Københavns Adresseavis, 1767-05-08
Jblandt de Store findes vel mange, som adskille sig fra andre ved en høy og ædel Tænkemaade, og af hvilke man kunde vente, at de skulde søge at veylede et Folks Begiærlighed efter Rang og Titler, men maaskee at de Fordomme, hvori de opdrages, forhindre dem at betragte den anderledes, end fra den latterlige Side. De sukke over det overdrevne og daarlige i denne Begiærlighed, men da de troe, at Saaret er ulægeligt, giøre de sig ingen Umage for at opsøge den rette Kilde til Fordærvelsen. De lade det være nok, at anvende den til Statens Fordeel, og man kan ikke nægte, at Titler til Deels og paa mange Stæder ere Aarsag i mange nyttige Stiftelser og Indretninger. Dette var da saa omtrent en kort Historie om Tillerne, men hvad er nu derved at giøre, Skal man igien begynde, at lee med vore vittige Hoveder, Ak neyl det er nu omstunder kommet saa vidt med dem, at det hartad bør være en Lov for andre, at græde, naar de lee. Skal man da med de Fornuftige igien foretage Capitlet om Overdaadighed, Men disse gode Mænd have allerede sagt saa meget om denne Materie, at der rester lidet eller intet. Det beste Middel var da vel reent at tie; men naar man engang har taget fat paa Pennen, saa er det ikke saa let en Sag, igjen at lægge den fra sig, uden at have sagt sin Meening. Jeg vil da ikkun anstille nogle faa flygtige Betragtninger, maaskee at jeg af en Hændelse kunde røre ved en Stræng, ved hvilken tilforn ikke saa ofte er rørt. Rang og Titler, eller med eet Ord Æren, er iblandt alle Skatter, som en Monark har at forvalte for Kanoner, den, som ere kan forde, nen alerminds 2 maaske aldrig igen eftes, og som derfor uris bor skaanes. Montesquien holdt Æren for at være Monarkiernes Grundlov. Det torde vel være en ligesaa vigtig som nyttig Undersøgelse, om ikke Kiærlighed til Fædrenelandet burde have Rangen i alle Stater, i Monarkier saavel som i Republiker. Det skulde ikke koste saa megen Umage at bevise, at det aldeles ikke ligger i Monarkiernes Natur, naar denne Dyd savnes der, men at saadant ikkun beroer paa deres større eller mindre Duelighed og Retviished, som staae ved Røret. Naar man ikke i rette Tiid søger at forebygge fordærvelige Grundsætningers Udbredelse, saa qvæles den største Heltedyd. Dog dette hører nu ikke egentlig her til Sagen. Vi maa tage Verden, som den er og naar dette skeer, da skal intet befindes at være vissere, end at Æren er den største Drivefiær i Monarkier. Heraf følger ufeylbarlig, at alt, hvad der kan giøre denne Fiær slap, alt, hvad der opholder dens Virkninger, bør ansees som skadeligt, og som Midler, ved hvilke et Monarkies heele Grundforfatning kan kuldkastes. Ærertegnenes Misbrug maae nødvendigviis i Tidens Længde føde Monarkiers Fordærvelse. Hvad er Rang og Titler, En offentlig Dom over en Mands Fortieneste i Staten. Saasnart nu her indsnige sig alle Slags Misbrug, saa taber saadan en Dom, og følgelig ogsaa dens udvortes Kiendetegn, al sin Anseelse. Staten bruger, ligesaa vel som den ringeste Borger, Midler til at udføre og opnaae sine Hensigter, og den maae bruge saadanne Midler, som kunne stille dem tilfreds, af hvis Tieneste den vil benytte sig. De Embeder føre allerede Belønning nok med sig, hvilke egentlig ikkun sigte til at holde den engang indførte Orden ved lige, og at vogte over Lovene. Men en Stat kan komme i saa critiske Omstændigheder, at den maae kræve og vente større Duelighed og større Mod af dens Borgere, end sædvanligt, ja undertiden deres personlige Jnteresses, deres Formues Opofring. Her skulde da med Rette Kiærlighed til Fædrenelandet vise sig i sin høyeste Glands; men nu har engang en anden bevægende Grund, nemlig Æren, gjort sig til Mester, og nu faaer denne at udrette alting. Denne skal da meddeele Siælen den Enthusiasmus, uden hvilken intet stort Foretagende, intet høyt, intet ædelt Forsæt kan udføres. Hvis nu denne bevægende Grund taber sin Kraft; hvis Rang og Titler ikke længere kunne være tilforladelige Kiendetegn paa sande Fortienester, fordi de saa ofte ere Beviis paa en latterlig Forfængelighed; hvis den store Mand, den retsindede Borger maae skiælve for at tage imod Ærestegn, hvilke maaskee fornedre ham i hans Medborgeres Øyne, da han derved sættes i een Classe med en Hob elendige Daarer; hvis nu Ærestegnene have tabt saa meget i Nationens Dom, hvad for et Middel bliver da tilovers for Staten, hvoraf den i paakommende Tilfælde kunde betiene sig, som af en Lokkemad? Jntet uden dens Skatte, men disse udtømmes snart, og Staten behøver dem desuden i Slibrige Omstændigheder. Æren er og bliver altsaa det eneste Mid deel, hvilket man i Nødsfald med stor Fordeel kan betiene sig af, naar det i roelige Tider sparsommelig og med Forsigtighed bruges. Er denne Skat engang forødt, da kan den ikke, som andre, ved nye Paalæg igien vindes eller forøges. Herimod kunde nok invendes, at man i en Stat ikkun maatte see paa det heele, og