Berlingske Tidende, 1771-09-01
Den her værende Grædske Nation har ladet opsætte og bekiendtgiøre følgende Forestilling til de Europæiske Christne: Det gamle Grækenlands lyksalige Tider ere i Historien en saa berømt Epoche, at det vilde være unødvendig her at melde om, at disse samme Lande, som nu af vore Tyranner ere gjorte til den største Elendigheds Skueplads, tilforn, da vore Forfædre regierede deres fri Fædreneland, har været saa berømte og haft saa stor en Lykke, som en Nation nogen Tid kan erlange ved vise Love, ved Justitiens redelige Forvaltning ved Krigs=Erfarenhed, ved Kundskab udi Videnskaber og de skiønneste og nyttigste Kunster, og i sær ved en almindelig Udøvelse af enhver offentlig og privat Dyd. Det ville være ligesaa unyttigt at giøre en Beskrivelse over det, som heele Europaveed, nemlig den høystelendige Tilstand, som alle de Christne Græker have været udi, siden de ved den Constantinopolitanske Keisers Svækkelse ere komne under det Tyrkiske Aag og, manglende de Love, som kunde forsvare dem, ere foragtelige Redskaber for deres Herrer, som, drevne af Mahomeds Religion, for længe siden ville have udryddet dem, der som deres Egennytte strax i Førstningen havde raadet dem dertil. Dog, dersom det er sandt, at Clima og Fødselen bestemmer Menneskers naturlige Egenskaber, som af Lovene ved en omhyggelig Opdragelse blive styrede til det Gode, saa ere de nu værende Græker efter deres Natur ey forskiellige fra dem som fordum ved saa priselige Gierninger have indlagt sig Berømmelse. Clima er endnu det samme, og den samme Grundsatz til Religions Forfølgelse, som adskiller Tyrkerne fra alle andre Nationer, har i sær hiulpet til at vedligeholde de Grækers gamle Slægt reen og ubeblandet. Det er derfor ingen Under, at det i 318 Aar baarne Aag ey endnu har kundet vænne dem til Slaverie, og at de i saa lang en Tid aldrig have ladet nogen Leylighed gaae forbi, hvorved de, efterat have sønderbrudt deres Lænker, kunde haabe enten at sætte sig i Frihed, eller i det mindste at leve under en Christelig Fyrstes milde Regiering. Forundrer maaskee nogen sig over, at under en Barbarisk Regiering, hvor Kundskaber ere unyttige eller farlige, Kunster og Videnskaber hos Grækerne ikke ere almindelige, Han forundre sig meget mere over, hvorledes det, udi saa ulykkelige Omstændigheder er mueligt, at saa mange Græker befinde sig paa de Europæiske Universiteter, for der at lære Videnskaber, han erindre sig, at alle Kunster ja Handlinger, selv hvoraf Tyrkerne subsistere, ere i deres Hænder. Og skulle det komme nogen fremmed for, at under et Folk, som i 300 Aar har levet i Trældom, findes nogle, som ere anstukne af Slaviske Laster, saa bede vi dem at overveye, at enhver frimodig Dyd tilregnes Folk, som leve i saadan en Tilstand, som en Forbrydelse, at, dersom Oprigtighed og Moed giør Mennesker under en ond Regierings=Forfatning ulykkelige, hører der en saa stor Hervismus til at afholde sig fra alle Kunstgreeb at man vanskelig kan haabe, at see den udøvet af alle, og at endelig den samme Færdighed, som er fornøden til saadanne Laster, udfordrer ikkun en viis Lovgivere, som kan bringe dertil at udøve det som er dydigt, naar alle Borgere udi Dydens Udøvelse og den deraf flydende offentlige Lyksalighed, igien finde deres egen private Lyksalighed. Men om hine modige Dyder, og iblant samme i sær den Stormodighed, i Kraft af hvilken Mennesker tilsidesætte al privat Nytte, og opoffre de res Formue, deres Paarørende og elskede Børn, ja deres eget Liv, for at vedligeholde Religionen og befordre Fædrenelandets Beste, hos Grækerne ere udslukte eller meget mere undertrykte i deres Hierter, det er en Sag, som klarligen fremskinner af de Gierninger, som vi ved ethvert af de Christelige Fyrsters Foretagender mod den Ottomanniske Port have forrettet. Venetianerne lade os