Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-05-11
Om Opdragelseskonsten, med Hensyn til Faareavlens Forbedring. (Fortsættelse, see forr. No.) o nærmere Mennesket er Naturstanden, desto fjernere er de sine Sæder, der egentligen skille det fra de Umælende. Heraf følger, at Forældre, Opdragere og Hovmestere gjøre meget vel i, naar de gaae ud fra den Grundsætning, at man ikke noksom kan ile med, at qvæle Naturen i Barnet, at bringe den lille Verdensborger, saasnart han er voxen fra Bleen, uopholdeligen paa Forfinelsens Dreierbænk, og, saa at sige, dreie ham til et sædeligt og cultiveret Menneske. Naturam expellasfurca, tamen usque recurret, det er efter en fri Oversættelse: Naturen er en gammel HerSom aldrig ændser Din Correr, Naturen og de fine Sæder ligge i evig Krig, med hinanden. Denne byder, at Barnet skal følge sine Drivter, Tilbøieligheder, Følelser og Overbeviisning; hine forbyde det. Naturen, f.Ex., tilraaber vor Søn, naar han sidder ved en fornem Mands Bord: "spiis saalænge det smager dig!" de fine Sæder byde: "du maa ikke røbe nogen Madlyst, mindre Hunger, men tør dig om Munden, og staae halvmæt op fra Bordet!" Naturen tilraaber ham: "Lys din smukke Vertindes Datter paa Munden!" de fine Sæder byde: "Lys hende paa Haanden eller rettere Handsken, som engang har beklædt en Kalv eller et Faar, og vær ingen Grobian!" Naturen raaber: "aab den fornemme Mand, der kjeder dig ved kjedsommelig Snak, lige i Ansigtet!" de sine Sæder sige: "vær ingen Tølver, men overlad dig til din Skjebne og hør opmærksomt paa ham!" Naturen kræver, lee den opblæste eller rangsyge Nar, der troer at kunne oversee dig, lige i Ansigtet!" de fine Sæder byde: "vær ingen Æsel, men æd din Latter i dig, og nik bifaldende med Hovedet!" Naturen befaler: stig den gamle Coquette ligefrem, at hun er en Marrekat!" de fine Sæder prædike: "vær ingen Klods, men slig hende noget Smigrende angaaende hendes Yndigheder." Kort sagt, Naturen giver ham Tøilen, de fine Sæder lægger ham Kapsun paa, for at tvinge ham til at blive paa den smalle Bane, som den betegner ham. Ethvert fornuftigt Menneske indseer derfor, at de fine Sæder egentligen indpodes Fornuft og Klogskab, og at der i enhver Velanstændighedsregel ogsaa findes en Klogskabsregel. om Hvo indrømmer f. Ex. ikke at den Regel: bør ikke dadle Nogen lige i Ansigtet, men naar du endeligen vil dadle Nogen, saa lad det skee paa hans Bag!" er een af de første Klogskabsregler, Jeg tør paatage mig at bevise, at den, som vilde handle imod denne Regel, inden føie Tid vilde komme til at sidde i Daarekisten, og sit hele Liv igjennem faae Aarsag til at angre sin Ligefremhed. Tvetungethed er altsaa en uundgaaelig Nødvendighed i det selskabelige Liv. Man kunde vel spørge her, hvorfor have vi da ikke to Tunger, ligesom vi have to Øine, to Øren, to Hænder; Men herpaa kan svares: uden Tvivl af samme Grund, fordi vi ikke have to Hjerter. Naturen er, som bekjendt, en stor Oeconom, og giør intet overflødigt. Af alle de Organer, som kunne sees, har den, paa Næsen nær, givet os to; men af dem, som ikke sees, har den kun forsynet os med eet. Vi ville ikke indlade os her i vidtløftige physiologisk anatomiske Undersøgelser, især da Dr. Gall allerede tilfulde har undersøgt og oplyst denne Gjenstand. Men vi see aabenbart, at vi ret godt kunne behielpe os i denne Verden med een Tunge og eet Hjerte, der gives mangfoldige Leiligheder, hvor man paa eengang trænger til begge Øren og Øine, f. Ex. hvor man maa lade meget gaae ind af det ene Øre og ud af det andet, lukke det ene Øie, og holde det andet aabent; rapse med den ene Haand og uddeele Almisse med den anden, dog, Tungen kan aldrig saaledes bruges dobbelt paa eengang. Men uagtet vi saaledes i Virkeligheden kun have een Tunge, saa er det dog nødvendigt at være tvetunget, naar man ikke vil gjøre sig ulykkelig. Der gives endog Folk, som ere tretungede, og disse besidde den sande Verdensklogskab i sin hele Omfang.