Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-10-14
Dette mærkværdige Actstykke, som gjemmes i det Kgl. Geheime Archiv, synes de engelske Historieskrivere ikke at have kjendt, uagtet det er høist sandsynligt, at Elisadeth i samme Form og paa samme Maade har tilskrevet de andre europæiske Souverainer, hun stod i venskabelig Forbindelse med. Men ved at sammenligne dette Brevs Jndhold med det, Robertson fortæller og Elisabeths Forstillelse ved denne Leilighed i sin History of Scotland, T. 2. P. 36365, vil man saa meget lettere ledes paa den sande Sammenhæng. Elisabeth, siger Robertson, gav sig Mine af at modtage Efterretningerne om Marias Død med de voldsomste Bevægelser af Bestyrtelse og Bedrøvelse. Sukke, Taarer, Klager og Sorg bleve alle anvendte, for at lægge Virkeligheden og Betydeligheden af hendes Kummer for Dagen. Aabenbare Spor af Forstillelse, og List ville findes i hvert Tidsrum af Elisabeths Anslag mod den skotske Dronnings Liv. Det Hverv, at bringe Maria for en offentlig Ret, var tilsyneladende aftvunget hende ved hendes Geheimeraads Bønner. Hun dvælede med at bekjendtgjøre Dommen mod hende, indtil hun to Gange blev bedet derom af begge sine Parlamenter. Heller ikke underskrev hun Dødsdommen, uden med den yderste tilsyneladende Afsky. En Scene af det dristigste og høitideligste Bedrag stod endnu tilbage at udføres. Hun søgte at faae Verden, til at troe, at Maria var blevet aflivet, uden hendes Vidende og imod hendes Villie. Davison, der hverken formodede hendes Hensigt eller sin egen Fare, var hendes Redskab til at udføre denne List, og faldt som et Offer derfor. - Det var hans Pligt, som Statssecretair, at forelægge hende Dødsdommen til Underskrift, og, efter hendes Befaling, bragte han den til Storseglet. Men hun foregav, at hun havde paalagt ham, ikke at tale om det, hun havde gjort, til noget Menneske, eller give Dommen af Hænderne, uden hendes udtrykkelige Tilladelse; at han, til Trodsfor denne befaling, ikke allene havde aabenbaret Sagen for adskillige af hendes Ministere, men, i Overensstemmelse med dem, forsamlet hendes Geheimeraader, ved hvilke, uden hendes Samtykke eller Vidende, Dommen blev udstedt, og Greverne af Shrewsbury og Kent bemyndigede til at fuldbyrde den. Uagtet Davison benægtede alt dette, og det med Omstændigheder, der bare de største Præg af Sandhed og Troværdighed; uagtet det neppe kan begribes, at hendes Geheimeraad, der bestod af Mænd, hun maatte sætte Lid til, af hendes Ministere og Yndlinger, vilde forsamles indenfor Murene af hendes Pallads, og vove at forhandle en Sag af saa stor Vigtighed, uden at underrette hende derom, og imod hendes Tilbøielighed, saa drev hun sin Forstillelse dog saa vidt, at hun, med alle Kiendetegn paa Mishag og Harme, forbød de fleste af sine Geheimeraader at komme for hendes Øine, og behandlede Burleigh især saa haardt og med saadanne Beviser paa Utilfredshed, at han betragtede sig selv som forloren, og i den dybeste Kummer skrev et Brev til Dronningen, bedende om Tilladelse at maatte opgive alle sine Poster og trække sig tilbage paa sit eget Gods. Davison afsatte hun ufortøvet fra hans Embede og lod ham sætte fangen i Tower. Han blev snart derefter bragt for et høitideligt Forhør i Stiernekamret, dømt til at bøde 10,000 Pd. og indspærres paa Dronningens Naade. Han vansmægtede adskillige Aar i Fængsel, og nød aldrig