Berlingske Tidende, 1836-01-26
Forordningen om Selveierbønder i Danmark af 13de Mai 1769 bestemmer i den 5te Paragraph, at det skal være en Selveier eller Eiendomsbonde tilladt at anordne og fastsætte, hvorledes der efter hans Død skal forholdes med hans Gaard og dertil hørende Besætning, hvem af hans Børn eller andre Arvinger den skal tilfalde, hvad der skal følge med Gaarden og regnes til dens Besætning, samt hvad Sum Arvingen skal tage den for, og hvormeget han derfor skal erlægge til Stervboet og hans Medarvinger, hvorhos tilføies, at, naar Bonden gaaer til det Herreds- eller Birketing, hvorunder han sorterer, g der til Protocollen dicterer sin Villie, disse Poster angaaende, samt derom lader sig give en Udskrift af Protocollen under Dommerens og Skriverens Haand, da skal saadan hans til Protocollen dicterede sidste Villie være at samme Kraft og Gyldighed, som om den var forsynet med Kongelig Confirmation. Den Testationsfrihed, som saaledes er tilstaaet Selveierbønder, har imidlertid i flere Henseender været Gjenstand for Tvivl og Meningsulighed, hvilket har bidraget til at hæmme Benyttelsen af denne for Selveiendoms Vedligeholdelse vigtige Rettighed, ligesom det paa den anden Side kan give Anledning til dens Misbrug og afstedkomme fordærvelige Rettergangsstrætter. In Specie frembyder foranførte Bestemmelse Stof til mangfoldige Tvivlsmaal med Hensyn til det indbyrdes Forhold mellem Mand og Kone, hvilket i hiin Anordning ikke synes at være taget i særdeles Betragtning. Da Forordningen i ganske almindelige Udtryk tillader Selveierbonden at testere over hans Gaard med Tilbehør mellem hans Børn og andre Arvinger, saa kunde det synes, at han maatte være beføiet, til at udøve bemeldte Dispositionsret, uden i saa Henseende at være underkastet nogen særlig Jndskrænkning paa Grund af de hans Kone og hendes Arvinger ellers tilkommende Rettigheder. Denne Fortolkning kunde og synes at have saa meget mere for sig, som det ingenlunde er noget extraordinært, men netop det sædvanligste Tilfælde, at en Selveier er gift, og det derfor kunde synes lidet rimeligt, at nogen hertil knyttet Jndskrænkning, der vilde gribe ind i de allerfleste Selveier-Testamenter, skulde være underforstaaet, helst i et Lovbud, der angik en, efter hvad man ved Forordningens Udgivelse formodede, i Fremtiden talrig Klasse af Almuesmænd, som ei kunde ventes at ville være. i Stand til at fortolke og begrændse Anordningens almindelige Ord ved Hjelp af de i den øvrige Lovgivning indeholdte Grundsætninger; hvortil kommer, at Lovgiveren her har givet Slip paa det Middel, der ellers havde kunnet benyttes til at rectificere deslige Testamenter, nemlig at forlange dem indsendte til Confirmation. Fremdeles nævner Forordningen Selveierbondens Ret til at testere over hans Gaard i Forbindelse med den Rettighed, som strax foran er tilstaaet ham til i levende Live at afhænde eller pantsætte Gaarden, uden at det er tilkjendegivet, at hiin Rettighed skulde være anderledes betinget end denne, ved hvis Udøvelse der dog ikke fra Hustruens Side kan behøves nogen Medvirkning. Endelig kan det og bemærkes, at Rescriptet af 15de November 1765, der hjemler Plantageeierne i Vestindien en særdeles Testationsfrihed, hvormed den, som Forordningen af 13de Mai 1769 siden har tilstaaet, de herværende Selveiere, kommer endeel overens, viser, at derunder og indbefattes Ret tilat bestemme Enkens Æqvivalent, ligesom det heller ikke, naar en Mand opretter sit Jordegods til et Stamhuus, eller samme paa hans Ansøgning forvandles til Grevskab eller Baroni, er i Loven gjort til betingelse, at han Samtykke, hvilket skal have sin Hustrues neppe heller i alle slige Tilfælde er iagttaget. Men med alt dette tale overveiende Grunde for en meere indskrænket Fortolkning af den omhandlede i Fdn. af 13de Mai 1769 hjem Forordningen har lede Testationsfrihed. nemlig ikke udtrykkeligt tilstaaet Selveieren, nogen Ret til at disponere over den Deel af Gaarden, som er hans Kones eller hendes Arvingers Eiendom. Den gaaer tvertimod ud fra den Forudsætning, at den Gaard, hvorover der af Selveieren testeres, er hans Gaard, men det er den ikke tilfulde, saalænge Konen lever, der er Medeierinde af Gaarden, ligesom Forordningen kun hjemler ham Ret til at disponere mellem sine Børn eller andre Arvinger, men ikke at gjøre nogen Disposition med