Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-07-22
Vi komme nu til det, som efter Forfatterens Mening, taler for, at Placaten af 26 April 1814, der bestemmer terminus a quo for Capitalers Opsigelighed, fremdeles maatte vedblive i Kraft. De Fordele, som Forordningen har tillagt Debitorerne, forbigaaer jeg, da de ikke bevise Nødvendigheden, af de til andet Aar efter Freden forfaldne Capita lers Udbetaling 1816 eller afbevise Sandsynligheden af de ufordeelagtige Følger, der kunne flyde Den Fordeel af en modereret Rentefod deraf. nyder desuden kun den, der svarer under 4 PC. i Rente. Forf. mener, at hverken Creditorer kunne vinde eller Debitorer tabe stort, ved Capitalernes Opsigelighed i det anførte Aar, naar man til det Foranførte føjer, at den omskrevne Capital, efter dens egentlige Bestemmelse, skulde indeholde en virkelig Værdie i Sølv, og tillige tager Hensyn paa den Forskjel, der nu for Tiden er, og i Aaret 1816, efter al Sandsynlighed, fremdeles mere eller mindre vil blive imellem 2 Rbd. S. V. og 2 Rbdlr. i Sølv. - Capitalværdiens Forvandling. til rede Sølv har jeg allerede forhen berørt. At sligt ikke letteligen lader sig realisere ved en Bankcours af 375, synes ikke at trænge til noget videre Beviis. Unægteligen har Creditoren allerede tabt nok ved Pengeforandringen; men formildes hans Skjebne ved den Forlegenhed, Debitoren sættes i Her tales overalt ikke om privat Tab, thi det maa enhver nu eengang finde sig i, men Spørgsmaalet bliver her, hvorvidt Rigsbanken, Creditorerne og Debitorerne tilsammentagne, og Staten, i det Hele kunne være tjente med, ved den Forvirring og Forlegenhed, omskrevne Capitalers Opsige lighed i Aaret 1816 mueligen vilde drage efter sig. Uopsigelighedens skadelige Virkninger paa Handel og Vandel, som, efter Forf. Mening, ingen Tvivl er underkastet, indseer jeg ikke letteligen. Desuden kan Opsigelighedens Udsættelse egentligen ikke kaldes Uopsigelighed. At det er umueligt for Lovgivningen at forudsee alle Tilfælde og at forene alles Jnteresse, deri vil sikkerligen enhver give Forf. Ret; men Retfærdigheden fordrer, at man bør søge at bøde paa det, man ikke har kunnet forudsee, og derved stræbe, saa meget som mueligt, at forene alles Jnteresse. Man er, i saadanne Tilfælde ikke mere Herre over det, der er skeet; men vel over det, der skal skee. At Mueligheden af Opsigelsen allerede er bebudet ved Placaten af 26 April 1814, kan ligesaalidet som den Omstændighed, at den største Deel af Statsborgerne modtager Betaling for sit Arbeide i et Antal Bancosedler, som omtrent svarer til rede Sølv, ikke afbevise Sandsynligheden af den befrygtede Forlegenhed og Forvirring; thi vilde man end antage, at de fleste Statsborgere modtage saadan Betaling omtrentligen i saadant Forhold, saa maa man dog tillige indrømme, at næsten Alt hvad der hører til Livets Ophold maa betales i samme Forhold, og at altsaa de Capitaler, der hos de fleste blive tilovers neppe ere saa store, at de kunne betale deres skyldigværende omskrevne Capitaler i S. V. uden at komme i Forlegenhed. Forf. paastaaer at det Tilfælde, at alle eller mange Capitaler vilde blive opsagte paa eengang aldrig vil kunne indtræffe. Hans Grund derfor er: at Capitalisterne derved vilde handle mod deres egen Jnteresse. Men han glemmer at Creditorerne, som desuden ikke alle ere Capitalister, befinde sig her i samme Stilling, som Mennesker i en stor Trængsel. Det nytter kun lidet at min Formand beviser mig med tusinde Grunde, at jeg ved at trykke ham tvinger ham til igjen at trykke sin formand. Jeg trykker fordi andre trykke mig, og andre trykke, fordi atter andre trykke dem. Saaledes gaaer det i en uoverskuelig Kjæde, og det nytter kun lidet at tale om egen Jnteresse, naar Trængslen først er opstaaet; det rigtigste er: saa meget som mueligt at forebygge den. Men den vigtigste Jndvending, som kunde fremsættes mod Opsigelighedens Udsættelse, en Jndvending, som min Vederpart ikke har nævnt, men som jeg skylder Sandheden her at anføre, er det Spørgsmaal, mon man ved at udsætte Betalings terminen endnu et eller to Aar ikke vil være ligesaa nær da som nu - Dette Spørgsmaal seer jeg mig ikke istand til fyldestgjørende at besvare Det eneste der kan trøste os, er det sidste, der bliver os Dødelige tilovers - Haabet. Ogsaa jeg siger med den mig ubekiendte Forfatter af bemærkningerne, hvis velmeente Hensigt er saa aabenlys: "At drøvte de forskjellige Meninger, og at anvende hvad der findes meest gavnligt, maae i øvrigt være de Mænds Sag, hvilke det vigtige Kald at ordne Statens Pengevæsen er overdraget til.