Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
ved den store Folkevandring, ved Alexander den Stores Erobring af det Persiske Monarkie, ved Ruslands Erobringer i Asien.)At et saadant stort Anlæg er nedlagt i Jordens Bygning og i Menneskenes Naturbeskaffenhed til en almindelig Forbindelse imellem Nationerne, giør det begribeligt hvorfor, som allerede ovenfor er bemærket, Jordens Overflade er ikke allerede construeret med Hensyn til Beboelighed, hvorfor den er giennemskaaret af af Floder og at Landene ere omgivne af langt større Have end de selv ere: nemlig fordi Forbindelsesveiene imellem Nationerne ere ikke af mindre Vigtighed end deres Formerelse; og selv disse ere ikke gjorte saa lette og magelige for dem, at de ikke skulde blive nødte til at giøre sig bekiendte med hele Jordens Overflade og udvide deres Anstrængelser over den. Amerika blev opdaget fordi man vilde udfinde en beqvemmere Vei til Jndien (dog gives der ogsaa andre Aarsager til Havets Størrelse). 4. Naar man har saaledes betragtet Bygninningen og Beskaffenheden af Jordens Overflade og det Forhold hvori den staaer til den menneskelige Natur, saa overbevises man, som det er sagt, om at den indbyrdes Forbindelse imellem Jordklodens fornuftige Beboere, har været et saadant Hoved formaal for dens alvise Bygmester, saa at selv dens Bestemmelse til Beboeligheden har maattet foren Deel vige for det. Fortsætter man nu sine Betragtninger over denne Gienstand videre, saa kommer man til den Jndsigt, at det samme Anlæg i Jordens Bygning til Beboelighed har ligeledes ofte maattet staae tilbage for den Skaberens Hensigt at sætte en Grændse for de saa ofte mere lidenskabelige end fornuftige Menneskers Foretagender, og forhindre enkelte Mennesker eller Nationer fra at misbruge den Magt, som de ere komne i Besiddelse af ved deres Klogskab og Mod, eller ved andre heldige Omstændigheder, til i en for for høi Grad at undertrykke deres Medmennesker, og især for at forhindre at noget universelt Herredømme skal opstaae paa denne Klode. Det er blevet Menneskene tilladt at giøre hvilket Brug de ville af de livløse Legemer og af Planterne; der er indrømmet dem Herredømmet over Dyrene, endskiøndt ikke et aldeles uindskrænket, og dog saaledes at de med Godhed og Skaansel bør behandle deres levende og følende Medskabninger. Det er selv efter Tingenes Jndretning, saavel ved den oprindelige Ulighed imellem Menneskene, som ved den forskiellige Brug, som Menneskene giøre af deres Fornuft og frie Villie, blevet uundgaaeligt, at det ene Menneske maae faae Herredømmet over det andet. Men der er baaret Omsorg for at ingen enkelt Hersker, og ingen enkelt Folkeslægt kan komme til at raade over alle Jordens Beboere. Det er Menneskene tilladt at bevæge sig frit indenfor et vist Spillerum af physiske Kræfter; men det er forhindret, at de ikke i en alt for høi Grad skulle misbruge deres Friehed, til at handle som de ville. Dette er ikke allene bevirket derved, at Menneskenes Virkeevne er overmaade svag mod Naturens Kræfter, hvilke i et Øieblik kunne tilintetgjøre den største menneskelige Magt (f. Ex. Sanheribs Armee, da han beleirede Jerusalem; Cambyses Krighær, da han vilde trænge frem til Jupiter Ammons Tempel, Kong Philip den andens af Spanien uovervindelige Flaade, som han udsendte mod England, og Napoleons collosalske Krigsmagt i 1812 i Rusland) eller derved at Menneskenes modvirkende Kræfter sætte Grændser for saadanne Foretagender (f. Ex. Grækernes overordentlige Anstrængelser mod Persernes Overmegt eller Hollændernes mod Spaniens.) Men fornemmelig derved at Jordens Overflade er saaledes bygget, at et overdrevent Brug af Menneskets physiske og moralske Magt bliver derved forhindret. Det er allerede forhen omtalt hvorledes Moradser og Ørkener, Have og Bierge værne om Nationernes Friehed og lægge uovervindelige Hindringer i Veien for Erobrernes Foretagender. Vi ville ikke her gientage de ovenfor anførte Exempler herpaa, men blot tilføie et Nyt. Jmedens Forindien er saaledes bygget at det let kan blive et Bytte for en Erobrer fra Middelasien af, hvilket ogsaa flere Gange har været Tilfældet fordi det bestaaer af en bred udgaaende Terrasse, som nedsænker sig fra de Himalyiske Bierge, saa er Bagindien derimod bestemt af Naturen til at udgiøre flere mindre Stater, fordi det bestaaer af lange parallelle Biergdale (see Neue Geogr. Ephemerider 1825. XVI. Band, 417-18) hertil kommer at alle Bierg landes Naturbeskaffenhed tiener til at hærde sine Beboeres Charakteer, og giver dem Kraft til at forsvare dem. Saaledes tilskynder paa den ene Side Menneskenes Phantasie, deres Begiærlig heder, deres Lidenskaber og deres Hang til at befale, dem stedse til at faae Overmagten over deres Medmennesker; hvilken Bestræbelse er den naturlige Yttring af et Væsens Kraft, hos hvilket Sandselighed og Tilbøieligheder have en saa stor Magt og Fornuften er saa svag; derfor er ogsaa denne Kamp om Overmagten det egentlige virkende Princip i hele Menneskelivets Spil. Derimod er paa den anden Side Jordens Bygning saaledes anlagt, at naar Menneskene have fattet den, saa maae de erkiende, at denne Tragten efter en uindskrænket Magt paa Jorden er et daarligt, aldeles uopfyldeligt, mod Skaberens Hensigter stridende Ønske (Oldtidens store Monarkier gik i kort Tid tilgrunde, det ene efter det andet; Alexander den Stores uhyre Rige adsplittedes efter hans Død; Det Romerske Rige sank under sin egen Vægt og forgik, Carl den Stores Magt svandt bort under hans svage Søn og tre Sønnesønners Kamp. Oschingiskans, Tamerlans collosalske Invasioner frembragte ingen varige Virkninger og Napoleon faldt uagtet al hans hidindtil havte Lykke og uagtet alle hans Talenters Storhed, fordi han ogsaa havde overgivet sig til den Phantasie at ville blive alles Herre; saasnart enkelte Mennesker og Nationer komme Gud, paa denne Afvei, saa ere de forlorne. raader ene, Mennesker maae ikke tænke paa at giøre det. – Jordens Beherskere bør derfor erkiende, at de kun der bør tilfredsstille deres naturlige Hang til Virksomhed, (hvilken udgiør Menneskets høieste Lykke, og hvori det allene kan vise sin aandelige Krafts Fuldkommenhed) at de bestræbe sig for at befordre den mueligst største og gavnlige Virksomhed hos de Nationer, som ere dem undergivne, og den høieste Grad af Forbindelse imellem dem og andre Nationer; men at de komme paa een mod Naturens Jndretning stridende Afvei, naar de forstyrre deres eget Folks og andre Nationers Roe for at forøge deres Magt, og at aldrig nogen anden Grund bør bevæge dem til at gribe til Vaaben end Selvforsvar og deres Landes Selvstændighed og Sikkerhed i Fremtiden. Hvor passende, og med hvilken Viisdom er derfor ikke Jordens Overflade bleven bygget: med denne Blanding af beboelige og frugtbare Lande af store Moradser, øde Ørkener, vildsomme Skove og Biergstrækninger og vidt udstrakte Have, da den skulde tiene til en Boepæl for en Classe af Skabninger som Menneskene, hvilke ere i Begyndelsen af deres Udviklings-Periode som fornuftige Væsner; hos hvilke Virksomheden er saa stor, Jndbildningskraften saa levende, Begiærlighederne saa stærke og Fornuften endnu saa svag, og som dog skulle begynde at virke paa egen Haand og øves i at handle uden Veiledning. Hvor det er velgiørende at Naturen sætter saadanne Skabninger visse Grændser, hvilke kun saa sieldent sætte dem for sig selv. 5. Saaledes giver det sig da tydeligt tilkiende ved at betragte Jordens Bygning og Beskaffenhed med Hensyn til det Forhold hvori den er sat til Menneskenaturen og til Menneskeslægtens Foretagender og Skjebne, at Jordens Overflade oprindeligen indeholder fire Anlæg nemlig til dennes Beboelighed, til dens Beboeres Forskiellighed, til at befordre deres indbyrdes Forbindelse, og til at sætte en Grændse for deres Begiærligheder. Disse Anlæg, og Hensigter er det givet Menneskets Aand at opdage og fatte, og de ere lærerige for dets Forhold. Hvorledes forresten Jordens Bygning og Beskaffenhed har i det Enkelte ledet Menneskenes Foretagender og havt Jndflydelse paa deres Skjebne, dertil er vel i det Foregaaende samlet nogle Bemærkninger og givet nogle Vink, men her bogstaverer kun Menneskets Fornuft paa den Alvises Veie. Der aabner sig vel for ham hist og heret lyst Glimt; men at udkaste en samlet og omfattende Skildring af alle disse enkelte Omstændigheders Jndgribelse i hvad der foregaaer paa Jorden og i