Corsaren, 1840-12-11
En Høkerloge. Det var en Aften i forrige Uge, man gav Toreadoren. Klokken var henimod 5, da jeg vandrede ned af Theatret til for at tage Billet. Pladsen ved Lille-Kongensgade var denne Aften usædvanlig tom: der mødte En intet "Skal De have Billet, Herre?", den Aften saae Billethandlerne livagtig ud som store Mænd, som Folk, der raade over Gunst og Naade, som sande Statssecretairer for Naadessager. Jeg vilde ikke ret finde mig i denne Tingenes Tilstand, men stred rask over mod Theatret, for at stille mig i de forreste Rækker ved Døren. En Billethandler (jeg bruger gjentagent denne Euphemisme; thi, som sagt, denne Aften var hine Folk Stormænd), som oftere i Knibe har hjulpet mig til en Billet, mødte mig og sagde: Det er forgjæves, der ere kun 11 a 12 Parterrebilletter tilbage. Men jeg var nu engang bleven haardnakket i, som saa mangen Minister, ikke at erkjende Omstændighedernes Ugunst, og fortsatte min Vei. Ak! Jeg vidste jo ikke, at Herren denne Aften vilde krone Billethandlernes snilde Operationer med en fuldstændig Seir. - Jeg kom til Døren og var en af de første, som trængte igjennem den smalle Indgang. Men forgjæves havde min Haardnakkethed været, forgiæves havde jeg modtaget saa mange Puf og Stød i Trængselen, forgiæves var min runde Hat bleven omdannet til en trekantet; thi næppe kom jeg indenfor, før Raabet lød: "Alt er udsolgt!" Den talrige Skare holdt i et Nu op at trænges og stødes imellem Soldaterne ved Kasserer-Hullet; den spredtes til alle Kanter for at opsøge de barmhjertige Stormænd, Billethandlerne. - J Salen var nu Jngen undtagen jeg og to Mænd, hvoraf den ene var ham, der havde forudsagt mig Parterrebilletternes Antal. Han stod som en Seirherre efter et vundet Slag; selv havde han vovet sig ind i Salen for i Raabet: "Alt er udsolgt" at høre Bekræftelsen paa sin og Partiets Seir, selv ftod han der for at sørge for, at Seirens Frugter ille tabtes. - Og han havde seiret. Alle faldt de i hans Hænder, Alle, undtagen, de, som ikke havde Penge til at betale de fordobblede Priser. Ogsaa jeg faldt i hans Haand og var 10 Minuter efter sammenstuvet med de øvrige Krigsfanger i en Høkerloge. Der er Frihed og Lighed i en saadan Høkerloge. Frihed - thi man udgjør en Republik, hvori Naturretten herster, Enhver udfylder den Plads, som Naturen gav ham Fordring paa, nanseet om Naboen klemmes sønder og sammen derved eller ikke. Lighed - thi der ere fælleds Byrder. Vel seer man paa forreste Bænk bedst, men saa maa man igjen bære den hele øvrige Loge, og vel seer man daarligst paa sidste Bænk, men saa har man igjen den Erstatning at turde hvile paa den Foransiddendes Ryg og Skulder o. s. v. Paa midterste Bænk seer man daarligere end paa første, men bedre end paa sidste Bænk, man bærer de bageste Bænke, men hviler paa de forreste: Her er Republikens Culminationspunct. Jeg kunde i Førstningen ikke godt finde mig i denne de statsretlige Jnteressers Tilstand. Jeg savnede Aristocratiet, der overalt forlanger Plads, jeg savnede Politiet, der ikke tillader Trykning og Sammenløb, jeg savnede den absolute Kongemagt, der kunde tage det tykke Menneste bag ved mig bort fra min Ryg og beklippe den foran siddende Dames altfor brede Hovedpynt. Men snart vænnede jeg mig til denne nye Tingenes Orden og befandt mig inden kort Tid ret i mit Element. Ak! hvorfor er ikke hele Livet en Scene i en republicansk Høkerloge? Men jeg kommer vel til at bestrive mine Medrepublicanere fra denne Aften. - Foran, paa første Bænk, sad fem Damer, af hvem jeg hele Tiden kun fik Reversen at see; thi de havde ikke Plads til at vende Hovedet. Til Høire for mig sad en tyk Dame. Hvad der sad tilhøire for hende, kunde jeg ikke see; thi jeg kunde ikke see igjennem hende. Af den gjensidige Trykning formoder jeg imidlertid, at der har været 4 a 5 Personer. Denne tykke Dame var fra Landet, hvilket naturligviis forøgede hendes Tykhed. Da Kongen og Dronningen ud paa Aftenen kom i Theatret for at see Torsadoren, blev denne Dame meget nysgjerrig, og da hun saae, at jeg havde en Kikkert, indledte hun følgende Samtale med mig: "Uf, her er varmt. Maa jeg ikke laane Deres Kikkert?" - Jeg gav hende den, men hun vendte den forkeert, saa at Alt syntes at være ti Gange saa langt fra hende, som det virkelig var. "Kors!" udbrød hun da, nu seer man først i hvilken Gestance man er fra Hullet dernede; men jeg seer dog bedre igjennem min egen Kikkert.. Med disse Ord bragte hun Haanden op for det høire Øie, og saae da ligesom gjennem et Perspectiv. Efter nogle Øieblikkes Forløb udbrød hun henrykt: "Herre Jemini, hvor Kongen dog er en smuk Mand!" - "Meget sandt," svarede jeg, "især naar man har en god Kikkert." - Disse Ord fornærmede hende, hun antog dem for en Skose til hendes Haand-Kikkert eller Kikkert-Haand og talte fra dette Øieblik af ikke meere til mig. Bag ved mig, paa tredie og fjerde Bænk, sad en Blanding af Damer og Herrer, der syntes godt om Republicanismen. Allerbagest stod to Personer. Klokken kunde omtrent være 8, da Logens Eier indførte endnu en Person, som han stillede mellem disse To. Denne Sidstankomne beholdt sin Hat paa, hvilket de To tog meget ilde op; men de brugte en underlig Methode for at faae Hatten af ham: de puffede ham nemlig i Siden. Hver Gang de puffede til ham, udstødte han et dæmpet Skrig og trykkede sin Hat dybere ned; men, naar de raabte Bravo og klappede nede i Parterret, gav han sin Smerte fuldkommen Luft og udstødte et jamrende Hyl. Folk antog dette Hyl for et Begeistringshyl, skjøndt Stakkelen ikke fit det Ringeste af Balletten at see. Jeg begriber i Sandhed! endnu ikke, efter hvilket Princip disse to Mennesker handlede, idet de puffede ham i Siden for at faae Hatten af ham.