Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-01-15
Fædrelandet. "Om Actionen imod Professor David." Under denne Overskrivt læses atter en meget interessant Artikel i Kjøbenhavnsposten af Hr. Secretair Algren-Ussing, der formener, at Professor David maa kunne give en aldeles tilfredsstillende Erklæring med Hensyn til det Sted i Bladet Fædrelandet, der af Alle ansees som Hovedpunktet. Dette Sted er det som findes i No. 10, hvor Forfatteren efter i en Artikel og Adskillelsen af de forskjellige Regieringssag at have erklæret sig overbeviist om Hensigtsmæssigheden af den lovgivende Magts Afsondring fra den udøvende, i Forbindelse dermed erklærer sig enig med Montesqvien i, at hvor een Person eller eet Raad forener i sig den lovgivende og udøvende Magt, der kan sand borgerlig Frihed ikke findes. Nogle mene nemlig, at Forf. ved denne Yttring har gjort sig skyldig i en Overtrædelse af Trykkefrihedsanordn. 27 Septbr. 1799 § 2, sammenholdt med Forordningens Slutning. Den citerede Paragraph bestemmer nemlig Straf for Den, der i et trykt Skrift laster, forhaaner eller søger at udbrede Had og Misnøie mod disse Rigers Konstitution eller imod Kongens Regjering, og i Forordningens Slutning gives derefter den Forklaring paa at laste Statens Regjeringsform, at det er: "naar man tillægger den saadanne Mangler, at Borgersamfundets Formaal (borgerlig Frihed, Sikkerhed og Almeenvel) ikke derved kunde opnaaes eller bestaae." Men jeg - siger Algren-Ussing: skjønner ikke, hvorledes dette her kan komme til Anvendelse. Ligesom der nemlig paa hiint Sted aldeles ikke er Tale om den danske Statsforfatning, saaledes er det klart, at den af Forf. der opstillede Sætning heller ikke i nogen Maade passer paa vor Forfatning. J umiddelbar Forbindelse med de ovenciterede Ord erklærer han nemlig, at den udøvende Magt deeler sig i to Hoveddele, den dømmende og den administrative Myndighed. Det er altsaa kun den Stat, i hvilken den udøvende Magt i denne Forstand er forbunden med den lovgivende Magt, at ingen sand borgerlig Frihed findes. Men da veed jo ogsaa Enhver, at dette ikke har Anvendelse hos os, hvor den dømmende Magt. er aldeles skilt fra den lovgivende. Jeg veed virkelig ikke noget bedre Beviis at anføre herpaa, end selve den Sag, hvorom her handles. Jdet Hs. Majestæt, i hvis Haand den lovgivende Magt allene hviler, foranstalter Prof. David, for de af ham fremførte formeentligen lovstridige Yttringer, tiltalt ved Domstolene, viser Hs. M. jo noksom, at Han ikke i egen Person udøver den dømmende Magt, og Kongen gjendriver saaledes selv paa det Fuldeste den Paastand, at der i Danmark ingen borgerlig Frihed skulde findes, paa Grund af, at den lovgivende Magt her ikke er afsondret fra den dømmende. Prof. David siger, at der ingen sand borgerlig Frihed findes hvorden udøvende, det er den dømmende og administrative, Magt er i een Person forenet med den lovgivende. Men hvorledes kan dette passe paa Danmark, hvor den udøvende Magt i denne Forstand ikke er forenet med den lovgivende, Der er maaskee saa andre Lande, hvori den lovgivende og den dømmende Statsmyndighed ere saa bestemt adskilte som hos os, og man kan uden Overdrivelse sige, at det hos os er noget aldeles uhørt, at Kongen paa egen Haand afgjør Sager, der henhøre under Domstolenes Afgjørelse. Dette er saa notorisk, at det ikke trænger til noget videre Beviis. Hverken afgjør Kongen ved Resolution de Retstrætter, der maatte reise sig mellem Undersaatterne indbyrdes, heller ikke deciderer Hs. M. de Stridigheder der maatte opstaae imellem Allerhøists egen Jnteresse og Nogen af Undersaatternes. J alle saadanne Tilfælde kan den danske Undersaat føre en formelig Proces med