Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
Forestillingen om det Uendelige er et Mysterium som Fornuften ikke formaaer at opklare; det er en Sandhed, som den maae erkiende uden at kunne fatte den, og hvorpaa vi ikke behøve at indlade og videre her, da denne Gienstand er bleven omstændeligt nok afhandlet paa det anførte Sted i den første Deel af dette Værk. Heri ligger det egentlige Ubegribelige i Tanken om det guddommelige Væsen; men vi behøve ikke heller at begribe detdet er tilstrækkeligt for vor Beroligelse at vi kunne overbevise os om at Verden er et Værk af et alviist Væsen, endskiøndt vi aldeles ikke formaae at skue ind i dette Væsens uendelige Natur eller at forklare Verdens oprindelige Forhold til Guddommen eller hvorledes og naar Verden er bleven til Vil Menneskets Fornuft overstige denne Grændse, som er sat for dens Tænkevne, saa kan den ikke undgaae at forvilde sig i sine Speculationer; næsten alle Hindringer for den philosophiske Religions Fremgang ere allene fremkomne af, at man har villet betragte Gud, som det uendelige Væsen, og trænge ind i dets Natur istedet for at betragte Gud som Verdens Skaber; vi formaae at giøre dette; men ikke hiint. Vi kunne beundre Konstværket og prise Konstneren, uagtet vi ikke formaae at opdage de inderste Principer for hiints Jndretning. Naar Fornuften maae derfor standse i sine Betragtninger paa Randen af det Uendeliges Afgrund, saa er det dens Pligt at trække sig tilbedende tilbage. – Det Uendelige er allene en Gienstand for vor Troe, og det Endelige for vor Betragtning. Det Endelige forholder sig paa en Maade, som Solsystemet til Lysmaterien; det er om man saa maae sige, det Partie af det Existerende hvormed vor Aand er sat i Forbindelse. Og denne tilbedende Følelse af Guddommen opflammes i Menneskets Hierte naar vi kaste vore Blikke ind i Naturen og betragte hvorledes det guddommelige Væsens Egenskaber der aabenbarer. sig; det er til disse glæderige Betragtninger vi have overladt os i den første Deel af dette Værk ved Granskningen over de kosmiske Love; thi som man vender Naturens Speil til alle Sider, saa straaler den ene af det guddommelige Væsens Egenskaber efter den anden vor Siæl imøde (see 1ste Deel 240). Naar Mennesket har saaledes iagttaget sit eget aandelige Væsens Virksomhed og har ved Betragtninger opdaget sin over den physiske Verden ophøiede Natur i sin egen Selvfølelse, og har derpaa med et tænksomt Sind beskuet den det omgivende Natur og den guddommelige Aands Virksomhed, som aabenbarer sig i den, saa erkiender den dog to væsentlige Forskielligheder imellem sit eget aandelige Væsen, og imellem den over al Naturen ophøiede Aandskrafts Væsen, som virker i den physiske Verden. Først den at Menneskets Aand ved dens Foretagender og Frembringelser, allene kan benytte de Kræfter, som findes i Naturen, imedens at den guddommelige Aand nedlægger Kræfterne i Naturen, hvoraf dens Frembringelser, siden udvikle sig; Gud frembringer Kræfterne; Mennesket kan blot benytte dem. For det andet at Menneskets Aand er underkastet den udvortes Verdens Jndflydelse og Paavirkning, hvorved den bliver dannet og udviklet; hvorimod den uendelige Aand er den Grund, som har dannet Verden og udvikler den, og som er det Væsen der forandrer alt, sætter alt i Bevægelse og aldrig forandres; heri ligger det store uopklarlige Skillerum imellem det endelige og uendelige Væsen. Anhang Dette Kapitel maae kun betragtes som en foreløbig Forberedelse til en dybere indgaaende Betragtning om Guddommen, hvortil Menneskets Aand først kan rolig overlade sig efterat Deductionen af dens Tilværelse er foretaget, og Tvivlene derimod ere hævede; men inden disse berøres fortiener følgende Betragtning af een af det forrige Aarhundredes lærdeste Mænd først at høres, Jeg troer neppe, siger Meiners, at der gives i hele Philosophiens Omfang, noget andet Begreb eller Sætning, som den menneskelige Fornuft har saa sildig antaget, som udkræver saamange vigtige Kundskaber og andre Ting, og som endelig kan med saa megen Føie siges at være en Belønning for en fuldkommen og til Modenhed bragt Fornuft, som den Lære, at der er et guddommeligt Væsen, til, af den