Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-11-13
Tilfældige Tanker over de ældere og yngere Til ders herskende Laster. Det er bekiendt, at en og den samme Last til en Tiid meere, end til en anden, finder enten Efterfølgelse og Biefald, eller Afskye. Aarsagerne til saadan Omverling findes enten i Jndsigternes og almindelige Lidenskabers Forandring, eller i at efterabe andre Nationer, eller i visse naturlige Aar lager, som ikke klart nok indsees. Menneskers Mad og Drikke bliver en Tiid ingenlunde til bered, som en anden. Naturkræfternes, Veirligets, Dyrkelsens og Tilberedelsens Indflydelse paa disse Næringsmidler giver dem ustridigen til en Tiid meere Kraft og Virkning paa det menneskelige Legems Sundhed, end til en anden Jo sundere Legemet er, desto stærkere yttre Lidenskaberne sig; derimod sagtes de, naar Legemet ikkun faaer maadelig af Næringsmidler. De blive naturligviis desto meere udsvævende, jorbedre Mad og Drikke bekommer en, jo lykkeligere man lever, og jo mindre man giver saadanne Fornemmelser Rum, som arbeide imod lastefulde Tilbøyeligheder. Sundhed, rolige Tider, Lykkes=Omstændigheder og gode Dage, have derfor mangen Gang været Kilder til de laste fuldeste Udsvævelser. Der ville stærke Been til, siger man Ordsprogs Viis, til at bære gode Dage, og der behøves en stærk Siæl i et saadant Legeme, hvis Lyst og Trivelse hverken uden eller inden fra trykkes. Dersom altsaa Jordens Behersker ikke mangetider blandede sine Dødeliges timmelige Velfærd med Gienvordigheder og Møie, som med Magt holde Lasterne tilbage, saa skulde disse tilsidst naae en utrolig Høide, Bredde og Dybhed. Lasterne ere saaledes fra Tiid til Tiid stegne eller faldne, efter som de udvortes Lykkes=Omstændigheder ere stegne eller faldne. Den udstødte Nebucadnesar giennemtrængede de dydigste Rørelser, da han tilforn paa sin timelige Lyksaligheds Spidse var en Træl af den ufordrageligste Stolthed. Saadan en Herre paa Jorden, som den omtalte Nebucadnesar, er i Stand til, baade ved sit eneste Exempel at giøre herskende Laster almindelige, og derved udmærke visse Tider frem for andre, som ogsaa ved sit Mynster kraftigere, end de skarpeste Love, at standse Lasternes udbredede Smitte. Læse vi nu i Historien, at efter visse Perioders Forløb et Slags Laster frem for andre have svunget sig i Veiret, og vil man vide Aarsagen dertil, hvorfor just det Slags Laster haver havt Overhaand, og ikke et andet, hvortil den menneskelige Natur kunde være maaskee endnu meere tilbøielig: saa tør man kun efterforske Regentens og de Fornemstes Levemaade, som da haver været høist anseet. Man har stedse vidst at give en eller anden Hovedlast Anseelse af en Dyd. Mange have derved maattet giøre deres Lykke, at de i visse Laster have bragt det besynderligen vidt. For at behage en forfængelig Fyrste, have Folk baade i de ældere og nyere Tider ladet sig bruge, til at udtænke heele Planer af Daarligheder, og at ophøie dem, som have passet sig best deri. Hoffets Smag udbreder sig snart over det heele Land. Gemeenligen besidde de, som ville svinge sig i Veiret, mindst af Religion og Dyds Kiærlighed. Nogle Fornemme, som enten af Tilbøielighed, eller for at behage deres Naadige Herre, ere nogen herskende Last hengivne, formaae allerede at udslukke de smaae Gnister i Samvittigheden, som endnu ere tilovers fra Opdragelsen og fra Skolen. De ere mange, som gaae spangre med høie Æresposter. Den ene retter sig efter den anden. Den ene lærer af den anden, hvordant Sindelav der af Ord og Gierninger maae skinne frem hos dem, som agte at giøre deres Lykke ved et Hof, som er en Last frem for andre hengivet. Altsaa kan man letteligen finde den Canal, hvor igiennem en Last, til en Tiid frem for en anden, bringes mere i Svang og bliver mere ustraffet, end andre. Visse Nationer lykkes det i enhver Tidsalder, at deres Levemaade, deres Sæder, deres Opfindelser, deres Klædedragt og Spil, blive af andre omliggende Nationer fortrinlig beundrede, og derfor, fordi de ere fremmede og udenlands, helst efterabes. De vittigste, skarpsindigste og findrigeste Folk have altid været meest oplagde til at bringe, en eller anden Hovedlast i Gang, og med den største Angenemhed giøre den almindelig. De have der villet vist deres Konst, og gjort sig en Fortieneste af, at behaare unge Smaae=Herrer af fremmede Lande for deres Pænge, og at indprente dem en Mængde Daarligheder og maskerte Laster, som noget, der nødvendigen hørte til den fornemme Stand. J Steden for, at man paa saadanne Reiser i navnkundige fremmede Landskabe, skulde samle Jndsigt, Visdom og Erfaring, saa fører man fremmede Daarligheder og nye Laster tilbage, som ogsaa derfor finde biefald, fordi de af Overbringerne udgives for den nyeste Facon, og for den galanteste Levemaade i Paris eller andensteds. Af Lyst til Forandring i det Vellystige, tager man det Nye begierligen og uprøvet an. Og siden man er kommen i den Jndbildning, at en fornemme Herre maae først udenlands have sat den halve Deel af sine Midler overstyr, førende han kan erholde