Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-12-23
Under Discussionen yttrede den kgl. Commissarius sig saaledes: Et Medlem af denne Forsamling, som synes at have gjort det til sit Kald, at ledsage min Adfærd saavel i som udenfor denne Sal med critiske bemærkninger, har under Sagens foreløbige Behandling anført, at jeg ved det Tilsvar, jeg gav paa Comiteens Betænkning med langt meere dæmpet Stemme, end ved flere tidligere Leiligheder, f. Ex. strax ved denne Sessions Aabning, har erklæret, at det foreliggende Lovudkast, vil virke Retfærdighed og Gavn for Bondestande. Det kan naturligviis ikke Andet: end være mig ubehageligt, at imødegaae saadanne personlige Angreb, og, dersom de Ord, som her blive talte, kun kom til Forsamlingens Kundskab, vilde jeg ogsaa finde det ganske overflødigt; thi jeg er overbeviist om, at det store Fleertal af Forsamlingens Medlemmer, saavel De, der blot have taget Deel i nærværende Session, som De, der have mødt ved alle eller nogle af de foregaaende Forsamlinger, ville erkjende, at min Holdning bestandig har været den samme, og at jeg aldrig har viist Spor enten til Overmod eller Forknythed. Men da hine Ord gaae ud til det store Publicum, og da der udentvivl ere Mange, der i den Tilretteviisning, som den Deputerede har givet mig, vilde see en Triumph., dersom den forblev umodsagt, skal jeg dog tillade mig at tilbagekalde mine tidligere Yttringer i denne Sag i Deres Erindring, for hvem de ikke maatte være nærværende. Efterat Commissarius derpaa havde gjentaget hvad han tidligere i Anledning af denne Sag havde yttret, og efterat flere Medlemmer (Proprietair Christensen, Grev Knuth, Grev Ahlefeldt og Uhrmager Kyhl) havde taget Ordet efter Commissarius, reiste Høiesteretsadvocat Lehmann sig og talede saaledes: "Jeg vilde have ønsket, at den høitagtede Præsident havde været istand til at give mig Ordet umiddelbart efter den kongelige Commissarius; thi hvormeget det end strider imod min Følelse og mit Ønske at tale om mig selv, kan jeg dog ikke undgaae at udbede mig Forsamlingens Tilladelse til med nogle faa Ord at berøre et Forhold af en mere personlig Natur. Naar nemlig den kgl. Commissarius har yttret, at jeg skulde have gjort mig det til Kald at føre en personlig Polemik mod ham, skal jeg, siden det tidligere eller sildigere dog engang maa skee, her strax, og som jeg haaber, engang for alle erklære, at det har kostet mig en stor og bitter Kamp at udfrie mig fra Herredømmet af en Pietet, som har sin Rod i mine tidligste Barndoms-Erindringer og som er opvoxen med mig, erklære, at det hører til de smerteligste Conflicter, hvori mit Liv har bragt mig, at min Pligt som dansk Borger og dansk Folkerepræsentant har bragt ligesom den sikkert ogsaa herefter vil bringe mig i stærke Collisioner med den Mand, der staaer her som Repræsentant for Regjeringen, og til hvem jeg kunde ønske at staae i et ganske andet Forhold, men jeg tør da tillige haabe og fordre, at man vil see det stærkeste Beviis paa, at det kun er en dybt følt og moden overveiet Overbeviisning, som leder mig i min Færd, netop deri, at jeg ikke har kunne opfylde, hvad jeg anseer for min Pligt, uden at overvinde Hensyn, til hvilke jeg saa gjerne uforbeholdent vilde hengive mig. Det er vistnok en alvorlig Opposition, som er bygget paa den ærlige og alvorlige Overbeviisning, at Fædrelandet er omringet af store og truende Farer, og at de Mænd, i hvis Hænder dets Fremtids Skjebne er betroet, ei ere deres Opgave voxne; det er en Opposition, hvorpaa ingen sandhedskjærlig og retsindig Mand indlader sig uden den strængeste Selvprøvelse og uden den modneste Overveielse, men som den, der efter Pligt og Ære har hengivet sig samme, heller ikke letsindigen kan opgive, saalænge dens Grund bestaaer. Jmidlertid er jeg mig bevidst, ikke nogensinde at have tilsidesat den Respect, som skyldes tidligere Fortjenester, og jeg troer, at jeg i denne Forsamling har givet meere end eet Exempel herpaa, og at den høitagtede Commissarius mere end een Gang dertil har givet mig Leilighed. Jeg sigter ikke herved saa meget til, at den kgl. Commissarius saa godt som aldrig svarer paa det egentlige Jndhold af mine, dog vistnok ikke altid indholdsløse, bemærkninger; thi dette er en Skjebne, jeg deeler med flere, i hvilken Henseende jeg blot skal bringe i Erindring, at i Anledning af to som dog vel Jngen vil nægte høist indholdsrige og vægtige Foredrag af den høitagtede Præsident, angaaende det slesvigske Spørgsmaal, svarede den kgl. Commissarius ikkun – til det ene, at det ikke var ønskeligt, at Præsident og Commissarius indlode sig i Polimik med hinanden, og paa det andet, at Jndførelsen af tydsk Underviisning i de danske Skoler i Slesvig var bleven foranlediget af de slesvigske Stænder. Men det, jeg har forØie, er, at den kgl. Commissarius flere Gange har behandlet mine Yttringer med en Haan, som de efter min Overbeviisning ikke have forskyldt. Da det, for at nævne et Exempel, umuligt kan være den kgl. Commissarii Meening, at en Stænderdeputeret som saadan skulde være incompetent til at have og yttre en Mening om en Statsminister, kan det ikkun betragtes som en reen personlig Yttring imod mig, som en Frakiendelse af personlig Dygtighed og Jndsigt, naar Commissarius har troet at kunne paastaae, at en Minister var høit ophøiet over min Roes og Dadel. Til dette og meget Andet har jeg tiet, og man vil troe mig, naar jeg tilføier, at dette ikke er skeet, fordi jeg ikke kunde finde Ord til et Svar. Jeg troer, at det samme Maadehold ei kan miskjendes i de Yttringer, hvoraf den kgl. Commissarius endnu idag har taget Anledning til Besværing. Commissarius har nemlig ved flere tidligere Leiligheder behandlet den Paastand, at det nærværende Udkast ingenlunde tildeelte Bondestanden Lighed og Retfærdighed, som høist forkastelig og fordømmelig; men efterat denne samme Mening eenstemmig er udtalt af den Comitee, hvoraf jeg har den Ære at være Medlem, udtalt endog med det samme Ord, Commissarius endnu idag har citeret som saa forargelig, nemlig at Regelen om al almindelig Værnepligt var bleven illusorisk, fordi den i Gierningen atter var ophævet ved det hele Undtagelsessystem, saa har jeg væsentligen indskrænket mig til at paavise Overeensstemmelse mellem Comiteens Mening og hine haardt angrebne Domme, uden engang at citere Commissarii tidligere Yttringer og samme, og Alt, hvad jeg har sagt ham vedkommende, er ene dette, at Misbilligelsen af en saadan Yttring, er, efterat den har fundet Medhold hos Comiteen, bleven fremsat med mere dæmpet Stemme.