Jyllandsposten, 1838-04-16
Aarsagen til en ofte ufuldstændig stundom vel end- og prang Opfattelse af almindeligt forekommende Begreber, maa uden Tvivl søges deri, at de sjeldent gjøres til Gjenstand for grundig Eftertanke, fordi man - efter saa ofte at have hørt dem omtale som velbekjendte og utvivlsomme - troer at kjende dem fuldkomment, omendskjøndt man dog til disse Begreber alene knytter, hvad Tilfældet kan have bragt i Forbindelse dermed, uden nærmere at undersøge, om de saaledes flygtigen tilhæftede Jdeer virkeligen passe til Begrebet og ere istand til at gjøre det fuldstændigt. Man vilde f. Ex. let blive udleet, endog af et Barn, naar man opkastede det Spørgsmaal: Hvad er Fædrelandskjærlighede Barnet vilde svare: "Skulde jeg ikke vide saameget, - Det er jo Kjærlighed til Fædrelandet!" Og naar en Forklaring fremdeles blev fordret, vilde det maaskee tilføie: "Jeg mener: at man ønsker Fædrelandets Vel, glæder sig over dets Held og bedrøves over dets Uheld. Naar nu Barnet saaledes troer at vide hvad Fædrelandskjærlighed er, saa troer senere den Voxne det saameget mere, og det falder ham derfor aldrig ind, nærmere at undersøge Rigtigheden og Tilstrækkeligheden af sit Begreb i denne Henseende. Gjorde han dette, saa vilde han snart bemærke, at Forklaringen ogsaa kan passe paa ethvert andet Land, der ikke netop staaer i fjendtligt Forhold til vort, og at den følgeligen er alt for omfattende til at være nøiagtig. Vistnok ligger en anden Forklaring meget nær, den nemlig, at Fædrelandskjærligheden bestaaer deri, at man elsker Fædrelandet høiere end noget andet Land; men skulde den kun bestaae der, saamaatte jo Enhver, der ikke kjendte noget andet Land, allerede af den Grund blive en Patriot, og saaledes skal dette Hædersnavn dog vel ikke forstaaes. Kjærligheden til Fædrelandet forudsætter vel, at man elsker sidste lille Skrift og Oprettelsen af en dansk Høiskole i "Soer" – et Sted forresten, jeg hverken i Geographien eller paa Kaartet har kunnet finde - og da dette Skrift forkynder os den ligesaa uventede som sørgelige Efterretning, at det danske Sprog tilligemed dets Paarørende: Fædrelandskjærligheden, ligger for Døden, saa gjør jeg mig en Samvittighedssag af at bruge fremmede Ord; thi de skulle være meget skadelige for Patienterne, især den Førstnævnte. Ovenfor har jeg derfor ogsaa brugt det vistnok selvgjorte, men dog danskklingende Ord bladligt, i det Haab, at Læseren af sig selv vil begribe at jeg mener journalistisk. Jeg tør forresten ikke love at forblive aldeles følgeret (conseqvent) i denne Henseende. Dette er vanskeligere, end man skulde troe, naar man ikke vil udsætte sig for, at blive for lutter Danskhed mindre tydeligt forstaaet af Danske. det høiere end noget andet Land, men den forudsætter meer endnu; thi dens egentlige Særkjende, dens rette Adelsmærke bestaaer ikke i en blødagtig, ufrugtbar Følelse, men i en virksom og vedholdende Attraa efter at gavne det Land, hvis Borgere vi ere og hvis Borgere vore Sønner skulle blive. Hvor denne Attraa bliver ret levende, der bemægtiger den sig Gemyttet, ikke blot som en Pligtfølelse, men som en dyb og mægtig Trang. Mange begribe ikke denne Trang og tillægge derfor dens Virkninger andre, af dem selv vilkaarligen forudsatte Aarsager, hvorved Handlingen sættes i et urigtigt og slet Lys. Andre bemærke Fædrelandskjærlighedens Virkninger kun der, hvor den især maa blive iøinefaldende, nemlig der, hvor vigtige Begivenheder, store Farer have fremkaldt overordentlige Anstrængelser og Opoffrelser. Jndskrænkende sig til de Minder, Historien har opbevaret til Efterligning, troe de, at Skjebnen først maa fremkalde slige mægtige Svingninger. førend Fædrelandskjærligheden kan sættes i Bevægelse til virkelig Daad, hvorimod under almindelige Omstændigheder, i Fredens og Rolighedens Dage, alene Erkjendelsen af dens Værd skulde kunde fordres. Men dette er urigtigt. Til enhver Tid frembyder der sig Leilighed til at tilfredsstille hiin Attraa, som bør beherske ethvert ædelt Gemyt og anspore til at opfylde, ikke blot de egentlige Kaldspligter og dem, som Familieforbindelser medføre, men tillige til at virke ud over disses Kreds, for derved endmere at forøge Summen af de i Fædrelandets Jnteresse arbeidende Kræfter. Borgeren betaler Skat, Embedsmanden arbeider for sin Løn; dette er i sin Orden. Men Den blandt dem, der kan gjøre meere, maa ikke troe, dermed at have betalt sin Gjeld til Fædrelandet. Og Evnen dertil, saa forskjellig den end kan være, vil sjelden mangle, saalidet som Leiligheden. Allerede Communevæsenet aabner mange Veie til en frivillig patriotisk Virksomhed, ligesom Litteraturen for dem, som dertil føle sig skikkede. Vi ville haabe, at hiint maa finde, i tilstrækkeligt Antal, ligesaa dygtige og fædrelandsksindede Deeltagere, som denne har at fremvise; thi hvormeget der end raabes over Pressens Misbrug, hvormeget man end har søgt at nedsætte vor politiske Litteratur, deels ved fornem Ringeagt, deels ved en ligesaa ugrundet som vilkaarlig Forudsætning om onde Hensigter, saa er det dog klart for Enhver, der vil og kan erkjende Sandheden, at denne Litteratur ikke allene har givet mange Prøver paa Dygtighed, men tillige de meest betryggende Beviser paa, at dens almindelige Grundlag er en sand, alvorlig Patriotisme. Dette burde respecteres, endog af dem, der ikke kunne følge Tidsaanden og derfor see sig i Opposition mod den. - Dog, disse Betragtninger kunde let føre mig fra min Vei for Øieblikket; thi jeg vilde her kun gjøre opmærksom paa, hvor vigtigt det er, at Begrebet og Fædrelandskjærlighed rigtigen opfattes og saaledes bliver en Spore for hver Enkelt, til efter Evne at yde frivillige Bidrag til det almindelige Bedste. En saadan udbredt, men rolig, besindig og vedholdende Stræben, der ligesaa lidet indvirker forstyrrende paa de private, som paa de offentlige Forhold, vil tilbyde Regjeringen en Mængde af Hielpemidler, som ellers vilde savnes; den vil ogsaa umiddelbart fremme - i aandig, som i materiel Henseende - Statslivets Udvikling og Folkets Velvære. Jkke mindre i rolige, end i stormfulde Tider, i Fred end i Krig, bliver derfor Fædrelandskjærligheden, som Kilden til al patriotisk Virksomhed, Statslegemets egentlige Siæl, der ei allene virker igjennem Regjeringen, men ikke mindre igjennem Massen af Statens enkelte Borgere. (Fortsættes.)