Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-10-28
i No. 39. Ao. 17. Efterretninger. de. den. Fra No No Aars, og ved de Norge. i Bergen. og Mandagen, den 28de Octobris. en de en En Oversættelse af det Franske. Om Vante, eller Jndbildskhed de og Pralerie, Jngen forekommer sig selv saadan, som han synes for andre. Det er ikke vor Ydmyghed, som giør os u-kiendelige for os selv. Det er vor Jndvildskhed. Det er naturligt hos hvert Menneske at holde sig bedre end det er. Egenkiærlighed forblinder os saaledes, at vi troe, vi ei for andre synes saa gode, som vi virkeligen ere. De, som kiende Roselle, kand ei høre hendes Navn nævnes, uden at giøre sig Begreb om et indbildsk og listig Fruentimmer. Hun troer dog selv, at hun har given sig fra Verden, er ydmyg, og ei befatter sig med nogen Ting. Hvo tager nu feil, enten hun eller det Almindelige, Maaskee begge gaae for udt. Dog troer jeg hun feiler mest. Vi gaae videre i vor Jndbildskhed, end det Almindelige i sin Ondskab. Bargon er og ikke til Uleilighed, fordi vi vil ham ilde. Det er fordi han er alle Mennisker til Besvær, det er fordi han holder sig velkommen allevegne, hvor man flyer ham. Man giør Nar af ham. Han troer, man roser ham. Fra Ungdommen af har han vant sig til at sige til sig selv. Jeg er overmaade meget værd. Hans Øre har saa til hørt hans SelvRoes, at det nu har faaet en Færdighed i ei at høre uden Berømmelser. Vanite, er hurtigere til at lade os høre godt, end Sandhed til at lade os høre ondt om os selv. ter. Jntet støder mere end Sølv-Roes. Dog ere faa Menuesker frie fra denne Feil, Al Verden giør Væsen af sin Redelighed, af sin gode Opførsel, og af sine Venner. Den, som ei er en Nar, gi dog alt dette med Beskedenhed. Men vil man at det Menneske, som synes allermest beskeden, skal vise sig indbildsk og daarlig, saa maa man alne modsige ham. med og ad Vi troe at have Ret til at brante, naar andre foragte os. Naar emalene taler godt om sig selv; saa siger han om sig alt det Gode han kand Gargon roser sig selv fra Morgen indte Aften. Maaskee han skulde holde op imellem, dersom nogen anden visede ham den Kiærlighed at betage, ham denne Umage noMan tager sig ikke i Agt for at rose sig selv, med mindre man er vis paa at andre betage en den. Umage. og Beskedenhed er i Grunden ikke andet endeen Tillid, ved hvilken man, i Henseende til sin Berømmelse, forlader sig, paa andre. Man berømmer en Krigs-Anfører deraf, at han er taler om sine Seiervindinger i Overværelse af dem, som dertil have været Vidner. Taler han intet derom hos dem, som ere uvidende om dem saa fortiene te han end større Roes. Marechallen af D. reste til Chastres efter hvert Feldt-Tog, for at fortælle hvad han deri havde forrettet. Hvor beskeden et Menneske end er, saa hav han dag altid en Ven, med hvilken han holder sig skadesløs for den Tvang, han maa lide, ved ei hos andre at turde tale om sig selv. N. er i Gunst hos en fornemme Mand. Hvorfor, Fordi han staaer ham bii denne Tvang, ved at høre ham rose sig selv to eller tre Timer hver Dag. Som alle Mennesker, ere lige deri, at de have gode Tanker om sig selv, saa ligne de og alle hinanden deri, at de have Lyst til at tale om sig selv. Det er alene Maaden, hvorpaa dette skeer, som heri giør Forskiel. Gargon kommer aldrig i noget Sælskab, uden han roser sig selv fra han kommer der indtil han gaaer derfra. Festus roser sig kun med det samme han vil forlade Sælskabet. En taalmodig Tilhører er en Skat for et indbildskt Menneske. Af alle vore Venner er ingen os behageligere end den, som har Gaver til at bringe os paa Tale om os selv. Denne Gave forbinder mere end hans Velgierninger. Undertiden blues man ved de Fortienester, som befordre vor Lykke. Men aldrig undseer man sig ved de, som hielpe vor Jndbildskhed. Jntet er ubegribeligere end at see Folk, som man kiender fra Grunden