Berlingske Tidende, 1835-05-29
Ved Tallotteriets 1236te Trækning i Wandsbeck udkom: Ved Efterretningen om sal. Provst Simon Røst's dødelige Afgang i Aasted Præstegaard, i Vensyssel, den 17de April 1835. Mit Hierte byder mig at sige denne ædle Mand det sidste Farvel. Han tog mig, som en ung Dreng af ringe Vilkaar, ved Haanden, og førte mig fra Mørket til Videnskabernes Lys. J de første Aar han var Præst i Thye var jeg, anbefalet af Jnspecteur Andkier paa Lindenborg, i hans Huus, og, medens hans dyrebare Hustrue, nu hans efterlevende Enke, sørgede, som den gode Huusmoder, for den legemlige Pleie, besørgede han den aandelige, alt gratis, hvorpaa jeg blev afsendt til Aalborg latinske Skole, hvor jeg efter hans Andefaling og uden nogen Examen – thi hans Ord stode ganske til Troende – strax blev antagen i Mesterlection af den daværende Rector Gottschalck. Af Herkomst var han en Nordmand, fød 1757, dimitteret fra Trondhiems Skole, og hans Familienavn hidledes uden Tvivl fra den ved Jndløbet til Vestfjorden liggende Øe Røst. Efterat have absolveret sit academiske Cursus, var han i flere Aar Lærer ved Aalborg latinske Skole, indtil han 1793 eller 94 blev kaldet til Sognepræst for Hassing og Willerslow i Thye. Han var givt med Christiane Frederikke Milling, Datter af daværende Sognepræst Milling til Frue Kirke i Aalborg. Efter 3 a 4 Aars Forløb blev han Provst i Hassing Herred, og 1801 forflyttet til Aasted og Skiærum Sognekald i Ben syssel, hvor han havde sit gode Udkomme, levede lykkelig og tilfreds, indtil Sommeren 1832, da han i sine Breve begyndte at klage over Alderdommens Byrder og legemlige Svækkelser; dog havde han kun i det sidste af hans Leveaar en Medhielper i Embedet. – Af Naturen var han en velbegavet Mand, og kundskabsrig, især i det theologiske og æstbetiske; daglig læste han om Morgenen et Capitel af det Nye Testamente enten efter Grundtexten eller Bastholms Oversættelse. Ved Hielp af sin gode Hukommelse holdt han altid sine geistlige Taler uden af, og efterlod sig neppe nogen Concert; han var ganske veltalende, og, naar han betraadte Prædikestolen eller stod frem i Chorsdørren fløde de deligste og opbyggeligste Ord fra hans Læber. J Selskaber, hvor han gierne søgtes, var han behagelig og oprømt; han havde en dannet Smag fordet Skiønne, og vidste at krydre Samtalen med Klogt og passende Jndfald, han var tillige, med sit lyse Hoved, en god Disputator, og beholdt i Stridens Løb som oftest Seiren. Han var let opførende til Brede, men og snart god igien. Af Natur var han middelmaadig, havde et giennemtrængende Blik, og, saalænge jeg kiendte ham, var han rask i sin Gang, forig i sine Bevægelser og Foretagender, og lod sieldent noget blive staaende paa Halvveien. Han skrev en smuk Haand, og endnu ifior, da han sidst skrev mig til, var hans Haandskrivt næsten ligesaa ziirlig, som den forhen havde været, skiøndt han da var 77 Aar, og hans ene Øie ubrugbart, Uagtet hans ved megen Læsning og Selvtænkning udbredte Kundskaber og Færdighed i at sætte sine Tanker ziirligen paa Papiret, efterlod han sig dog ingen Skrifter af Betydenhed. Han skrev, saavidt vides, blot en liden Afhan ling om Oldsager i Aasted Sogn, som er trykt i Antiqv. Annaler; samlede og i Aarene 1808 og 1800 en Deel provincielle Ord fra Vensyssel, som i sin Tid sendtes til vedkommende Commission. Han attraaede, som han selv skrev, ikke at skaffe sig noget Navn i Litteraturen; qvi bene latet, bene vivit. Dog ophialp han gjerne Videnskabs-Dyrkere, ligesom han iøvrigt var en ædel og veltænkende Mand, og rakte de Fattige en hielpsom Haand; han var en oprigtig Christen, en herlig Ordets Prædikant, og en virksom Embedsmand. Han efterlod sig ingen Børn, men vil dog længe savnes og erindres i hans Sogne og Omegn.