Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-01-04
Jndkomne Skippere: G. Vedeler af Bergen fra Dantzig med Rug, Hvede, Byg, E. Elertsen af Bergen fra Hamborg med Brændevin; H. B. Røyke af Bergen fra Kønigsberg, med Korn-Varer; M. Frik af Bergen fra Danzig med Korn-Varer. Udgangne. Jngen. J forrige Uge Viede. J Domkirke-Sogn 1 Par, i Nykirke-Sogn 1 Par, i alt 2 Par Døbte: J Domkirken Dreng 1, Piger 4, Nykirken Drenge 3, i alt 8. Begravne. J Domkirke-Sogn Mandfolk 3, Qvindfolk 4, Korskirke-Sogn Mandfolk 2, Qvindfolk 2, Nykirke-Sogn Qvindfolk 2, i alt 13. En Oversættelse af Hr. Wielant, indsendt. Den største Deel af Menneskene, Arete! ere opblæste ved at føle deres eget Værd. Dette kommer deraf, at de ei veed et Menneskes rette Værd. De kiender ei sig selv. De vide hverken hvad de ere, eller hvad de skal være. En viis Siæl glemmer ikke, at Gud selv har afveiet dens rette Værd. Den har ikke glemt, at paa Dommens Vegt veier Smukhed og Vittighed, Rigdom og Høihed slet intet. Allerede her er Mennesket intet mere værdt, end det skal blive, naar det, afskilt fra Legemet, enten med sin Dyd eller med Overbeviisning om et ilde ført Levned, skal indgaae i den usynlige Verden, Denne vigtige Sandhed svæver altid for en saadan Siæl. Og hvor kand den da andet end være ydmyg? Hvor den kaster Øine, finder den Gienstande, som paaminde den om sin Ufuldkommenhed. Tænker den paa Gud; saa seer den, at den har intet godt, uden den har det fra ham; Den betragter Mængden af hans Velgierninger, og bliver træt af at tælle dem. Hvor lidet, siger den skamfuld til sig selv, har jeg vidst at benytte mig af al denne Naade. Hvad Fremgang havde maaskee en anden gjort i Dyd, hvis den dertil var dragen saa kraftig og paa saa mange Maader, som jeg. Seer den paa sin Næste, saa giør den sig nye Bebreidelser. De livløseste Guds Gierninger beskiæmme dem. Den hele Natur adlyder dens Skabers Vink. Solen og Stiernerne lobe utrættede i deres Kredse: Alle Ting ere i Bevægelse, for med ærbødig Stikken, at fuldbyrde den Æviges Øiemærke. Og jeg Hvor efterladend er jeg, efterladend i de Pligter, hvis Udøvelse dog er mit eget Bedste, Kaster den et Øie paa de ævige Salligheder, hvilke den guddommelige Forsoner har aabnet den, paa de Dydiges umaalelige Herlighed, hvilke da ere Enke ne lige, og have Adgang til Guddommens Beskuelse; O! hvilke kraftige Grunde til at ydmoge sig giver ikke denne Tanke, hvor stolt den en synes at være, Just denne store Tanke - Paa mig venter en udendelig og fuldkommen Sallighed, denne sætter vor Uværdighed i det klareste Lys, Ach! Arrette, om end og vort hele Liv vare een neste Kiæde af lutter dydige, ædelmodige og velgiørende Gierninger, saa var der dog intet Forhold imellem det og en uiendelig Belønning. Men vort Hierte siger os, at det er langt fra at vi endnu ere det, som vi efter vor egen Jndsigt, skulde være Tænk kun paa dette eneste, hvor ofte knurrer vor Siæl, i det ringeste hemmeligen, mod den guddommelige Skjæbne, mod Tingenes Sammenhæng og Tilfælde, hvilke dog overeensstemme med Guds Hensigter. Hvor til trættes vor Taalmodighed, da vi dog over os see en Himmel fuld af udødelig Glæde, mod hvilken alt det vi lide her i Tiden neppe kand ansees som en fæl Drøm, hvis medfølgende Skræk snart gaaer over, og, naar vi opvaagne, kun lader os detsbedre føle vor Tilstands Lyksalighed! O hvilke ufuldkomne, hvilke sig selv ulige, svage og vanmægtige Skabninger ere vi, Hvor liden Aarsag, have vi til at speile os i vore gode Egenskaber, eller, ligesom Narcisjus, at forelske os i vor egen Skiønhed, Vi maa være saa gode, som vi ville, saa have dog vore Mangeler altid Over-Vegten. Er det vort Alvor at tragte efter Fuldkommenhed; saa maa vi vært ydmyge. At hykle for os selv, og betragte os alene paa den gode Side, hjælper os kun lidet til vor Forbedring. Vi maa beskue og føle vore Mangler, naar vi de fra ville befries. Hvor vel meente vor endbormelige Lærre, det med os, da han saa eftertrykkelig anbefalede os Yomoyhed, Ydmygelse for Gud, Følelse af vor egen Uværdighed, og af vor, om ei Naaden var, ulægelige Ælendighed. - Denne giø os beqvemme til at modtage af ham en Naade efter den anden; Denne lærer os at bede, denne lærer os at overbære med vore Brødre; thi gjorde vi ei det, kand vi ei selv bestaae. Fortsættelsen følger. En Fader havde to Sønner. Den ene elskede Studeringer. Den anden gad aldrig gjort noget, Faderen søgte ved alle Leyligheder at lære den noget, end og naar han for deres Fornøielse tog dem med paa sin Lyst-Gaard. Da de engang vare der med, førte han dem ud i sin smukke Blomster-Have. Han visede dem Biernes, han lod dem og see Sommer-Fuglenes (Marie hørernes) Arbeide. See! sagde han her hvor flittig den arbeidsomme Ble er. Den forlader ei denne røde Rose, førend den har tilsuet sig Rosens Saft. Men betragt og der, siger han vider den ustadige Sommer-Fugl. Den flyver fra det ene Blomster til det andet, fra den ene Urt til den anden. Snart er den ved en LilieConval, snart ved en Jasmin, snart ved en Anmone, snart ved Timian. Men den samler sig ingen Nytte af nogen af dem alle. Saaledes er det, siger Faderen, med den daarlige Ungdom. Den flyver fra een Fornøielse til den anden. Dens bedste Aar bortdrives i forfængelige Begiærligheder. Men følger den bestandige Bie. Den søger sin største Fornøielse, sin største Lyksalighed i Arbeide. Lad, mine kiære Børn, saadan dens forstandige Opførsel være det Mønster, hvor efter J rette Eders Levned. NB. Heral udkommer hver Wandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Broste.