Den Vest-Sjællandske Avis, 1818-05-26
(Fortsat.) Angaaende de Nymodens Forskiønnelser i Kirkerne, fornemmelig i de i Fyen, læses i Hempels Avis af 4de April 1816 følgende Stykke, som et ikke umærkværdigt Bidrag til Kirkernes indvendige Udziiring i vore Dage, og som fortiener at opbevares i en historisk Samling, som den nærværende: "En Reisende følede nyelig Lyst til, ved et øieblikkeligt Ophold i Nærheden af Odense, i en Landsbye, at besee Kirken sammesteds, saa meget mere som han forhen har hørt tale og frappante Forandringer, denne Kirke i den sildigere Tid er undergaaet. Han fulgte sin Tilbøielighed, og fandt derved Anledning til, at anstille Betragtninger, hvilke han troer, at burde underkaste offentlig Prøvelse. Der findes Extremer overalt paa denne Jord, og endogsaa Landets Kirker kunne tiene til Beviis paa denne Erfaringssandhed. At Mængden af dem ere i en forladt, endeel endog, med Hensyn til det kultiverede Menneskes Tarv og Trang, i en yderst forladt Tilstand, er Noget, som Enhver, der besidder Sands og Følelse for det Skiønne, Ædle og Aandsopløftende, let vil kunne forvisse sig om, og som Jngen kan undre sig over der erindrer sig, at Kirkernes Jndtægter paa Landet, deres Tiender nemlig, ifølge den Jndretning, som finder Sted i vort Danmark ere privat Mands Eiendom, og paa forskiellige Maader mangengang ere komne i sacrilegiske Hænder. Enkelte retsindede Godseiere giøre en roesværdig Undtagelse; deres humane Sindelag bragte dem til, at søge en Glæde i, ogsaa hvad Kirkerne angaaer, at give Gud, hvad Guds er, og deres dannede Smag lærte dem, at give Kirkerne en, for et saa helligt Sted, passende og værdig Forskiønnelse. Men naar vore Gudshuse, disse gamle gothiske Bygninger, der tildeels ogsaa vidne om vore Forfædres Kiæmpekraft, gives en forandret Skikkelse, og Jndretning, maatte Man da ikke ønske, at enhver Kirkeeier, der lader en Kirke forandre, stod paa det Kulturtrin, som udfordres, for i det ringeste ikke at anordne, hvad der kunde være til Anstød for en mere dannet Smag og ædlere Følelse? J Kiøbenhavn er det Jngen tilladt, at lade sin Gaard eller sit Huus male udvendig, uden forud at have indhentet Stadsconducteurens Approbation i Henseende til den Farve, han agter at give semme, og paa Landet kan enhver der eier en Kirke, ud zire den efter eget Godtbefindende. Som en Følge heraf har den omtalte Kirke modtaget Forandringer, der synes underlige, og, efter hiin Reisendes Skiønnende, kunne ansees som en pyntelig Smagløshed, der grændser til Vanhelligelse af et helligt Sted. For imidlertid at sætte Andre istand til at dømme, tænke Man sig en gothisk Arkkirke med et marmore ret Chor, Altertavlen borttaget, og i dens Sted et stort Vindue i en modernere Smag end Kirkens øvrige Vinduer, anbragt i dens østre Gavl, og i dette Vindue ophængt hvide Netteldugsgardiner, med Fryndser i Festons; Alterbordet trukket frem, efter nyeste Mode, – og en Stoel for Præsten, hvor han kan sidde og vende Ansigtet mod Menigheden, – ret saa huuslig; endvidere en Glas Lysekrone midt for Alteret hængende saa lavt, at høie Folk let maae støde Hovedet imod den. Et Monument, bestaaende af en stor Steentavle i Væggen, med Jnscriptioner og Udziringer, over en adelig Familie, hvis Descendenter endnu leve, var nedtaget; Ligene, som stode bag ved den, paa et fra Kirken aflukket Sted, vare nedsænkede paa Kirkegaarden, i en stor Grav, og bemeldte Steentavle lagt ovenpaa den. Paa det Sted i Kirken, hvor Monumentet havde været, var nu indrettet en liden Kirkestoel, i hvorvidt denne Forandring var skeet med eller uden dertil indhentet Tilladelse, var den uvidende om, der foreviiste Kirken. Det synes imidlertid, at der burde tages Hensyn saavel til den Agtelse, som Man er Forfædrene skyldig, som til den historiske Mærkværdighed, ved slige