Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-09-21
J den slesvigske Stænderanordning findes aldeles Jntet bestemt om, hvilket Sprog der i Forsamlingen maa tales. En befaling af den slesvigske Præsident, hvorved et Medlem paalægges eller forbydes at tale et vist Sprog, har altsaa ingen Hjemmel i Anordningen, følger ikke umiddelbart af dennes Bestemmelser, og er følgelig ikke ubetinget gyldig; Spørgsmaalet om, hvorvidt en befaling, der gaaer ud paa Saadant, er bindende for Forsamlingens Medlemmer, eller ikke, beroer paa dens Overeensstemmelse med den almindelige menneskelige Fornuft. Nu er det factisk, at det danske Sprog tales i det mindste af Halvdelen af Hertugdømmet Slesvigs Jndvaanere. Det er endvidere overalt i den hele civiliserede Verden anseet for fornuftigt, at et Folks Repræsentanter i deres Raadslagning om Folkets Anliggender betjene sig af det Sprog, som dette taler, fordi det nationale Sprog er den nationale Aands rette Klædebon. Det er derimod ingensteds hvor tvende eller flere Sprog indtage omtrent lige Terrain, ere Organer for et omtrent lige Antal Jndivider, hvor ikke ved Siden af et vidtudbredt Hoved- og Skriftsprog andre oprindelige Folkesprog ere nedsunkne til smaa Districters Dialecter, anseet for fornuftigt, at udelukke noget af dem fra Folkerepræsentationens Forhandlinger; men den Ulempe og Uleilighed, som Sprogblandingen foraarsager, er almindelig, hvor tvende eller flere ligeberettigede Sprog støde sammen i een Stat, anseet for ringere end Folkets Ret til at blive repræsenteret i sit eget Sprog, saasom i Schweitz, Belgien og forhen i Nederlandene. Det danske og tydske Sprogs lige Ret i Slesvig er endelig ikke blot anerkjendt af Lovgiveren derved, at alle Love og Anordninger for Hertugdømmet udgives i begge Sprog; den er ikke blot anerkjendt i selve Stænderanordningen ved dens Bud, at Stændertidenden skal udgives baade paa Dansk og paa Tydsk, men den er endydermere stadfæstet ved Rescriptet af 14de Mai 1840, som er fremkaldt ved den slesvigske Stænderforsamlings egen Petition, hvilken blev til under den sammePræsidents Auspicier og ved hans virksomme Understøttelse. Ja der var, om man vil tage dette med, et Præcedens, hvorved Sprogenes lige Ret i Stændersalen var anerkjendt af Forsamlingen selv, idet den Deputerede Nis Lorenzen fra Lilholdt i 1840 havde talt Dansk, uden at hans Ret dertil blev bestridt. Der kan saaledes ikke herske Skygge af Tvivl, om en dansk Mands Fordring paa at tale det danske Sprog i en Forsamling, der repræsenterer en Provinds af den danske Stat, af hvis Jndbyggere i det mindste Halvdelen ere dansktalende, er retmæssig, er fornuftig, eller ikke; men Spørgsmaalet maa af Enhver, der ikke er besat af afsindig Partiiver og saaledes er berøvet sin Forstands fulde uhindrede Brug, besvares bekræftende, Fordringens Fornuftighed er saa indlysende, at Kongen i sit Rescript til Forsamlingen ogsaa har betegnet den som en naturlig Ret. Men naar P. H. Lorenzen havde en naturlig Ret til at tale Dansk i den slesvigske Stænderforsamling, saa var Præsidentens Forbud derimod i Strid med den almindelige menneskelige Fornuft, og følgelig ugyldigt; Præsidenten havde ved det overskredet sin Myndigheds Grændse og kunde følgelig ingen Lydighed længer fordre.