Viborger Samler, 1778-02-02
Hvad for Tildragelser eller Forestillinger fremvise deres Vaser, og hvad betyde Ugiirningerne paa deres Sale? Mer. J Almindelighed ikke meget. Saa løselig betragtet, er Maleriet og Bildhuggeriet paa deres Vægge og Drikkekar ganske artigt at ansee. Farverne er lykkelig valgte, og fiin blandede. Figurerne staae der ret utvungne, omsnirklede af en let Jnd fat fatning; men dermed allene lade de sig nøie. J stedet for at de Grædske Konstnere sørgede for Geisten, endog i deres Leer=Arbeider, stedse erindrede sig deres angenemmeste Fabler, og lagde ofte, i det mindste billede, een eller anden viis Mands meest opløftede Tanke dertil, saa lader hiine sig foremale alt, hvad man vil. Papegøier, Drager, Kinesiske Mænd, fortrukket fra øverst til nederst, og Tusinde andre Ting, der hverken aleene, eller i Sammensætningen, har nogen Forstand. Det ville synes dem taabeligt, om man forlangte at tænke noget derved. Thal. De maae da enten være for alvorlige, eller for flygtige til at agte paa sligt. Merkur. Jntet mindre. Jeg har heele Timer igjennem hørt tale om en Pokal. Chal. Og paa denne var heller ingen Historie malet, Du spotter os. Merkur. Nei, ved din Veneris Øyne, om jeg giør. Men de talede desto kortere, om deres Digter, Sange og Verdsligvises Sentenzer, thi anderledes sommer det sig ikke at tale derom. Alting i forbigaaende, afbrudte, bestemmende. Thal. Hvad sige de om os, Veneris Følgeskab, Merk. Eders Navn kommer oftere for. Devil give dem Selv, og den allermindste Ting, der har den Lykke, at tilfore dem Grazie. Dette strækker sig lige til deres lille Hunds Halsbaand; og i dette Stykke ligne de endnu de forrige Damer i Athenen, nen. Det er vist, at for den, der har levet i deres Selskaber, er der en besynderlig Behagelighed end- og i det flygtigste Buk, i Maaden at aabne en Dør paa, for at gaae ud eller ind; i Tonen af Røsten; i Maaden at give eller tage en Tallerken paa over Taffelet. Kuns Skade, at deres Grazie staaer, ligesom alt andet, under Modens Love; at den ikke udstammer fra hin elskværdige Tækkelighed, fra den fiine Fornemmelse af det Skiønne, men kuns af Geistens Smaahed, hvori den tilsidst ogsaa taber sig. Det samme kan man ogsaa sige om deres Samtaler og deres Skiemt. Vittighed, let Udtryk, fiine Vendinger, det mangler de ikke paa, men Thal. Du er jo i Dag ret en forfærdelig Veltalenheds Mester. Hverke, Vinken eller Smilen hielper meer, dine smukke Perioder gaae lige fort. Jmidlertid saae vi dog heller, du gav os en Prove paa deres Bord=Samtaler. Det kan ikke falde dig besværligt, siden du først for nogle faa Timer siden har hørt dem. Merk. Dersom jeg begyndte derpaa, saa troede J vist, at see en Pyramide fuld af Egyptiske Hieroglypher. Jeg skulle langt snarere gjøre Olymp Sprog begribeligt for mine Gjæster i Nederverdenen, end deres Sprog for Eder. J maatte da bebyrde eders Hukommelse med en Mængde smaa Begivenheder, Omstændigheder, vedtagne Skikke, reent usammenhengende Griller, altsammen saa smaat, at J ville J ville tabe det i det samme Øjeblik, J trykte at fatte det. Jeg var længe selv en Lærling der. Det var for mig, som om jeg skulle uden af lære en Spillers forskiellige Terningkast, der en heel Nat igiennem har spillet, uden at vinde noget. Thal. Det var underligt, da det dog, efter saa mange Aarhundrede, slet ingen Møle koster ung, igjen at fortælle Sokratis og hans Giæsters Samtaler. Merk. Jeg kiender og en Deel af disse Tydskere, der, en Verdsligviis til Villighed, gjerne skulle forglemme deres Bagateller, for at tale med ham om de vigtigste Ting. Deres Samtale skulle kunde behage Grazierne og Muserne selv. Thal. Men hvorfor kun en O. Verdsligviis til Villighed? Hvad holder dem fra, at føre Samtaler med hinanden paa samme Maade. Merk. Moden, der giør de viseste Ting selv latterlige. Fornuft, Skiønhed, Kierlighed, de sødeste de ædelste Livets Fornemmelser, Gudernes Templer selv ere den underdanige. Thal. Hvad Merkurius, Hierterne med under Modens Tvang! Merk. Oja! Jeg har seet Veninder tage Afskeed fra hinanden. Jeg har hørt dem trøste en Ulykkelig ; begge Deele stede i Selskaber. De blev bemærkede, og derfor handlede de ikke, men enhver spillede kuns sin Rolle, efter den een Gang af dem antagne ubrødelige Forskrift. Der havde intet ømt Favnetag, intet medlidende Øyekast Sted. Nei, Chalin, hverken meer eller mindre, end tre aftalte kolde Kys, tilligemed en afpasset Neien, der ikke skienkte sig det mindste af deres sædvanlige Artighed. Den Den slette Aktrise faldt mig derved ind, dermed den ene Haand sat Giftbegeret til Munden, og med den anden løftede sine Klæder i Veiret, at de ikke skulle blive krollede, naar hun sank om paa Kanopeen. (Resten følger.) Nyeheder.