Corsaren, 1841-12-10
Breve til en Huuslærer i Jylland. Første Brev. Løverdagen den 4de Decbr. 1841. Kjære Ben! De har bedet mig om, at det venskabelige Forhold, som bestod imellem os, før de uheldige Omstændigheder nødte Dem til at forlade Livet og Universitetet her for at blive Huuslærer, maatte fortsættes, og at de mundtlige Discussioner, vi undertiden indlode os i, maatte gaae over i vore Breve. Jeg imodekommer med Beredvillighed denne Opfordring, især da jeg dermed vil forbinde den Egennytte at offentliggjøre Brevene. Jeg kalder dette Egennytte, eftersom jeg derved paa een Gang faaer opfyldt to Pligter, hvis Opfyldelse ellers ikke lader sig forene, nemlig Bladskrivning og privat Correspondence, og jeg desuden skaffer de Artikler, jeg har paataget mig at levere, en hensigtsmæssigere Form, idet jeg selv bevæger mig lettere, naar jeg taler til en fortrolig Ven, end naar jeg taler til Publicum, og dette paa sin Side hellere ønsker at læse en Tale til en Anden end selv at blive tiltalt (jeg for min Deel ønsker ogsaa hellere at læse end blive tiltalt, især naar det er Cancelliet, der tiltaler mig). Naar De imidlertid troer, at vore Breve snarere skulle komme til at indeholde alt Andet end Politik - literaire Discussioner, Theaternyt, skandaløst Nyt og dito Gammelt - og det fordi der intet politisk Liv rører sig, saa har De taget feil baade af Politiken og mig. Det er vel sandt, at her intet politiskt Liv er; men selve politisk Død er i sig et uudtømmeligt Stof til politiske bemærkninger - til Klager, Ærgrelse, Bebreidelser o. desl. - og, hvad mig selv angaaer, da løsriver jeg ikke saa let mit Sind og mine Tanker fra de Gjenstande, i hvis Kreds jeg nu er bleven vant til at bevæge mig. Politik og Journalistik ere som et Stykke gloende Kul, man tager i Haanden, for ikke at brænde sig maa man bestandig bevæge Haanden. Og dette Kul hører aldrig op at være gloende; er det først kommet ind i Sindet, gaaer det aldrig ud deraf, og Sindet maa derfor stadig bevæge det om i en Kreds. - Lovet være Himlen for denne Indretning! Thi det gaaer med et heelt Folk ligesaa: Har det først faaet Journalismens gloende Kul ind i sin Bevidsthed, saa maa det dreie det rundt derinde. Om Folket end er nok saa trægt, det kan ikke ganske standse, men maa vedblive at vende og dreie Journalismen fra alle Sider, og det er forgjæves, at man kaster 8000 Exemplarer af "Folkeavisen" og 8000 Exemplarer af "Tidsskrift for Literatur og Critik" frit derind*) for at slukke: Mod den Jld hjælper intet Vand. Og naar saaledes mit hele Sind stadig dreier sig om Gløden derinde: Frihedslængslen, hvor troer De det da muligt, at jeg, selv i mine private Samtaler eller min private Correspondents, skulde kunne forglemme den? Ak! det er først, naar man vil tale ret fortrolig, naar man ret vil aabne sit Hjerte, at man ret føler det brænde og smerte derinde. Et Exempel. Jeg vil blot fortælle Dem, at det for nogle Dage siden var et usædvanlig smukt Efteraarsveir, og at jeg gik ud igjennem Bredgaden til Toldboden for at trække frisk Luft - saa kommer jeg strax til at tænke paa Folk, som jeg mødte, og som staae i Forbindelse med Politiken. Jeg vil nu slet ikke tale om, at jeg paa hvert hundrede Mennesker saae henved 150 Kors; det er jeg bleven saa vant til at see, at jeg mangen Morgen, naar jeg tager min Kjole paa, undrer mig over, at ikke ogsaa der sidder et, - aa, nei! det er ganske andre og, om De vil, langt ubetydeligere Ting. Saaledes mødte jeg et Ægtepar med en lille Søn. Drengen var livlig og *) For at De kan forstaae dette, maa jeg fortælle Dem, at der i disse Dage er blevet uddeelt Exemplarer af "Folkeavisen" gratis, som Tillægs- eller Følgeblad til Adresseavisen. Med det Hefte af "Tidsskrift for Literatur og Critik", hvori FrihedsBestræbelserne heri Landet ret bleve imødegaaede, har man alt længe havt en lignende Plan for, og en Boghandler har allerede for længere Tid siden havt i Commission at besørge det fornødne Antal Exemplarer trykt. Saa kommer "Dagen" for et Par Dage