Ribe Stifts Adresseaviser, 1819-04-09
Ved Budskabet om Studiosi medicinæ Holger, Hansens Død, den 24de Marts 1819. (Af en Ven.) Død - 21 hvorledes: – er mig død den Ven, Hvis Daad var reen og ædel som hans Aand, Hvis Hierte ei var Kastevindens Bold, Men trofast som den faste Klippegrund, Hvis Venskab ei var Egennyttens Pagt, Ei egenkiærlig lav Forfængelighed, Ei reist ved Silketungens glatte Ord, En knyttet kun ved Smigers Lokkemad, Men grunder fast ved sand Oprigtighed Og reent som Lilien i sin Morgendug, død - Forgiæves er mit Klageraab. Et straaler meer det lyse Øie Fred; Ei vækker Munterhed den hulde Aand; Ei vandrer meer han giennem Skov og Dal, At forske Markens Blomster med sin Ven; Ei rækker Haanden venlig han mod mig, At tage mod en kiølig Lædskedrik; Selv ei det dunkle Øie stirrer mat J Feberhede, for at see mig endEt tørre Læbe stammer meer mit Navn. Saa er da Haabet nu forsvundet reentJgien at see ham vandre munter sund? Saa hylles han i evig Tausheds Slør, Og udi Dødens lange hvide Liin. død - i saa lyder trindt mit Øre det Med Tordenrøst. Forgiæves stirrer Øiet. Giennem Nattens Mulm, at finde ham, Forgiæves gjennem Dagens klare Lys; Hans Leer er nedbrudt Aanden rev sig løs Fra Støvets Baand og svinged sig til Gud. Skal Venskab tændes for saa føie Tid Og slukkes Luen reent ved bratte Død, Seer Moderen aldrig meer den elskte Søn, Som her var hendes Glæde, Haab og Trøst, Skal Søster, Broder aldrig skue ham Med kiærligt Blik, Er nu hans Bane endt Skal ei den elskte Fader see den Søn, Paa hvem han hefted Blik med Velbehag? Skal han e), der lagde mangt et kraftigt Frøe, Og poded mangt et Træe med driftig Haand, Som blomstre vil og bære herlig Frugt, Naar mangt et Old alt længst er visnet hen, Da aldrig meere frydes ved sin Daad Svandt hvert et kiærligt Minde ved hans Død O nei, Han skuer ned med saligt Blik, Og frydes ved sin Daad og elskte Slægt; Men at han ønsked sig sin Benjamin; Gud kaldte ham - : hvad Under han foer did, Hvor Palmen vinked ham til evig Fryd, Din Viisdom Gud er urandsagelig; Dit Sværd er Retfærd og Dit Scepter helligt, Dit Bud er Kiærlighed, skiøndt Støvets Søn Ei altid fatter det i Kummerens Stund, Naar Budskab betages om en Vens Forliis. Tilgivl om alt for heftig Klagen sød, Jeg elsked ham saa høit, han var min Ven! Nu fænkes ned han i den kolde Grav; Dog kold - 2 ge Graven er jo tæt og luun Den favner kiærlig ham med Fredens Arm; Jeg planter Blomster paa den Vaar og Høst, Han elskede Blomster, var Violens Ven, Den planter jeg, Cypressen grønnes skal, Springen skal strøe Blomster paa hans Høi Og Vedbend flynge ind sit dunkle Grønt; Min Taare veemodsfuld skal væde den brune Høst, og skiænke Planten Dug; Ei andet Minde kan jeg reise ham; Dog - Venskab sætter vemodsfuldt det hen, Det elsked meere han end Marmelsteen Fred da min Ven nu med Dit elskte Støv Tak for Dit Venskabl Gudvilsamle os J Uforkrænkelighedens bedre Land. Tillad mig Gud endnu en barnlig Bøn, Hør kiærlig den og styrk den ved Din Kraft Send Taalmod til den fromme Moders Bryst, Send Haab og Tillid fra Din Himmel ned: Send salig Beemod til bespændte Barm: Lad Taaren hæve i det fulde Øie, Og flyde Undrende, skiøndt tungt derfra. Lad tidt hans Aand nedsvæve trøstende Og kiærligt slutte Øiets trætte Laag! Ja Moder, tidt vil den omsvæve Dig! Og kiærlig dulme Sorgen i Dit Bryst. - engang samles hisset Du med ham, Hvor der er ingen Skygge, evig Lys! Hvor der er ingen Klage, salig Fryd! Hvor Gud vil standse Længslen i hver Barm Og slutte Alle i sin Faderarm! 1) Professor Lorenz Hansen, Conrector og Rector ved Ribe, Cathedralskole, omtrent i 40 Aar.