Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-05-06
Udlandet. Et af de mærkværdigste Phænomener i Nutidens Qvindeverden er Manuelita Rosas, Datter af den berygtede Præsident og Dictator for den Argentiske Republik i Sydamerika. Hun er nu henved 30 Aar gammel; men omendskjøndt Damerne i hendes Fædreland i Almindelighed ere i den Alder allerede stærkt afblomstrede, glimrer hun endnu bestandigt i fuldende Ungdomsskjønhed. Dermed forener hun store Aandsgaver, mangesidige Kundskaber, et dybt Blik i de politiske Forhold, og varm Sands for Kunster og Videnskaber. Hun udgjør sin Faders Stolthed, mildner ofte hans haarde og ubøielige Villie, og spiller derfor en betydelig Rolle i hendes Fædrelands Historie. Rosas nærer bl. A. en ubetvingelig Modbydelighed for alle Fremmede; hans Datter har derfor overtaget hele Bestyrelsen af de udenlandske Anliggender; ManuelitaRosas modtager i Buenosaires de fremmede Gesandter, corresponderer med dem, og mægler alle Forholdene til de fremmede Nationer. Man sammenligner hendes Soireer med de meest glimrende europæiske, og hendes Salons ere aabne for alle udmærkede Personer. Men alt dette er endnu ikke det mærkeligste Parti af den skjønne Sennoritas Portrait. Som bekjendt bestaaer den Argentinske Republik og navnlig Provindsen Buenosaires's Rigdom i mægtige Hjorder, af vilde Heste og Oxer, hvis værdifulde Huder udføres til Europa. Disse Hjorder leve adspredte paa vidtløftige Græsgange, der begynde tætved Staden og strække sig dybt ind i Landet. Beboerne af dette Terrain beskjæftige sig i Særdeleshed med Jagten efter disse Dyr, der giver dem en riig Fortjeneste. Man kalder dem Gauchos (Hestebetvingere), og deres Antal er meget stort, alene i Buenosaires=Districtet tæller man 50,000. Disse Gauchos ere Dictatoren Rosas's, sikkreste Støtter, thi han er selv fremgaaet af deres Midte, de have sat ham i Spidsen for Regjeringen, osv. Trog bevarende Mindet om Fortiden har Rosas ikke glemt sin Ungdomsbeskjæftigelse, og hans største Fornøielse er endnu bestandig den, at tumle vilde Heste. Ogsaa her udmærker hans Datter Manuelita sig, Ingen forstaaer bedre end hun at tæmme de vildeste Heste, dæmpe eller opflamme deres Mod, og tvinge dem til Lydighed. Ofte, naar Dagen helder, seer man Præsidenten og hans Datter vandre til en stor Jndhegning, hvori de indfangede vilde Heste græsse i fri Tilstand; thi man tøirer her aldrig sine Heste, eller indespærrer dem i Stalde, saaledes som i Europa Manuelitta, iført en Amazonedragt, svinger sig da ogpaa Ryggen af et af disse vilde Dyr, uden Tømme eller Bidsel, og udvikler en saadan Kjækhed og Smidighed i de mangfoldigste Ridekunster, at Faderen, selv en udmærket Rytter, forbauses derover. Herom anføres et Par Kjendsgierninger: En Dag havde Manuelita bedet Faderen om Benaadning for en Ulykkelig, der for en ringe Forseelse skulde bøde med Livet. Rosas tilbageviste alle hendes Bønner, med den bestemte Erklæring, at Nødvendigheden bød at statuere et afskrækkende Exempel. Manuelita ilede ud, svang sig paa en Hest, der altid var anseet for utæmmelig, og viste sig med den staaende opret paa dens Ryg, ikke alene i Palladset, men endog i Faderens Kabinet, der er lige med Jorden. J sit Overmaal af Henrykkelse omfavnede Rosas sin Datter og sønderrev Dødsdommen. En anden Gang, da Manuelita atter bad om Naade for en Dødsdømt, modsatte Faderen sig mere haardnakket end nogensinde. Da hun saae, at Jntet kunde bøie hans faste Villie, og han endog befalede hende, at forlade Værelset, traadte hun et Par Skridt tilbage og sprang med eet Sæt op, paa Skuldrene af en tilstedeværende Neger, paa hvis Hoved hun derpaa stillede sig, og erklærede Faderen i en bestemt Tone, at hun i næste Øieblik vilde styrte sig ned og knuse Hovedet mod Flisegulvet, naar han ikke opfyldte hendes Bøn. Rosas, ude af sig selv af Skræk, sprang op og rakte hende Dødsdommen, for at hun selv kunde sønderrive den. Saa fabelagtig denne Beretning end klinger, saa er Sandheden deraf dog stadfæstet ved en Mand, der beklæder en af de første Poster i Buenosaires. Samme Mand har ogsaa fortalt følgende skjønne Træk af Sennorita Rosas Characteer, der endnu langt mere end de foregaaende vidner om hendes Høimodighed og Aandsstorhed: Hun elskede for nogle Aar siden, med et Qvindehjertes hele Jnderlighed, en fornem ung Mand i Buenosaires. Man tilsvor hinanden gjensidig evig Troskab, og Manuelita imødesaae med glad Tillid en Forbindelse, hvoraf hun haabede sin Fremtids Lykke. Men