Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-09-03
J Næsby Kirke ligge endeel Adelige begravne, hvoriblandt Admiral Henrik Bielke til Ellinggaard, Ridder af Elephanten og Geh. Raad, død 1683. Et Monument af sort og hvid Marmor har Steen Brahe til Næsbyholm ladet opreise over sine to Hustruer Birgitte Rosenkrant, (d. 1588) og Christine Holk (d. 1599) ligesom han og 1585 lod udhugge en Jndskrift i Steen over Næsbyholms Post. Abildgaard aftegnede 1757 et Monument, opsat 1557 over en Rosen krands, som med sin Hustru er malet meget pynteligt paa en Blytavle, omgivet med en heel Deel Vaabner af brændt Pottemagerleer. Her Egnen heromkring er saa malerisk skiøn, at den kunde fortiene en Clande Lorrains eller en Frederike Bruns Pensel. Den vide, frie Udsigt aabner en saa mangfoldig Afveksling af Dale og Bankestrækninger, af Skove og Sletter, af Kornagre og Græsmarker, at man ikke veed, hvor man helst skal dvæle. Til hvad Kant man vender Øiet, ligger det rigeste Landskab udbredt, jeg stod i Timer, og mit Syn kunde ikke mættes. Den dybe Dal, hvor Suusaaen stivklædt, et blaa glimrende Sølvbaand, slynger sig i mange Bugter mellem lyse Enge og grøderige Aare; hvor Broby Kirke hæver sig frem, næsten skiult af Træer og Bakker; hist over den store Slette, begrændset af Skove, bestrøet med Kirker, Gaarde og Landsbyer; her Bankernes høie Toppe omkrandsede med Skov, en høiere Eng hævende sig i det klareste Sollys over Skoven, og Engen i Horizonten atter begrændset af mørke Skove – saaledes nye Udsigter, og lige skiønne, hvorhen man vender sig - dette er meer end jeg vilde prøve paa at skildre. Jeg glemte mig selv i den herligste af alle Nydelser; men jeg vaktes af mine lykkelige Drømmerier ved at mode et Syn af forskiellig Natur, der for nogen Tid bød mig at glemme Øieblikkets Liv, og forflyttede mig ind i en heel anden Verden. Paa Næsby Præstegaards Marker, ikke langt fra Aaen, giemtes og fordum (efter Pontoppidan) en katholsk Oblatæske med latinsk Jndskrift, forfærdiget 1522 under en Præst, som hedte Hr. Hans Fittefad. Dette heel pudseerlige Navn var i Jnscriptionen ziirligen oversat ved Johannes Jac. Vittevadus. dog i en betydelig Hvide, ligger en mægtig Skav høi, en af de største jeg hidtil havde seet. Den har en aflang Skikkelse, og dens Længde var over 60 Skridt. Den har været kringsat med to eller flere Rader Stene, men mange af disse ere borttagne. Indgangen til Høien er i den vestlige Ende. Ved den østlige finder man endnu en stor Hob af svære Stene (jeg talte over 30), som ikke ligge i Rad; men i uordentlige Dynger omgive en meget stor flad Steen, der ret midt for rager frem af Jorden ved Høiens Fod. Den har paa Overfladen to Render eller Fordybninger, der kiendeligen ere indhuggede. Jeg tog den for en Offer steen (efter Beskrivelsen, som Hr. Amtsprovst Mønster gav mig over disse); i det mindste har denne Tanke dog vel nogen Rimelighed. J den modsatte Ende af Dyssen har Hr. Provst Bryn dum begyndt at lade grave, og tæt under Jordens Overflade stødte man paa en flad Dæksteen, hvoraf en Deel endnu ligger skiult under Jorden. Den synlige Deel maalte jeg, og fandt den henved 3 Alen lang og 1 1/2 til 2 Alen bred. Vore Oldgrandskere maa bedømme, om denne Kæmpedysse har nogen Mærkværdighed. Jeg for min Deel ønsker intet mere, end at denne Høi vel maa opgraves saavidt, at Dækstenen og Gravhulen bringes for Dagens Lys, men at Hulen derefter maa blive urørt, og ikke, som Høiene ved Sigersted og saa mangfoldige andre af de største og mærkværdigste Kæmpegrave, ødelægges, ei blot ved Agerrydning og Vindelyst; men ved en Nysgierrighed, der sielden lønnes med andet, end nogle Been og Potte Faar, hvilket i mine Tanker ikke kommer og mod Beskuelsen af et sligt helligt og ærværdigt Fortids minde i urørt Heelhed. - Af Hr. Sørensen, den Tid Vicarius i Glumsø, hørte jeg, at nær ved denne By har Stormen nyligen oprevet en stor Bøg, og derved bragt for Dagen en jævn, fast Brolægning af Flintesteen noget under Jordens Overflade, omsat med Kampestene, i Nærheden af en Gravhøi. Her kan maaskee ogsaa formodes at have været et Offersted. Hr. Sørensen troede, at have fundet Spor af Jldens Virkning paa Flintestenene. Saaledes svandt i Naturens Skiød en Dag. hvis Erindring jeg med Glæde gienkalder. Aftenskumringen faldt paa, inden vi forlode Næsby. Mit Selskab skiltes jeg fra i Liunge. Ene i Nattens dybe Mulm vandrede jeg tilbage til mit fædrene Hjem paa vildsom Stii de mørke Skove. Var dette den Vei, jeg for nogle Timer fandt saa yndefuld? – Borte vare nu de herlige Straaler, som brødes i Træernes høithvælvede Kroner, som skabte tusinde skiønne Syner i en mild, dæmpet Lysning. Borte var det friske kvægende Liv, som aandede i hver Blomst og hvert Træ, som talte i Fuglenes glade Sang, i Kvægets muntre Brølen. Dagens tause Broder dækkede Jorden med sit sorte Slør.