Viborger Samler, 1782-04-08
En Historie, skreven af Kongen af Preusen i Aaret 1761. (ved Hyrden meener Kongen sig selv) nieren, min kiere De Argens, er egentlig sin egen Hovedfiende, men den Ærgierrige er det heele menneskelige Kiøns. Han skrider ustraffet frem til Lasten, og hans Dyder selv vanslegte til Feil. Den Gierrige og Ærgierrige ere begge lige egennyttige, men imeimedens at den ene kuns ødelegger og udsuer en Hylte, kuldkaster den anden maaskee en Trone. Gierrighed og Ærgierrighed gjorde engang en Reise sammen til denne Verden, for at forsøge hvorledes Menneskene var sindede at modtage dem. Helte, Borgere, Geistlige og Ministere lode sig strax indskrive under deres Faner, og modtog deres Gunstbeviisninger med Henrykkelse og Taknemmelighed. Som de imidlertid reiste saaledes omkring, traf de engani en eenligere Deel af Landet, paa en ringere Hytte, en Vaaning for en Hyrde, hvis heele Riigdom var hans Hiord, og hvis heele Bekymring den næste Dags Ophold. Omendskiønt ringe af Fødsel besad han dog store Naturens Gaver. Med en fiin Forstand, besad han ogsaa et Hierte, der var aabent for Kierlighed og Medlidenhed, og, saa fattig han end var, nærede han dog en anstændig Lyst til Friehed og Rolighed. Her levede han med sin yndede Sylvana og sin ringe Hiord, ubekiendt i sin lille Hytte for Verden, og selv uvidende om denne Verden, der ikke kunde undervise ham uden i Bedragerie og Falskhed. Aldrig saasnart saae vore to Reisende ham, førend hans Lyksalighed stak dem i Øinene. Hvad det er utaaleligt, raabte Ære, at være blot Tilskuere ved Fornøielser, som man ingen Deel har havt i at frembringe. Skal vito, som alle herneden ellers tilbede, staae saa stille og see til paa et Menneske, der kuns lader haant om vores Gunstbeviisninger, fordi det ikke kiender deres Tillokkelser, Nei, lad os hin hellere. hellere lære ham at ære vores Magt og bringe ham fra hans kloge Bestræbelse efter Rolighed. Efter disse Ord iførte de sig begge, for desbedre at dølge dem, Hyrdeklæder og tiltalede Bonden med de meest smigrende Udtryk. Hvad jeg beklager din jevne Eensoldighed, min gode Hyrde, sagde Ære; at see saadanne Gaver begravede i saa dunkel en Eenlighed, det kan ikke andet end opvække Gudernes Medlidenhed selv. Jeg beder dig, forlad en Eensomhed, bestemt alene for Dumhed og Uvidenhed. Du besidder store Egenskaber, og disse maa skinne frem og ikke begraves i en mørk Nedrighed. Lykken kalder ad dig og Ærer indbyder dig; jeg lover dig en ufeilbarlig Fremgang; duhar alene at vælge, om du helst vil være Forfatter, Statsminister eller General, hvad for en Stand du end vælger, skal du være viis paa at finde Ærbødighed, Rigdom og Udødelighed. Hyrden syntes ved saa usædvanlig en Tiltale ikke i Stand til at bestemme sig. Han stod nogen Tid i Tvivlsmaal imellem Ærgierrighed og Roligheds Behageligheder, til omsider den første fik Overhaand, og gjorde ham nogenledes halv omvendt. Nu trinede Gierrighed frem for ganske at bestemme ham, og, for at giøre ham fuldkommen til en Slave af begge, fortsatte Samtalen paa følgende Maade: Ja min kiere Ven, lær at kiende din Uvidenhed og erfar mig, hvori den sande Lyksalighed bestaaer. Du lever i Mangel, og du kalder urigtigen din Armod Tarvelighed. Hvad, skulle en Mand, bestemt til de vigtigste Forretninger, som du, alene til tilbringe sit Liv, med at henge over sin Kiereste, spille paa sin Fløite, eller klippe nogle stakkels Faar, imedens de øvrige Mennesker, velsignede med Overflod, skienke alle deres Timer til Fornøielser, der endnu ere forfinede ved Konsten, og som i forgylte Værelser hvile paa Silkepuder, naar du i din Hytte ofte gyser ved Vinterens Kulde. Nei, du kiender lidet de Herligheder, der omringe de Store. Hvad herlige Palladser de boe i; hver gang de forlade dem, synes de at giøre et Triumph. Optog og hvert Ord, de frembringe, giver Gienlyd af Biefald. Thi uden Velstand, hvad er vel saa Livet uden Elendighed, hvad er Dyden uden en jammerlig Selvtilfredshed, Penge, Penge er den store Drivefieder i Verden, uden dem er Livet, ubehageligt og alle Naturgaver kuns foragtede.