Ribe Stifts Adresseaviser, 1843-11-10
Jndenlandske Efterretninger. Ved Festen i Ballerup Kro for den slesvigske Deputation vare 250 Landboere tilstede, hvoraf over Halvdelen tilhørte Bondestanden. Efter at Prokurator Christensen havde udbragt et Hurra for Kongen og et Hurra var udbragt for Danmark, foreslog Kammerraad Drewsen en Skaal for Gjæsterne. Laurids Skau fra Sommersted reiste sig derpaa, takkede og udbragte en Skaal for Enighed og Sammenhold, naar det gjælder", idet han blandt andet yttrede: Vi befinde os i den Stilling, at vi bestandig staae i Kampens Hede, bestandig udsatte for Angreb, bestandig i Fare for at vorde et Folks største aandelige Gode berøvet, næmlig Sprog og Nationalitet. Denne Kamp er saameget haardere, som den ikke føres med Ligemænd, men med mægtige Overmænd, med den dannede og intelligente Deel af Folket; og hvor svært det bliver os som simple Bønder at holde ud, hvor der skal kæmpes med aandelige Vaaben, er Noget, som mine Herrer ville indsee, uden at vi behøve at give en Skildring af Tingenes Tilstand, der baade vilde blive sørgelig og rædsom. Saameget glædeligere er det derfor, naar vi overalt hos det danske Folk gjøre den Erfaring, at man ikke alene sympathiserer med os, men ogsaa har isinde at yde os al mulig aandelig og materiel Understøttelse, at det danske Folk har fattet den alvorlige Beslutning, at de slesvigske Løver, som i Aarhundreder have været en Prydelse i de danske Kongers Skjoldmærke, ikke skal rives ud eller gaae under forNordalbingernes Vælde. Denne Overbeviisning, som vi kan bringe hjem med os til Nordslesvigs Beboere, vil bidrage overordentlig til at styrke deres Mod, og give dem Kraft til at gaae frem paa den engang betraadte Bane." En smuk Sang af P. R. blev derpaa afsjungen, hvorpaa fulgte en Skaal for P. H. Lorenzen. Endvidere udbragtes Toaster for Drewsen; den borgerlige Selvstændighed; Nordens Enhed, for en oplyst Middelstand. Laurids Skau kaldte i Erindring, hvad den danskeslesvigske Sag skyldte Flensborg, som, uagtet det var Tydsk, holdt paa Forbindelsen med Danmark, og hvis Deputerede i Stænderforsamlingen havde stemt med de danske Bønder, samt den fædrelandsksindede jydske Stænderforsamling, i hvis Skjød Slesvigernes Nødraab havde fundet en saa varm og kraftig Gienklang. Endelig opfordrede Drewsen til at tømme et Sorgens Bæger for den mere og meere undertrykte Pressefrihed. Festen paa Skydebanen d. 5. ds. i samme Au ledning som den i Ballerup bestod af 100 for største Delen ansete Embedsmænd og Borgere, Professor Schouw tog Forsædet og udbragte den første Skaal for Kongen. Professor Clausen tog derpaa Ordet, som følger: Vi ere her forsamlede for at bringe vore Landsmænd fra hiinsides Kongeaaen, der ere her tilstede iblandt os som Repræsentanter for de danske Patrioter i Slesvig, en Velkomsthilsen paa Landsmandsviis. Det er Mænd, der komme fra Stridens Land. Det er en retmæssig, en ædel Strid fra deres Side, thi de stride for et Liv og en Ret, som et Folk ikke kan opgive, uden dermed at have fordømt sig selv til Tilintetgjørelse. Det er tillige en alvorlig Strid. Thi det er en sælsom Slægt histovre, som uophørligt raaber paa egne nationale Retigheder, uden at betænke, hvorledes den slaaer sig selv paa Munden, ved at gjøre den danske Nationalitet den samme Ret stridig, som den fordrer for den tydske. Det er selsomt forvirrede Forhold histore, hvor Advocater dominere i Landet, hvor en dansk Befolkning og en tydsk Embedsstand staae over for hinanden med modstridende