Hs. Majestæt, og Kongens Retfærdighedsfølelse vilde oprøres ved den blotte Tanke, at han skulde dømme i en Sag, hvori han selv er Part. Kongen vil i dette, som i ethvert andet Tilfælde, ikke Andet end Retfærdighed, og denne overlader Hs. M. det til de engang af ham indstiftede Domstole at uddeele, ligge tilfreds enten Sagen gaaer ham med eller imod. Jkke blot der maa vi prise os lykkelige, at den lovgivende Magt hos os er aldeles adskilt fra den dømmende, men endnu mere deri, at der ikke fra den høieste Statsmagts Side paa nogen Maade indvirkes paa Dommernes Uafhængighed. Dette har altid været saaledes i Danmark, og det vil stedse saaledes blive det. Domstolenes Uafhængighed i enhver Henseende er Grundpillen for den borgerlige Frihed i Danmark. Og dette er ikke noget blot faktisk, det er strengt lovgrundet; thi det er Lovgiveren selv, der sa ledes har villet det. Enhver Dommer maa nemlig allerede ifølge danske Lov, ved sin Embedstiltrædelse sværge Kongen en Troskabs-Eed, hvori han lover i alle Sager at dømme retfærdeligen efter Lov og Ret, og hielpe Hver tilrette, saavel den Fattige som den Rige, &c." Hvorledes kan nu Nogen sige, at bil Sætning passer paa Danmark, Er da her den lov givende og dømmende Magt ikke adskilte, Her ikke ad skilte, hvor Kongen, hos hvem den lovgivende Mag ene findes, ikke allene ingensinde selv dømmer, med hvor Hs. M. endog saa strengeligt har paalagt Dommerne kun at have Gud og Retfærdighed for Øine, og fat de haardeste Straffe for dem, der af nogensomhelst Aarsag afsige en uretfærdig Dom, Ja i Sandhed! Er der noget Land, hvori borgerlig Frihed kan siges at existere paa Grund af Domstolenes Uafhængighed, da er det vistnok Danmark, og er der nogen Fyrste, der fortjener at prises, fordi han med Strenghed vaager over, at Jntet forstyrrer denne Uafhængighed, da er det vistnok vor ophøiede Monark, der med sin kongelige Forfader anseer Gudsfrygt og Retfærdighed for de fornemste Hovedpiller for sit Riges Flor og Velstand." "Publikum har derfor aldrig saaledes slutter Hr. Algreen-Ussing sin Afhandling - saavidt man har havt Leilighed til at erfare, anseet Prof. Davids Blad som farligt for den borgerlige Sikkerhed eller der seet noget Oprørskrift mod Staten eller Kongen. Med Afsky vilde man have kastet et Blad fra sig, der havde en Tendents som den ne. Med den dybeste Foragt vilde man have stemplet en Forfatter, der, selv Videnskabsmand og Ungdommens Lærer, kunde benytte sit Talent, sine Kundskaber og sin Stilling til at udbrede saadanne Grundsætninger; der kunde tilsigte at forstyrre Fred og Orden i Staten, ville præke Oprør blandt Undersaatterne, og udsaae Tvedragtens Sæd mellem Folket og Kongen. Men saaledes betragter Publikum neppe Sagen. Tvertimod synes Prof. David at finde megen Deeltagelse hos Publikum, og dette ikke hos den raa Pøbel eller en støiende Ungdom, men hos Mænd, der staae høit i det almindelige Omdømme, Mænd af alle Borgerklasser, Universitetets meest hædrede Navne og Kjernen af Hovedstadens Videnskabsmænd. Og saaledes vilde det i Sandhed ikke være, dersom Forf, i Publikum blev betragtet som en Folkeforfører eller en Oprører imod Kongen; thi er der Nogen, som er forkeyndet i Landet, da er det vistnok Kongen selv, og er der Nogen, som det er farligt at præke Oprør imod, da er det vistnok netop Ham, som derfor ogsaa mindst af Alle trænger til Generalfiskalens Bistand. Den offentlige Mening er for Ham den bedste Generalfiskal. Thi den vil brændemærke enhver Forfatter, som maatte søge at forhaane Kongens Regjering eller udbrede Had og Misnøie mod en Fyrste, der elskes lige høit af alle sine Undersaatter, og som aldrig behøver nogen anden Livvagt end sit Folks Kjerlighed."