Norske Intelligenssedler, 1784-12-01
Nordligere, SedNre nor No 48. Onsdagen den 1. December 1784. La daterets alt deur, Mais elle af ses Pladsers Bor A. Velgiørenhed. Du Himlernes Gave! Du dydigste Følelse, Oguddommelige Velgiørenhed, Lyksalig den Dødelige, som aandes i dit Skiød, og har opoffret Dig sin Siæl og Hierte, Ja, lykkelig Den som i sin første Alder ey bedaares af et Liv, paa hvis Afveie man saa ofte taber sig - som har forladt høye Slotte og deres fornemme Beboere, for i den laveste Hytte at understøtte de Lidende. Maatte den være fød iblant Barbarer, Maatte den have ernæret en Tiger paa Bierget Caucasus, der med samme Kulde som Jernet i Gruben seer den Fattiges Taare rinde, og hvis Siel ligesaa haard som Marmor ikke eyer mindste Guiste af Følelse og Medlidenhed. Ach, hvad jeg beklager Den, som kun lever for sig selv, hvis Hierte Dag og Nat tørster efter Guld, og aldrig varmes af Velgiørenheds hellige Lue. Du Daare, som qvæler hos dig den smukkeste af alle Følelser - jeg meener, Fornøyelsen at give. Lovet være det høyeste Væsen, som har ladet mig føde med et Menneske-Hierte - Ney, aldrig kan jeg blive ulykkelig; tvertimod, jeg lever lykkelig og fornøyet saa længe jeg leder ufoelsom ved mine Liges Skjebne. Jeg mindes - og aldrig - aldrig skal jeg glemme hvorledes jeg rørdes ved Synet af en utrøstelig Moder, som fulgte sin eneste Søn til Graven - Bierge og Dale gave Gienlyd af hendes Sukke - Tusinde Gange vilde hun igienkalde det Barn, som havde ligget ved hendes Bryst, og tusinde Gange vilde en Strøm af Taare ligesom drukne hende - Alle græd, Præsten, rørt og forskrækked kunde neppe slutte Bønnen ved denne saa bedrøvelige Forretning - Endnu engang saae man hende fortvivled kaste sig paa Liigkisten, for at begraves levende med sin Søn - Man maatte bære hende bort besvimmed og døende. Saa høres heele Natten igiennem Turtelduen (fra hvilken den ubarmhiertige Jæger tog Ungerne) sture og jamre sig paa en tør og fæl Gran, midt i den tykkeste Skov Forsynet har givet mig lidet, men dette lille er ikke mit allerne, det hører og den Fattige til Sæden, som voxer paa min Agerplet, høstes ligesaa vel for ham som for mig - Naar Vilddyrene i Ørken fra sit Gab puste lutter Mord og Luer, saa søger den Arme sin Fristad inden min Bolig, Om Vinteren i min Stue og ved Siden af min Skorsteen truer han Nordenvindens Voldsomhed Jeg deeler med ham alt hvad jeg eyer, mine Viintræer, mit Brød, Ulden af mine Lam - Ach naar man selv har været i Nød, da kiender man ingen anden Lykke end at trøste og opreise den Faldne. Jeg skulde ikke ønske mig alt det Guld Cræsus havde: jeg skulde ikke misunde andre al Verdens Skatter paa anden Grund, end for at udøve min kiæreste Tænkemaade og opfylde min gladeste Pligt, mit Hiertes stille Anelser--- reise et Tempel til Velgiørenhed. Der skulde man ikke see den ærekiære Voldsmand, Menneskeslægtens Plage-Aand, ikke heller den Utaknemmelige, sammes ævige Vanære. - De stille Dydernes Flok: Huusfreed, Erkiendtlighed, Venskab og Godhed skulde der allerne eye sine Altere. ædelmodige! J føelsomme og medlidende Mennesker, Eders Støtter skulde pryde dette Tempel - Den Dydige, den Retfærdige skulde binde Laurkrandse omkring Eders Hoveder - Over alt paa disse Muure skulde man indhugge Eders store og velgiørende Navne, Ach, fordervede Tider--- om man ikke skulde læse disse Navne med samme Andagt, som det helligste Skrift. (En Oversættelse.)