Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-04-11
Vor Rhed skrives der i Løverdags fra Kjøbenhavn – er nu aaben fra Toldboden omtrent indtil Batteriet Trekroner, men derfra ligger en betydelig Jis masse paa begge Sider til Land. Dog lykkedes det igaar endeel Skibe at komme ind igjennem denne, hvoriblandt Dampskibet fra Kiel, ligesom ogsaa endeel af de paa Rheden seilfærdige Skibe afgik, blandt hvilke Vestindiefareren St. Andræ, Capt. Mohrbutter, og Sydhavsfareren "Borussia". Aarhuus, den 10de April 1844. Vi have i disse Dage læst udførlige Beretninger om den Sørgehøitid, hvormed Thorvaldsens Jordefærd er bleven festligholdt, og skjøndt vi staae fjernede fra umiddelbar Deeltagelse i den Kjærligheds og Taknemligheds Yttring, hvorved Hovedstaden i eget og Fædrelandets Navn har stræbt at vidne, at Danmark var Konstnernes Konge værd, at det forstod at skatte Gaven fra Skjønhedens Ypperstepræst, saa kunne vi dog tilfulde indsee Sandheden af den Paastand, at et saadant Ligtog aldrig før er seet i Kjøbenhavn. En ringe fattig Mands Søn fulgt til Jorden af Folkets Fyrster saavelsom af Holmens Mandskab; en Konstner, en Billedhugger, ledsaget til Graven af de udenlandske Magters Repræsentanter saavelsom af Haandværkslaugenes Mestre og Svende; hans Kiste prydet med Krandse fra Landets regjerende Tronning saavelsom fra Stadens endnu skolesøgende Ungdom; Jslands Søn, i det høie Nordens kolde Vinter hilset af det milde Jtalias Børn med de klare Stemmer, Protestantens Baare viet til Fred ved Catholikers Afskedssang i det skjønne fremmede Sprogs klangfulde Toner; Undersaattens Støv modtaget af - Kongen, i Rigets Metropolitankirke, og fulgt af ham som den nærmeste Sørgende – sandelig, en saadan Ære er ikke for viist nogen Mand i Danmark! Det er da vel saare naturligt, at vi forelægge hverandre det Spørgsmaal, hvad har han da udrettet, hvorved han er bleven al den Ære værd? Hvorfor kaldes han Danmark Stolthed, hvorfor berømmes hans Navn i alle Europas Lande? Men naar nu Enhver rigtignok har paa rede Haand at svare: jo, han var en udmærket Konstner, en Mester, hvis Mage Verden ikke har seet i mange Herrens Tider thi Sligt have vi tidt læst i de offentlige Blade – saa kommer det dog an paa, om dette Svar virkelig er noget Svar for os, er et tilfredsstillende Svar, et Svar, der nøder vor Forstand til at samtykke i al den Berømmelse der er lagt paa en Mand, som ene beskjeftigede sig med at forme smukke Billeder af Leer og udhugge dem i Steen. – Lader os kun reent ud tilstaae, at vor Jndsigt, hvad Konstens Værker angaaer, endnu ikke er uddannet til den Grad, at vi med nogen fuld egen Overbeviisning kunne deele al den Hyldest, der er skienket Konstnernes Konge. Vi have maaskee en enkelt Gang havt Leilighed til at betragte en enkelt Afstøbning af et eller andet af Thorvaldsens Arbeider; men at der skal bedre Leilighed til at faae Forstand paa slige Ting, at Øiet skal øves, Dommekraften skjærpes, Følelsen sættes i Bevægelse ved ofte at see, og ved at see Meget – dette behøver ingen nærmere Udvikling. Dog om vi nu ogsaa maae indrømme, at vi ikke forstaae os paa Konstens Mesterværker, tør vi saa derfor søge at trøste os selv ved at henkaste den bemærkning: "og vi bryde os heller ikke derom!" – Nei vi tør ikke, Vi tør ikke erklære os for at være saa raae, at vi ikke engang ønske Dannelse, eller saa indskrænkede, at vi, selvtilfredse i vor Borneerthed, ikke ville