Viborger Samler, 1783-07-07
Den fattige Amt gik i den tykke Lund Med Øxen i sin Haand engang en Morgenstund. Han Giærdestavre hug, og vores muntre Hyrde Bortbar dem paa sin Ryg krum under deres Byrde. Da fik han see en Eeg, som her ved Bekkens Bred Var næsten færdig til, i den at seane ned Thi Bekken skummende foer frem ved Skovens Fødder, Og legde vildt og grumt med Egens nøgne Rødder. Saa stod den sørgelig berøvet Muld og Saft. Og Og syndes for Amynt at tabe al sin Kraft. O Skade, sagde han, skal disse unge Grene, Allene nu til Leeg for Bekkens Bølger tiene. Nei unge smukke Eeg, Amynt ei taale skal, At Skovens Nympher nu begræde maae Dit Fald. Af Skuldren han med til de tunge Stavre kaster, Vor Skov har fleer af dem, - han hen til Bekken haster, Og strax begyndte han; han gjorde Træet fast, Grov Jord - og Dæmningen var færdig i en Hast. Dets nøgne Rødder han paa ny med Jord bevarer, Med Oxen paa sin Ryg han hen af Skoven farer. End smilde han derhen; thi glad min Hyrde var, For han det vakre Træ saa hurtig reddet har Han andre Stavre gik i disses Sted at tage. Da kaldte fra sin Eeg Dryaden ham tilbage; Kom gode Hyrde, kom, saa sagde hun, Du ei Skal fra min kiere Eeg ulønnet gaae Din Vei. Hvad ønsker Du til Løn, Du alting kan erlange; Jeg veed Du fattig er, tael frit, vær ikke bange. Jeg veed, Din hele Hiord er kun fem stakkels Faar, Nu kan Du ønske Dig, hvad Du end vil for Kaar., O, blev vor Hyrdes Svar, tillades mig at bede, O Nymphe und da mig, og Egnen denne Glæde: Fra Høste Tiden af min Naboe og min Ven Palæmon ligger syg, og giør ham frisk igien! Saa var min Hyrdes Bøn; Palæmons Sygdom endtes; Men paa hans Hjord, hans Træer, hans Frugt, hans Ager kiendtes, At Himlen nægter ei den Redelige HeldAmynt blev mægtig riig, og gjorde mange vel Føl Følgende lystige Brev skrev Hr. Peder Jørgensen, Christianstad, Sognepræst til Anneboe-Præstegield i Norge, til sin Ven, Hr. Christen Morland, Sognepræst i Tønsberg. Velbyrdige. Hr. Christen Morland, Min meget flittige Hilsen ikke uformældt. og lader Eder hermed vide, at Hr. Christopher paa Stokke er af saa fromt et Gemyt, at han vil have vor Anne paa Ærens Vegne. Anderledes har han ikke ladet sig merke for mig; thi havde han det gjort, da maatte han været forsikret paa, at og skulle faaet Karlen paa Døren, og det med Mod saa han skulle sige, at han havde været her; Thiere vi ei saa rige, som Hr. Ole paa Ramnæs pleier at sige: saa vil vi dog være det ærligste vi kan. Gud forlade den Træe=Kniv Hartvig, som lurede og prakkede sig saa sin Kones Midler til; men jeg sag til Hr. Christofer, at dersom han frier for Midlers Skyld, da bliver han bedragen, Han svor: Nei, g jeg svor for Anne; at hun gjorde det eiheller. Nu har jeg besluttet, at lade Dem vi tilsammen, paa det at Karlen skulle lade af at furte, som SkarnsFolk pleier at giøre. (Furte er et gammel Norsk Ord, og bemærker: at være fortrydelig, fortrædelig, kiedsommelig, &c.) Paa Søndag 8 Dage, om Gud vil, og hvortil han give Lykke, agter jeg at giøre deres BrylBryllup. Kommer derfor hid Dagen tilforn, og bereder Eder med Andagt til den efterfølgende Dag, at høre paa Hr. Ole Ramnæs, hvordan han bær sig ad: J beder en god Bøn, at Verden ei skal gaae dem for tungt i Hænde; thi de ere ret to gode Stakler af Deres Gemyt, ville kun vor Herre give Dem noget at leve af. Naar J saa har hørt Prædiken, skal J følge med mig hiem, saa skal jeg give Eder efter mit Kalds Jndkomst, saa J ikke skal faae paa Skræp, men til Nødtørft. Jeg er ingen Skræppe Giæst, eiheller nogen nidsk Prakker, men min Maade er best: Jeg seer ligesaa gierne, at jeg har et Stykke Mad tilovers, naar Gjæsterne ere borte, som det skulle være altsammen opædt. Vel handler Dagens Text om den store Nadvere, som jeg nu først erindrer mig, men jeg skal passe det saa, at den ei skal blive for stor for Eder, eiheller skal J drage, bort og sige: J fik intet, uden J maae være et Skarn, og naar J sidder i Lang med de andre, beder jeg E. der, at J fører Eder smukt op, som smukke Bryllups Giæster, æder og drikker til Nødtørft, ikke knæpper Bruden eller Bruddommen paa Næsen, ikke sidder Folk paa Hovedet, eiheller beskiemmer Verten eller Vertinden, og for alting, at J lader mig have det første og sidste Ord. Saadan Eders Æres Beviisning aftiener jeg og min Hustrue gjerne. End jeg, som tænkte, at lade udgaae et latinsk Brev til Geistligheden her i Lehnet, som jeg i 3 samfulde Uger har pønset paa Dag og Nat. Tænk engang, hvor det tog paa mig, der ere Gloser i, som hverken J. eller eller jeg forstaaer, og svær jeg paa, at jeg ikke veed meere Reede derudi, end mindste Barn, som ligger i Vuggen. Men nu befinder jeg mig, at denne min Hoved Brydelse ei skal komme for Lyset, i Henseende jeg skrev Baron Hartvig her i Lehnet til paa Dansk, og jeg vil troe, at ingen tør indbilde sig mere end han. (Hartvig Oxenløve var S. T. Hr. Statholder Guldenløves Secretair, men opførte sig i Grævskaberne som en Baron; derfor kalder Hr. Peder ham saaledes) Nu Gud bevare ham, at han maae blive gammel, som god. Gud befalet af Peder Jørgensen Christianstad. NB. Han blev Sognepræst 1664. klæret med Re