Ribe Stifts Adresseaviser, 1840-07-14
Det er Slesvigs Jndvaanere vel bekjendt, at Hs. Majestæt Kongen d. 14de Mai d. A. har givet befaling til at for Fremtiden skulle alle Embedsmænd i de Distrikter af dette Hertugdømme, hvor det danske Sprog er Kirke- og Skole=Sprog, betjene sig af dette ved alle deres Udfærdigelser. At danske Folk glæde sig over denne befaling, er en følgelig Sag, ville vi derimod vide hvad en ivrig Schleswig=Holsteiner siger ved samme Anledning, kunne vi finde en mærkelig Remse fra Kiel. Corresp. indrykket i Dannevirke, Pag. 308 og begyndende som følger: Dyb Bekymring – retfærdig Forbittrelse har gjennemtrængt Hertugdømmet Slesvig, efterat det selv for den Stærblinde er blevet klart, hvilke Planer og Forventninger det stemmeførende Parti i Danmark forbinder med hiin kongl. Anordning. Anmælderen i Dannevirke mener, at dette Stykke har en Advocat til Forfatter, troligere vil det imidlertid være for Mange, at det maa være opsat af en ligesaa udannet som eenfoldig Stakkel, der efterat have hørt en Deel Snak har faaet Lyst til at samle den paa Papiret, i det mindste vil man vist finde, at det maa være en besynderlig Sag, fører, der kan falde paa at skrive saa aldeles hen i Vein- og Vind, som Vedkommende i Kiel. Corr. Vist er det, at Enhver, der er hjemme i Holbergs Comedier, ved at læse Kielerens høist besynderlige Yttringer og Forsøg paa at tvinge den Tydske Nation til at opgive sit Sprog, Fordanskningsforsøg" os. v. uvilkaarlig maa tænke paa Kjellingender maa være en forklædt Mandsperson, som i den politiske Kandestøber, femte Act, anden Scene, tager Borgemesteren for Brystet, raabende: Ak, er det Øvrighed, som gier saadanne forbandede Love ud, at en Mand maa have to Koner, mener J vel, at Guds Straf er ikke over Jer, hvorpaa Bremenfeld vel svarer, som sandt er: E du gal, Kjelling, hvem Pokker har tænkt paa Saadant, men uden at Kjellingen agter derpaa i mindste Maade, da hun i det Sted brøler videre. Hei, hei, hei, jeg skal ikke gaae bort, før jeg seer det Hjerte Blod, saa der bliver ikke Fred i Huset, for hun er trukket ud. Læseren undskylde mig, at jeg ikke har kunne modstaae Fristelsen til at gjøre ham deelagtig i den Lystighed, jeg skylder den gode Herre eller Dame fra Kiel. Corr.; det er for Resten ikke her min Hensigt at underholde ham med Løier, da Sagen vi tale om, kan være alvorlig nok, og navnlig alvorlig for os Danske. Naar nemlig Tydskerne klage over befalingen af 14de Mai, klage de jo aabenbar over heelt Skind, thi hvad skader det vel dem, at Embedsmænd i et dansktalende Landskab herefter skal skrive Dansk til dansktalende Folk, de har jo nu engang erfaret, at de ikke ved at skrive Tydsk tvinger Nogen til at opgive sit Modersmaal, og skulde Nogen af dem selv høre til hine Embedsmænd, staaer det ham jo frit for at erklære, at har ikke kan Dansk. For den gjælder det altsaa kun om det Tydske Sprogs Majestæt og Herredømme i Hertugdommet Slesvig, den dansktalende Bonde derimod maa herefter ikke faae andre Lærere til sine Børn end dem hans Provst har antaget, efterat have befundet dem dygtige baade i at tale og skrive Tydsk, og her gjælder det om Modersmaal, og med det Samme om al aandelig Dannelse. At der herefter tre Timer ugentlig skal gives Underviisning i Tydsk i de Slesvigske Skoler, er vistnok en Foranstaltning, som Menigmand vil modtage og bør modtage med Taknemmelighed. Er det end rimeligt nok, at de Tydske Handelsmænd, der gjæste Hertugdømmet, vilde have lagt sig efter Dansk, dersom Folket selv havde holdt ivrigere paa sit Modersmaal, saa er det dog unægteligt, at som Sagerne nu staae kan mangen Kjøbstædmand og Bonde have Gavn af det Tydske i Handel og Vandel, paa sine Steder turde det endog være af Vigtighed med Hensyn paa det Danske Sprog, at der er Leilighed til at faae Underviisning i Tydsk, men man kan ogsaa kjøbe Guld for dyrt, og hvem vil nægte, at