formedelst det meget ved More Erobring udgydede Blod vederfares Ret. Vor udviiste Stand, haftighed i den langvarige og besværlige Beleyring af Candier bekiendt. Men det berømmelige Østerrigske Huus kan frenfor alle andre give os et evigt Vidnesbyrd om vor Nidkierhed, og vor Fortroelighed til dets høye Protection, erindrende sig de Coronesers Undergang, som af Kiærlighed til Carl V. og formedelst Doria Foretagender bleve opofrede, som og de Tragiske Optrin ved Nirsa, hvori tilsidst de Rascianiske Græ ter No. 1737 med deres totale Undergang efterkom ikke saameget deres egen, som den almindelige Forlængsel efter at see ved denne høye Familie Christi Fahne igien plantet i disse Lande; men ved Freden til Belgrad forsvandt vort Haab paa engang. Det skeer ikke i Hensigt til at rose os, at vi anføre hvad vi have været, hvad vi endnu ere, og hvad vi kunde blive, men i den Hensigt, at vi af vore Brødre, de Christne, ikke maatte blive overladte til den ulyksalige Skjæbne som forestaaer os. Endskiøndt det her i saa Maade kunde tages i Betragtning, at Christi hellige Religions Magt har i 300 Aar formaaet, og endnu formaaer mere hos os, end Smerten over et forskrækkeligt Slaverie, saa sætte vi dog denne Betragtning nu til Side. Vi vide, at vore Pligters og i sær en saa høy og hellig Pligts Udøvelse geraader Menneskene til sande TrøsteGrunde, men ey til Aarsager at rose sig af. Men dersom en Pligts Udøvelse forudsætter hos den, som udøver samme, den stærkeste Bestræbelse til at overvinde de største Affecter, som den menneskelige Natur indprænter os, saa fortiener saadant i sær at tages i nogen Betragtning. Betænker, at det hos saa mange Millioner Græker, som nu i 300 Aar have levet og endnu leve i Elendighed og Baand, berver allene paa deres egen Villie, at blive deres Tyranners Medbrødre og tage Deel udi alle Regieringens Fordeele. Vilkoret opvækker Skræ hos en Christen. Man maa afsige Religionen og bekiende sig til Mahomeds Grundsatzer, Gud komme og herefter den menneskelige Svaghed i os alle til Hielp, ligesom han i de forbigangne Aarhundrede har regieret den største Deel af os. Jnden kort Tid skal vi ikke meere have Valg imellem Affald og Trældom, men allene imellem Affald og Undergang, og denne Undergang vil vist have de forskrækkelige Marter i Følge, hvormed disse Barbarer pleye at udføre deslige Blodbad. - Der som den Grundsatz og Europæ Ligevægt maaskee er Aarsag til den truende Ulykke, som synes at svæve over vore Hoveder, da være det os ligeledes tilladt at forestille hvad for en Nytte en Ligevægt af samme Beskaffenhed vilde have deraf, dersom saa mange Millioner Christue, som i mange Provincer lang, overgaae Tyrkerne i Antal, vilde beslutte sig til at gaae over til Mahomeds Religion, hvilket Gud stedse vilde afvende. Man overveye, hvilken stor Tilvext den Ottomanniske Port vilde faae ved at erholde saa stor en Mængde Krigs=Folk, da Erfaring hidindtil har lært, at de af Renegater eller deres Afkom bestaaende Tropper have altid viist sig tapperst. De forvovne Janitscharer vare fordum Christne og vore Medbrødre, som og Albaneserne og Bosniakerne, hvis Tapperhed er saa berømt. Omstændigheder, lige med de hvori vi nu befinde os, bevægede dem til denne afskyelige Forandring. Hertil kommer endnu, at Tyrkerne, hvilke det ikke sattes paa Tapperhed, saa at deres Mod og personlige Tapperhed fordum har sat deres dristigste Fiender i Forundring, da de hidtil alle ne af Stolthed og Forfængelighed have forsømt at lære KrigsTugt af de Christne, begynde nu, da de ved sidste Krig nogenledes ere blevne ydmygede, at indsee sammes Nødvendighed. Mon det skulle, dersom de ville indføre samme under deres Tropper, fattes dem paa Christne, som, drevne af Vindesyge eller andre Aarsager, vilde underrette dem derudi, have de ikke, da de i nu værende Krig indsaae at