Aalborg Stiftstidende, 1828-02-02
Naar Nogen af Præsterne i Aalborg - den milde Claudi eller den ærværdige Henneberg - besøgte os, var det ligesom en Fest i Huset. De have tidt lagt deres Hænder velsignende paa mit Hoved. Og ofte har min Fader, naar de vare bortgangne, bedet til Gud, at jeg engang maatte vorde en saadan Mand. Flittigere Kirkegænger, end min Fader, var derikke i den hele By. Han kunde længes efter Søndagen, som et Barn. Mig tog han somoftest med, at jeg ret tidligt kunde faae Kirken kjær. Naar jeg da kom hjem, steg jeg op paa en Skammel, og gjorde Prædikantens Manerer efter. Længere hen fik jeg en Tønde til Prædikestol, og holdt lange Taler for de gamle Koner, som lugede i Haven - min Fader var Gartner. Af hans Mund hørte jeg aldrig et ureent Ord. Der er aldrig kommen en Eed eller et ugudeligt Ord over hans Læber. Altid begyndte han med Bøn. Jeg hører ham endnu, hvorlunde han, de klare Vaar Aftener, medens han udsaaede sit Urte-Frø, sang een delig Palme efter en Anden med sin reene, vidtklingende Tenor - snart: "Hvo ikkun lader Herren raade - snart: "Evige Fader, som kjærlig regjerer" - snart: Kjærligste Jesus, min Aand sig ophæver &c." Han havde den eenfoldige Tro, at hvad han saaledes saaede, det kunde ikke blive i Jorden, det maatte spire frodigt frem, og give ham en velsignet Høst. Og skjøndt det ikke fattedes paa dem, der havde ham til Bedste for denne hans gammeldags Troes Skyld, maatte dog disse samme Mannesker til deres dybeste Forundring erfare, at ham skeete, som han troede. Alting lykkedes for ham, Alting trivedes under hans Hænder. Hvo som eengang havde handlet med ham, kom altid igjen. Hans Redelighed blev næsten til et Ordsprog. At saamegen Gudsfrygt, hvortil jeg dagligen var Vidne, maatte have en mægtig Jndflydelse paa mit barnlige Gemyt, erkjender jeg med inderlig Tak til Ham, der aldrig lader et ædelt Frø forgaae, som udsaaes i Aanden. Jeg var kun en liden Dreng, da jeg kunde fast hele Psalme og Evangelii Bogen udenad. Havde jeg været i Kirke, kunde jeg hjemme gjentage det Meste af den Prædiken, jeg havde hørt. Jeg bekjender med inderlig Blusel, at dengang vidste jeg langt klarere, og fornam langt dybere, hvad sand Christendom er, end da jeg førstegang stod paa en Prædikestol. Jeg havde tilvisse en lys Erkiendelse af Elementet i Evangeliet: "Forsoningen ved Jesu Blod", og en hjertelig Erfaring af Frelserens kjærlige Nærhed. De christelige Fester - disse himmelske Lyspunkter i Menneskelivet - fejrede jeg ikke blot efter den Betydning, Man pleier at lægge i dette Ord - jeg levede dem. Saadan Juul, Paaske og Pindse, som jeg dengang havde, havde jeg endnu ikke kunnet rose mig af, siden jeg blev stor. Luther's Catechismus var En af mine Yndlingsbøger. Hvert Ord, der var mig Liv og Kraft. Da jeg, nogle Aar tildigere, tilfældigviis fik den ihænde igjen, forstod jeg ikke et Ord deraf. Held dem, som barnligrede Annamme Ordets Tugt, J Store maa begræde, At Skolens Dør er lukt. Det Eneste, jeg har beholdt uforkrænket fra mine Barndomsaar, er en dyb Ærefrygt for Guds allerhelligste Navn. Jeg mindes endnu levende, hvad Jndtryk det gjorde paa mig, da min Fader engang, i brændende Nidkjærhed, erklærede, hvorlunde han, hvis han nogensinde