Adresseavis for Børn, 1782-05-29
En deylig Aften i Fjorhøst gik Lotte og spadserede med hendes Fader i Marken. Jkke langt fra dem paa en stid Eng opsteeg en tyk Taagesky, hvilken langt borte fra saae ud som en hvid Sandbakke. Lotte. Ach, Fader, Fader, o see dog, hvad er det, derhenne nede paa Engen? Fad. Det er Taage, mit Barn. Lotte. Men det synes jo at være gandske tæt og fast, ligesom at man kunde gribe og tage fat derpaa med Hænderne! Fad. Du maae dog troe, at dersom vi vare derhenne ved, saa skulde vi neppe merke den. Lotte. Om det siger du vel kun saa for mig! Dersom vi vare derhenne, saa skulle vi vist nok kunne tage fat paa den. Fad. Mener du det, Lotte, Kom, vi ville da gaae derhen. Lotte. Oja lad os skynde os, søde Fader, førend den stiger op, saa at vi endnu kunne tage fat paa den. - De løbe nu til, og da de vare komne hen til Stedet, hvor de havde seet Taagen staae, merkede de ikke andet end en fiin Dunst, der ikkun langt borte fra havde syntes at være saa tæt og tyk Fad. Seer du vel, Lotte, at jeg sagde dig Sandhed, Hvor er nu det hvide Bjerg, som vi før saae, da vi vare derhenne? Lotte. Det er borte. - Men det er dog artigt, der syndes før, at være saa meget her, og nu er her næsten slet intet. Fad. Fald ikke i Forundring derover, min kjere Lotte, der gives mange flere Ting i Verden, som paa nogen Afstand synes at være noget selsomt og forunderligt; men naar man kommer nær til dem, saa ere de intet andet, end en blot Dunst. Lotte. Hvad er det for Ting, min Fader, for Børn. Fad. Erindrer du dig ikke den deylig pyntede Dame, som mødte os i Gaar i den prægtige Stadsvogn, Lotte. Ach jo det var en overmaade prægtig Vogn, Og saadanne allerkjereste deylige Heste. Og Kudsken, og begge Tjenerne, som stode bag paa, de skinnede og glimrede ret af bare Sølv. Fad. Ja, det maae vel være en ret Lyst og Fornøyelse, at have saadan en forgyldt Vogn, med saadanne raske Heste, og saa smukt klædte Tjenere, og selv at være saa pyntet som Damen var. Er det ikke sandt, Lotte, Lotte. Jo, det troer jeg i Sandhed. Fad. Men saae du ikke, hvor fortredelig og sygelig den saa deylig pyntede Dame sad der i hendes herlige Karosse, ret ligesom at hun var bleven indsperret derudi til Straf Lotte. Ja, det er sandt, hun saae visselig ligesaaledes ud, som vor Marie, da hun havde Feberen. Fad. Hun maae da gandske vist ikke have været fornøyet og veltilfreds, uagtet hun sad i den smukke Vogn, og havde saa mange prægtige Sager 2. Lotte. Ney, det maae hun nok ikke heller. Fad. Seer du vel, Lotte, Al den udvortes Pragt, der ofte befalder os saa meget, naar vi betragte den langt borte fra, maae derfor altsaa vel forholde sig ligesaaledes, som denne Taage, der ogsaa forekom os gandske anderledes, da vi vare langt borte fra den, end vi nu see den, da vi befinde os selv midt derudi. Smukke Klæder, smukke Vogne og Heste, smukke Huse og Hauger kunne ikke gjøre os lykkelige; man kan eye og besidde dem, og dog alligevel derhos være meget misfornøyet og ilde tilfreds. Det er altsaa en Daarlighed, med megen Attraa at ønske sig slige Ting. Hvo som løber og stræber derefter, den løber og stræber efter blotte Dunster, der ikke hielper ham til noget, saasnart han har naaet dem. Erindre dig det, mit Barn, saa ofte du seeren Taage opstige igjen, og betænk da stedse, hvad jeg ofte har lært dig, at intet uden Hjertets Godhed, sand Retskaffenhed, og en nyttig Virksomhed kan forskaffe os en bestandig Lyksalighed. Vil du det, min kjere Lotte, Lotte. Avis Lotte svarede med et tavst hierteligt Kos paa Faderens Haand. Den ædelmodige Creditor, Til en rig Landmand i Canton Zürch vare nogle Naboebønder anselige Summer skyldige, hvoraf de aarlig maatte betale Renter til ham.