Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-05-26
I Kjøbenhavn kan man nu til Dags spise paa Fransk, Engelsk, Tydsk og Dansk. Men og Franskmændene næsten i Afteng ville saa stor en Rolle paa Verdens Skueplads, besluttede jeg denne Gang af Agtelse for la grane pation at spise til Middag ved et Fransk Table høre. Om Retterne taler jeg her intet, thi i saa critiske Tider, vi leve i, vover jeg ikke engang at fælde en ufordeelagtig Dom om en Fransk Ragout eller en Fransk Kylling. Jeg elsker min egen og endnu langt mere mit Fædrenelands Rolighed; jeg veed hvilke Bryderier Grenaderen Kraus voldte den høie og velvise Magistrat i Nürnberg; jeg veed, at de ubetydeligste Aarsager ofte kunne foranledige de betydeligste Debatter og Discussioner, altsaa ikke et Ded om det Franske Spiseqvarteer. Men jeg gjorde for et nyt Bekjendtskab, som jeg umuelig kan forbigaae med Taushed. Ligeover for mig ved Bordet sad en rødmoset Mand med Kinder, som en halv fyldt Luft machine, og af en Legemstrindhed, som just ikke fale formode, at der var Hungersnod i Dannemark. Manden sad ligesaa fordybet i Tanker ved sin Capunsten, som Archimedes, da han bad sin Morder, ikke at forstyrre ham hans Cirkel. Han lod sig ikke confundere i sin Forretning, men havde sin hele Opmærksomhed spendt paa sin Tallerken og sin Flaske. Da han omsider lod til at være mæt, fremrykkede en heel Tallerken fuld Asparges, som et Slags Reservecorps. Han begyndte nu at slaae Binene og som af en Drøm. Jeg saae paa ham, han saae paa mig, og til Slutningen blev jeg vaer, at det ligeledes var en Ungdomsven Efterat de Præludler, som pleie at gaae foran for en saa uventet Venskabsonverture, vare forbi, begyndte min gamle Ven halvleende: naa, og du skriver jo - Jeg. Til Tjeneste. Finder du det saa besynderligt: Han. Mere end besynderligt, min Broder, Hvad i al Verden skal der komme udaf det? Udødeligheden er en Fugl, som jeg ikke vilde reise mig op for, om den end fløi lige ind i Vinduet til mig. Stræber du efter at gjøre dig udødelig, saa handler du, min Tro, som en Daare. Jeg er ogsaa en stor Nar efter, ikke at døe saa længe jeg lever, men det falder mig, paa min Siel, aldrig ind at ville leve, naar jeg engang er død. Jeg. Hvad forstaaer en da, min Der ved at leve Han. Hvilket Spørgsmaal, Leve kalder jeg at nyde Livet. Spise og drikke godt, klæde sig smukt, tage Deel i alle Fornøielser; det er jo det, man slider for i Verden. Naar jeg har arbeidet om Dagen, søger jeg gjerne Nederqvægelse om Aftenen. Jeg bryder hverken mit Hoved med at læse eller skrive. J mit Huus ødes hele Aaret igjennem ikke to Rigsdaler paa Bøger. Jeg. Og dine Børn har du maaskee ligeledes bestemt til at nyde Livet paa denne Maade, Han. Hvad andet? Jeg skal nok vogte dem for at blive Bogorme eller Blæksmørere. Min Carl er paa et Comptoir og skal lære Handelen, og Gustav har bestemt sig til samme Fag. En heldig Kjøbmand vinder mere i en Uge end til Professorer i et heelt Aar. Jeg. Men naar du nu paa din Facon, har nydt Livet, stræber da dit Hjerte ikke efter noget Høiere end det blotte Sandselige, Føler du ikke et Slags Tomhed, som du gjerne vilde udfylde? Ræddes du ikke ved den Tanke, at man engang vil begrave dit Navn med dit Leer paa Assistencekirkegaarden blandt mange tusinde andre Forglemte, og at aldrig nogen vil tænke mere paa, at der engang har existeret en Toblas Frandsen, Han. Jh, naar jeg endelig ønsker, at mit Navn ikke skal glemmes efter min Død, behøver jeg jo kun at testamentere de Fattige nogle tusinde Rigsdaler. Jeg. Jeg mærker nok, min Ven, at vore Begreber og Livets Nydelse og Begjerligheden at see sin Tilværelse noget mere forlænget, end det usle Sandselige tillader, ere meget forskjellige. Jeg veed, at de fleste ansee dem, der hige efter at opreise sig et Minde, der kan overleve det Leerhylster, di bære her omkring paa Jorden, for Sværmere, og at den herskende Philosophie bestaaer i at benytte sig af det Nærværende. Men hvor parador det end maatte synes, tør jeg dog paastaae, at der, naar man fraregner de allergroveste sandselige Nydelser, som egentligen burde kaldes Naturtrangs Afhielpelse, ikke existerer nogen øieblikkelig Nydelse. Selv den største Vellystning lever bestandig kun for det Tilkommende, ikke for det Nærværende. Fremtiden og dens Tryllebilleder lokke os alle igjennem Livet, ligesom man lokker en Fisk med Madding. Bestaae altsaa alle vore Nydelser kuni Forestillingen om, hvad der skal skee, hvor tilgiveligt er det da ikke, at de Mennesker, der ikke hænge blot ved det grove Sandselige, ønske at leve i Efterverdenens Erindring? At see sit Navn evig udslettet af de Levendes Tal, evig glemt, evig tilintetgjort, er for et følende, tænkende og ikke aldeles sandseligt Menneske en strækkelig Tanke. Hav. Men kan det nu ikke være Holberg ligegyldigt, om han har hedt Holberg eller Langhorn, Jeg. Du slutter fra det Jkkeexisterende til det Existerende, og det er en Feil, som de fleste gjøre sig skyldige i. Men vi tale her om, hvad der kan være de Levende ligegyldigt, ikke de Døde. Der gives kun et Middel til at leve i Efterverdenens Erindring paa en hæderlig Maade, og det er ved gode, almeennyttige handlinger; eller ved fortrinlige Skrivter. Men til gode Handlinger regner jeg ikke den Nødvendighedsbyd, at kaste den Vadsæk, man ikke kan medtage paa sin Reise til Evigheden, fra sig, i det Øieblik, Dødsengelen vinker af os. Skribenten, som i Almindelighed mangler Ævne til at stifte sig et Minde efter Døden, ved Penge, søger, saavidt som mueligt, at bevare sit Navn fra Forglemmelse ved Hjelp af sine Jdeer. Hvorvidt hans Bestræbelser lykkes ham eller ei, det bliver ene og allene hans Sag. Men hvilken Konge paa Jorden kan nogensinde have følet en renere Glæde end Holberg, da han paa Pynten af sin Hæder forudsaae, at hans Aand vilde leve blandt hans Efterkommere, naar hans Legeme længe har været Støv, Lever og virker han endnu ikke i dette Øieblik iblandt os Havde de Jdeer, vi ved Læsningen af hans Skrivter glæde os over eller høste Gavn af, ikke deres første Udspring fra hans Siel Man behøver ikke at være en Holberg, for ved Flid og Eftertanke at frembringe noget, som, i det mindste i endeel Aar, kan stifte os et lidet Minde i Efterslægtens Erkjendtlighed. Den blotte Tanke er saa stor en Spore til gode og rosværdige Handlinger, at selv den, der uden at have Kald dertil, higer efter at see den bragt til Virkelihed, neppe fortjener at belees. Den er sikkert den uskyldigste blandt alle menneskelige Forfængeligheder. (Fortsættes)