Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-19
Under den 18de Januari d. A. er ved Christiania Bytingsret afsagt Dom i denne Sag, hvis Sammenhæng er korteligen denne: Da en mod Tiltaltes Broder, Boghandler H. A. Hielm, af det Offentlige anlagt Sag, for Misbrug af Trykkefriheden, nemlig Sagen angaaende det i Nationalbladet for 1821 indførte Stykke, Complimenter ved C. M. Falsen og sammes Noter, den 6te November f. A. skulde procederes i Høiesteret, kaldte Tiltalte en paa Aggershuus Fæstning værende Slave, ved Navn Peder Hansen Kreydahl, til sig, og idet han yttrede Deeltagelse i den Stilling, hvori Slaven, som han fra sine Ungdomsaar havde kjendt og for hvem han havde været Defensor, nu befandt sig, og forestillende ham, at han muligen kunde redde hans Broder, hvis han vilde paatage sig Forfatterskabet til de 2de Stykker i Nationalbladet, hvorfor denne er under Tiltale, forleddede han bemeldte Slave til at udgive sig som Forfatter til de omhandlede af det Offentlige paaankede Stykker, nemlig ovenmeldte Complimenter ved C. M. Falsen og de saakaldte Pro fetter ved C. M. Falsen, hvorhos Tiltalte betydede Slaven, at det værste, der rimeligviis vilde kunde hænde ham, var Landsforviisning og foreslog ham i saa Tilfælde at tye til Engelland, samt lovede ham Understøttelse og Recommendationsbreve. Efter tvende Slaven af Tiltalte forelagte Concepter skrev og underskrev Slaven derpaa tvende antidaterede Breve, hvoraf det ene indeholdt en Begjæring til en Student Müller om at besørge Manuscriptet trykt i Nationalbladet, og det andet en Anmeldelse til Tiltalte fra Slaven, om at han (Slaven) var Forfatter. Det er in confesso, at disse Breve, angik de omhandlede tvende paaankede Stykker, i Nationalbladet, og at de skulde blive afbenyttede som Beviser for at Slaven Kreydahl var Forfatter til disse Stykker, for derved at redde Boghandler Hielm, som imidlertid baade var uvidende om denne Foranstaltning og desuden paa Opfordring havde erklæret, at han ikke vilde have dermed at bestille. Efterat Tiltalte havde faaet de omhandlede Breve istand, henvendte han sig til Actor og Defensor i Sagen mod Boghandler Hielm for Høiesteret, Advocaterne Aars og Sørensen, med Tilkjendegivende, at han nu havde faaet opgivet Forfatteren til de paatalte saakaldte Complimenter, hvorhos han for Defensor ikke utydelig yttrede, at Krey dahl ikke var virkelig Forfatter, men at han skulde være det, fordi han intet havde at tabe derved, anmodende Defensor derhos at fortie denne Omstændighed, samt bemærkende, at han vel længe havde lovet sin Broder Boghandleren, at redde ham, men at han havde opsat at gjøre noget ved Sagen til sidste Øieblik, af den Aarsag, at han frygtede for at Baron Wedel (som Commandant paa Fæstningen) skulde komme til Kundskab om Sagens sande Sammenhæng, og efter at have overleveret Actor Slaven Kreydahls Breve i denne Anledning, dateret 5te Juni 1821, anmodede Tiltalte denne om at andrage, hos Høiesteret paa, at Sagen mod hans Broder maatte forbigaaes, indtil Tiltalte ved NotarialForretning havde tilveiebragt fuld juridisk Vished for at Brevet var skrevet af Slaven Krey dahl. Da Høiesteret imidlertid bestemte, at Sagen strax skulde procederes og Boghandler Hielm ikke vilde indlade sig paa at opgive nogen anden som Forfatter til det omhandlede Stykke, saa havde Brevet ingen videre Følger, men skal være blevet tilintetgjort. Den beskikkede Actor, Underfogden Procurator Gude, ansaae Tiltalte overbevist om, ei allene at have været Aarsag i personelt Falsk, da Slaven Kreydahl blev forledet til at udgive sig for, hvad han ikke er, og derved er tilsigtet saavel en Andens Fordeel, som Skade for Staten, forhvem det ikke kan være ligegyldigt, om den Skyldige eller Uskyldige bliver straffet, men ogsaa at have været deelagtig i selve Forbrydelsen, da Tiltalte fuldførte Handlingen, ved at lade det omhandlede Brev, som Corpus delicti, indlevere i Høiesteret, bemærkende derhos, at Tiltaltes Stilling som Embedmand, og in specie som Regjeringsadvocat, gjør hans Brøde end straf værdigere, saa at den maatte have den af ham paastaaende Straf til Følge. – Derimod har deels Tiltalte selv i et med Defensors Jndlæg fremlagt Udtog af et Brev, deels hans Defensor søgt at fremstille hiint Forhold som ei allene brødefrit, men ogsaa