Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1771-05-10
Om Viisdom, som giør verdslig lykkelig. et er med Viisdom iblant Menneskene beskaffen, som det er med Lærdommen. Enhver vil gierne eye den, men faa stræber at naae den. Dersom det er Viisdom, at være lærd, saa maatte alle Lærde være vise, men er de det vel, og dersom der igien udkræbedes stor Lærdom at naae Viisdom, saa maatte den største Deel af Menneskene, efter den Forfatning, Verden nu er i, nødvendig forblive Daarer. Jeg paastaaer ey, at de ikke er det, men jeg siger allene, at der just ikke er nogen Fornødenhed, de skulde være det. Naar Viisdom kan bestaae, uden stor Lærdom, og naar Viisdom allene er nødvendig, at giøre det menneskelige Liv lykkelig; saa staaer det i enhvers Magt, at blive viis og at giøre sig selv lykkelig. Mennesket er begavet med Fornuft. Fornuften fører til Viisdom. Dens rette Brug og Misbrug er det, som udgjør de Forskiælligheder, der er imellem de Viises Viisdom og Daarenes Laster. Lad end være, at Fornuften ikke altid er saa klarsynet, at den ved sin egen Styrke kan indsee Tingen og dets Følge; saa tør den dog ey sættes i Forlegenhed. Den har en Hielpestad, at hielpe sig frem. Erfarenhed skal lære. lære den, hvad at giøre. Det er altsaa Viisdom, at lade Fornuften raade, thi Fornuften vil os bedre end Affecterne. Affecterne er hidsige, fyrige. De forleder til Afvigelser. Afvigelserne blive til Yderligheder. Uderlighederne til Løfter. Lasterne giør ulykkelige. Men med alt det er Affecterne og Begiærlighederne os naturlige, ja de ere os nødvendige. De tiene os til Seigl, uden hvilke vi en skulde blive bragt til den forønskte Havn. Det er derfor Daarlighed, at ville nægte og udrødde dem, ligesom det er Daarlighed at give dem det fulde Løb. Men Viisdom bestaaer deri, at skye disse tvende Yderligheder. Begiærligheder ne er ey givet os omsonst. Naturen vil vi skal opfylde dem; men Naturen. vil at vi skal opfylde dem med Maade. Fornuften er sadt at holde Maade. Naar vi altsaa følge Fornuften er vi viis. Daarenes Tal udmærker sig dermed, at de søge at fornøye og mætte en vis Begiærlighed, som har Overhaand i deres Siæle, og derimod tilsidesætte de alle de andre. Seer vi til den Drukne, saa fornøyer han sin Tunge, indtil Fornuften gaaer tabt. Den Vellystige fornøyer sine Følelser, indtil Vellysten bliver modbydelig. Den Ærgierige og den Pengegierrige bliver aldrig fornøyet, efterdi de ey sætte deres Begiærligheder et vist Maal. At sætte sine Begiærligheder et vist Maal, er det store Theema, vi alle har at agte og lagttage. Det er det, som giør de Viise viis. Det er det, som giør det menneskelige Liv lyksaligt. Naar vi ey sætte vore Begiærligheder visse Grændser, hvorledes er det da mueligt, at vi kan faae den opfyldt, og da vi dog nu allene derved kan blive lykkelige, at vore Begiærligheder bliver opfyldt; saa er det saa meget meere fornødent, at indskrænke dem, paa det de des lettere kan naae deres Maal og vi des snarere kan blive lykkelige. Begiærlighederne er mangfoldige. Jo fleere der er samlede i et Hierte; jo snævrere deres Grændser ere, desto snarere kan de blive tilfredsstillet, og desto lykkeligere er et Menneske. Det er den Viises Bestræbelse: ikke at begiære hæftig; thi en hæftig begiærlighed er altid geleydet med Uroe. Det er den Viises Bestræbelse: irke at begiære meget; thi jo meere der udfordres til et Onske, desto vanskeligere er den at opfylde. Men vi nægte ikke, at den Viise jo kan have mange Begiærligheder - kun hæftige, vidt udstrakte maae de ikke være; - de er smaae, indskrænkede og derfor kan hans Hierte rumme saa mange fleere; i Steden at den Dag re lader sig indtage af en eneste, og dette er det som giør ham til en Dag re. De Viises Begiærligheder er end let at fyldestgiøre. De koste ham ikke meget. Hverken Sundhed, Ære eller Uskyldighed. Han fornøyer sine Sandser uden at skade sit Legeme: Han fornøyer sit Sind uden at besmitte sin Samvittighed, og han opofrer ikke sin Sinds Roe for at mætte sine Lidenskaber. De Viises Begiærligheder er endogsaa afvexlende. En Fornøyelse, som vedvarer bestandig, bliver tilsidst til ingen Fornøyelse. En Begiærlighed, som ey snart bliver opfyldt, er qvælende. De Viises Begiærligheder er let opfyldte. De ere ey hæftige. Derfor er de ey qvælende. At have qvælende Begiærligheder og at vedligeholde holde dem, er pøbelmæstig: men at have qvælende Begiærligheder og at moderere, indskrænke og opfylde dem: det hører den Viise til. Philanthropus.