Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-05-14
I det angelsaxiske er ligesom i det islandske to saadanne Ord: 1) ar (16. ar f. Ex., at en marne de tidlig om Morgenen, orlige aarle. Dette maa ingenlunde forblandes med er, som betyder før, førend, og svarer til det holl. eer, tydske cher (og hvoraf ærest, holl. eerst, te erst 2. først), om de end stundum bytte Form med hinanden i Skrivningen. Rimeliqvis har Udtalen allerede i de ældre Tider vaklet imellem 2 og 2, til hvilket sidste den i det nyere engelske rent er gaaet over2) og isl. or), som betyder af, fra, og bruges mest i Sammensætninger som orblede ersangvis, o. fl. Dette maa igjen adskilles fra ord, som er et Navneord, der betyder Oprindelse, Begyndelse, hvilket ogsaa ofte bruges i og udenfor Sammensætning, f. Ex. ordbana primus homicida, ord mancynnes origo humani generis; men da det ventelig er gaaet med Udtalen i Angelsaxsisken, som i Dansken, at man ikke har ladet de høre, ligesom vi udtale Ord, Bord og des. uden de saa finder man det snart skreven ord, snart er, f. Ex. oc verees thas er initium dolorum haec. Ligesom isl. Nordmenn paa Angels. kaldes Normenn. Dette gav Anledning til den ulykkelige Forblandelse med det fraskillende op, og dette er Aarsagen, hvorfor de Tydskes ur forener begge Betydninger; men det vedkommer jo altsaa ikke de nordiske Sprog i ringeste Maade, efterdi det slet ikke har faaet den Betydning oprindelig fra at eller er, som det nordiske vedkjender sig, men fra ord eller er i det angelsaxiske, hvormed det sidste af hine ved skjødesløs Udtale og Skrivning er forblandet. Men at hermed endnu oven i Kjøbet skulde forblandes Ur som svarer til det tydske Auer i Uroxe, Urhane o. des. det har vist Gram aldrig anet. Hvorledes man end vil forklare Oprindelsen til dette, saa sees klarlig, at det er noget ganske andet, deraf, at man aldrig er falden paa at sige Auersach, Auersprung o. s. v., men har stedse brugt dette Ord til visse især Dyrs Navne; saa og deraf, at det i lat. arus og angels ur bruges som et eget selvstændigt Navneord. En Deel herom findes ellers hos Adelung og Frisch. Dog synes Adelungs Forklaring ikke alt for heldig, thi vel adskiller han ur i en Deel Betydninger, men glemmer at det er egne forskjellige Ord, ikke Betydninger af et og samme. Dernæst forblander han endnu et sjette Ord hermed, nemlig det svenske Navneord Ur. Regn, Uveir, hvoraf Urvader ligesom vi sige Regnveir, det er fært han ikke forklarer et Ur, en Urnøgel af samme Rodord, et Ur bestaaer jo dog og ligesom en By af en Mængde og Mangfoldighed der virker en Bevægelse. Endelig sammenligner han det med det lat ortrioriens, ordiri, urbs, ira, med tysk hurtig og irren, madagaskarsk ur Regn, og malabarisk uren Flække, en Stad. Langt smagfuldere og rigtigere forekommer mig hvad Frisch siger om Ur hvoraf man tillade mig blot at anføre følgende: Vom Schottelio vurde endlich ur ganz formlich unter die Teutschen kleinen Ergroserungs-Worter aufgenommen. Da fingen die Sprach Künstler, sonderlich einige Poeten, an mit diesem urnene Composta zu machen und anstussen, und freueten sich, das die Sprach mit einem soschönen Fund bereichert, o. s. v. Taler en Tysker saaledes, hvad have vi da længer Vidnesbord behov, Videre at udvikle de flere Ord, hvoraf ur i Tysken er sammensmeltet, vedkommer ikke Modersmaalet, og behøves ikke heller, for at indsee, at det ikke med allermindste Grund kan kaldes nordisk, naar det faaer Betydningen, oprindelig. Stavelsen er f. Ex. i erlauben, erhalten o. s. v.er igjen noget ganske andet, og har nok stedse været en uadskillelig Afledningsstavelse, maaskee den er kommen af ver, ligesom ur iblandt andet skal være oprunden af vor, og dette bestyrkes endnu mere, naar man finder at mange af de Ord, som ere dannede med den i Tysken svare til holl. paa ver, saasom: vervekken, derledigen, verklaaren, den Vidden at erwecken, erledigen, erklaren, erbitteen; men hvoraf den end er oprunden, saa har den neppe noget at bestille med ur; thi, hvorfor skulde den da i et og samme Sprog, og i de samme Ord være at finde i begge Former, som Erlauben og Urlaub, og hvorfor skulde slige Ord adskilles i bemærkelse? Dette er har vi for længe siden faaet ind i Dansken, og vi faae altsaa at beholde det; men det mangeformede Uhyre ur, har vi hidindtil hyttet os saa godt for, at jeg mener det nu aldrig var værd, at misunde Tyskerne deres Eneret til samme. Det synes vel at ville blive