Adresseavis for Børn, 1782-02-20
Avis. Junk. Saa maae det være Carls Papa, De mener. Ja, han var visselig ogsaa meget stor. Carl vil og nok blive ligesaa stor som han men jeg troer, han kommer nok aldrig i Deres Skole. Lær. Og Junker Hochher, ikke heller, jeg betakker mig for dem begge To. Læreren vilde og virkelig have sendt ham hjem til hans Fader igjen, dersom ikke nogle andre unge Adelsmænd af en god og elskværdig Charakter, som vare i denne Skole, havde ved deres Bønner overtallet ham, til at forsøge at forbedre denne forsømte Dreng. Han tog sig ham derfor ret alvorlig an, og da han var en meget duelig Lærer, og tillige en kjerlig Ungdommens Ven, og saae den Ulykke forud, som denne forfængelige Junker ved sin Stolthed og Vankundighed vilde styrte sig udi, saa fordoblede han sin Umag for hans Vel. Men den onde Sæd havde slaaet alt for dybe Rødder, og Junker Hochherz var efter tre Aars Forløb den samme Uvidende og Uartige som tilforn. Han kunde i sit fjortende Aar neppe skrive sit Navn uden Feyl, neppe læse reent i en Bog, og havde neppe fattet de første Grundsætninger saavel i Religionen som i Videnskaberne. Han var og uden Forbedring i sin Omgang, og gav sig i Klammerie med sine Meddisciple for de kaldte ham ligefrem Hochhers, i Stedet for Hr. von Hochher, hvilken Titel han i den strengeste befalingstone forlangde af dem; men de loe kun ad ham, og bleve derover mindre hans Venner. Læreren besluttede derfor, at sende ham tilbage igjen til hans Forældre, og den Dag, hans Afreyse skulde skee, stillede han Junkeren ved sin Side, og holdt følgende Tale: Mine unge Venner, "J seer her paa dette unge uvidende og ulærvillige Menneske den Sandhed øiensynlig stadfæstet, at alle gode og fuldkomne Gaver, og altsaa og især Viisdom og Dyd, komme herovenfra. J vide alle, hvormeget jeg har stræbt for ham og med ham; men al min Flid og Møye, alle mine Sukke og Formaninger har været forgjeves, og skulde ligeledes fremdeles være det ved hans Gjenstridighed i at søge Bistand fra den Allerhøyeste herovenfra, og fra hans gode for Børn. Aand, saa jeg har maattet beslutte, at skikke ham bort fra vort Selskab. Lærer af hans Exempel paa ny, hvilke bedrøvelige Følger, Stolthed og Uvidenhed har. J vide, hvor ofte han har udsat sig for sine Meddisciples Foragt og Spotterier, og, uden Forbedring, vil han paadrage sig større Straffe i Tiden. Beder derfor, mine Venner, beder den Algode for ham, at han endnu vil føre dette forvildete Faar paa rette Vey. Men J maae ogsaa selv af alle Kræfter, af Kræfter, som J ved Bønnen har indhentet herovenfra, stride imod enhver Tilbøyelighed til Stolthed og Dovenskab, paa det J siden engang kunne være ret fornøyede og glade paa den Post, J blive satte. Dem, min Ven, som jeg beklager, (her vendte han sig til Junkeren, som bestandig havde hørt paa hans Tale med en smilende Mine) Dem formaner jeg endnu engang til Slutning, ved alvorlig Bøn at søge Naade og Kraft herovenfra til Deres Hjertes og Levnets Forbedring, til at lade al Stolthed fare, og blive fyldt af den rene Menneske kjerlighed. Jeg siger Dem det nu offentlig, i Nærværelse af denne hele Forsamling, som jeg saa mangegange i Eenrum har sagt Dem, at dersom De bliver ved, at være saa vankundig og stolt, saa vil De paadrage sig selv Skam og Foragt, ja vel og den nedrigste Foragt, og en Guds Hevn for alle Formaningers Ringeagtelse. Ved disse Ord randt Taarerne ned af den retskafne Lærers Kinder; men Junker Hochherblev urørt fra Begyndelsen til Enden, og gik med en trodsig og spotsk Mine ud af Forsamlingen. Hans Fader skikkede ham siden til en anden Skole længer borte, hvis Lærer havde været hans egen Hovmester. Denne Mand kjendte Familien, og var af de Slags Folk, der ikke bekymrede sig saa meget om sine Pligters Jagttagelse, som om sin Egennyttes Tilfredsstillelse. Han lod Junkeren have al mulig Frihed, og saae igjennem Fingre med al hans Forsømmelse. Hans Stolthed blev nu gandske utaalelig, og han begyndte med stærke Skridt at gaae den Elendighed i Møde, som han selv havde tillavet for sig. O J unge Mennesker, som læse dette, har J den Avis.