Politivennen, 1809-01-01
Underdanigst ønske det Danske Sprogbetræffende. Den danske Stat har Beboere, der tale forskjællige Tungemaal. Uden at nævne Mundarter, ja endog virkelige kun ej til Bogskriveri brugte Sprog, som det Frisiske, det Færgeske og det Plattydske, forefinde vi, 1) det Danske, 2) det Jslandske, 3) det Tydske, 4) det Grønlandske, 5) det Laplandske, - altsaa 5 fuldkomne, levende, og for dem, som tale dem, i Bøger, fra Prædikestolen, i Bestyrelse og i Rettergang brugte Sprog. Det danske Sprog, der er Mund- ogSkrivtsproget paa de danske Øer, i Nørrejylland og en Del af Sønderjylland, samt i Norges 5 Stifter, altsaa Sproget for over; af den hele Stats Mennesker, Hovedstadens Sprog, og det, som bør ønskes udbredet saavidt muligt til den øvrige Del af Staten, for at fremme det vigtige politiske Formaal Stats Enhed (hvoraf SprogEnhed ikke er en uvigtig Sandel) - er altsaa og kan ikke andet end være det Sprog, der fra Regieringens Side har Føje at vente al Omsorg, Ophielp, Opmuntring, Agt og selv Æreholdelse. Statens Naboskab til Lande, hvor en tyvedobbelt Folkemængde talede et beslægtet Sprog, det Tydske; den Omstændighed, at af den danske Stats Beboere, at sige deres dannede Deel, talede Tydsk; den Mængde af Tydskere, der siden Erik af Pommerens Tid indstrømmede i Danmark, hvor mange af Dem kom i Embeder; den Upolitiskhed, der ofte under vore ældre Regjeringer siden hint Tidspunkt valgte, at have en tydsk eller halvtydsk Armee istedet for en dansk; det Vanhæld i Danens Nationalpræg, at ynde det Fremmede, det end større Vandheld, at denne Lyde er stærkest i den højere Klasse af Nationen, og det endnu langt større Vandheld, at selv Danske Konger foretrak et fremmed Tungemaal; alle disse Aarsager arbejdede vældigen løs paa det Danske Sprogs Undergang, og man oplevede den Ydmygelse, at høre for fuldt Alvor paastaaet, at det burde udryddes. Man naaede saavidt, at Landets militære Akademier og Skoler underviste paa tydsk, at hele Landmagten kommanderedes og bestyredes paa tydsk, at Landsoldaten paa Spørgsmaal om hans Navn svarede: Jk hejse Olt Persen, og at Jyden der saae sin SiDemand i Geledet, en Saxer, særdeles naadigen tiltalt af Kongen, troede at behage ham bedst, ved paa Spørgsmaal, hvor han var fra at svare. A er og en Savs. Man hørte den velklingende Skingrund af dansk Brød ædende Tydskeres og af nægte Danskes Mund, at Danmark, ved at antage det tydske Sprog, vandt Brugen af dets større ja uhyre Masse af Skrivter, og at den Danske da kunde komme fort i en stor Del af Europa. Som om den Del af den Danske Nation, der har med Skrivter at gjøre, ej alligevel kunde benytte sig af den! Som om den Egenskab, at have just et Sprog, der ikke kjendes til af andre Folk, ej hindrede Udvandringer, og bandt den Jndfødte til sit Fædreland langt stærkere, end Jndbyggeren af en tydsk Stat nogensinde føler sig bunden til sit. Det Danske Sprog var i Vaande, - men det gik Sproget som Staten selv; ikke faa Gange truedes Danmark af store Farer: men end staaer det og end vil det stande. Efterhaanden vaagnede Nationalfølelsen; ogsaa Sproget blev dens Gjenstand; og Kristian den Syvende, der gav Jndføderetten, afskaffede ogsaa Tydskheden i det Militære, bød at dansk Kriger skulde kommanderes paa dansk: efterhaanden som Sprogets Skjønhed og Værd erkjendtes af Nationen selv, tiltog Regjeringens Opmærksomhed, for samme, og en Kommission af lærde Mænd fik Befaling, at udarbejde en Plan til at bevirke en større Renhed i Sprogets Retskrivning. Frederik den Sjette har ikke undladet at vise sin Agtelse for Nationalsproget, og sit Ønske, at virke til Sprog: Enhed mellem Statens Dele. Han befol, at de for Sønderjylland og Provinsen Holsten udgaaende Forordninger skulde skrives Side om Side i det danske Sprog tilligemed det Tydske. Med største Tillid tør altsaa den danske Mand, der agter og elsker sit Sprog som Sprog, og ivrer for det, som for et Middel til Nationalitet og til Selvstændighed, fremsætte hvad ønske Sproget endnu haver at frembringe for sin ypperste fødte Værge, for Danmarks Konge. Jkke blot Renhed i Retskrivning Gjenstanden der opgaves for hin forhen omtalte Kommission, men Renhed i Ord og Vendinger er det, som væsentlig udgjør et Sprogs Fuldkommenhed, i Forening med Rigdom paa Benævnelser hentede af Sprogets egen Natur og Oprindelse. Jkke er det offentlig kundbart, hvad den benævnte Kommission har udarbejdet til det den foreskrevne Formaals Nærmelse. Ogsaa maae det tilstaaes, at saameget end en fast Retskrivning er at ønske, saa varsomt er det nødvendigt i denne Sag at fremgaae, for ikke at kvæle al Forbedring. Ja det er endog uomstødelig sandt, at en eneste Retskrivning ikke har Sted ved noget Sprog, end ikke ved det Franske. Langt vigtigere er derimod Renheden i Ord og Vendinger. Et Sprog kan mangle Ord til en forhen ukjendt Ting, Benævnelser til en forhen i samme Sprog udyrket Videnskab eller uomhandlet Kunst, men ikke bør saadanne Ord eller Benævnelser, blindt hen og af utilgivelig Magelighed, tages af det første det bedste fremmede Sprog, og med Vold og Magt indsættes i Sproget, maaske med idethøjeste en Endelse efter Sprogets Gang. Af Sprogets egen Malm bor saadanne nye Ord, hvis dertil virkelig er Trang, fremstøbes, efter at først Sprogets ældre Stamme er gjennemsøgt, for om muligt der at finde hvad der behøves. Ligeledes bør fremmede Vendinger ikke uden vedbørlig Varsomhed antages, da man ellers istedet for en Berigelse let tilføjer Sproget en skæmmende Vandsir og anlediger et tvetydeigt Miskmask. Hvo kan saaledes uden Væmmelse i dansk Bog læst, at man har lært en Person at kjende, istedet for at have lært at kjende denne Person? Hvo føler ikke Modbydelighed ved at læse Ting som dette: Han elskede hende som var hun hans Datter, istedet for det Danske, som om hun var hans Datter? Hvo føler ikke det Udanske i de os saa ofte desværre mødende Udtryk som dette. Er jeg dog et Menneske, ejer jeg dog et Hjerte, istedet for Jeg er jodog Menneske, jeg ejer jo dog et Hjerte? Dog hvortil flere Ex mpler. (Forsættes)