Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-12-08
At prunke med et uselt Vid, Sig med unyttig Grille plage, Er Konsten i vor Levetid. Og Øvelsen i vore Dage. At være liden, synes stor, Foragte Dyd og ære Penge, At spille Bold med Troe og Ord, Og uden Nød til alting trænge. At stiæle Gods og trygle Gunst, At danne tusende Afguder, At slumre ind paa Vellysts Puder, Det er vor Alders Leve=Kunst, At kunde intet, love meget, At sige Ja og meene Nei, At bruge andres som sit eget, Er Klygt og sikker Opkomsts Vei At spille, sværme, fægte, drikke, Det er vor Ungdoms Tidsfordriv, Og i de modne Aar at flikke Paa et udmattet, kraftløs Liv, For siden i de gamle Dage, Jfald man samme kan opnaae, Med Sorg og Ruelse at klage, At vi har brugt vor Ungdom saa Historisk. Sara Th. eller den adelige Bondekone, Der var omtrent 5 Aar forløbet, efter at jeg havde endt mine Reiser, og studeret Menneskene i de forskiellige Dele af Europa, i de store Stæder, ved Hofferne og i de lavere Stænder; og jeg erfarede, at de Lande, som jeg havde seet, ja det Land jeg selv kaldte mit eget, ikke var FædreEnelandet for Lyksalighed og Fornuft. Min Familie vilde have mig gift, og min Fader haabede, at opsøge en Kone, til mig, hos hvem jeg kunde forglemme et Fruentimmer af min Familie, som ieg havde elsket i min Ungdom, og som Døden havde bortrevet mig. Jmidlertid skulde ieg beskieftige mig med et Landgods, som han vilde overlade mig, naar ieg var blevet gift. Jeg maatte reise til den nordlige Deel af Skotland, i Egnen Aberdeen, hvor dette Landgods laae. J Begyndelsen af Sommeren, paa den skiønneste Aarets Tid, gar jeg mig paa Veien, Solen ilede til sin Nedgang, da jeg endnu var 8 engelske Mile fra Hamstead. (Dette var Landgodsets Navn). Jeg var træt og hungrig tillige og besluttede derfor at tilbringe Natten paa en lille Avlsgaard, som laae ikke langt fra mig, og som formedelst dens Beliggenhed, Beqvemmelighed og Nethed, drog min Opmærksomhed til sig. Dette Sted laae ved Foden af en Bakke, som beskyttede det for de østlige Vinde, der ere meget far lige i denne Egn. Jeg saae for mig en behagelig Dal, de herligste Egne, Hauger fulde af Frugttræer, og Marke, som vare omringede med Hassel og Brambærtræer. Noges fra Gaarden laae en lille Bøgeskov; Heste, Stude, Køer og Faar græssede i Dalen og paa Bakken. Fire delige Skabninger af Børn legede i Gaarden, som vrimlede af Høns, Ænder og Giæs. I Døren stod et Fruentimmer af omtrent en 30 Aar; hun saae munter og frisk udi omendskiønt hun var lidt soelbrændt; store sorte Øine og en vis yndig Mine i hendes Ansigt gjorde hende overmaade behagelig. Det kom mig for, som den gode Kone ikke gandske var mig ubekiendt. Jen spurgte hende, hvem der tilhørte dette delige lille Sted, Om jeg og mine Folk kunde tilbringe en Nat der, og forsikrede hende, at vi omsonst ikke forlangede denne Tieneste. - Hun svarede, at denne Avlsgaard tilhørte hendes Mand, og at de ikke indlogerede noget Menneske for Penge, men med Fornøielse modtog fremmede Reisende af alle Stænder, og beværtede dem saa godt som de kunde, efter alle Giestfrihedens Love. I denne Tone nødede hun mig til at stige af Hesten, og førte mig uden Omstændigheder i det Kammer, som hun havde bestemt for mig. Det var et smukt Værelse; Meublerne deri vare ikke prægtige, men