Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-07-24
Da Kjøberen derefter solgte Godset, udstedte den nye Kjøber i II Dec. Termin 1810 til den første Sælger sin Obligation for den ommeldte Sum, hvormed det blev betinget, at Capitalen i forommeldte Tid skulde blive henstaaende, uopsagt for sammes daværende, eller tilkommende, Eier, og, da Godset atter solgtes, udstedte den 3die Kjøber ny Panteobligation i Dec. 1812. Da Gielden nu skal omskrives i Repenge, har Debitor paa Grund af Fr. af 5 Jan, sidstl. paastaaet, at saadant burde skee efter den sidst udstedte Obligations Datum, hvorimod Creditor har været af den Mening, at bemeldte Lovsted ikkun skulde være anvendeligt i de Tilfælde, hvor Creditors Samtykke til at lade Capitalen henstaae var fornødent, og, da dette ikke her, hvor begge Parter vare lige stærkt forpligtede, var Tilfældet, har han forespurgt, om ikke Omskrivningen burde skee efter den Tid, da Gjelden først blev stiftet, enten efter Kjøbecontracten af 14 Martii 1810 eller efter den udstedte Panteobligation af 18 Dec. s. A. Collegiet har derpaa svaret, at det ikke skjønnes, at Creditors Paastand finder Hjemmel enten i allerhøistbemeldte Fr. Ord eller Aand. Den sidste Kjøber behøver egentligen in casu end ikke at beraabe sig paa Fr. I. 35, der dog baade efter dette Lovsteds Bogstav, og efter dets Grund, at ingen Debitor skal betale i bedre Valuta, end den han har faaet, maatte tale til Fordeel for den sidste Kjøber; thi, da han har udstedt Panteobligationen, og ikke blot ved Skjødets Modtagelse overtaget sig Hæftelsen, til hvilket sidste Tilfælde bemeldte I. ene har Hensyn, vilde allerede Fr. §. 23 seg, hvis sidste Membrum, blot under Betingelse af Debitors Jdentitet, kan finde Anvendelse, i nærværende Tilfælde gjøre Udslaget. Jmidlertid skulde Man troe, at Creditor har Grund til at paastaae Omskrivning i Henhold til den af den sidste Kjøber afsluttede KjøbecontractsDatum, efterdi det synes, at denne allerede ved Kjøbecontracten har overtaget, sig Pantegielden, som, efter det forhen passerede, uadskillelig var forbunden med Eiendommens Erhvervelse, og Fr. §. 23 sidste Membrum visere, hvad og Retfærdighed og Forordningens Aand tilsiger, at der skal sees paa det Factum, hvorved Gielden først blev stiftet. Bestemmelsen, i Frds. §. 36 kan heller ikke heri være til Hinder, efterdi dette Lovsted kun fastsætter, hvad der skal gielde, hvor Kjøberen først ved Skjødet har paataget sig Hæftelsen. Jøvrigt staaer det Vedkommende frit for at afgjøre denne Qvæstion ved Domstolene, om de maatte ønske Saadant. (S. B.)at Christiansand. (Skrevet i Aaret 1805.) Fortsættelse; see No. 168). i Her er et overordentligen dyrt Levested, det dyreste i Norge, ja vel et af de dyreste i hele Europa. Samtlige Fødevare ere 25 til 30, Procent dyrere derend i Kjøbenhavn, meget dyrere end i selve London. Seer man nu i Omegnen de store Strækninger, som ligge ubrugte, saa overstiger det alt Begreb, at saadanne, Priser ei have paaskyndet deres Benyttelse til i det ringeste at holde Kreature, hvis Product dog noget maatte nedsætte Prisen og ernæret Grundens Eiere, om man end stedse vedblev at være udelukt fra det lidt længer borte liggende Opland, hvor der er over 500 indtil 3600 Tdr. Land for hver Opsidder, eller hvor kun 155 er dyrket af et Land, som dog sagtens blev overmaade meget mere, om endog aldrig til det halve, at opdyrke, dersom man kun kunde komme derhen og derfra. Men disse Priser have ei paaskyndet bedre Cultur, uden allernærmest omkring Byen, ikke i de nær tilgrændsende af Sygne og Vester=Molands Sogne, hvormed man dog har beqvem Communication ved den indenlandske Baade fart, naar man end med Rette ikke regner paa Landeveissærselen, da denne, søndt lagt med en skjøn Chaussee, menes ubrugelig for Smaatransport, for Besværlighedens Skyld ved at fare overde idelige bratte Bjergaase. - Aarsagen til denne Mangel paa Cultur og deraf flydende Mangel paa Producter og disses Dyrhed, er nok for det første Mangel paa Mennesker til at drive den, da Afsætningen og de høie Priser ogsaa endnu først er ny, fra den Tid nemlig, da Krigen og Handels conjuncturerne befolkede Christiansand over det almindelige; - for Resten ligger den vel i den almindelige Ulyst hos Havets Nabo til at drive Landbonæring. Den skjønt vovsomme og for den Uvante ubehagelige Næring paa Søen, hvilken selv Farligheden giver Jnteresse, er overhoved doven, fordrer ingen Kræfters Anstrængelse, i det mindste ei anderledes, end at man efter nogen kort Tids Roening eller Trækken i et Toug, sidder i en Art af Mag, og sysselsætter af hele Kroppen kun Øinene med at speide det, man skal styre til eller undvige. Vedbliver imidlertid Christiansand i sin nærværende Flor, end sige, bliver denne By ved at stige, saa vil det sagtens ikke feile, at der jo udbreder sig nogen mere Cultur rundt om, for at benytte Stadens Behov, leve af og med Stadboen. (Fortsættes.)¬