Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-12-28
J Ungdommens Alder er Mennesket unægtelig meest skikket til Glæde, ingen har giennemgaaet den uden at savne dens Tab. Legemet har erholdet sin fulde Kraft og er nu befriet fra de Besværligheder, som dets Svaghed i Barndommen førte med sig. – Forstanden har vundet i Styrke og veed at undgaae mange Daarligheder, som i Barndommen foraarsagede Sorger. Unglingen er mere sin egen Herre end Barnet og glæder sig i Nydelsen af sin Friehed; Haabet om endnu høiere og bedre Glæder omsvæver den udviklede Aandskraft; Ubekiendtskab med Menneskelivets sande Bestemmelse drager Sindet hen til den sandselige Verden og dens Glæder. Men desuagtet er denne Alder ikke frie for Ubehageligheder; Tilbøieligheden til Forlystelser finde saa ofte en ubehagelig Hindring i de nødvendige Beskiæftigelser. Tilbøielighederne henrives til Nydelser og Foretagender, som drage smertelige Følelser efter sig og Forhaabningerne og Ønskerne blive ofte saa levende og saa mange, at deres umuelige eller sildige Tilfredsstillelse blive til en Pinsel. Den voxende Kiønsdrifsætter Jndbildningskraften i Bevægelse, og leder saa ofte til Ønsker, som ikke kunne fyldestgiøres. J den modne Alder gaaer efterhaanden Blikket op om Menneskelivets sande Beskaffenhed; man har tragtet efter at komme i Glædens Land, og man erfarer nu (som det forhen er bemærket) at man er kommen ind i Pligtens. Hvilke Bekymringer for Udkommet, hvilke Sorger for sine Tilhørende, hvilke Besværligheder ved sine Forretninger blande sig ikke imellem Livets Glæder i denne Alder, hvor suurt bliver det ikke for de Fleste at tiene Brødet, især da man nu har bundet saamanges Skjebne til sin egen, Livet taber efterhaanden sine Fortryllelser, og Pligten bliver Hoved baandet, som binder Mennesket til Livet. Under legemlige Besværligheder traadte Mennesket ind i Verden; det varede længe inden Legemet tiltog i Styrke og Barndommens Svaghed kunde ophøre. Under legemlige Besværligheder, forlader Mennesket igien Verden, større forsaavidt det er i Alderdommen sig dem tydeligt bevidst, mindre fordi Følelsen af dem formildes ved Haabet. De legemlige Ubehageligheder ere i Barndommen mere gavnlige for andre Menneskers moralske Dannelse, i Alderdommen derimod meere gavnlig for vor egen. Foreningen med Verden koster Siælen en Smerte, Adskillelsen fra den foraarsager den en ikke mindre. Ligesom Menneskets Gang igiennem Jordlivet og Overgangen fra denne Udviklings-Periode til den anden er en Blanding af Lidelser og Glæder, som en naturlig Følge af Legemets egen Natur, og de Forandringer og Udviklinger, som det er underkastet, og den Forbindelse hvori det staaer med Sielen, saaledes er den heele Mennesket omgivende Verden, imedens det vandrer her i Jordlivet, saaledes indrettet, at Menneskelivet bliver en uophørlig afvexlende Kiæde af Sorger og Glæder af Lidelser og af behagelige Følelser. Hvor skiøn og riig er ikke Naturen og hvor utallige Forlystelser tilbyder den ikke Menneskets Sandser, den fortryller Øiet, henriver Øret, kildrer Smagen, vederqvæger Lugten, behager Følelsen, Men hvor ubehagelig og hvor skadelig er ikke saa ofte den samme Natur, den saarer da og smerter Sandserne ligesaameget, som den ellers glæder dem, giør et ubehageligt Jndtryk og opvækker Rædsel, ækler og plager: Vinterens Kulde træder istedet for Foraarets Blidhed og Sommerens Varme; Uveiret afløser det roelige og behagelige Veirlig. Naturens Virkninger ere ofte ødelæggende og rædsomme, saa velgjørende som de i Almindelighed ere: J Elementernes Beskaffenhed ligge mange Kilder til Vanheld; Jlden fortærer, Vandet opsluger, Jsen bedrager, Luften skader Helbredet. Naturen tilbyder mangfoldige Midler til Underholdning og Glæder; men Mennesket kan ikke sætte sig i Besiddelse af deres Rigdom