Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-05-31
Blandinger. Hvad var der at gjøre for Napoleon, efter Slaget ved Waterloos (Af Las Cases's Dagbog paa St. Helena.) Klokken 5 kom jeg til Keiseren i Haugen; han spadserede der, omgiven af sit Følge. Da han saae mig komme langt fra, sagde han til mig: "Kom, slig os Deres Mening om en Punkt, vi allerede have talet om en heel Time! Troer De, at jeg efter min Tilbagekomst fra Waterloo havde kunnet opløse det lovgivende Corps og reddet Frankrig uden samme?" Nei, sagde jeg, det lovgivende Corps havde ikke ladet sig opløse; man maatte have brugt Magt; man vilde protesteret, og det havde gjort stor Opsigt. Den Tvedragt, der vilde udbrudt i dets Skjød, vilde udbredt sig til Nationen. Jmidlertid var Fjenden ankommen; Deres Majestæt maatte bukket under; de Fremmede, vi selv, havde anklaget Dem, og De havde maaskee paadraget sig den almindelige Forbandelse, saa man kun havde betragtet Dem som Hovedet for eventyrlige Foretagender og Voldsomheder. Jstedet derfor har Deres Majestæt forladt denne Kamp ubesmittet, og de vil til evige Tider blive Helten i en Sag, der vil vedblive at leve i de Menneskers Hjerter, der troe paa Nationens Frelse. De har ved Deres Maadehold tilkjæmvet Dem den skjønneste Characteer i Historien, istedetfor De paa en anden Maade stod Fare for at nævnes af den med Afsky. De har rigtig nok mistet Deres Magt, men De har ogsaa bragt Deres Hæder til det Høieste . . . . Velan, svarede Keiseren, ogsaa jeg er tildeels af denne Mening; men er det ogsaa vist, at det franske Folk vil lade mig vederfares Ret, Vildet ikke bebreide mig, at have forladt det?" Historien vil afgjøre dette, langtfra at frygte dens Dom, opfordrer jeg den endog - "Og jeg selv har allerede ofte spurgt mig selv, har jeg da ogsaa gjort for dette ulykkelige Folk Alt hvad det var berettiget til at fordre af mig Vil da ogsaa hiint Folk erfare Alt, hvad jeg 1 hiin Nat førend min sidste Beslutning har udstaaet? J hiin Uvishedens og Angestens Nat? Aabne stode mig to Veie, jeg kunde forsøge at redde Fædrenelandet ved Magt, eller og i den almindelige Trængsel at opoffre mig selv. Jeg maatte vælge den, jeg har fulgt. Venner og Fjender, Vel- og Jldesindede, Alle vare mig imod. Jeg stod ene; jeg maatte give efter, og da dette eengang var skeet, saa blev det derved; jeg er ikke for halve Forholdsregler, og desuden skifter man ikke Souverainiteten, som man skifter en Kjole. - Den anden Vei udkrævede en overordentlig Kraftanstrængelse. Man vilde stødt paa store Forbrydelser, og fundet store Tugtelser nødvendige. Blodet kunde strømme, og vidste man da, hvor dette havde ført os hen? Hvilke Scener kunde jeg her fornye Dyppede jeg ikke selv derved mit Minde med egne Hænder i hiint Blodhav af alskøns Forbrydelser og Forbandelser, som Had og Skandskrifter havde beredt imod mig, Paa disse Dage vilde det synes, som jeg retfærdiggjorde Alt, hvad de have behaget at opfinde imod mig. Jeg vilde blevet for Efterverdenen den nyere Tids Nero, Tiberius. Havde jeg end for denne Priis reddet Fædrenelandet. – Jeg følte i mig den dertil nødvendige Kraft. . . . Men var det vist, at jeg derved havde naaet Maalet? Jkke alle vore Farer kom udvortes fra, og vare vore indvortes Tvistigheder ikke endnu betydeligere. Saae man ikke en Mængde Afsindige, der kjæmpede med Raserie og Skatteringer, førend de endnu havde sikkret Farvens Triumph. Hvo af disse vilde man overtalet til at troe, at jeg ikke arbeidede for mig allene, for min personlige Fordeel? Hvem af disse vilde man overbevist om, at jeg er uegennyttig? At jeg blot attraaede Fædrenelandets Frelse? Hvo af dem havde troet paa alle de Farer, alle de Ulykker, som jeg søgte at befrie dem for For mig var det indlysende, men for den store Hob vil det altid blive skjult, naar den endnu har følt Trykket. Hvad vilde man have svaret den, der havde paastaaet: Her seer J atter Despoten, Tyrannen! Strax den næste Dag efterat han har aflagt sin Eed bryder han den paa ny. - Hvo kunde endeligen indestaae for, om ikke i Tumlen af disse Bevægelser, ved disse uophørlige Jndviklinger i Borgerkampen Staalet i en Franskmands Haand havde rammet mig? Og hvad blev da Nationen i Verdens Øine og i de sildigste Aarhundreders Agtelse? Thi dens Hæder beroer paa at erkjende mig. Jeg vilde aldrig udrettet saa store Gierninger til dens Ære og Glands, uden den, og uden dens Samtykke Den vilde gjøre mig alt for stor . . . . Jeg gjentager det: Historien maa afsige Dommen.