Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-11
Det var en skjøn Sommerdag, i Slutningen af Juni 1720, da Tordenskjold tog ud til Frederiksborg Slot, for at lykønske Kongen til den sluttede Fred, og derhos udvirke Tilladelse til at foretage den længe attraaede Reise. Kongen, som kort før hans Ankomst var vendt hjem fra Jagten, stod paa Balconen og talte med den russiske Admiral Bredal, som var i Besøg i Kjøbenhavn, Kammerherre Gabel og Generalmajor Hvidtfeld, der begge, ligesom Tordenskjold, bare paa deres Bryst det i Guld indfattede og med Ædelstene prydede Kongelige Brystbillede, hvilket de havde modtaget som Beviis paa Monarkens fortrinlige Naade. Kongen var klædt i Rødt og har paa Hovedet en sort Fløiels Jagthue, i Skikkelse af en Hjelm, rigelig besat med Fjer. Han var i sit halvtredsindstyvende Aar, men saae noget svagelig ud. Af Væxt var han under middelmaadig, men af Bygning bredskuldret. Hans Ansigt var langagtigt, hans Pande høi og bred, Øjenbrynene vare tykke og lyse, bleve smallere og trak sig hen mod Tindingerne, naar de buede sig. Under dem straalede et Par himmelblaa, sjelfulde Øine, der forkyndte ligesaa megen Mildhed som Alvor. Næsen var lang og bøiet; Hagen smal; Ansigtet koparret, men af en skjær Farve. Den Paryk, han bar, var af lyst Haar, og hang ned i løse Lokker. Kun Vanen og Brugen gjorde, at den ikke vanheldede ham. Aldrig saasnart var den ejegode Frederik fra Balconen bleven Tordenskjold vaer, førend han gav ham et Vink at komme op. "Hvi kommer J saa sildig, min kjere Viceadmiral; spurgte Kongen. Havde I været her nogle Timer før, saa havde J kunnet gjort os Selskab paa Jagten."Jeg takker Eders Majestæt for denne Naade, svarede Tordenskjold; men vi Strandmaager holde ikke meget af, at gaae paa Jagt efter Hjorte og Harer. Naar Eders Majestæt engang skulde behøve mig til et Jagtpartie, som det ved Marstrand eller Dynekil, da er jeg underdanigst til Tjeneste." - Hvad tykkes Jer om Freden, Tordenskjold?" spurgte nu Frederik. - "Jkke saa ganske vel, naadigste Konge", svarede Helten. De Priser, som Eders Majestæt allerede havde paa Slæbetouget, jeg mener vore Erobringer, burde man ikke givet Slip paa, og en lille Tilgift for vor Uleilighed, saasom Skaane og Bahuslehn, havde vel ikke været for meget; men sex Bytter Guld var kun en Skraa for Pommern, Rygen og Marstrand. Ja, jeg siger reent ud som jeg mener. Men det er skeet - det er altsaa bedst at lade den Grille seile. Jeg ønsker Eders Majestæt Lykke til Freden. - det han sagde disse Ord i en halvbedrøvet Tone, skrabede han ud med den høire Fod, og lod Hatten med de hvide Fjer, uvilkaarligen synke. - Kongen syntes tankefuld. "J seer mig ikke fornøjet ud, Tordenskjold, hvad mangler Jer! spurgte Frederik, der læste Mismod i Heltens Aasyn. - Hvad mangler Fisken, naadigste Konge naar den kastes paa Land? Jeg er en kjølhallet Skude, der skrumper her sammen, som en vindtør Sild. Skal der blive noget af mig, saa maa jeg en Stund ud igjen, svarede Tordenskjold. - Atter den gamle Viser, sagde Kongen, noget alvorligen. - "Og den bliver jeg ved at synge, indtil Eders Majestæts Naade siger tilden stakkels landbundne Borre, Oldenborre flyflyse. - Kongen smillede. Kan I da aldeles ikke lade disse Reisegriller fare, Tordenskjold Har J det ikke saa godt hjemme, som J kan ønske Jer 2 - Saa godt som i Abraham Skjød - svarede Viceadmiralen - aldenstund jeg boer hos min gamle, ærlige Ven Abraham Lehn, og jeg derhos nyder Eders Majestæts uskatteerlige Naade. Men jeg duer ikke til at være hjemme. Jeg har saa længe ønsket at see Verden. Hidtil svandt mit Liv mellem Himmel og Hav som Maagens. Nu vil jeg engang see, hvorledes Landrotterne have det. Desuden ønskede jeg gjerne at gjøre min gamle Velynder, den ædle Løvendal, min Opvartning, og vise ham Frugten af hans Velgierning imod mig vise ham den lille Fløite, som nu er bleven til en Orlogsmand. Næst Eders Majestæt skylder jeg ham Alt. Han er netop nu i Dresden. Jeg kunde befale Jer at blive her, Tordenskjold, men jeg lader mig nøie med at sige, at jeg ikke ønsker det, sagde Kongen i en faderlig mild Tone. – Naar min Konge befaler, saa maa jeg adlyder, tog Tordenskjold til Gjenmæle, i det han, plirende med Øjnene, rynkede den høie Pande, og de tykke sorte Bryn trak sig ned ad. Men jeg befaler ikke, jeg blot ønsker, sagde Kongen. Hvad vil J nu i fremmede Lande nu Eders Æres Sol er stegen til det Høieste hjemme? Hvilken Orlogskriger i Danmark er siden Niels Juel og Cort Adeler bleven saa agtet og aret af Fornemme og Ringe, som I. "Jeg paaskjønner fuldelig den Ære og Agtelse, jeg hos min Konge har fundet, og blandt mine Landsmænd nyder - svarede Tordenskjold men Eders Majestæt vil undskylde, det har længe været mit gladeste Haab at kunne reise, og en Mands Villie er en Mands Himmerige, siger Ordsproget. Nut, svarede Kongen, eftersom J venter Jer et Himmerige af Eders Reise, saa vil jeg ikke forholde Jer det. J har mit Orlov paa et Aar. - Det velsigne Jer Gud for, naadigste Konge!" udbrød Tordenskjold, i det han kyssede Monarkens Kjole, og vidste af Glæde ikke, hvilken Fod han skulde staae paa Jeg venter Jer ved Taflet, sagde Kongen, i det han traadte tilbage og forføjede sig ind i sit Cabinet, for, efter Sædvane, at hvile sig noget efter Jagtens Møisommeligheder. Tordenskjold og de øvrige tilstedeværende Herrer bukkede sig dybt og bleve staaende i en ærbødig Stilling, indtil Liv tjeneren havde lukket Døren efter Majestæten. at Re Klokken er ikke mere end tolv, sagde Kammerherre Gabel, i det han saae paa sit massive Guldrepeteeruhr af Schweizeren Richard, som Kongen havde foræret ham. Skal vi ikke benytte Leiligheden til at besee den ny Lysthauge, Alle fulgte nu med Kammerherren. En gammel meget net klædt Mand lukkede Hauge laagen op. Mens han stod med Huen i Haanden og hans tynde hvide Hovedhaar glindsede som Sølv i Solen, foer Tordenskjold hen tilham, omfavnede ham med Inderlighed og trykte et varmt Kys paa hans Læber. "Gamle, ærlige Morten, udraabte han, lever Du endnu?""Ja, Hr. Admiral, Gud har, som J seer, holdt sin Haand over mig, svarede den Gamle. Jkke J gamle Ven, vedblev Helten, ikke J Du skal Du sige. Det er Du vant til – ikke Hr. Admiral, Peter skal Du kalde mig. Er jeg bleven Viceadmiral, saa har Du faaet Dig en Sølvkrone, og Gud veed om jeg, med alt mit Admiralskab nogentid opnaaer den. - Den Gamle stod ligesom henrykt, han gienkiendte den raske, muntre, ejegode Knos Peter Wessel, men det forekom ham som det dog ikke sømmede sig at lade sig mærke dermed. Et Par Jagtjunkere, der var med i Selskabet, studsede ved dette Optrin. Den ene syntes ikke at begribe, hvorledes man saaledes kunde glemme sig selv og sin Rang; den anden saae med et Slags Medlidenhed ned paa