Viborger Samler, 1840-03-05
Udenlandske Efterretninger. Orienten. Alexandrien, den 24de Jan. (Udtog af en Skrivelse til Redactionen for Allg. Zeit.) Oberst Hodges havde af sin Regjering faaet det Hverv at true Mehemed; men som duelig Diplomat vogtede General consulen sig for at antage den barske Tone, der characteriserer nogle af de andre Consuler. Til flere Personer havde Obersten yttret, at han allerede for sin Ankomst til Ægypten havde havt en høi Mening om Mebemed, at han beklagede sin Stilling, der ikke tillod ham at besøge Vicekongen saa ofte som han (Consulen) ønskede det, samt at hans Pligt bød ham at spille en Rolle, han ikke turde forandre, da han maatte adlyde sin (den engelske) Regjerings Befalinger. Mehemed erfarede disse Yttringer, og da Consulen den følgende Dag i en Andience vilde indlede sin Trusel paa en passende Maade, opmuntrede Vicekongen ham med følgende venlige Ord: "Oberst, De kan uforbeholdent sige mig Deres Meddelelse, hvor smerteligt det end er mig at høre den; jeg forstaaer at skjelne imellem Manden og Embedet. Opfyld De deres Pligt; jeg vil opfylde min, vi ville desuagtet vedblive at være Venner!" Obersten fremførte nu sit Ærende, og Mehemed gav et formeligt Afslag. "Deres Høihed ville betænke Følgerne", bemærkede Obersteen. "Jeg har allerede betænkt dem – og er belavet paa Alt. Aldrig vil jeg besmitte min Ære ved en Feighed." Dernæst sagde Fyrsten til alle de Tilstedeværende: "Jeg vil ikke angribe Nogen; men angriber man mig, da har man besluttet at ødelægge det osmanske Rige. J denne Sag kan man ikke føre Muselmændene bag Lyset; jeg vil da være udseet til at forsvare min Tro og mit Folk, og for en saadan Sag kan man vel, om saa skal være, bukke under, uden at angre det gjorte Skridt. Med min hele Slægt opoffrer jeg mig for denne, Sag, og Muselmændene ville følge mit Opraab," – Mehemed har besluttet at afvæbne Flaaden; Tropperne, Matroserne og Skydset skulle udskibes; Englænderne skulle, saafremt de ville stikke de afvæbnede Skibe i Brand, være Europa og Storsultanen ansvarlige for denne Gierning; han vil indskrænke sig til at forsvare Landet imod ethvert Angreb, Bliver han sin Beslutning tro, kan sikkert ingen Landgang lykkes, og de Angribende kunne kun paa to Maader vise deres onde Villie. Men Lande som Ægypten og Syrien, vel forsynede med alle Levnetsmidler, frygte ikke for en Blokade, og Stæderne St. Jean d'Acres og Alexandriens Bombardement er ledsaget af høist betænkelige Følger. Bombarderes St. Jean, da vil det Ødelagte snart kunne opbygges paa ny, og Jbrahims Hær vil vide at hindre enhver Landgang. Men St. Jeans Ødelæggelse kunde bevirke en frygtelig Gjæring i Syrien, og de mange derværende Christne vilde sandsynligviis falde som Offre for de fanatiske Muselmænds Raseri. Hvad Alexandrien angaaer, da vide vi ikke hvilken Skjebne der vil træffe de 10,000 Europæere, naar Staden bombarderes. J ethvert Tilfælde ville mange og store europæiske Capitaler gaae til Grunde. – Saadanne Demonstrationer løse ikke Spørgsmaalet; mange tusinde Christnes Liv ville svæve i Fare, og Europæernes Handel, over hvis slette Forfatning der allerede nu klages, vil ganske gaae til Grunde. Forgjeves gjør man Regning paa Mehemed Alis Svaghed, paa en Opstand i Landet og blandt Mandskabet paa den tyrkiske Flaade: i en Kamp mod de Christne ville Muselmænd stedse forblive Muselmænd. Kan man skaffe Porten større Styrke, naar man frariver Mehemed Syrien, Kan oprigtig Enighed finde Sted imellem Porten og Mehemed, naar man fratager den Sidstnævnte Syrien? Man lægge vel Mærke, til, at Regjeringen i Constantinopel aldrig har kunnet udøve en overveiende Jndflydelse