Norske Intelligenssedler, 1801-10-21
det 1te Vers af No. 423 af den nye evangeliske Psalmebog Med Vemod og med Andagt træde Vi trint omkring den aabne Grav. En trofast Ven, vort Haab, vox Glæde, Har nedlagt her sin Vandrestav. Hengivne ere vi dit Raad, O Herre, men du seer vor Graad. Derpaa kom Præsten ud af Sacrestiet, gik hen i Chordøren, og standsede der; Hans første Ord vare: Her vil jeg standse, thi her er Stedet som er omgivet med de Dødes Boliger. Efter at have viist at Hensigten, hvi vi saa tidlig i Dag havde betraad disse fredelige Egne, var for at bygge en nye Gravvaaning for en nye Underverdens Borger - og sagt, at han ligesaalidet selv, som han troede nogen anden havde Mod til at nævne Navnet af den Mand for hvem denne Vaaning var bestemt - berørte han Ham, der havde den første Ret til at væde sin Faders afsiælede Stør med sine Taarer. Derefter talte han om de nærmeste Paarørendes - Værfo-Officianternes og de øvrige Officerers Tab - og endelig henvendte han sig til Matroserne med disse Ord: Ogsaa J. brave Værfoets Folk, ogsaa J længes vel efter at jeg skal tale i Eders Navn og tolke Eders Savn. Eders Taarer, Eders dybe Sorg udtrykker mere i denne Stund, end mine Ord; men hvo skulle være Eders Talsmand, naar ikke Eders Lærer ville være det? De gode Folk vare under denne Tiltale, og det øvrige der blev sagt ved denne Leilighed, inderlig rørte. Nu nævnede han de Fattiges Tab af denne ligesaa godhiertige som gavmilde Understøtter - og tilsidst sit eget - som var stort - efter det Venskab han havde pleiet med Manden og den Fortrolighed han havde nydt. Derefter vendte han sig om til Skolen og gjorde disse Børn opmærksomme paa, at ogsaa de havde tabt - og at han ikke ville holde dem tilbage fra at lægge deres Følelser for Dagen ved denne Leilighed; hvorpaa een efter anden traadde frem, tog en haandfuld Blomster af en Kurv, gik omkring Kisten og bestrøede den, og sang herved følgende Vexs: Du Fader var for vore Fædre! Vi deres Børn Dig derfor hædre Med Uskylds Blomster paa Din Grav. Snart disse Blomster meer ej findes, Men evig, evig vil vi mindes Hvert huldrigt Smiil som Du os gav Synet af disse Børn, hvis Taarer ikke tilbageholdtes under Sangen, var særdeles rørende. Efter en kort Pause traadde nu Præsten nærmere til Kisten og med sand Følelse tog nogle Blomster, af sin Lomme og lagde paa Laaget: "Ogsaa jeg har nogle faae Blomster for Dig, Du Døde! ogsaa jeg veed at disse Blomster snaxt vil forsvinde - men det er Trang for mit Hierte at yde Dig Og nu sørgende Medbrødre, nu er Øjeblikket her, som vi hver dette Offer paa Din Grav ken kunne eller ville undvige. Vor Vens første Døds-Giemme skal unddrages vort Syn - kom lader os skynde os at give Jorden tilbage hvad den tilkommer - Medens han endnu talede nogle faae Ord, traadde Officererne ud af Stolerne, og i det de toge Kisten sluttede han Hengivne ere vi dit Raad O Herre, men du seer vor Graad, Sørge-Musiqven begyndte - fra Kirkedøren til Graven havde Matroserne opstilt sig. Daman vare komne her, ophørte Klokkerne at ringe, og efter Muldkastet blev istemmet af Skolen No. 422 af den nye evangeliske Psalmebog: Saa samles vi til vore Fædre: Vel den, som fare kan i Fred, etc. Medens Graven blev bygget, afgik Minus-Skud fra et udenfor Muren planted Batterie Processionen gik tilbage, igiennem Kirken under Musiqve, til Sørgehuuset.