nationale Jnteresser, – hvor danske Menigheder ere henviste til Kirker og Skoler, i hvilke Ordet bydes dem i et fremmed, næppe forstaaeligt Sprog, – hvor den samme Presselovgivning gielder som i Kongeriget, og desuagtet Journalisterne ere underkastede Censur, og danske Journalister maae lade deres Blade censurere af slesvig-holstenske Antoganister, – hvor Regeringen kan befale, anordne, reskribere, uden at befaling, Anordning og Reskript bliver efterlevet. Men til denne Strid – en Strid for Nationaliteten og Sproget, for Kongen og Loven, imod unaturlig Undertrykkelse, mod Selvraadighedens og Lovløshedens Aand - ere gode og dygtige Kræfter i Begreb med at reise sig. De udgaae fra den Stand, hvori Danmark i fordums Dage har havt sin Hovedstyrke Det er gammel Nordbo-Aand i sin sunde Forstandighed, sin uforfærdede Diervhed, der atter staaer levende for os i disse Mænd, og derfor bringe vi dem en hjærtelig Hilsen; den skal lyde gjennem dem til deres Landsmænd, saa mange som deele Sind og Hjærtelag med dem. - De, der bringe denne Hilsen, staae personlig udenfor Striden; de hvile i Freden Skjød. Det er bleven Skik iblandt os, at prise dette Skjød som Jndbegreb af al borgerlig Lykke og Velsignelse. Men det bør ikke glemmes - og det danske Folk burde ikke have vanskeligt ved at erkiende det –, at der er en Hvilen i dette Skjød, som kun slapper og fordærver, medens Striden, over Kræfterne, giver Selvtillid og Mod. Og naar vi høre Stemmer iblandt os, i hvilke det, vi kalde dansk Beskedenhed, culminerer indtil det Punkt, at man demonstrerer os, hvor lunde danske Mænd skulle betragte Danskheden og dens Re Syd for Kongeaaen som sig uvedkommende, og med Rolighed see den gives til Priis for Tydskhedens Anmasselse, naar deres Antal ikke er ringe iblandt os, i de høieste som i de laveste Stænder – thi hvor det gjelder ædlere, aandelige Jnteresser, feiler det sjeldent, at disse Yderpunkter sympathiserende mødes - for hvem Nationalitet er et Ord uden Betydning, sandelig, da skulle vi, paa vort nationale Livs Vegne, ikke prise Freden og dens Frugter. Men vistnok er det paa den anden Side ikke Ord, der her gjøre Sager klar, hverken faare Ord eller varme Ord eller stærke Ord Og dog 2 skulde det danske Folk, hvor det gjelder nationale Anliggender, være kommet stort videre end til Ord? Hvor personlig Nød eller Lidelse paakalder Landsmænds Hjelp, der paakaldes den sjeldent forgiæves. Er det derimod patriotiske Foretagender, aandelige Bestræbelser, af national Vigtighed, der bringes paa Bane, da begynder den hele uafseelige Række af Jndvendinger og Modgrunde, Tvivl og Betænkeligheder, indtil Kræfterne splittes eller Foretagendet faaer et saadant Udfald, at det er et Spørgsmaal, om det ikke hellere maatte have været uforsøgt. Men Barmhiertighed og Godgiørenhed hvor skjønt og elskværdigt end dette Sindelag er, er dog kun en enkelt, en underordnet Yttring af det Sind, der først giver Berettigelsen og Dygtigheden til at eristere som Nation, den levende Følelse af Ret og Uret, den stærke Handlekraft efter Overbeviisning om det Sande og Rette. Og derfor skal den Haand, vi her række vore Brødre, der ere stædte Strid, den Hilsen, det Ønske vi bringe dem, have nogen Betydning for dem og for os, da maae vi gjøre deres Sag til vor Sag, – gjøre den til vor i Mere end Mund og Pen Og naar jeg fremfører det Ønske, at det maa kjendes mere og mere, at en virkelig national Aand er tilstede i det danske Folk, Nord og Syd for Kongeaaen, redebon til selvstændi- og