Berlingske Tidende, 1814-02-25
Hannover, den 3die Februar. Hs. Kongel. Høihed Kronprindsen af Sverrig har udstædt følgende Proclamation til det franske Folk Franske! Det er ingen Udlænding der idag vender sig til Eder Det er en Mand som de dyrebareste Følelser knytte til Eders lykkelige Clima. Eder skylder han sin første Hæder. I have seet ham forsvare Eders Sag, da den var ade og reen. I have seet ham med Glæde udgyde sit Blod for Fædrenelandet, naar J kjæmpede for det. Det af lende alle Eders Ønsker, alle Eders Forhaabninger have J seet ham, te hvorledes han gjorde det franske Navn elsket endog i de Lande til hvilke han førte Eders seierrige Faner. Franske! Hvad er der bleven af Eders talløse Skarer, Hvor er Eders Krigerhæder, Hvor ere de Legioner, som vare Eders Stolthed, og syntes for evig at sikre Eders Held? Hvilket Himlens Sværd har fældet dem. - Alt er nedstyrtet i en frygtelig Afgrund. For til Aar siden gialdt Eders Grændser for uangribelige, nu - trues de da vare J Europas Beundring; see, hvad J nu ere: Giennemvandrende Jordkloden ville Eders Blit neppe være istand til at opdage et eneste Folkeslag som er Eders Ven; alleregne falde de paa Egne hvor Tusinder af Franske have fundet deres Grav. Hvo er Stifteren til saamange Ulykker. - En Mand, som ikke engang er født Fransk. - Hvilken usalig Tildragelse har da gjort ham : til Eders Skjebnes Voldgivtsmand og Svøde: Begyndelsen til hans i krigerske Løbedane betegnedes af et blodigt Optrin inden Parises Mure, man havde firsindstyve tusinde Braves Død at bebreide ham, hvil han opofrede forat fuldbyrde sin Plan at opsvinge sig til Keiser i Or enten, i en anden Verdensdeel. Skuffet i sit Haab forlod han sin Hær, og paa samme Tid da han lod sine Vaabenbrødre forsmagte i Eieninghed i Lybiensbrændende Sand, overtraadte han, forat komme tilbage til Frankrig, Qvarantaineloven, som selv den hellige Ludvig havde holdt i Ære. Til Frankrigs Ulykke var Lønnen for saastor Brøde Consultogen og snart derpaa det Reiserlige Purpur. Kommen til den høieste Magt lovede han Frankrig indvortes Ro Europa Fred. I troede ham, Franske. Hvad faae I ham foretage sig forat opfylde Eders Forhaabninger – indgaae Foreninger, derlige saasnart bleve brudte som de vare sluttede. Denne Fredsskifter for Jorden har ført Ødelæggelse og Død over Spanien, og gjort Eder til Redskaber for sin Ærgiertighed. J saa ham, hvorledes han udspredte Tvedragts Sæd mellem Fader og Søn, derpaa viste sig i Bayonne som Megler, lovede Europa at han vilde bilægge deres Uenighed, opvakt af ham selv, og hvorledes han da efterat have beraabt sig paa Faderens Værdighed og den Ærefrygt hans graae Haar bøde, styrtede den ene i et Færgsel og jeg den anden i Landflygtighed, men først berørere begge hvad dem tilhørte. Det af saamange Uretfærdigheder bedøvede Europa tang endnu men langt fra at Fyrsternes og Nationernes Langmodighed tilfredsstillede hans umættelige Higen, hvis Aag J bære, syntes hans Ærgierrighed meget mere kun derved at tiltage. Man saae ham tilintergiøre sit eget Værk, overfalde sine Venner som fine Fiender, fordrive en af sine Brødre fra en Trone han stiv havde skabt, fratage den anden en Deel af de Stater han selv havde givet ham. Den ene Udvidelse af fine Lande sendte han paa den anden, en Omvæltning lod han følge paa den anden, og saaledes berøvede han det i Krampetrækning liggende Europa ogsaa det sidste Trylleglimt af en vari, Tilstand, hvori det syntes at finde Trøst. Maalet blev endelig fuldt, da han, forladende sine Stater, førte de Franske syv hundrede Mile bort fra deres Fædreneland og ved dette Kiømpetog stadfæstede alt det man har læst om Oldtidens Erobreres Daarskab. Men medens Europa i dette Togs Ulykkesperiode smillende: saae sin Befrielse imøde, hvad tænkte J da om ham, som, efterat have bragt saamange Ulykker og saastore Lidelser over den skiønneste Hær paa Jorden, atter forlod den i den Afgrund, hvori kan havde styrtet den? Hvad dømte J da om den General, der saaledes blev en Forræder mod sine ulykkelige Soldater, og forlod dem midt i en Snee ørk, uden Levnetsmidler, uden Klæder, uden Veiviser, J saae de ynkelige Levninger af en for saa blomstrende Hær adspredte i iisdækte Landstrækninger; hvorledes de under Kulde, Hunger og Saar klæmpede med en trefold Død. J saae hvorledes alle disse Lidelsers Ophavsmand, der nægtede de Ulykkelige al Medlidenhedsfølelse, og ikke tænkte paa andet end at undvige, vovede at vise sig for Eder og fordre nye Kraftanstrængelser, nye Tropper. Kun alt for let erholdt han disse. To Gange hundrede tusinde Franske maatte atter drage ud, for med deres Blod at farve Tydsklands Jordbund, Tydskland, der elskede dem og som de i tretten Aar maatte overvælde med Forhaanelser, og Krænkelser førend det kunde overtale sig til at tænke paa Hævn. Den guddommelige Retfærdighed har ladet de sidste Anstrængelser af en Tyran, der er sit Fald nær, været frugtesløse. Eders nye smere telige Opofrelser have ikke kunne ende Eders Ulykker. Nu, J franske Mænd, er Tydskland befriet; men Napoleon, til 1 bagetrængt inden Eders Fædrenelands naturlige Grændser, vil forlanger nye Kraftanstrængelser af Eder. Forat erholde dem vil han sige Eder, at hans Allierede have forraadt ham, at de forenede Magter ville sønderlemme Frankrig, og han, der vilde bringe alle Folkeslag fra Neapel til Stockholm, fra Madrid til Moskan under Slaveaaget, vil nu tale i til Eder om hans Modstanderes grændseløse Ærgierrighed. Men 3 Eders Fornuft maa sige Eder hvem der er Ophavsmand til Krigen, 1 han, der uden Ophør bringer den over alle Lande, alle Nationer, eller de, som blot have afværget fiendtligt Overfald og nu forfølge Angriberen.