Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-06-03
Om Hoveriet er i den senere Tid i offentlige Blade fremsat Meget baade for og imod, og Enhver, der interesserer sig for denne Sag, erindrer vel endnu, at Hovedgrundene, som Talsmændene for denne Levning fra Vornedskabets Dage, opstillede, vare følgende: 1) De Hoveriepligtige ønske ikke at fritages for Hoveriet, naar det skal erstattes med Pengebetaling. 2) Gudseieren vilde lide altfor stort et Tab paa Hovedgaardens Avlsproduction, ved at miste Hoveriet. 3) Jngen Regjering kan, uden ved uretfærdigt Magtsprog, ophæve Hoverieindretningen. Hvad den første Grund anbelanger, da følger det af sig selv, at saalænge den Hoveriepligtige ikke ønsker sig fritaget for Hoveriet imod passende Pengebetaling derfor, saalænge er det ogsaa hensigtsløst, at skrive een eneste Tøndel derom, ligesom det ogsaa da var utidigt og skadeligt at frigive dem; desaarsag, har jeg tiet indtil nu, endskjøndt jeg som tre Decennier siden belønnedes af det kgl. Landhuusholdnings-Selskab, for en Afhandling om Hoveriets Skadelighed, og har siden den Tid stedse havt den ønskeligste Leilighed saavelsom den inderligste Lyst til, at samle Erfaring om denne Sag. Mu derimod, da jeg har Vished om, at de Hoverienligtige hele Landet rundt saa gjerne ønske sig frigivne som Hoveriet mod passende Pengebetaling aarligt, vilde det vel ikke være upassende, at meddele min beskedne Mening over denne Gjenstand, dog ikkun for saavidt det i sammentrænge Korthed der lader sig iværksætte. Hoverien er meget skadeligt, fordi det foraarsager er uundgaaeligt Tab af mangfoldige kostbare Kræfter og den uerstatlige beleilige Tid, gjør det umuligt for de Hoveriepligtige, at holde Orden ved deres Avlsbrug, eller at iværksætte og fuldføre en høit fornøden og meget lønnende Forbedring derved, udsætter dem for mangfoldige uundgaaelige Vilkaarlig heden og Ærgrelser; befordrer. Immoralitet og Ulædelighed blandt Ungdommen, og stiller betydelige Hindringer i Veien for en bedre Cultur ved Hovedgaardens Avlsbrug, og som den ikke falder enhver Godseier saa let at overvinde. Vilde nu Nogen spørge: Hvad forstaaes ved en passende Erstatning i Pengebetaling for Hoveriets Frigivelse? Da svares: Hvad det aarligen vilde koste for Godseieren, paa ethvert Sted, at holde de fornødne Folk og Heste samt anskaffe de fornødne Redskaber med Jndbegreb af noget mere Bygning -, til at bestride alt det Pligtarbeide, Hoveriebønderne ifølge Hoverieforeningen ere pligtige at fuldføre; dette maar vel ansees for en passende Pengebetaling for Frigivelsen af Godsets Hoverie, og naar samme fordeeltes efter en rigtig Maalestok paa hele Godsets Hoveriepligtige, da vidste Hver af dem, hvad han havde at svare derfor Den anden Grund, at Godseieren vilde lide alt for stort et Tab paa Hovedgaardens Avlsproduction, ved at undvære Hoveriet, har ikke meget at betyde, da Erfaringen nu har godtgjort, at en indsigtsfuld og dristig Landmand enten som Godseier eller Forpagter, ved egne Folk, egen Besætning og eget. Jnventarium meget vel er istand til, med Orden at bestride Hovedgaardens Avlsbrug til stor Fordeel, ikkuns at der lagt tages dette, at Frigivelse ikke skeer pludseligt, men udsættes et Par Aar eller tre, indtil det fornødne Arangement kan træffes af den ubemidlede Godseier, uden at ruinere ham, og hvorved ogsaa vandtes dette, at de Hoveriepligtige, ved forøget Anstrængelse, i Haab om Frigivelsen og nødvendig Forberedelse dertil, sattes i Stand til