uden Møie og Besværligheder. J Menneskenes Legemer ligger, uagtet den beundringsværdige Viisdom, hvormed de ere byggede, mangehaande Spirer til store Lidelser; uforudseelige og uafvendelige Tilfælde udsætte dem for smertelige, ofte uhelbredelige Beskadigelser. Mangehaande Vanheld møde paa Menneskenes Eiendomme; der er meget Godt til i Verden; men det er i høi Grad usikkert og forgiængeligt. Menneskenes Stilling imod Dyrene og imod deres eget Kiøn underkaster dem bestandige Sorger; de første foraarsage dem Fortred eller sætte dem i Fare, de sidste krænke dem ved Lidenskaber, Daarligheder og Feiltrin eller bekymre dem ved deres Lidelser; det ene Menneske lider bestandig under det andets legemlige eller aandelige Svagheder. Kierligheds og Venskabs Baand binder Menneskene til hinanden; men de opløses saa ofte af sig selv, eller de sønderrives. Har man det endog selv godt, saa maa dog Synet af andre Menneskers Lidelser saare vort Hierte. Om endog ingen Modgang møder os eller den endog er ubetydelig, saa svækker dog tilsidst Vanens Magt Følelsen for Jordlivets Glæder. Saaledes er det kun i den uerfarne Ungdoms Alder, at Mennesket kan giøre sig Haabom at en reen og varig Lyksalighed kan findes i Jordlivet. Erfaring og en modnere Forstand vil overbevise det om, at det ikke er saaledes. Med Aarene vil Mennesket indsee, at en reen Lyksalighed ikke lader sig opnaae i denne Verden, og at Jordlivet vil stedse blive en Afvexling af det Behagelige og det Ubehagelige, af Glæder og af Sorger. Forstandens Svaghed, Sandselighedens og Tilbøielighedernes Styrke, Legemets Skrøbelighed, den Menneskelige Naturs Ufuldkommenhed, som volder at Menneskene let blive ubehagelige for hinanden og let komme, i Strid med hverandre, og Naturens hele Jndretning, ville stedse være uovervindelige Hindringer for at opnaae en ublandet og fuldkommen Lyksalighed paa Jorden. Om det Onde eller det Gode, det Ubehagelige eller det Behagelige har Overmagten i Menneskelivet have vi Mennesker for svage Evner til at afgjøre; det vi kunne overskue deraf er for lidet til at foretage en saadan Afveielse; Vi kunne ikke engang overskue og bedømme vor egen Skjebne i dette Stykke; thi det Onde og det Gode forglemmes. Der kunne imidlertid dog anføres meget gyldige Grunde, som giøre det sandsynligt, at det Behagelige har i Menneskelivet Overvægten over det Ubehagelige. Lidelserne ere vel ikke lige store for alle Mennesker, og til alle Tider. Somme Mennesker, ere fødte med en svagelig Legemsbeskaffenhed, med et uroeligt eller sørgmodigt Gemyt, med heftigere Lidenskaber end andre. Visse Menneskers Skjebne er meere sørgelig end andres; imidlertid ere dog paa den anden Side Sorgerne og Glæderne ofte langt mere ligge fordeelte end de synes ved det første Øiekast at være. Visse Mennesker ere bedre skikkede til at finde sig tilfreds med Jordlivet end andre, nemlig de som have et fundt Legeme, et roligt Gemyt, en svag Jndbildningskraft, saa at de kunne blive tilfredsstillede af Livets sædvanlige Beskiæftigelser og ikke have for megen Hang til speculative Beskiæftigelser; thi dersom man stræber for stærkt hen til Aandeverdenen, saa bliver Overgangs-Perioden (eller dette jordiske Liv) mere ubehagelig; man føler da for levende Menneskenes og sin egen Ufuldkommenhed; man mærker det da for tydeligt, at man er i en aandelig Barndoms Tilstand og Ønsket og at have overstaaet denne tiltager. Jmidlertid taber dog Kiærligheden til Jorden sig hos alle Mennesker mere eller mindre med Aarene. Man overbeviser sig efterhaanden om, at det er planmæssigt anlagt i Jordlivets Jndretning, at det ikke skal være bestemt til at tilfredsstille Jordens fornuftige Beboeres Hang til Lyksalighed; man føler at der maa først foregaae en Forandring med dem inden denne skal tilfredsstilles, og at dette