Menneskelivet, det formaaer hans Aandskraft ikke. Maaskee det er et høiere aandeligt Væsen, en Jordens Genius, givet med et frit Blik at overskue alle de i hinanden indgribende Aarsager, hvoraf Tingenes Gang paa Jorden maae forklares; imedens ogsaa et saadant ophøiet Væsen kan igien, Mennesket ligt, samle ved at udvide sine Blikke til andre Egne af den Uendeliges Rige. Det er tilstrækkeligt for os, at vi fatte den Sandhed: at hvad der skeer her paa Jorden, at Menneskeslægtens Begivenheder, maae ikke allene forklares af Menneskets Natur og frie Villie, men tillige af heele Jordens Jndretning og Beskaffenhed, og af det Forhold hvori disse staae til den menneskelige Natur, saa at alt hvad der skeer her paa Jorden styres og ledes af den alvise Aand, som dannede Jorden og Mennesket og tog i hiins oprindelige Anlæg Hensyn paa de Begivenheder, som i Fremtiden skulde tildrage sig paa den, og som enten ved disse har forudbestemt og modificeret Menneskenes Foretagender, eller som endnu stedse ved sine umiddelbare Jndvirkninger paa Naturen (hvilket vi lettest kunne blive bevægede til at antage) især paa dens bevægeligste og meest foranderlige Deele (f. Ex. ved Forandringer i Athmosphæren) leder, modificerer, standser og befordrer det menneskelige Kiøns Foretagender. 6. Vi synes at have udtømt vort Æmne og vi kunne dog ikke slippe det. Vi kunne ikke forlade den vigtige Undersøgelse om den physiske Verdens Forhold til den menneskelige Natur, som er os saa magtpaaliggende, da den angaaer os selv saa nøie, uden endnu at overlade os til nogle vigtige og opløftende Betragtninger. a) Det er os klart naar vi betragte den Deel af den physiske Verden, som vi beboe, eller Jordkloden, (og det samme er formodentligen Bestemmelsen ved alle planetariske Himmellegemer), at den er indrettet til at udvikle Organisationer og derved de i dem boende Kræfter. Det synes at være Bestemmelsen at der skulle være saamange Arter af Planter og Dyr, og saamange Jndviduer af hver Art, som der kunne faae Plads paa denne Klode, om endog de fleste af dem skulle kun en føie Tid existere. Livets Fylde er mere Hovedformaalet end dets Varighed. Det er derved tillige en Lov at alle organiserede Væsner, alle Planter og Dyr skulle frembringes ved og igiennem andre Organisationer. Naturen underkaster Menneskene samme Lov, den forfører dem dertil ved en sandselig Lyst, den vækker derved og nærer de sympathetiske Følelser, eller Kiærlighed til sin Lige, som ere nedlagte i Menneskenes Hierter; og den leder dem derved, som tilforn er bemærket, ind i en Kreds af Pligter. (Gives der noget, som ret kan overbevise os om, at vi ere Redskaber for et høiere fornuftigt Væsen til visse Hensigters Opnaalse, saa er det denne Natur=Indretning). En kiærlig Følelse skal forene Menneskene til at bane Veien for andre aandelige Væsner Løsgiørelse fra Jordkloden. Det er derfor eet af de vigtige Forhold hvori den os omgivende Natur, at den skal bevirke, at Mennesket skal frembringe sin Lige. b) Værer frugtbare og formerer Eder, var den Opfordring, som den fierneste Oldtid antog at være gjort til Menneskene i Begyndelsen af deres Tilværelse paa Jorden; den tilføiede dertil den anden: behersker Jorden, og giører Eder den underdanig! – Den erkiendte, at det var det andet Hovedforhold, hvori de vare satte til den Klode, som er anviist dem til Opholdsted, at de skulde herske over de levende Skabninger og benytte Naturens Gaver. Alt er indrettet med et beundringsværdigt Overlæg for at befordre Opnaaelsen af denne Hensigt. Jorden lader sig dyrke, og der ere givne Menneskene Midler i Hænderne for at giøre sig Redskaber til at dyrke den. Værterne lade sig forplante, formere til en uberegnelig Grad, forflytte fra et Land til et andet, forædle og forskiønne ved Culturen. Dyrene lade sig tæmme og afbenytte paa mangfoldige Maader, visse Dyr ere skabte for allene at være til Menneskenes Tienest, de skadelige Dyr kunne overvindes og udryd des den menneskelige Klogskab. Naar man tænker ret over dette Emne, saa maae man tilstaae at Menneskene i en Grad, som næsten maatte synes at være utrolig, ere blevne Herrer over den dem omgivende Natur; saa at de selv formaae at aflede Lynildens Slag og sætte Dæmninger for Havet; og desuagtet ere de ikke ganske blevne denne Naturs Hereer; den lader denne i alle Livets Forhold af og til føle sin Pvermagt. Denne Erkiendelse er uundgaaelig: men en anden Erkiendelse skal herved udgiøre vor Trøst, den at et alviist Væsen er igien Herre over Naturen. c) Naturens Overmagt over os Mennesker, eller rettere den Aands, som har frembragt den, maae vi imidlertid bedst erkiende, naar ville tage os for at tænke over Naturen og forklare os dens Beskaffenhed; saa fattelig den i een Henseende synes at være for os saa konstig saa hemmelighedsfuld viser den sig at være i en anden; den er saaledes indrettet, at den maae tildrage sig ethvert tænkende Menneskes Beundring og opvække hans Videlyst og Undersøgelses=Aand uden nogensinde at kunne tilfredsstille den. Mennesket skal overalt føle, at en Aandskraft, som er uendeligt ophøiet over dets egen Fornuft, giennemtrænger Naturen, og det skal dog som ved et magisk Baand bestandig drages hen mod dette Hemmelighedsfulde, hvori Guddommens Majestæt indhyller sig. d) Den guddommelige Aand forkynder sig for Mennesket ved Naturens konstige og vise Jndretninger; men den forkynder sig ikke mindre for den ved Naturens Skiønhed. Mennesket erkiender at der er forbundet med saameget i Naturen, som behager dets Sandser, en aandelig Fuldkommenhed, som undsigelig fortryller den, det føler derved en Længsel efter at forsættes i en anden Tilstand, hvori denne Skiønhed skal endnu i en høiere Grad, aabenbares for det; det erkiender deri et Pant paa det guddommelige Væsens Godhed og en Opmuntring til at opvække den menneskelige Aands Følelse for den aandelige og moralske Skiønhed igiennem det Sandselige. e) Guddommen har bragt Naturen i det Forhold til den menneskelige Fornuft, at denne maae ved hiins Betragtning opvækkes til Eftertanke og foranlediges til at udvikle sine Evner; thi Natureuindeholder en Mangfoldighed af Væsner, som besidde forskiellige og paafaldende Egenskaber, hvilke ikke kunne andet end tildrage sig Menneskenes Opmærksomhed. Men denne Mangfoldighed og Forskiellighed iblandt de skabte Ting, har dog Gud derved igien indskrænket ved at lade mangfoldige enkelte Væsner høre til et Slags (en Art og een Slægt, saa at Menneskets Fornuft ikke skulde tvinges til at mistvivle om Mueligheden af at lære at kiende Naturens Rigdom og giøre sig et Begreb om dens Jndretning; men altid beholde Haabet, om at kunne oversee den, hvilket ikke var blevet Tilfældet, dersom Gud havde gjort alle enkelte Væsner væsentlig forskiellige fra hinanden; hvilket vist nok maae antages at have været mueligt for den Uendeliges Almagt. Man kan derfor sige at Skaberen har aabenbaret sin Rigdoms- og Kundskabsfylde for at udvikle Menneskets Fornuft og tillige tilbageholdet den i en vis Grad for ikke at bedøve den. Enhver Naturkyndig maae betragte dette Forhold, hvori Naturen staaer til Menneskets Aandskraft med Beundring og Taknemmelighed og prise Guddommens Omsorg for Menneskene ved at sætte en Grændse for sin Skaberkraft. f) Det er een af de vigtigste Jndretninger i Naturen med Hensyn til det Forhold, hvori Mennesket staaer til den, at den overalt er underkastet faste og bestemte Love i sine Jndretninger, hvilke Love Mennesket kan lære at kiende, og hvorpaa det kan fuldkomment forlade sig, f. Ex. Himellegemernes Bevægelse, de organiske Legemers Vært og Forplantelse o. s. v. Mennesket indbydes derved til at giøre en frie og anstrænget Brug af sin Fornuft og sine Kræfter. g) Med alt dette er Mennesket opstillet midt i denne Natur, som overalt er bundet ved faste Love (eller som er underkastet Causaliteten) som et frit Væsen; der kan handle faaledes og anderledes, og selv udtænke sig Love, hvorefter det vil handle Mennesket er forundet et frit Spillerum hvori det kan handle efter sit Godtbefindende for at øve sig i at bruge sin Friehed. For at Mennesket skal nødes til at bruge sin Fornuft og ikke forledes til at stole paa en høiere Hielp og Veiledning, saa har det menneskelige Liv Udseendet af, at den fornuftige Aarsag til Verden ikke bryder sig om det Brug, som Mennesket giør af sin Friehed; thi det seer ud som, at det undertiden maae gaae