Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-11-26
Efter adskillige aldeles mislykkede Optrin, viste Stymperinden sig som Jomfrue Maria, og den guddommelige Søn, der hvilede paa hendes Skjød, var vores gamle hæslige Dværg. En Latter brød, ud, som aldrig tog Ende. I den hæftigste Vrede reiste Fyrsten sig op, og befalede de ved Døren. staaende Soldater, at gribe den lille Mesias og bringe ham i Fængsel. Madonnaen maatte strax pakke ind og forlade Slottet. Saaledes kom hun dog lykkeligere bort, end hendes laante Søn, der maatte udstaae Adskilligt. Han sad tre lange Dage, forhaant og bespottet i Vagtstuen, paa Vand og Brød, og først da lykkedes det, det venskabelige Kløverblad ved dets ivrige Forbøn, at løse den fangne Forløser. Jeg forbigaaer flere, deels latterlige, deels ærgerlige Begivenheder og henvender mig til den Hændelse, der gandske gjorde Ende paa dette Hykler-Regiment i Slottet. Kapelmesteren og hans Selskab elskede Vinen, lidenskabelig og holdt ofte i Slottet natlige Drikkelav, hvorved de gjerne sang en kraftig Drikke sang. Det maatte rigtignok skee med dæmpet Stemme, da Fyrsten vel sov langt borte, men dog nær nok for at høre Bacchanternes Sang, Det skeede ogsaa virkelig engang. Morgenen, derpaa gjorde Kapelmesteren og Livlægen paa eengang deres Opvartning hos ham. Han spurgte hvad de Toner skulde betyde, som han havde hørt, om Natten. Vi holde Bedetimer, svarede de. Det gefaldt ham, men han undrede sig kun over, at det var ham gandske fremmede Melodier. De listige Kanallier svarede: at Afstanden maatte vel have været Skyld deri, og derved blev det. Men begge skreve sig det bag Øret, og Livlægen en behændig Poet, kom paa det Jndfald at digte et Par dygtige Drikkesange efter aandelige Melodier, ikke allene for det Komiske deri, men fornemmelig for at føre den lyttende Fyrste bag Lyset. Disse snurrige Sange vare i faa Dage færdige og rigelig krydrede med satirisk Lune. Digteren tager med egen Haand nogle Afskrifter deraf og gaaer ind i Drikkestuen. Hans tre Venner - thi ogsaa Dværgen var et Medlem af Drikkeselskabet - jublede over disse herlige Sange, stemmede glade i, da Vinen var stegen dem til Hovedet, og sang uden al Frygt og Tvang. Fyrsten kunde nu ogsaa høre det, men hvad gjør det, Der bliver holdet Bedetimer, Denne har just en søvnlos Nat. Lyttende glæder han sig over hans troe Tjeneres Andagt. En Favoritsangs Melodie smigrer hans Øre. Henreven deraf staaer han op. Han vil bede og synge med de fromme Mennesker. Disse, der snarere havde ventet Himmelen skulle styrte ind, end denne usædvanlige Nattevandring, havde ikke laaset Døren, og i deres støiende Ruus, hører de ikke Fyrstens sagte Trin. Pludselig staaer han for dem. Af Forskrækkelse springe de op, og klamre sig, ikke mægtig deres Fødders Brug, rundt om Bordet, og de stærkbevægede Drikkekar styrte overende. Fyrsten forhausedes. Alt synes ham et Blændeværk. Men da han fordrede af Drukkenboltene, der stirrede paa ham med stive Øine, at de skulle gjøre Regnskab for hvad han saae, og de begyndte med stammende Tunge at ville frembringe adskillige hykleriske Udflugter, da saae han hvem han havde at gjøre med, befalede dem at tie stille, bemægtigede sig nogle Exemplarer af de afsungne Sange og gik tilbage til sit Værelse. Her læste han, sin Livlæges Poesier, hvis Haandskrift han kjendte. De vare fulde af Uanstændigheder og Spot over Pietister og Helgener. Angreben og saaret derved fra den omfindtligste Side, besluttede Fyrsten uden videre at give de afmaskerede Hyklere sin Afskeed. Det var neppe bleven Dag, da han lod mig kalde. Med Bedrøvelse fortalte han mig hvorledes han havde opdaget hans Tjeneres Falsk hed og uværdige Opførsel, og meddeelte mig den ubehagelige befaling, at forkynde Justitsdirecteuren, Livlægen, Kapelmesteren og Dværgen deres Afskeed. Han overgav mig tillige fire forseglede Ruller med Guldstykker. "Jeg skienker herved sagde han - enhver hans fulde Aars Løn. Men befal i mit Navn Modtageren deraf, inden tre Timer at forlade Slottet og aldrig igjen at kommer for mine Øine. Kun Justitsdirecteuren maa og vil jeg endnu taale saalænge indtil han har overleveret sin Eftermand Arkivet." Jeg udførte den mig givne befaling med al den Skaansel, der var mig muligt, da jeg frygtede for Udbrud af Fortvivlelse. Men Herrerne ventede allerede den Dom jeg forkyndte dem, og fandt Pillen saa meget mindre bitter, som Fyrstens gavmilde Haand havde forgyldet den. Vi havde for lang Tid siden besluttet, ikke, længere at forbittre os Livet ved at blive her og sagde de pralende. - Vi kunne ved vores Videnskaber og Talenter overalt gjøre bedre Lykke. Kun Dværgen tilstod, at han ikke havde lært andet, end at spise Brød. Dog naar alting slaaer feil, - sagde han - saa lader jeg mig see for Penge. Med denne Betlertrodsighed, grebe de, med Undtagelse af Juristen, Reisestaven og vandre de fort. Ogsaa jeg maatte den følgende Dag reise, dog ikke forviist, men i Fyrstens Forretninger, han sendte mig til en af Tydsklands Hovedstæder forat drive paa en Process, som der ogsaa allerede var gjort anhængig, men hang som i Kjeder; tillige fik jeg den Commission at opsøge en erfaren Læge og en duelig Musicus og afslutte en Overeenskomst med begge. En dygtig Justitsdirecteur var allerede funden i Nærheden, og Dværgens Post blev ubesat. Kort for min Afreise sandt jeg endnu en gunstig Leilighed at tale med Helene uden Vidner. Denne Lykke varede kun fem Minutter, men jeg havde ikke byttet dem for ligesaa mange Leveaar; thi ethvert Ord, et hvert Blik af den Inderligelskede, opdagede mig uvilkaarlig Gjenkjerligheds søde Hemmelighed. Beruset af Glæde kastede jeg mig i Vognen og den eneste Tanke paa den ensomme, lange Reise, var Helene. Jeg var to Maaneder fraværende, da jeg kom tilbage og kjørte forbi Præstegaarden, reev Frederikke Vinduet op og raabte: at holdt et Øieblik, jeg har noget Vigtigt at sige Dem. Jeg sprang ind i Huset. Hun hoppede mig glad imøde og sagde: Ei, hvilken Forandring, vil de finde paa Slottet. Der er for fire Uger, siden en ung Herre ankommen, som man hvisker hinanden i Øret, skal være Fyrstens Søn. Der overfaldt mig en Skræk, saa jeg troede jeg skulle synke ned. Dog jeg fattede mig voldsomt, erklærede denne Nyehed for et tomt Byeslader, og randt, ærgerlig, som en der er bleven narret April, hurtig igjen bort. Ulykkelige Amadis, duhar tabt din Princesse!" raabte Frederikke, leende efter mig, da jeg halv sandsesløs styrtede mig i Vognen.