Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1772-07-06
Jeg takker for Laanet af den ubenævnte Au hors Bog eller Brev angaaende alle Menneskers Forlysning, ligesaa for Laanet af de 2de tydske Skrifter, nemlig Ziegvolks ævige Evange lum og den anden Ubenævnte, der har skrevet mod Mosheim. De gaaer alle ud paa den Lærdom, at de Fordømte skal omsider frelses at Pinen. Ja Ziegvolk gaaer endnu saavidt, at han lærer Diævlenes endelige Forløsning. Du spørger: Hvad jeg synes om den Lærdom, Jeg er blandt de Enfoldige. Men jo meere jeg læser saadanne Skrivter, jo mindre vil den Lærdom mig i Hovedet. Naar jeg fornuftig overveier Guds store Staat eller hans udendelig store Verdens Skabning; Saa seer jeg, at vi Mennesker med vor Jord-Klode ere som 1 mod en Million at regne mod hans andre af fornuftige Skabninger beboede Plancter, Og naar jeg derhos betænker, at den fornemste Hensigt med den hele Skabning er Guds Æres Udbredelse, hans Fuldkommenheds Erkiendelse og Høiagtelse, og at de fornuftige skabte Væseners Lyksalighed bestaaer just i at forfremmes i den Erkiendelse eller Kundskab; saa synes mig saa, at Guds Hellighed og Retfærdighed havde Ret og Føie til at forskyde os Mennesker, som ved vort Fald havde stødt an mod denne hans Hensigt, og, om han havde vildet, reent at forskyde os uden Forløsning, da han ei alene havde fornuftige Aander eller Skabninger nok detsuden, som kunde erliende og udbrede hans Ære, men som og ville derfore ære hans hellige retfærdige Straf paa de faldne. Vil man indvende mig: At Gud, om saae forud, at vi ville falde, kunde have deladt os og vor Jord Klode af Skabningen. Men, naar jeg da betænker at Gud, som er Viisdommen selv, har jo gandske vel i et Nu indseet alle de mange Verdener, som vare muelige, saa har han udvalgt den bedste (thi end og et vittigt Menneske, der har Valg i mange Ting, udvælger altid det Bedste) saa maa jeg fuldkommen troe, at vi Mennesker og vor Planet hørte og til den bedste Verden, og maatte i sin Tid og sin Orden skabes med, siden vi og vor Planet ufeilbar maa have en fornøden Sammenhæng med alle de øvrige utallige skabte Planter og andre Ting i denne Verden. Ja jeg troer, at ei den ringeste Jnsect eller det mindste SandsKorn, som er paa denne vor Jord eller andetsteds i Skabningen, kunde undværes af Skabningen, men alt har sin gode Sammenhæng med hinanden, skiønt vi Mennesker, ja end og de klogeste Ængler ei kand indsee den ordentlige Sammenhæng, der er i alle skabte Ting, men samme at indsee Stykke efter Stykke vil immer i Ævigheden forøge hans salige Aanders Lyksalighed. Vil man videre spørge mig: Kunde Gud ei have skabt en Verden, som han forud saae, skulde blive uden Synd? Saa svarer jeg: Jo han kunde, naar jeg betragter hans Almagt; men saa var samme ei blevet saa fuldkommen i andre Maader til at udbrede hans Ære, som denne nu skabte Verden. Altsaa kunne hans Alvidenhed og Viisdom ei tillade ham at skabe en anden Verden end denne, uagted han saae Synden ville paa denne vor Klode blandt os Mennesker udbrede sig; thi den Brøst og Feil, som derved er i denne den bedste Verden, erstattes igien ved saa mange andre Fordele, som den Sammenhæng vi og vor Planet har i andre Maader med den hele Skabning og andre af Gud i denne Verden skabte fornuftige Aander. Disse Fordeele ere nu, som før er meldt, vel skiulte for os, men vil i den salige Ævighed alt mere og mere uden Ophør opdages, detsaarsage opmuntre os og alle fornuftige Aander at udraabe og ære Skaberens store Magt, Viisdom, Hellighed og Godhed. Vil nogen videre indvende: At da Gud vil udvælge denne den bedste Verden, saa ville han og den Synd, som derved fulgte; Saa svarer jeg: Der er Forskiel paa at ville en Ting absolute og at ville den tillade ligviis eller med Vilkaar, det er at sige: At tillade den. Og i det