Berlingske Tidende, 1834-03-01
Udenlandske Efterretninger. Marskalk Soult. Præsident i Minister-Conseilet og Krigsminister i Frankrige. Nicolaus Soult er en særegen Charakteer. J en Tidsalder, hvor neppe endnu findes en Jndividualitet, er han et Jndividium, og tilmed et meget stærkt marqueret, fuldt af Forvovenhed, Urve, barst Soldater Haardhed og brændende Ærgjærrighed, ikke som en Natur, der tilhører det Rittende Aarhundrede, men omtrent af samme Slags, som Odvarer og Stilico. J denne Betydning, som et kraftfuldt Naturprødnet, maa han, i sin Art, studeres paa samme Maade, som Napoleon i sin. Men hos Napoleon vare Sammenblandinger af moderne Tendentser, allehaande Tanker og Videnskab og Konst, efter Aarhundredets Anskuelser. For alle disse Ting er Soult reent blottet, saa at man kan gjennemforske ham, som man gjennemskuer Elephanten, eller Løven eller Tigeren, i det man ikke fordrer anden Moralitet af ham, end et beundringsværdigt Jnstinct. Da man troede Napoleon tabt ved Essling, lod Soult sig udraabe til Konge i Portugal, og man fortæller, at han, i den fuldkomne Overbeviisning om sin Herres Undergang, har sendt En af sine Adjutanter til London, for der at søndere Terrainet; men da denne Adjutant satte sin Fod paa Frankriges Grund, havde Napoleon, sendt ham over i den anden Verden, og ladet Soult vide at Keiseren endnu lever, og gjør sig ingen Bekymringer om Tilværelsen af hine Mænd, der gjerne vilde være Konger uden ham. Hvorledes end dette forholder sig, da Bourbonerne kom tilsyne, vidste Soult at indsmigre sig i Gunst hos Hertugen af Artois, ved en af sine Adjutanters Hjelp; denne var General Brun de Billeret, der var nær beslægtet af en Mand, som til hiin Tid besad Greven af Artois's højeste Tillid, Soult, der vilde herske ved Bourbonerne, Soult, der lig Napoleon hævede sin Personlighed høit over Verden, greb til et kraftigt Middel, i det han, som et Naturmenneske, uden at spørge meget om Tid og constitutionel Politik, befordrede Emigranterne og lod opreise et Monument paa Qviberøn, da han meente dermed ganske at indtage Bourbonerne for sig, og siden at kunne danne sig en Hær, for, som overste Marskal, at skalte og valte i Landet, som han fandt for godt. – Napoleon lod ham ingen Tid hertil. En Hof-Jntrigne styrtede Soult, og han gik, i de Hundrede Dage, over til Napoleon, der modtog ham med aabne Arme. Napoleon forstod Soult, havde Brug for ham, chicanerede ham ikke formedelst Qviberøn og Emigranterne, thi han vidste, at Soult og Principier Jntet have at gjøre med hinanden, og benyttede ham netop i den Mand, i hvilken Bourbonerne vilde benytte ham. Fouche, der hørte til Revolutions væsenets Civilvartie og badede Søult, maaskee ogsaa ansporet ved en eller anden Talleyrandsk Politik, satte, under den anden Restauration, hans Navn paa Proscriptionslisten; men Sønt, fandt stedse en ivrig Talsmand i Greven af Artøis og den ovennævnte Mand af hans nærmeste Omgivelse. – Veyre var han vendt tilbage fra Forviisningen, førend man saae ham, som i Aaret 1814, med ivrig Hu at hylde Greven af Artois's personlige Tilbøieligheder, ikke forsømme nogen Kirkegang, yttre den dybeste Ærefrygt for Aristoratiet og i Særdeleshed for Clerisiet. Desuagtet holdt Hr. Villeles Politik, under Carl den Tiendes Regjering, Soult fjernet fra Forretningerne. Som Talleyrand, saaledes havde ogsaa Billele gjennemskuet ham. Da Julirepolutionen brød løs, kunde Soult – der var fraværende fra Paris, og netop i Begreb med at reise tilbage til Hovedstaden – i Begyndelsen aldeles ikke ane Mueligheden af Folkets Seier; allerede ansaae han sig selv for den nødvendige Mand, der var bestemt til at triumphere, efterdi den betrængte Carl vist vilde tages sin Tilflugt til hans Sværd. Men Tingene udviklede sig anderledes, end han havde anet; og, efterat Marskal Gerard, der hørte til Fredspartiet, var styrtet, traadte Soult ind i Ludvig Philips Cabinet, hvor han tilsyneladende føiede sig efter sine Collegners Politik, imedens han i sit Hjerte tørstede efter Krig, og gjerne saae, at det Jacobinske Partie, der repræsenteredes af Tribune, paa en vis Maade udfordrede hans ubændige Ærgjerrighed til Kamp, og gjorde Mine til at rose og opløfte ham paa hans Collegaers Bekostning. Men Soult, med det ham egne Naturinstinet, mærkede snart, at Ludvig Philipp umuligt kunde benytte Jacobinernes Propaganda, fordi denne Provaganda vilde opsluge ham; altsaa brød Soult paa det Eftertrykkeligste med Jacobinerne, og Tribune forfulgte ham nu, i Klubbens Navn, med et undstukkeligt Had, da Marskalkens Hovedøjemed gik ud paa, at rense