siden med en "indsendt" Opfordring til at foranstalte noget Saadant. Det skal lade, som om man gjør det "efter Anmodning" (ligesom de smaae Theatre undertiden gjøre med deres Stykker). Er det ikke snildt? munter, og vilde løbe forud; men Moderen kaldte paa ham med Ordene: Søde Bextram! Kom nu herhen og gaa pænt stille. Nu maa De ikke troe, at Ordene bleve sagte saa hurtig, som De læser dem, bevare's! de løde saaledes: S-ø- d-e - B-æ-r-t-r-a-m -, saa svagt, saa kjælent, at det maa være et Barn af Jld, der ikke ved mange Gange at høre denne "Moderstemme" bliver et Barn af vaade Aske. Og saaledes ere Mødrene til den nulevende Generations Børn*). Saaledes er Gud veed paa hvor Faa nær - den Generation, paa hvem Friheden skulde bygges - byg et Rundetaarn paa en Svovlstik. Allerede i den vildeste Varndom skulle Børnene vænnes til at gaae pænt stille, at de i Ynglings- og Manddoms-Alderen kunne agere pænt-stille-Borgere. De nuværende Mødre ere den nuværende Statsforfatnings bedste Politi. - Jeg mødte ogsaa et ungt Var, sandsynligviis Forlovede. Cavalieren havde Knebelsbarter og et meget dumt Ansigt. Jeg formoder, at det var en Hofjunker. Da jeg gik forbi, sagde han til sin Dame. "J Vinter troer jeg, at Fløiels-Hatte med Fjer blive Mode." Den Stakkel! Han har formodentlig ogsaa i sin Barndom været livlig og rask, han kunde maaskee være bleven et fornuftigt og kraftigt Menneske; men han er bleven vænnet til at være "pænt stille", og nu er han bleven baade stille og pænk, og han er bleven Hofjunker. - Og af det Slags gives der saa utallig Mange, det vrimler af dem, og hver Gang jeg seer et Exemplar, kommer jeg til at tænke paa Hercules, som spinder ved Omphales Fod. Det er en altfor smuk Lignelse for disse Herrer, vil De sige, og jeg giver Dem Ret, undtagen forsaavidt, at disse dog ogsaa have aflagt en kraftigere Natur, den sande Menneskenatur, for at trælle, for at trælle for Alt, men især for Kvinden, men tillige - for aldrig at faae den kraftigere Natur tilbage. *) De ere saaledes, eller de ere fattige, underkuede og svage, og Børnene indsuge da Svagheden og Frygten med Modermælken. De ere blevne Kvinder Allesammen, og for ikke at beskjæmme Dem ere Kvinderne gaaede ligesaa langt tilbage som De og ere blevne dobbelt Kvinder. Da jeg jo har ifinde at lade dette Brev trykke, burde jeg naturligviis ikke forspilde det aldeles med det "smukke Kjøn", men tilføie. "Det forstaaer sig: der gives Undtagelser, Gud bevare's!" men det vil jeg sandelig ikke. Det smukke Kjøn kan see til at faae opdaget, hvo jeg er, kan hade mig ret kvindeligt, det vil sige forbausende stærkt, som om jeg var en Rivalinde, og jeg vilde kun ønske, at de saa bildte sig selv og deres Mandfolk ind, at jeg var en Despot, der truede deres "Frihed", at mit Huus var mit Castel", og at de saa selv arbeidede paa dette Castels Nedrivning, selv hialp til at opreise Barricader derimod - jeg skulde da staae og bilde mig ind, at det var Sarragozzas eller Barcellonas Kvinder, og, naar jeg da tilsidst fik et Steenkast i Hovedet, skulde jeg bilde mig ind, at jeg virkelig var en Despot, og at det Steenkast var for Friheden. Ak, men jeg bliver aldrig saa lykkelig. Opnaaede jeg end, at de ansaae mig før en Despot, saa bleve de bange for mig, og jeg fik, hvis Vorherre ikke havde Noget derimod, Lov at leve til evig Tid. Tro nu blot ikke, at jeg ønsker, at man skal slaae Despoter ihiel! Nei, Nei! Gid de level Despoterne leve! Hvert Slag, de slaae, vækker dog; de fremkalde dog Had imod sig, og, naar man hader Despoten, begynder man at hade Despotiet, og naar man begynder at hade Despotiet, gjør man en Begyndelse til at begynde at elske Friheden. Nei, nei! Jntet Had mod Despoterne! De, jeg hader, ere de, som ikke have Kraft til at være Despoter og heller ikke til at gjøre fri, som ikke slaae og heller ikke vække, som i Almindelighed ere gode og skikkelige Mennesker, gjøre Mange Smaatjenester, og derved erhverve sig mange Smaavenner og ingen Fjender; thi "han gjør jo ingen Fortræd." Dem hader