Aalborg Stiftstidende, 1843-01-01
Af den kgl. Commissarii Slutningstale ved Stænderne hidsætte vi Følgende: Seer jeg nu isærdeleshed hen til mig selv, min Virken i disse Forsamlinger, og det Forhold, hvori jeg har staaet og staaer til de høitagtede Medborgere, med hvilke jeg har været i vedvarende levende Vexelvirkning, saa fyldes fremfor alt min Sjæl af Tak til den guddommelige Naade, der saaledes har styrket mig i min Svaghed, at jeg, efterat have fuldendt min Gierning, kan see tilbage paa Samme, vel ikke med selvbehagelig Tilfredshed, men med den rolige Overbeviisning, at jeg med uatbrudt og levende Jver, og med Tilsidesættelse af ethvert fremmed Hensyn, redelig har fuldført den Tjeneste, der var mig betroet, ligesom jeg heller ikke ved den nøieste Prøvelse kan finde, at jeg i noget Væsentligt har forfeilet den Maade, hvorpaa jeg havde at røgte mit Kald. Ogsaa er jeg fuld af taknemmelig Glæde ved den Tanke, at jeg træder tilbage fra dette Kald med den samme Velvillie og Tillid, hvormed Landets udvalgte Sønner, der have havt Sæde i det danske Folkeraad, have modtaget mig fra det Øieblik af, da jeg blev sat ved deres Side, og som de stedse hidtil have vedligeholdt. Dette Sindelag har aldrig staaet paa en betænkeligere Prøve end i den Forsamling, som vi nu ere i Begreb med at slutte. Jeg har efter Samvittighed og Pligt maattet træde skarpt frem imod Meninger, hvortil Mange i og udenfor Forsamlingen heldede, maattet søge at mildne Domme over Forhold, der havde sat de helligne og ædleste Følelser i en lidenskabelig Bevægelse, og jeg forudsaae, hvorledes jeg herved let kunde faae Udseende af at ville forsvare, hvad der dog ogsaa havde forarget mig, om jeg end, ved at fulgt de forudgaaende anledigende Aarsager og nøie overveiet deres Jndhold og Betydning, har fundet, at det ikke havde en saa hadefuld Natur, som man har villet tillægge det, eller kunde berettige til de Slutninger, som man har troet, deraf at kunne udlede. Men har end min Tale ikke ganske fundet den Jndgang, som jeg kunde ønsket, saa synes dog Alt at vise, at man ikke har miskjendt min redelige Villie og ligesom jeg ikke har kunne være blind for, at personlig Velvillie imod mig endog har blandet sig i de Røster, som opløftede sig imod min Tale, saaledes gjør jeg sikker Regning paa, at naar Lidenskaben har lagt sig, vil det, der, fordi det kom i skarp Modsætning med herskende Forestillinger, endnu maatte synes Nogen anstødeligt, finde Anerkjendelse. Det kan ikke andet end være mig en høist tilfredsstillende Følelse, ved den Prøve, som mine kjære Medborgeres Sindelag imod mig saaledes har udholdt, at have yderligere forvisset mig om, at det er bygget paa en fast Grund, der ikke rystes af Sam menstod af Meninger selv om Anliggender, der paa det Dybeste have bevæget Gemytterne. Ogsaa har jeg vundet en ny Bekræftelse paa den glade og trøsterrige Erfaring, at naar man, selv med Opoffrelse af de Hensyn, der ere Ende dyrebareste, bliver Samvittighedens Stemme tro, vilman oftest endog bevare de Goder, som man med Bevidsthed satte i Fare. Jeg har ret fornummet, hvorledes den hellige Formanning: "Tragter først efter Guds Rige og hans Retfærdighed, og den dertil knyttede Forsættelse gesaa skal alt Andet af sig selv tilfalde Eder, har Betydning og Anvendelse i alle Livets Forhold, og at den, der holder sig dertil, ikke bliver skuffet. Alderspræsidenten, Kammerr. Wulff, udtalte i sin Slutningstale Beklagelsen over, at saa mange af de vigtigere private Andragender ikke have kunnet komme under Behandling. "Petitionsveien igjennem de raadgivende Stænders Forsamling - sagde han – er for Undersaatterne den sikkreste Vei til Monarkens Throne, og saare ønskeligt vilde det være, om denne for Eftertiden ei indskrænkedes, men at Forsamlingen maatte gives Tid til at tilendebringe Behandlingerne af hvad der af Vigtighed maatte vorde andraget." Haand i Haand vandrede Forsamlingen i samdrægtig Enighed, thi deelte Anskuelser over forskjellige Gjenstande adskilte ikke Gemytterne; fredelig og enig skilles vi, for at søge elskede Familiekredse og tilvante hjemlige Beskæftigelser. Neppe samles vi Alle igjen, men Mindet om den her tilbragte Tid vil for os være saa behageligt som uudsletteligt.