Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-03-22
J Aaret 1806 fandtes blandt de Døde 4 paa 150 til 151, 4 paa 140, 4 paa 130, 8 paa 125, 24 paa 115 til 120, 25 paa 110 til 113, 71 paa 105 til 108, 164 paa 100 til 105, 1276 paa 95 til 100 Aar. Seeland im Sommer 1807. (Fortsat) Side 21 klager Forfatteren over, at man i Helsingøer solgte Engellænderne 30,000 Pd. Kjød medens Priserne paa alle Levnetsmidler stege saa meget i Kjøbenhavn. "Det synes, siger han, som man ordentlig befrygtede at de stakkels Folk skulde ellers lide Hunger og blive tvungne til at gaae deres Vei. Mod denne Anke kan indvendes, da man ikke havde negtet Engellænderne Gjennemgangen gjennem Sundet, saa kunde man vel neppe formene dem at forsyne sig med Levnetsmidler i Helsingøer, og denne Gjestfrihed fra vor Side forøger end mere det Afskyelige i vore saakaldte Venners Skjændselsdaad. Først fortæller (S. 25) at Engellænderne satte nogle 100 Mand, for det meste uden Vaaben, i Land ved Vebek, under det Paaskud at de vare Syge, der trængte til Bevægelse, men at de egentlige vare Spioner, med hvilke man vilde prøve, hvad Modtagelse de kunde møde. Da disse fandt, at ingen Moders Siel satte sig dem imod, saa kom efterhaanden flere saadanne Psendo Patienter &c. Anmeld, troer at være temmelig nøie bekjendt med den hele Landgangs Historie, men det er første Gang han har hørt tale om dette Krigspuds. Desuden er det notoriske, at de første Engellændere, der kom i Land ved Vebek, opførte sig meget uhøvisk, sloge Borde og Bænke itu, naar de ikke strax kunde faae hvad de begierte. Neppe kunde de brugt en saadan Fremgangsmaade, dersom de skulde agere Patienter. At Oberst v. Holsteen uden synderlig Møie kunde have taget det hele landede Corps til Fange og at han havde tilbudet sig at give sit Liv og sin Ære til Pant paa, at et Angreb vilde lykkes, endskjønt Fiendernes Tal allerede havde forøget sig betydelig, er Anmeld, aldeles ubekjendt. S. 41 kan Forf. ikke begribe hvorfor de fem Batailloner, Landværn, der betimelig havde reddet sig ind i Stagen. den, ikke bleve brugte til at gjøre Udfald eller opkaste Skandser. Denne Ubegribelighed er begribelig for enhver, der veed, at Landværnet ligesom de øvrige Militaire, virkelig blev brugt baade til at besætte Bastionerne, opkaste Skandser og gjøre Udfald, endskjønt ikke til stor Nytte. Ulykken var at vi for meget beredte os paa at afværge en Storm og ikke tænkde saa meget paa at forhindre Fienden i at komme magelig i Land eller at bombardere os saa nær. Anmeld. er fuldkommen overbevist om, at Fiendens Anslag vilde have mislykket, dersom han havde indskrænket Angrebet til en Storm. Paa Volden vare Anstalterne langt fra ikke saa ubetydelige som mange maaske forestille sig. Ved Garder=Cassernerne f. Ex. bragtes i meget kort Tid en fortræffelig Bastion istand. Havde Fæstningsværkerne ikke ulykkeligviis været omgiven med saa mange Bygninger, Hauger, Krat &c. hvor Fienden kunde rolig anlægge Batterier, uden at nogen Dødelig kunde øine dem, saa er der ingen Tvivl om, at man jo fra Volden af maatte have gjort, om ikke deres Anlæg aldeles umueligt, saa dog yderst vanskeligt. Det havde kostet Engellænderne utrolig mange Mennesker. Vore Kugler kunde naae de fleste fiendtlige Batterier. Det har man ved St. Hans Hospital seet Exempler paa Men det nyttede kun lidet at fyre paa dem, naar man bestandig maatte skyde i Blinde. Forfatteren dadler, som de fleste, Forstædernes Afbrændelse som en aldeles unyttig Ting. Engellænderne selv have ligeledes fundet den unyttig, og Erfaring har lært at den var det. Men naar man tænker tilbage paa Hovedstadens Stilling i hiin critiske Tid, og paa den Synspunct hvorfra man den Gang maatte betragte Sagen, saa vil man maaskee dømme lidt mildere. Da man eengang havde ladet Fienderne komme i Land, saa befandt man sig i den Forlegenhed, enten at lade dem roligen gjøre og lade hvad de vilde bag Bygningerne paa Broerne &c. eller ogsaa at rydde disse af Veien. Vist nok var det sidste et sørgeligt Palliativ, men der vandtes dog maaskee saa meget derved, at man, i det minste noget bedre end før, kunde see hvad man fyrede paa og hvad Fienden foretog sig. Den, som er nær ved at drukne, griber efter et Halmstraa. Fortsættes.)