Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-08-12
Min Skjebne førte mig nu hen til en fattig Snedker i Adelgaden. Denne Mand havde Kone og sex vakkre Børn, som han ernærede med sine to Hænder. – Fattig var han, det er sandt; han ansaae sig just ikke for lykkelig, men heller ikke for ulykkelig. Han var ikke aldeles fri for Misundelse, thi hans Svoger, holdt tre Svende, havde bestandigen Anbeide, og boede og klædte sig meget bedre end han. Men denne Misundelse - om den fortjener dette Navn - var ikke andet end en Spore for ham til at arbeide, og ved sit Arbeide, at være sin egen Lykkes Smed. Men da det er nødvendigt at være en meget stor Lykkesmed, dersom man skal kunne samle sig, var det end nok saa ubetydelig en Capital med to komme Hænder, der skulle føde 8 Mennesker, saa op stod naturligvis den Tanke hos ham, at søge Fortung paa en Gjenvei. Denne Gjennei, sagte og fandt han paa et Sted, hvor saa mange løbe April, i Tallotteriet. Han havde længe giftet en Skillingstærne for den yderste Grad af Lykke, der paa denne Jord kunde blive ham til Deel, og paa dette Haab havde han allerede i en Række af Aar bygt saa mange gyldne og brogede Casteller i Luften, der, naar Lotteriet var trukket, eller Posten ankommen, brast som usle Sæbebobler. Men Haabet - denne Menneskehedens retfærdigste Beskytterinde - denne Guddomsdatter, hvis velgjørende Straaler saa ofte oplyse den mørkeste Phantasie - forlod ham aldrig. Bestandig troede han at naae, hvad der paa Sandsynlighedens Vægtskaal næsen synes umueligt - en Tærne i Tallotteriet. Naar jeg engang vinder en Tærne, Moder, sagde han altid, naar han var ret glad saa skulle vi begynde at leve. Du skal have en ny Sirtses Kjole – jeg anskaffer mig mere Værktøi, og tager mig en Svend - vor ældste Søn Carl skal lære at spille paa Fløite, og alle vore Børn skal gaae klædte som Dukker Konen smilede over Mandens Enfoldighed, og rystede med Hovedet hver Gang han beskrev hende alle de Herligheder, som Veisenhuusdrengen paa Kongens Nytorv, engang vilde hente frem for ham med eet Greb. Hun tænkde sig end ikke Pueligheden af at kunne komme i Besiddelse af saa stor en Lykke. Hun havde snarere anseet det for mueligt, at hendes Mand engang kunde blive Oldermand, end vinde en Tærne i Lotteriet; men begge Deele laae saa dybt inde i Muelighedens Rige, at man ikke kunde sine dem med den bedste Dollons Kikkert. Jmidlertid er det, som vi ofte troe fjernest, os allernærmest. Den Sunde troer stundom, at Graden er tusinde Mile borte fra ham, medens han staaer paa dens Brink - og den Ulykkelige staaer ofte i den Tanke, at Lykkens Soel er allerede dalet for ham, medens den begynder at straale i sin fulde Glands bag Horizonten. Skjebnen leder saaledes Menneskene med et Bind for Øinene omkring ved sit Daiebaand. De vilde være ulykkelige, dersom den tog Bindet bort. - Glad, som den, der længe har maattet drive omkring paa det urolige Hav og omsider har naaet en tryg Havn, ilede min ny Herre hen til Collecteuren, for at afhente mig. Han havde saa gjerne deelt sin Lykke og Glæde med hele Verden. Han tog mig i Haanden med de samme Følelser, som man favner en Broder, man aldrig har seet før. Alle hans Jdeer vare nu sysselsatte med, hvorledes han egentlig skulde anvende den i hans Øine uhyre Capital. 6 Rdlr., som næsten vare 32 Deel af hele Gevinsten, forærede han Collecteuren, og jeg gjorde her den Jagttagelse, at ingen holder mindre paa Penge end den, som har mindst af dem. Jeg fandt tillige, at vi 100 Rigsdalersedler næsten have samme Skjebne, som Menneskene; det beroer meget paa, i hvilke Hænder vi komme. J den rige Mands Haand var jeg en Graasteen, i Snedkerens en Diamant. Den første ændsede mig aldeles ikke, den sidste betragtede mig som hans Lykkes Skaber. Da min ny Herre kom hjem, skulde hans Kone og alle hans Børn, lige indtil den mindste, som gjorde Fingerbøller af Sand, tage mig i Øiesyn. Jngen af dem havde nogensinde seet en saadan Talisman, ingen af dem havde troet, at en 100 Rigsdalerseddel ikke saae anderledes ud. Efterat den hele Familie ret nøie havde betragtet og beundret mig, lagde min Herre mig ind i sit Chatol, og pønsede nu kun paa, hvorledes han, uden at det skulde gjøre for megen Opsigt, skulde faae mig byttet. Om Natten havde han en meget urolig Søvn, thi han drømte, at jeg var bleven stiaalen. (Fortsættes.)