Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1847-01-02
Om den Stænderdeputeredes Evner har der ligeledes været skrevet og talt saameget, og til disse mange Egenskaber, som man forresten sjelden vil finde samlet, turde man efter min Formening føie endnu Een og det er Ærlighed. Man vil svare mig; ja det er en simpel og selv følgelig Ting, og det er det jo ogsaa, men en Forfatter siger etsteds. – "Ærlighed er alt for simpel til at bemærkes, stort Væsen og Skryderie er ofte den "Maske hvorunder Skalken skjuler sig." – Naar jeg taler om Ærlighed, saa tager jeg den naturligviis ikke i den juridiske Forstand; thi saa er omtrent Alle som ere paa frie Fod, ærlige, saa kan selv alle Fangerne i Forbedringshuset henføres under denne Categori, thi saasnart de miste Æren ere de som bekjendt ikke engang, værdige til at forblive i dette Jnstitut, men skal flyttes over til Tugthuset; men jeg sigter til Ærligheden i det strængeste Begreb - til Ærlighed i Hjertet - og da er den sandelig ikke uden Betydning; thi det vil ikke kunde nægtes, at hvor de forskjellige Stands=Jnteresser staae saa lige imod hinanden, at enkelt Stemme undertiden kan gjøre Udslaget og især naar Kugleafstemning finder Sted, da hjelper det ikke at man fører Ordet Liberalitet paa Læben, naar man alligevel lader Kuglen glide til den urette Side. Naar overhovedet Mange bestandig raabe kun paa Liberalisme og Ultra-Liberalisme, saa har det ofte forundret mig, hvorledes de i Anvendelsen af Midlerne til Opnaaelsen deraf geraade i Modsigelse dermed, thi det er dog en aabenbar Modsigelse, naar man endelig vil bekjæmpe Embedshierarkiet og Bureaukratiet da at vælge Embedsmændene og Bureaukraterne dertil. Da i Aaret 1830 Franskmændene gjorde Revolution, imod deres Monark af Vrede imod hans Ministre, følte Kong Frederik den Sjette vistnok Hensigtsmæssigheden af i sin Lovgivningsvirksomhed hellere at overlade Folket et lille Stykke af Souveræniteten, end fremdeles ganske udelukkende at betroe sig til sine Ministres og Collegiers Raad, thi d. 28 Mai 1831 tilkjendegav Han høitidelig, at han for destobedre at forene sin Trones og sit kjære og troe Folks Gavn med hinanden, vilde lade Folket tage lidt Deel med i Souveræniteten ved Jndførelsen af raadgivende Provindsialstænder, i hvis Forsamling et vist Antal af deres Medborgere udnævnte Mænd skulde indtræde, for at anhøre og give Betænkning over Udkastene til de kongelige og for iøvrigt at sige Kongen, hvad man forresten fattedes eller havde at udsætte paa Bestyrelsen; men naar Folket, efter i Aaret 1834 at have modtaget dette Stykke af Souveræniteten, vilde udkaare Kongens Embedsmænd, eller Functionærer til at repræsentere Folket, saa er det jo dog omtrent det samme som paa en Maade at sende det modtagne Stykke af Souveræniteten tilbage og at sige: "vi have overladt til Deres Majestæts Embedsmænd ved Lov-Arbeiderne for Deres Majestæt ogsaa at arbeide for os." Det er der mig synes, at Borgerne ved Valget af Embedsmændene til Folkerepræsentantere i Regelen gjøre dem skyldige i Modsigelser og endog i en Tilintetgjørelse af den Hensigt hvori Kongen gav Borgerne Adgang til at tage Haand med i Arbeidet eller i Raadet og ligesom det tillige næsten er Synd imod Embedsmændene i det man derved frister dem til paa en Maade at rase imod deres eget Kjød og Blod, saa er det heller ikke klogt. Lad os f. Ex. sætte Os tilbage i hiin Tid, da Adelen og Borgeren, forenede sig om Kamp imod Papisteriet eller Catholicismen og forestille Os, at Paven med smigrende Løvter om at drage Forhænget tilside og at aabne Folket frie Adgang til Tabernaklet, til Fodvaskning a., skikkede Udsendinge med Erklæring: at han følte Lyst til af Jnteresse for Folket at være deres Forkjæmper; vilde man da have troet ham eller fundet det politisk rigtig at vælge Ham? Naar Borgeren spørger sig selv; Hvem han da skal vælge til Deputeret ved Stændernes Samling, saa er det naturligt at han først gjør sig det klart hvad sammesteds skal omhandles, og det vil da erindres, at det Hele i Grunden dreier sig om Lovene, om hvorledes Lovene ere og hvorledes de bør være, og hvorledes de particulære Jnteressers Tarv hensigtsmæssigst lader sig forene. Men nu er det ikke sagt, at den næringsdrivende Borger, uagtet den meest udmærkede Kundskab i sit Fag, ogsaa har Jndsigt i andre Fag tillige, og efter Stænderloven skal ikke og kan ikke alle de particulære, Jnteresser, hver for sig repræsenteres. Derfor bør vi betragte Tingen fra det mere almindelige Standpunkt, og det vil da vistnok billiges, at practisk Retskyndighed er Hovedsagen. Lærde og abstracte Theorier kan være gode nok at høre paa naar de foredrages fra Cathedret, men de passe ikke altid i det virkelige Liv og naar de udspendes over deres Sphære, saa dumper man ned i det Urimelige. Sagerne i Stændersalen maae slutte sig til det borgerlige Livs Forholde. Valget af en