Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-03-24
(Forlangt Jndrykkelse.) Den sande Gudsfrygt har aldrig anseet det for et Indgreb i Guds Raadslutning, at søge Garantier mod Magtens Misbrug. Da Jsraliterne fordrede af Sammel, at han skulde give dem en Konge, som alle Hedninger havde, talede han disse Ord til dem (1 Sam. 8, 11-18). "Denne skal være Kongens Viis, som skal regjere over æder: Han skal tage Eders Sønner til at sætte for sig hos sine Vogne og blandt sine Ryttere, og at de skal løbe frem for hans Vogn; og til at sætte sig Hovedsmænd over Tusinde, og Hovedsmænd over Halvtredsindstyve; og til at pløie hans Pløining, og til at høste hans Høst, og til at gjøre hans Krigstøi og hans Vogntøi. Og han skal tage Eders Dottre til Apothekersker og til Kokkepiger og til Bager sker. Han skal og tage Eders Agre og Eders Viingaarde og Eders Oliegaarde, dem, som ere gode, og give sine Tjenere. Og af Eders Sæd og Eders Viingaarde skal han tage Tiende og give sine Hofbetjente og sine Tjenere. Og Eders Tjenere og Eders Tjenestepiger og Eders udvalgte bedste unge Karle og Eders Asne skal han tage og bruge til sin Gjerning. Han skal tage Tiende af Eders Smaaqvæg, og J skal være hans Tjenere. Og naar J raabe paa den samme Dag over Eders Konge, som J have udvalgt Eder, da skal Herren ikke svare Eder paa den Dag. Jeg tænker, Deres Velærværdighed, vi ere enige i at Propheten med disse Ord har villet tilkjendegive, hvor høilig Fyrsten kunde misbruge sin Magt, hvorvidt han kunde udstrække sine Fordringer, og hvorlidet han tidt, i at haandhæve sine Rettigheder, vilde iagttage Ret og Billighed. Saavist som det er, at Magten kan misbruges, saavist er det, at den er bleven misbrugt uendelig ofte. Men hvorledes skulde det kunne blive Synd, at forebygge Misbrug, Det er jo dog, mener jeg, kun Embedet, de Mægtige have af Gud, men ikke dets Misbrug. Er der nogen Misbrug i Verden, som vi maae bede Gud bevare os fra, da er det Magtens, thi alle andre Misbrug ligge i den. Jeg finder ogsaa, at det just har været de gudfrygtigste Mænd, som, til alle Tider, have ivret mod Magtens Misbrug. Jeg nævner først Propheterne, og da Deres Velærværdighed just beraaber Dem paa Jeremias, saa lader os opholde os lidt ved ham. Herren gjør ham til en Jernpille, til en Kobbermuur for alt Landet mod Jnde Konger og Fyrster. Han begynder sin Virksomhed med en meget heftig Straffetale mod de Laster, som gik isvang under Kong Josiads Regjering, før denne Fyrste indførte nogle høist nødvendige Reformer, hvortil han desværre først beqvemmede sig i sin Regjerings attende Aar. Han advarer paa det Alvorligste Kong Jojakim imod Magtens Misbrug, og opfordrer ham til, at øve Ret og Retfærdighed, men da Kongen, gjerrig og grusom som han var, fremturede paa sine onde Veie, og fordrev sig Tiden med at opføre pragtfulde Bygninger, truer Propheten ham, at han skal døe en forsmædelig Død og ei engang faae saameget som – en Grav. Han forkynder Kong Jechania, Jojakims Søn, at han skal falde i Chaldæernes Hænder og at aldrig nogen Konge af hans Slægt skal bestige Inde Trone. Han ivrer paa det Heftigste mod disse to Fyrster, idet han afmaler dem som grusomme Hyrder, der ikke føde deres Faar, men fortære og adsprede dem. Der seer nu Deres Velærværdighed selv, at Propheten Jeremias, som De beraaber Dem paa, har arbeidet ganske anderledes for statsretlige Garantier, end vor Tids Reformatorer endnu have havt Leilighed til at arbeide derfor. Jeg finder det kun besynderligt, at han ikke strax, ved sit første Anløb, er bleven sat under Generalfiskalens Tiltale, thi det er unægteligt, at han af al Magt udtaler sin Misfornøielse mod Landets Regjering. Men Deres Velærværdighed vil, ved nogen Eftertanke, let indsee, at det ikke er Kongemagten, den hellige Mand ivrer imod, thi den er af Gud, og af Gud taler han jo, men at det er Kongemagtens Misbrug.