jeg, og jeg hader dem saa meget bittrere, som de ikke give mig rigtig Grund til at hade sig. O! det er sørgeligt at skulle sige det. Hadet formaaer Mere i Verden end Kjærligheden. Jeg har selv sect, at Kjærlighed og Tro og Tillid Jntet fruglede der, hvor Hadet ɔː Trudsler og Hadets Yttringer vilde have gjort Mirakler. Hvorfor havde de gamle Grækere intet Tempel for Hadet, ikke engang en Billedstøtte for det? Ah, jeg kan selv besvare dette Spørgsmaal. De havde ingen Despoter. Men gjor mig nu ikke den ufortjente Ære, at troe, at jeg elsker Hadet, jeg, som gaaer iblandt mine Bekjendte for et, godmodigt Menneske." Et godmodigt Menneske, det er med andre Ord: "Et Fæ", og man er egentlig et Fæ, naar man ikke har Energi nok i Hjerte og Hjerne til at hade. Ved Hjælp af Had ere de store Gjerninger i Verden blevne fuldbyrdede, siden den store Kjærlighedsgierning hialp saa lidt for denne Verden. Hadet, denne onde Lidenskab, staaer i det Godes Tjeneste. Der bliver skabt et Menneske med Hadets Energi, han gjør Ulykker, og af den med Ulykker gjodede Jordbund fremspirer det Gode. Pas nøie paa, naar et saadant Menneske bliver født; der forestaaer da store Ting. Saasnart De opdager Hadet i ham, de smaae Slanger, som engang skulle voxe op og blive saa graadige, saa slut Dem til ham, gaa ind under ham (thi naar Kjæmpen slaaer, træffer han ikke dem, der staae ham under Armene), og, naar han er falden under de mægtige Bølgeslag, Hadets Bølgeslag, som han selv har fremkaldt, da pas igjen noie paa: Er De en stor Mand, da kan De udstrække Haanden og af det omgivende Chaos skabe Kjærlighed, Frihed, og er De ingen stor Mand, De skal da see fremstige. "Midt i den stærke Taage En Skikkelse med Slør om Ho'det", og den skal med sit taageagtige, klamme, kolde Hjerte og med Falsthedens Slør om Hovedet omfatte Frihedsspirerne og den skal kvæle dem, og De skal staae som en Nar og ærgre Dem og hade - bliv da en rigtig Nar og had rigtig. Gud velsigne Dem, kjære Ven! og sig nu blot ikke, at jeg selv er en Nar med disse Drømmebilleder. De passe paa et andet Land og ikke paa os - jeg veed det; men lad mig drømme om, at de ligge nær baade i Tid og i Rum. Hvorfor skal jeg stadig stille mig for Øinene, at vi ingen Energi have her, hverken Energi til at elske eller til at hade? Lad mig bilde mig ind, at alle Mennesker ere een Nation, og at Rhinen, som de ikke "sollen haben" og Eideren, som de haben" ikke ere Andet end Grændseprikker paa Kortet, og at jeg hører til den samme Stamme, den samme Slægt - Mennesker - som engang, det var i Aaret 1831, uden Forundring saae Borgerkongens Søn tjene imellem dem som simpel Kanoneer, og som nu staae og længes efter igjen at see det samme Syn. Men nu kunne de længes længe; Borgerkongen er bleven rigtig Konge, Kanoneren er bleven rigtig Prinds og Generallieutenant, og der skal en stærk Degradation til, for at han atter skal blive Kanoneer. - Men de længes dog. P. S. Ligesom jeg vil lægge Brevet sammen og forsegle det, kommer en af mine Bekjendte og fortæller mig, at Lehmanns Dom er afsagt. Han skal betale 500 Rbd. Mulct. Jeg havde ventet, at Resultatet omtrentlig skulde blive dette, og jeg har frygtet det. Vi Danske skulle ikke have det Allerringeste til at komme i Bevægelse over. En Sag, hvorpaa man endelig gik og spændte Nerverne, for enten at udbryde i et vældigt Triumphskrig ved en Frifindelsesdom eller ærgre sig og forbittres ret hjertelig ved en, der lod paa Fængsels- eller Dødsstraf (det Sidste naturligviis paa Kongens Naade), gaaer hen og faaer det flaue Udfald: Mulct. Man vil staae og see paa hinanden og sporge: Skulle vi glæde os eller ærgre os, og man vil naturligviis ikke gjore nogen af Delene men have en Sag mindre at være spændt paa, det vil sige: slet ingen. Mulct - det vil smage, ligesom naar man har ventet enten et Glas Jis eller et Glas brændende hed Punsch og faaer - et Glas lunkent Vand. Hvad Gavn har man saa af, at Etatsraad Thomsen udvælger Dommerne, naar han ikke engang kan skaffe anden Dom end en Mulct?