Adresseavis for Børn, 1780-12-06
Til min unge Brødre og Systre Jn har vi igien de lange Nætter efter disse korte Vinterdage. Disse lange Nætter, som foraarsage saa stor en Deel af Menneskene Gruelse og Ængstelse, fordi de pine og plage sig med den daarlige Frygt for Spøgelser. Denne overtroiske Frygt kunde overbæres med i vore Forfædres Tid, da man endnu ikke havde saa rene Begrebe om Aandernes Natur, og da Religionens Tienere selv søgde at forsvare og handthæve denne Overtroe Men at der endnu i vore oplyste Tider skal findes saadanne Forestillinger hos os, det maae alle Fornuftige, som ville bruge deres Eftertanke, nødvendig falde i Forundring over. Man seer imidlertid heraf, hvor opfindersk Mennesket er til sin egen Plage. Det er ikke nok, at saa stor en Mængde af virkelige Plager forurolige Folk, men de paaføre sig endog selv Bekymringer, som de kunde være frie for, og skabe sig stor Elendighed i deres Forestillinger. Hvor mange Plager foraarsager ikke den Gierrige sig ved Frygt for Tyve, og Menneskehaderen ved Frygt for sine Medbrødres Troloshed, samt den Misfornøyede ved Frygt og Kummer for Frem liden. Læret heraf, mine Brødre og Systre, at kjende det menneskelige Hjertes Natur, og at indsee, hvor nødvendigt det er, at vaage over eders Jndbildingsaft. Ligesom den om Natten foremaler og Spøgelser, saa forestiller den os om Dagen saadanne Billeder, som tilskynde os til Synd. Men det var nu at ønske, at vi vare ligesaa frygtsomme ved Tilskyndelserne til det Onde, som ved den Jndbildning, at der nærmer sig et Spøgelse til os. Det var at ønske, at vi vare ligesaa bange for at løbe efter Vellysterne, som vi ere ivrige i at flye bort fra visse Skrække Billeder Men i den første Fald er Mennesket trodsigt, og i den anden Fald forsagt. Men hvoraf kommer det vel, mine unge Brødre og Systre, at en saa overhaands Frygtagtighed indtager ved denne Leylighed saa mange Menneskers Gemytter, som dog i andre Tilfælde, der ere langt frygteligere, ere gandske trygge og frie for al Uroc Man bliver forskrækket af Frygt for et eneste Spøgelse, og føler dog alligevel ikke det ringeste Jndtryk af den visse Forestilling, at vi engang skulle forflyttes til en heel Verden fuld af Jndvaanere uden Legemer, eller Aander Ja vi fornemme ikke den ringeste Bevægelse af Frygt, da vi dog vide, at vi sle imod den evige og uendelige Aaa Aands Avis Aands Nærværelse. Dersom en af de Døde kom til os ved Midnat, og lod og vide, at vi om en stakket Tid skulde være hos ham, saa vilde endog det kjekkeste og dristigste Hjerte føle en Gysen, med Alvorlighed eftertænke og overveye denne Begivenhed, og være bekymret og angest for Udfaldet. Men hvorfor agte vi saa lidet paa Guds Røst, naar han raaber til os, at vi skulle berede os og møde Herren vor Gud? Hvor forkeert er det handlet af os, at vi ere gandske uden Frygt og Bekymring der, hvor det dog skulde være den største Klogskab at forurolige sig, og derimod skjelde og hæve over vort hele Legeme der, hvor dog slet intet er at frygte for. O mine unge Brødre og Systre, frygter eder ikke for den indbildte Skræk, som Natten synes af medføre; men frygter eder for det ærværdige Væsen, hvis Tilkommelse vil endog sætte de meest uforfærdete Helte i Frygt, saa de ville anraabe Bjerge og Høye at bedække og skjule dem. Ofrygter over alle Ting for den Allerhelligstes Mishag og Vrede Da kunne J let fordrive al anden Frygt, og udraabe med David, Herre, du er mit Lives Kraft. for hvem skulde jeg vel grue, Nyeheder. Følgende Samtale om at gjøre Ret, er holden imellem en Lærer og en Lærling, og fortjener sit Sted her iblandt Nyheder i Børne Avisen. Læreren. Naar eders nye Klæder gjøre eder den Tjeneste, som J vente eder af dem, nemlig naar de ikke trykke eller klemme eder, og give eder Sikkerhed og Betryggelse for Beskadigelse og for Kulde, saa sige Jio, at de ere rette og passe eder, og at Mesteren har gjort dem rette og gode. Naar J hungre, og J faae Mad, eller J tørste, og eder bliver givet noget at drikke, saa synes J jo, at det kommer ret til Pas og i rette Tid. Og videre, naar en, som vilde beskadige eder eller eders Forældre, bliver hindret og afholdt derfra af Øvrigheden, saa sige J jo derom, at ham er skeet Ret, og saa fremdeles. Hvad vil det nu altsaa overhoved vel sige, at gjøre Ret, Lærl. At gjøre Ret er da, at gjøre det saaledes, som det bør være. Lærer. Hvorfor siger du, som det bor være for Børn. Lærl. Fordi, om det var anderledes, saa vilde deraf foraarsages Skade. Lærer. Det er godt. Men hvoraf veed man bedst og sikkerst, hvad der i de vigtigste Ting er RetLærl. Det veed man nok ikke af