Corsaren, 1844-10-04
Tanker ved den svenske Konges Død. Den gamle Bernadotte, Carl d. 14de Johan, hensov da. Den store Appel blev slaaet, og den gamle Soldat tøvede ikke med at indfinde sig til Mønstringen. Hvorledes mon Mødet har været med Ham fra St. Helena, hvis Fjende han blev, fordi denne ikke var Republikaner nok! Ved Gud! det maa have været en mærkelig Scene. Jeg er vis paa, at meer end een Engellænder har været fortvivlet over, ikke forud at have vidst Klokkeslettet, da Døden kom, for at kunne have skudt sig og saaledes være bleven Tilskuer ved Mødet. Jmidlertid, han er død, og Sverrig har faaet en ny Konge. Det var en Tid en almindelig Tro, eller snarere en mystisk Anelse i Sverrig, at der vilde skee noget Besynderligt, noget Stort, noget Gevaltigt, naar Bernadotte forlode Scenen og Oscar betraadte den. Et Folk har undertiden saadanne Anelser, og det mærker undertiden bagefter, at det har taget feil - hvilket dog ikke forhindrer, at man næste Gang troer ligedan. Nu, Pontecorvo døde, hvad er fulgt paa? *) Det var ved en Forvexling af dette Nr. med Nr. 204 at vi berettede, at Sagen var indanket til Høiesteret. Læserne tilgive os - imellem en saadan Masse løber man let sur. .. .. Har Jorden aabnet sig, ere Forhængene revnede i Templet, har det regnet Jld og Steen, er en Pest kommen og har ødelagt vore hellige Guds Mænd eller vore Kammerjunkere? Intet af Alt dette. Alt gaaer tvertimod sin Gang som før: Solen stiger i Øst og gaaer ned i Vest, det danske Tivoli er rigtignok blevet aabnet lidt forsilde; men det er ikke Bernadottes Skyld; Kartoflerne koste endnu to Mark Skjæppen, og Rusland har Alandsøerne. Bemeldte Russe - man troede, han vilde gjøre gruligt Spektakel, over at Pontocorvo var død, og see, han finder sig ganske roligt i det, og passer sin daglige Dont. Han slaaes med og af Tscherkesserne, giver og modtager Knut, gifter en af sine Prindsesser bort til en hessisk Prinds af Danmark - kort, han befinder sig meget vel. Hvis det nu er sandt, at en vis anden Prindsesse vil udstrække sin skjønne Haand over Østersøen for at skjænke den til en vis anden Prinds, saa vil hele Norden hvile i det skjønneste Favnetag omsnoet af Hymens Rosenlænker under Ruslands Auspicier. Faldera, de rødeste Roser!" En Konge for en anden - voila hele Knuden. Jkke engang Prindsen af Wasa kom og gjorde Knuder, men forsvandt netop aldeles, just da Carl Johan døde. Om han senere er opdaget igjen, veed jeg ikke. Vist er det, at Prof. Olufsen ikke har seet ham, uagtet han ikke er nogen Comet. "En Konge for en anden" - det er ikke Meget, og det er dog Meget. Thi hvad vilde de gode Svenskere sige, naar de en smuk Morgen, stode aldeles uden Konge? Splitter kongeløse! Hvad vilde man overhovedet sige til Sligt i det kjære Norden, hvor Monarkerne altid have besiddet saa trofaste Undersaatter, og hvor man kun i den yderste Nød har slaaet dem ihiel eller forjaget dem, og hvor man strax istedetfor den dræbte eller forjagede samvittighedsfuldt tog en ny? Hvad "Brødrene paa den anden Side af Fieldene" angaaer, saa vilde de maaskee finde sig i deres Skjæbne - Gud naade os for de Democrater! - men vi Andre! Hvad skulde vi vel foretage os uden Konge? Det er en Tilstand, saa utænkelig som den, at Veiret var borte. Jeg vil ikke tale om, at "Aftenbladet" maatte gaae ind; men selve Folket, hvad skulde det gjøre med sin Tillid og Kjærlighed til Herskerens ophøiede Person? Tilliden og Kjærligheden vilde vanke herreløs omkring paa Gaden og knap finde en medlidende Politibetjent, der bragte dem op i Haab om Optagelsespenge. En Konge - det er Hjælpen mod alt Ondt, Erstatningen for alle Forsagelser, Trøsten for alle Lidelser! Vil vel Samfundet nogensinde med en Throne og en Krone for sine Øine kunne føle sig ret ulykkeligt! Vilde vel Borgeren med en saadan Tilflugt nogensinde for Alvor kunne fortvivle? Vilde man nogensinde kunde hungre, tørste, fryse for Alvor? Jeg har etsteds læst en Fortælling om, hvordan de fattige Jrlændere, som fordetmeste Aar ud og Aar ind leve af Kartofler og kun Kartofler, pleie at ophænge en Sild under Hyttens Loft, paa hvilken de pege med Kartoflen hver Gang de føre. en til Munden, idet de i Tankerne tractere sig med den Lækkerbidsken, de i Virkeligheden aldrig have Raad til at kjøbe sig. Det trøster de gode Folk, idetmindste at have Silden for Øie, og de drikke derefter med uforlignelig Contenance en umaadelig Mængde Vand, som om de i hele Maaneder ikke havde levet af Andet end Sild. Det er aldeles det samme Tilfælde med den Raritet, man kalder Kongekronen. Den er det, som skal trøste Menigmand, naar han spiser sit tørre Rugbrød i sit Ansigts Sved; den er der og glimrer saa smukt for Alle tilsammen, og de høie Herrer sige til Folket: "Nok see, men inte røre." Men Folket, det skikkelige Folk, siger ved sig selv: "Aa ja, det er jo tungt nok at spise tørt Rugbrød, men saa have vi dog en kongelig Majestæt, som koster en Million eller lidt til, og vi ere dog ikke saa fattige endda" (Ørvarod & "Corsar".)