Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-09-19
Stænderforsamlingen i Roeskilde. Vi meddeelte i forrige N Præsidentens Tale i Anledning af Sagen og stænderske Comiteer. Vi skulle idag meddele Candidat Lehmanns Foredrag: "Jeg troer, under den foreløbige Behandling tilstrækkelig tydeligt at have lagt for Dagen, at min Mening, ved at gaae ind paa Forslaget og stænderske Comiteer, ikke er, som man har udtrykt sig, at grave en Grav for vort politiske Liv. Skulde Nogen her i Landet have en saadan Hensigt, haaber jeg, at det paa ham skal stadfæste sig, at hvo der graver en Grav for Andre, falder selv deri. Jkke som en Afleder for den constitutionelle Jnteresse, og ikke som et Surrogat, for en virkelig Forfatning, stemmer jeg for Comiteerne; men som en Støtte for vor politiske Udvikling, som en Vei til det Maal, hvortil jeg stræber. Om Værdien af dette Middel kan der vistnok være forskjellige Meninger; men, forinden man forkaster det, maa man vel være berettiget til at spørge, hvad da det andet Alternativ er, og sammenligne de to Ting, hvorimellem man skal vælge. Paa den ene Side staaer da et Middel, som, retteligen organiseret og retteligen benyttet, paa den bedste Maade synes at kunne føre til Maalet; paa den anden Side det blotte Jntet." Vel staaer det Enhver fri for, at indbringe et mere positivt, directe Andragende paa en Constitution; men det maa betænkes, at der er et stort Spring fra et Andragende til en Petition, og endnu et større fra en Petition til en Lov. J denne Henseende er det nu rigtignok min Overbeviisning, at de Constitutionelle her ere i Majoriteten. Jeg tager saa meget mindre i Betænkning at udtale dette, som vore politiske Modstandere selv gaae ud fra samme Forudsætning, og her har det nu truffet sig saa curieust, at det samme ærede Medlem, som under denne Sags foreløbige Behandling med prophetisk Salvelse erklærede, at den constitutionelle Tendents er ophørt. – jeg mener Etatsraad Stenfeldt – netop er den samme, som under Adressediscussionerne fortalte os, at de Constitutionelle her havde Majoriteten, og at de netop derfor vilde have deres constitutionelle Ønsker udtalte i en Adresse, fordi Minoriteten, der holdt paa den bestaaende Forfatning, derved ikke kunde komme til Orde. Men et andet Spørgsmaal er det, om alle de Constitutionelsindede ere saa faste i deres Tro, at de kunne undvære en mægtig Jmpuls udenfra, om de ere saa stærke i deres Villie. at ikke mange af dem vilde ansee det for Pligt, naar Regjeringen havde gjort et saadant Forligs tilbud, at gaae ind derpaa, og først forsøge, hvorvidt det kunde føre til Maalet. J saa Fald kunde under de nu foreliggende Omstændigheder et directe Andragende paa en Forandring i Statsforfatningen lettelig have faaet et Udfald, der ikke svarede til den virkelige Stemning for Sagen, og denne have lidt et Nederlag, ikke fordi den var den svagere, men fordi man ubesindig havde stillet Sagen paa Spidsen i et Øieblik, da Conjuncturerne vare gunstige, og da alle svagere Gemytter vilde være stemte for mæglende Forsøg. Uden at ville vælte det mindste Ansvar fra mig, for hvad jeg har gjort eller ikke gjort, kan jeg dog ikke lade ubemærket, hvad der jo ogsaa ligger klart for Dagen, at den samme Anskuelse deles af Mænd, hvis Jver for den constitutionelle Sag og hvis uforfærdede Mod er hævet over al Tvivl. Jeg skal her henvise til denne Forsamlings Præsident og Vicepræsident, ligesom det vistnok ikke kan Andet end være os kjært, deri at finde os i fuldkommen Samstemning, baade i Henseende til Præmisser og Conclusion, med den Hædersmand, der har præsideret de sex foregaaende danske Stænderforsamlinger. Jeg er altsaa gaaet ind paa Forslaget, fordi jeg under de nuværende Omstændigheder troede, netop i den constitutionelle Sags Tjeneste ikke at kunne gjøre noget bedre og Klogere. Thi Et af To. Enten komme Comiteerne istand, og blive