Aalborg Stiftstidende, 1829-12-05
Blandinger. J August 1775 saae Capitain Warrens, der førte en Grønlandsfarer, sig pludselig overfalden af Havblik, midt i en talløs Mængde Jsbjerge under 77 N. B. En sammenhængende Kiede af disse Bjerge, der dannede en Mængde med Snee bedækkede Spidser, laae udstrakt for hans Øine og overbeviste ham om, at Havet var her fuldkommen tilstoppet og sandsynlig viis længe vilde blive det. Capitainen kunde ikke komme af Stedet - befalede derfor den største Aarvaagen, hed, vel vidende, at hans Skib var uden Fare, saalænge Jismasserne forbleve i deres respective Stilling. Henimod Midnat hævede sig imidlertid en heftig Storm, ledsaget af Sneefog; og en frygtelig bragende, liig gjentagne Tordenbrag, dundrende Larm overbeviste snart de Forskrækkede, at Jismassen var sønderbrudt og svømmede imod dem. Skibet erholdt nastadelig heftige Stød; thi Folkene kunde i den tykke Luft ikke see, paa hvilken Side Vandet var aabnet, eller om der engang gaves nogen Udvei. Man indskrænkede sig altsaa til at dreie og vende, naar en større Jismasse nærmede sig, for at formindske Faren, og Capitainen overbeviste sig ved Dagens Anbrud, da Stormen tillige lagde sig, at Skibet ikke havde lidt stor Skade, ligesom han opdagede foran sig en stor og aaben Kanal, der gik mellem Jisbjergene, saalangt Øiet kunde række. Men endnu større blev hans Forhauselse, da han mod Middag ved klar Soelskin opdagede 2 Mile indenfor Kanalen en Seiler, der med en let Nordenvind kom ned imod ham. J Begyndelsen kunde man formedelst fremspringende JisbjergJntet see uden Masterne; dog blev man opmærksom paa den besynderlige Maade, hvorpaa Seilene var anbragte og paa Roernes og Takkelagens uordentlige Tilstand. Skibet dren endnu nogle Stadier for Vinden, kom derpaa ind under de lavere Jisbjerge og blev liggende ubevægelig. Capitain Warrens Nysgjerrighed steeg nu til det Høieste; han kastede sig hurtig med nogle af sine Folk i en Baad og roede derhen, Han raabte efter Skibsmandskabet; men fik intet Svar Før han gik ombord, saae han gjennem en af Stykportene en Mand siddende tilbagelænet paa en Stoel, og foran ham et lille Bord med Skrivematerialier. Nu gik man ombord og kom først ind i det Gemak, hvorind man havde seet. Dets Beboer blev i sin forrige Stilling, og man opdagede snart, at han var et Liig, hvis Hud var overdraget med en grøn Skimmel, at han i Haanden havde en Pen og foran sig en Dagbog, hvis sidste Ord lyde saaledes: "Den 11te November 1762. Vi have nu været paa syvende Dag indsluttet i Jsen. Jgaar gik Jlden ud og Capitainen har forgiæves gjort sig Umage for atter at tænde den. Hans Kone døde imorges. Der gives ingen Redning ". Uden at tale et Ord, gik man videre og stødte i Hovedcahytten paa Liget af et Fruentimmer, der i en krampagtig Stilling lænede sig til Sengen og hvis Træk endnu havde den fulde Livsfriskhed. Paa Gulvet foran hende sad Liget af en tilsyneladende ung Mand, som i den ene Haand holdt et Staal og i den anden en Steen, hvormed han havde villet slaae Jld i en foran ham staaende Fyrtønde. J Skibets Forende fandt man flere døde Matroser i deres Køier og ved Enden af Trappegangen laae Skelettet af en sammenkrympet Hund. Levnetsmidler og Brændsel fandtes ingensteds. De overtroiske Matroser hindrede Capitainen i nøiere at undersøge Skibet - han fik kun Tid til at tage Dagbogen med sig, og styrede, dybt rystet af dette Syn, saasnart mulig mod Syden. -