Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-05-14
J næste Møde, den 23de April, forelæste Justitsraad Fleischer et Forslag til en allerunderdanigst Petition, som gaaer ud paa: "1) At de ugifte Bønderkarle, naar de have fyldt det 28de Aar, i Almindelighed maatte befries for den dem hidtil paaliggende Forpligtelse at søge fast Tjeneste, i at de ved Accordarbeide eller Dagleie maa søge deres Erhverv. 2) At for saavidt denne Ret kunde give Anlednintil Lediggang og Udsvævelser, Rettigheden maatte blive limiteere ved hensigtsmæssige Bestemmelser, og at in Specie Personens gode Vandel blev en Betingelse for Rettighedens Afbenyttelse 3) At den Ret, som d. L. 3 – 19 – 5 – 19 og Forordne 25de Marts 1791 m. fl. erkjende som retlig Grund til at kunne ernære sig ved Dagleie, maa vorde udtrykkeligen hævet, saaledes at Ægteskab ei stifter denne Ret, men det 28de Aar. (Dette Forslag var, som bekjendt, ogsaa gjort af Grev Reventlow ved Stænderforsamlingen i Roeskilde, men blev det ikke sat under Overveielse af nogen Committee. Justitsraad Fleischer har optaget det her med nogen Forandring.) "A Jylland – sagde Proponenten, staaer i nærmere Forbindelse med Slesvig og Holsteen, hvor ingen saadan Tvang paahviler Bønderkarlene, hvilke derfor hyppigen søge Arbeide her som Grøftekastere m.v., taler muligen ogsaa meere for Lovens Ophævelse her, end paa Øerne. Jstedetfor de Penge, som derved gaae ud af Landet, vilde den jydske Bondekarl, naar han havde samme Frihed, som Udlændingen, kunde bringe Peng ind fra Udlandet. Danmark kan vanskeligt blive noget Fabrikland; men det har flere Huusflidsfrembringelser, som ved at blive bekjendte og anbragte i Udlandet, sikkert vil finde Afsætning. Jyden har megen Hang og medfødt Duelighed til Handel, og kaster sig hyppigen paa denne Erhververeen hei Landet; men naar han kunde handle i Udlandet, vilde har søge den større Fordeel, og den Smaahandel, som nu til ingen Gavn for Landet bruges, vilde derved ophøre. Men ikke nok med, at de materielle Jnteresser vilde vinde paa denne Maade, ogsaa i aandelig Udvikling vilde vindes, og Kundskab om de stedse stigende Fremskridt i Agerdyrkning og Kunsteerhverves og anvendes til egen og Landets Fordeel. Overhovedet er den Tvang, som den nu gjældende Lovgivning paa lægger Bondekarlen til at tage fast Tjeneste sit hele Liv igjennem, naar han ikke vil indgaae nogen ægteskabelig Forbindelse, en unaturlig og uretfærdig Tvang, der desuden er skal delig for Staten, idet den fremtvinger uheldige og fortidlig Ægteskaber, som medføre Byrde og Tab for det Offentlige da slige Familier ikke uden offentlig Understøttelse kunne sulsistere. – Et Medlem gjorde opmærksom paa, at det nu alle rede er vanskeligere at erholde gode og tillige et tilstrækkeligt Antal Tjenestefolk, end at faae Dagleiere, og hvis Forslaget blev fulgt, vilde Misforholdet blive endnu større, og desudevilde en Mængde af de nu existerende Huusmænd blive brød løse, naar de skulde concurrere med unge og raske Bønderkarle. Han antog derfor, at der ikke burde nedsættes nogen Committee til at behandle denne Sag; men skulde Forsamlingen ikke være enig med ham deri, vilde han tillade sig af foreslaae det 35te Aar, som den Alder, med hvilken Bondekarlen skulde befries fra den nævnte Forpligtelse. Et andet Medlem fandt, at Forslaget, skjøndt der vel kunde være E deel at indvende imod Samme, var bygget paa saa human Grundsætninger, at det fortjente Forsamlingens særdeles Opmærksomhed. Han antog desuden, at Ophævelsen af det Baand som hviler paa den ugifte Bondekarl, ikke vilde kunne have nogen skadelig Jndflydelse i Almindelighed, da en stor Deegifter dem forinden de have opnaaet det 25de Aar, og disse uagtet de ere fritagne derfor, dog jævnlig sees at søge fast Tjeneste, hvilket noksom vidner om, at denne ofte foretrækkes for det mere usikkre Erhverv, som Dagleie tilbyder. Efter at der endnu af adskillige Medlemmer var talt deels for, deels imod Forslaget, og efterat den kgl. Commissarius, der ikke kunde Andet end anerkjende det ædle Sind, hvoraf denne Proposition bærer saa kjendeligt Præg, havde yttret, at den syntes aldeles qvalificeret til at behandles af en Committee, da det medens Bondekarlen paa den ene Side skulde fritages for den Forpligtelse at tage fast Tjeneste, paa den anden Side ikke længere skulde staae i hans Magt, ved Giftermaal derfor at befrie sig i en tidligere Alder, hvorved Communerne altsaa bleve sikkrede imod, at aldeles unge Karle giftede sig, for at nedsætte sig i en Jnderstestue, blev det ved Afstemningen, som efter tvende Medlemmers Forlangende skete ved Kugler, med 40 Stemmer imod 13 besluttet, at en Committee skulde nedsættes, hvortil valgtes: Landsoverretsassesfor Herredsfoged With; Procurator Jngerslev; Justitsraad Fleischer; Stiftamtmand Grev Sponneck, og Procurator Ostenfeldt. (fortsættes.) Forlangte Jndrykkelser. Den nærmeste Virkning af den i Danmark vaagnende