Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-08-25
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. sessegaSyvende Aargang. No. 92. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Løverdagen den 25 Augusti. 1810. Min Herre, Saa kan man da endelig eengang have den Fornøielse at gaae i Parterret. - O, hvor jeg længes efter den velsignede September Maaned! For jeg skal gaae paa Parterret, der skal jeg, min gamle Knurpotte maae sige hvad han vil – Gud velsigne den brave Spørger i Dagen. - Jeg skal vise ham at jeg kan overvinde Fordomme, saa flink som nogen Kjøbenhavnsk Danneqvinde; dette Navn har jeg ellers aldrig kunnet lide, thi det har stedse været nævned ved Siden af en Dumhed, f. Ex at vi skulde sende vore Smykker i Banquen; at vi skulde lade være at gaae med Tyll, og anden deilig Engelsk Stads, at vi skulde fordoble Tilsynet over vore Huse. . . Ja, hvad veed jeg alt hvad vi skulle, Men fordi Landet har den smule Krig, derfor behøve vi ikke at blive Stodvere, eller see ud som Sviin uden for Huset, og lugte af Sod og Røg inden for det: den Krig vedkommer os desuden ikke mere; thi nu er der jo gjort Anstalter at Byen ikke kan bombarderes tiere, og saa maae de sørge, som det rager; men nu staaer Ordet: Danneqvinde da eengang paa et fornuftigt Sted, og jeg skal ærlig gjøre Mit til at udrydde den Forbom, at Danneqvinder ikke kunde gaae paa Parterret. Min Faster, som opdrog mig, var sammensat af Fordomme; - hun indbildte mig, at et sædeligt Fruentimmer ikke kunde gaae allene paa Bal med en ung Mandsperson, at hun ikke kunde gaae allene paa Gaden om Aftenen; at man skulle vide hvor et ungt Fruentimmer gik den om Dagen; kort sagt - hun skulde være et Barn, der stedse gik i Ledebaand. Alle disse Fordomme har jeg overvunden, og er nu ligesaa fri og rask, som alle mine Veninder, og nu - jeg giftede mig for at faae Friehed, og komme fra gamle Faster, og nu er jeg Danneqvinde, og vil handle efter mit Hoved, og paa Parterret vil og skal jeg, og det den første Aften der spilles, og jeg har alt hvervet 10 andre Danneqvinder, baade unge og smukke, der i Selskab med mig ville bryde Jsen, og trodse den Fordom, at Parterret ikke er Pladsen for Danneqvinderne. Det er ellers fortredeligt, at jeg stedse skal have Klammerie med min Mand, for hver smule Fornøielse jeg skal have. Jeg blev nu saa glad da jeg læste det indsendte Forslag i Dagen; men, min Mand - veed De hvad han sagde, – "Herre Gud, Skal den offentlige Velanstændighed da nu have det sidste Øresigen, - Mænd af Cultur og Smag krymvede sig i de sidste Aaringer ved at besøge Parterret, fordi Brændeviinsflasker, Eeder, Ribbestød, Tvetydigheder og Grovheder havde indtaget det Sted, der, tilforn, var Smagens og gode Sæders Domstol, og med denne Flok vil man nu blande vore Qvinder!" (De kan nok høre, at min Mand er gammel, og maaler alt med sin gammeldags Alen?) Jeg blev rigtig meget fortredelig over denne Snak, og sagde ham temmelig bittert, at Spørgeren vel neppe var en Antiquitet, der nærmede sig det halve Secul. (Min Mand er over sine 40 Aar.) "Nei, min Hjerte, nei, svarede han mig, med et Smiil der ret ærgrede mig, Forslaget er for ungt dertil!" - Og hvad har Du da paa Forslaget at sige, spurgte jeg. "Du regner det for Jntet, hvad jeg alt har sagt?" – Hum! svarede jeg, Brændeviinsflaskerne bleve val i Lommerne naar der vare Fruentimmer paa Parterret; Ederne - dem ere vi vante til - de fleste raske Fyre bande jo baade i Klubber og andre Selskaber. - Ribbestød, - ih, vi kom der jo ikke alene, og vore Mænd, eller