Danske Mercurius, 1671-03-01
Den Danske til den 1. Martii. 1671. Danmark. En ven Jeg hafver kiær, och mig af hiertet under, Hos den at være nær, Jeg altid efterstunder, Och gierne giør, hvad jeg optænke kand och veed, At være tienligt til al god fortrolighed. Til Naaboe-venskabs baand med Danemarkes lige, Samt Svogerlig tillid at holde fast ved ligge, Er Holsteins Hertug reyst til Daner Konning hid Med sin Gemal, och tør vel tøfve nogen tid. Som Brødre kiærligen de med hver andre spendes Om alt det, som kand hen til felgis nytte vendes J deres regiment: och der hos stundom sig Med Jagt och Ridderspil forlyste frydelig. Lad Hermons klare Dug sig ofver alt udgyde: Lad Aarons Balsom need fra top til fødder flyde. Langt ædlere dog er samdrægtig Naboe-Fred, Som grundet er paa Dyd, och blifver ævig ved. Fra Lottringen et Bud var her i disse Dage, Sin Herres høye nød och vedermoed at klage. Bad och, hans Majestæt sig vilde for hans saa Bemøde bønligen, och mægle til fordrag Hand tilforlader sig, at Frandsken ey skal være haa streng at giøre med, naar slig en prislig Herre, Hvis høye dyders nafn en hver at ære bør, For hannem spaaner got och venlig forbøn giør 3 Det svar som gifven bleff Hamborgernes betiente, Var, at al Konge gunst for dennem er i vente Samt och, at al den ret och brug skal staae ved magt, Som dem af arf-ælds tid i Danmarck er tillagt: Medsaa skiel dog, at de sig lempe først och føye, Som undersater bør, och sig for Kronen høye Med hyldings eed och plict. Paa hvilcken afskeed dem Och naadigst gifven blef forlof, at drage hiem End dog hans Majestæt vel kunde Low opsette, Paa hvad maneer os bør, vor kleder skik at rette: Med sit exempel hand dog heller for vil gaae Och vise Dansken, hvad en Dansk kand vel anstaae Var det adstadighed en hver at efter abe Var det och pungens tarf, sig hver dag om at skabe. Nu paa sin Valsk och Frandsk, nu paa sin Polsk och Spansk Ney. Daner Konning vil, en Dansk skal kledes Dansk. Hans Naade derfor sig loed nylig self behage, En egen Form och skik paa kledning op at tage, Som passer zirligen, och dog er tarfvelig, Vil der hos och, at den ey skal forandre sig. De store Kongens Mænd, som hver dag gaae til Hofve De følge samme skik: De mindre det och lofve, Saa snart dem mueligt er. Saa gaaer det gierne til Er Kongen tarfvelig, hans Folk ey bramme vil Tydskland. 1 Med aller største flid och møye der paa mages, At Lüneborg igien med Mynster kand fordrages. Hervorden er udnæfnt af begge Parterne, Hvor Fred skal giøris af de tilforordnede. dog Dog vil det rykkes hart, før noget der af blifver: Thi Mynsters Biskop der paa staaer, och saare drifver, At Hochster rydelig skal giøres først, och saa Dem begge lige fri, til Sagens udgang, staae. En hver sig midlertid, om Freden ey vil hægte, Til dræbning færdig giør med Rytter och Landsknecte: Saa det ey længe kand saaledis blifve ved, Før det udbryde maae til Aarlog eller Fred. 2 Sig Cölne frycter hart for de Frandsøske giæster, Och derfor af al magt sig væbner och befæster Hun for Churførsten och sig ey forsekret veed, Som nu vel søge tør sin gamle rettighed. Til Pressborg var beramt en samlings Dag och møde, Som dog ey fremgang fik: thi Stænderne paa skøede, Mand ey forvisset var, at stedes hiem igien, Saa fremt mand leyde-bref ey fik af Keyseren. Det Jesuvitte sprog, om ingen eed at holde Med andre Secters Folk, slig misforstand kand volde. Hvo noget veed med sig, som er mod Rommer Præst, Sig speyler paa Serin, och sidder hiemme best.