Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-16
Skilderie af Kjøbenhavn. Hos Gothos Vaa Femtende Aargang. No. 100. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 16 December 1818. Alvor. Bort med Naale nu mod Tyltens Tromme, Bort med Biens Braad i Døgnets Krig! Min Allenekamps syv Aar er omme Mod Pygmæerne, som trængte mig. En alvorlig Tidens Kamp nu truer: Bag de Dværge krybe Kæmper frem; Vee mig, om i Rustningen mod Fluer Min Foragt nu længer mødte dem! Der er andre Fiender, blot ei flere. Jkke Kaadhed blot, men ogsaa Svig Jngen Skiemt nu, ingen Latter mere, Nu det gjælder klarligt meer end mig, Mænd jeg nu seer høine sig paa Stole, Hvor jeg selv engang, som Dommer sad Det er ikke Børn, som gaae af Skole, J et kulsort næsten udslukt Blad, Det er dem, som deres Piber tændte Ved det mig i Næsen slængte Blus, Paa hvis Lap, jeg traadde, mens den brændte, Som paa hver en anden Fidibus. Eene mod det mylrende Gemeene Torde jeg ei Naale selv forsmaae; Men nu strider jeg ei meer allene Mod den lange Kæmperad af Smaa: Nu er Kampen ikke meer ulige: Mellem enkelt Pen og Pøblens Haand; Alle Tidens strakte Fingre vige For en Evighedens Tvilling Aand. Alvorsdagen er i Storm oprunden, Spøgelsernes skumle Nat forsvandt: Vidar har sin Vali-Magni funden; Vid nu ikke fægter blot mod Tant. Med mig kæmper nu til Slagets Ende Vennen, som min Sang i Drømme saae, Vennen, som var kjæk min Svagheds Fiende, Og, som Styrken nu kan lide paa. Bagges. Om Tylvten til Vedkommende. (Slutning; see forr. No.) Tylvten har, med sin kaade Mund, aabenbar prøvet paa et Jndhug i Statens og Personernes Ret, det skal den nødes til at bekiende, og det var jeg nødt til at bevise, thi hvem veed ikke, hvilken henrivende Magt et fristende Exempel af sine Lige har over Mennesket, især i Ungdommens ubetænksomme Aar, Hvem har ei mærket, at fornemmelig i den sidste Menneske Alder har Ungdommen viist et besynderligt Hang til at raade sig selv, og til at spotte al historisk Myndighed; et Hang der ved Misgreb i Opdragelsen er mangensteds blevet saa mægtigt, at der er Jntet, Ungdommen jo troer, ved sin blotte NaturKraft, og da især ved sin Krop, at kunne og turde tiltrodse eller tiltvinge sig. Hvem kan ei begribe, hvor smittende og fordærveligt et Exempel, som Tylvtens, maa, under slige Omstændigheder være, selv om det kun blev hørt beleet af enkelte og sagte misbilliget af alle de Ældre; end sige da, naar det under en ældre agtværdig Forfatters Vinger høilig berømmes. Hvem kan ei forstaae, at skal det blive Udfaldet, at Tylvten, som i Triumph, trækker sig tilbage, kun fordi den ei har Magt som Agt, da kommer den i Aanden, altsaa i Grunden igien, saasnart den troet at have Magt til hvad den trodsig kalder at indtale sin Ret. Hvem føler ikke, at saasnart den OverTroe, at man har Kald og Ret og Dygtighed til Alt hvad man har eller drømmar at have NaturKraft til at give sig Mine og Skin af, at naar denne overtroiske Grille, liig en Kuller (fir Idee) indtager Ungdommens Hoved, da er det forbi med Aandens Historie, med Fortsættelsen af Menneskets historiske Levnet! J FriSkolen først, og siden saavel i Kirken som i Staten, river man da Alt omkuld, giør Luftspring og løber rundt, til man svimlende styrter i Afmagt. Hvem der kiender de fremfarne Tiders Historie, veed at det hidtil gik saa overalt, hvem der lidt skarpt kan tage de menneskelige Vilkaar i Øiesyn, opdager let at det er Tingenes nødvendige Gang, hvem der blot med Opmærksomhed har betragtet den Franske Revolution, har Syn for Sagn; hvem der ikke er meget tykøiet, vil overalt i Europa see betænkelige Varsler, og hvem der har lagt Mærke til Baalet ved Vartburg og Braget i Goettingen, kan, som Dansk, vist ei see ligegyldig paa et Studenter-Ustyr, som det Tylvten har gjort paa Literaturens Mark. Jngen Agtelse er Studenter saa naturlig som den for udmærkede Hoveder, og navnkundige Forfattere, og naar de saa reent kan aflægge den, som Tylvten i sit Angreb paa Baggesen, hvem den jo bru ster sig af at kalde Liste til Foragt, da veed jeg ikke, hvad, uden haandgribelige Kraft-Beviser, der skulde afnøde dem Agtelse. Begyndende Forfattere pleie at have endogsaa for megen Æres Følelse, saa de naturligviis ansee det for en uhyrSkam, at tage umælende Munde til Hielp, for ved Scho i dem, og ved de til Mundene hørende Kroppe at give deres Stemme Vægt og Gyldighed, men Tylvtens Exempel viser, at vi har unge Forfattere, som ei skamme sig ved Sligt, og det spaaer klarlig om en Tidspunkt, da Studenterne vil skyde en mærkelig Gienvei, og nærme sig de navnkundige Forfattere ei med Hoved-Brud, og Pen i Haand, men bogstavelig med knytte Næver som give Forfatterne braadne Pander, og derved Studenterne paa eengang Pen i Mund og et Øi paa hver Finger. Hvem kan da kalde sig dansk Forfatter, ja, hvem kan kalde sig Dansk Tilskuer, og dog give det Raad, at lade Sagen uafgjort hensove som var med andre Ord: at lade det Onde gribe om sig i Fred, til Krig kom for silde Med Forundring har jeg vel seet Professor Rahbelgive det Raad, men deels vil jeg haabe Literatur=Tidenden har overbeviist ham om Raadets Uduelighed, og deels maa jeg erklære, at om saa alle andre Forfattere udtrykkelig eller stiltiende give Drenge-Ordet Magt, saa giør jeg dog det Modsatte, og veed ikke, hvorledes jeg ellers skulde med en god Samvittighed kunne møde for Historiels Domstol.