Den Vest-Sjællandske Avis, 1831-11-29
Cholera. (Man har allerede hørt saameget om Cholera og man maae dog bestandig høre noget nyt om den; thi siden den har udbredet sig til de cultiverede Lande, saa indsamles bestandig nye Erfaringer. Desuden er det sandeligen vigtigt at tænke over denne Sag, thi om endog en haard Vinter forestaaer og Sygdommen skulde saalænge lægge sig i Dvale, saa kunde den dog opvaagne med fornyet Kraft til Foraaret. Men hvem skulde vi hellere høre om denne tvivlsomme Sag end den Mand, som maaskee er den berømteste af de nu levende Læger, og som dertil lever i en Cholera Egn, den Preussiske Livlæge O. W. Huse land). Huseland har nyelig indrykket i den Preussiske Statstidende nogle Ord om Spærringer og Contumazer ved Cholera af følgende Jndhold: Den Preussiske Regiering har, da Sygdommen nærmede sig Grændserne, redeligen og samvittigbedsfuldt giort alt hvad den kunde giøre for at beskytte sit Folk og som en Formuur mod Østen til Tydsklands og det vestlige Europas Beskyttelse. Den har anvendt store Opoffrelser af Penge og Mennesker, af Næringskilder, offentlig og privat Lykkelighed for stragt at afspærre en Grændselinie af over 200 Mile til Lands og Vands og at forsyne den med Grændsecordons og Qvarantainer. Hele Folket, ja hele Tydskland takkede dengang for denne faderlige Omsorg, og den vil evig blive et hæderfuldt Mindemærke for en Konge, som anvendte paa samme Tid sin Krigshær for at holde Freden opret og tillige for at conservere Europas Sundhed og physiske Vel. Men disse kostbare Anstrængelser vare frugtesløse; de formaaede vel for en Deel at tilbageholde men ikke at afværge denne skrækkelige Sygdom, den gik efterhaanden over Grændserne, og er nu overalt trængt i Rigets østlige Provinser. Man er nu overalt overbeviist om, saaledes som jeg fra Begyndelsen af har formenet og sagt offentlig: at denne Sygdom ingenlunde ligesom Pesten blot meddeler sig ved Smitte og Berørelse, og at den ingenlunde lader sig afholde ved Grændsecordoner og Contumazer; men at den forplanter sig paa en dobbelt Maade, deels ved Smitte og deels og endnu mere ved en progressiv Fordærvelse i Luften, ved en Miasmaa, som ikke kan afholdes ved nogen Spærring. Naar derfor dette kostbare Experiment ikke har kunnet tilveiebringe nogen Beskyttelse for det Land, hvori Spærringen foretages, saa kan det dog som Resultaterne af disse Spærringer og Contunzerlære, være af en meget vigtig og velgiørende Jndflydelse for de Lande, som endnu ere frie for Sygdommen, og denne ville vi nu forklare. Det vigtige Spørgsmaal opstaaer nemlig, hvorledes der skal forholdes af Regieringerne med Grændsecordons for de Lande, som ikke ere inficerede med Hensyn til Spærringer og Contumazer i de smittede? Hvad Grændsecordonerne angaaer, saa giver det sig destoværre tilkiende af det ovenfor Sagte: at de ikke beskytte, og det vilde være en forgiæves Opoffrelse naar en Stat vilde endnu lade dem vedblive, derfor have Østerrige og Preussen ophævet dem. Men hvad Spærringer og Contumazer angaae i et Land, som allerede er smittet, saa afgive de hidtil indsamlede Erfaringer, og den nøiere Kundskab om det smittende Stof følgende Resultater: Endskiøndt Smitte synes kun meget sielden at være muelig og under ganske egne Betingelser, saa er den dog muelig, hvorfor det er Øvrighedens Pligt at formindske denne Muelighed, dog uden tillige at frembringe saadanne skadelige Virkninger, som ere værre end det Onde selv. - Derfor maae man vist i høi Grad imedens Sygdommen hersker, som lykkeligviis kun pleier at vare en meget kort Tid, forhindre andre Mennesker fra at komme til den Syge, end de som høre ham til og ere fornødne til hans Pleie, eller man maae iso lere Patienten. Men saasnart der er kommen Ende paa Sygdommen ved Helbredelse eller ved Døden, saa er al videre Spærring overflødig og man behøver ikke at afspærre den Helbredede, hans Tilhørende og hans Boepæl, hvilket som kaldes Contumaz, da