at alt, hvad der kan bevæge et Folk til at reyse sig op af Støvet, af en Statsmand burde anvendes. Naar man altsaa først opmuntrede Nationen til at samle paa Rigdom, saa kunde denne siden bruges som et Middel til at opnaae Æren. Denne Tænkemaade kan maaskee være rigtig nok, men alting har dog sine visse Grændser. Det vilde være ubilligt, gandske at tillukke Ærens Tempel for en rig Kiøbmand, en Mand, der efter sin Maade er ligesaa stor og vigtig en Person for Staten, som en Minister selv. Saaledes at tænke, det vilde ikkun røbe en nedrig Misundelse og Avind Men Æren maae dog her anvendes meget sparsommelig og forsigtig, hvis den skal tiene til Opmuntring for Flittighed. En liden Sum Penge maae ikke være tilstrekkelig at tilkiøbe sig den; thi for at bringe den til Veye, behøver man just ikke at være en stor Kiøbmand. Hvis altsaa ovenmeldte Regel uden Jndskrænkning skulde staae ved Magt, da maatte man med al Føye befrygte, at den snarere vilde blive et Middel til at indføre Overdaadighed, en Last, af hvilken al Flittighed qvæles. Men naar nu et Folk ikke kan styre fin umaadelige Begiærlighed, naar alle og enhver endelig ville have Titler, kan man da ikke føre sig deres Daarlighed til Nytte, Kan man da ikke bruge den til at befordre offentlige Stiftelser og nyttige Anstalter, hvortil man dog ellers ikke kunde bevæge Folket, Ney, det kan man neppe, hvis man ikke for at opnaae en liden og usel Fordeel, vil tilføye Staten et dybt ulæggeligt Saar. At see igjennem Fingre med Feyl og Laster, for at befordre gode Hensigter, det er i sig selv nædelt, ja det er en stor Synd, naar man overveyer, at derved en heel Nations Tænkemaade kan fordærves, og at Aarhundrede siden maaskee ikke ere nok til at bringe den igien paa den rette Vey. Men desuden, naar et Riges Grundforfatning selv kommer i Betragtning saa maae man ikke spøge, og Spøg skal det dog vel være, naar en Daare, just fordi han er en Daare, forlenes med et Embede, hvilket ikkun en velfortient Mand skulde beklæde. Det synes at være en uryggelig Sandhed, at den Skade, er ubodelig, som foraarsages derved, naar man, ogsaa til den meest priseligste Indretning, tager nogle tusinde Rigsdaler fra en Daare, og derfor giver ham Æresten og Embeder. Man maatte heller have taget en langt større Sum af Landets Casse, end giøre Nationen koldsindig imod Æren, hvilket dog uden Tvivl skeer paa den første Maade; thi denne Feyl kan ofte i Krigstider eller andre Urveligheder ikke bødes med heele Millioner. Undertiden kunne de Store selv, omendskiøndt uskyldig, være Aarsag i, at en værdig Mand, naar han faaer en Rang eller Titel, foragtes. De have Grunde nok til at holde alle dem for Daarer, der gjøre sig Umage for at bekomme en Titel; men naar nu en Mand for sine Fortienesters Skyld forlenes med en høyere Rang, og de da, enten af Uvidenhed, fordi hans Gierninger just ikke ere dem bekiendte, eller fordi Fordommene imod Rang og Tiller ere for dybt indgroede hos dem, lade sig merke med, at de ogsaa holde ham for en Daare, saa foraarsage de derved, at en Hob af nedrige Smigrere, som stedse leyrer sig omkring dem, ligeledes foragter ham. De begynde at prøve deres Vittighed paa ham; de giøre andre deelagtige i deres Jndfald, og inden kort Tid bliver da den Mand en Fabel for heele Byen, som fortiente at æres af alle. Jmedens han endnu er fuld af Glæde, imedens han endnu er henrykket over den Naade, Regenten har beviist ham, bliver han allerede et Maal for Latter og usel Vittighed. En Mængde andre Borgere, hvilke, opmuntrede af den Belønning, ham meddeeltes, allerede vare færdige, ved en ædel Efterstræbelse at opnaae den samme Ære, de qvæle strax i Fødselen dette store Forsæt, da de høre hin lydelige Latter. Nu lade de fare deres roesværdige Øyemeed at blive gode Borgere, og i det samme giøre de maaskee det første Skrit til engang at blive Misdædere. Jo længere man overveier denne Materie, jo meere findes der i den, som endnu kunde fortiene at undersøges videre, men jeg frygter for, at min Pen er for svag til at udføre det. Jeg vil altsaa hermed slutte mine Anmerkninger, og heller overlade Resten til dem, som have meere Erfarenhed og Skiønsomhed. Grazierne, en Oversættelse udaf det tydske 6) Som de tre Gratiersen Aften om Vaaren tæt ved en Skov forlystede sig i acidalske Kilder, bortede Alagis, den deyligste blant Nympherne, sig. Hvor forskrækkedes ikke disse Yndighedens Døttre, da de savnede Aglaja! Hvor løbe de ikke om imellem Træerne, og søgte, og raabte: Saa ængslig hæver paa cremoner StængSølvtonens kiælne Klang. raabede Sølvtonens Klang; Aglaja! Gienlyd hialp den lindt sig at forlænge. Aglaja! c.) Set Hr. von Gerstenbergs Tandeleyen. Omsonst! Aalaja flygtet var. . Ak, Pan bag hende længst sig sleget har " Udi sin Hærd alt den Forvorpne haver hende. . Ak, Acidalia . Et Øyekast du fra Din Trone til os sende. Skal efter lange Evigheder. . Hun, vor Mage, . Nu os ikke meer ledsage?