Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-08-22
Nyeste Giedericaskjødenyde. maa 200 Ro Syttende Aargang. No. 68. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 22 August 1820. Reisen til Møen. IV. Vi dvæle endnu bestandigt, min Ven, ved det ærværdige Gisselfeld, der, med sine Taarne, Broer og Vandgrave gjør det besynderligste Jndtryk paa et følende Hjerte. Jeg veed ikke, hvorledes det er med gamle Bygninger, som ere blevne mærkværdige ved de Mennesker, der opførte dem eller engang beboede dem. De forekomme mig som de jordiske Støvlevninger af Aander, vi i Livet elskede og beundrede. Støv er Støv, det vide vimen alligevel lægge vi det dog i en lun Grav, beplante Graven med Blomster og væde den med Taarer, som om det endnu vare de os saa Dyrebare, der kun slumrede her. Vor jordiske Natur vil saa gjerne have noget at slutte sig fast til; den vil saa gjerne efterflyve det Himmelfarne af vore hedengangne Kiere; men den mangler hine ætheriske Vinger til at svinge sig saa høit, og derfor leger den som et Barn med Jordklimpen, og sætter sig forsætligen tilbage i et Liv, som ikke er mere, i en Virken, som alt længe har ophørt, og hvoraf kun Gienklangen er tilbage. Saalænge jeg, nedsjunken i Betragtninger, stod udenfor den gamle Ridderborg, var det, som om jeg endnu levede i Christian den Tredies og Frederik den Andens daadfulde Tid, og Mænd som Johan Ranzau, Tycho Brahe, Daniel Rantzau, Peder Oxe svævede for min Siel ligesom forklarede Heroer, med Alvor og Værdighed i Blik og Mine. Vel veed jeg, at man seer de henvundne Aarhundreders Mennesker og deres Daad, ligesom Fata Morgana, i et magisk Lys, at ogsaa de vare Mennesker af Kjød og Blod som vi, svage og skrøbelige som vi. Men i Aarhundredernes Fjerne tabe dog Feilene sig som i et Miniaturmalerie, fordi Sielens Øie ikke meere saa nøje kan adskille de smaa Dele, og bedømmer Alting efter de store Masser, der frembyde sig. Døden forsoner os med udmærkede Mænds Vildfarelser, og vi see kun deres Fuldkommenheder. Det er en Afskriverfeil, naar det i mit forrige Brev hedder, at Peder Oxe ikke var ældre end 20 Aar, da han fuldendte Hovedbygningen; det var 1547, altsaa i en Alder af 27 Aar, at han, som Jndskriften over Indgangen viser, begyndte Hovedbygningen; thi i samme Aar blev det gamle Gisselfeld, efter hans Broder Torden Oxes Død, først tilskjødet ham af hans andre Brødre, imod at overlade dem sin Andeel i de tre andre Gaarde, som vare tilfaldne dem i Arv, efter deres Fader. Det er derfor vildledende, naar det i Jndskriften hedder, at han 1547 loed thendne Gaar flytte og bygge af ny som hand her staaer, thi der medgik sikkert adskillige Aar førend den svære Bygning kunde komme til at staae "som den her staaer." Men mærkeligt bliver det, at P. Oxe heller vilde boe i Sjælland, end paa Lolland, hvor hans egentlige Arvegods, Nielstrup, laae, og det synes at vise, at han vilde være Hovedstaden og Hoffet nærmere, for at spille, som Statsmand, den vigtige Rolle, som en Aand, lig hans maatte føle saa stærk Trang til i en Tidsalder, da en Peter Oxe var ligesaa nodvendig for Fædrenelandet, som en Peter Griffenfeld et Aarhundrede sildigere. P. Oxe, Tycho Brahe og P. Griffenfeld vil altid skinne som tre mærkværdige Stjerner i Danmark Aarbøger. Ulige af Byrd og Stræben