som tilladeligt, ja endog lovligt, eller i alt Fald kun af den Beskaffenhed, at det med Mulct kan afsones; men Retten var af den Formening, at den blot havde at hold sig til det Spørgsmaal: "Om Nogen, in Specie en Kongel. Embedsmand, kan ansees at have forbrudt sig imod Lovene, sin Embedsed og sine Pligter, ved at have formaaet en uvedkommende Person, in Speci, en Slave, til at paatage sig Ansvaret og Strafskylden for en Brøde, for hvilken en Anden actioneres, for derved at redde denne fra Lovens Straf, og om man ustraffet kan udgive eller lade udgive og benytte Documenter, som indeholde deslige falske Erklæringer, Retten finder, at det er mindre væsentligt, enten Brøden, der saaledes skal overføres paa en Anden, er en Trykkefriheds-Lov eller anden Lov, som overtrædes, og da Statens Tarv, Retfærdigheden og Lovene i Almindelighed fordre, at den Skyldige selv, saavidt denne kan udfindes og opdages, skal drages til Ansvar for Lovens Overtrædelse, saa er enhver Handling, hvorved Staten hindres i at straffe den rette Skyldige, ulovlig, og det kan altsaa lige saa lidet være tilladt, at fremstille en Uskyldig i den Skyldiges Sted, som at unddrage den Skyldige aldeles fra Lovens Arm. Den, der er Aarsag til, at en Uvedkommende paatager sig Ansvaret for den virkelige Overtræder, krænker Retfærdigheden, og hans Forseelse staaer ved Siden af dens, der bidrager til en Forbryders Undvigelse, ja, synes endog strafværdigere, da den tillige involverer et Slags Falsum. Er den, der bidrager til, at en saadan Handling foretages, endnu desuden Kgl. Embedsmand, og den, han vil lade Justitsen, uforskyldt straffe, en Slave, en dømt Forbryder, saa overtræder han ikke allene derved sine Pligter, som Statsborger, men ogsaa sin som Embedsmand aflagte Eed, synes derhos at drive Gjæk med Justitsen, og at haane Lovene ved at lade dem forfølge en Person, der ikke kan tabe eller lide synderlig meget ved at straffes. Vel har Tiltalte formeent, at det i Trykkesager ikke interesserer det Offentlige, enten den virkelige Forbryder d. c. Forfatteren, eller Bogtrykkeren, eller Udgiveren, eller hvilkensomhelst Anden, straffes, da Psendonymitet formeentlig er tilladt, siden dette ikke udtrykkelig er forbudt ved Grundlovens §. 100, eller i Frd. af 27 Sept. 1799. men Retten meente, at Loven ikke kunde antages at tillade noget Slags directe eller indirecte Misbrug eller Falsum, som Psendonymitet, anvendt paa den Maade, som Tiltalte vil drive igjennem, i sig selv er, og at Lovene i Trykkefrihedssager ville, at den rette Skyldige, saavidt mueligt, bør udfindes og straffes, i det Forordn. af 27 Sept. 1799, §. 17, byder, at Forlæggeren og Trykkeren af et Skrift skal indestaae for, at den navngivne Forfatter er den sande; at i manglende Fald hine skulle dømmes i Forfatterens Sted; og at Bogtrykkeren i visse Tilfælde skal forsyne sig med Borgen, førend han trykker noget, eller i Mangel deraf selv staae til Ansvar &c. Kan end ikke altid den virkelige Forfatter blive dragen til Ansvar, og enten Forlæggeren eller Bogtrykkeren i dennes Sted blive dømt, saa berettiger dette dog ikke Nogen til at sætte en aldeles Uvedkommende ind som Forfatter, efterat hiin, ved at udgive og trykke Skrifter, ikke allene paa en Maade have deeltaget i den samme Forbrydelse, som Forfatteren, men ogsaa, ved ei at sikkre sig Forfatteren, eller forsyne sig med Borgen, have overtraadt positive Lovbud og Forskrifter, der kunde have betrygget ham mod Forfølgelse. Henseende til, at Grundloven hjemler Trykkefrihed under hver Form, da er det vel tilladt, at skrive saavel uden, som under fingeret Navn, naar denne har intet at erindre derimod, men naar det qvalificerer sig til Paatale, saa maa det interessere Justitsen, saavidt mueligt, at udfinde og tiltale den rette Forfatter, at ikke denne, under Anonymitetens og Pendonymitetens Dække, ustraffet skal kunne vedblive at fornærme Staten, eller enkelte af dens Jndividuer, medens Justitsen fægter mod Slaver eller andre saadanne Personer, paa hvem enhver Straf forfeiles. Den af Tiltalte paaberaabte Omstændighed, at det paatalte Factum ikke kan straffes, fordi ingen Fornærmelse kan finde Sted, naar den, der paatager sig Forfatteransvaret, frivilligen har samtykket deri, kan ikke forandre det Strafværdige i Handlingen. Tiltalte