Viborger Samler, 1848-07-04
Blandt de Personer, som befandt sig i Veile under denne Byes Occupation, og som have brændemærket deres hæderligt nedarvede Navne, var naturligviis først og fremmest Prindsen af Noer. Med dette Navn - hedder det i Veile Avis. – forbinder enhver Dansk Forestillingen om en Mand, der er det realiserede Jdeal af en Meeneder og Fædrelandsforræder. Med hvilken Afsky og Foragt han nævnes af alle Stænder, herpaa ville vi kun nævne et Beviis af mangfoldige. En Prinds af Glücksborg var indqvarteret i en Landsby, ikke langt herfra, hos en meget forstandig og christeligsindet Kone, og modtog hyppige Besøg af de fornemste Officerer; af disse kom ogsaa Prindsen af Noer for at aflægge et Besøg, men sandt ei Prindsen af Glücksborg hjemme. J denne Anledning yttrede den nævnte Bondekone: "Jeg blev saa glad, da jeg, efter at have hørt, at Prindsen af Noer var i Gaarden, erfarede, at den hos mig Jndqvarterede ei var hjemme, fordi jeg derved blev fri for at faae hiin ind i mit Huus; thi det syntes mig dog saa sørgeligt, at man skulde have havt en Saadan under sit Tag. Hvis det er sandt, at vor populi er vox de (Folkets Stemme er Guds Stemme, da er denne Dom en rigtig Høiesteretsdom, – den er inappellabel. Prindsen havde sin egen og sin værdige Broders Sønner med; de have dog kun havt underordnede Roller, og man saae ei meget til dem. Endvidere var her Prinds Waldemar af Augustenborg, en Søn af den i Leipzig i Landflygtighed (først tvungen, siden frivillig) sig opholdende og der afdøde Prinds Emil af Augustenborg, gift med Comtesse Skeel af den danske Familie af dette Navn. Prinds Waldemar, som er opdragen i Udlandet, staaer i preussisk Tjeneste og er nu som Brigadegeneral i den oprørske Armee; han har altsaa opsøgt sit rette Fødeland for der at stille sig i Forrædernes Rækker; vi havde ønsket at kunne nævne ham i et bedre Selskab. Efter disse fem Augustenborgere kommer et lige Antal Glücksborgere, nemlig Hertug Carl med fire Brødre, Fritz, Julius, Johann og Nicolai. Den Første var her ligeledes som Brigadegeneral. Naar vi kalde tilbage i Erindringen, at vi have seet ham som fra ung af tjenende i den danske Hær, at han af Frederik den Sjette og hans hæderværdige Dronning blev overøst med Velgierninger, at han er gift med en Datter af dette elskede Kongepar, at han den 24de Febr. d. A. lovede og høitideligt tilsagde den alderstegne Enkedronning Marie, sin Svigermoder og Tante, til hvem han ved de ømmeste Baand var paa det Nøieste knyttet, at han aldrig skulde forlade den danske Sag, men blive den tro alle sine Dage; thi – saa sagde han - han var saa lykkelig i sit huuslige Liv og havde Eiendom nok, saa at han ei attraaede meer; ja vilde man gjøre ham til Statholder i begge Hertugdømmerne, vilde han ei engang modtage denne Post. Naar vi mindes alt Dette og dog - have seet ham i ovennævnte Selskab, da opstaaer der i vort Jndre en Blanding af Forbauselse og Harme, men og af dyb Beklagelse over, at det er saaledes bevendt med menneskelige Løfter, og Troskab, – thi at hine Dronningen givne Løfter i Aflæggelsens Stund vare oprigtigt meente, derpaa tvivle vi ei et Øieblik. - Og vi kunne forstaae, hvor dybt denne Utroskab maa have grebet den gamle redelige og kjærlige Dronning, og at det var med Grund, at hun klagende sagde: "Ak, hvorledes kunde han dog nænne det; hvorledes kunde han saaledes handle mod Wilhelmine. - Han har givet en Pind til min Liigkiste." - Hertugens Optræden her var iøvrigt umærkelig, og naar den ei i den tilstedeværende Situation havde beredt sig selv en saa haard Fordømmelse, kunne vi ei anføre Noget, der kan forandre den om ham almindelig herskende Mening, at han er af en, om end noget svag, dog godmodig Characteer. Om hans Brødre kunne vi ei heller sige meere til deres Forkleinelse, end det: de vare med. Prinds Julius