Aalborg Stiftstidende, 1829-10-31
Ved Schuma har allerede en Tidlang hersket en fuldkommen Vaabenhvile. Den 13de September lod Hussein ved en Parlamentair bede om en Sammenkomst med General Krassowski, som denne gjerne bevilgede. Den fandt Sted nogle Timer derefter. Hussein erklærede ganske aabent, at hans, saavel som Storvizirens Hensigt med denne, Sammenkomst blot var, at erholde Efterretninger om Stillingen paa hiin Side Balkanen, da han i længere Tid var aldeles uden Kundskab om denne, saavelsom, hvorvidt de begyndte Fredsunderhandlinger lovede noget forønsket Udfald; han haabede af Generalen at erfare Sandheden, og henvendte sig derfor med Tillid til ham. Denne meddeelte ham derpaa, at han vel ikke kunde give ham nogen fuldstændig Underretning om Underhandlingerne selv, men derimod den Forsikring, at de virkelig vare indledte med de til den Hensigt fra Constantinopel afsendte Befuldmægtigede, og at Freden enten snart maatte være undertegnet eller Constantinopel besat af den russiske Armee. Da Hussein tillige blev underrettet om dennes Stilling, tvivlede han ikke længere paa Mueligheden af et saadant Resultat og udbad sig, efter adskillige høflige Yttringer, som især gik ud paa at ophøie den russiske Keisers Egenskaber, at Generalen, naar han selv fik Efterretning om Resultatet af Underhandlingerne, da maatte herom underrette Storviziren. Da denne Efterretning omsider den 17de indløb til Generalen, begav han sig personlig til Schumla, for at overbringe Storviziren den. Hans Ankomst til Fæstningen udbredte Glæde blandt de fjendtlige Tropper og Jndvaanere. Den 20de September bivaanede Storviziren et Te Deum for Freden i den russiske Leir og var siden Vidne til nogle Maneurer, som General Kasowsky lod udføre med sit Armeecorps. Det er ved disse Efterretninger fra Schumlaisær værd at lægge Mærke til, hvor aldeles forskjellig Stemningen imellem de fjendtlige Hære nu er fra hvad den i tidligere Krige imellem disse to Nationer har været, og kan tjene til et nyt Beviis paa, hvormeget den Fanatisme hos de tyrkiske Krigere, er aftaget, som i Janitscharernes Tider fandt Sted og som i det sidste Aarhundrede, siden Car Peters Tider, var Tyrkiets bedste Forsvar mod deres mægtige Naboe. At Sultanen, som finder sig svigtet af sit eget Folks Forsvarsmidler, søger at støtte sin Throne paa Haabet og fremmede Magters Hielp, er lige saa naturligt, som det er rimeligt, at selv de Cabinetter, som kunde have meest Lyst dertil, i den offentlige Mening ville finde uovervindelige Vanskeligheder for at yde ham den. Det sidste Nummer af det engelske Blad The Standard gjør følgende Udfald imod ham: "Vi ville ingenlunde, som adskillige af vore Colleger, beskylde Hertugen af Wellington for at have anlediget det tyrkiske Riges Fald. Det var Sultanens Hyklerie og pedantiske Lyst til at reformere, der fremskyndte dets Fald. Det faldt, fordi han, medens han higede efter overfladiske Reformer, dem han søgte at fremme ved Myrden en gros, ikke vilde lade den ubetydeligste af sine Prætensioner fare. Havde Mahmud været en sand Muselmand, saa vilde han ikke have myrdet 80000 Janitscharer, blot fordi de med Haardnakkenhed vare Mahomeds Lære hengivne; havde han været en Christen, saa vilde han have lært sit Folk Lydighed, der er det første Element af al militair Disciplin. Men hans Færd var i Eet og Alt en Daares; han vilde kue Mænd, paa hvis Troe deres arvede Uovervindelighed grundede sig, under Corporalstokken; Mænd, hvis Religion var uantastelig Stolthed. Havde han været blot Barbar, saa vilde han ikke have hildet sig i Underhandlinger, der styrtede ham. Men han var i Religion, Barbar i Diplomatik, og Fusker i Taktik han var, med eet Ord, Alt, hvad han ikke burde være og derfor lærte han sit Folk at foragte og svige ham; derfor maatte han falde og det med ham, hvad saa det engelske Cabinet end havde gjort. Jmidlertid synes paa eengang en heel besynderlig Udvei at aabne sig for den betrængte Sultan til, idet mindste for Øieblikket, at komme ud af sin Pengeforlegenhed. Den officielle engelske Hoftidende (Court Journal), hvis Redacteur umiddelbar udnævnes at Hans Majestæt Kongen selv, indeholder Følgende, med det Motto af Virgils Æneide, 6te Bog: Hlic vir, hie est, tibi quem promitti sæpius andis! "Jsraels Børns Tillid til Prophetens Ord har ikke været forgiæves; Salomons Tempel vorder opbygget med sin fordums Pragt. Baron Rothschild, om hvem det usande Rygte var udspredt, at han havde begivet sig til Rom, for at afsværge sin Fædrenetroe, er blot kommen igjennem denne Stad paa sin Reise til Constantinopel, i Anledning af en Underhandling med Sultanen. Fra en paalidelig Authoritet kunne vi forsikkre, at Baron Rothschild forstrækker Sultanen den enorme Sum af 350 Millioner tyrkiske Piastre (i danske Penge henved 59 Millioner Specier) i 3 Terminer, uden Renter, under den Betingelse, at Sultanen for sig og sine Eftermænd, sikkrer Baron Rothschild Souverainiteten over Jernsalem og det fordums Palæstina, der beboedes af de 12 Stammer. Baronens ædle Hensigt er at forskaffe de rige Jsraliter, som ere adspredte rundtomkring i Verden, Herresæder i dette frugtbare Land, hvor han vil oprette Lehnsherskaber og giengive Jøderne deres gamle hellige Love. Saaledes ville Hebræerne, da omsider faae et Fædreneland; enhver Menneskebedens Ven vil, af mere end een Grund, glæde sig over denne heldige Forandring i et mærkværdigt Folks mislige Skjæbne. Hæder være den berømte Rothschild, der giør et saa værdigt Brug af sin Rigdom." Et af de engelske Ministerial-Blade, der ogsaa har indrykket denne Efterretning, tilføier, at det har optaget den, fordi Englands eneste officielle Tidende udtrykkeligen beraaber sig paa en god Authoritet, og fordi Efterretningen, om den er sand, maa glæde Jsraliter og Christne.