var deres Skjebne dog lige, og de godtgjøre ved deres Exempel den saa ofte fremsatte, men desværre hidtil nigjendrevne, Paastand, at store Mænd saa sjeldent kunde trives i Fødelandet. Den sande Aarsag er vel ikke saa meget let at udfinde, som det synes. Vil man sige, P. Oxe faldt fordi han gav sig af med Statssager, saa kan man svare, Tycho faldt, og han gav sig jo kun af med Videnskaberne. Vil man indvende, P. Griffenfeldt faldt, fordi han var af borgerlig Herkomst, saa kan man svare, P. Oxe og Tycho vare af gammel adelig Byrd, og faldt ligefuldt. Lad os derfor ikke altid søge Aarsagen til store Mænds Fald i de lavere Bevæggrunde, som Skaren altid er saa tilbøielig til at opsøge og saa glad ved at finde. Udmærkede Mænd have ikke sjeldent store Feil, og Grunden til deres Van skjebne ligger ligesaa ofte i dem selv, som i udvortes Omstændigheder. Her er ikke Stedet at udvikle en stor historisk Characteer, som P. Oxes. Men saa meget er vist, at de fleste af de mod ham fremsatte 24 Beskyldninger, gaae ud paa at vise ham som en egennyttig Mand, og næsten skulde man fristes til at troe, at de ikke vare ganske uden Grund, naar man blot seer hen til, hvilken uhyre Capital de 92,400 Daler, han udsatte i Antwerpen, vare for den Tid *). Vel er *) Hvilken Værdie den Gang Penge vare i, sees blandt andet deraf, at Kong Christian d. 3die laante 1542 af P. Oxe og hans Sødskende 550 Rhinske Guldgylden, og 450 Jochums daler, imod at give ham Rauffnsborg Læn til Pant, og 1544, 550 Rhinske Guldgylden. af P. Oxe, imod at give ham Wixnes Birk i Pant. J den derfor af Kongen udstedte Forskrivning hedder det: "som hand og nu till wort og Riigenns Behoff lonnte haffver. det mueligt, at han udsatte denne Sum den Gang han maatte flygte fra sit Fædreneland, og hvo kunde fortænke ham, at han, især da hans Godser bleve confisquerede, vilde sikkre sig mod Nød og Trang paa sin Alderdom, men naar man overveier, hvor meget der i de Dage hørte til at samle en saadan Capital, og, som Overskud af den øvrige Formue, der egentlig bestod i faste Eiendomme, at kunne udsætte den paa Renter, saa har man, som sagt, Møje ved at troe, at alle Beskyldningerne for uretfærdig Tilegnelse skulde været aldeles ugrundede. Dog - et Slør over disse Pletter, som vanhelde en iøvrigt ophøjet Characteer. Som Finantsminister under Frederik den Anden i Krigen mod Sverrig, som Videnskabernes Beskytter og de Fattiges Velgiører, har P. Oxe i hvert Tilfælde fuldkommen bødet paa de Svagheder, man med eller uden Grund bebreidede ham. J Wartou Hospital staae endnu otte Senge, som han har stiftet, og som kaldes efter ham, hvor Fattige og Syge end velsigne hans Minde. J en Alder af 47 Aar (1667) giftede han sig med Mette Rosenkranz, Enke efter Steen Rosensparre, som i Krigen med Sverrig, 1565, faldt for et fiendtligt Skud, da han vilde ride op ad et Bjerg. Med hende fik Oxe Walløe, hvis Hovedbygning, saaledes som vi nu see den med sine to Taarne, hun elleve Aar efter hans Død (1686) lod opføre. Hun maa have været en Dame, der vidste at hævde sin Byrd, thi blandt de Efterladenskaber, hun deelte med sine Samfrænder, findes ogsaa anført: "een rødt siden atlaskiis Hoffviddiønne, stucket med Sølff och Guldtt, och med mine Sextann Anher min Mørne och Sextann, min Ferne therpaa. (Fortsættes.)