Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-02-19
J det Øieblik, da den simple Matros lander, er hans første Gang til Uhrmageren, eller den forrige Skibsdreng. Hans første Øiemærke er henvendt paa, at blive af med sine Penge, men hans første Følelse er den ham fremmed blevne fast staaende Jord, paa hvilken han skrider frem, halvt som en Foermand, halvt som en Dandsemester, dreiende sine Skuldre frem og tilbage, og ligesom prøvende og Fødderne ville gaae; med eet Ord, paa samme Maade, som han gaaer omkring paa Dækket, ligesom han endnu skulde sikre sig mod Skibets gyngende Bevægelse. Denne tilsyneladende Kraftløshed, eller Mathed i Fødderne og de øvre Deles Uhændighed og Stivhed findes altid hos en Sømand. Han føler det selv. Han lader sin Trøie staae aaben, sine Skuldre hænge ned og sit Haar voxe langt, for at sammenbindes i en tyk og kort Pidsk, men naar han er i Stads, er han stolt af en vis Siirlighed hos sit Fodtøi, af hvide, rene Strømper, som blinke frem under nedhængende blaae Beenklæder, og af nette Skoe. Hans Arme ere neutrale, han lader dem hænge skjødesløst ned og svinger dem i store Buer; hans Hænder ere halvaabne, ligesom han nylig havde haandteret et Seiltoug og der i Verden ikke gaves Andet at gjøre, end at gribe det igjen. Han er stolt af at vise sig med en ny Hat og en ny Klædning, et broget Tørklæde løst bundet om Halsen, og et andet som stikker ud af hans Lomme. Saaledes udrustet, Spænder af Semidor, (som han har kjøbt for Guld) i sine Skoe, tager han et Stykke Tobak i sin Mund, ikke fordi han har i Sinde at bruge det strax; thi, ligesom Pelikanen pleier at bære sig ad med en Fisk, lægger han det, som i en Pung, paa den ene Side af Tænderne, for at benytte det siden; og saaledes, med Betty Monson ved sin Side og maaskee en Stok eller et Spanskrør under sin anden Arm, vandrer han afsted, for at tage det hele Slaraffenland i Besiddelse. Han kjøber Alt, hvad han tilfældigviis træffer: Nødder, Honningkager, Æbler, Skoebaand, Øl, Brændeviin, Genever, Spænder, Knive, et Uhr(to, dersom han har Penge nok, Klæder og Tørklæder for Betty, sin Moder og sine Søstre, Dusiner af "superfine Bomulds Mandstrømper, Dusiner af "superfine dito Fruentimmerstrømper, bedste fiint Lærred til Skjorter (endskjøndt han for længe siden har havt nok), en uhyre Mængde af Naale og Traad (for engang at reparere sine Beenklæder), en træsset Tienerhat, Bjørnesidt, for at faae sit Haar til at voxe, adskillige Stokke, alle Slags Jøde-Artikler, en Fløite (paa hvilken han ikke kan spille, men han har i Sindeat lære det), en Bedekølle, som han tager med sig, for at lade den steges etsteds, - kort, alle hans Penge maae afsted; han vilde hellere kjøbe alle de malede Papagøier paa Hovedet af en Jtaliener, som handler med Gibsfigurer, for at slaae dem i Stykker, end beholde sine Penge Han har Violiner og Dands paa Skibet, og hele Have af Flip og Grog; den blinde Spillemand giver han Tobak til Belønning, og en halv Krone, for at kunne dreie sig om paa Taaspidserne. Med et Suk spørger han Værtinden om hendes Datter Ranette, som først satte hans Hjerte i Brand med sine Silkestrømper, og naar han hører, at hun er givt og lider Nød, giver han til hende fem Kroner, hvilke den Gamle tilegner sig selv som en Deel af Betalingen foren Skillings Forskud. Han gaaer med BetivMonson og med et stort, rødt Lommetørklæde fuldt af Æbler, Honningkager, Nødder og færsk Kjød til Havne-Skuespilhuset, fremkalder Musikanterne og forlanger at høre og at synge Rule Britannia; kaster Tom Sikes ned i Parterret og sammenligner Othello med den sorte Skibskoki hans hvide Nathue. (Fortsættes.)(Meddeelte.) Goethe. Et sandt hænomen paa Tydsklands literaire Himmel er unægteligen Digteren, Goelhe. Han nyder en Anseelse, en Sundhed og en Berømthed, som kun er bleven faa Digtere til Deel. Siden sit 23de Aar, alt henved 60 Aar, staaer han i Literaturen som den meest yndede Skribent. Jstedetfor at overleve sig selv, som de fleste Forfattere, der opnaae en høi Alder, er hans Navnkundighed endog stegen med Aarene. Fyrster søge hans Venskab, Konger digte til hans Hæder og Frankrige og Engelland oversætter hans Værker. Wieland, Schiller, Lessing, alle har Døden rykket bort; kun Goethe staaer endnu tilbage som een af den tydske Literaturs første og skjønneste Plejader. Med