Københavns Adresseavis, 1779-11-17
ved den sørgelige Tidende om en høyt elsket Sösters Jomfrue J0 ANB. SEVEIN. Worsörs Död, i Weilbye Præstegaard sidst afvigte 29 Oct. Hun blev snart fuldkommen, og fyldte en lang Tid, hendes Siel behagede Gud, derfor hastede han med hende fra Ondskab. Selv Ungdom og Styrke, Fromhed og Dyd kunde ikke befrie sig fra alt Kiøds sidste Skiæbne, O! I giftige mordiske Prikker, som gjorde eder denne Eiskværdige til et Bytte, som stak dette forhaabningsfuldeste Blomster, at det haftig visnede og som med Magt blev afhugget. Tidlig, ja tør jeg sige, det, alt for tidlig fuldkommede Du Löbet, min Søster, Derfor udser mit beklemte Bryst Suk i Suk, og veemodige hyppige Taarer ere de stumme Vidner om den Priis, jeg satte paa din Kierlighed og det Tab, jeg føler ved din Skilsmisse. Ach at Du er ikke mere til, Du for dine Forældre umistelige, af Södskende elskede og af alle Retskafne yndede Pige. Det var ikke allene det blide og indtagende Udseende der gjorde dig yndig, men Du blev meest behagelig for dem, der kiendte dito ædle Hierte, hvorudi var præget Gudsfrygt, og Dyd, og Menneskekierlighed. Mod de beste Forældre var Du den lydigste og føyeligste Datter, der aldrig bedrøvede dem, uden med dette ene, at Du døde fra dem, mod dine Sødskende den fortroeligte, mod Venner og alle Menneskeer den oprigtigste Venninde. Det var kuni de spøgende Aar, jeg skulde leve i det nærmeste og Jødeste Samtunds Baand med Dig, men dette veed jeg, at det gode Haab, som tidlig tegnede sig i Sind og Forhold, grönnedes meer og meer til Forældres daglige Glæde, Alderdoms Trøst og Lives Lyst. Du var at Exempel for dit Kiön i Munterhed uden Vildhed, i Sagtmodighed, Uskyldighed; Ærbarhed og Huuslighed, det var ikke opsin nkede Dyder eller glimrende Laster, hvormed du pralede, ey heller havde Verdens daarlige Glæder fængslet dit Hierte, denne Guds egen RandsBoelig var endnu ufordervet, ubesinittet af den trække og forvildede Flok. At elske Gud det var din Lyst og Lov. Dette gjorde dig til en værdig Jesu Discipelindei dit Liv, til en taalig Korsdragerinde i dine Lidelser; i dine faae sidste, men trængselsfulde Dage gjorde dito Gud hengivne, dit efter den himmelske Brudgom læng se fulde Sind de heftigste Smerter taalelige, Döden selv, overvindelig og falig. Ach, hvorfor skulde jeg ikke tage Afskeed med en saa vel, saa roelig deende Söster, Hvorfor maatte jeg ikke see det kiære sörgelige Liig, eller kun den Kiste, hvorudi det indsvøbtes, de heftigste Taarer skulde jeg da have bandet med mine Forældres og Sødskende. Dog hellere fraværende fra disse aft for bedrøvelige Syner - en langt herligere Udsigt aab. ner sig for mit matte Öye - Jeg fölger den sig høytopsvingede muntre og frellle Siel i sin Flugt, jeg seer Guds egen Haand aabne sig for at modtage den, Myriaden Engle og Millioner Salige omgive den for at lære den de lifligste Himmel Sange. Jeg seer denne i Dalene forvisnede Blomster forvandlet til en i Guds Paradiis uforvisnelig Ærens Rose. O! salige hiertestyrkende Syn, som skal forsöde den i Fred paakomne Bitterhed. Den Trøst gielde ogsaa for Dem, dyrebareste Forældre, mod hvis store Hiertesorg alle menneskelige Trøstes Grunde forgiedes maatte anvendes. Selv Trøstens Gucindgyde i Deres bekymrede Hierter Trøstens Olie, Al. ligevel kan Deres og mit Hierte ikke glemme saa stor en Bedrøvelse for, saa skal dog Evigheden, der aftörret, al Graad, ogsaa udslette vor Sorg og rigelig erstatte vort Tab. Imidlertid skal saa værdig en Søster, om hun end er død, leve hos mig i en uforglemmelig Erindring. Og de som din i Himlens Frydeborg optagne Englelige Siel kan höre Echo fra Dödeligheds Land, saa modtag endnu et hierterörende, et taarefuldt Farvel af er indtil Doden over din Död dybsorgende Broder A. F. Worsöe.