vedholdende, sammensluttet og opoffrende Gierning, da skal dette Ønske være den Hilsen, jeg her udbringer for vore Landsmænd. For disse Mænd, der have sluttet sig sammenfor den nationale Sag til kraftig Ord og kraftig Gierning, om hvem det er sunget igaar (i Ballerup Kro);"Og Slesvigs Bønder Ryg mod Ryg, Vil slaae en Skandse fast og tryg Om Danmarks nye Rige!" for disse Mænd et Længe leve!" Laurids Skan reiste sig, hilset med almindeligt Bifald, og svarede: "Mine Herrer, Da vi i Nordslesvig havde besluttet offentlig at vise Nis Lorenzen og Posselt vor Erkjendtlighed, fordi de havde havt Mod og Fasthed nok til at holde paa vort Modersmaals Ret og værne om vor Folkeære, valgte vi en Dag, som ved sin egen Betydning kunde kaste Glands paa vor Fest, vi valgte Hs. Majest., vor allernaadigste Konges Fødselsdag. Christian den Ottende var det, hvem Forsynet i sin Naade skienkede et Hverv, saa høit og saa kongeligt, som det sjeldent falder i Kongernes Lod, at bryde de Aandslænker, der i Aarhundreder have hvilet paa en ædel og kraftig Deel af Folket. Begyndelsen har han gjort, og han har lovet ei at ville standse, for Værket er fuldendt. Jeg bragte det kongelige Løvte frem for Forsamlingen i Grams Slotshave, og Tusindes Stemmer overdøvede mig med Jubel, thi Jngen tvivlede paa, at Kongen vilde indløse sit Løvte. Heller ikke endnu tvivle vi derom, kan og vil ikke tvivle derom; thi hvo skulde være Folkets Ven, naar Kongen ikke var det? Og hvor paa Jorden vil Kongen finde en varmere og stærkere Ven, end i Folket, hvis Velgjører og Beskytter han er, Og naar han engang har indløst sit Løvte, og staaer derovre iblandt os, omringet af mange tusinde selvstændige Mænd, hver Mand en trofast Ven, som tilraaber ham: Tak Konge, fordi Du brugte Dit Scepter, ikke til at bøie vor Nakke, men til at rette vor Ryg, ikke til at kue vort Sind, men til at reise vort Mod, saa at vi ikke maa behøve at see til Jorden, men frimodigt kan see ligge ud! – naar mange tusinde Stemmer tilraabe ham Tak, fordi han var en ret Konge i Landet; da skal Christian den Ottende nok føle, at, om end hans Dagværk var strengt og surt, maaskee strengere og surere end mangen Andens, saa lønner Aftenen ham med en dyb Fred i hans Sjæl og en kongelig Glæde i hans Hjærte. Vi tvivle ikke, og vil ikke tvivle, Kongen skal nok indløse sit Løvte. -Men, mine Herrer, jeg staaer idag i en Kreds af Mænd, som allerede for en stor Deel har indløst deres Løvte. Jkke alene Danmarks Konge anraabte vi om Beskyttelse imod vore mægtige og listige Undertrykkere; thi vi vidste, at naar Kongerne maa kæmpe for Folket, er Folkets Kraft deres hvasseste Sværd og dets Enighed deres stærkeste Skjold. Vi henvendte os ogsaa til vore Medborgere baade i Syden og Norden. Fra Folket med Nelden til Vaaben lød Svaret; afsværg først eders Mødres Maal og eders Fædres Sæder, kom saa igjen. Men de Danskes Hjærter aabnede sig for os, og de talte, vi fordre intet Offer, som gjør Hjærtet Vee; ville J i os see eders Brødre, da deele vi gjerne Godt og Ondt med eder. Og det blev ikke ved Talen, mangen Mand har alt bragt sin Skjærv, for at vi kan smedde Vaaben til vor hellige Kamp for Aandens Lys og Frihed. – Mine Herrer, jeg taler ikke alene i mit eget Navn og i mine to Venners, som have anmodet mig om at føre Ordet for dem, i hele den slesvigske Forenings Navn takker jeg enhver Broder i Kongeriget, som har rakt os sin Bistand. Vi kan vel trænge til den, thi Kampen er ikke snart til Ende og den vil blive be dere, end