Corsaren, 1841-10-22
De kunne ikke forstaae. Der er, som bekjendt, undertiden Lykke i Ulykke, Vigtighed i Smaating, Klogskab i Galskab o. s. v.; mindre bekjendt er det derimod, at der undertiden ogsaa er Lighed i Ulighed, hvilket vi i de følgende Linier ville forsøge at bevise. Vil Du gjøre os den Tjeneste, kjære Læser, at gjore en lille Spadseretour med os igjennem Byens Gader - i Tankerne naturligviis; thi, gik Du virkelig med os, fik Du strax Ord for at være Medredacteur af "Corsaren" og kom saa til Gjengjæld til bl. A. at gjøre en ubehageligere Gang, nemlig gaae glip af visse Embeder o. desl. – saa skulle vi først vise Dig en Mængde Uligheder. Du vil see pyntede Boutikker, hvor Folk anstrænge sig hele Dagen med at udmaale Bomulds- og Silketøi, store, hoie Vinduer med elegante Gardiner, bagved hvilke man staaer for Speilet og pynter sig eller paa anden lignende Maade søger at tage sig ud til sin Fordeel: converserer, beseer hinanden gjennem Briller eller sætter hinanden Briller paa Næsen; Kjældre eller simple, mørke Leiligheder, hvor man den hele Dag møisommelig arbeider for Brødet, hvor man beseirer Næringsforgen den ene Dag, for den næste Dag at møde den paany, efter at den, lig Anteus, har reist sig fra sit Fald med fornyet Kraft. Det er Ulighed, ikke sandt? Det er al den Ulighed, som Skjæbnen har sat imellem Menneskene, og som har avlet saa megen Misundelse, saa meget Had og saa mange Forbrydelser. Men der er ogsaa en Lighed. Betragt dem nøiere, og Du vil see, at disse Bestillinger ere deres hele Sjæl, at Omsorgen for at udføre dem godt har betaget dem saaledes, at man kunde troe dem satte i Verden ene for at sælge Bomuldstøi, staae for Speilet, tale om Veiret og hen i Veiret eller slide og slæbe og trælle, og at det Hele, hvortil de efter alle disse Meriter og Bestræbelser stunde, er af spise sig mæt, ryge en Pibe og falde i Søvn. Og vi Andre, Du og vi - thi vi antage, at Du tænker som vi, idet mindste saa længe Du nu taler med os - som vel ogsaa have vor Sorg for det daglige Brød, og ved Siden af Sorgen Glæder og Nydelser, der beskjæftige vort Sind, men som dog altid synes, at der foruden dette endnu mangler Noget, som altid føle Brystet saa underlig betynget, ligesom om Aandedrættet ikke kunde drages frit, vi ere da med denne Anelse og denne Længsel Narre og taabelige Drømmere? Og de ere ogsaa Narre, de Faa, der føle eller engang følte som vi, og maaskee have lært os at fole saaledes - og som vi altsaa bør forbande, fordi de have bragt dette fremmede, fortærende Element ind i vor Sjæl? Ja, vi skulle forbande dem, fordi de have ladet os drømme en Drom, vi aldrig kunne glemme, og som den dybe Længsel stadig beskjæftiger sig med at gjøre virkelig. Vi skulle forbande Eder, J Fortidens og Nutidens Helte - Dig, Cato, som hellere vilde døe med Friheden end overleve den; Dig, Timoleon, som for Friheden havde Kraft til at afslaae en Krone; Dig, Winkelried, som for Frihedens Skyld trykkede de fjendtlige Spyd imod Dit Bryst; Dig, Carrel, som lod Dit Vaaben, den frie Presse, sønderbryde hellere end Du gav efter for Despotiet, og som af Despotiets Træl modtog Dødsstodet - vi skulle forbande Eder Alle, thi, ikke sandt? Det er en taabelig, phantastisk Drom denne Frihed? De trække jo paa Skuldrene, disse Herrer med Alen i Haanden, eller med de pyntelige Lokker eller med de lærde Bøger foran sig. Og de trække ogsaa paa Skuldrene, de, som trælle meest; thi de have tabt Kraften til at haabe. De sige jo Alle, at det lyder smukt at tale derom, men det kan aldrig skee. De ville ikke, eller de kunne ikke forstaae. Dog jo - de kunne forstaae. Kan ikke den Ene beregne og udmaale, at No og Stilhed, selv om den ret egentlig er trykkende, er meest fordeelagtig, og i alt Fald langt bedre end den Tilstand, der idet mindste er uvis? Kan ikke den Anden bevise, at Livsglæde og Nydelse dog ere de eneste veritable Goder, og at Alt udenfor den kun er Phan- tasi? Kan ikke den Tredie, med de lærde Bøger foran sig, vise Sort paa Hvidt paa, at, fordi hans Blod er koldt, derfor gjøre vi Uret i at have varmt Blod? Men vi have opdaget en Hemmelighed, og vi skulle hviske Eder den i Øret. Naar den Dag kommer, da der Intet er at maale, da der Jntet er paa Bordet, da det ingen Vibe er at ryge af, da Søvnen ikke vil indfinde sig, fordi den næste Dag staaer endnu mere mørk og truende end den nærværende, da - men heller ikke for - begynde de at see sig om; de gnide Øinene, faae dem heelt op, de see - de kunne forstaae, og - de ville forstaae.