Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1834-05-01
No. 48. Ao. 1834. TIIISTED. Kongelig allernaadigst privilegerede Amtvaviv og Avertissen hvidende, Den nordtimbriske Tilskuer. Forsendes med Brevposten overalt i Danmark og Hertugdømmene. Torsdagen den 1ste Mai. Redigeres, trykkes og udgives i Thisted af J. G. Lund. En Reise paa Norges Vestkyst. (Sluttet, see Nr. 45.) Efter i 2 Timer at have udhvilet os i denne smillende Egn, bleve vi forstyrrede ved Skytsskafferens (Sognefogdens) Komme, der tilkjendegav os, at Heste og Førere vare nu færdig, og at vi nu skulle begynde at bestige Skaanevigsfjeldet hvorover Postveien gaaer; Reisen gik nu over halvanden Fjerdingvei op i Høiden, og var saa steil, at vi hver 6 Minutter, maatte standse, for at Hestene kunde drage frisk Luft. Efter et høist møisommeligt Ridt, der varede en halvanden Time, naaede vi omsider Bjergtoppen, her var Vegetationen kun ringe, og indskrænkede sig til enkelte Buskverter, og Kulden var gjennemtrængende skjøndt det var i Slutningen af Mai; men Udsigten var den meest Fortryllende man kan tænke sig, paa den ene Side Etnadalen og de omkringliggende Dalstrøg, og Bjerge, hvis Toppe laae farvede i Aftenrødmens Purpur, til venstre den hele saakaldte Bergens Leyd, med alle dens talrige Øer og Fjorde, og i Baggrunden Havet, der syntes ligesom med en blaae Rand at indfatte den hele Prospect. Vore Førere sagde os, at vi fra det Punct hvor vi stode, kunne oversee 9 Kirkesogne, og jeg troer det gjerne. Skaanevigsfjeldets Top, hvorpaa vi stode, ragede høit i Luften over alle de Andre, med Undtagelse af Bjergene Bukken og Ziegen, der synes endnu at være høiere og af en reen gigantisk Skikkelse. Vi nøde imidlertid dette sjeldne Skuespil kun i et Qvarteers Tid, da Skyerne begyndte at trække sig sammen over vore Hoveder, og udgjød sig i en Styrteregn, der gjorde vores Nedstigen, paa den anden Side af Bjerget, høist kjedsommelig, skjøndt Veien tildeels var god, og slyngede sig til venstre gjennem en for det meste skovrig Egn ned til Skaanevigen, hvor en Sørenskriver boer, og hvor der nede i Dalen laae en meget smuk Kirke. Da vi herfra endnu havde over 13 Mile tilbage til Stiftstaden Bergen, hvis vi skulle have vedbleven at følge Postveien, saa bleve vi enige om at leie en Baad i Skaanevigen, der skulle føre os lige til Bergen, og vi accorderede da desangaaende med en gammel Striil, saaledes kaldes de Folk, som boe deromkring paa Havkysten ved Bergen. De bære en eiendommelig Dragt, nemlig vide korte Buxer, sorte eller blaae Trøier, lavpullede bredskyggede Hatte, og ere i Almindelighed høie Karle af et eget vildt Udseende, med et langt Skjæg, der naaer dem lige ned til Brystet. Næste Morgen, var vor Stril tidlig paa Benene, fik os alle op, og Klokken 8 seilede vi fra Skaanevigen. med en rask Vind af S. S. O. Seiladsen var behagelig til Kl. 12, da Vinden tiltog saaledes, af at vi maatte tage 2 Reeb ind; vi havde den hele Tid seilet indenskjærs, men nu kom vi til denne for sin Farlighed, saa bekjendte Korsfjord, her ho staaer hele Nordhavet ind, og naar Strømmen, f. gaaer ud, er Søegangen ofte sværere end i det af aabne Hav. Da vi naaede denne Fjord, lagde vi i Land ved en lille Øe, for at tage en Forfriskning, og vores Stril erkærede os, at vel var Fjorden urolig, men vi skulle ikke være han ge, kun bad han os at sidde roligt i Baaden, og hver beholde den Plads han anviste os. - Vi begyndte nu en Seilads, hvis Mage jeg, skjøndt temmelig forvandt, aldrig har foretaget. Da vi kom ud og fik Havet aabent, saae vi Søen brække sammen i