Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-07-17
Naar Voltaire mener, at det er ufornuftigt at sige, at Lægen har frelst Tantens Liv, saa er dette kun Sophisterie. Ethvert Barn kjender det Ordsprog, for Døden er der ikke voxen nogen Urt, og ikke alle Jordens Læger, kunne frelse den, hvis Sygdomstilstand er saaledes, at han ikke kan leve. Jngen Læge kan erstatte halvfortærede Lunger eller tilbagegive en udlevet Olding den Livskraft, han mangler, ligesaa lidet, som nogen kan bringe en udbrændt Taande til at brænde. Men naar en Syg har Jnflammation i Brystet, og en kyndig Læge, som behandler ham efter Konstens Forskrifter, bringer ham paa Benene igjen, saa har han aabenbart frelst den Syges Liv, thi, overladt til Naturen eller blot til en Qvaksalver, maatte han, efter Naturens egne Love, nødvendigen blive Dødens Offer. Lægen har altsaa virkelig frelst ham ved sin Konst og sin Fornuft. Saaledes som det er med Lægen, saaledes er det med alle Andre, der tage deres Fornuft paa Raad med. Afdøde Nødvendighedens uundgaaelige Stød, kunne de visseligen ligesaalidet, som Franklins Tordenleder kan tilintetgjøre Lynstraalen; men lede denne hen til et mindre farligt Sted, det kan den. Naar da Tordenen nærmer sig min Bolig, saa kan jeg vel ikke afværge, at den slaaer ned der hvor Lederen staaer, men mit Huus og Alt, hvad der er deri, bliver dog frelst. Hvad de Gamle altsaa have sagt om et Fatum, er noget, som den menneskelige Forstand, i sin Barndom let maatte falde paa. Man vilde trøste sig i sine forskyldte eller uforskyldte Ulykker, og hvor fandt man denne Trøst bedre end ved at antage en ubøielig Skjebnes Overmagt? Man vilde undskylde sine ufornuftige, letsindige og uoverlagte Handlinger, og hvormed kunde man bedre undskylde dem, end med den alt beseirende Nødvendighed; Men det vilde ganske være at nægte Fornuften - denne Himlens Datter, som gjør Mennesket til Jordens Herre - sine guddommelige Egenskaber, dersom man paastod, at den gjør intet uden alt hvad den maa gjøre. At sige som Hommel, at det ikke er Ens egen Magt, der gjør at man ikke følger sin Fornuft, synes at ligne meget en Modsigelse; thi vel er det sandt, at Mennesket lader sig stundom bemestre af Lidenskaber, men saa er det ikke Fornuften, saa er det Sandserne, der saaledes ere for svage til at modstaae Lidenskabernes Anfald. Enhver, som har Fornuft, maa ogsaa kunne bruge den, naar han vil og bruger han den ikke, saa er det et Beviis paa, at han ikke vil bruge den. At den Hungrige, trods alt Fornuftraisonnement, kan blive Stratenrøver, er vist, men Hunger er en Natur trang, ingen Lidenskab. Den Hungrige bliver ingen Stratenrøver, fordi han ei er mægtig at følge Fornuften, men fordi han ikke formaaer at modstaae Hungeren. Naturen gaaer ogsaa her umodsigeligen over Optugtelsen. Men at Fornuften desværre alt for ofte strander paa Livets klippefulde Hav, og at dens stærkeste Mesanmaster stundom splintres af Tilfældenes stærke Kulinger, er unægteligt. Vi have seet og see endnu saa besynderlige Begivenheder foregaae, at vi nødes til ikke at sætte for stor Lid til Fornuftens klogeste Beregninger. Men dermed er Fornuften endnu ikke styrtet fra sin Trone. Den er, som mangen Hersker, i adskillige Ting den mindst Frie. Men lige saa lidet, som Napoleon ophører at være en stor Hærfører, fordi han begik den Feil, at gaae til Moscau, saa lidet ophører Fornuften at være fri, fordi den saa ofte hindres og skuffes ved mødende og krydsende Tilfælde.