Berlingske Tidende, 1832-05-10
Udenlandske Efterretninger. Paris, den 28de April. Polakken Zaba og Jtalieneren Mirandoli, der vare anklagede for Deeltagelse i et statsforrædersk Complott til Fordeel for Familien Napoleon, og i nogle Maaneder have været fængslede bleve i Gaar frikjendte af Juryen. Den Forbindelse, hvori de Anklagede have staaet med Louis Bonaparte og Hertuginden af St. Leu (Exdronningen af Holland, blev under Processen ikke tilfulde opklaret, men syntes efter deres Udsagn, blot at angaae en Plan til at reorganisere den Polske Jnsurrection efter Warschaus Jndtagelse. Hele Anklagen grunder sig paa vage Forudsætninger, hvilke Generaladvocaten, der mødte paa Regjeringens Vegne, selv erkjendte. De beskyldtes for en Sammensværgelse, til at sætte Napoleons Søn, Hertugen af Reichstadt, paa Thronen. Det eneste mærkelige Punkt i hele Processen var, at Hr. Zaba, da han under Forhøret blev spurgt om Hensigten og Betydningen af en skreven Samling af Chiffre for velbekjendte Navne, som man havde fundet hos ham, svarede: "Disse Chiffre vare mig nødvendige for at skjule Jndholdet af min Brevvexling for det Østerrigske og det Preussiske Politie, som paa Grændsen, aabnede alle Breve, der vare adresserede til Polen. Hvad jeg før har sagt om dette Punkt, er blevet fordreiet som om jeg virkelig havde erklæret mig for deelagtig i et Complott. Men det undrer mig aldeles ikke. Jeg havde en Samtale med Præsiden, ten for Ministerconseilet, Hr. Casimir Perier, og ønskede naturligviis at fjerne Mistanken om, at jeg var deelagtig i et Stats forræderie, men det var umueligt, at formaae ham til at høre, hvad jeg sagde. Saasnart jeg begyndte at tale, afbrød han mig med dette Udraab: "De er med i Complottet; jeg veed det, nægt det ikke, det er vel mueligt, at De kan miste Deres Hoved. Men vær oprigtig; De er en ung Mand; De er kommen i Flok med Mennesker, der forførste Dem; ikke sandt Jeg kjender meget godt Deres Ledtogsmænd; Lafayette, Manguin, LamarqueMarchand conspirere med Dem. Belmontet) er een at eder; jeg veed det, jeg veed det, Tilstaae for mig Deres Brøde, jeg vil skaffe Dem over til England og give Dem Reisepenge Her afbrød Præsidenten for Assiseretten ham med de Ord: Deres Samtale med Præsidenten for Ministerconseilet er denne Sag aldeles uvedkommende. Le Temps, nu et af vore bedste Blade, der selv ikke troer, at Regjeringen endog blot kunde tænke paa, at opgive Algier, søger at beroelige dem, som troe herpaa, med den Forsikkring, at Regjeringen ei allene gjør en Rettighed gieldende, men ogsaa opfylder en Forpligtelse ved at beholde Algier. J October Maaned 1830 - vedbliver le Temps - skrev den daværende Krigsminister, Marskal Gerard, til General Clauzel, at det heldige Udfald af hans første Bestræbelser havde bestyrket Regjeringen i den Plan, at anlægge en vigtig Colonie paa Algiers J Som man ogsaa har maattet sætte paa fri Fod. Territorium. Han billigede uden Forbeholdenhed Alt hvad der var gjort, for at erhverve Jndvaanernes Tillid, den Adgang, Maurerne og Jøderne havde faaet til Municipalembeder i Algier, Organisationen af Arabiske Tropper i vor Sold, Anlæggelsen af Experimentgaarde, for at danne Kjærnen af en Colonie i det Store, endelig ogsaa, at man søgde at forskaffe Colonister fra Schweiz, Tydskland og især fra det sydlige Frankrige. Paa samme Tid tilbød han Høvdingerne for de Arabiske Stammer, den Velgierning, at lade deres Børn frit opdrages i vore offentlige Underviisningsanstalter, og befalede, ved Uddeelingen af Grundstykker at paalægge Colonisterne den