Adresseavis for Børn, 1781-05-30
Jeg saae mig paa eengang henflyttet paa en lyse for Børn. blaa hvælvet Slette, hvis Grændser tabde sig langt borte. Ovenover den frie Luft, hvorigjennem jeg vandrede, svævede et undsigelig smukt purpurfarved Dække, paa hvilket Millioner Guldstraaler spillede. Kan du endnu erindre dig, Vilhelmine, at vi saae Solen staae op paa Bjerget Papas sidste Fødselsdag. Da sagde du, da den purpurrøde Sky med sine gyldenne Strimer med eet kom frem i Østen, og Taarnspidsene i Staden vare allerede omsvøbte med Solens Straaler, og alle andre laae endnu og sov rundt omkring os, da sagde du Ferdinand, dette er en himmelsk Morgenrøde. Men jeg kan sige dig, min Syster, at du dengang tog meget feyl. Det var de Dødeliges Morgenrøde, indsvøbt i den tykkeste Taage, og alt for langt borte fra os, at vi kunde have følet det Henrykkende, som boer i dens Fylde. Nu derimod saae jeg den reen og klar, og i Nærheden, og mit aandelige Legeme fik en nye for dig endnu unævnelig Sands, da det badede sig i sammes Purpurhav J Førstningen herskede der en høytidelig Stilhed rundt omkring mig, men som var tusinde gange meere indtagende, end den Stilhed om Midnat paa Foraars Engen, naar den beskinnes af Fuldmaanen. J denne søde indtagende Egn forsøgde jeg min Gesvindighed, og faldt i Forundring over mig selv. Thi det syndes mig, ligesom der tilforn havde været tusinde Lænker smedede til mit Legeme. Snart svævede jeg tusinde Mile opad, snart fløy jeg til Siden, snart trængde jeg igjennem Morgenrøden med en Lethed, som din i Legemet indskrænkte Forstand, endnu ikke kan fatte. Dersom billedet og Forestillingen af en Sommerfugl ikke var forenet med visse Bibegreber hos eder Dødelige, saa vilde jeg vel sige dig, at jeg tusinde gange lettere end den, tusinde gange hastigere end den, svævede igjennem denne guldsstrimede purpurfarvede Luft, snart langsommere, for i denne aldrig forhen føelte Tummel at indaande den milde Luft, snart hastede jeg igjen til Siden, for at see ned i det store blaa hvælvede Hav snart fløy jeg igjen med den sterkeste Flugt igjennem Purpurfloderne, for at føele en for dig navnløs Henrykkelse, som jeg fornam, naar mit Avis mit ny Legeme badede sig i den himmelske Morgenrødes kølige Skyer; – og saaledes bestræbede jeg mig stedse at komme høyere op. Saa fød, min kjere Syster, var denne første himmelske Morgen, som jeg saae, efterat jeg var hensovet. Med et strømmede et nyt Liv ind i denne Egn, som tilkjendegav en nye Henrykkelses Ankomst. Og nu saae jeg en stor Skare omkring mig af nudsigelig smukke venlige Gestalter, som svævede med milde Miner, hen til mig. Det var allesammen herliggjorte Aander af min Alder. Velsignet være du iblandt os, du rensede og luttrede Jordens Søn, velsignet være du iblandt os dine Kammerater, den Eviges salige Tjenere! Saaledes lød det i en klar, glædelig, tusindstemmig Tone over den hele vide Slette. Jeg forsøgde, at udtrykke min Glæde med OrdOg, min Syster, hidindtil havde jeg ikke formaaet at kunne udtrykke saa høye Glæder, men nu strømmede Ordene frem med en Lethed fra mine Læber, og i saadan en Fylde, som satte mig i Forundring: Hæld eder, I den Eviges Børn, raabde jeg, Hæld eder i disse Fredens Boliger. Og nu trængde de sig frem til mig med milde Smile, ledsagede mig igjennem den purpurfarvede Luft, og bragde mig hen til den Soel, hvis milde Straaler havde malet den hidindtil beskrevne Egn saa ubeskrivelig smukt. Allevegne mødte mig Herliggjorte, som svingede sig hen til en af de utallige Sole, eller til en af Guds Verdener, for der at betragte den Eviges forunderlige Gierninger Neppe var jeg med mine Ledsagere kommen hen til den deylige Soel, førend jeg saae nye Saligheder. Et reent, tusindegange hvidere Lys end Sneen, straalede igjennem denne hele Verden, og jeg saae Myriader af himmelske Gestalter paa en Slette af mange tusinde Mile, hvor det klare Lys lod mig ligesaa tydelig see de længst borteværende som de nærmeste Gestalter. Og saa disse Himmelborgere vare allesammen af min Alder, og den første, som begyndte at tale med mig, var Henrich, vor Fætter, som gik for Børn. ind i disse salige Egne et Aar førend jeg. Du veed, Vilhelmine, at han var endog som Dødelig et Mønster paa en brav Dreng. Men hvilken Forundring faldt jeg nu i over hans herliggjorte Gestalt. En himmelsk Viisdom straalede i hans Øyne, hans Mund tilsmilede mig med en Venlighed, imod hvilken vor Moders Venlighed kan ikke regnes for andet end en mat Alvorlighed; paa hans Pande boede Munterhed og Uskyldighed, hvoraf en Dødelig kunde be sæde en liden Deel, naar han endnu ikke havde oplevet nogen Minuts Bedrøvelse. Hans Kinder glødede af en Jld, som trakde mig strax hen til ham, for at lade mit Hjerte hensmelte i hans. Hans hele Gestalt var vel endnu den forrige; thi jeg kjendte ham strax, men den var tusindegange smukkere, end den unge opspringende Rose. Hans Kjød var finere at føle paa, endet køllige Silkegevandt, som bliver beviftet af Vestenvinden. Hans Hastighed var tusindegange sterkere, end den unge snedige Raaes Bevægelser. Hans Stilling forkyndte en himmelsk Frihed. Hans Gang var ædel og meere majestetisk end nogen dødelig Konges. Hans "Stemme – ach Vilhelmine! – den var herligere, end jeg kan udsige. Han talede endnu med mig om den Eviges Under, som hans Kammerater skulde i Dag see i en Soel, da en dyb Stilhed udbredde sig iblandt den hele utallige Skare af himmelske Drenge. Paa eengang faldt den hele Mængde ned paa deres Ansigter, og En foer forbi paa en med Purpur og Guld bestraalet Skye, hvis Majestet indgydede de helligste og meest henrykkende Gysinger i alle mine Nerver. Hans Øyne strømmede himmelsk Fryd dybt ind i hver af mine Aarer, og hvert af hans Øyekast var en Hoel, som engang skal oplive de Døde. Hans Smil var ligesom Morgenrødens Smil efter en syv Dages Tordenstorm. Jeg hørde ham sige med ubeskrivelig Venlighed, Værer velsignede, alle mine gjenløste. Og strax lød hele Egnen af Millioner Jubelioner: Hellig er Jesus Christus!