Kiøbenhavns Postrytter, 1796-04-29
London, den 12te April. J Debatten om Casernebygningen forekom vel adskilligt, som ved de sidste Debatter over dette Æmne ligeledes blev foredraget; men den indeholder tillige adskillige Yttringer, der ved Tingenes nærværende Stillinger ikke ere mindre end uvigtige. Denne Bygning - sagde General Smith i det forkastede Forslag til en Undersøgelse – havde ikke kostet mindre, end 1400000 Pund Sterling (7 Millioner). 46 Casernemestere og andre Betiente vare ansatte, der, foruden Reiseomkostningerne, endnu trak en Løn paa 6145 Pund (35000 Rdlr.) foruden hvad der betaltes for Kul, Lys, o. s. v. Disse vare mange Stæder udnævnte, inden der endnu tænktes paa Bygningen, og alt det uden Parlamentets Vidende mod Constitutionens Grundsætninger. Den nærværende Krig gjorde Sparsomhed dobbelt nødvendig; men istedet derfor viiste man overalt den største Ødselhed. Men især maatte det opvække Betænkelighed, naar man saae, at ved Casernerne hver Stad blev et Castel, og hver Landsbye en Garnison. Og hvortil kunde Caserner for 34000 Mand være bestemte, da vor Fredsetat sædvanlig ikke var over 15000 Mand, Dette Spørgsmaal blev endnu vigtigere, naar man erindrede sig Krigsecretairens Yttring, at man maatte bruge meere Magt, end Lovene tilstædde. Afet Folk, der ved saa mange Byrder viiste en saa overordentlig Taalmodighed, havde man dog sikkerlig intet at frygte og dog syntes Casernerne bestemte, at holde dette Folk i Tømme, o. s. v. Krigsministeren tog nu til Orde, og efter adskillige Anmærkninger og Casernernes Størrelse, og de derved forefaldne og deraf flydende Udgifter, sagde han, at, om man og herved havde den Bihensigt, at vedligeholde Troppernes Hengivenhed til Regieringen, da fortiente denne ingen Daddel. Naar Oprør prædikedes Dag og Nat, var det vigtigt, at faae Tropperne bort fra dette Gift, og følge den Grundsætning i et fransk Skuespil; kan jeg ikke giøre dig stum, vil jeg giøre eder døve. Ogsaa forbedredes ved denne Indretning Soldaternes Disciplin, der leed meget ved det, de boede i Værtshuse. Hans nyelige Yttring, som man anstillede sig saa forskrækket over, var han altid reede at gientage; kun maatte man erindre sig, at han gjorde den til en Tid, da det blev offentlig paastaaet, at Modstand var Pligt, og en nu fraværende Herre sagde, han haabede, Soldaterne vilde erindre sig, de vare Borgere, og ingen Vaaben bruge mod Medborgere. Men efter hans Tanker var det Soldaternes Pligt, ogsaa at stride mod Forrædere, som de 1715, 45, og 80 havde gjort. Af alle disse Grunde fandt han sig nødsaget at modsætte sig Forslaget. For fandt sig ved denne Windhams Tale opfordret at gientage sine Grundsætninger, i Henseende til den tilladte Modstand, hvilke han nu bestemte saaledes: Naar en Magt brugtes mod Folkets erklærede Stemme, og til dets Undertrykkelse, det være saa af een eller flere Ministre, Senatets Majoritet, eller fra Kongen og begge Huse tilsammen, saa var Modstand Folkets Rettighed. Dette var den Grundsætning, hvormed han var opdragen, og hvormed han vilde døe. Vilde Ministeren giøre Soldaterne døve, maatte han og giøre dem døve mod alt, hvad der kunde vedligeholde deres Kiærlighed til Constitutionen. Men dette vilde neppe lykkes ham ved et frit Lands Soldater. Vilde han have gandske døve Soldater, maatte han bringe fremmede Tropper i Landet, der ikke forstode Landets Sprog, og som man da vel kunde bruge til at besætte Parlamenthuset. Hvad Nytte man i Opstandstid kunde vente af casernerte Soldater, saae man af Frankerigs Exempel, hvor de havde været de første til at fremme Opstanden. Men overalt syntes Ministrene at vilde efterligne alt det, der frembragde Frankerigs Revolution. Man havde derfor ikke nær saa meget at frygte af Paynes Skrifter, som af Ministrenes Forhold. Naar Payne sagde: Eders Constitution er en Farce, thi Ministrene gjøre med Parlamentet, hvad de ville, saa giøre de virkelig alt, hvad de kunne, for at faae denne Bagvaskelse til Sandhed. Alt længe havde Ministeren viist, han tænkte om Folkeretten, som Genet (den franske Gesandt) i America: at den burde kastes i Havet; men nu vilde han kaste Engellands Love, og en Blakstones, og en Lord Charams Meeninger bag efter. At Huset, om Overslaget, hvad Casernerne vilde koste, var blevet det forelagt i Forveien, ikke vilde have bevilget dem, vilde han vel ikke paastaae; thi man vidste nok, hvor villigt Huset var til at bevilge; men det havde dog ikke været saa constitutionsstridigt. Nu havde Huset intet andet tilbage, end at bringe Regieringen i Foragt, eller krænke sin egen Pligt. Saaledes skrige Ministrene stedse mod Nyheder, og ere selv de, der foretage de største, hvorfor Huset skulde betænke, at jo mere Magt, der blev tilstaaet den udøvende Magt, jo omhyggeligere maatte dermed holdes vaaget Øye. Denne sidste Yttring af For holdt Pitt endnu for farligere, end den om Modstanden. Han forsvarte derpaa Windham. Det var ikke Meeningen at vilde afskiære Soldaterne fra al Forbindelse med deres borgerlige Venner; man vilde kun betrygge dem for at fordærves. Casernerne vare byggede med Parlamentets Minde, kun var dette Minde ikke erholdet saa regelmæssig, som Ministrene havde ønsket. (Her raabtes af Oppositionen: hør hør, Hr. Courtenay spottede over en Fordeel, Krigscanzelliet havde gjort sig, ved at sælge det Hestemøg, der hidtil havde været Soldaternes Sportel, og hvoraf han vilde vise, at det hele Casernesystem var en Følge af Oeconomie, og det var efter Ministerens Upartiskhed at vente, at denne Giødning uden Persons Anseelse vilde blive tilslaaet den Høystbydende, uden derved at have Hensyn til Parlamentsvalg. Ligeledes spottede han over Soldaternes Jndspærring i Caserner, og forsikkrede, det skeede for at betrygge dem mod Hr. Reves og hans Venners (de anticonstitutionelle Monarchisters) oprørske Lærdomme, og indpræge dem en frie Constitutions Grundsætninger." Men Spot og Grunde vare som sædvanlig - lige spildte.