Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-10-06
(Jndsendt.) Landets Vel er uadskilleligt fra Kongens og derfor er der ingen Dag, der bedre egner sig til at udtale de Forhaabninger, vi nære om Landets Vel, end den Dag, hvorpaa Ønskerne for Kongens Vel udtale sig meest levende. Kongens Fødselsdag. Jntet ligger Os mere paa Hjerte, end med den utrættelige Jver, hvorpaa Vor forevigede Forgænger har givet Os et saa lysende Exempel, at fortsætte Hans landsfaderlige Regjering, med stadigt Hensyn til de Forbedringer i Forvaltningen, som Erfaringen maatte tilraade Os." Saa talte vor Konge i sin første til os rettede Proklamation, da Kong Frederik VI den 3die Dec. 1839. havde ombyttet sit hæderkronede Liv med et skjønnere Hisset. Af disse saa indholdstunge, ægtekongelige Ord see vi, hvad der, efter Kongens egen Mening, er en Regents Opgave, og hvad hans Undersaatter ere berettigede til at vente af ham. Kongen har givet os det høitidelige Løfte at han som Landsfader vil indføre alle de Forbedringer i Forvaltningen, som Erfaringen maatte vise at være nødvendige til vor Lykke. Skulde denne Erfaring ikke være vundet ved vor Konges nu snart tvaarige Regjering, saa vilde Hans tidligere, paa vigtige Begivenheder rige Liv allerede i og for sig have været istand til at give den. Ungdommelige Jndtryk ere de Stærkeste i Livet og for Livet, og just i vor Konges første Ungdomstid tildrog sig hiin store, fra Frankrig udgaaende Folke=Revolution, nærmest foranlediget ved de sidste franske Kongers slette Regjering. Skjøndt det franske Folks første Opstand ei alene lader sig undskylde, men endogsaa retfærdiggjøre, saa gik dog i dens Følge hiin Revolutionsmændenes usalige Rædselsregjering, der vist var endnu uendelig slettere og forkasteligere, end selv de værste Misbrug, hvori de tidligere Konger havde gjort sig skyldige. Dengang viste det sig, hvor let et i sig selv godt Princip kan udarte, og til hvilke Forvildelser det kan lede, naar den styrende Haand savnes. Hiin Revolution strakte sig i sine Følger ligetil Danmark. Vor nuværende Konge var i Aaret 1813 Statholder i Norge, da Rusland og Sverrig, understøttede af Engelland og Preussen, forlangte, at Danmark skulde afstaae Norge, Frederik VI søgte at tilbagevise en saa uretfærdig Fordring, men saae sig dog tilsidst nødt til, at afstaae Norge ved Freden til Kiel 1814. Men det norske Folk forkastede Kielerfredens Bestemmelser og befluttede, at forsvare sin Selvstændighed. J sin Proklamation af 19de Febr. 1814 erklærede vor nuværende Konge, at Norge vilde være uafhængigt, og Han viste i Gierningen, at Han forstod at hævde og forsvare en fri og selvstændig Nations Villie mod uretfærdige Angreb, J sin Proclamation af 13de Marts 1814 forkyndte han, at Norge var beredt, at forsvare sin Uafhængighed indtil Døden. To Maaneder efter blev han høitideligen proclameret til Arvekonge af Norge under Navn af Christian I. Hvilken Tillid maa denne Fyrste have vidst at indgyde det norske Folk, siden det, skinsygt som det var forat bevare sin Frihed, satte Ham til dens Vogter! Det er den Fyrste, som den 3die Dec. 1839 besteg den danske Trone og udstædte den ovenomtalte Proclamation, der er at betragte som vort Magna Charta. Det er vel hævet over enhver Tvivl, at vor Konge nu vil følge de samme Grundsætninger, der for 27 Aar siden bevægede Normændene til, ved frit Valg at betroe Norges Scepter i hans Haand; men ligesaa utvivlsomt er det, at vor Konge, som engang besad Mod og Energie nok til at forsvare et Folks Frihed og Uafhængighed til det Yderste, ei alene kjender et Folks Trang og har Villie til, at gjøre sine Undersaatter lykkelige, men at Han ogsaa har Kraft til, at fuldbringe denne Villie.