Viborger Samler, 1844-08-26
Stænderforsamlingen i Viborg. Fire og tredivte Møde, den 19de August 1844. Sagen angaaende Stiftamtmand Rosenørns Andragende betr. en Forandring i Mønt inddelingen blev foretagen til endelig Behandling. Comiteen havde forandret sin anden Jndstilling derhen, at den kom til at lyde saaledes: At alle de paa Rigsbank lydende Skillemønter snarest muligt maae bevirkes inddragne, og derimod sat i Circulation et tilstrækkeligt Antal 2 og 1 Markstykker, 1/2 Markstykker, samt 2 og 1 Skillinger, der paa den ene Side betegnes med deres Værdi i Rigsbankpenge og paa den anden med Værdien i Courant. Samt at det tillige maa blive taget under Overveielse, hvorvidt det ikke ogsaa maatte være nødvendigt at inddrage i det mindste en Deel af de Courant-Skille mønter, der ere autoriserede til Circulation ved Pl. af 26de Juni d. A., navnlig 12 og 4 Lybskskillinger, 5 Skillinger, forsaavidt de ikke ere prægede som 1/2 Species, Courant-Schillinge, Sechslinge og Dreilinge. Dernæst havde Comiteen til tredie Jndstilling føiet følgende Tillæg, og at derhos det Tal, som paa hver Side betegner Møntens Værdi, bliver stort og tydeligt, saaledes at det udgjør det meest fremtrædende af Præget. Begge disse Jndstillinger bleve ved Stemmegivning anlagne af Forsamlingen, saavelsom ogsaa Comiteens Jndstillinger: At alle disse Penge maatte blive udmøntede større i Omfang end de hidtil værende Rigsbankskillemønter og uden opstaaende Rand, – samt: at det maatte blive bevirket, at Nationalbanken samtidig med at erklære sine Sedler realisable inddrog alle 1 Rbd. Sedler mod Sølv-Rigsbankdalere, saaledes at der efter den Tid ikke maatte sættes noget mindre Repræsentativ i Circulation end 5 Rbd. Sedler. Derefter fore loges til foreløbig Behandling Sagen angaaende det ved Justitsraad With indleverede Andragende fra tre Sagfører i Fyen, betræffende Sagføreres Møde i private Politiesager. Fem og tredivte Møde, den 20de August. Til endelig Behandling foretoges Sagen betr. Udkast til en Plakat, hvorved al Handel med Tallotto-Billetter enten udeelte eller i mindre Dele aldeles forbydes, – og Sagen betr. Udk. til en Pl. ang. Jagts Udøvelse i Haver m.v.; og til foreløbig Behandling Sagen betr. Udkast til en Pl. ang. Forandringer og Tillæg til Frog. af 1ste Mai 1838 (Toldtariffen betræffende). Ser og tredivte Møde, den 21de August. Til endelig Behandling foretoges Sagen betr. Oliemøller Schyttes Andragende ang. Foranstaltninger til Statseenhedens Opretholdelse og en friere Udvikling af vore Samfundsforhold. Comiteen selv havde stillet det Amendement: a) At hver Stænderforsamling udvælger 6 paa den Maade, at een udvælges ved separat Valg af de Deputerede for hver Valglasse, og at 3de udnævnes af Forsamlingen in pleno; b) At Hans Majestæt i Alt udnævner et Antal af 8 Mænd enten i eller udenfor Stænderforsamlingerne. - Referenten, Procurator Jespersen, bemærkede, at dette Amendement var stillet med Hensyn til den fra forskjellige Sider fremsatte Jndvending imod Comiteens Forslag, at Antallet af de Delegerede vilde, naar hver Forsamling skulde udnævne 9, blive for stort, det nu foreslaaede Antal derimod oversteg ikke det, som i 1832 sammentraadte for at tage Anordningen om Provindsialstændernes Indretning under Overveielse. Med Hensyn til andre Jndvendinger, der vare gjorte mod Comiteebetænkningen (at der f. Ex. intet udtrykkeligt Ønske om Constitution var udtalt deri), sagde Referenten: Jeg er ligesaa constitutionelsindet som nogensinde for, og uforandret i mine Grundsætninger om det høist Ønskelige i en fri constitutionel Forfatning for Danmark som den Forfatning, der i Tidernes Løb under alle Forhold er det bedste Middel tilat fremme og sikkre Almeenvellet, til at sikkre Statsborgeren, i Nydelsen af de Goder, saavel materielle, som intellectuelle, hvorfor Stater ere stiftede, og til at fremme Statsøiemedet i det Hele, en Forfatning, hvortil Nationen ved sit nuværende Culturtrin har gjort sig værdig. Men netop fordi jeg ønsker en Constitution, derfor ønsker jeg og, at man skal gribe de rette Midler til at erholde samme, derfor er det, at jeg finder, man skal gaae frem af en Vei, hvorved noget Practisk opnaaes, at man skal foreslaae en Fremgangsmaade med Hensyn til Udviklingen, som det ei kan være andet