saa forkeert og vildt til paa Jorden som det vil, desuagtet synes det vist kun saaledes. b) Der er nedlagt i det oprindelige Forhold hvori den physiske Verden er sat til Menneskene, en fortræffelig Paamindelse om at giøre et fornuftigt og med Guds Jndretning og Hensigter, overeensstemmende Brug af deres Friehed til at handle thi der er indblandet imellem Naturens utallige Gaver og Midler til at behage Mennesket og tilfredsstille dets Tilbøieligheder saa meget, som er ubehageligt, og som kan forvolder det Besværligheder, og Smerter, saa at Menneskesiælen bestandig nødes til at anstrænge sig for at pønsee paa hvorledes den skal undgaae det Ubehagelige, naar den vil tage det Behagelige i Besiddelse, og hvorved den ikke allene over sig i at tænke fornuftigt; men tillige lærer at blive modig, standhaftig, vedholdende og taalmodig og hvorved den ogsaa tillige efterhaanden forberedes til at ønske en Løsgiørelse fra Jordens Legeme; det er forhen bemærket, at de jordiske Lidelser maae betragtes som Siælens Fødselskamp for Evigheden. i) Naturen er i sin hele Indretning lagt an paa at danne Følelserne hos Mennesket og give Sympathien (Medfølelsen) Næring; thi Følelsen af egne Lidelser og Synet af andre Væsners vække Medlidenhed mod andre Mennesker og andre at dets Medskabninger. Det er et Formaal for den Tingenes Orden, hvori Menneskenaturen er opstillet at udvikle det Ædle hos dem, som udgiør en væsentlig Deel af den aandelige Skiønhed. Af disse Jndretninger i Naturen bliver det indlysende at Menneskene ere fornemmeligen satte her paa Jorden for at danne deres Charakter. k) Man begriber det derfor let, naar man betragter den physiske Verdens og Menneskenaturens Forhold til hinanden, at Mennesket har et høiere Formaal end blot at giennemgaae en legemlig Udvikling her paa Jorden, og at dette Formaal er deels anviist det paa og deels udenfor Jorden: Udenfor Jorden ikke allene derved at Menneskenaturens Stilling her i Livet tydeligen viser hen paa noget Høiere, som forestaaer den; men dog især paafaldende ved den korte Levetid, som er forundet saa mange Mennesker i dette jordiske Land, hvilket synes tydelig at vise, at de allene af den Aarsag skulde betræde denne Klode for at giennemgaae en legemlig Udvikling; men at deres aandelige Uddannelse er reserveret til et andet Sted i GudsRige. Tillige paa Jorden, ikke allene ved den Uddannelse som hvert Menneske, der lever endeel Aar paa den og opnaaer den voxne Alder, her erholder; men ogsaa saaledes, at imedens nogle Menneskeracer synes blot at være bestemte til at beboe det Jordstrøg, hvori de ere fødte, saa ere andre og som have Udseende af at være af en ædlere Natur blevne anviste det høiere Formaal, det at udbrede sig over hele Jordkloden, eller i det mindste over en stor Strækning af den og at udbrede med det samme Culturen over Jorden. Saaledes synes Jordkloden at staae i det høist mærkværdige Forhold til Menneskenaturen, og som ikke nok kan fortiene at begrundes; at den deels udvikler Menskenaturen for hver enkelt Himmelegn og deels for dens hele Overflade; men tillige begge Afdelinger af den menneskelige Natur for en høiere Tilstand, end Jordlivet er, hvilken upaatvivleligen er den almindelige Bestemmelse for hele Menneskets Tilværelse paa Jorden. 1) Det er forunderligt at betragte hvorledes den physiske Verden drager Menneskene til sig ved et Blendværk af Glæder, som virker stærkest paa dem i Barndommen og i Ungdommens uerfarne og uprøvede Alder. Der ligger vel noget sandt i denne Tillokkelse; den sandselige Verden skiænker unægtelig mange sande Glæder; men den forfører dog mere ved Haab om Lyst end den virkelig tilfredsstiller den medfødte Drift Siælen har til det Behagelige især bedaares Jndbildningskraften, eller den indvortes Sandselighed uafladeligen af falske Tillokkelser; de Billeder, som svæve for Siælen, ere altid skiønnere end Virkeligheden bliver. Efterhaanden som Menneskets Fornuft modnes i Livets Skole, begynder den at indsee dette og derfor maae nødvendig Længeselen efter det tilkommende Liv efterhaanden opvaagne hos det. Kom nu her en Phantasie til Hielp, svævede Billeder fra det evige Liv os for Siælen, saa vilde vi alle hige efter at komme ud af den nærværende Tingenes Tilstand. Skaberen har i sin Viisdom nægtet det: det er derfor kun for det tænkende Menneske af dette høiere Formaal bliver ret klart, hvilket tydeligt indseer, at der gives en høiere Plan med Hensyn til hvilken den physiske Verden er indrettet end dette jordiske Liv. Forskiellen paa det almindelige Menneske og paa den Vise er kun den, at hiin føres blindt hen til sin høiere Bestemmelse, imedens denne fatter den og gaaer den imøde med Glæde m) Hvor det bliver klart for den Tænkende, som betragter det hele Forhold hvori denne sandselige Verden staaer til den menneskelige Natur, at Kilden til dens sande Lyksalighed ikke maae søges i hiin men gaae ud fra dens eget aandelige Væsen, det er i den aandelige Verden ikke i denne legemlige, Glæden boer, her kunne vel Forlystelsens men ikke Lyksalighedens Kilder udvælde. Derfor er ogsaa en Hang til Aandeverdenen dybt grundet i dette vort aandelige Væsen, til den higer man som sit sande Hiem, sit rette Fædreneland. Denne Tilbøielighed udarter hos den svage Menneskesiæl, som samler efter dette høiere, dette Usynlige, til Higen efter det Underfulde, det Overnaturlige, til alt det som gaaer udenfor Sandsernes Grændser; men deraf udspringer ogsaa Menneskets Hang til Religion, som tiltager med Aarene, ligesom Erfaring og Eftertanke lærer os at afryste Menneskelivets Blendværk. – Det er behageligt at iagttage, hvorledes Sandseverdenen, imedens den er indrettet paa at vække hos Mennesket en en Attraae efter at løsgiøres fra den Klode, som det beboer, tillige selv tiener til Boroeligelse ved denne Længsel og understøtter de Forhaabninger, den fremkalder, ved Naturens Planmæssighed, Orden, Udviklinger, Overgange fra forskiellige Skikkelser og Tilstande til andre, og ved de høie og grændseløse Udsigter som den aabner. Det er en henrykkende Følelse for den menneskelige Aand, at føle hvorledes den guddommelige Aand komme dens Længsel imøde og rækker Pantet paa sin uendelige Naade. Slutnings-Ord. Saaledes opnaaede Du forskende Aand da endelig dit mangeaarige Formaal, Gienstanden for et langt, nu aldrende Livs Virksomhed, som er tilbragt i Tænkning og gudelige Betragtninger; det Formaal at gjøre dig en Forestilling om dit eget Væsen og om den Tingenes Orden hvori Du er hensat; og det lykkedes den dristige Pen at udkaste en Skildring af den Forestilling, som derom var opgaaet for Siælen. – Skal Du undsee Dig ved dette Foretagende skal Du blues derover ved Følelsen af din Svaghed i Forhold til Tilværelsens Storhed, – Du vil ikke gjøre det, Du vil svøbe Dig i din Villies Reenhed, i dine Hensigters Godhed. Menneskefornuften trænger til at tænke over disse store Gienstande; thi af denne Tænkning udgaaer dens Trøst, udspringe dens Forhaabninger og fremkaldes dens moralske Fuldkommenhed. Det er dog noget at ville giøre en Begyndelse til at tilveiebringe den ægte Oplysning, som saa ofte de Lærdeste savne; det er ikke ganske uden Fortieneste at slaae Gnisten til den klare Jld, som den store Tænker, den høit begavede Dødelige engang skal antænde. Det var denne fuldkomnere Kundskab om den nærværende Tingenes Orden, om Mennesket og om dets Omgivelser, som den tænkende Oldtid manglede; derfor samlede den ved Betragtningen over det Guddommelige og formaaede ikke at arbeide sig frem til Klarhed og Sikkerhed. Det Jordiske maatte først kiendes førend det Himmelske kunde fattes; thi man kan ikke tale med Fornuft om Guddommen førend man har grandsket over dens Værker og betragtet den der hvor den aabenbarer sig. – J vore oplyste Dage, ved de Fremskridt, som Menneskeslægtens Fornuft har giort i Aarhundredernes Følge, maae det kunne lykkes for vor Tidsalder, som blev hiin nægtet. Vi ville derfor fra nu af, støtte os saa godt vi kunne, paa denne Grundvold og hæve vore Tanker mod det Himmelske, for at udforske den philosophiske Religions Sandheder. Anm. 1) Forfatteren vil ingen Undskyldning giøre for de Ufuldkommenheder, som hans Skildring af Naturen kan indeholde: Een Mand kan ikke oversee og fatte alt paa det Fuldkomneste. Han har ofte nok anmodet sin Tidsalders Naturkyndige om Veiledning; hans Formaals Vigtighed kunne have fortient den, og han skulde strax have meddeelt deres bedre Jndsigter naar han havde modtaget dem, og skal giøre det endnu, dersom man vil værdige ham dem. Han antager derfor, indtil videre, at de af ham udkastede Skildringer kunde nogenlunde passere. For nogle enkelte dristige Gisninger vil han ikke videre bede om Tilgivelse; da han selv har fremsat dem som ubeviste og maaskee ubeviislige Hypotheser. 