Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-22
Hr. Perronti var Bataillonschef ved de Franske Tropper og havde beviist sin Tapperhed i 100 Fægtninger. Han begyndte sin Løbebane med at han i Aaret 1800 blev dømt til Døden. Han gjorde sig ikke saameget til af noget som af det at han var en Frietænker, aldrig talte han om sine Batailler; men foruden at han kunde Voltaires frieste Skrifter udenad, saa fandt han Leilighed til at lægge sin Tænkemaade for Dagen. Men Skjebnen vilde nu, at følgende Begivenhed skulde træffe hom paa en Festdag til Ære for den hellige Januarius. Uheldigviis lod han og flere af hans Venner sig overtale til at begive sig til Cathedralkirken i Neapel, midt under en umaadelig Mængde af Lazzaroni, som skieldede den hellige Januar ud naar hans Blod ikke snart vilde flyde, neppe var Perronti kommen til Jerngitter værket, som adskiller Publikum fra Underværket, førend han begynder at græde, kaster sig ned paa Knæerne, og lader Reliqviekassen, som indeholder det dyrebare Blod af den hellige Januarius, røre ved sin Mund og sin Pande, saasnart Ceremonien er forbi saa gaaer han ind i en Skriftestoel, Næste Dag svarede han paa alle de Stikpiller, som han maatte høre derfor: Dette er stærkere end jeg. Saaledes ere de Jtalienske Frie tænkere beskafne; alle dyrebare Erindringer fra deres Ungdom som danne Characteren, ere bundne til de pragtfulde Ceremonier, som ledsage den catholske Religion. Saadanne uforskammede Atheister som de der levede i det 15de Aarhundrede og som Aretin var, finder man nu ikke meere. Jesuiterne have i vore Dage givet Religionen det samme Sving, som den havde for Luthers Tider: de sige til deres Elever i Collegiet i Modena: "Giør kun hvad Eder lyster; men naae J have giort det saa kommer og skrifter det for os." Hvor langt er dog ikke denne magelige Religion som lader sig nøie med at man skal bekiende Synderne, fra en Londonsk Borgers melancholske Troe, som ikke tør spadsere om Søndagen af Frygt for at fortørne Gud; man tænke allene paa Jrvings Prædikener, hvortil hver Søndag den galante Verden stimler sammen. Jeg gik engang en Søndag Morgen, da jeg var i Glas god, i Kirke med en Bankeer, hvortil jeg var anbefalet; han sagde til mig: Vi ville ikke gaae saa hurtig, thi det kunde see ud som vi spadserede. I Amerika nøder man ofte en Reisende, som kiører og Søndagen med Brevposten til at flige ned af Vognen; thi man vil imod hans Villie hielpe ham til Sallighed; eftersom man holder det at reise for at være det samme som Arbeide, Postcoureren, som arbeider for mange Menneskers Pengeinterresse, tillader man denne Synd; men den Reisende, som for sin private Jnterresse, iler sin Fordømmelse imøde, standser man. J Rom er man langt mere umoralsk, men Forestillingerne ere ikke saa indskrænkede. J Aaret 1815, da Franz den 1ste giorde sig udødelig ved det berømte Slag ved Marignano, troede Almuen i Jtalien saadanne Ting i Henseende til Religionen, som man maatte holde for umueligt at der kunne gives Mennesker i Verden derkunde finde paa, eller skrive saadant noget. (Saadanne Ting troer man da endnu, naar man kan bilde sig ind at der foregaaer hvert Aar en Mirakkel med den hellige Januars Blod, saa at det kan blive flydende; ved saadanne Bedragerier, forvandle de catholske Præster den christelige Religion til et Hedenskab, og forglemme reent den himmelske Lærers Bud, som bød at man skulde tilbede Gud i Aand og Sandhed. Den hellige Januarius var ellers nær kommen i Miscredit dengang de Franske erobrede Neapel; thi General Championet vidste at vinde nogle af de neapolitanske Præster, saa at de lode Blodet flyde forat bekræfte de Franskes Sag) Paa samme Tid levede der imidlertid ogsaa mange Mennesker som deels vare rene Atheister og deels holdt Jesus Christus ikke for at være noget videre end een elskværdig Philosoph, hvis Levnetsomstændigheder snedige Personer havde vidst at betiene sig af. (Saadanne Forvildelser finde altid Sted naar Religionen udarter til en blind Overtroe, Fornuften, udelukkes fra den og bedrageriske Mennesker betiene sig af den som et Middel til at opnaae deres egennyttige Hensigter.) Efter det fuldstændige Barbarie i det 9de Aarhundrede opstode