Kiøbenhavns Postrytter, 1786-07-24
Kiøbenhavns No. Aar. Post-Tidende, Trin Mandagen, den 24 Julii. Heraf udgives ugentlig 2de Stykker, ved P. M. Hopstner. DAN Hs. Majestæts Kongen af Sverrigs Tale ved Rigsdagens Slutning i Stokholm, den 22de Junii 1786. Velbaarne, Ædle og Velbyrdige, Ærværdige, Værdige, Vellærde, Ærbaarne, Forstandige, Velagtede, Ærlige og Redelige Gode Herrer og Svenske Mænd, Ligesom Rigets Nytte, og Forbedring i Eders egen Velfærd, allene have været Aarsagerne til denne Rigsforsamling, som jeg i Dag slutter, saa har og det Forhold, jeg har viist imedens denne Rigsdag fad, kunne tiene Eder til et overtydende Beviis paa min rene Kiærlighed til Fædrenelandet. Thi, skulde en i sig selv ugrundet Ængstelighed, som den ikke fortiener, der har gjort Eder frie, og ene og allene for Eders eget Bedste har kaldet Eder sammen – skulde denne indbildte Frygt, siger jeg, være opstegen som en Lygtemand, og have truet at forstyrre den Eendrægtighed, som jeg nu i 14 Aar paa alle muelige Maader med saa megen Møie, ja med Tilsidesættelse af al egen Jnteresse, har søgt at bevare, saa kan jeg ikke ansee den anderledes end som en Skye, som opstiger efter et langt og behageligt Stille, men som en standhaftig Taalmodighed seer forsvinde igien, i det Sandheden dog tilsidst maa vinde Seier, og den da, naar man meest søger at fordunkle den, straaler desto herligere, og træder frem med desto større Glands. Vore Aarbøger kunne bestyrke hvad jeg har sagt. Een af mine største Forgængere, den Konge, hvis Navn jeg har den Ære at føre, Gustav Erikson, han som reddede sit Fædreneland, har under sin priisværdige Regiering meer end een Gang maattet prøve denne Skjebne; dog saae han omsider Sandheden triumphere, og hans glimrende Navn gjemmes endnu til Efterkommernes Beundring, omendskiønt Misundelse, private Hensigter, bagvendt Ærgierrighed, Letsindighed og Herskesyge gjorde sig om Kap Umage for at sætte hans poesværdige Regiering, en Klik paa, ja, om det havde været mueligt, at rive det Scepter fra ham, som han havde vristet af Hænderne paa en Tyran. Saa er og først Efterverdenen den Domstoel, Konger kunne dømmes af. Den allene er det Tribunal, de maae beraabe sig paa; den allene kan være upartisk. Thi vore Tidsaldrendes Dom, deres Dadel eller Roes er i Almindelighed ugrundet. Begge Deele grunde sig paa Fordomme; men Efterverdenens Dom staaer paa langt sikkrere Støtter. Vor nærværende Tid anseer gemeenlig en god Konge for svag, og en retskaffen Konge for streng, den anseer Tolerance for en alt for stor Eftergivenhed, og skildrer en standhaftig Konge som ærgierrig. Men Efterverdenen, fælder en langt retfærdigere Dom, uden Had og Afgunst; og den er det, som eengang skal dømme over de adskillige Uenigheder paa denne Rigsdag, og over deres Hensigt, som paa den have gjort meest Opsigt; men den er det og, som skal lade mig vederfare Retfærdighed, som kan give mig Vidnesbyrd om min følgeværdige Eftergivenhed, Sagtmodighed, og om den Tillid, jeg har søgt at indgyde Eder, i det jeg har viist mig beredvillig til alt hvad der vedkommer Eders Friehed og Sikkerhed, og har afholdet alt det fra Eder, som paa nogen Maade kunde ophidse Gemytterne, eller forstyrre Eders Beraadslagninger. Thi alt hvad der angaaer mig i sær, opofrer jeg gierne og villigen af Kiærlighed for mit Rige og for vort fælles Fædreneland; efter denne Tænkemaade vandrer jeg bestandig frem, og den har jeg fulgt altid fra Begyndelsen af min Regiering. Vel er denne Bane ofte besat med Torne, saa at ikkun min Omsorg for Eders Velfærd og mine store Forfædres Mønster have været i Stand til at giøre min Gang paa den fast og urokkelig. Men som en ikke ringe Belønning for alle mine Bestræbelser anseer jeg det Haab, jeg har, at jeg nemlig skal kunne anvende de Midler, J paa min Begiæring har givet mig i Hænder, til at sætte Eder i Sikkerhed for de slemme Følger af en slet Høst, om det skulde behage den Høieste, igien at hiemsøge os med en saadan Plage. Thi jeg har et Hierte, som føler for Eder, dette har jeg allerede beviist meer end eengang, og dette Hierte skal heller aldrig vige fra mig. Men nu staaer det til Eder, tilbørligen at besvare dette med Eders Lydighed og Ærbødighed for Lovene og for mine Befalinger, og ved Eders Tillid til mig; hvilket alt jeg baade kan forlange og vente af Eder. Besielede af denne Tænkemaade, vender saa tilbage igien til Eders Boeliger. Denne Tænkemaade er nyttig og tienlig for Eder, for mig og for Fædrenelandets Velfærd. J træde nu fra i Dag af hver ind i sit eget Kald igien. Dog, førend J skilles ad, vil jeg fra dette Sted atter give Eder et nyt Beviis paa min Forsorg for Eder. Jeg eftergiver Eder det fierde Aar af de mig tilstaaede Summer (Bevilgning kaldet). Mine ved haarde Tider trykte Undersaatter trænge til at komme sig igien i gode Aaringer, og det er mig særdeles kjært, at jeg kan bidrage dertil paa en saa mærkelig Maade. Rigets nærværende Tilstand lader mig haabe Rolighed og Fred, og lover en lang Række af Tider, i hvilke intet Slags Omstændigheder vilde udfordre, at J kom sammen igien. Da Vi altsaa skilles ad paa en lang Tid, saa ønsker jeg Eder den Allerhøiestes dyrebare Velsignelse, og at enhver maae omfavne Sine igien med Glæde, i det jeg bliver Eder, alle i Almindelighed, og enhver i Særdeleshed, med al Kongel. Naade og Hyldest bevaagen.