2) En Yttring af den berømte Melanchton, Luthers Medhielper ved det store Reformationsværk, fortiener her at tilføies. Han siger: Vi maae antage, at de Lærdomme, som de lærde Hedninger have indseet ved Hielp af den almindelige Menneskeforstand og Naturens Betragtning, og meddeelt skriftligt, ere ikke mindre guddommelige end de, som stode paa Moses Steentavler. Jkke heller har vor himmelske Fader villet, at de Love, som han indskrev i Steen, skulle agtes høiere af os end de, som han har indpræget vor Siæls Fornemmelser, (see hans Vorrede zum Hestodus S. 2425, hvilket ogsaa stemmer fuldkomment overeens med Pauli Lære og Jesu Anviisning.) 3) Forfatteren skylder sine Læsere at giøre dem i Forveien opmærksomme paa at det ikke er hans Forsæt her at levere en fuldstændig lærd naturlig Theologie, uagtet han er ikke ubekiendt med hvad dertil udkræves; men at han kun vil her levere et let fatteligt og overskuende Blik over den philosophiske Religions Sandheder, udgaaende fra en frie conseqvent Tænkning, og som kan tiene til en Grundvold for udførlige og lærde Undersøgelser. Tredie Capitel. Slutningen fra den physiske, og den med samme forbundne aandelige Verden, til een over Naturen og Mennesket ophøiet Aandskraft, eller Beviset for det guddommelige Væsens Tilværelse. Kaste vi et Blik tilbage paa de anstillede Betragtninger (i Sophrosynes 1ste Deel og i de to første Capitler af denne Deel) over den physiske Verden og de Væsneer, som beboe den (forsaavidt det er forundet Mennesket at forskaffe sig nogen Kundskab derom, saa paatrænger sig os det Spørgsmaal, hvad blev nu Resultatet af disse Betragtninger, hvad have de lært os om os selv, om vore Medskabninger og om den sandselige Verden, som vi tilhøre. 1. Vi bleve da overbeviiste om, at den physiske Verden er af en ubegrændset, eller dog af en for os uoverseelig Størrelse; thi dens Udstrækning taber sig efterhaanden for vor Beskuelse og undflyer vor Betragtning. Vi maae bekiende, at den physiske Verden er enten uendelig eller dog et Billede for os paa det Uendelige. Betragtningen af denne uoverseelige Storhed opvækker vor Forbauselse og tillige vor Beundring, og Verden viser sig allerede med Hensyn til sin Størrelse, som det Ufattelige. Denne Følelse forøges ved den Erkiendelse, at den er en Gienstand i Rummet; en Forestilling, som paanøder sig vor Forstand, og hvis sande Væsen vi dog ikke formaae at udgrunde. 2. Saa ubegrændset, som den physiske Verden, forekommer os at være med Hensyn til sin Udstrækning, saa ubegrændset forekommer den os ogsaa at være med Hensyn til sin Sammensætning; thi hver enkelt Gienstand af den uoverseelige Verden er sammensat af en uoverseelig Mængde af Deele. Det Rum, hvori enhver legemlig Ting befinder sig, forekommer os at være ligesaa uendeligt i sin Lidenhed, som det uhyre Rum hvori den hele physiske Verden existerer, er det i sin Storhed (hvorved man kunde ledes paa den Tanke: at Rummet er en Form i det uendelige Væsen selv, hvori Verden er blevet undfanget, og som vi altid kunne tænke os større eller mindre). J al denne ubegrændsede Deelelighed, hvori Verden opløser sig, opdage vi tillige den største Forskiellighed. Vi maae derfor gientage den Bekiendelse: at Betragtningen over den Verden vi leve i maae opvække hos os den høieste Grad af Forbauselse og Brun dring, hvad enten vi betragte den i sin Storhed, eller i sin Lidenhed, i sin Heelhed eller i sin Forskiellighed, hvad enten Blikket taber sig i Soleverdenernes Millioner eller i de mindste Bestanddeles, Utallighed, som vi kunne opdage med vort Øie eller ved vore Beregninger. Men i denne Mangfoldighed og i denne Forskiellighed viser sig dog tillige en Orden og et Sammenhæng. – Man bemærker: at de forskiellige Bestanddele, hvoraf den physiske Verden bestaaer ere samlede og forbundne med hinanden i visse Partier. Enhver saadan Samling af Deele, ethvert saadant Partie i Naturen er underkastet en vis Kraft, som behersker det, saaledes gives der en indvortes Kraft eller Kræfter, som sammenholder alle Stenens Deele, en Livskraft i Planten og Dyret, som forener alle deres legemlige Deele. Svagere Kræfter, tilligemed den Samling af materielle Dele, som de sammenholde og som vi kalde: Legeme, ere underkastede stærkere Kræfter. De storste af disse Naturens Partier kalder man Kloder eller Verdener; hvori en almindelig Kraft behersker og sammenholder mangfoldige Kræfter med deres Legemer. Disse Kloder staae selv i en indbyrdes Forbindelse med hinanden, virke paa hinanden og beherske tildeels hinanden; saaledes Solen og alle Planeterne. Formodningen, bygget paa Jagttagelser, udstrækker dette Herredømme, altid videre, saaledes til Solenes Forbindelse imellem hinanden indbyrdes. Man bemærker nemlig at disse største af alle Legemer iagttage imod hinanden en høi Grad af Regelmæssighed og Orden. Den forbausende og næsten forfærdende Følelse, som Betragtningen over det ubegrændsede i Verdens Udstrækning og Sammensætning maae opvække hos os, taber sig derfor i Følelse af Beundring og Beroeligelse, ved den Orden og det Sammenhæng, som iagttages i al denne Storhed og al denne Forskiellighed. 4. Man erkiender, at der kommer en Orden og et Sammenhæng ind i Verden ved den Subordination, som finder Sted imellem Kræfterne efter deres forskiellige Styrke; da den ene Ting i Verden staaer under den andens Herredømme og det, som hersker, kalder man Kraft. - Men hvorledes ere disse Kræfter beskafne? Man opdager dem i alle Gradationer; man iagttager Kræfter som ere blotte physiske, uden Bevidsthed og uden Forestilling og Følelse, uden Liv og uden Udvikling, som ere blot tiltrækkende og sammenholdende, eller frastødende, som vel kunne undertiden frembringe meget regelmæssige Virkninger; men frembringe dem paa engang og ikke successive, eller dog ikke ved en indvortes Udvikling. Saaledes er der, som sagt, en Kraft i Stenen, som holder alle dens Deele saa tæt sammen, en anden i Magneten, som trækker Jernet til sig; en tredie i Olien, som skyder Vandet fra sig, og en fierde i det Salt, som er opløst i Vandet, og som forvandler sig i det til en regelmæssig Figur i det Vandet fordampes. Men i alle disse Kraftyttringer bemærkes ingen indvortes Udviklinger, ingen Væxt og endnu mindre nogen Følelse. – Man bemærker andre Kræfter, som yttre et indvortes Liv, og frembringe en Udvidelse og en Udvikling, saaledes i alle Plante= og Dyrelegemer: Frøet opblødes, det udskyder en Spire, denne tager Deele af Luften og Vandet til sig og bliver stedse større og i det den bliver større antager den visse bestemte Skikkelser. En saadan Kraft kalder man en organisk, man erkiender at den er noget fuldkomnere end den blotte physiske Kraft; da den frembringer fuldkomnere Væsner; og de physiske Stoffer ere den for det meste underkastede; men den besidder ingen Evne til at modtage Forestillinger og Følelser. – Man gaaer et Skridt videre og man opdager atter andre Kræfter eller virkende Væsner, som ogsaa besidde disse Evner; man finder dem boende i alle Dyrenes Legemer. Den Kraft, som virker i Dyret, giør sig en Forestilling om de Ting, som omgive det, yttret et Velbehag og en Smerte, føler en Attraae eller en Afskye, som bestemmer dets Bevægelser; en saadan Kraft kalder man en aandelig. Men man sporer, dog ikke hos Dyret, at denne dets aandelige Evne, formaaer at giøre sig tydelige Forestillinger, at være sig selv bevidst med Klarhed, at indsee sin egen Forskiellighed fra andre Væsner, at kunne forbinde sine Forestillinger og anvende dem til Betragtninger, og at kunne handle efter et Overlæg. Men man stiger et Trin høiere og man bemærker en saadan Evne i den menneskelige Natur, man seer her en organisk Kraft forbundet med en høiere aandelig, som hiin er for en Deel underkastet; og at denne høiere Kraft kan tænke med Klarhed og handle med Friehed. 