erindrede, at han søgte at redde sin egen Broder, som formeentligen ikke paa anden Maade stod til at redde, og meente, i alt Fald at have handlet efter hvad han ansaae for Ret, og derved ingen positiv Lov er tilsidesat. Retten fandt, at Domstolen ikke kunne tage i Betragtning billighedsargumenter, hvilke ingenlunde kunne bevirke Frifindelse, og at hine Forhold ikke kunne berettige ham til at krænke Retfærdigheden og tilsidesætte den Eed, han havde aflagt til Kongen og Lovene. Som der gives mange Forbrydelser, som ei findes benævnte i Lovene, men som dog ere strafbare, saaledes maa Tiltalte selv ansees at have føltdet Urigtige i sin Fremgangsmaade derved, at han opsatte samme til det sidste Øieblik, for at det ikke skulde opdages, og anmodede Advocat Sørensen at fortie samme. Hvad P. H. Krey dahl angaaer, som Tiltalte mener, ikke egentligen kan ansees for Slave, da er han dømt for uredeligt Embedsforhold til at have sit Embed som Oppebørselsbetjent forbrudt, samt hensættes til Fæstningsarbeide, indtil hans Eield til Statscassen er betalt, eller han ved Døden afgaaer, saa er han at betragte som Slave. Ved at lade dennes Brev forelægge Høiesteret, har Tiltalte allerede gjort hvad der stod i hans Magt, til at fuldføre Hensigten. Dommen er: at Tiltalte bør have sine Embeder forbrudte, samt betale samtlige af Actionen flydende Omkostninger a. (Den udførlige Dom, 30 Sider, stor i 8vo, er udkommet i Christiania.) Om Napoleons Ophold paa St. Helena. (Fortsættelse; see No. 25.) Intrigerne i Madrid gik Napoleon, saa ofte OMeara bragte dem paa Bane, kun løst hen over. Uden Uenighederne ved det spanske Hof, sagde han, havde han aldrig villet tænkt paa, at fordrive Familien, og da OMeara bemærkede, at i mange Skrifter paastode, at han var selv Ophavsmanden til Optrinene mellem Fader og Søn, for siden at benytte sig deraf, svarede han: en Mand, som jeg, er altid enten en Gud eller en Diævel. Hiint er ligesaa sandt, som at jeg skal have ladet komme Pichegru og Georges til Paris, for at styrte Moreau. Da jeg saae, at begge . . . vare fjendtligt sindede mod hinanden, og søgte at detronisere hinanden, troede jeg at kunne benytte mig heraf til at bortfjerne en Familie, der var mig imod; men jeg har ikke foranlediget hine Stridigheder. Havde jeg forudseet, at Sagen vilde foraarsage mig saa megen Urolighed, eller ogsaa kun koste 200 Mennesker Livet, saa havde jeg aldrig begyndt derpaa; men eengang begyndt, maatte jeg udføre den. - En anden Gang syntes han at tilstaae, at denne Usurpation ikke var opstaaet hos ham tilfældigviis. "De to store Gienstande for min Politik vare først: at gjenoprette Polen, som et Værn mod Rusland, og derpaa at fordrive Bourbonnerne fra Spanien, og indføre en Constitution, der havde forskaffet Nationen Selvstændighed, og befriet den fra Jnqvisitionen, Overtroen, Munkene, Feudalrettighederne og Byrdernes ulige Fordeling, en Constitution, efter hvilken alle, i Forhold til deres Duelighed, uden Hensyn til Fødsel, havde Adgang til de første Pladser i Kongeriget. Saaledes som de, der den Gang regjerede, vare sindede, kunde Spanien ikke være mig til nogen Nytte. Dertil kom, at jeg havde erfaret, at de havde sluttet et hemmeligt Forbund, for at forraade Frankrig. Med en virksom Regjering kunde de store Hjelpekilder, som Spanien besidder, saaledes benyttes mod Engelland, at J vilde blevet nødsagede til en Fred, med Erkjendelse af Sørettens sande Grundsætninger. Ogsaa var det mig ubehageligt, at have en Familie af Fjender saa ganske nær mig, især efterat jeg havde opdaget hiint hemmelige Forbund. Jeg stræbte efter at berøve den, som den mig. Det var mig lige meget, om minBroder eller en anden Familie kom paa Tronen, naar kun Bourbonnerne bleve bortfjernede. Efter 30 eller 40 Aars Forløb vilde Blodvenskabets Baand ikke have været mere af nogen Betydning, naar det kom an paa et Kongeriges Jnteresse." Han beklagede, at Spanien ikke vilde lade sig gjøre lykkeligt. Men, føiede han til, maaskee det er bedre for Frankrig, fordi Spanien vilde blevet en farlig Medbeiler. Guerillas, der fegtede saa tappert mod mig, angre nu deres Seier. J den sidste Tid i Paris fik jeg Breve fra Mina og adskillige andre Guerillas=Anførere, der bade om Bistand, til at kunne blive af med deres Munkeregjering. (Fortsættes.)