Viborger Samler, 1782-06-24
2 Die, T T Tre(Slutning af Nr. 25.)(De Soldater, der vare bag ved disse, viste vel meere Mod, men da Regnen havde slukket deres Lunter og gjort deres Krud vaadt, de desuden ogsaa kuns havde faa Kræfter til ret at føre deres øvrige Vaaben, saa bleve de ligeledes snart bragte i Uorden. Næsten den heele Hær, med Keiseren selv i egen Person, maatte altsaa sætte sig i Bevægelse for at tilbagedrive Fienden, der efter at have udbredt saadan dan en almindelig Forvirring, og dræbt et anseelige Antal, forføiede sig endelig bort i god Orden. Men al Følelse eller Erindring om dette Tab og Fare blev snart udsletet ved et langt skrækkeligere og meere rørende Syn. Det var nu høi lys Dag; Stormens Heftighed havde ikke i mindste Maade aftaget, og Søen viiste sig i alt det Raserie, som dette ødelæggende Element er mægtig til. Alle Skibene, hvorpaa aleene Hæren vidste, dens Frelse og Ophold beroede, saae man nu drevne for deres Ankere, nogle stødende imod hinanden, andre knusede mod Klipperne, mange drevne paa Landet og adskillige synkende under Bølgerne. J mindre end een Time forgik femten Krigs=Skibe og hundrede og fyrretyve Transport Skibe med 8000 Mand paa; og de af det ulykkelige Mandskab, der undgik Havets Raserie, bleve uden Naade myrdede af Araberne, saasnart de naaede Landet. Keiseren stod imidlertid i tans Ængstelse og Bestyrtning, betragtende denne sørgelige Hændelse, der paa engang udslukkede alt Haabom Fremgang, og begravede i Dybet den store Forraad, han havde samlet saavel for at skade Fienden, som for at underholde sine egne. Det stod ikke i hans Magt, at forskaffe dem anden videre Hielp eller Lindring, end ved Udskikkelsen af nogle Tropper at bortjage Araberne, og saaledes at redde nogle faa, der vare saa lykkelige at naae Strandbredden, og undgaae den grumme Skjebne der havde truffen deres Selskabsbrødre. Endelig begynte Vinden at sagtes, og derved gav det Haab, at dog saamange Skibe kunde undkomme, der kunde frelse Hæren fra at omkomme af Hungers gers=Nød, og føre den tilbage til Europa. Men dette var ogsaa kuns et Haab. Aftenens Tilnærmelse bedækkede Søen med Mørkhed, og da det var umueligt for Officeererne om Bord paa de Skibe, der havde ud holdet Stormen, at sende nogen Efterretning til deres Kamarater paa Landet, saa bleve de endnu Natten over i al Uvishedens og Tvivlmodighedens Angest. Næste Dag søgte en fra Doria afsendt Baad at naae Landet, med Underretning, at da han havde udstaaet Uveiret, som han, i halvtredsindstyve Aars Fare til Søes, endnu ikke havde seet Mage til i Haardhed og Forskrækkelighed, havde han fundet det nødvendigt, med sine adsplittede Skibe, at gaae hen til Cap Metasux. Ligeledes raadede han Keiseren, medens Himlen endnu var tyk og stormende, at marsere med al muelig Hastighed, henimod dette Sted, hvor Tropperne med større Beqvemmelighed kunde igjen gaae om Bord. Den Trøst, Karl fik, ved at erfare, at dog en Deel af hans Flode var undkommen, blev opveiet af de Bekymringer og den Forvirring, som denne Tidende igjen satte ham i, i Henseende til hans Hær. Meta fur var i det mindste tre Dages Mars fra hans nu værende Leir. Al den Forraad, han ved første Landing havde bragt fra Bord, var nu fortæret. Hans af Besværligheder udmattede Soldater vare neppe i Stand til at giøre saadan Reise endogsaa i et fredeligt Land; og da saadan en lang Rekke af Modgang og Vanhæld, som knap Seieren selv engang kunde giøre taalelige, havde ganske betaget dem Modet, saa vare de meget lidet skikkede tilgaae nye Møisommeligheder der i Møde. Men Hærens Tilstand var nu saadan, at den ikke tillod et Øiebliks Beraadslagning, eller gjorde det i mindste Maade tvivlraadigt at vælge. Der blev altsaa strax given befaling til at brekke op. De saarede, syge og matte bleve førte i Midten, og de, som syntes meest friske, gik for og bag. Men her begyndte de sørgelige Virkninger af hvad de havde udstaaet, at vise sig langt tydeligere end nogensinde tilforn, og føiede nye Elændigheder til alle de forhen, prøvede. Nogle kunde neppe engang bære Tyngselen, af deres Vaaben; andre ganske svækkede ved at slæbe sig igiennem dybe og næsten ubetrædelige Veie, sank, ned og døde paa Stedet; mange omkom af Hunger, da heele Hæren maatte for største Parten nære sig af Rødder og Bær, samt af Heste, der paa Keiserens Befaling bleve slagtede og uddeelte imellem de askillige Battelioner; en stor Mængde druknede i Bækkene, der ved den idelige Regn vare saaledes vogne, at man maatte vade lige op til Hagen gjennem dem; ikke at regne de, der bleve dræbte af Fienden, som bande Nat og Dag plagede og foruleiligede dem paa den heele Vei. Endeligen ankom de da til Cap Metafux, og da Veiret nu var bleven saa roligt, at der kunde haves Samqvem igien med Floden, bleve de forsynede med Overflod af Mundforraad, og oplivede ved Udsigten om Frelse. J medens denne gyselige Rad af Elændigheder, varede, viiste Keiseren store Sindetsgaver; mange, af hvilke en hidtil uafbrudt Rekke af Lykke ingen Leilighed havde skaffet ham at legge for Dagen. Hans Standhaftighed, Ædelmodighed, Tapperhed, Mildhed, og Menneskekierlighed viste sig i et meget fordeelagtigt Lys. Udstaaende ligesaamange Besværligheder, som den ringeste Soldat, vovede han sin egen Person, overalt, hvor der var Fare paa Færde; han opmuntrede, dermodløse, besøgte de syge og saarede, og oplivede alle ved hans Ord og Exempel. Da Tropperne bleve igjen indskibede, var han imellem de sidste, der forlode Strandbreden, omendskiønt en Hob Araber stod ikke langt borte, færdig at anfalde Bagtroppen. Ved disse Dyder bødede Karl nogenledes for sin Halstarrighed. og Forvovenhed, i at begynde et for hans Undersaatter saa uhældigt Tog. Den Nød, dette ulykkelige Foretagende havde bragt dem i, endtes imidlertid ikke herved; thi snarere var ikke Folket om Bord, førende der reiste sig nok en Storm, som, skiønt mindre heftig end de foregaaende, spredte dog Floden ud, og nødte dem til hver for sig at søge efter at naae den første Havn i Spanien eller Jtalien, som de kunde komme til; udspredende saaledes Beretningen om deres Uhæld, med alle de gyselige Omstændigheder, som deres Frygt eller Jndbildningskraft indgav dem. Keiseren selv maatte udstaae store Farer, og blev dreven ind i Havnen Bugia i Aftika, hvor Modvind opholdt ham heele 3 Uger, da han endelig ankom til Spanien i en Tilstand meget forskiellig fra den, han vendte tilbage i fra hans første Tog imod de Vantroende.