Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-02-22
Fædrelandet. J et talrigt Publicums Nærværelse aflagde Cand.jur. Orla Lehmann i Mandags sin Prøve som Advocat i Høiesteret. Hans Jndledningstale var saalydende: "Stormægtigste, allernaadigste Arveherre og Konge! Forinden jeg gaaer over til den foreliggende Retssags Forhandling, være det mig allernaadigst tilladt for Deres Majestæts Throne at frembære min allerunderdanigste Tak, fordi De har beredet mig Veien til dette Sted; thi lykkes det mig at bestaa den Prøve, jeg nu med Deres Majestæts allerhøieste Tilladelse skal underkaste mig, saa – "har jeg naaer den Havn, hvortil min Higen stundede, saa er det - i Advocatens præstelige Toga, jeg her skal færdes en Lovens Tjener i Lovens Helligdom. Vort Fædreland eier i sin nationale Lovgivning, der fordum formaaede at modstaae selv Romerrettens store Verdenserobring, en ypperlig Grundvold for en vider national Udvikling; og jo meere den bliver det ren Udtryk af en gjennem vise folkelige Jnstitutioner ocganiseret, fornuftig Almeenvillie, jo meere den uddannes gjennem en aandfuld Retsvidenskab og dygtig Retspraxis, desto fuldkomnere vil at aandig og timelig Velsignelse fremblomstre i den borgerlige Ordens og den borgerlige Friheds Skjød. – Hvor opløftende er ikke derfor den Tanke, at ogsaa Sagføreren har sin vigtige Andeel i dette Fredens og Civilisationens herlige Værk, Hvor betydningsfuldt er ikke det Kald, i Forening med Domstolene at skulle vække Lovens døde Bogstav til Virkelighedens fyldige, besjælede Liv, at skulle nære og styrke den Fortrøstning til Retten, den Ærefrygt for Loven, – den Retsbevidsthed baade hos Regjering og Folk, som er Statssamfundets inderste Livsprincip, hvert Fremskridts sikkreste Grundvold, Og hvor skulde Alt, hvad der ved Sagfører, kaldet er agtværdigt og tiltrækkende, kunne findes rigere Forening, end ved Høiesteretsadvocaturen, som under den mundtlige – og først derved i Sandhed offentlige – Forhandlings Banner har erhvervet sig saa stor og velbegrundet Anseelse i Landet, og som ved Høiesteretsprocedurens hele Jndretning har en saa væsentlig Jndflydelse paa Retspleien ved denne øverste - denne souveraine Domstol! – Dog, der er endnu een Side ved den Livstilling, ved hvis Jndgang jeg her staaer, som Deres Majestæts Agtelse for en ærliaaben Characteers Conseqvents vil tillade mig særligen at fremhæve. Jeg tør saa meget mere forudsætte dette, som Deres Majestæt ikke blot er Administrationens øverste Herre, men tillige og ligesaafuldt Retspleiens ypperste Hoved – som Deres Majestæt er den over alle smaae Partimodsætninger ophøiede Repræsentant for hele Staten, hvori hver lovlig Mening, hver loyal Bestræbelse finder sin Berettigelse den høieste Jncarnation af Nationens Personlighed i dens inderste Livsudvikling og ydre Fremtræden i Folkenes Raad og Verdenshistoriens Gierning. Nu vel, allernaadigste Konge! Domstolenes fuldkomne Uafhængighed af Statsforvaltningen er under alle Statsforfatninger erkjendt for en agtværdig Retspleies først og nødvendigste Grundbetingelse; – Ordets udstrakte Frihed er Skrankens hævdede Odel og Eie. Henstillet ligesom paa Grændseskjellet mellem den egentlige Stats organisme og det borgerlige Livs mangfoldige sig krydsende Kredse, er det af Staten selv paalagt Advocaten ikke blot at forfølge den Urervise, men ogsaa at forsvare den Forurettede, – ikke blot at understøtte Magtens lovlige Virken, men ogsaa at tale Lovlighedens Sag imod enhver Vilkaarlighed, ihvor denne end maatte vise sig. – Saaledes tilbyder da Advocaturen Den, hvem en samvittighedsfuld Overbeviisning ikke tillader at slutte sig til det til en given Tid fremherskende Forvaltningssystem, en har derlig og gavnlig Virkekreds selv indenfor de bestaaende Statsinstitutioner; og idet hele Retspleiens Tilværelse hviler paa Forudsætningen af det Utilstrækkelige i de moralske Garantiers, som Klogskabens, Æres følelsens, Moralens, Religionens og den offentlige Menings Magt yde den borgerlige Orden og Frihed, idet hele dens Opgave gaaer ud paa at erstatte det Manglende ved Lovens bindende Regel og velgjørende Tvang, synes ogsaa den at være det naturligste Fristed for den Trang, ogsaa paa det offentlige Livs Enemærker at gjøre denne samme Erkjendelse gjældende – "Med Lov skal man Land bygge!" – det er den canoniske Bekjendelse, hvormed ogsaa Danmark indtraadte i de civiliserede Staters Række. "Med Lov skal man Land bygge!" – det er nu atter det Løsen, hvorom den vaagnende Længsel efter en høiere og friere Samfundsorden samler sine legitime Bestræbelser. - Men, allernaadigste Konge, jo meere jeg er gjennemtrængt af Følelsen af Advocaturens Betydning og alvorsfulde Ansvar, desto mere gribes jeg af Bevidstheden og mine Kræfters Utilstrækkelighed. Og hvor overvældende maa ikke denne Erkjendelse blive, naar jeg seer hen til denne ærværdige Forsamling, der i Aarhundreder har staaet i Spidsen for Danmarks Retspleie, og hvori saa mange af Danmarks ypperste Mænd ere saa store Traditioners trofaste Vogtere, – naar jeg drages til Minde, hvor mange fremragende Talenter, der have begrundet denne Skrankes Anseelse og Glands! Det vilde kun lidet sømme sig for mig, her at tale om de endnu Levende, som jeg tør haabe ville modtage mig med Velvillie, dersom jeg befindes værdig til at indføres i deres ha derlige Kreds. Men hvo er her tilstede, hvis Tanke ikke uvilkaarligen henvender sig til Mindet om den Mand, i hvem en altfor tidlig Død berøvede Skranken en af sine ypperste Prydelser. - Hans uegennyttige Arbeidsomhed og samvittighedsfulde Pligtiver, hans sandhedskjærlige Frimodighed og høihjertede Retsindighed skulle være det Maal, hvorpaa al min Stræben skal være rettet, hvis det bliver min Lod her at indtage hans Plads, og bliver jeg dette mit Løfte troe, da tør jeg gjøre mig Haab om, med saa mange og store Ahner, ogsaa at arve Deres Majestæts overbærende Bevaagenhed og hædrende Tillid. Derpaa gik han over til Proceduren af den Sag, som han efter Ordre skulde udføre mod de Tiltalte J. P. Zander og N. Rasmussen, der vare actionerede for Jndbrud og Tyveri.