Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-12-14
Foruden Landets Religionslærere, af hvilke nok mange ere fortrinlig skikkede til at danne Lærere for Almueskolerne, gives der jo flere brave og duelige Skolelærere baade paa Landet og i Kjøbstæderne, hos hvilke Vedkommende kunde finde Veiledning, ligesom man vel ogsaa med temmelig Sikkerhed tør forudsige: at Jnstituter vilde danne sig for dem, der agtede at blive Almueskolelærere. Saaledes frembyder sig ingen Grund til at befrygte, at den ved Regjeringens vise og menneske kjerlige Forsorg begyndte gode Sag - Oplysningens og Sædelighedens Udbredelse blandt Bondestanden - skulde standses og efterhaanden gaae tilbage, naar Seminarierne vare ophævede. Landets Religionslærere – ledsagede af Regjeringens Tillid – vilde vist med Jver og Redelighed antage sig de vordende Skolelæreres Dannelse, til samme Maal vilde andre saakyndige Mænd virke og ved Seminariernes Opløsning Læreanstalter, fremkomme, der ikke foraarsagede Staten nogen Bekostning. Det bør ved denne Sags Overveielse vel betænkes: at Seminariernes Afskaffelse maatte være en stor Velgierning for mange agtværdige Familier uden for Bondestanden, da derved aabnedes Udsigt til en Stilling, der svarede til den Opdragelse, de havde givet deres Børn. Hidtil var det for størstedelen velhavende Bondesønner, der – ofte uden al Jnteresse for Skolevæsenet, men allene for at undgaae Soldaterstanden - ombyttede Ploven, hvortil de vare fødte og baarne, med Seminariet. Mon ogsaa Skolevæsenets Fremme virkelig høster nogen sand Vinding af et saadant Bytte, Mon ikke mangen værdig Foresatte har maattet see sig skuffet i sin billigste Forventning, i det han sporede ingen Jnteresse i anbetroet Skoletjeneste, Stod det Enhver, der attraaede et Almueskolekald, frit for, at søge sin Dannelse ved det for ham beqvemmeste Middel, da vilde Udsigt til en hæderlig Virksomhed ikke mere være tilspærret for velopdragne Sønner af agtværdige, men trængende Familier uden for Bondestanden; da blev en tung Steen væltet fra mange nedbøiede Forældres Hjerte, som hidtil, at Mangel paa Evne, hverken kunde lade deres Sønner studere, eller anbringe dem paa noget Seminarium. Saadanne velopdragne unge Mennesker, hvis Forældres Stilling var ublid, vilde hos een eller anden Præst eller anden saakyndig Mand finde den nødvendige Veiledning, uden al Bekostning. Mon ikke Skolevæsenet var bedre tjent med Ynglinge af en ædlere Opdragelse end den, Bønderne i Almindelighed give deres Børn, Saaledes, som anført, ere Jndsenderens Tanker beskafne, denne Gjenstand betræffende. Ere end disse hans Tanker hverken nedskrevne med en øvet Haand, eller indklædte i et heldigt Sprog, saa troer han dog at have viist, at Seminariernes Ophævelse ikke kan medføre skadelige Følger for Skolevæsenets Fremme, og han tør holde sig forvisset om, at ligesom vor blide og faderlige Konge gjerne seer, at en anstændig Levevei - uden Udelukkelse af veloplagte og sædelige Bondesønner aabnes for den trængende Embedmands, cultiverede Landmands og værdige Enkes Sønner, saa vil heller ikke Majestætens Tillid til Landets Præsters Jver, Redelighed og negennyttige Virksomhed for saadanne Familiers arme Ynglinger, der ere i eller uden for deres Virkekreds, og for hvilke Seminarierne hidtil vare lukkede, nogen finde vorde skuffet. Enhver værdig Præst vil paa denne Maade – for de fleste den eneste, der staaer i deres Magt – vorde Velgiører for een eller anden ædel Familie, som Tidsomstændighederne ei have levnet andet end Haabet og en uforsørget Børneflok. Den ved Regjeringens vise og gode Foranstaltninger befæstede gode Sag vil vorde røgtet med omhyggelig Haand, og man vil ikke regne sig det til nogen Fortjeneste, i Stilhed at danne religiøse, duelige og beskedne Skolelærere. Naar Staten, uden nogen Opofrelse fra dens Side, kan faae oplyste og sædelige Almue skolemænd, saa er det den ligegyldigt, da den ei unødvendigen indskrænker den menneskelige Frihed, hvorfra de have hentet deres Duelighed, enten det er fra Præst, Skolelærer, Jnstitutbestyrer, eller fra egen Flid og Granskning. Hvad den Forviisning angaaer, som Staten behøver om de Personers Duelighed, der applicere sig til Skolevæsenets Tjeneste, da kan den jo lettelig forskaffe sig samme, ved at sørge for, at de tilbørligen prøves i Alt, hvad en Almueskolelærer bør vide og forstaae, samt at der nøje tages Hensyn til paalidelige Sædeligheds Vidnesbyrd. Anordnes for ethvert Amt en Commission, bestaaende af Amtmand, Amtsprovst og nogle Præster, hvilke sidstnævnte ei maatte være bestandige Examinatorer og Dommere; men afvexlende allene beskikkes af det Høikongelige danske Cancellie, saa er Prøve middelet fundet. Examen for dem, der melde sig med skrivtlig Begjering paa foreskreven Maade, holdes eengang om Aaret for hvert Amt, i Amtmandens Bopæl. Der er neppe nogen Tvivl om, at jo en saadan Prøve – anstillet af saakyndige og retsindige Mænd – maatte blive, om mueligt, endog alvorligere, end den, der anstilles paa Seminarierne. - Jndsenderen har til Slutning blot det at tilføie, at han ved disse sine Tanker ikke har havt til Hensigt, at nedsætte Seminariernes Værd, eller at fordunkle den Roes, som med Ret og Billighed tilkommer dem. Med Taknemmelighed erkjender og ærer han de Fortjenester, de have erhvervet sig af Almueoplysning, ved de mange brave og duelige Skolemænd, der ere udgangne fra deres Læresale. Om det end undertiden har været Tilfældet, at een eller anden Seminarisk har beskjæmmet Skolens og dens Foresattes Forhaabninger, saa mindes vi blot derved om, at alle menneskelige Indretninger ere ufuldkomne, og aldrig bør vi, af Enkeltes Ukyndighed eller feilagtige Forhold, tage Anledning til at kaste Skygge paa disse Læreanstalter. Den 3die December 1822. Udaf et Brev til en Ven i Laaland.