Jyllandsposten, 1841-01-19
Constitutionsspørgsmaalet. Dette det danske Folks Livsspørgsmaal see vi da atter foreløbigen behandlet ved de jydske Stænder, og altfor vigtigt finde vi dette Alvorsemne til at vi kunne lade Behandlingen af denne i Alt indgribende Sag hengaae, uden her at meddele et Recit af de Comiteeberænkninger, som fandt Sted, angaaende denne Sags Drøftning i Viborg. At give en omstændelig Fremstilling af denne Sag, finde vi desuden saameget rigtigere, da Stændertidenden saa langt fra er i Menigmands Haand, at man endog tvertimod kan paastaae, at den næsten saagodtsom ikke læses, da Folk ligesom ere blevne trætte baade af at læse og høre tale om Stænderforhandlinger og Stændersager, da de af de nu evindelig gjennemheglede Stænderandragender kun øine saare smaae Virkninger. At Sagerne i Stændertidenden udkomme en heel Maaned efter at de i Stændersalen ere drøftede, bidrager heller ikke meget til at holde Jveren varm for disse Forhandlinger. Comiteen, som behandlede nærværende Sag, bestod som bekjendt af nogle af vore meest frisindede Mænd, nemlig: Roulund, Otterstrøm, Nygaard, Fleischer og Schytte. Saavel Stænderforsamlingernes Forening som Constitutionssagen bleve her af Justitsraad With, ligesom ved den roeskildske Forsamling af Professor Bang, behandlede under Et og saaledes paa engang af Forsamlingen tagne under Overveielse. "Det første Sexennium - bemærker Comiteen -er endnu ikke tilende, og istedetfor at Jnstitutionen skulde have tiltaget i Kraft og Betydning, som Menings-Organ for Nationen, som og derved vundet i Folkets Jnteresse har den meget mere aftaget i hine nødvendige Betingelser for en heldig Udvikling, og Jnteressen udenfor samme har efterhaanden formindsket sig, saa at det er langt fra, at man nu betragter den som noget synderligt Fremskridt, Nationen i politisk Henseende har gjort. Spørge vi os, om Aarsagen dertil maa søges hos Stænderforsamlingerne selv, saa maae vi, i fuldkommen Overeensstemmelse med Sandheden svare, at dette ikke er Tilfældet. Der have i alle de afholdte Forsamlinger befundet sig Mænd, som besjællede af den varmeste Jver for Udførelsen af det dem overdragne, Kald, have arbeidet og virket for Jnstitutionens Formaal med en Dygtighed, Kraft og Udholdenhed, som derfor ogsaa har fundet fortjent Paaskjønnelse hos de res Medborgere. Naar vi derhos med denne Erkjendelse see hen til, at Almeenaanden i det Sexennium, som snart vil være udløben, ingenlunde er bleven staaende paa det samme Trin, hvorpaa den befandt sig, da Jnstitutionen fremtraadte, men endog har udviklet sig over Manges Forventning, saa kunne vi ei heller søge Aarsagen til, at Jnteressen for Jnstitutionen er svækket, hos Folket, og det bliver os derfor saameget mere utvivlsomt, at Grunden til Jnstitutionens Hensynken maa findes i Jnstitutionen selv. - Det første Tanken da henvender sig til, er den Adskillelse, der finder Sted mellem Østifternes og Nørrejyllands Deputerede, ifølge hvilken de maae dele sig i to Forsamlinger, istedetfor at virke under Eet. De Grunde, der fra Regjeringens Side ere anførte for Nødvendigheden af en saadan Adskillelse, have ikke kunnet tilfredsstille. Vort Lands naturlige Beskaffenhed medfører allerede i og for sig et mindre Sammenhold, end der i Almindelighed findes hos Fastlands Nationerne. Enhver Provinds, ja enhver nok saa liden Øe, har sine Eiendommeligheder i Sprog og Sæder, som give Beboerne noget Fremmed i deres Forhold til dem, der beboe de øvrige Dele af Landet. Deraf maatte nødvendigviis i en fjernere Tid opstaae en vis Tilbøielighed hos Beboerne af saadanne adskilte Dele til at isolere sig for at bevare deres Eiendommeligheder, og endskjøndt den fremskridende Cultur, i Forbindelse med de lettede Communicationsmidler og deraf flydende Fordele, har formindsket denne Tilbøielighed, er den dog ingenlunde ganske ophørt, og vil vel endnu længe vedblive at existere. Men enhver Kraft i Nationen kan alene fremmes ved Eenhed, hvad enten der er