Aalborg Stiftstidende, 1829-01-01
Hvad i flere foregaaende Aaringer i Kabinetterne var forberedt, hvad der over den hele kultiverede Verden vakte meest levende Jnteresse, nemlig Spørgsmaalet om Krig eller Fred i Orienten, saae dette Aar afgjort. Længe havde det collosalske Ruslands Hære staaet slagfærdige, Længe havde man kunne forudsee at de Betingelser, som Rusland vilde og maatte foreskrive Storherren, ei vilde være egnede til at holde Sværdet i Skeden, og Storherrens Karacteer lod Krigens Udbrud ane med ligesaa megen Vished som selve Krigens Popularitet i Rusland muligt havde en ikke ringe og maaskee afgjørende Jndflydelse paa det russiske Kabinets Beslutning. Armeen er bleven betydelig formeret ved nye Rekrutteringer, og Orlogsstaaden ved Bygningen af nye Skibe. Roligheden i det Jndre af dette uhyre Rige havde været aldeles uforstyrret i det foregaaende Aar og mod Slutningen af samme havde Krigen mod Persien taget en saa gunstig Vending, at dette Aars Begyndelse saae Freden tilveiebragt, der ved ny Forøgelse af Ruslands Landemærke fik en mægtig Jndflydelse paa Selvherskerens endelige Beslutning, at bringe Catharines og Alexanders Planer, et Skridt nærmere mod deres Udførelse. Allerede i Begyndelsen af Aaret viste det sig med mere Tydelighed, at Krig vilde blive Løsnet og at Rusland, trods hvilkesomhelst Betingelser i Londonner Tractaten, vilde føre sin egen Sag med Sværdet i Haanden, og saaledes umiddelbart bidrage til Grækenlands Frelse. Den Minister-Omvexling, som strax i Aarets Begyndelse, fandt Sted i det franske og engelske Kabinet, synes, i det mindste for saa vidt det første angaaer, at have lagt en Steen i den Vægtskaal i hvilken Krigens Lod. var kastet. Alt var forberedt til at sætte Haren i Bevægelse; ethvert Forsøg paa at formaae Storherren, til Eftergivelse imod Ruslands Fordringer var forgiæves, og i et Manifest af 26de April erklærede Rusland, Storherren Krig, en Krig, hvis Gang allerede har tydet hen paa lang Varighed og hvis følger i dette nu indtraadte og muligt i mange paafølgende Aar ville gaae deres Udvikling i Møde. Jkke i noget aabent Slag, men kun i partielle meer eller mindre betydelige Fægtninger have de fjendtlige Hære maalt sig med hinanden, og har endogsaa den Fæstnings=Krig, som han været ført, paa nye stadfæstet fortidige Erfaringer, om Tyrkernes Mod og Udholdenhed i Forsvaret bag Muur og Fæstninger, har endogsaa Stillingen ved Schuma, i dette Feldttog som i foregaaende Krige, hemmet de russiske Hæres Fremtrængen over Balkan Bjergene, saa maa dog det endelige Resultat af Feldtoget, Besiddelsen af endeel vigtige Fæstninger, iblandt hvilke Warna maa komme i fortrinlig Betragtning i forening med den udvidede Kundskab om det Terain hvorpaa der skal overeres og den Fiendes Modstandsmidler som skal bekæmpes, antages at være fordeelagtig for Rusland, og det kan neppe drages i Tvivl, at de Kræfter som udfordres til at skride videre frem paa Seirens Bane, og af hvilke Rusland ustridigt er i Besiddelse, ville blive satte i Bevægelse i et saadant Forhold, at de i et tilkommende Feldttog med mindre Vanskelighed ville kunne bekæmpe Modstanden. Det kan vel neppe være nogen Tvivl underkastet, at Besiddelsen af de erobrede Fæstninger baade i det europæiske og asiatiske Tyrkie vil være sikkret for Vinteren, og har end Silistrias Fald været opholdt ved de store Vanskeligheder som Transporten af Beleiringsmidlerne fører med sig i denne Aarstid, har end Veirliget tilsidst nødt Beleringscorpset til at forlade den, saa vil det dog udentvivl være lettere for Russerne, medens Vinteren at træffe de Foranstaltninger der kunne forberede et nyt Forsøg