Jyske Efterretninger, 1791-07-29
Slutningen om Financeforvaltningen i Frankrig under Ludvig den 14de. (See forrige No.) Denne Forødelse af Statens Jndtægter nødte Kongen at tage sin Tilflugt til Laan, der ere en Nation skadeligere end Paalæg, fordi der tidlig eller sildig dog behøves Paalæg, for at betale dem, og man veed i Finanzvæsenet at bruge saa gode Haandgreb, at Pengene ikke komme til Kongen uden med gode Afkortninger. J Krigen 1672 behøvedes overordentlig Tilskud; Folket var aldeles udsuet, og Louvois, som vilde have Penge, opsøgte Præsidenten Lampignon, for at negociere med Parlamentet et Pengelaan af en Million til 5 Procent Rente. Colbert, som forudsaae Følgerne, blev i Tide underrettet herom, gik til Lampignon og bad ham ikke at favorisere en saadan Operation, da han havde at forsvare det for Gud, og forestilte ham Følgerne af Laan, Desuagtet blev det bevilget og kom i Stand, men da Krigen var forbie, lægede Colbert Saaret, og betalte. Ludvig den fjørtende taalte under sin heele Regiering ikke at nogen af Undersaatterne henvendte endog det allermindste Øiekast paa Rigets Bestyrelse; han forbøde ligesom i Venedig, at sige Godt eller Ondt derom, og Marskalken af Vauban, som Kongen havde at takke for en Deel af den Ære, han erhvervede i Krigen, tabte sin Anseelse ved Hoffet, da han vilde lige ind i disse Anliggender. Vauban, som for at eftersee Grændse=Fæstningerne, maatte gjøre adskillige Reiser, havde seet de mangfoldige Undertrykkelser, der ødelagde Undersaatterne, naar Paalæggene skulde inddrives; han gjorde nu, tilli29. Julii. gemed Boisquildert, et Profect om Kongelige Tiender, eller Territorial=Afgivter af alt Jordegods. Adelen og Øvrigheden forbandede dette Udkast, der tilintetgjorde deres Privilegier. Forpagterne forenede sig med begge disse Corps. Finantzministeren, Finanzintendanten, en heel Hær af Commis, saavelsom Provinzintendanterne. raabte høit, og Vauban, som just ikke offentlig faldt i Ungade hos Kongen, der glemte hans Tienester, maatte undgaae Monarkens Øie, som foragtede hans Bog om Konge=Tienden. - Boisguilbert blev haardere straf set; han tabte den Post, han levede af, og blev forviist til Auverge; la Vrilliere, set forhadt Navn i Frankrig, som siden er bleven endnu meere forhadt, fordi Hovederne for denne Familie alt for længe have udført Kongens tyranske befalinger mod Borgernes Frihed, skammede sig denne Gang ved at være Straffe=Redskab over en Borger, som havde gjort et Forslag til Statens Vel, og udvirkede hos Kongen, at Boisgulbert, for at adlyde, skulde gjøre en Reise til Auvergne og komme tilbage. Denne Comoedie varede i 2 Maaneder, hvorpaa han kom tilbage, men fik dog ikke sin Post igien, og ingen anden Opreisning end Folkets høirøstede Biefald, som modtog ham ved Hiemkomsten. Naar militaire Straffe fylde Gemytterne med Skræk og Gysen, saa kan Tyrannen ofte være forsikkret om at de virke; men naar Folket ved høit biefald holder den Undersaat skadesløs, som Kongen har straffet, saa maae en klog Minister vide, at dette er en inddirecte Hævn, som Folket tillader sig mod; en Souverain; det er en Forberedelse til en Revolution, der advarer Despoten, ikke at compromittere den høieste Magt. Efterkommerne vil ikke tilgive Kongen, at han i Vanban skildte sig ved en patriotisk Hofmand og populair Skribent, men endnu mindre ville de tilgive ham, at han har overladt Staten til Ministrenes og Generalernes Plyndrelyst. Man maae tilstaae, at da Fouquets Forfølgelse ved Lovene gav Anledning til Klager fra alle dem der havde Deel i den offentlige Magt, syntes Kongen at fortryde, at han havde tildraget sig saa megen Misfornøielse hos dem der vare omkring ham. Denne Misfornøielse havde den Virkning, at han ikke meere bekymrede sig om Detaillen i Undersøgelser med Ministrene eller Holmændene, som vare i hans Tieneste. Han troede det anstod ham ikke at besatte sig med saa smaae Ting, som Regninger. Naar man sagde Kongen, at en General, en Jntendant, en Minister drev Handel med hans Finanzer, og misbrugte Statens Jndtægter, svarede hans Den Mand sørger for mine Anliggender, han maae jo ogsaa sørge for sine egne. Denne upatriotiske Grundsætning, som bedre kunde anstaae en Sulkan, end den Konge i Frankrig, blev uformærkt indført. Alle min Tids Ærgierrige have igientaget den, og under Ludvig den femtendes hele Regiering, har ingen i Frankrig sundet Mishag i, at Ministeren og Generalen besørgede sine egne Anliggender i det han besørgede Kongens Jeg veed ikke hvorledes det hænger sammen med denne Kongernes Rolighed og deres Tillid til nye ankomne, som ere graadige efter at komme i Ministeriet, for ligesaa ustraffet, som deres Formænd, at besørge deres egne Anliggender; men jeg maatte tage meget Feil, om ikke den Kongelige Magt engang vil tilintetgiøres blot ved Finantzdepartementet, som jeg min heele Livetid har seet slet bestyret, belæsset med Gield, og overladt til Ministres og Hofmænd Gierrighed. Hvad vil der iblive afKongerne, naar det udstede Folk har tabt alle Kræfter, naar nye Paalæg blive umuelige, og Staten er fordybet i Gield? Jeg har ofte betragtet denne fatale Stilling, som bliver alt mere og meere forvirret; Ministrenetænke kun paa at holde Maskinen i Gang, at lavere og undgaae Afgrunden, saalænge de kan. Hidindtil er endnu ingen fremkommen med en nye Plan, og fandtes der end nogen, som kunde foreslaae Forbedringer, saa have Hoffolkene stedse vidst at giøre ham mistænkt hos Kongerne.