organiserede væsentlig i Overeensstemmelse med Comiteens Forslag. J saa Fald er jeg overbeviist om, at de selv, og det med Regjeringens Samtykke, ville lægge Haand paa det Værk, hvortil Regjeringen øiensynligen mangler enten Kraft eller villie, at ordne vore forviklede statsretlige Forhold og saaledes lægge Grunden til en fri Forfatning. Og maa jeg i den Anledning gjøre en bemærkning, som de foregaaende Discussioner ville kunne gjøre nødvendig, men hvis Rigtighed, jeg veed, Jngen vil kunne modsige, nemlig om hvad der skal forstaaes ved de Livsspørgsmaal, hvis Behandling Comiteen har betragtet som en af Stændercomiteernes Hovedopgaver. Jeg maa give Referenten Ret i, hvad han under den foreløbige Behandling har anført, at Ordene ere valgte saaledes, for Jntet at udelukke; men paa den anden Side skal Referenten give mig Ret i, at Comiteen derved har tænkt sig først og fremmest Arvespørgsmaalet, dernæst det hele statsretlige Mellemværende mellem Rigets forskjellige Dele, og endelig Forfatningspørgsmaalet. Disse tre Punkter har Comiteen tænkt sig ved hiint Udtryk, og saaledes har det i Comiteen klarligen været udtalt, hvilket ikke staaer i mindste Modstrid med Referentens rigtige bemærkning, at Comiteen ikke i sin Heelhed har andraget paa en Forandring i Statsforfatningen; den har kun tænkt sig, at Forfatningspørgsmaalet, hvis Tilværelse vel intet fornuftigt Menneske vil kunne benegte, hørte til de Gjenstande, til hvis heldige og fredelige Løsning disse Comiteer kunne blive et tjenligt Middel. Af der navnlig ikke udelukkende kan være sigtet til Arvespørgsmaalet, fremgaaer allerede deraf, at dette dog kun høist uegentlig kan kaldes et Livspørgsmaal for Nationen; thi den Nation, hvis Liv var afhængigt af et vist Dynasties Mandstamme, fortjente ikke at leve; lad en saadan Nation kun døe, jeg kunde fristes til at sige, jo før jo heller. Men dertil kommer, at der tales i Pluralis om flere Livspørgsmaal, og at denne Sætning er optagen i Betænkningen som et Eqvivalent for den Proposition, Etatsraad Hvidt ellers vilde have fremsat som han her har nævnt, og som tydeligen betegner baade det statsretlige Forhold mellem de forskjellige Statsdele og selve Forfatningsspørgsmaalet. Bliver der derimod ikke Noget af Sagen, eller er det Lovforslag, der i næste Stænderforsamling forelægges os, af den Beskaffenhed, at det ikke kan erkjendes for et virkeligt Gode, hvad da, Ogsaa dette Sidste er nemlig muligt, og ligesom jeg med Comiteen er enig i, at Forslaget fortjener skjønsom Jmødekommen, saaledes maa jeg paa det Bestemteste betinge min Tak, saaledes som ogsaa Comiteen har gjort, deraf, at Jnstitutionen bliver organiseret efter liberale Grundsætninger, og jeg haaber, at hvad her er bleven yttret og levende Taknemlighed, kun er at forstaae under samme Betingelser. Hvis det altsaa viser sig, at Udkastet gaaer ud paa, at de Delegerede skulle vælges paa kongelig Approbation, uden Jnitiativ eller, som Kammerherre Castenschjold har meent, endog at de uden Offentliggjørelse af deres Forhandlinger en petit comitee skulle afgive Betænkning over de dem af Regjeringen forelagte Sager, vilde Udkastet, især naar det tillige indeholdt det meest Fordærvelige og Fordømmelige af Alt, nemlig en Qvast-Realisation af Jdeerne og en Union, der vilde løsrive Slesvig end mere fra Danmark og lænkebinde det til Holsteen, udentvivl af Alle blive fraraadet paa det Bestemteste. Men hvorledes staaer da Constitutions sagen? Da ville ikke blot alle de blandt de Constitutionelsindede, der i deres Fredsommelighed nu ikke ville høre og Andet end Forlig, efter saaledes at være skuffede i deres Forventninger, kraftigen slutte sig til os; men Frygten for alle de Farer, som saa truende vilde reise sig, vilde drive Mange, der nu ere usikkre i deres Overbeviisning, til at kaste sig i Armene paa dem, der i en fri Forfatning søge Landets Frelse. (Fortsættes.)¬