Norske Intelligenssedler, 1765-07-31
Sedler. Jntelligen Norske J No. 31. Onsdagen den 31. Julii 1765. de Se Slutningen af Brevet fra Menniske-Vennen. Der er endnu paa vores Skue-Plads Folk af alle Stænder, Slægt og Kiøn, som jeg tilforn har nævnt. Jeg vil (dog som Menniske-Ven) give dig mine Tanker om hvert i sær. Naar man betænker Forsynets Huusholdning med Naturens Orden, saa kand man ey andet end forundre sig over dens ubegribelige Indretninger. Vor Skabning, vor Natur, vor Attraa efter Lyksalighed, være sig enten sand eller formeent, er et umodsigeligt Beviis paa vores naturlige Liighed. Men vor Længsel er saa forunderlig, vor Lyst saa mangfoldig, og vor Attraa saa ustadig, at dette samme Forsyn synes (om man saa kunde sige) at have været nødt til at forandre sin første Stiftelse i af Liighed at danne U-lighed og af vores Ligemænd give os Herskere, snart i sin Vrede, snart i sin Naade, i stæden for at vi ere de andre Dyrs bestandige Overmestere, saa byttes vi til at herske over os selv. Fordi nu vores Kiøn er mangfoldigt, og vores Handlinger, som udfordrer en viss Orden og fornuftig Styrelse, ere af stor Vidtløftighed, saa maa vores Anførere være mange Slags. Disse, tilligemed deres Underhavende, kand man med Rette kalde den bydende og adlydende Stand. Endskiønt det er alle Menniskers Pligt, saaledes at vandre sin Vey, at Nytten af deres Gaver, Lykke og Egenskaber bliver ikke alleneste dem, men ogsaa deres Medbrødre, Menneskene, til Fordeel, saa kand dog ingen nægte, at de, som skal være andres Exempel, Beskyttere, Anførere og Forsvarsmænd, meer bør leve forandre, end som for sig selv. Leve de for andre, det er, for sine Underhavende, saa kand aldrig bedre Leylighed, aldrig bedre Opmuntring vise sig til at giøre Godt, end den, at have Ømhed, Godhed og Omsorg for dem, for hvis Beste Forsynet haver bestemt deres Liv, og givet dem den Lykke, heller at være befalende, end Adlydende. Jeg vil lægge hertil de Tanker, som jeg har gjort mig om alle Slags Slægter, som forekomme os paa vores omtalte Skue=Plads. Deres Forskiæl needstammer fra Stændernes Forskiæl. Det kommer ikke mig ved at undersøge, hvordan Slægternes Forskiæl er opvoxet iblandt os. Det er ey heller min Sag, at giøre Betraktninger over dens naturlige Billighed. Jeg har heller ikke nødig at udraabe med en af de franske Poeter () nogen utaalmodig Klage. Det er mig nok at der er en Ulighed. Jeg vil, som en Uvedkommende, derom give dig mine Tanker: Den menneskelige Natur, tilligemed de Gierninger, som udøves af dens adskillige Brug, ere afskyelige og tillige ypperlige, eftersom enhver dømmer om deres Værdighed og anseer deres Hensigter. Naar vi see Mennesker saaledes drives af uregierlige Sinds Lidelser, at de, ved at gjøre andre ulykkelige, arbeide paa sin egen Fordervelse. Naar vi see dem ved Egennytte søge med yderste Magt, at undertvinge og til intet giøre det Sælskab, som de selv ere Medlemmer af. Naar vi see alt dette, kand man ikke andet, end skammes ved vores egen Slægt, og, dersom Fornuften ikke raadede, næsten blive til Menniske-Hadere. Naar man igien seer dem fredsommelige godgiørende, indtagne af den ædelmodige Lyst, at elske det almindelige Beste. Naar vi seer dem aarvaagne i at sørge for deres Opkomst, som Naturen og Forsynets runde Gaver haver dannet til at blive den menneskelige Slægt til Nytte og sin Forfremmere til Ære. Naar vi see dem have Omsorg, Høyagtelse og Medlidenhed med den, som Lykkens U-gunst, uagtet deres egne Fortienester og Dydens Opmuntring, nøder til at sukke. Med et Ord: Naar vi see dem have Høyagtelse og Kiærlighed for Mennisket, som Naturen haver gjort til deres Ligemand, Lykken til Underdan; hvem skulde da tænke, at disse vare af samme Art, som de første, Man kand med største Ret ansee de Mennesker, som baade i Henseende til deres Myndighed og Eiendomme, vil og kand giøre godt, som en stor Gave af et naadigt og omhyggeligt Forsyn, som et Tegn paa, hvor meget vor Natur er herligere, end de andre Skabningers, naar den bruges efter Dydens Regler, ja som jordiske Skyts-Engle, som vaage over vores Lykke. Dette er den høyeste Karakter vi kand sætte paa vort eget Kiøn. Jeg erindrer mig et Udtryk, som Cicero brugte, da han forsvarede Ligarius for den store Julius Cæsar. De Dødelige, siger han, ligne Guderne aldrig meer, end som naar de stræbe, at giøre Mennisker lykkelige (). Dette er en værdig Tanke af en saa veltalende Mand. Et andet, ligesaa indrigt Jndfald, bruger BliniusSecundus, til at rose Arrianus Maturius, som var den Fornemste blandt de Altinater, Naar jeg taler og Maturi Rang, saa regner jeg den ikke efter hans Eiendomme, som ere store, men efter hans Levemaades Fuldkommenhed, efter hans Retfærdighed, Oprigtighed og Forstand (e). Saadanne Bevægelses Midler bruger. ( Boellan satire P. D. 87. Que mandit solt le jour od cette vanito Vint ici de nos moeurs souiller la puretsFr.) etc. Oratio pro Ligatio Cap. 12. PE. Epist. Libr. H. epist. 