Almeenaand er vel den, at Undersaatterne med levende Deeltagelse ledsage de Forhandlinger, som i Stændermöderne finde Sted mellem Kongens Commissarius og Folkets Repræsentanter. Jeg veed ret vel, at Man i et offentligt Blad har opkastet Tvivl om, hvorvidt Medlemmerne af Stænderforsamlingerne burde benævnes saaledes; men ligesom dette Navn ret egentligt betegner, hvad disse Mænd i Gjerningen ere, saaledes maa vel hiin Tvivl gandske bortfalde, efter at Hs. Majestæt Kongen nys i et allerhøieste Reskript har tillagt de Stænderdeputerede Navn af: "Folkets Repræsentanter." Er det nu vist, at enhver sand Patriot med Opmærksomhed og Deeltagelse fölger alle det offentlige Livs Bevægelser i Fædrelandet, saa maa dette vel i en særdeles Betydning gjelde om de Mænd, Folket ved sit Valg, har givet Beviis paa sin Tillid. Indsenderen af nærværende Linier, hvilke han bedet modtagne med Overbærelse, har den Ære at være En af Nørre Jyllands Suppleanter, og ligesom han har bestræbt sig for at sætte sig ind i de Roeskildske Forhandlinger, saaledes vil man finde det naturligt, at han, skjöndt fraværende, med Liv og Sjæl deeltager i de Viborgske, Jeg föler mig i mit Inderste opfordret til, at yttre mig om en Gjenstand, som længe har sysselsat mig. Det er vistnok et kildent Punkt, som jeg berører, men dog tillige et Punkt, som, efter min Mening, altfor længe har været uberört. I det mindste er det min Overbeviisning, at derom ikke maa, ikke hör ties længere. Det er endnu i frisk Minde, og det vil vel seent forglemmes, hvilken Skjebne den Roeskildske Takadresse, maatte erfare. Det er bekjendt, et Adressen var forfattet af en Mand, som Danmark tæller blandt sine Ypperste, af en Mand, som i en vis Henseende fortjener Navn af Fædrelandets Lærer. Saaledes som Adressen forelagdes Publikum, saaledes var den antaget af Forsamlingen, saaledes var den med Tak modtaget af Hs. Majestæt. Og hvorledes har man siden behandlet denne Adresse? Maner anonymt optraadt i et heelt Folks Navn, for at erklære: "Vort Haab er skuffet. Hvad var det da, man havde haabet, Svaret klinger höittravende : "Vi havde ventet et Manifest, der vilde aabenbare, hvad hidindtil var skjult for Verdens Øine, et Manifest, hvori Danmarks Fremtid ligger, en Hjörnesteen til vor Velfærds Tempel, et Hjerteskud til vor Friheds Palme. Hvorledes nu en Takadresse kan blive alt dette, baade et Manifest og en Hjörnesteen og et Hjerteskud, er en Kunst som vel var værd at lære. Hvad det er for en Aand, det besjeler det danske Folk, det udtaler Takadressen tydeligt og smukt, Stændersinstitutionen, som Kongen, af egen Drift, har givet sit Folk, er visselig en Hjörnesteen til dets Velfærdstempel, men Folkets Tak for denne Velgjerning kan, efter sin Natur, aldrig blive det, hvad Friheds palmen angaaer, da indseer jeg heller ikke, hvorledes en Takadresse skulde være stilet, naar den skulde blive et Hjerteskud til bemeldte Palme. Det danske Folks Frem vært til stigende politisk Frihed udgaaer fra Kongen og ingen Anden; det er ham der har indrømmet Undersaatterne, hvad de i Aarhundreder ikke have havt, en raadgivende Stemme i de vigtigste Anliggender, det er ham der har givet Folket Frihed til at vælge sine Repræsentanter, og disse igjen til at vælge deres Præsident, samt til at yttre sig over de meest magtpaaliggende Gjenstande. Takadressen gjör det visselig ikke. Den kommer först bagefter alt dette. Saaledes troer jeg at have viist, at hine stærke, svulstige Yttringer angaaende de Forventninger, som den Roeskildske Takadresse skal have "skuffet saa bittert," opløse. sig i Intet. Jeg tilføier frimodigt, at jeg for min Deel ikke kjender noget stærkere Beviis paa den danske Presses Frivolitet i den nyere Tid, end at man har vovet, paa Grund af, at hiin Adresse ikke er noget Manifest, og ingen Hjörnesteen og intet Hjerteskud, at characterisere den saaledes som skeet er, og jeg er overbeviist om, at den bedre Deel af Nationen har optaget forbemeldte Yttringer med al den Indignation som de fortjene. At den hæderværdige Stænderforsamling i Roeskilde slet ikke har ændset dem, anseer jeg hævet over enhver Tvivl. Men hvorfor da nu rippe og i denne gamle Sag? – Fordi den gamle Sag synes at ville fornye sig, fordi der er Formodning om, ligesom der jo ogsaa allerede i Bladene er hentydet paa, at den Viborgske Stænderforsamlings Takadresse kunde vorde bragt under en lignende ligesaa ry, som anmassende Bedømmelse. Hvorvidt det vil skee, vil snart vise sig. Men Vist er det, at der hörer et særdeles betydeligt overmaal af Selvtillid til, saaledes som skeet er, under Anonymitetens Dække, at optræde mod et Arbeide, som 70 af Nationens Kjerne udvalgte Mænd have agtet værdigt at forelægges Kongen, og som Hs. Majestæt, i saa bestemte Udtryk, har tilkjendegivet Sin allerhøieste Tilfredshed med. Man har sagt: 70 Mænd ere ikke Folket. Jeg siger: Een Mand, som dertil ingen Moders Siel kjender, er det endnu mindre.