Adresseavis for Børn, 1781-12-05
Numer Aar. Tredie Aar. Aargang. for Onsdagen. den 5. December. Norre. Et Menneske aldrig bør hævne sig selv. For Lysten til saadant, bliv bange, og skjel, Den ulykkelige Wasers sidste Samtale med sine to Sønner. Dennegang ville vi fortælle eder, J unge Læsere, en Historie, som vel er meget førgelig, men derhos meget lærerig, om en Mand, som Lysten og Begierligheden til at hævne sig selv styrtede i den allerstørste Elendighed. Denne Mand heed Waser, og var Præst i den schweitzerske Stad Zürch. Allerede i sin første Ungdom røbede han et overordentligt opvakt Hoved, som med megen Lethed kunde begribe alting; han viisde ligeledes en stor Lyst til at lære, og gav derfor det Haabom sig, at han skulde engang blive et ret nyttigt Medlem af det menneskelige Selskab. Men han yttrede ogsaa allerede fra sin tidlige Barndom af en farlig Egenskab hos et Hjerte, som gjorde hans Forældre og Lærere skjelvende for hans tilkommende Velgaaende. Han lod sig nemlig meget let opvække tilØrede, og derpaa overgav han sig til en blind Hævngjerrighed, som tilskyndede ham, at gjøre enhver som havde fornærmet ham, nogen viin agtig Skade og Fortred igjen. Forgieves forestillede man ham de farlige Følger af denne onde Lidenskab; den havde allerede fæstet saa dybe Rødder i hans Hjerte, at det var han alt for vanskeligt, at udrydde den igjen. Han vorde altsaa op med denne Slange i sin Barm. Han blev vel en lærd Mand, men han førde dog næsten bestandig et uroligt og misfornøyet Liv, fordi han hvert Øyeblik kom i Uenighed og Tvistighed med nogen, og pønsede da paa Midler og Udveye, at tilfredsstille sin Hævngjerrighed. Han blev udvalgt og kaldet til Præst; men og som en Geistlig blev han det samme urolige Hoved, han havde været. Eengang havde han forseet sig imod sin Ør righed, jeg veed ikke hvorudi, og Øvrigheden gav ham derfor en Jrettesættelse; men Waser, i Stedet for at lade sin Forbrydelse angre og fortryde sig, blev endda langt mere opbragt imod sin Øvrighed, og ved utilbørlig Tale forsaae sig endnu langt mere imod samme. Øvrigheden fandt da for godt, at bringe ham til Erkjendelse af sin Uret ved en emfindtlig Straf, og afsatte ham fra sit Embede. Nu Avis Da sattes hans Harme og Uville i fuld Fyr og Flamme. Havde han kun tilforn søgt at tilfredsstille sin Vrede blot ved bittre Ord, saa fattede han nu det ulykkelige Forsæt, at hævne sig ved Gierningen. Han stial, siger man, (jeg fortæller det, ligesom jeg har hørt det; men kan ikke indestaae for at det er Sandhed, han stial altsaa ud af Archivet) et Skrivt, hvilket, naar det blev bekjendtgjort, kunde geraade hans Fæderneland til stor Skade. Men denne hans Gierning blev opdaget, førend han endnu kunde komme til at bekjendtgjøre Skrivtet; og Øvrigheden lod ham sætte i Arrest. Han søgde vel, at undvige af Fængselet, men det Anslag mislykkedes ham, og Følgen deraf var, at han blev sat i et fastere Fængsel, og fik Jern paa Fra dette Øyeblik af forestillede han sig sin Død, som uundgaaelig, og satte sig i Forfatning at døe Hans Dommere forsamlede sig, man undersøgde hans Forbrydelse, og raadslog om Straffen, som han havde fortjent. En og tyve Stemmer dømde ham til at døe, Atten der mod vilde have ham frikiendt fra Dødsstraffen. Men de fleste Stemmer gjeldte. Man haabede imidlertid, at han maaskee endnu torde blive benaadet, naar han ikkun vilde beqvemme sig til, at bede hans Øvrighed om Naade. Men han forkastede denne Anmodning med en Haardnakkenhed, som blev ubevægelig. Hans gamle Fader, som han ellers altid havde viist stor Ærbødighed for og Lydighed imod, lod ham bede, at han dog skulde indflye til sine Dommere om Naade og Medlidenhed. Men han lod ham svare: at han vilde giøre alt, alt, hvad han vilde befale ham. Kun dette allene hverken kunde eller torde han gjøre. Dersom hans Daarlighed, eller hans Ulykke (Forbrydelse kaldte han det aldrig havde fortjent Døden, saa var det billigt, at han leed den; og havde sat sig i Forfatning dertil. Da hans Henrettelsesdag nærmede sig, udbad han sig den Tilladelse, at han endnu eengang maatte tale med sin gamle Fader og sine Børn. *) Saaledes kalder man det Sted, hvor de Skrivter gjemmes, som angaae hele Staten. for Børn. J Førstningen afslog man ham denne Begjering, fordi man befrygtede, at han skulde indprente sine Sønner et Had til Øvrigheden, og bevæge dem til, at de engang skulde hævne hans Død paa Øvrighedspersonerne. Men derudi tog man feyl. Endelig gav Raadet sit Samtykke til hans Forlangende; men den gamle Fader følede sig ikke stærk nok, til at taale at see sin ulykkelige Søn, han lod derfor undskylde sig hos ham. Hans to Sønner derimod, af hvilke den ene var elleve, den anden fjorten Aar gammel, bleve førde ind til ham. Den yngste Søn heed Salomon, og den Ældste Henrich Jernet var saa længe blevet taget af den ulykkelige Mand, og han blev ført 1. af Fængselet, og bragt ind i et vakkert Værelse, hvor han i Selskab med en Præst oppebiede hans to Sønner.