Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-07-11
Stænderforsamlingen i Roeskilde. Den Kgl. Commissarius aabnede i Torsdags den 7de ds. Forsamlingen med en Tale af følgende Jndhold: Hæderværdige Medborgere! Kongens og Fædrelandets troe Mænd! Det har en egen Magt til at hæve og styrke Sindet, naar en betydende, i hele Samfundets Vel indgribende og derhos vanskelig og ansvarsfuldVirksomhed bliver os betroet. Jdet Erkjendelsen af et saadant Kalds Vigtighed og Hæderlighed og af de hellige Pligter, det fører med sig, fylder Sjælen, vækkes dennes Kræfter til et forhøiet Liv, fastholdes alle ædle Bevægelser i Villien, saa at de blive til alvorlige, kraftige Forsætter, tilbagetrænges alt det Smaalige, Uværdige, blot Personlige, der rører sig selv i de Bedres Bryst. Den, der har modtaget et saadant Kald, underkaster alle de Tanker og Attraaer, som han forefinder i sin Sjæl og som staae i noget Forhold til det Øiemed, hvorfor han har at virke, en streng, upartisk Prøvelse. Det er ham ikke nok, at det, der har været Gjenstand for hans Villen og Stræben, i sit almindelige Begreb, og saaledes som det umiddelbart har viist sig for hans Bevidsthed, er noget Godt og Ædelt; han søger og at bringe det til Klarhed over de Betingelser og Forhold, hvorunder det skal gjennemføres, over de Midler og Veie, ad hvilke det skal befordres, for med Sikkerhed at kunne bedømme, om disse ere de rette, eller om de ikke i deres Sammenstød med hine Forhold og Betingelser maatte virke forstyrrende for selve det Øiemed, som de skulle fremme, om de ikke maaske fra andre Sider vilde komme i Strid med de evig Love, der adskiller Ret og Uret. Er det et Kald til Flere, der med forenede Kræfter skulle virke til et fælleds Formaal, saa ville Alle føle Trang til, saavidt muligt, at slutte sig til hinanden. Enhver vil føres til en alvorlig Overveielse af de Modsætninger, der hidtil have adskilt dem, som ere kaldede til et fælleds Kald, og det vil derved idelig finde sig, at disse Modsætninger ikke i sig ere saa skarp og dybe, som de have havt Udseende af, men at der er et Grundformaal, hvori Alle forene sig, om de end have været nok saa uenige i Henseende til Veiene og Midlerne, og den uprøvede Forudsætning, hvorfra den Enkelte saa ofte gaaer ud, at han fuldkomment har truffet det Rette, vil maaskee tabe sig ved den mere omfattende, fordomsfri Granskning og indbyrdes Forklaring, og give Plads for en Erkjendelse af den modsatte Menings Værd og Berettigelse. Det kan ikke feile, at hvad jeg her har antydet, har bevæget sig hos Dem, mine høitagtede Medborgere, fra den Tid af, da De modtoge det Hæderskald, som her har samlet Dem, og det vil have vundet i Liv og Kraft, efterhaanden som De ere komne den Dag nærmere, da De havde at lægge Haand paa Fuldbyrdelsen af det Ærinde, som Deres Konges og Deres Medborgeres Tillid have nedlagt i Deres Hænder. Da endelig denne Dag brød frem, bleve Sjælene ret gjennemtrængte af slige Tanker, Følelser og Forsætter; disse have fremdeles faaet ny Næring og Styrke i det herlige Tempel, hvori Herrens Ord kraftigen har lydet til Dem. J denne Stemning ere De komne hid i den tæt ved Templets Side byggede Sal, hvor De nu have af begynde den Gierning, hvortil de ere kaldede. Jngen kan i sit Jnderste være dybere grebet at dette Øiebliks Betydenhed, end jeg, hvis ærefulde Kald det blev, her at tale de første Ord til den fornyede Forsamling af Landets udkaarne Mænd, der have at tage dets vigtigste Anliggender under Overveielse, for at gjennemtænkte, fleersidig prøvede Meninger og hvad der tjener til dets Bedste, kan føres frem for Thronen. Jngen har heller staaet i et inderligere, længere fortsat, lykkeligere Forhold til den danske Stænderinstitution. Endnu inden den havde faaet sin Ordning og Skikkelse, har jeg været i dens Tjeneste, og medens jeg, efter den