den unge Mand trak sig efterhaanden tilbage, og forlod hende tilsidste ganske, hvorpaa han ægtede Datteren af en Banquier, en af Landets rigeste Arvinger. Da Rosas kom til Kundskab herom, blev han rasende, og vilde frygteligt have hævnet den mod hans Datter begaaede Meeneed; men Manuelita ikke alene forhindrede dette, hun udvirkede endogsaa hos den forbittrede Fader, at den unge Mand beholdt sit Embede. Ved saadanne Forhold har Manuelita erhvervet sig hele det diplomatiske Corps's Agtelse og Kjærlighed, og man kan med Sikkerhed paastaae, at uden hendes velgjørende Jndflydelse paa den grusomme Dictator vilde denne allerede forlængst været indviklet i Krig med de europæiske Magter. Om det vil lykkes hende, fremdeles at afværge det, vil Tiden vise. Paa hvilken Maade og ved hvilke Midler Penge aristokratiet skyder i Veiret som giftige Svampe, afgiver det bekjendte romerske Banquierhuus Torlonia et træffende Exempel paa Stifteren af denne store Pengemagt, Hertug af Torlonia, Grande af Spanien, Storkors af tre Ordener osv., Fader til Hertugen af 1. Pola, til Maltheser=Commandeuren Torlonia, til Hertugen af Bracciano, Chefen af det nuværende Banquierhuus, var endnu i Aaret 1793 simpel Leietjener, Domestico di Piazza i et Hotel paa Piazzo di Spagna. Denne Fortunas Søn havde dengang allerede vidst at gjøre sig undet hos de til Rom ankommende Fremmede, fornemmelig hos de franske Malere, og hans Tienstvillighed, hans Jver og smidige og tilsyneladende uegennyttige Adfærd skattedes saameget høiere, som deslige Egenskaber dengang især og det dertil hos italienske Leietjenere vare meget sieldne at antræffe. De Reisende omtalte ham derfor bestandig med Roes og anbefalede ham paa Tilbagereisen og i deres Hjem til alle dem, der agtede sig til Rom. Paa den Maade kom han ogsaa 1793 til at tjene Hug af Basseville, forhenværende Udgiver af "Mercur national i Paris, der under den offentlige Charakteer af Gesandtskabs secretair, men hemmeligt som Emissair af det daværende franske Convent, var sendt fra Neapel til Rom, for at udstrøe den revolutionaire Sæd i Jtalien og bevæge Folket til at slutte sig til den franske Republik. Til dette hemmelige Formaal havde Basseville af Conventet erholdt en Million Francs i rede Penge og en Million ditto i Anviisninger. Ankommen til Rom anstillede han sig som om de politiske Jnteresser bekymrede ham saare lidt, og som om han kun beskjæftigede sig med Kunstens Anliggender, især med det franske Maleracademi, blandt hvis Medlemmer ogsaa fandtes ivrige Republikanere. Torlonia, anbefalet af de franske Malere som et Menneske, der kjendte alle Forhold, og paa hvis Tienstvillighed man kunde stole, fik Adgang til Basseville i det Huus, denne havde leiet sig, for desto beqvemmere at kunne holde Forsamlinger, forene de Utilfredse og formelig organisere Opstanden. Den pavelige Regjering iagttog imidlertid hemmeligt den franske Emissairs Skridt. Basseville, altfor dristig og forvoven, og miskjendende Jtaliener nes Aand, som, utilfredse med Regjeringen, dengang dog endnu stedse af raa Fanatisme hadede de Franske, vovede offentligt at heise den trefarvede Fane paa sit Hotel, og, efter et Festmaaltid, som han gav de unge franske Kunstnere, opildnede af glødende Viin og glødende Taler, at kjøre med lignende Cokarder op og nedad Corsoen i en aaben Hyrevogn. Dette blev Signal til et Udbrud af den romerske Pøbels Raseri, især udmærkede sig deri de bekjendte Trasteverinere. Basseville og hans Søn bleve revne ud af Vognen, stenede og myrdede paa den venetianske Plads. - Torlonia havde vidst at sikkre sig, og kort derefter ægtede han en Enke efter en riig Sadelmager Chiavilli, etablerede en Klædehandel, og da han havde betydelige Summer at byde over, tog han ogsaa, opmuntret af sin Velynder, Cardinal Broschi, virksom Andeel i de ved Tidsomstændighederne forvirrede romerske Finantsopperationer. Der blev udgivet Papiirspenge, og et Trykker til at udstede disse romerske Assignater, først i et ringere, senere i umaadeligt Antal, anlagt i hans Huus. Klog Benyttelse af hver indtrædende Krisis, andre velberegnede Speculationer, endog Laan paa Juvelerne fra Loretto, som den franske General Miollis ved Erobringen af denne Deel af Kirkestaten havde tilegnet sig privat, og som ved Miollis Død endog bleve Torlonias Eiendom, forøgede uafbrudt hans Formue, der senere endnu mere steg til en uhyre Masse, da saamange Konger søgte og fandt et Asyl i Rom, og valgte Torlonia til deres Pengeforvalter.