Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-07-29
Den følgende Morgen ved Dagens Anbrud saa Leonore tilligemed hendes Moder paa Vognen, og rullede ned af Gaden. Hoffmann tilvinkede Begge den sidste Hilsen. Han blev gandske angest og bange om Hjertet, fordi det ikke kunne være anderledes, men da han igjen havde arbeidet et Qvarteers Tid, gandske gjennemtænkt Sagen endnu engang, og havde sungen den Sang. "O Gud Du overskuer Alt, blev det ham lettere og bedre tilmode. Og da strax derpaa Svendene kom og begyndte at synge muntre Sange, stemmede han ogsaa i med. Otto gik den næste Dag meget ofte forbi Hoff manns Huus, og spurgte endelig den Gamle, da han slet ikke saae Leonore, hvor Datteren var, Hun er reist bort med hendes Moder!" heed det. Kommer hun snart tilbage?" spurgt igjen hiin, Nei, hun bliver længe borte, var Svaret. "Slæd Du Dig, at det bliver gjort Dig saa let at glemme hende, "Saa, svarede hiin spids. J mene jeg vil glemme Leonore, der tager J meget feil. Otto, vær ingen Nar!" formanede den Gamle ham. "For Dig efter Omstændighederne. Lyd Din Moder! Ei ja vist!" svarede hiin, min Moder ville ogsaa at jeg skulle tage Brauers Rikke til Kone, men det har jeg reent ud afslaaet hende, og sagde: Leonore eller Jngen! Du er ikke rigtigklog og ikke god. Gaae Din Vei. Fyren gik brummende bort, imidlertid haabede han dog, trods den slemme Beskeed, at hans Kjereste ikke ville blive længe borte, men da Anna igjen kom hjem, og Leonore viste sig endnu ikke, og da han paa ingen Maade kunne erfare hvor hun var, blev han formelig vred paa hendes Forældre og viste sig suur mod dem, hvorpaa dog Hoffmann ikke agtede. Men slemmere Hændelser indtraf. Det ubehagelige Tilfælde paa hans Fødselsdag, hans frugtesløse Frierie hos Madam Wilkens, sones kun at være Begyndelsen paa en lang Kjæde af Ulykkestilfælde og tunge Lidelser, som vel ikke formaaede at nedkue denne kraffulde Mands Livsmod, men nedbøiede ham dog dybt. Efter saa mange skjønne Lyspuncter i hans Tilværelse, fulgte nu en betydelig Mængde natlige Skygger. En ulykkelig Krig var udbrudt; Fienden havde vunden et Hovedslag, og nærmede sig nu Hovedstaden. Forvirring, Bestyrtelse og Fortvivlelse herskede overalt. Den gode Hoffmanns Hjerte blødte, han elskede og ærede den unge Fyrste, som i det mindste altid havde viist den bedste Villie til at gjøre sine Undersaattere lykkelig, selv han hang med sin hele Siel ved Fædrenelandet, som nu var saa haardt trykket; men ogsaa hvad ham selv angik, gik det ham daarligt. Al Orden var forsvunden, alle Næringsveie standsede; man tilfredsstillede kun Livets største Fornødenheder; Jngen lod noget mere bestille hos Hoffmann. Des uden tog man to Svende fra ham til Rekrutter, hans to dygtigste Arbeidere. Fienden rykkede indi Hovedstaden, og talrige Gjester, ligesaa begjerlige, som ubudne, opfyldte Borgernes Huse, som Indqvarterede. Endnu holdt den gode Mand Modet vedlige, og nynnede sig og Sine til Trøst, af og til en muntre Sang; men da strax derpaa hans ældste Søn som opvartede de Jndqvarterede, blev af en syg Soldat anstukken af Nærvefeber, da Børnene, denEne efter den Anden sank syge ned paa Sengen da ogsaa hans Anna begyndte at klage over Hovedpine, medens rundt omkring i Naboeskabet, Døden henrev talrige Offere, da fyldte første Gang hans brændende Øine sig med Taarer; og da Anna klagende sank ned paa Leiet, standsede han sukkende midt i Sangen: "Hvo ikkun lader Herren, raade Ogsaa hans sidste Gesell laae syg af Nærveseber; Mesteren maatte bort fra det ubetydelige Arbeide han havde, for at opvarte og trøste de SygeIndqvarteringen havde allerede kostet meget, forMidicin, Læge og de Syges Pleie, gik de sidste Penge, som vare bestemte for Læderhandleren. Fra alle Sider stormede de elskte Syges Klager ind paa ham, hvilke han ikke var i Stand tilat afhielpe. J hvilken frygtelig Stilling befandt : sig nu den Armel og dog tvivlede han endnu ikke om Hjelp ovenfra. Endelig begyndte ogsaa Frysen, Hede og Hovedpine at angribe ham, og en brændende Tørst plagede ham. Han maatte angreben af Feber gaae til Sengs, og tabte den tredie Dag Bevidstheden. Da han igjen opvaagnede til Livet, befandt han sig i et fremmed lille Gemak paa et sparsomt Straaleie; hans Hoved var forvirret og tomt, som efter onde Dromme; han følte sig dødelig mat og kraftesløs. Hans Kone vandrede liig en Skygge omkring ved Vinduet; begge de ældste Sønner laae ved Siden af ham paa Straaet, og for hans Leie stod med forgfulde, hule Øine Wil tens Otto. Der maatte noget Skrækkeligt være foregaaet, det gjettede han, men hvad, og i hvor høi Grad, det kunne hans svage Hoved ikke begribe. Tilmed synes Alt ham endnu som en Drøm. Paa en af de følgende Dage, saae han ogsaa Leonore træde ind i Værelset; men hun var bleg og forgmodig, nu søgte hans Blik om Forklaring, men ingen gav ham et tilfredsstillende Svar, og endnu længe herskede en mørk Taushed. Først senere hen, da han igjen havde samlet Kræfter, og allerede formaaede af og til, at være oppe, bad han alvorlig om Oplysning, og erfarede lidt efter lidt hele Storheden af sin Ulykke. Medens han med Kone og Børn laae dødelig syge, var der udbrudt Jld i Huset og dette var afbrændt. kun med Møie ræddede man de bevidstløse Syge. ud af Flammerne, intet blev ræddet af hvad han eiede; Otto, der just vaagede hos ham, og trods den truende Livsfare ikke ville vige fra ham, reev ham og Anna ud af Jlden og bragte dem bort, medens Andre paa hans Bøn, bare de ro Drenge ud; de øvrige for Børn vare allerede baarne til Graven. Uden Ottos Hielp havde de alle været forlorne. En medlidende Naboe havde af Barmhiertighed indrømmet Familien et Kammer i hans Huus, efter at Madam Wilken, deels af Frygt for Smerte og deels af Uvillie, havde nægtet det. Leonore var først ved Faderens Gjenopvaagnen kommen tilbage fra Tanten, hvorfra Otto havde ladet hende hente.