Københavns Adresseavis, 1772-06-16
Svar paa Recensionen over Philomuses Lykønsknings Brev til Professor Balle i de Jydske Efterretninger Nr. 20. 1772. Man kunde let have spaa forud, at Philomusees ikke kunde være vedkommen hos alle Lærde i Aalborg Stift, siden den opHøyer en Mand, hvis Fortienester den mindste Part kunde taale at seenden med skeele Øyne. Dette Lys fordunklede en Deel Aftenbakker, der agte Dyd og Dygtighed for Forbrydelse og Slægtskab for Fortieneste. Jeg saae det forud, uden at have det allermindste af Öps prophetiske Aand. Men end ikke den Forudvidenhed kunde afskrække fra det Forsæt at lade Philomusus komme for Lyset; han forsikrede, han var ikke lyseskye. Taabelige Domme kunde han foragte, og de rigtige skulde altid blive modtagne med Høyagtelse. Philomusus er i Recensentens Øyne en Dadler, der spøger med de gamle uforbederlige Indretninger, og en Slags Nyehedsyge er efter hans Dom Skyld deri. Philomuses Vittighed skal være tøyleløs, og Mishag er den ubehagelige Affekt, Recensenten følte til under Giennemlæsningen. Dog denne fortredelige Rørelse svækkes og overvindes vel ved den besynderlige Fornøyelse, han fandt i at ansee Prof. Balles Fortienester ophøyede. Her atter en Harme over Recensenten. Han ønskede, at sligt ikke var skeet paa andres Bekostning. Han troer maaskee, at Dyden er fast og glimrende nok, uden at den behøver at afskrekkes ved Af veye, eller uden at holdes liige imod Laster. For os gierne. Viidere kalder Recensenten vor Tiids Alder en Tiid slettere end Jern=Alderen. Jeg kan troe, fordi Philomuses Lykønsknings Brev er kommen til Verden i den, eller kanskee vissere: Dette Klagemaal skal allene gielde om et lidet Stykke af Aalborg Stift. Ak! Jammer, Sørte Tider for Videnskaberne den liden Plet af Jylland, hos os i Kiøbenhavn ere de ret gyldne. Med Lipsius, som Dommer er R. ogsaa misfornøyet. Han jamrer sig over, at han fremkaldes af sin Rolighed for at give en Kiøbenhavnsk Philomusus Skudsmaal. Han vilde have undt den salige Lipsius det lit mageligere. De Høylærde kunde jo have betaget ham den Umage. De forsømte vel ogsaa ikke stort ved at kaste sig op i Dommer=Sædet. Efter mine Tanker kunde Recensenten blive den beste Tolk for Censurens, det lærde Slaveriets Jndtagelse hos os, naar han allene vilde vogte sig for saadanne Ord, som f. E. paradere, der nok uforsigtig er sluppet ham ud af Munden. Kunde han bringe det saavidt, fortiente denne ene Heltegierning meer end een Philomususes Lovtaler. Viidere siger Recensenteen; Præstestanden, som alt for ofte for visse Uværdiges Skyld maae høre ilde, bliver endikke her skaanet. Got! for Recensenten driste sig til at dømme B. C. R. a. for uværdige, Den Dom er alt san ubarmhiertig. En Mand kan jo være lærd, og vel Sidet til sil Embede, lad være han kan have Tinte af et latter og Pedanterie. Vi gad nok seet det Sted i Philomusus, hvor Præstestanden fornærmes, eller, at jeg skal laane Resen sentens Udtryk hører ilde; Den Opdagelse bliver han os skyldig. Hvor let er det ikke at giøre beskyldninger uden Grund, og fælde Domme uden Beviis. I det ringeste er det vanskeligere for en Konstdommer at belegge sin Bedømmelse med Grunde, end for en Præst, at skaffe Beviis til en Præken, naar enten Hukommelsen, eller i Mangel af den, Konkordantden er vel ved Magt. Resensenten farer fort; hvo han egentlig mener med en L. C. R. skiøtter vi ikke om at giette. Kunde mit Raad gielde noget skulde de heller ikke befatte sig dermed. Slaae 10 Gang hellere det Speil i tusinde Stykker der ikke undseer sig ved at bebreide nogen hans Pletter og Heslighed! J saadan en Tonne giør R. Miner af Philomuses, maaskee for at forbedre, eller at jeg skal tale i Prætesproget, for at omvende ham. Men skulde Philomusus ikke med Rette kunde fordre af Resensenten, at blive overbeviist om hans Forsyndelse, Thi hvad om han ikke engang troer at have forseet sig, uden man vil kalde det en Forseelse, at angribe Svagheder, Uordentligheder, for at standse, svække og forebygge dem, uden at røre ved Personerne, der kan være hæftig angrebne af dem, Lærde Sygdomme, naar de ere saa graahærd de, lade sig vanskelig læge, uden ved det Middel, Philomusus har brugt, at opvække Latter over dem. Er hans Forbrydelse intet andet, saa vil det see slet ud med hans Omvendelse, og hvilken Jammer da, over endeel af det Aalborgske Stifts Geistlighed, om De ved intet Middel kan faae Held til at giøre Philomuses til Proselyt af Deres bekiendte Smag og uforbederlige Tænkemaade. J Slutningen af Resensionen er Forfatteren hiertelig indtaget af det Ord man. Vi ville næsten tænke, at en vis Mand, der er vant til at slaae need paa alle Modsigelser med det MagtOrd man, som med en Tordenkile, havde laant Resensenten sin Lynild, sit Livord. Det klinger ellers vel naar man udpiiber det med en befalings Mands Mine, og udstøder det i en Ufeilbarligheds Tone. Det sabler need for Fode, og giør underfulde Nederlage paa Sværmere eller Fiender af den forældede Smag. Hvo Forfatteren er veed vi ikke. Jngen Under, at Folk, der ere saa langt borte fra Lærdommens Sæde, og Philomususes Fødestavn, ikke kan vide flere Hemmeligheder end vi i Kiøbenhavn. Deres Vankundighed er undskyldelig. - Hvortil den Ødselhed med sin Jndsigt i den lærde nyere Historie, naar R. siger: at han har seet en Philomusus temmelig haart begegnet i offentlige Journaler.