Hæren for Jacobinske Elementer, og, saavidt det lod sig gjøre, at beholde de Officerer, der støde i Tjenesten under Bourbonerne, og at forstærke disses Tal ved Mænd af den gamleBonapartimus. Omsider, i Junidagene 1832, var det Spult, der ved voldsomme Forholdsregler og personlig Opmuntring tilintetgjorde Jacobinernes sidste Haab, og ved Lamarques Lugbegængelse afgjorde Seiren for Ludvig Philips Krone. Der sad nu den gamle Løve – ponsende paa sine Andlingsplaner, men fangen ved Ludvig Philipps Politik, betænkt paa, at gjøre sig uundværlig ved den af hans Planer opfyldte, under hans Anspicier dannede Hær, nøje iagttaget af sin Herre – i en ganske besynderlig Stilling. Reppe kan noget Heterogenere tænkes, end de høist fredeligt sindede Doctrinaire og den reentøkrigerske Soult; – Broglie og Guizot, begge disse Mænd af aristorratisk Dannelse og Sæder, og ved Siden af dem den democratiske Soult, udannet og usleben som en Marius, Vi kalde ham den demperatiske, ikke som om Soult i ringeste Maade besidder democratiske Jdeer og Følelser – om slige Abstractioner spørger et Naturmenneske allermindst, – men fordi han er et drøit Stykke Natur, ei overstrøget med nogen Fernis. Soult ændser ikkun lidet den egentlige Regjering, fordi han Jntet forstaaer af alle disse borgerlige Anliggender, og ei bekymrer sig om dem: Parrerne forekomme ham at være fornemme Snakkere og de Deputerede simple Sladderhanke. Saaledes er Soult egentligen blef en nominal, og netop derfor en høist beqvem Præsident, enten for Kongen, eller, dersom der ei skulde gives nogen præsiderende Konge, for en dirigerende Minister, der ikke besidder den fornødne Stilling og de udfordrede Anteredentier, for at være Præsident. Men desværre har denne Præsident ogsaa sine egne Bihensigter og hemmelige Planer. Bag det hele Regjerings- og Forvaltningsmaskinerie seer han kun et Eneste: Hæren, og bag denne Hær – sig selv, Marskallen Soult. At beherske Hæren uindskrænket som en Wallenstein, at formeere Hæren, at hæve Hæren langt over Civiltjenesten, over Kammerne, over alle hans Colleger, – derom dreie alle hans Tanker sig Men Kammerne, der aldeles mangle militair Aand, (man kunde maaske for Øjeblikket herfra undtage de i samme værende Lafavettiste Propagandister, der ville have Nationalgarder i Stedet for Armeer, og de Jacobinske Demagoger, der tørste efter Revolutionskrige, men hvis Antal i Kammeret er meget ubetydeligt, – Kammerne fordre Oeconomie, og tordne i Særdeleshed imod Krigsministeriet. De Doctrinaire, der forstaae Aanden i Kammerne, søge at tilbageholde, at indskrænke Marskalken, i Ministerraadet som i Kammeret; de indsee, at Soult ikke sætter det igjennem; men han, denne Jern-Soldat, vil drive det igjennem. Skulde dette lykkes ham, spørger han sig selv, med Dupin og Tiers Partie, Dupin og Tiers Partie hade de Doctrinaire; jeg opoffrer disse til hine, – mener Soult, – men derfor forbeholder jeg mig min Armee og mit Budget, som det falder mig ind at indlevere. Men der har han gjort Regning den Vært. Passy er den eneste Finantsmand i TiersPartie, og en erklæret Modstander af Marskalkens Fordringer. Dupin og Krig kunne ikke forliges, begge bleve fødte af ganske forskjellige Forældre. Rigtigt nok vilde de Doctrinaire være en meget appetitlig Mundfuld for Tiers Parti. rigtigt nok løber Tungen i Vand paa Constitutionel, naar den tænker paa Ministerpostene. Men Krigsdepartementets Budget– Naar Soult vil give efter, naar han vil forene sig med Tiers Parti imod de Doctrinaire, men uden sit BudgetleMan kan forestille sig, hvorledes Marskalken maa have fryset af Harme, da man gjorde ham disse Tilbud, at opoffre sine Modstandere i Ministerraadet, under den betingelse, at han skulde give Slip paa sit Budget! Hellere de Doctrinaire, tænker han, end disse ubetydelige Dupinister. Han troede: i dem at finde Herver, og seer nu, at de ere Muus, der true med et Anfald paa hans Budgets konstigt sammenvævede Næt! Saaledes er da den opbragte Marskal halvt og halvt tvungen til Capitudationer, fortrædelig saavel over de Doctrinaire som over Tiers Parti, et i Stand til at forliges med Lafayettisterne; han seer sig i den absolut Umuelighed, at kunne benytte Jacobinerne, kom et vældigt Magtens Jnstrument i Haanden, og pønser ikkun paa, til hvilken Side han kan aabne sig Udsigter for sit Budget. Det er indlysende, at Mænd som Soult, i en Tidsalder som vor nuværende Culturs, aldeles ikke staae paa deres rette Plads. Denne vilde de blot finde, dersom et Militair-Magthaveries Storm atter udbrød over Europa, som for 30 Aar siden. (Efter Allg. 3tg.)