Norske Intelligenssedler, 1766-12-24
Paa Pladen. Kun Hertil Den 22de hujus blev i Agers Kirkegaard needsadt Hr. Krigs-Secretaire Hans Haneborg. Over Ham er gjort følgende: Et Raab fra den Almægtige (Hører, J, som forfølge den Gode, den Oprigtige, Stormen hviiner ikke meere; De opslugende Bølger standser; Havnen aabner sig, den omfavner Vraget; Hvor glad forlades det av Styrmanden, Han springer i Land, han har længe nok forgiæves sukket derefter. Saa forlod Siælen disse Boliger Velædle Hans Hanebor Deres Kongel. Majestæts Krigs-Secretaire og Cancelist paa det Norske Krigs-Directorium; Denne elskværdige Siæl der steeg Ombord, paa dette Legems Vrag Anno 1736. Styrede det igiennem Livets adskillige Fare Vande i sin fulde Prunk de fleeste av Hans Leve-Aar; Og styrede det endelig i en sikker Havn den 14de Decembr. 1766. Da besteg Den selv de ævige Livs Lande. Mennesker, Endog J lykkelige, Hvor tryg en Havn er ikke Graven, M. Døderlein. Det ligger meget Magt paa, at man beviiser Præceptores, som man haver betroet sine Børn, den Ære og Fortrin dem tilkommer, deels fordi Høflighed Kant udfordrer, thi allene istand at publisaade. ved istedet. Menneske al Lyst og Kiærlighed i dette møisommelige Arbeide, eller tager i Betænkning at antage saadan Tieneste, deels fordi ved den Høiagtelse, som Forældrene haver for Lærerne, et godt Exempel gives Børnene, og deres Frygt, Kiærlighed og Fortrolighed, som nødvendig en Discipemaa have til sin Lærere, om ellers Opdragelsen skal gaae vel for sig, voxer og tiltager Den store Keiser Theodosius har gandske vel forstaaet dette: han anholdt sin SønArcadium til al Æres Beviisning mod sin Hovmester Arsenium. Paa nogle Stæder finder man undertiden private Personer, som, til deres Børns Skade, begiegner Lærerne meget slet, og imellem dem og en Tieneste-Karl ikkun giøre liden Forskiæl, da dog en troe Læreres Flid og Arbeide aldrig kand tilfyldest blive belønnet, efterdi Børns timelige Velfærd hænger af Opdragelsen og Underviisningen; nogle tage heller ikke i Betænkning, at give andre, maaskee unyttige Betientere, anseelig Løn, eller anvende sine Penge paa overflødige Mobilier, kaastbare Klæder og dyre, Viine; men naar det kommer an paa at have en duelig Lærere, som fortiener en anselig Befoldning, vil man spare, og beraaber sig paa andre, der ikke give meere, ret ligesom andres Sind, der forsømmer sine Børn, skulle tiene til Rette-Snor; for faae Penge bekommer man gjerne slette Vahre; til Lærere skal man udvælge de dueligste og bedste, og ansee det for en besynderlig Lykke, naar man kand finde en saadan beqvem Person. Et Menneske, der har lært noget retskaffent, og paa en anden Maade kand finde sit Livs Underholdning, vil sielden modtage saadant møjsommeligt og fortrædeligt Arbeide, uden saa er han kand haabe en anselig Løn, og med Tiden at blive forfremmet; ingen vil anvende sin Tid i Verden frugtesløs, og indlade sig i saadane Forretninger, hvor man ikkun venter slet Tak. Og omendskiønt endeel af Armod maa antage saadane ringe Conditioner, er det dog uanstændigt, at vilde søge Fordeel af deres ulykkelige Tilstand, og tilbyde dem mindre, end de virkelig fortiener, eller lade dem uforsørgede fra sig. Forældre, og fornemmelig Personer af Stand, giøre meget vel, naar de omgaaes venlig, høfsig og fortrolig med deres allerede voxne Børn, og gandske aflægger den gammeldags og alvorlige Mine og Tvang, med hvilken man pleier regiere Ungdom men; derved drage de deres Kiærlighed og Fortrolighed til sig. En Fader kand tage sin voxne Søn ligesom i Raad med sig, overlægge alle Ting med ham, og anføre ham paa det bedste, men fornemmelig at overlægge med ham de Ting, som angaa Huset og Familien, paa det han efter Faderens Død kand blive en fornuftig Huusbonde. Derimod er det Forældrene gandske uanstændigt, naar de tænker, at saadan Gemeenskab er deres Anseelse imod, thi naar Børn blive anseede ringe og foragtelige af dem, omgaaes de heller med Fremmede, og ere fornøjede, naar de ere adskildte fra Forældrene, og kand see sig befriede fra dette ubehagelige Aag; derved bliver Børnenes Kiærlighed imod Forældrene formindsket, og Leilighed gives dem at ønske deres Død, eller i det mindste, naar dette tildrager sig, anseer det med Ligegyldighed. Det er vel sandt, at en Fader maa vedligeholde den Agt og Ære ham tilkommer hos sine, og saa længe han lever, regiere over dem; men denne Anseelse kand han paa det beste bringe til veje med Kiærligheds Beviisninger, for at vise dem, at han giør alt sit i Verden for dem; de derimod maa ansee sig lykkelige, at have en saa tro Fader og tillige en saa velmenende Ven i Verden. Saadant Venskab og Kiærligheds Beviisning er desto meere fornøden, fordi Kiærligheden, saasom bekiendt er, stiger ikke op, men need ad, og Forældrenes Kiærlighed imod Børnene er altid stærkere og kraftigere, end Børnenes til Forældrene. Voxne Børn kommer det altid ubehageligt for, naar Forældrene ikke værdiger dem nogen venlig og fortrolig Omgang, men paa en kaaldsindig og foragtelig Maade vil holde dem i Frygt og Lydighed; at tie med den Mening Ungdommen derved bekommer, som foraarsager, at de optager alle Faderlige Formaninger, som fortrædelige Jrettesættelser, hvilke de tilskriver Alderdommens Fejl, forremmelig naar de seer deres Svaghed og Uformuenhed. Hvorfor vil man da med Fortræd og Misfornøielse søge det, som langt bedre kand erlanges med Kiærlighed og Venlighed, Krigen berøvede en Gang en fornem Mand sin Søn, dette Dødsfald var ham meget smerteligt, fordi han ikke havde givet ham nogen tilstrækkelig Prøve paa sin fuldkomne Kiærlighed, Oprigtighed og Yndest, men efter den gamle Slentrian altid viist et alvorligt og forstilt Ansigt imod ham.