Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-10-24
Nyeste Post-Efterretninger. Ved Fortsættelsen af Vidneforhørene i Dronningen af Englands Sag beklagede hendes Advocat Hr. Williams i Overhuset sig over: at Hs. Maj. blev forhindret ved fremmede Regieringers Jndblanding fra at erholde to vigtige Vidner, nemlig Storhertugen af Badens Kammerherre Baron Dent og General Pino, den første, sagde han var, forbudt af Storhertugen at komme til England, hvilket han med Taarer i Øinene havde tilstaaet for Hs. Majestæts Agentere, og den sidste havde den Østerrigske Regiering forbudt at vise sig i England i militairisk Uniform, og han havde Grund til at befrygte sin Afskeed, hvis han ogsaa uden denne vilde komme dertil. Grev Liverpool svarede: at det var noget, han var aldeles uvidende om; Hr. Brougham maatte ogsaa tilstaae, at han ikke havde anmeldet det for Ministeren; men da han erklærede, at Baron Dents Ankomst var aldeles nødvendig, saa lovede Greven, at en Coureer skulde inden to Timer afsendes til Carls rude. Formodentlig vil Baronens Nærværelse være fornøden for at svække den bekiendte Tienestepige Barbara Krantses Vidnesbyrd, denne Person beskiæftiger begge Partier; thi den Cabinets-Coureer som ankom den 11te October til den Engelske Minister i Frankfort, Hr. Lamb, og som foraarsagede saa mange Rygter, iblandt andet, at Kongen af England var pludselig død, indeholdt blot en Ordre til ham om ufortøvet at begive sig til Carlsrühe for at undersøge om bemeldte Piges Udsagn ere fande eller ikke; man siger, at en Broder af Hr. Brougham har anmodet Værten, hos hvem B. Krants tiente, og en anden Pige, om at komme til England for at vidne mod hende. Fra Carlsruhe selv skrives om denne Begivenhed: at det er almindelig Brug paa alle honette Giestgiversteder der i Byen, at Pigerne have intet andet at giøre med de Fremmede end at feie deres Værelser og rede. deres Senge; al Opvartning besørges forresten af mandlige Tienestefolk, og det kan derfor aldrig paa saadanne Steder falde nogen Tienestepige ind at gaae ind i de Fremmedes Værelser, saalænge de endnu ere i dem; har B. Krants desuagtet giort det, saa maa hun have havt en aparte Bevæggrund dertil. 9 Lord Guilford, selv Peer og Medlem af Overhuset, som havde opholdet sig i Neapel i Aaret 1815, er ogsaa bleven taget i Forhør; han tilstod at han ikke havde bemærket noget paafaldende i Dronningens Forhold mod Bergami. Hofdamens La Lady Linsays Vidnesbyrd var unægteligt saare mærkværdigt; da hun, uagtet hendes lange Ophold hos Dronningen, forsikkrede, at hun ligeledes ikke havde iagttaget noget anstændigt i hendes Forhold mod denne Mand General Advocaten vilde endelig have hende til at sværge paa, at hun ikke havde seet Dronningen spadsere med Bergami under Armen; men hun afslog det, da hun sagde, at det kunde hun ikke saa nøie huske. Kammerherre Sir William Gell, som vidnede aldeles det samme, tilstod, at han blot formedelst sit svage Helbred havde forladt Dronningens Tieneste; han var endnu saa gigtsvag, at Storkantsleren lod ham byde en Stoel ved Forhøret: han forsikkrede: at Bergami altid havde udviist den største Agtelse mod Princessen, og at han aldrig havde seet den mindste uanstændige Nedladelse af Princessen mod ham. Om den Dands, som Majocchi havde fremstillet, sagde han, at den har megen Liighed med den Spanske Volero, at Herrer og Damer i det sydlige Europa bivaane den, og finde intet anstændigt deri. Da Hr. Williams anmodede Hr. Gell om at give et praktisk Begreb om den, saa stak alle Deres Herligheder i at lee, og Storkantsleren sagde med al muelig Alvorlighed; betænk dog, Hr. Williams, at Sir W. Gell lider af Gigt. – En ubehagelig Omstændighed er indløben for Ministerne, i Anledning af Lieutenanterne