Berlingske Tidende, 1836-12-29
En Bestemmelse, som kunde sikkre veifarende, ridende eller kjørende Mand for at komme i det Tilfælde, at en Hingst, eller hvad der er endnu farligere, en halv skaaren eller Klaphest, som kan staae tøiret ved Veien, hvilket ikke saa sjelden er hørt, kan slaae sig løs og fare ind paa hans Heste, synes heller ikke overflødig. Jngen uden den, der har seet et saadant Optrin, kan forestille sig, hvilken Spektakel og Skade, ei alene for Hestene og Kjøretøiet, men endog for selve de Reisendes Person derved kan afstedkommes. At der i det Mindste gaves Enhver den samme Ret til at dræbe et saadant uhændigt Dyr, som Stænderne har ønsket maatte meddeles Ejerne af Faareflokke, til hvilke fremmede Væddere overspringe, dette synes der saameget mindre Betænkelighed ved at indrømme, som Enhver, der kom i slig en Fare og Forlegenhed, dog alligevel som oftest tog denne Frihed, om han havde Midler i Hænde dertil, det han maaskee ej vilde kunne forsvare ved Lovens 612-1; dog vilde en saadan ved Lov udtrykkelig given Tilladelse bevirke det Gode, at Eieren fik mere Frygt for Tab, og ikke saa ofte som nu vilde udvise en saa grov Ligegyldighed, der desuden vel sjelden eller aldrig kan tænkes ved kostbare Beskelere, men ikkun ved Heste af saare liden Værd, for hvilke man viser sig mere ubekymret. At henvise den Reisende til at søge Skadeserstatning, om han kan opspørge og faae Nogen til at vedkjende sig Dyret, synes saameget mindre i dette Tilfælde at kunne tilfredsstille Retfærdighedens Fordring, som Enhver maa sande, at det allermeest forden Fremmede er besværligt at forfølge en saadan Ret for Domstolene, og saa er det endda et Spørgsmaal, om Staden er af den Natur, at den kan erstattes, og den Skyldige istand til at betale, ligesom det vel heller ikke er hævet over al Tvivl, om den Reisende kan paastaae de af Stænderne foreslaaede Optagelsespenge, 3 Rbd. Sølv NB. for en Hingst, for en Klaphest maaskee endog kun 4 Mk., erlagt, forudsat at han seer sig istand til at optage Dyret og veed, hvor han skal placere det til Sagens Uddrag, efterdi den Vei, han kjører paa ikke udelukkende er hans Eiendom, men, som vi antage, fælleds for Enhver. Og at nu det samme burde kunne anvendes paa mandoldne eller gale Tyre, som ikke sjelden have attraperet især gaaende Folk paa offentlige Veje og gærdede Gangstier, synes ikke mindre tvivlsomt, Ofte have Mennesker været i den største Livsfare ved disse Dyr, ja at de endog have ihielslaaet deres egne Vogtere, mangler man ikke Exempler paa. Vilde man imidlertid for disses Vedkommende, da det vel som oftest blev den eenligt gaaende Person, som kom i slig Fare, ansee det udenfor al Tvivl, at benævnte Lovsted (6—121) skjøndt dog vist ikke er nedskrevet imod Dyret, maatte undskylde den, som sattes i den Nødvendighed og saae sig istand til at dræbe Tyren, var det dog for Almuens Skyld ingen Skade, om det blev gjentaget i den nye præsumtive Hegnforordning. Saadant vilde formeentlig end mere ansvare til at ogsaa disse Dyr bleve bevogtede bedre, end stundom skeer. Forresten have vist ikke ret mange Anordninger givet, især paa Landet, saamegen Anledning til Discussioner, for og imod, som tidtomtalte Hegnforordning af 1817. Flere fredelskende Landmænd have ofte sagt: "dens skarpe Bestemelser er en stor Velgierning for os, idet de hegne om al Agricultur, men aldrig saasnart har nogen Nabo væbnet sig med Forordningen imod dem, for Talen har været heel modsat, da først har man syntes, at den var meget for streng, ikkun den fredelige Landmand kan unde den, fordi det staaer til ham at moderere dens Bud, saalænge han selv behandles fredelig, men man forglemme ej, at den ogsaa er givet for den Ufredelige, i hvis Haand den er et farligt Vaaben – man betænker ikke altid, at vare alle Mennesker som Jdealet viser os, vi burde være, behøvedes ingen Lov. Aartin Luthers Efterkommere. Efter en i Anledning af vor nylig holdte Jndelfest. modtagen Anmodning, som jeg gjerne opfylder, meddeles Følgende.