Betingelse, at de skulde tage Deel i Forsvarsarbeiderne og lade sig indskrives i Landmilitsen. Ydermere henvendte han sig med de mærkelige Ord til Overgeneralen: "Regjeringen er tilbøielig til at understytte alle de Forholdsregler, som tjene til at befæste Frankriges Herredømme i Algier. Her tales altsaa hverken om Portens Prætensioner, eller Englands Befalinger. Overgeneralen troede sig derfor bemyndiget til at lægge Grunden til en Colonie; han organiserede en Localregjering, oplivede Soldaternes Mod, indkaldte nye Udvandrere, drev de fjendtlige Stammer tilbage over Atlas, undertvang Beyliket af Titteri, vedligeholdt vort Overherredømme, i Oran, og sluttede en Tractat med Beyen af Tunis, der sikkrede os Lehnsretten over Constantine. Endnu er Colonien factisk grundet, uagtet Ministeriets vaklende Adfærd har hindret dens Opkomst. Algiers Havn er, trods det slette Rygte, hvori den staaer, fuld af Skibe. J et Land, hvor man kjøber Grundejendomme for Livreenter, kan det ikke mangle paa Kjøbere. Henved 5000 Colonister, hvoraf Halvdelen er forsynet med Arbeidsredskaber, have kjøbt Jord, stolende paa Marskalk Clauzels Forsikkringer, som syntes at bekræftes ved en ny Gouverneurs Udnævnelse. Med Algiers Besiddelse begyndte en ny Acra forde Franske Havne i Middelhavet: den Bevægelse i Handelen, som paa den Maade frembragtes, udgjorde næsten ligesaa meget, som alle andre dens Grene tilsammen. Genua, Toscana og Sardinien ere ikke mindre interesserede heri. Africa aabner sig mere og meere for den Europæiske Jndustries Producter, og lover, at træde i Stedet for Jndien og Antillerne, med Hensyn til de tropiske Producter, som vi hente derfra. Vore Skibe have endelig et Hav, der tilhører dem. Vi kunne aldrig opgive denne Colonie, uden at give Slip paa alle disse Fordele, en Skadesløsholdelse i rede Penge vil aldrig kunne erstatte Tabet, thi den kan ikke erstatte de gunstige Udsigter til Virksomhed, og uden Virksomhed kunne Rationerne ikke bestaae. Skulde Regjeringen nogensinde faae i Sinde, at opgive Algier, saa kan den ikke gjøre det, uden at adspørge Kamrene, og de ville ikke give deres Samtykke dertil. Vort Tilbagetog vilde være en Feighed, et Forræderie, som ikke kunde bringe os nogen Fordeel; det vilde være Signalet til den hele Jødiske og en stor Deel af den Mauriske Befolknings Nedsabling. Araberne vilde da atter opslaae deres Leire paa Ruinerne. Sørøveriet, hvorfra vi have befriet den Europæiske Handel, vilde atter paalægge den Tribut. Vel har Sultan Mahmud i det Rescript, som forudgaaer Udnævnelsen af den høje Ports Embedsmænd, forkyndt, at man har lovet ham, at give Algier tilbage; men hvad formaaer Mahmud, der i selve sin Hovedstad, trues af Russer og Ægypter. Han laaner kun sit Navn til et mægtigt Partie i England, som, trods dets foregivne Kjerlighed til Fred, færdes imod os, som om en Krig var i Vente. Algiers Position afbryder nemlig den Kjæde af de militaire Poster, som strækker sig fra Gibraltar til Corfu, og hidtil betryggede England Overherredømmet i Middelhavet. Toulon, Corfica og Algier gjøre det umueligt at blokere vore Havne; det ligger altsaa saavel i vor Sikkerheds, som i vor Handels og vor Jndustries, Jnteresse, at Algier forbliver i vore Hænder, der have erobret det. Vi ville ikke give altfor meget efter for Englands Mistillid. Den store Majoritet af denne Nation vil Fred, og trænger dertil. Algier tilbyder den et fordeelagtigt Marked; der samme kan man sige og Østerrige og om de nordlige Stater, der maae betragte vor Colonie som Civilisationens Forpost i Africa.