5. Dette Fortrin ved Menneskenaturen giør at den behersker den physiske Verden, hvori den opholder sig; men dog kun for endeel; i andre Henseender herske de organiske Væsner (fornemmelig Dyrene) og selv de livløse over den; de physiske Kræfter, som beherske Naturen i det Hele, overvælde saare let den Kraft, som ligger i Menneskenaturen; den hele uoverseelige Verden, de himmelske Legemer, hvoraf den bestaaer, ere underkastede overveiende alt beherskende physiske Kræfter. Maae da ikke allerede herved den Formodning opstaae i Menneskets Siæl, naar den desuagtet foler sin aandelige Krafts indvortes Styrke og Fortrin fremfor den stærkere physiske Kraft og erkiender sin partielle Overmagt over denne, at den hele sammenhængende physiske Verden er underkastet en høiere aandelig Kraft, som behersker den skulde vel den physiske Kraft, eller om man vil den organiske, være den mægtigste blandt de existerende Kræfter, 6. Den Orden og det Sammenhæng, som er opdaget i den sandselige Verden, synes allerede at være et Præg eller et Jndtryk af et høiere aandeligt Væsens Paavirkning; Men dette er ikke det eneste Spor af denne Paavirkning; den Planmæssighed, som aabenbarer sig i det Existerende, er endnu et langt større. Men hvori bestaaer denne Plan, hvorledes giver denne Verden sig tilkiende som et Værk af en Fornuft, Svaret bliver ved sin Bestemmelse til at være et Opholdsted for levende og især for fornuftige Væsner, og ved sin Beqvemhed til at tilfredsstille deres Tilbøieligheder. 8. Og hvorved er det, at den giver denne Bestemmelse og denne Beqvemmelighed tilkiende, Svaret bliver fordi den ikke alene er opfyldt med levende Skabninger; men fordi den er saaledes indrettet, at den kan opfylde deres Attraae og tilfredsstille deres Tilbøieligheder. - Vi see et himmelsk Lys opklare de planetariske Legemer, at det giør dem beboelige og frugtbare; at de eller (for at blive ved Jorden som vi kiende nøiere),at den indeholder Midlerne til Jndividuernes og til Arternes Vedligeholdelse og Midlerne til Velbehag og til Fryd, som giver sig stærkest tilkiende i Menneskenaturen, hvilken maae erkiendes for at være skabt for Jorden og Jorden at være skabt forden. At der ved Jordens Jndretning er tænkt paa at afhielpe Menneskenes mangehaande Fornødenheder, at glæde deres Sandser og at beskiæftige deres Fornuft er iøienfaldende. Ethvert af Naturens Riger tilbyder dem sine Tienester og sine Gaver. Men især er den med omhyggelig og udsøgt Flid udbredte Skiønhed over Naturen, denne beundringsværdige Forbindelse af det aandelige Fuldkomne med det sandselige Behagelige, beregnet paa de høiere Fortrin og Modtagelsesevner, som ere nedlagte i den menneskelige Natur og maaskee selv paa høiere Naturer end paa den menneskelige. 9. Naar man saaledes har gjort sig en Forestilling om hvorledes den Verden er beskaffen, som man lever i, saa kan man, naar man vil forholde sig som et tænkende Væsen, umueligt blive staaende ved denne Forestilling; thi i hvor klar den end kan være bleven for os, saa forekommer den os dog tillige som en Gaade, og de første Spørgsmaal, som derved paatrænge sig vor Eftertanke ere: Har Verden, saaledes som den viser sig for vor Forstand, altid været saaledes som den er, eller er den frembragt, og dersom den nærværende Tingenes Tilstand er noget, som ikke altid har været; men som er blevet engang til hvad den nu er, hvorledes er det da gaaet til dermed? 10. Vilde man holde sig til den første Mening og svare, Verden, saaledes som vi nu see den har altid været som den er: Jorden har altid dreiet sig om sin Axel, altid løbet rundt om Solen, denne tilligemed Maanen og Stiernerne have altid skinnet paa den, saaledes som vi nu see det gaaer til, har det altid gaaet, det ene Menneske, det ene Dyr og den ene Plante er født af det andet; saa var man vist nok snart færdigt med Svaret; thi man viste da ganske nemt alle videre Betragtninger fra sig, og man kunde overgive sig paa nye igien til at dorske Livet igiennem saalænge indtil vi traadte ud af det og gave Plads for andre Mennesker. Det vilde allene derved komme an paa, om mankunde ret længe holde ud at leve i en saadan Aandsfløvhed og lade sig nøie med dette Svar. Naar vi blot vilde tænke, at vi selv skulle engang træde ud af det jordiske Liv, saa ville vi ret levende blive paamindede om, at alt bliver ikke i Verden som det er; Planter, Dyr og Mennesker fødes af hinanden, hvor er den første Grund til deres Tilværelse maatte man spørge? har der da ikke engang været en Plante, et Dyr, et Menneske til som var det første, og hvorfra kom da disse? (Alle de levende Slægter eller dog de allerfleste af dem, som findes nu paa Jorden, have aabenbart ikke existeret førend den sidste Revolution, som vor Klode giennemgik, thi de Beenrader man finder i Jordens Skiød have tilhørt ganske andre Bæsner; allene denne sikkre Erfaring maae overbevise os om, at Verden har ikke altid været som den nu er, hvorfra ere da de nuværende Mennesker og Dyr komne: Man kiender ikke, man kan ikke engang abne nogen Kraft i Naturen, som kunde have frembragt dem; denne Jagtagelse maae lede Fornuften til Troen paa en Skaber.) – Du Jord vi boe paa du maae dog ved en nøiere Betragtning erkiendes for et Væsen der altid er blevet omtumlet og forandret, er du ikke ogsaa blevet frembragt ligesom Mennesket eller Dyret bliver det, og Du hele øvrige Verden, J himmelske Legemer i Eders Mangfoldighed, ere J af en varigere Natur end Jorden Alt forandres omkring os, og dog skulde det vi see omkring os, denne saa forgiængelige Verden, være det første, det som altid har været, Overalt viser sig et Overlæg og en Hensigt, røber det ikke noget som har været førend alt dette legemlige, hvilket kun er ordnet og indrettet efter denne Hensigt viser det ikke tydeligt at Verden, har ikke altid været, at den nærværende Tingenes Orden har ikke altid fundet Sted; men at der har været noget til førend den 11. Det er saaledes vist nok at man har ondt ved at holde fast ved den Tanke at Verden er et Uhr, som altid gaaer og som ingen har indrettet og sat i Gang. Men mon ikke alt det, som forekommer os i Verden at være noget der er overlagt og blevet ordnet, er ikke andet end noget tilfældigt, noget som ved en Hændelse er blevet saaledes som det er? Skulde Verden være blevet frembragt ved et Tilfælde, hvad vilde det da sige andet end dette: at Verden havde oprindeligen og uforklarligen bestaaet af visse fra hinanden forskiellige Bestanddele, at disse paa en ligesaa uforklarlig Maade vare komne i en indbyrdes Bevægelse med hinanden, at denne Bevægelse havde givet Anledning til uophørlige Sammensætninger og Opløsninger; at ligesom Erfaringen lærer, at ved en uophørlig og vil kaarlig Sammenblanding af Deele, kan eengang noget fremkomme, som har Lighed med et overtænkt Arbeide, f. Ex. ved alle de Figurer som mankalder Naturspil (saaledes har Forfatteren seet en Steen, som kaldes en Dryp-Chalcedon, og som havde megen Lighed med en Haand); saaledes kunde der maaskee ogsaa i den uendelige Tid fremkomme engang et uhyre Værk, som kunde see saavel ordnet og saa vel overlagt ud, som denne Verden synes at være, uden at den derfor var noget Værk af et fornuftigt Væsen; og at dette Tilfældets Værk er siden forblevet i sin Gang, saa at Verdenspillet vedbliver at gaae paa sin sædvanlige Maade. Man maae ved at fremstille denne Formodning om Verdens Oprindelse ikke oversee, at Tilfældets Værker i det høieste kun have en Lighed med det overlagte Værk, men aldrig blive et saadant selv; der er en stor Forskiel paa en Figur, som har dannet sig af Drypsteen, og som har Lighed med en Haand og paa en virkelig Haand selv. Denne hele Formodning bliver desuden ruineret ved den omtalte Tilsætning: at Verden, uagtet den var frembragt ved et Tilfælde var siden forbleven i sin Gang; thi de samme blinde og vilde Kræfter, som ved deres uophørlige Bevægelser skulle være istand til at frembringe noget, som faae ud som et Konstværk, maatte ogsaa idelig igien ødelægge saadanne Frembringelser; saaledes som ved Jisblomsterne paa et Vindue, hvis Figurer ere snart forsvundne (endskiønt disse vist ikke engang ere et Værk af et Tilfælde. – Endvidere maae man tilstaae, at det er høist usandsynligt, at der ved et Tilfælde kunde nogensinde frembringes et saa stort og nøie ordnet og sammenhængende Konstværk som Verden. Ved alle de tilfældige Værker, som man lærer at kiende, og som have en Lighed med Ting, som ere gjorte med Overlæg, vil man altid finde, at Ligheden end- og, hvad det udvortes Udseende angaaer, aldrig bliver fuldstændig; men at de kun