Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-08-23
Vor kiere Søn, Franciscus, det hellige Romerske, Riges Cardinal Herzan, Eders Keiserl. Majestæts befuldmægtiged Minister hos Os, har den 9de i afvigte November Maaned overleveret Os den kiærkomne Skrivelse, under 6de Octobr., hvilken Eders Keiserl. Majestæt har behaget at sende Os til Besvarelse paa Vores af 25de Angusti. Af denne Skrivelse have Vi med stor Sinds Bedrøvelse maattet see, at alle Vore saa trængende gjorte Bønner og Ansøgninger, at Eders Keiserl. Majestæt ikke vilde foruroelige denne Apostoliske Stoel i dens ældste Besiddelsesret, i at beherske biskopdømmene, Abbedierne og Præpositurerne i Deres Lombardie, intet have kunne udvirke, men at Eders Keiserl. Majestæt har foretaget sig som noget, der hører til Deres høieste Magt, Selv at bortgive dem. Vi ere, Elskeligste Søn i Christo! ingenlunde findet at indlade Os med Eders Keiserl. Majestæt i saadanne Stridigheder, som i den midlere Tidsalder ere blevne opvakte, efterdi Kirken derefter, og efter i Stand bragte Rolighed, igien er bleven sat i den gamle Besiddelse af sin Rettighed og Disciplin, hvilket og Concilierne, og selv det ocumeniske, stedse have bekræftet. Vort Sindelav er ganske langt borte fra disse Stridigheder, og har Afskye for samme, det er meget mere opfyldt med den faderlige Kierlighed, som Vi altid have foresat Os imod Eders Keiserl. Majestæt. Dog alligevel anholde Vi hos Eders Keiserl. Majestæt, at De paa ingen Maade ville N 532 s. holde det Deres Rettigheder og Kongel. Magt for nærgaaende, naar Vi, som ganske vist og aldeles ingen Tvivl er underkastet, anføre, at Apostlerne, da de stiftede Kirkerne, og beskikkede Forstandere og biskopper over dem, ikke engang have været i den Mistanke, at de derved havde gjort et Indgreb i den verdslige Magts Rettigheder. Denne af Apostlerne indførte Brug har Kirken stedse holdt ved, og seet derhen, at intet Fornærmeligt imod den høieste Regents Rettigheder er blevet indført. Men derimod vilde, naar den Magt, som man udøver i at trykke Geistliheden, hørte til en Fyrstes medfødte Rettigheder, derved ikke alene den hellige Stoels fælles Rettighed, men endog alle biskoppers i den heele Verden, ganske gaae til Grunde, og den nyttige Disciplin selv, at sætte og holde Concurser, ophøre, hvilket Eders Majestæts undsigelige Fromhed umuelig kan ville. Men hvad de Godse angaaer, hvilke Kirkebeneficierne have faaet ved gudfrygtige Fyrsters og andre Troendes Gavmildhed og Stormodighed, saa er det Eders Keiserl. Majestæt bekiendt, at de i Kirken blive, og altid ere blevne, anseete som saadanne Ting, man har helliget Gud, og altsaa maa holde dem hellige, og at det derfor, efter Fædrenes og det troende Folks stedsevarende og til alle Tider for Dagen lagte Ord og Mening, ikke er billigt at berøve disse Godse den Brug, hvortil de ere opoffrede, hvilket kun de ingen Afskye bære for at giøre, der ikke skille Kirkesagerne, som høre Gud til, fra den øvrige Hob, som det Tridentiske Mode blandt andet siger. At disse Godses Forvaltning i og for sig selv ikke fører nogen Mistanke eller Skade med sig, hvilket kunde synes farligt for Rigernes Rolighed, derfor sørger den hell. Stoel, og Vi vise selv, at det er Vores fornemste Omsorg, at dette i Henseende til de i Printsernes Herredømme, Cathedral= og andre Kirker, Abbedier og Præfecturer ikke maa Nr. 533 Rdlr. have Sted, ligesom herom hverken Eders Keiserlige Majestæts ældre Forfædre, og endnu Allerhøist Deres for nylig afdøde Frue Moder ikke i ringeste Maade skal have tvivlet om. Denne Princesse forlangte af Benedicto IV. at han vilde tilstaae Hende og Hendes Efterkommere Udnævnelses Ret, ikke engang over bispedømmerne, men alene over Abbedierne i den Østerrigske Andeel i Jtalien, forfor dog den hellige Stoel ligesom en Giengield blev overladt Rettighed til at anvise Pensioner paa disse geistlige Beneficier, til Fordeel for det pavelige Districts Undersaattere. Tilat udføre dette Verk blev vor kiere Søn, Cardinal Migazzi, Bisidder her i den høieste Ret, brugt, af hvem Eders Keiserl. Majestæt let vil faae al Oplysning. Paven har derpaa samme Tid givet tilkiende, at han inderlig ønskte at oprette en sand og fast Enighed imellem den