Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-11-28
En gammel forsøgt Exemit fandt engang et ungt Menneske liggende uden for sin Hytte, gik til ham og spurgte hvorfor han der og i saa afmægtig Tilstand var kommen. Ach min Gamle, sagde den Unge, min Smerte er alt for stor til at jeg nu herom kand give dig Underretning. Den Gamle betragtede ham nøiere og fandt ham gandske blodig. Han viskede Blodet af, men saa det nu hæftigere end før at strømme ned over Legemet, samt mærkede den Unges høire Arm gandske beskadiged. Min Søn, sagde den Gamle, kom ind med mig i Hytten, og jeg vil arbeide paa din Forbedring. Den Unge vilde gierne, men var alt for vanmægtig til at kunde komme fra Stedet. Den Gamle mærkede dette og, bevæged over den Unges Elendighed, optog ham med en om Forsigtighed paa sine Skuldre og indbar ham i Hytten, hvor han lagde ham paa Sengen. Han til veiebragte strax de fornødne Læge-Midler. Uden for Hytten plukkede han Blomster, hvis udpressede Saft han hældede i de adskillige paa den Unges spæde Arm værende Huller, efter at samme vare rensede med Brændeviin. Han befalede ham derefter, ret med en Faders Myndighed og en erfaren Læges Omhyggelighed, at lægge sig til Rolighed. Du trænger, sagde han, til Hvile min Søn, Jntet er dig nu nødvendigere og nyttigere end Søvn; Medens du sover, vil jeg tillave dig nogen Mad, hvormed dit udmattede Legeme, naar du opvaagner, kand forfriskes, og styrkes. Den ømme Kiærlighed, den billige Erkiendtlighed syntes afmalede paa den Unges Læber. Men Smerte, Søvn og Mathed holdt nu tilbage de Ord, hvorved han ellers vilde have udtrykket den i hans Hierte skiulte rene Kiærlighed og oprigtige Erkiendtlighed, han pligtede for den Godhed, af hvilken han nu mere og mere følede Virkningerne. Den Gamle mærkede dette, vilde ei hindre hans fornødne Hvile, men med et kiærligt Smil gik fra ham. Da en Rige, efter nogle Timers Søvn, vaagnede, fandt han Bordet dækked. To stegte Vagteler vare frembaarne; En Riis=Kage var og fremsat. Den Unge, rørt af Taknemmelighed for hans Velgiørers over flødige Godhed, svørger: For hvis Skyld alt dette, For din Skyld, svarede Ergmiteen. Jen har ei fortient det ringeste af dig, svarede den Unge, end sige saa meget. Vi fortiene intet af Gud, dog faae vi af ham alle Ting. Skaberen har giver os de 3de Naturens Herligheder, beriget os i de to, og forjettet os de største i det 3die. Hvi skulde da ei vi, som Skabninger, der i alt bør hade Skaberen for os som Mønsteret, giøre vel mod vore Medskabninger, Vi giøre vel. Men det, hvoraf er ei vort, men den store Huus-Herres, hvis Huus vi som Tienere ere satte at være paa den os betroede Huus holdning. Man bør redelig omgaaes alle, Ven saavelsom Fiende, giøre ligesaa vel mod Næsten som sig selv, bevise i Oprigtighed Godt uden Undtagelse, mod alle. Det er Regelen, sagde den Gamle, tagen af den guddommelige Lov, som bør være en Rettesnor for alle Vandel og Forhold, i Omgang og Handlinger, Man satte sig til Bords; Man sukkede og bad inderlig, Man hilsede paa hinanden, og den Gamle, som Vert, begyndte at dele Vagterne; Han lagde for og bød den Unge at spise. Under Maal. tidet talede man om adskilligt. Noget vigtigt, noget ligegyldigt var Jndholden af denne Samtale, Blandt andet blev den Unge tilspurgt: Ved hvad Leilighed han var kommen til den nu næsten overvundne Skade? En Rær svarede den Unge, mødte mig i Skoven; han anstillede sig venlig, han logrede og saa mildt til mig. Jeg troede ham, han kom, han gjorde sig mere og mere indtagende. Jeg var taabelig nok til at fatte Godhed for dette Dyr, som dog Trovær, dige havde sagt mig at være af Naturen meget falskt. Jeg greb ham om Livet for at opløfte ham paa min Arm. Men ach, hvor bed han mig! Disse Huller paa min Arm vidner derom De viser Mærke efter hans graadige Tænder. J. det han hastelig sprang fra mig, blev jeg var en Byld under hans Bug. Jeg fornam da, at jeg, uvidende havde rørt ved den, og derved opvakden hans Vrede, hvis Virkning jeg, om ei tildøde, dog smertelig nok havde maattet føle. Havde han betænkt, at hvad jeg gjorde, skeede af Uvidendhed, han skulde vist nok ei saaledes have behandlet mig, men meget heller havt min Oprigtighed og til ham fattede Tro for sine falske Øine. Han skulde ikke - - - Her brød den Gamle ham ind i Talen, sigende: min Søn, kiendte du ei Rævens Natur, Og, om saa, hvad da betroede du dig ham, Var da ei din Lettroende hed og ei hans Graadighed Aarsag til din Skade? Lær nu af denne Skade at være klogere en anden Gang. Lad denne Tildragelighed lære dig med Varsomhed at omgaaes den Art af Mennesket, hvis Gemytter man fornuftig haver lignet med Rævens falske Natur. Betroe dig ei nogen, hvis Redelighed du ei endnu har sat paa Prøve. Forsøg ham, om han og mener dig det saa oprigtig, som hans udvortes Væsen søger at indprænte dig. Du er ung og udertaren, har derfor endnu ei i Verdens bedragende Væsen den Jndsigt, som jeg, der er gammel og forsøgt Jeg kiender dem blandt de Dødelige, der udvortes ere venlige, men i Barmen bære Ræve=Hierter, de logre med Ord og Løvter, men komme en Ven, uvidende, at tage dem paa Bylden, da maa han føle deres Ræve-Tænder. Under denne Samtale havde man fortæret det Fremsatte. Nu var man paa begge Sider fornøied. Man takkede for Maden og reiste sig fra Bordet. En ter at den Unge havde takket sin Velgiører og anført nogle nødvendige Formaninger, samt modtaget den Gamles Velsignelse, tog han Afsked og gik bort. Heraf indkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Brost