end at Regjeringen maa gaae ind paa. Dette har Comiteen gjort, hvorfor det er min fulde Overbeviisning, at enhver Constitutionelsindet ligesaavel kan gaae ind paa Comiteens Forslag, som de ærede Medlemmer i Forsamlingen, hvis Ønsker om Udviklingen ei gaae saa vidt. Comiteen har troet, at de forskjellige Anskuelser om Udviklingen ville kunne, som anført i mit JndledningsForedrag, forenes deri, at Alle maae have Tillid til de Delegerede, den Tillid, at disse i Forening med de af Regjeringen udnævnte ved Spørgsmaalet om Udviklingen ville vide i lige Grad at ramme Thronens og Borgernes, det er Statens, Vel i det Hele. – Auditeur Roulund reiste sig derpaa og sagde: Uagtet jeg meer end eengang paa given Anledning har talt over Sagen, maa jeg dog atter gjentage, at da Rigets Stænder overdrog Frederik den Tredie Arvesuccessionen og casserede Haandfæstningen, skeete det under det udtrykkelige Vilkaar, at han i en skriftlig Revers skulde tilforsikkre Stænderne, at Hensigten med denne Forandring alene skulde være, at fremme Rigets Vel og opretholde Alles Rettigheder og Privilegier. Med andre Ord, at Kongen skulde udfærdige et Charte eller hvad helst man vil kalde det, og Stænderne gik i deres Troskyldighed saa vidt, at de antoge, at Kongen kunde udføre dette Hverv bedre end de selv; men istedetfor et Charte efterlod Frederik den Tredie sig en Kongelov. – Hvad siger da denne Kongelav, den siger iblandt Andet i den 3die : at Kongen kan undtage hvad og hvem han lyster ud af Lovens almindelige Befaling. – Jo oftere og nøiere jeg overveier disse Ord, desto klarere bliver det mig, at i Kraft heraf er Kongen den eneste virkelige Eier af det ganske Land og det ganske Folk. Og den gamle Adelsmand, hvis Forfædre sad i Danmarks Riges Raad paa den Tid Adel havde Noget at betyde, den store Jorddrot med sine udstrakte Eiendomme og den pengemægtige Kjøbstædmand, enhver især, hans Selvindbildsthed og Selvbedrag være nok saa stor, er dog, naar Alt kommer til Alt, i statsborgerlig Forstand ikke Andet end et Nul, for ikke at bruge et hadeligere Udtryk. Og man indvende ikke, at vi, som bygge og boe her i Landet, vide bedre, hvorledes det i Gierningen forholder sig; at vi have gode Love og gode Jnstitutioner, og at Magtsprog i den senere Tid ere uhørte, og at selv den Omstændighed, at jeg staaer her og taler saaledes, vidner for det Modsatte. Alt det indrømmer jeg, men jeg paastaaer derhos, at det ikkun er en Følge af Kongens Naade, og ikke, som sig hørte og burde, en Følge af Landets Ret; thi Kongen kan undtage hvad og hvem han lyster ud af Lovens almindelige Befaling. – J Anledning heraf yttrede den Kgl. Commissarius sig, efter at have drøftet Comiteebetænkningen og de forskjellige Amendements, paa følgende Maade: Den ærede første Deputerede af Sædegaardseierne i Aalborg Stift bar i et meget pathetisk Foredrag udtrykt sine Ønsker om en constitutionel Forfatning. Forsaavidt han har udladt sig omden Maade, hvorpaa Frederik den Tredie udførte det Hverv, som blev ham overdraget af Stænderne, da er det vist, at det blev ham overdraget selv at give en Forfatning, og det ikke alene af Stænderne, men ogsaa ved en senere Act, som blev underskreven af de meest anseete Mænd i de forskjellige Provindser. Det er ogsaa vist, at det under de daværende Forhold ikke vilde have været til Landets Gavn, om en constitutionel Forfatning dengang var bleven indført, og navnligen vilde dette, om end Adelsmanden og den store Jorddrot den Tid længtes derefter, neppe have været overeensstemmende med Folkets Jnteresse, eller med den Hensigt, som man havde med at gjøre en Ende paa den tidligere for Landets Udvikling i høi Grad hæmmende Forfatning. – Angaaende den personlige Friheds Beskaffenhed i en absolut monarchisk Stat bemærkede han fremdeles. Den, der har den høieste Magt i Staten, maa naturligviis i Formen være uafhængig og kan forsaavidt gjøre hvad han vil. Men man taler jo ogsaa i England om Parlamentets Omnipotens, og i samme Forstand kan man sige, at Høiesteret eller en Jury kan dømme, som den finder for godt, forsaavidt nemlig Jngen kan forandre dens Dom. Men den moralske Forbindelse, hvori fornuftige Væsener staae med hinanden, tillader ikke Vilkaarlighed, og heri maa Betryggelsen, i alle menneskelige Forhold søges.