Aalborg Stiftstidende, 1836-06-09
Blandede Efterretninger. Vi glæde os ved, at Rummet i Dag, hvor ingen politiske Tildragelser af Vigtighed gjøre Krav derpaa, tillade os, in extens at optage den Tale, hvormed Hr. AlgreenUssing motiverede sin Skaal for Trykkefriheden ved Fester den 28de Mai. Vi ansee de deri indeholdte Attringer for et nyt Hædersminde for vor ædle Konge, og Saga vil optage mange af disse Attringer, naar den skal skildre Kongens Færk under Nutidens vanskelige Forhold, Talen lyder saaledes, Det sidst forløbne Aar har ogsaa med Hensyn til Danmark Trykkefrihed været et høist betydningsfuldt Aar. Mange Yttringer ere i dette Tidsløb blevne fremførte om Pressens Færd, og Domme af meget forskjellig Art ere blevne fældede om samme. Nogle have undskyldt og forsvaret den; Andre have lastet og nedrevet den; ja der have været dem, som have havt en saadan Forlængsel efter yderligere Jndskrænkninger paa Pressen, at de, da et Lovudkast til nærmere Bestemmelser i Trykkefrihedslovgivningen var blevet Stænderne forelagt, ikke undsaae sig for offentligen at fremsige, at denne nye Lov ventedes med Længsel af enhver retskaffen Mand i Landet. Ogsaa have mange af Trykkefrihedens Venner betragtet det forsvundne Aar som betænkeligt for denne Frihed, og ængstet sig for en Tingenes Tilbagegang, hvoraf de ikke kunde love sig noget Godt. Jeg for min Part deler ikke denne Frygt. Jeg troer tvertimod, at det sidstforløbne Aar har bidraget væsentligen til at grundfæste Skrivefriheden i Danmark, og at det er saa langt fra at Trykkefriheden i dette Tidsløb er bleven indskrænket, at den meget mere har faaet en Udvidelse, der i siner jeg her den Afgjørelse, som Rigets tvende høieste Domstol have givet i en mærkelig Trykkefrihedssag, og som maa vær desto vigtigere, jo tvivlsommere Mange have anseet denne Sags Udfald for at være. Den viser, at Domstolene i Tvivlstilfælde altid er tilbøielig til at frikiende, og at de i Fortolkningen af Trykkefrihedslovgivningen, som i Fortolkningen af alle andre Straffelove, hylde liberale Grundsætninger Men endnu vigtigere er det Udkast til en Anordning om nærmere Bestemmelse af Trykkefrihedens Grændser, som et blevet Stændernes Forsamlinger forelagt til Betænkning Det er vigtigt for Trykkefriheden i flere Henseender. Ført viser det, at Trykkefrihedslovgivningen ikke, som Nogle hav meent, er undtagen fra Stændernes Raadgivning, men at en Anordning, som gjør en Forandring heri, maa forelægges Stænderne til Betænkning, som enhver anden Lov om Undersaatternes Rettigheder. Fornuftigviis kunde der ved ikke være nogen Tvivl derom, men det vil ikke være Den ubekjendt, at Mange have ængstet sig herfor, og at der og saa have været dem, som have villet give Sagen det Udseende, at en saadan Lov var en saakaldt Politiks Lov der ikke henhørte under Stændernes Virksomhed. Men Kongen tænkte ikke saaledes. Aldrig gav han den Tanke Rum hos sig, at en slig Lov ikke trængte til Stændernes Medhvirkning. Dernæst viser dette Lovudkast, at der ikke er tænkt paa at indføre Censur her i Riget, men at Kongen endnu bestandigt betragter Censuren, som han altid har betragtet den, som en ubehagelig Tvang for enhver god og oplys Mand. Ogsaa herfor har Trykkefrihedens Venner ængstet sig, og nogle af Nationens ypperste Mænd ere traadte sammen og have nedlagt en Bøn for Kongens Trone, at han dog aldrig vilde berøve sit Folk det