Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1784-10-19
Bekiendtgiørelser. Indskiønt Forfatteren af disse faae Linier, ved Eftertanke og Verdens Kundskab, ganske og aldeles afskyer al unyttig Ordkrig med Folk af Profession, til hvis Gaver i at føre den lærdere Pen, Nødtørftigheden er Moder og Muse, og man i saadan Hensigt kunde paatale ham for Tilsidesettelsen af den almindelige Menneskekierligheds overbærende Skaansel med Uartigheder, som i enhver anden Betragtning fortiente at paatales; saa har han dog troet sig vel beføiet til, at besvare Hr. Jversens alt for kiekke Retfærdiggjørelse, siden samme indeholder adskillige raae Jdeer, der under mangfoldige heslige Skikkelser foruroeliger Stænderne indbyrdes, og ligesaa let debiteres af Modens sprænglærde Adepter, naar de under Navn af Morallære paatage sig den uombedede Møie, at helbrede den menneskelige Natur for alle de aandelige Sygdomme, hvoraf deres eget ildedannede Hierte beklageligen laborerer; Jdeer, hvilke meget fielden af den sande Kyndige grundigen besvares. Hr. Jversen synes ret til Utide at roese den Fyenske Geistlighed i sit Avertissement, fordi endnu kuns en eeneste har opsagt ham fine Aviser; ligesom samme ydmygede sig for den skidne Haand, der havde overøset ikke allene Fyens Præsteskab, men Standen i Almindelighed med Gadeskarn. At Hr. Jversen formeener sig ligesaa vel berettiget til at giøre Nar af Præstestanden, som Thymmel, Rabener og Nicolai, kunde man lade staae ved sit Værd, og efter den bekiendte Regel, imitatorum fucum pecus, holde ham og andre til Gode, der gierne rende næsegruus frem paa enhver af vittige Folk betrædet Afvei, uden at vide i hvilket Peel deres løbske Kiephest i sin Dorskhed maae gaae i Synk; men at han holder Præstestanden og i Særdeleshed sin misfornøiede Contrapart for enfoldig nok, til at lade sig afspise med hans, jeg vilde nødig sige, kristelige Palinodie, paa hvilken han, ned fra sin kritiske Domstoel, som hans Egenmægtighed saa hæderlig beklæder, gunstigen behager at fortrøste dem; denne saare loierlige Udflugt charmerer i Sandhed mange Skionsomme, som eenstemmegen ere af den Meening, at en uberettiget Skiende giest ingenlunde er berettiget til anden Gotgiørelse, end en oprigtig Fortrydelse og sin Kaadheds alvorlige Tilstaaelse. Men paa det Hans Velvittighed ikke skal skraale over litterarisk Forfølgelse, der torde formene ham al Rettighed til sit censoriske Embede i sine Ugeblade, saa vil man af besynderlig Ømhed til hans Efterretning alleneste her bemerke, at den sande Satire skatterer det Lyse ved det Mørke, lader Gode og Onde afstikke imod hverandre, og saaledes i een og den samme Scene ophøier Dyden i sin glimrende Contrast med hadværdige Gienstænder. Endeligen fortiener Hr. Jversens vanheldige Udfald paa Hr. Pastor Børchers uskyldige Traktat over Sakramenterne, vor særdeles Medynk; Boghandler Stauzius, aabenbarer sig i denne Anledning fra en meget ufordeelagtig Side, da han intet mindre kan have til Øiemed, end den sorte Hensigt, at giøre sin retsindige Contrapart, i et heelt agtværdigt Publikums Øine, forhadt og foragtet: De grundigste Mænd, ja en heel høit oplyst Kirke har i den bedste Hensigt villet udbrede noget Lys over visse Punkter i vor dyrebare Troe, ved hvilke Almuen almindeligen slet intet tænker sig, og derfor som often yttrer en skadelig og alt for beklagelig Ligegyldighed i Udøvelsen. Naar Hr. Pastor Botcher vil gjøre sine Læsere opmerksomme paa en omvendt Kristens Pligt under Sakramentets Nydelse, livagtigen at have vor guddommelige Forløser lidende Menneskelighed i Siælens Andagt, en Eftertanke der vel fortiener Navn af Deelagtighed i Herrens lidende Natur, saa negter eller betvivler han vel derfor ingenlunde det ubegribelige i dette høie paa den ubegribelige Nærværelse, ved at opvække og Sakramente, men søger allene, at understøtte Troen hendrage det fattelige til Hemmeligheden, og saaledes at bidrage det Muelige til en i al Hensigt modnere Gudsdyrkelse.