for en Deel ligne dem. Saaledes maatte det ogsaa forholde sig med Verden, naar den skulde være et Tilfældets Værk, havde den endog erholdet et ordnet Udseende i nogle af sine Dele, saa maatte den dog i andre vise sig som Tilfældets Værk og være uordnet og usammenhængende. Men denne Verden, viser sig overalt som et sammenhængende, ordnet, planmæssig giennemtænkt Konstværk, som er anlagt efter visse store Jdeer, hvilke gaae igiennem al Naturen. Forekommer os endog et eller andet Partie af Naturen ved en løselig Betragtning, som at være uordentligt og hensigtsløst, saa erfare vi dog altid ved en dybere Undersøgelse, at det ikke forholder sig saaledes. Tilfældets Værk kan saaledes denne Verden ikke være. Desuden naar man ved Opløsningen af denne Verdens Gaade dog skal tage sin Tilflugt til det Ubegribelige, hvorfor vil man da just vælge det Urimeligste, Denne Jdee at Verdens Oprindelse maae tilskrives et Tilfælde, eller at det er et Træf, at Verden er bleven som den er, er allerede opkommen i Oldtiden. Den gamle Græske Philosoph Empedogles var maaskee den første, som dannede sig et System derom, han antog at Elementerne til alle Ting vare sammenblandede i et Chaos; men at de efterhaanden skilte sig fra hinanden og forbandt sig paanye, hvorved den nærværende Tingenes Orden fremkom; at Tilfældet havde frembragt en uendelig Mængde Skikkelser af regelløs Dannelse inden de Former fremkom som Naturlegemerne nu besidde og som vi erklære for at være hensigtsmæssige. Han var conseqvent nok til at antage: at Verden maatte forgaae som den var fremkommen; at den nærværende sandselige Verden vilde engang synke tilbage i chaotisk Tilstand, men at nye Verdener ville atter fremgaae af denne. – En anden Græsk Philosoph Epicur udviklede sildigere dette System med megen speculativ Aand og megen Sindrighed. Den berømte Garve har i sin Afhandling om Guds Tilværelse i Versuche uber verschiedene Gegenstande ans der Moral Side 81100 med overveiende Grunde og med megen Tænksomhed beviist dette Systems Urimelighed. Da her ikke kan være Leilighed til at gientage disse dybsindige Betragtninger, saa kan det være tilstrækkeligt i deres Sted at anføre hvad den saa berømte Montesqvien siger i sin L'Esprit des loix Tom. 1 Cap. 1, at intet kan være mere absurd end at sige: at en blind (det vil sige fornuftløs) Skjebne har frembragt fornuftige Væsner. 12. Kan man derfor ikke antage at Verden er bleven til hvad den nu er ved et Slumpetræf (eller ved en tilfældig Virkning af en evig uordentlig Bevægelse, saa kunde man maaskee formode, at Verden er bleven frembragt ved en eiendommelig ordentlig Bevægelse, ved en vis udviklende og ordnende (enten en saakaldet plastisk eller ogsaa en organisk, Kraft som ligger i Tingenes Natur; men som dog ikke er en tænkende Kraft eller et fornuftigt Væsen; det er dette, som man har villet sige, naar man har paastaaet, at Verden er et Værk af en Naturnødvendighed (af et vist alt frembringende og bestemmende Princip, som er den væsentlig tilhørende). Verden vilde i det mindste ved et saadant System erholde et Præg af Uafhængighed og af Varighed, den vilde blive at ligne med en Maskine, som kunde trække sig selv op og sætte sig selv i Gang; den havde da frembragt sig selv med Hensyn til sin Form om ikke med Hensyn til sine Bestanddele, og man har ogsaa med Hensyn dertil kaldet Verden en Automat. At Menneskene ere faldne paa saaledes at forklare Verdens Oprindelse ere de blevne forledede til ved den Jagtagelse, at alle organiske Væsner (Planterne, Dyrenes og Menneskenes Legemer besidde en eiendommelig Kraft til at udvikle sig, og hvorved de adskille sig fra Menneskenes Værker; de komme ligesom frem af sig selv. Grunden til deres Tilværelse synes derfor at ligge i dem selv. En Kierne kan ved en indvortes Kraft blive til et stort Træe, kunde da ikke ogsaa Verden besidde en saadan indvortes Kraft, hvorved den er bleven til det som den nu er, Naar man vilde holde fast ved denne Tanke og skulde til at forfølge den videre, saa maatte man spørge, hvori skulde dette ordnende og virkende Princip, som havde frembragt Verden, saa at den er bleven saaledes som den nu er, være grundet? skulde det ligge i de utallige legemlige Deele selv, hvoraf man erfarer at Verden er sammensat, eller skulde det være en særskilt Kraft, som virker i den hele materielle Verden, og som har udviklet og dannet den? Det første kan umueligt være det Rette; naar Æblekiernen vikler sig ud og bliver til et Træe, saa begriber man ret godt, at det ikke beroer paa alle de jordagtige, vandagtige og luftagtige Deele selv, hvoraf Træet bestaaer, thi af sig selv samle aldrig saadanne Dele sig og blive til et Træe, men for at det er blevet saaledes som vi nu see det, maae der ligge en egen Kraft i Kiernen, som formaaer at tage alle disse Deele til sig og efterhaanden frembringe Træet. Saaledes maatte det da ogsaa forholde sig med Verdens Frembringelse; det virkende Princip, som havde frembragt den, maatte være en organisk eller plastisk (en regelmæssig eller uregelmæssig virkende) Kraft, som var særskilt fra den physiske Verdens legemlige Dele, men som havde Magt til at beherske og danne dem til en stor og konstig Bygning. Men nu maae man erkiende, bemærker man videre, at Verden indeholder mange saadanne organiske Væsner, i det mindste er det Tilfældet; med Jorden; de boe her paa et stort Himmellegeme, som de tilhøre, som drager dem til sig, og som har Magten over dem. Men dermed er det endnu ikke forbi; thi som vor Jord gives der endnu mange andre Himmellegemer, som ere underkastede et større Himmellegemes, Solens, Herredømme. Øiet opdager utallige Himmellegemer, som synes at være af samme Natur, som Solen, og som ligeledes synes at staae i Forbindelse med hinanden. Det virkende og ordnende Princip, som skulde ligge i Naturen, den indvortes Drift, som skulde have danne Verden, kunde derfor ikke ligge i en Plantes, et Dyrs, eller et Menneskes Legeme, eller i Jorden, eller Solen, eller noget andet Himmellegeme; thi intet af alle disse udgiør Verden. Vilde man endog antage, at enhver af disse Dele af Verden var bleven dannet af en saadan indvortes Drift; saa var dog altid det Spørgsmaal endnu ubesvaret, hvorledes alle disse Himmellegemer og alle disse enkelte Parter af hvert Himmellegeme vare blevne bragte i en saa ordnet Forbindelse med hinanden. Den Naturens indvortes Nødvendighed, denne organiske Kraft, som havde frembragt Verden, maatte da være særskilt fra alle disse Ting, fra hvert enkelt Himmellegeme; den maatte ligesom være uden for dem og dog virke i dem alle; det maatte være en ordnende Kraft, som var den mægtigste af alle Naturens Kræfter, som herskede over alle de øvrige, en universel Kraft, som bestemte de himmelske Legemers Bevægelser, ordnede deres indbyrdes Forhold og tilveiebragte deres Harmonie. Vi ere saaledes paa Fornuftens Vei ved at holde fast ved Principet om en Naturens Nødvendighed, om en indvortes virkende ordnende Kraft i Verden (en organisk, den eneste af de hidindtil anførte Forsøg paa at forklare Verdens Oprindelse, som har nogen Rimelighed og Analogie for sig, komne til Erkiendelse om, at et saadant Princip maatte være en universel Kraft, og i det mindste forskiellig fra den organiske Kraft, som virker i ethvert Himmellegeme, eller i hvilketsomhelst Naturlegeme. Men naar den Orden og det Sammenhæng, som finder Sted i den physiske Verden maae lede os til denne Erkiendelse; maae da ikke tillige Erkiendelsen af den Viisdom, den Planmæssighed, og tillige af de moralske Hensigter, som aabenbare, sig i denne Verden, lede os et Skridt videre, nemlig til den Erkiendelse, at denne universelle ordnende Kraft er tillige en tænkende Kraft eller et aandeligt Væsen, Det er vel sandt, at de organiske Kræfter frembringe fornuftige og hensigtsmæssige Ting uden selv at være begavede med Fornuft; men de kunne have deres Grund i Verdens almindelige Fornuft og være dens Redskaber; men manglede ogsaa denne, saa stod Verden for vore Blikke, som en aldeles uforklarlig Gaade og Grunden til dens hele giennemtænkte Jndretning saavnedes; og hvorfor skulde den savnes, finde vi den organiske Kraft i vort Legeme, saa finde vi den tænkende Kraft i Selvfølelsen af vort egentlige Væsen. Vi vilde selv ikke have opdaget hiin (Livets Kraft, naar vi ikke havde kiendt denne. Det tænkende Menneske, som erkiender sin egen aandelige Naturs