Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1837-02-05
Da jeg kuns leilighedsviis har gjort Bekiendtskab med den i denne Tidende Nr. 12 ommeldte Ansættelse for Nykjøbings Jndvaanere til Fattigbidrag for indeværende Qvartal, og derfor ikke ved samme har kunne fremsætte de bemærkninger hvortil jeg ifølge den ærede Commissions Opfordring fandt mig end mere foranlediget, saa være det mig tilladt, af Publicitetens Vei at fremkomme med det Spørgsmaal: Hvorfor ikke ogsaa ugifte Fuldmægtige hos Embedsmændene, disses ugifte Contoirbetiente, og ugifte Handelsfuldmægtige, overeensstemmende med Cancellie=Skrivelse af 7de Jan. 1817, ere ansatte til Bidrag? - Gifter Stiftamtmandens, Byefogdens, Birkedommerens, Amtsforvalterens o. s. v. Fuldmægtig eller Contoir betjent sig, sættes han strax i Skat, og denne forøges endog i en stedse stigende Progression efterhaanden som hans Familie forøges, saa man skulde troe den ikke var andet end en Bod, der i Gjentagelsestilfælde fordobles, naar man ikke vidste at Tilværten alene har sin Grund i Fattigvæsensbyrdernes bestandige Forøgelse. Jndsenderen leder forgiæves efter nogen antagelig Grund til at Skattepligten netop skal regnes fra Vielsens Datum meere for hine Jndivider end f. Ex. for Skolernes ugifte Lærere, for Toldvæsenets Betiente o. fl. der ikke ere forglemte; thi skulde Grunden være den, – den maaskee eneste tænkelige – at Skyldsætningen skal tjene Ligesindede til Advarsel mod ubesindige Ægteskabers Jndgaaelse, da maa Jndsenderen oprigtigen tilstaae, at Fattigskat og Skoleskat, at Præstepenge og Stolestadepenge, hvor afkræftende disse Præstationer end pleie at virke, dog alligevel efter hans Overbeviisning ikke ere de Midler ved hvilke Blodet fortyndes, eller Lidenskaben tøiles inden Fornuftens Grændser. Men i en ikke ringere Forlegenhed er han for at finde en rimelig Grund til at hine ugifte Personer gaae aldeles frie. De have ustridigen langt bedre Evne til at give en Skjærv til Nødens Lindring end deres gifte Medbrødre, der uden høiere Løn og Emolumenter ovenikjøbet have deres egne Familier at forsørge, langt bedre Evne dertil, end Enken, Dagleieren Haandværkeren i ringe Kaar, som under Udpantnings Tvang vise Barmhiertigheds Gierninger hvortil de meget ofte selv ere trængende. Sæt, at der gaves en saadan ugift Fuldmægtig, der foruden sin faste Løn, som allerede maa formodes tilstrækkelig til hans anstændige Subsistents, endnu ved en omfattende Praxis udenfor hans egentlige Stilling, og ved en, saa at sige ualmindelig Grad af Attractionsevne, har vidst at forskaffe sig en aarlig bifortjeneste, af 3 til 400 Rbd., hvortil han egentligen ikke trænger, og som altsaa maa ansees som et reent Overskud fra hans Fornødenheders Bestridelse, sæt at en saadan gaves, var det da mere end billigt og retfærdigt, at han paalignedes just et klækkeligt aarligt Bidrag af dette hans Overskud. Jeg formener ne. Enhver bør i Forhold til sin Evne mætte den Hungrige, klæde den Nogne; dette staaer skrevet baade i Guds og Kongens Lov, og Undtagelser fra denne gyldne Regel bør ikke gives, de tjene kuns til at forøge Byrden for Andre og at skabe Misfornøielse og Uvillie blandt dem den paahviler. – Jndsenderen haaber, at den ærede Commission for Nykjøbing Kjøbstads Fattigvæsen behageligst vil tage dette velmeente Vink ad nolamved første givne Leilighed og vise hine Mænd, hvem disse Bemærkninger nærmest angaae, en Opmærksomhed som de ikke kan andet end ansee for høist ærefuld. Nykjøbing den 31te Jan. 1837.