Adresseavis for Børn, 1779-12-01
Frue Dorwel. Det er ingen Lyde at være forsigtig; med Tiden vil hun tale desto ordentligere. Overalt saa er det altid bedre, at man troer sig selv for lidet end for meget. Fr. Wilhelmine. Min Søster Antonette, som meere kommer i Selskab end jeg, maae og naturligerviis være dristigere end jeg. Fr. Antonette. Sig ikke det min Søster. Jo ældre man er, jo meere Forsigtighed fordres der af os. Du veed, at jeg for nogle Dage siden var i et stort Selskab, som ge faldt mig meget, og dog talede jeg meget lidet. Jeg underholdt mig allene med mine egne Tanker. Der var samme Tid en deylig Musik. Nogle spillede Kort, andre discurerede, og enhver syntes at være fornøyet, da mig dog af nogle Personer som vare nærværende er bekiendt, at hverken er Liebhaber af Musik eller Kortspill. Jkke desmindre lod de sig dog ikke det ringeste merke dermed. Frue Dorwel. Det er et Beviis paa at disse Personer har besiddet Forstand; thi naar man er i et anstændigt Selskab, saa maae man aldrig lade sig merke med hverken i Tale eller Geberder det ringeste, som røber Fortredelighed eller Misfornøyelse; thi derved besværer man kun de øvrige i Selskabet med sin Person. Fr. Lovise. Men jeg synes det var bedre, at holde sig fra saadanne Selskaber, end lade for Børn. lade sig merke med Misfornøyelse, enten over den eene Sag eller den anden. Frue Dorwel. Vist nok var det bedre. Men da der er meget i Verden man maae giøre for Anstændigheds Skyld, omendskiønt det ikke er efter vor Smag, saa maae man i Tide vænne sig dertil. Og heri kunde Børn imellem sig selv giøre Begyndelse, da de maatte være deres Forældre i alle Ting hørige og lydige, om det endskiønt det var i saadanne Ting, som streed imod deres Tilbøielighed. For Exempel, naar de som Sødskende søger at føye sig efter hverandre, saaledes at ingen af dem enten talte eller for retog sig noget, som kunde mishage den anden, saa var saadant ikke allene deres Skyldighed, men endog tillige en Leilighed hvorved de kunde øve sig i at gjøre sig tækkelig og behagelig for Verden. Fr. Antonette. Dette var i Sandhed en meget god Regel, og vi vil nu og love Mama, at vi vist med al Flid vil søge at følge den, og stræbe at føre os den til Nytte i vor Opførsel i Selskaber. Vi troe og at være forbundne til, at vise ikke mindre Anstændighed imod hverandre end den der fordres af os mod Fremmede. Naar vi lagttager det te saa meget det er os mueligt, saa vil vor Kierlighed meere befestes imellem os, thi Høflighed kan jo gierne være forbunden med Fortroelighed. Fr. Lovise. Saa maae vi og erindre hverandre, naar vi see noget hos hinanden, som ikke er rigtigt Fr. Antonette. Naar det skeer med den tilbørlige Beskeedenhed, saa er det ikke allene tilladt, men vi ere endog forbundne dertil Men ingen af os maae rose sig for den anden, heller ikke den ene falde den anden i Tale. Fr. Lovise. Den megen Modsigelse kan vores gode Fader heller ikke taale, han siger, vi giøre klogere, at tie stille, end modsige, for at have det sidste Ord. Dorvel. Der behøves og kun liden For Frue stand til at sige nogen imod, det kan 28 * sletteste Folk giøre. Avis Fra i Dag af vil vi og gand Fr. Antonette. Fr. Wilhelmine ske vænne os af med at no hverandre imod. Fr. Lovise. Frue Dorwel. Da jeg seer J har saadant et godt Forsæt mine Børn, at øve Eder i en anstændig Opførsel, saa vil jeg endnu sige der nogle Regler, hvis Jagttagelse vil komme Eder til Nytte i Tiden. 4. Sandhed er den allerundværligste Grundregel og fordres af enhver, som vil baade tænke, tale og handle vel. 2. Vil man i Følge den, tænke nogensinde at tale vel, saa maae man forud ogsaa tænke vel, thi ellers siger man Ord hen uden Forstand, og giør sig kun foragtelig. 3. Man maae vel agte med hvem og i hvilket Selskab man taler, for ikke at giøre sig selv eller andre Fortred med sin Tale. 4. Man maae ikke bruge overflødige Ord i sin Tale, eller formeget mænge sit Sprog med fremmede Ord. 5. Et Fruentimmer maae tale med Anstændighed og ikke giøre nogen Bevægelser, enten med Hænder, eller med Arme, eller med Miner, og endnu mindre med Kroppen. 6. Man maae ikke tale tvungent. 7. Man maae ikke have formegen Tillid til sig selv, og troe, at det er ret man siger, fordi man har sagt det. 8. Man maae aldrig falde nogen ind i sin Tale. 9. Man maa ogsaa give andre Tid til at tale 10. Man maae nøye vogte sig for at tale i den pralende Tone. 11. Man maae ikke være distrait, eller staae i dyde Tanker naar man taler 12. Man maae ikke svare for en anden, naar det ikke forders, eller udtrænge sig i nogen Samtale. 13. Man maa ikke bruge ælle og vemmelige Talemaader. Det undskylder slet ikke at man bruger det sædevanlige Mundheld Med Tilladelse at sige. 14. Man maae ikke fortælle nogen jammerlige Mordhistorier. 15. Man maae ikke for længe opholde sig ved en Materie. 16. Man maae hverken forringe eller forstørre den Ting man taler om. for Børn. 17. Saadanne Ting, som man kan formode at være bekiendte, maae man ikke foredrage som noget nyt. 18. Man maae aldrig komme talende ind i en Stue. 19. Man maae ikke vænne sig til Ordsprog eller gemeene Bieord. 20. Man maae ikke bringe nogen ubehagelig Materie paa Bane, og til den Ende maae man endog skye alt det, som kan have lighed dermed. 21. Dersom man ikke gjerne vil, at der skulle tales om en vis Sag, saa maae man vogte sig for, ikke at føre saadanne Ting paa Bane, som kan have Lighed dermed. 22. Naar man merker, at nogen vil have en Sag holt hemmelig, saa maae man ikke spørge derom, og endnu mindre ved Omsvøb søge at udforske den. Frøken Antonette. Vi takke Mama for disse Regler, og skal stræbe at efterleve dem. Dette skal vi allene bede, at om vi skulle støde an imod nogen, at Mama da vil erindre os derom.