Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-12-25
Det er en høist sørgelig Betragtning for Philosophen og Menneskevennen, at vi, uanseet alt hvad vor landsfaderlige Regjering har gjort og daglig giør, for at fremme Oplysning blandt Almuen, endnu ikke ere komne saa vidt, at vi kunne synke en Skeefuld Mad, frembragt og tillavet i vort eget Land, uden Frygt for at blive forgiftede. Man indvende ikke, at en saadan Ulykke kun finder sjelden Sted. Vi kunne være fuldkommen forsikkrede om, at hvad vi ved enkelte Hændelser i denne Henseende have faaet at vide, forholder sig til hvad vi ikke have faaet at vide, som En forholder sig til Ti. Man faaer ikke altid saa stor en Portion Gift i sig, at dens Følger strax blive kjendelige. Jkke saa ganske sjelden træffe vi paa forunderlige Lamheder i Arme og Been, Svækkelse i Sandserne, krampagtige Constrictioner i Underlivet &c., a., som ofte tilskrives en foregaaende Sygdom, f. Ex. Gigt; men er det ikke tilladt at formode, at der i det Sted stundom ligger en lumsk Blyforgiftning til Grund? Ja, hvo indestaaer os for, at ikke hiin Leemandens frygtelige, næsten stedse seirende Allierede, Svindsot, stundom formedelst metalliske Gifter faaer Leilighed til at fæste fast Fod i et Par Lunger, der forresten ere tilbøielige til at huse ham: Men hvorfor omtale vi ogsaa blot saadanne Ting i de offentlige Blade, Bønderne læse jo ingen offentlige Blade, og ligesaa lidt de øvrige Almueclasser. Dog er det Bonden, der sælger os vore Næringsmidler i raa Tilstand. Dog er det af de lavere Folkeclasser, at vi tage vore Tjenestepiger, der ere vore Koner behielpelige ved Madtillavningen. Næsten ligesaa lidet nytter det, at vi lade Advarsler oplæle fra Prædikestolen, eller opslaae dem paa vore Kirkedørre og Gadehjørner; thi hvad Bonden kun seer eller hører eengang, glemmer han virkelig meget snart. Jeg er overbeviist om, at Mængden af vore Bønder endnu ikke ere underrettede om de farlige Følger, som det kan have for deres eget samt Medmenneskers Liv og Helbred, naar de tillade deres Børn at løbe omkring i Mark og Krat, og indsamle Blaabær, Tyttebær, Hindbær, Brombær a. i Kar, som indeholde Kobber, uden at være forsynede med en indvendig, uskadelig Beklædning. Hvorfor betjene vi os ikke langt heller af Almanakken til slige Advarslers Bekjendtgjørelse? Almanakken er det eneste Blad, som Bonden læser sit hele Liv igjennem. Det er for ham ligesaa uundværligt, som det er for enhver anden, hvis Forretninger ere bundne til Aarstider, Maaneder, Uger og Dage. J det mindste enhver Gaardmand, som kan undvære tolv Skilling, kjøber sig aarlig en Almanak. Jngen Uge gaaer forbi, at han jo blader i den. Naturligviis maatte det beroe paa Sundhedscollegiet, under hvilken Form det vilde bekjendtgjøre sine Advarsler i saa Henseende. Kun maatte man anbefale Fattelighed og Korthed, forsaavidt den sidste Egenskab lader sig forene med den første. Maaskee vilde det være mere hensigtsmæssigt, at indrykke en Fortegnelse over de Fødemidler, som ved at tillaves og henstaae i bemeldte Kar, især fænge saadanne Egenskaber, at de blive farlige for det menneskelige Helbred, end at advare mod Karrene selv, hvis indvendige Belægnings Bonitet og Uskabelighed neppe nogensinde fuldkommen vil kunne overholdes. Vel sandt, det staaer i Regjeringens Magt, at forbyde Kjedelførere, hvis Varer vistnok ikke ere at stole paa, at drive deres omvankende Næringsveie; men deels synes det noget ubilligt i vore næringsløse Tider, deels vil nok Hensigten derved kun halvt opnaaes. Fremmed Jndførsel kunde vel forbydes, ja maaskee dette alt er Tilfældet, mig uafvidende; men Øvrig heden kan dog neppe være tilstede hos vore egne Kobbersmede, og forebygge, at de komme Bly iblandt, naar de tillave Massen til Fortinningen. Desuden tænker jeg, at vore Bønder for Tiden vel lade det blive, at bekoste ny Fortinning til de Kobberkar, som de kjøbte i deres Velmagtsdage, og af hvilke Fortinningen rimeligviis nu for endeel er afslidt. Skulde mit Forslag nogensinde blive realiseret, da ønskede jeg, at man vilde tilføie et Par Ord om den græsselige Uskik, at komme Sølverglød paa de fyldte Øltønder, hvilket, som jeg med Forbauselse hører, skal være Skik hos adskillige Bønder, for at give det saakaldte Gammeltøl en sødladen Smag.