Berlingske Tidende, 1836-01-26
Forbuddet mod Salg kan ikke udvides til Pantsættelse. Denne kan nemlig ofte være fornøden for at conservere Gaarden, og den som skal have Eiendommen til en vis Priis, taber heller ikke ved Pantsætningen denne sin Rettighed; til den bestemte Priis skal Gaarden ligefuldt overlades ham, og de overskydende Prioriteter i alt Fald udredes af Boet, saa at det kun er, forsaavidt det dertil mangler Evne, det er, naar Testatorerne ei efterlade sig Nok til at fyldestgjøre deres Testament, at dette ikke kommer til Fuldbyrdelse. Denne Evne kan iøvrigt ogsaa betages Boet ved Gield, som den Længstlevende uden Pantsættelse paadrager sig, og hvilken maa udredes af dens Bo, Gaarden med Tilbehør derunder indbefattet, hvis man ellers ei vil gjøre den Længstlevende aldeles uraadig over det, der i Almindelighed er Boets Hovedformueja vel saa godt som den eneste. Børnene synes heller ikke derved at lide Uret. For deres Arvelod efter afdøde Fader eller Moder, saaledes som den er bestemt efter den ved Testamentet satte Værdi paa Gaarden med Tilbehør, maae de tilfredsstilles enten ved Udtælling eller ved Prioritet i Gaarden, hvilken Prioritet naturligviis ei kan svækkes ved nogen senere Pantsætning. eller ved anden Sikkerhed. Men over sin egen Andeel maa den længstlevende Fader eller Moder altid kunne raade, og om denne tilsættes, hvilket baade hans eller hendes Jnteresse for eget Vel og deres præsumtive Kjærlighed til Børnene dog ei lader formode, saa er det Noget, som de selv efter vore imod den længstlevende Fader eller Moder strenge Love maae finde sig i. Det kunde og afskrække Selveierbønder fra at benytte den somhandlede Testationsfrihed, naar den af dem, som blev den Længstlevende, skulde underkastes foranførte Jndskrænkninger. Det ser derimod en Selvfølge, at Testamentet udtrykkeligt kan indeholde den Bestemmelse, at den Længstlevende skal være uberettiget til at spantsætte Gaarden. Det er og klart, at den Længstlevende ikke efter sin Ægtefælles Død kan ved et nyt Testament eller paa anden Maade foretage nogen Forandring i den engang til Fordeel for Et af Børnene gjorte Disposition, der ikke er den Længstlevendes særlige men begge Ægtefællernes gjensidige tilkjendegivne Villie, hvis Bestemmelser den Længstlevende saa meget mere maa respectere, som dens Besiddelse af hele Gaarden netop hviler paa denne samme Adkomst. Kun naar det Barn, i Faveur af hvilket hiin Disposition var gjort, skulde doc eller ei vil modtage Eiendommen, maa den Længstlevende være beføiet til at bestemme, hvo af de øvrige Børn der skal træde i dets Sted, naturligviis forsaavidt det fælles Testament ei indeholder nogen Substitution. J de Tilfælde, hvor Manden vil overlade Gaarden til sin Hustru, saalænge hun bliver siddende i Enkestand og ellers under de ovenangivne Vilkaar, uden nogen sær Jndskrænkning, og den, der efter begge Ægtefællers Død skal arve Gaarden, er hendes eget Barn, vil det endog være ufornødent, at hun dertil udtrykkeligt har givet Samtykke, hvorimod Dispositionen, naar den derved indsatte Arving ei er hendes Barn, altid, for at have fuld Virkning, maa være vedtagen af hende, da den i modsat Fald kunde præjudicere de hende eller hendes Arvinger efter Loven tilkommende Rettigheder. Ligeledes er det en Selvfølge, at de særdeles Jndskrænkninger, som, efter hvad foran er bemærket, ved et fælles Testament kunne gjøres i den Længst levendes Raadighed over Eiendommen, ikke kunne paabyrdes Hustruen