Adresseavis for Børn, 1779-10-06
Dødsfald. En deylig Aften foer Jrin med sin Søn i en Baad ud paa Havet for at udsætte sine Ruser i Søen, som omgav adskillige smaae Holmer omkring Kysten. Solen sænkte sig omsider i Havet og baade Vandet og Himlen syntes at være Jld Ak, hvor vakkert er ikke alt dette sagde Sønnen, heel indtagen af dette Syn; thi Jren havde lært ham at give Agt paa alt det smukke som findes i Naturen. See, sagde han, Svanen med sine glade Unger, hvor hun dypper sig i det røde Gienskin af den neddalende Soel, see, hun seyler og drager røde Furer i Vandet efter sig og opløfter sine Vingers Seil, hvor lislig høres ikke Aspens darrende Løv at suuse i Skov-Lunden ud med Stranden, og hvor behageligt er det ikke for Øyet at see Sæden, rørt af den sagte Vind, og ligesom flyde i grønne Bølger; Ak, hvilken behagelig Luftgiver ikke nu baade Kysten, Havet og Himlen fra sig. Vidrage den just i os med en dobbelt Virkning af Glæde; hvor yndefuldt er ikke alle Ting, og hvor fornøyet og lykkelig giør ikke Naturen og - Ja svarde Jrin, den giør os fornøyet og lykkelig, og og du bliver igiennem den lyksalig saa lenge du lever, om du derhos er dydig, og om ey hæftige Sindsbevægelser forhindrer Følelsen af denne stille for Børn. Behag; Min kiæreste Søn, jeg skal nu inden en kort Tid forlade dig og denne deilige Verden, forat imodtage, i et endnu deyligere Land, de Frommes Løn. Bliv du altid Dyden troe, og hielp saa meget du formaaer til Verdens sande Lyksalighed, vær flittig, opløft din Siæl til Naturens Herre, som baade Havet og Veyret adlyde, og som lader alle Ting skee til Verdens Beste, vælheller Skam og Død, end Samtykke i en ond Gierning. Ære, Yppighed og Pragt ere Lapperier, et fornøyet Hierte er vor Lod, derved min Søn, er mit Haar bleven blegt af bare Glæde, og uagtet jeg nu 80 Gange har seet Skoven og vor Hytte grøn, er dog mine mange Lives Dage forsvunden, som en klar Vaardag, under Lyst og Glæde; – jeg har vel ogsaa lidt adskilligt, da din Broder døde flød Taarene af mine Øine, og Solen og Himlen syntes mig formørket, ofte har det hændet sig, at Stormen overfaldede min lille Baad paa Havet og hævede mig med Bølgerne høit op i Luften, og bundrende faldt jeg med Floden ned i Dybet; Havets-Folk forskrækkedes, naar Bølgernes Brag foer som Aske over deres Hoveder og flød need i Afgrunden, og jeg syntes, at imellem hver Bølge aabnede sig en vaad Grav for mig; Stormeyret dyppede nu sine Vinger i Havet og styrtede en heel Søe over mig. - Men snart lagde sig Luftens Vrede; den blev reen, og jeg saa igien Himlens billede i den stille Vandflode, som i et Speil. Roe og Glæde kom med det samme tilbage i min Siæl. – Nu Nu min Søn venter Graven paa mig; jeg frygter den ikke, mit Livs Aften er mig ligesaa behagelig, som dets Morgen og Dag har været. Af min Søn, vær from og dydig, saa bliver du lige saa lyksalig som jeg, og Naturen vil da altid blive dig lige deilig Yndlingen fattede herved om Jrin Arm og sagde: Ney min Fader, Ney, du døer jo ikke endnu, Himlen bevare dig til min Trøst, mange Taarer flød derpaa need af hans unge Kinder. Jmidlertid havde de udlagt Ruserne; Natten frembrød ud af Søen, og de roede i Magelighed hiem. Jrin døde kort derefter. Hans de dige Søn begræd ham længe, og denne Aften gik ham aldrig af Hukommelsen. En hellig Sinds rørelse paakom ham naar hans Faders Aasyn Avis stillede sig for hans Øyne, han fulgte stedse hans Lærdomme. Velsignelsen kom over ham og hans hele Liv lignede ogsaa det deylige Foraar.