Beskaffenhed og Fortrin, kan umuelig standse i sine Betragtninger over Verden, naar det ikke forvilder eller bedøver sig, uden tilsidst at naae med sin Tanke til den uendelige Aand og i Erkiendelsen af dennes Tilværelse allene finde Hvile og Støttepunktet for alle sine Betragtninger. Thi hvorledes kunde det finde Hvile og Fyldestgiørelse ved at antage et fornuftløs Princip som Alverdens Grund; et Princip, som ikke engang formaaede selv at indsee og fatte Verdens Indretning og Altings Sammenhæng. Hvorledes er det da gaaet os, vi vilde opsøge en blind Nødvendighed, en indvortes Drift, et tankeløst ordnende Princip, som Tingenes første Aarsag og hvad fandt vi, Gud! Det guddommelige Væsens Tilværelse aabenbarede sig for vor Fornuft. Den physiske Kraft synes vel at fremtræde stærkest for det sandselige Blik, men for det andelige lyser det fornuftige Princip for Verden med en uimodstaaelig Klarhed. Det vilde ogsaa i Grunden være ganske forunderligt, naar et tænkende Væsen, som Mennesket er, vilde giennemskue Naturen, for at oplede det virkende Princip, hvorfra hele Verden, saaledes som den viser sig for det, var fremgaaet; om det da skulde finde, at dette Princip vel var en ordnende Kraft, men tillige en tankeløs, om det fornuftige Væsen, som virker i Menneskenaturen, skulde møde et ufornuftigt Væsen, som virker i alVerden; hvorledes vilde det komme ud af denne Gaade, eller kunne giøre sig det begribeligt (saaledes som det forhen er bemærket); hvordan det selv som et fornuftigt Væsen kunde fremkomme af et ufornuftigt Væsens Virksomhed? Betragter man desuden den physiske Verden, saavidt vi kiende den, nøiere, saa maae vi bekiende, at den ikke engang har Udseendet af at den er et Værk af en Natur-Nødvendighed; eller at den er fremgaaet, som en Udvikling af en indvortes organisk Kraft; men tvertimod som at være et Værk af et med frit Overlæg og Selvvirksomhed handlende Væsen. Man bemærker for Exempel (saaledes som ogsaa forhen er anført og oplyst ved Exempler) at Jorden ikke frembringer allevegne alt det, som den efter sin Natur kunde, eller dog er fortrinligen skikket til at frembringe. De nyttigste Dyrearter, de fortrinligste Væxter kunne produceres og bringes til en stor Fuldkommenhed under visse Climater, hvor de dog ikke findes i vild Tilstand; men hvortil de ere blevne forplantede. Det seer derfor aldeles saaledes ud, som at de forskiellige Naturprodukter ere ikke frembragte paa Kloden af en indvortes Natur=Nødvendighed; men fordeelte paa den efter høiere Hensigter og Planer, f. Ex. den at Skaberen vilde ikke paa engang opfylde hele Jorden med sin Godhed; men efterlade noget for Menneskene at giøre. – Dette bestyrkes ogsaa ved en bemærkning, som man overalt har Leilighed til at anstille ved at betragte Naturen; nemlig den at Naturens Jndretninger og Operationer bestandigt variere, eftersom Formaalene ere forskellige. F. Ex. J Menneskets Hoved er Benet eller Hierneskallen anbragt udentil fordi den skal indeslutte Hiernen, hvis Virksomhed er saa nødvendig for Siælens Functioner hvilke ikke maae forstyrres, derimod i det øvrige Legeme sidde Benene indvendigt, fordi Legemet skulde have et blødt og behageligt Udvortes. - Hierneskallen er en fast Masse fordi den skal beskytte Hiernen; men hist og her er den dog giennemboret paa bestemte Steder med Huller, for at visse Nerver og Aarer skulle kunne komme ind i Hiernen (hvorledes vil nu nogen troe at disse smaae og nødvendige Aabninger ere fremkomne i den tykke og haarde Hierneskal just paa de Steder, hvor de ere aldeles fornødne, af et Tilfælde eller af en indvortes Drift i Menneskets Legeme, uden at være en en Følge af et tænkende Væsens Bestemmelse.) Det samme kan siges om at der i det øverste Øienlaag ligger en Løftemuskel til at løfte det i Veiret; men ikke i det nederste fordi den er ikke der fornøden; mangfoldige andre Exempler kunne herpaa anføres. Hvorledes vil nu nogen kunne troe at en blind Natur-Nødvendighed kan frembringe saadanne hensigtsmæssige Variationer. Øiner man ikke tydeligen heri, som i saa utalligt meget, et aandeligt Væsens Virksomhed, som virker efter Hensigter, og ikke en uforanderlig eensformig virkende Naturkraft, Kunne derfor de organiske Kræfter i Naturen frembringe regelmæssige og hensigt mæssige Naturlegemer, saa maa de nødvendig virke efter et fornuftigt Væsens Forskrift, saa ere disse kun Maskiner, som et saadant Væsen har sat i Gang. Hvo som ikke indseer dette, giør kun en svag Brug af sin Tænkekraft og har aldrig skuet dybt i Naturens Riger. 13. Naar vi saaledes maa erkiende, at Verden er af en alt for forgiængelig og foranderlig Natur, til at vi kunne antage, at den i sin hele nærværende Tilstand er det evige og absolute Grundvæsen, naar dens Hensigtsmæssighed røber et andet Princips Virksomhed i den, som er ældre end den, naar det strider mod al Forunft at troe, at dens hele fuldkomne, vise og beundringsværdige Indretning er en tilfældig Virkning eller Produkt af mangfoldige uordentlige og hensigtsløse Bevægelser, og naar vi endelig ikke kunde finde det begribeligt, at Verden, saaledes som den er beskaffen, ved sin Harmonie, ved den Forbindelse af Hensigter, som den indeholder, ved de Variationer, som finde Sted i alle dens Jndretninger og ved den Mængde af aandelige Væsner, som den indbefattee, kan være en Virkning af en blind Nødvendighed, af en indvortes mechanisk Udvikling og af en tankeløs Organisation, saa gives ingen anden Udvei tilbage, end at betragte den som et Værk af et fornuftigt Væsen; at forklare Naturens Oprindelse saaledes, som vi forklare alle de Tings Oprindelse, som ikke høre til Naturens Frembringelse; men hos hvilke vi erkiende, at et Overlæg og en Konst har fundet Sted ved deres Dannelse. At Verden fortiener Navnet af et beundringsværdigt Konstværk af en uoverseelig Størrelse, er saa tilstrækkeligt demonstreret i det Foregaaende, at det ikke her giøres fornødent at gientage det. 14. Jnden vi nærmere indlade os paa at denne Forklaringsmaade over Verdens Oprindelse ville vi dog først nøiere efterforske fra hvilken Kilde denne Forestilling om Guddommen udspringer. Denne Kilde er ingen anden end vor eget aandelige Væsen; hvilket besidder en naturlig eller medskabt Følelse af sin Tilværelse, som gaaer overtil en tydelig Selvbevidsthed, naar det tænker over sin egen Virksomhed og sine Egenskaber. J vort eget Jeg opdage vi en Forskiel paa Kraft og Materie, paa det aandeliges og paa det legemliges Natur, uden just derfor at ville absolut nægte Mueligheden af en indvortes og hemmelighedsfuld Overeensstemmelse imellem begge Grundvæsner. Vi komme derved til Kundskab om at noget Aandeligt kan virke i noget Legemligt. Fra denne Selvfølelse gaae vi ud for at forklare de Væsner, som omgive os; vi bemærke, at de ere af en legemlig eller sandselig Natur, men vi iagttage tillige, at der er noget som virker i dem. Ligesom vi maae holde en legemlig Gienstand for at være langt skiønnere og fuldkomnere end en anden, saaledes maae vi ogsaa antage, at den Kraft, som virker i et Væsen maae være langt fuldkomnere end den som virker i et andet. Hos nogle af de Kræfter, som virke i Legemerne, finde vi (saaledes som det forhen er bemærket, blot tiltrækkende eller fra stødende Egenskaber, dem kalde vi physiske. andre Legemer, f. Ex. i Planterne, finde vi, at de iboende Kræfter besidde en Evne til at udvikle en Evne til at udvikle dem efter en vis Regel vi kalde dem organiske. Hos fuldkomnere Væsner som hos Dyrene bemærke vi, at disse iboende Kræfter besidde en Evne til mærke Forskiel paa det Behagelige og Ubehagelige og til at modtage Forestillinger om de dem omgivende Ting, uagte disse Forestillinger forblive bunke og utydelige J Dyrenes Rige ere mange Gradationer af Dyr er fuldkomnere end det andet; Dyrene blive klogere ligesom de nærme sig til Menneskenaturen; men dog først i sit eget Væsenlopdager Mennesket Evner til at handle med forstandigt Overlæg, og til at udføre konstige og giennemtænkte Foretagender, Men al den Forstand Menneskene besidde, al den Klogskab de kunne udvise i deres Foretagender ere dog aldeles utilstrækkelige til at frembringe de hensigtsmæssige og vise Indretninger, som overalt møder ved Naturens Betragtning Selv vort ege Legeme er et underfuldt Konstværk, vi forstaae dekunmed Møie, end sige at vi selv skulle have indrette. det saaledes. Hvorfra er da alt dette Konstige