ved et ensidigt af Manden gjort Testament. Det følger saavel af Lovens almindelige Grundsætninger som af Bestemmelsen i Fregaf 13de Mai 1769 § 5, at naar en Selveierbonde har Børn eller andre Livsarvinger, kan han alene bestemme, hvem af disse Gaarden efter hans Død skal tilfalde, men kan ikke med Tilsidesættelse af Descendenter nes Arverettighed overdrage Gaaden til nogen Anden. Hvis han derimod ingen Livsarvinger har, bør han i Benyttelsen af sin Testationsfrihed ikke være indskrænket til dem, der efter Loven ere berettigede til at tage Arv efter ham, hvorimod han da og bør kunne udnævne sin Hustru eller hvilkensomhelst Anden, til at arve Gaarden, endog uden at noget Vederlag fastsættes til hans Slægtninge. Vel indeholder Freg. af 13de Mai 1769 kun, at Selveieren kan bestemme, hvem af hans Børn eller andre Arvinger Gaarden skal tilfalde m. m., og synes saaledes ikke at berettige ham til, naar han ingen Livsarvinger har, aldeles at forbigaae sine Slægtninge og overdrage Gaarden til en Fremmed. Men da der dog i alt Fald ikke vilde blive negtet Confirmation paa en saadan Disposition, kan der ikke være nogen Betænkelighed ved, at Selveierbonden ligefrem bemyndiges til, naar han ingen Descendenter efterlader sig, ved Testament at disponere over Gaarden til Fordeel for hvem han maatte finde forgodt, dog saaledes at, efter hvad i Begyndelsen er udviklet, Mandens ensidige Villie ikke kan betage Hustruen eller hendes Arvinger deres Rettighed efter Loven, hvorimod han med Hustruens Samtykke, naar hun heller ikke har Børn, kan borttestamentere Gaarden til hvem han vil, ligesom hun i fornævnte Tilfælde stedse maa kunne borttestamentere sin Part i Gaarden til Manden. Det har været Tvivl underkastet, hvorvidt den ommeldte Selveierbønder tillagte Testationsret strækker sig med Hensyn til Gjenstanden, da der i Frog. 13de Mai 1769 § 5. bruges Udtrykket Besætning." For ikke i deslige Tilfælde at gjøre større Afvigelse fra den Descendenterne i Almindelighed tilkommende lige Ret til deres Forældres Efterladenskaber, end der udfordres til at opnaae Anordningens Hensigt, kunde det synes, at Testator blot skulde have Tilladelse til at disponere over saa Meget af Besætning, Jnventarium, Jnd- og Udbo, som ansees fornødent til at bosætte sig paa Gaarden og forsvarligt at drive den, hvorimod det øvrige Jnd- og Udbo, som maatte findes i Gaarden, ikke skulde være Gjenstand for slig Disposition. Det ovennævnte Udtryk i Freg. 13de Mai 1769 synes imidlertid snarere at maatte tages i en vidtløftigere Betydning, saa at det omfatter Alt, hvad der kan ansees som Tilbehør, til Gaarden. Da nemlig Forordningen overlader det til Testator at bestemme, hvad der egentligen skal følge med Gaarden og regnes til dens Besætning, saa synes der og at være indrømmet ham den til Øiemedet aldeles svarende Myndighed, at testere over Alt, hvad der kan ansees fornødent til at bosætte sig og drive Gaarden, altsaa og Bohave. Det synes og, at naar man ei tager Ordet "Besætning" i den snævrere Forstand, hvori samme blot indbefatter Kreaturer, stundom endog blot Heste, saa maa det forstaaes paa den foranførte Maade. Freg. af 13de Februar, 1722 og 8de Juni 1787, der omhandle den Besætning, der skal følge en Fæstegaard, indbefatte vel derunder ikke egentligt Bohave, men Ordet forekommer dog ligesaavel i den vidtløftigere Betydning for Alt, hvad der skal følge med Gaarden baade af levende og livløse Ting, som og i den snævrere, hvori Besætning adskilles