Almuevennen, 1844-07-31
Da det sattes under Afstemning, om der i Anledning af det indgivne Forskag skulde nedsættes en Comitee til at forfatte en Adresse til Kongen, blev dette eenstemmig besluttet med 49 Stemmer, og til Comiteen valgtes Overretsprocurator Jespersen, Godseier Nyholm og Justitsraad With. Folket har visselig al Grund til, midt i sin Sorg, at glæde sig over den Frimodighed og Djærvhed den jydske Forsamling saaledes strax i Begyndelsen af sin Virksomhed har lagt for Dagen, og som lader forvente, at de samme Egenskaber, ville besjæle den i sin hele Virksomhed ved alle de vigtige Sager den især denne Gang faaer at behandle. Denne sunde Sands, dette kraftige Ord, denne bestemte Villie, de ere nødvendige nu mere end nogensinde for, men de ville heller ikke svigte de djærve Jyder, og hver ærlig dansk Mand der føler varmt for Sandheden og Fædrelandet vil derfor og tilraabe dem et jublende: Bravo! Hartkorns Petitionen. Sluttet, See Nr. 29). Efter at vi i det Foregaaende have viist, at Andragendet om lige Beskatning af alt Landets Hartkorn, hverken gaaer ud paa noget Uretfærdigt eller Urimeligt, og derved især have støttet os til Brink=Seidelins Bog om Skatte- og Afgiftsvæsenet, saa skulle vi nu anføre hvad en af Danmarks meest anseete statsøkonomiske Forfattere, i et af det kongelige danske Videnskabers Selskab kronet Priisskrift, har skrevet om samme Gjenstand, og som endnu klarere godtgjør Retfærdigheden og Rimeligheden i hiint Andragende. J Skriftet: "Geheimestatsminister, Greve Christian Ditlev Frederik Reventlovs Virksomhed som Kongens Embedsmand og Statens Borger, af A. F. Bergsøe, hedder det Pag. 96 i 2den Deel: Hovedgrundvolden for den Skattefrihed, Sædegaardene nød i de ældre Tider, var den personlige Krigstjeneste til Hest og senere den Rostjeneste, som deres Eiere ydede. Ved den staaende Hær, som ved Souverainitens Jndførelse blev oprettet, bortfaldt Rostjenesten og dermed ogsaa Grunden til de privilegerede Jorders Skattefrihed, og i de første 10 Aar efter Enevoldmagtens Jndførelse blev der heller ikke i Henseende til Skatters Paalæg gjort nogen Forskjel mellem Hovedgaardstaxt og Bøndergods. Da Regjeringen imidlertid dengang ønskede, at der skulde være mange samlede Godser, fordi man under Landvæsnets daværende forfaldne Tilstand troede lettere at kunne erholde Skatterne af slige Godsers Eiere end, hvis de samlede Godser bleve adsplittede og solgte, af de mindre Eiere, tilstod Man enhver forhenværende Sædegaard at være fri for Skat af Hovedgaardstaxten naar og saalænge den havde 200 Tdr. Hartkorn Bøndergods inden to Mile fra Hovedgaarden. Skattefriheden, synes saaledes ikke, som Man i Almindelighed siger, at have været tilstaaet som Vederlag fordi Godseierne indestod for Skatterne af Bøndergodset, thi dette var joderes ligefremme Pligtsom Eiere; men den synes at maatte betragtes som en Præmie for samlet Jordegods." Af det Anførte er det for det første at mærke, at det ved Souverainitetens Jndførelse ikke ansaaes for uretfærdigt, men tvertimod som en naturlig Selvfølge, at Skatteprivilegiet maatte ophøre, naar Grunden til samme ikke meere existerede; da Rostjenesten faldt bort, gjordes ei heller længer nogen Forskjel mellem Hovedgaardstaxt og Bøndergods. Da denne Forskjel i Skatter atter gjordes gjældende, var det som en Præmie for samlet Bøndergods, fordi Regjeringen troede at den lettere vilde faae Skatterne ind af større Godser, end af mindre Eiendomme. Saasnart Regjeringen seer at Omstændighedernehave forandret sig