erkjende Savnet af denne Dannelse for en Mangel hos os, ikke kalde dens Besiddelse et Fortrin eller saa indbildske, at vi, fordi vi ikke kunne see ud over vor lille Synskreds, ville underkjende alle saavel Oldtidens som Nutidens dannede Folkeslags Dom om denne Dannelses høie Værd. Desuden, naar vi før have følt os stolte ved at læse udenlandske Beretninger om den næsten kongelige Ære, hvormed den danske Konstner hædredes paa sine Reiser gjennem Europa, naar vi med bankende Hjerte maatte sige os selv, at det var som om en stor Seierherre drog igjennem Landene fra Stad til Stad, og allevegne modtoges i Triumf som af sine Egne, men at han dog - var Bor, skulle vi da ikke nu erkjende det som Noget for os nedslaaende, at vi selv ikke have Forstand just paa Det, som snart i et halvt Aarhundrede har været vort Fædreland til meest Berømmelse? Naar vi med levende Deeltagelse optoge Efterretningen om den berømte Landsmands høitidelige Modtagelse, da han valgte Landets Hovedstad til sit blivende Opholdssted; med Glæde hørte om den mægtige Beggeistring hans Ankomst til Kjøbenhavns Toldbod vakte blandt de ellers for deres Rolighed og Besindighed saa bekiendte Danske; naar vi saae Beundringen for hans skabende Konstgenie voxe mere og meere, jo flere af hans Værker der fremstilledes for Landsmændenes Øine, stige meere, jo oftere disse beskuedes, naar vi med Forhauselse erfarede, at Olding alderens Snee ikke slukkede den evigunge Genius's Jld, at nye ungdomsfriske Billeder i forøget Tal bestandig paany sprang frem af den mægtige Konstneraands rige Fylde, maatte da ikke ogsaa vi ønske at kjende Noget til disse berømte Værker, ønske Leilighed til at glæde os over dem, til at føle vor Aand hævet, udvidet, forædlet ved Beskuelsen af disse Skjønhedens rene Former, hvori det Aandelige ligesom boer, er legemligt udtrykt med høieste Fuldkommenhed; Og naar vi nu endelig oftere have følt Sorgens og Glædens blandede Taare væde vort Øie, medens vi læste, hvorledes den ene Følelse: Wrefrygt for Aandens høie Gave har været mægtig nok til at ophæve al den Forskjel, som eller her i Verden gjøres og maa gjøres mellem Fyrste og Privatmand, været mægtig til at forene alle ellers saa stridige Meninger til fælles Forherligelse, fælles Taknemlighedsyttring; mægtig til at samle Folkets Høieste og Vældigste, Aandrigste og Kløgtigste til i Forening med dem, der med Hændernes Arbeide tjene det daglige Brød, i fælles Tog at bære offentligt Vidnesbyrd om Mandens seirende Magt: saa mener jeg, jydske Medborgere, at den Følelse – meere eller mindre klart – har været levende hos os: "ogsaa os kommer Thorvaldsen ved, ogsaa vi maae lære at indsee, hvorved det er, han saaledes i hele den dannede Verden har vundet Seierens Krands. Slet vilde det kun sømme sig for os som Danske ikke at vide, hvorfor de fremmede Folkeslag prise Danmarks Navn, Men nu møder der en stor Vanskelighed, den samme som er Grunden til at Sandsen for Billedhuggerværker endnu hidindtil er saa aldeles uudviklet i Provindserne: hvi have ingen plastiske Mesterværker; os fattes de Arbeider, ved hvis Beskuelse vort Øie kan aabnes for de rene og skjønne Former, vor Aand dannes til at kjende det aandigt ædle og høie Præg, en Mesteraand kan paatrykke den haarde Steenmasse. Vi erkiende fuldtvel, at Sagen staaer os nær, vi ønske at kunne, og føle at vi bør tilegne os ogsaa denne aandelige Udvikling – men en Hovedbetingelse fattes."