Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-20
Det Jslandske Litteraire Selskabs Afdeling i Kjøbenhavn, den 10de Mai 1820. Forslag og Ønske o. s. v. (Fortsættelse; s. forr. No., S. 62931.)Der vil da, naar vort Forslag finder Bifald, intet være mere at befrygte; ja det vil, naar den franske Kirke er saaledes nyorganiseret, være umueligt, at den nogensinde vil ophøre, eller at man vil kunne nære nogen Tanke om at undertrykke den som unyttig. Tvertimod vilde dens Anliggender faae en ny Jnteresse, og inden en kort Tid, Kirkebygningen, som nu sædvanlig er tom, neppe kunne rumme Forsamlingerne. Dens Sprog selv, der med hver Dag kommer mere i Brug, og der, som jeg har sagt, burde være dens Særkjende, vilde forekomme dens Opløsning, og sikkre Varigheden af en Jndretning, som oprindeligen stiftet, ved den gudfrygtige og ædle Dronning Charlotte Amalias Forbøn, men efter en meget indskrænket Plan, ene for de franske Flygtninger, maatte udvide sig til Alle, som tale Fransk og ere Protestanter. Den er ogsaa, med Hensyn til Sproget, uanseet andre Fordele, langt gavnligere end et paatænkt fransk Nationaltheater, som et Slags offentlig Skole eller Jnstitut, hvor man havde saa god Leilighed til at blive fortrolig med et Sprog, der i vore Dage er saa uundværligt i den dannede Verden. Hører nu Kirken paa denne Maade eengang fuldkommen til Stiftet, saa vil der ikke meere gives noget Paaskud til med visse Personer, der ere saa ilde underviste, som om de kunde være af en anden Religion, at kalde den en tolereret, en fremmed, kun nogle Enkeltes Eiendom; eller til at betjene sig, naar Talen er om de forskjellige Kirker, af Benævnelserne Secter, hvilke upassende Udtryk ei allene ganske stride mod vore Reformatorers Hensigt, men ogsaa tjene til at nære Fordomme og Splid: af hvilke Benævnelser nogle, i sig selv tvetydige og intetsigende, dog, uagtet de kun ere Ord, lægges megen Vægt paa af Adskillige, ihvorvel dette, som ofte er Tilfældet, vanske ligen lader sig forene med Jrreligiøsitet og Jndifferentisme. Vi tør saaledes haabe, at i Betragtning af den skjønne Orden og den Harmonie, der vilde flyde deraf, de adspredte Medlemmer vilde kappes om at samles i een Hjord, til dens Leders største Tilfredshed, som derved saa meget mere vilde opmuntres i alle sine Kalds anliggender, og at man snart vilde see Andagten og Nidkierheden opildnes for den rene Christendom hellige Sag, hvorpaa Fædrenelandets i saa høi Grad beroer, en unægteligen langt vigtigere Sag end den eller hiin Privatinteresse. Denne Forøgelse af Medlemmer vilde desuden gjøre det lettere, at finde, ved de indtræffende Fratrædelser, i de hvert Aar Afgaaendes Sted, duelige Mænd til de verdslige og oeconomiske Sagers Bestridelse. Endnu fortjener her at anføres en Erindring, som ei er at foragte i financelHenseende, nemlig: det forøgede Antal af de til Sognet Hørende, der, man tillade os det Udtryk, have abonneret paa Kirken, vilde forøge Jndretningens Hielpemidler, i Forening med dem, den allerede besidder, og endydermere bidrage til det, som udfordres til Cultus's Værdighed og den geistlige Forstander og hans Underordnedes Underhold. Og hvad behøves der vel mere til at understøtte de her med Ærbødighed for og Tillid til en viis Regjering, ene med Hensyn til det offentlige Vel, fremsatte bemærkninger, Aldrig havde man villet offentliggjøre disse Tanker, der ere Frugten af den varmeste Hengivenhed for Kirken, angaaende det, vi her have sagt om de faa Confirmationer, uden den inderligste Overbeviisning om, at man derved ei allene ikke fornærmede Nogen, men at det her Anførte passer efter vor Tids Tarv og er til dens største Gavn. Man vil iøvrigt ikke kunne beskylde os for at ville giøre Proselyter til en Sognekirke, som har den samme Religion som Landets andre Sogne. Men disse pia desiderin, allerede yttrede ved Nærmelsen af det sidste Jubileum, da der, blandt Protestanterne, var saa stort Spørgsmaal om at sammensmelte vore Kirker, thi, vis unitamaior, disse pia desiderig, saa overenstemmende med Evangeliets Aand, naar skulle vi vel see dem bragte til Virkelighed?