Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-11-05
Under denne Overskrivt læses en Artikel i Kjøbenhavnsposten No. 256, hvoraf følgende er et Udtog, Om den Roeskilder Adresse hedder det deri: Det var første Gang efter to Aarhundreders Forløb, at det danske Folk igjen hævede sin Røst, ikke som en tilfældig sammenstimlet Hob og ikke igjennen enkelte, adsplittede Munde; men i samdrægtig Eenhed og med lovhjemlet beføielse, gjennem Nationens Udvalgte. O, hvor Meget, hvor uendelig Meget var ikke her at sige; hvor Meget, som laae Folket paa Hjertet; hvor Meget, som netop burde siges nu ved den ne første, denne høitidelige Leilighed. Vi havde ven tet et Manifest, der vilde aabenbare Hvad hidindtil var skjult for Verdens Øine, om hvad det var for en Aand, der besjælede det danske Folk, et Manifest, hvori Danmarks Fremtidligger, en Hjørnesteen til vort Velfærds Tempel, et Hjerteskud til vor Friheds Palme; men, greben af en dyb Følelse af Skamfuldhed, bekjende vi vort Haab er skuffet. Man maa ikke misforstaae os, som om vi misbilligede den Følelse af Taknemmelighed mod Kongen, som udgjør Adressens Characteer; tvertimod ville det høiligen have bedrøvet os, om en saa naturlig, saa retfærdig Følelse ikke havde udtalt sig i de første Ord, Stænderne rettede til Thronen. Thi vel er det en Tak, og det en ærlig, velmeent Tak værd Hvad Kongen har givet os om det end ikke fyldestgjør ethvert fornuftigt Ønske, en Begyndelse er gjort, og det er en god Begyndelse, og Stænderne kunne derfor ikke begynde med noget Bedre, end med at takke. Men denne Tak skulde være mandig og maadeholden, som den sømmede sig fribaarne Mænd, den skulde være hjertelig og varm, som det anstaaer brave Nordboer. Men dette blodløse Krybdyr af en Tale, denne kolde kunstlede Præken af ud vaskede og udblegede Trivialiteter - vi forkaste dette Takkeri; thi det er mat og uhyggeligt, uden Livsvarme. Vi bekjende det frimodigen, og det er intet ringe Offer vi derved bringe Sandheden: Stændernes Adresse har bittert skuffet vor Forventning. – Men Stænderne selv, have da ogsaa de svigtet, Nei, det vilde være overilet, høist overilet, om Nogen vilde paastaae dette. De vare endnu ikke blevne varme i Sædet, de kjendte ikke hinanden, de kjendte ikke deres egne Kræfter. Nylig sammentraadt vare de endnu ikke sammenvoxede til nogen fast, eensartet Masse, der var endnu ikke nogen fælles Tanke, intet stort Princip som havde bemægtiget sig de adsplittede Talenter, de isolerede Ønsker; uvante til parlamentariske Forhandlinger bleve de overraskede, man kunde gjerne sige overrumplede. Det vilde derfor være høist ubilligt at bedømme Stænderne selv efter dette første, vistnok ikke veloverlagte men dog mindre vigtige Værk, det de aabenbar selv have betragtet som en blot Formalitet; og høist uretfærdigt vilde det være, om denne Omstændighed kunde svække vort Haab om en Forsamling, som udentvivl snart vil give os fyldestgjørende Beviser for, at vi ikke have bygget vort Haab paa Sand." Og om den holsteenske Adresse hedder det: "Jkke heller føle vi os tilfredsstillede ved den holsteenske Adresse, thi heller ikke der fornemme vi noget Pulslag af et høiere Liv, heller ikke deri finde vi noget, som kunde hæve den nedbøiede Nationalaand, og vække Folket til Begeistring for Frihed og Ret. Jmidlertid behøve vi vel heller ikke vidtløftigen at føre Beviis for, at den har store Fortrin for den roeskildske Adresse; thi hvor ubehageligt et Jndtryk end den kolde, forvriede Cancellistiil gjor, hvori den er affattet, i hvilken Henseende den kun altfor godt stemmer overeens med Commissairens Aabningstale, dette aandløse og klangløse Blikarbeide, saa finde vi dog der, om ikke kraftigt udtalt, dog idet mindste henpeget paa den fremskridende Udvikling, hvortil der ved Stænderinstitutionen er gjort en Begyndelse; ligesom der, om end paa en lemfældig, dog tillige utvetydiMaade er henviist til Garantiet, som en uforglemt Fortid have givet Holsteen, men som man maaskee betragtede, som reent forglemte. Vel opstiller denne Adresse intet System, men den er dog heller ikke blottet for enhver egen Meningsyttring, i hvilken Henseende især maa henvises til den Passus, der omtaler Forholdet imellem begge Hertugdømmerne. Den i Adressen forekommende Tak for Budgetten ansees derimod for en overilet og uoverlagt Meningsyttring, der let kan sætte Stænderne i det ubehagelige Alternativ ved deres senere Forhandlinger, enten derved at lade sig bindre i en fri uforbeholden Udtale af det, de anseefor Ret og Pligt, eller ved deres senere Yttringer at indvikle sig i Modsigelse med de første Ord, der udgik fra denne Forsamling.""Om de Forhandlinger – hedder det slutteligen i bemeldte Artikel – der have fundet Sted med Hensyn til disse tvende Aktstykker, erfare vi af de tvende monopoliserede Stænderblade aldeles Jntet; hvad imidlertid den roeskildske Forsamling angaaer, da ere alle Efterretningerne derom som en Løbeild gaaet fra Mund til Mund, saa at Pressen vel er den eneste, som er uvidende desangaaende, om Jtzehoer-Forsamlingen maa vi der imod henvise Folk til de Beretninger, som flere tydske Blade, navnligen Hannoversche Zeitung, have leveret derover