Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-12-28
Om Hestes Behandling hos civiliserede og uciviliserede Nationer. Jntet Dyr er Mennesket vigtigere og nyttigere end Hesten, intet Dyr behandledes desuagtet utaknemmeligere og ubarmhiertigere end dette. Gjennemløbe vi Hestens Levnet, lige fra det Øieblik, den som hoppende og munter føl, uden at ahne en Fremtids Skjebne, rives bort fra en om Moders Side, indtil den Tid, den, udlevet og udmattet af alt for overspændt Arbeide, sukker og stønner under en følesløs Kiøresvends barbariske Svøbe, hvilke Exempler paa menneskelig Utaknemmelighed, hvilke rædsomme Beviser paa den menne skelige Naturs Udartelse finde vi da ikke her Hvad enten det unge Føl er bestemt til at henslede sine kraftfuldeste Dage for Bondens Ploug, eller som udvalgt Ridehoppe at bære den naadige Herre paa sin Ryg, saa venter der det en Fremtid, man ikke kan tænke paa uden Rædsel, og som Naturen lykkeligviis lader det blive i Uvidenhed om Mange Aars Troskab og utrætteligt Arbeide lønnes med Utaknemmelighed. Bliver Hesten for gammel til at trække Plougen eller til at bære den naadige Herre saa stolt og ved som i henrundne Ungdomsdage, saa sælger man den til den første den bedste Hestetyran, der forøger dens Trældom i samme Grad som Alderdom og Kraftesløshed gjør den uskikket til overdreven Anstrængelse. Saaledes viser den menneskelige Erkjendtlighed sig aldrig i et ufordeelagtigere Lys, end ved Hestenes Behandling. Den Maade, hvorpaa man i mange Lande dresserer Ridehopper, kan ikke andet end oprøre ethvert følende Hjerte. Hvorvidt Mishandlingen med Sporer og Svøber ofte drives, sees tydeligst deraf, at dette af Naturen stolte, vevre og modige Dyr stundom bliver til en sky og forkuet Skabning. Sammenligner man Hestenes Behandlingsmaade hos Tyrkerne med den hos os, saa nødes man til at kalde Tyrkerne civiliserede og Europæerne uciviliserede Mennesker. "Man kan ikke tænke sig, siger Buebeck i sine Reiser i Tyrkiet og Ophold i Constantinopel: "noget Dyr, som er venligere eller kjender sin Røgter bedre, end de tyrkiske Heste. Men Tyrkerne opdrage dem ogsaa med al optænkelig Mildhed. Jeg har seet i Bithynien, da jeg reiste til Cappadocien, hvorledes Bønderne røgtede Hesteføllene medens de endnu ere smaa og spæde; hvorledes de caresserede dem, toge dem ind i Stuerne, ja næsten ved Bordet hos sig, og strøg og klappede dem idelig. Man skulde troe de holdt dem som deres egne Børn. De have alle ligesom en Kjæde om Halsen, fuld af Amuletter mod Forhexelse, som Tyrkerne især frygte for. Selv Staldkarlene vise sig ikke mindre venlige imod dem, men søge at rækkes dem ved jevnlige Kjertegn; Pryglen bruge de aldrig, med mindre den høieste Nød driver dem dertil. Derfor fatte de megen Kierlighed til Menneskene, og ere hverken bidske eller stædige eller slaae ud. Saadanne Unoder mærkes sjelden her. Men hvor er dog vor Omgangsmaade forskjellig derfra. Hos os troe Staldkarlene, at af ting er spildt, naar de ikke brumme op med barsk Stemme og Svøben ideligen sidder i Ribbenene paa de stakkels Dyr. Deraf kommer det, at alle Hestene gyse, naar de træde ind i Stalden, og hade dem lige saa meget som de frygte dem. Tyrkerne ville have dem saa spage, at de lægge sig paa Knæ efter befaling og lade Rytteren saaledes sidde opEn Stok, Knippel eller Kaarde tage de med Munden op af Jorden og flye den til Herren, som sidder paa dem. Naar Hester have lært dette, hænge de Sølvringe i deres Næseborer, der skulle forestille et Ærestegn og offentligt Kiendemærke paa deres gode Optugtelse. Jeg har seer dem blive staaende stille med eet, naar Herren faldt af Sadelen; jeg har seet dem gaae omkring langt borte fra Staldkarlen og standse saasnart han befalede dem det; ja jeg har seet de Heste, som spidsede Øren og lyttede efter Stemmen af deres Herre, der spiste hos mig oppe i Husets øverste Etage, og naar de hørte den, vrindskede af ham. De Sko, hvormed Tyrkerne beslaae deres Heste, ere ikke, som hos os, aabne i Midten, men næsten hele og flade, paa det Fødderne skulle saa meget mindre være udsatte for Stød. Ogsaa leve disse Heste noget længere end vore. Man kan her finde Heste paa 20 Aar, der have samme Fyrighed og Legemsstyrke, som de paa 8 Aar hos os. Ja, man fortæller, at nogle Heste i Sultanens Stald, som formedelst deres store Fortjenester skulde fores saalænge de levede, have bragt det til 50 Aar og derover. Baade Sommer og Vinter hylle Tyrkerne deres Heste til med Dækkener, der ere forskjellige efter Aarstiderne. Dette ansee de for nødvendigt, deels for at vedligeholde Haarenes Glands, deels for at beskytte deres overmaade kuldskjære Heste mod Frost og ondt Veirlig. Naar jeg kalder mine Heste ved Navn, svare de med Vrindsken og vende Øinene til mig, thi jeg pleier undertiden at stige ned, og med egen Haand at uddele Melonskaller iblandt dem."*) Man seer her J den franske Consul d'Hervieurs Reise til Libanon findes et rørende Exempel paa en Arabers Hengivenhed til sin Hest. En prægtig Hengst var en fattig Arabers hele Eiendom. Den franske Consul i Seyde vilde afkjøbe ham den, for at tilsende Ludvig den Fjortende samme. Længe af, hvor meget Mildhed formaaer endog over det umælende Dyr, og at denne Mildhed, der hædrer saa meget den menneskelige Natur, tildeels maa søges hos uoplyste Nationer, der ellers træde Menneskerettigheder med Fødderne. Hvor meget Forkuelse og Mishandling derimod virke paa Dyret, viser os Europæernes Heste. Den stolteste Traver, der formedelst et Legemsmeen eller Alderdom forvandles til en Vognmandshest, viser os et Billede paa Forkuelsens sørgelige Virkninger. Den bliver lad, sky, lumsk, følesløs for Hug og Slag, og selv som en afmægtig Skygge af fordums Stolthed, anstrænger den ofte, naar den føler sig alt for meget mishandlet, den sidste Levning af sine Kræfter, løber løbsk, og ødelægger Vogn og Kudsk. Man vilde ikke saa ofte høre til Ulykker paa Gader og Landeveie, dersom Hestene bleve mildere behandlede. Men det gaaer med disse Dyr som med alle mishandlede Skabninger: Mishandling avlev Had, Lumskhed og Skadelyst.