hørte Et af sine Børn bande, vilde lade dette Barns Navn male paa Gavlen af sit Huus med sorte Bogstaver, paa det alle Mennesker kunde see og vide, har ulykkelig han var, at han havde et Forbandelsens og Fortabelsens Barn under sit Tag. - Da jeg, mange Aar sildigere, efter lang Fraværelse, saae min Fødeby igjen, og nu traadte ind i den Gade, hvor min Fader boede, kunde jeg ikke holde mig, at jeg jo maatte kaste mine Øjne optil Gavlen af hans Huus, og sige ved mig selv: "Mit Navn kom dog ikke til at staae der, kjære Fader: Dog ikke!" - Og mit Hjerte fordømte mig ikke, da jeg sagde det, elheller fordømmer det mig endnu i dette Stykke. Thi det siger jeg til Guds Ære, at jeg, skjøndt jeg ofte har maattet omgaaes med de ryggesløseste Mennesker, i hvis Mund hverandet Ord var en Eed, aldrig saaledes har besmittet min Tunge. Jeg beder, Man ville betragte dette som et Bilag, ikke til den menneskelige Retfærdigheds, men til den guddommelige Trofastheds Historie. Hvad jeg indvortes levede i Christo, fandt jeg udvortes afpræget i min Faders Liv. Snart fortalte han, hvorlunde han, en fattig Knøs, havde begyndt sin Huusstand med i Rigsdaler, som udgjorde hans hele Formue, og siden, en fattig Mand, bisset om i Vensyssel i Vinterskuld med en Pose Havefrø paa Ryggen, forat løse nogle Skillinger, hvortil han høilig trængte - snart, hvorlunde Gud havde velsignet ham saa vidunderligen, at hans Velstand var tiltagen Dag for Dag i den Grad, at de, som ikke vidste, hvor let Gud kan giøre alle Ting af ingen Ting, maatte falde paa den Tanke, han havde vundet store Penge i Lotteriet. - En anden Gang fortalte han om de forborgne Veie, af hvilke den Helligaand havde ført ham, om de mørke, for Kjød og Blod skrækkelige Prøvelser, Frelserhaanden havde ledt ham igjennem. Han havde følt sig forladt af de himmelske Kræfter, havde seet sig paa Fortivlelsens Afgrundsrand, men Herren havde reddet ham i en Haandevending. Helved havde bestormet ham med alle sine Rædsler, Diævelen havde forekastet ham hans Uværdighed, hans Uformue, hans svage Tro, men det varede kun en liden Stund - saa traadte Englene til og trøstede ham. Johan Arnd's sande Christendom var hans Yndlingslæsning. Jeg tog ofte denne Bog i Haand, og forstod, hvad jeg læste, saare vel. Efter mange Aars Studering tittede jeg atter i den berømte Bog, men da var den mig fuld af gaadefulde, ufrugtbare Mysterier, og jeg forstod Ligesaameget af den, som af Luther's Catechismus. Den falske Oplysning havde just begyndt, ogsaa i min Fødeby at bekrige den gamle, skriftmæssige Lære. Skjøndt det ikke lykkedes den, at indsnige sig i Kirker eller Skoler, fattedes det den dog ikke paa Forfægtere. Der, som allevegne, fandtes Ulyksalige Nok, som i rasende Forblindelse haanede Bibel og Bibel=Tro. Min Fader havde mangen haard Dyst at bestaae med dem, thi de holdt sig gjerne til ham, disputerede gjerne med ham, maaskee fordi det Raske, Naive og Træffende i Mandens Jndvendinger behagede dem, maaskee ogsaa fordi de meente at kunne øve sig paa ham, som en eenfoldig Lægmand. Men mærkede han det Sidste, kom de først ret tilpas. En af de værste Bibelforagtere, jeg har kjendt, bragte han engang i saadan Vaande, at han græd - desværre ikke af Ynk han maa etc.