Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-08-12
Dersom man kunde tænke sig, at de graahærdede Veteraner i det kongelige danske Cancelli havde ladet sig gribe af den Begeistring, som besjelede den fra Upsala-Reisen hjemvendende Ungdom, og at de som Følge deraf havde besluttet af al Magt at udbrede og befæste Jdeen om Skandinaviens aandelige og litteraire Eenhed, da kunde de vist ikke have valgt noget virksommere Middel, end saaledes som de have gjort, at undertrykke den skandinaviske Forening. Thi selv om denne Forening havde havt den heldigste Fremgang og faaet den dygtigste Bestyrelse, skulde den dog have arbeidet længe, før det kunde lykkes den at virke saa meget paa Folkets Sind og Villie i denne Retning, som Cancelliet eet Øieblik har virket ved sit korte Rescript. Blandt de ypperste Frugter, som dette Rescript allerede har baaret, regne vi Hædersmanden Clausens fortræffelige Artikel i Schouws Dansk Ugeskrift. En saadan Artikel i et saadant Blad kan ikke blive uden betydningsfuld Jndflydelse i vide Kredse, og borger paa Grund af Clausens store Anseelse i Stænderforsamlingen allerede for dennes Opfattelse af Sagen, skjøndt det ogsaa uden dette er indlysende, at Uenigheden blandt Folkets Repræsentanter ikke kan blive stor om en Sag, hvorom alle Danske synes at være enige. Vi have seet Clausens billede omgivet med en Egekrands for denne Artikel, og Enhver, som læser den, vil sikkert erkjende, at han fortjener Hæderstegnet for Borgersind. Da Ugeskriftet desværre ikkun er lidet udbredt i vor Læsekreds og desuden mange Steder kommer langsomt frem ad Boghandlerveien, skulle vi her meddele saameget deraf, som vort Blads Rum vil tilstede, og ikkun tillade os at udhæve de Yttringer, hvorpaa vi især ønske at henlede vore Læseres Opmærksomhed. Clausen begynder med at skildre den levende Jnteresse, som Planen til det skandinaviske Samfund opvakte hos ham, sin Glæde over den Maade, hvorpaa det blev grundlagt, den Tilfredshed, hvormed han derfor tegnede sig som Medlem, og endelig, hvor selsomt han blev tilmode ved at erfare Cancelliets Forbud. Han underkaster nu de af hiint Collegium anførte Motiver den omhyggeligste Prøvelse, for om muligt at opdage nogen antagelig Grund til Forbuddet. Efterat have viist, hvad der kan forstaaes ved at fremme det sociale og litteraire Samqvem mellem de skandinaviske Folk, og hvor utænkeligt det er, at Justitscollegiet deri kan finde noget Ulovligt, siger han: Naar nu den forhen anførte Passus af de vedtagne Lovbestemmelser er den eneste, som angaaer den paatænkte Virksomhed af Samfundet, saa synes det uforklarligt, hvorledes det skal være efter Jndholdet af disse Love, at Collegiet har kunne finde, at det ikke kan tillades Selskabet at constituere sig. Dette bliver i al Fald kun forklarligt ved at antage, at Man har meent at maatte lægge et Jndhold indi Lovene, væsenlig forskjelligt fra det, der er udtrykt ved Ordene: saasom ved at udtyde det sociale Samqvem som et Forbund til at bevirke en politisk Union af de tre nordiske Riger. Efter det vide Omfang nemlig, hvori Ordet ocial bruges i det nyere publicistiske Sprog, kunde en saadan Udtydning synes nogenlunde berettiget, eller det kunde i det Mindste synes, at et Ord, som er udsat for Mistydning, nødvendigen burde være undgaaet. Men jeg kan ingenlunde, i det foreliggende Tilfælde, indrømme nogen Anledning til saadan Mistydning. Det i sig selv fleertydige Ord kan erholde sin bestemte Betydning ved Forbindelsen, hvori det forekommer, og en saadan Forbindelse er her givet. Thi Ordet Samqvem kan, ifølge Sprogbrugen, kun forstaaes om det personlige Samliv, der