Norske Intelligenssedler, 1766-01-22
Nordske. Hvellige. No. 4. Onsdagen den 22 Januarii 1766. Sedler. Denne Sandhed beviser følgende Fortællelse: SeDer ere visse Tilfælde i Livet, i hvilke Religionen allene kand trøste; Aedon var et Lykkens og Glædens Barn. Hvert Skrit, som han gjorde, var bestrøet med Blomster. Alt det, som var omkring ham, indbød ham til Glæde. Jngen Dag gik forbie uden at efterlade sig en rig Anledning til Fornøyelse for den følgende. Ved Siden af den kierligste Egtefælle saae han i de elskværdigste Børn en ny Art af Glæde at opvoxe, en Glæde, som allene kand føles av de Fædre, der ikke holde det for nok at have givet deres Børn Liv, Himmelen udøste overflødige Gaver over hans Huus, og befalede sine Velsignelser at følge ham allevegne. Aedon besad iblandt disse vare Fortrin ogsaa dette endnu rarere, at han havde en redelig Ven, en Orest, for hvilken han uden Frygt kunde aabne sit Hierte. Kort; Parcerne havde spundet hans Liv av gyldene Traade; thi der fattedes ham intet til den Lyksalighed, som her kand nydes av Dødelige. Aedon besad disse Lykkens Gaver uden at forfalde til deres Svaghed og Daarligheder, som hovmode sig af deres Fortrin, og just derved baade befordre og fortiene deres Fald. Og naar han undertiden blev anfægted af disse Daarligheder, søgte han med en utrettelig Flid at overvinde dem ved Betragtninger af Religionen. Hans Lykke blev ham ikke misundet, av andre end av dem, som ikke kiendte ham. De som kiendte ham, ønskede allene, at de aldrig maatte see den lykkelige Stierne at dale, som hidentil havde skinnet for ham, og som glædede alle dem, som tænkte menneskeligt nok, til at see Dyden lykkelig uden Misundelse. Men hvilken forskrekkelig Forandring, Sex Aar, og hvor snart forløber ikke denne Tid, for os dødelige, Sex Aar saae Aedon sig i Lykkens og Glædens Skiød, De forgik, og nu blev Himlen bedækket med sorte Skyer. En mørk og taagefuld Nat fordrev Glædens Straaler, hvilke ligesom tvungne maatte dale under hans Horizont. Dødens Engel, og tillige med ham Sygdomme i græsselige Skikkelser omringede hans Huus. De bortførte først hans elskværdige Ægtefælle til Skyggernes Rige. Da Aedon endnu græd ved sin Dorindes Grav, slog Dødens Engel anden Gang, og traf den første Frugt, den største Velsignelse af hans Kiærlighed, hans eeneste Søn, ubeskrivelige Smerter forøgede hans Døds Bitterhed, O! hvor skielvede hans faderlige Hierte, da han saae det Barn i Dødens Arme, som endnu bar hans billede i et Ansigt, der allerede var tegnet med Gravens Farve. Dette Tab kunde Aedon ikke begræde. Taus og uden Taare følte han det des heftigere i sin Siel. Nu kom Orest hans Ven. Sørgelige skiønt Venskabsfuld Bevægelser havde kaldet ham. Han kom for at trøste ham, men alt hvad han formaaede vare kiærlige Taare, Dog disse vare ikke uden Virkning. Aedon saae dem, og da udbrød hans indvortes nagende Smerte i en Flod av Taare, som blandede sig med Orestes. Nu kunde han beklage sin Ulykke, nu udøste han i sin Vens Skiød alle de Bevægelser, som hans Siele-Smerters Følelser, deels havde bundet, deels ladet ham mangle Ordtil at udtrykke. Himmelen saae disse Venners Taare; men den stillede derfor ikke det optrukne Uveir. Den forskrekkeligste Torden var endnu tilbage. Tre Dage tilbragte Orest i sin Vens Arme; Og nu brækkede Skiæbnen den Stav til hvilken Aedon havde hældet sig. En dødelig Sygdom forgiftede Orestes Blod. Han døde - - - nu opsteg Fortvivlelse af Avgrunden! den fløy med en Acherontisk Fart til Aedons Bolig, for at binde ham, om muligt, med evige Lænker. Den fandt Aedon i Naturens Tempel; Dens Præster søgte at trøste ham; han hørte dem med Opmærksomhed; gik hiem; Og Fortvivlensen fuldte ham i Hælene. Aedon overveiede Naturens Grunde; han søgte at overgive sig til dem, for at forsøge om de kunde tilfredsstille hans Siæl - - - Forgiæves, - - - At blive selv til Jntet, - - - endnu forskrekkeligere. - - - Han tænkte - - , men derved bleve Frygtens og Angesternes billeder endnu mere forskrekkeligere. Fortvivlelsen forvandlede sig i en fæl og mørk Skye, som dekkede for hans Øyne. Nu blev han intet vaer, undtagen Dolke til at myrde sig; Fortvivlensen havde slebet dem til hans endelige Undergang.