Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-04-13
Fra dennes Top sees Landet hensvundet under ens Fødder, man synes ligesom at see ned til Fyrtaarnet en Miil borte og hele Anholt overskues med eet Blik. Meere mod Nord er Bankekjæden forstyrret, dens Hælding mod Østergræsbunden og endnu Agerjord, men strax mod Vesten kneise Klit spidserne truende over den. Nordligst henne hæver det nordre Bjerg sig, som vel har Kornmarker, men ikke nær saa gode som hiint søndre, og den vestre Kant af samme er aldeles ødelagt. Paa hiin Side af en liden Dal mod Sønden fortsættes Kjæden igjen af nogle Høie, der have ret god Jord og endes tilsidst sydligst henne med en Banke, Biesende (Bjergets Ende) kaldet. Paa alle disse høie Steder ere Kornvange. Jordarterne ere vel forskjellige i Godhed, men for det meste bære de Maverhedens Præg. Græsgangene ere overalt elendige. Paa Bankernes Skraaning mod Østen derimod findes den frødigste Urtevext og det livligste Grønne. Den eneste Sæd er Rug, og allene i Byghaverne faaes lidet Byg. Agerbruget er overalt i en ussel Forfatning. Dens hele Hartkorn er 11 Tønder, hvoraf Præstegaarden har 1 Td. 3 Fkr. 2 Alb., med dobbelt Jord i hver Gaard baade i Ager og Eng. Foruden hine beskrevne Steders Frembringelser have Beboerne ogsaa Sandørkenens, nemlig Marhalmen, det vilde Sands Frembringelse. Den voxer uden mindste Omhu. Jndbyggerne paastaae, at hvis denne Plante ei var, kunde de ikke føde deres Creature. Den betragtes som Landets Havre og bruges og til Tækning. Men uden at regne al anden Huus nytte tjener dens stærke Rodgange ogsaa til at fængsle Sandet under en vis Flade, hvorfor og nordvest paa Landet, hvor Sandstrømmene true det Hele med Oversvømmelse, ingen under Straf maa slaae Marhalm. - Af Træer findes faa eller ingen paa Øen. - Men hvor stedmoderlig Naturen end i alle de anførte Henseender har behandlet dette Land, er dog Opholdet her ikke saa ubehageligt for den, der under store og vilde Naturscener. Fra Bankernes Toppe ere mange Udsigter, som ingen Malers Pensel formaaer at fremtrylle i al deres Skjønhed. - Sælhundsfangsten har fra umindelige Tider været Landets Herlighed og en betydelig Næringsgreen. Maaskee der ikke findes noget Sted i Danmark, hvor denne Fangst drives formeligere og efter en sikkrere Plan. Dog siger man, at den jevnlig har aftaget. Den har Dannelse af en ligebenet Trekant, hvis Fod er Landets venstre Side. Tre kantens to Been udgjøre den nordre og søndre Kyst af Landet, der stedse meer og meer snevrer sig i en spids Huk, pegende mod Ostnordost. Vesterlandet er en halv Miil bredt og opløfter sig i mange temmelig høie Banker, hvilke, meest mod Nordvest, næsten ere forstyrrede af Sandflugten. Paa Bankerne inden for disse, meer mod Østen, er der lidet Agerland og faa Enge, som Sandhvirvelerne endnu have sparet. Østen for disse Banker og ved deres Fod ligger Byen, omtrent i en Middelafstand fra alle tre Strande, Øens vestre, søndre og nordre Kyst. Strax østen for Byen aabner Ørkenlandet sig for Øiet i hele sin vilde Skikkelse, som et guult Øde af en Miils Længde. Naar man undtager her Sand, Steen og lidet Marhalm har Ødelæggelsen intet levnet. Om Sommeren kan ingen færdes i denne Ørk uden Frygt for at synke i Sandet. Man befarer derfor enten den nordre eller søndre Strandbredde, hvis Grunde ere fastere. dog som oftest den nordre, for at komme til Fyret, som er anlagt paa Øens østlige Odde, næsten I Miil fra Byen. Ved en Frostvinter er Ørken lettest at gjennemgaae. Anholts Jndbyggere bestode 1768 af 16 Halvgaardsmænd, 4 Huusmænd, nogle Jnderster, Præsten og Fogden, hvilke Familier ialt udgjorde 100 Siele. Huusmændene have ingen Jord i Van gerne, men lidet ved Husene til Brødkorn og en Kaalhave. De have Skibsparter i Landets Baade og Jagter, og leve ligesom Gaardmændene af Fiskerie, Sælhundefangst og Strandbergning. 1441 blev Anholt med Grindaa af Kong Christopher forlehnet til Otto Niels. Rosenkrands. 1623 gjorde Kong Christian den Fierde Contract med en Mand navnlig Wegla Ankers, at han efter den Hollandske Maade skulde anlægge her en Fyrbakke. 1668 solgte Kong Frederik den Tredie Øen til Fyringsforvalter P. J. Grove, hvis Enke, Dorothea Rhode, 1674 fik Hans Rostgaard, og medbragte ham denne Eiendom.