Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-03-02
Efter en Jndledning, formodentlig meget længere end min Text, gaaer jeg fra den sidstnævnte historiske Polemik eller polemiske Historie, over tilet andet egentlig historisk Arbeide, som er det, jeg vilde bidrage til at giøre dette Blads Læsere bekiendt med. Doctor og Professor Vedel Simonsen har i en Række af Aar udelukkende sys*) Grundtvigs korte Begreb af Verdens Krønike, Aar. 15) Saminesteds S. 322. selsat sig med at grandske den nordiske Historie og oplyse saavel hele Tidsaldere, som enkelte Facta denne. Den læsende Almeenhed vil skiønne, naar hans Arbeider komme for Lyset, at Jngen den Langebeks og Suhms Dage, med den Flid og Arbeidsomhed har taget sig af den danske Historie, som han. Priseligt er det og i Særdeleshed, at han udmærket sig, ikke blot ved almindelig historisk Lærdom, men og derved: at saa ofte han har standset ved en enkelt historisk Gienstand, har han søgt at udtømme denne til Bunds, inden han gik over til en ny. Med en i vore Dage ualmindelig Omhu og Nøiagtighed har han saaledes giennemgaaet alle optænkelige Kilder til Griffenfeldts Historie. og beskrevet denne store Danskes Levnet i et Værk, hvis Bekiendtgiørelse den danske Histories Venner utaalmodigen see i Møde. En Afhandling af ham over Ostgotherne, vandt for et Par Aar siden det danske Videnskabers Selskabs Priismedaille. Han har derefter med lige Flid gjort flere interessante Partier i den nordiske Historie til Gienstand, for sin Grandskning og Bearbeidelse, og denne er det, han under Titel af: Udsigt over Nationalhistoriens ældste og mærkeligste Perioder har begyndt at meddele Almeenheden. Dette Værk kommer til, i ligesaa mange Hefter at indeholde følgende 8 Afhandlinger; 1) Om Nationalhistoriens haandskrevne Kilders forskiellige Skjebne. 2) Nordens ældste Beboelse og tidligste Beskaffenhed. 3) Overgang fra Odins til Christi Lære, en Afhandling om Jomsborg og Palnatoke. 4) Nordens Catholicisme i sin høieste Flor, skildret i en Afhandling om Skandinavernes Pilegrimsreiser og Korstog til det hellige Land. 5) Om Grevens Feide, som en af Aarsagerne til Reformationen. 6) Afhandling om Riddervæsenet eller Nordens Aristocratie paa sin høieste Spidse. 7) Overgang fra Aristocratie til Monarkie, i en Afh. om Carl Gustavs Krig med Danmark. 8) Recapitulation af det Hele, i en Afhandling om Dannerrigets Vaaben og dets enkelte Skioldmærkers Opkomst, hvorved Forf. faaer Leilighed til at vise, hvorledes det danske Monarchie er bleven samlet af de særlige Riger og Landskaber, hvoraf det nu bestaaer. Med dette sidste Hefte skal ogsaa følge Tillæg og Rettelser til de foregaaende – og om Anmælderens Ønske maatte høres, et Hovedregister. - Enhver, som kiender Forfatteren, og overskuer den Række af historiske Gienstande, han har foretaget sig at bearbeide, maa ønske Danmarks Krønike til Lykke med en Berigelse, som er den største og vigtigste den i lang Tid har faaet. Men ogsaa de, der ikke kiende ham, have nu Leilighed til at sande mine Ord. To Hefter, det første og fierde i Rækken, om Nationalhistoriens Kilders Skjebne, og om de nordiske Pilegrimsreiser, have alt forladt Pressen, og vi tør maaskee haabe, inden Aarets Udgang at see det hele Værk fuldendt. Den første af disse Afhandlinger har forden nordiske Histories Dyrker omtrent den sørgelige Jnteresse, som en Skyggetegning af en kiærVen, som Døden for tidligt har berøvet os. Med en Flittighed, som vi paa hver Side ønske, at Forf. havde kunne spare sig, ere alle de forskiellige Uheld opregnede, som de haandskrevne Kilder til Nordens Historie, ved Religionsiver, Borgerkrig, Fiendevold, Fremmedes Plyndringer, Privatmænds uforsigtige Samlelyst, Jldsvaade, Politik, Hevngierrig, hed, og mangehaande andre Aarsager have været udsatte for, og efter saamange Anledninger til vore historiske Kilders Undergang, som paa en Maade mindre kunne tilregnes os selv, lære vi endnu, at næsten ingen har været mere fordærvelig, end vor egen utilgivelige Skiødesløshed og Ringeagt. Vi forfærdes i Sandhed ved at overskue med et Blik, hvor store og uoprettelige Tab vi have lidt, og kraftigere, end ved Historiens egen Skildring af dens Uheld, kunde den hellige Pligt, at redde hvad endnu kan reddes, ikke lægges os paa Hierte. Forf. har endvidere i et eget Capitel med