2. bruger Blinius til at erhverve sin Ven Ære, Maaden kunde aldrig være bedre, thi det er allerne Dyd og Menniske-Kiærlighed, som udgiør vor sande Roes. Vor Naturs, vor Siæls Egenskaber og vore indvortes Følelser, ere af den Beskaffenhed, at det er umuligt at vi kand høre eller see en ædelmodig Gierning, uden hos os selv at fornemme en særdeles Fornøyelse, en ubekiendt Lyst, som Dyden kand opvække endogsaa hos vanartige Mennesker ved dens blotte Erindring, og det endskiønt den roesværdige Gierning er os aldeles u vedkommende. Dersom nu noget Heldtestykke, nogen stor Godgiørenhed, noget synligt Tegn til Omsorg, lader sig see hos dem, som ere vores egne Overmænd, hvordan kand den andet, end opvække Kiærlighed, Taknemmelighed og Høyagtelse for dem, eftersom vi kand fornøye os ved de samme Dyder hos Fremmede. Overalt; hvor Godhed øves, vindes Godhed, og hvor Menniske-Kiærlighed er Herskere, erhverver han sig saadanne Slaver, som aldrig blive kiede af hans Aag. Forsynet belønner vore Pligter i Overflødighed. Det beordrev Velsignelse at boe i det Sælskab, hvor Barmhiertighed og Fred kysse hverandre. Hvad dem angaaer, som man kand henregne til den adlydende Stand, saa kand man ansee ethvert Menniske af saa utallig en Hoob, som en Sælskabs-Lem af en stor Forsamling; ere de Sælskabs-Lemmer, saa besidder de ogsaa Sælskabets Rettigheder, det er Høyagtelse og Kiærlighed. Høyagtelse, som Mennisker; Kiærlighed, som baade Mennesker og Med-Lemmer, Naturen er en godgiørende Moder, men ingen egensindig Stif-Moder, til os alle; den giver sine Gaver uden Bebreydelse til den Høye og til den Lave efter eget Behag. Dens Gaver have det Fortrin frem for Lykkens, at de ere gemeenlig ligesaa langvarlige, som vores Liv. Hine ligesaa ustadige, som deres Giver. Ved Naturens Gunst kand en, fød af de Ringeste i den adlydende Stand, blive med Ære sadt blandt de Fornemste af dem, som befale, derpaa ere daglige Bevise, men Lykkens U-bestandighed, som til spiller Giæk med sine Yndlinge, og Tidernes uformodentlige Omvexlinger, er sikker Lægedom mod Hovmod og Foragt, naar man, i at betrakte dem, ret vil aabne Fornuftens Øyne. Tilsidst kand jeg en glemme at erindre, at paa vor Skue=Plads er Folk af adskilligt Kiøn. Jeg vilde gierne slippe for at give mine Tanker og saa betydelig en Sag, som Kiærlighed er, tagen i sin rette Mening; men dit Venskab udfordrer min Oprigtighed, og min Oprigtighed maa sige hvad jeg meener. Min Maade har hidindtil været at raade dig til Venlighed, give dig et Begreb om de Sælskablige Pligter, som udspire af Menniske-Kiærlighed. Her holder jeg op at opmuntre dig til at elske, men jeg vil allerne erindre, at jeg, som saalænge haver givet Agt paa Verdens Forfængelighed, haver fornummet at dine u erfarne Ligemænd have elsket, men du vil vel spørge: Hvordan, De have elsket, siger jeg, uden at vide, hvemde have elsket, og have ikke videt; hvorfor, ja de have elsket saaledes, at de have hadet sig selv; og det haver været den naturlige Straf for deres ubetænksomme Daarlighed Jeg, som Menniske-Ven, kand ikke uden Vemodighed tænke paa, hvad stor Ælændighed utidig Kiærlighed har tilføyet vor Slægt. Neppe er nogen Stiftelse af Naturen, neppe nogen Sinds Lidelse bleven misbrugt i høyere Grad, at Tvang, Underfundighed, falsk Forestillelse, Egennytte, Hovmod og Gierrighed, i Sælskab med andre utallige Afgrundens Døttre, som vi kalde U-dyder, skal bruge Livets allerfødeste Eiendom til Spillebold, som Forsynet haver plantet hos enhver til vor Slægtes Vedligeholdelse, velsignet til vor Fornøyelse; det er en bedrøvelig Aands Fortærelse at tænke paa. Skylden til al Uorden, som Fordervelsen virker udaf en saa uskyldig, saa naturlig og saa nødvendig Ting, findes saavel hos de Smukke, som hos de Mandige af det menneskelige Kiøn. U-bestandighed, Koldsindighed og forestilt Oprigtighed, er ikke allerne Kiendetegn paa Mandfolk. Jeg havde næsten raadet dig fra at elske, men da jeg vilde skrive, syntes jeg som jeg hørte en myndig Røst udraabe disse Ord: Kiærlighed er stærkere end Døden. Herved erindrede jeg at Døden overvinder alle, følgelig mig og dig. Kiærlighed er endnu stærkere, derfor kunde den læt faae Raad med os. Jeg forandrede derfor mit Forsæt, og beder dig allerne for din egen Velfærdt skyld, ikke at give dit Hierte til den, som intet Hierte eyer, ikke at give dig fangen til en udydig Hersker, og aldrig at agte forblindende Glimt mod Siælens indvortes Fornøyelse. Alle disse Betænkninger haaber jeg at du antager i den samme oprigtige Mening, som den er skrevet af din Allerhengivneste, som heder T. Phillanthropos.