det foruden det Trykkende som den fører med sig, og det Grusomme at adskille Personer som elske hinanden, og foruden den Standsning, som den medfører i Henseende til Næringsveie, er i mange andre Henseender høist skadelig, da Sygdommen selv, som skulde forhindres derved, just befordres ved at pakke mange Mennesker sammen i et ofte lidet Rum, og som indeholder den forpestede Luft, og ved den sørgelige Stemning, hvori Gemyttet derved bringes; desuden kan den ikke heller fuldkommen iværksættes hvorved man blot har nødigt at tænke paa Lægerne som komme og gaae og som man dog ikke kan afspærre. - Vil man have Beviser paa, at Contumazspærringer ikke kunne forhindre Sygdommens Udbredelse, saa kun man tænke paa Wien og St. Petersborg. J Wien hvor man ikke brugte en saadan Spærring, var uagtet Bygningsmaaden der begunstiger Sygdommen, i Forhold til Folkemængden Patienternes Antal ikke større end i Berlin hvor man spærrede; og i Petersborg bleve i de offentlige Jnstituter, som bleve paa det strengeste afspærrede, dog mange Mennesker angrebne af Sygdommen. Man behøver ikke at lagttage andet, end som ved alle smittende Sygdomme, nemlig at Mennesker, Klæder. Effecter og Boliger blive rensede ved Vask, ning, Badning, Skuren, Udluftning og Røgning, og hermed bør al Opsigt fra Politiets Side være forbi. Grunden derfor er meget simpel; thi hvorfor spærrer man naar Sygdommen er forbi; man svarer: fordi at Sunde ikke skulle blive smittede af dem, som mueligen kunne være inficerede, Men nu spørger jeg hvad vil det sige at være inficeret? Herved maae omhyggeligen to Classer, skilles fra hinanden: de som bære Smitten hos sig, og de som bære Smitten i sig; det vil sige de paa hvilke Giften kun hefter udvortes paa Huden og Klædningsstykkerne og de som allerede have optaget den i deres Legeme. De første behøver man slet ikke at afspærre, da det er fuldkomment tilstrækkeligt at anvende paa dem de anførte Renselses Midler, som kan skee inden 24 Timer, og den anden Klasse, de som have Smitten i Kroppen, kunne endnu slet ikke inficere; thi det er en Sandhed, som bekræftes af Erfaringen at imedens Jnficeringen gaaer for sig ligger Giften som en død Sæd i Legemet og faaer først Liv og Reproduktionskraft, naar den opvækker Organismens Reaktion og derved faaer Liv, der vil sige naar de første Symptomer paa Sygdommen bryde ud (men Giften maae jo være virksom inden disse kunne vise sig. Meningen er vel: Giften er først i en bunden Tilstand eller slumrer, som den begynder at vaagne, saa tirrer den den organiske Kraft, som virker i Legemet; denne arbeider nu imod et Princip, som vil forstyrre dens Virksomhed; men jo mere den giør det, jo mere irriterer den den physiske Kraft og vips er Personen væk, hvori denne indvortes Krig begynder.) Dette kan man bedst observere ved Kopper og deres Jndpodning. Her varer JnfectionsPerioden ved i 7 Dage indtil Begyndelsen af Feberen, og i den Tid befinde de Jndpodede sig fuldkommen vel og smitter Jngen. (Dette sidste kan være rigtigt nok, men det første maae være et Blendværk, thi hvoraf kommer vel Feberen uden af at Koppematerien er i en indvortes men for Følelsen umærkelig Virksomhed. Desuden hvad er vel Feber andet end at Legemets organiske Kraft, det saakaldte vegetative Liv forstyrres i sin afvexlende Tiltrækning og Frastøden af det organiske Srof, hvormed den opererer; dette antages at skee ved det at de paavirkende physiske Kræfter naar de ere for stærke, saaledes som ved enhver stærk Forkiølelse, bringe dette indvortes Livets Spil i Uorden. Skal derfor Feber cureres, saa maae det sandsynligst skee ved Udtømmelser og en slappende lidet nærende Diæt; thi jo mindre man giver Herren inde i vor Krop at raade over, jo lettere maae han kunne faae Greb paa sit gamle Herredømme igien. Cholera maae nu være et Giftstof eller en overmægtig physisk Kraft, som har en besynderlig Affinitet til Nerve saften, og derfor er den en saa frygtelig Fiende.