Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-03-10
Kjære Venner og Medforløste i Christ. Ved at høre og Nøden i Jrland forekommer det mig, som om den kjære Gud staaer for Døren og banker paa hos os, nu gjælder det, om vi vil lukke op for ham. Den Dag kommer, da vi gjerne vilde, at han skulde lukke op for os; Gud give os da nu Naade til, at vi maatte høre ham, naar han banker, som vi vilde, at han skulde høre os, naar vi banker, Naar har det vel været hørt og spurgt iblandt os, at Folk ere omkomne saaledes af Hungeren, Mon det være for Folkets Synders Skyld, at den kjære Gud saaledes lader Hungerens Sværd gaae over Landet, Dette har vi intet Kald til at bedømme. Vel vide vi, at det er for Syndens Skyld, at alt Ondt er kommen i Verden; men om de har syndet grovere end vi, dette har den kjære Gud endnu ikke sagt os. Maaskee han ved dem vil prøve vores Tro og vores Kjærlighed. Hvad er i Grunden ogsaa farligere for os, hvis vi ere sande Christne, end timelig Overflødighed og gode Dage, Gud give, at vi maatte lære at tage os lagt Prøver han maaskee hine ved Hungeren, sandelig vores Fristelse er ikke ringere ved Overflødigheden. O hvo der dog kunde lære at skikke sig derudi, og bruge denne Verden, som de, der ikke misbruge den!" Saameget synes jeg kun at ville have bragt os i Erindring: J Elskelige, da vi nu have Tid, saa lader os gjøre vel imod Alle – men da jeg af Erfarenhed kjender noget til det bedragelige stakkels Hjerre, saa kan jeg ikke andet end ved denne Leilighed gjøre en Smule opmærksom paa, hvad jeg selv har erfaret: Hjertet kan undertiden blive rørt af Medlidenhed til at gjøre Godt, naar vi hører eller seer en eller anden Nød; kunde vi saa det Øieblik komme til at udøse vor Gave, saa vilde det vel tidt blive baade lettere for os og overflødigere af os, end som det skeer saa tidt, naar vi komme til ret at betænke os. Det er vel sandt, vi skal ikke i Ubetænksomhed kaste vore Gaver ud, thi de ere jo i Grunden ikke vore egne, vi ere ikkun Huusholdere derover, og skal ogsaa engang derfor gjøre Regnskab, hvorledes vi har anvendt samme; men naar Nøden er forhaanden, og vi da ikke tør hjælpe eller gjøre Godt, fordi vi frygter for Fremtiden, enten for os selv, eller at der ikke skulde blive nok tilovers til vore Børn eller Efterkommere, da kan vi være visse paa, at det ikke er af den gode Aand at saadanne Tanker kommer, da de ere tværtimod hans Ord, som siger, at vi ikke maae sørge for den anden Morgen (Matth. 6, 34). Ja kjender vil noget til vort nye Testament, saa seer vi jo snart, at den kjære Gud ei har givet os anden Lov end, at vi skal elske hverandre, og at Alt, hvad vi vil yde eller gjøre imod ham, det skal vi gjøre og anvende paa vor Næste. Nu velan da, ønsker vi at være rige og at have Meget, som jeg veed at vi af Naturen Alle har Hang til, og vi ellers ere Christne, og troer, at Herrens Ord er sandt, saa veed jeg intet bedre Raad dertil, end at strøe ud og at meddele; thi Herren har sagt: "giver, saa skal Eder gives, en god knuget og skuddet og overflødig Maade (Luc. 6, 38), og hvo som giver en af disse Ringe ikkun et Bæger koldt Vand at drikke, fordi han er en Discipel, sandelig siger jeg Eder, han skal ingenlunde miste sin Løn(Matth. 