Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1809-05-20
Udgives ved Toldprocureur Geelmuydens Enke Løverdagen den 20de Maj. Ved General Hesselbergs Grav. Stat stille, Vandringsmand i en Søn saa elskelig Bedækker Norrig her med taaredugget Flig; En ægte, norsk Soldat, sit Land, sin Konning huld, Den sande Ædelsteen i Kongekronens Guld. Et siger Tuen her med gyldne Jndskrifts Pragt, At det er Hesselberg, som under den er lagt; Men hist fra mangt et Blad i norske Kjæmpers Krands Hans Navn fremstraale skal i Mindets hulde Glands; Thi vild, han dannede saa mangen braver Helt, Der fredigt veved Liv for os i blodig Feldt Savn aldrig, Norrige, en saadan sand Soldat, En Stierne dyrebar i Feidestormens Ner! Deng er Vægten af disse sorte Fiele, der indslutte Støvet. af den i Livet Velædle, end Døden salige Madame Jannicke Harmens, fød von der Obe: thi de gjemme, og hvormegen virkelig Værd, begrave for Mand og Børn alt formeget. Den glimrende Verden tabte intet; Hun forstod intet af hvad Nutidens Damer maatte vide meere for at glimre end stifte Nytte; men Hun var Kiønnets fornemste Kald voxen, forstod den skiønne, den ædle, ikke saa let lærte Konst: at giøre Mand og Børn lykkelige. Var altsaa hiemme i det Fag, Hun skulde og burde, nemlig : i sit Huus som Kone, som Moder. Her gik Hun til sin Huusdont, saa tro, saa stille, saa ufortrøden; her lyste Hun ved sit Exempel, mere end ved Ord for 8 Børn, hvoraf 3 Sønner og 2 Døttre ere gangne foran, for ikke at overleve en saa kiær, en saa umistelig Moder; men møde og modtage Hende hos Gud, Den 19de Marts 1798. lovede Hun, for Guds Aasyn, sin un igienlevende dybt saarede Mand: Hr. Hans Hinrich Harmens en trofast Haand paa Livets Bane, og sporg Ham, min Læser: om Hun ikke holdte Ord: Dog, jeg vil svare dig i hans Navn: Jo Hun gjorde: "Hun trak den ikke tilbage førend den sank ved Hendes Side, kold og skiv, for den dræbende Døds Leden 12te Mai 1809. Hendes Alders 37 Aar. Samle ærværdige Svigerforældre, velsignede Forsynet, for den skieldne Sønnekone, og føle ved Hendes Død, som var det en virkelig Datters, Søskendes Mismod og Bekymring vidne om det skiønne Samdrægtighedsbaand, der bandt Hende til dem, Men Du den første og sidste i dette Sørgespil, Du haardt prøvede Mand; hvo kan vurdere dit Tab, Det kan kun den, der endnu er saa lykkelig at besidde hvad Du mistede. Hvad skal lyse for Dig i det ModgangstykkeMulm, der nu indhyller din Sti Det kan kun Tanken om det blide Forsyn, hvis Vei, hvad enten den gaaer op eller ned dog fører til Barmhiertighed; Kun Tanken om det skiønne Gienforenings Haab, der tilraaber Dig fra Din Ædles Grav Her Døden skiller Ven fra Ven, "Vi hisset samles skal igien: Alt Kiød er 56, og al dets Herlighed som Markens BlomsterEt nyt Beviis paa denne Sandhed, see vi atter i Støvet af den sande Christoe, den ædle Menneskeven, Michael Falch, Proprietair til Amblegaard i Søgn, som fuldendte sin jordiske Vandring. den 23de April 1809. Blid var hans Siel, ædelt hans Hierte stræng Retskaffenhed og sand Gudsfrygt var hans Skjoldemærke i enhver Livets Stilling: trofast, redelig, uegennyttig var han stedse i Omgang med Venner, og i sit hele Forhold fulgte han stedse hint Religionens store Bud. Du skal elske din Næste som dig selv. At aftørre Vemods Taare og lindre den Livendes Kummer; at mætte den Hungrige og klæde den Nøgne, var altid hans Siels Vellyst, derfor føles nu tung hans Savn, især af de mange Trængende under Amblegaard.