Ledsagere ville nok forsvare os. - Og Du ville udsætte Dig for at komme et Sted, hvor sligt Forsvar var nødvendigt? – Desuden, hvo indestaaer Dig for, at ingen ny dramatisk Feide kan opkomme, – ved den Bredalske sprang man over Hovedet paa hinanden, nedtrampede hinanden, og hvo der ikke vilde deeltage i Feiden reddede sig ved et Spring i Parterrelogerne; hvad om et saadant Optrin forefaldt, Hvad skulle den svage Qvinde gribe til i det fuldtproppede Parterre, om en ulyksalig Jldebrand opkom, naar Røg og Trængsel bortfiernede hendes Ledsager, og gjorde ham det umueligt at finde sin tabte Skat? – Redning var næsten umuelig." Ja, naar Himlen falder ned, svarede jeg Lad min Mand sige hvad han vil. - Jeg gaaer paa Parterret; der seer man bedre, og bliver bedre seet, naar man har en smulle skikkeligt paa sig, og seer en smule skikkelig ud, for i Logerne tager man sig slet ikke ud mere. Min Mand snakker om min Tilstand - just derfor vil jeg moere mig, og naar jeg først har Glutten, saa lader jeg den bringe derhen og giver den Die; - det gjorde jeg i Fjor i Klubben; men jeg vil haabe Directionen er høiligere end Klubdirectionen var; thi de forbød det ordentlig, og det var impertinent, thi en Moder maae dog vel give sit Barn Føde, skulde jeg troe, - Men nu er der en Ting, som ligger mig paa Hjertet, og som jeg vil raadføre mig med Dem om; – naar der klappes paa Parterret, skulle vi da klappe med? Jeg mener jo men min Cousine mener nei. - Jeg vil baade klappe og trampe; thi det er ogsaa en Fordom, at Danneqvinderne ikke maae have Stemme paa Comoediehuset, og mig synes det er bedst at udrydde alle Fordomme paa eengang. Det er kommen mig i Hovedet, at De, min Herre, eller en anden vranten Skribent kunde faae i Sinde at forstyrre vor Fornøielse ved at skrive mod Forslaget; men giør De det, saa sværger jeg Dem til, at jeg skal udpibe Dem den første Gang jeg seer Dem paa Parterret; kan De hielpe os, og især mig, og roese Forslaget, saa min gamle Knurpotte mærker det ikke nytter om han allene stamper mod Braaden, saa skal De have Tak, og jeg vil haabe De er for høflig til at fordærve os Legen. Jeg har alt leiet 5 stærke Sjouere, der skal kjøbe mig og mine 10 Hielperinder Parterrebilletter a tout prix; mere kan jeg ikke gjøre til den gode Sags Fremme. Jeg kjæmper saa meget jeg kan for at udrydde Fordomme. - Vil De staae mig bi saa tilklappes Dem herved Biefald af Deres ærbødige Tjenerinde. Karen Fordomsfri Ørebro. Denne Stad, som ved Rigsdagen er bleven saa mærkværdig, har kun en eneste lige Gade, der blot paa den vestgothlandske Side snoer sig noget; paa begge Enderne ere Bommer med zirlige Poster; kun hist og her træffer man enkelte Tvergader, men som ikke betyde meget og tildeels ikke ere brolagte. Husene ere af Træ, rødt anstrøgne, og paa den sædvanlige Maade tækkede med Græstørv; nogles Omfang, Størrelse, Tegltag og store Vinduespuder vidne dog om deres Eieres Velstand. Der gives her adskillige gode Kramboder; Gaderne ere, paa de brolagte nær, i den Aarstid, det regner stærkt, overordentlig smudsige, fordi de aldrig feies. En liden Flod deler Staden i to lige Deele; over samme er anbragt en Bro, hvis Buer ere af Kampestene, der ere forenede ved Jernbolter og en løs Jernkjæde. Fra samme speiler, ligeledes paa høire Side, Slottet sig midt i Vandet. Denne store hvidfarvede Bygning af Sandsteen, flanqueres paa alle fire Sider af fire med Skydehuller forsynede Taarne, der ere lavere end Bygningen selv, og tjener Landshøvdingen i Nerike til Bolig. Vinduerne ere paa gammel Viis smaae; Indgangen