Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1772-10-26
Slutningen af Besvarelsen paa det i No. 35. fremsatte Spørsmaal. Hvad Arbeide a. (afbrudt i No. 43.)Men, for nu at komme fra vore syge Fattige, saa maa jeg igien spørge min Hr. Patriot: Hvad skal vi giøre med vore mange andre Betlere, Vore Gader og Dørre vrimle af dem. Antallet voxer til; thi Betlere strømme end og ind fra Landet. Hemmes ei dette Onde, kand vi jo let faae Natte-Tyve, ja Røvere og Mordbrændere af dem. De ere jo friske og føre, uagtet de see pialtede og revne ud, (thi saaledes klæde mange sig med Villie.) Skal saadanne ikke arbeide, Ja mange af disse, naar man viser dem vek med de Ord: J er frisk og før, gaae hen og arbeid, svare: skaf os Arbeide. Man behøver nu vel er at spørge, hvad Arbeide de skal giøre, siden vi har et Tugt-Huus, hvor der burde spindes, spittes, spoles, væves og somnogen Tugthuus-Lem fandtes, som enten ei kunde giøre sligt Arbeide, eller af Trodsighed ei ville) da at male Gryn paa en Haand-Qværn. Med saadanne 2, 3 a 4 kunde man jo forsyne TugtHuset. Til det Arbeide behøves ei ringeste Kunst eller Lærdom, uden allene en god Prygl af en Tugthuus-Mæster til de Dovne og Modvillige. Vil man indvende: At vi have Lemmer i vort Tugt- eller Manufacturhuus, og Huset ei formaaer at føde flere, saa maa jeg spørge: Har ei vort Tugthuus, deels af Grundeleier, deels af Consumptions Forpagtningen, og deels af Auctions Værket (jeg vil ei nævne de faa Bøder som dertil kand komme over 1300 Rdlr. ja man vil og sige 1500 Rdlr., Skulle saadan Kapital ci forslaae, om vi end og havde hun drede Lemmer der inde, da vi nu maaskee knanhave der 20 Stykker, sær naar der kun blev vel arbeidet der inde, som da og indbragte Penger, om vi end og skulle sælge det der Forarbeidede, for halv Værd. Og sandelig vi burde sælge alt hvad der blev arbeidet i vore publike Huser gandske let; thi vi bør og maa dog underholde vore Tugthuus-Lemmer, Fattig-Børn og FattigLemmer desuden. Vil man videre indvende: Naar vort Manufactur-Huus maa lønne sin Bogholder med 200 Rdlr. (nogle sige 250 Rdlr.) og dets Præst med 120 Rdlr.; saa er dets Jnd kommer ei saa mange, at det kunde underholde alle vore føre og stærke Betlere, om de skulle tages derind. Da maa jeg først svare hertil: Saae de friske Betlere, at man giorde Alvor at at tvinge dem ind paa Tugthuset, saa ville alle de, der ere fra Landet, snige sig bort, saa Tallet blev kandskee ei saa stort, som det nu er, paa vore Gader Dernæst maa jeg spørge: Behøver Huset en saa kostbar Betient for 2500 Rdlr., Mange Kongelige Betiente hos os faae jo ei mere i Løn, Var en Tugthuus Mæster, som man kunde have for 50 a 60 Rdlr., er nok til det Brug, naar han havde frie Huus-Værelse til? Videre spørges: Havde Præsten til samme Huus i forrige Tider mere end 30 Rdlr. Hvorfore har man til Upligt forøget Lønnen? Bør man ei være sparsom med publike Penger, og er øse dem ud til Particuliere, Vil man hertil indvende: Vedkommende behøve dog et dueligt Menneske til at føre Pennen; det kand en ordinair Tugthuus-Mæster ei giøre. Jtem: Præsten maa give de 30 Rdlr. bort til en Leie-Student, som præker i Huset, og saa har han jo intet igien. Saa spørger jeg videre: Have vi et her i Byen en Skriver ved alle vore puplike Huser og Jndretninger, som vi kalde Kirkeskriver, Kunde han ei føre Pennen ved Tugthusets fornødne Samlinger, om man og skulle tillægge ham 10 Rdlr. af Huset? Jtem spørge: Naar en fattig Student nu leies for 30 Rdlr., saa kunde jo Huset, leie ham, og spare de 90 Rdlr., da Huset kunde faae hvilken brav fattig Karl man vilde, som foruden Præken om Formiddagen kunde katelisere, om Eftermiddagen med Lemmerne. Og naar vort Tugthuus saaledes ei til Private gav mere ud end 60 Rdlr. til en Tugthuusmæster, 30 Rdlr. til Præsten eller til en Student, og 10 Rdlr. Kirkeskriveren til Skriv-Materialier; saa blev dog igien af de 1500 Rdlr. 1400, eller af de 1300 Rdlr. 1200. Skulle man ei underholde en stor Deel Tugthuus-Lemmer med de Penger, naar der kun blev arbeidet flittig tillige? Vil man hertil videre indvende: Huset faaer ei altid saa rigtig ind sine Grundeleier. Der staaer, nu ude deraf over 3000 Rdlr., hvoraf maaskee største Deelen blev umuelig at faae ind. Saa spør jeg videre: Maa Forstanderen for dette Huses Kapitaler er hvert Aar giøre Regenskab, som andre. Hvorfor deciderer man ham ei til Ansvar alle resterende Grundeleier, saa længe han ei beviser med