Hensyn til Konens Særkuldsbørn eller andre hendes Arvinger. Saa vigtige Grunde, der end kunne tilraade, at en Fader, som ønskede at holde sin Eiendomsgaard ved Familien, blev fritagen for de Baand, som den Børnene efter de almindelige Love tilkommende lige Arveret vilde lægge paa ham med Hensyn til et Arrangement, hvorved han kunde sætte den af Børnene, som han dertil fandt mest skikket, Stand til at overtage Gaarden og vedligeholde sig i dens Besiddelse, og saa ubetænkelig en saadan Frihed end var med Hensyn til Udarvingen, saa lidet rimeligt vilde det være, om Manden havde det i sin Magt at gjøre en Disposition, ifølge hvilken Hustruen. efter hans Død skulde vige den Gaard, der ikke mindre var hendes end hans for en Arving, der maaskee end ikke var hendes Barn, imod et vilkaarligen bestemt og muligen aldeles uforholdsmæssigt Vederlag; og heller ikke synes det naturligt, at Manden, hvor der er Særkuldsbørn af Konen, skulde kunne overdrage Gaarden under hvilket somhelst Vilkaar til En af hans Arvinger, med Udeluk Børn. Alt dette vilde kelse af Hustruens blive dobbelt stødende, hvis Formuen og in Specie Gaarden var af Konen indført i det o, men med Naturen af det gjensifælles .dige Retsforhold vilde hiint Resultat ligemeget komme i Strid, hvorfra end den fælles Formue var indkommen i Boet. Jkke mindre unaturligt synes det at være, om et af Manden ensidigen oprettet Testament skulde indeholde en Norm, hvorefter han ved Konens Død skulde kunne løse Gaarden fra hendes Arvinger, hvilket heller ikke finder Medhold i Forordningens Ord, der kun hjemle Selveierbonden Ret til at bestemme, hvorledes der efter hans Død skal forholdes, ligesom det og letteligen kunde give Anledning til Misbrug. Vel er det saa, at Manden er eneraadig over det fælles Bo, og at derfor dets Eiendele, Konens Medeiendom uagtet, pleie at betegnes og behandles blot som hans. Men dette gielder blot hvor den er Spørgsmaal om dispositiones inter vives, Manden er forsaavidt Repræsentant for hele Boet og ene Disponent over samme. Hvad derimod dispositiones mortiscausa angaaer, da maa der skilles mellem begge Ægtefællernes Rettigheder, da disse Dispositioner just have Hensyn til det Tilfælde, hvor Fællesskabet mellem Mand og Kone er opløst. Medens man, saalænge der er Spørgsmaal om det førstnævnte Slags Dispositioner, kan stole paa at Manden rammer Konens Bedste tilligemed sit eget, der er uadskilleligt fra hendes, og hun i alt Fald maa finde sig i de ukloge eller uheldige Dispositioner, som den med hende paa det Nøieste forbundne Mand, gjør i de fælles Anliggender, saa kunde Manden ved dispositiones mortis cansa have Leilighed til at gjøre sig eller sine Arvinger Fordele paa hans Kones Bekostning. Derfor træder og Hustruen i Lovens 5te Bogs 4de Capitel, hvor der handles om Testamenter og donationes mortis causa frem som en særlig handlende Person, og det er hverken grundet i Loven eller i Praxis, at Manden skal kunne gjøre testamentariske Dispositioner over Konens Boeslod. Det Selveierbønder i Fdn. af 13de Mai. 1769 § 5 tilstaaede jus lesland bliver heller ingenlunde unyttig, fordi de ovenmeldte i Lovgivningens almindelige Grundsætninger og tildeels i selve Forordningens Ord hjemlede Jndskrænkninger antages. Ligesom det er klart, at den Selveierbonde, der efter sin Kones Død har skiftet med hendes Børn eller andre Arvinger, kan paa en uindskrænket Maade føre sig hiin Frihed til Nytte, saaledes kan han og gjøre det i levende Live, naar det skeer med hendes Samtykke, hvilket det i de allerfleste Tilfælde ikke vil være vanskeligt at erholde, ligesom det og de farto ikke er usædvanligt, at Konen deeltager i deslige Testamenter. J de enkelte Tilfælde, hvor hun negter at indvillige i Dispositionen, turde der være ligesaa megen Anledning til at formode, at denne var ubillig som til at formode det Modsatte. Jmidlertid bør Manden og uden hendes Samtykke være i Stand til at benytte den omhandlede Testationsfrihed, kun at det da skeer med Forbeholdenhed af hendes og Arvingers Rettigheder, saa at hun eller Arvinger nyde fuldt Vederlag for hendes Part i Eiendommen efter en af dertil udnævnte uvillige Mænd, sat lovlig Vurdering uden Hensyn til den Ansættelse, som Manden, i Medhold af oftnævnte Forordning, gjør af Gaardens Værdi til Regel for den Deeling, der efter hans Død skal finde Sted imellem hans egne Arvinger indbyrdes. Ved den testamentariske Anordning, som Forældre, i Overensstemmelse med det Foranførte, gjøre over en Selveiergaard, maae de og kunne komme overens om, at den Længstlevende af dem skal, dog under de nærmere Bestemmelser, som i det Følgende ville blive omhandlede, beholde Gaarden imod et Vederlag, der svarer til den Værdi, hvorfor Gaarden i sin Tid ifølge Testamentet skal overlades til Et af Børnene; thi, ligesom det alt følger af Rescriptet af 7de Februar 1794 §. 