Berlingske Tidende, 1836-01-16
Hvad dernæst angaaer de Regnskabsbetjente, som ere befundne at have forgrebet sig paa de dem betroede Midler, men dog kunne bringe Pengene tilveie, bestemte Fdn. af 30te Januar 1793 §§. 17 og 20, at de skulde straffes, endog efter Sagens Beskaffenhed med Embedsfortabelse. J dets Sted har man modtaget Sikkerhed, tildeels i 8 tjentens egne Eiendomme, i hvilke Kongen allerede forud havde Pant, og det selv hvorikke engang den almindelige Caution var berigtiget, eller tilstedet anden slig berigtigelse, hvorved Kassebetjenten hialp sig ud af den øieblikkelige Mangel i Kassen. Om Tiltale og Straf er endnu ei bleven Tale. Det være langt fra mig at miskjende den Liberalitet, hvorfra en slig Mildhed har sin Oprindelse. Saavist som en alvorlig Strenghed i Almindelighed bliver til Regnskabsbetjentenes eget Bedste, idet den modvirker Fristelsen til at forgribe sig paa Kassen, i det Haab, senere at kunne dække Beløbet, saavist er det, som berørt, at den i lang Tid brugte Lempelighed just her, hvorKassemanglen haabes dækket, gjor det haardt paa engang at forlade den hidtil fulgte Fremgangsmaade og bruge den alvorlige Streng, hed, som Loven fordrer, og saaledes føres man til en bestandig større Eftergivenhed. Men jeg holder mig forvisset om, at Stændernes Forsamling vil være enig med mig deri, at hine i deres Udspring humane Folelser, ved at fremkalde en saadan Fremgangsmaade, føre til en fordærvelig Jndulgents. Den skader directe Staten; thi en mangfoldige Gange bestyrket Erfaring har viist, at den Regnskabsbetjent, som befinder sig i saadan Nød, foruden de Hjelpemidler, han aabenbart benytter, underhaanden søger Laan og Forstrækning til den øiebliklige Dæk som han siden betaler tilbage af ning, den ham betroede Kasse; og senere, oftest efter hans Død, forefinder man da en endnu større Kassemangel end den først opdagede og formeentligen dækkede. Hvad der er endnu værre, en slig Jndulgents lammer aldeles Straffelovens afskrækkende Kraft. Hvad der er Utroskab og Bedrageri bliver efterhaanden betragtet som en let tilgivelig Forseelse; den besvegne Stat bliver anseet som en anden Creditor, med hvem Fallenten søger Accord paa bedste Vilkaar. Retfærdigheden fordrer endelig alvorligen, at Straffen rammer alle Lovens Overtrædere lige, at Alle ere lige for Loven, ei mindre den, ofte endog vel lønnede, Embedsmand, der gjør sig skyldig i Utroskab og Bedrageri, end den fattige Almuesmand, der tilvender sig fremmed Gods. Det Haab, at man ved en lempeligere Adfærd vil undgaae et Tab af nogle Tusinde, som ventes dækkede ved Kassebetjentens Venner, vil, som bemærket, i de fleste Tilfælde J alt glippe, og Tabet senere blive større. Fald kan dette Momment hverken fra Retfærdighedens eller sund Politiks Side komme i Betragtning mod Grundene, der tale for Lovgivningens alvorlige Overholdelse. Der maa altsaa være Grund til at ønske Overholdelsen af de omhandlede Straffelove, alvorligen indskærpet, at navnligen Tiltale, altid, naar ei Kongen selv finder for godt at dispensere derfra, uopholdeligen finder Sted, hvor den omhandlede Forbrydelse er begaaet, og at den utroe Betjent, som maa vente Straf af offentligt Arbeide, ei meere end andre Forbrydere, fritages for personlig Arrest til Sagens Uddrag; ligesom det og synes mig at ligge i Forholdets Natur, at naar Kassebetjenten ei kan tilveiebringe tilstrækkelige Data, som vise, at han ei selv har forbrugt de manglende Penge, da bør en slig utro Betjent, om Mangelen end siden dækkes, ei længere betroes nogen Oppebørselsbetjening. men fradommes den, han har Henhold til alt Anførte, anseer jeg det for min Pligt at andrage for de her forsamlede Provindsialstænder, at de ville nedlægge en allerunderdanigst Petition for Hans Majestæts Throne, der, næst at henstille til Hans Majestæt Kongens allerhøieste omhyggelige Overveielse, om det maatte være gjørligt og gavnligt, at afsondre hele Revisionsvæsenets umiddelbare Bestyrelse fra alle eller nogle af de høieste Regjeringscollegier og henlægge samme til en særegen disse underordnet Over vrighed, maatte gaae ud paa følgende Forlag: af At offentlige Oppebørselsbetjente i Almindelighed herefter ei skulle staae under det kongelige Regjeringscollegiums umiddelbare løbende Opsyn med Hensyn til Regnskabernes Aflevering, de løbende Extracters Gjennemgaaelse, locale Kasseundersøgelser og deslige, men at en særegen, Collegierne underordnet, Overøvrighed constitueres, som skal have slig Control med Kassebetjenten, for hvis rigtige Udførelse den har at staae til Ansvar. b) At det maa blive fastsat som ufravigelig Regel, at naar en offentlig Regnskabsbetjent er dømt for Kassemangel, eller saadan ved hans Død befunden saa bør vedkommende Regjeringscollegium, affordre hans Foresatte, som med ham skulde havt Tilsyn, deres Erklæring om, hvad de til deres Retfærdiggjørelse have at anføre, fremdeles indhente Betænkning fra vedkommende Overret eller Høiesteret, naar de have dømt i Sagen, og derpaa, hvis Collegiet ei selv finder sig competent eller foranlediget til at lade Sag anlægge mod Vedkommende, nedlægge allerunderdanigst Betænkning for Hans Majestæt Kongen, om det er antageligt, at den Regnskabsbetjenten foresatte Øvrighed har gjort sig skyldig i saadan Mangel paa tilbørligt Tilsyn, at samme bor drages til subsidiært Ansvar ved Domstolene. c) At Straffelovene mod utroe Betjente bør strengt overholdes, saaledes, at den, der har Kassemangel, altid uopholdeligen bliver at sætte under Tiltale, medmindre Hans Majestæt Kongen ved speciel Resolution dispenserer derfra, og at han, hvis det er venteligt, at han ei kan dække Mangelen og derfor bliver at dømme til offentligt Arbeide, holdes i Arrest til Sagens Uddrag. At Regnskabsbetjenten, naar han ei kan tilveiebringe tilstrækkelige Data for at han ei selv har brugt de manglende Midler, om Manglen end senere dækkes, bør dømmes til at have sit Embede Frd. - ford