Aalborg Stiftstidende, 1838-11-27
Ved Valgene af en Præsident og Vicepræsident i Repræsentantkammeret er det moderate Parti gaaet af med Sel ten. Til første Post valgtes Jsturitz og til sidste Rio det paany indførte blodige Repressaliesystem. Vistnok kan man ikke uden Gysen betragte dette System, men hvis dette nogetsteds lader sig undskylde, da er dette vistnok Tilfælde i Spanien mod Blodhunden Ramor Cadrera og de andre Fæller af den kongelige Menneskeslagter i Durange. Selv et Rædselsherredomme er at foretrække for Cabreras og Don Carlos's Seier. Et energisk- frisindet og populairt Ministerium, som endelig kan gjøre en Ende paa de sidste Ministerier, der endnu mere have frygtet Folket og Friheden, end Carlismen, vil i Stædernes Befolkning finde Midler nok til at danne en Magt, som kan redde Landet. Det er ikke vanskeligt at forudsee Spaniens Tilstand ved Aarets Slutning. Den Carlos's heldige Fremgang er den mindste sandsynlige Begivenhed, endnu usandsynligere end Opretholdelsen af hiin Partinuances sørgelige Regimente, som nogen Tid har holdt sig i Madrid. Vi troek, siger endvidere sig Bl., at der viser sig Symptommer (!), der forkynde Begyndelsen til et af hine frygtelige Udbrud af Folkedegeistringen, der vistnok altfor ofte fremavle Anarchie og Omvæltning, men som alene gjør en Gjenfødelse af Fædrelandet mulig. Skulde der optræde en Mand, begavet med Talent til at lede en stor Yttring af Nationalfølelsen, da kan der let gives Spaniens Folk en Retning, der fører til Landets Fred og Gjen oprettelsen af dets Storhed; ellers ville det nuherskende Parties kraftløse Hænder ikke kunne forhindre, at Pøbelherredømmet med alle dets Rædsler bliver den Skjærsild, igjennem hvilken det ulykkelige Land maa vandre." Courier gjentager her de allerede for et Aar siden udtalte Ord: "Spanien seer sig om efter en frelsende Genius!" Frankrig. Den Skildvagt, der fra sin Post i Tuileriehaven skjød en Mand paa den tilstødende Gades Fortog, heed Belahre, og havde tidligere været i Garnison i Rochefort, hvor han var vant til at have strænge Ordre imod Fangerne. Paa hans nærværende Post var der imidlertid ikke tildeelt ham nogen saa stræng Ordre og det var ham endog - saaledes oplyser Moniteuren - udtrykkelige forbudt at fyre, hvortil ogsaa kun Frygt og Dumhed kan have forledet ham. Den Skudte havde nemlig, formodentlig ikke i den meest ædru Tilstand, nærmet sig Jerngitteret, der skiller Tullerierne fra Rivoligaden, og tilbudt Skildvagten en Snaps. Skildvagten skjøttede derimod ikke om denne Lædskedrik og opfordrede Manden til at forføie sig bort. Denne fornyede nu sit Tilbud og begyndte, paa Skildvagtens gientagne Vægring, at udskjælde ham og med knyttede Næver true ham igjennem Gitterværket. Skildvagten, der foregiver at være bleven forskrækket og troede at have seet en Pistol i Angriberens Haand, gav Fyr og den Trufne sank død til Jorden. Den stakkels Mand, der, som det lader, kun har foretaget sig den uskyldige Maneuvre i en beruset Tilstand, var, saavidt man kan skjønne, en ung rask Haandværksmand. J hans Lomme fandt man nogle Penge 1 og et meget vel conciperet Kjærlighedsbrev uden Adresse Paa sine Kammeratets bebreidende Sporgsmaal, hvorfor han ikke, selv om der havde været Fare paa Færde, hellere havde værget sig med Kolden eller Bajonnetten, svarede Belahre, Havde dette Menneske, der gik løs paa mig, bibragt mig en Pistolkugle eller et Dolkestik, saa havde jeg havt det; jeg skjød ham ned, fordi han rystede i Gitterværket, og fordi det er bedre, at slaae Diævelen ihiel end blive slagen ihiel af ham. Og desuden, hvis vi ikke skulle fyre, hvorfor lader man os da lade Geværerne, og hvorfor befaler Corporalen os, hvis Nogen skulde bestige Gitterværket, strax at skyde ham ned?