og Hensigtsmæssige kommen, som omgiver os, 2 have lagtaget at mangfoldige Kræfter og aandelige Væsner virke i Naturen som ere ringere og ufuldkomnere end vort eget; maae vi da ikke formode at der ogsaa virke mange i den, som ere langt høiere og fuldkomnere end vort aandelige Væsen, De vi nu iagttage (saaledes som det er forhen bemærket) at alt i Naturen hænger sammen, at det ene Væsen er underordnet den andet, at Jordens almindelige Kraft behersker alle dens Beboere, Solens igien Jordens og de øvrige planetariske Verdener, at Solenes eller Stiernernes Hære ordne sig i Systemer, kan man da undgaae at troe, at der er en universel Kraft til, som behersker al Verden og at denne Kraft er tillige et aandeligt Væsen, hvilken er den fuldkomneste af alle Kræfter, og at erkiende, at hele Verdens vise, velgiørende og harmoniske Indretning forkynder et saadant Væsens Tilværelse og Virksomhed, som vi kalde Guld. Et menneskeligt Konstværk vidner om den Aandsfuldkommenhed, som virker i Menneskets Legeme, Verdens ubegrændsede Konstværk vidner om en over den physiske Verden ophøiet Aands krafts alt omfattende Virksomhed. Betragtningen over os selv opklarer Betragtningen over Verden og ledder til Kundskab om Guddommen, og Kundskaben om Guddommen opklarer Betragtningen overos selv. Naar Mennesket er opmærksomt paa sin egen aandelige Naturs Virksomhed, og betænker hvorledes alt det Fornuftige og Hensigtsmæssige, som det iagttager i det menneskelige Liv, er et Product, af den menneskelige Aands Virksomhed; saa kan det aldeles ikke undgaae den Troe, at alt det meget vise og hensigtsmæssige, som det med Beunundring iagttager rundt omkring sig i den physiske Verden, som omgiver det, maae ligeledes være en Virkning af et Væsen, som vel er uendeligt ophøiet over dets egen Siæl, men dog er af en lignende Beskaffenhed med den; begynder det tillige at komme til Kundskab om de Love, som denne Verden er underkastet, og de Hovedanlæg hvorefter den er dannet, saaledes som de ere fremstillede den første Deel af dette Værk, saa opnaaer dets Troe paa et guddommeligt Væsen en høi Grad af Sikkerhed og Klarhed. Slutningen fra den physiske Verden til en over den ophøiet Aandskraft, erholder da en uimodstaaelig Styrke. 15. Men denne Overbeviisning paatrænger sig Menneskets Siæl endnu stærkere, naar den tager Menneskelivet i en nøiere Betragtning og opdager et moralsk Anlæg, som er nedlagt i det, som ingenlunde lader sig forklare eller blot tænke som et Værk af et Tilfælde eller af en Naturnødvendighed. Dette moralske Anlæg bestaaer i, at der er nedlagt i alle Menneskers Natur en Grundtilbøielighed til at blive lykkelige; men som ikke kan blive tilfredsstillet uden en foregaaende Opoffrelse af sin Lyst og en Underkastelse af visse almindelige Regler. Det enkelte Menneske bliver ikke lykkeligt, naar det ikke handler fornuftigt; det vil sige: tilsidesætter sin øieblikkelige Lyst for det bedste og varigste Gode, og det hele Menneskesamfund kan ikke blive det med mindre hvert enkelt Menneske underkaster sig de Regler for sit Forhold, hvormed dets Vel allene kan bestaae. Naar Mennesket nu giør dette, naar det tilsidesætter sin Lyst for det Fornuftige, naar det opoffrer sit Vel for Andres, og haaber paa en Erstatning for sine Opoffrelser af det Væsen, som har indrettet denne Tingenes Orden, saa billiger det sit eget Forhold, eller ogsaa andre Menneskers, naar det iagtager et saadant hos dem, ifølge en naturlig eller medskabt Følelse, som er nedlagt i dets aandelige Væsen. Denne Tingenes Jndretning er beundringsværdig; den viser at den sandselige Tingenes Orden er underkastet en høiere aandelig; den aabenbarer en moralsk Plan for Verden, som er lagt af en usynlig Lovgiver for den, og betager Siælen al Tvivl om et saadant Væsens Tilværelse; beundrende, tilbedende, fuld af Ahnelser om en fuldkomnere Tingenes Orden, som vi Dødelige vandre imøde, hensynker Siælen i Troe og Tillid paa det guddommelige Væsen. 16. Hvad staaer nu Menneskesiælen i Veien for Troen paa den usynlige Gud, kun dette at Guddommen er et usynligt Væsen; at Mennesket slet ikke formaaer at bringe denne Troe i Forbindelse med det Sandselige, som omgiver det, og som har en saa stor Magt over det. Naar Fornuften endog erkiender Nødvendigheden. af at troe Tilværelsen af et guddommeligt Væsen; naar den ikke kan andet end erklære det for den største Daarlighed, imedens den ikke kan antage det mindste Konstværks Frembringelse uden at det maae være et Værk af en menneskelig Fornuft, da at omtvivle, at hele Verdens Konstværk skulde være et Værk af et allviist Væsen; saa føler Menneskets Sandselighed og Jndbildningskraft sig dog ikke tilfredsstillet. Hvor er denne Gud, spørger det sandselige Menneske; hvordan er hans Udseende beskaffen, hvor opholder han sig, hvorledes kan han virke paa Verden, og saalænge det ikke kan faae disse Spørgsmaal besvarede, forekommer Begrebet om Guddommen det tomt og det føler sig ikke tilfredsstillet. Man veed ogsaa ret godt af Menneskeslægtens Historie til hvormange Daarligheder denne Sandselighedens Overmagt over Menneskesiælen har forledet den. Derfor have Menneskene antaget at Gud boede i Solen, eller Stiernerne eller i en egen himmelsk Boelig; at han havde en Mennesket lignende Skikkelse, at han kom ned paa Jorden, gik ind i Menneskers og selv i Dyrs Legemer og aabenbarede sig saaledes for Jordens Beboere; Afguderiets utallige Forvildelser ere bekiendte. Men Nøglen til vore Forestillinger og Guddommen ligger i vort eget aandelige Væsen. Vi skulle betænke hvor lidet vi kiende dette, og vi ville ikke forundre os over, at vi ikke kiende mere til Guddommen. Vi kiende vor Siæls Virkemaade; men vi kiende ikke dets Væsen, saaledes kiende vi Guddommen af dens Virkninger i Verden; men ind i dens Væsen formaae vi ikke at skue. Vi kunne ikke tillægge vor Siæl nogen Figur; vi vide ikke hvor den opholder sig i Legemet; vi forstaae ikke hvorledes den bærer sig at med at sætte Legemet i Bevægelse, og dog skeer det; kunne vi da undres over at imedens vor Fornuft byder os at troe paa Gud, at vi da ikke ved vore Sandser og vor Jndbildningskraft formaae at nærme os til det guddommelige Væsen. Det Ubegribelige for os Mennesker i Forestillingen om Gud ligger i at vort eget aandelige Væsen er ubegribeligt for os. Men vi have en gyldig Grund til at haabe, at naar vi ved Døden kaste det grovere sandselige Svøb fra os, at da vil vort aandelige Væsen blive klarere for det selv; og at da vil tillige Tanken om Guddommen udvikle sig til en stor og saliggiørende Klarhed. Men kunne vi da ikke i det mindste forestille os Gud, som Verdens Siæl, ligesom vort aandelige Væsen er vort Legems Siæl, men ogsaa denne Forestilling er uantagelig; thi baade er Legemet et Redskab for Siælen, hvorved den kan virke paa den Verden, som omgiver det; men naar Verden var Guddommens Legeme, hvorpaa skulde den da virke ved dette man seer at al Analogie her bortfalder, og for det andet saa har den physiske Verden slet ikke Udseendet af at være et organisk Legeme; men derimod af at være et sammensat Konstværk, maaskee af lutter organiske Legemer, af et sammensat Maskinerie, der er udgaaet fra den uendelige Konstners Haand. Men det, som dog fornemmelig giør det guddommelige Væsen til en Ubegribelighed for os, er, at vi tillige maae antage at det er det uendelige Væsen. Men hvorfor maae Fornuften troe at den aandelige Kraft (eller det guddommelige Væsen) som den ikke kan undgaae at antage at maae være til og at beherske Verden tillige er det uendelige Væsen, fordi en Ahnelse opgaaer hos dem derom ved ved Verdens Betragtning, og fordi dens egen tænkende Natur nøder den til at holde den for at være det. Den physiske Verden forekommer den nemlig som noget udegrændset, da den taber sig i det uoverseelige; og var det saaledes, var Verden ubegrændset, saa maatte ogsaa den Skabers Magt, som har frembragt den, være det; og Fornuftens eget tænkende Væsen kan ikke undgaae denne Antagelse da den erkiender, at noget maae altid have været til, og at det, som altid har været, er uendeligt, og at det som altid har været til, maae være det, som har frembregt og ordnet alt, og være det Væsen som fattede den Plan, hvorefter Verden er dannet; thi Mesteren maae have været til førende Værket, og det Princip hvorfra Verden udgik maae være det absolute og uendelige Væsen (see Sophrosyne 1ste Deel Side 378).