Norske Intelligenssedler, 1763-12-14
Fortsættelse om: En Flues Tildragelser. Jmidlertid bragte en Tjener Vandet, og Fruen stod op for at drikke Thee. Jeg var den første ved Sukker=Fadet, men som jeg havde taget Dagen før for meget af det Søde, vilde det ikke smage mig, ja den blotte Lugt var mig væmmelig. Nu biede jeg med Længsel efter Middags Maaltidet, hvortil vare indbudne adskillige Fremmede, den ene kom efter den anden, og ved disse fandt jeg Leilighed at komme ind i Spise=Sahlen. Klokken var nær 1 da man kom ind med Suppen. Jeg, som var meest sulten, fløi lige til Fadet; men havde nær brændt mine Been op. Siden sadte jeg mig paa min Frues Tallerken, for at spise med hende, som jeg gjorde i Hyrdens Hytte; men hun vidste med sine smaae Fingre saa behændig at tage mig, og i det samme kaldte hun paa sin Tiener, til at kaste mig hendes Lerke for, til Rov Dog ved det hun vilde flye mig til ham, falder hendes lille Hund fra Skjødet paa Gulvet, hvorved hun af Forskrækkelse, glemte mig og jeg slap. Hannem bør jeg takke derfor. Dog nu var jeg baade afSkræk saavel som af Sult, i de Yderlig 1ste Omstændigheder. Ja, jeg ønskede af Utaalmodighed, at Lerken maatte have bekommet mig i sin Strube. Jeg torde nu ikke meer nærme mig Bordet, saavel af Frygt for at brænde mig, som ogsaa at bliver fanget igien; dog allermeest for at jeg ikke kunde taale deres Mad. Her begyndte jeg paa ny at beklage min Skjæbne, at angre over min Daarlighed, og at ønske mig, dog uden Haab, at komme til min gamle Vært igjen. Medens jeg sadt i disse dybe Tanker, var man staaet op fra Bordet, og jeg saae, til min Bestyrtelse ingen, undtagen Fruen og en af Gjæsterne. Da jeg merkede at de vare komne i en dyb Samtale, nærmede jeg mig denne Fremmede, sadte mig paa hans Kind, og suede mig. af hans Blod, uden at han kiendte det, ret mæt. Efterat Samtalen var til Ende, tog han Afskeed; jeg havde intet nydt hos Fruen, hvorfor jeg kunde takke hende, sadte mig derfor, uden videre Tilladelse, paa hans Ryg, og lod mig bære hjem til sig. Det første Værelse, hvori han bragte mig, var hans Bog=Kammer; jeg fløi fra ham, for at beskue min nye Boepæl, han tog en Bog og gik; men hvori forskrækket blev jeg, da jeg ikke fandt et Sted at sætte mig paa, uden den var bedækket med Støv og Spindelvæv, hvor udi Æderkopperne sadte skjulte. Her kom jeg i den største Fare. Jeg sadte mig endelig paa det sikkerste Sted jeg kunde finde, dog ikke uden Uroe; thi jeg saae mange Levninger af min Slægt, og biede med Smerte efter Værten, som dog ikke kom førend den anden Dag. Saasnart Døren gik op fløi jeg ud. Nu ledte jeg efter et andet Værelse, men kom til min Fortræd i et Barne-Kammer, hvor jeg vel rigelig fandt min Føde, men kunde ikke nyde den i Rolighed; thi hvor jeg end sadte mig, saa blev jeg forfulgt af nogle skallagtige Drænge, som søgte at fange og drive deres Spot med mig, saa jeg maatte bruge atter al Forsigtighed at undgaae deres Snarer, hvilket vilde ei have været saa let, om man ikke havde bedet dem, at komme til Bords. Jeg slap med det samme; ikke lystede mig, at spise med dem. Jeg søgte min Frihed. Næppe var jeg kommen i fri Luft, begyndte det stærk at regne, atter en ny Bekymring; thi nu maatte jeg igjen søge Huus. Jeg fandt et Vindue aabet og ingen, som gjorde mig Hinder i Stuen, ja jeg fandt ogsaa nogen Føde; her tænkte, jeg at opholde mig en Tiid lang, men forandrede snart mit Forsæt. Jmod Aften kom en Svarm af lystige Mennesker, enhver bekom et langt Rør, hvis Roed var udhulket, udi samme ladede man et Slags Røgepulver, holdte det saa over Varmen, blæste deri, og trækte saa Røgen til sig, spyede den saa ud igjen, hvilket kunde have været et artigt Fyrværkerie, hvis det ikke havde medført en saa forfærdelig Røg og Stank, som nær ved havde dræbet mig.