jordiske Liv er kun en Forberedelse til et forestaaende og ubekiendt Liv, som man gaaer imøde. Man beroeliger sig ved at Jordlivet er saaledes som det er, da det kun har en saa kort Varighed, og man ahner og indseer ofte, at i dets Lidelser og Besværligheder ligger en Kilde til høiere og reenere Glæder, og at de som kjøbes ved Møie, erholde derved en større og høiere Værd (Hvorliden absolut Værd Mennesklivet har, sees ogsaa af dets Korthed. Havde det besiddet en sand indvortes Værd, og dets Hovedbestemmelse ikke havde bestaaet i, at forberede Menneskene physisk eller aandeligt til en høiere Tilværelses Tilstand, saa havde vist en større Varighed været blevet det tillagt. Da Dyrelivet endnu har en langt mindre indvortes Værd end Menneskelivet, saa er ogsaa Dyrenes Liv i det Hele langt kortere end Menneskenes. Det halve Antal af Menneskene døer i sin Ungdom, og Disse erholde saaledes blot deres physiske Udvikling i dette jordiske Liv.) Jorden er ikke bestemt til at være nogen uafbrudt Velbefindelses-Tilstand for dens levende Beboere og for Menneskene i Særdeleshed; thi vel gives der mange Glæder, i denne Verden; men ublandede og overveiende blive disse Glæder ikke. Vi kunne ikke forklare os denne Jordlivets Beskaffenhed uden af dets Beboeres intellectuelle Ufuldkommenhed og af at Jordens Jndretning er gjort passende til denne Ufuldkommenheds=Tilstand for at befordre Udviklingen til en større Fuldkommenhed. Da Menneskelivet er saameget blandet med Svagheder saa følger det af sig selv, at det ikke er nogen Fuldkommenheds-Tilstand, og at store og væsentlige Ufuldkommenheder klæbe De klæbe ogsaa ved Dyreverdenen, men de Væsner, som tilhøre den, føle dem ikke selv; ved det. Dyrenes Ufuldkommenhed kan derfor ikke betragtes, som noget væsentligt; da de ikke kunne kiende og ikke afhielpe den, de maae blot betragtes som Skabninger, der staae i det Skabtes Rige paa et lavere Trin. Med Menneskene er det anderledes, de have giort et væsentligt Skridt ind i Aandeverdenens Rige, ved det at de kunne kiende deres egen Ufuldkommenhed, føle en Trang til at afhielpe den og anvende en Bestræbelse paa at giøre det. Hvori er derfor Menneskelivets væsentlige Ufuldkommenhed grundet, vist ikke deri, at de ikke kunne indsee og udføre alt det, som kunde være ønskeligt for dem, og at der gives her en Grændse for deres Evner. De ufornuftige, de vegetative og livløse Skabninger ere ikke ufuldkomne fordi deres Evner ere indskrænkede; de besidde altid den væsentlige Fuldkommenhed, at de svare til deres Bestemmelse. Men Ufuldkommenheden i Menneskelivet er væsentlig. Menneskene føle hos sig en anden Bestemmelse hvortil de ikke svare, nemlig den Bestemmelse at handle som det sømmer sig for et fornuftigt og ædelt Væsen. Det er begribeligt, at deres Ufuldkommenhed er væsentlig imedens den kun er relativ hos Jordens øvrige Skabninger; det er en naturlig Følge af at en høiere Fornuft noder disse til at svare til deres Bestemmelse, imedens Menneskene skulle frivilligen betiene sig af deres egen Fornuft til at opnaae deres. Vil man spørge hvori giver da Menneskelivets Ufuldkommenhed eller om man vil, Menneskematurens Svaghed sig i det Enkelte og egentlig tilkiende, saa bliver Svaret følgende: Den menneskelige Naturs Svaghed og Ufuldkommenhed og følgeligen ogsaa Menneskelivets uiser sig i følgende Poster: Saameget end Aandskraften føler en Tilbøielighed til Virksomhed, saa maa dog denne Virksomhed være let og tillige svare til Siælens medfødte Tilbøieligheder eller naturlige Drifter, naar den skal behage den. Enhver Anvendelse af Tænkekraften, som koster den Anstrængelse er den ubehagelig, den drives i Almindelighed kun dertil af Nød, Frygt, eller af en eller anden Tilbøielighed, f.Ex. Lyst til Ære, det varer længe og finder desuden sielden Sted, at Lyst