danner sig i de private Forhold, ved Handel og Vandel, Omgang og selskabelig Forbindelse. Socialt Samqvem indeholder saaledes vistnok Mere, end selskabeligt Samqvem, efter den indskrænkede Betydning, hvori Selskabslivet sædvanligen tages, og hiint Ord kunde derfor ikke ombyttes med dette Men den Fortolkning, som – fordi Udtryk som: sociale Forhold, sociale Former, henlede Tanken til den indre Politik – kan finde sig beføiet til at forstaae Udtrykket: socialt Samqvem mellem de skandinaviske Folk og politisk Forening af selve Staterne, vilde ogsaa være i Stand til, af Udtrykket litterairt Samqvem, at udbringe et Forbund til at agtere og revolutionere ved Pressens Hjælp. Mod en Fortolknings=Methode i denne Aand og mod dens Consequentser er ingen Mand i Stand, til at betrygge sig, og skulde Øvrighedshandlinger være retfærdiggjorte ved den, da vilde Borgeren, gaae paa Gløder under Asken, være udsat for paa ethvert Trin at blive standset som Den, der gik paa ulovlige Veie. Vistnok kan det – hvor det er beviisligt, at Statens indvortes Fred og Sikkerhed stedes i Fare ved politiske Associationer, som drive maskeret Spil under et eller andet Firma - være en nødvendig, om end høist sørgelig, Brug af Øvrighedsmagten at forbyde Stiftelsen af Samfund og Selskaber, uanseet at Formaalet, de bære i deres Skilt, finder sig aldeles indenfor Lovlighedens Grændse; de strenge Forholdsregler i Frankrig, tildeels ogsaa i Tydskland i denne Retning turde saaledes kunne forsvares ved en Nødvendighed, der bryder alle Love. Men hvor ingen Forhold af denne Art ere givne, vil Man neppe kunne fortænke Borgerne, om de i Magtens Brug ikke erkjende anden Ret end den Stærkeres Ret. Det korte og simple Magtsprog turde derfor ogsaa, i et Tilfælde som det her omhandlede, have været den rette Form, uden Forsøg paa at deducere Retfærdigheden ved at henvise til Jndholdet af Love, om hvis fuldkomne Uskyldighed Enhver kan overbevise sig. Forfatteren undersøger dernæst de af Cancelliet paaberaabte vrige foreliggende Omstændigheder", og mener, at disse maae være at søge deels i Stiftelsens Historie, deels i den almindelige Tendents, hvortil det angivne Formaal af Samfundet viser hen. Hvad det Første angaaer, kommer han til det Resultat, at det synes at ligne en i som Forgeriben, paa Grund af slige personlige Hensyn og Betænkeligheder at dømme Barnet til at qvæles i Fødselen, istedenfor at forfølge dets Udvikling, stille det under tilbørligt Opsyn, og, dersom det da udartede, at betage det Borgerret og forvise det af Land og Rige. Hvormangen Qvæling vil ikke fremdeles kunne forestaae, dersom Tilværelsens Ret skulde blive betinget af saa prekaire Omstændigheder. - En anden foreliggende Omstændighed er den umiskjendelige Drift og Trang, som har udtalt sig i den senere Tid paa mange Maader, baade her og i Naboriget, til nærmere indbyrdes Tilslutning af de skandinaviske Broderfolk. Nu er vistnok det skandinaviske Blod i det danske Folk for blandet, fremmedartede Elementer ere for dybt indtrængte og for stærkt indflettede i alle vore Forhold, til at der overalt skulde kunne være Sympathie for denne Retning; der er meget mere en Jnteresse, som ogsaa Norden for Kongeaaen giver sig tilkiende, der higer meere mod Sydend mod Nord. Men det kan her ikke være vanskeligt at adskille, hvad der i Sandhed hører Nationen til. Det er en Bevidsthed, som har sin Rod i Historien, som Tiden selv bringer til Udvikling, og som derfor gjør sig gjældende med Naturnødvendighedens Magt: at de skandinaviske Folk ikke alene bestaae hvert for sig, men at de ere alle tilsammen Led af et større Hele, – den samme