Viborger Samler, 1773-03-29
Mandagen den 29 Martii Da følgende smukke Vers, der have Sal. Hr. Kammer=Raad Schelde i Randers til Forfatter, ikke tilforn ere trykte, har man troet ikke at mishage Læserne ved at unde dem her et Stad. Guds Værelse beviist af Menneskets Vankundighed. Af de utallige beboede Tumle-Tuer, Bestrod i Verdens Rum, hvor de kuns fylde lidt, Vi nogle her og der i Himmel=Luften skuer, Men hos de viseste den Kundskab gaaer ei vidt, Maaskee de Sexten seer med velbevæbnet Øie, Som uafladelig besirkke fælles Soel, Men vi os tabe selv med ald vor Fliid og Møie, J Rummets Strækning fra dets Syd= til Nordre Poel. Hvad er vel Rummets Poele Hvor ere disse Skranker, Er det ved Halen af den lille Bjørn til Nord Nei de i Kloderne, som om Nordstiernen vanker, Til alle Sider see, som vi paa denne Jord; Den Bygning, og det Rum sig lader ei begribe, Jeg Hoved=Svimmel faaer, den Reise er forlang, Helst om vi skulle os til Kloderne begive, Som vores Stierner har til Soel, og derom Gang: Rom og hernev igien paa vore liden Tue, Der er mod Verdens Aldt, som Sandskorn er mod den Kan du Jld, Vand, Luft, Jord, dig selv, Dyr, Fisk, Orm, Flue, Og Vexters mindste Part beskrive, Neimin Ven Naturens Forskere har gjort, og daglig giøre Sig megen Fliid for at udgrunde sligt, og meer, Men hvad er det, hvormed de os om Munden smøre, Jeg veed, mod Jog ei veed, som Fier mod. Alper er. Hvorledes gaaer det til, hvert Legeme oploses, Hver Part Materie forandrer Art og Sted, Hvad for var Kiød og Been, hvad nu som Blodudses. Kan blive Blomster, Træe, og andet Jegei veed. Hvorfore vil Magnet mod Nord og Syd sig vende, Hvi viser den ei saa paa et, som andet Sted, Man og paa nogle Aar Forandringer kan kiende Nu fra, nu til igien; Hvad Aarsag, Jeg ei veed. Hvor gaaer det til, at dens Materie kan finde Jgiennem ald Metal og Glas uhindret Vei, Og dog sin Virkning ei paa andet nogensinde Kan vise end paa Jern og Staal Jeg veed det ei. De enkelt Deele af den Luft, hvori vi leve Som samlet støde kan Skib, Skov, og Bygning ned, Og de usynlige Insekter der sveve, Hvad kiender du deraf, Jeg intet derom veed. Hvad er Uddunstninger af Lillie, Nellik, Rose, Som saa adskillig kan behage vores Lugt, Hvorledes skabt imod de Dunster af en Pose, Med Dyvelsdrek, hvis Stank kan jage Ulv paa Flugt? Hvad gjør vel den Forskiel, som man ved Ganen kiender Sig Farvens Forskiel, Lysets Straale=Brekninger, Luft=Rørelsers Forskiel, som til vort Øre render, Med Lyd fra Klokke, Skud, Sang, Snak, og andet meer De Rørelser vi saa ved Sandse=Lemmer finde, Hvorledes finde de til Siæl, og Tanker Vei Naar Legemet gjør alt hvad Siælen faaer i Sinde, Hvad giør Bevægelser, Til aldt: Jeg veed det ei. Men som ved disse Ting og høistutallig meere, Den viseste blandt os sin Kundskabs Grændse seer, Saa slutte vi med Grund, at vist nok maae der være Et Væsen, som har skabt og styrer hvad som er, Den Sammenstemmelse af saa utallig meget, Hvoraf blandt Trillion en Brok vi skimte kan, Et enkelt Væsen kuns kan agte, som sit eget, Og følgelig har alt en fælles Skabermand. Vantroe og Overtroe. Frue Vantroe gik engang fra Veien langt til Side, Som hendes Vane oftest er, Thi naar hun meener, at Fornuften bær Et Lys, hvorpaa hun fast kan lide, Og at paa rette Vei hun gaaer, Jndbildnings Lygte=Mand med Jerlys hende leder Jgiennem Torne og moradsig Stæder, Til hun paa Afgrunds steile Brinke staaer. Frue Overtroe, en høibedaget Qvinde, Som af Frue Vantroe er en bitter afsagt Fiende, Gik i Tusmørket frem, Tog til Veiviser hver hun mødte, Og vandrede i Blinde, til hun stødte Mod hendes Vederpart og raabte: Holla, hvemDe gode Fruer kom i heftig Klammerie, Man hørte tydelig et Gammelstrands Exempel, Hver meente sig at gaae paa rette Stie, Som fører hen til Sandheds Tempel; Men som Frue Vantroe alt for flygtig tænker, Og Overtroe hun tænker ei, J Meenings- denne gaaer, hiin i Jndbildnings=Lænker, Saa feile de Fornuftens Middelvei. Den Sandhed fremmet er for disse To At sund Fornuft er ei imod vor Troe. Nyeheder.