Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-08-29
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Syttende Aargang. No. 70. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 29 August 1820. John Bartholdsfortsatte. ITINERARIUNCULUM. (See forrige Numer.) Nummer 7. – J et Værelse saa tilsammen et lidet Vennelaug af gamle Koner, foregivne Blomsterkjendersker, Liggende paa et Bord foran sig havde de nogle Krandse, dem de med Briller, og stedse mumlende indbyrdes, betragtede meget nøie, i det de slet ikke kunde begribe, at ogsaa vi nu ei alene ikke vilde antage f. Ex. tvende af samme for at bestaae af de Kjærminder og Cypresser, de grandgiveligen saae, men endog tvertimod fandt, at almindelige Kjærlinge tænder (lotus corniculatus) udgjorde den enes, Skarntyder (conium den andens Blomster, og at ovenikjøbet endda begge vare saare kludderagtigt sammenbundne. Nummer 880. - J endeel af de paafølgende Værelser forefandt vi adskillige Personer af begge Kjøn, vel tilsyneladende fornuftige, men dog i een og samme Afkrog af Hjernen skrueløse nok tilhobe. Hofmodighed, denne altid comiske Despot, hvad enten den saa svinger sin Svøbe over en Oberhofdueslagsdirecteur, eller over en Bondehønsedreng, havde faaet dem det fast i Hovedet, at, for at bruge en viis Digters saa narriskrigtige Udtryk, den Fortjeneste, manhar, dog maaskee, dog muligviis, dog ifølge Tidens Aand og Culturens Fremskridt, kunde blive til en anden, end den man eier 7). Derfor stødte vi da paa Modehandlersker, der kaldte sig Moderevolutantinder; Vaage koner, der gjerne vaagede sig ihiel som Nocturniner; Jordemødre, der, efter længe at have overfrydet sig ved en tankefri Navneforandring til Gjordemødre, nu, kjede ogsaa deraf, vare blevne Fødselsdirectricer; Gravere, der skreve sig Pacificateurer; Slagtere, der æskede Navn af Dyreskarprettere; Lysestøbere, der kroede sig som Tælleforædlere; Skoleholdere, der omviklede=Følelsen, af deres Værd med Titelen Peblingemanuducteurer; Skorsteensfeiere, der ei fra det Øieblik af, da de benævnede sig Medlemmer af Jldoppositionspartiet, havde skyet at bestige nogen eneste flammende Skorsteen; Grovsmedde, man ei turde tiltale, uden som Jerncomponister; Gærtnere, der fremstillede sig for os som Naturaccoucheurer; Conditore, der herefter kun som Bonbonnister vilde forblive i Landet; Snedkere, af hvem man fik bedre Arbeid for billigere Priis, naar man ei kaldte dem Snedkere, men Artister i Vugge-Brudeskammel- og Liigkiste Jdealiseringen; Værtshuusholdere, Tracteurer, Restaurateurer, der ganske følte deres høie Bestemmelse, ved i Fremtiden at hedde Kraftmoecener; Mestere, der ikke længer hørte til Skrædderlauget, men til Menneskeskaberacademierne; Amts malere, der, som Penselgouverneurer, havde aldeles ophævet i Penselsocietetet alle Spor til et forhenværende Laugsbroderskab; Detailleurer, ikke Spekhøkere, der forskreve nogle af deres Handelsartikler fra Brødmeelsfabricanterne, ikke Møllerne, andre fra Mælk og Fløde Metamorphosistinderne, ikke Meierskerne, og atter andre fra Tritoner, ikke Skipperne. Thi vendte sig, som vi forlode disse stakkels Mennesker, min naturkyndige Ven til mig med Jeronimi Ord i den honette Ambition, sigendes: Han veed, min Allerkjæreste, at jeg ikke er storagtig; at jeg ei heller har tragtet efter verdslig Ære, men at det har været mig Ære nok, at jeg kunde passere for en ærlig Mand; at jeg altid har foragtet storagtige Folk i mit Hjerte, "samt anseet den dydigste og dueligste Borger for den fornemmeste Borger i en Stat; og at jeg aldrig har holdet Den ærværdig, som tager sig Ære til; men - med Alt dette har jeg dog en honet Ambition, som enhver ærlig "Borger bør at have!! Nummer 81. - En forhenværende Landsbydegn, en Mand med langt Skjæg, Hovedet paa Held og et spidsfindigt Øie. Længe besaae han os taus, fra øverst til nederst, men endeligen løftede han sin langsommelige Stemme. spørger: Hvad skulle monne vi helst ønske, at "vide Det, som Andre ikke vide, mon ei og, at vide Alt, hvad Andre vide, Svaret let er givet: Al vor Viden er forfængelig, er forgiængelig, er en Dunst, en tom Skygge, en daarlig Jndbildning; thi Grunden til alle Videnskaber er grundløs, saa at ei vi med Vished kunne kjende Andet, end dette Ene, vor Avidenhed; dog Mange ikke herom synes noksom "forvissede. Jngen Aarsag er imidlertid saa rigtig, at man jo kan opvise en anden, en modsat, en indtil Græmmelse modsat. Uvidenheden bliver saaledes den allerlyksaligste Tilstand, den, hvortil vi skabtes, den gjenfundne Edens Hauge; thi Sorrig er den ikke undergiven. See og vi hen til Kunsterne, da ere vi langt meer uvidende, end vidende; hvorudover der daglig"dags opfindes noget Nyt. Videnskaberne ere uendelige, og vor Eftertanke indskrænket til et sneverligt Rum. Hvo kan vel nutildags frembringe en Lampe, der lyser 1,500 Aar, som hine ved Romernes Grave fundne? Hvo støber os det Brændspeil, der tænder Fartøier i Seiladsen? Hvo kan forfærdige et Glas, som lader sig ved Hammerslag bøie? Hvo? Hvo Hvo, Slutte ei da vi med al Rimelighed, at uvidende ere vi, men ikke vidende, Og, vel er det vel! Kun i stille Betragtninger, oppompede af Hjertets dybestskjulte Kilder, hente vi Viisdommens Livsvand. Bort derfor, bort med den formaledidede Fornuft, See, den er en Hjerneberuser, en Vakkelfod, en Sindetumser, en Styrkerøver, en Modopblæser, en Lyde fader, en Syndeamme, et Klammerhoved, en Grotsprecher, en Galeupande, en Liggehone paa Lasternes Æg, en dog, jeg tier, og tænker, og synger Stockdummheit, Du, o werthe Perl, "Du Honigsem! Du Herzensquerl! Sperr auf den Stall und las uus ein "Wir wollin vom Herzen Esel seyn Und tangen auf dem Eise! "Stimmen schwimmen! Kreus Karfunkel! Bet Gemunkel! Hyacinthen! Augentrost for alle Blinden!" Midlertid vil jeg, for ei at trætte Læsernes Taalmodighed, opholde mig fremdeles kortere ved de øvrige af denne Stiftelses løierlige Lemmer, dem jeg slaaer sammen under Nummerne 82100. - Blandt disse udmærkede sig meest