Aalborg Stiftstidende, 1837-03-02
Dansk Folkeblad, har leveret en interessant Artikel om Ditmarsken og Ditmarskerne, dette lidet Folk, der i Fortiden har indlagt sig saa stor Ære, ved sit Heltemod og sin Fædrelandskjærlighed. Ligesom Ditmarsken - siger Forfatteren - fordum vandt Alles Beundring ved en udholdende Tapperhed, mod vidt overlegne Fiender, saaledes er det endnu mærkeligt ved at være en af de faa Smaastater, der ere blevne erobrede og overvundne, uden at berøves alle deres Friheder og særegne Love. De danske Konger have agtet denne lille Republiks Kjækhed, og dens Heltes Blod er ikke udgydt forgiæves, noget, hvorpaa Historien ellers fremviser saa mange sørgelige Exempler. Forfatteren søger derpaa at vise, at Ditmarskerne heller ikke have gjort sig disse, Friheder uværdige og at der sikkert kun faa Steder, gives et bedre Forhold imellem Embedsmænd og Borgere end netop der, da der Stolthed og overdre, ven Myndighed forsvinder paa den ene Side, Frygt og Uvillie fra den anden, og de omgaaes som Mennesker, der gjensidigen trænge til hverandre. Dito marskerne skildres som kraftige og velbyggede Mennesker, og hvad vi hos os kalde en usædvanlig Høide. af 70 til 72 Tommer er der ganske almindeligt. Den lille Folkestamme er hverken physisk eller aandelig svækket ved Tidens Fremskridt i Forfinelser, Erindringen og Forfædrenes Tapperhed fylder Folket med en glad Selvtilfredshed, hvortil den stolte Tanke knytter sig, at Ditmarskerne aldrig have været Livegne. Derfor vise Marskens Bønder ikke den Tilbageholdenhed eller Ydmyghed, som sjelden aflægges i de Egne, hvor Livegenskabet har fundet Sted, i Fortiden. De have ingen Tanke om, at der gives Noget, som kaldes Nedladenhed, og, om end nok saa fornem en Rangsperson besøgte dem, vilde de ikke antage det for nogen Æresbeviisning, men gaae han imøde uden frygtsom Underdanighed og modtage ham, som enhver anden Gjæst, med venlig Frimodighed, Det Velbehag, Enhver maa føle ved deres hjertelige Modtagelse, forøges endnu mere ved at komme in i deres rummelige Boliger, hvor Alting bærer Præget af Orden og Reenlighed, ja paa de fleste Steder af Velstand. - Den Anseelse og Betydenhed, der altid følger med Rigdom, giver her dog ingen særegne Forrettigheder. Enhver bosiddende Mand, fattig eller rig, kan og skal yttre sin Mening, naar der tages Bestemmelser i de Sager, der angaae det al menne Vel. Dette vækker Ditmarskernes Deeltagelse for ethvert offentligt Anliggende og henvender deres Jnteresse til meer end Slid og Slæb for daglig Brød hos den Fattige, eller dorsk Vellevnet hos den Formuende. Derfor læses den ditmarsiske Tidende næsten overalt i Landet; og, naar Bonden kommer hjem fra Torvet, taler han om meer, end om Kornpriserne. Derfor ere Ditmarskerne meer end Andre villige til at yde Communalafgifter og Arbeider, dan disse ere til fælles Gavn og Bedste, ligesom de ikke paalægges uden efter fælles Overeenskomst. En hver finder det rimeligt, at bidrage Sit til Jstand, sættelsen af de Veie, Broer og Gader, han selv skal kjøre paa, ligesom det ogsaa vilde være en fælles Skam, at forsømme Kirkers, Skolers og Præstegaardes Vedligeholdelse. Ligeledes har Enhver Stemme, naar der skal vælges nye Embedsmænd eller Lands fuldmægtige. Disse Sidste ere Folkets Repræsentanter og have Sæde i Retten (das Landgericht, At være Vollmacht, er derfor en Ære, hvorpaa der sættes megen Priis, og den Mand, hvem hans Medborgere have givet dette Beviis paa deres Tillid, benævnes altid med sin Hæderstitel, ligesom man heller ikke forsømmer at kalde hans Kone, FranVollmachtinn.