Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-02-07
Hermed et Følgeblad. Kr. et for Redigeres, trykkes og udgives 4 Gange ugentlig af Overkrigscommissair A. F. Elmquist. Følge-Blad, til Stiftelidende HarqunsFredagen den 7de Februar 1834. En mærkværdig Samtale og raadgivende Stænder, ført imellem to jydske Bønder. (Fortsat. See Følgebladet til No. 16.)A. De Fleste ville vistnok allerførst raade Kongen til, at nedsætte Skatterne; thi de høie Skatter bringe Mange i Knæ, saa de ingen Ting formaae at drive igjennem til Fuldkommenhed, og tabe derover saa let baade Lyst og Mod til Virksomhed. B. Mener Du ikke Kongen med Glæde lettede Skatterne, naar det paa nogen Maade lod sig gjøre. - Under Krig maae ethvert Land komme i Gield, de store Lande saavelsom de smaae, og den store Gield, vor Konge maatte gjøre i den sidste ligesaa uforskyldte som fortærende Krig, han blev indviklet i, maae han jo dog see til, at faae betalt efter Løvte, som en Konge især maae opfylde; men hvor skal han tage Pengene fra hertil, uden ved Skatter, A. Men der ere Mange, som troe, at de Sedler, som Kongen faaer ind for Skatterne, til at afbetale paa sin Gield med, kunde han jo lade gjøre saa mange af, han lystede, for paa eengang at klarere sin Gield, og endda have nok tilovers, saa han reent kunde undvære Skatterne. B. Hver Fugl synger med sit Næb, og hver Mand taler, som han har Forstand til. Sedlerne, veed Du da vel nok, vare jo ikkun Beviser, imod hvilke enhver Jhændehaver med Vished veed, hvormeget han kan hæve derfor i Sølv eller Guld eller sammes Værdie i Vare og Fornødenheder saasnart han lyster. Mener Du, Nogen vilde have Sedlerne, naar det var uvist, enten han kunde faae Noget for dem eller ikke, A. Nei, det forstaaer sig, men der ere dog Mange, der have en saadan Troe, som jeg nævnte, og synes derfor, naar de læse i Aviserne om, at der er brændt en Hob Sedler, at det er galt. B. Det kan nok være; men der er ogsaa Mange som have en gal Troe. - Men veed Du hvad jeg vilde raade til, for at samle Rigdom, og faae Penge i Landet? –A. Nei, det kan jeg just ikke saa lige vide, men jeg gad dog gjerne høre Din Mening derom. B. Naar En, enten Du eller jeg eller en anden Mand i Landet, ret for Alvor vilde lægge sig efter, at samle Rigdom, da maatte han vel beflitte sig enten paa Spil, eller Bedragerie, eller Tiggerie, eller Tyverie, eller Vindskibelighed; men paa hvilken af disse Maader vilde Du vel samle Rigdom paa A. Spil, Bedragerie, Tiggerie og Tyverie vare maaskee de korteste og letteste, men ogsaa de usikkreste Maader, som hver ærlig Mand maatte skamme sig ved, medens derimod Vindskibelighed var den hæderligste og sikkreste Maade, at komme til Rigdom paa. B. Det var godt sagt af Dig; men forstaaer Du Dig ogsaa rigtig paa, hvad der i Sandhed fortjener Navn af Vindskibelighed? A. Det skulde jeg vel mene, naar jeg paa en ærlig og redelig Maade er om mig, arbeider efter bedste Ævne og øder Jntet, men benytter enhver Ting vel, ligesom min salig Fader gjorde, da kan jeg dog nok ligesaavel som han blive kaldt medrette vindskibelig. B. De Fleste troe maaskee, at Stræbsomhed er det samme som Vindskibelighed, og hvad der forhen har faaet Navn af Vindskibelighed, maae kunne fortjene at kaldes saaledes indtil Verdens Ende. A. Ja hvad andet, Vel veed jeg, at Du er bedre oplært end jeg, men saa synes mig