Aalborg Stiftstidende, 1832-01-01
Endnu ved Aarets Begyndelse var intet Kanonskud falden mellem de fjendtlige Magter, men man rustede sig paa begge Sider med en Jver og der aabenbarede sig hos det polske Folk en Enthusiasme, som tydeligt nok bebudede, hvorledes Kan pen vilde vorde. Keiserens Opfordring til ubetinget Underkastelse (17de Debr.) blev ikke ændset, Polakkerne fortsatte deres Rustninger og den 25de Januar erklærede Rigsdagen Tronen ledig. Fra dette Øieblik var det klart, et blot for Rusland og Polen, men for hele Europa, at kun Sværdet kunde skille den blodige Trætte. Den 5te Februar var Dagen, da den russiske Hær gik over Grændsen under Apførsel af den fra sidste Tyrkekrig berømte Diebitsch-Sabalkansk. Polakkerne gik dem imøde, anførte af Fyrst Radzivill, som var bleven Hærens Overbefalingsmand, efter at Chlopicki havde nedlagt Dictaturet, skjønt denne sidste dog vedblev at være ved Armeen, hvor han siden, indtil han blev saaret, gjorde den væsentligste Tjeneste. Efter nogle mindre betydelige Skjermydsler begyndte Hovedkampen den 17de Febr. og fortsattes med liden Hviletid indtil den 25de. Krigsskuepladsen var ikke langt fra Varschau, ved Grochov og Bialolenka, og af disse hede Dage vare især den 19de og 25de de blodigste. Med uovertræffeligt Heltemod og Udholdenhed afsloge Polakkerne alle deres tappre og overmægtige Fienders Angreb, og skjønt de tilsidst trak sig tilbage til det befæstede Praga, var dog vistnok Russernes Tab langt betydeligere. Efter denne Række af Slag nedlagde Radzivill Commandoen og Skrzynecki overtog samme. Endnu var Polakkernes Sag ikke tabt, tvertimod indtraf flere Omstændigheder, som syntes at begunstige samme. Et voldsomt Tøbrud gjorde alle Veie ufremkommelige og nødte, i Forbindelse med de lidte Tab, Diebitsch til at trække sig tilbage i Begyndelsen, af Marts. Hertil kom, at der paa flere Stæder i de ældre polske Provindser, fornemmelig i Litthauen og Volhynien, yttrede sig en afgjort Lyst til at forenes med deres gamle Landsmænd til en selvstændig Stat, hvoraf hist og her temmelig alvorlige Jnsurrectioner vare en Følge. Havde disse kunnet opnaae nogen Fasthed og derved tillige en planmæssig Fremgang, vilde rimeligviis den hele Strid have faaet et andet Udfald, men her handlede Russerne med den Raskhed og Eftertryk, som Sagens Vigtighed krævede, og de forskjellige Forsøg bleve uden betydelige Virkninger. Polakkerne, som vel indsaae, at deres endelige Seier i den farlige Kamp for en stor Deel var betinget af det heldige Udfald af hine Bestræbelser, prøvede forskjellige Gange at understøtte deres gamle Landsmænd, men alle disse Expeditioner mislykkedes. Først maatte Overnicki i Volhynien vige for Overmagten og overgive sig til Østerrigerne, siden gjorde den polske Generalissimus, efterat Krigen mellem ham og Diebitsch i nogle Maaneder havde indskrænket sig til ubetydelige Fægtninger, et Forsøg at afsende et Corps under Gielgud- og Chlapovski til Litthauen, til hvilken Ende han rykkede i ud fra Varschaus Omegn med næsten hele den polske Hær. Forsøget lykkedes vel og Russerne bleve trængte tilbage, men paa hans Tilbagetog blev han angrebet af Diebitsch ved Ostrolenka (26de Mai) og det kom til et Slag, hvor der paa begge Sider kjæmpedes med overordentlig Tapperhed, men uden noget afgiørende Udfald, undtagen for saavidt Tabet vistnok var føleligere for Polakkerne, forsaavidt det var vanskeligere at erstatte. Værre endnu var det dog, at de til Litthauen detascherede Generaler omsider maatte friste Overnickis Skjebne og overgive sig til Preusserne, hvilket af Nogle tilskrives Uduelighed, af Andre endog Forrædderie.