rene og nette. Udsigten var ud til Dalen, som tabte sig i en lille Kratskov, og gjorde Prospekten behagelig. Sara Philips, saaledes heed denne artige Bondekone, sagde, hun vilde gaae hen og tillave mig lidt Aftensmad; imidlertid kunde ieg enten udhvile mig i mit Kammer eller i Haugen paa en Græshenk, som var anlagt under et Træ, ved en lille Kilde. Aftenen var delig, og om Dagen have de jeg udstaaet meget af den brændende Heede; jeg valgte derfor Haugen. - Jeg bifalder deres Valg, sagde denne artige Kone, og de vil nu nyde to af vore beste Lægemidler paa engang, den kiølelige Luft efter Heeden og Rolighed efter Arbeide. Dersom de, imidlertid Aftensmaden tillaves, finder Behag i at læse, saa kan de og faae en Bog hos mig. Derpaa viiste hun mig ind i et Kammer, som var næst ved mit, hvor ieg kunde selv vælge. Naturligviis maatte jeg blive begierlig efter at see denne smukke Bonde kones Bibliothek. Jeg ventede at finde nogle narriske Romaner, Viisehøger og Eventyrer; men hvor blev ieg forundret, da jeg saae en anseelig Bogsamling, de fleste ogebnomiske, og om Agerdyrkning, men ogsaa thegisgiske og Philosophiske og en lille Hylde fuld, af de berømmeligste Digteres Værk. Hvad, sagde jeg ved mig selv, saadanne Bøger blandt Bønderfolk, De beste engelske og franske Skrifter under et Straatag, i en Afkrog i Landet? Hvad Nytte kan de gode Folk have af disse Bøger, – Men formodentlig tilhøre de en Adelmand i Naboelauget, som maaskee er forelsket i Bondekonen, og her tilbringer sine ledige Timer. Jeg forskede nu Bibliotheket nøiere, og fandt ogsaa nogle medicinske Bøger, Richardsons Roman, Virgils Hyrdestykker, Thomsens Aarstider, NoungsNattetanker; ja endog tydske Skrifter, for Exempel, Geoners og Hallers, og den fromme Gellerts Værke. Hvad skulle ieg nu vælge, Jeg tog den sidstes Breve, og gik ned i Haugen og kastede mig paa Græsbenken. Neppe havde jeg sadt mig, førend jeg hørte en Tummel i Gaarden; de smaae Børn, som var fulgt med mig i Haugen, og forekom min Læsning med deres uskyldige Spørgsmaal, forlod mig pludselig og sprang til Porten; deres Moder saae jeg fulgte efter, og da jeg skulle see mig om, saa var det Manden, som kom hiem fra næste Kiøbstæd, hvor han havde været med et Læs Hvede. Det var godt at see han var Saras Mand, og hendes Børns Fader; med saadan Venlighed og Fortrolighed, tog baade hun og de imod ham. Hun omfavnede ham paa den mest rørende Maade; tog derefter to af sine Børn, hver paa sin Arm, løftede dem til Faderens Kind, som de kyste; to andre holdt ham i Hænderne, som ogsaa ventede paa at bevelkomme Faderen med et Kys. Nu kom de alle med hverandre ned i Haugen til mig. Phillig (saa heed Manden, kunde omtrent være et eller høist to Aar ældre end hans Kone, vel voxen, af en smuk Skabning, og havde et Ansigt, som forkyndte noget ædelt og fromt. Han takkede mig for den Ære, som jeg havde villet viist hans Huus, og at tilbringe en Nat hos ham. Derpaa forlod de mig og gik ind i et Kammer, som vendte til Haugen; Vinduet stod aabent, og jeg blev vaer, at disse kiærlige Forældre, nærmede sig begge en Vugge, hvori det femte Barn laae og sov, høiede sig ned over samme, og snart betragtede den sovende Yndling, snart smillede til hverandre, kyste hver sin Haand af den uskyldige Sovende, og derpaa Haand, i Haand forlod