Flyns og Hovnams Forhør kom det paa Tale i Overhuset om at Stuccatur-Arbeiderne Rastelli og Razoni, som havde fortalt Historien om Adam og Eva, skulde paa nye kaldes frem for Huset; deres Fremkaldelse, især Rastellis, blev saa meget mere fornøden, som en anden Stuecatur Arbeider. Joh. Giurilini, havde sagt i Forhøret, at Rastelli havde fortroet ham i Mailand: at han var overdraget at den Mailandske Commission at bringe flere Vidner, til Veie, og at han havde betalt 7 af disse Mennesker 40 Franker dagligen, og tillige givet dem fri Fortæring; men da nu Rastelli skulde kaldes frem, saa fandt det sig, at han var borte og afsendt som Coureer til Jtalien. Hr. Brougham erklærede derpaa: at, naar man tillader Vidnerne at reise ud af Landet førend Undersøgelsen er tilende, saa er det ude med al den Sikkerhed, som Overhuset troer at besidde om, at ingen Meenedig straffet skal træde frem for Skrankerne; han spurgte, om han under saadanne Omstændigheder kunde være videre pligtig til at indlade sig paa noget Forsvar angaaende dette Punkt, Lord Holland traadte nu frem, og talte under stort bifald i de diærveste Udtryk mod Ministerne, hvori han udlod sig med, at Fædrenelandet var allerede ved denne ulykkelige Sag bragt i stor Elendighed, og at det trues med uoverseelige Farer. Grev Liverpool tilstod selv, at det giorde ham ondt, at Rastelli var bortsendt, og at det var imod hans Vidende og Villie, men at Hr. Povell, Medlem af den Mailandske Commission, havde tilladt sig det paa egen Haand. Paa Grev Caernarvons Forslag blev nu Hr. Povell den 14de d. M. kaldet frem for Overhuset; han maatte tilstaae, at to Vidner, foruden Rastelli, vare sendte tilbage til Jtalien; han blev i denne Anledning skarpt forhørt, af Huset; men Ministerer forhindrede dog, at Correspondencen imellem Hr. Povell og Oberste Brovn, den bekiendte virksomme Agent i Jtalien imod Dronningen, blev fremlagt. Alle disse Passager giorde et saa stort Jndtryk, at Lord Carnarvon stod op i Overhuset, og foreslog: at man skulde paa eengang giøre en Ende paa denne fatale Historie, og opgive hele Undersøgelsen, da der aldrig kunde komme noget sundt ud deraf; Lord Donoghmore modsatte sig dette Forslag, og var meget forbittret over, at den ædle Lord kunde foreslaae noget saadant; derpaa vilde Lord Caernarvon endelig have, at Huset skulde adjourere sig paa 6 Maaneder; og kun med Møie afholdt man ham fra at indkomme med en Motion derom. - Morgen Krøniken havde fortalt, at Lorderne Liverpool, Castlereagh og flere anseelige Pairs havde begivet sig til Kongen, og forestillet ham, at Billen ikke var til at sætte igiennem, og at det var beyst at den blev taget tilbage; men Bladet Coureren forsikkrer, at det er aldeles usandt, og at Undersøgelsen skal blive regelmæssig fortsat indtil hele Sagen er til Ende. Paa det Udfald, som denne mærkværdige, og man kan sige i Historien uhørte, Sag vil faae, er nu det hele Engelske Folks Opmærksomhed henvendt i en saadan Grad, at der maae store politiske Begivenheder indtræde for at lede den hen paa en anden Gienstand (maaskee de ogsaa snart ville komme); det udgyder imidlertid sine Følelser i Addresser til Dronningen; nyelig blev en saadan overleveret hende af 1000 Skræddere og deres Koner, paa saadanne Addressedage holdes et ordentligt Marked udenfor Brandenborg House. - Hertugen af Wellington skulde for nogle Dage siden lægge en Grundsteen til en nye Kirke i Chelsen (hvor det bekiendte Hospital er for de invalide Soldateren, men den forsamlede Mængde af Mennesker ventede forgiæves paa ham den hele Dag, saa at biskoppen af London maatte ud paa Aftenen paatage sig denne Ceremonie; Folket skiltes nu ad under en almindelig Murren, og under det Udraab: leve Dronningen, non mi ricordo, &c.