Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-02-04
Kjøbenhavn. No. 33. Den 4 Februarii, 1805. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Danneqvinderne. Over Gang, der opføres et ikke forkasteligt originalt Stykke paa vor Skueplads, glæder Forfatteren sig, ikke af forfængelig Forkjerlighed til hans Fædrenelands Litteratur, men fordi Erfaringen har viist ham, at den dramatiske Digtekonsts Bane i en Række af Aar har været meget slidrig for enhver Begynder. Vanskelig heden i at faae et Stykke antaget, og den forstemte Tone, der har hersket hos en stor Deel af det theaterelskende Publicum, synes mere skikket til at kyse end til at opmuntre den begyndende Theaterskribent. Hvor faa Mennesker Anden Aargang. af Genie gives der, som have Mod nok til at underkaste sig alle de Ubehageligheder, der ere forbundne med at forfatte et Skuespil for vort Theater, Naar i ethvert andet Land et Theater ikke vil antage et Stykke, saa kan dets Forfatter henvende sig til et andet. Men hos os maa det staae og falde med den Dom, den første litteraire Jnstance fælder. Et af Theaterdirectionen forkastet Stykke er i de fleste Menneskers Øine et slet Stykke. Mange dømme stundom endog uden at have læst det: "Directionens Dom bør ved Magt at stande. Selv det Stykke, som antages, har jo tre Skjerdsilde at gjennemgaae Directionens, Publicum og Skuespillernes Dom. Lykkelig er altsaa den, som eengang for alle besidder den Talisman, hvorved han kan holde sig fast paa denne slibrige Bane! Vi trænge virkelig til originale dramatiske Forfattere, enhver ny Pode af den Natur er en sand Vinding for Skuespillet. Vi ønske jo, saa meget som mueligt, at kunne undvære udenlandske Naturproducter, hvorfor ikke og saa meget som mueligt søge at undvære udenlandske Theaterdigtere? Et Folks Nationalaand taber alt for meget ved ideligen at forplante fremmede Sæder paa den fædrenelandske Bund. Velkommen altsaa, tre Gange velkommen, J ædle Danneqvinder, hvis Minde Abildgaards) skabende Pensel allerede for længe siden har foreviget i vort Bryst! Men hvor kjert det end er Forfatteren, at see fædrenelandske Hædersdaad forevigede paa vor Skueplads, saa finder han det dog besynderligt, at saadanne Stykker sjelden opføres paa Kongens Fødselsdag, uden at de ere ledsagede af en Musque og Dans, der berøver Handlingen det sande Skjønne, eller, med andre Ord, det Naturlige. Det være langt fra, at Forfatteren af disse Linier vil bestem mee dette Stykkes æsthetiske Værd. Han føler ligesaa lidet Kald hertil, som dette Blad er passende til en saadan Bedømmelse. Det er hans individuelle Følelser, i hvilke intet uden hans egen Overbeviisning har Deel, som han fremsætter her. Betragter man dette Stykke som et hervisk Drama, bestemt til at opføres paa en høitidelig Dag, da vover han at paa) Hr. Justitsraad Abildgaard har, som bekjendt, malet denne Scene. Det er hans Medlems stykke og er ophængt paa Konstacademiet. staae, at det kan sættes ved Siden af og maaskee over de fleste Stykker af det Slags, man har opført i samme Anledning. Men betragter man det som et Nationalstykke, bestemt til at gjøre varigt Jndtryk, til at befæste Patriotisme ved sande, ikke allene med Konstens, men ogsaa med Naturens Regler overeensstemmende Skildringer, saa havde han ønsket, at den talentfulde Digter havde skrevet dette Drama i ubunden Stiil, og ladet Penselen udfylde for Hjertet, hvad nu Musiquen og Dansen kun udfylde for Øret og Øiet. Den fangne Konges Befrielse og Thyrals Høimodighed har Digteren gjort til Vehicle for Stykkets Jnteresse. Men hvor kan man føle Jnteresse for den, som man aldrig har seet, aldrig har kjendt, Hvor kan man glæde sig over en Befrielse, hvis Følger endnu ere saa ganske usikkre? Hvo indestaaer os for, at Kong Svend kommer fri naar Thyra ægter Bugislay Af en Ridding, der er nedrig nok til