Viborger Samler, 1788-06-15
Ved Solens Opgang gik de igien i Søen med deres Fiskerbaad. baad uden at vide hvorhen; og neppe vare de to Mille borte, saa saae de sig omringede af fiendtlige Skibe. Her var nu ingen Redning uden at strande imellem Klipperne - Det som for en anden vilde have været den største Ulykke, det var for Prindsen og hans Selskaber, det eneste Redningsmiddel. De satte sig, hvor de vare strandede, trak Baaden bag ved en Klippe, og ventede nu indtil de engelske Skibe vare seilede forbi, eller Døden paa eengang havde gjort Ende paa saa megen Ulykke. De havde til at opholde deres elendige Liv, ikke andet end noget Brændeviin og af en Hændelse fandt man nogle tørrede Fiske, som formodentlig strandede Skibsfolk havde efterladt sig. Endelig landede Prindsen ved Øen Wist, hvor han just først var gaaen i Land, da han kom fra Frankrige. Jmedens han her noget vilde udhvile sig, ankom, efter to Dages Forløb, et Detaschement af Hertugen af Camberland hans Tropper. Død eller Fangeskab syntes nu at være uundgaaelige. Tre Dage og tre Nætter holdt Prindsen sig skiult i en Huule. Berpaa havde hans Sælskaber lykkeligviis funden Leilighed til at flygte med ham til en anden øde Øe; men her maatte de enten hungre ihiel eller vove sig atter i Søen. De seilede da afsted og landede med deres Baad om Natten, uden at vide hvor. De vankede omkring ved Stranden. Deres Klæder vare sønderrevne Pialter. Ved Solens Opgang mødte dem et smukt Fruentimmer til Hest, ledsaget af en Betient. Dette Fruentimmer var Lady Naxdonal, der ligesom hendes hele Familie var det stuartske Huus ivrigst hengiven, og nu formedelst sin egen Livsfare vankede omkring i disse Ørkener for at undgaae Engelændernes Eftersøgelser. Lady Maxdonal kastede sig for Prindsens Fødder. Han, hun og alle svammede i Taarer - Hun anviiste Prindsen en Huule, hvor han skulde blive saa længe, indtil hun var i Stand til at forskaffe ham en sikker Udgang. En skotsk Bonde bragte ham Bygmeel, omrørt i Vand til sit Ophold. - Her vandt endelig Elendighed Seyer over Naturen. Prindsen faldt i en forfærdelig Sygdom; hans heele Legeme blev skiult med giftige Blaser. Men hans Ulykke skulde ikke endnu endes. Han kom sig, og Lady Maxdonal sendte ham Bud, og lod ham tilbyde et roligt Opholdsted hos en fattig Adelsmand paa en liden Øe ved Navn Benbekula. Strax derpaa sendte hun hun en Baad, og Prindsen seilede til Øen. Just som han var ankommen paa Veien til det betegnede Landhuus, erfarede han, at den Adelsmand, han vilde søge Sikkerhed hos, var Natten tilforn tagen til Fange og bortført med alle sine af et Detaschement engelske Tropper. Han ilede ad den aabne Mark og kom i en Straahytte. Der var Lady Mardonal selv. Hun sagde ham, at hun maaskee endnu kunde rædde ham, dersom han vilde følge hende ganske allene og iføre sig Fruentimmerklæder, hvilke hun i denne Hensigt havde medbragt. Begge Prindsens Venner skildte sig fra ham med mange Taare. Prinds Carl Edvard iførde sig en Piges Klæder og fulgde Lady Maxdonal under Navn af Betty. De flygtede til Øen Ski, vesten for Skotland. Her fandt de Beskyttelse og Ophold hos en troe Adelsmand; men kun faa Dage vare de der, da de saae hans Huus omringet af Krigsfolk, som søgde Prindsen. Den som en Pige forklædte Prinds, aabnede Soldaterne Døren, og gik derfra uden at blive kiendt. Men da det var bleven bekiendt, at Carl Edvard befandt sig paa Øen; saa maatte han skille sig fra sin tro og elskede Lady. Han gik allene ti engelske Mille; derpaa mødte han en Skipper, som tog ham med i sin Baad og satte ham i Land paa de skotske Kyster. Her vankede han omkring paa Grændserne af Locaber og Badende, og fandt mange tro Venner, som vare det stuartske Huus hengivne. Men midt i denne elendige Trøst erfarede han, at Lady Maxdonal, hans Velgiørerske og tro Veninde var tagen til Fange. Han fik ogsaa en Fortegnelse at see paa alle hans Venner og Tilhængere, som deels vare fangne, deels dømte til Døde, deels allerede henrettede. Blandt de sidste vare Lorderne Lovat, Balmerino, Kilmarnok, Cromartie, Derenwater og andre Store.