Almuevennen, 1844-09-04
Naar Nødvendigheden af Stænderinstitutionens Udvikling i Comiteens Betænkning begrundes i den Fare, som truer Statseenheden, og de øvrige forviklede Forhold, hvori vi befinde os, maa der lægges Mærke tilat denne Nødvendighed ikke mindre er begrundet i den i Folket værende, paa saa mange Maader og ved saamange Leiligheder tilkjendegivne Trang til friere Statsformer, der har været saa fremtrædende, at man alene paa denne Grundpille hidtil har støttet de frembragte Ønsker, hvilke endog nu ere blevne end meere fremtrædende, og, ved Betragtningen af Rigets faretruende Fremtids Udsigter og den ogsaa derved paatrængende Nødvendighed af en folkelig Ordning af Statsforfatningen, have vundet i Kraft og Betydning. Jeg kan derfor saameget mindre fatte, at man kan undlade at optage noget herom i Betænkningen, som det for mig staaer aldeles klart, at en aaben Vedkjendelse heraf er uomgængelig fornøden, uaar man vil undgaae Skin af at ville fornegte, hvad der saavel her i Forsamlingen som udenfor samme har gjort sig gjældende som Folkets Mening. Den Kraft og Bestemthed, hvormed, som i Betænkningen udhævet, de constitutionelle Bestræbelser, træde frem i Hertugdømmerne, og navnlig vise sig i de i den nuværende Slesvigske Forsamling fremsatte Forslag, forrekommer mig ogsaa at opfordre til, at vi tydeligere betegne, at vi i Hovedsagen og Endemaalet ikke ere uenige med vore Landsmænd i Hertugdømmerne naar vi ville vente, at de skulle være tilbøielige til at gaae ind paa den foreslaaede Sammenkaldelse af Delegerede. I Anledning af at Comiteen ikke havde optaget den Deel af hans Forslag som gik ud paa, at de Foranstaltninger der skulle træffes til Statseenhedens Opretholdelse skulde skee gjennem en kraftig, folkelig og fædrelandsfindet Statsadministration, sagde Jmidlertid forekommer det mig at maatte staae klart for Enhver, at ingen gjennemgribende, om end nok saa nødvendig Foranstaltning eller Forandring i Statsformen, lader sig tænke, uden en Forandring i de Principer, der hidtil, efter de foreliggende Resultater, have vist sig at være fulgte i Kongens Raad, og saafremt det derfor maatte behage Hs. Majestæt at komme Folkets Ønske imøde, forekommer det mig at være ubetinget fornødent, at han vil finde sig foranlediget til at omgive sig med et Raad, hvis Principer staae i Samklang med de nationale og folkelige Jnteresser; thi man komme med hvilke Forslag man vil, saa afhænger dog deres Skjæbne og Udfald, efter Tingenes nuværende Orden, af de Principer, der findes hos Regjeringen, Justitsraad Estrup, kgl. Deputeret, fandt det at være en uimodsigelig Sandhed, at Ordningen af de statsretlige og internationale Forhold mellem Statens forskjellige Dele, er en Hovedhjørnesteen for Statseenhedens Opretholdelse, thi saaledes som de nu ere, ere de nærved at opløse Staten." Han finder ogsaa Comiteens Forslag hensigtsmæssigt, men vil at Regjeringen skal selv vælge de Deelegerede, da han frygtede for at Hertugdømmernes Stænder, om de end fandtes tilbøielige til at udnævne saadanne, dog vilde vælge dem hvis Anskuelser vare af en saa aldeles modstridende Natur, at Spændingen snarere derved vilde tiltage. Oberst Brock antog, at ligesom i Grækenland og Norge Landets Indbyggere af de forskjellige Classer, skulde have frit Valg af Deelegerede, og Armeen, Flaaden, Stæderne og Landet hver vælge sine Repræsentanter, eftersom der udenfor Eiendomsbesidderne var Mange som det var ønskeligt at kunne bruge, hvilket ikke kunde skee naar de skulde vælges af Stænderforsamlingerne som kun bestaaer af Grundeiere, Commissarius greb strax Estrups Jndvending mod at de Delegerede vælges af Stænderne. J Hertugdømmernes Stænder ønsker man udentvivl ikke en saadan Sammentræden, men om der end ikke vilde møde Vanskeligheder ved at bringe Valget istand var det dog at formode, at Valget vilde skee i en Retning der ikke førte til en Opløsning af Knuderne, men tvertimod vilde gjøre disse endnu mere forviklede. – Referenten meente det var en vel stærk Beskyldning mod Stænderne i Hertugdømmerne, at antage, at de skulde vise en saa bestemt Uvillie, ikke at vilde vælge saadanne naar Kongen befalede; de vilde i saa Fald lægge for Dagen til hvilket Maal de stræbte, og Regjeringen vilde da have al Anledning til at skride ind. At det vilde være saa langt fra at Enighed vilde opnaaes, at snarere det Modsatte maatte