Københavns Adresseavis, 1797-03-24
J Anledning af de i Adresseavisen oftere skeete Jndbydeser til unge Menneskeer især Haandværkere, at lade sig hverve som Soldater ved den vestindiske Garnison, kan Underskrevne, der i endeel Aar har levet i Vestindien, ikke undlade at raade de unge Mennesker, som den tilsyneladende høie Lønning 5 Haandpengene maatte friske, først vel at overveie følgende Lønningen er virkelig, efter derværende høie Priser, kun ringe, og kan langt fra ikke yde ham god og kraftfuld Føde; i de murede smaae Fæstninger ere selv ofte Officerernes følgelig endnu mere de Gemenes Boliger usunde, da den i dette brændende Klimat saa fornødne Lufttræk ikke haves i tilstrækkelig Mængde; det er sielden at en Soldat giør Lykke i Vestindien, efter at have udtient der; i Almindelighed er han der (som naturligt i et Land hvor Pengesendnu meer end i Europa er en Kilde til Agtelse) ringeagtet, endog af Negerne, der ansee ham som en hvid Slave, og kalde ham til Forskiel fra andre hvide Menneskeer Soldatblanko; selv for haandværkskyndige Soldater er det vanskeligt nok at forbedre sine Kaar, mange Haandværker kunne kun drives af Frimænd og Kommandanterne kunne dog kun udstrække det for dem fordeelagtige Frimandskab til en vis Deel af Garnisonen; i Byerne er der fuldt op af Haandværksnegre, og Officererne eie gemeenlig Slaver, der opvarte og frisere dem, saa at endog denne lille Fordeel ikke vil tilfalde Soldaten; om denne Fremstillings Sandhed for den Tid (1791) da jeg forlod Betindien, kræver seg enhver Stedkyndig til Vidne. At redde er eller anden ung Medborger, der endnu er istand til Eftertanke, fra et overilet Skridt, er min Hensigt. Paa Garnison vil det desuagtet ikke mangle Vestindien. K. H. Seidelin. Rechvist af Alder og trykket, des ikke afreundet; af ikke saa Livets Byrder indgik den umaskerede Christen, den tofaste Ægtefælle, den ömme ombyggelige Moder, den deeltagende Menneskeven, Præste Enken S. IAALIA. AR.E. KIE. med Christnes stille Siæserce i Evighedens lyse Boliger den 28 Martii 1797 i hendes Alders 77 Aar. Helligt være Dit Minde, Salige, efterfulgt Din Handel, Fred over Dit Støv Medlidenheds Tanker til Velædle Hr. Brerschneider ved hans haabefulde Datters Død. Troe ædle Mand jeg ei kan ligegyldig være Ved Deres Tab, og nei, jeg vil et Offer bære. Til hendes Urne, som var Deres Hiertes Fryd, Der fra mit klemte Bryst skal høres Klagelyd. Der jeg bebreide vil den Død, som Dem har røver En elsket Datter, vist De billig er bedrevet: Dog jeg med Skaberen vil et i Rette gaae; Thi det er ene ham, som det har skikket saa At det afsielet Støv nu hviler trygt og rolig Og hendes ædle Deel er alt i Glædens Bolig, Hvor Sygdom, Suk og Sorrig til Fryd forvandet er, Hvor blant Serapher hun mir Seiers=Palmer bær. Mig synes ligesom jeg hører hende sige, O Gud hvor her er godt, her i Alfaders Rige, Her min forløste Siel nu det tilfulde veed, Som jeg kun troede før i Ufuldkommenhed. Min fromme Moder her som snarest mod mig tilte, Og mine Sødskende ret venlig mig tilsmiilte, Og sagde: Søster, kom, og kom dog nu og see Den store Herlighed, iskem nu Hellig Tre. Men hendes Fader jeg maae i mit Hierte ynke, Ak ja, i Sorgens Dyb jeg seer ham at nedsynke; Thi anden gang Gud ham gav en ægte Ven, Men fra hans Side de blev begge revet hen. Den sidste var for mig en god og tro Veninde, Hvis Lige neppe jeg i Tiden faaer at filide: Hun som for hendes Kiøn et rart Exempel var Hun en retskaffen Siel i jordisk Hytte bar. Forlad Høistærede, jeg frygter, at oprive Kun Deres Saar igien, men han maae Trøsten give, Som Dem her prøver kuns, om De vil holde stand, Og vise at De er en Gud hengiven Mand. Gid det maae trøste Dem, at De og did skal komme, hvor Hustruer og Børn blant de udvalgte Fromme, Vil haste Dem imod og glad omfavne Dem, Og sige, Fader kom, see her vort rette Hiem. Velmeent af en Veninde.