Aalborg Stiftstidende, 1827-07-28
Af Chateaubriands temmelig hjerve Skrift mod Censuren er i Paris afsat 20000 Exemplarer. Af Jussien er udkommet et andet Skrift om samme Emne, og Keratri vil udgive et tredie. Uagtet alle Aviser i Frankrig nu maae have passeret Censur, tilstedes dog ingen anden end ministerielle Blade Adgang til Leiren ved St. Omer. En Stemme fra det Jndre af Middelhavet. Af Archio for Søevæsenet af Capt. Bruun og de Coninck. (Sluttet.)Men, siger man, naar Regjeringen ingen Gage gi veer, og der kun er liden, eller ingen Handel, saa vil vel ingen være Consul; thi foruden de Uleiligheder, som deraf flyder, leder det til Udgifter, som man altid kommer til at staae i Forskud for, og som stundom ere af den Natur, at de ikke kunne føres til Regnskab. Dette er umodsigeligt. Alle Facta bevise det. Spørgsmaalet er kun: gives der ikke vægtigere Aarsager, der kunne bringe de velhavende og agtede Franker til at ønske Consulsposterne? – Jo, der gives adskillige, og disse ville vi tillade os lidt nøiere at udvikle. Dersom de tyrkiske Regjeringer vare ligesom andre cultiverede Nationers, det vil sige, at de styrede deres Lande efter eengang bestemte Love og Vedtægter, og beskyttede deres Undersaatter mod Vold og Tyrannie, vare der ingen saa frie og lykkelige Folk til paa Jorden, som de frankiske Kjøbmænd, eller andre frankiske Jndvaanere i Levanten. De have deres saakaldede Capitulation, ifølge hvilken de svare deres bestemte Afgivt af deres ind- og udgaaende Varer, deres Skibe betale bestemte Havnepenge, de have deres Part i at betale en aarlig Foræring til Paschaen og hans Hof betjente, og dermed ere de frie og uafhængige. De boe i deres frankiske Qvarteer, hvor ingen Tyrk, uden den omgaaende Vagt, efter et vist Klokkeslet og Aftenen, vover at sætte Foden; de henvende sig i alle mulige Tilfælde til deres Consul, der ene har Myndighed over dem, men hvis Pligt det er, at beskytte dem; utallige ere de Friheder og Behageligheder, de nyde under deres Ophold i disse, af Naturen saa rigt, men af Menneskene saa stedmoderligen behandlede Lande, og dog - seer man dem skjælve ved den mindste Uorden; det allerringeste Opløb, et Pistolskud i Gaden, der er saa hyppigt, hvor der er Tyrker, bringer dem strax til at lukke deres Huse og Boder; de vide af Erfaring, at Plyndring, Mord, Brand, kort Alt kan være følgen af den ubetydeligste Anledning i et Land, hvor Regjeringen er for svag til, at holde den tøileløse Pøbel i Ave. Man seer ofte halvdrukne Tyrker true den Forbigaaende med deres Pistoler. Men saavel ved saadanne Uordener, som midt i de allerstørste Farer, ja selv under de sidste gruelige Optrin, der have fundet Sted ved Udbruddet af den græske Revolution, staae Consulerne, deres Personer, deres Boliger uantastede, og som hellige Fristeder for de Ulykkelige. Flere tusinde Grækere skylde de fremmede Consulers kraftige Beskyttelse deres og Familiers Liv. Den Stemme, der her taler, griber med inderlig Glæde denne Leilighed til, at lade Axelstadens Mure og Danmarks Skove give Gjenlyd af de Velsignel, ser, som høres i flere levantiske Steder over Danmark Flag og Skjoldemærke. Vore Læsere ville tilgive denne Udskeielse fra vort egentlige Emne, og dvæle nogle Øieblikke ved det Hædersminde, vi ville reise en afdød Ædling. Vi kjende de Danskes Følelser for vel, til ikke at vide, at de ville offre en taknemmelig Taare paa den Oldings Grav, der, skjøndt Fremmed og en Fredens Søn, dog bragte Hæder og Velsignelse over Danmarks Flag. En ædel Britte Wilkinson, datidig dansk, svensk og norsk General-Consul i Smyrna, er den Hædersmand, vi ville tale om. Han havde ikke, som de franske og engelske Consuler, Orlogsmænd paa Rheden, til at beskytte hans Person og hans Bolig; men ikke destomindre lod han sin Gaard fylde med de ulykkelige Flygtninge, der søgte Livets Frelse i Skyggen af Nordens forenede Flag. Selv stod Oldingen i sin Port, og de fnysende Tyrker kjendte i ham den Mand, der i Fredens Dage havde skaffet disse det daglige Brød i sine Pakhuse, havde bevirket Hines Benaadelse hos Paschaen, havde været Voldgiftsmand i Dennes Privatstridigheder; Alle saae de i ham den gamle Ærværdige, der i mere, end forgetyve Aar havde boet i deres Stad, og da de saae ham bestemt paa, at offre sit Liv, før han veeg sin Post, saa gide ærbødigen tilside, og de skjælvende Grækere vare frie. De simple Tyrker nævne aldrig Ordet Consul, uden med dyb Ærefrygt; der gjøres Plads for dem paa deres Vei; Folket hilser dem, hvor de komme frem Vaabenet over deres Port og Flaget paa deres Huus gjør deres Bolig til en Helligdom, en glimrende Vagt bebuder Paschaens directe Beskyttelse. Har en enkelt Pascha til den Grad traadt al Folkeret under Fødder, at han har vovet, at forgribe sig paa en Consuls Person, saa har det dog kun været under det Paaskud, at man havde betroet Consulatet til Personer der vare Rajahs, og endda er det skeet hemmeligt og ved Underfundighed. Hvor christne Kirker haves, som i Smyrna, Alexandrien, Salonique og paa flere af Øerne, ere Consulerne Kirkens Beskyttere, overalt ere de de Første i de christne Samfund, saavel med Hensyn paa Forretninger, som paa det selskabelige Liv. Vi antage alle disse Fordeele opveiende nok til at enhver christen Kjøbmand ønsker sig et Consulat=Vaaben over sin Port og et Flag paa sit Huus, hvor han i Almindelighed indslutter sit hele Vareoplag og sit Contoir.