Yndlingen. Gandske fortryllet blev jeg over denne rørende Scene, og priiste, saadanne Ægteskader lyksalige. Maden var færdig og vi sadte os til Bords. Min Vert og Vertinde, bad om Tilladelse, at deres og mine Folk maatte spise med os andre ved et Bord. Gierne svarede ieg. Bordet var reenlig og net dækket; en Buding, og en Dyrsteeg med Rødder over, udgjorde Maaltidet. Velsmagende vare begge Retterne og vel tillavede. Stolene vare beqvemme; men der var kun en Lehnestoel, der tilhørte en gammel Mand, som saa ved Bordet med; det var min Verts Fader. Han modtog mig med et ærlig Ansigt og et trofast Haandtag, og vi sadte os. Jeg havde den Fornøielse at sidde ved min Vertinde. Næst ved hende igien, saa hendes Tienestepige, hos en ung Avlskarl. Jeg spurgte om de vare Mand og Kone? – Endnu ikke, men de kan blive, svarede min Vertinde, og saa bør de jo nok sidde sammen. Jmidlertid gik dette Aftensmaaltid ret behagelig. Fornøielse og Munterhed herskede ved Bordet; En vis Lighed i Stand, udgjorde et lille net Skilderie af hin Jevntidens mere uskyldige Levemaade. Kiærlighed herskede hos Hosbond og Madmoder, og en god Villie hos Tienerne. Philip (saa hed min Vert, spurgte mig hvorledes dette Landlevned stod mig an? Bad at jeg vilde overtale mig, at blive endnu en Dags Tid hos dem, og under denne Samtale, glemte den gode Huusmoder ikke, at forsyne fine Giester. Discoursen blev nu meere almindelig. Tienerne og Herrerne vare Et. Talte disse om Naturens Skiønheder, om Markens Velsignelse, om det jevne Livs Fortrin i Lyksalighed; saa talte hine om Fornøyelser ved Arbeyder, om deres gode Tieneste, om det prægtige Høstveyr, om Nattergalens Sang og om Kierlighed. Men nu vendte mine Tanker sig til den gamle Fader, som saa ved Bordet. Aldrig saae jeg nogen ærværdigere Aldrende meere munter og fornøyet. Jeg aabnede min Forundring for Vertinden. - Min Herre, sagde hun: gamle Folk, ere kun da avindsyge, naar man ikke bekymrer sig om dem; men vise vi dem den tilbørlige Omhue, og ikke lade dem savne vor Fortrolighed saa ere de ikke allene rolige, men endog fornøyede. - Je saae, at man opmuntrede den Gamle til at drikke, og dette satte mig i en lille Forundring. - Det er vor Pligt, sagde Vertinden, at vedligeholde deres Alderdom, saa meget muelig, ved en munter Omgang. Og bør det ikke være os en Fornøyelse, at forlænge, om vi kunde, deres Dage, Nu tvivlede jeg ikke meere om, at det Bibliothek neg havde seet hos disse udmærkende Landsbyefolk, jo tilhørte dem selv. Jeg vendte nu Discoursen til Bøgerne, og det Svar ieg fik, vidnede om, at de ikke allene vare læste, men læste med Smag, Følsomhed og Eftertanke. Hvad raabte ieg, en Bondekone, røbe saadan Jndsigt! Hvilken Forundring sætter de mig i O, min Herre, raabte den Gamle, som var bleven ret oprømt; de kiender endnu ikke vor elskelige Sara. Det er en dydig og fornuftig Kone, hun har et ædelt og gudfrygtigt Hierte. Dersom de vidste hvad hun for vores Skyld har opofret, men de kan tro mig, at saa gammel jeg er, saa varlieg dog færdig til, saafremt min Svaghed tillod det, at kaste mig for hendes Fødder. Sara syntes, over denne ende Svigerfaders ubetænksomme Udladelse, at blive fat i en Forlegenhed, og rødmede virkelig over denne Tale. Philip, bad den Gamle indstændig, at han vilde ikke røbe en Hemmelighed, som