Berlingske Tidende, 1834-02-05
Ostindien. Det var let at forudsee, at Jndiens vestlige Grændse om fortere eller længere Tid vilde vorde Skuepladsen for vigtige Begivenheder; men man kunde ikke troe, at de vilde udvikle sig saa hurtigt, som det nu synes at være Tilfældet, ifølge nyeste Efterretninger at dømme. Den uventede Omstændighed med de store Fremskridt, som Perserne have gjort i deres Krig mod Kabulhar paa een Gang bragt alle de interesserede Partiers Planer til Modenhed. Schal Schudiab, Erkongen af Kabul, opholder sig, siden han blev fordrevet i Aaret 1809, i Ludiana, paa den yderste Engelske Grændse mod Vesten, hvor han lever af en Engelsk Pension. Han havde aldrig opgivet den Plan, atter at sætte sig i Besiddelse af sit gamle Kongerige, og har allerede oftere underhandlet desangaaende med Runjet Singh, Kongen af Lahor. Denne ønskede et Paaskud, og Bistand af et Partie i Kabul; begge Dele kunde Schudjal give ham; og saaledes koni Begyndelsen af forrige Aar en Tractat i Stand, ifølge hvilken Runjet Sing skulde understytte Erkongen med Penge og Tropper til Gjenerobringen af Kabul, Kandahar, Peschawer, Schirkarpur- og Sind, og til Gjengjeld herfor erholde Halvdelen af Schirkarpurs og Sinds Territorer, saavel som hele Peschawer og nogle andre Districter ved Øvre-Jndus. Runjet Singh vilde derved faae den hele Linie langs Jndus i sin Magt, hvilket i mange Aar har været hans Yndlingsplan. Men Englands Jnteresse modsætter sig Udførelsen af denne Plan. Jndusflodens Deelta, der for Øjeblikket danner Emiren af Sinds Territorium, var vel tidligere skatpligtig til Kabul, men fra Begyndelsen af dette Aarhundrede havde det gjort sig uafhængigt, ikke betalt nogen Tribut, og siden den kongelige Familie Daranis Fordrivelse fra Kabul afbrudt al Forbindelse med dette Rige. Det engelsk-ostindiske Compagnie har for nogen Tid siden garanteret Emiren af Sind dennes Souverainitet imod Runjet Singhs truende Angreb, under den betingelse: at han derimod skulde lade Handelen fri paa Jndus. Men han er en pengegridsk og uoplyst Fyrste, der ikke kan bedømme sin Stillings sande Tilstand. J det sidste Aar har han givet de Røverbander Bistand, der omvankede i Mewars Ørken, og hærgede Compagniets Bundsforvantes Lande, desuden har han kun slet opfyldt de øvrige Puncter af sin Tractat. Dette, forbundet med det forudseete Jndfald af Schudial- og Runiet Sing tvinger Gouvernementet i Bombay til at sende Krigsskibe med Landingstropper til Mundingerne af Jndusfloden; de skulle i Nødstilfælde besætte Tatta, Sinds fordums Hovedstad, der ligger paa den nordlige Spidse af Delta. Compagniet maae ønske at kunne undgaae en Krig, der vilde tvinge det til atter at sætte dets reducerede Armee paa Krigsfod, og derved til at maatte give Slip paa alle Besparelser, som det i nogle Aar med megen Møje har indført, og der mere end nogensinde er det nødvendigt, Men Jndusflodens politiske og commercielle Vigtighed er for stor for Compagniet, til at det ikke i Nødsfald skulde endog beslutte sig til en Krig imod Sind og Lahor. Sandsynligviis vil imidlertid den temporaire Besættelse af nogle Puncter ved Jndus være tilstrækkelig. Emiren af Sind er, uagtet en Landstorm af 40,000 Mand Cavallerie, ikke i Stand til i een Maaned at modstaae et Engelsk Angreb, og Runjet Singh selv ikke kunne gjøre mere end een Campagne. Desuagtet vilde det være en sand Ulykke for Britisk Jndien, dersom Krigen virkeligen skulde bryde uddet kunde ikke vinde nogen bedre Militair=Grændse, og disse Provindsers Administration vilde kun medføre nye Udgifter og Uleiligheder. Men det maa opretholde Jndusflodens Neutralitet; og Resultatet vil uden Tvivl blive at Emiren af Sind vil falde under Compagniets forbundne 9: mediatiserede Fyrsters Classe, saa at de politiske Anliggender ville vorde overgivne en Engelsk Resident ved Hoffet i Hyderabad, og den indre Administration overladt til Emiren, som det allerede, under lignende Omstændigheder, er gaaet hans Naboe, Rajahen af Kutsch.