Berlingske Tidende, 1829-10-07
Grækenland. (S. No. 159 og 160.) Det græske Huuslies ukonstlede Simpelhed gjorde et saa behageligt Indtryk paa mig, at jeg længtes efter at iagttage Grækerne ved en betydelig og offentlig Anledning. En saadan frembød sig snart. Jeg kom til Pyrgos, en smuk lille Bye i Elis, paa samme Dag, da Præsidenten første Gang drog derind. Paa en bølgeformet Spidse af en Kjede af Høie, som langs af to frugtbare Sletter strækker sig hen mod Havet, ligge to til tre hundrede Hytter adspredte mellem Morbærtræer og Ruiner, og høiere end Staden seer man to smaae Høje med et lidet ødelagt Fort og Murene af en stor Kirke. - Dette er Pyrgos, en Stad uden andre Erindringer end de om de lalle i otiske Tyrker, hvis indstyrtede Paladser man endnu hist og her bliver vaer. Fra den aarle Morgenstund af klavrede naalmodige Grupper op af disse Ruiner, og skuede med ufravendt Blik hen mod Bugten ved Arkadien, for i Horizontens fjerne Blaa at opdage Røghvirvelen fra Dampskibet Perseverance. Jmidlertid begave Demogeranterne og nogle unge Mænd sig til Hest til Kalakolo, en liden Søehavn, hvor man troede, at Præsidenten vilde lande. Medens denne høitidelige Deputation saae Dagen henrinde, under forgiæves Venten, var Dampskibet landet tre Mile derfra ved Mundingen af Alpheus. For mig var dette Tilfælde ikke ubehageligt, thi Festen vandt derved i Naturlighed. Det var en Glæde at see det græske Costumes livlige Farver paa disse Ruiner, Vidner om nyligen overstandne Lidelser, de ikke aldeles ryddeliggjorte Gader, der førte over Brandstederne, overgroede med Græs, det opstandne Bazars Boutiker smykkede med Luftende Blomster. Jo nærmere det beskedne Tog rykkede frem paa Sletten, desto tættere trængte Mængden sig sammen ved Indgangen til Staden, paa en Korsvei, hvor Biskoppen og de øvrige Geistlige stode i deres bygantinske Ordensdragts majestætiske Pragt, med Korset foran sig, mellem to Hvidtornhækker, hvis Grene, nogle unge nysgierrige Piger bøiede til Side. En glad Mumlen bebudede Præsidentens Ankomst, hvis uddeeltagende, næsten ligegyldige Gang, forenet med det kolde Blik, som man stundom bliver vaer hos eurovæisk Diplomat, dannede en paafaldende Contrast med den udtryksfulde Munterhed, som malede sig paa Alles Ansigter. Da Festens Helt havde lysset, det Ny Testament, som Biskoppen rakte ham, begav Toget sig til Kirken, der ligger i den anden Ende af Byen. Medens de hoppende Børn aabnede dette uregelmæssige Tog, og de Ældre, bærende Myrthegrene i Hænderne, med den hjertelige Simpelhed, som jeg intetsteds har seet uden i Grækenland, trængte sig omkring Landets Styrer, begav jeg mig af en eensom Stie hen til Kirken, hvis forfaldne Tilstand, det Løv, hvormed man havde frykket Indgangen, ikke kunde skjule. Her havde jeg den Forøielse at see denne Folkemasse, mylre gjennem Gaderne Hvo kunde vel blive ulørt ved et saadant Syn, Denne almindelige Tilfredshed udtrykte noget Inderligt og tillige Forstandigt, hvarom den gabende Hob, der stimler sammen ved vore Processioner, ikke kan give nogen Idee. Jeg saae her et mærk værdigt Vidnesbyrd om, at Centralmagten var tilfulde befæstet et Land, hvilket man endnu i den sildigere Tid har skildte os som givet til Priis for al Anarchiets Tvedragt. Jeg fandt Alt allerede saare vel ordnet; alle attraaede Orden og Fasthed, gjennemtrængte af Følelsen om Nødvendigheden af at slutte sig til Regjeringen, alle samvittighedsfuldt bringende de Offere, som Præsidenten i det almene Vels Navn fordrede, jeg var tilbøielig til, ene og alene at tilskrive ham Æren for et saa hurtigen og saa almindeligen fremvirket Gode. Jkke uden Beundring, kunde jeg see, hvorledes en Nation, som man har forsikkret os, var et ustyrligt Folk, der i syv Aar havde levet af Rov og Lovløshed, vant til, under Bannernes bestandige Omskiftelse, at følge enkelte Førere og igjen at forlade dem, pludseligen havde naaet et saa høit Trin af moralsk Cultur, at man neppe hos Europas meest dannede Folkeslag skulde vente en saadan Lærvillighed, en saa almindeligen udbredt Erkjendelse af hvad der en i Sandhed Gavnligt.