Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-02-06
Her er foruden Misklangen atter en Misforstand; Det islandske drott er nemlig noget ganske andet end det danske Drot, dette sidste svarer til det islandske drottinn, som er et masc. og betyder Herre, hint er et form., som betyde Flok, Skare, Folk. Dette være nok om den islandske Testes Forhold til Oversættelsen, angaaende dennes dan ske Forredrag maa jeg bemærke, at Oversætteren synes mig her, som sædvanlig, at føre en alt for opskruet, tvungen, unaturlig og tildeels uforstaaelig Stil, fuld af Jslandismer, Solecismer og Germanismer, der ikke kan lignes ved noget andet i Sproget mig bekjendt, end ved de berygtede forøiske Samlinger. Der er, mener jeg, dog en Grændse, som ingen enten Digter eller Gransker bør overskride ved at danne ny Ord, nemlig i det mindste ikke tillade sig det, naar vi have fuldelig ligesaa gode, antagne gamle Ord til samme Begreber, ligesom det og falder latterligt, naar man til den simpleste Tanke skaber sig en selvgjort højtravende Vending. Der er ogsaa en vis lignende Maade med at efterligne eller indblande fremmede Sprog. Vel anseer jeg ikke egentlig Jslandsken for fremmed; vel skatter jeg højt dens, i mange Henseender uforlignelige, Fuldkommenheder; men vort Sprog er nu eengang udartet fra den, og har i denne udartede Skikkelse erholdt en betydelig Dannelse og Fasthed, og det fra en anden Side, især ved Jndvirkning af Tysken. At ville bortstøde de Ord og Vendinger, som derved ere indkomne, og hævdede ved mange Tiders, de beste Forfatteres, ja an selve Almuens Brug, og indføre de islandske isteden; er, synes mig, at berøve Sproget sin nærværende Fuldkommenhed, at sætte det tilbage i den gamle Gjæring og Vaklen imellem Jslandsk og Tysk, hvor det hverken kunde benytte sig af det enes eller det andets Fortrin. Hvilken smagfuld Jtaliener vilde vel med Magt forsøge, at indtrænge i sit Sprog, allehaande Ord og Vendinger af Roms gamle og herlige Tungemaal, Jkke heller synes det saa meget at gaa ud paa Jslandiseren, som paa en vis endnu værre Jagen efter Usædvanligheder og Særheder, ti ofte indblandes ramme Germanismer, i det andre udstødes, oftere endnu er det ganske særegne og selvgjorte Ord og Vendinger, der støde os. Eksempler paa alt dette ere deels allerede anførte, dels enhver Læser lette at opdage. Ligesaalidet som med Foredraget, kan jeg være ganske tilfreds med Versifikatsionen. Den forekommer mig ofte stødende og ubehagelig for danske Ører, især naar en Verslinie endes med to korte Ensstavelsesord, f. Eks. Glad jeg er nu,. eller: Sove vil i, Blege Hest skal, o. fl. des. eller Ogsaa Verseindretningen selv maatte, mener jeg, enten være ren islandsk og nordisk, men i saa Fald ere ikke mere end de to første Vers, og nogle faa hist og her rigtige, eller og reen latinsk eller græsk, men i saa Fald er det jo høist upassende allevegne omkring, at indblande de nordiske Rim bogstaver, der, naar de anbringes urigtig, ofte blive til en høist skurrende Klingklang, f. Eks. Og naar til Dromting. Drotterne drive *). Eller endelig den maatte være ganske ny og original, men saa burde der dog antages en vis Regel og denne, dog i det hele taget, nogenlunde følges; ti Vers er, mener jeg, en regelbunden Tale, og ikke blot en Deel Sætninger opstillede i korte Linier ligesom Lapidarstil. Der fordres altsaa en vis H. Her er to Rimbogstaver i den sidste Linie, og et i første, men det var omvendt den første der skulde have to, og den sidste kun et, og det i Begyndelsen. Desuden ere de her anbragte umiddelbar ovenpaa hinanden, hvilket den islandske Telst. ogsaa undgaar. Enhed i Jndretning, ved at sammenblande flere Versearter, tabes den, og man udsætter sig for Skaldens Revselse, naar han tiltaler den slette Digter: