Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-04-05
At den frimodige Skribent, som Rec. siger, kun bryder sig lidet om Anonymiteten, kan kun betingelsesviis indrømmes. Cato havde neppe gjort sig udødelig, dersom han ikke selv blandt Romere allerede havde været et Særsyn. Jkke enhver frimodig Skribent besidder saa megen Selvfornægtelse, at han kan overtale sig til at bringe det almene Vel sin egen Rolighed og sin timelige Lykke til Offere. Antaget at en saadan Skribent boede i en liden Stad, hvor een af Stedets første Øvvighedspersoner gjorde sig skyldig i Uordener, Misbrug eller Underslæb, hvilken Forfølgelse udsatte han sig da ikke for, dersom han vilde offentligen opløfte sin Stemme mod en saadan Mægtig? Hvad udkræves der ikke til juridisk at bevise Overtrædelser, om de end ere hver Mand vitterlige? Kan man altid have to Tingsvidner i Beredskab? Hvad byder altsaa Klogskab? - At tie. Hvad gjør den Skyldige? Han fremturer ustraffet i sine Uretfærdigheder, og frygter ikke Sandheden, saalænge den ikke kan eller tør betrygge sig med Anonymitetens Vistr. Upaatvivlelig bør, som Anordningen siger, enhver, ligesaa vel vedstaae det, han lader offentligen trykke, som hvad han skrifligen eller mundtligen yttrer, og altsaa ikke mindre være sit Navn bekjendt i hiint, som i disse sidste, men hvor ønskeligt vilde det ikke være, at han kun burde dette i det Tilfælde, hvor Landets Øvrig hed opfordrer ham dertil, At aabenbare Beskyldninger, der, hvis deres Sandhed bevises, maa paadrage den Beskyldte Straf, i Fald de ikke bevises, ligesaa godt bør være underkastede Ansvar, naar de fremsættes paa Prent, som naar de fremsættes skriftligen, er noget, som finder Medhold i enhver sund Lovgivnings første Grundsætninger. Men naar dette skulde udstrækkes til alle offentlige Forvaltningsgrene, alle Misbruge og Uordener, uden Forskiel i en Stat, saa vilde der kun blive lidet tilbage at skrive om. Man turde paa denne Maade ikke engang fordriste sig til at sige, denne Embedsmand er for langsom i sit Embedskalds Fuldbyrdelse, i denne eller hiin By herske Uordener a. &c.; thi man bør altid antage, at en retskaffen Embedsmand ikke gjør sig skyldig i hiint eller bor taale disse, og at han, naar han gjør det, ikke kan være retskaffen. Heraf kan altsaa reise sig beskyldning for Uretskaffenhed, som, naar den ikke tilfulde bevises, drager Skribentens Afstraffelse efter sig. Af Frygt for at sige for meget siger man altsaa aldeles intet. End ikke for Had eller Miskjendelse vil nogen, det handler ulidenskabelig, selv i den retfærdigste Sag, frivilligen udsætte sig, naar han ved Taushed kan undgaae det. Man beraaber sig paa, at Trykkefrihedens Jndskrænkning ikke har standset grundige videnskabelige Skrifters Udgivelse, og man har Net. Men fremmes Cultur, næres Almeenaand da blot ved de grundige videnskabelige Skrifter, Kan er Folk, som Folk betragter, ikke være saare langt tilbage i Cultur og Nationalvelstand, fordi dets Videnskabsmænds indskrænkede Publicum skriver for et lige saa indskrænket videnskabelig dannet Publicum Forbedres et Lands Nationlanliggender, hvorpaa det Heles Vee og Vel dog egentlig beroer, ved Mesterværker i Mathematik, Physik, Morat og Digtekonst, Kan der ikke foregaae tusinde Uordeder og Misbrug i Bestyrelsen, selv hvor Leibnitzer philosophere og Homerer synge? Det nytter mig kun lidet at min Datter synger en Bravourarie nok saa mesterligen medens Luerne true at boelægge mit Huus eller et Jordskjelv at opsluge det, Kaske vi et Blik paa vort Skriftrige, hvad opdage vi da? Hvad sysle vore Skribenter med midt i en Tidspunct, da Fædrenelandet saa høiligen trænger til danske Mænds Raad og Vaad, Ponse de paa Midler til at ophielpe Statens sjunkne Kræfter, Søge de med et Speiderblik at opdage Misbruge og Udaad, hvor og hos hvem de end findes Tage de Bladet fra Munden, og ivre med dansk Sanddruhed for Fædrenelandets Sag? - Jngen, i det mindste saare fag, følge dette store Kald. Derimod see vi dem næsten alle bevæge sig i en Sphære, der ligger ganske uden forTidens Kreds. Mangfoldige Venne have travet med at skildre os Nordens Aand, som den var, ikke som den