af, at giøre sig til af det, som aldrig er til Albin er af borgerlig Afkom Det veed alle Folk. Dog giør han sig til af sit Adelskab. Dogitaler han om intet andet end de Tienester, hans Forfædre have gjort Staten, Paa sin Sal har han afskildrede en Svensk Canceller, og en Pabe, som han udgiver for sine Paarørende Hans Sal blev alt for liden til at modtage Skilderierne af alle de Hofmænd, med hvilke han siger sig beslægted. Gronte er saa slet Prædikant, at han er har hundrede Tilhørere af de Prædikener, som han har tilbetlet sig at maatte holde. Dog taler han om intet andet end den talrige Samling, som følger ham hvor han prædiker. Troer man veldhed at brænte paa den Maade ei at kiendes for den man er, Nei, Man stræber at formindske den Skam, man har af at være formeget kiendt. Er en ubekiendt, man maa næsten aldrig vente, at han lader sig kiende for Jeg traf engang paa Landet en Per den han er son, som meente tagen Kendte ham. Han udgav sig for en nær Paarørende af en anseelig Herre. Han visede ofte Breve fra den samme. Jeg havde seet ham Tiener hos den, for hvis Paarørende han udgad sig. Han skrev selv de Breve, som han sagde at have faaet fra samme Herre. Hvor Mange giør da ikke til af de Efterretninger, de s. ge at faae fra Hove. Man viser Brev fra en Kiøkken=Betient, sigende, det er fra en stor Mand, en som staaer i stor Naade. Jntet er mindre oprigtigt end Jndbildskhed. Hvor mangen ringe Person udgiver sig ikke for en Paarørende af den høie Herre, som befodrer ham til en liden Tieneste. Der er neppe nogen Munk, som er skulde yttre sig med, at han var bleven en stor Herre, om han havde befattet sig med verdslige Sager, Man skulde troe, at Branten maatte være en usikker Ve til at komme i Anseelse. Maatte man ikke holde for at kunde forskaffe sig større Høiagtelse ved en beskeden Opførsel, Jmidlertid lærer Erfarenhed det som er tvertimod. Jeg har i min Tid kiendt over hundrede Personer, om hvilke man ei talte andet godt end det de sagde selv. Naar en Mand med Dristighed siger om sig selv, at han er vel fortient, eller at han besidder gode Egenskaber; Saa ere der langt flere, som troe ham paa hans Ord, end de, som ikke troe ham. en anseelig Hoved-Stad har jeg kiendt en Prædikant, som alle holdt for en stor Theologus, og det alene fordi han i hver af sine Prædikener sagde Tilhørerne to til tre gange at han grundig forstod Theologien. Mange Mennesker giøre sig ufordragelige for andre ved altid at tale om deres egne gode Egenskaber, eller deres egen Duelighed. Dog kand man sige, at man gemeenligen har uindst af de Egenskaber, hvoraf man praler meeste Den Skade, man haver af sine Ulykker, af sine Feil, den opretter man ved Jndbildskhed og Pralerie. Den Mangel, man finder hos sig ved sine slette Egenskaber, er man omhyggelig for at erstatte ved at tillægge sig gode, Mathurin har ei kundet komme nogen Vei i Theologien. Hans Ukyndighed deri har tilveiebragt ham Tilbagevisning fra Sorbonne. Han er dog Præst. Han holder ingen Prædiken, uden han der giør Umage for at forklare Theologernes forskiel Meninger. Ved hvert Ord anfører han en Tomas Aqvinas, som han dog aldrig har forstaaet. Chave en usel Prædikant. Dog har han søgte at blive Sogne-Præst i D. - Jomfrue D. -et en gammel Pige, som aldrig har kundet blive gift. Hun taler dog stedse om de Friere, hun har given Kurven. Vilde man troe Abheden af D. - saa er der paa de sidste tyve Aar ingen Bispe-Stol bortgiven, uden den først har været tilbuden ham. Det er en stor Vildfarelse at giøre sig til af de Egenskaber, man ikke har. Det er en end større, at bryste sig af de, man ei engang burde have. Damon er en Krigs-Mand. Han er behierted, han har tient vel. Men paa at lære at synge har han anvendt 10000 Rdlr. Mal ton har heller vildet forlade et Abbedie af 5000 Rigsdalers aarlig Jnkomst end sin lange Peryk.