Rang og Tittel i sit Fæderneland, fra den Tiid haver man fra fremmede Nationer hentet snart den eene, snart den anden Last, og gjort dem herskende og almindelig. Den gemeene Mand staaer i den Tanke, at hvad de Store giøre, det er smukt og fornemt; derfor efteraber han det blindt hen, og saa tør vi ikke undre over, at mangen Last ofte hastigere, end en Vandflod, oversvømmer et heelt Land. En Last, som udbreder sig fra den Høieste iblandt et Folk, indtil den ringeste, finder den svageste Modstand, fordi de, som helst skulde straffe og hindre samme, selv ere befængte dermed. Mangen Synd, som fortiente den skarpeste Tugtelse, kommer i Anseelse, saa at den, der ikke giør samme med, regnes for en Tosse, eller et Menneske, der ikke veed at leve. Jndsigter og Lidenskaber ere Drivefiedrene til de Dyder, som bekomme Overvægten. Hine forandre sig hos ethvert Folk fra en Mandsalder til den anden. Visse udvortes Omstændigheder giøre meget til, at Jndsigterne og Lidenskaberne hos et Folk ikke stedse blive de samme. Vantroe, saavelsom Overtroe blande sig, snart meere, snart mindre, i Menneskers Handlinger, og ophøie ofte de skændigste Laster paa Thronen, som eene skulde være helliget for Sandhed, og Dyd. Begierlighed efter at behage Personer af det andet Kiøn understøtter ikke sielden visse Lasters Magt og Herredømme over Menneskers Sind. I deres Lænker blive de ofte ikke kloge, uden ved deres egen Skade, som følger og qvæler dem til Graven. Ofte herske ogsaa, endog midt i de oplysteste Tider, falske og forvendte Begreb om Ære, Velanstændighed og Levemaade. Disse paalegge den største Deel af et Lands Jndvaanere en Tvang, som giør dem til elendige Slaver af saadanne Udsvævelser, som koste dem deres Sundhed, deres Velfærd, og Livet selv. Herskende Laster blive, saa længe de beholde Overhaand, forsvarede og udøvede med største Hidsighed. Have de raset ud, eller blive de betragtede fra en anden Syns=Punkt, eller belønne de deres Elskere med Skændsel og Ulykke, eller forandre de udvortes Omstændigheder i en Stat sig, saa leer man dem ud og foragter dem. Men bliver derfor et Folk dydigt fordi det giver en vis Udsvævelse Afskeed, Aldeles ikke. Neppe er en Fiende uddreven af den forreste Dør, saa staaer Bagdørren aaben for en nye og vel endnu farligere Fiende end den, der er fordreven. Tiderne forandre sig, men ikke Gemytterne, som blive snart en, snart en anden Udsvævelse livegne. Vi ville igiennemgaae en og anden Last, i Hensigt til dens Historie efter de adskillige Tidsaldere. Vi ville finde adskilligt, som nu hersker, men som der fordum havdes Afskyede s. for, adskilligt, som de Gamle vare aldeles hengivne til og som i vore Dage hersker hos den mindste Deel af Menneskeer; adskilligt, som til alle Tider haver fundet Tilhængere. Mord og Manddrab skeer ustridigen i vore Dage ikke meere med saadant Raserie og saa ofte, som i forrige Tider. Jkkun for hundrede Aar siden blev Krig ikke ført saa menneskelig og beskedentlig, som nu omstunder, da Helte holde sig det for en Skam i Fiendens Land, at dræbe saadanne Personer, som hverken kan eller ville værge sig, og som ingen Deel tage i de krigende Partiers Tvistigheder. At skænde, brænde, myrde, og ikke spare Barnet i Moders Liv, det hedde i gamle Dage at føre Krig. Det var for nogle Aarhundrede siden vilde Dyrs Driftligere, end Menneskeligheden anstændigt, naar man lod Folk springe over Klingen, som ikke have gjort nogen det mindste Ondt, ei heller have villet giøre, meget mindre vare i Stand til, at giøre noget Menneske nogen Skade. Mangel paa en god Opdragelse fandtes hos kronede Hoveder ligesaavel, som hos den gemeene Mand. Konger og Fyrster vidste lidet af Fredshandlinger. Hvo der først kunde trække Sværdet ud af Skeden, den huggede til, og stak det ikke ind igien, førend han havde ødelagt sin Fiende, eller selv maatte vende Ryggen. Den ringeste Aarsag var tilstrækkelig til at skille et Menneske ved Livet, som dog ikke havde begaaet nogen Gierning, som fortiente Dødstraf. Der fandtes i forrige Tider strænge Herrer paa Landet, som udøvede mange Slags Voldsomheder imod deres Underdanere, som de nu maae af holde sig fra. Det maa nu være, enten at de nu ere menneskeligere og sædeligere, end i de forrige Tider, eller at Adelens Magt er mere indskrænket end fordum, eller og at Bønderne nu blive klogere opdragne, og vide hvor og hvorledes de skal klage over Herremanden. Nok, at de strænge Voldsomheder have i hundrede Aar meget forandret sig. De saa kaldte Slagsbrødre have nu ikkun i et ringe Antal beholdt noget af deres forrige Renommer, og endda ikkun i blandt den sletteste Pøbel. Saadanne Poltroners Tapperhed, som nu og da duellere, staaer ikkun i slet Credit, og man siger i de beste og fornemste Selskaber og saadanne drabelige Riddere, at de enten maa have havt en slet Opdragelse, eller at de ikke vide, og heller ikke ville lære, at leve menneskeligen. Endogsaa i Værtshuuse og Kroer sees et meere saa mange Slagsmaal og blodige Pander, som for et halvt hundrede Aar siden. (Resten følger.)