Tale om den materielle eller aandelige, og naar Adskillelsen endog udgaaer fra Regjeringen, maa den nødvendigviis blive saa meget mere fordærvelig i sine Følger; thi det maa vistnok erkiendes at være skadeligt, at styrke, eller vel endog at bibringe Folket, fordi det lever adskilt i Provindser, den Jdee, at det har særskilte provindsielle Jnteresser, for hvis Fremme der ingen giensidig Deeltagelse vil kunne vindes. Statsborgeren, miskjender sit Forhold til Staten, naar han kun virker for de Jnteresser, der umiddelbart angaae ham selv, eller kun for dem, som kunne bringe ham selv Fordeel. Det er vel desværre altfor ofte i Virkeligheden Tilfældet, at Selvkjærlighed er det ledende Princip ved den Enkeltes Handlinger; men en saadan Egnisme modarbeider det selskabelige Livs Øiemed, og Selskabets Stræden maa derfor gaae ud paa, at vække Sands for en fælleds Virksomhed til et fælleds Formaal. Hos Statsstyrelsen maatte man altsaa langt mere vente at finde Tendents til at samle, hvad der af Nationen er adsplittet, saaledes som det er Tilfældet med vort Lands forskjellige Provindser, for derved at styrke Statens saavel moralske som physiske Kraft, end ved en yderligere Adskillelse end mere at lamme Kræfternes Virksomhed."- Det hedder endvidere. Vi kunne derfor aldeles ikke fravige den Mening, at raadgivende Stænder, adskilte i to Forsamlinger, ikke længer ville kunne tilfredsstille, endog den Deel af Landets Borgere, hvis Ønsker ikke maatte gaae saa vidt, at de attraae en med virkelige Garantier forbunden Statsforfatning. Skal Jnstitutionen fremdeles vedblive, som den ved Frdn. af 28de Mai 1831 og 15de Mai 1834 er organiseret, vil dens Skjæbne ufeilbarligen blive saaledes, som denne i Professor Bangs Forslag i den roeskildske Forsamling, hvortil Proponenten har henviist, er skildret. Den vil kun beskjæftige sig med provindsielle underordnede Jnteresser og der vil istedetfor Forventninger, hvormed den blev modtaget, indtræde Uhyggelighed og Tomhed. – Forsamlingen vil derfor, efter vor Formening, have den stærkeste Opfordring til paany at tage Forenings=Spørgsmaalet under Overveielse. – Derpaa omtaler Comiteebetænkningen de øvrige Punkter, som af Proponenten ere foreslaaede, nemlig at Valgbarhed til at være Medlem af Stænderforsamlingen ikke knyttes udelukkende til Grundeiendom, men at en vis Formue skulde træde istedetfor Grundeiendom, og deels at visse Stillinger i Staten, som maae forudsætte en høiere Dannelse hos dem, der beklæde samme, skulde medføre Valgbarhed. Begge Deele forekommer os at have meget for sig, og det Første turde endog have Fortrinet for at lægge et vist Skattebeløb til Grund, saaledes som i Roeskilde var proponeret, da de egentlige Skatter, som tilflyde Statskassen, hos os hvile paa de faste Eiendomme, og de personelle, med Undtagelse af Embedsskatten og Rangsskatten, ere Bidrag til communale Jndretninger, hvilke ifølge deres Natur som oftest ere varierende. Men da det dog ikke kunde ventes, at de Mænd, som egentlig maatte attraaes i Stænderforsamlingerne, selv vilde melde sig som Candidater til Valgene, saa vilde det i mange Tilfælde først efterat Valgene vare foregaaede kunne erfares, om den Valgte maatte være istand til at documentere Besiddelsen af den Formue, der vilde udkræves for at han kunde tage Plads i Stænderforsamlingen. Endvidere at der skulle vælges 4 geistlige Embedsmænd af Geistligheden selv, ikke for at repræsentere den geistlige Stand, men for at de aandelige Jnteresser ikke skulle savne deres naturlige og rette Talsmænd, samt at Kjøbenhavns Universitet vælger een, for at varetage de reent videnskabelige Jnteresser. - Ligeledes, at udvide Valgretten i Sædegaardseiernes Klasse til alle Besiddere af Jorder, der bære Hovedgaardstaxts Hartkorn, og Valgbarheden i samme Klasse til Besidderne af disse Eiendomme, der ikke have under 8 Tdr. Hartkorn. Endelig bemærkes det, foreslaaer Proponenten, at der maatte blive bestemt en vis ordinair Varighedstermin for