dog, Du absolut maae tage Feil, og gad nok vidst, hvorledes Du vil rede Dig ud af den Forlegenhed, Du her har roet Dig ind i B. Hvis Du bare vil have Taalmodighed et Øieblik, skal Du vel faae at see, at jeg ikke har sagt andet, end jeg ogsaa kan forsvare. A. Ja vist vil jeg have Taalmodighed til at høre paa Dig, og det med desstørre Opmærksomhed, som Din Tale nu synes at rage mig ved B. Nu, godt da. - Sandhed veed jeg, Du vil lade blive Sandhed; thi jeg kjender Dig som en redelig Mand. - Beskedenhed burde her vel afholde mig fra, at nævne mig selv; men jeg nødes dog nu dertil, for at paavise et Exempel, der er baade Dig og hver Mand i Byen bedst bekjendt, om J ellers nu ville agte det mindste derpaa, istedetfor at spotte mig. A. Ja, Gud forlade mig det, jeg har ogsaa forhen spottet over Dine nymodens Anstalter; men siden min Naboe for nogen Tid siden sagde mig, at B. var klogere, end alle vi andre Mænd tilhobe, da han besvarede vor Spot med de Ord: Ja lee J kun, men husk paa, den leer bedst, der leer sidst, og vi maatte skamme os saa mange vi ere, at vi saalænge have talt haant om ham er jeg kommen paa andre Tanker. Du maae heller, ikke være vred paa mig derfor, at jeg var ligesaa uforstandig som alle de Andre, da de B. Lad nu det være glemt; men det er mig dog kjert, at J gode Mænd dog engang begynde at faae Øinene op. Seer Du, jeg er, som Du veed, et Byesbarn ligesom de fleste af J Andre, blev Soldat og saae mig om andensteds, kom hjem og fik Gaarden efter min salig Fader, dyrkede min Mark ligesom han havde lært mig det; jeg givtede mig, samlede en Børneflok omkring mig, fandt at det gik tilbage for mig Aar for Aar, og indsaae nu snart, at jeg ved den gamle Drivtsmaade ikke længere kunde føde min Familie som forhen, fordi Udgivterne vare stegne til det Tredobbelte og derover, medens Jndtægterne forbleve de samme. Jeg overveiede nu Sagen ret nøie, og besluttede mig til for 4 Aar siden, at indføre en Forandring ved mit Avlsbrug efter de Exempler, jeg havde fundet hist og her at væreret fortrinlige; jeg begyndte at mergle og brakke, dyrkede Kartofler i Marken og avlede flere hundrede Tønder deraf, til at fodre med om Vinteren, saaede Vikkehavre og Rug til Grønfoder, og indførte halv Staldfodring om Sommeren, samler Gjødning i Overflødighed, og haaber herefter at avle Kløver i Mængde, ja, jeg holder mig overbeviist om, at jeg, naar min hele Mark, er overført med Mergling og Brakning, da bliver, istand til at holde 3 Gange saamange Køer som forhen, og endda holde dem langt bedre. Jeg holder allerede 12 Køer, og har i Aar solgt 20 Tdr. Rug og 30 Tdr. Byg. Hvad kaster vel Dit Avlsbrug af sig? A. Ja, Gud bedre det, at jeg hidindtil har været slaaet af taabelig Blindhed, Nu først indseer jeg ret min Vildfarelse; jeg kan neppe fodre og græsse 2 Køer, og har i Aar af alle Slags Korn blot solgt 10 Tdr., og venter ingen Forbedring til ad Aare. B. Nu haaber jeg, Du indseer, at Vindskibelighed er noget mere, end Stræbsomhed, som Jngen kan frakiende Dig. A. Ja nu begriber jeg, hvad Du forstaaer ved Vindskibelighed; men det vil koste endeel Hovedbrud, at faae saadant Noget sat i Værk, og Folkene bære sig gjerne avet ad, naar de skulle begynde med det Nymodens, som de kalde det, og ofte ere de endog prangvillige. B. Den vindskibelige Bonde klager aldrig over Hovedbrud, og hvortil har vel Nogen