Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-07-06
Til de unteressanteste Gienstande høre de literære, og Digtere og deres Anprisere have derfor valgt. en anden Vei, og conversere paa Prent. (Fortsættes.) Jdeer til nogle Hogarthske Malerier. Jntet Land - end ikke vort Fædreneland - mange ler Gienstande, en Hogarths Genie værdige, men næsten overalt savnes en Hogarth, der kan skildre saadanne Gienstande. Engang leverede os en berømt Malers Pensel, og en ligesaa berømt Kobberstikkers Gravstik et satirisk Billedgallerie, under Navn af Kjøbenhavns Skilderie, hvor den navnkundige Taskenspiller Jonas viiste i en Tryllelygte Scener til hvilke Originalerne ikke forgjeves søgtes i Naturen. Men Trylleriet svandt snart, og vi have siden den Tid ikke seet Mage til Schattenspiel ander Wand. Endeligen har nu en af Abildgaardstalentrigeste Efterfølgere leveret os en Række af Malerier i den Hogarthske Stiil, som vor Clemens har lovet at stikke i Kobber, og dette har opmuntret mig til at opsætte nogle Jdeer til HogarthskEckersbergske Malerier, hvoraf her leveres et Par Prøver 1. Dyre Haugen. No. 1 forestiller Dyrehaugen, naar man kommer fra Fortunen. Klokken er omtrent 4 om Eftermiddagen. Alt hvad der hører til den Classe af Skabningens Mesterstykker, som man i Frankrig kalder la Canaille, er allerede ankommen, og tumler sig hver paa sin Viis omkring i den den naturiserede Natur, men Folk af bon tom komme nu først lidt efter lidt, ridende og kjørende i fuld Galla, som om de skulde til Bal. Det første man møder tæt bag Telterne, er et i Jorden gravet Jldsted, hvor der syder en sort Kiedel med den guddommelige, af Evald selv besjungne Moccadrik, der, som Forløber for den begeistrende Finkel, skal oplive de sløve Aandskræfter. En gammel Qvinde, der ligner een af Hexerne Machbeth, rager Jlden sammen, og bereder hiin Trylledrik. De flammende Luer, de gnistrende Riisqviste, den sorte Damp, der indhyller ligesom en eneste Sky, saavel Jldstedet som den svedende Her, Alting vidner om en hakesprarsk vild Natur. Jkke langt fra dette Jldsted har et Selskab placeret sig i Græsset, og nyder sit Aftensmaaltid, Det er et Billede in nuce, paa de tre Stænder i Staten. Den Bonde, der med udstrakt Glas synes at tømme Selskabets Skaal, har, for at vise sin Erkjendtlighed, aget den Spekhøkerfamilie, som vi her see græsse, ud til Dyrehaugen, og til nogenlunde Giengield for den havte Umage og Uleilighed, beværtes her Poul Jensen af Claus Madsen efter bedste Evne. Den Guddomsdrik, der maae være overalt tilstede i Sorg og i Fryd, fremmane Munterhed og bortdrive Griller, opflamme til Heltedaad og befordre til det ubekjendte Land, hvorfra ingen Reisende er vendt tilbage, flyder af en trindmavet Munk, hvis Bund man allerede begynder at kunne skimte, og Poul Jensens Purpurnæse vidnet tydeligen om, at han for sin Deel ikke har bidraget lidet til at skille Munken ved sine Spiritualia. Ved Siden af Bonden ligger en Poet og Baccalaureus, der logerer hos Claus Madsen, og som, i Betragtning af de mange spirituelle Tjenester, han har viist den sidste, der, ligesom Menneskene førend Cadmus, ikke kan skrive andet end Streger med Kridt, nu, til Giengield, vises spiritusse Tjenester. Poeten er ganske begeistret, og i dette Øjeblik følte han sig istand til at skrive en Flade efter Homer. Men Skade, at Begiistringen har naaet en alt for høi Potenz, og at han, ligesom Kong Nebucadnezar, kryber paa alle Fire, og practisk beviser Rousseaus Sætning, at Mennesket sin naturlige og oprindelige Tilstand, vandrede paa Hænder og Fødder. Ogsaa en tydsk Corporal har amalgammeret sig med Selskabet, og, med sin løsnede Sabel for sig, seer han, hvis Hoved er bedre vant til at modtage Jndqvartering af alskens spiritusse Dunster, med en martialsk stolt Mine ned paa den berusede Digter. Ogsaa en sjællandsk Orpheus har indfundet sig her, for at røre, om just ikke Stene, saa dog Mennesker, som Brændeviin næsten har forvandlet til Stene, ved sin Fiddeels skurrende Toner. - Men man behøver ikke at gaae mange Skridt, for at opdage en Scene af en ganske anden Natur. Her kommer en delig Wiener-Vogn - udforet med Saffian, beslaaet med Plet, og trukken af Heste, som Løver. Hvor mon det er, vil man spørge - maaskee en Baron en riig Herremand, Jngen af Delene; men dersom Hestene kunde tale, saa vilde de kunne fortælle os, at dette er den femte Herre af dette Slags, som de nu have trækket til Dyrehaugen, i en Tid af 80 Aar, og at de til faste Aar, efter al Sandsynlighed, og saafremt Søren Mathiesen, har kunne regne, vilde komme til at trække den sjette. Foran i Teltet sidder Jørgen Hjulmand, med Øinene stift heftede paa Vognen, og med Vredens livagtige billede paa Panden. Den arme Mand bliver med Harme vaer, at det er den samme Wiener Vogn, som han for et Aar siden, gav en vis Mand paa Credit, og som han endnu ikke har seet en eneste Skilling for Henad Veien til mylter Alting mellem hverandre, som brogede Myrer i en stor Tue, og det Kjøn, som ikke uden Føie kaldes det smukke, synes herom Kaps at ville give Verden en levende Jder om den udenlandske Konstflids gode Fremgang i Danmark. (Fortsættes.)