Københavns Adresseavis, 1774-08-30
Om hans Ophold paa Øen fortalte han følgende Merk værdigheder. Han havde havt en Stridighed med Kapitainen paa Skibet, som var landet ved denne Øe, og da Skibet var blevet læk, saa havde han heller vildet blive paa Øen. Han havde tilforn været derpaa, og havde forsynet sig med Brænde og Vand. Han havde taget sine Klæder, Sengedyner, en Bøsse, noget Krud, Blye Kugler og Tobak, en Øxe, Kniv, Kiedel, en Bibel, og nogle mathematiske Jnstrumenter og Bøger med sig. Han ernærede sig saa got han kunde. I de første otte Maaneder kostede det ham megen Møye, at overvinde den Angest og Tungsindighed, som han følede i Eensomheden. Han byggede sig to Hytter af Pebertræ, tækkede dem med langt Græs, og forede dem indvendig med Gedeskind. Gederne skiød han, naar han havde dem fornøden, saa længe hans Krud varede, som bestod ikkun af eet Pund. Da dette var opbrugt, forskaffede han sig Jld derved, at han rev to Stokke af Pebertræ sterkt tilsammen paa sit Knæ. I den lille Hytte tillavede han fine Levnetsmidler; i den store sov han. J Førstningen spiiste han ikke, førend Hungeren nødte ham dertil, deels af Harme, deels at Mangel paa Brød og Salt. Han gik heller ikke til Sengs førend han ikke kunde vaage meer. Pebertræer, som brændte meget klart, tiente ham til Jld og Lys, og veder qvægede ham ved sin behagelige Lugt. Han havde kunde faae Fisk nok, men formedelst Mangel paa Salt gad han ikke æde dem, efterdi de foraarsagede ham Durchløb, undtagen Søekrebs. Af Gedekiødet havde han kogt gode Supper, og imedens han havde opholdt sig der, havde han alt skudt og dræbt 500 Geder, og endda fanget flere, som han merkede paa Øret og lod løbe. Da ham fattedes Krud, fik han fat paa de vilde Geder ved hans Fødders Gesvindighed. Hans maadelige Levemaade havde befriet ham fra alle grove Vædsker, og givet ham en ugemeen Gesvindighed, saa at han kunde løbe oplad Klipper og Bierge. Rogers havde en engelsk Bulbider, hos sig, hvilken han gav Selkirk med til Jagt. Men han opløb altid Hunden. Engang, da han endnu var allene paa Øen, havde hans Jagt dog nær kostet ham Livet, Han faldt med en Geed fra en meget høy Klippe ned i en Dal, mistede Sandsen, og fandt da han kom til sig selv igien, at Geden laae død under ham. Først efter ti Dages Forløb kunde han bevæge sig saa meget, at han kunde komme derud fra igien. Endelig fandt han Smag, hans Mad uden Salt. Han fandt ogsaa en Overflødighed af gode Roer, som Kapitain Dampier havde saaet der. Jligemaade var Opdagelsen af et Slags sort Peber, meget tienligt for ham imod Opblæselser og Kniben i Maven. Hans Skoe og Klæder havde han ti sidst saaledes afslidt, at han maatte behielpe sig uden samme. Hans Fødder, bleve saa haarde, at det varede længe, førend han kunde gaae med Skoe igien. Han blev i Førstningen meget plaget af Rotter. De gavede paa hans Fødder og Klæder, naar han sov, hvilket nødte ham til at lokke Kattene til sig med Gedekiød, hvorved de bleve saa tamme, at de løbe i hundrede Tal omkring ham, og inden stakket Tid, befriede ham fra alle Rotter. Han gjorde ogsaa nogle unge Geder tamme, og naar han vilde forlyste sig, saa sang og dandsede han undertiden med dem og med sine Katte. Paa denne Maade overvandt han tilsidst sine Besværligheder ved Forsynets Hielp og sine muntre Aar, thi han var den gang tredive Aar gammel. Han gjorde sig en Kiortel og en Hue af Gedeskind. Et Som var hans Naal. Da han havde noget Lerret, syede han sig ogsaa Skjorter, og heftede dem sammen med Traad af hans Strømper. Øen var i øvrigt meget behagelig, da Vinteren ikkun var meget maadelig i Junii og Julii Maaneder. Denne Alexander Silkirk havde omhyggelig anmerket alle sine Hændelser. Det var virkelige Begivenheder, hvoraf den allermindste Deel er meldt her. Han gik med Rogers til Engelland, og skrev hans Reyse op med alNøyagtighed. Han gav sine Papirer til Daniel Desoe, og bad ham, at bringe dem i Orden. Men denne bedrog ham, formerede dem med opdigtede Eventyrer og Afskildringer, og gjorde altsaa sin Rovinson Crusoe af denne Forraad af Sandhed og Opdigtelse. Den straffede Hovmod. Midt i det store Verdens Hav, som man kalder Sydsøen, ligger en Øe, som er bekiendt under Navn af Salomonsøe, og bliver omgivet af nogle andre Øer, der ikke er saa betydelige. En af den nærværende Konges Forfædre, som regierede uomstrænkt over disse Øers Jndvaanere, var berømt af sin Viisdom. Han havde været den første Lovgiver forsit Folk, og havde givet disse Øer det Navn, som de i nogle Hundrede Aar har ført. En stor Herre paa den fornemste af disse Øer indbildte sig, at han ikke kunde udmerke sig anderledes iblant hans Lige, end ved en ufornuftig Stolthed, og ved en haard og foragtelig Opførsel imod de Ringere. Havet strømmede lang hen ved hans Slots Mure. Jagt og Fiskerie vare hans vigtigste Forretninger, og aldrig havde et Menneske sat saa stor Ære og Berømmelse derudi, eller gjort sig saa frygtet i Landet.