Corsaren, 1844-01-05
Breve fra Udlandet. (Hvormed de hidkomne Breve ere sluttede.) Paris d. 20. Nov. 1843. Hvad der gjør Opholdet her saa fuldstændig behageligt, er den Bekvemmelighed, man nyder, den Opmærksomhed, hvormed der er sørget for En, ikke som enkelt Jndivid men som Deel af Publicum. Det er sikkert dette, meer end de egenlige Fornøielser, som gjør det saa vanskeligt for en Pariser at føle sig vel andetsteds. Dertile Umuligheden af at kjede sig, naar man ikke er et complet Fæ. Der er altid noget Smaat at udfylde Hullerne mellem de store Bieblikke med; der er aldrig Anledning til at sige: Lad os gaae hjemsaa længe. Veed jeg slet ikke, hvad jeg skal tage mig for i nogle Minutter - f. Ex, naar jeg venter paa en Omnibus - saa begynder jeg en Samtale med en Franskmand: Simpel eller fornem, Alle svarede En med en Opmærksomhed og Artighed, som om man havde tilbudt at gjøre dem en stor Tjeneste. Livet her er som beklædt med Fløiel og Gummi-Elasticum - lad bagved være, hvad der vil. - Endelig kan man ogsaa villielts lade sig glide henad Strømmen; undertiden kan den føre til heelt spændende Situationer. Naar man er beredt til at gribe Bieblikket og ikke altfor ængstelig beregner, hvor mange Par Ribbeen det kan koste, saa er der altid en eller anden eventyrlig Magt, der har sin Fornøielse af at lede den Fremmede i den store dunkle By. Det var just ikke nogen saadan eventyrlig, men dog en heldig Magt, der idag ledede mig ind i St. Eustache. Jeg vil begynde med at fortælle, hvad jeg idag har taget mig for. Jeg gik imorges op paa Montmartre, De veed, Stedet, hvor man kjæmpede 1814, hvor hvert Minut faldt tungt i Verdens Vægtskaal; thi nogle faa Timers Kampendnu - og Napoleon havde været der. Derfra gik jeg resigneret ned til Palais Royal for at see Gallerierne, hvortil jeg havde faaet Adgangskort. Her er blandt Andet "Thronsalen", hvor Ludvig Philip i Aaret 1820 modtog Deputationerne fra alle Frankrigs Departementer, og Salen, hvor han aflagde sin Sallighedsed paa, at Chartet skulde være en Sandhed. Her hænger ogsaa, i en Krog, hans Faders, Egalites Portrait. Men her er ogsaa et Maleri, forestillende Camille Desmoulins, da han 1789 kalder Folket til Vaaben, og da han fæster en grøn Kvist paa sin Hat som Kokarde og Folket i et Nu plukker alle Træerne i Palais Royals Have nogne. Her er endvidere fremstillet Scenen, da Conventets Præsident i Aaret 1793 erklærer, at Fædrelandet er i Fare. Der er dog noget Behageligt ved at see et Kongedømme, som ved selve sin Oprindelse er tvunget til at respectere de revolutionaire Erindringer og maa taale dem i sine forgyldte Sale. Sit divus, dum non sit vivus, tænker det velforresten. - Endelig lærte jeg her at beundre Horace-Vernet - fordi jeg saae Malerier af ham. Jeg har hidtil troet, at det i Grunden var en daarlig Makker, efterdi han hvert Øieblik havde et "stort Maleri" færdigt, og efterdi Franskmændene vare saa hidsige i at rose ham. Fra Palais Royal drev jeg nu ned ad en Gade med en ledig Time for mig. Denne Gade, som jeg ikke kjendte, førte mig til en Kirke, og denne Kirke var St. Eustache. Nu har jeg dog seet mange Kirker baade her og i Danmark og andetsteds, jeg har f. Ex. seet Roskilde Domkirke, kjæk, stærk og ædel som en nordisk Ridder, jeg har seet Madeleine-Kirken, glimrende og henrivende som den Hæder, hvis Tempel den engang skulde være, jeg har seet Notre Dame de la Lorette, yppig og sandselig som en Pariserskjønhed; men jeg har Jntet seet saa trodsig-stærkt og dog saa barnlig simpelt, saa nordiskekraftigt og dog saa sydligeinderligt som St. Eustache. Og da Sangen bølgede hen under Hvælvingerne, og Orgelet udsendte Toner, saa bløde, saa varme, som bar Vinden dem fra det hellige Land, og Præsterne svingede Røgelsekarrene og Duften derfra omgav mig, da ... da kom der mig ligesom et Digt paa Tungen. Men dette Digt - det havde ingen Riim. De forbandede Riim! De have gjort megen Ulykke i Verden ..... de have saagar forført Folk til Tyveri. Veed De forresten hvem det var, der assisterede ved Gudstjenesteen i St. Eustache, og hvem jeg saaledes uforvarende fik at høre? – Det var Duprez! Saadan har jeg her Lykken med mig! Og, naar jeg engang ikke vil lukke Øinene op, saa tager den mig i Nakken og tvinger mig til at see mig om. Saaledes vilde jeg forleden fra Carousel-Pladsen i Hast bøie ind i en Gade, men faldt, saa lang jeg var. Da jeg havde reist mig op og gravitetisk saae mig om, som man altid gjør, naar man er faldet, opdagede jeg, at jeg var paa Hjørnet i af Rue St. Nicaise, netop paa det Sted, hvor i man Aar 1800 sprængte Helvedmaskinen mod Napoleon. Den (Lykken) er endog gaaet saa vidt i sin Opmærksomhed, at den har bragt mig interes- sante Ting lige i Huset. Hvo ønsker ikke at blive Vidne til det berømte Grisette-Liv, og hvo veed ikke, at dette nu er yderst sjeldent i sin oprindelige Neenhed? Men ved Siden af mig, i Værelset ved Siden af mit Værelse, Dør om Dør med mig, boer siden den 1 November en ung Mand med sin nydelige Grisette. De leve yderst tarveligt (fortæller min Værtinde mig) og arbeide begge hele Dagen, han paa et Contoir, hun hjemme. Men om Søndagen gaae de ud sammen, og da skulde de høre de to lykkelige Mennesker springe ned af Trapperne! Jeg kom iaftes hjem paa samme Tid som de; jeg har aldrig seet to mere fornøiede og forgløse Ansigtee. Mig hilste de som en gammel Ven, skjøndt det var første Gang de saae mig blot fordi jeg boede i samme Huus. Men Værtindens Hund nød den Ære at blive kysset. Den unge Pige vendte sig til mig og sagde: De boer saa ene; De skulde virkelig anskaffe Dem en Hund.