at svare Hoveriebetalingen. Den tredie Grund, at ingen Regjering, uden ved et uretfærdigt Magtsprog, kan ophæve Hoverie indretningen, synes ved første Øiekast af megen Vægt, da ingen god og viis Regjering nogensinde vil tillade sig, ved Magtsprog at begaae Uretfærdighed imod nogensomhelst Statsborger enten Høi eller Lav; men denne Vægter ikkun tilsyneladende. Jeg skylder Beviis for denne min Paastand, og uden Arrogance vover jeg, at fremsætte det her til Overveielse for alle tænkende og redelige Sandhedsvenner. Gud, den almægtige, allvise og algode Skaber og Verdensbestyrer, dannede Mennesket, i sit eget billede, eller bestemte det til, at stige stedse meer og mere i Fuldkommenhed til større og større Liighed med ham, hvortil han udrustede det fremfor alle andre Skabninger paa Jordkloden med høie Anlæg. En viis og god Regjerings vigtigste Omsorg, under hvilket Navn den end fremtræder, saasom monarkisk, republikanske &c., er og bliver dog alletid denne : at fremme hiin den Høiestes Plan med Menneskeheden. Bestrædelsen derfor kræver et Arbeide, der er intet mindre end Døgn værk, men indbefatter Sekler, og aldrig endes her i Ufuldkommenhedens Land: Vel sandtil. Enkelte Subjecter, begavede med overordentlige Naturanlæg, haver under gunstige Omstændigheder, ved stor Anstrængelse svinget sig op høit over Mængden; men de ere Sjeldenheder, og fremstøde som lysende Meteurer, den tændtes og forsvandt. Betydelige ere da en Regjerings Forpligtelser, og stort dens Ansvar, naar den skal svare til sin Bestemmelse, og saare vanskelige maae det ofte være, at finde det Rigtige; thi hvad der til een Tid og under de stedfindende Omstændigheder er det Rette, vorder til en anden Tid og andre Omstændigheder det Urette., Krønikens= Aarbogen meddeleher= Lys, i denne forviklede Sag. Vi skue her Nationer og Folkefærd med Folkeformerelser at danne Stater, hvori det allerførste Skridt til Forædling bevirkes ved despotisk Strænghed, og, hvor enDrakans haarde Love passende skrives med Blod; men vi bemærke tillige, at medens nogle Nationer forblive stagnerende paa det første Udviklingstrin, fremarbeidede andre sig paa i Udviklingens Gang, men formedelst dens eensidige og skjæve Retning fremarbeidede sig, for atter at synke tilbage til det forrige Barbarie, medens endnu andre ved almindelig, harmonisk og grundig Dannelse endnu vedblive i Udvikling og Stigen til stedse høiere Fuldkommenhed. Hvormeget alt dette beroede paa Statsbestyrelsen, staaer ogsaa med undslettelige Træk, men hvorledes en viis og god Regjering med Omhu agtede paa Tidsaanden og lemmede sig efter den Grad af Kultur, Nationen havde opsvinget sig til, og hvor fornødent dette var, staaer ogsaa den med Flammetræk, og fremlyser deraf, at forældede Skranker, der forhen vistes som høistfornødne, Tid efter anden borttoges, naar den betimelige Tid veste sig, og Nationens frie Udvikling og Fremadstræben krævede det. Hvad Under dal om en saadant Regjering til rette Tid var betænkt paa, at nedbryde de Skranker, der fordum reistes, under en svag og afmægtig Statsbestyrelse, af enkelte mægtige, rige, overmodige, snue og dristige Statsborgere for Folket at kue, og at sønderbryde de Lænker, som fordum paalistedes det, saasnart det følte ret Trykket deraf, sukkede efter Friheden og forstod at benytte den. Vel sandt, Vedkommende raabe Ak og Vee over Regjeringen, naar Sligt gaaer for sig, og saaledes raabte de stedse Saaledes raabte de, da Frederik den 4 ved Forordningen af 21de Febr. 1702. ophævede Vornedskabet, hvortil dog intet Spor fandtes i det 16de Aarhundrede, saaledes raabte de, da Forordningerne af 6te Mai 1769, 20de Febr. 1771 og 6te Decbr. 