Almuevennen, 1843-09-20
Onsdagen den 20. September 1843. Den slesvigske Sprog Kamp. (Fortsat. See Nr. 9, 10, 13, 15, 21, 23, 26, 29, Efter at den slesvigske Stænderforsamling var endt, reiste P. H. Lorenzen til Kjøbenhavn, hvor han havde Audients hos Kongen; det var naturligt at hans Nærværelse i Hovedstaden benyttedes til personlig at vise ham den Erkjendtlighed hans mandige Færd fortjente, og han blev til den Ende indbudt til en Fest der foranstaltedes til hans Ære. Ved denne Fest holdtes flere Taler, hvilke vi ere overbeviste om vore Læsere med Glæde ville see optagne her i Bladet. Den første Skaal, for Kongen, og den anden, for Lorenzen udbragtes af en Mand ved hvis Baare Danmark siden har sørget, og hvis Savn hver Folkets og Frihedens Ven ofte smerteligt vil føle, nemlig Høiesteretsadvocat Justitsraad Høegh Guldberg. Lorenzens Skaal udbragtes med følgende Ord: "Saalænge varm Fædrelandskjærlighed og urokkelig Standhaftighed i Opfyldelse af Ærens og Pligtens Bud, saalænge borgerligt Mod og djerv men besindig Fasthed, hvor det gjelder Fædrelandets og Medborgeres velligste Rettigheder, have et fuldgyldigt Krav paa levende Erkjendtlighed, saalænge skal Navnet paa den Mand, der idag er vor Gjæst ved dette festlige Bord, lyde høit paa alle Danskes Læber. Thi det er ham, der har stillet sig saa godt som ene i Kampen for Danmark Sprog, og Danmarks Nationalitet, det er ham, der under de vanskeligste Forhold og under Omstændigheder, hvor en mindre kraftfuld Charakter let kunde have opgivet Haabet, har, uden at vige et Haarsbred, haandhævet sin Post som Folkets uforfærdede Talsmand. Lader os derfor, mine Herrer, tømme et Glas for Hædersmanden Peter Hjort Lorenzen, med det Ønske, at Danmark aldrig maa savne Sønner, der ligne ham, Længe leve Peter Hjort Lorenzen!"Et ni Gange gjentaget jublende Hurra ledsagede denne Skaal. P. H. Lorenzen svarede derpaa: "Mine høitagtede Medborgere! Da jeg sidste Gang talte i en Forsamling af Mænd, var det med Harme, De vide alle hvorover, men nu taler jeg for at udtrykke inderlig Glæde over de utallige Beviser paa Deeltagelse, som de danske Slesvigeres Sag har fundet hos det danske Folk. Man har lagt altfor stor Vægt paa min Personlighed; thi det, jeg har gjort, er kun lidet. Det gik her, som en aandrig Mand har sagt, Glasset var fuldt til den sidste Draabe, kun denne god jeg deri. Thi hvorledes kunde det ellers gjøre saa stor Opsigt, at jeg talte Dansk i en Forsamling, som repræsenterer et Land, hvis halve Befolkning er dansk, og at dette blev mig forbudet, Paa mine danske slesvigske Landsmænds Vegne takker jeg det danske Folk, ikke blot den her tilstedeværende Deel deraf, men baade dem i Viborg og dem i Kjøbenhavn og dem i hele Landet, som have ydet vor Sag deres kraftige Bistand. Vi haabe, at det danske Folk ikke vil slaae sig til Ro, for der er skeet os fuld Ret og Retfærdighed; thi det er ikke nok, at vi faae Lov til at tale Dansk i Stænderforsamlingen, men de Danskes og det danske Sprogs Rettigheder mane ogsaa anerkjendes overalt udenfor samme. Saalænge dette ikke er skeet, vil der ingen Fred kunne blive. Kongen har udtalt et vigtigt, et gyldent Ord, idet han i sit Rescript af 2den Decbr. har nævnt Folkets naturlige Rettigheder. Dette Ord ville vi holde fast ved. Vi ville stole paa, at Kongen ikke vil og heller ikke kan nogensinde kalde dette Ord tilbage, og at Hs. Majestæt ikke vil undlade at træffe de Foranstaltninger, som deraf ere de nødvendige Følger. Jeg vil derfor bede Dem, mine høitagtede Medborgere, at tømme et Glas for Folkets naturlige Rettigheder. Stænderdeputeret, Professor, Dr. H. R. Clausen, tog derpaa Ordet som følger: Et gammelt Viisdomsord minder om, at det er ret og sømmeligt, at lære ogsaa af sin Modstander; og jeg mener, at vi ikke forgiæves ville søge god og gavnlig Belæring hos dem, der der staae paa den modsatte Side. Jeg tænker herved ikke paa Respect for factisk Sandhed eller for naturlig Ret, hvorved jeg ikke forstaaer den Frihed, som Mennesket er i Besiddelse af i den raa Naturtilstand, men en Ret af Naturen, grundet i Menneskets Væsen og Bestemmelse, som derfor er krænkelig og ufortabelig, og som der netop først i det velordnede Samfund er tilfulde lyst Fred over. Heller ikke tænker jeg paa samvittighedsfuld Omhu for at tilstaae Andre, hvad vi fordre for os selv, eller paa Maadehold, Besindighed, Billighed og andre humane Dyder. Havde vi Underviisning heri behov, da maatte vi vende os andetsteds hen, end til den slesvigske Stænderforsamling. Men denne Classe af gode Egenskaber har et Hjemsted i den danske Folkecharacteer. Dersom vi derimod ville søge billedet af en Virksomhed, hvor Maalet, hvortil der stræbes hen, holdes klart og skarpt i Øie; hvor der vaages og arbeides til dette Maal tidligt og silde, i Tide og i Utide; hvor Alle staae sammensluttede i tætte Rækker ved Tale og Gierning, da kunne vi see hen til vore Modstandere; og det turde være os tjenligt, om vi ikke for sjeldent saae derhen, og søgte at tilegne os Et og Andet af det, som er der at finde. Thi hos os finde vi kun alt for ofte, som Modstykke dertil, en saakaldet Moderation, som, hvor nær og hvor stærkt man end gaaer os ind paa Livet, bliver ved at forlange, at vi skulle søge Skylden ikke hos den Fornærmende, men hos os selv, mistroe vor Forstaaen og Opfatten af det, der foregaaer for vore Dine og ligger klart for Dagen, mistroe den Følelse, der har reist sig i hver dansk Mands Bryst; – vi finde en Godmodighed, som synes at sætte, hvad man kalder en venlig Stemning, som det Høieste af Alt, og ikke hører op med at advare mod enhver energisk Optræden, der kunde forstyrre den venlige Jllusion; vi finde endelig en kritisk Kræsenhed, der vel mener at interessere, sig for Sagen, men vil have den fremmet paa en eneste Maade, med hvilken han selv kan fuldelig og i enhver Henseende sympathisere; hvoraf følger, at den Ene ikke kan gjøre den Anden tilpas, at Enhver nødes til at gaae sin Vei alene, og Sammenhold og understøttende Samvirken gjøres umulig. Mod disse Egenheder have vi at arbeide, dersom Noget skal blive udrettet for den Sag, der ligger os Alle paa Hjerte, og lader os til den Ende belæres ved vore Modstanderes Exempel. Altsaa for klar Erkjendelse af vort Formaal, for Styrke i vor Villie, Udholdenhed i vor Gjerning, for Sammenslutning af alle gode Kræfter!