befrygtes, kunde han ikke antage, da Erfaringen har lært, at ved personlig Samværen, Samvirken og gjensidig Meningsudvexling, ville Anskuelser, der tidligere, medens de udtaltes paa forskjellige Steder, stærkt divergerede, efterhaanden nærme sig til hinanden og udsones. Det vilde være nødvendigt, at de Delegerede, for at nyde en ubetinget Tillid hos Folket, maa udvælges af Stænderne, ikke af Regjeringen. Efterat Estrup og Commissarius derpaa havde gjentaget deres tidligere Jndvending, yttrede Auditeur Rou lund, Jeg vil ærligt tilstaae, at jeg ikke har læst Comteens Betænkning med den Tilfredsstillelse, jeg havde ventet, fordi jeg mener, at enhver Halvhed fører til Jntet, og fordi jeg troede, at saaledes som Stemningen viser sig, var der intet andet for, end ligefrem at stille Sagen paa Spidsen. Enhver faaer imidlertid at handle efter sin Overbeviisning, og naar Comiteen derfor gaaer sin egen Gang, nu vel, saa maa jeg gaae min. – Under de Forhandlinger, som i forrige Session fandt Sted da Talen var om det Amendement, der gik ud paa, at det endelige Formaal for de Stænderske Comiteer skulde være en fri Forfatning, tog jeg Anledning til at vise, at Danmark havde en historisk Ret hertil, foruden den naturlige Ret, som tilkommer enhver kultiveret Nation, og jeg yttrede blandt andet, at det ikke kunne kaldes ubetimeligt, nu at bønfalde Christian den Ottende om at opfylde Frederik den Tredies Forpligtelse. Dog skal jeg for Tiden ikke ville fremmane min Guldsmed fra det Sted, hvor han er skrinlagt, men jeg forbeholder mig Ret hertil, om fornødent gjøres. Spørger man da, hvorfor jeg saa uafladelig hænger ved Jdeen om en fri Forfatning, saa vil jeg svare, fordi nuomstunder ganske andre Følelser røre sig i Folket, end de, som simpelt hen gaae ud paa Livets Nødtørftigheder, og fordi ethvert ædlere Gemyt føler en imodstaaelig Trang til at erkjendes i sin fulde medfødte Menneskeværdighed, og intet udvider Mandens Bryst og forhøier Selvfølelsen i den Grad, som Visheden om at vide sig fri og selvstændig, da fremgaaer den gode Borger, som i Fredens Dage med Flid og Snille udvikler Landets Flor, og i Krigens Dage med Begeistring og Opoffrelse gjør Landet uovervindeligt. Om end en Skofte og Karker ere tilfredse med deres Kaar, og om de endog hovmode sig af deres Stilling hos deres fornemme Herre, saa beviser det i alt Fald ikke andet, end at de ere fødte med et ægte Trællesind, men saaledes tænker ikke det store Fleertal af de Mænd i Danmark, som kunne have en Mening om Sagen. Den derfor, som oprigtigt og varmt elsker sit Fædreland, han sætter dets Ære og Lykke over alt, og gaaer stadigt fremad mod sit foresatte Maal, og veed han end, at det er sjeldent, at det unge Frihedstræ kommer rigtigt i Grøde, førend det tilstrækkelig er vædet med Blod og Taarer, saa veed han ogsaa, at falder han, vil hans Død ikke være uden Nytte og Betydning for hans Fædreland og for Verden, og derfor gaaer han freidig sin Bane fremad. Danske Mænd, freidigt fremad! Professor Larsen: Jeg maa erklære mig enig i, hvad allerede flere foregaaende Talere have udtalt imod Comiteens Jndstilling, at det Middel, den har foreslaaet for at opnaae Øiemedet, fornemmelig Statseenhedens Opretholdelse, ikke i Hensigtsmæssighed svarer til Comiteens gode Mening. Jeg troer, ligesom en foregaaende Taler, at Comiteen nærer altfor stor Tillid til, at man fra Hertugdømmernes Stænders Side vil vise den billighed, som maa ønskes, og indrømme hvad Ret er. Man seer af den hele Bevægelse i Hertugdømmerne, navnlig ogsaa af Stændernes Yttringer, at der gives et stort Parti, til hvilket netop de høre, der især vilde faae Jndflydelse paa Valget af de Deelegerede, som staae paa et ganske andet Standpunct end det, hvorfra Comiteen er gaaet ud. Comiteen er nemlig gaaet ud fra Statseenhedens Standpunct, men at en Statseenhed retligen existerer, er netop det, hiin Parti benegter, og ved mange Leiligheder aldeles uforbeholdent har benegtet; men det kunde vistnok ikke nytte, at sammenkalde Mænd, til at overveie, hvorledes Statseenheden bedst kunde sikkres, som paastaae, at der ingen Statseenhed gives, og som meget meere have yttret, at Alting bør gjøres for at fjerne Hertugdømmerne fra Kongeriget. Noget saadant er ikke blot udtalt i den af Justitsraad Estrup paaberaabte Betænkning, men ogsaa ved andre Leiligheder, saasom i de Petitioner, som Hertugdømmernes