saaledes, at den er ligesaa sikker paa at faae Skatterne ind af de mindre som af de større Eiendomme, saa maatte den, efter fornuftige Grundsætninger, og efter Frederik den 3dies Exempel, være velbeføiet og i sin gode Ret, naar den lod den omhandlede Præmie bortfalde. At den skulde vedblive som en Godtgjørelse, fordi Godseierne indestaae for Skatterne af deres Bøndergods, kan Bergsøe, ikke antage, thi det er jo deres ligefremme Pligt som Eiere; det er en Sandhed, at enhver Borger i Staten, maae selv indestaae for Skatterne af sin Eiendom, og Staten eller Regjeringen har ikke at holde sig til nogen Anden. Har Eieren sluttet Akkord med Brugeren af en Eiendom, om at denne skal betale Skatterne af samme, da bliver dette kun et Mellemværende mellem disse Tvende, som ikke vedkommer Staten, der allene har med Eieren at gjøre. Er dette nu saa i alle andre Stænder og Forhold, hvorfor skulle det ikke da ogsaa være Godseiernes Pligt, at erlægge Skatterne af deres Eiendomme, Eller hvad skulde bevæge Staten til at give denne ene Classe af Statsborgere Vederlag for det, som den paalægger alle andre Borgerclasser som en ubetinget Pligt, Naar derfor det i Falsters Landboforening" oplæste Andragende gaaer ud paa, at Godseierne skulde have en billig Erstatning for Ophævelsen af deres Skatteprivilegium, og at derhos Fæstebønderne skulde indbetale deres Skatter paa Amtstuerne, hvorved Godseierne fritoges for en Pligt som paaligger alle andre Eiere i Landet, da synes det os snarere at kunne fortjene Bebreidelser for en forvidt dreven Hensynstagen til Gods eiernes Jnteresser, end at det skulde kunne siges at gaae ud paa noget mod disse uretfærdigt eller urimeligt Naar Staten ikke favoriserer Jorddrotterne mere end andre Grundeiere, da bortfalder ogsaa Jndvendingerne om den forøgede Byrde for Oppebørselsbetjenterne, og den manglende Sikkerhed for Fæsternes Skatter, og Jorddrotterne have, efter det Anførte ingen retlig eller fornuftig Grund til at fordre sig fritagne for Tilsvaret af Godsernes Skatter, selv om deres Skatteprivilegium mod Erstatning ophæves. Men dette Andragende er umodent, sagde man videre. Det er dog isandhed mærkeligt, at man endnu kan kalde et Andragende der gaaer ind paa Forholdet mellem det fri og ufri Hartkorn, umodent; har dette Forhold da ikke før været offentlig paa Bane, har det ikke tidt og ofte været Gjenstand for skarpe og heftige Discussioner i Stænderne, Jo visselig. Det er et Jnteresse-Spørgsmaal der stedse vil komme frem ved hver given Anledning, og under de meest forskjellige Former, saalænge det ikke udjævnes. Det er et Jnteresse-Spørgsmaal om hvilket Godseieren, Etatsraad Neergaard i sidste Roeskilde Stænderforsamling yttrede, at det der saa ofte havde været berørt, at det næsten var blevet ham en Modbydelighed, og Godseieren, Scavenius sagde, at det var ham høist ubebageligt der atter at drøfte det Spørgsmaal, der reises hvergang der er Tale om en saadan Sag, og der hører til dem der sætter ondt Blod. Det var om dette Jnteresse-Spørgsmaal, at Striden gik saavidt i den sidste jydske Stænderforsamling, at en Godseier erklærede, at han, under de Betingelser der tilbødes for Freden, vilde foretrække Krig for Fred, hvortil en Bonde svarede, at han ikke kunde troe den ærede Godseier for Alvor vilde have Krig, da det ikke var vanskeligt at forudsee hvem der da vilde gaae af med Seieren, thi i Bondens Arm var det dog Styrken bestod. Den enkelte Side af Sagen om Uligheden i Skatter, har i længere Tid været forhandlet af Pressen, og har for