Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-02-28
Naar man overveier, at de fleste Menneskeer af Middelstanden i vore Dage hverken gide eller kunne tænke paa at lægge noget op, men bestandig kun see paa det nærværende Øiebliks Krav, saa kan man aldeles ikke finde det forunderligt, at en Mand, der har sin Kone og Børn kjer, ønsker, efter sin Død, at sikkre dem mod Nød paa den første, den bedste Maade; thi Tanken, at vore nærmeste Paarørende ville komme til at lide Mangel, naar Døden river os bort fra dem, er for et følende Menneske skrækkeligere end Døden selv. - Den, som falder i Vandet, holder sig fast ved et Halmstraa, naar han ikke kan finde andet, og den, som tydelig forudseer, at hans Familie vil komme til at lide Nød, naar han er borte, søger Beroligelse hos hvem det end er, om han end skulde tage sin Tilflugt til Blændværk. Det er derfor, at selv de usleste Projectmagere have kunnet lokke fornuftige Folk i deres Snarer, ved at give dem Løvter, de aldrig faae sig istand til at opfylde, og at Forsørgelsescasser, byggede paa de prangeste Grundsætninger, have kunnet finde Deeltagere i Hobetal. Saadanne Jndretningers Jnteressentere lade sig deele i tre Classer. Deels bestaae de af formuende Folk, der ene betragte en saadan Casse som en Speculationshandel, da deres Enker i Grunden aldrig kunne komme til at trænge til Pensionen, deels af Mennesker, som elske Huusfred, og ikke bestandig gide at lade sig forekaste, at deres Kones og Børns Skjebne efter deres Død, er dem ligegyldig; deels endelig af Folk, der see den visse Fare for Øinene, og derfor, i Mangel af noget bedre, end- og gribe efter et Halmstraa. Jeg vil ikke paastaae, at ganske uinteressere de Folk, der blot besseles af den Tanke, at fremme Medborgeres Gavn, skulde paatage sig at stifte saadanne Casser. Den Uleilighed og de Bryderier, der ere forbundne dermed, ere alt for store, til at man saa let skulde kunne træffe Men nesker, der være uegennyttige nok til at bring Almeenheden et saadant Offer. Men at disse Stiftere som oftest aldeles ikke have noget andet Øiemed end deres personlige Fordeel, er høist beklageligt, thi derved blive saadanne Jndretninger, paa hvis Paalidelighed saa mange Familiers Vee og Vel beroer, til en reen Speculation for Stifteren, der i Almindelighed forbeholder sig at vær Bogholder eller Casserer. Cassens Tilstand ligger ham kun saa længe paa Hjertet, som han selv kan nyde Godt deraf, og han siger med Kong Exechie: " naar der kun bliver Fred og Troskab i min Tid Der existerer hos os en Casse, som har en Fond af adskillige Tønder Guld, og saavel Medlemmer som pensionerede Enker i Hobetal. De Fleste ere forsynede nok til at troe, at denne Sum er en uudtømmelig Skat, kun Faa indsee, at denne Casse er gaaet ud fra den Grundsætning, at Medlemmernes Tal bestandig skulde blive fuldtalligt, og at den ikke synes at have betænkt, hvad der er meget naturligt, at de contribuerende Medlemmer efterhaanden døe, og Enkerne bestandig tiltage, medens det bliver for bekosteligt for ny Medlemmer at gaae ind i Cassen. Jmidlertid blænder den tilsyneladende betydelige Fond dog Mængden, uagtet Kyndige vide, at f. Ex. det Calenbergske Selskab, som 1782 talte 3700 Jnteressentere, endog havde en rentebærende Fond af 850,000 Rdlr., og alligevel maatte opløses, fordi det var bygt paa en anden urigtig Forudsætning: at der ikke skulde blive flere end een Enke af 4 Ægteskaber, skjønt Erfaringen. viste, at der blev 3 af 5. Allerede 1782 havde det 700 Enker, hvis Pensioner beløb sig til omtrent 100,000 Rdlr.