Forandringer, og at de kun under visse Betingelser kunne bifaldes. Dog er det mueligt, at hiint Monument, ved at anvises Plads paa Kirkegaarden, har undgaaet at vorde marmoreret, hvilket Man maae formode kunde vorde Tilfældet, da en i antik Smag og Stiil i Granit smukt udhugget Døbefond havde havt denne Skjebne. Der kunde være endnu mere at sige om, hvad der er at see i denne Kirke, men de anførte Psendoforskiønnelser kunne være nok for denne Gang. At denne Kirke alligevel ikke er den eneste, der saaledes forskiønnes, slutter Anmelderen sig til, da nylig blev ham fortalt, at, for ikke længe siden i en anden af Fyens Kirker paa Landet, en gammel Aftertavle er bleven bortttaget, og istedet for den et Vindue malet over Alteret – o, tempora, o, mores! Disse bemærkninger gave Anledning til at den beskikkede Bygnings=Conducteur i Fyens Stift J. Hancke, lod den 9de April f. A. den Erklæring, indrykke i Jversens Avis: at endnu til Datum var ingen Kirke i Stiftet ombygget eller decoreret efter hans Tegninger, saa at han maatte ganske fritages for al Andeel i disse Forandringer og Udpyntning er. (Ere imidlertid disse Udpyntninger deels i sig selv upassende og tillige stødende mod Almuens religiøse Følelser, saa bør dog enhver Bestræbelse for at giøre en Kirke lys og smuk, for at afskaffe de gammeldags og modbydelige Zirater, og som ofte ere Levninger fra de Katholske Tider, roses; ogsaa maa man betænke, at ligesaa vel som vore Forfædre have decoreret Kirkerne paa deres Viis, og efter de da herskende Moder, saaledes maatte det være den nærværende Tidsalders Mennesker tilladt, at udsmykke Kirkerne paa den Maade, som man nu finder at være smukkest, endelig bør man bestræbe sig for at bringe Folket til at betragte Religionen, som en reen aandelig Gienstand, der aldeles bør være Fornuftens og Hiertets Anliggende, og for hvilken al Følelse hverken bør hæves ved visse gammeldags Decorationer, eller lade sig forstyrre ved de Nymodens, naar kun disse ikke i sig selv ere uanstændige, eller vække uanstændige Forestillinger. Saaledes ere hvide Netteldugsgardiner med Fryndser i Festons ikke noget uanstændigt, og en nymodens Glaslysekrone har ikke noget mere stødende ved sig for den religiøse Følelse end en gammeldags Messinglysekrone; bruges endog hiin ved Baller i vore Dage, saa blev denne brugt ved Baller i de gamle Dage. Vist nok bør Altertavlerne beholdes; men det var at ønske at man kunde faae de gamle og slette ombyttede med bedre Konstværker; thi saadanne Mesterstykker i Malerkonsten, som Altertavlen i Slotsbiergbye Kirke ved Slagelse, ere sieldne at see i en Landsbyekirke). – Man er i Almindelighed beskiæftiget med at reparere eller at udpynte Kirkerne; men sielden er det Tilfældet at nogen behøver aldeles at opbygges; dette er imidlertid indtruffet paa Anholt. Kirken paa Øen var under Krigen, da de Engelske havde taget den i Besiddelse, saaledes bleven ødelagt, at den maae opbygges fra Grunden af; da Muurene som endnu stode vare aldeles revnede, og Klokketaarnet var faldefærdigt og revnet fra øverst til nederst. Forat sætte Kirken i Stand, blev ved Reskript af Junii 1816 først bevilget den 1 Rbd. S. V. af hver Kirke i Aarhuus Stift, hvor under den hører, og Tilladelse til at indsamle frivillige Bidrag i Jyltands fire Stifter; hvorved indkom allene fra Aarhuus Stift 1500 Rbd. N. V., og Kirken selv eier 700 Rbd. S. V.; men da disse Pengesummer ere utilstrækkelige, og da Præstegaarden paa denne Øe ogsaa blev ødelagt under Krigen, saa er det paa Stiftsøvrighedens Forslag for Aarhuus Stift, blevet bevilget ved Kgl. Resolut. af 17de December 1817, at 1 Rbd. S. V. maae udredes dertil af hver Kirke i hele Dannemark, og at frivillige Gaver maae indsamles i de øvrige Stifter af Kongeriget (jevnfør Colleg. Tid. 1818, No. 5, Side 636). (Forts.)