fra Jnventarium. Og de Jndskrænkninger, som Lovgiveren har fundet fornødne, hvor der var Tale om den Besætning, som en Jorddrot er pligtig at lade følge med en Fæstegaard, kan ingenlunde være Norm, naar der spørges om, hvad en Selveier er berettiget til ved Benyttelsen. af den omhandlede Testationsfrihed at forene med Gaarden. Det er vist og tjenligst for alle Vedkommende, at den omhandlede Testationsfrihed gives hint videre Omfang, da ellers Prisen paa Gaarden vilde af Testator blive sat saa meget lavere, at der blev Noget tilovers, hvoraf Jndbo kunde kjøbes, hvilket let kunde blive til Tab saavel for de øvrige Arvinger som for den, der fik Gaarden. Ved at fastsætte Begrebet snævrere, vilde det og blive meget ubestemt, og kunde i Anvendelsen let give Anledning til Tvistigheder. Derimod kan naturligviis Selveier bonden ei være berettiget til, i Medhold af den oftnævnte Forordning, at testere over udestaaende Capitaler eller anden Formue, der ei paa nogen Maade kunde betragtes som et Tilbehør til Gaarden. Der kan spørges, hvorvidt et af en Selveierbonde oprettet Testament bør af vedkommende Arvinger kunne angribes, naar den Sum, hvortil Gaarden med Tilbehør er tareret, findes aabenbart ubillig. Frd. 13de Mai 1769 § 5 har ikke i fornævnte Henseende. fastsat nogen Grændse for Selveierbondens Raadighed, hvorimod den uindskrænket indeholder, at det skal være ham tilladt at bestemme, for hvad Sum Gaarden af Arvingen skal tages, og hvormeget denne derfor skal erlægge til Stervboet og sine Medarvinger. Der turde ogsaa være vigtige Grunde for at lade denne uindskrænkede Testationsfrihed staae, ved Magt. Lovgiveren har vel ikke uden Føie havt den Tillid til Forældrene, at de ei vilde tilsidesætte Ligheden i deres Børns Arveret videre, end det gjøres fornøden for at sikkre den, der kommer i Besiddelse af Gaarden, Evne til vedbørligen at drive samme, og at de bedre, end ved en almindelig Lov kunde bestemmes, vilde vide at træffe, hvad der i ethvert enkelt Tilfælde var billigst og gavnligst for Børnene, hvortil kommer, at det i alt Fald dog kun var Forældrenes egen fulde Eiendom, hvorover de gjorde den mindre billige Disposition, og at der, hvad Loven end anordner, dog ei kan betages dem Leilighed til, naar de ville det, ved Overdragelser i levende Live at begunstige det ene Barn fremfor det andet. Af disse Grunde er det fundet rigtigst, ingen Jndskrænkning i foranførte Henseende at bestemme, hvortil heller ikke Freg. af 13de Mai 1769 giver nogen Anledning. Den oftmeldte Bestemmelse, der begrunder Selveierbondens særlige Testationsfrihed, nemlig Frog af 13de Mai 1769 § 5, forudsætter, saavel efter Ordene som efter sin Hensigt, Besiddelsen af en Bondegaard, og er derfor uanvendelig paa Huse, og i Overeensstemmelse med hvad der i en Mængde specielle Anordninger er fastsat angaaende Grændsen mellem Bøndergaarde og Huse, ansees 1 Td. Hartkorn som minimum af det Jordtillæg, der vil udfordres for at Eiendommens Besidder kan udøve den omhandlede Rettighed, der iøvrigt maa finde Sted, hvad enten Gaarden besiddes med fuldkommen eller ufuldkommen Eiendom, ja endog maa tilkomme de Arvefæstere, som ei ere berettigede til at sælge eller pantsætte deres Gaarde, forsaavidt Rettighedens Udøvelse ei vil komme i Collision med Arvefæstebrevet eller TestatorsHjemmelsdocument. Der er ikke fundet Grund til at indskrænke Udøvelsen af den oftmeldte Rettighed til Gaarde, hvis Tillæg er Bondejord, og udelukke de Gaarde, som have