Almuevennen, 1842-09-21
(Fortsat.) Denne Skrivelse sendte Præsidenten imidlertid tilbage med følgende Linier: "Den herved tilbagefølgende Skrivelse modtog jeg kort efterat den Berlingske Avis havde bragt Hofjægermester Carlsens Erklæring, hvori han uforbeholdent vedgaaer den i Skrivelsen paaankede Urigtighed af hans Yttring angaaende Sogneforstander Christen Nielsen. Efter den saaledes afgivne Erklæring har jeg ikke kunne finde Anledning til at fremlægge nærværende Paatale for Stænderforsamlingen, og jeg antager det overeensstemmende med de ærede Brevskriveres Ønske, at jeg har tilbageholdt Skrivelsen og hermed sender den tilbage. Skulde en Belysning ønskes meddeelt Forsamlingen angaaende det andet i Skrivelsen omhandlede Punkt, som dog forekommer mig at være af ringe Betydenhed, skal jeg ikke undlade, dersom en ny Skrivelse angaaende denne Sag alene bliver tilstillet mig, at fremlægge denne i Forsamlingen. Roeskilde, 26 August 1812. H. N. Clausen. Ved en nærmere Betragtning af disse Skrivelser, og Erklæringer paatrænger sig flere bemærkninger: saaledes maa Læseren vistnok føle sig opfordret til at spørge, hvorfor vilde da egentlig Cancelliraad Nohr ikke underskrive, men meget meere modarbeide Forstanderskabets Petition, Han skriver selv at han ved mange Leiligheder forhen har yttret sig, angaaende den Skade Vildtet foraarsager, og at hans Anskuelser i denne Henseende ere uforandrede, men naar han hylder den Anskuelse at slig Skade bør erstattes, hvorfor vil han da ikke bidrage Sit til at dette kan skee Er det da nogen fornuftig Grund til at modvirke en saadan Foranstaltning, at der ikke kan siges at være for stor Vildtstand paa Vallø Stift, Var det da ikke at vente, at han vel havde modsagt, hvad der i Andragendet anføres om Tilstanden paa det enkelte Sted, men dog havde forenet sit Navn med sine Collegers, til at indstille, at alle de Dyr der gjøre Skade ved Huse og paa Marker skulle ødelægges, Men nei, da Vallø Stifts Vildtstand ikke er for stor for Forvalter Nohr, saa skal Jngen i hele Danmark have nogen Sikkerhed imod en overdreven Vildtstand; saa anseer han det ikke for gavnligt at tage Ordet; saa er det at bruge Communalindretningerne til private Øiemeds Opnaaelse, naar et Andragende om Vildtskade indgives; i Sandhed smukke Slutninger af en Kancellieraad, Vende vi os til Hofjægermester Carlsen da see vi i ham en adelig Herre, der, skjøndt hans Vedsteforældre vare af det ringeste Tjenestetyende paa den samme Gaard hvor han har sit Herresæde, og skjøndt noget Krat er hans hele Skov, dog er saa inddrukket af aristoratiske Grundsætninger, at det omhandlede Andragende sætter ham i en saa opirret Gemytstilstand, at han ikke selv er Herre over sine Ord, men lader sig henrive til at bruge høist fornærmelige Yttringer imod tvende Mænd, af hvilke han selv siger om den Første "at han har den største Agtelse, for ham, og om den Anden at han er en i alle Forhold yderst retsindig og agtværdig Mand. Vel gav han en offentlig Erklæring hvori Udbruddet af hans Vrede erklæredes for dødt og magtesløst at være, men denne Erklæring afgaves ingenlunde paa sit rette Sted, i Stændersalen og Stændertidenden, og desaarsag kunne vi ikke bifalde, at Præsidenten ikke fandt Anledning til at fremlægge den fra tre Sogneforstandere til ham indsendte Skrivelse. Stændertidenden vil i flere Generationer blive Folkets Læsning, men der staaer Carlsens grundløse Vredesudbrud aldeles imodsagt, der kan Jngen see hans Gienkaldelser, og "den Berlingske vil vel kun i faa Exemplarer overleve Nutiden, netop derfor havde hiin Skrivelse været paa sin Plads i Stændertidenden, hvor den havde udfyldt det beklagelige Hul der nu findes.