Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-26
For ikke længe siden er udkommen et mærkeligt Skrift: Les loisirs d'un Banni, par M. A. W. Arnault, ancien membre de Tinstitut, piecerecueillis en Belgiques publices avec des Note par M. Auguste Imbert, Paris 1823, i 2 Dele, Forfatteren, født i Paris 1766, er en Søn af den første Kammertjener hos den afdøde Grevinde af Provence, den nuregierende Kon 9 Aar 785 blev tan, ges Gemalinde. denne Prindsesses, Cabinetssecretair. gammel, lidet 180 og po 1787 kjøbte han en Valet de la garderobe Plads hos Greven, men som han mistede ved den strax derefter paafulgte Revolution. J Aaret 1791 optraadte han som Skuespildigter med hans Marius á Minturnes, siden med Sørgespillet Eucrece. Han blev snart kjed af Revolutionen og flygtede 1792 til Engelland og derfra til Brüssel. Men da en Franskmand ugjerne lever uden for sit Fædreneland, saa vilde han igjen indsnige sig i samme over Dunkirken, men blev heftet der. Endeligen satte man ham som Lærd igjen paa fri Fod. Han skrev nu to Operaer Horatius Colis og Phrosyne et Melidor, ogsaa to Sørgespil Cincinatus og Oscar, som fandt bifald. Napoleon holdt af de levende Hoveder, der kun alt for talrige sluttede sig til ham, og lod ved ham de jomiske Øer organisere. Kun indtil Malta fulgte han sin Velynder paa det ægyptiske Feldtog; han blev tagen til Fange af de Engelske, men igjen frigiven, og 1799 lod han paa Theatre francais forestille sine Venitiens, et Sørgespil. Det fandt bifald, thi Forfatteren veed altid at indflette Tidsbegivenhederne i sine Digte paa en for Magthaveren smigrende Maade, og en Følge deraf var, at han blev optagen som Medlem af Nationalinstitutet. Lucian Bonaparte optog ham i sit Gesandtskabsfølge til Madrid. Da han vendte tilbage blev han Fourcoroys Medhielper ved den offentlige Underviisning i hele 8 Aar, og bestræbte sig altid for, at offre sin Velynder literarisk Virak. J sit Testamente bestemte ham Napoleon 100,000 Fr. Taknemmeligheden herfor skylder Vie polit, et milit. de Napoleon, Paris 1822, Fol. med mange Kobbere sin Tilværelse. Kobberne ere slette og Texten indeholder megen Virak, men kun lidet Nyt. Hans Don Pedro eller le Roi og le labotieur blev optagen med Mishag. J Compiegne lod han sig forestille hos den nu regjerende Konge 1814, men mistede dog alle sine Poster. Da Napoleon, 1815 vendte tilbage blev han General-Administrator over Universitetet, Valg. herre for Seine-Departementerne, fungerede i denne Egenskab paa Champ de Mai og indtraade te som Deputeret i Repræsentanternes Kammer. Den gjenoprettede bourbonske Regjering skilte ham ved hans Embeder og landsforviste ham. Han gik nu til Brüssel og skrev der mange bittre Stykker mod den nuværende Regjering i seil leton des Vrailiberal. J Aaret 1819 kaldte Kongens Naade ham igien tilbage til Frankrig, hvor Politiet siden den Tid stedse har Øie med dette urolige Hoved. Hans Collega i de 100 Dage, Roy, var 1819 Finantsminister, men ansaae ham ikke værdig til en Pension, da Monarken i Begyndelsen havde tiltænkt ham en for hans Grad passende Pension de Retraite. Rigtignok havde han i Pot pourri des Vrailiberal ikke blot gjennemheglet ham, men ogsaa beskyldt ham for at have begaaet Underslæb med offentlige Penge. Hans Sørgespil Germanicus høstede 1816, paa Grund af de daværende Partier, større bifald end det fortiente. Han var Medarbeider i Miroir, og Regjeringen, der ikke havde behandlet ham umildt, og næsten Enhver, drillede han i de af ham i Forening med Jouy, Norwens, Jay o. fl. udgivne Biographies des contemporaine, et Værk, hvori Forfatterens Partieaandviser sig, og hvori mange Artikler ere yderst flygtigen compilerede. J Artiklen Arnault har han ikke nævnet sig som Forfatter af mange Stykker i feuilleton des Vrailiberal. Jmbert viste ham derfor en ilde Tjeneste, da han i Vrai liberal under hans Navn samlede hans Arbeider og forelagde Almeenheden dem i et Øjeblik, da han gjerne saae mange Udfald glemte. Overalt fremskinner af Arnaults Stykker hans Vrede over hans Landsforviisning, endskjønt hans bittre Anmærkninger over Chateaubriant, Roy, Hertugen af Richelien, de Store, der omgive Kongens Person ved Hoffet, Villele og Andre, netop maatte bidrage til, at forlænge dette urolige Hoveds Landsforviisning. J sine Øine var han ganske uskyldig i at han i de 100 Dage ikke blot atter modtog Napoleons Tjeneste, men ogsaa bedrøvede Mangen, der var ham bekjendt som god Royalist, da han dog lydeligen erklærede, at han under Napoleon ikke havde ophørt, at fornægte sin Taknemmelighed for sine første Velgjørere, Bourbonnerne, og følgeligen havde ventet at hyldes og pensionere under disse, ligesom under Napoleon, af den høieste Autoritet, som en Lærd, der smigrede hver Autoritet. Men hans Vittighed paalagde han dog kun under Napoleon Tøilen, og han var en bekjendt Fiende af Munke og Missioner. Som Embedsmand befordrede han kun de lettere Videnskaber, Folke belæringen interesserede ikke dette Genie. Derfor stillede hans Embedsførelse sig ofte blot for hans Modstandere, hvilket disse benyttede sig af. Arnaults fortrinligste Talent som Forfatter bestaaer i heldige Hentydninger paa Tidsbegivenheder, men han sammenkjæder hine ikke med Jouy's, Naturlighed, og fremtrækker ofte Leiligheden dertil, som i Germanicus, paa en voldsom Maade. Jøvrigt vilde han kunne leve i Frankrige roligen, dersom han kunde beqvemme sig til at drive sit Forfatterskab med mere Maadehold. (Efter Hall. Liter. Zeit., Juni 1823.)