Tordenskjold, som om han vilde sige: hvad der er slaaet til en Skilling bliver aldrig til en Daler. Selv Gabet og Hvidtfeld syntes ikke fornøiede med en saa overdreven Nedladenhed. Kun Tordenskjolds Ungdomsven og Landsmand Bredal, der ligesom han, blot ved egne Fortjenester, havde opsvinget sig til Admiral i Garens Tieneste, glædede sig ved dette ildfulde Udbrud af sand Hengivenhed og oprigtigt Venskab. Tordenskjold tog nu en god Deel Sølv-Markstykker op af Lommen, rakte den gamle Morten, dem og trykte varmt hans Haand. Da Selskabet var kommet lidt længer op i Haugen fortalte Tordenskjold det, at da han selv kun endnu var Opløber, var denne Olding Baadsmand og frelste ham ofte fra Fortræd, som hans Overgivenhed let havde kunnet paadrage ham. Rundt omkring i Haugen vare mange Folk sysselsatte med forskjelligt Arbeide. Der anlagdes Terrasser, Parterrer, Buegange og Vandfald. Den gamle Hauge, fra Kong Christian den Fjerdes Tid, udvidedes meget og blev forlænget. Hans Majestæt, sagde Kammerherre, Gabel, har paa sin Udenlandsreise forbedret sin Smag for saadanne Anlæg. Han har især i Jtalien, fortrinlig i Frascati, havt den bedste Leilighed til at see de deligste Sommersteder af nyere Bygningsmaade. Dette har givet ham Anledning til at opføre paa Tulleshøi det smukke Lystslot Frederiksberg. Han har i Fjor ladet nedrive den Stald her paa Frederiksborg, som kaldtes Sparepenge og dens Tomte henlægge til Haugen. Men Sparepenge er Bygningen ligefuldt vedbleven at være, thi Materialerne deraf ere blevne bragte til Østrup og brugte til den ny Kongebolig, som der nyligen er opført." Den har jeg endnu ikke seet, sagde Tordenskjold. - Ønsker I at see den", svarede Gabel, saa kan vi tage derhen. Vi kan være frem og tilbage i et Par Timer. Det er kun en Miil herfra. Selskabet blev enigt om at tage til Østrup. Man gav Tjenerne befaling at lade Carosserne kjøre frem og nu gik det i fuld Trav gjennem den yndige, skyggefulde Skov, hvor Aarhundreder gamle Ege og Bøge udbrede deres tykke Løv i hvilke Sangfugle istemte deres lislige Chor, derhen. Flokke af frygtsomme Daadyr flygtede hvert Øieblik ind i Skoven, da de bleve Carosserne vaer, og kun den majestætiske Kronhjort, blev, i en Frastand, kneisende nysgierrig, stolt og uforfærdet staaende. - Men hvad vil Kongen, spurgte Tordenskjold, med denne ny Lystfregat i det Grønne? Han har jo Frederiksborg, den herligste Orlogsmand nogen Konge kan ønske at seile med, ei at tale om Frederiksberg, som er den nydeligste Sommer-Chalupe, man kan tænke sig?" - Hans Majestæt, svarede Kammerherre Gabel, begynder at ældes noget. Han ønsker Rolighed, især i de Timer, han er sysselsat med at eftersee offentlige Regnskaber og lade sig Statsanliggender foredrage. Den kan han umueligt finde paa Frederiksborg, hvor der er alt formegen Sværm. Han tager derfor jevnligen til Østrup som til en Enebolig, hvor han ganske kan overlade sig til den meest utvungne Rolighed. Dette henledte Samtalen paa Kongens ualmindelige Arbeidsomhed. Der gives vel neppe, sagde Generalmajor Hvidtfeld, i vore Dage nogen Regent, der i saa Henseende kan sættes ved Siden af Kong Frederik. Hans Geheimecabinets Secretair Andreas Lyders, har selv forsikkret mig, at meget ofte, naar han sildig om Aftenen havde forladt Majestæten og næste Morgen kom igien, Kongen allerede havde gjennemlæst de ham tilstillede Papirer om Natten.