Extraordinaire Relationer, 1746-03-01
Endskiønt der meer end eengang udi offentlige trykte Tidender fra Paris har været meldet, at man med det Sardiniske Hof haabede snart at treffe et Freds Forlig, og at til den Ende Greven af Maillebois, en Søn af Marskalken af dette Navn, var afgaaet til Turin, for at legge sidste Haand paa dette vigtige Verk, saa dog, da det fra Spanien er berettet, at samme Hof neppelig indgaaer nogen deslige Forhandling, uden derved at kunde erholde nogen anseelig Fordeel for den saa høit elskede Jnfant Don Philip udi Jtalien; Og de Jtalienske Relationer, langt fra at tale om Fred, forsikre derimod, at Kongen af Sardinien, meer end nogen Tid tilforn, giør alle muelige Tilberedelser, igien at aftvinge de Allieredes Vaaben de af dem gjorde Erobringer, vil de fleeste Stats Kyndige ey fæste Troe til disse Freds-Beretninger, men hellere meene, at Krigen de Aar 1746. i de Jtalienske Stater udi forestaaende Sommer, ved de daglig ankommende tydske Hielpe Tropper, vil faae nye Kræfter, og blive ført med større Heftighed, end nogensinde er skeet udi forrige Aaringer: Udi lige Uvished staar det og i Henseende, til den længe omtalte Neutralitet med de forenede Nederlande, endskiønt Publicum udi Paris meget fornøyes ved den fra de Hr. General Stater afsendte Extraordinair Gesandte Grev Wassengers Nærværelse, som efter nogle Aviser skulle være forsynet med følgende Instrux, nemlig: 1) Skulde han forestille det Franske Hof, at intet var meere ynskeligt, ved de Enropæiske Sagers nu værende bedrøvelige Tilstand, end at skride til en almindelig Freds-Stiftelse: Deres Høimægtigheder bade derfor den Allerchristl. Konge, at Han dog vilde forunde Europa Fred igien, og til den Ende give de Forslage Gehør, som man vilde giøre. 2) Dersom Gesandten befandt, at Forslage funde Sted, skulde han lade sig merke med en Slags Forhaabning om, at Engeland skulde vel lade sig formaae til at give Cap Breton tilbage, og forsikre, at deres Høimægtigheder vilde derpaa anvende deres Paaarbeidning, saafremt det Franske Hof vilde kuns ikke sende Prætendenten den belovede Hielp, men trække sine Tropper ud fra Skotland, og slaae dette Foretagende af Hovedet. 3) I Henseende til de Østerrigske Nederlande skulde han forlange, at den Allerchristl. Konge vilde indgaae en Vaaben Stilstand, desimidlertid man kunde arbeide paa et nyt Grendseskæl imellem det Franske og Hollanske Flandern at sette. 4) Skulde han flittig forsikre, at Deres Høimægtigheder skulde heller ingen bemøielse spare ved det Vienske Hof, men stræbe, at formaae Kæiserinden og Dronningen i Ungarn til, at lade sig i Godhed med Hans Allerchristl. Mayest forliige, og komme til rette om Deres paa begge Sider gjorde Paastand at afgiøre, ingenlunde paatvivlende, det Hans Allerchr. Majest. som Martii Maaned, Aar 1746. som allerede havde tilkiendegivet sin Tilbøielighed til at leve i Fred med Riget, jo skulde erkiende det nu værende Rigets OverHoved i sin Kæiserl. Værdighed. 5) Fandt han derpaa Gemyterne i gode Lunde, skulde han paadrive, at man ufortøvet bestemte et beqvemt Sted, til en Freds-Forsamling at anstille, hvor man kunde raadslaae om en almindelig Fred at slutte. 6) Skulde han forlange, at Kongen vilde behage, i fald disse Forestillinger stode ham an, at formaae Kongen i Spanien til, at Han ligeledes vilde række Haanden til denne almindelige FredsSlutning at befordre, hvorhos kunde gives den Catholske Konge Forsikring, at man skulde giøre sig al Umage for, at Jnfanten Don Philip kand blive afpasset en Andeel i Jtalien, 7) Maatte han jo ikke glemme, at høit opløfte Deres Høimægtigheders Beredvillighed, til at bilægge den Sag om det Franske Compagnies 3 Skibe paa billigste Maade, og det i den faste Tillid, at Hans Allerchrist. Majest. satte Republikens Handling paa den samme Fod igien, som den forhen stod paa, efter Tractaten af 1739. 8) Men dersom alle disse venlige Erindringer havde ikke den Jndflydelse, man ynske de, skulde han, neml. Hr. Wassenaer, forestille, det Deres Høimægtigheder havde nu gjort alt, hvad der stod i deres Magt, til at lægge deres fredsommelige Sindelaug for Dagen, og til at holde en god Forstaaelse med Hans Allerchr. Majest. ved lige De kunde da ikke gjøre meere, uden at underkaste sig deres Med-forbundnes Bebreidelser, og de saae sig nødte til at lade Tingenes Udslag komme an paa Lykke og Fromme; forbeholdende sig derhos, at lægge heele Europæ deres Absigters Uskyldighed for Øien, og at retfærdiggjøre deres Sindelaug, som det der er reent, 9) Men da der maatte dog aabnes det Franske Ministerio en Dør, til at komme frem med de raisonables Tilbud, som det endnu kunde giøre, maatte Gesandten tage sig vel i Agt, at han ikke førend paa det alleryderste skulde indlade sig i Underhandling, om Betingelser, neml. enten om at trække Republikens Tropper tilbage fra dens Grændser, eller, være sig hvad forSlags Sikkerhed Kongen i saa Fald maatte faae i Sinde at ville forunde Republiken; Saa skulde han og hytte sig for at være den første, som talede enten om denne delicate Sag, eller meldede et Ord om Neutralitet, saa længe han havde ringeste Haab om, at kunde drive Negotiationer paa andre Kanter.