han havde lovet at holde skiult. Nu; nu, svarede den Gamle, ieg skal ikke sige mere. Saa skiøn og dydig en Pige, som var saa riig, saa forstandig! Var det ikke Forundringsværd, Naar hun mellemstunder sidder paa Hørlæsset, mon hun da tænker paa sin Karosse, - Sara stod fra Bordet, lod borttage Maden, og frem har derpaa Efterrætterne, som bestod i Jordbær og Fløde, og tidlig modne Kirsebær, dog maatte Pigen først bestrøe Bordet med nye plukkede Bokar og Lillie Conval. et Denne behagelige Syssel, gjorde at den Gamle tang, og saa allene og smaa loe af Saras Ombyggelighed. Forundre dem ikke, sagde min ædle Vertinde, at jeg nu først lader stroe disse Blomster paa Bordet. Ved den første Rær behøvedes de ikke efterdi de da vilde have betaget Lugten af Maden, som altid er behagelig, især naar man er hængrig; men nu, da vi ikke spiser mere af denne Ræt forlanger vi heller ikke dens Lugt. Derimod ere disse Urters Uddunstninger angenemme, naar man nyder disse Sømmerrærteer. - Jeg beundrede den kiere Kones Forstand, endog i den Konst, at giøre de behagelige Fornemmelser endnu behageligere, og vidste ikke hvad jeg skulle dømme. bleget Hs. Philip og Sara, syntes mig nu saa stærk indtaget for hverandre, og levede saa velsigned og eenig, at jeg agtede dem for de lyksaligste Menneskeer paa Jorden. Aldrig faae jeg imellem to Personer, saa herlig en Enighed, som imellem dem. de vare lige omfintlige, havde lige Smag, lige Meeninger. de Strax efter Aftensmaaltidet, ledsagede de mig begge ind i mit Kammer. Philip, gjorde mig opmærksom over Nattens Herligheder, over den stiernefide Himmel, over den Stilhed som herskede i Naturen, da intet Levende lodsig høre. Begge bad nu god Nat og forføyede sig: Sara til sine Børn, og Philip beordredensine Folk, hvad der skulle forrettes om Morgenenderpaa, besøgte Stalden; og efter at enhver havde fuldkommet sit Kald, forføyede sig til deres Sovkammer, og deelte en god Seng med hverandre. sad os, som alt Halse. Det var temmelig svært for mig at sove ind. Alt hvad jeg havde seet og hørt, forekom mig som en Drøm; men en Drøm, som jeg gjerne havde ønsket, at blive i min hele Livstid. Jeg vaagnede tidlig, og fandt slet ingen Lyst til at reyse; jeg var gandske forligt i min Vert og Vestinde; deres Bolig, deres Levemaade, Enigheden mellem Betienterne, den Munterhed, Lyst og Fornøielse, som herskede i Huuset, kort alting fortryllede mig. Jen stod op, omindskiønt med megen Misfornøielse, fordi jeg skulle forlade dette indtagende Sted. Saasnart ieg var paaklædt, gik ieg ned i Gaarden, for at see mig om, hvon leg danstraxtraf Philip og Sara. Solen var nyelig opstaaet, og man aandede Morgenens Vellugt baade af Træer og Blomster Den kiølige Luft, den dugperlede Mark, Fæets Uddrivning i Marken, Høns og Duers afvexlende Morgenkueren, og Kaglen, Tienestefolkenes geskieftige Sysler. - J Sunder hed, i min hele Livstid følte jeg aldrig saa behagelig en Morgen, og jeg er forsikret, saa vandt Philip og Saranvar til disse Scener, saa kunde de dog ikke være ligegyldige, endog mit i deres Beskiæftigelser, over disse ædle Fornøielser. Jeg gav min Glæde tilkiende for Sara, og ophøiede det jevne og ved Arbeide sunde og muntre Landlevnet. - Hendes Svar var, som jeg maatte vente det. Menneskene forretter deres Arbeide altid med