Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-05-07
Kjøbenhavn har i de sidste tyve Aar ganske forandret sin Skikkelse. Enten Rigdommene nu ere virkelige eller kun tilsyneladende nok er det, man finder allevegne Spor dertil. Der, hvor der fordum stod lave Bindingsværkshuse, staae nu prægtige Gaarde, og simple Kjøbmandsbygninger ere blevne forvandlede til Førstelige Palaier. Equipagernes Antal tiltage dagligen, og om det end kun er en Comptoirbetjent, saa maa han i det mindste have en Engelsk Karre eller saakaldt Gig at kjøre i med sin ægteviede eller uægteviede Donna. Yppigheden i Klædedragt og Levemaade tiltage ligeledes, og Pengene agtes næsten for intet, naar det kommer an paa at tilfredsstille Sandseligheden. Men hvor forandret er derimod Kjøbenhavn ikke bleven i Henseende til Gavmildhed, mod Fattige og Trængende? Hvor saa stifte, eller bidrage til at stifte i vore Dage, saaledes som fordum, Sygehuse for lidende Medbrødre, Hospitaler for udlevede og kraftesløse Mennesker, Opfostringshuse for fader, og moderløse Børn. - Til Svirelang finder man Medlemmer i Tusindetal, og i Klubber og ved Tractementer ere alle rige og formuende; men naar det gielder om at befordre en for hele Menneskeslægten vigtig Sag, om at opmuntre Konsterne og Videnskaberne, om at formindske den menneskelige Elendighed a., saa trækker man paa Skuldrene, saa klager man over de dyre Tider, over de indskrænkede Jndkomster, over den store Pengemangel, og den Mand, som blot for sin Fornøielse, gagerer to Valacher, med 3 til 400 Rdlr. aarligen, bidrager nu i det høieste 3, siger tre Rigsdaler aarligen til de Fattiges Underholdning paa den Betingelse, at enhver Tigger holdes borte fra hans Dør. Hvor megen Føie have vi ikke til at ønske de Tider tilbage, da Kjøbenhavns Jndbyggere vare mindre rige og mere gavmilde, Hvad gavne de store Capitalister, hvis Antal ikke er ubetydeligt, Staten og hver enkelt Medborger De sætte mange Hænder i Virksomhed vil man maaskee svare, det er sandt; men hvor mange sættes ikke tillige ved dem i Uvirksomhed, En stor Capitalist er i Handelens Rige en Havhvirvel, der river alling til sig. De staae som store Træer, der trække al Saft fra de mindre til sig, og deres Gulddynger tjene dem, naar der ikke vaage des over at hindre det, kun til at skabe sig Forbindelser og at lede alting efter deres Privatfordeel. Hvad er det for Mindemærker, som de Rige nuomstunder opreise sig? - Deres Pragtbygninger og ødsle Liv er alt, hvad man taler om. Naar de ere døde, saa ere deres Navne glemte. Jngen husvalet Fattig, – ingen fra Undergang reddet Familie, ingen paa Sygeleiet sukkende Lidende har nogen synderlig Føie til at gienkalde og endnu langt mindre til at velsigne de fleste Tønderguldsmænds Minde. Naar de have betalt to Rigsdaler til Fattigvæsenet og fire Rigsdaler til Kirken og dens Betiente, saa troe de at have gjort nok for Menneskeheden og Religionen. Claudi Rosset var kun Galanteriehandler, og skienkede 30,000 Rdlr. til St. Hans Hospital, hvo af vore senere Rigsmænd har anvendt en saadan Summa til saa ædelt et Øiemed Ofte offre de hellere deres Rigdom, medens de endnu leve, paa Forfængelighedens og Yppighedens Altar. De ville, som en vis Forfatter siger, langt hellere føde Heste end Mennesker. Of maatte dog saadanne haardhjertede Skabninger engang forlade deres glimrende Boliger og overdaadige Taffel, – saa vilde de finde, at medens de svømme i Vellevned og Overdaadighed, lide mange Tusinde virkelig Nød. Marmorbygninger kunne ikke værne mod Dødens Vaaben, og den indfinder sig snarest der, hvor Pragten synes at ville bortkyse den. O J som kunne saa øvet beregne, hvor mange Renter Eders Gulddynger ville indbringe Eder betænker, at J ikke kunne gjøre dem mere frugtbringende, end naar J anvende dem til at fremme Menneskeheld og formilde Eders Medskabningers Lidelser. En gavnlig Jndretning.