Viborger Samler, 1845-07-03
Kjøbenhavn. Hs. Kgl. H. Prinds Ferdinand med Gemalinde afreiste til Kiel i Mandags Eftermiddag med det kgl. Jerndampskib Ægir, commanderet af Capitainst. og Ridd. C. Suenson, Af Advocat Lehmanns glimrende Foredrag ved Studenterfesten i Ridehuset, tillade vi os at anføre Slutningen, der lød saaledes: "Om een eller to Decennier ligger vort Fædrelands Skjæbne, i vore (de Unges) Hænder. Da sidde vi i Kongernes og Folkenes Raad, da have vi vor anviste Gierning, hver i sin Kreds, trindt om i alle Nordens Lande, da have vi alle Midler ihænde til at fuldbyrde, hvad vi have sat os som vort Livs Opgave. Og blive vi da troe den store Sag, vi nu omfatte med Ungdommens begeistrede Kjærlighed, arbeide vi da, hver paa sin Viis, hver med de Kræfter, der ere ham givne, og i den Livsstilling, der vorder ham tildeel, for dens Fremgang og Seier da vil vort Liv have Jndhold og Betydning, da vil vor Stræben bære rige og velsignede Frugter for vort store fælles Fædreland, det stolte, herlige Norden. Det er det Løfte, jeg her aflægger i denne høitidelige Stund, og jeg kræver dem Alle, saa mange De ere, til Vidne paa mine Ord. Og jeg spørger dem Alle, som her ere tilstede, jeg spørger Dem med al den Alvor, som fylder min Sjæl, og som lyser mig imode fra Deres Øine, – jeg spørger Dem, om De med os ville indgaae et saadant Fostbroderskab, Jeg spørger Dem, om dette Ja er mere, end et begeistret Øiebliks flygtige Ruus, om det er Deres inderste Sjæls dybeste Tanke og sanddru Udtryk, saa at det ikke skal henvisne, naar Livets møisommelige Arbeide tungt sænker sig ned over Deres Jsse, ikke henveires, naar Modgangens Storme fare hen over Deres Hoveder, Jeg spørger Dem, om de veed, at et saadant Ja er et helligt Løfte, hvormed ingen ærlig Mand letsindigen tør lege, et helligt Lofte, hvorfor De sætte i Pant Deres Manddoms Ære og Deres Sjæls Fred, Nu saa spørger jeg Dem da, om De som ærlige Mænd vil holde, hvad De af et oprigtigt Hjerte have lovet? Om De vil blive troe – troe indtil Enden – troe i Liv og Død, (Alle disse Spørgsmaal besvaredes med tordnende Ja, der tilsidst voxede op til en saa stormende Høide, at det bevirkede en lang Afbrydelse, hvorefter Taleren vedblev). Jdet jeg staaer her, ombruset af dette Løftes mægtige Bølgeslag, fremtræder der for min Sjæl et Billede, saa gigantisk stort, at jeg næsten forfærdes ved at fremmane det for Dem, men ogsaa saa stort, at Jngen kan have mig mistænkt for at oversee den umaadelige Forskjel baade paa Personerne og paa Situationen. Jeg vil derfor nævne det, thi det er godt at fæste Øiet paa det Store; – derved voxer det Smaa. Det Sted, hvor vi her ere forsamlede, er vel nu en rigtsmykket Festhal, igaar var det et Ridehuus. Nu vel, mine Herrer, det var i et saadant Huus, Boldhuset, i Versailles, at for mere end et halvt Aarhundrede siden en Aftenstund en Samling af Mænd traadte sammen, udgaaede fra deres sønderrevne og ødelagte Fædrelands forskjellige Egne, og aflagde en høitidelig Eed, at de vilde blive sammen, indtil de havde frelst deres Fædreland; – de holdt deres Ord, og hiin Aften blev et af de store Momenter i Verdenshistorien, et af hine skjæbnesvangre Øieblikke, der betegne Epokerne i Menneskeslægtens Udvikling. – Love De, at vi ville holde sammen indtil vi have frelst vort Fædreland, Veed De, at Deres Fædreland er ikke denne eller hiin Egn, men det hele store skandinaviske Norden? – De svare mig Ja, saa gaaer da hen og hold deres Ord! Udrust Deres Sjæl og bered Deres Sind til at fuldbyrde Deres Gierning, først og fremmest i Det, der nu ligger Dem nærmest, i Aandens og Videnskabens Verden, men ogsaa efterhaanden som De føres ind i det practiske Liv og kaldes til at deeltage i dets Jdræt, i Virkelighedens Rige. Det er dette Løfte, det er denne Pagt, vi nu ville besegle med et Hurra for Nordens Eenhed. (Da Taleren var stegen ned af Talerstolen, løftedes han paa svensk Viis op paa Skuldrene, og bares i Triumph omkring i Salen.)