paa dens Erobring, end for Tyrkerne at arbeide for dens stadige Proviantering og Undsætning, og man tør med Grund vente at denne Fæstnings Erobring vil blive den Begivenhed, hvormed det næste Feldttog bliver aabnet. At Ruslands Selvhersker med Gemalinde havde forladt Petersborg, for i Odessa at være Krigstheatret saa meget nærmere, at Selvherskeren selv for en stor Deel deelte Krigens Farer og Møisommeligheder med sin Hær, ere Omstændigheder som ikke bør tabes af Sigte; thi i det de hentyde paa, hvormeget det er Ruslands Alvor med denne Krig, give de os ingen Formodning om, at Freden med Lethed vil kunne bringes tilveie, men aabne snarere Udsigten til, at Rusland med Magt vil sætte sin Plan igjennem og tiltvinge sig en Fred saaledes som dens egen Statsinteresse dicterer den. Jkke de andre Kabinetters Mellemkomst, selv ikke om denne var truende, synes at ville faae nogen Jndflydelse paa Ruslands Bestemmelse i saa Henseende, og kunde denne end forhale det endelige Resultat, dets fuldkomne Tilintetgjørelse maae man allene forvente af det meere eller mindre Held, den større eller mindre Kraft ved hvilken Forsvaret ledes fra Tyrkiets Side. Med største Jnteresse maae man henvende sit Blik paa denne Stat i dens nerværende Forfatning. Saae man ved forrige Aars Udgang i Sultan Mahomed en af Tidens, saavel ved sin Caracteerfasthed som ved Talenter, udmærkede Mænd, saa byder Apartiskhed vistnok at tilstaae, at han i det forløbne Aar imedens man dervt har rystet hans Trones Fødder baade i Europa og Asien, ikke har fornægtet nogen af Delene, men udviklet en Kraft, Udholdenhed og et Mod i Farer, som synes at have bestemt ham enten den Rolle afvende Uveiret fra sit truede Rige, eller at falde med Hæder. Seer man hen til alle de Vanskeligheder han maa have at kæmpe imod, til den Modstand, som baade middelbart og umiddelbart sætter sig imod hans Beslutninger i Divanet, imod hans Foranstaltninger paa Kamppladsen, saa fristes man til at beundre det Mod, hvormed han gik disse Farer imøde, og den Udholdenhed, som holder det opret. Jkke den ene Fæstnings Fald efter den anden, ikke Efterretningen om at Jbrahim Pascha ved en Convention var tvungen til at foriade Morea, ikke det nye Uveir som trak sammen over ham, da Frankrigs Faner plantedes paa Moreas Fæstninger, ikke Warnas Fald paa hvilken Fæstnings Overgivelse hans Fiender dog maatte lægge saa megen Vægt; Jntet har kunnet bringe ham til at vakle. Urokket staaer han i de Storme, som true ham og har Mod ei allene for sig selv, men for sit ængstede Raad. Kraftig holder han paa samme Tid Regjeringens Tømme i sin Haand, og den Rolighed som hersker i hans Hovedstad, der under saa mislige Omstændigheder maaskee er uden Exempel i hans Riges Annaler, synes man ene at skylde hans egen Personlighed. For at bibringe den forsagte Deel af sit Folk den samme Selvtillid, hvoraf han selv besjæles, har han skienket sin Hovedstad et Skuespil som hos den ægte Mahomedaner stedse har havt samme Virkning. J et Pragt-Optog førtes Prophetens hellige Fane fra sit Gjemmested ud i Sultanens Leir uden for Hovedstaden. J denne Leir opflamme krigerske Øvelser, under hans egen Veiledning Modet hos den Hær, der skal afgjøre hans Riges Skjæbne, og leder en høiere Styrelse ikke Begivenhederne anderledes, end det menneskelige Øie formaaer at forudsee og beregne, saa er der al Sandsynlighed for, at vor Tid vil blive Vidne, til det store Skuespil, at Kristenhedens Repræsentent i Keiser Nikolais Person og Mahomedanismens i Sultan Mahumeds, i aaben Trefning imod hinanden, afgjøre det store Spørgsmaal om, hvem af dem Herredømmet over Hellesponten skal tilhøre. Men