hversammentrædende Forsamling f. Ex. 3 Maaneder, og en vis Aarstid, paa hvilken Forsamlingen hvert andet Aar blev at sammenkalde. – Efterat Comiteen herom havde yttret sig, gik man over til Behandlingen af de Andragender angaaende Forandringer i Statsforfatningen og Skattebevillingsret for Stænderne, og de Andragender af samme Natur, som derom senere vare indkomne. Disse Andragender fra Jyllands Kjøbstæder bestod af 427 Underskrifter fra Aalborg, 88 fra Thisted, 40 fra Hobroe, 351 fra Randers, 172 fra Viborg, 288 fra Aarhuus, 131 fra Horsens, 79 fra Veile og 88 fra Ribe. Hvilke Underskrifter i Forening med de fra Herrederne og Amterne indsendte ialt udgjorde ikke mindre end 6268, hvori Ønskerne eenstemmigen udtalte sig om constitutionelle Garantier i Almindelighed og i Særdeleshed om, at de af Folket valgte Repræsentanter maae erholde en afgjørende Jndflydelse paa Skatternes Bestemmelse og Finantsernes Bestyrelse. Det hedder nu heri: "Bor Forsamlingen befatte sig med disse Andragender, eller bør den afvise dem, og vilde det være i Kongens og Landets Jnteresse, hvis den besluttede sig til det Sidste, Det er disse Spørgsmaal, som vi nu skulle søge at besvare. Næsten to Aarhundreder ere henvundne siden Danmark erholdt den Statsforfatning, der nedlagde den høieste Magt i Kongens Haand alene. Sammenligne vi det Trin af Civilisation, hvorpaa Folket den Tid befandt sig, med det, hvorpaa det nu staaer, saa maae vi erkjende, at den Jndflydelse, som Civilisationen har udøvet paa de øvrige Forhold i Livet, er af saadan Betydenhed, at det vilde være unaturligt, om den ikke ogsaa skulde have gjort sig gjeldende ved Bedømmelsen af det Forhold, der finder Sted mellem Fyrste og Folk. Det kan ikke antages, at et Folk kan udvikle sig i materiel og aandelig Henseende, uden tillige at udvikle sig i politisk Henseende, da dette modsiges af Fornuften; thi med de klarere Begreber og Statslivets Formaal, som Folket ved Oplysning og Dannelse tilegner sig, maa der tillige opstaae en Trang hos det til, ved selvstændig Virksomhed at bidrage til den fuldkomneste Opnaaelse af dette Formaal. Naar vi henvende vort Blik paa den civiliserede Verden udenfor vort Fædreland, finde vi derfor, at Overgangen til Folkets umiddelbare Deeltagelse i Statens Styrelse enten er indtraadt, eller at der i større eller mindre Grad aabenbarer sig en Tendents dertil, som, naar Omstændighederne, paa hvilke dens factiske Fremtrædelse beroer, ere tilstede, nødvendig maa gjøre sig gieldende. – At en saadan Trang ogsaa var paagnet hos det danske Folk, derom synes Stænderinstitutionens Jndstiftelse af den for sit Folks Vel stedse virksomme Frederik den Sjette, som i en lang Række have lært det at kjende, tilstrækkeligen at vidne, og den Enthusiasme, hvormed Jnstitutionen blev modtaget, taler ikke mindre derfor, Ønsket om en større Udvikling af den politiske Frihed, som under den fremkaldte Oplivelse af Almeenaanden mere og meere blev til Bevidsthed hos Folket, gjemte derimod enhver dansk Borger i sin Barm, da det ikke turde ventes eller haabes, at den alderstegne Konge saaledes havde kunnet opfatte Tidens Krav, at han, i Erkjendelsen deraf, vilde føre Folket videre frem til en fuldkomnere Uddannelse af dets politiske Rettigheder, og Kjærligheden til den Fyrste, hvis daadrige Liv var hensvunden under skjæbnefulde Omvexlinger, undertvang enhver Yttring af Ønsket, medens han levede. Men til Christian den Ottende fæstede sig Haabet om, at han vilde fuldende det Værk, hvortil hans ophøiede Forgjænger havde lagt Grundstenen. Derfor skaffede Trangen sig Luft og Ønsket frigjorde sig, da Thronskiftet havde fundet Sted. Fra denne Tid er det med hver Dag, i Skrift og Tale, traadt mere frem, ikke som en skjult Attraa, der søger paa Mørkets Veie at naae sit Maal, men frit og aabent som det sømmer sig for danske Borgere og for en høihjertet Konge, som besidder sit Folks Tillid og Kjærlighed, og veed at vurdere det ægte Borgersind. Og naar vi nu i