Berlingske Tidende, 1812-12-28
Paris, den 11te December. J lang Tid tiltrak Krigstildragelserne i Spanien sig den offentligt Opmærksomhed. Aabet af Slaget ved Salamanca og det at man forlod Madrid opvakte en ugunstig Sensation; men Folk af mere Tænksomhed forudsaae, at dette den engelske Armees øieblikkelige Held ikke vilde have andet Resultat, end at bevise Frugtesløsheden af alle, endog dens meest lykkelige Anstrængelser. Til hvad Tid trængte Lord Wellington frem i Spanien, i et Øieblik, da den største Deel af det franske Keiserdoms Magt befandt sig paa Danas og Moskwas Bred, der, medens Engelland havde sendt alle fine disponible Linietropper til Spanien; tyl, ifølge Øienvidners Forsikring, er der ikke et eneste Regiment i London, og ikke mere end to eller tre paa Jrland. Vore Armeer paa Halvøen vare desuden fordeelte paa en meget vid Strækning: Hertugen af Dalmatien stod midt i Andalusien, og Hertugen, af Albusera i Valencia. Da var det den engelske General, i Spidsen, for langt overlegne Tropper, pludselig rykkede frem mod Salamanca og Portugalarmeen; han benyttede sig af de franske Troppers vide Afstand fra hverandre, og nødte Spaniens Konge til at forlade sin Hovedstad. Londons Publicum, som ikke er meget vant til Krigsheld, ophøiede de Fordele Lord Wellingtons Duelighed havde erholdt, saa at man skulde troe han nu vilde afgiøre hele Europas Skjebne. Jmidlertid har han, siden sin Seier, ikke været hindret ved nogen Bevægelse, og dog see vi, uagtet man ikke kan dtage hans militaire Fortienester i Tvivl, hvad Held der har kronet hans Anstrængelser. En Fort, opkastet af Jord, og forsvaret af 2000 Soldater, under en uforsagt og kyndig Mands Anførsel, var nok til at standse hans hele frygtelige Armee. Lord Wellington forlod Burgos; man maatte troe, at han gik hen at forene sig med General Hill, for paa ny at prøve Lykken, angribe den franske Armee, som rykkede frem fra Madrid, og derpaa vende tilbage at dække Burgos's Beleiring. De engelske Politiker gjorde alt Regning paa en stor Sneer; man foranstaltede allerede i Engelland uhyre Depeter for de talrige Fanger man skulde føre vid. Wellingtons Armee havde virkelig store Fordeele for sig : den var i Besiddelse af Strækninger, der havde Levnetsmidler i Overflød; den var omgivet af Guerillasbander, som fritage den for at udmatte sine egne Tropper med Recognosceringer, og som kunde sikre den de Communicationer det var den af Vigtighed at vedligeholde; den havde en sikker Retraite til Cinda Rodrig og Almelda, medens den franske Armee, som ikke havde andet for sig end Ny-Castillens Sletter, ikke kunde holde sig, med mindre den tilkæmpede sig, en Fordeel. Hvo vilde nu ikke vente, at see den engelske General forsøge Vaabenslykken, for med eet at fuldende sin foregivne Erobring af Halvøen, Men, sit Forsigtighedsystem tro, indsaae han Utilstrække, ligheden af sine Stridskræfter, naar han paa en Valplads sammenlignede dem med dem som den franske Armee lod rykke frem. Ved Synet af de Franskes Bajonnetter skyndte han sig at gaae tilbage til Portugal. Dette er Resultatet af den engelske Armees hele Fremgang, Dette er det non plus ultra Engellands overordentlige Anstrængelser under de gunstigste Omstændigher have bevirket i Og hvor er vel nu den, vi ville ikke sige Engellænder, men Spanier og Partugiser, som, begavet med nogeledes Fornuft, kan tvivle om det afgiørende Udfald af denne Krig, saasnart Frankrig udlukkende kan beskieftige sig dermed, Nei, Engellænderne kunne ikke vente at holde sig i Spanien, de vide endog, at de ikke engang ere istand til at forsvare Portugal; men deres grusomme Politik lader dem opefre for Egennytten to ædelmodige Nationers Hvile og Velstand, som de udtømme og ødelægge, i det de give sig ud for at ville være deres Befriere.