Apostoliske Stoel og Hendes Majestæt, og derfore gjerne at giøre alle Undtagelser, som kunde bidrage noget hertil; dog har han derved tillige erklæret, at han ogsaa maatte giøre alting, for at vedligeholde den pavelige Anseelse; thi han vilde ellers, og om han havde bortgivet og afhændet den af hans Forfædre stedse forsvarte og udøvede Ret, at besætte Abbedier og geistligt Gods, forfalde i stor Mistanke for Efterladenhed, og hans Navns Jhukommelse vilde hos hans Efterfølgere og hos Efterkommerne været blevet forhadt, dersom han, som han siger, med en eneste Streg af Pennen havde afstaaet noget af de pavelige Rettigheder og Fortrine. Efterat han herpaa havde anført adskilligt om denne Giengield, saa og beraabt sig paa Pensionerne, og gik over til Følgerne, saa siger han om nu værende Forfald, at Hans Majestæts Jtalienske Undersaatter blive, som Hans Majestæt er bekiendt, antagne til de fornemste Betieninger og Æres Embeder ved den hellige Stoel uden mindste Forskiel paa andre, og sandelig, nogle af dem ere ogsaa a 534 Rdlr. altid blevne ophøiede i Cardinals Collegio, og undertiden til Pave=Værdighed. Naar altsaa, siger han videre, den Gang den Forandring skulde skee, saa saae han med Grund forud Følgen deraf, nemlig: at de Jtalienske Østerrigske Candidater nødvendigviis skulde bortfalde, og faae et Exclusive. Da disse Beenedicti Ord bleve Eders Keiserl. Majestæts priisværdigste Frue Moder tilkiendegivne, saa have Vi seet, at Hun selv, efter hendes billige Hiertelav, har ladet de videre Fodringer til ham fare; thi benedicti Kl. Navn stod hos Hende i største Anseelse. Hun kiendte hans Klogskab og Hengivenhed til det heele Østerrigske Huus, hvorpaa han i hans Livstid har lagt de største levende Beviser for Dagen. Derhen hører, at han til Eders Keiserl. Majestæt, som i Begyndelsen af hans Regiering med saa stort et Haab om den tilkommende Thronfølge blev fød, selv har staaet Fadder, for ved dette nødvendig hellige Baand endnu nærmere at foreene Eders Keiserl. Majestæt, med den Apostoliske Stoel. Og just for denne Aarsags Skyld, Elskeligste Søn i Christo! ville Vi ogsaa virkelig være mere eftergivende imod Eders Keiserl. Majestæt, og Vi ere derfor optændte af den meest brændende Begierlig hed, venlig og venskabeligst at træde i Mellemhandling, med Eders Keiserl. Majestæt, som en Fader med sin Søn, om disse og mange andre Ting, som ere komne for Lyset i Eders Majestæts Herredømmer siden Deres Regierings Begyndelse, og som have sat Os i de bitterste og meest vedvarende Smerteer. Men da Vi forud vide, at denne Mellemhandling vilde have et meget uvist Udfald, naar mundtlig ikke tales med hinanden; saa have Vi foresat Os til Wien til Eders Keiserl. Majestæt, uden at lade Os afholde derfra for Reisens Længde og Besværligheds Skyld eller for Vor tiltagende Alderdom og Vore Kræfters Svækkelse; thi herved opliver Os den store Trøst, at tale med r. 53 ere Eders Keiserl. Majestæt, og at aabne Vort Hiertes Beredvillighed i at behage Eders Kieserl. Majestæt, og at forene Kirkens Anliggender med Eders Keiserl. Majestæts Rettigheder. Af denne Aarsag anholde Vi indstændigst hos Eders Keiserl. Majestæt, at Eders Keiserl. Majestæt, vilde behage at antage dette Vores velmeente Sindelave som et Beviis paa Vores besynderlige Høiagtelse for Dem, hvorved Vi ønske at foreene alle Kierligheds, Sædvanes og Nødvendigheds Pligter med Eders Keiserl. Majestæt. Dette udbede Vi af Eders Keiserl. Majestæt, ikke for Vore Privathensigters Skyld, men for Religionens fælles Sags Skyld, hvilken Eders Majestæt ligesaa meget er forbunden med Deres Beskyttelse, som Vi med Vor Apostoliske Forvaltning. Dersom Eders Keiserl. Majestæt giør dette, og lader Guds Kirke vederfares Deres Beskiermelse, der herom i disse Tider især anraaber Eders Keiserl. Majestæt, saa skal Eders Keiserl. Majestæt derved overmaade befordre Deres Anseelse, Lyksalighed og Berømmelse. Og at Gud ved sin Naade vilde give Eders Keiserl. Majestæt alle disse Sinds Tanker i Hiertet, derpaa meddele Vi paa det kierligste Vores pavelige Velsignelse, og ønske Eders Keiserl. Majestæt og Deres Keiserl. og heele Østerrigske Huus Guds Naade. Skrevet i Rom den 15de December 1781 i Vor Regierings Syvende Aar. Jndfald.