Bevidsthed, som bringer de tydske Folk, større og mindre, til at stræde udaf den politiske Jsolering til den store nationale Eenhed. Dersom nogen Bestræbelse er baade naturlig i sin Grund og betydningsfuld i sine Virkninger, da er det den: at bringe denne, kun ved unaturlige Forhold tilbagetrængte, Sandhed til altid klarere Erkjendelse. Tydsklands Folk og Sverrigs Folk maae vel, ved at see hen til Forholdene i Øst og Vest, mindes om, itide at styrke det nationale Liv ved nærmere indbyrdes Sammenslutning af dem, der ere hverandre beslægtede efter Blodet og efter Aanden; og end mere maa ethvert Tilbageblik i Fortiden og ethvert Jndblik i Fremtiden minde de Danske om, ved lige aandelig Magt at søge Værn for dansk Nationalitet og dansk Selvstændighed imod Tydskhedens Magt, som allerede har fortrængt kun alt for Meget af de nationale Elementer. J Sandhed – gives der noget Lyspunkt, hvortil Øiet vilkaarligt søger hen igjennem Taagerne, der leire sig omkring os, da er det den sympathetiske Tilstræben, med hvilken de skandinaviske Folk omsider synes at ville lade den nationale Slægtskabsfølelse komme til sin fulde og naturlige Ret. Mod denne dybe og stærke Drift er det ikke troligt, at en Øvrigheds-Autoritet skulde tænke paa at træde op. Og hvor ulige vilde ikke Kampen her blive Endelig slutter Clausen saaledes: Og nu - Virkningen af det foreliggende Forbud, Tilvisse er det den behageligste Tilstand, ligesom det er den fuldkomneste, naar Regjering og Folk mødes i Virksomhedens Formaal og Retning; og dette vil være Tilfældet, jo mere Regjerings-Autoriteterne forstaae og anerkjende de aandelige Magter, som styre det nationale Livs Udvikling, og vide at stille sig, værnende og ledende i Spidsen for denne. Men paa den anden Side kan det ikke nægtes, at, hvor en saadan Harmonie endnu ikke er tilstede, Nationen snarere vil kunne bringes til at søge ind til sig selv, til at klare og befæste Overbeviisningen om Det, der er fornødent og gavnligt, og til, med Tillid til egne Kræfter, at stræbe fremad efter denne Overbeviisning, uden først at forlange Tegn oven fra for at sætte sig i Bevægelse. Og denne Opdragelse turde være i samme Grad vigtigere, jo meere Nationens Liv, som Følge af de indre Forhold, har igjennem en Række af Aar været ført med ringe Selvstændighed. Til at befordre denne sædelige Udvikling af Omdømme og Villie synes Tilbageviisninger og Forbud, der maae forekomme Borgerne at vidne om mistænksom eller villig Stemning mod nationale Bestræbelser, at være fortrinligt skikkede. Jeg har maattet udslette mit Navn af Listen over det skandinaviske Samfunds Medlemmer. Men denne Liste er, ligesom det intenderede Samfund selv, kun en Form. Af Antallet af de Mænd, der paa enhver lovlig Maade, ved Raad og Daad søge at virke og med hverandre at samvirke til at fremme det litteraire og sociale Samqvem mellem de skandinaviske Folk, træder jeg visselig ikke ud, og jeg vidste ikke, hvorledes nogen ikke altfor uselvstændig Mand skulde, ved et Forbud som det foreliggende, kunne bringes til at fravige enten sin Overbeviisning eller nogen lovlig Bestræbelse for at handle overeensstemmende med den. Ligesom vi derfor ikke uden Nødvendighed bør give den Tanke Rum, at det gjorte Skridt skulde være at betragte som rettet imod den skandinaviske Sag, i den Betydning hvori denne er Gjenstand for den reen nationale Jnteresse, saaledes tør vi med fuld Fortrøstning forudsige, at Forbuddet, om dette var Tilfældet, vilde virke – som ethvert Forbud, der har den stærkere Magt, Aandens, imod sig til at udvikle den indre Samvirken i ulige stærkere Grad, end det vil kunne hæmme den ydre."