Berlingske Tidende, 1776-11-04
Fra det Brunsvigske, den 21de Oct. J en Skrivelse fra en Hertugel. Officeer fra La Prairie, ved Montreal, blive iblant andre følgende Merkværdigheder mældte om de Vilde der: Her see vi nu daglig vilde Nationer, som i Hundredeviis ankomme, for at underkaste sig Engelands Krone paa nye, og vi ere vandte ved disse Folk, som om vi see vore lige, ja vi omgaaes disse Folk saa venligt, og vi fordrage dem som godt, som om vi levede med Brødre og Cammerader. Den største Deel af dem gaaer ganske nøgen, og et uldent Dække hvori de indhyller sig, er deres heele Klædning. Man seer ingen iblandt dem, som jo bær en Sølv Ring i sin Næse, og deres Øren ere behængte med overordentlig kostbare Sager. Det er skrækkeligt at see, paa hvad Maade de til Deels have skammeret deres Øren, og hvad for besynderlig Sædvane de der havde antaget. De besidde den Kunst at afskille tæt ved Brysket den kjødagtige Deel af Øret, og begynder neden fra Ørelæppen af og opad, hænge derpaa Vægt i den afskilte Deel, og trække Huden af Øret saa langt ned, at den næsten hænger ned til Skulderne. Det skeer meget ofte, at den løstrakte Hud rives i Stykker ved Vægten af det, som de hænge i den; hos de fleeste lader det ligesom om de havde 2 Næbhængende i Øret; den eene Læp hænger neden ved Øret, og den anden oven ved det. Disse vilde Folkes Farve er ikke sort, men kaaberfarvig, deres Haar er heller ikke kruset, som Morernes, men de afskiære det, saa nær som en lille Lok oven i Hovedet. De holde det for en stor Skiønhed, at overmale deres Ansigt og det hele Legeme; ja jeg har seet Ansigter iblant dem, som have været overstrygede med rødt, blaat, guult og grønt. For Exempel, de drage en rød Streeg oven fra Panden over Næsen, indtil Kinden; denne Streeg indfatte de med blaae Streger; det te saaledes halv deelede Ansigt male de paa den ene halve Side guul, og paa den anden grøn; begge Øyne indfatte de atter med rødt, og jo mere spettet og spraglet det er bemalet, jo mere smukt holde de det for at være. Dertil kommer endnu dette, at de farve hele Brystet og Halsen rød, og den Overdeel af Hovedet, hvor Haaret er afskaaret, bliver ogsaa malet rød. Deres Fruentimre lade Haarene voxe, og skiære dem midt paa Hovedet fra herandre, men bære dem for Resten ganske slette og nedhængende, de male dem heller ikke, som Mandfolket, men en eneste rød Streeg, som gaaer igiennem Haaret paa Hovedet, hvor det er adskilt, udgiør deres hele Prydelse. Paa Underlivet bære de en liden Kiortel, som ikke engang gaaer til Knæene. De er i øvrigt smaa, og have smaae Hænder og Fødder. Skiønt disse Smukke ved ogsaa ere kaaberfarvede, saa maae jeg dog tilstaae, at jeg iblant dem har truffet adskillige Skiønheder, i sær have de for en Deel fine Prats, og overordentlig forrige Øyne. J deres Arbeyde overgaae de de tydske Fruentimmer, og al hvad de see, kan de giøre efter, i sær besidde de en stor Færdigged i at forfærdige Broderinger. De ere ligesaa, om ikke mere vellystige end endeel Europæiske Fruentimmer, og hvor de ikke kan forthielpe sig med Sproget, der tale de desto meer med Miiner og Gebærder. Jeg maae fortælle dem en liden Trait deraf: Omtrent for 14 Dage siden var jeg med min General og nogle andre Officerer, i en af de Vildes Flækker, nemlig Fakuan, som ligger 3 Mille herfra, for at see os om. Vi besøgte da adskillige Vilde, og fandt deels skiønne og hæslige Fruentimer i deres Huse. Jblandt andre traf vi eet an, som blev holdt for Byens Skiønhed, og som ogsaa virkelig kunde giælde for en Skiønhed. Hun var 17 Aar gammel og havde været gift et Aar med en Mand, deriblandt de Vilde saae meget anseelig ud, men som efter at Anseelse var yderlig jaloux, thi han forlod ikke sin Kone er Øyeblik. En af vore Officeerer kyste paa sin Haand og slog den til hende, da Manden vendte Ryggen til. Da hun mærkte dette, men var tillige bange for at erstadte det med Giengiæld, i det just Manden havde vendt sit Ansigt til hende, slog hun med en Skamfuld Smiil sine Øyne ned, og blev siddende ubevægelig; men hendes Mand havde ikke saa snart bortvendt sit Ansigt, førend hun igien kastede med Haanden, adskillige Kys til samme Officeer, og gav med Miiner til kiende, at det Officeeren havde gjort, var hende ikke ubehageligt. Da vi gik bort, spurgte vi Manden, som taled meget fordærvet Fransk, om det ikke var tilladt, siden han havde den smukkeste Kone der paa Stædet, at kysse hende, hvilket han dog, men med en suur Mine tillod, og jeg maae tilstaae, at ingen Silke kan være saa fiin og blød at røre ved, som denne vilde Jndianerindes Hud var. Disse Vildes Huse ere meget slette. De bestaaer af lutter Træbark, som er optaarnet tæt paa hinanden, og hvor der oven til er gjort en Aabning, at Røgen kan trække ud. Der ere ingen Vinduer derpaa, men Lyset falder oven ned. Midt i Huset er Fyr stædet, hvor de koge og tillige varme sig. De have ingen Senge, men sove paa Jorden, og det Dække, som de gaae i om Dagen, betiene de sig ogsaa af om Natten til et Dække. Mændene leve allene af Jagten. Naar de gaae ud, saa varer Jagten ved i 6 a 8 Uger, uden at de komme hiem. Efterdi de jage i lutter Vildnis, saa have de altsaa ingen anden Underholdning, end de Dyrs Kiød, som de nedlegge, hvilket de æde deels raadt, Deels halvsteegt ved Jld. Dyrenes Skind, som Bæver, Skovmuus, Vildkatte og deslige, bringe de med hiem, og sælge dem meget dyrt til Engelske Kiøbmænd.