mere end et Aar siden været sat i Bevægelse i "Kjøbenhavns Amts Landcommunalforening" af en Besidder af frit Hartkorn. Vi indsee følgelig ikke hvad Dhrr. ville have forstaaet ved at kalde Andragendet umodent Fremdeles skulde det være et aldeles forfængeligt Haab, hvis man meente at Stænderne vilde tage Notits af en saa radical Petition. Men hvo kan sig at de nærværende Forsamlinger ville afvise Petitionen om Hartkornets lige Beskatning, Er der ikke i hver Forsamling en Snees Deputerede som eie ufrit Hartkorn, Og er der ikke blandt Kjøbenhavns og Kjøbstædernes Deputerede dem der have den Jndsigt i og den Upartiskhed for Sagen, at de ville stemme for den Og endelig, skulde der slet ingen af Sædegaardseiernes Deputerede kunne tænkes at have baade Klarhed og Selvstændighed til at hæve sig over egen Jnteresse, Dersom dette nu er saa skulde man dog ikke saa ganske afgjort kalde Haabet om at Stænderne ville tage Notits af Petitionen, forfængeligt. Men selv om det forud vides med Vished, at Stænderne ville forkaste et Andragende, bør da Folket eller en enkelt Folkeklasse derfor lade sig afholde fra at petitionere om det der findes retfærdigt og gavnligt? Den Fremgangsmaade er dog nok ikke at anbefale af Sandhedens og Frihedens Ven, da er det meget mere i sin rette Orden her at vise den bekjendte "Seighed, ikke trættes men gjentage sit Ønske saa ofte og saa indtrængende, at det dog engang maa høres. Saaledes gik man frem i Sagen om Landhaandværkerne og i Huusmandssagen, hvilke Stænderne først efter flere Afslag optoge til Behandling, og saaledes vil det stedse blive vort Raad til Bonden at gaae frem. Forkaster Stænderne hans Andragender, da opsøge han flere Grunde, fremstille dem endnu tydeligere og kraftigere, forsyne dem med endnu talrigere Underskrifter, og de ville da nok engang komme i Betragtning "Men - hedder det videre – der er heller ingen Udsigt til at Regjeringen kunde blive stemt for en saadan Reform." Stænder-Jndretningen er jo indført for at Kongen kan erholde tilforladelig Kundskab om hvad der kan fremme Landets Tarv, det er Folkets Røst Kongen vil høre, det er dets Mening han vil kjende, dersom Folket eller Stænderne nu lagde Skjul paa dets Mening og dets Tanker om hvad der kunde fremme det Heles Vel, fordi de troede at spore, at dette ikke vilde stemme med Regjeringens Tanker og Meninger, saa modvirkede og undergravede de jo det Gode som Kongen havde tilsigtet ved Stænderne, og en saadan Fremfærd maatte jo paa det Stærkeste misbilliges og forkastes. Det er imidlertid ikke andet man søger at befordre, naar man modsætter sig en Petition fordi der ikke er Udsigt til at Regjeringen vil gaae ind paa det den anholder om, og det er ikke uden Forundring man seer dannede Mænd yttre slige ufornuftige Meninger. Havde Stænderne hylde samme Anskuelse, da vare deres bedste Arbeider aldrig blevne til. Altsaa, du danske Bonde, mener Du ikke det er ret eller billigt at Du hvert Aar skal betale 8 Rbd. 93 1/2 sz. af hver Td. Hartkorn Du har i Brug og Besiddelse, meere end Godseierne betaler af deres, saa underskriv Du trøstig Petitioner til Stænderne og Regjeringen om, at denne Forskiel snarest muligt maa ophøre paa en Maade der stemmer med Retfærdighed, og lad Dig ikke afholde derfra ved alleslags intetsigende Betænkeligheder, som man optaarner for Dig, thi det at petitionere, det at andrage paa hvad Du anseer for bedre og rigtigere og retfærdigere end det nærværende, det er i Danmark fuldkommen lovligt, og naar Du gjør det da er Du i Din gode Ret,