Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-06-21
J vort Naborige Sverrig betragtes den første Mai som en National=Festdag, paa hvilken man over det hele Land samles i glade Kredse, for, som det hedder: "at drikke Marv i Benene." Selv under Rigsdagstidens Arbeider forsømte derfor Bondestanden heller ikke i Aar at forsamle sig i Stockholm paa denne Dag, for at feire den ved et festlig Middagsmaaltid, ved hvilket Skaalerne udbragtes af en af denne Stand ofte forhen omtalte, hæderligst bekjendte Repræsentanter, Anders Danielsson. Disse Skaaler synes at indeholde et godt Bidrag til en Characteristik af denne værdige og dygtige Oppositionsmand, at være en herlig Gienklang af hans brændende Kjærlighed for Friheden og Fædrelandet, af hans varme, letbevægede Hjerte. Den Lethed, hvormed denne Taler udtrykker sig ex tempore, og det Lune, som den muntre Stemning efterhaanden meer og meer har fremkaldt, gjøre disse hans Smaaforedrag saameget mere interessante. Det torde tillige heller ikke være uden Jnteresse, paa samme Tid, som vore Blade have giengivet de - om vi saa maa udtrykke og - konstitutionelle Skaaler, der nyligen udbragtes i vort Fædreland, dermed at sammenholde, hvorledes en frisindet svensk Bonde=Repræsentant har udtrykt sig ved en tildeels lignende Festlighed i Kredsen af sine Rigsdagsbrødre. Vi meddele derfor nogle af Anders Danielssons Skaaler, saaledes som han har udbragt dem: Kongens Mine Herrer Brødre og Venner, Det er ikke blot en gammel Skik, som foranlediger mig til at foreslaae Eder at drikke samme Skaal, hvormed man er vant til i større og gladere Samqvem at begynde Listen paa Lykønskninger og Hengivenhedsudtryk, det er, siger jeg, ikke blot en gamme Skik, som bringer mig til at foreslaae en underdanig Skaafor Sverrigs og Norges Konge; jeg seer i dette Udtryk af undersaatlig Høiagtelse tillige et Udtryk af Kjerlighed til vor gamle Fædreland, af Hengivenhed for vore Love, af Agtelse for os selv. Jeg skatter høit Hs. M. Kongens store personlige Egenskaber; men sin høieste Betydenhed i mine Øine eier han ved sin Stilling i Livet, ved sin Bestemmelse, at repræsentere et frit og storsindet Folk. Om jeg har formaaet af gjøre mig et ikke aldeles urigtigt Begreb om den nuværende Bevægelse i Anskuelser og Verdenshændelser, saa maatte disse indbefatte en imod fordum aldeles ulige, en særdeles høi og ædel Bestemmelse for Konger. Naar disse fordum udtalede Ordet Staten, have de meeent Ordet Jeg, nu forekommer det mig, som maatte de mene Staten, naar de sig Jeg. Den meget omtalte Umyndighedstilstand synes mig at være paa Veien til at forsvinde; men derfor synes mig Kongekaldet ikke at blive mindre høit og misundelsesværdigt; thi at være ene myndig blandt en Flok Børn, synes vel ikke mere smigrende, end at være den Første iblandt storsindede, frie Mænd, deres Repræsentant i Staternes Samfund og i Historien. - Jeg er aldeles overbeviist om, at de, som nyde den Lykke, at have personlig Omgang med Kongen, bør elske ham med den Kjærlighed, hvormed man omfatter den private Mand, naar han er elskværdig; men vi Øvrige, som udgjør Massen, maae nøies med den Følelse, som den nysnævnte Jdee om Kongekaldet indgiver. Den, som i vor Stilling hykler en anden Følelse, han bedrager sig selv, frygter jeg, om han ikke vil bedrage Andre. For vor nuværende Konge har hans Folk en særskilt Anledning til Troskab og Hengivenhed, Skjøndt alderstegen, repræsenterer han dog den nye Tid. Et frit Folks frie Valg og den rolige Overbeviisning have ophøiet ham paa Thronen; og det forekommer mig umuligt, at han nogensinde kan under andet Lys see sin Bestemmelse; hvad man kunde kalde Suurdeig i Politiken, kan