2 og flere Lovbestemmelser, at den Længstlevende imod et Vederlag til Arvingerne maa kunne forblive i Gaardens Besiddelse, saaledes er og den ved slig gjensidig Disposition satte Værdi den Norm, hvormed Arvingerne skulle lade sig nøie, og den Mulighed, at disse derved i et enkelt Tilfælde kunne faae forlidet, er en Betragtning, som Lovgiveren har ladet vige for de med Hensyn til det almindelige Vel sær vigtige Grunde, der have fremkaldt Bestemmelsen i Frd. 13de Mai 1709. 5. For det ovenmeldte Vederlag maa der iøvrigt gives Sikkerhed i Gaarden, og samme udbetales i de Tilfælde, hvor Børns Fædrene eller Mødrenearv ellers skal udbetales dem, og i sin Tid komme til Afregning, naar Eiendommen efter den testamentariske Anordning gaaer over til Et af Børnene. Naar Manden er den Længstlevende, er det fundet rigtigt, at han bør kunne beholde Gaarden for sin Livstid, om han end indlader si i nyt Ægteskab, da det maa forudsættes, at den samme Kjærlighed for sine Børn og det samme Hensyn paa deres Tarv, der har ledet Faderen ved Testamentets Affattelse, ogsaa til deres Fordeel vil yttre sig under hans vedvarende Besiddelse af Gaarden, af hvilken han, uanseet hans nye Ægteskab, dog vedbliver at være selvstændig Bestyrer. Da derimod Forholdene ere anderledes, naar Konen som Længstlevende beholder Gaarden, og indlader sig i nyt Ægteskab, idet hendes anden Mand, der da naturligviis overtager Bestyrelsen af Gaarden, ikke i Almindelighed kan antages at have den udeelte Omhu for Stifbørnenes Bedste, at Gaardens Drift uden Betænkelighed kunde overlades ham indtil Konens Død, er der, uagtet der er en Deel at sige til Bedste for, at den ved Testamentet hjemlede Besiddelsesret skulde vedblive, saalænge hun lever, fundet overveiende Grunde for, at Gaarden i hiint Tilfælde ikkun bør forblive hos hende og hendes anden Mand, saalænge, indtil den Søn, hvem Gaarden efter Testamentet skal tilfalde, bliver myndig, eller den Datter, som den er tillagt, indgaaer Ægteskab. Den Søn eller Datter, som da kommer i Besiddelse af Gaarden, maa iøvrigt, saafremt Testamentet ikke maatte indeholde nogen for samme fordeelagtigere Bestemmelse, fyldestgjøre Moderen for hendes Halvpart i Gaarden efter den Værdi, som den ved lovlig Vurdering findes at have, uden Hensyn paa den i Testamentet til Regel for Deelingen mellem Børnene satte Værdi. Med Beløbets Tilveiebringelse er det dog fundet passende, at give den Paagieldende Henstand til den anden derpaa følgende Juni eller December Termin, hvilken sidste ved denne Leilighed, saaledes som ved flere andre, ogsaa i Jylland bliver at regne for Omslagstermin. Jhvorvel de Dispositioner, der foretages af den Længstlevende, som er i Besiddelse af Gaarden, maae præsumeres at være til det fælles Tarv, vilde en uindskrænket Ret til at iværksætte saadanne gjøre det muligt for den Længstlevende, ved saadanne Transactioner at betage det Barn, som Testamentet har tillagt, Gaarden, sin Fortrindret, og det ansees derfor rigtigst at fastsætte, at den Længstlevende ei maa sælge Gaarden, som det fælles Testament berettiger et enkelt Barn til efter dens Død at erholde for en vis Sum, uden at den først tilbydes den Søn eller Datter som den i sin Tid skal tilfalde, hvilken de skal være berettiget til at modtage samme for den i Testamentet satte Værdi, og med Be løbets Tilveiebringelse have den ovennævnt Henstand. Forsaavidt den, som Gaarden sin Tid skal tilfalde, ikke er myndig, maatte Værgen, forinden han i foranførte Henseend, tager en Beslutning, indhente Cancelliets Sam tykke. Det er derhos anseet hensigtsmæssig at tilkjendegive, at det følger af sig selv, at der ved Ægtefolkenes fælles Testament og saa kan bestemmes yderligere Jndskrænknini den Længstlevendes Raadighed over Gaarden, Noget, som ikke kan have nogen Betænkelighed, da Testamentet indeholder begger Villie.