de behøvede Jngenieurer og Artillerister, fundet Christne nok, som, uværdige til at bære dette Navn, kom Tyrkerne til Hielp? Ere ikke 300 af dem blevne fangne ved Benders Erobring? Ja hvem have vel uden Christne anlagt Batterierne ved Dardanellerne. Da det nu er høyst formodentlig, at den Kunst at vænne Tropperne til Krigstugt, vil blive indført iblant Tyrkerne, efterat de have indseet hvor nødvendigt og læt det er at komme i Stand, dermed, og hertil desuden kommer deres Troppers Tilvært som Frygt for Undergang kan forskaffe dem, saa vide vi ikke, om de, hvilke i Cabinetterne veye Europa ligesom paa en VægtSkaal, behøve at bringe i Regning den forbigangne Erindring. af hvad som er passeret ved Mohatz, Rhodus, Cypern, Candia, Morea, Otranto, ja Wien selv. Ol skulle der nogen Tid findes en Christelig Fyrste, som sætter Christendom udi de høyeste Dyders Udøvelse, som har et empfindtligt medlidende Hierte, som ey kan taale at see en Elendig uden inderlig at blive rørt, som vilde agte sig utrøstelig udi sin ganske LivsTid, dersom han kunde tilskrive sig en eeneste Uskyldiges Forliis, som, bedragen af Stats=Aarsagers falske Skinn, lod det falde sig ind at standse den Arm, som af Forsynet synes at være bestemt til at befri os fra Undertrykkelse og alle Christne fra Frygt; han kaste dog sine Øyne paa disse vore bedrøvelige Betragtninger, og overveye Sandheden af de ulykkelige og uundgaaelige Følger, som ville blive en Virkning af hans Foretagender. Viere forvissede paa, at Forskrækkelse og Angest vil overfalde ham ved den Tanke, at alle de Uskyldiges Blod, som Ottomannernes Hævn skulle opofre, vilde blive en Byrde paa hans Siæl, og at Gud vilde kræve Regnskab af ham for alle deres ævige Fordømmelse, som en fortvivlende Frygt bringer til Affald. - Jngen Forbund finde Sted imellem Tyrkerne og noget andet Folk. Deres Love authorisere dem ikke allene, men de raade dem og til ey at holde samme, saasom ingen, i Følge deres Love, kan have nogen Ret, uden en Mahomedaner. Naar Tyrken derfor ved sine Nederlag for modentlig skulle faae Jndsigt til ret at bruge sin Magt, som endnu kan saa meget blive formeret, da er det vist, at han formedelst sin uforanderlige Grundsatz at ødelægge eller omvende, eller i det mindste at bringe i Slaverie, ikke vil ophøre at giøre Anfald der, hvor han holder sig stærkest. Al Skade, alle Nederlag. Forfølgelser og onde Medhandlinger i Henseende til Christenheden, vil uden Tvil blive tilskrevne Stifteren til den utidige Fred, som Kilden til saa stor en Rekke af Ulykker. Hvad vilde det ulykkelige Tydskland sige, dersom de forskrækkelige Tider i Aaret 1683 igien skulde indtreffe, da Cara Mustopharykkede frem til Muurene for Wien, og opfyldte en meget stor Strækning af Landet med Ødelæggelse, Mord og Afskye, det vilde sig ge, at paa hvad Maade Rusland endog lykkelig havde endt Krigen med Tyrkerne, ville det dog altid have været mere tilbøyelig til Forliig, og ikke som Tyrkerne begierlig efter MenneskeBlod. Det vilde sige, at en forfængelig Hiernespind af Nidkierhed havde hindret det fra at udrydde en Fiende af det menneskelige Kiøn, som er det formedelst sine Grundsatzer, og imod hvilken de Christne Fyrster saa ofte forgieves have forbundet sig. Endelig er det nu ikke nødvendig, at en Stat sætter sine egne Vaaben og sine Undersaatteres Velfærdt i Fare, vi ulykkelige Græker bede allene de Christne, at ingen af dem vil sætte sig mod vor Befrielse, styrte Millioner Uskyldige i den visse og nær forestaaende Fordervelse, og sætte sig selv i Fare for omsider at faae samme Skjæbne. Kort sagt, den eeneste Naade, som vi udbede af vore Medbrødre, de Christne, er allene deres Samtykke for at hindre, at vi en skal geraade i Fordervelse. Dette er de Ønske, som giøres til Eder af den til sin Undergang sig nærmen de ulykkelige Grædske Nation.