Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-04-03
Blandede Efterretninger. Armand Julius Maria Heraklius Fyrste af Polignac. Minister for de udenlandske Anliggender, blev født 1771. Han nedstammer fra de gamle Souverainer af Velay. Hans Fader havde i Ukræne en stor Domaine, som var bleven skjænket ham af Keiserinde Katharina den Anden. For Revolutionen var Polignac Officier i et Husar-Regiment. Han emigrerede, begav sig til Jtalien, hvor han giftede sig med den hollandske Baron v. Vivenheims Datter, og forenede sig endelig med sin Familie i Condes Armee. Han kjæmpede mod Frankrig i Spidsen for sit Regiment. Men da dette med Condes Armee, blev opløst, drog han sig tilbage til Engeland til Greven af Artois (den nuværende Konge af Frankerig, Karl den Tiende), der beærede ham med sit Venskab, og sin hele Fortrolighed, saa at en næsten broderlig Kjærlighed forbandt begge. Polignac forlod 1804 Engeland. Hans Hensigt gik ud paa, at føre Bourbonnerne igjen tilbage til Frankerig. Paris blev hans Opholdsted. Snart grouperede sig Georg Cadoudal, Pichegru og Flere om ham. De Kongeligsindedes uheldbringende Foretagender paa hin Tid ere Enhver bekiendte; de vilde bemægtige sig den første Konsul, og bortføre ham. Man nægter nu, at de ogsaa havde Anslag mod hans Liv. Men flere ubestridelige Beviser vidne mod denne Paastand. Man veed, paa hvilken Maade Cadoudal lod Præsidenten, Bedelidvre ombringe. De Sammensvornes Komplot blev opdaget, og Polignat blev dømt til Døden. Napoleon skjænkede ham dog Livet paa hans Gemahlindes og Keiserinde Josephines Bønner. Han skulde holdes i Fængsel indtil Freden og da exileres. Efter en fireaarig Fængsling i Ham, og efter en anden næsten lige saa længe i Temple og Vincennes, fik han Tilladelse til at boe i et Sygehuus, hvor allerede hans Broder var. Han gjorde der General Malets Bekjendtskab; men det synes ikke som om han havde Deel i dennes Sammensværgelse i Aaret 1812, thi man lod ham blive i fuldkommen No. J Begyndelsen af 1814 forsvandt Polignac fra Paris, og begav sig til Greven af Artois i Vesoul, i Departementet Over Savne. Snart derpaa vendte han tilbage til Hovedstaden med udstrakte Fuldmagter, og den 31te Maj plantede han og hans Broder først den hvide Fane. 1815 blev Polignat udnævnt til Deputered for den Egn, hvor hans Forfædre havde her skeet. Han talte og stemte, som Tilhænger af Feudaliteten, med Flertallet. 1816 var han i Krigsretten, som dømte General Lallemand. Efter Faderens Død blev Polignac Pair, og tog Plads ved Siden af sin Broder, uagtet al Mod villie, som Eden, han skulde aflægge paa Chartet, indgav ham. Ved Chatcaubriands Indflydelse blev han 1823 udnævnt til Gesandt i London. Siden har han stedse staaet i høieste Gunst ved Hoffet, og stedse gjort sig Umage for den Ære, at indtræde i Ministeriet, hvorfor han gjorde flere Reiser fra London til Paris. For i denne Bestræbelse ogsaa at bestride Hindringen i den offentlige Meening, aflagde han for ikke længe siden en saakaldet konstitutionel Troesbekiendelse, hvorover man i Frankrig ikke lidet forbausedes, da man vidste, hvormeget hans Grundsætninger vare derimod. Han opnaaede endelig sit Øjemed, og dannede det Ministerium, som nu bærer hans Navn, efterat han selv i Forveien var bleven udnævnt til Minister for de udenlandske Anliggender. (v. Mal tens N. Welkunde.)