Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-12-22
Udenlandske Efterretninger. Stockholm d. 2 Nov. Den 31 Oct. havde Rigets Stænder ved en Stor-Deputation Andience hos H. K. H. Kronprindsen paa det Kgl. Lystslot Drottningholm, for i Underdanighed at overlevere H. K. H. Valgatten og erholde H. K. Høiheds Underskrift af den Forsikkring, som Rigets Stænder havde opsat for Thronfølgeren. Deputationen, anført af Hr. Land-Marskalken og de øvrige Stænders Talere, indtraadte i Audiencesalen, og modtoges af H. H. K., opvartet af den Suite, som medfulgte paa Reisen. Hr. Frih. og Land Marskalken talede saaledes til H. K. H.: Høibaarne Første, Sverrigs udkaarede Kronprinds! Et af sine Ulykker svækket, men ikke nedtrykt Folk, som fordum forenede Navnkundighed med sit Navn, og Seier med sine Vaaben, kommer i Dag, med reddet Selvstændighed og Ære, for at anbetroe Styrelsen af sin tilkommende Skjebne til Helten, Statsmanden og Menneskevennen. - Med disse skjønne Navne modtager D. K. H. Arveretten til Carlers og Gustavers Scepter, endnu ført af Deres sidste Ærling, som agtværdig af Ære og Dyder kalder D. K. Høiheds mandige Arm til Støtte for sin Trone og Styrke for sit Rige, og som byder D. K. H. samme Plads i sit Hjerte, som indtoges af en Første, der eiede det Svenske Folks Kierlighed og som fra den salige Bolig, til hvilken han bortgik, overlader D. K. H. den høie Bestemmelse, at slutte det Værk, han endnu ikke havde fuldbyrdet. D. K. H. vorde for det Svenske Folk hvad Carl August var for samme, og maatte D. K. H., efter en lang og ærefuld Bane, ligesom han, følges til Udødeligheden af Nationens Velsignelser og Taarer. - Sverrigs Stænder, opflammede af disse Følelser, nærme sig i Dag for første Gang den blandt Europas Helte, til hvilken de med en i Aarbøgerne sjelden Enighed, have anbetroet det Dyrebareste de eie i Livet: deres Fædreneland. De nærme sig en Prinds, som fæster deres Øie paa et Folk, der har været deres ældste Bundsforvandt og ved hvis gjenvundne Forening, de føle sig besiellede af store og seierrige Erindringer; en Prinds, som fødtes i Henrik IV's Fosterland, i det Land, hvis henrundne Alder frembragte Ludvig XIV's Tidsrum, og hvis Samtid har overgaaet det i Navnkundighed og Ære. Naadigste Herre! Om Lovenes Kraft, Samfunds-Ordenens Hellighed, Menneskelighedens Beskyttelse, Sandheds- og Retfærdigheds Forsvar, og Almeenforædling ved Retsindighed og Oplysning ere de Fordele, et frit og ædelt Folk forlanger af Dem, som en Dag skal føre dets Scepter, saa er det ogsaa Nationens helligste Pligt at møde Deres Kgl. Høihed med varm Kierlighed, Standhaftighed, Selvfornegtelse, uskrømtet og oprigtig Lydighed. Besielede af denne Tænkemaade skulle Rigets Stænder overlevere D. K. H. i Underdanighed den høitidelige Handling, hvorved de tildeele D. K. H. og Deres Æt Arverettigheden til Sverrigs ældgamle Trone, om D. K. H. med Deres høie Navn i Forveien behage at stadfæste de Forsikkringer, som vinde deres skjønneste Bekræftelse i de Dyder, Europa erkjendte hos D. K. H. - Høitideligt og rørende er dette Øieblik, det blive evig mindeværdigt ved Sverrigs Lykke og alle Tidsalderes Velsignelser. – Rigets Stænder udbede sig i Underdanighed at maatte indbefattes i D. K. Høiheds Naade. - H. K. H. behagede derpaa i det Franske Sprog at besvare fornævnte Tale af Jndhold, som den af Cabinets Kammerherre Grev Løvenhielm oplæste Oversættelse. Gode Herrer og Svenske Mænd. En for tidlig Død har forstyrret det Haab, Sverrig havde fæstet til Prinds Carl August. Han vilde sit Lands Vel. De Taarer, som fældes paa hans Grav, vidne om Nationens Taknemmelighed. Held de Førster, som kunde efterlade sig desligt et Savn, Siden jeg fra min Barndom tjente det Land, i hvilket jeg er født, ønskede jeg ene at leve i No indtil Sverrig tilbød mig Arverettigheden til dets Kongers Trone. - En med Føie høiagtet Konges Samtykke, en ærefuld Nations fri og enstemmige Valg, har jeg anseet som Forsynets Beslutning, og min Siel har opløftet sig til Høiden af min ny Bestemmelse. Da jeg betraadte den Svenske i Bund var jeg allerede fuldkommen Svensk, jeg var det allerede fra det Øieblik, da jeg havde opoffret alt for at svare til Deres Tillid, fra det