Almuevennen, 1842-10-19
Deres meget ærede Skrivelse til mig af 17de dennes, modtog jeg den 21de, jeg har nøie gjennemlæst og eftertænkt den, men det er mig ikke muelig efter min ringe Overbeviisning, at deele Deres Anskuelser. – Deres Højærværdighed siger: "at Andragendet gaaer langt ud over den rette Grændse, naar det vil have alt Hoverie ophævet ved et Magtsprog, og en Streg slaaet over alt privilegeret Hartkorn; jeg indseer ikke rettere, end Meningen er, at det saa skulde henstilles til Godseierne og Herremændene, hvorvidt de af deres egen gode Villie ville afstaae nogen af deres uhyre Magt over Bondestanden, eller ikke, og naar det skal saaledes være, da kan vi ikke gjøre os noget Haab om nogen Lindring. – Jeg staaer derimod i den faste Overbeviisning, at ligesom Frederik den 6te, da han løste Stavnsbaandet "og hævede Vornedretten – ikke spurgte hvad Herremændene sagde dertil, og agtede heller ikke paa at den udraabtes for at være et Jndgreb i deres lovlige Eiendoms Ret og Rettigheder, thi skulde han have rettet sig derefter, da var aldrig nogen Løsning skeet " ligesaa godt kan Kong Christian den 8de sætte Grændser for, at de ikke skal misbruge deres Eiendomsret – der kun er til Gunst og Fedme for dem, men til Fortrykkelse og Forarmelse for Folket i Al"mindelighed – at de mange Tusinde Undertrykte kunde blive ophjulpet, og vorde fri, velvillige og troe Undersaatter i Riget, til Landets store Nytte, istedet"for uvillige og bundne Trælle, under Godseiernes "Despoti, som vi maae befrygte, engang vil blive til "Landets store Ulykke og hele Statens Fordærvelse: og dette skjønner jeg, efter min ringe Fornuft, ikke "rettere, end at baade Bondestanden og Kjøbstædernes Deputerede naar de forstaae deres eget og hele Statens sande Gavn og Bedste, maae af yderste Kraft virke til at dette kan skee. – Hvad det privilegerede Hartkorn angaaer, da kan jeg, efter de Oplysninger jeg som læg Mand, af Bøger og Skrifter har erhvervet mig, indsee: at f. Ex. Lehnsgreverne, Lehns"baronerne, Lehnsstamgodsbesidderne, have jo aldrig "hverken kjøbt eller betalt deres Hartkornsprivilegier, men at det er betroet Gods fra Kronen, og hvad "Uretfærdighed skulde det vel kunne være, at den samme Regjering, der engang af "synderlig Naade og Gunst havde overdraget dem slige Herligheder og "Fortrin, igjen af samme, synderlige Naade og Gunst tog dem tilbage, og lod Byrderne være til lige Fordeling imellem sine lige troe og lige kjære Undersaatter, naar den indseer at det er til Statens sande "Tarv, Kraft og Bedste, og de privilegerede Hartkornsbesiddere, fordi de har kjøbt og betalt deres Rettigheder med rede Penge, kan neppe siges at være i lovlig Besiddelse deraf, i Ordets egentlige Forstand, da enhver Ting som misbruges, kan efter min Overbeviisning, ikke kaldes lovlig, men ulovlig, og det er aabenbart at Godseierne i Almindelighed misbruger deres Eiendomsret imod Bondestanden. At ikke Ensidighed, eller Vitterhed imod Godseierklassen, eller imod nogen, var i mine Tanker da jeg skrev Andragendet, det forsikkrer jeg dem for, ligesom jeg helle ikke har skrevet det uden Erfaring, men saavidt mine individuelle Anskuelser og Kundskaber strækker sig tilden Stand jeg har skrevet om; Men da jeg stedse har gjort det til mit Hovedprincip, at udtale Sandheden, "i dens hele Fylde, saavidt min ringe Fornuft tillader det, uden Spytslikkerie og uden at ængstes eller frygte for nogen, saa har jeg ogsaa deri fulgt samme "Regel, thi jeg har en god Samvittighed for at hvad der er skrevet, det er den fuldkomneste Sandhed. At frafalde min Begjæring til Deres Høiærværdighed, om at fremlægge Andragendet i Stænderforsamlingen, "det er mig umuelig, da det strider ganske imod min "Overbeviisning, ligesom ogsaa de Mænd der har un"derskrevet derpaa, naar de kom til Kundskab om at det ikke var fremlagt i Forsamlingen, maatte bebreide mig, at jeg ikke havde leveret det til Deres Høiær"værdighed. Og nu til Slutning, maae jeg sige med "Luther: at saalænge jeg ikke ved fornuftige Grunde kan overbevises om at jeg har faret vild – saa kan jeg ikke – saa vil jeg ikke – tilbagekalde et eneste Ord af hvad jeg har skrevet, fordi det ikke er mig tilladt at handle imod min Samvittighed – Her staaer jeg, og kan ikke andet – Gud hjælpe mig "Amen." Lundby pr. Præstød. 23de Juli 1842. Ærbødigst Peder Hansen, Fæstehuusmand.