Københavns Adresseavis, 1759-10-29
Slutningen af den udi forrige Nummer begyndte Afhandling: Om en lovlig Sparsommeligheds sande Grændser. Elle ere fornøyede over, at denne Elendige bliver A befriet fra sine Skatte, og med det samme fraa hans Byrde og Plage, som han havde deraf. Men ingen er meere fornøyet, end Scorpison, en værdig Søn og Arving af Phillargyrus. Han seer sig paa engang i Besiddelse af mange Tusinde. Han ligne sin Fader derudi, at han frygter sig for denne Skat; men ligesom hiin var angestfuld for at beholde den; saa er denne bekymret for at blive af med den. Og et halv Dosin Personer, som maa lade sig klæde efter hans Forfængelighed, fordervede og stridige Smag: Snyltegieste og Smarotzere, der admirerer alle end- ogsaa de dummeste Jndfald hos ham, som ere forvovne nok til at hykke for ham, og fortælle ham saadanne Ting, over hvilke baade han og de selv i Førstningen bliver røde, samt ubetænksomme Spil, og med faa Ord en umaadelig Pragt og en extravagerende Vellyst ere de sikkerste Midler til at opfylde hans Ønske. Hvor lyksalig er altsaa den Sparsommelige, der ved denne Dyd søger at undflye saadanne Afveye. Han er, paa det at vi endnu engang kand giøre ham kiendelig utrettelig i at formere sin Eiendom paa en retmessig Maade. Han samler, men ikke af den Aarsag, fordi han vil være en angestfuld Vægter over sine Skatte, men meget meere, paa det at han med Fornuft og Klogskab kand bruge samme. Han holder det for tyrannisk og grusomt, at nægte og forsage sig selv, den nødvendige Underholdning, den billige Forpleigning, og en uskyldig Forlystelse. Han er rund og gavmild, og giver gierne, naar hans Ære, eller Velansteendigheden udfordrer det. Men aldrig er han meere gavmild, end naar den Fattige, naar hans Ven og den almindelige Nytte forlanger hans Hielp. Her er han nær ved Ødselhed, men den Klogskab, som bestemmer alle hans Begierligheder, setter endogsaa Rr. endogsaa her de nødvendige Skranker for hans Gavmildhed. Efter samme veed han at uddele alting saaledes, at ingen af de anførste Ting, og ikke heller den tilkommende Tid og Alderen kand besvære sig over ham, Og maa altsaa ikke paa denne Maade en forønsket Roe, en ubevægelig Sinds Fornøyelse, og en fuldkommen Nøysomhed i alle Forandringer og Tilfælde, boe udi hans Siæl, endogsaa i den ellers besværlige Alderom, Ja naar den Gierrige sulter, for at døe rig, saa spiser den anden sit Brød med Glæde, og drikker sin Viin med et got Mod. Naar en Dagdriver og Ødsel hverken kand ordentlig begegne sine Overmænd eller Ligemænd: Saa kand den Sparsommelige uden Møye ikke allene opfylde Retfærdigheds Pligter: men han har endog noget til over at meddele den Nød trængende. Naar den Fattige beder ikke meget Got for den Gierrige, og Enkers og Faderløses Taarer, falder paa det memfindtlige Hierte, saa kand den Sparsommelige giøre sig til det menneskelige Kiøns Velgiører, en Menneske=Ven, og en sikker Tilflugt for de Elendige. Naar en Ødsel ofte tilsidst med graa Haar, skielvende Hænder og vaklende Fødder, maa tigge dem om Hielp og Forbarmelse, der tilforn har tilbedet ham; saa kand den Sparsommelige i en rolig og velsignet Alder nyde Frugterne af hans Flid og opdentlige Huusholdning. Naar endelig baade den Gierrige og Ødsele med bittre Bebreydelser og en ufordragelig Fortrydelse maa forlade Verden; saa gaaer den Sparsommelige ind i Evigheden med en glad Samvittighed, og alle Redeliges velsignende Ønske, og hans Dyd og Gierninger følger ham derhen.