den er. Stod hele Nordslesvig som een Mand, da vare vi stærke nok ved os selv; thi hvad er stærkt som et enigt Folk med dets Konge i Spidsen, Men saaledes er det ikke endnu. Jkke enhver Mand iblandt os er en begeistret Patriot, der kan jage ud sin Forfængelighed, sin Misundelse, sin Angest, sin Karrighed, og hvad alle de Jammerligheder inden i os hedde, hvoraf en listig Fiende laver det tykkeste Bind for vore Øine, det fasteste Baand om vore Hænder, den strammeste Snøre om vore Fødder, end mindre kan enhver Mand iblandt os være en Helt, der, som den Herkules vi nylig saae i den gamle Mesters Værksted, staaer med Brystet frem og med Køllen i sin Haand, med hele sin Mine og Stilling sigende: her er jeg, hvo tør komme mig for nærMen dog vaagner Livet flink hos os derovre, mange Fordomme og mange Smaaligheder drage allerede ud af vore Huse og Byer, og flere ville følge dem over Grændsen. Og hvis det er, som det synes, at Mange i Kongeriget have fast besluttet at staae og falde med os i denne Kamp for hele det danske Folks Ære og aandelige Liv, da skal vi med Guds Hjælp nok faae Bugt med den lede Trold, og det skal vise sig, hvilke Kræfter der ligge i et Folks Nationalitet. – Mine Herrer, vil De tømme et Glas med os, naar vi Nordslesvigere, i vores og de Hjemmesiddendes Navn byde dem Forst broderskab, men det skal være ment, som om vi paa gammel dansk Viis blandede Blod med hinanden. Derefter holdt Pastor Grundtvig en høist piquant, humoristisk lille Tale, ved hvis Referat, Fædrelandet. maa sande, at det levende Ord" ikke lader sig gjengive i Skrivt. Han vilde udbringe en Skaal for Munden, der vel blev misbrugt baade til mange slemme Ord og til megen god Mad og Drikke. Mange vare betænkte paa, at disse Misbrug burde forebygges, hvilket aabenbart kun kunde skee ved at slaae Laas for Munden; men mod saaledes at sættes baade paa aandelig og legemlig Sultekur maatte alle Munde protestere. Man maatte vel da tage Misbrugene med for Brugens Skyld, og frem for Alt bruge Munden til hvad godt og glædeligt var, og hver for sig lægge Vind paa at blive en ret Frimester i Munden, og gjøre godt dansk Arbeide. Blandt de flere udbragte Skaaler vare følgende: ved Raadmand Hansen, for Professorerne Flor og Poulsen. Grosserer Meinert, for P. H. Lorenzen. Grundtvig, for Nis Lorenzen, der - selv en Kæmpe i Sind og Skind da en tydsk Advocat havde truet de Danske med, at Keiser Frederik Barbarossa, som sad i et Bjerg langt inde i Tydskland, skulde komme og tugte dem, lod ham vide, at de danske ogsaa havde en Kæmpe, der vilde komme dem til Hjælp, naar de vare i Nød, og som vel kunde maale sig med Keiser Rødskæg, og det var Holger Danske. Orla Lehmann, for en god Forstaaelse mellem Tydsk og Dansk. Dr. Ballin, for den lovhjemlede Trykkefrihed i Særdeleshed i Slesvig. Dr. Gad. for Folket som Befordrer af dets egen Sag. Grundtvig, for Modersmaalet i dets Kraft. Grosserer Meinert, for Nationaliteten. Laurids Skau, for almindelig Værnepligt. Grundtvig opponerede mod Ønskeligheden af almindelig Værnepligt, hvorpaa Capit. Tscherning, som Laurids Skau havde beraabt sig paa som Autoritet, replicerede. Cand. Ploug, for Flensborg. Capit. Tscherning, for de slesvigske Journalister Koch og Fischer, Enhver vidste, hvor vanskelig vore Redacteurers Stilling var under vor supprimerende Trykkefrihed, hvor utaalelige maatte da ikke deres Stilling være, som havde Schrader til Barbeer. Kammerraad Drewsen, for Danmarks Enhed, bevaret ved dets Sønners Kraft &c. (Fædrel.)