Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1784-04-24
J Anledning af En fortræffelig Matrones besynderlige Ønske. at overleve sin elskede Sviger Søster, som var Den Dydefulde og Høiagtbare. Jomfr. Dorothea Augusta Jordan, fød i Wismar 1706 den 5te Januarii, død i Bergen den 18de April 1784. O min Selinde, at, hvor en almægtig Arm, Hvor mild var den som gav at jeg ved denne Barm Guds Godhed føle kan udi vor fælles Lykke, Vel mig med Gud og Dig om Vanheld selv vil trykke. Saa raabte Selim glad i sin Selindes Skiød, Mens fromme Taarer ned af Hendes Kinder flød, Ei Pischon smukkere paa guldrig Bund nedrinder, End disse Taarer paa ærværdig, smukke Kinder. O Selim, svarte Hun; hvo er næst Gud mit Alt, Du er og var mig nok om selve Jorden faldt, Hvor kiært at see min Hæld just ved Din Flid at lykkes, Men Lykke, Selim! at hvor læt kan den forrykkes, Forrykkes, svarte han, O, min Selinde, nei, Vi gaaer i fælles Skridt paa Dyds retskafne Vei; Og vilde Lykkens Storm saa smukke Fied forfølge, Saa har vor fælles Gud sadt Grændse for dens Bølge. Nu flyngede de sig ind i hinandens Fang, Eenstemmig Lovsang til Forsynets Ære sang; Zerapher, rørt derved, sin Cithar sagte rørte, Og Kierlighedens Gud med Velbehag den hørte Men deres smukke Liv blev Sangen lignende; Harmonisk fuldt af Dyd og sand Guds Dyrkelse; Den venstre Haand ei saae den høire godt at giøre For den fornøies ved, af andre det at høre. Guddommeligen mildt lod Kierlighedens Gud Mod dette kiære Par sin Torden bryde ud, En Torden, kun bestemt at knuse Lasters Jsse, Pdmygger vel maaskee, men treffer ikke disse. Saae du, saa raabte han, og dermed flyngede Sin Arm om hendes Hals, saae du hin Skrækkelse? Jeg saae den, svarte hun; men Gud afværge Farer, Og er hans Arm med os, da trods for alle Snarer. Ja, Selim raabte hun, see Himlen vil os vel, See her, næst Gud og Dig, det største for min Siel, See disse største Pant vor Elskov yde kunde, See deres Fremvexte- og hvo maa mig ei misunde. Den Gamle favnet dem, af Saligheder mæt, Af stadig Stræbsomhed og Livets Møier træt, Han sin Selinde, Børn og en sig elsket Søster, Velsignede, og dem mod kiærligt Hierte kryster. O, min Selinde! ak, saaledes raabte han, Jeg Søster, Børn og alt for Himlen afsee kan; Men Du, Selinde! ak, Selinde! Du dog bliver En Tilgift til den Fryd, som Himlen selv mig giver. Den Gamle segnede, Selindes tause Bryst, Forsmægtede sin Sorg, og Gud blev hendes Trøst; Mens efter Gud og Mand igien at see hun længes Maa fromme Hierte kun af dette Ønske trænges. Ak vidste jeg dog kun, min Selims Søster ei Forlades hielpesløs paa Alderdommens Vei, Vel veed jeg, mine Børn vil hendes Fædre være; Men maatte jeg dog selv opfylde sidste Ære. O, maatte denne Haand, hvoraf min Selim fik Den allersidste og saa kiær en Lædske Drik, O, maatte denne Haand Hiertstyrkend Draabe række. Til Søsteren, mens hun skal sidste Aande trække! Viid, o Selinde, ei Din Bøn forgiæves er, Viid, Kierlighedens Gid bønhører fromme Bønner, Og han, som Gudsfrygt, Dyd og Kierlighed paaskiønner, Han styrer alt, saa det til Bedste falder ud. Alt saae du jo din Bøn end heri opfyldt bliver, Og Gud, som gav dig det, han dig end meere giver: Alt Børn og Børne-Børn dig daglig Glæde spaaer: Hist Mand, Børn, Børne-Børn og Ærens Krone staaer.