Berlingske Tidende, 1833-12-27
Paris, den 17de December. Moniteuren indeholder i Dag en meget udførlig Beretning fra Krigsministeren til Kongen angaaende Militair=Retspleien i Løbet af det afvigte Aar 1832. Tallet paa det Militair, som stilledes for Krigsretten, udgjorde - ifølge Armeens effective Beløb af 388,402 Mand - 6,838 Militaire, hvortil kom endnu 75 Jndfødte fra Afrika. Af hine 6,838 Militaire bleve 14 henviste til Civitretterne, 2,217 bleve frikjendte og 4627 dømte, nemlig 93 til Døden, 391 til Tvangsarbeide, 130 til simpelt Fængsel, 308 til Arbeide i Lænker, 1,149 til offentligt Arbeide og 2,556 til eensomt Fængsel; af de Øvrige 75 Jndfødte fra Afrika bleve 13 dømte til Døden og 15 til andre Straffe, men 47 frikjendte; af de 106 Dødsdomme bleve ikkun 13 virkelig fulde førte, men de øvrige forvandlede til mildere Straffe. - Hvad de begangne Forbrydelser selv angik, saa var Desertion den der forekom hyppigst, nemlig 1839 Gange, for at have solgt eller pantsat Vaaben og Equiperingsgjenstande anklagedes 2033, for at have bestiaalet Kammerater 1266, for Jnsubordination 878 ; endelig for Forræderie, Spionerie og falsk Hverve rie 45 Jndividuer. Til disse Forbrydelser komme endnu de, til hvis Afstraffelse Krigsretterne maa tage deres Tilflugt til de sædvanlige Straffelove. Didhen høre Mord, Tyverie imod Privarfolk, Velanstændigheds Fornærmelse o. s. v., for hvilke overhovedet 85) Jndividuer anklagedes. Blandt de Anklagede var 15 Officerer, 176 Underofficeerer og 6,151 Gemene. St. Simonismen med sin væmmelige Moral er nu forsvunden, men den politiskivrige Deel af denne Sect med sit Projectmagerie tager aldeles Radikalismens forkeerte Retning og prædiker for Haandværkeren, at han skal i social Henseende constituere sig; understyttet og hædret ikke i ældre Broderskabers, men i politiske Klubbers Aand. Man vilde gjerne at Fabrikanten skulde gaae til Grunde ved Haandværkernes, Godsejerne ved Bøndernes Jndflydelse. Civilisationens Fremme kalde disse Herrer at udforske det Materielle og det Materielt Nyttige, forbundet med Udøvelsen af politisk Magt og Folkesouverainitet; Videnskab, Konst, Religion, det Høieste og Aandigste i Mennesket, Alt dette erklære de for Sværmerie og Fordom, ja opdage deri endog Aristokratie, er Brud paa den store Hobs Majestætsrettigheder. Deres Libera litet er en miserabel Løgn, og fordi de vende op og ned paa Alt, paa jesuitisk Viis færdes mod Jesuiterne, inquistorisk modJnquisionen, fordi de oprette et Politie mod Politiet, fordi de ved deres Bogtrykkerpresse tyrannisere Pressen, - derfor holde de sig for bedre end Jesuiter, Jnquisition, Politie og Censur, men egentligen ere de en langt meer trykkende Byrde end alle hine, over hvis Tryk de med saa heftig Jver beklag sig. Kan der for Exempel gives en skammeligere Censur end en Presse, der undsiger Jurien, formaner, naar denne dom fælder Een eller Anden; en Presse, der paa en vis Maade smedder Proscriptionslister ved at lade Adresserne og Navnene, paa Medlemmerne af den dømmende Jury trykkes, en Presse, der troer at kunne tillade sig det Yderste mod anderledes sin dede og truer disse med Livsfare, naar de vove at yttre deres Meninger om denne Presse? – Allerede for rum Tid siden har man gjort den Erfaring: at Jntet mere ligner det grueligste Aandstyrannie end det Herredømme, som Folke=Tribuner og Demagoger have usurperet og udøve i den store Hobs Navn. De ville gjøre Nationerne frie med Dolke og fordeele Eiendom imellem de Fattige paa de Riges Bekostning! - Men det Farligste, under alle disse demagogiske Machinationer er: at de baade hos den store Hob og i den bemidlede Middelstand aldeles sløve Følelse for Menneskeværd, for Menneske afhængighed, Menneskerettigheder og Menneskefrihed. Ogsaa er det i Sandhed væmmeligt, nu at høre et stort Antal af Julirevolutionens Borgere sige: "Den gamle Polignac var ikke den rette: han var en Dumrian, thi han holdt med Carl R., med Cleristet, med Adelen; vi behøve en ny Polignae, der holder med Ludvig Philipp, med Borgeren og med Bonden, veed at holde Trykkefriheden i Tømme, o. s. v." - Denne raa Egoisme, der spores hos Nationens bemidlede Middelstand, med hvilken den hele lavere Middelclasse forener sig, er den umiddelbare Følge af et frækt Demagogies sørgelige Virksomhed. Hvi taler endnu en vis Classe af Middelstandens Medlemmer, der her fremtræde som Thiers Partie, som om den indseer parlamentariske Forhandlingers absolute Nødvendighed? Dette skeer blot, for at erobrede ministerielle Portefeniller og derved styrte de Doctrinaire, for at indføre det fule Advokatherredømme, for at bringe nogle Professorers Aristokratie et Pereat. Man lade disse Mænd komme til Herredømmet og Mængdens Egoisme vil yttre sig plumpere; Kræmmere og Advokater ville skrige deres Medborgere Ørene fulde med Ordene: Censur, Censur, ligesom i Keiserdømmets Periode.