Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-09-16
Aldrig har en stor Aarsag frembragt slettere Virkninger end den Tids Skrivefried, og det kan ikke nægtes, at "Alt hvad der kunde tygge en Pen" troligen benyttede sig af denne Frihed. Den blev en rig Kilde, ikke til Oplysning og Folkeheld, men til umætteligt Styverfængerie. Boghandlere og Bogtrykkere gjorde den til en Jndustriegreen, der blev dreven med større Jver end noget Manufactur nogensinde i Danmark. De havde Personer i deres Sold, der for den Dagløn, de fik, skreve om Alt hvad der faldt dem ind. Almeenheden blev saa vant til denne af Egennytten udklækkede, og af Ondskab og Avindsyge med Begjerlighed nydte Aandsføde, at ingen Dag gik forbi, paa hvilken jo Avisen anmeldte et Par eller flere Piecer. Afsætningen var saa stor, at een af disse Flyveblades Forlæggere havde en Skjæppe staaende, som ofte i nogle Dage blev fyldt med de Skillinger, der indkom for saadanne literariske Misfostere. Den lave og pøbelagtige Tone, der ved disse blev indført, var til ubodelig Skade for Smag og Sæder, og det var vanskeligt at bestemme, enten den Ulempe, der stiftedes ved Censurens aandsnedtrykkende Lænker, eller ved denne Skrivefrækheds, al Humanitet tilintetgjørende, Tøileløshed, var størst. Skrivefrihedens Jndskrænkning, eller endnu mere, Publicums Overmættelse af alskens Usselheder, gjorde Ende paa dette Uvæsen. Omtrent med Aaret 1780 begyndte en tredie og heldigere Periode. Det Guldbergske Ministerium havde vakt en ædlere Sands for Videnskabelighed. Lysere og humanere Jdeer og Grundsætninger bleve almindeligere. Alt hvad der var Dansk fandt Opmuntring, og Digtere, som Tullin og Evald, Publicister som Schytte og Sneedorf havde viist Nationen, som allerede Holberg tidligere, at Danmark ogsaa havde Leilighed til at forskaffe sig en Literatur, og ikke trængte til, ene at hente sine Kundskaber fra Frankrig og Tydskland. Jndtil den Tid var det især det Franske, der, som Hofsprog, meest blev yndet baade i Skrifter og Tale. Den franske Poeste havde her, som i Tydskland, længe gieldt som det høieste Mønster, og det med saa meget større Grund, som deels kun faa af de nyere Nationer kunde opvise Digtere som P. Corneille, Racine, Boileaux Despreaux, Lason, taine, deels den store Shalespeares Værker endnu, lig et Herculanum, laae begravede under en slet og udartet Smags Lava. S. Gyldendal, der, som Forlægger, virkede fra 1772 til 1802, betegner, ved de store og kostbare Værker han befordrede til Trykken, en vigtig Tidspunkt i vor Literaturs tredie Periode. Fra en fattig Student, Søn af en Skolelærer i Jylland, blev han først ved Giftermaal med en velhavende Lærredshandlerske, og siden ved heldige Foretagender i Boghandelen, til en Mand, der efterlod henved 2 Tønder Guld i gamle Penge, alle høstede paa Literaturens Mark. Han begyndte med smaae Artikler, men fik snart en Sneedorfs, Guldberg, Balles, Bastholms og andre udmærkede Skribenteres Værker i Forlag, og var længe den eneste Forlægger, der vovede at paatage sig Forlaget af vigtige og bekostelige Skrifter, skjøndt Honoraret var den Gang saa ringe, at der, i det mindste fra den Side, intet Stort var at vove. Sex Mark var den sædvanlige Priis for Arket af Oversættelse, og Originalarbeide blev i Almindelighed betalt med Bøger. Den daværende store Velstand baade blandt Embedsmænd og Andre; Mangel paa Laanebibliotheker, saavel offentlige som private; den priselige Skik, at hver Mand af Dannelse maatte have et lidet Haandbibliothek, den almindelige Stræben efter Aandsudvikling og Kundskabers Jndsamling; det værdige Begreb man endnu havde om Skribentens Kald; de mange virkelig gode danske Originalskrifter, som den Gang udkom, færre Leiligheder til, og mindre Higen efter sandselige Adspredelser, alt dette tilsammentagen gjorde, at Gyldendal kunde gjøre Regning paa at blive skadesløs næsten ved ethvert Værk, han anmeldte paa Subskription. Selv bindstærke Romaner, som Grandison, Clarisse Harlove o. fl., saae man sig istand til at lade oversætte, og Compilationer, som Fleischers voluminsse Naturhistorie, fandt endog et klækkeligt Antal Kjøbere. Fra 1785 af begyndte ogsaa den periodiske Literatur, hvortil Sneedorf ved sin patriotiske Tilskuer havde aabnet Banen, at fremblomstre i Maanedsskriftet Minerva. Det var et Magazin for Nationens bedste Hoveder der her fandt Leilighed til at henplante Geniets og Grandskningsaandens første Poder. Her var det hvor Pram, Rahbek, Baggesen, M.C. Bruun fremtraadte med deres mindre Arbeider og Tidsfostere. Jntet Maanedsskrift har siden vidst at vedligeholde sin Anseelse i saa uafbrudt en Række af Aar, som dette. Det har havt mange Samtidige og Efterfølgere, men uopnaaet, som Visdomsgudinden selv, blev denne danske Minerva. Af Dagblade kjendte man i den Tidspunkt kun faa, og disse vare sædvanligen kun af æsthetisk historisk Jndhold, som Morgenposten, danske Tilskuer o. s. v. De fleste offentlige Anliggender af Omfang bleve forhandlede i Minerva, Jris &c., og de mindre i egne Pjecer, som udkom i Mængde næsten ved enhver given Leilighed. Den franske Revolution og dens Følger havde givet den i trykte Skrifter, saavelsom den i daglig Omgang, herskende Tone, et friere Sving. P. A. Heiberg, M. Brun og Riegels stode, for at tale med en vis Forfatter, som Fuldmægtige for denne Tone. Den har vistnok havt sine Feil, men Aand og Kraft kunde dog ikke aftrættes den, og selv dens ivrigste Modstandere maatte indrømme, at det var store Almeenanliggender og verdensborgerligt Gavn, Tidsskribenterne især da syslede med, men at de saare sjeldent nedlode sig til lav Personlighed og ussel Smaalighed. Den fredelige Borger gik fredeligen sin Gang, og det var fortrinligen kun store, i det Offentlige stærkt indgribende Misbrug, som man med større eller mindre Grund, ved Pressen paaankede og revsede. Med Aaret 1799 begynder den fjerde Periode i den danske Literatur. Vel vare de Straffe, som Anordningen af 27 Sept. f. A. fastsatte for Pressefrihedens Misbrog ikke større, end andre specielle Love allerede forhen havde bestemt for saadanne Overtrædelser. W. Stephansen var alt 1794 bleven dømt til Fængsel paa Vand og Brød for hans overgivne Piece Raadslutning &c. M. Braband var blandt andet for et Flyveskrift dømt til at miste Ære og Gods. Men den paniske Skræk, der nu havde betaget de fleste Skrivende, lammede næsten alle Tunger, og man studsede ordentligen, da enkelte Stemmer med beskeden Frimodighed i det første Øjeblik lode sig høre i Anledning af hiin Anordning. Men imidlertid var Virkningen af denne nøiere Bestemmelse af Trykkefrihedens Grændser en Leilighed for mange Kortsynede til at give Slip paa at anskaffe sig danske Skrifter, i det de troede, at der nu ikke kunde skrives mere noget, som var værdt at læse. Unægteligen er det at bremenfeldsk Kandestøberie aftog i betydelig Grad fra denne Tidspunkt af, men Værker, især i de skjønne og alvorlige Videnskaber, der kunne regnes til vor Literaturs første Prydelser, udkom i den første Femtedeel af det 19de Aarhundrede. Til denne Periode høre Digterne F. H. Guldberg, Jngemann, Oehlenschlager &c., Astronomen Bugge; Botanikerne Hornemann, Rafn, Vahl, C. F. Schumacher, Lægerne J. Herholdt, M. Saxtorf, Tode; Philosopherne Steffens, Treschow, Physikerne Hauch og Ørsted; Theologen og Popularphilosophen Bastholm o. fl. Krigsfurien 1807 bortskræmmede vel de fredelige Muser fra Danmarks Kyster, men trods Tidernes store Besværlighed udkom dog, især ved offentlig Understøttelse, midt under Krigens Tummel, adskillige vigtige Nationalværker. Allerede kort førend Fredens Tilbagevendelse syntes Bogvæsenet at leve noget op igjen, men mere som en Følge af Pengenes Slethed og Bogprisernes Lavhed, end af en forøget Kjøbe= og Læselyst. Ogsaa var det for det meste Skrifter, der passede til Tidsaanden, og Tidssmagen, der gjorde fortrinlig Lykke. Saaledes blev der af T. Thaarups Oversættelse af en i Tydskland alt ti Aar gammel og der glemt Bog gjort to Oplag, og den første Udgave af den Grundtvigske Verdenskrønike udsolgtes i faa Maaneder. Men denne gunstige Tidspunkt var, som Handelsfloren i Almindelighed, kun af kort Varighed. Afsætningen paa Bøger sank ligesaa hurtigen, som den var stegen, indtil om sidder, ved Seddelinddragelsen 1819, i Boghandelen, som i alle Handelsgrene, sporedes med eet en mageløs Standsning. Jmidlertid vedblev man dog at udgive Skrifter, men hvo der egentligen kjøbte dem, er vanskeligt at indsee. Tidsbladenes Tal tiltog i denne Periode i et, endog i langt gunstigere Tider, ukjendt Forhold. For det meste leverede de Oversættelser af tydske Smaastykkesom den med periodiske Skrifter saa velsignede tydske Literatur noksom forsynede dem med. Jøvrigt sysselsatte de færreste Blade sig med synderlig store og vigtige Ting. Borgeres private og ubetydelige Forhold og foretagender bleve Gjenstande, for offentlig og vidtløftig Drøftelse; Ting, som ofte ikke lønnede Umagen at omtales, behandledes med en Vigtighed, som om det gjaldt hele Nationens Vee og Vel; Livets ringeste Feil eller de uskyldigste Misgreb, som egentligen ligger uden for Offentlighedens Grændser, fremdroges, lige om ved Haarene, for Publiciterens Domstoel. Derimod forbigik man store Misbrug med Taushed, og Anliggender, som grebe ind i det Heles Vel, bleve som oftest saa aldeles uberørte, at man skulde troe, her var intet uden Smaating mere at forbedre. Den offentlige Opmærksomhed blev derved bortdraget fra de store Anliggender, og henledet paa Ubetydeligheder. Tonen i adskillige Tidsskrifter var ikke altid saaledes, som man burde kunne ventet den af Forfattere, der vilde belære, oplyse og forædle deres Tidsalder. Hvad der manglede i Aand, søgte man at erstatte ved Spydighed og Plumphed, og der gives altid en vis Classe af Læsere, der finde en beklagelig Moro i deres Medmenneskers Forkleinelse og Gjennemhegling. Jmidlertid gaves der ogsaa Tidsblade, der med ædel Sandhedsiver forenede den anstændigste og værdigste Tone.