Dom og Execution, at intet var at faae, Thi i saa Fald, og ei ellers, faaer Huset tabe. Dette Huus har jo Beneficium og frie Action frem for andre publike Huse, De Forstandere, som før have været, og ere afskedigede, ere de ei alle vederhæftige nok, at svare de Grundeleier, som hver af dem i sin Tid har forsømt at inddrive, Og ere de det ei nu, hvorfor har man da afskediget dem uden saadan Rigtighed? Og hvo bør nu da at svare i deres Sted? Jngen fortænke mig, at jeg som en fremmed og udenbyes Mand spørger saa meget. Jeg var forleden i Staden, og hørte en Hollænder sidde paa et Vertshuus og skose med vore Anstalter, sær angaaende vore føre Betlere. Han var, som den Nation gjerne er, fri og heel satyrisk i sin Discours. Han sagde blandt andet: J optrække jo Eders fattige Børn til at blive Betlere; derfor lar J dem ci lære at giøre noget. J anvende jo de publike Penger til Particulieres Nytte, og heller lønner et Par fornemme Betiente deraf, end underholde dermed mange Fattige, Ventelig maa de, der skal have Opsigt dermed, søge egen Fordeel, eller lade sig lede ved Næsen af en interesseret Fuldmægtig, eller sige Ha og Ja til alle Ting, for at hedde god og føielig, med flere slige Raillerier, som denne Hollænder brugte, som jeg deels ei husker alle, deels ømmer mig ved at melde om. Og da En i Compagniet ville tage, vore Jndretninger i Forsvar, og blandt andet sagde: Der feiler os ei paa Anstalter; da loe Hollænderen meget haanelig, sigende: Ja, Eders mange Betlere viser nok Eders Anstalter: Nogle af dem ere syge, og maa dog gaae om: nogle drikke op den Skilling, de faae, det see J og tie til, nogle begiære Arbeide, og J skaffe dem intet. J godt Folk her i Landet er alene for at prate om Tingene, men intet udrette. Jeg blev bange ved denne Discours, og gik sukkende bort. Fabel om Giøgen. Giøgen havde engang en Datter. Denne vilde han gjerne paa en anstændig Maade have gift. Til den Ende gjorde han meget Væsen af en Due, der ofte besøgede hans Rede. Han gjorde den mange Tienester, og bevisede den en Hoben Velgierninger, alt i den Hensigt, at Duen skulde besvogre sig med ham. Men da Duen, som dette aldrig var falden ind, omsiden besvogrede sig med den næst ved boende Lærke, og Giøgen altsaa fornam sit indbildte Haab at skuffe, forvandledes strax hans Venskab med Duen fra Kiærlighed til Had. Thi Giøgen lod ved sin Hustrue, som var en Natugle, og ved sine smaa Unger Duen og hans Hustrue over alt i Skoven udraabe for lastværdige. Og man vil forsikre med Vished, at Giøgen, til Satisfactions Erholdelse, æggede tilsidst en Odder, at indgive til Ørnen en skammelig Klage over Duen, som blev forfatted af en Ræv og reenskreven af Muldvarpen. Fabelen sigter paa dem blandt Mennesker, der bilde sig ind hvad aldrig er kommen andre i Tanker, og, naar deres formeente Absigter ikke slaae ind, yttre en nedrig og pøbelagtig Tænkemaade, i at skade hemmelig den, der ugrunded formenes har fornærmet dem. Fabel om Paafuglen. Paafuglen, som engang havde laant Nattergalen een af sine Fiere, da den skulde til et Giæstebud for at siunge, berømmede sig deraf overalt hvor han kom i Skoven. Ræven, der siden var kommen uformodentlig i Sælskab med ham til Kattens Bryllup, og hørte, at Paafuglen, i Mangel af anden og fornuftig Diskurs, blandt en Mængde af gode Gierninger, ogsaa opregnede denne, svarede: Derom veed jeg god Beskeed; det var jo den samme Tid, da Storken laanede Dem et Par Støvler. Over dette Rævens Svar blev Paafuglen gandske tans, og gik afsides til den anden Side. Fabelen lærer, at blandt Mennesker gives de, der berømme sig af smaa Tienester, og disse blive derfor raillerede af Fornuftige. Fabel om Ræven. En forfulgt Ræv reddede sig paa en Muur, For at komme vel ned paa den anden Side, gre han fat paa en nærstaaende Tornebusk. Han hialp sig og ved den, undtagen at Tørnene smerte lig saarede ham. Elendige Hielper, raabte Reven, som ikke kand hielpe uden tillige at skade. Fabel om Paafuglen og Hanen. Engang sagde Paafuglen til Hønen: Se engang, hvor stolt og trodsig din Hane kommer der ansættendes, Og dog siger Menneskene ikke: Den stolte Hane, men stedse den stolte Paafugl! Det kommer deraf, sagde Hønen, at Menneskene seer igiennem Fingre med en velgrunderStolthed. Hanen er stolt af sin Aarvaagenhed og Munterhed; men hvoraf du, Af Farve og Fiere. De tvende sidste Fabler forklarer sig selv. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir hos O. Brose.