Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-07-04
Jdet vi villigen anerkjende den agtværdige Folelse, der kan have bevæget Chr. Thyregod til at afgive foranstaaende Erklæring, nodsages vi dog til at ledsage denne med et Par bemærkninger. Det vil næppe være faldet ret Mange af vore Læsere ind, at vi skulde ville tillægge os Fortjenesten af, at Chr. Thyregod endelig er kommen den Bane nærmere, Naturen synes at have anviist ham. Vi have kun yttret vor Glæde over, at det er skeet, at et Ønske, som vi for omtrent et Aar siden udtalte, endelig er rykket sin Opfyldelse et stort Skridt nærmere. At dette Ønske tidligere end af os var udtalt af Veile Avis, kunde vi jo vistnok gjerne have berettet med det Samme; men Herregud, det randt og virkelig ikke i Tanker, at vi ved at undlade det gjorde Skaar, i Veile Avis's Fortjenester saa meget mindre, som vi ingenlunde, skjøndt man efter "Erklæringen, skulde formode det, havde Veile Avis at takke for vor Kundskab om Chr. Thyregod, og heller ikke havde indskrænket os til Brugen af dens Ord, da vi omtalte ham. Vi leverede i vort Nr. 68 for Løverdagen den 7de Juni 1845. en selvstændig Artikel om Chr. Thyregod, til hvilken vi som Hjælpemidler havde benyttet private Breve og Veile Avis, denne citeret, hvor dens Ord vare anvendte, og hvori vi, efter et af Brevene, optoge en af en ung Haandværker i Veile forfattet Skizze, af Natursangeren. Denne Skizzes Slutning og de dertil af os knyttede Linier maa det være os tilladt her at optrykke: Paa vildsomme Hede, blandt Lyng og Blomster smaa, Saa mangen En har truffet den Bondeknøs at gaae. Der holdt de ham for fjantet, de kaldte ham en Rar; Et Nogen af dem aned: Geniets Søn det var. Her i vort lille Veile, her kalder man ham stor, Ja Mangen høit forsikkrer, at der i Knosen boer En Digteraand, et Lune, et Vid og en Forstand, Som vist engang vil gjøre den Bonde til en Mand. Af Hjertet ønske vi, at disse sidste Linier maatte vorde Sandhed; vi ønske med Udgiveren af Veile Avis, at Christen Andersen maa i Hovedstaden finde Understøttelse til at vandre den Vei, hvortil Naturen synes at have givet ham Kald. At mætte Den, der sukker for Brødet, er skjønt; men er det ikke herligt, at mætte en higende Sjælv, Hvo der tænker sig ret, hvad det vil sige, at tørste efter Kundskab, at længes mod hvad der er Skjønt og Ædelt og Ophøiet, og som jo dog kun Den i Sandhed bliver fortrolig med, der byder over den Magt, som ligger i Kundskab, men være ved sine Livsforhold stillet bag en Skranke, hvor Kundskabs Kilde kun rinder i et plumret Leie og kun fjelden tilbyder en Lædskedrik, - Hvo der ret har forestillet sig dette, han vil ogsaa være istand til at fatte den unævnelige Glæde, der maa gribe en saadan higende Sjæl, naar der paa eengang aabner sig en sikker Udsigt for den, at dens Længsler skulle tilfredsstilles, og har han Hjerte og Evne, skal han ikke betænke sig længe paa, hvad han har at gjøre, naar der møder ham en Personlighed, som den, vi her have omtalt." Saaledes løde Ordene. Og efter disse skulde det virkelig endda være en mindre rigtig Yttring af os, naar vi sagde, at vi tidligere havde udtalt det Ønske for Chr. Thyregod, til hvis Opfyldelse Hs. Majestæt Kongen nu har rakt sin Haand! Os forekommer det ikke saa; vi troe, at for Sandhedens" Skyld, imod hvilken vi ikke vide at have syndet, behovede Erklæringen, ikke i mindste Maade at berøre os. At Chr. Thyregod derimod udtaler sin Tak til Redacteuren af Veile Avis, der virkelig var den Første, som offentlig omtalte ham og henledte Opmærksomheden paa hans Talent, finde vi smukt og i sin Orden; ligesom vi med Fornøielse erkjende, at Red. af Veile Av. derved handlede aldeles i Overeensstemmelse med hvad der af os ansees for en af Journalistens ufravigeligste og kjæreste Pligter.