til Sandhed bliver en saa mægtig Tilbøielighed i Siælen, at den derfor beqvemmer sig til enhver Anstrængelse af sin Tænkekraft, derfor falder det saa tungt at lære noget i Barndommen, derfor bliver Nød og Modgang de kraftigste Drivefiedre i Menneskelivet til at bringe Menneskene til at bruge deres Fornuft, Det er vel sandt, at Menneskenes naturlige Anlæg til at bruge deres Tænkekraft ere forskiellige, nogle Mennesker have af Naturen en langt større Tilbøielighed til, og finde en langt større Lethed i at anstille Betragtninger og til at handle efter Overlæg end andre, hvad enten de aandelige Kræfter ere oprindeligen forskiellige eller, som det er sandsynligere, at deres større og mindre Styrke er grundet i de Organisationers forskiellige Beskaffenhed, hvormed de staae i Forbindelse. J hvorledes saa end Sammenhænget dermed er, saa er denne beskaffenhed ved Menneskenaturen passende til en Verden, hvor saa mange legemlige Forretninger skulle nødvendigen besørges, og hvor Tænkekraftens høiere Udvikling kan kun blive faa Mennesker forbeholdet. Men naar ogsaa Mennesket føler en naturlig Tilbøielighed til at bruge sin Tænkekraft og Kiærlighed til Sandhed og Viisdom bliver en herskende Tilbøielighed hos det, saa at det for at tilfredsstille samme ikke skyer nogen Møie og Anstrængelse, saa føler Menneskesiælen hos sig selv følgende Svagheder. At Siælen kun formaaer at overskue faa Gienstande paa engang, hvoraf følger, at naar den betragter en Sag fra en Side, saa forsømmer den for det meeste tillige at betragte den fra en anden, hvorved dens Kundskab, bliver ufuldstændig og urigtig. Den enkelte Beskuelse hos Menneskene kan blive meget klar og rigtig; men Totalblikket bliver saa ofte mangelfuldt; deraf følger ogsaa at i Menneskelivet er i enhver Tidsalder visse Forestillinger herskende; thi imedens Menneskene henvende deres Opmærksomhed paa nogle Gienstande, forsømme de at henvende den paa andre; nogle Mangler rettes, andre Feil blive begaaede. Menneskesiælen ligner der Dyresiælen, at den for det meeste befinder sig i en Kreds af dunkle Forestillinger, kun enkelte Forestillinger hæve sig til Klarhed, og kun til visse Tider bringer den det dertil at Lys og Klarhed faaer Overhaand i den. Al Tænkning bestaaer i at hæve de dunkle Forestillinger til klare; men Jdeerne kunne ikke længeforblive i denne Klarheds Tilstand; thi Siælen kan kun paa engang modtage faa klare Forestillinger, og imedens visse ere klare forblive andre i Mørket og ligesom en nye Række af Forestillinger træder frem til Klarhed fordunkler sig igien en anden. Sandhedens varmeste Ven føler denne sit aandelige Væsens Svaghed med Bekymring; han erkiender heri en Umuelighed for sig til at opnaae nogen høi og stedse tilvoxende Grad af Kundskab og Viisdom; men han begriber, at da Menneskestælen ikke kan bringe det videre end til en bestandig Stræben fremad forbundet med et bestandigt Tilbagefald, saa kan Menneskelivet i det Hele ikke heller være ander edes beskaffent og Menneskeslægten heller ikke bringe det videre. Menneskeforstandens Ufuldkommenhed sees endelig af hele Menneskeslægtens Skjebne, at de utallige Vildfarelser, hvori den har gjort sig skyldig, og især af dens forgiæves Bestræbelser for at hæve sig til fuldkomne rene og faste Beskuelser af Religionens og Moralens Sandheder. Overtroe og Forblindelser have i denne Henseende været Menneskenes Lod, og i Dunkelhed og i Uvished have de i det Mindste altid svævet, endog naar de have været mindst vilfarende. At holde fast ved den Veiledning, som Naturens Betragtninger i denne Henseende tilbyde dem, har kostet dem stedse en overordentlig Møie. 2) Men Menneskesiælens og ifølge deraf Menneskelivets Svaghed er ikke blot grundet i Tænkekraftens Mangel paa Lys og Styrke; men ogsaa og fornemmelig i