store Gode, at Domstolene, og Domstolene alene, skulde afgjøre, hvad der, i Overeensstemmelse med Lovgivningen, tor skrives her i Landet. Og see, Kongen har ikke svigtet sit Folks Tillid, han har ikke tænkt paa Censurens Jndførelse. Selv hader han den, og han seer derhos i sin kongelige Viisdom, at det aldrig vil være muligt at gjenindføre Censuren i Danmark. Men det Vigtigste ved dette Lovudkast er, at der derved en givet Nationens Repræsentanter Leilighed til at udtale sig som Pressens Birksomhed og om Hensigtsmæssigheden af byderligere Indskrænkninger i samme. Har Stændernes Forsamling heri opfyldt sin Pligt, som den burde, da er derved skeet et stort Skridt til at befæste Trykkefriheden i Danmark, thi Kongen, der har skabt Stænder-Jnstitutionen, for at lære Folkets Ønsker at kjende og knytte Baandet fastere imellem Kongehuset og Nationen, vil visseligen ikke lade en Lov udgaae, som Folkets Repræsentanter næ ten eenstemmig - thi jeg tvivler ikke paa, at Stænderforsamlingen for Nørrejylland vil i alt Væsentligt yttre sig derom paa samme Maade som Østifternes Forsamling - have andraget paa ikke at maatte udkomme. Stænderforsamlingen har udtalt, hvad den troer, at der er Folkets Ønske: at Trykkefriheden ikke yderligere maa indskrænkes, men at det maa overlades den moralske Kraft i Nationen at rette de enkelte Udskeielser, hvori Pressen maatte gjøre sig skyldig. Den har udtalt, hvad man er overbeviist om, at der er Folkets Tanke: at Kongens Regjering, paa hvis faderlige Omsorg Nationen hver Dag modtager nye Beviser, har en saa fast Grundvold i Undersaatternes Troskab og Hengivenhed, at den maa ansees langt ophøiet over de Misbrug af Trykkefriheden, der ikke allerede ere strafvare efter den nugjældende Lovgivning. Den har saaledes udtalt, at man ingen Tilbagegang kan ønske, men tvertimod en Fremad Lovens Anvendelse, og at det er heri, at man maa ønske en Forandring. At der er givet Stænderforsamlingen Leilighed til at udtale dette for Kongen og Folket, det er at største Vigtighed til at befæste Trykkefriheden i Danmark Dermed kan nu Kongen vise alle dem tilbage, som, inden eller uden fra, maatte holde an med ham om nye Jndskrænkninger i Trykkefriheden. "Jeg behøver det ikke og mit Folk ønsker det ikke. Lad de Andrebrugdet, hvis det hos dem er fornødent; Danmark Konge har det ikke behovl, Men maaske have vi ikke talt i denne Sag, som vi burde, Maaske burde vi have talt i modsat Retning? Maaske burde vi have sagt, som hiin Mand har skrevet fra Provindserne: "Man tor ikke lade den moralske Styrke i Nationen vinde Kraft til at undertrykke Misbrugene af Trykkefriheden. Hvortil har man da Stat, Regjering og Politi, naar man ikke kunde stole paa, at disse vilde undertrykke slige Misbrug: Skal Statens Borgere saaledes i det Enkelte vicariere for Regjeringen, saa taber denne efterhaanden sin Magt og Anseelse, og det bliver Skik og Brug at tage sig selv til Rette, - og dermed ligger det Hele, Vor Tidsalders Yttringsdrift er ikke en ædel Hest, der lader sig tæmme; nei, den vil som en klodset Hvalfisk fare igjennen, Tankehavet eller som en langstrakt Slange skyde useet her ad Jorden paa sit Bytte. Dersom der altsaa ikke ved Blad-Censuren - Hører De vel: ved Blad-Censuren - lægges Hindringer for Vedkommende i at gjøre sig skyldige i Presseforseelser, saa faae disse snart et farlige Spillerum, og Staten arbeider i sin