er bagved over en Bro. Den indere Gaard er formedelst sin Høide og Snæverhed frygtelig mørk. Haven er saa slet som man kun kan tænke sig den. Fra begge Sider af Broen kan man gaae til den bag Slottet liggende aabne Plads, som paa to Sider er omgiven af en Muur. Floden falder over et naturligt og konstigt Vandfald, omtrent 1/2 Miil fra Staden, i Hjelmaren. Først paa den halve Vei bliver den seilbar, og her indskibes det Gods, man vil forsende hiin Sides Vandet; man finder der ogsaa Magaziner og Verfter. - Hospitalet ligger i Enden af Byen; det er en hvid Bygning af Steen, der udmærket sig meget fra de øvrige Huse, fordi den er høi og ligger ene. J samme findes baade et Sygehuus og et Daarehuus, hvis Beskaffenhed er meget maadelig. Reenligst er det i Kjøkkenet og paa Loftet; i et Slags Kirke, som her findes, prækes engang om Maaneden. Stiftelsen staaer under Landshøvdingens særdeles Opsyn. - J Aaret 1785 fandtes i den nordlige Deel af Staden 122, i den sydlige 167 Huse, som efter den Tid ere blevne meget forøgede. Jndbyggernes Tal beløb sig i Aaret 1795, til 1368 af Mandkjønnet og 1510 af Qvindekjønnet, tilsammen 411 Familier. J Staden findes et Bogtrykkerie, hvorfra der udgives en Avis, Ørebro Tidning kaldet, en liden Boglade og en Latinskole, ved samme skal der være et i fire Værelser fordeelt Arkiv for Nerike, d. c. en Samling af alle de Documenter, der vedkomme denne Provinds eller Personer, der have staaet i visse Forhold til den. Jndpaanerne eie 20 Skibe, der gaae 6 1/4 Fod dybt, og af Handlende findes her 30. Forskjellen mellem at ville og kunne En Jtaliener kom engang til Cracau, uden at have en Skilling i Lommen, uden Bekjendtskaber og uden Udsigt til at faae noget paa Borg i Gjestgivergaardene, Nød, som lærer nøgen Kone at spinde, lærte ogsaa vor nøgne Jtaliener at udtænke et Middel, hvorved han kunde bringe sine slette Financer i Orden igjen. Han lod nemlig bekjendtgjøre i alle offentlige Blade, at han paa en bestemt Dag Kl. 5 vilde offentlig vise sin Færdighed i Springekonsten og springe ned fra det høieste Taarn, i Cracau. Alle Adgangene til Taarnet i en Omkreds af 2000 Alen skulde til den Ende spærres og hvo som vilde i Nærheden være Vidne til dette mageløse Konststykke, maatte forsyne sig med en Billet, som kostede to Polske Gylden. Alle strømmede nu til, for at kjøbe Billetter, og inden faa Dages Forløb havde Konstneren adskillige tusinde Gylden i sin Lomme. Den berammede Dag kom Hele Cracau var paa Benene for at see den sjeldne Springer. Alle Boderne vare lukkede, alle Haandværkefolk holdt Fyrabend, alle Forretninger standsede. Enhver stimlede hen til Taarnet, deels med, deels uden Billet; man trængte, man stødte, man puffede sig frem fra alle Kanter. Alle Øine vare henvendt paa Springeren, der, vimsende frem og tilbage paa Vægtergangen af det høie Taarn, bestandig saae ned til Jorden og maalede Høiden med Øinene. Det berammede Klokkeslæt kom, men Springeren, som vedblev endnu bestandig at vimse frem og tilbage, rystede med Hovedet og fægtede med Hænderne. Klokken slog 5, men Springeren, stod endnu paa det gamle Sted, Klokken slog 6. og han stod der endnu. Omsider bleve Tilskuerne utaalmodige og endeel af dem raabte med een Stemme: "Vil J da ikke springe, Monsieur!" Jtalieneren bukkede sig dybt og raabte med Armene over Kors: "Jeg vil gjerne, mine Herrer og Damer, men jeg kan ikke!" – Tilskuerne trak nu hjem hver til sit, mange glade over, at den stakkels Mand ikke havde brækket Halsen, andre fortrydelige over at være bleven skuffede i deres Forventning.