at lade en Konge fange i hans eget Land ved leiede Stimænd, kan man vente sig Alt. Hans Løvte er intet Løvte, for ham er intet helligt. Og nu Oluf Er det den tappre, men grusomme Oluf den Gerdske, som vilde forplante Christendommen, liig en Mahomed, med Sværdet og Morderfakken i Haanden, som, for ikke at blive fangen, sprang med Skjold og Rustning i Havet, og endte der fine Dage, Dette er Spørgsmaale, hvis Besvarelse jeg overlader til Forfatterens og Tilskuernes egen Følelse. Men man maa tilstaae, at man med ligesaa god Grund bør tilstæde Danneqvindernes Digter den Frihed, at omskabe den raa Oluf til en blid Elsker, som man ikke har fundet det sært, at Erik Eiegods Digter har forvandlet en blodig Plet til en glimrende Ædelsteen i denne Konges Krone, og omskabt en grusom Handling til en sand Hædersdaad. Hvorfor skulde det være den ene Forfatter meere formeent at afvige fra den sande Historie end den anden? Men at Thyrals Kjerlighed til sin Oluf maa vige for hendes Kjerlighed til sin Broder, er ikke allene uovereensstemmende med Historien, men synes heller ikke at harmonere med de Begreber, vi i Almindelighed have om sand Kjerlighed. Dens Baand ere saa faste, at intet paa Jorden kan opløse dem. Den, der engang i sit Liv har elsket, vil ikke finde denne Paastand overdreven. Den sande Elsker kjender intet andet Bud end Kjerlighedens. Man forlader langt hellere Fædreneland og Frænder, end sin Elskede. Thyra havde som Svends Søster og Olufs Elskede handlet ganske anderledes end blot som Svends Søster. Umuelig kunde Norges kronede Helt være Vidne til, at man offrede den trædske Bugislav hans Elskede, for at befrie Dannemarks Konge, som snarere var hans Fiende end hans Ven, fra Fangenskab. At de Danske hengave deres Guld, deres Konges Søster, som Offer og deres Børn som Gidsler for at befrie Svend fra Bugislads Hænder, røber Kjerlighed til Kongens Person, men ikke det stolte Mod, ikke den urokkelige Helteaand, der fra de allerældste Tider besielede Dannefolket, og er neppe noget Træk, der fortjente at foreviges. Kun Danneqvindernes Handling er her virkelig ædel Med Sværdet i Haanden, at tilkjæmpe sig Svends Frihed, at falde eller seire med ham, at hævne Dannemarks Forurettelse med Blod, havde været en Handling, hiin Tidsalders Aand, hiin Tidsalders Mænd værdig. Men alt dette uagtet sees og vil dette Stykke endnu længe sees med Fornøielse. Det har mange poetiske Skjønheder. Den sidste Scene imellem Oluf og Thyra er fortræffelig. Hvor Thyra siger: Hør disse Toner kalde mig fra dig! Naar Græsset suser paa min Grav, o, Oluf, er jeg din! føler man sig henrykt af den sødeste Veemod. Og der, hvor Oluf siger: Nu svandt hun for mit Øie! O, nu ruller Jorden for min Øine! tager man den inderligste Deel i begges Skjebne. Decorationerne ere pragtfulde, men adskillige Deele ere deels ikke naturlige, deels ikke malede saaledes, som man kunde ønske det. J Leire fandtes ingen Klipper, skjønt de her ere anbragte. Forfatteren kjender Egnen, men han har aldrig seet der Norske Fielde. Rariteter. (Fortsat).ar De har længe ikke hørt noget fra mig, og uden at smigre mig selv troer jeg fuldt og fast, at de fleste af Deres Læsere længes ret inderlig efter, at læse noget mere og min Raritetsamling. Jeg tilfredsstiller denne deres brændende Længsel ved at sende her en Fortsættelse af Beskrivelsen over mit Raritetcabinet. En Digterkrone. Uagtet denne kun er af Papiir, og her paa Jorden ikke engang har saa megen Værdie, at Assistencehuset vil laane to Mark Dansk paa den, saa agtes den af Kiendere dog meget høit. Jeg har kjøbt den paa en Auction over en Poets Efterladenskaber for 7 Mark. Alle den Afdødes poetiske Venner, som vare tilstede paa Auctionen, svore høit, og dyrt paa, at jeg ikke havde faaet den for ligesaa mange Rigsdalere, dersom de havde kunnet undvære saa mange Penge.