Viborger Samler, 1848-07-25
Efterat vi flere Gange ere blevne skuffede ved ugrundede Rygter og Fred, synes Efterretningen om, at en Vaabenstilstand paa 3 Maaneder er bleven afsluttet, endelig at bekræfte sig; vi ville haabe, at en snarlig Fred vil gjøre en Ende paa denne usalige Krig, der allerede har kostet Tydskland saa uforholdsmæssig tunge Offere. – Ligesaa naturligt det var, at vi i den første Bevægelse efter Revolutionen ilede Schleswigholsteinerne til Hjælp, dengang vi som Princip opstillede Landenes Deeling efter Nationaliteterne, ogsaa hvor det var os til Skade, ligesaa conseqvent maae vi nu, efter at vi i Posen, Bøhmen og Øvre-Jtalien have fornægtet dette Princip, indrømme, at vi aldeles ikke have Ret til at tvinge Danmark til at aftræde Slesvig; thi vor Ret beroede netop derpaa, at Halvdelen af Befolkningen i Slesvig, som aldrig har hørt til Tydskland eller det tydske Forbund, er tydsk. Det har i Krigens Løb viist sig, at den danske Halvdeel af Befolkningen er afgjort stemt imod en Tilslutning af Tydskland, og at selv hos den tydske Halvdeel Længselen efter denne Forening ikke kan være saa heftig, da den med en beundringsværdig Sindsroimodeseer Afgjørelsen af dette vigtige Spørgsmaal. Embedsmændene, de Lærde (der, dannede paa tydske Universiteter, ved aandelige Baand ere knyttede til Tydskland) og Ridderskabet ønske den rigtignok, men Massen af Folket har, som Begivenhederne klart godtgjøre, viist sig aldeles fremmed for Bevægelsen, der vistnok hovedsagelig skylder Augustenborgernes ærgjærrige Planer det Omfang, den har. Ridderskabet havde ogsaa oprindelig kun sin egen Fordeel, fine egne Privilegier, fin nexus socialis for Øie ved sin Opposition mod den danske Regjering, og først da det indsaae, at det alene neppe vilde naae sit Maal, da udsaaede det med Jver Misfornøielsens Sæd iblandt Folket, da vilde det bibringe den meenige Mand den Tro, at det kun var hans Sag, det forfægtede. Men hvad vi have at vente af disse ædle Herrer i hvilketsomhelst Land, det har Historien viist os i Aarhundreder; denne Classe vil overhovedet kun overalt have Rettigheder og Friheder for sig selv, men ikke Ret og Frihed for Allee. Major v. Wildenbruchs Brev har ogsaa viist os, hvilke Bevæggrunde der bragte Cabinetterne til saa hurtig at ile den provisoriske Regjering i Rendsborg til Hjælp. Det var ikke for at befrie en tydsk Stamme fra fremmed Herredømme, – nei, thi havde Talen været om en saadan Bagatel, da havde der mødt tusinde Forhindringer for Afsendelsen af Tropper; men her havde det stor Hast; thi den preussiske Garde, som var forstemt over Tilbagetoget fra Berlin, maatte hurtig og let bringes i godt Lune igjen, og - der var Fare for, at i Schleswig=Holstein et Folk kunde seire ved sin egen Kraft og Folkesouverainiteten blive proclameret i Hertugdømmerne : et altfor farligt Exempel for Nabostaterne. Kortsagt, som det saa ofte er gaaet, saaledes har ogsaa dennegang det tydske Folk ladet sig skuffe og bruge som et Redskab for Reactionens snue Hoveder. Denne Erkjendelse opnaae vi noget seent, den koster os tunge Offre af Gods og Blod –men seent er dog altid bedre end aldrig! – Sagen staaer nu omtrent paa samme Punct, hvorpaa den stod, før Tydskerne rykkede ind i Slesvig, det Resultat, vi nu ville kunne opnaae - Sandsynligviis det sydlige Slesvigs Jncorporation i Holsteen og dets Optagelse i det tydske Forbund - havde vi kunnet opnaae uden Sværdslag (2). En Lære giver denne Krig os imidlertid, og den er ikke for dyrt kjøbt, naar vi lægge os den paa Hjertet: vi maae tage Sagen 2 Gange under Oververveielse, før vi atter opoffre os for de Frihedsimpulser, som begunstiges af Cabinetterne."Et Alvorsord angaaende Danmark. (Efter Voss. Zeit.) "Vaabenstilstanden med Danmark er nu sluttet, men om en Fred kommer istand, er uafgjort. Vi troe, at den offentlige Mening i Danmark i denne Henseende vil udøve stor Jndflydelse; men om denne har man i Tydskland udbredt en saare feilagtig Anskuelse. Vi kunne forsikkre, at man i Danmark ingenlunde er modløs, de Danske ere tvertimod bestemte paa, som de sige, enten at opnaae deres Ret, (at Slesvig hører til Danmark, ikke til Tydskland, eller at kæmpe til sidste Mand. Desuden føle de meget lidet til Krigens Tryk, da deres Handel og Vindskibelighed ikke lide paa nogen Maade. Hos os har desværre Søhandelen, Rhederiet, lidt et saare haardt Stød og Tilbagevirkningen deraf har alt viist de sørgeligste Følger. – Og hvorfor føre vi denne Krig? For at befrie Slesvig, Hvilede der da et saa trykkende Aag paa Slesvig, lader os ikke længere skuffe os. Wildenbruch har givet os fuld Oplysning om Motiverne til denne usalige Krig. - Havde iøvrigt Slesvig villet afryste et saa meget trykkende Aag, saa havde det fra første Færd taget langt alvorligere fat, saaledes som andre Folkestammer i lignende Tilfælde have gjort. Vi have afkastet den tidligere fordømmelige Politik, lader os nu være aabenhiertige, uden Tilbageholdenhed. Man vil, hedder det, kun slutte en hæderlig Fred. Kan det da fordet store Tydskland ligeoverfor det lille Danmark udlægges som uhæderligt, naar det anerkjender en Svageres Rettigheder, Nei aldrig. Tydskland behøver ei Laurbær, som tilkjøbes ved dets Sønners Blod, blot for at vinde Laurbær. Gid derfor det nyfødte Tydskland ved en billig Fred med Danmark, en Fred, som igjen vil hæve Tydsklands sunkne Velstand, vilde sætte den første funklende Steen i sin nye Krone.