et hvidt Skum over Klipper og Skiær, vor lille Baad skjultes ofte saa aldeles af de paa Siderne optaarnede Bølger, at vi kun saae Himlen og Skyerne over os, men vor gamle Striil sad rolig og tans og styrede, medens at By var saa bleg som et Liig, og M. fik søeondt; da vi kom midt for Gabet, fik vi en Bræksøe, der gik agter ind og forud igjen i Læe, uden dog at fylde synderlig, og da det blæste en halv Storm og Baaden skjød en forfærdelig Fart gjennem Søen, ville By af Frygt for at vi skulle seile under, fire Piggen paa Storseilet, ned, men den gamle Striil reiste sig, trak sin Tollekniv og erklærede: at han jagede den i den Første, der vovede at røre ved Seilene, da det nu kun var Seiladsen der kunne rædde os fra Søen – dette gjorde Virkning - og en høist indholdsrig Pause paa en halv Times Tid fandt nu Sted blandt os alle, indtil vi kom udenfor Jndløbet ved det høie Field Bukken, her ved Jndseilingen gjennem 2 høie Klipper, brød Søen, sammen i et Braad, vores Striil luffede da op i Vinden til at Søen havde brækket 3 Gange, hvorpaa han dreiede til med Roeret, Baaden, fløi som en Piil gjennem Brændingen, og inden 4 Minutter vare vi ræddede og i smult Vande. Alting fik nu igjen Liv, vor By kom sig igjen af sin Forskrækkelse, og da vi vare komne i Land til Gjestgiveren i Bukken, gik de 2 sidste Flasker, Viin af hans Forraad, og han selv lovede helligt og dyrt, at han aldrig meere skulle reise denne Vei i aaben Baad. Vi bleve Natten over her, fortsatte næste Dag Reisen indenskjærs, og fik om Eftermiddagen Øie paa Stiftstaden Bergen med alle dens hvide Bygninger, thi skjøndt Norges første Handelstad, har den kun faa smukke og regelmæssige Gaarde, alt er her beregnet paa Handelen, og dog er Opholdet der, selv for den Fremmede, der ikke er Handlende, meget behageligt, thi Bergenserne ere forekommende og gjestfrie mod enhver Reisende, forhvem det heller ikke fattes paa Adspredelser og selskabelige Fornøielser: om Sommeren haves de delige Spadseergange og Alleer til Nyegaard og Kalfare, hvor man især fra Kl. 2 til 3 finder Bergens bean Monde samlet, forude Damsgaard, hvortil man kjører en halvander Fjerdingvei gjennem de smukkeste Lindealleer; og det meest Beundringsværdige her er at Kunsten næsten har gjort Alt, men Natui ren selv derimod har været yderst karrig. Bergen har et Theater, der kan rumme mod en 2000 Mennesker, en udmærket smuk og deliConcertsal, og med Hensyn til Sangere og at Sangerinder, kunne intet Sted i Norge maal et sig med dette. Hvad der for den Fremmed gjør Tonen i Bergen særdeles behagelig, er den Blanding hvoraf Bergens Jndvaanere sel et bestaae; man erindre nemlig, at Staden Bergen i mange Aar hørte til det hanseatiske For ist bund, og den største Deel af de Handlende bede staaer endnu af tydske, engelske, hollandske er skotske og franske Handelshuse. Den indfød edte Bergenser selv, er i høieste Grad godmodi en og venskabelig, men Dialecten er ubehagelig ov for Øret, selv i det smukke Kjøns Mund; de se, dette glemmer man snart hos den yndige og en levende Bergenserinde, der er Munterheden i en Glæden selv. Man hører i Bergen de flede, levende europæiske Sprog tale med Færdigheen og da der i mange Huse hersker en høist danne ud, fiin Tone, og megen Gjestfrihed; beroer de ker næsten altid paa den Fremmede at vælge en be ele hagelig Omgang, kort sagt, faa Reisende ha en forladt Bergen uden Savn, og evig vil Forfalteren erindre hans Ophold der, som den behageligste Tid af hans Liv, og hvilket, som enhver Glæde i Ungdoms-Alderen, ved Erindringen forbliver os dobbelt dyrebar.