her er det Fremmede kjøbt for dyrt, hvis vi skal tage Skade paa vort Eget! J de under Ride Bispestoel beliggende Kirkesogne er der ingen Fare paa Færde, thi der er Provsterne Danske og ville ikke glemme, at bør end Skolelærerne kunne Tydsk, bør de dog først og fremmest kunne Dansk, men umulig kunne vi kjende det mindste til den Aand, der i en Række af Aar har besjælet Størstedelen af de Tydske Embedsmænd i Hertugdommet Slesvig, og som ingenlunde er uddød, uden at frygte for Fare, overalt hvor der er Tydske Provster. Her gjælder det slet ikke og Enkeltmand, turde vi endog, hvad jeg ikke troer vi tør, stole paa hver enkelt Provst, der nu er i Embede i Slesvig, vi maatte dog ligefuldt erklære: det Danske Sprog er i Fare, saa længe det skal være enkelte Geistlige, dannede paa Tydsk, tilladt at spærre Danske Seminarister Veien til Ansættelse, ved den Erklæring, at de ikke forstaae eller skrive det Tydske godt nok for at undervise Danske Børn der tre Timer om Ugen. At skrive Tydsk, hvormeget kunne de tre Ord ikke have at betyde; der ere sandelig mange Tydske Forfattere, om hvem en stræng Dommer kunde sige, at de kan ikke skrive Tydsk, men skulde det vel være umuligt, at Tydske Provster, brændende af Jver for at udbrede deres eget Sprog, og overseende Dansk Tungemaal ved Siden af det Tydske, kun ville finde deres Samvittighed beroliget, naar de ved Embeders Besættelse faae anbragt en Landsmand, om hvem de jo kunne antage, at han kan altid Dansk nok for at gjøre sig forstaaelig for Bønderbørn. Alle spørge om Sikkerhed, i denne Tid, vi ville ogsaa engang spørge derom; hvem svarer os da for, at de Slesvigske Skoler ikke snart oversvømmes med Tydske Lærere, hvem svarer os for at de ville gjøre sig Umage for at lære saa meget Dansk, at de kunne gjøre Gavn for Føden, hvem svarer os for at de ikke lære vore Børn at foragte deres Modersmaal, Skal Tydskerne svare os for det? Det blev i Sandhed en maadelig Sikkerhed. Vel er der et Seminarium i Tønder, hvor der jo ogsaa gives Underviisning i Dansk, men det kan ikke berolige os, thi at nogle Timer helliges det Danste Sprog bliver altid en Bisag, hvor den hele Underviisning, den hele Dannelse er Tydsk, som Tilfældet er i Tønder, ja hvor Disciplene endogsaa tilholdes at tale Tydsk i daglig Omgang, hvad ligeledes er Tilfældet sammesteds, hvis Rygtet ikke lyver. Mener man virkelig, at nogen Tydsker - om enkelte udmærkede Hoveder og ivrige Studerende tales naturligviis ikke paa Tønder Seminarium kan blive saa fortrolig med det Danske, at han kan blive en dygtig Skolelærer blandt Danske Børn, eller at nogen Dansk der kan tilegne sig den Styrke i sit Modersmaal, det Bekjendtskab med dets herligste Værker, som saa faa af vore Skolelærere ere i Besiddelse af, og som de alle burde besidde, Landsmænd, Endeel af Eder har hørt Præster, velstuderede Mænd, der ganske anderledes end de fleste Seminarister ere i Stand til at tilegne sig et fremmed Tungemaal, mishandle det Danske paa det ynkeligste. J har hørt dem bede: "Forgive os vor Skyld, som vi forgive vore Skyldnere!" hørt de prøve paa at stemme Jer til Alvorstanker ved at minde Jer og at vi alle engang skal nedstige, Grøften", og blandt dem der har ført et saadant Maal. i Munden har der været Mænd, der af ærlig Følelse for deres Kald have gjort sig tilbørlig Flid for at tilkjæmpe sig Færdighed i det Sprog, hvori de skulde tiltale Eder. tør ikke vente, at alle paa Tydsk dannede Seminarister ville gjøre det, eller at deres Bestræbelser, om de end gjorde det, ville krones med større Held, og J maae jo dog vide, det er ingenlunde vigtigere, at Præst, Provst eller Biskop kan tale ret med Menigmand, end at Skolelæreren kan det, den Mand, der ret egentlig er kaldet til at leve med og forAlmuen, den Mand, der - Forældrene undtagne, naar de ere hvad de bør - skal lægge den første, den vigtigste Grund til Ungdommens Dannelse.