rart, om vi af alle andre Sprog kunde plukke ud hvad der syntes os bekvemt, og pryde vort med disse Skatte, især saadanne som Partiklen ur, derer saa rig og udtryksfuld i bemærkelser" at den kan betegne alskens dunkle og forvirrede, ja lige modsatte Begreber; men langt klogere vilde det dog nok være, at forædle og uddanne sit eget, end at udstafere sig med fremmede Fjedre. Og hvorfor eller hvori har vel ogsaa Urkraft ringeste Fortrin for Grundkraft, som er dansk, uden det just skulde være fordi det er tysk, thi, siger Peder Sypligesom mange ville hafve noget nyt og sært, klæder og andet, enddog dend gamle maneer var tidt flux bedre, saa ville de og i sproget hafve det samme. Hvad det angaaer at vi have andre Ord, der ere ligesaa slette, da bør vi jo ikke forsmaae hvad vi i Sproget kan have ægte nordisk og dansk, fordi just alt ikke kan blive det, ret som Barnet, der arrigen slænger det ene Stykke bort, naar det ikke kan faae alt hvad det vilde. Om saadanne Ord som Kanon, Kanal o. s. v., der ikke skal være bedre end Urkraft, høre man ellers P. Syn, naar han i sine Betænkninger taler om de fremmede Ords Bortrenselse af Sproget. "Jeg mener ikke de fremmede vord, som af brugen nu ikke længer ere fremmede, hvilke vi ej kunde undvære, og de, som enhver i gemeen forstaar. Men jeg forstaar dennem, som nyligen ere indflikkede i vort sprog, og ere tilmed ufornødne i henseende, at vi have enten selv bedre, elder og lige saa gode, at bruge i steden. Disse bør med ald billighed, som de der ingen borgerræt, elder pas have, at forvises landet o. s. v. Denne Forviisningsdom kunne vi da tryggeligen istemme over Urkraft, med samt Urstof og Urtid og det hele Urslæng, og i det Sted tage til Takke med Grundstof, Grundvæsen, eller bruge Tillægsordet oprindelig, og saaledes læmpe os igjennem med vort eget. Var endog ur i den Betydning oprindelig beslægtet med det nordiske at tidlig, som det efter foregaaende slet ikke er, saa er dette allerede tabt i Dansken, saanærsom i Aarle og Arilds, to Ord, der selv ere gamle nok, samt i aarvaagen, og saa optages det desuden her ikke i den nordiske, men i den tyske Form. Det er bekjendt, at jo længere man gaaer tilbage i Tiden, jo større Lighed opdager man imellem den nordiske, saxiske og tyske Sprogklasse, der formodentlig har forholdt sig til hinanden omtrent som nu Jslandsk, Svensk og Dansk, men ved den senere Adskillelse kan mangt et Ord være tabt i et af disse, men beholdt i et andet; og nu er det et stort Spørgsmaal, hvorvidt man har Ret til at opfriske slige Ord paa ny, og saaledes forstyrre og sammenmænge Dialetterne? Det isl. afn f. Ex. heder paa Dansk jævn, og paa T. eben, af hint dannes Jesuan ligesom af dette Ebene 5, en Slette; men hvo vilde vel nu tillade en Digter at kalde en Slette paa Dansk en Jrvne, om det end stundum kunde give nok saa deligt et Rim paa hævne, nævne og desl., eller i anden Henseende gjøre nok saa god Tieneste. Thi paa den Maade kunde vi jo kjøre hele det tyske Sprog herind, eller i det mindste saa stor en Deel, at vort Tungemaal vilde tabe den sidste Gnist af sin nordiske Aand, og blot blive en Dialet af Tysken. Sandelig en herlig Sprogberigelse, om Efterkommerne skulde sige undføre, undarve, unddække o. s. v., og disse maatte endda regnes for gode imod hine Urordeller Uord, thi her er ent i sin nordiske Form und, men hine have ur i sin ramtyske Skikkelse. Kan derfor noget siges at haane nedværdige vort gode, ædle Tungemaal, da bliver det dog unægtelig sligt Forsøg paa at ville udrydde dets nordiske Særkjender, og dobbelt stor bliver denne Brøde naar den oprinder af frit Forsæt, der vidner om en dyb Ringeagt for Nationens ypperste og helligste Eiendom - Sproget *). At de Svenske have endeel Ord paa ur, kan ikke forpligte os til at fortyske vort Tungemaal; det svenske har dog saa mangen Levning af Nordens gamle og herlige Sprog, som vi savne, saa at vi neppe bør misunde os selv den Smule af samme vi endnu kunne have. Jkke heller synes man i andre Tilfælde ret at ville ænse det svenske med vort af alle meest beslægtede Sprog, naar man endelig vil, at der efter Tysken skal skrives sielden og Selskab mede, da hin dog i Sv. heder sallan og paa Jsl., hvoraf vort sjælden kommer, sialden; dette derimod heder paa Sv. sallskap, og kommer dog ikke af en Sæl, Sælhund, men af at salla d. forene, slaae sig til, et Ord, som stundum høres blandt Almuen i Fyn under Formen at sælde (eller sæle)