Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-11-24
Den, som ikke erklærede Robespierre og hans Staldbrødre for de ædleste Mennesker, blev anseet for en Aristocrat, den Gang den værste Egenskab, der kunde tillægges Nogen, en Egenskab, der, som oftest, gjorde et ungt Menneske forhadt i alle Selskaber, især blandt hans Jevnlige. Disse Tider maatte forandre sig og have forandret sig. Men de vare skrækkelige saalænge de stode paa. De største Skraalere og Spektakkelmagere, de, der havde mindst Dannelse og mindst Opdragelse, havde den vægtigste Stemme i Partiets Samqvem, ikke fordi man agtede deres Jndsigter og Frihedskjerlighed, men fordi de vare blinde Tilhængere, der vovede Alt og skaanede Jntet. Derimod foragtede Partiet Enhver, der, selvtænkende, fulgte sin egen Vei, og fri for al Jndbildskhed og Selvtillid, beskedent holdt sine Meninger hos sig selv.Men netop disse sidste vare frie Mennesker, i Ordets sande og ædle Begreb, medens Partiemændene, med al deres store Ord om Frihed og Uafhængighed, vare Slaver af Partiehøvdingernes Meninger, Leiesvende, der blindt hen svore til en Fane, under hvilken deres Forfængelighed og Selvfølelse havde lokket dem. Frier, i Politiken, som i Videnskabeligheden, overalt kun den, der har en Mening, som hverken Andre have paatvunget ham, eller han vil paatvinge Andre. J det Hele er Partieaanden uden mindste Gavn. Det sande Gode kan vel en Tidlang undertrykkes af den, men det vare saalænge som det vil, saa skyder den utilintetgjørlige Rod dog nye Skud, og den mishandlede Stamme blomstrer i gjen for en ny Slægt, endog efter at den synes at være gaaet ud for den næst foregaaende. Det virkelige Slette synker og gaaer under, om ogsaa Partieaanden med Cabalens og Sophisteriets tusinde Dunkrafter vilde søge at holde det i Veiret. Jsig selv bærer det Gode Spiren til sin Vedbliven, som det Slette til sin Tilintetgjørelse. Langt være det fra mig at paastaae, at Menneskene ikke skulde tage varm Deel, saavel i Stat anliggender, der ere for dem og deres Efterkommere vigtige, som i de videnskabelige Forhandlinger, der sigte til at befæste den gode Smag og hævde Fornuften i sine Rettigheder. Uden saadan Deeltagelse lader ingen sand Dannelse eller Fædrenelandskjerlighed sig tænke. Men den bor ikke være Frugten af Partieaand. Den bør være Resultatet af rolig Eftertanke og moden Jndsigt. Man bør vide hvorfor man forguder og hvorfor man fordømmer. Man bør glemme de far egne Forhold, man staaer i, væbne sig mod Selv kjerlighedens og Forfængelighedens Bestikkelser, kort, være en Mand i Ordets egentlige Forstand, og hverken hylde eller forkaste nogen Mening, man ei selv har prøvet, var end det Partie, der proclamerer den, nok saa stort, nok saa imponerende. Alle Tiders Erfaring lærer, at Jngen er mere tilbøielig til Partieaand end Ungdommen. Psychologisk undersøgt, er dette ganske naturligt. Det varme Blod, der rinder i det unge opbrusende Menneskes Aarer, lader ham see Alting i Selv kjerlighedens og Selvtillidens Huulspeil. Enhver, som engang har været ung, maa ogsaa have gjort denne Erfaring. Ynglingen er saa fornøiet med sig selv, med sine Kundskaber, med sin Erfarenhed, at han intet inderligere ønsker, end at kunne lægge offentlige Prøver derpaa for Dagen. Ved sin Jndtrædelse paa Verdens Skueplads staaer han ligesom ved Foden af et høit Bjerg, som synes ham meget let at bestige og betragtes af ham som Maalet for den hele Vandring paa Visdommens og Erfaringens Bane. Men først naar han stakaandet har naaet Bjergets Top, opdager han den ubegrændsede Klippergn, der ligger bag ved Bjerget, og den uendelige Vei, han har at vandre, førend han naaer Forgaarden til Visdommens Tempel, førend han lærer practisk at indsee, hvorlidet han veed som Olding, og hvor meget mindre han altsaa vidste som Yngling. Det unge Menneske burde aldrig glemme, at Naturen altid gaaer gradviis frem og at den menneskelige Aand, ligesaalidet som Træets Frugt, modnes paa eengang. Der skal en Sommersol til at modne Frugten, ligesom en Vaarsol til at frembringe Blomstret.