Københavns Adresseavis, 1769-01-24
Et Brev fra Pascal Paoli De veed uden Tvil, hvorledes jeg virkelig er findet henseende til vor nærværende Stilling. Min Character har ikke været som en Romanheldts, en Quixotes og AmadisCharacter. Jngen Ting er meere virkelig, end det, som jeg ved megen Møye og Arbeyde stræber at vinde. Men er det som jeg ved saa megen Møye og Arbeyde stræber at vinde, ikkun en Chimære og intet virkeligt, saa bedrager jeg mig. Det er sandt, dog skal min Vildfarelse ikke foranledige mig til at jeg skal overgive den almeene Sag. Hvad er for den største Deel de Ting, som Menneskeer efterjager, andet en glimrende Chimærer, som vor spillende og bedragne Jnd bildning selv skaber, og som ellers ere ingensteds at finde? Efter denne Grundsetning vil jeg fortsette min første Plan, og dersom den Frihed, som jeg søger, er ingensteds at finde saa er den min Fiende, der vover at fordrive Taage og adsprede Skien for mine Øyne. Man lade mig beholde min behagelige Drøm, der synes for mig at være Sandheder, saa lig. De Tilbud, som ere mig giorte, fornærmer min Ære, og strider imod Frihedens Aand, som med mit Blod løber omkring i mine Aarer, og som endog skal være i den sidste Draabe. De kiender meget lidet til Corsernes Mod, dersom De kan troe, at de nogensinde skulle begive sig under et fremmet Aag. Alle Gennesernes Foretagender har inte udrettet imod deres Heltemod og imod deres Lyst og Kierlighed til Frihed, og vi skulde underkaste os en fremmet Magt, som kommer til os, og tilbyder os sine Lænker, De Klipper, der omgiver mig, skal før smelte og dryppe, som Vox, end jeg vil blive en Forræder i den Sag, som jeg har tilfælleds med den nedrigste Corser. Ney, aldrig vil jeg være nedrig nok, til at ødelegge mit Fæderneland, efterat jeg var ædel, til at forsvare det Dersom nogensinde en Mand i Verden skulde være i Stand, til at tvinge og fængsle mig, saa skulde det være Greven af Marbeuf, og Kongen, hans Herre havde aldrig kundet skikke en meere fortryllende Mand herhid. Men, De veed, Sir, at det gaaer med Friheden ligesom med Sundheden, man kiender ikke dens Værdie og Kostbarhed, førend man har mistet den. Den er den største Lyksalighed i Livet. Lad de elendige Slaver krybe omkring for deres Herrers Fødder, og forsage alle Menneskelighedens naturlige Rettigheder; hvad mig angaaer, saa har jeg lært, at være frie, jeg veed, hvorledes man skal leve frie og døe frie; dersom jeg havde til Liv, saa vilde jeg opofre dem alle; jeg har ikkun eet, men det skal ikke vare længer end min Frihed. Vær forsikkret, Sir, jeg bliver ævig ubevægelig. Gulde taber sin Glands, naar det bliver tilbudet imod Friheds Forliis. Ære kan ikkun forblinde Daarer, naar man ikke kan faae den, uden at forsage den menneskelige Naturs Rettigheder. Hvad Nytte kan det være for mig, at jeg kan befale over en Mængde Slaver, der kommer til mig, og kaster sig ned for mine Fødder, naar jeg et Qvarteers Tid derefter maae atter kaste mig ned for en andens Fødder, igien, som er en Grad høyere end jeg, Falder jeg, et Offer for Friheden, saa falder jeg ædel, og lærer andre at opofre sig for det almindelige Beste. Vor Lyst og Kierlighed til Frihed bliver ikke begravet i vort Fædernelands Ruiner, den bliver ved Jld og Sværd oplivet, og af Asken bliver den igienfødt, og i Lænker vil den voxe og tiltage. Af en slagen Heldtes Blod vil tusinde Helte opvoxe igien, deres Blod vil, ligesom Tertullian siger om de første Christendommens Martyrer, være frugthart, og her skal aldrig mangle paa Heldte i Corsica.