Corsaren, 1842-01-14
Theatret. !Et Ægteskab i Ludvig den 15des Tid." Commedie i 5 Acter af Alex. Dumas. (opført første Gang den 8de Januar.) Theaterdirectionen, der saa omhyggelig førger for at pryde Theatret, havde med sin sædvanlige Spendabelhed anskaffet de saare skjønne Dragter til "Et Ægteskab i Ludvig d. Femtendes Tid," og, da man naturligviis ikke kunde bruge Dragterne uden at tage Stykket med, ladet dette opføre. Vi gjøre os desaarsag en Fornøielse af at fortælle dets Jndhold. Begyndelsen skeer med, at en ung Dame, der senere hele Stykket igjennem forestilles som Oprigtigheden og Naturligheden selv, saa at hun endog maa tage Jnformation i Coquetieri, iler ind og falder i Besvimmelse. Hun er nemlig Øieblikket i Forveien viet til en hende aldeles ubekjendt Fætter, en Greve de Candale, medens hun elsker en Marquis (de Valclos) Hun vaagner imidlertid strax op af Besvimelsen, da hendes Kammerpige fortæller, at hun har Bud og Brevskab til hende fra Marquissen, hvilket Brevskab derpaa læses og findes at indeholde den Bon, at hun vil opfylde det ham tidligere givne Løfte ikke at leve anderdedes med sin Mand end saaledes som en Søster, uden at overtræde guddommelige og menneskelige Love, kan leve med sin Broder. Dette bliver hun ogsaa i en følgende Scene saameget lettere enig om med sin Mand, som denne paa sin Side elsker en Baronesse. Og de behandle altsaa hinanden, som Broder og Søster," og det er nu Altsammen meget moralsk for Damer at høre paa. Men Dagen efter ankommer deres Onkel, en gammel Commandeur, der har smedet Partiet, og, saasom denne er en Mand af den gode gamle Tid, nemlig fra Ludvig den 14des Tid - og Ludvig den 14de var en Engel! - under ham var der Dyd i Frankrig! - vil han, at Ægteskab skal være Ægteskab, og larmer frygteligt over det Ægteskabsforhold, han træffer paa. Han forlanger Skilsmisse, og de unge Folk ere villige dertil, dog ikke længere af Ligegyldighed for hinanden, men af Jalousie; thi de have imidlertid havt en heel Dag til at begynde at elske hinanden og blive kjede af deres Jnclinationer, især Grevinden, der nu opdager, at Marquis en er en slet Karl. Dreven af denne Jaloust gaaer Grevinden paa Maskeraden med Marquis en (for at efterspore sin Mand og Baronessen), og her bliver hun heldigviis fornærmet af en Officier. "Heldigviis?" Ja, pas nu blot paa Fornærmelsen foranlediger nemlig en Udfordring mellem Officieren og Marquis'en; denne antager Greven sig; for han gaaer til Duellen betroer han den gamle Commandeur sin Kjærlighed til sin Kone, og, da han vender tilbage fra Duellen, hvor han har saaret sin Modstander dødeligt, er ved Hjælp af Commandeuren, som dog ogsaa skal gjøre noget Godt i Stykket, Alt opklaret, og Ægteparret styrter i hinandens Arme. Dette gives i 4 5/6 lange Acter; men vi ere ikke færdige endnu! - Midt i Glæden kommer Vagten for at arrestere Greven formedelst Duellen. Nu kniber det, for at Enden kan blive god; men der kommer Raad. Marquis en, som under Ægteparrets-Forsoningscene har staaet som et reent Nul og kjedet sig, tænker nu ved sig selv: Nu har jeg været en Slyngel hele Stykket igjennem, jeg har villet forføre min Vens Kone, jeg har bagtalt min Ven, og jeg har opført mig uhonet imod hende, jeg elsker - nu er det altsaa paa Tiden, at jeg ogsaa bliver en brav Mand og viser mig ædel, og saa siger han til Anforeren for Vagten, der naturligviis meget godt kjender den over hele Paris bekjendte? Greve: "Jeg er Grev Candale", og Anføreren siger: "Rigtig, De er Grev Candale, De er ikke Marquis de Valclos", og saa arresteres Marquis en, og saa faaer Greven Leilighed til at reise bort med sin Kone, og - "fnip, snap, Snude," saa er Historien ude, gtip, tap, Tønde, nu kan en Anden begynde, og det har ingen Nød, vi faae nok en lignende. Men, naar vi faae et lignende Stykke, saa lad os ogsaa faae det spillet paa lignende Maade, saa kan man dog more sig derved. Spillet var nei, siden vi have læst Theateranmeldelsen i "Fædrelandet" af sidste Løverdag med de mange "ret godt'er", "meget godt'er" og "særdeles godt'er," have vi indseet, at vi maae have en Characteerbog for de Spillende. Altsaa: Fru Helberg (som Grevinden): Mg*. (Hun skulde faae ug., naar hun lod være at græde saa meget). Hr. Holst (Grev de Candale): Ug. Dr. Ryge (Commandeuren): Ug? (Han er en lille Smule for borgerlig i sit Væsen, derfor faaer han ? til sit ug.) Hr. Wiche (Narquis de Valclos): For den halve Deel af Rollen: Ug, for den anden halve Deel: mdlg., thi han gjennemfører den ikke consequent. For hans Lethed og Raskhed faaer han Ug*. Jfr. Petersen (Kammerjomfruen): Mg? (Hun er for "Perniller", agtig; for "rask", og - "Allzuviel ist ungesund", Jungfrau Petersen). Hr. Petersen. Er Ingenting, eller i alt Fald kun Tjener; men skal dog have Ug, thi han stikker saa udmærtet godt Hovedet ind ad Døren.