Fald har den bekiendte Forskiel paa en foregaaende og en følgende Villie sin gode og fornuftige Grund. Jeg maatte gjerne spørge. Om en fornuttig Mand havde Frihed at vælge blandt 10 Kapitaler Penge, hvilken han vilde, mon han da ei udvalgte den, som var meest Fordeel ved, nagted der hængte ved samme en temmelig Gield, og lod de andre ligge, skiønt der var mindre Gield ved dem, ja lod end og den ligge, som ingen Gield var ved saasom der ved dem alle var en mindre fri Kapital, og altsaa mindre Fordeel, Han skiøtter jo ei om Gielden, eller vil den absolute, eller har Lyst til den; men fordi den følger med den største og bedste Kapital, derfor vil han den conie quenter, eller tillader den. Han samtykker eller tillader Gielden som et Onde formedelst det større, Godes Skyld. Vil man sige, at paa den Maade er Synden og skabt af Gud, og har sin Oprindelse af ham; saa svarer jeg, ney aldeles ikke. Den, der saa tænker og spørger, forestiller sig Synden og det Onde som et reale qvid, en res creata & existens, en virkelig tilværende og skabt Ting, da det dog er ei andet end en modus rer & attributum eller en Tings Egen skab, og har sin Oprindelse i Tingenes Væsen eller Muelighed. Alle materielle Ting have sin visse Figur, sin Længde, sin Bredde og sin Strækning. Ligesaa have alle Aander (hvoriblandt og ere Menneskenes Siæle) fine visse Grændser og Jndskrænkninger af Forstand og Kundskab, de begribe ikke alle Ting paa een Gang, men Stykke for Stykke, og derfor kand seile og forsee sig. Og heraf er vel Oprindelsen, til det Onde, saavel det physiske eller naturlige, som det moralske Onde eller Synd. Enhver Aand er gandske vist skabt af Gud saa fuldkommen, som dens Væsen eller Muelighed tillader; men saa fuldkommen som Gud er, kunde ingen Ting og ingen Aand, end ei de ypperligste og forstandigste Aander, skabes; thi ellers maatte de være Guder, eller saa fuldkomne som Gud selv, hvilket er umueligt i sig selv og urimeligt, at tænke, saasom Gud er og kand er være uden een. Kun et fuldkommen Væsen er muligt, som er Gud og alle Tings Skaber. Altsaa kand i hans Væsen og Muelighed intet Ondt være og ingen Synd have sin Oprindelse. Men i alle skabte Aander, end og de ypperligste af dem, i deres Væsen eller Muelighed er Syn og Fald ogsaa murlig. Men Syndens Mulighed er derfor ei kommet til Virkelighed uden hos de faldne Ængle Diævlene, og hos os Mennesker. Derimod kand vi vist formode, at alle eller dog de fleste hans fornuftige Skabninger paa andre Steder i hans utallige skabte Planeter have er bragt det Ondes eller Syndens Muelighed til Virkelighed, eller ere faldne. Ligesom vi vist kand vide det om de hellige Ængle, at de ei alene ere blevne uden Fald og Forløbelse men end og detsaarsage have gjort Fremgang, Forstand og Kundskab om Guld, hans alvise og algode Huusholdning og Styrelse, hvilken Fremgang i Kundskab og har foraarsaget Fremgang; deres Høiagtelse, Kiærlighed til og Ære for Gud; thi en fornuftig Aand kand ei blive standsende. Men, om Syndens Muelighed ei kommen til Virkelighed, det er, om den ei falder og synder mod sin Skaber; saa maa den immer gaae frem saavel i Kundskab, som i en hellig Villie, hvori og dens Lyksalighed bestaaer. Derimod, om Syndens Muelighed kommer til Virkelighed, det er, om den falder, om den misbruger sin medskabte Forstand, og enten af egen Drivt eller af andres Forførelse opsætter sig mod Skaberen, og vil ligne ham (hvilken daarlig Jndbildning en i Hellighed skabt fornuftig Aand let kunde vogte sig for) saa maa saadan en falden Aand eller fornuftig Skabning immer gaae frem i mere og meere Afvigelse fra Gud baade i Forstand og Villie, og paafølgelig blive alt mere og meere ulyksalig, ligesom den immer bliver alt mere og mere syndig, saafremt der ingen Stands kommer i dens Fremgang i det Onde. Guds dyre,