Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1835-07-31
Søndagen den 28de Juni d. A. forrettede Undertegnede Gudstjenesten i Nørre-Vedby Kirke, hvor tvende Børn vare henførte for at døbes. Omtrent midt under Prædiken begyndte det ene Barn en meget heftig næsten convulsivisk vedholdende Graad, hvilken jeg tænkte kunde være foraarsaget ved et fra Paaklædningen hidrørende Tryk eller Stik, hvilket ikke med Sømmelighed kunde eftersees i Kirken selv. Jeg gjorde derfor paa et passende Sted i Prædiken en kort Pause, og i god Hensigt sagde (ikke udraabte) jeg bogstavelig disse Ord: "Dersom det grædende og maaskee lidende Barn ikke kan beroliges herinde, saa ville man have den Godhed at forsøge paa at beroligdet ude i Vaabenhuset; thi jeg bør sørge for at holde baade Tilhørernes og min egen Andagt vedlige." Tvende Fruentimmer, som færdedes med Barnet maaskee dets Faddere – fulgde den velmeente Opfordring, og bare det i al Velanstændighed ud i Vaabenhuset (ikke Vaabenskuret). Om disse Tvende udgjorde det hele indbudne Følge, veed jeg ikke; men jeg saae ikke een eneste Person, foruden disse, at forlade sin Plads under Prædiken - hvilket jo ogsaa, uden anden Bevæggrund end den, der var at hente fra min Opfordring, vilde have været ganske overflødigt. J Vaabenhuset er ligesaalidet Træk som i Kirken selv; den 28de Juni var Veiret desuden om Formiddagen overordentligt skjønt og stille. Jngen udelukkedes fra Gudstjenesteen, og jeg tør forsikkre, at selv de Tvende, som syslede med det Stakkels grædende Barn, kunde i Vaabenhuset høre ethvert Ord af min Tale, forudsat: at deres Syslen med Barnet ikke optog al deres Opmærksomhed, og at det ellers interesserede dem at høre. og at de ikke vare meget tunghørige. Det hele Optrin– saavel min oftnævnte Opfordring, som den i Sammes Hensigtsmæssighed begrundede velvillige Notits, der blev taget deraf – foregik i al Sindighed og varede kun et Øieblik, og da jeg umiddelbart derefter fortsatte min Prædiken, viste det sig til min Opmuntring umiskjendeligen, at Andagten hos Pluraliteten af Menigheden -ja maaskee hos ethvert Jndivid i Forsamlingen – nu ikke blev forstyrret; men forstørret. Alt dette, som er simpel Sandhed, har jeg fundet mig beføiet til at offentliggjøre i Anledning af en i Lollands Stifts Avis No. 57 indrykket lognagtig Meddelelse af denne, efter min Formening, overmaade ubetydelige og uvigtige Begivenhed. Ved denne Leilighed skal jeg desuden tillade mig at bemærke, hverken i Kirkeritualet eller Danske Lov er det befalet Prædikanten, at han fra Prædikestolen directe skal corrigere et og andet uvæsen, som under Prædiken maatte finde Sted i Guds Huus (f. Ex. enkelte Tilstedeværendes Sladdren, Frisen og Urolighed i den Grad, at Andagt og Opmærksomhed hos Tilhørerne derved forstyrres). Et heller er det ham befalet, fra Prædikestolen at give Vink til hensigtsmæssigen og uden Forargelse at afhjælpe saadan Andagtsforstyrrelse, som uskyldigviis under Prædiken kunde afstedkommes (f.Ex. ved spæde Børns overhaandtagende Græden, ved epileptiske Personers Skrigen o. a. desl.). Jntet af dette, siger jeg, har enten Kirkeritualet eller Danske Lov befalet Prædikanten fra Prædikestolen at forlange afhjulpet, deels fordi der forudsættes Kirkegængere, som have Ærbødighed for Guds Huus og Guds Ord og de dermed forbundne Handlinger, deels fordi det kan antages, at uskyldigviis stedfindende Forstyrrelser ville ved de Overværendes egen Condulte paa passende Maade og i rette Tid besørges hævede, og deels fordi det paaligger baade Degnen og Præstens Medhielpere, at drage Omsorg for at forebygge og afhjælpe al Uorden og Andagtsforstyrrelse under Gudstjenesten. Men naar Vedkommende, i mødende Tilfælde, forblive ligegyldige og aldeles passive, da tør vel Prædikanten drage Menigheden og sig selv til Fordeel, at hverken Kirkeritualet eller Danske Lov forbyder ham, at lagttage Øieblikkets Tarv, og, efter Omstændighederne, ved et Par alvorlige eller endog strænge Ord søge at rette paa saadanne Utilbørligheder, som under hans Foredrag forstyrre Andres eller hans egen Andagt og Samling. – Lykkelig er den, som aldrig skulde have slige extemporaire Erindringer behov. Held den, som aldrig bruger dem uden christelig Sagtmodighed – og dobbelt Held ham, hvis han kan opnaae den gode Hensigt dermed uden Miskjendelse. Vaalse Præstegaard paa Falster den 29de Juli 1835. F. C. Rosen, Sognepræst for Vaalse Menighed.