Viborger Samler, 1796-03-21
Jsær løbe nu vore Parisere i Operaen efter Balletten Plyche; Billetterne ere, som alt andet, et Rov for Agiotagen; de bliver vel agte til ti Gange kjøbte og solgte, førend de komme i dens Haand, der vil gjøre Brug af dem. Ved den første Forestilling bleve billetterne paa Parkettet betalte med 2400 Livres i Assignater. – Jmidlertid maa man tilstaae, et slig en Daarlighed, om den nogentid kan undskyldes, for jener Undskyldning i nærværende Tilfælde. Ved denne beunringsværdige Ballet trænger Fornøielsen igjennem alle Sandser ind i Tilskuernes Siele. Decorationerne ligne i Pragt de fortryllede Feepalladser, og Tasso, med alt sit Genie, skildrer ikke bedre, end Brødrene Gotti ved deres Spil. Jmedens de Viise, som endnu ere adspredte hist og her paa vor liden Jordhold, sukke over vore politiske Daarligheder, og beklage et afsindigt Folks sørgelige Skjebne, tilklapper dette Folk - en ny Pas, som Vestris danser, rasende bifald; dette Folk, som ruinerede Europa ved sine Armeer, og skrækker det ved sine Grundsætninger, uden at overlægge, om Pichegri kan vedligeholde sine Vaabens Berømmelse, og holde sit Navn lige med Turennes Navn, uden at tænke paa den Hunger, der fortærer det, og paa Assignaterne, der ere saa got som Hungersnød. Naar vil den elskværdigste Dyd, Tolerance, igien vende tilbage til os, Hvorlænge ville vi endnu ansee hinanden som Fiender, som Forfølgelsens Gjenstande, Skulde vore Hjerter, ikke trættes af at hade, og endelig søge Rolighed i blide Lidenskaber? – Hvad vinde vi ved alle vore Uenigheder, Jeg seer vel, at Tallien siden vore Tvistigheder har byttet sit slette Leie og sit Kammer under Taget mod en prægtig Seng og et Hotel, men blive vi andre, vi arme Folk, feedere, siden den forrige Deeltager i vor frugale Maadelighed dagligen fortærer et Middags Maaltid af tre Anretninger, Maatte dog i det Mindste Erfaringen gjøre os vise. - Vi ville ikke længere lade os bruge til, at tage Castanier af Jlden, for dermed at fordre alle Narre i Verden; lader os igien blive, hvad vi for vare, det elskværdigste af alle Folk, lader os tilbagekalde den Høflighed, som gjorde os lykkelige, og tildrog og Udlændingernes Beundring; lader os ikke meere spørge: Er han en Terrerist, er han en Royalisk, Brissotiner, Constitutioneller, Høflighed og Retskaffenhed er alt, hvad vi behøve til vor Velstand, og hvad behøve vi mere end Velstand? Fordum kunde en Fremmed giennemstryge Paris kryds og tværs, uden at komme i Forlegenhed i Henseende til Veien; han behøvede kun at lukke Munden op, og Tusinde gjorde sig en Fornøielse af at vise ham Veien; men nu, gode Gud, kan han neppe gaae hundrede Skridt, uden at høre ligesaamange slemme Complimenter. Jeg fik nyelig et Besøg af en gammel Ven, der i nogen Tid har boet paa Landet. " Jeg er forloren, sagde han ved Jndtrædelsen; jeg sætter ei min Fod mere i Paris, jeg er hvert Øjeblik i fare for at bleve indviklet i fortrædelige Handeler. Jeg gaaer ud for at besøge Dem; da jeg ikke kan finde Veien, vender jeg mig til en forbigaaende Borger. Hvor er St. Jacobs Gade, min Herre, siger jeg paa det høfligste til ham. Jstedet for at svare, begloer Manden mig fra Hoved til Fod og gaaer videre, i det han mumlede for sig selv. Den Hund af Papist, og hvo har da sagt jer, at Jakob er i Paradis, – Jeg erindrede mig nu, at siden vor lykkelige Revolution i Paris er alt bleven Philosoph, og besluttede, for Fremtiden at rette mig efter de Herrer Parisers Capriser. – Jeg gik i en Bod og spurgte efter Jakobsgaden. Viid, elendige Jakobiner, saarede Huusherren mig, at den hellige Jakob var hellig førend du blev født, og at han endnu skal være det, naar du forlængst skal være hængt, Saa stor Grovhed giør mig frygtsom; vil De besøge mig, saa veed De Veien til min Landsbye. Han gik og skal endnu komme igien.