uforsvarlige Føielighed paa sin egen Undergang! - Ja den er sandt, dersom vi burde have talt saaledes, saa have vi ikke opfyldt vor Pligt, men forsyndet os svarligen imod Konge og Folk. Men jeg veed ikke, om det er Deres Mening, at vi skulde have talt saaledes: - Men endnu ved et Tredie er Trykkefriheden i Danmark i det sidst, forløbne Aar bleven befæstet og udvidet. Det er ved Noget, som ikke bestaaer i Ord, men i Gjerning. Ja jeg tør dristigt udsige det: Det er ved den Roeskilder Stændertidende. I det Land, hvori man i et Blad, der udgaaer under Regjeringens eget Tilsyn, kan, om og til Regjeringen, tale saa frit, saa aabent, saa kjækt og dristigt, som der er skeet, sandeligen der staaer Trykkefriheden, ikke paa svage Fødder. I det Land, hvor det kan siger og skrives, hvad der er sagt og skrevet, der vil det aldrig lykkes Nogen at lægge Trykkefriheden i Censur og Baand og Lænker; thi Folket har viist, at det er modent til at bruge Pen og Tunge, og hvor det er Tilfældet, der kan, man ganske roligt overlade det Brugen af begge. Dog, det er endnu ikke Stændertidendens Jndhold i sig selv, derisk, her er det Vigtigste, men det er et lille Ord, som knytter sig dertil; et lille Ord, fast usynligt, maaske overseer af de Fleste, men dog af den største Betydning. Thi see, det var i Sagen om Stænderforhandlingernes Offentlighed, Der blev det sagt, at Stændertidendens nærværende Beskaffenhed især skyldtes den Liberalitet, hvormed den kgl. Commissarius udøvede den ham ved Anordningen anbetroede Myndighed. Hvad svarede da den kgl. Commissarius, Da svarede Commissarius: at han ikke kunde tilegne sig nogen Ære berfor, da han, som Kongens Tjener, alene opfylder sin Herres Villie." Alene opfylder sin Herres Villie!" Mindeværdige Ord, som aldrig bør udslettes af det danske Folks Erindring, Og saaledes har Kongen ogsaa heri Kongeligt beskæmmet alle de Lidettroende, alle dem som fordristede sig til at sige, at det ikke var alvorlige meent med Stænderinstitutionen, at den kun var et Spifor Børn og et Gogleværk paa Væggen. Blev der da lagt noget Vand paa Yttringsfriheden, Blev der ikke givet Forsamlingen Tid nok til at fremme alle dens Anliggender, Lagdes der nogen Vanskelighed i Veien for at bringe selv de ubehageligste Gienstande under Forhandling, Var Talen maaskee ikke fri nok, hævede Røsten sig maaske ikke høit og dristigt nok, og er der saameget som krummet et Haar paa Nogens Hoved derfor Blev der lagt en Hængelaas for Forsamlingens Mund, eller var Meddelelsen ikke fri og ubunden som kun muligt, Har Stændertidenden, som man meente, kun været et klaprende Skelet af tomme Ord, eller har den ikke havt Kjød og Blod og al den Kraft og Fylde, som der var i Forsamlingen selv. - Og alt dette har Kongen villet, Han har villet, at Stændertidenden skulde bære Vidne om Trykkefriheden i Danmark; at hans frie Mænds frie Ord skulle udgaae frit og uhindret til hans frie Folk. Og saaledes staaer det Døvrefjeld urokket: Kongen ynder Trykkefriheden. Dette har han i sin Ungdom udtalt, dette har han endnu i sin Alderdom bekræftet. Kongens Navn er saaledes ligesom voxet sammen med Ordet: Trykkefrihed; det er derfra uadskilleligt, og der ligger den største Borgen for Skrivefriheden i Danmark. Det er i denne glædelige Overbeviisning, at jeg tillader mig at udbringe en Skaal, som jeg veed vil finde fuld Gjenklang i denne Forsamling: "Leve Trykkefriheden!