Almuevennen, 1842-11-30
Stænder=Forhandlinger. 8. Om Forbedring i Huusmandsklassens Kaar. (Sluttet. Cancellie Skrivelse af 5te November 1814 angaaer kun ubeboede Deele af en Gaard, men ikke Huse. Forordningen af 8 Juni 1787 § 1 og 20 Juni 1788 § 39 vise og at det er tilladt at overdrage Hu see paa anden Maade end ved Livsfæste; man har herimod paaberaabt sig Placat af 7de Juni 1806, men dette Lovbud handler ogsaa udtrykkelig om Gaarde, og det samme er Tilfældet med Frog af 9de Febr. 1820 og 9de Marts 1838. Frong. af 30 Januar 1807 indeholder ogsaa den udtrykkeligste Hjemmel for, at Huse kunne udleies paa Tid. Han vilde ikke trætte Forsamlingen med flere Beviser for, at det altid har været en erkjendt Retssætning, at den Tvang der paahviler Eierne af Gaarde til at bortfæste dem paa Livstid, ikke finder Sted med Hensyn til Huse, og dette er meget conseqvent, (følgerigtigt) og er netop af Omhu for selve Huusmændene da det ved den stigende Befolkning var nødvendigt at der opkom flere Huse, og dette vilde ikke skee dersom Eierne paalagdes denne Byrde. – Hertil svarede Plesner: "Det er afgjort, at al Bondejord eies eller besiddes med en høist indskrænket Eiendomsret, og at der ikke existerer nogen Godseier i Danmark, der har sin Bondejord anderledes. Regjeringen, som selv har authentisk forklaret, at al Bonde jord skal efter Loven udfæstes, er det, som til Bondestandens Bedste har tilladt, at Jord lægges fra Gaarde til Huse. Det var Bondejord, paa hvilken Fæsteforpligtelse laae, der gik over til Huusmænd. Denne Natur beholdt den, medmindre Lovgiveren, skulde have sagt, at den nu forandredes til Leiejord. Jeg troer ikke at han sagde det, og har derfor antaget, at Fæstejord vedbliver at være Fæstejord, enten den ligger til Huus eller Gaard. Om dette sidenefter er forandret, saa mener jeg dog, at det af selve Livets og Forholdenes Udvikling er godtgjort, at der ikke er nogen Deel af Danmarks Bonde= og Fæste jord bleven paa anden Maade Leiejord, end at Tilladelsen til denne Forandring kan hæves ved et Lovbud, om det endog virkelig er Tilfældet, at den ved et saadant er indrømmet, hvilket hidtil ikke var mig bekjendt. Hvor stærk en Modstand end denne Sag fandt i det Hele i Stænderne, og hvor tilsyneladende ringe Resultatet end var for Øieblikket, saa er det dog klart, at dens Behandling i Stænderne vil have sin store Betydning og indgribende Vigtighed for den følgen*) Vi have med Flid undladt, i denne Fremstilling at meddele noget om et af Sagens væsentligste Punkter, nemlig om Eierens Tugtelsesret over Huusmændene, da vi agte i en særlig Artikel at omhandle dette Punkt. de Tid. Herpaa gjorde Præsidenten ogsaa opmærksom i Slutningen af Forhandlingerne; han viiste, at den Stemning der fra flere Sider havde udtalt sig, var ikke alene en levende, menneskekjærlig Deeltagelse, men det var ogsaa en alvorlig Erkjendelse af, hvor stor en Vigtighed det har for det Hele, at der gjøres hvad der kan gjøres, til at betrygge en talrig Klasse af Medborgere i en Existents, hvor Livets Tryk under vilkaarlig Behandling kan berøve dem Livsmod og Livskraft i den Tid de skulde og kunde arbeide, og han venter, at hvad der var yttret i den Retning, ikke vil blive uden Jndflydelse der, hvor saadan Jndflydelse kan behøves, til at formindske Antallet af grundede Klager over haard og skaanselløs Behandling af den værgeløse Stand. Dernæst udhæver han, at det ved Comiteens Forslag er factisk (i Gierningen) erkjendt, at Eiendomsretten er underordnet et Overformynderi af Staten, en høiere Lov, dicteret af det almene Vel, og endelig bemærker han de mulige gavnlige Følger af, at Sagen indledes til yderligere Drøftelse. Foruden disse Goder frembyder imidlertid Sagen, seet fra et høiere Standpunct Stof til glædelige Betragtninger; vor Tids Stræben gaaer i sine Hovedretninger ud paa at hævde Menneskerettigheder og Menneskeværd deres uafviselige Ret ligeoverfor Anmasselse, Underkuelse og Herskesyge. Fortidens paa Tænkemaade har indført Forhold mellem den Mægtige og den Ringe, der ikke kunne bestaae for Nutidens Domstoel, selvtagne Rettigheder og erhvervede Privilegier, hvorved et Menneske har faaet en umaturlig Raadighed over det andet, maa i vore Dage mere og meere vige, og give Plads for andre Forhold, hvor Stormanden ikke alene har Rettigheder men ogsaa Forpligtelser mod den Ringe, hvor den Ringe ikke alene har Forpligtelser men ogsaa Rettigheder mod Stormanden. J mange Henseender er dette allerede temmelig opnaaet, men i andre staaer denne Ordning endnu tilbage, og dette er just Tilfældet med