meest ophøiede Forstand, som har skabt alt og som bestyrer alt. Thi naar Mennesket ikke indseer Himmellegemernes Størrelse, Orden og Bevægelser, Tidens Afvexlinger og de Fordeele, som deraf fremkomme, naar det ikke erkiender ved en fortsat Betragtning over Naturen, at alle Planters, Dyrs og Menneskers Figurer og Legemer ere saaledes dannede, at de med Hensyn til deres Bestemmelse hverken kunne være bedre eller skiønnere med Hensyn til deres Udseende, og at et med Liv, Fornemmelse og Fornuft begavet Væsen aldrig kan fremkomme af livløse Ting, og som mangle Fornemmelse og Overlæg, naar det desuden ikke erkiender, at en saa overordentlig Skiønhed og Orden, som finder Sted i denne Verden, og saa utallige mange Tings Gavnlighed, hverken kunne være blevne frembragte uden nogen Aarsag, eller ved en Skjebne, eller af et Tilfælde og en Nødvendighed, eller ved en blind Naturs Bevægelser og Tyngde; naar det endelig ikke er overbeviist om, at i den umaalelige Række af existerende Ting ikke gives noget, som med Føie kan dadles; og at selv saadanne Ting, som sætte mange i Skræk og opfylde dem med Overtroe, som Uveir, Storme, Hagel, Jldebrand, Sygdomme; ja selv Menneskenes Laster høre til Verdens høieste Fuldkommenhed og Skiønhed (som nødvendige Betingelser, hvor den høiere moralske Orden skal finde Sted) men at uden disse Ting, som den uvidende Pøbel kalder et Onde (og som de ogsaa ere naar de betragtes særskilte og uden Forbindelse med høiere Hensigter) vilde den beundringsværdige Forbindelse imellem alle Ting hvorved Himmel, Jord og Hav hænge sammen, som Deele af eet Legeme ikke finde Sted, naar siger jeg den menneskelige Fornuft har i det mindste ikke erhvervet sig denne Kundskab om de største og vanskeligste Ting, saa troer jeg ikke, at den nogensinde vil bringe det til at erkiende det ene over alle Ting ophøiede Væsen, ved hvis Magt og Virksomhed Tingene ere blevne frembragte og ordnede med en saadan Konst, som ingen Forstand, ingen Klogskab kan naae til. Men at Kundskaben om en eneste Gud maae følge ovenpaa en nøiagtig Forklaring, over Naturen og en Jndsigt i forskiellige andre Ting og ikke kan gaae forud for disse Kundskaber, falder tydeligt nok i Øinene, naar man betragter de Beviser, hvorpaa denne Kundskab grunder sig og de Veie, som den menneskelige Fornuft har maattet følge for at forskaffe sig den. (Meiners Geschichte der Lehre von wahren Gott Pag. 12 . 14). Denne Betragtning er aldeles rigtig og giør os det forklarligt hvorfor saamange Menneskeer saa godt som ingen Religion have, eller have ingen levende Følelse for den; eller hvorfor de, om de endog have den, bygge deres Religiøsitet paa Phantasie og Overtroe, eller paa den finere Sandseligheds Blendværk, nemlig fordi saamange Mennesker, mangle de fornødne Forkundskaber, eller den tilbørlige Styrke i Forstanden, eller Lyst til at anstrænge den for at tænke over Guddommen, og fordi Menneskene i det hele taget ere overmaade lidet oplyste, hvilket ofte gielder selv om de Lærdeste Men lader os trøste os, lader os betænke at Tanken om Guddommen er aldeles skiult for Dyrene; at vi Mennesker ere komne et Skridt videre frem og at Tanken staaer som i en Dunkelhed for os og lader os overlade os til det Haab, at naar vi nu ved Døden giøre et Skridt videre frem paa Livets Trappe, og gaae over i Aandernes Samfund, saa vil Tanken om Guddommen vist gaae op i sin Klarhed for vore Siæle. Da vil det blive vor Aandsfryd at betragte Guddommens Gierninger, og jo klarere vor Forestilling om disse blive, desto klarere vil Tanken om Gud blive for os. - Fordi Billedet af Verden her i Jordlivet staaer dunkelt for vor Siæl, saa er Forestillingen om Guddommen ogsaa bunkel for os; men som vor ved Døden forklarede Aand hæver sig fra Klode til Klode, og Guddommens Storhed aabenbare, sig klarere og herligere for den, saa vil den ogsaa mere nærme sig til den uendelige Aand med sine Tanker og Følelser og stedse stige i høiere Lyksalighed. - Hvo har grandsket over den Tingenes Orden hvori vi leve, uden at haabe, uden at føle sig overbeviist om, at det vil blive saaledes. Fierde Capitel. Jndvendinger mod Troen paa Guddommen af Betragtningen over det Onde.