Sagfører turde derfor og med Hensyn paa den moralske Garanti Vælgerne med Grund søge hos Valgcandidaten, neppe være urigtig. Sagføreren er af Staten beskikket Folket til dets retslige Forholds Ordning i Livet, og har han i en Deel Aar virket i saadan Stilling, saa har han ogsaa en Deel Erfaring i det borgerlige Livs Forholde. Han lønnes ikke af Staten, men skal leve af Folket og iblandt Folket. Hans Subsistence beroer paa hans Medborgeres Tillid til hans Duelighed og hans Ærlighed, og svigter han sin Pligt og fortaber sin Tillid, saa - Vee Ham!!, thi saa er han forloren!!, og heri ligger en god moralsk Garanti. Forsaavidt der ogsaa har været skrevet og talt om en Præst, skal jeg endnu tillade mig at bemærke: at fra Dueligheden til Fortolkning af Aabenbaringen og Propheterne, lader sig ikke slutte ogsaa til Duelighed i at tolke Tidens og Samfundslivets Aabenbaring ved Siden af den borgerlige Lov og Anordningerne, samt disses practiske og casuelle Anvendelse. Dette skeer vel ogsaa i et Tempel, men i Themisses Tempel, i det Tempel, som man siger at Astræa efterlod sig her paa Jorden, da hun af Harme over at Falskhed havde indsneget sig, fløttede bort og valgte sit Sæde paa Firmamentet i Dyrekredsen under Navn af Jomfruen, og i dette Tempel ere i Reglen Sagførerne de ordinerede Præster. Nogle Vælgere yttrede sig derpaa om Valgets Udfald og Valgcandidaternes Personlighed, saaledes som i Avisen No. 277 er refereret, ligesom der af en anden Vælger blev yttret noget angaaende Misfornøielsen hos Borgerne angaaende den intenderende almindelige Værnepligt, imod hvilket Borgerrepræsentant C. H. Hansen, tog til Gjenmæle. Raadmand Ove Thomsen udbad sig derpaa Ordet og holdt et Foredrag først om sin personlige Stilling, og om at han ikke ønskede sig valgt; dernæst om sin tidligere Færd som Stænderdeputeret for Valgdistrictet, som indbefatter Amtets mindre Kjøbstæder; og sluttede med at bestride Kasserer J. J. Hansens Foredrag, betræffende Jkke-Valg af Regjerings-Embedsmænd og Præster, samt at Stændersalen ikke kan henføres til Themisses Templer. Herimod tog Kasserer Hansen igjen til Orde og yttrede: "J Anledning af Hr. Thomsens Foredrag har jeg blot at bede om at beholde i Erindring: at ligesom jeg slet ikke har indladt mig paa nogensomhelst Personlighed, saa har jeg jo hellere ikke uden allene fra det politiske og endog lovmæssige Standpunct berørt Urigtigheden i Embeds=Functionærernes Valg. Saa borneret burde jeg ikke forudsættes at være, at man vilde tillægge mig den taabelige Hensigt, at vilde fornægte Embedsmændenes personlige Retsindighed. Jeg har kun villet paavise den underlige Modsigelse hvori Vælgerne geraade, naar de saa gjerne raabe paa, at det er Embedshierarchiet og Bureauchratiet der skal bekjæmpes og de alligevel vælge Embedsmændene og Bureaukraterne dertil. Jeg skal ogsaa, siden der nu fra flere Sider er talt om Værnepligtssagen og Khrr. Abrahamsons Jnteresse derfor, gjøre opmærksom paa, at naar i det bekjendte Jnserat i Hempels Avis er blevet insinueret, at det tillige kunde hielpe paa Kjøbstæderne om Abrahamson blev valgt til Deputeret, fordi Han, naar Værnepligtsloven udgaaer, kunde virke til at den i Udførelsen ikke kom til saa slemt at falde paa Kjøbstædborgerne, saa er alt dette ligefrem kun Eet af To enten: at man vilde gjække Borgerne med en Chimære, eller: at man ikke forstaaer at skjelne imellem den lovgivende og den administrative Function, thi er Værnepligtsloven først udgaaet eller forsynet med Kongens Underskrivt, saa staaer det sandelig hverken i Abrahamsons eller i nogen Embedsmands Magt at forandre end en Tøddel i Loven og havde det virkelig været Abrahamsons Hensigt, at virke for Kjøbstæd borgernes Jnteresse i nogen høi Grad, saa havde det vistnok været i rette Tid at gjøre saadant førend Værnepligtsloven blev udarbeidet og hvori han, som Danmarks eneste virkelige Generalkrigscommissair, maae forudsættes at have havt Deel. Skulde, som Hr. Thomsen til Slutning siger, Stændersalen ikke være Astræas Tempel, altsaa virkelig ikke være Retfærdighedens Tempel, saa har jeg nu intet videre Svar. Vi meddele dette Referat med Kasserer Hansens Tilladelse, ikke i den Hensigt at agtere, men for at lade Kjendsgierningerne i al sin Simpelhed komme til Bedømmelse af de efter Prøve=Valget Jkketilstedeværende og for at tilintetgjøre ugrundede Rygter. Vi ønske blot, at vore Medborgere vil stemme efter deres egen samvittighedsfulde Overbeviisning og ikke agte paa store Løvter og omdrivende Pralere, som bronte af deres tidligere Færd, men paa Mænd som med Kundskab til Kjøbstadvæsenet i Fortid og Nutid, ikke af Forfængelighed for at glimre med paasat Paafugle-Hale, men af naturlig Forkjærlighed for Forbedring i Statens og Kjøbstædernes Forfatning, lader sig bevæge til at modtage Valg og med Jndsigt og Oprigtighed vil stræbe at virke i det hvortil han vælges.