Aalborg Stiftstidende, 1842-03-30
Den ellers tilsyneladende sunde og muntre Hund viser en usædvanlig Adfærd, taber Ædelyst, eller føler Ulyst til de vante faste Fødemidler, hvorimod den til sine Tider viser Tilbøielighed til at nyde flydende Ting; der paafalder Hunden en ængstelig Uro; den løber som i forstyrret Tilstand, ideligen frem og tilbage, søger at forandre Leie, og gribet enhver Leilighed for at komme ud, men vender, naar dette er skeet, strax tilbage. Under denne Uro opstaae stundom Brækninger, hvorved Hunden opkaster flere ufordøiede og ufordøielige Ting, blandede med guulbruun Sliim. Oft lider den af en haardnakket Forstoppelse; afgaae Excrementer, ere de altid mørkladne, sorte, grødagtige, ikke haarde. Efter kort Tid bemærker man, at Hunden springer og som for at snappe efter Fluer. Den begynder dernæst at søge Eensomhed, og findes ofte liggende paa afsides Steder. Den lystrer endnu sin Herre, og nærmer sig stundom denne med logrende Hale; kun naar den tiltales med haarde Ord eller under Trudsler, begynder den at knurre, vise Tænder og snappe efter samme; Fremmede derimod nærmer den sig lumsk, og bider snart med mere snart med mindre Heftighed. Stige Hunde giøe ikke, men udstøde en hæs hylende Lyd, hvorpaa Professor Hertwig i Berlin troer med Sikkerhed at kunde kjende den gale Hund. Denne Lyd hørtes ogsaa meget ofte hos de gale Hunde, som i Aarene 1815 og 1816 bleve bragte til Beterinairskolen. Løsgaaende Hunde streife nu vildt omkring, og bide hvad de træffe paa. Her er nu ingen Tvivl længer og Sygdommens Tilstædeværelse, og de Bid, en saadan Hund meddeler, kunne hos den Bidte frembringe Galskab; Saar, frembragte ved slige Bid, maa derfor øieblikkeligen behandles efter de for saadanne Saar gjældende Regler. Man henfører almindeligviis Hundens Galskab under 2 Hovedformer, det rasende og stille Galskab. J det rasende Galskab er Hunden ialmindelighed munter, Uroen paafaldende, og Lysten til at bide stor. Den hyler gjentagne Gange, og har megen Tilbøielighed til at løbe bort. J det stille Galskab er Hunden derimod rolig, undertiden ligesom modfalden, Lysten til at bide ei meget betydelig, hvilket maaskee kan hidledes fra den Uformuenhed (Lamhed), der findes i Bagkjævens Muskler til at nærme samme mod Forkjæven, hvorved hiin faaer en hængende Stilling. Munden lukkes med Vanskelighed, og kun øieblikkeligen. Disse Hunde løbe sjelden bort, men have ligeledes en særegen hæs, hylende Stemme. Biddet er under begge Former lige farligt. Det er ei nok at have Kiendetegn paa den gale Hund, men da Erfaringen viser, at denne Sygdom let udbredes ved Bid endog til Mennesket, og Lysten til at bide allerede finder Sted i Begyndelsen af Sygdommen, saa maa der fra vedkommende Øvrigheds Side især drages Omsorg for, at forekomme Sygdommens videre Udbredelse, og dette skeer ved at paalægge enhver Eier, hvor Vandskrækken har, viist sig, at holde sine Hunde bundne, forsyne dem med Mund kurve, eller holde dem forsvarligen indelukkede; herpaa er ved Placaten af 4de October 1815 taget Hensyn til hvad Kjøbenhavn og Forstæderne angaaer, fremdeles ved at meddele Tilladelse til at dræbe alle løsgaaende Hunde, og især saadanne, der løbe vildfarende omkring; ved dernæst at paabyde, at det strax anmeldes for Øvrigheden, naar et Menneske eller Dyr er blevet bidt, for at Mennesket strax kan tages under Tilsyn af en Menneskelæge, og det Fornødne med Hensyn til Dyret foranstaltes af en Dyrlæge. Veterinairskolen, den 23de Marts 1842. Viborg.