Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-05-24
Da vi kom for Diesenhofen satte vi os ved en grøn Hække, for at overskue den for os liggende Cathrinedals Herlighed, med de høit stræbende Taarne, Klosterbygningerne udbredte sig langt, dog indsluttede Muren en Hauge, som intet Blik kunde trænge ind i. Medens vil glædede vore Øine ved Synet af det overraskende Hele kom adskillige Mænd i høitidelig Dragt forbi, der fortalte os, at dette var Cathrineklosteret, hvis Beboerinder vare meget rige og holdt en stræng Klostertvang. Jntet Blik paa Rhinen, der flyder forbi deres Mure, er dem forundt. Klosteret har ei et eneste Vindue mod Rhinen, Nu lød den vældige Klokke, og i det begge gik bort, sagde de, at netop nu en Nonne iklædes, og om en halv Time var alting forbi. Damerne i Cathrinedal, der ellers kun optage Rige blandt sig, havde denne Gang gjort en Undtagelse, da den unge Nonne forstod meget godt Musik. Vi fulgte Mændene. Den høje pragtfulde Kirke var opfyldt med Forældrene og Paarørende fra Diesenhofen og Nabolavet, og med Embedsmændene og deres Koner, saavelsom mange andre Indbyggere fra Byen og det nærliggende Schafhausen. Nu aabnede den smalle høie Port sig, der fører til det Jndere af Klosteret. Med det hvide Slør og Rosmarinkrandsen fremtraadte den Hvidtklædte, der skulde indvies. Hun knælede for Alteret, og Prælaten ligefor, der skulde holde Vielsestalen. Siddende holdt han Talen, Det var den gamle ærværdige Prælat fra Rhino, et Kloster, 2 Mile fra Vandfaldet, som Damerne i Cathrineklosteret havde indbudet til denne høitidelige Handling, uagtet de ikke hørte til nogen Orden. Han udviklede for Himmel bruden de Fordele, hun tilkæmpede sig ved sid Offer, langt fra Verden og dens Luner at nyde et Liv, fuldt af Fred. Derpaa tog hun to Voxlys og gik foran Prælaten ind til det Jn dere af Klosteret, for at modtage Sløret og den sidste Vielse. J dette eneste Øjeblik turde den nærmeste Paarørende af den, der skulde indvies, træde ind i det Indere af Klosteret; men Trængslen var stærk, og den høie Port saa smal, - Dette at Gjennemgangen syntes frygtelig. var Cathrinedalsnonnernes indre Kirke. For Alteret indviede, den hellige Mand Nonnen; det hvide Slør blev ombyttet med Ordensdragten og det sorte Slør, men den grønne Krands blef af Nonnerne igjen sat paa denne, over den hvidt Kjole blev trukket en lang sort, med mange Folder, der i Choret, hvor man saae alle Nonnerne bagfra, flød idealsk sammen med det nedhængende Slør. Dette havde et hvidt Overslag som formildede det dybtsørgende Sorte. Alle Choret forsamlede Nonner sang, medens Indvielsen gik for sig. En spillede paa Orgelværket, en Anden traadte Bælgene; een i fiin verdslig Dragt holdt Bøn i Midten, efterat hun havde gjemt den unge Nonnes hvide Slør paa et dertil bestemt Alter. J to Rader paa begge Sider af det fritstaaende Positiv, stode Kloster fruerne, langs Choret, med de Bøger, de sang efter, i Haanden. Det var noget, der lignede Aander, stille bevægeligt, da de aflagde de lange sorte Klæder, bevægede sig mellem hverandre, løseligen berørende sig og seende paa hverandre, formedelst det sieldne Syn af Fremmede, der aldrig komme i disse indviede Mure, allermindst blandt dem selv i Choret. Der var smukke Ansigter, iblandt dem, blomstrende, og Kindernes Roser hævedes dobbelt ved Slørets fortryllende Neddragelse. Under Sangen indviedes den i den ny Ordensdragt indhyllede Nonne af Prælaten, men den gamle Mands Kræfter vare saa udtømte, at han sank til Jorden, dog hialp han indtil Enden af Høitideligheden. Abbedissen førte derpaa Nonnen hen til Prælaten, hvem hun, som de øvrige Geistlige, der lykønskede hende, kyssede Haanden. Nu maatte hun sige sin Fader, siden sin Moder, det sidste Farvel; thi Ordenen er saa stræng i Cathrineklosteret, at hun aldrig igjen tør see sin Moder, end ikke i Sygdom eller paa Dødssengen. Da Abbedissen saaledes førte hende omkring i Kredsen, og hun kom til Broderen, syntes denne at føle en hellig Gysen for den Jndviede, og neppe at turde berøre hendes Haand. Ogsaa jeg nærmede mig, for, som Fremmed, at ønske hende til Lykke. "Det kan jeg behøve, sagde hun, og min Bevægelse tiltog, da jeg saae hendes Skjønheds skyldfrie Billed under Sløret. Hunvar først 18 Aar gammel. Vi ilede til Jndgangsporten, for at hente Adskillige af vore Reisefæller, at de ogsaa kunde være Vidne til en Scene, der kun i Schweiz havde holdt sig uforandret, og er saa sjelden i hele Tydskland, men mødte den ubarmhiertige Portner, der ikke indlod Nogen mere, og drev Alle ud, for at Nonnerne igien kunde blive tilbage i deres evige Ensomhed. Blomstermaleren Van-Spaendonck.