Forbindelse med disse historiske Facta betragte de Andragender fra vore Medborgere, som ligge for os, saa befæster sig derved hos os den Overbeviisning, at disse Andragender have en Betydning, der maa opfordre Forsamlingen til at bringe de deri udtalte Ønsker frem for Thronen. Vi kunne vel ikke antage, at alle Petitionairerne have kunne dannet sig et klart Begreb om, eller gjøre sig fuldkommen Rede for, hvorledes de Forandringer, som de attraae i det Bestaaende, skulde iværksættes, saaledes som den mere oplyste Deel af Folket; men hvad vi maae antage, er, at de ere sig fuldkomment bevidste, hvorfor de ønske saadanne Forandringer, og vi troe tillige heraf at burde slutte, at denne Attraae ikke vil ophøre, men bestandig søge at forskaffe sig en større Vægt, indtil den fyldestgjøres. Petitionairerne have henvendt sig til Stænderne med Begjæring om at frembære deres Ønsker for Thronen, i den Mening, at de herved valgte den lovlige Vei, hvilken de endog have troet i Hs. Majestæts egne Yttringer, at have fundet dem anviist. Videre skal Comiteen ikke indlade sig herpaa, og den tør formene, at Forsamlingen ei heller har nogen Anledning dertil. At frembringe sin Bøn om, hvad han attraaer hos Regenten, synes at være en Frihed, som Borgeren under alle Statsforfatninger maa nyde, selv om hans Bøn gaaer ud paa Forandring af Regjeringsformer, og Danmarks ophøiede Monark, hvis Øie ikke blændes af Kronens Glands og Magtens Storhed, en Fyrste, som ikke har tilbragt sit Liv alene i Hoffets Sale under Etikettens Tvang, men under videnskabelige Sysler tillige har indsamlet sine Erfaringer af det practiske Liv, og som har givet Verden Beviis paa, at Borgerheld var det Formaal, han som Statstyrer havde sat sig – en saadan Fyrste kan umuligen miskjende sin Tids Fordringer og sit Folks Ønsker. - Dersom Forsamlingen viste de indkomne Andragender tilbage, vilde den kun foranledige, at disse banede sig en anden Vei til Thronen; thi Trangen bevæger sig nu engang i Folket og lader sig ikke undertrykke. Det maa derfor fra enhver Side betragtet ansees ønskeligere, at den finder sin Undergang igjennem Stænderne, end at den skulde gjøre sig gieldende paa anden Maade; og den Misfornøielse med Stænderne, som vilde være en uudeblivelig Følge af Petitionernes Afviisning, vilde snart føre et Skridt, videre, og blive til Misfornøielse med Regjeringen. Derved vilde Forsamlingen altsaa forhindre den aabne Adfærd fra begge Sider, som alene kan opretholde og styrke Tilliden imellem Regjeringen og Folket; og svækkes Tilliden, voxer Misfornøielsen, Regjeringen taber sin moralske Kraft og Folket sin Tilfredshed. – Vitroe derfor, at Forsamlingen kun opfylder en Pligt mod Kongen og Fædrelandet, naar den aabent og ligefrem udtaler for Hans Majestæt, at der har godtgjort sig en Trang hos Folket til en friere Udvikling af vore Samfundsforhold, og allerunderdanigst henstiller til Hs. Majestæt at tage denne i Overveielse, og i sin Viisdom af træffe de for det fælleds Vel fornødne Foranstaltninger. Vi maae imidlertid endnu gjøre Forsamlingen opmærksom paa, at der iblandt de til Comiteen afleverede Andragender befinde sig følgende, i hvilke Petitionairerne have udtalt sig i en modsat Retning af den, vi ovenfor have omhandlet, nemlig fra 170 Underskrifter (fra enkelte Landsogne.) Det er naturligt, at der til alle Tider vil findes Borgere i Staten, som, med Øiet henvendt paa det Bestaaende, naar dette i Tiden forekommer dem at være tilfredsstillende, ikke ville attraae Forandring deri, og vi kunne derfor, da Petitionairer, ne endog tildeels have erklæret, at de aldeles ikke forstaae sig paa Sagen, saameget mindre lægge nogen Vægt paa disse Andragender, naar vi see hen til den langt betydeligere Deel af Statsborgerne, der ere af den modsatte Mening; hvorimod vi dog formene, at Forsamlingen ogsaa bør henlede Hans Majestæts allerhøieste Opmærksomhed paa hines Forlangende. Vi foreslaae altsaa Forsamlingen i denne Sag underdanigst at indstille.