Viborger Samler, 1776-03-04
Et par Anckdoter om den udødelige C. J. Gellert, der bevise hans usminkede Gudsfrygt, hans oprigtige MenneskeKierlighed, og den vidt udstrakte Nytte, han skaffede ved sine ypperlige Skrifter. Jan blev i Leipzig bekiendt med en Ulykkelig, der ikke havde et i Grunden ondt Hierte, men var af Vellyst forledet til Frietænkerie, og af denne henrevet til saadanne Udsvævelser, der havde ødelagt saavel hans Sundhed, som timelige Velfærd. Under en ligesaa smertelig som væmmelig Sygdom manglede han saavel Sinds Rolighed og Trøst, som Fierde Aargang. Mid Midler til at gjøre sig sine udvortes Lidelser lettere, og tillige det eneste, der kan bevæge Religionens Foragtere til nogen endog for deres Legeme fornøden Gelassenhed, nemlig Haab om at komme op igien. Utaalmodighed og Fortvivlelse formeerede hans Lidelser, og dog vare der ingen saa græsselige Eder eller Forbandelser, som han jo af Utaalmodighed og Fortvivlelse havde udstødt imod sig og imod Forsynet. Gellert, rørt af hans skrekkelige Legems=Smerter, men endnu meere af hans Siels Elendighed, ønskede at blive et Redskab til dens Redning. J denne Hensigt søgte han allerførst at forsikkre sig om hans Kierlighed, og overbevise ham om, at han var giennemtrængt af en sand og alvorlig Medlidenhed over hans legemlige Elendighed. Siden hans Hierte og var saa fiendskindet imod Religionen, at han ikke forlangte dens Hielp, men flyede for den, saa foretog han sig at vinde hans Fortroelighed derved, at han syntes alene at have den Hensigt at lindre hans Smerter og lette ham Følelsen af hans Sygdom. den Hensigt gjorde han alt, hvad han efter sine Omstændigheder kunde giøre, og, med ald Skaansomhed over hans udvortes Ære, samlede sammen hos hans Venner, for at skaffe ham alle de Vederqvægelser, der kunde bringe hans Siel i Rolighed og til en gelassen og alvorlig Eftertanke. Uagtet det ubehagelige, hans Sygdom medforte, var han dog dog stedse hos ham; stedse bemøiet ved smaae Beqvemmeligheder at lindre hans Smerter, med den yndige sørgende Medlidenhed i sit Øie, som Ulykkelige saa let fole, og som ikke var meere talende i noget Øie, end i hans. Den Syges Hierte blev efter haanden blodgjort, af Agtelse for en saa tienestagtig og medlidende Ven styrede han sin Utaalmodigheds voldsomme Heftighed, for at skaane Gellert for Bedrovelse, og da hans Hierte først begyndte at aabne sig for en kierligsindet Mands Venskab, begyndte det og lidt efter lidt at blive meere omfindtlig mod den høieste Kierlighed, paa hvilken Gellert med en om Forsigtighed og Varsomhed søgte at gjøre det opmærksomt. Den Syge kom meere i Stilhed, fra Stilhed til Eftertanke, fra Eftertanke til Fortryde se, fra Fortrydelse til alvorlige Bestræbelser at holde Maade med sin Fortvivlelse, at tvinge sin Mund, og afholde sig fra de skrekkelige Forbandelser, der vare blevne ham en Vane. Tilsidst lod han ikke alene sin Ven den Friehed at erindre ham, naar han var i Fare for af Smerter at glemme sig selv, men han bad ham og om denne saa fornødne Hielp. Hans Bekymring, om han endnu kunde reddes, blev heftigere, og hans Længsel derefter stedse forrigere. Tilforn havde han spottet Religionens Lærere, nu længtes han efter deres Underviisning og Trøst. Hans Gelassenhed og Taalmodighed tiltoge med hans Smerter; det ikke være; de trænge aldrig ind i Sielens Jnderste, Penge alene kunne aldrig opvække den Glæde, jeg foelte. Nei, min kjære Græve, en Tanke, en dunkel Tanke, som jeg undsaae mig for at tænke heel, siden jeg tænkte den for Gud; En Tanke, at jeg ikke var unyttig; En ikke aldeles utydelig Tilsigelse, at jeg skulde være trostig; at jeg af denne Hendelse skulde tage Mod til mig og ikke stedse nedsynke i Bekymringer; en saadan Tanke var det. Altsaa er du endnu omfindtlig, sagde jeg ved mig selv, Altsaa rører dog endnu noget dig Pengene vilde du, gjerne give en ærlig Mand, naar du kun stedste kunde beholde Jndtrykket af denne Begivenhed. Jntet, tænkte jeg skielvende, intet er saa lidet, at det jo staaer under den guddommelige Regiering. Bor du ikke troe at han har tilladt denne Begivenhed til din Glæde? Til din Glæde, O hvo er du, Hvor lykkelig, Et Hierte forbedret. Jeg traadde nærmere til Vinduet, og saae op mod Himmelen. Dette er taget af Christian Fürchtegott Gellerts Leben von Johann Andreas Cramer, Leipzig 1774, 230 S. 8. Af hvilket Skrift en Dansk Oversættelse her i er under Pressen, og om nogen Tiid kan ventes færdig. He Nye Nyeheder.