Den Vest-Sjællandske Avis, 1821-03-17
Den 12te Februar begav en Deputation af det overordentlige Parlament sig med Hr. Arcovito i Syldsen til Prinsregenten for at anmelde ham, at Parlamentet nu var blevet installeret efter hans Opfordring. Hs. Kongelige Høihed svarede, at ham børte det med Fornøielse og at han vilde selv aabnet Parlamentet. Han vilde beskiæftige sig med vanskelige og for Nationens Vel vigtige Gientænde; men han vilde ikke høre op med at gientage, at han stedse vilde blive sin Eed troe, aldrig at skille sin Skiebne og Jnteresse fra Nationens Vek. – Den 13de begav Prinsregenten sig med den hele Kongelige Familie til Parlamentet igiennem den opstillede Sikkerhedsgarde og Linietropperne; ligesom igiennem en uhyre Folkemængde, som med Enthusiasme raabte, at han og Forfatningen skulde leve, Prinsen aabnede Parlamentet med en, som der siges, værdig og sindig Tale, og Præsidenten gav derpaa et mærkværdigt Svar; men som begge endnu ikke ere meddeelte i de udenlandske Blade. – Efterat Prinsen havde begivet sig bort under et lydelig Bifald, saa aflagde Ministeren for de udenlandske Anliggender, Hertugen af Gallo, en udførlig Beretning om sin Mission til Laybach og fremlagte dertil alle de til Sagen hørende Documenter. Parlamentet udnævnede derpaa en Commission, som bestod af Hr. Borelli og 8 andre Personer for at undersøge disse Papirer. Hr. Borelli aflagde Beretningen derom i Mødet den 14de. Han skildrede Korthed Kongerigets og hele Europas Begivenheder. i de sidste 30 Aar, viiste Nødvendigheden og Gangen i Stalsforandringen, og den efter hans Mening uværdige og ufortiente Medfart som Kongen, der dog bedst kan vidne om Reenheden af sit Folks Hensigter, maae prøve i Laybach. Han sluttede med det skrækkelige billede af den Krigs Rædsler, som forestaaer, men som Neapolitanerne dog hellere ville underkaste sig, om de endog alle skulle gaae til Grunde, end føie sig i de uretfærdige Fordringer Derpaa foreslog han tre Decreter, som bleve eenstemmigen antagne og det med et levende Bifald Efterat de Herrer Berni, Nicolai, Poeris, Pey- og Dragonetti havde paa en begeistrende Maa udeladt sig derom, nemlig: 1) at Parlamentet ikke har Ret til at bifalde de tre Magters Forslag, som have til Formaal at kuldkaste Constitutionen og besætte Landet; at det betragter enhver af hans Majestæt allerede begaaet eller tilkommende Han ling, og som strider imod den Eed, han har aflagt paa Constitutionen, som noget hvortil han er bleven tvunget; hvorfore Hertugen af Calabrien skal beholde Regentskabet og betiene sig af alle constitutionelle Midler for at redde Staten. 2) at Nationen er alle deres Allierede, som besidde deres egen eller en anden Constitution; at den blander sig ikke i de andre Staters Regiering; men at den taaler ikke at andre vill blande sig i dens at den aabner et Tilslugtssted for alle, som forvises formedelst deres Meninger, og at den ikke vil giøre Fred med en Fiende, saalænge denne holder dens Land besat. 3) Det tredie Dekret har til Formaal at giendrive dem, som paastaae, at Constitutionen ikke udgaaer af Folkets Villie, men fra en Seet og fra noget Militair og erklærer derfore alle dem for Forbrydere imod Fædrenelandet som stræbe efter at foranledige Sysemer, der ere afvigende fra Constitutionen. Alle dem, som krænke Ærefrygten for den Kongelige opgivne Autoritet; alle dem, som ville forstyrre Lovenes Execution, Armeens Disciplin og den offentlige Orden. det Engelske Underhuses Møde den 12te Febr. besluttede det med 136 imod 66 Stemmer at Flækken Grampounds Valgret skulde overdrages Staden Leeds, paa denne Maade er allerede en speciel Reforme bleven iværksat; da den store Stad Leedstilforn ikke havde nogen Valgret; men derimod den liden Flække Grampound havde den; men, som nu har tabt sin Ret, fori den drev Handel dermed. Lord Castlereagh havde i Fior erklæret, at denne Overbragelse vilde være det første Skridt til den fordærvelige Parlamentsreform, og dog blev den antaget i Aar. - Hr. James Mackintosch foreslog i Underhuset den 21de Februari, at Copierne af de Documenter, som angaae de diplomatiske Anliggender i Troppau og Laybach, skulde forelægges Underhuset; han tog derved den i Neapel forefaldne Revolution færdeles i Forsvar; han sagde: at den ne lidende Nation fortiener alle andre Nationers Opmærksomhed og især den Brittiskes, han ønskede derved at erfare