Forholdet mellem Grundeierne og Huusmændene, først nu har Tidsaanden, eller hvad vi hellere ville kalde det, den evige Viisdoms og Barmhiertigheds Gud, ladet Menneskene komme til Erkjendelse om, at ogsaa den ringeste Classe i Samfundet har Menneskerettigheder som bør respecteres, først nu har den samme Gud opvakt Mennesker til at virke ivrigt og kraftigt til denne Classes Bedste, og saavist som det er, at denne Gud har Magt til at udføre sin Villie, saavist skal Huusmandstandens Sag stedse gaae fremad, uden at noget Slags Modstand skal formaae at standse den. - Hvor mægtigt ogsaa denne Tanke har grebet dem, der i Sagens Behandling i Stænderne have søgt at modvirke den, seer man et slaaende Beviis for i Commissarius's Slutningstale; at han talte fordet Bestaaende, da Sagen var under Forhandling, vil Jngen videre lægge særdeles Vægt paa, da det jo var i Medfør af hans Stilling i Forsamlingen, men at han, naar han holder en Tale ved hele Sessionens Slutning, og hvor han altsaa nærmest maatte føle sig opfordret til, at give en Betragtning over Forhandlingerne i deres Heelhed, i deres Almindelighed, og deraf uddrage Forsamlingens Characteristik, at han i denne Tale kommer tilbage til Huusmands sagen, det viser klarlig at denne Sag alt har bundet et betydeligt Fremskridt, at den har indtaget et Stade hvorfra den aldrig meere skal forjages, men stedse skal gaae fremad til den har naaet sit Maal; det viser at den er faldet med Vægt paa hans Hjerte og ogsaa der har vidst at skaffe sig en foreløbig Anerkjendelse. Naar undtages de sædvanlige Former for hans Slutningstaler, er det alene Huusmandssagen hvorom Talen dreier sig, og hans Ord ere saa mærkelige at et Udtog af den bør slutte nærværende Skildring. Han siger at de Jnteresser, hvorved de forskjellige Klasser, i Samfundet stille sig fra hinanden, dennegang ere traadte frem mod hinanden med større Skarphed end i nogen af de tidligere Forsamlinger; dersom han kunde troe at det var en dybtgaaende og varig Tvedragt imellem de forskjellige Deele af Borgersamfundet, der laae til Grund for hine Kampe, da vilde han ikke forbittre Afskedens Øieblikke ved en saa uhyggelig Erindring, men han holdt sig overbeviist om, at de flere, i Sagens egen Natur og Udviklingens Gang begrundede, stridige Forestillinger, om vigtige indbyrdes Retsforhold, der ere traadte frem i en levende Kamp, efterhaanden ville finde deres Udsoning ved det Udbytte som er kommet frem af disse Kampe. Hans Stilling og Standpunkt fører ham nu til, at fremstille dette Udbytte som et andet, og aldeles modsat det, den med Tidens Aand fortrolige Menneskeven med Sikkerhed imøde seer; han siger at just naar den ringere Klasses Talsmænd træde frem med al den Kraft, som en levende Følelse og rige Aandsgaver kunne lægge i Talen, og naar der ogsaa møder en kraftig Modstand, saavel af dem paa hvis Bekostning Reformerne skulle sættes i Værk, som af Andre der ved en rolig Overveielse ere bragte til at være de foreslaaede Forholdsregler imod, og naar det ved denne Kamp lægges for Dagen at de Forholdsregler, der synes at vilde være hiin Klasse til Gavn, i deres middelbare Følger vilde blive til deres Fordærvelse, saa vil selv den store Folkemasse ikke være utilgængelig for Sandhedens Erkjendelse. Enhver Formindskelse af Stoffet til denne Strid vil ogsaa gjøre den Strid mildere, hvortil Stof endnu maatte blive tilbage, og enhver Strid vil med mindre Vanskelighed blive udjevnet, naar et fuldkomnere Overblik over Forholdene og en rigtig Jndsigt i de Grundsætninger hvorefter samme bør bedmmes, efterhaanden udbredes. J Forsamlingen, siger Commissarius han finder sig sikker imod, hvad han kalder en Mistydning, den Tanke nemlig, at han vilde tage Parti for den ene eller mod den anden af de Retninger, som have viist sig i hine Kampe; hans Ønske og hans Haab er, at de maatte forsone sig med hinanden, at Alle maatte forenes i Erkjendelse af Sandheden og i den Billighed, som aabner Øiet for Sandhedens rette Erkjendelse, og som atter ved denne vinder sin Fuldendelse. Dette Ønske og dette Haab ere altfor udstrakte til at de nogensinde herneden vil opfyldes, thi her vil aldrig Alle erkjende Sandheden, og denne vil aldrig i jordiske Forhold vinde sin Fuldendelse, men at Sandheden vil vinde Fremgang saavidt, at Menneskerettigheder og Menneskeværd efterhaanden ville finde Anerkjendelse i alle de Forhold, hvori Menneskene leve og færdes med hinanden, det er intet usikkert og bedragerisk Haab, men det er et Haab af det Slags der ikke beskjæmmes. Et Træk af Jydernes gamle Regnelyst.