Norske Intelligenssedler, 1806-03-25
Tillæg af Bekiendtgiørelser i Norske Jntelligens=Sedler No. 24. No. 1806 Dr. Benjamin Franklins Harmonika. Jrlænderen Pukkeridaa faldt først paa den Tanke at benytte i Musikken den Tone der frembringes ved at gnide Drikkeglas altid i en Sirkel med en vaad Finger omkring Randen. Døden overfaldt ham førend han fuldkommen havde realiseret sin Jdee. Doctor Bejamin Franklin udarbeidede denne Plan videre og opfandt saaledes det skiønne Jnstrument Harmonika. For at behage dem blant Uge bladets Læsere, som endnu ikke ret kiende dette Jnstrument vil jeg søge at beskrive det. Paa en oventil tyk og stedse nedentil tyndere Jernstang staaer en Rad Glasskaale i aftagende Størrelse, sammenkiedet skyvet i hinanden, dog saaledes at den ene ikke berører den anden, og den største staaer paa den tykkeste og den mindste paa den tyndeste Ende; hver Skaal danner en fuldkommen Halvkugle af glat hvidt Glas, hver har netop i Midten et Hul for at stikkes paa Valtsen; alle disse Skaale, sædvanlig 42 i Tallet (Franklin havde ved sit første Jnstrument kun 36) stikkes saaledes i hverandre at de ikke berøre sig, og at man udenfra blot kan see den største heelt og af de øvrige omtrent en Fingersbred; for at undgaae Skaalernes Klirken og den deraf flydende Forvirrelse i Tonen, maae de ikke berøre hverandre; de sættes saa, for kun at berøre hver Skaal enkelt, og at kunde aflokke hver enkelt Skaal ved Gidning den ublandede Tone; nu lægges den hele Jernstang, hvorpaa oven og nedentil maae være anbragt runde Taggermed alle derpaa befindende Glasskaale paa en Træstellads i en horizontal Stilling; Taggerne stikkes i de dertil bestemte jernbeslagne Huller, paa den tykke Ende af Jernstangen befæstes et lidet Hiul, hvori der er dreiet en Rende; længere ned paa Stelladsen anbringes et større Svinghjul af Træ, som man sætter i Bevægelse med Foden ligesom et Rokkehiul, hvori ligeledes er inddreiet en Rende; nu sættes det lille Hiul paa Valtsen med en Tarmestreng, som er stærkt spendt over begge Hjul i Forbindelse med det store Svinghiul, saaledes at naar det store Hiul trædes, dreier sig den hele Stang og alle Glasskaalene hurtig om deres Axel, derpaa berøres Skaalerne medens de omdreies med Fingerne, og da give de let hine milde Toner, som den aldrig glemmer der engang har hørt dem; det forstaaer sig at Skaalerne først maae udsøges efter deres Toner førend de sættes paa Valtsen, og at man blot for at faae to til halvfierde duelige Octaver ofte maae vrage blandt sex Gange saa mange Skaaler. Smaa Urenheder, formedelst en enkelt Skaals større Dybde rettes ved at afslibe Randen; er en Tone for høj, kan det ikke afhielpes uden ved at sætte en nye dueligere Skaal; for at finde hver Tone deslettere, især for dem som allerede kiende Klaveret, er det godt, naar de saa kaldte halve Toner (Semitoner) betegnes ved en forgyldt Rand paa Skaalerne. Herved vil enhver som kan spille paa Klaveer ogsaa strax komme tilrette med Harmonika. Dette Jnstrument har nu sine unægtelige Fortrin og sine unægtelige Mangler; Fortrinene ere: den klare, stærke, milde, ophøiede, til Andagt og sød Melankolie opvækkende Tone, denne Tones uforanderlige Reenhed, da et engang stemt Jnstrument stedse bliver reent, saalænge ingen af Skaalerne springer; Tonens Standsning, naar man tager den gnidende Finger fra Skaalen, hvorved man kan undvære de saa kaldte Dæmpere; desuden den Beqvemhed at kunne forhøje Tonen fra den dybeste Pianissim til den allerhøieste Fortissimo. Manglerne ere den alt for lange Tid som hen tages til Tonernes Frembringelser, som, i hvor liden den end er, dog er for stor til at Tonerne kan følge hurtig paa hinanden, naar man ikke vil udelade nogen Tone. En Egenskab, som volder at raske og muntre Stykker ej kunde spilles paa Harmonika, om end ikke Tonens Majestæt og Høitidelighed for og hver lystig Composition, og endelig kommer hertil dette Jnstrumentes Skadelighed for Menneskets Sundhed. De omdrejende Skaalers bestandig skielvende Bevægelse, der stedse er forbunden med Tonernes Frembringelse, om end Skaalerne befæstes nok saa nøie i deres Middelpunkt udbreder en Pirren i det hele Nervesystem, som, naar den ofte gientages bliver farlig, og hvis Følge stedse er Nervesvaghed og Melankolie. Den berømte Harmonikaspiller Røllig, der, som bekiendt, bragte dette Jnstrument saavidt det kan bringes, maatte til sin Skade erfare det. En dyb Melankolie nødte ham til enten at forlade sit kiereste Jnstrument, eller tænke paa at rette Fejlen; det sidste lyktes ham endelig derved, at han opfandt en Foresætning, hvorved Harmonika kunde spilles med samme Berørelse som et Klaveer, uden umiddelbar at berøre Glasskaalerne. En Beskrivelse og Aftegning af den Rølliske Harmonika findes i en af de ældre Aargange af det Berlinske Maanedsskrift.