er. De opføre konstige Ruiner i Hesperidernes Søndermark, og istedet for at aflede Vande, rydde Skovjord, dæmme Bække, luge Ukrud, opførs de i dette Vildnis Eremitholiger af Leer og Freygtempler af Træ, for at trylle os tilbage i længst hensvundne Old. Vore Historiegrandskere glemme den Verden, vi leve i, for destonøiere at beskrive den, der er os fremmed Vore Philosopher svæve i Oversandselighedens Regioner, medens vor egen Klode taber sig under dem som under Ærostaten, Jkke laste vi denne Drivtighed just fordi den bevar ger sig i denne Sphære, men vi finde det besynderligt, at den i en Tidspunct, som den, hvori M. leve, ganske indskrænker sig til disse Ydregrændser, og vi kunne ikke ansee den for andet end Virkningen af Trykkefrihedens Jndskrænkning. Kaste vi igjen et Blik paa den læsende Almeenhed, hvad møde vi da? Hvo læser og hvormange læse? De fleste Store og Rige bryde sig kun lidet om at pleie Aanden paa en Tid, da de have nok at bestille med at pleie Legemet, Spise- og Spilleselskaber, Baller og Pikenikker er det evige Kredsløb, hvori den Løvede Siel uophørlig tumler sig, og saaledes bortsløse de det korte Liv Sværmen af Sandsesløse Glæder. Merkurs Udkaarede læste fordum intet, fordi de havde for meget Guld, nu fordi de troe at have for lidet. Hos de øvrige Stænder var Læselysten endnu alt for ung, da Trykkefriheden blev indskrænket, til at man, nu, da de øvrige Classer foregaae dem med saa uefterlignelsesværdige Exempler, skulde kunne haabe, at de flygtende, overalt bortskræmmede Muser, skulde kunne finde et tryggere Tilslugtsted, hos dem, end hos hine. Skuepladsen er endnu det eneste Sted, hvor man dyrker to af disse Flygtninger, men mere for at dræbe nogle Timer, man er fri for Kortgalelen, end for at skaffe den sløve Siel en Aandshusvarelse. Saaledes skiuler Solen sig bag tykke Skyer, og jo skjønnere den Regnbue er, der hvælver sig over Horizonten, desto veemodigere seer man en Syndflod imøde. Held den, der fra sin lille Ark med philosophisk Hengivelse kan see Himlen overtrækkes med sorte Skyer, og Vandet skjule de høieste Bjerge. Maaskee han endnu kan opleve den Dag, da Duen vender med Oliebladet i Munden tilbage! Erklæring: Ubekjendt med Athenes Forvandling og Forandring, spurgte jeg for omtrent 2 Maaneder siden Hr. Professor Nyerup, om min litterariske Troesbekjendelse kunde finde en Plads i hans Journal; og han havde den Godhed at svare, at han, skjøndt ikke Redacteur mere, dog vilde besørge den ind stykket. Umiddelbar til Hr. Mølbech, vilde jeg neppe have henvendt mig, Februarheftet kom: og mit Bidrag fandtes ikke deri, endskjøndt man naturligviis ønsker, at see sigt et Stykke, der blot har øieblikkelig Jnteresse, jo før jo heller trykt. Martshefter opløste Gaaden. Hr. Molbech havde ladet det henligge, rimeligviis for at ledsage det med Forord og Anmærkninger. Men er en Journaludgiver beføiet til slig en egenraadig Mishandling af en Andens Arbeid? Jeg tvivler derpaa. Var det Jndsendte efter hans Mening ikke godt i sig selv, eller ikke overeensstemmende med Planen, eller ingen af Delene, da stod det til ham, strax at sende det tilbage. Men at antage det; og alligevel ved Forord at indtage Tilhørernes Gemytter, førend den Talende selv kan komme til Ords, ved Anmærkninger at forhindre, det Heies Virkning, dertil var han neppe berettiget. Velvillie og Hofligheder dog, nok det Mindste, en Vært skylder sin godtroende, frivilligen modtagne Gjæst Hr. Molbechs Anmærkninger selv besvarer jeg ikke. Thi hvilken Hensigt kunde jeg fornuftigviis haabe at opnaae? At overbevise ham om, hvor urigtigt og uværdigt han tænker og mig og mine Arbeider, vilde sikkert være forgiæves, og at hans. Dom kunde formindske mine agtværdige Medborgeres Agtelse for mig, har jeg ingen Grund til at formode. De fleste til denne Sag henhørende Akter ligge jo trykte for Nationens Domstoel Enhver, der kjender Danmarks nyeste Theater= og Litteratur=Historie; Enhver, der finder det Umagen værdt, med prøvende Upartiskhed at sammenligne mine Værker med Hr. Molbechs Yttringer, vil i mine Tanker let kunne opdage den afgjørende Sandhed, Den 31 Marts, 1814. Sander, Professor.