Stænderforsamling, i 1842, indgave i Anledning af den Plan, som fra Regjeringens Side endnu blot var i sin Fødsel, at oprette en fælles Overbestyrelse for Kirke- og Underviisningsvæsenet i hele Staten; det synes endog, som man ved denne, som ved flere andre Leiligheder, har lagt an paa, at udtale hin Tendents paa en for os ret krænkende og haanlig Maade, thi der siges os omtrent, at det med Rette ansees som en stor Lykke for Hertugdømmerne, at de have saalidet som muligt tilfælles med Kongeriget. – At intet Godt kan komme ud af en Forsamling, som er sammensat paa den af Comiteen foreslaaede Maade, troer jeg heraf at ville være indlysende; man vilde rimeligviis istedetfor Medvirkning til Statseenhedens Oprettelse faae en forenet Protest fra de Deelegerede fra Hertugdømmernes Stænderforsamlinger Naar der spørges, hvad der da skal gjøres for at sikkre Statseenheden, som Comiteen har erkjendt for at skulle være det vigtigste Formaal for de Deelegeredes Virksomhed; da troer jeg, at det som for Øieblikket ene kan og bør skee, er, at Regjeringen først og fremmest selv handler, saaledes som det billigviis kan ventes af Regjeringen i enhver velordnet Stat, der skal holdes sammen. Regjeringen maa forlade den næsten passive Stilling, den hidtil har indtaget ligeoverfor de statsopløsende Bestræbelser i Hertugdømmerne. Den maa aabent og uforbeholdent erklære sig om den bestaaende, Statseenhed, og jeg tvivler ikke om, at den med den fuldkomneste Ret og efter Overbeviisning vil kunne give en saadan Erklæring. – Den maa derhos udtrykkelig udtale, at den aldeles ikke vil gaae ind paa Andragender, eller taale Bestræbelser, som sigte til Opløsningen af de Forhold, som betinge Statseenheden. Til disse Forhold henregner jeg især, foruden den fælles Stats hersker, endvidere fælles Statsraad, fælles øverste Regjeringscollegier, forsaavidt ikke de enkelte Statsdeles Eiendommeligheder fordre nogen Forskiel heri, fælles Statshuusholdning, fælles Krigsmagt, og fælles Borgerret for de forskjellige Statsdeles Borgere, navnlig den Ret, der ved Jndfødsretten af 1776 er tilsikkret enhver Jndfødt fra den ene Statsdeel til at kunne faae Embeder i alle andre Statens Deele. Paa flere af disse Forholds Opløsning arbeides der stadigen løs fra Hertugdømmernes Side, navnlig paa Opløsningen af den fælles Krigsmagt, af de fælles Finantser og af den fælles Borgerret. Jeg troer, at det er dermed, der bør begyndes, at Regjeringen aabent bør erklære sig om disse Forhold, og at den da naturligviis ogsaa bør skaffe denne sin Erklæring Anerkjendelse og Efterlevelse, navnlig hos Embedsmændene i Hertugdømmerne. Hertil maa efter min Mening føies en videre Uddannelse af de Forhold, som i enhver Stat søges uddannede, for at betrygge Statseenheden. Jeg sigter herved til Ophævelsen af den Toldgrændse, der endnu adskiller os fra Hertugdømmerne, og naturligviis i Forbindelse dermed til en Om regulering af de Afgifts- og Toldforhold, som hidtil have været til Hinder for en saadan Foranstaltning Jeg veed, og det er flere Gange tilkjendegivet, at Regjeringen har sin særdeles Opmærksomhed henvendt paa at udjevne disse Forhold, og unegtelig er ikke Lidet skeet i denne Retning; men jeg troer, at Toldgrændsen, er en saa usalig adskillende Jndretning, at den snarest muligt ved kraftige Forholdsregeler bør ophæves, at der ikke længer maa være Tale om, hvorvidt Hertugdømmerne ønske eller ville denne Forandring, og ere villige til at gaae ind paa de Forholdsregler, som sigte dertil, men at Regjeringen maa erklære, at det bør saa være, at Toldgrændsen skal hæves. Naturligviis maae Stænderforsamlingernes Betænkninger indhentes angaaende den letteste og lempeligste Maade, hvorpaa Forandringen i det Enkelte kan skee; kun at det staaer fast, at den inden kort Tid skal skee. En saadan Foranstaltning vil vistnok, ligesom naar ved en Operation en sygelig Formation bortskæres, kunne medføre smertelige Berørelser og have sine Ulemper; men jeg troer, at naar den først er iværksat, vil den vise sig at være til Alles sande Bedste, og det hele Statslegeme befinde sig friskere og kraftigere derved. - Udjevningen af de ommeldte Forskjelligheder vil mere end alt andet bidrage til, at tilveiebringe Tilnærmelse og Sympathie mellem de forskjellige Statsdeles Beboere; dette er idetmindste den Virkning, som deslige Forholdsregler i andre Stater have havt.