paa Provindser, der ligge fjernede fra Hovedstaden; derfor mistede Porten Grækerland, Servien, Moldau og Wallachiet; derfor kunde det i Ægypten saavelsom i Barbaresstaterne kun hævde et nominelt Herredømme. Kommer Porten atter i Besiddelse af Syrien, da maa den, for at kunne drage det nuværende Udbytte af denne Provinds, følge Mehemeds System, men Constantinopel er for langt borte fra Damascus. Syriens Befolkning ægges let til Mytterier, og hvo skal undertrykke disse, Nu er hele Syrien forenet under en energisk Bestyrelse, til hvilken man er bleven vant, og kun Mehemed kan holde det der Bestaaende sammen til største Fordeel for Osmans Rige. Man vil, ved at tilbagegive Porten Syrien, svække Mehemed uden at styrke Porten, og dette Resultat er jo stridende mod det, man har for Øie at gjøre det tyrkiske Rige com pact, stærkt og frygteligt. Overflødigt er det fremdeles at bemærke, at man netop ved at berede Vicekongen hemmelige Forlegenheder og uafladelige Feider har udvidet og styrket hans Kraft. Da Sultan Mahmud foruroligede ham i Aaret 1838, erklærede Mehemed, at han, naar han angrebes, vilde erklære sig uafhængig; han blev angreben, medens de europæiske Diplomater gave ham beroligende Forsikkringer og søgte at dysse hans Aarvaagenhed i Sovn: Slaget ved Nisib var en Følge af Angrebet. Den tyrkiske Hær adspredtes; Aarstiden var gunstig; de europæiske Cabinetter uforberedte; Veien til Stambul stod aaben for Seierherren, der havde mægtige Venner; Alt opmuntrede den tilrede Pascha til at marschere, imod Hovedstaden; Mahmuds pludselige Død og Flaadens Overgang forøgede Visheden om et lykkeligt Udfald. Havde Mehemed nogensinde næret den Tanke at lade sin Slægt fortrænge det nu herskende Dynastie, da havde det været ham en let Sag, thi Mecca og Medina vare i hans Hænder; han var den egentlige Kalif, og dog vilde Mehemed ikke proclamere sin Uafhængighed. Det osmanske Riges Jntegritet forekom ham at være den første Betingelse for Rigets Re generation; han vilde altsaa under de for ham gunstigste Omstændigheder ikke dethronisere det nuværende Dynastie, og hvad berettiger desaarsag til den Formening, at han længere hen i Tiden vil gjøre et saadant Skridt? – Paa sit høie Standpunct har Mehemed kun Valget enten at stræbe efter Thronen, hvilket ingenlunde er hans Hensigt, eller og at nære den ædle Ærgierrighed at være den osmanske Thrones første Støtte og atter at hæve den saa dybt sjunkne Nation, ei ved at fremmane religiøs Fanatisme, men ved at bestræbe sig for at bringe Muselmændene i Berørelse med de øvrige Folkefærd, uden dog at tilintetgjøre deres religiøse Tro, der forbinder dem til eet Statslegeme – Man siger, at Porten har søgt om de store Magters Jntervention; men Enhver veed, at Gesandterne i Constantinopel, efter Lord Ponsonbys Forslag, foresloge Chosrew PaschaJnterventionen som uomgængelig nødvendig, og at Storveziren modtog Tilbudet, ikke for det osmanske Riges Skyld, men som et Middel til at kunne holde sig ved Statsroret. Jnterventionen imod Mehemed var ikke nøvendig da denne offentlig havde erklæret, at han kun vilde forsvare sig, og kun som et Underpant besætte Paschalikerne Orfa og Diarbekir indtil Fredens Afslutning; har renoncerede endog paa dette Pant, da den tyrkiske Flaade faldt i hans Hænder. Kun imod Rusland burde en Jntervention finde Sted; ingen Mellemkomst burde hindre den fredelige Afgjørelse af Differencerne mellem Porten og Mehemed. Magterne kunne kun sige til Porten: "Det var vor Hensigt at beskytte Dit Land i et critisk Øieblik, denne Hensigt er opnaaet; Din Strid med Ali er en Familiestrid, der ikke angaaer os, forliger Eder med hinanden!"