Viborger Samler, 1784-10-04
Bonmotisten om Adam i forrige Nummer af Samleren. ør Ven, brug ei dit falske Vid Til Spøg om Adams Æble Bid, Hvad vinder du ved dette? En Daare leer, en Christen troer, Din Christendom er ikke stor, Og uden Tvivl med Rette Ønsket. O a orde jeg af Skjebnen haabe mit eneste Ønskes Opfyldelse; thi ellers ere mine Ønsker Drømme; jeg vaagner op og veed ikke, at jeg har drømt, uden naar det er et Ønske for andres Lykke; torde jeg af Skjebnen haabe dette, da ønskede jeg mig ikke Overflødighed, ikke heller at herske over Brødre, eller at langtbortliggende Lande skulde nævne mit Navn. O! kunde jeg ubekiendt og stille, langt fra Stadens Tummel, hvor uundgaaelige Snarer væves for den Redelige, hvor Moder og Skikke adler lusende Daarligheder; kunde jeg roelig vandre mit Liv i en ensom Egn, i et lille Landhuus, ved en Landsbyehave, umisundt og ubemerket! Under den grønne Skygge af hvælvende Nødde træer skulde da mit ensomme Huus staae, for hvis Vinduer kiøle Vinde og Skygger og sød Rolighed skulde boe under Træernes grønne Hvelving; foran fredelige Indgang maatte en liden Plads være indhegnet, hvori en kol Rende rasler under Rækværket af Tanker, i hvis bortflydende Vand Anden legger med sine Unger, eller de fromme Duer flyve ned fra det overskyggede Tag og vandre nikkende i Græsset, imens den majestetiske Hane fører sine klukkende Høyst omkring i Gaarden; de skulde da paa min bekiendte Lokken. flagslagre hid til Vinduet og fordre med smigrende Vrimmel Føde af deres Herre. Paa de næste skyggerige Træer skulde Fuglene, boe i uforstyrret Frihed, og som Naboer kalde paa hverandre fra et Træe til et andet og synge. J det ene Hiørne af min lille Gaard skulde Biernes flettede Hytter staae, thi deres nyttige Stat er et listigt Skuespil. Gierne skulde de boe paa min Eng, dersom det er sandt, hvad Landmanden siger, at de kun boe der, hvor Fred og Roe hersker i Huusholdningen. Bag ved Huset skulde der være en rummelig have hvor eenfoldig Konst staaer Naturens behagelige Phantasier hi med lydig Hielp, og ikke oprørsk giør den til sin Slave, for at omskabe den til groteske Billeder. Væggene af Nøddetræe omgierde den, og i hvert Hiørne staae en grøn Hytte af vilde Rosiner; derhen skulde jeg ofte vige for Solens Straaler, eller see, hvorledes den brune Urtegaardsmand, omgraver Bederne for at faae velsmagende Havevexter, ofte skulde jeg, da tage Svaden af Haanden paa ham, naar hans Flittighed ger, lokker mig til Arbeide, for selv at grave Jorden om imens han staaer ved Siden af mig og smillet af mie ringere Kræfter, eller jeg skulde hielpe ham at binde de Slagrende Vexter til Kieppe, eller passe Rosentornene og de adspredte Nelliker og Lillier. Uden for Haven maatte en klar Bek giennemstinge mine græsrige Enge; den flynge sig da igiennem en skygg fuld Lund af frugtbere Træer, blandede med med unge spæde Stammer, som jeg selv opelskede med besynderlig Fliid. Jeg skulde lade dem samle sig i Midten til en lille Park, og midt i Parken bygde jeg et Lysthuus paa en liden opkastet Øe, strakte sig da endnu et lidet Viinbierg ved Siden ud i den aabne Mark, og en liden Ager med vinkende Ax, fortiente da vel den rigeste Konge saameget at misundes, som jeg? Men langt være min Hytte fra det Lyststed, som Dorantes beboer for at være uephørlig i Selskab. Hos ham lærer man, at Frankrig vist ikke vil føre Krig, og og hvad Mops gjorde, om han var Britternes Konge; og ved det velbesatte Taffel bedømmes Videnskaberne og vor Stats Feil, medens en majeste tisk Anseelse hviler paa den tomme Pande. Langt borte fra Orontes være min ensomme Bolig, fra langtbortliggende Lande samler han Viin i sin Kielder; Naturen er kun skiøn for ham, fordi Lækkerbidskener flyve for ham i Luften, eller fare igjennem Skovene, eller svømme i Floderne. Han iler ud paa Landet for at kunne rase i Roe; hvor bange er man inden de forbandede Muure, hvor den dumme Naboe lægger Merke til hver en Gierning! Det møde dig aldrig, at en ensom Dag skulde lade dig være allene; et utaaleligt Selskab for dig; du kunde snart komme til at kaste et gyseligt Blik paa dig selv; men nei, plagede Heste bringe dig pustende deres uværdige Byrder, de springe bandende ned af det uskyldige Dyr; Tummel og Vild Vildhed og rasende Vittighed ledsage Selskabet til Bordet, og en dorsk Ruus ender denne støiende