Ribe Stifts Adresseaviser, 1796-05-02
En Dame i Ephesus var i saa stort Udraab for Kydsk, hed, at endog Fruentimmer fra andre nærliggende Lande kom af Nysgierrighed, for at see hende, som et Vidunder. Da denne Dydzirede mistede sin Mand, var det hende ikke nok, efter Sædvane at bivaane Ligbegængelsen med udslaget Haar, og at slaae sig for Brystet i Folkets Paasyn; hun vilde følge den Døde lige til Gravstedet; og efterat hun paa Grækkernes Viis havde lagt ham i Graven, bevogtede hun Legemet, græd Nat og Da over det, og var saa aldeles utrøstelig, at hun besluttede, at hungre sig ihiel. Hverken Paarørende eller Venner formaaede, at bringe hende fra sit Forsæt. Øvrig, hedspersonerne, der ogsaa fik Afslag, vare de sidste, som forlode hende, og allerede havde denne berømte Dame, tilbragt som Dage, uden at spise det allermindste, begrædt af alle, som et Dødsoffer. En troe og hengiven Tienestepige var bestandig hos denne Elendige, som blan dede sine Taarer med hendes, og forfriskede Lyset saa ofte, det var nær ved at gaae ud. Man talte og intet andet i Byen, og heele Verden var eenig i, at dette var det største Exempel paa Kydskhed og Kierlighed, man nogentid havde seet. Det hændte sig samme Tid, at Statholderen i Provindsen lod nogle Røvere hænge Nærheden af Hulen hvor den dydige Damme jamrede sig ved Liget af sin kiere Ægtefælle. Den følgende Nat, da en Krigsmand, som havde Vagt ved Galgen, at Kron pene ikke skulde blive bortstiaalne, merkede Lys i Grav stedet, og hørte Klageskrig af et bedrøvet Menneske, vilde han af Nysgierrigheds Drift, som er os alle med født, vide hvad dette kunde være, og hvad man der gjorde. Han steg da need til Graven, og forundret over Synet af et smukt Fruentimmer, blev han i Førstningen forskrekket, som havde det været et Spøgelse; siden da han saae et dødt Legeme udstrakt for sine Øine, betragtede hendes Taarer, et af Negle forkradset Ansigt og alle de øvrige Sorgmerker; forestillede han sig endelig hvad det virkelig var, en Ulykkelig, der overlod sig til Sørgens Smerter, og kunde ikke uden Fortvivlelse betragte dens Død, som hun havde mistet. Han har sit lille Maaltid til Gravstedet, og begyndte at opmuntre hende til ikke længere at fortfære i en unyttig Sorg, og overflødige Sukke, at Udgangen af Verden var sæl les for alle Mennesker, at alle skulde gaae samme Vei og de øvrige Grunde, hvormed man pleier at helbrede de sygeste Gemytter. Men hun, endnu meere forbittret over en saa uventet Trøst, fordobleds sin Sorg, sønderrev sin Hud med end større Voldsomhed, afrykkede sit Haar, som hun kastede over det elendige Legeme. Krigsmanden lod sig ikke hermed afvise, men ved samt me Opmuntringer, forsøgte han, at faae hende til, at nyde nogle Næringsmidler, indtil Tienestepigen, udentvivl meere overvunden ved Lugten af Brændeviinen, end ved alle Overtalelser, rekkede ham Haanden, der indbød dem saa forbindtlig, og efterat hun ved at spise- og drikke havde erholdt nogen Munterhed, begyndte hun selv at bestride sin Frues Haardnakkenhed. Hvortil, sagde hun, nytter det dog, at lade sig dræbe af Hunger, at begrave sig i levende Live, og at overgive Døden en Siel, som han endnu ikke fordrer; Troer De, det kolde Stov af føelesløse Mage Selv ønsker denne Graad, og ømme bittre Klage Hvorledes! De ville mod Naturens Bud opvække en Død, troe mig, riv Dem løs fra en Svaghed, hvortil blot Fruentimmer kunne være istand, og nyd Livets Glæder, saa længe det maae være Dem tilladt. Dette Legeme De her seer for Deres Øine, viser noksom Livers Værd, og advarer Dem, at skaane det mere. Vi vredes neppe paa den, der vil nøde os til at spise under slige Omstændigheder, og man lader sig lettelig overtale til at leve. Denne Dame, der var svækket ved et saa langt Afhold, lod da endelig sin Modstand, overvinde, og begyndte, at tage til sig af Kiødet og Brændeviinen ligesaa graadig, som Pigen tilforn.