Følelsens, Jndbildningskraftens og Tilbøielighedernes Magt over den. Man seer det tydeligt ved at betragte et Menneske naar hans Følelser tie og naar han ikke foruroliges af sine Phantasier og Passioner, og naar de virke levende paa ham; i det første Tilfælde er Siælen lys og klar, han dømmer sundt og rigtigt, bemærker træffende andre Menneskers Feiltrin og indseer tydeligt hvorledes der bør handles. Blive derimod hans egne Følelser satte i Bevægelse, virkes der paa een eller anden af hans Tilbøieligheder, saa bliver han som til et ganske andet Væsen, hans Blik forbunkles, han biefalder nu hvad han tilforn dadlede og dadler hvad han tilforn biefaldt; han er sig selv ikke længere mægtig, og foretager sig Handlinger, som han tilforn, da hans Siæl var roelig, misbilligede. Denne Svaghed giver sig overalt tilkiende i Menneskelivet, derfor trænger den nogne Sandhed saa sieldent igiennem; derfor udrettes saameget i Verden ved Smiger, ved Haab om Egennyttens Tilfredsstillelse, og ved at virke paa Menneskenes Hierte; derfor forandre saa ofte Menneskene deres Grundsætninger da deres Jnterresse for dem bliver tillige afkiølet ved Vanen. Ethvert Menneske, som arbeider paa at handle forstandigt og dydigt, føler alt for vel hvor vanskelig denne Kamp er, og hvilken Møie det koster Siælen, at følge sine Forsætter og at modstaae sine Følelser. Menneskenaturens og derved Menneskelivets Hovedsvaghed er derfor grundet i Følelsernes og Tilbøielighedernes Overmagt over Fornuften, som vel er ikke absolut og uovervindelig; men dog meget vanskelig at modstaae. Hvilke Forventninger lade sig nu vel giøre om Menneskelivet ifølg, disse Betragtninger over dets Beskaffenhed, a) Man kan i Almindelighed herpaa svare: at man har ingen Grund til at gjøre sig Haab om, at Menneskene nogensinde ville blive meget oplyste: det vil sige, at de ville komme til at opnaae nogen høi Grad af Aandscultur; eller at de nogentid ville blive i en høi Grad dydige: det vil sige, at de ville blive i en høi Grad Herrer over deres Følelser og Egenkiærlighed og lade sig bestemme til deres Handlinger af det Fornuftige og det Ædle. b) Hvad der lader formode, at Menneskene aldrig ville blive i nogen høi Grad oplyste er at det koster Menneskene saamegen Møie at danne og bruge deres aandelige Evner, at mange Mennesker besidde dem af Naturen i en saa ringe Grad, og at de fleste Menneskers Stilling i Livet har hindret og vil til alle Tider forhindre dem fra at opnaae nogen høi Grad af aandelig Udvikling og Forædling. c) Og hvad der lader formode, at Menneskene aldrig ville blive i nogen høi Grad dydige, er at de aldrig have været det, at Følelserne og Tilbøielighederne have i heele Menneskelivets Historie stedse viist sig overmægtige over Fornuften, og det selv hos Mennesker, som have erholdet megen aandelig Dannelse. Da nu dertil kommer, at kun saa faae Menneskeer kunne erholde denne Dannelse, at mange have af Naturen saa liden Forstand og saa stærke Lidenskaber; at de Stillinger hvori Menneskene komme i Livet indeholde ofte saa mægtige Fristelser, saa kan man ikke vente at det nogensinde vil blive anderledes. d) Erfaringen har lært, hvorledes det er gaaet til i Verden. Der har bestandigen været en Stigen og en Falden i Menneskelivet i Henseende til det Fornuftige og det Gode. Man har indseet det Gode, og man har forglemt det; man har arbeidet sig frem og man er igien gaaet tilbage Feilene have ved deres Følger ledet Menneskene til Dyderne, disse have igien draget nye Feil efter sig, fordi man ved at nyde Frugterne af sine Dyder har forglemt hvilke skadelige Følger Lasterne ville drage efter sig, og er bleven uopmærksom paa sine Tilbøieligheder. Det Gode saavelsom det Onde har ikke havt nogen Bestandighed her i Jordlivet. e) Har man fulgt det Gode og det Rette til en Tid, saa er man