10, 42). Hvad ham til Ære kastes hen, Det findes tusindfold igjen. Gud give, vi da nu maatte gjøre, som det hedder om dem i Apostlernes Gierninger, at de Rige gave af deres Rigdom og de Fattige af deres Fattigdom, Husk paa, du, som ikkun er betroet Lidet, og af denne Aarsag synes ikkun at kunne give saa Ubetydeligt, at det aldrig kan blive kjendt, og derfor mener, at du ligesaa godt kan lade reent være; husk paa at giver du det i Jesu Navn, og overlader det i hans almægtige Hænder, og i dine Bønner anbefaler det til hans Velsignelse, saa er han igaar og idag den Samme, og har han før kunnet uddeele 5 Brød og 5 Fiske til 5000 Mand, saa at de alle fik nok, saa kan han det endnu, Gud give da nu, at vi alle maatte bede og hjælpe, alt efter den Naade, som den kjære Gud tildeeler Enhver, Amen Denne Opfordring, som jeg her har meddeelt Eder, mine kjære Brødre af den danske Bondestand, for at den kunde komme saa Mange som muligt for Øine, har jeg for kort siden meddeelt Udgiveren af christelig Folkeblad, Pastor Bloch i Jylland. Han har optaget den i sit Blad No. 21 og ledsaget den med følgende Ord: "Der skrives og tales Meget i vore Dage om "Pauperismen" eller den store tiltagende Fattigdom og om Midlerne til at forebygge og afhjælpe den. Det er godt nok, men - inden disse Undersøgelser blive tilendebragte, døe mange Mennesker af Sult. Aviserne have berettet, at der i Jrland for Tiden daglig døer 30 Mennesker af Sult; men O'Connell sagde for kort siden i en Forsamling: Aviserne feile, jeg veed det bedre; der døer ikke 30, men 300 Mennesker daglig af Sult i Jrland." Gud forbarme sig! - hvilken Nød! Den raaber og Hjælp, raaber over Havet til os, raaber til alle Christne, til alle Menneskevenner, hvis Gaver kunne naae det ulykkelige Land, medens det endnu er Tid. Det vilde derfor være overflødigt, om jeg vilde lægge mine kjære Læsere denne Sag nærmere paa Hjerte; den taler selv til os med mægtig Røst, og er desuden i ovenstaaende Opfordring vel anbefalet til hver en Menneskeven og Christen især. Vi ville nu ikke spørge, om de Rige i Jrland og Engelland ikke selv kunne afhjælpe Nøden i deres Fædreland; endskjøndt Velgjørenheden har været stor, har den dog langtfra været tilstrækkelig, og Nødraabet lyder da til os, saameget mere, som adskillige andre Lande have nok at gjøre med at hjælpe deres egne Nødlidende. Saa lad os da nu elske, ikke med Ord eller Tunge, men i Gierning og Sandhed. (1 Joh. 3, 18). Her er ikke blot Leilighed, men vistnok et Kald fra Gud, tilat udrække vor milde Haand, vel lidt længere end sædvanlig, men dog ikke længere end til vor Næste, uden at vi derfor behøve at lukke den for vore nærmeste Trængende, eller at glemme de stakkels Hedningers store Sjælenød. Men "Hver give, eftersom han har sat sig for i Hjertet, ikke med Fortræden hed, eller af Tvang, thi Gud elsker en glad Giver(2 Cor. 9, 7). En glad Giver er just en tro Forvalter over det betroede Gods efter sin himmelske Herres Hjerte. - Jeg antager, at enhver Præst vil modtage de Bidrag, som blive givne i hans Pastorat, som ogsaa at d'Hrr. Provster ville modtage det samme Beløb hver for sit Provsti. Jeg skal gjøre hvad jeg kan for at finde den letteste og sikkreste Vei, af hvilken det hele Beløb, som med Guds Hjælp maatte indkomme, i sin Tid kan naae sin Bestemmelse, og da snarest muligt meddele Underretning derom, og dermed være nu denne Sag lagt i Guds Haand." Saavidt Pastor Bloch. Jeg nærer ogsaa det Haab, mine Brødre, at dHrr. Præster og Provster ville modtage, hvad J give i Herrens Navn, og dermed være da denne Sag anbefalet til Eders Kjærlighed; den kjære Gud bøie og bevæge Eders Hjerter, til at komme de Nødlidende ihu. En Bonde.