fandt sig meget ilde ved det. Han undskyldte sig med, at han var paa en Maade nødt til at gaae med; iøvrigt hørte man ham ofte udbryde ved sig selv. Gud forbarme sig over os, hvad skal dog Enden blive!" Han skal nu have forladt Oprørernes Armee. Prinds Johan var i preussisk Tjeneste, nu Lieutenant i 2det Dragon=Regiment. Han talte meget slet Dansk og har vist ikke været meget i Danmark. Dagen efter sin Ankomst havde han her det Uheld, at høre Sandheden temmelig uforbeholdent udtalt. Han logerede nemlig et Sted her i Veile, hvor man ei kjendte ham; formodentlig stolende derpaa, spurgte han et i Huset værende ungt Menneske om, hvad man dømte her om Hertugen og Prindsen af Noer. "Aa, ikke noget Godt var Svaret: "Om Hertugen siger man, at han er en forræderisk Skurk, og om Prindsen, at han er en feig Cujon, thi han var den Første, der løb ved Flensborg." Prinds Nicolai, der, efter at have ligget syg i Flensborg, først senere ankom hertil, havde en mere dansk Dannelse. Han er fra Barn af opdraget i Kjøbenhavn, og det synes os kun faa Aar siden, at vi saae ham som en lille smuk, blond, krølhaaret Dreng at sidde i den kgl. Loge, og om Søndagen at kjøre eller spadsere fra Oberst Lindes, hvor han var i Pension, hen til Amalienborg, til sin gamle Tante, Dronning Marie, der var ham i Moders Sted. Det er sandt, hvad hans ældre Broder Wilhelm skrev. "Det er ubegribeligt, at Nicolai, der har modtaget saa mange Velgierninger af Danmark, kan sympathisere med denne Sag, Disse unge Prindser vare iøvrigt aldeles fordingsfrie og ligefremme; paa Feldtvagterne sov de i Halmen i Nærheden af deres Heste, og de omtaltes stedse som Lieutenanter. Foruden de her nævnte 10 Prindser, var der endnu en 2 a 3 Stkr., nemlig en Prinds Salm, preussisk eller hanoveransk Husar; en dito Kroy, og endelig var der en Prinds af det preussiske Kongehuus med; han opholdt sig imidlertid meest i Wrangels Hovedqvarteer og gjorde ingen Tjeneste. - Af andre Officierer, der faldt os i Øinene, ville vi nævne Oberstlieutenant Otto Frederik Magnus, Greve af Baudissin, Kammerherre R. R., Commandeur for 16de Bataillon, nu af den oprørske Regjering udnævnt til Oberst og Brigadechef. Vi havde saaofte seet ham som Capitain i Garden; han var da en ung og meget net Officier, med et frit og aabent Blik, og stod paa en hæderlig Plads paa Vagt for sin Konge; han var desuden meget agtet i Kjøbenhavn for hans fleersidige, især kunstneriske Dannelse. Ved nu at see ham, maatte vi uvilkaarligt udbryde: Hvor forandret. Hvor vanærende vare nu ikke alle Omgivelser og Forhold, under hvilke han fremtraadte. Hvilke Følelser mon der have været de fremherskende i hans Hjerte, da just han i Affairen ved Slesvig førte sin Brigade mod sine forrige Vaabenbrødre, Fodgarden, der saa kjækt forsvarede Gottorp. Det var ikke forunderligt, at han stedse saae nedslagen og mismodig ud! – Æg var ialmindelighed de fremmede Krigsfolks kjæreste Spise. Med den største Skarpsindighed vidste de at finde Hønsenes Reder, hvor egentlige Hønsehuse manglede, thi i disse vare de stadige Gjæster om Formiddagen, og var Ægget ikke endnu lagt, oppebiede de med Taalmodighed det Øieblik, da de kunde faae det med. En snild Hønsepige i Nærheden af Colding skal have spillet nogle Preussere et ret artigt Puds i denne Henseende; ærgerlig over at blive berøvet alle Æggene, besluttede hun at gjøre et Forsøg paa at standse dette Uvæsen. Hun practiserede til den Ende en Morgen tidlig bedærvede (i daglig Tale raadne) Æg i Hønserrederne. Preusserne kom som sædvanligt, toge Æggene og gave sig kort efter ifærd med at drikke dem raa, som de pleiede; men aldrig saasnart havde den Første, uden at ane nogen Svig, smagt sit Æg, før han udstødte frygtelige Hyl og Klageskrig, og det havte Uheld fremkaldte en til Øiemedet svarende gavnlig Lede hos disse Æggetyve.