Rette fortiente han at kaldes den evig unge, thi skjøndt 79 Aar gammel, seer man ham endnu sysselsat med Gjennemsynet af den nyeste Udgave af hans Værker, som forøges med meget Nyt, og Redactionen af hans Hefteskrift: Kunst und Alterthum. J afvigte Sommer boede han paa sit Landsted i Nærheden af den saakaldte Park ved Weimar, hvor han ganske overladende sig til sine Arbeider, kun modtog nogle Udmærkedes Besøg. Blandt dem, der have besøgte ham i den sidste Tid, høre: Ministeren Stein, Grev Capo d'stria, A. W. v. Schlegel o. fl. Men uagtet han nyder en saa lykkelig Alderdom, saa have Aarene dog ogsaa udøvet deres Ret paa ham. En Reisende, som havde besøgt ham i Aaret 1817 og atter aflagde et Besøg hos ham 1825, siger: "ved hvert Ord han talte, hostede han. Hans Røst var skjelvende. Jeg saae stift paa ham og blev næsten forskrækket ved at see de Ødelæggelser, et Tidsrum af otte Aar havde anrettet paa dette store, stærke Ansigt. Hvert Ord blev ham van steligt, han syntes at lide meget og jeg sagde det til ham. Nei, svarede han, jeg lider ikke sønderligen. Min Alder. . . Jeg maa kun være forsigtig, ikke arbeide paa noget for længe og holde mig i Ligevægt for at kunne bestride de mig endnu levnede Forretninger. Han fagde, at han ikke engang havde læst de franske Oversættelser af hans Værker, fordi han, som sagt, maatte holde sig i Ligevægt og nægte sig Læsning, som endog vilde behage ham. J hans Ungdom overlod han sig til Alt hvad der interesserede ham, men nu maa han afholde sig derfra og kun indskrænke sig til nogle Gjenstande. til Slutningen blev Goethe, saa angreben og ligt, at han ikke formaaede at tale mere. Denhellige Antonius som General. 3 Aaret 1706 vare Portugiserne i Forlegenhed i at sætte en General i Spidsen for deres Tropper. De tilstode selv, at Nationen ikke mere frembragte deslige. Da de ingen kunde finde paa Jorden, saa foreslog En den hellige Antonius. Efter den portugisiske Forfatning maa man have tjent nedenfra opad, for at kunne blive General. For at bortrydde denne Hindring iførte manden hellige Antonius's Billed en Soldaterkjole, den næste Dag en Underofficeer- og den tredie en Officeeruniform, og saaledes steg han i kort Tid til Generalfeldtmarskal, men fik kun et maadeligt Traktement af 20 Moedorer eller 150 Ducater. Han blev baaren foran Armeen i en Portechalse; den fulgte ham med største Mod og opslog, efter to Dages Marsch, sin Leir to Mile fra Badajoz, hvor Hertugen af Bervik, der stod paa den anden Side af Guadiana, modtog dem med adskillige Canonskud. Den anden Morgen havde de tappre Portugisere taget Flugten. Længe kunde Hertugen ikke indsee Grunden til dette Særsyn og da han frygtede at der stak en List derunder, lod han ved Frivillige indhente Efterretninger derom. Disse indbragte nogle Fanger, og nu erfarede man, at den første Canonkugle havde skilt den hellige Antonius ved sit Hoved, hvorpaa Alle i største Uorden vare flygtede. Men desuagtet beholdt den hellige General dog sin Charge og Kongen bragte ham aarligen i en rød Fløielspung sit Tractement. A. W. Schlegel antog i de Forelæsninger over de dannede Konster, han i Fjor holdt i Berlin, at de berømte Heste i Venedig ere af den græske Billedhugger Lysippus, af hvem ene Alexander vilde lade forfærdige sit billed. Schlegel fortæller ved denne Leilighed, at han mindes at have læst i en gammel Krønike, at Keiser Friedrich Rødskjæg engang havde beleiret Paven i Venedig og svoret, at forvandle St. Markuskirken til en Hestestald. Da Staden overgav sig formildedes han for saavidt, at Hestebaaserne i Kirken skulde betegnes ved røde Stene og paa Portalet anbringes fire Heste. Da Blodiglerne vare komne saa meget i Brug, at de anvendtes i uhyre Tal og betaltes saa dyrt, besluttede en fransk Herremand at sætte Jgler i en stor Park i sin Have. J kort Tid var Parken fuld deraf, og han beregnede nu, at de mange Tusind Jgler vilde indbringe ham en Capital af 50,000 Rbd. En Morgen, da han kom i sin Have, for at see til sine Jgler, vare de forsvundne. En Flok Maager vare komne pludseligen flyvende fra det nordlige Tydskland, og da deres Vei just faldt forbi Herremandens Have, holdt de Natteqvarteer der. De vare sulte og begyndte at spise Jglerne. Ved Solens Opgang fløi de afsted igien. Herremandens Jgler og hans Capital vare i een Nat blevne til - Vand.