Berlingske Tidende, 1836-02-04
Ved danske Lov 2101, 2 og 4 er befalet: "Jntet andet Maal maa bruges uden det af Kongen forordnede. Det skal ikke være Nogen formeent, som sælger eller yder noget Korn, selv med et ret Strygetræ at stryge enten Tønde eller Skjeppe, som maales med. Befindes Nogen at have eller bruge anden Maal eller Vægt at maale eller veie ud med, end han bruger at maale og veie ind med, da skal han agtes som Falskner og have sin Boeslod forbrudt, i hvo han end er." Ved Fdn. af 2den Marts 1695 har horsalig Kong, Christian den Femte allernaadigst befalet: At eftersom Vi ere komne i Erfaring, hvorledes det gamle Maal og Vægt udi Vore Riger, tvertimod Vores til dets Cassering og Afskaffelse velmenende gjorte Anordninger, endnu paa en og anden Sted skal fordølges og underhaanden hemmelig bruges, den gemene Mand til mærkelig Skade; da ville Vi hermed alvorligen have budet og befalet Magistraten i Kjøbstæderne i begge Vore Riger, at de med største Flid skal inqvirere derefter, og hvor da noget gammelt Maal og Vægt findes, det i deres Nærværelse strax lade cassere og ganske i Stykker slaae, saa det ei mere kan bruges." Ved Fdn. af 10de Januar 1698 er end ydermeere befalet: "Hvosom i Handel og Vandel, Kjøb og Salg, Skatters og Afgifters Oppebørsel, bruger anden Vægt og Maal end det af Os allernaadigst forordnede nye Vægt og Maal, som er lovligt brændt eller stemplet, skal foruden Skadeserstatning miste samme Vægt og Maal, og desforuden første Gang bøde fra 1 til 4 Rbd. efter Sagens Beskaffenhed, men skeer det tiere, straffes som Falskner. Vel bruge de Handlende paa Bornholm det af Kongen anordnede Maal at maale ud med hvad de sælge, men derimod det saakaldte gamle Maal at maale ind med hvad de kjøbe af Landmanden, tvertimod Lovens udtrykkelige Bud, uagtet, som man veed, ikke et eneste justeret Maalekar, Tønde eller Skjeppe, findes enten paa Bornholm eller i hele det øvrige Danmark, som udgjør gammelt Maal. Gamle Oxhoveder tjene derfor som Tøndemaal, Fjerdinger eller noget lignende som Skjeppemaal o. s. v. Selv paa den Kongelige Amtstue i Rønne forlanger og faaer man virkeligen Landgildesæden ydet med gammelt Maal, tildeels indmaalt med Maale kar som de ovenfor beskrevne. Det allernaadigst forordnede nye Maal indeholder, som bekjendt, 144 Potter paa Tønden, som er inddeelt i 8 Skjepper, med 18 Potter paa Skjeppen; derimod har det gamle Maal 100 Potter paa Tønden, inddeelt med 5 Skjepper, og har altsaa paa hver Skjeppe 32 Potter. Det gamle indeholder saaledes 16 Potter mere per Tønde end det af Kongen allernaadigst forordnede nye Maal. At Amtstuen har Ret til at forlange Landgildesæden ydet med gammelt Maal, synes tvivlsomt, thi selv paa den bornholmske Jordebogs første Side af det Exemplar, som opbevares i det Kongelige Rentekammer, skal findes anført: at den bornholmske Landgilde sæd er i Aaret 1691 reguleret med 8 Skjepper paa Tønden, og af Smør 14 Lpd. per Tønde. Dersom dette skulde befindes rigtigt, hvorom vi ingen Grund have til at tvivle, saa er det klart, at Amtstuen neppe med Rette kan forlange gammelt Maal; thi hiint Regulativ er jo da ældre end selv hine ovenfor citerede Anordninger, som af høisalig Kong Christian den Femte ere udgivne til det gamle Maals aldeles Afskaffelse. At det gamle Maal desuagtet er vedblevet, er let at forklare. De bornholmske Bønder, mere enfoldige og uvidende end de nu ere, have, vante til det gamle Maal, maaskee slet ikke lagt Mærke til disse Anordninger. Vedkommende Oppebørselsbetjente, som fandt deres Regning ved, at det gamle Maal vedblev, have maaskee ogsaa vidst at fortolke dem saaledes for Bønderne, at de ikke vedkom Bornholm. Vare de endog overtydede om, at de paa en Maade skeete Uret, vidste de ikke ret, hvorledes de skulde gaae frem, for at