ikke vildlede Ham, det Nærværendes Søn og Repræsentant. Den over Folkene og Regjeringerne gryende Morgenrøde maatte være hans Fideicommis eller ogsaa eier han intet Saadant. Lader os aldrig glemme ligesom han sikkert selv aldrig glemmer det, at han er den eneste Tilbageblevne af de fra Folket udgaaende Regenter, hvis Ahner kun vare deres Dygtighed, deres gode Sværd og deres Bedrifter. Gud velsigne Kongen og give ham lang Levetid, samt ærlige og oplyste Raadgivere, Carl den Fjortende Johans Skaal! Fædrelandets: Mine Herrer, Nu forestaaer mig at foreslaae en Skaal, som egentligen kunde indbefattes i den allerede foreslagne, eller rettere, hvori hiin kunde indbefattes – jeg mener Skaalen for vort gamle kolde og fattige, men ærlige og stolte Fadreland. Jeg anseer det for egentligen meest at tilhøre os Bønder; thi Vaabnenes Færd, Lærdom og Handel ere Verdensborgere, og finde let et Fædreland, om de ei see deres Udkomme eller Fremgang der, hvor de ere fødte; men vi mine Standsbrødre, vi udgjøre den egentlige, urokkelige Kjærne, den til Fædrejorden fastroede Stamme, som ikke kan flyttes uden i høi Grad at vantrives, og som aldrig kan heelt og holdent omplantes, uden at uddøe. Jngen kan saaledes inderligere elske dette Fædreland, end vi, og Jngen bør med inderligere Følelse ønske det Lykke og Velgaaende. Mangen Gang kan det synes, som Fædrelandets Jnteresser bleve ilde røgtede og letsindigt behandlede; men saalænge en reen og uforfalsket Stamme findes, af hvilken Kjærlighed og Kraft maatte op spire til Fædrelandets Redning; saalænge, med eet Ord, en alvorlig og kraftig Almue bygger og boer inden Sverrigs Landemærker, saa længe lever endnu Haabet om Redning, ja tillige om lysende Fremgang, som i vore Fædres Tid. Lader os være taalmodige og standhaftige Lader os ikke bortrives af Selviskhed og falske Jndgivelser, Da kunne vi med ligesaa megen Fortrøstning som Jver udraabe: Fædrelandet leve! – Mine Brødre, Med denne Dag indgaaer den yndige Vaar. Hvo af os føler ikke sit Hjerte forynges i sig, naar han tænker paa Vaaren? Hvo kan koldsindig see de spæde, blye Foraarsblomster (sippor) komme frem og Birke ne grønnes, eller høre Droslens muntre Slag blandt Granens fremstikkende røde Kogler? Hvo har et svenske Hjerte i Brystet og er født paa Landet, som vi, og føler ikke, paa eengang melankolsk og glad, en Taare i sit Øie, naar han om Vaaren skuer omkring i vort herlige dyrebare Fædreland; Der findes ingen Dag, som meer end denne egner sig for et Udtryk af den inderligste Kjærlighed for vort gamle Sverrig! Endnu engang, og atter engang: Skaal for Fædrelandet; Og jeg tilføier: Gud velsigne vore Brødre paa den anden Side af Fjeldene, Maatte vi for dem vorde et saadant Mønster(eftersyn, som de i mange Ting have været for os, Medstændernes (Adelens, Geistlighedens og Borgernes). Bondestanden drikker sine Medstænders Skaal. Maatte alt Standnid ophøre, som fordum ulykkeligviis fandtes Vi begynde endeligen at indsee, (saa synes det) at der nu et mere er Spørgsmaal og Folkeclasser, særskilte Jnteresser og Stænder, men om Fædrelandet i dets store Heelhed. Er der maaskee en almindelig Utilfredshed, eller er det en almindelig Tilfredshed, som har foraarsaget denne Tilnærmelse: Jeg veed det ikke, og jeg vil i en saa glad Stund ikke undersøge det. Den Overbeviisning har jeg ofte udtrykt og dølger den saaledes ikke nu, at Standinddeelingen af vor Repræsentation er en høist fordærvelig Uring; men dette hindrer mig ikke i at udtrykke min uskrømtede Agtelse for de Herrer og Mænd, som nu udgjøre de øvrige Stænder, og jeg beder derfor mine Medbrødre at tømme en hjertelig Skaal for Medstændernes Velgaaende.