Scene. Endnu længer fra dig, magre Harpax, hvis Dørre bevogtes af magre Hunde, der hungrig røre det taarevædede Brød fra den grumt afviiste Fattige. Vidt omkring er den fattige Landmand din plagede Skyldner kun sielden stiger den tynde Reg fra din nedfaldne Skorsteen; thi skulde du ikke sulte, da du røver din Rigdom fra den grædende Fattige! Men hvor river min brusende Misfornøielse mig hen, Kommer tilbage, J yndige billeder, kommer tilbage, og opklarer mit Sind, fører mig igien derhen hvor mit lille Landhuus ligger, den dydige Landmand være min Naboe i sin brune omskyggede Hytte, kierlig Hielp og venlig Raad giøre da den ene til en venlig smillende Naboe for den anden; thi hvad er saligere end at blive elsket, end en glad Hilsen af den Mand, som vi have gjort vil imod Naar den, der boer i Staden, vækkes af sin Søvn ved uroelig Tummel, naar Naboens Muur nægter ham at skimte Morgensolens yndige Straaler, og Morgenens herlige Scene ei forundes hans indsluttede Øie, da skulde en yndig Morgenluft og Fuglenes glade Concerter vække mig. Da vilde jeg flyve op fra min Hvile og gaae Aurora i Møde paa blomsterrige Enge eller paa de næste Heie, og synge henrykt glade Sange ned fra Høien. Thi hvad henrykker, ker meer end den skiønne Natur, naar den i harmonisk Uorden flynger sine nendelig mangfoldige Skiønheder i hverandre, Alt for dristige Menneske, hvad understaaer duldig at pryde Naturen med vidt søgte efterlignende Konster, Byg Labyrinter af grønne Vægge og lad den tilspidsede Tarus staae opl over dem i afmaalt Frastand; lad Gangene være reent Sand, at ikke den mindste Qvist skal opholde det vandrende Fodtrin. Jeg finder dog meer Behag i den landlige Gan og den vilde Lund; deres Mangfoldighed og Forvild ning har Naturen anordnet efter hemmeligere Regler for Harmonie og Skiønhed, der indtager vor Siel med en fød Henrykkelse. og an: a omhan og sin 308. Jeg skulde ogsaa vandre hen i eensomme Egne, i Buskenes Jrrgange ved en Bakelserøkende Bredide. Der skuldelen mørk Skygge lokke mig til Høi le, hist et raslende Vandfald, langt børte fra hver Fodstie. Othvor det er yndigt, naar, langt fra al Tummel, ingen anden Larn lyder omkring os end den næste Bæk, eller Biernes Surren eller Fiirbeenenes Raslen, der smutte igiennem Græsset. Naar under det ensomme Løv=Tag Skygger og et sieldent Lys lege paa det digterske Blad paa mit Skiød, og intet forstyrer mig, uden naar en sagte Vind høier det over, eller den lille Græshoppe sætter sig hen paa det med vildfarende Spring, undrer sig og springer hastig bort igien. ofte, Ofte skulde jeg vandre i det blide Maaneskin indtil Midnat i eensomme glade Betragtninger over Verdens harmoniske Bygning, naar utallige Verdener, og Sole lyse over mig. Ogsaa Landmanden skulde jeg besøge, naar han gaaer syn gende og skiærer de dybe Furer med sin Plov; eller Mejernes glade Rækker, naar de synge deres Landsbye Sange; da skulde jeg og høre deres glade Fortællinger og deres muntre, Spøg; eller naar Høsten, kommer og farver Træerne broget, da skulde jeg besøge de sangfulde Viinhøie, naar Pigerne og Ungkarlene lee imellem Viinstokkene og samle de modne Druer. Naar Høstens Rigdom er samlet, saa gaae de hoverende tilbage til Hytten, hvor Viinpersens lydelige Knirken høres vidt omkring; de samles i Hytten, hvor et glædeligt Maaltid venter efter dem. Den første Hunger er stillet, og nu kommer den landlige Spøg og den høie Latter, imens den venlige Vert igien fylder Viinflaskerne og opmuntrer dem til Glæde. Kunz fortæller nu, hvilke lange Reiser han har gjort, til langt ud i Schwaben; og at han har seet Huse endnu større og smukkere end Kirken i deres Bye, og hvordan en Herre i en Vogn af Glas blev trukken af sex smukke Heste, smukkere end den beste, Mølleren har i Dalen, og hvordan Bønderne gaae der med grønne spidse Hatte. Saa fortæller han en Hoben, imens den unge Knøs, der sidder opmærksom med Haanden under den aabne Mund, nær havde for forglemt, at hans Pige sidder ved hans Side dersom hun ikke havde knebet ham smillende i Kinden. Derpaa fortæller Hans, hvordan en Løgtemand har forfulgt hans Naboe og sat sig paa hans Kurv; hvorledes den havde forfulgt ham lige til Taadrybbet, dersom ikke en Eed var sluppen ham af Munden. Mennu gaae de ud af Hytten for at danse i Maaneskinnet, indtil Minatten kalder dem til Hvile. (Resten følger.) Jndfald.