Viborger Samler, 1774-02-14
Mandagen den 14 Februarii. Om Døden. Mu Gudi de er dasandt, faa Aar, maaskesaaDage, Maaskee faa Øieblik mig til den Punkt skal drage, Som, før jeg var, udaf Din Viisdom fastsat er, Da Leyetid for mig skal ikke være meer. Du Soel, hvis Morgenglands saa ti forlystet haver Mit Øie, for mit Syn Dig evig da begraver. Du Jord, skal skiule mig, som jeg nu træder paa Og Verdens store Alt for mig skal reent forgaae. Jeg Anden AarganJeg til en Afgrund, den jeg alt saa got som rører, Da overgives skall: En hastig Fart mig fører, En Fart, som af en Strøm, hen til det Offersted, Hvor jeg opofre maae ald synlig Herlighed. En uforsonlig Død er om mig allevegne; Vil jeg mig sovende udi min Seng indhegne, Jeg sover i dens Arm; gaaer jeg, den følger med, Ja i min Spise selv den søger og sit Sted, Hver Mundfuld af hvad Slags det endog er jeg nyder, Den skarpe Aande med sin Gift først overgyder, De Millioner Gran, som Saften af mit Brød Jndlemmer Legemet, er hver for sig en Død. Sig tilmin Undergang Vand, Luft, Jld, Jord foreene, Fra inden, uden til, de vexelviis betiene, Sig hver udaf sin Magt til min Fordervelse, Og de omringe mig, som Ødelæggere. Mig vel tilbydes Hielp af Konst, som Sygdom letter; Men see, den samme Konst til Snarer for mig sætter, Og for hver Fare, jeg ved den skal giennemgaae, En anden Fare jeg mig underkaste maae. Det Legeme, jeg til paa Afguds Throne sætter, Som i min Siel sig nu en Throne selv opretter, Det bliver, ak, hvor snart til usselt Støv, hvoraf Din Haand, o store Gud, det først sit Væsengav. Hvor Hvor snart blegt, blodigt, blaat, sæl, raadent, Ormeføde. Bort! græsselige Syn, blev Du hos mig, jeg døde. Tør jeg end føde mig med daarlig Stolthed, naar Jeg tænker paa, hvordan det med min Afgud gaaer, Den Aand, som virker, ved hvis Kraft jeg er i Live, Som lever, tænker, hvad skal vel dens Skjebne blive For Dødens Magt den alt for herligt Offer er Afmægtig Død, Du i dit Skiød den aldrig seer. I Dødens Skiød, Nei, Nei, Den, som til Ve dens Ender. Kan strække sit Begreb, den, som sit Væsen kiender, Ja meer, som kiender den udødelige Gud, Det Lys, hvorved han sees, kan aldrig slukkes ud. O store Guders Gud, fra hvilken jeg har hentet Mit Væsens Herlighed, hav Tak, at Du har prentet Begreb om Dig udi min Siel. Den kiender Dig, Just deraf veed den, at den er udødelig. Alt hvilken Skye er det, mit Die giennemkiger, Det store Gode sees, hvortil mit Haab alt higer. Vellysters Strømme, skal J og tildeeles mig Til den Retfærdige kun Løftet strækker sig. Naar. Naar en Ugudelig sin usle Aand opgiver, En Afgrund sluger ham; hvor mange Tusind bliver Et evigt Offer for en Guds Retfærdighed, Hvis Arm da aldrig meer af nogen Skaansel veed. Hvad, store Gud, er der da aldrig nogen Ende? Man ei fra Himlen vil, fra Helved ei kan vende. Et Sted mig hier viist. En Aande Forskiel giør. Og jeg, jeg mig endda i Vellyst søle tør. En Mængde Ting, jeg om mig seer, min Sielindtager. Ak. Himmel, hvor er jeg bestemt til mange Plager, J Jorden intet Træe har saa roedfæstet sig, At Verden jo er meer roedfæstet udi mig. Skin gode Ting, hvis Lystsaa mangt et Die blinder, Saa J misundes mig, hvad Baand er det J binder Mit Sind til Livet med? De sønderbrydes maae, Men ak, hvad Møie maae ei her anvendes paa Hvad Pile har J dog udi den Arm, mig truer, Den ene Død, ved hvis Forventelse jeg gruer, Hvor mange Maader har den ei at komme paa For meer end een Slags Død jeg Usle frygte maa. Hvad seer jege Hvilket Syn i Forundring mig betager, See, Mennesket sig plat for Dødens Ret unddrager! J Forsæt, Ønsker, Fliid, i Foretagende, Man Dødens Love reent tilsidesatte see. Vildildfarende, hvi troe J Eders talte Dage At være evige? Hvo vil til Tanke tage Den Grændse, ham er sat Enhver forhverve vil, Hver rapper til sig og sig Dynger lægger til Hver løber efter Rang og flyver selv i Fare.