmer, maattet overnatte i Taars Færgegaard, og af Mangel paa Lokum maatte de Rejsende efterhaanden skjule sig i den nærved beliggende Skandse. - For nogle Aar siden blev Færgen, som gik fra Spotsbjerg overfaldet af Stilte og Taage. Strømmene førte dem imidlertid ud af det sædvanlige Farvand. Taagen løftede sig endelig og nu seer man for sig en Kyst, som de jamrende Færgefolk erklærede for et terra incognita; endelig da man til Trods for Frygten og for de Tyrker der muelign boede her, lod en Baad gaae i Land erfarede man at det var den syndre Lollandske Kyst et Par Mile fra Færgestedet. - For faa Aar siden druknede tyve til tredive Bønder i Sallingsund fordi Færgen, naar den er ladt, ikke bær Rejlingen højere end et lille Korter over Vandgangen og naar den er tom kun omtrent en halv Alen, og fordi man endnu ikke har tordet øde et par løse Vandbord paa de mange aarligen Overrejsende. - Færgerne ved Gaabense og Vordingborg ere for det meste uden Udlægger, og altsaa ikke allene uden Topsejl til Brug i Stilte men ogsaa uden Klyver, der vilde lette Krydsningen. Man føler den gyldne Sandhed af Ordsproget: kommer vi ikke i Dag, saa kommer vi i Morgen. - Ethvert Menneske, der med Færgen kommer paa Spotsbjergs Rede, maae finde sig i at bæres i Land paa Ryggen af en Mand, som her har Privilegium paa denne Næringsvej. Det hielper intet at Alder, Vanførhed, Fedme eller anden Legemsbeskaffenhed gjør denne Førsel farlig for Helbreden. - Vil man fra Rødbye gaae over til Holsten maae man betroe sit Liv til en eller anden Handskemager eller Skræder, der for Aalestangeriets Skyld holder en maadelig Baad, og som for høj Betaling slumper En over til Hejligenhaven eller ogsaa, hvis det graaner for stærkt, kaster En i Land paa Nordsiden af Femern, hvor man med Nød faaer Vogn til Borg. Man skulde have ventet at Postvæsenet, der saa rigelig betaler sig, havde gjort saa idelige og grundige Forestillinger om Færgeløbenes alt for ringe Antal og især om deres daarlige Tilstand, at Regieringen, saaledes vakt til Opmærksomhed paa denne vigtige Gjenstand, for lænst havde gjort det muligt for os at sige, at vi havde en til Landets Tarv passende Postgang. Da skulde ikke længer det langelandske Brev der burde hver Uge kunne efter tre Miles Overfart bringes til sin Paaskrivt i Lolland, paa en latterlig og skammelig forsinkende Maade gaae først med Færgen til Taasinge, derfra med Færgen til Svenborg, derfra med Bipost til Nyborg, derfra over Beltet til Korsør, derfra igjennem hele Sjælland til Kjøbenhavn, derfra med Lollandsposten hele Sjælland atter igjennem til Vordingborg, derfra med Færgen til Gaabense, derfra igjennem Falster til Nykjøbing, derfra med Færgen over til Lolland, og saaledes ti gange fra Vand til Land og fra Land til Vand i en Strækning af herimod 50 Mile. Da skulde ikke den Købmand i Kristiansand f. Ex. der vilde tilskrive en Købmand i Aalborg, see med Harme sit Brev slæbes først i modsat Retning til Kristiania, derfra til Friderikshald, hele svenske Landet igjennem, over Sundet til Kjøbenhavn, igjennem Sjælland, og hvis det skulde gaae hurtigt ogsaa igjennem Fyen, og endelig næsten hele Jyllands Længde igjennem til sin Paaskrivt, og saaledes i 4 til 5 Uger at løbe Per Gantes Gjenvej igjennem 200 Mile istedet for 24. Da kunde endelig den Købmand i Lolland som, hvis Forfald skulde hindre Lybekeren fra som sædvarlig hver Sommer personlig at indkræve Penge for betroede Vare, vilde sende disse sikkert til Lybek, ikke behøve at lade Dem først gaae til Kjøbenhavn, og siden med den hamborske Post til Bestemmelsen, en Vej af 100 Mile isteden for 16. - Jeg dadler ikke Anvendelsen af Postkassens Overskud; men sikkert vilde det være en naturlig Anvendelse, om derved Færgeløbene forbedredes, og Postmeddelelsen lettedes og mangfoldiggjordes. Jeg veed at vor utrættelige Vejkommission har gjort og endnu gjør sig al Umage, for at henvende saavel Postamtets som Regjeringens Opmærksomhed paa denne Gjenstand, som dens egne indskrænkede Pengekilder ikke tillode den selv at virke klækkelig paa. Men det er ikke mit Forslag at Bestyrelsen af Færgeløbene skulde ligge enten under Postamtet eller Vejkommissionen. De Kundskaber den udfordrer ere høist forskjællige fra dem, som gjøre dem en duelig Arbejder i disse to Kollegier. Naar de allerede værende og nyanlæggende Færgeløb (omtrent 50) med Fartøjer og Bygninger vare ved Køb blevne Statens Ejendomme, burde der til deres Overbestyrelse oprettes en Færgeløbskommission hvis Sæde blev i Kjøbenhavn, og som blev AdMiralitetet underordnet. Færgeløbene selv forestodes umiddelbart i hvad der hørte til Sømandskab af kyndige, øvede og sindige Søofficerer, og i det oekonomiske af en Færgeløbsskriver. Dennes Transportbog og hines Journal vilde være hinandens Kontrol. Et vist Antal Kadetter kunde skiftes til at have Station ved Færgeløbene. Af disse Officerer skulde Kommissionen besættes, og af de Officerer, der som Kadetter ved den Eramen, der holdtes naar de forlod Stationen, udmærkede sig, besattes nærmest Komandoposterne ved Færgeløbene. Regnskaberne saavel over Udgivter som Jndtægter burde aarligen offentliggjøres. Jeg fraholder mig videre Udvikling, der bedre vil kunne skee af Rentekammeret og Admiralitetet end af mig. Det Medisinske Fakultet vil vist finde det en undersøgelseværdig Sag, at fastsætte den bedste og mindst bekostelige Maade, hvorpaa de Rejsendes og Overførendes Helbred sikredes. Mange af vore Færgeløb ere i nuværende Tilstand allerede rigeligen lønnende. Vel vilde deres Tilkøb være Staten en Udgivt af nogle Tønder Guld *) og atter nogle medgaae, for at gjøre de nye Anlæg og forbedre de gamle. De aarlige Lønninger og Udgivter vilde beløbe sig til langt mere end nu omstunder; men jeg troer sikkert at det tiltagende Samkvem, de ideligere Rejser, som ved gode Færgeanstalter og velanlagte Veje vilde gjøres, efter faa Tiders Forløb vilde give et Overskud der siden Aar for Aar bestandigen vilde vore. *) Et saadant Salg, hvorved det Almenes Velstand og Sikkerhed paa Liv og Helbred vinder troer jeg enhver privat Mand er pligtig til. Er andet er at nødes til at sælge sin Ejendom for en Fyrstes eller Magtmands Lunes, eller for en Stads Regelmæssigheds Skyld, o. s. m.