Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-03-02
Denne fortræffelige Plante fortjente al muelig Opmærksomhed af dem, der agte at dyrke sandet og moset Hedeland; thi Spærgel er for sandet Jord det samme, som Klever for den mere frugtbare. Uden Klever vilde Culturtilstanden, overalt endnu være i sin Barndom, og uden Spærgel vilde Campinen endnu være en Ørk. Der finder en nøie Forbindelse Sted imellem Agerjordens øverste Lag og dens Undergrund, Productionskraften beroer væsentligen paa Undergrundens Beskaffenhed, ligesom denne er bindende eller porøs til. Har den ingen directe, saa har den dog en indirecte Indflydelse paa Planternes Vext og Trivelse. Betegnelsen af begges Natur, saavel af Undergrundens som af Overfladens, er altsaa Opgaven ved Undersøgelsen af en Jordbund og en deraf udledet Vurdering af samme, og for hvilken enhver overfladisk chemisk Undersøgelse af Jordbunden, som et svagt Attentat, maae staae lang tilbage. En løs Undergrund begunstiger Planternes Vegetation i samme Grad, som den begunstiger Markarbeidet. Den forbedrer den paa den hvilende Jordbunds alt for stærkt absorberende Naturs Ufuldkommenhed; den befordret Gjødningens Virkning og er Borgen for, at Planterne ville trives. En porøs Undergrund lader ikke allene de fiberøse Dele af Vegetationen trænge dybere ind, for i Dybden at søge Næring, og Fugtighed, men bortleder ogsaa den overflødige Væde. Er altsaa Agerjordens Overflade, som moset Hedejord, skilt fra en løs, porøs Under grund, og især Sand formedelst en Steenskorpe, saa er det yderst fordeelagtigt og høist nødvendigt, om mueligt, at gjennembore denne Steenskyrpe og blande Sandet med Mosejorden. For en fuldkommen sandet Jordbund er derimod en tæt Undergrund, der hverken drager Vandet til sig eller lader det sie igjennem, af yderste Vig tighed; thi savner den samme, eller findes den i stor Overflødighed, uden Mellemanlæg, der modstaae Vandet, saa frembringer den den største Ufrugtbarhed. Ogsaa ved den Egenskab, at lede Varmen i forskjellige Grader, virker det faste Underlag paa Temperaturen af den løse Bedækning og derefter paa Vegetationen paa forskjellig Maade. Af Opgivelsen af Bestanddelene og Resultaterne af den anstillede Undersøgelse af Underlaget paa Frederiksgade maa man slutte, at den der stedfindende Blanding af Jorden er fortræffelig og særdeles hensigtsmæssig. (Fortsættes.) Herrens Sanger. Luther han qvæded og Ordet han tolked Som det for Sjelen ham klarligen stod, Og til hans Tale da lyttede Folket; Ordene fæsted i Hjerterne Rod. Stormene ofte hans Tinding ombrused', Herrens Mand kaster paa Herren sin Sorg, Det gjorde han og fra Harpen det sused': Gud er vor Støtte og Gud er vor Borg! Ordet saa herligt og trøsterigt bredte Atter blandt Jorderigs Slægter sig ud; Mulmet og Taagen og Mørket sig spredte, Lyset, som sendtes kom ene fra Gud! Secler henrulled, det fjerde begyndte, Intet dets hellige Flamme har slukt, Ordet fra Herren, os Luther forkyndte, Blomstrer i Hjerterne herligt og smukt. Stort er og herligt Guds Sanger at være, Held den, hvis Lod vorded Sangerens Kald; Luther fik Kaldet fra Guddommens Sphære, Luther var Herrens den udvalgte Skiald. Derfor høilovet han være blandt Skialde, Jordiske Attraae ei aanded hans Sang. Luther skal mindes til Kloder nedfalde. Synger hans Psalmer til Orgelets Klang! Og siden mangen Ædling sang, Hvis Qvad vi og ei glemme: Vi mindes Kingo mangen Gang; En Gutfeldts blide Stemme; Thi begge sang saa sødt, saa smukt, At Hjertet maatte være lukt, For ei det at fornemme. Men Davidsharpen Ingen slog Med saadan Kraft og Styrke: Som naar vor Grundtvig Strengen drog For Frelseren at dyrke; Og qvad os mangen Davidssang, Skjøndt ei som David han betvang, Altid vor Fiendes Mørke. Men selvklog Folket ei og viis, Var da som nu tildage; De yded Herren større Priis, Skjøndt stundom mere Klage. De vare mere Børn i Aand, Derfor Gud ledte ved sin Haand Til Canaan dem tilbage. Skjøndt Klage tidt i Ørken lød, Gud lod sig dog ei trætte; Ei vil han grum en Synders Død, Mod Synd kun gaae irette! En Fader glemmer Barnet ei. Han førte dem, af rette Vei, Did som han lod forætte. Ja, faaer Du ei med Fienden Bugt, Lad dog ei Modet svinde! Seer her Du af Din Flid ei Frugt, Du hisset den vil finde! Den Sæd, som her Du lægger ned, Den spirer kun for Evighed; Der skal vi Axet binde. Da Du hiin Advents Søndag drog Jnd i vor Frelsers Kirke, En lønlig Fryd mig da betog, For Ham Du skulde virke! J Kirken selv, hvis Hjørnesteen, Er Ham, som fra al Synd var reen, Du saae Dit Dannevirke! Mit Hjerte ved Din Læbe hang, Saa tidt Du Ordet talede, Og dybt det i min Siel gjenklang, Og sødt det mig husvaled. Mig Luther da for Øje stod, Thi Du har Luthers Kraft og Mod, Som ei for Mismod daled. Og Mildhed udgaaer fra Din Mund, Og Blidhed fra Dit Øje, Og Ordet dybt fra Hjertets Grund, For Hjerterne at bøie. O! troe ei at jeg smigre vil: Mit Hjerte længst Dig hører til! Min Siel den Evighøie. Saa gaa da frem i Christi Spor, Forkynd hans blide Lære, Og vord en Luther for vort Nord, Du Præst til Herrens Ære! Da elske vil Dig alle Folk, Som følge Dig - Sandheds Tolk, Og god som Du vil være. Og syng i Herrens Helligdom, Du Herrens gode Sanger! Held og om vi hans Straffedom Formilde kan ved Anger! Bliv stedse hos os, Hyrde god, Og virk paa Hjerterne til Bod, Jndtil Din Siel hjemganger! S. C. F...... om Dødsstraffe.