Kiøbenhavns Maanetlige Postrytter, 1735-02-01
Det synes, at den Franske Crone kand lidet Godt prognosticere sig af Parlamentets sidste Resolution, som Hans Stor Brittanniske Majestæt havde ladet i Begyndelsen af denne Maaned holde. Thi førend Parlaments=Herrerne toge deres Sæde, for at raadføre sig med Kongen om Riigets Velstand og udenlandske Affarver, da anstillede allerede adskillige Lemmer af samme Parlament hid og did talrige Forsamlinger i Henseende til de tilkommende Sager, som udi samme skulde forekomme. Man saae af Aar 1735. tilligemed udi den Kongl. Residentz-Stad London saadan en stor Mængde af Herrer, for at bivaane det forestaaende Parlament, som man aldrig for havde seet. Uagtet dette nu forvoldte en Mistanke hos mange, at Frankrige og dets Allierte kunde muelig have uindet et Middel, til at giøre sig en suffisant Faction; Saa bar man dog straxen Tvivl, at samme vare god for at kunne faae noget udrettet, men derimod havde hver tro og kjær Undersaat den gode forhaabning, at Hoffets Partie vilde nok beholde Overhaand, og udfinde nøyagtige og kraftige Middeler, til at kuldkaste det Franske Hoffes og dets Allicertes Hensigter, helst da man har merket at udi den sidste Conferentz, som den Kæyserl. Ambassadeur Græv Kinsky holdte med de Engelske Herrer Ministris, giorde han dennem efterfølgende Forestillinger, i Henseende til den onde Svite ellers kunde paafølge, og hvilken den Engelske Nation saavelsom heele Europa maatte tilskrive det Franske Hoffes Forsikringer. Disse har Ambassadeuren tracteret, som saadanne Ting, der aldrig kunde modtages, fordi de vare captieuse og sigtede til ingen anden Ende, end at amusere den Engelske Crone, og at holde samme udi en Jnaction, hvorudi samme Crone skulde til denne nærværende Tid forblive, paa det Frankrige imidlertid i sine Desseinskunde desbedre reussere. Bemeldte Kæyserl. Minister har i samme Conferentz viist grundelig: At det var endnu den selv samme Franske Crone, som hidtil ikke havde forandret hendes gamle Con dito, og vilde samme aldrig forandre, hvilken saa lidet havde holdet de Pyrenæiske, Mynsterske, Aachenske, Rimwegske Tractater, den Partage Tractat, item den som til Utrecht blev sluttet saavelsom forrige Tripel og Qvadrupel Allinntz; altsaa vilde samme Crone ikke helligere i Agttage paa denne Tiid hendes Forsikringer og Parole, hvorfore man da oprigtig og nødvendig maatte slutte, at ingen anden uden den høyeste Nød og Vaabens Magt var til, som kunde obligere bemeldte Crone, til at legge Haand paa raisonable Freds Conditioner; De Polske Affairer vare ikkun forfængelige Prætexter, for at justicere hendes Entrepriser og Ruptur med Kæyseren og det Romerske Riige; Alle de AllicerteCroge Forvalle Rau et Hersker gik de paa andet ud, tid at Lysedet StørBrittanske Riige i Søvn formedelst forfængelige Løfter og blotte Forsikringer, som dog paa Sidstningen vilde udfalde til den Engelske Crones og Nationens aabenbare Nachdeel. Man seer altsaa her af denne Ambassadeurs Forestilling, at han ikke har glemt nog udi denne sin Tale, som kunde være profitabelt, til at erklærest for hans Høye Principal den Romerske Kæyser. Spanien. Man tør ikke ved at forundre sig derover, at storagtige og høy travende Folk lære sielden at blive ydmyge, eller i det mindste udvortes ærbødige og artige mod andre, for hvilke de før har baaren liden Estime, uden saa er, at tvende Ting, nemlig: Nøden selv eller ogsaa den Frygt for tilstundende Nød og Fare, kunde bringe dem til saadan udvortes Ærbødighed og Artighed, hvorom dog for alt dette deres Hierte gandske anderledes meener, end deres Mund taler. Dette kand man med all Rette hentyde paa den Spanske Nation, hvilken ugierne pleyer at vise Complaisance mod andre, saafremt ikke een eller anden Tilfald samme til saadant obligerer. Et Exempel derom har vi oplevet i disse vanskelige Krugs-Conjuncturer, hvorudi det Spanske Ruge hidinhar temmelig spillet Mester, i det den Kongelig Jnfant Don Carlos, ved sin Hr. Faders Hielp og Assistence, har nok tilfægte sig tvende mægtige Kongeriger, nemlig: Neapolis og Sicilie men dog befrygter man i Spanien, at det er ikke liige lett, at kunne erholde og tillige beholde Riiger og Lande. Derfore giør man sig liden Tanke om, at slattere et Folk, som man dog i Hiertet hader. Thi hvoved ikke det, at Republiqven Holland, som i rige Seculo har stridet for deres Frihed, skiønt sammes Jndbyggere forhen vare Undersaatter udaf det store Spanske Monarchier derover bleven hadet af Spanierne? Men u-anseet alt dette gynder man nu ved det Madritske Hoff, at gribe til de Ting, man før undslog sig for at giøre, som er: at give den Holland Nation nogen Æres Titel, i stæden man i Førstningen kaldte der Spanske Rebeller. Saadan Æres og Høfligheds Tegn er no Aar 1735. udi denne Maaned Republiqven Holland af den Ambitiense Svan ske Nation vederfaret, der Græven af St. Gillis, Hans Catholske Majestæts Ambassadeur udi den Haag, var udi Conferentz med nogle Ministris af de forenede Nederlande; thi han notisicerede dennem, at han havde Ordre fra sin Konge, at tillægge Herren General-Staaterne den Titul: Høymægtige Herrer, hvorved da Difficultæten eengang for alle er ophævet, som den Spanske Crone ellers alle Tiider før havde gjort, med at sende en Minister til den Haag. Herunder ligger nu saa meget skiult, at omendskiønt det mægtige Riige Spanien, formedelst sine lykkelige Progresser udi Jtalien, er paa nærværende Tiid uden Nød og Fare, saa frygter man dog, at det andensteds kunde udbryde tilRuptur og Alliancers Tiltrædelse imod det Spanske Monarchie; hvilket da i Tiide at forekomme, vil man heller ved det Madritske Hoff afstaae fra sin Grandesse, end længer at have Republiqven Holland til sine hemmelige Uvenner, for desbedre at kunne profitere af den Neutralitæts Tractat, som Republiqven har sluttet med den Franske Crone. Thi det er ikke at tvivle paa, at forbemeldte Ambassadeur, Græven af St. Gillis, ved saadan sin brugende Complanance vil vinde manges Hierter, saa at hans Høye Principal den Spanske Konge faaer heller at frygte sig for et pludselig Jndfald fra Portugal, og for et Freds-Brudd med Hans Stor Brittanske Majestæt og den Engelske Nation, end at Herren General Staaterne skulde lade det komme an paa Kaarden, til at forfægte Kæyserens Jnteresse til Søes, og virkelig hielpe til at Fred og Rolighed udi Europa igien kunde komme til at blomstre, i stæden at gode Ord og et oprigtigt Hierte kand ikke vel alle Tider stifte Enighed imellem andre stridende Partier.