Aarhuus Stifts-Tidende, 1796-03-19
Hr. Biskoppens Text ved Ordinationen var af Apost. G. 11. v. 24. Han var en god Mand, fuld af den Hellig Aand og Troe. Hvoraf blev forestillet: det gode Vidnesbyrd som christelige Lærere kan og bør stræbe efter at for tiene. 1) Hvad dette Vidnesbyrd indeholder. Efter Texten tvende Hovedting: Han var en god Mand; altsaa Hiertets Retskaffenhed, en god Villie og redelig virksom Lyst til at gavne sine Medmennesker, at befordre Meenighedens Vel med alt hvad han kan og formaaer. En saadan var Barnabas, om hvilken Texten taler, dette beviiste han ved meere end een Leilighed; da han gjerne anvendte sin Formue til Understøttelse for de Trængende i Jerusalems Meenighed, Ap. G. 4, 36, da han venskabelig imodtog Paulus efter hans Omvendelse, indførte ham i Apostlernes Selskab og anbefalede ham til Meenigheden, Kap. 9, 27 a ligesom han og siden var i lang Tid hans trofaste Ven og Medarbeider. Saaledes var han en god Mand, og en saadan er enhver christelig Lærer, naar han af Hiertet vil befordre Meenighedens Beste, og gierne giøre alt dertil, hvad han kan, ved Ord og Gierning. Men derved vilde han dog ikke gavne, med mindre han tillige er duelig til Embedet; derfor, lægges her til om Barnabas: at han var fuld af den HelligAand og Troe. Han var vel skikket til at udrette det, hvortil han blev sendt; ham var meddeelt den høiere Oplysning, som den Tid var nødvendig for de første Lærere; han havde imodtaget den og fulgt den ham givne Overbeviisning; dette beviste han siden paa sine Relser i Selskab med Paulus, saa der ingen Tvivl er, at han jo haver været een af de meest fortiente Lærere, i den første christelige Kirke. Dette Vidnesbyrd indeholder da tillige, at en christelig Lærer ogsaa skal være duelig, oplyst, kyndig og velskikket til at lære andre Veien til Sallighed; og naar han foreener dette med en godt Hierte, fortiener han det samme gode Vidnesbyrd. 2) At en christelig Lærer baade kan og bør stræbe efter at fortiene dette Vidnesbyrd. Han kan det; da Jesu Christi Religions Kraft og Jndflydelse vel vist kan danne hans Forstand og Hierte, og hellige de naturlige Anlæg der findes hos ham, at de kan blive udviklede og anvendte til deres Bestemmelse. Vel havde de første christelige Lærere overordentlige Gaa ver, og kunde derfor i en sær egen Betydning siges at være fulde af den Hellig Aand; men dette giør ingen Forskiel i Sagen selv, da enhver Lærer ved ordentlig Fliid kan giøre sig bekiendt med den heele Hellige Skrivt, og dens Jndhold, som er den samme Hellig Aands Virkning; derved underholde og forøge sin Kundskab og Duelighed, befæste sin Overbeviisning, og danne i sig selv en retskaffen Tænkemaade; altsaa i denne rigtige Forstand kan fortiene det Vidnesbyrd, at haner en god Mand, fuld af den Hellig Aand og Troe. Men han bør da ogsaa vist stræbe at fortiene dette Vidnesbyrd; hvortil alt maae opfordre en hver tænkende og redelig Mand: Religionens guddommelige Sandhed, Embeds Vigtighed, det Ansvar som paaligger ham, det Regnskab han engang skal aflægge. det Gode, han her kan stifte, den store Skade og Fordærvelse han kan blive skyldig i, ved Forsømmelse og Letsindighed; endelig de høie Belønninger han kan vente, naar han haver været en troe Tiener. Dette blev anvendt paa Ordinandum, at omham havdes beste Forventning, at han ogsaa i dette hans Embede ville vise sig som en god og duelig Mand, der handler efter beste Jndsigt og Overbeviisning til sin Meenigheds Beste, og derfor rigelig vil blive belønnet, allerede her i Livet, men fornemmelig for hiin Domstoel, som skal afgiøre alle retskafne Læreres sande Værdighed.