hvilken Andeel de Engelske Ministre have taget i 3de Magters forenede Forholdsegler, og han dadlede den Neutralitet, som den Eng Regiering vil iagttage ved de Neapolitanske Anliggender; han sluttede endelig sin Tale med det Haab, at Europa i det mindste vil blive overbeviist om, vorledes det alvorlige og retskafne Engelske Folk betragter det forestaaende Angreb paa Neapel. Nu fremtraadte Lord Castlereagh og sagde: at han stemmede overeens med den agtbare Baronet i forskiellige af hans Meninger, og i de almindelige Grundsætninger, som han havde opstillet; men han viiste derpaa, hvor upassende det vilde være at de omtatte Documenter bleve fremlagte. Han fandt det paafuldende, at man vilde dadle Ministerne for at de ikke ville indvikle Landet i en Krig med en af de største militairiske Magter i Europa. Dengang da de førte Krig mod en stor Despot, som havde revet alle de smaae Lande til sig, saa paastod Oppositionen, at det var et forgiæves Foretagende, og at Landets eneste Sikkerhed bestod i at spare dets Jndtægter. Det er virkelig formeget at forlange, at efter de hyppige Klager, som føres over Landets sørgelige Tilstand (endskiøndt de ere meget overdrevne) at den Brittiske Regiering skulde paatage sig at lære Europa Moral. Jeg er vel overbeviist om, sagde Ministeren, at de nationelle Nevenster, ere tilstrækkelige, og at England overhovedet er stærk nok til at imodstaae uformodede Omstændigheder og at staae ov, naar dets Ære eller Jnterresse kunde udkræve det (altsaa tænker dog Ministeren paa, at saadanne Omstændigheder kunne indtreffe) men det bør ikke forøde sine Kræfter paa en betænksom Maade. Ministeren roste ved denne Leilighed Hr. Mackintoschs Forhold, at han ikke, som nyeligt hande været Tilfældet i det andet Huus Lord Holland havde gjort uforsvarlige Angreb paa Monarkernes personlige Characteer, især da ingen Fyrster fortiene det mindre at angribes paa en saa anstændig Maade end de omtalte Monarker. Den hellige Alliance havde opvart mange ugrundede Bekymringer; han vilde haabe, at den vil længe bestaae for at vedligeholde Freden i Eurona; han kunde forsikkre, at siden 13 har ingen af de forenede Magter i mindste Maade havt i Sinde at forøg deres Besiddelser, og kunde med Overbeviisning slutte sig til, at de ville iagttage de samme Grundsætninger imod Jtalien. Jngen Mand, som har det mindste Begreb om den diplomatiske Ligevægt kan falde paa at troe, at Østerrig skulde have ifinde for bestandig at ville occupere Neapel; da det derved vilde faae Rusland og Frankerige imod sig. Henseende til den Forskiel i Grundsætninger, som finder Sted imellem de allierede Monarker og den Engelske Regiering, saa angaaer den blot det sørgsmaal, som er vanskeligt at afgiøre, hvorvidt en Regierings Jndblandelse ved at regulere en andens indvortes Forfatning kan retfærdiggiøres, Hverken den Engelske eller Franske Gesandt have deeltaget i Deliberationerne i Troppau og Laybach, den Engelske Minister var vel overværende ved Congressen, men blot for at forhindre enhver Territorial-Forstørrelse, dersom man skulde have den isinde. Ministeren viiste nu, at England ikke havde indgaaet nogen Forbindelse med de allierede Magter, som kunde forpligte dem til at understøtte deres nærværende Planer; at dersom han skulde erkiende den Ret hos en Magt til at indblande sig i en andens indvortes Anliggender, saa maatte han og saa giøre det med Hensyn til England, som han dog aldrig vilde indrømme. Han befrygtede at den Grundsætning, som var opstillet i det af de forenede Fyrster dstædte Document, var dreven videre end det kunde forenes med Klogskab og en sund Politik. Desuagtet maatte han betragte det som en nye Lære, at England skulde staae op og advare enhver Regiering, som vilde begaae en Uretfærdighed og træde frem som en Deus ex machina for at løse den Gordiske Knude. En Magt som Storbrittannien bør desuden betænke sig vel inden den indlader sig paa afgiørende Skridt mod andre Magter, Ministeren sluttede sin Tale med at skildre de Carbonaris, som stræbe efter at udbrede sine revolutionaire Grundsætninger over hele Jtalien, og især over det Østerrigske Distrikt, saa at KeiserFranzes Ret til at indblande sig i de Neapolitanske Anliggender kan fuldkomment forsvares. – Efter flere Debatter og et spottende Udfald af Hr. Tier ey blev Sir Mackintoschs Forslag forkastet med en Majoritet af 69 Stemmer.