derHandelsrepubliker i Jtalien, hvorved Folket erholdt sund Menneskeforstand i alt hvad der ikke angik deres Helgene og disses Underværker. Siden 1530 og Carl den 5tes Tid er alt muligt forsøgt paa for at bringe det Jtalienske Folk dybere ned i Overtroen. Paa den Tid da den store Maler Raphael døde i Aaret 1520, havde Vantroen stærkt udbredet sig i de midlere Classer. Sig min Ven Cardinalen, sagde den Franske Satiriker Rabellais paa sin Dødsseng at jeg gaaer hen for at søge efter et stort Maaskee. (Paa denne store Vantroe selv imellem de Geistlige har man mange mærkværdige Exempler. Saaledes veed man om en romersk Cardinal, som var meget lærd, men tillige meget distrait, at naar han gik i Processionerne, saa slog han med Fingrene og sagde høit, at man kunde høre det: Mundus vult decipi, decipiatur ergo. - Man veed ogsaa at een af de meest herskesyge Paver, een af Jnnocenserne, sagde paa sin Dødsseng: at nu kunde han dog engang faae at vide, hvad han aldrig var bleven vis om, om der var et andet Liv til efter dette eller ikke. Et saadant Frietænkerie imellem de Geistlige selv var en naturlig Følge af den crasse Overtroe, hvori de selv bleve opdragne. Hvad der ellers bidrog meget til det store Frietænkerie i Jtalien i Begyndelsen af det 16de Aarhundrede var sikkert ogsaa de Pavers lastværdige Levnet, som regierede i hiin Tidsalder, i Sammenligning med de langt værdigere Mænd som nu beklæde den hellige Stol. Man tænke allene paa den stolte Paul den 2den, de afskyelige Nepotister Calixt den 3die og Sixtus den 4de, den udsvævende Jnnocenz den 8de og det Afskum blandt Mennesker Pave Alexander den 6te, om hvilken man paastaaer, at der ikke gives nogen menneskelig Last, som jo han har begaaet. Ellers udmærkede sig ogsaa det 10de Aarhundrede ved Pavernes Lastværdighed.) Dette Frietænkerie vedvarede i Jtalien indtil Pave Paul den 4de, som indsaae den Fare hvormed Luther truede Catholicismen, og han og hans Efterfølgere beskjeftigede sig alvorligt med at opdrage Ungdommen, og siden den Tid hører man bestandig mumle om talende Crucifirer og vrede Madonner, om Engle som synge Lithanier i Processionerne. (Det er meget naturligt, at Menneskene maae bestandig komme til at vakle imellem Overtroen og Vantroen, og styrte sig fra denne til hiin og omvendt, ligesom de blive kjæde og trætte af at hænge fast ved den ene eller ved den anden; og denne Bakken vil saalænge vare ved, indtil de lære at giøre en rigtig Brug af deres Fornuft og forskaffe sig en sand, grundet og oplyst religiøs Overbeviisning, som er Protestantismens Formaal; at der hersker endnu megen Vantrøe i Rom veed man forresten af meget sikkre Kilder.)J Aaret 1820 saae jeg meget ædle og rige Familier i Neapel, oprigtigen at troe paa at den hellige Januari Blod kunde blive flydende, hvilket Underværk gaaer for sig tre Gange om Aaret paa visse bestemte Dage. De smukkeste Fruentimmer tage saa deres Hatte af, for at Præsten skal røre ved deres Pande med den Reliqvieflaske, som indeholder det ærværdige Blod. Jeg saae selv hvorlides et af de elskværdigste Fruentimmer udgiød Taarer da hun kyssede det, og dog havde hun en Maaned tilforn giort sig største Umage for at forskaffe sig Voltaires Skrifter over Marseille, og det var ikke saa let at faae disse Skrifter indsmuglede i Neapel. En Aften hørte vi Børn under denne Dames Vinduer synge en Sang til Ære for den hellige Januarius. Der var stor Jllumination og stærk Trængsel i en Naboekirke, som bar den Helliges Navn; denne Dame talte i foragtelige Udtryk om ham. Nogle Franskmænd, som havde hiulpet hende til at faae et Exemplar af Voltaires Skrifter, meente, at hendes Tale var en Følge af at hun havde læst i dem, og begyndt at giøre sig lystig over det denne Helgen tilskrevne Mirakkel; men de kom maadeligen derfra; thi den smukke Jtalienerinde talte kun af Jalousie i saa foragtelige Udtryk om denne Helgen. Aarsagen var hun hedte selv Saveria og giorde meget af den hellige Xaver, hvis Fest vel var bleven celebreret nogle Dage tilforn, men var ikke nær saa glimrende. De fornemste Folk i Rom troe endnu bestandig paa at Madonnabillederne kunne vende Øine i Hovedet og græde, og tage det bestandig ilde op naar man yttrer Tvivl derom.