Aarhuus Stifts-Tidende, 1814-05-14
(Af Dagen.) Laurbærkrandsen grønns kun paa hiin Side Trængslernes brusende Hav, svære Kampe storme mod den, der stræber at vinde den, og ofte griber Haanden en Tornekrone istedetfor Heltekrandsens eviggrønne Blade: men skiøn er dens Farve og hver Mand bøier sig for den Tinding den omvinder: dette opliver Heltens Mod og styrker hans Arm i den haarde Kamp; han kæmper og vinder. - Kun i Trængslers Skole kan Helten dannes; men naar den Mand styrter, der hidtil sad øversk i Herskernes Raad, da haver Jorden, og bitter Smerte fylder Menneskets Bryst. Stormfuld er Heltenes Ungdom, sørgelig, grum og gyselig er ofte Heltenes Ende. - Kiæmpen Herkules, hvis 12 Undergierninger ophøiede ham til en Halvgud, endte sit Liv paa Baalet. - Theseus vandt ved sin Heltedaad guddommelig Ære, blev Konge efter sin ulykkelige Fader og beherskede sit Land med Godhed Viisdom og Retfærd: det utaknemmelige Folk rev Kronen af hans Hoved, og forviiste ham til Den Scyros, hvor Helten lagde sine Been. - Diærveligt slog Aristodemus for sit ulykkelige Messene, indsluttet i Jthome trodsede han det stolte Spartas dræbende Pile; men mod Hunger mægted han ikke at kiæmpe: med Smerte saae hen sit Fædrelands vordende Skjæbne, indviede sig til Døden og stødt Staalet i sit eget Bryst. - Messene sukkede en Tidlang under Spartas tunge Lænker; men nu vaagnede den skrækkelige Aristomenes, befriede sit betrængte Fædreland og bragte Skræk og Død over Lacedæmon, neppe har nogen Oldtidens Helt slaaet tungere Slag paa Fiendernes Pander end han; han var en frygtelig Kæmpe og værd at være Messenes sidste Helt. - Styrtet ved Forræder, maatte den graahærdede Æpytide flygte til Lilleasien og døe - langt borte fra sit lænkebundne Fædreland. - Cyrus, hin store Stifter af det Persiske Monark, maatte besegle sine mange glimrende Seire med Døden: en Qvinde slog, fangede og dræbte ham. Miltiades Themistokles, Cimen, Aristides og Alcibiades, alle vise og kjække Mænd, bleve som Misdædere forviste af det utaknemmelige Grækerland, der saaofte havde dem ene at takke for sin Frelse. - Carthagerhøvdingen Hannibal sleg over Pyrenæer= og Alpebiergene ned i det mægtige Latium, slog Romer nes stridvante Hære og bragte Roms stolte Mure til at hæve. Men Carthago svigtede sin store Fostersøn og lod ham kæmpe allene: omsider kaldte det ham hjem for med de lemlæstede Levninger af Punierhæren at stille sig mod den unge modige Scipio. Ved Zama lagde den gamle herlige Kæmpe under for sine Fiender, han maatte flygte fra sit Fædreland og endelig tage Gift for ikke at falde i deres Hænder. Enejus Pompejus med Tilnavnet den Store, denne ædle Kriger, der havde tilendebragt Krgen med Sertorius, Gladiatorerne, de isauriske Sødøvere og Kong Mithridat, maatte vige for Julits Cæsar; han flygtede til Ægypten hvor han blv myrdet af Kongen. J. Cæsar, denne kloge, krigsfarne, veltalende og ærgierrige Romer faldt for de Sammensvornes Dolke. Religionsstifteren Muhamed dræbtes ved Gift. - Henrik den sterde, maaskee een af Frankrigs kjækkeste og elskværdigste Konger faldt for Morderhaand. - Carl den 12te, een af den nyere, Tids beundringsværdigste Helte svigtede Lykken i den Grad, at han overlevede sin egen Roes: han fandt sin død for Frederikshald. - Sverrigs kjække Kong Gustav den 3die blev snigmyrdet. - Napoleon Buonaparte, upaatvivlelig vor Tids største Helt, Seierherren ved Lodi, Marengo, Ulm, Austerlitz og Jena, det stolte Frankrigs Keiser og Jtaliens Konge, blev dethronisert, landsforviist og maatte nedlægge sin Krone, for Ludvig den 18des Fødder. Historien fremviser, neppe nogen Mand, hvis Skjæbne har været saa underfuld og mindeværdig, saa blid og bitter som Bona(Af Udgiveren.) partes.