Tillæg af frie Hovedgaardsjorder; thi om end en Gaard ganske eller tildeels bestaaer af Hovedgaardsjorder, synes den dog derved ikke at udelukkes fra Begrebet om en Selveiergaard, og heller ikke kan ratiolegis antages derfor at bortfalde. Det er derfor fundet rettest, at bemeldte Anordning bliver anvendelig paa enhver bebygget Landeiendom, som, efter sin Betydenhed, ei kan ansees for meere end en Selveiergaard. Hovedgaardsparceller blive og med Hensyn til Værnepligten ordentligviis ganske at sætte ved Siden af Bondeeiendom. Dog ansees det for rigtigst, at der med Hensyn til dem fastsættes et maximum for det Jordtillæg, som de maae have, for at den særlige Testationsret kan benyttes, hvilket er formeent at kunne være 12 Tønder Hartkorn. Den tilmeldte Ret bør fremdeles kunne benyttes af Bøndergaardes Eiere, der ikke efter deres Fødsel og Stilling høre til Bondestanden. .... Staftneris Tienere fremsattes af Ser væsentlig deelte dem, at deres Proces var berammet i sel har Forordningen 13de Mai 1769 §. 5. den egentlige Bondestand for Øie, og Udtrykket Selveiere af Bondestanden, i allerhøieste Resolution af 22de Juni 1780, angaaende Moderation i Folke- og Familieskatten for Selveiere, kunde endvidere synes at bestyrke saadan Jndskrænkning. Men fordi Forordningen har forudsat som ordinarium, at Eieren er af Bondestanden, kan den ikke antages at udelukke dem, hvis personlige Stand er en anden, fra de Bestemmelser, som Forordningen. indeholder, og det saameget mindre, som hvad ellers Loven og Anordningerne bestemme om Eiendoms- og Fæstebønders Rettigheder og Pligter, vistnok maa være anvendeligt ogsaa i de Tilfælde, hvor Nogen har kjøbt eller fæstet en Bondegaard, uden at høre til den Stand, som ordentligviis befatter sig dermed. Han gaaer og en ipso, hvis han ei netop hører til den sær privilegerede Stand, over i Bondestanden, og hans Børn blive værnepligtige, skjøndt der er givet ham Midler til deres Frigjørelse. Da Lovgivningen endog har begunstiget Bøndersteders Drift af Folk, der ei ved deres Fødsel høre til Bondestanden, erdet heller ikke at formode, at disse skulde besidde Eiendommen med mindre Rettigheder, end Andre, og selv naar en Mand tillige er Sorger, Embedsmand o. s. v., er det et ganske rimeligt og billigt Ønske, at han i en Bondegaard, som han eier, kan stifte et Establissement, hvoraf en til Landvæsenet bestemt Søn, kan finde sin Subsistents. Fregn. 13de Mai 1769 har ikke særligen omtalt det Tilfælde, at en Mand besidder flere Selveiergaarde. Det vilde være ubilligt, om i et saadant Tilfælde Selveierbonden skulde kunne overdrage alle Gaardene eller flere af disse til Eet af sine Børn med Forbigaaelse af de øvrige; ligesom heller ikke Forordningens Øiemed udkræver, at en saa udstrakt Raadighed indrømmes Testator. Hvis imidlertid Selveieren besad flere Gaarde, end han havde Børn, kunde det dog uden Betænkelighed tilstedes ham, efterat hvert af Børnene havde faaet sin Gaard, ved Testament at disponere over de øvrige Gaarde til Fordeel for hvilket af Børnene, han maatte have vort derpaa, og Husteren Hr. Sago finde for godt. Det er derfor anseet rettest at bestemme, at der ikke kan forbeholdes den Længstlevende flere Gaarde, dog at den maa kunne beholde den Gaard, som er tillagt en ikke fuldmyndig Søn eller Datter, indtil hiin bliver fuldmyndig eller denne gift, ligesom den Længstlevende naturligviis og maa kunne beholde de flere Eiendomme, der kunne tilfalde den som Boeslod efter Loven.