nogen Ting, bedre, end af Guds Bud, og af de befalinger, som vor Frelsere og hans Apostle har givet os. Lærer. Mener du da, at derudi findes alt, hvad der i ethvert Tilfælde er ret, og det anført med udtrykkelige Ord: Lærl Gandske vist findes det Vigtigste derudi, og hvoraf man kan slutte sig til alt det øvrige, som er ret. Lærer. Hvad er da det første, som udkræves, førend man kan gjøre Ret. Lærl. Man maae allerførst vide, hvad der er Ret. Lærer. Naar man nu veed det, hvad daLærl. Saa maae man ogsaa holde det for en vigtig Sag, at gjøre Ret, Lærer Hvorledes lærer man det Lærl. Naar man ofte tænker derpaa, hvilken stor Fordeel der er ved at gjøre Ret, og hvilken stor Skade det medfører, at gjøre Uret. Lærer, Hvorledes kan man komme til den Færdighed, at man stedse kan giøre Ret, naar man først har fattet Lyst og Villie dertil overhoved. Lærl. Man maae være forsigtig. Man maae i hvert Tilfælde vel betænke sig, førend man gjør noget; og ofte og altid bede Gud om Viisdom og Naade. Lærer. Men det, som man nu har lært derom i Skolen, det bliver jo siden og med Tiden forglemt igien: Lærl. Det glemmes ikke letteligen, naar man kun siden flittigt tænker derpaa, eller igjentager alt det, som man har lært om Guds Ville, og om alt det, som er Godt eller Ret. Man lærer da ved saadan Eftertanke stedse meere og meere. Dette er Aarsagen hvorfor Voxne skulle gaae i KirkeLærer. Mener du det er nok, naar man kun undertiden gjør Ret? Lærl. Ney visselig ikke; men maae stedse gjøre Ret Lærer. Det er vel svart, min Søn, Men kan du nu og sige mig, hvad for gode Følger dette fører Avis fører med sig, naar du længe har gjort dig megen Umag for at gjøre ReLærl. Saa bliver jeg tilsidst en retfærdig Mand, for Verden, og kan selv vide, at jeg er det. Lærer. Hvad Nytte er derved, at blive en retfærdig Mand, og vide at man er det: Lærl. Det staaer i det deylige Sprog; Forkynd de Retfærdige, at det skal gaae dem vel, og at de skulle mættes af deres Gierningers Frugter. Lærer, Hvad vil det sige, at de skulle mær tes af deres Gierningers Frugter, Lærl. Ligesom en Gartner glæder sig over de Frugter, han kan indsamle, naar han har plantet og opelsket gode Træer i sin Hauge, eller ligesom Bonden glæder sig over en rig Høst, efterat han har vel forrettet sin Agerdyrkning, saaledes skal enhver og glæde sig og blive fornøyet, som tragter efter at gjøre Ret, og stifte noget Godt. Lærer. Hvad mener du vel, at det Ord: en Retfærdig vil sige, Lærl. En Retfærdig vil nok ikke sige andet, end et Menneske, som har tilvænt sig, at gjøre Godt og Ret Lærer Forstaaer du og det Øvrige, som det Sprog indeholder, du for saade? Lærl. Jeg forstaaer det saaledes, at Gud vil være saadanne Mennesker naadig, de skulle have en rolig og god Samvittighed; og de tør ikke ved at frygte eller være bange, hverken i dette Liv eller i Døden. Lærer. Men mener du da, at man kan med al ærlig og oprigtig anvendt Umag blive gandske fuldkommen retfærdig? Jeg meende, at alt, hvad Mennesket giør, er ufuldkomment Lærl. Det er med fuldkommen og ufuldkommen ligesaaledes, som med rig og fattig, stor og liden. Gud veed allene, hvor hvidt ethver Menneske kan bringe det i det Gode, og med hvilken Troskab han har benyttet sig af Leylighederne til at blive god. Lærer. Hvorpaa er det, at Gud fornemmelig og meest vil see i den Henseende, Lærl. Om der er Oprigtighed, og en hiertelig Attraae efter Retfærdighed. Lærer. Det er sandt. Thi den, som elsker det Gode, og hader det Onde, den har Gud givet for Børn. den Forsikring ved Christum, at endog begaaete men fortrydte og derefter afstaaete onde Vaner eller Synder skulle ikke udelukke ham fra Deelagtighed i det evige lyksalige Liv. Men langt bedre vil den altid have det, som fra sin Ungdom af vogter sig fra al Synd. Den Tid, som hin anvender paa at blive god, kan denne anvende paa at blive bedre. Lærer. Men, min here Lærer, naar jeg dog alligevel undertiden feyler og forseer mig af Skrøbelighed eller af Vildfarelse, men ikke undskylder min Feyl, og bliver derefter desto forsigtigere, saa hærsker jo dog Synden ikke i mig, og jeg er jo intet lastefuldt Menneske Lærer. Ney, min Søn, Egentlige Laster og Synder begaaer ikkun den, som gjør Ondt og Uret, omendskjønt han veed og tænker paa, at det er tvert imod Guds Bud og befalinger, Lærl. Men hvoraf kan jeg vide, om jeg er oprigtig eller den Attraae, at blive retfærdig, er sand, paa det at jeg ikke skal bedrage mig selv Lærer. Den bedste Forsikring for os selv derom er, naar vi ere os det bevidste, at vi altid gjerne ville vide, hvad der er Ret, paa det at vi kunne gjøre det, og tækkes Gud.