bleven vant til det og har tabt Følelsen derfor og det Feilfulde har vidst at forskaffe sig Indgang under en eller anden anbefalende Skikkelse; de bedste Jndretninger, de vigtigste Grundsætninger har man forladt blot fordi de vare gamle; det nye, endskiøndt mindre Godt, havde en uimodstaaelig Tillokkelse og forblindede Fornuften. Hver Tidsalder havde sine egne Fuldkommenheder og Svagheder; Opmærksomheden og Jnterressen var henvendt paa visse Gienstande og undraget fra andre. f) J enhver Tidsalder have de Tænkende klaget over deres Samtliges Daarlighed og Laster; de have vel imellem indbildt sig at det har været bedre i Oldtiden, eller at det skulde blive bedre i Fremtiden; men med den nærværende Tid have de ikke været fornøiede. Denne Følelse af Menneskenes og Menneskelivets Ufuldkommenhed er almindelig for ethvert Menneske, som bruger noget sin Eftertanke og opnaaer en vis Alder; dette er en mærkværdig Egenskab ved Menneskenaturen og Menneskelivet. g) Om man endog tør haabe at Menneskeslægten vil med Tidens Forløb ligesom vinde noget i det heele, nemlig: i Massen af Kundskaber, i aandelig Udvikling og moralsk Forædling og dermed i en Forbedring af Menneskelivets indvortes Organisation og i Menneskenes indbyrdes Forhold til hinanden; saa tør man dog aldrig haabe, at der vil opnaaes nogen høi Grad af Fuldkommenhed og Forædling i Jordlivet, og at Anledningen til billige Klager vil blive betaget Menneskene. Menneskelivet vil efter al Sandsynlighed altid blive en Tilstand fuld af Svaghed og Besværligheder, blandet med Fuldkommenheder og Glæder, fuld af indbyrdes Kamp og Stridigheder og foruroeliget af Menneskenes Phantasie og Lidenskaber. Men det bliver desuagtet ethvert enkelt Menneskes Pligt, uafladeligt at kæmpe imod sin egen Svaghed og at bestræbe sig for at bringe sine Medmennesker til en større Fuldkommenhed og derved at have Sandhedens og Dydens Grundsætninger altid for Øinene. Thi jo mere ethvert Menneske stræber til dette Formaal, desto fuldkomnere og lykkeligere vil heele Menneskesamfundets Tilstand blive (hvilket tydeligt viser at Jordlivet har en moralsk Bestemmelse). Og at bevirke denne Bestræbelse efter det sande Gode; men derimod ikke nogen fuldkommen Lyksaligheds Tilstand maa antages at være Albestyrerens Hensigt med Menneskenes Ophold her paa Jorden. En Hovedaarsag til at Menneskelivet vil stedse blive en meget ufuldkommen og feilfuld Tilstand er og saa den: at Menneskeslægten idelig omskiftes; de Mennesker, som have lært at blive fornuftige og gode, tage Afsked med Jordlivet, og de Mennesker som komme i deres Sted skulle begynde forfra; det gaaer med Menneskelivet som med enhver anden Skole. b) Hvad er da Menneskelivet, Svaret bliver: En Tilstand hvori Mennesket befinder sig i en evig Kamp med Naturen og tildeels med sine Medmennesker, med sin egen sandselige Natur og med sine Tilbøieligheder, en svævende Tilstand imellem Aande- og Sandseverdenen, hvori Menneskets Aand snart hæver sig i Veiret og snart synker tilbage. Den føler, at dens Ufuldkommenhed er grundet i, at den først nu begynder at lige ind i Aandeverdenen, og begynder først at arbeide sig frem til at blive et fornuftigt Væsen; men at det dog tillige er udrustet med en udmærket Kraft til at bringe det stedse videre i det Gode, eller i det mindste til altid at stræbe derefter, og at modsætte sig det Ufornuftige og det Onde. i) Men indeholder denne Følelse ikke Pantet og Forviisningen om en desto høiere Bestemmelse? Ved at betragte Menneskelivet bliver det klart for Menneskets Aand: at dens Tilstand her i Jordlivet er for ophøiet til at være et blot Spil, og for ringe til at den kan betragtes som noget fuldendet. (Forfatteren udbeder sig nogen Opmærksomhed for disse Betragtninger; de ville bane os Veien til store og haabefulde beskuelser.)