Fornøielse, naar de i Selskab med andre kan vedligeholde Enighed og Samdrægtighed. Naar en Hyrde spiller paa sin Fløite og den anden synger; naar flere Landmænd pløie sammen paa Marken og udstaaer et Slags Møie, saa forsøder den ene den anden sin Byrde; de taler med hverandre om deres Haab, og finder sig fornøiet med felleds Skiebne. Eders Konstnere i Staden sidder indsperret i et Kammer, afsondret fra alle Mennesker, oftest uden Selskaber, og arbeider ofte med Misfornøielse. - Sara tang og Philip tog Ordet. Jeg troer ogsaa vist, min Herre, sagde han : at der gives visse Fornøielser, hvilke, foreret at føles, udfordrer flere Personer, som paa en og samme Tid skal nyde dem. Min Kone har fortalt mig, at jo fuldere Pladsen, have været paa Skuespillene, jo mere Liv og Behagelighed, har der været imellem Tilskuerne. - Det er og sandt, svarede Sara, og saaledes forholder sig med alle Fornøielser. Hvad er vel Aarsagen til, at vi aldrig kan blive kied af at beundre Naturen, Firmamentet, disse Søer, disse Skove, disse Engbunde, alle Landlevnets Behageligheder og Rigdomme, Vare vi ene, saa ophørte snart denne Forundring, men da vi kan deele vor Glæde, vor Forundring, hvad Under vel, at den vedligeholdes. Denne Samtale havde bleven længer ved, om den ikke var bleven afbrudt af Meyerne og Høstfolkene, som nu forføiede dem i Marken til deres Arbeide. Saras ældste Sønfulgter med, havde en Rive paa Nakken, og aldrig kunde en Fyrste være stoltere af sit Zepter, end denne unge Dreng, af sin Rive. Her seer de, sagde Moderen, hvorledes den Lyst at være nyttig, begynder at spire; her seer De de første Forsøger i Agerdyrkningsvæsenet. - Alt hvad jeg seer, og alt hvad de siger, fornuftige Huusmoder, svarede jeg, opvækker hos mig den største Ærbødighed og Forundring, for dem og deres Mand. Jeg blev gjerne min Livstid hos dem, for at fortiene saavel deres, som deres Mands Venskab. Nu først kan ieg sige, at deres Naboskab giør mig et Gods dyrebart, som jeg ellers ikke meget agtede; jeg vil ofte besøge dem for at fornøie mig i deres Omgang, og for at have den Fornøielse at samles med dem i deres Huus at see Dyd, Virksomhed og Forstand saaledes forenede. Maaskee, kiere Sara, vil de endnu nøiere lære mig at kiende deres fortreffelige Carakteer; Maaskee, kunde det dog engang falde dem ind, at sige mig det, som deres Svigerfader saa gjerne vilde have sagt mig. Jeg har seet, af den ømme Medlidenhed og ædle Høiagtelse, som denne Gamle har for dem, at, var jeg nøie nok underrettet om deres sande Stand, og de Omstændigheder, som har bragt dem under dette lave Tag, skulle jeg endnu finde større Bevæggrunde til at ære og agte dem. Sara vendte sig derpaa til sin Mand og sagde: min Ven, tillad mig at fortælle denne dydige Herre Historien, til vor Forening. Philip omfavnede hende, forlod hende derpaa med den velvilligste Mine og det ømmeste Hierte, bad hende, ikke at slippe mig, førend han kom tilbage. Philip gik til sit Arbeide, og Sara forlangte allene først at besørge hendes Børn, og naar hun havde seet dem tilgode, vilde hun komme til mig i Haugen, hvor hun bad mig saa længe gaae ned. Længe ventede jeg paa hendes Komme; endelig indfandt hun sig, vi sadte os sammen paa en Græsbænk, og hun begyndte saaledes at fortælle sin Historie. (Fortsættelsen følger.) Jndfald.