Viborger Samler, 1777-07-14
Mandagen den 14 Julii gang. Gierrighed og Æren. en Fortælling. Den Gierrige er fornemmelig sin egen Fiende, men et ærgierrigt Menneske er det menneskelige Kiøns Fiende, han træder uden Afskye over paa Lastens Side, og hans Dyder selv udarte til Feil Den Gierrige og den Ærgierrige ere begge lige egennyttige, men imidlertid den ene kuns forstyrret en Hytte, kaster den anden maaskee et heele Kongerige over Ende. Gier Gierrighed og Æren gjorde engang en Reise i denne Verden, for at see hvorledes Menneskene ville modtage dem. Strax begave Heltene, heele Stænder, Præster og andre Herrer, sig under deres Fane, og antoge deres Gunstbeviisninger med Taknemmelighed og Henrykkelse. Men ved deres videre Vandring i en afsides Deel i Landet, traf de af en Hendelse paa en eenfoldig Hyrdes Hytte, hvis heele Riigdom bestod i hans Hiord, og hvis heele Sorg var den næste Dags Underholdning. Vel var hans Fødsel nedrig, men hans Naturgaver store. Hans Forstand var luttret, og hans Hierte fuld af Følelse mod Kierlighed og Retskaffenhed; og saa fattig han endog var, saa havde han dog immer en anstændig Tilbøielighed til Frihed og Berømmelse. Her levede han med sin elskte Sylvana, sin Hiord, og sin Hytte, ubekiendt for den Verden, der ikke kunde undervise ham uden i Bedragerie og Falskhed. Neppe vare begge vore Reisende blevne ham vaer, for de studsede over hans lykkelige Tilstand. Hvor er det utaaleligt, skreeg Æren, at være Tilskuer af Fornøielser, som man ikke har bidraget noget til. Skulle vi, vi, som tilbedes her nere, som roelige Tilskuere see paa et Menneske, der paa saadan en Maade agter vore Gunstbeviisninger ringe, fordi han ikke kiender den Fornøielse, de medføre. Nei, heller vil vi forsøge, at afskrække ham fra sin klo kloge Bestræbelse efter den roelige Noisomhed, for at lære ham, hvordan han skal ære vor Magt. Neppe havde hun sagt dette, saa paatoge begge sig Hyrdeklæder, til desto bedre Forstillelse, og nærmede sig paa den indtagenste Maade til Landmanden. Hvor meget bejamrer jeg ikke din arme Eenfoldighed, min kiere Hyrde, raabte Æren. – J Sandhed, det maa gjøre Guderne selv ont, at saa store Naturgaver blive begravne i saa uberømmelig en Eensomhed. Forlad derfor en Eenlighed, som kuns var bestemt for Uvidenhed og Dumhed; man døer to Gange, naar man der uden Ære og Roes. Du har Dyder, og disse burde skinne, og ikke paa en uberommelig Maade skiules. Lykken kalder dig og Æren indbyder dig. Jeg lover dig en vis Fremgang; Vælg kuns allerne, om du vil være en Skribent, en Statsminister eller General. Du kan i enhver af disse Æresposter erlange Anseelse, Rigdom og Udødelighed. Hyrden syntes ved saa usædvanlig en Jndbydelse ikke at være mægtig til at fatte en Beslutning. Begierlighed efter Ære og Nøisomhed holdte ham i nogen Tiid tvilraadig, til endelig den første fik Overhaand. Nu traadde ogsaa Gierrighed frem, for fuldkommen at bringe ham til en stadig Bestemmelse, og da hun gjerne ønskede, at gjøre ham til Slave af dem begge, fortsatte hun Samtalen saaledes: Ja, eenfoldige Hyrde, overbeviis dig kuns om din Uvidenhed, og lær af mig, hos i den sande Een. Lyk Lyksalighed bestaaer. Du lever i Nødlidenhed, og af Vildfarelse kalder du Armod Maadelighed. Hvad et Menneske, der, som du, er dannet til de vigtigste Forretninger, vil tilbringe sit kostbare Liv, kuns med at gjøre sig sin Kone forbunden, at blæse paa Skalmeie, eller klippe Faar, Jmidlertid de øvrige, med Overflødighed velsignede, Mennesker indvie alle deres Timer til de meest henrykkende Fornøielser, vil du stedse forblive i din Hytte, og maaskee zitre af Frost ved Vinterens Kulde, Ak, hvor lidet kiender du de Glæder, der følge Verdens Store, i hvad for prægtige Palladser, og hvordan hvert Ord, de tale, beæres med bifald. Hvad er Livet uden Formue andet, end Elendighed? Hvad er Dyden andet, end en traurig Fornøielse: Penge er den heele Verdens store Drivfieder, uden dem er Livet smagløs, og Naturgaverne kuns foragtede.