forevigede Stifters befaling, var sysselsat med at tilføre og tildanne nogle Stene til den Bygning, som efter hans kongelige og landsfaderlige Villie skulde opreises, hengav mit stille Sind sig idelig til Betragtninger over det Gode, som derfra vilde gaae frem for Konge og Fædreneland. Fremdeles har jeg fra den Tid af, da den traadte i Live, uafbrudt ledsaget den i dens Virksomhed, staaet i levende og aaben Vexelvirkning med de Mænd, der ved deres Medborgeres Tillid vare udsete til at granske og tolke hvad der var Folkets Tarv, og lige fra det første Øieblik af, da de forsamlede sig i dette Ærinde og til de havde fuldbyrdet deres Kald, har jeg stedse, selv under mangen varm Kamp, seet de glædeligste Beviser paa deres rene Velvillie og Tillid. Alt hvad jeg indvortes og udvortes har oplevet i denne Jnstitutions Tjeneste, alle de glade og opløftende Følelser, som den har skjænket mig, men ogsaa de enkelte bekymrede Øieblik, som den har skaffet mig, staae nu for mig i levende Nærværelse, fylde min hele Sjæl med saa mange stærke, hinanden gjennemkrydsende Forestillinger, at jeg ikke vilde formaae saaledes at samle eller forbinde dem, som det vilde behøves, for at de kunde træde frem i et reent og klart billede. Den Lykke, der fulgte mig i min hele Forbindelse med den forrige Forsamling, kunde endog gjøre mig betænkelig, ja ængstelig ved at træde i det samme Forhold til den Forsamling, der nu er kommen i dens Sted; thi jeg føler heel vel, at det fornemmelig var mine Medborgeres overvættes Velvillie, som jeg skylder denne Lykke, og ligesom en Tilvært heri ikke er mig tænkelig, saaledes maa jeg, saa smertelig end den Tanke er mig, finde det i sin Orden, om den maatte dale ja maaskee allerede er i Dalen. Min fremrykkede Alder og de tilsyneladende vanskelige Forhold kunne og i enkelte Øieblikke virke til at nedslaae det Haab, jeg ellers kunde nære. Men jeg har saa ofte forhen havt Leilighed til at erfare, hvorledes man, naar Pligten kalder til en Gierning, som man finder sine Kræfter overlegen, henter Styrke fra den Bevidsthed, at det var Pligten, der kaldte, og at man reent og ganske overgav sig til dens Førelse. Disse trøsterrige Livserfaringer tilstede ikke, at Mishaab vinder nogen Magt over mig. Ogsaa har en rolig og fleersidig Prøvelse overbeviist mig om, at Forholdene ikke ere saa betænkelige, som de synes Mange at være, og jeg er endnu ligesaa langt som i det Øieblik, da jeg første Gang traadte frem paa dette Sted, fra den Frygt, at den nye Jndretning, som da blev indviet til sin Virksomhed, enten vilde blive et tomt Skyggebillede, eller at den omvendt kunde udarte til en fortærende, Landets rolige Lykke forstyrrende Kraft. De ere ikke saa eller af ringe Betydenhed, de Forbedringer i Landets Love og Indretninger, som ere foregaaede i de Aar, hvori Stænderne have været i Virksomhed, og som i større eller mindre Grad ere blevne fremhjulpne ved disse, og af ikke mindre Vigtighed er, hvad de aabne Meddelelser mellem Regjeringen, og Folket have bidraget til at udbrede Lys over mange vigtige Forhold. Vel ere der adskillige Fædrelandsvenner, der, i deres levende Jver for raske Fremskridt, ikke finde at det, der saaledes er udrettet, gjør Fyldest for, hvad de af Stænderinstitutionen havde ventet, men disse turde ikke tilfulde have sat sig ind i de Vanskeligheder og Farer, som vilde være forbundne med den Retning i disse Fremskridt, som de have tænkt sig, og der er al Udsigt til at hiin Mening efterhaanden vil tabe sig, og at alle Landets hengivne Sønner ville forene sig i en fælleds Erkjendelse af, hvad Stænderne have udrettet og hvad de, under en fortsat Udvikling af deres indvortes Kraft, endvidere kunne udrette for Folkets Hæder og Held, naar kun fuld gjensidig Tillid mellem Konge og Folk, der er denne Jnstitutions Livsprincip, bevares og næres. (Fortsættes.)