Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-05-17
(Fortsat.) Kjøbenhavns Jndbyggeres prisværdige Egenskaber. Deres lette Sind betragtet fra sine gode Sider. Kjøbenhavn ofver ingen Reidente noget efterat vise Mod og Energie, naar det gjelder Landets Tarv, og ædel Gavmildhed, naar den sande Trængende fordrer Bistand og Hielp. Man gjør vore Medborgere Uret, naar man stundom i Skrifter og fra den geistlige Talestoel paastaaer, at Fædrenelandskjerlighed er hos os en tom Lyd og Godgjørenhed en sjelden Egenskab. Erfaringen gjendriver denne haarde og ugrundede Beskyldning. Fortære Luerne en vindskibelig Borgers eller Landmands Huus og Eiendom, saa behøver man kun i vore Tidender at anraabe den offentlige Medlidenhed, og strax indstrømme Gaver i Mængde. Aldrig er nogen Vennekreds samlet til Munterhed og Glæde, uden at tænke paa lidende Brødres Kaar og at offre paa Penias Altar. Da vor Konges Borg lagdes i Aske kappedes Folk af alle Stænder om at nedlægge deres Skjørp for Tronens Fødder og Tyendet selv sluttede sig fast til denne store og skjønne Kjæde. Da saa mange af vore kjekke Søkrigere saaredes i Aaret 1801, ydede ædelmodige Borgere dem den rundeligste Hielp og Understøttelse. Og selv i dette Øieblik, hvor saa mange have mistet deres Formue, hvor de fleste Næringsveie ere standsede og Udsigterne i Fremtiden tagede og uvisse, selv i dette critiske Øieblik, hvor den meest Gavmilde kunde fristes til at være paaholden, besseler Tanken om Fædrenelandets Tarv og Ulykkeliges Redning alle Hjerter. Tillidsfuld til Gud og Kongen bringer enhver, efter bedste Ævne, de skjønneste Offere. Hvilke herlige Mindemærker, om Kjerlighed til Fødelandet ere ikke de Optegnelser over Bidrag til en ny Flaade, som Admiralitetet lader bekjendtgjøre? Hvad gjorde da Kong Svends stolte Danneqvinder, som Mallings Pen og Abildgaards Pensel har foreviget, mere end Nordens Mænd og Qvinder gjøre nu, Hvilken herlig Aand herskede ikke i Kjøbenhavn under den sidste ulykkelige Beleiring: Hvad kunde der ikke have været udrettet med en saadan Aand, dersom den tilfulde var bleven benyttet, Med hvilken Rolighed og Tilfredshed saae ikke Kjøbenhavns trofaste Borgere Vindskibelighedens Boliger gaae op i Røg, da de endnu kunde øine et Glimt af Haab igjennem Raadvildhedens mørke Skyer, Herer ikke Stedet, at holde nogen Lovtale over vore kjekke frivillige Corpser og vore brave Borgeres mandige og trofaste Forhold i hiin Rædselstid. Fremmede have beundret deres Standhaftighed; Efterverdenen vil dømme dem efter Fortjeneste. Nutiden bedømmer altid kun Handlingen efter Virkningerne, svare disse ikke til dens Forventninger, saa glemmer den let de stolteste Opoffrelser. - Dog Skade, at disse herlige Egenskaber, som jeg forhen har anført, kun ere et Blus, der først maa optændes, og dobbelt Skade, at man deels saa sjelden gjør sig Umage for at tænde det ved passende Midler, deels ikke vaager over at underholde det, naar det eengang er optændt. Prof. Engelstoft har nylig gjort og opmærksomme paa disse Midler i et ligesaa lærerigt som interessant Skrift. Hvor langt er ikke Nationalopdragelsen endnu tilbage hos oc Man vil maaskee ved første Øiekast ikke kunne forene hine høie Egenskaber med den Ustadighed i Caracteer og Grundsætninger, jeg forhen har paaanket. Men det er med hele Borgersamfund som med enkelte Caracterer. Verden kan forsaavidt være tjent med den Urokkelige, som, bestandig handlende efter faste Grundsætninger, under alle Omstændigheder bliver sig selv liig. Til at udføre Planer, hvortil der blot kræves Standhaftighed, er han saare vel skikket. Men denne Caracteerfasthed er sædvanlig ogsaa forenet med en vis Kulde, en vis Ligegyldighed for de blidere Følelser, der have deres første Udspring fra et muntert og let Sind. Den Flygtiges Hjerte staaer aabent for Jndtryk, som er fremmede for hiin. Liig Bien flyver han fra Blomst til Blomst, suer lidet af hver og meget af alle Medfører denne Egenskab end store Ubehageligheder, saa har den ogsaa sine gode Sider. Hvad vilde Staten, Næringsveiene, ja Sindet selv blive til, dersom den største Deel Mennesker i Kjøbenhavn ikke lykkeligviis var begavet med den store Konst, i fuld Fiirspring at sætte bort over Bakker og Grøvter, paa Livets Alfarvei, Vel nedtrædes derved ofte mangen en herlig Blomst, mangen en beskeden Viol, der skjuler sig i Græsset; men hvor hastig kommer man ikke tillige forbi de Tjørne og Gift tyder, som denne Vei er bedækket med, Vore strænge Moralister dadlede saa meget Hovedstadens Jndvaanere, fordi de strax efter Kjøbenhavns store Jldebrand 1795 strømmede skareviis ud til Dyrehaugen, og, nogle Maaneder efter Bombardementet, vare færdige at trænge hverandre ihiel for at faae Comoedie Billetter. Men lader os betænke, at den Konst at glemme, er stundom ligesaa nødvendig for Mennesket som den Konst at erindre. Hvor kummerfuldt vilde Livet ikke være, dersom man bestandig skulde tænke paa overvundne og forestaaende Farer, Et flygtigt og let Sind er altsaa nødvendigt i enhver stor Stad og ethvert stort Samfund, hvor store Gjenvordigheder saa let indtræffe. De sorte Billeder, der svække Modet, maa ud af Sindet, om de ogsaa skulde drives ud med Panker og Trompeter, og Ting, som minde om sløvende Ubehageligheder, maa glemmes, om end mange, der opvække gavnlige Erindringer, skulde gaae med i Løbet. Men ogsaa dette Letsind bør have sige Grændser. Naar det gaaer for vidt, bliver det høist skadeligt for Konsterne og Videnskaberne og alt hvad der bidrager til Menneskehedens Forædling. Geniet døer hen uden Opmuntring, og dets bedste Værker drive bort med Tidens Strøm.