faaet Hovedet, naar han ikke skulde bruge det? – Og hvad det anbelanger med Folkenes Ubevandthed og Vrangvillighed, da har samme nuomstunder ikke stort at betyde, naar kun Huusbonden selv duer noget. A. Ja det kan nok være; men jeg kan dog ikke andet, end gjøre Dig opmærksom paa de Mange, der, som Du veed, ere blevne til Prakkere ved det nyemodens Avlsvæsen. B. Det forstaaer sig, at Mange uden Jndsigt, eller Overlæg, eller Duelighed, eller Forsigtighed, eller Udholdenhed begyndte dermed, og derover bleve, som Du kalder det, til Prakkere; men uheldige Omstændigheder, saasom Krig, Omvælt, ning i Pengevæsenet, Vanheld, Sygdomme og des, lige vare ogsaa tidt Skylden. A. Du har ret aabnet Øinene paa mig i Dag, og jeg har lært Meget af Dig, lært, at Vindskibelighed dog er en delig Ting. B. Vindskibelighed er langt vigtigere for et Land, end Mange troer, thi uden Vindskibelighed kan et Paradiis forvandles til en Ørken, medens derimod Vindskibelighed kan forvandle en Ørken til et Paradiis. Herpaa kunde jeg opvist mange Exempler af Historien, men jeg indskrænker mig til, blot at nævne eet eneste Exempel, nemlig: Da de Reformeerte, under Navn af Hugenotter, i forrige Tider af Religionsforfølgelse fordreves fra Frankrige med Kone og Børn af de grusomme Catholiker, og med tomme Hænder maatte vandre fra Huus og Hjem og Fædreland, udbade de sig hos Kongen af Preussen Tilladelse til, at boesætte sig i hans Land, og han anviste dem Plads til Boepæle paa de brandenborgske vilde Heder, der lignede en Sandørken, som disse vindskibelige Folk snart forvandlede til et smilende Eden, og bidroge derved saare meget til, at give det preussiske Monarkie meere Styrke og Glands. A. Vor Konge har vel ogsaa dene til Hensigmed Stændeforfatningen, nemlig: at fremme Vindskibelighed? B. Ja vistnok, Ved denne Indretning vil Folk faae Øinene opladt, og lære at kjende Vindskibelighedens uskatterlige Værd saavel for Staten, som for hver enkelt Borger i Staten. Den Huusflid og Vindskibelighed, som i Almindelighed finder Sted blandt vore Qvindfolk, har bidraget meget til, at forvinde Nøden, som den sidste Krigpaaforte os. A. Du nævnte om, hvorledes Catholikerne forfulgte de Reformeerte i Frankrige; det var dog meget uchristeligt gjort af dem. B. Ja, tilvisse var det uchristeligt, og geraadede den franske Regjering til stor Vanære og liden Baade. A. Men hvad mon det bliver til med den Strid blandt de Lærde og Religionen hertillands i denne Tid, – Det gaaer maaskee omsider reent tilgrunde med Religionen hos os B. Gud forbyde dette, Uden Religion kan intet Land bestaae og Jngen i Landet vide sig sikker; thi Mennesker uden Religion troe hverken paa Gud eller Forløsningen, eller haabe paa et bedre Liv efter dette, og pønse derfor blot paa, at leve fornøiede her i Verden, og gjøre sig ingen Betænkning over, paa hvilkensomhelst Maade at forskaffe sig Midlerne dertil, naar de blot kunne holde dem skjulte for Verden, eller dog idetmindste undgaae de verdslige Straffe af Øvrigheden efter Landets Love. Samvittigheden ansee de for barnagtig Frygt. A. Ja, Gud forbyde, at det nogensinde skulde gaae saavidt iblandt os B. Frygt kun ikke derfor, min Ven, Religiøsitet, der ikke bestaaer i kjønne Ord men i en christelig Tænkemaade og en retskaffen Vandel, vil sikkerligen ogsaa fremmes ved Stændeforfatningen. A. Det give Gud! B. Amen