Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-09-17
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. hos RostockerFemte Aargang. No. 98. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 17 September, 1808. Om Frygten for Døden. Jntet er visere end Døden, og dog frygter Menmesket intet mere end den. Vi see vore nærmeste Frænder og Venner falde som dens Offere, og dog skjelve vi ved den Tanke, at Nødvendighedens evige Lov har bestemt os til samme Skjebne. Men det er i Grunden ikke Døden vi frygte; det er Kierligheden til Livet og de Baand, der fængst os til det Jordiske, den samme Kjerlighed, der endog yttrer sig hos Ormen, naar dens Tilværelse trues med Tilintetgjørelse, der sætter os i Frygt for at drage hen til hiint ubekjendte Land, som ingen Reisende nogensinde er kommen tilbage fra. Døden kunne vi i egentlig Forstand ikke frygte, fordi vi umueligen kunne gjøre os et Begreb om en Tilstand, som er ganske det Modsatte af den vi nu befinde os i og fordi den Levende ligesaalidet kan gjøre sig nogen Forestilling om Døden, som den Blindfødte om Farverne og Lysstraalerne. Men denne Kjerlighed til Livet er den Klippesteen, som ofte standser mangen en modig Beslutning, opfylder Sjelen med ængselige Tanker om en Fremtid, der er uundgaaelig, og hindrer os ofte i at opfylde de Pligter, vil skylde det Land, hvori vi fødtes og det Samfund, hvori vi leve. Jo mere vi cultiveres, jo mere vi ved forfinede og qvindagtige Sæder søge at giøre os Livet behageligt og tillokkende, des smerteligere er Tanken, at vi engang skulle forlade de herligste Anlæg til jordisk Lykke, som vi saa ængstelig og møisomt røgte, uagtet vi med Vished forudsee, at vi næsten aldrig ville komme til at høste Frugterne. Derfor ere ogsaa Leonidasserne og Regulusserne nu saa sjeldne, og vor Old saa fattig paa Daad, Fortidens Aarbøger ere opfyldte med. De Gamle hang ikke med saa stor og blind Hengivenhed ved Livet. De føre at Nydelsens Øieblik er Nydelsens Gravat det Endelige i al jordisk Lyksalighed bør afholde Mennesket fra at sætte alt for stor Priis paa den. De talte ikke saaledes som vi med taabelig Ængstelighed Dage og Aar, de satte ikke saa overdreven Værd paa den tilfældige Lykke at opnaae en høi Alder, bragte den end mindre saaledes som vore Samtidige i et ordentlig System, thi de vidste, at der kun ligger liden Magt paa, enten vii den Evighed, mod hvilken vor Tilværelse er det samme som en Draabe mod Oceanet, samle nogle flere eller færre Aar i dette jordiske Mørke, i denne Labyrinth, hvor vi løbe efter Lygtemænd, og kjæmpe med Skygget. Kierlighed til Livet, ikke Kjerlighed til den skjønne og herlige Natur, og blind Drivt til at ville kjæmpe med afmægtige Arme mod Tilintergjørelsen, er een af Hovedkilderne til vor Slægts talløse Elendigheder. Vi samle Skatte, som om vi skulde leve et Aartusinde, vi bygge Palæer, som kunne trodse Aarhundreder, vi udtømme vore Kræfter og svække vor Sundhed, ligesom vi derved kunde sikkre en Tilværelse, hvis Grændset vi ikke kjende, ja, hvad der er det værste af Alt, vi fornedre stundom Mandens Værdighed ved Sanærende Feighed og forsage Fødelandet, som stoler paa vort Mod, blot af umandig Frygt, for at miste et Liv, som maaskee desuden er sit Maal langt nærmere end vi troe, og som er alt for usikker en Eiendom til at vi burde sætte saa overdreven en Priis paa det.