meere nogen Grad af Bevaagenhed eller Myndighed. Da Elisabeths Skinsyge og Frygt havde berøvet Dronningen af Skotland Livet, gjorde hun sig, for at besmykke den Deel af hendes Fremfærd, ingen Betænkning af, at opoffre een af hendes Kongeriges retskafneste og dueligste Mænds Lykke og Rygte. - Dette høitidelige Gøglespil, thi det fortjener intet bedre Navn, tjente imidlertid Elisabeth til Forsvar hos Kongen af Skotland." Hume, der i det Væsentlige stemmer overeens med Robertson, beretter: "Da Dronningen blev underrettet om Marias Henrettelse, anstillede hun sig, som følte hun den yderste Bestyrtelse og Afsky. Hendes Ansigt forandrede sig; hun stammede i sin Tale, længe var hendes Sorg saa dyb, at hun ikke kunde udtrykke den; men hun stod, ubevægelig som en Støtte, nedsjunken i Taushed og stum Bestyrtelse. Da hendes Kummer blev istand til at faae Luft, brast den ud i lydelige Veeklager og Jammerskrig, hun klædte sig i dyb Sorg over denne bedrøvelige Begivenhed, og man saae hende uophørligen svømme i Taarer, og kun omgiven af sine Kammerjomfruer og Hofdamer. Ingen af hendes Ministere eller Geheimeraader vovede at nærme sig hende, og havde nogen saadan Dristighed, saa jagede hun dem fra sig med de heftigste Udtrykke af Harme og Uvillie. De havde alle gjort sig skyldige i en utilgivelig Forbrydelse, ved at lade en dyrebar Søster og Frænke aflive, tvertimod hendes bestemte Forsæt, som var dem tilfulde tilkjendegivet og bekjendt.""Den Pengemulet, som Davison idømtes, blev, uagtet den bragte ham til Bettelstaven, med Strænghed inddrevet. Al den Naade, han kunde nyde af Dronningen, var, at hun, fra Tid til anden, sendte ham smaa Understøttelser, for at frelse ham fra at omkomme af Nød. Han skrev hemmeligen til sin Ven Walsingham et Forsvar, der indeholder mange mærkelige Omstændigheder. De franske og skotske Gesandter, sagde han, havde gjort Dronningen Forestillinger angaaende Maria, og, umiddelbart efter deres Afreise, befalede hun ham af egen Drivt, at overlevere hende denne Fyrstindes Dødsdom. Hun underskrev den ufortøvet, og befalede, at den skulde besegles med Engellands Storsegl. Hun syntes at være i saa godt Lune, at hun sagde til ham paa en spøgende Maade: "Gaa og fortæl alt dette til Walsingham, som nu er syg, uagtet jeg frygter for, at han vil døe af Sorg, naar han faaer det at vide. Hun tilføiede, at endskjønt hun saa længe havde udsat Henrettelsen, for ei at lade, som om hun ledtes af Ondskab eller Grusomhed, havde hun dog forlænge siden følt Nødvendigheden deraf. J den samme Samtale dadlede hun Drury og Paulet (Marias Bevogtere, fordi de ikke før havde befriet hende for denne Uleilighed, og hun yttrede det Ønske, at Walsingham maatte formaae dem til at samtykke i den Henseende. Hun var saa forhippet paa denne Sag, at hun nogen Tid derefter spurgte Davison, om noget Brev var indløbet fra Paulet angaaende den af ham ventede Tjeneste Davison viste hende Paulets Brev, hvori denne bestemt nægtede at gjøre noget, der var uoverensstemmende med Ærens og Retfærdighedens Grundsætninger; Dronningen blev opbragt, og anklagede saavel Paulet, som Drury for Meeneed, fordi de, der havde aflagt Fælleskabs-Eden, hvori de havde forbundet sig til at hevne Fornærmelser mod hende, og alligevel havde nægtet at række hende Haanden ved denne Leilighed. Men Andre, sagde hun, ville gjøre sig mindre "Skrupel deraf."