Øieblik, da jeg saa at sige havde faaet et nyt Liv for at hellige Eder samme. Jeg dølger ikke for mig de Vanskeligheder, som ere adskillelige fra den høie Værdighed, til hvilken jeg er kaldet; men jeg skal ansee mig tilstrækkelig lønnet om jeg kan bidrage til vort Lands Lyksalighed. Dette store Formaal kan ei vindes, om jeg ei er understøttet af alle. Himlen har givet os den bedste blandt Konger, opfylder imod Ham alle Kjerlighedens, Høiagtelsens og Lydighedens Pligter. Maatte alle enkeltes Jnteresse forsvinde for den store Jnteresse, det almindelige Bedste, Maatte den største Samdrægtighed herske blandt alle Rigets Stænder. J vende nart tilbage til Eders Hjem, medfører did, underholder der gode Herrer og Svenske Mænd, Rolighed og Enighed, ene denne Tænkemande kan befæste vort fælles Fædrenelands Lykke og Selvstændighed. - Jeg modtager med levende Taknemmelig hed de Følelser, J have yttret for mig. Jeg fortjener dem for den sande hengivenhed og det uforstilte Venskab, jeg bærer til Eder alle. - Jeg for bliver Eder, gode Herrer og Svenske Mænd alle tilhobe velbevaagen. - Herpaa overleveredes H. K. H. fornævnte Forsikkring, da H. K. H. behagede at undertegne og til Landmarskalken at tilbagelevere samme med følgende Ord: Hr. Landmarskalk, Jeg ønsker at Himlen maa forunde mig Styrke, Mod og Levetid nok til at kunne gjøre Fædrenelandets Lykke. Hvorefter denne Act af een af Rigets Herrer m. m. Hr. Greve Brahe oplæstes. Slutligen over leveredes Valgacten til H. K. H. af Hr. Landmarskalken, hvorefter de Deputerede nøde den Naade at kysse H. K. Høiheds Haand. (Juriks-Tidn.)(Skrivelse fra Grevinde Piper til Kongen af Sverrig; sluttet.) De Dage jeg har tilbage ere i Forsynets Haand, men de vare længe eller kort saa har jeg besluttet, skilt fra det Sted, der minder mig om den grueligste Lidelse, at tilbringe dem paa Landet, for i Ensomhed at begræde min savnede Broder og ihukomme min egen Skjebne, uden at ønske nogen anden Hevn end den, at vore Forfølgere maatte indsee og angre deres Voldsgierning. Jeg river mig paa denne Maade løs fra dem, hvis daglige Omgang udgjorde min Lyksalighed, jeg negter mig den Trøst, ofte at see den Broder, som Forsynet sparede mig, hvis ømme Venskab jeg under alle Omskiftninger har prøvet, en Broder, som jeg selv uden Blodsbaand skulde elske og høiagte for hans Dyder, og hvis Kierlighed til Konge- og Fædreneland altid udmærkede og ledede hans Broders hele Liv. Jeg berøver mig Leilighed til saa ofte at omgives af elskede Børn, der give mig de meest rørende Prøver paa Kierlighed og Opoffrelser, men jeg føler, at de paa deres Side have andre Pligter at opfylde, og overladende dem til Fædrenelandets Tieneste, da de er villige at opoffre for mig alt, og uden Fordring, men med al Moderomhed vover jeg nu at indbefatte dem i Deres Kgl. Majestæts Naade. - Disse enkelte Opoffringer skulle følges af et for mit Hjerte endnu smerteligere Offer, som bliver udelukkende og bestandig, det: at jeg ikke mere kan opvarte Deres Kgl. Majestæt og H. M. Dronningen. Mindet om den Naade, jeg ved Deres Hof under saa mange lykkelige Dage har erfaret, forøger Følelsen af hvad jeg har tabt og som af intet kan erstattes. Min Trøst skal blive, i min Eensomhed at ihukomme alt hvad jeg er Deres Kgl. Maj. og Deres høie Gemalinde skyldig, at have mit Hiertes Vidnesbyrd om min rene Hengivenhed for Deres Majestæters dyrebare Personer og den Kal. Familie, og at nedkalde over dem Himmelens Velsignelser. Maatte min myrdede Broder være den sidste blandt Deres Kongelige Majestæts Undersaattere, som faldt for Folkeraserie, jeg den sidste, som uden nogen Anledning til Mistanke og uden at kjende Anklagere behøver at anraabe Deres Majestæts Beskyttelse mod de meest uhørte Beskyldninger. Maatte Deres Kgl. Majestæts velgjørende Hjerte, aldrig mere for sin Virksomhed finde saadanne Formaal – vorde Rolighed og Lykke, Fred og Ære, i og uden for Fædrenelandet, Følger af D. K. Majestæts vise Regjering og en Belønning for Deres Dyder. Jngen Vraa i Verden, ingen Skjebne, som endnu kan forestaae mig, skulle da betage mig den Tilfredsstillelse, at see mine kjereste Ønsker opfyldte. Undertegnet. Waxholm, d. 26 Nov. 1810. Eva Sophia Fersen. (Jnriks Tidn.)