faa, veltalende og kraftfulde Ord mindet om denne Pligt. "Med en Gru - siger han bl. a. – som blot den kan føle, der har indseet og fattet, hvad en classisk Nationalhistorie er og kan være for et Folk, og hvor uendelig meget den mægter at bidrage til selve Statens Opretholdelse, følger jeg dette Tidens ødelæggende Spor, forudseer jeg under Fortvirkningen af disse Omstændigheder Nationalhistoriens svære Tab, og minder høit og lydeligt om den ufravigelige Pligt mod os selv, vort Fodeland og vor Konge, at bidrage vores til at standse denne Skjebnens rædsomme Gang." Det kan ikke negtes, at vor Tidsalder synes at føle det Skændige i Ligegyldig, hed mod Fædrenes Minde; og at den, ligesom det Gamles Levninger døer bort i Livet, søger at redde dem i Mindemærkerne. Men denne Omsorg er endnu langt fra at være almindelig udbredt. Jngensteds findes endnu den hellige Ærbødighed og Agtelse for Oldtidens Levninger og historiske Monumenter, som i England. Tydskland maatte ved sin Selvstændigheds Undergang vækkes til fornyet Opmærksomhed paa dets Nationalskatte og Fortidsminder. Vi behøve ikke at gaae langt, for at finde det Modsatte heraf - en Ligegyldighed, for Alt hvad Tiden har levnet af historiske Mindemærker, en Skiødesløshed i at sørge for deres Bevaring, en Ringeagt for alle dertil sigtende Lovbud, som, desværre, var nær ved en Tid ogsaa at faae Jndpas hos os. Vel er det derfor Ord i Tide, som Forf. henvender til sine Landsmænd: Saa lader os da holde Forfædres Minde vedbørlig i Agt og Ære, lader os leve i dem, at deres Aand ikke skal uddøe i os, lader os opvarme os i Skinnet af Fortids Hæder, at vi ikke skulle vansmægte i Skyggen af en smaalig Nutid. Ja, lader os kraftigen værne om de faa Levninger, der end ere tilbage af vor ældre Histories utrykte og vigtigste Kilder; thi Nationens Ære er uadskillelig forbunden med dens Historie; hvo som undergraver denne, undergraver ogsaa hiin." Maatte han ikke have talt forgieves! – og vor Regierings Aand er os i det mindste Borgen for, at hvad derfra dens Side kan skee, for at værne om de endnu adspredte og ufredede historiske Kilder, et vil blive forsømt. Forfatterens antiquarisk historiske Reise i Fyens Stift, som han i Aaret 1811 efter Kongelig befaling foretog, er et talende Beviis herpaa. Dens Frugter ere tilforn i dette Blad omtalte. Maatte den snart udstrækkes til de øvrige Danske Stifter, for at Alt hvad endnu er tilovers "af det fast almindelige Skibbrud, vor Histories utrykte Kilder, desværre mere end engang have udstaaet, maatte bringes i Sikkerhed og bevares for den Eftertid, der mere taknemmelig end Samtiden vil paaskiønne denne Omsorg. Den anden af de udkomne Afhandlinger, om Skandinavernes Pilegrimsfærd og Korstog til det hellige Land, tillader Rummet mig ikke denne Gang videre at omtale. En vidtløftig Recension i den danske Litteraturtidende giør ogsaa dette for en Deel overflødigt. Det maa være nok her at sige, at dette Skrift endnu mere end det forrige vil læses med almindelig Jnteresse, og at det, som et mere egentlig historisk Værk, er mere skikket til at vise Forfatterens Evner i Behandlingen af historiske Gienstande. Man skulde efter denne og den før omtalte Afhandling troe ham, ved sin ligesaa sieldne som grundige Flid, fortrinlig skikket til at lægge en almindelig kritisk Grundvold til den nordiske Historie. Men vi have Grund til at ansee disse Skrifter som Forbud paa end mere classiske Arbeider, og sikkert vil ogsaa i denne Samling Fortællingen om Grevens Feide og Carl Gustavs Krig aabenbare Forfatterens Talent som egentlig Historieskriver. Det vilde derfor saavel være for tidligt, som her maaskee upassende, at fælde nogen Dom over Forfatterens historiske Fremstilling og Stiil i Almindelighed. Jeg vil blot i Henseende til den første anmærke, at man stundom finder en noget for stor Udførlighed, der leder til Gientagelser og Udmaling af det mindre Vigtige, som vel i historiske Samlinger og Undersøgelser er uskadelig; men som ei vilde være at rose i reen historiske Arbeider. Forfatterens Stiil er reen og temmelig ler, ikke altid fuldkommen correct; paa enkelte Steder virkelig skiøn. Den lider stundom noget under hiin Vidtløftighed i Fremstillingen; men den har Anseelse af at kunne vinde i Kraft og Eftertryk, og blive selv høiere Gienstande værdig. C. Molbech.