paatale deres Sag, og at det virkelig kan have havt Vanskeligheder nok, er ikke usandsynligt, især paa et, Regjeringen saa langt fraliggende, Sted som Bornholm. Det er derfor ingen Underlighed, at de valgte at tie istedet for med Kraft at drive paa at faae deres Sag undersøgt, saa meget mere som ved slig Leilighed kun nogle Faa, ja ofte en Eneste skal tage sig af Sagen, og at en Enkelt saaledes skulde udsætte sig for Bekostninger, Uleilighed og Oppebørselsbetjentenes Had, som var uadskilleligt fra et saadant Foretagende i de Tider, er noget man ikke med Føie kan vente sig af enfoldige Bønder. Vel synes en Skrivelse fra det Kongelige Rentekammer, dateret 12te Mai 1832, paa en Maade at give Paastanden om gammelt Maal Medhold, naar den siger: "at ligesom den kongelige Landgildesæd paa Bornholm hidtil er ydet og beregnet efter det gamleMaal, saa maa dette og i Fremtiden blive Tilfældet. Denne Yttring kan vistnok fortolkes paa tvende Maader. Ligefrem betragtet synes den ubetinget at hjemle Amtstuen Ret til gammelt Maal; men seet fra en anden Side giver den Amtstuen ingen videre Ret dertil end den forhen allerede har havt. Kan derfor Amtstuen documentere, at den har lovlig Ret til gammelt Maal, saa stadfæstes den, men har den ikke forhen havt fuldkommen Ret dertil, siger ovenberørte Skrivelse ikke et Ord til Fordeel for hiin Paastand om gammelt Maal, og da det er stik imod Loven at bruge andet Maal end det af Kongen allernaadigst forordnede, saa maa Amtstuen, vistnok ligesaa vel som enhver Anden, der tør tillade sig at gaae udenfor Loven, være i Besiddelse af Kongelig allernaadigst Dispensation, eller have Privilegium derpaa. Collegieskrivelsen siger: "Ligesom det hidtil er beregnet i gammelt Maal, saa maa det i Fremtiden ogsaa blive Tilfældet." Foranlediget heraf tillade vi os at vedlægge en af Amtstuens egne Restancellister og en bornholmsk Bondes Skatteqvitteringsbog, hvilke formeentlig afgjørende bevise, at Landgilde sæden, som Rentekammeret antyder, ikke beregnes i gammelt Maal med 5 Skjepper paa Tønden, men netop i det af Kongen allernaadigst forordnede nye Maal med 8 Skjepper paa Tønden. For at bevise, at Amtstuen ved flere Leiligheder i den fremfarne Tid har indmaalt Landgildesæden med ujusterede Maalekar, tillade vi os at vedlægge en, under Eeds Tilbud, udstedt Attest fra nogle Gaardeiere paa Bornholm. "Da Skatteqvitteringsbøgerne ikke føres paa den i Fdn. af 30te Januar 1793 befalede Maade af den bornholmske Amtstue, og dette kunde muligt være Tilfældet flere Steder, og da dette for god Ordens Skyld og til almindelig Betryggelse for Skatteyderne er nødvendigt, saa er det vistnok meget ønskeligt, om dette i Fremtiden maatte blive iagttaget saavel paa Bornholm som ethvert andet Sted, hvor det for Tiden ikke skeer. Vi tillade os derfor for den ærede Stænderforsamling at indstille til nærmere Overveielse: 1) Om den ikke finder det rigtigt, at gjøre allerunderdanigst Jndstilling til Hans Majestæt Kongen om, at Brugen af gammelt Maal og ujusterede Maalekar maa vorde under vedbørlig Straf aldeles afskaffet. 2) At saavel Amtstuen, som enhver Embedsmand, eller Andre, som nyde Jndtægter i Sæd, skal uvægerligen modtage samme i det af Kongen allernaadigst forordnede løse og strøgne Maal, hvorimod den, som lovligen kan documentere, at ham tilkommer gammelt Maal, skal nyde et Tillæg af 16 Potter per Tønde. 3) At Bøndernes Skatteqvitteringsbøgers Førelse overeensstemmende med Fdn. af 30te Januar 1793, maatte indskærpes til nøiagtigste Efterlevelse. Til at tage denne Sag under Overveielse, nedsatte Forsamlingen en, af 3 Medlemmer, bestaaende Committee (Stenfeldt, Marckmann, Algreen-Ussing), som under 9de December afgav sin Betænkning, hvorpaa Sagen blev discuteret i tvende Plenarmøder den 24de og 30te December.