1799 indskrænkede Godseiernes Ret til, egenmægtig at paalægge Fæsterne vilkaarligt Hoverie, og bestemte, hvormeget de maatte fordre, saaledes raabte de, da Stavnsbaandet, som foranledigedes paalistet Undergivne ved Forordningen af 5te Marts 131, atter opløstes ved Forordn. af 20de Juni 1788, den skulde sættes i Kraft overalt i Landet 1ste Januar 1800, hvilket den ogsaa blev, saaledes raabte de, da der fattes Skranker for Skovødelæggelsen, og formeente, at derved gjordes Brud paa Eiendomsretten, dar Den, der for egne Penge tilkjøbs sig en Skov, ikke maatte have fri Raadighed over samme; saaledes raabtede, saaledes raabe de, og saaledes: ville de nedblive at raabe, saa ofte gamle, endog for det Hele nok saa skadelige Misbrug, skulle afskaffes, & Lands Regjering maae forudsætte, at de fleste, ja allerfleste Statsborgeres Bestræbelse fornemmeligen gaae ud paa, at tilvende sig selv og Sine al mulig lovlig Fordeel, ubekymrede om, enten Andre have Fordeel eller Tab derved, ja at Mangfoldige ikke. sjeldent dreve, drive og ville fremdeles drive Gennytten saavidt muligt, og med megen Conseqventse og Snuhed ved Skin af Rets tilliste sig, Andres personlige og eiendommelige Rettigheder, naar det nogenlunde kan spænde vel af; thi Almeenaanden, og Fædrelandssind, bessele ikke Alle. For nu at sætte Skranker for sligt Uvæsen, og saavidt muligt modarbeide dets fordærvelige Følger= og opretholde Staten; da maae det være enhver god Statsbestyrelses fornemste Øiemed, at see paa det Heles Tarv, og med Aarvaagenhed og Fasthed, at modarbeide Alt, hvad der truer med at tilintetgjøre samme eller stiller sig fjendtlig i Veien derfor J Anledning af hine opstillede Exempler vil jeg her i Forbigaaende blot bemærke dette at Mange af de Rulevende sikkerligen endnu have det i frisk Minde, hvilken Opposition Forordningen om Stavnsbaandets Løsning mødte især af de jydske Proprietairer; jeg selv ikke allene iagttog. Tingenes Gang i Datiden, men lagde Mærke til, hvorledes Efterveerne en føie Tid efter endnu gave Lyd fra gamle Jægeres og Ridefogders dybtoressede Bryst, og hvorledes Forbandelser, nedlynede over Ræven og Bjørnen, hvorved der sigtedes til de herlige Mænd og varme Fædrelandsvenner Reventlow og Colbjørnsen, hvis Minde Nutiden velsigner og Efterslægten til evig Amindelse vil bevare i hæderlig og taknemmelig Jhukommelse. Nu spørger jeg: Vilde Regjeringen virkelig begaae en Uretfærdighed, ved at ophæve en Jndretning, som Hoveriet, der er saa skadelig for det Hele, især om Ophævelsen ikke gik for sig uden passende Vederlag i Pengebetaling? Slutteligen tilføies endnu dette: Det gamle Forhold imellem Godseiere og deres Fæstebønder er, efter min Formening, heller ikke længere passende, og trænger, om ikke strax til Opløsning, saa dog til en Forandring; thi de fleste Godseiere beklage sig over, at deres Jndtægt af Godset er saa ubetydelig, og at de finde ingen Lyst eller føle intet Kald til, at ophielpe forarmede Fæstebønder, hvis Antal allerede en saa stort, medens Fæstebønderne klage over, at de formedelst Nedkuelse og Udsugelse af Foresatte geraade i Armod: det gamle Forhold, da Godseiere viste sig som Fædre og ansaaes af Undergivne som Fædre, er fast allevegne forsvundet, og vender neppe mere tilbage. Skrevet i Mai 1836. Om dHrr. Præsters Bidrag til Tabelværket.