Berlingske Tidende, 1829-12-05
Den berømte Lærde, Alexander Humboldt, skal preussisk Geheimeraad &c.) der med saa megen ædel Opoffrelse har helliget Videnskaberne sit Liv, og hvis Reiser i flere Verdensdels ydede disse et saa riigt Udbytte, har, som bekjendt, i sidste Sommer gjort en videnskabelig Reise til Ruslands yderste Grændser, uden at ændse dens Besværligheder, skjøndt han nu allerede er en aldrende Mand. Denne Reise har ledet ham til en Opdagelse, der er ligesaa interessant for Videnskaberne, som den kan vorde vigtig for Rusland. Allerede for to Aar siden havde Hum holdt, paa Grund af den paafaldende Lighed imellem Brasiliens og Urals Bjerge, formodet, at man i Siberien ligesaa vel kunde finde Diamanter, som i Amerika. Hans Reise gjennem Uralbjergene stadfæstede denne hans Formodning. Da Humholdt kom til Tovolsk, foretog han strax Undersøgelser i en Egn, omtrent 250 Werster fra Godset Perm, hvor der udvadskes Guld. Disse lønnedes med det ønskeligste Held; uagtet ingen Maskine var ved Haanden, have de Børn, der beskjeftiges med at udvadske Guld, dog allerede fundet syv Diamanter. Nu anskaffes Maskiner, for at gjøre dette kostbare Mineral til Gjenstand for en regelmæssig Bearbeidelse. I det Øjeblik, Freden var bleven sluttet i Adrianopel, sendte Feldttmarskalk Diebitsch en af sine Adjutanter til GeneralPaskevitsch, for at underrette ham herom. Da Adjutanten komtil Trapezunt, formeente Tyrkerne ham at gaae i Land; har maatte altsaa seile langs med Lilleasiens Kyst, inden han kunde komme i Land med sine Depescher. Denne Forsinkelse har giver Anledning til ny Blodsudgydelse; adskillige Fægtninger have fundet Sted imellem de tyrkiske og de russiske Tropper i Asien hvilket kunde været afværget, dersom man havde tilladt hiin Adjutant at gaae i Land ved Trapezunt. Ogsaa disse Fægtninger faldt ud til Russernes Fordeel, der uden Tvivl vilde blevet end større, dersom den tyrkiske Seraskier, da han mærkede, at Lykken var ham ugunstig, ikke havde sendt Bud til den russiske General, at han havde faaet Privatefterretning om, at der var sluttet Fred imellem Rusland og Tyrkiet. - Paa Seraskieren, hviler den Mistanke, at han har handlet efter samme Politik, som den franske Marskalk Soult under aldeles lignende Omstændigheder. Da Hertugen af Wellington havde drevet den franske Armee ud af alle dens faste Positioner i Pyrenæerne, beleirede han Bayonne, og efterlod en Deel af sin Armee, for at fortsætte denne Fæstnings Beleiring. Han selv forfulgte den flygtende Marskalk Soult dybt ind i Frankrige; først under Toulouses Volde standsede Marskalken; her tog han en fast Position. Paa samme Tid, var Freden bleven sluttet i Paris. Der er ingen Tvivl om, at Soult, havde faaet Underretning derom, men dulgte den, i Haab om, nogenlunde at gjenvinde den Reputation, som han havde tabt i dette Feldttog. De engelske Troppers Angreb paa hans Position lykkedes omsider, efter en blodig Kamp. I dette critiske Øjeblik sendte Soult, for at undgaae et totalt Nederlag, Bud til Hertugen af Wellington, at han var bleven underrettet og Fredsslutningen. Hertugen af Wellington handlede da aldeles ligesom GeneralPaskevitsch nu, han tilbagekaldte strax sine seierrige Tropper og befalede, at al Fjendtlighed ufortøvet skulde ophøre. ledes i mitidsaandag at imelConstantinopel, den 30te Octobe, sandtørsterdamme Maal. Sultanen seer med bange Forventning den russiske Armees Bortmarsch imøde og synes at ønske, at den maatte blive endnu længere i Adrianopel. Dagligen vorder han meer og meer overtydet om sin sjunkne Anseelse, og føler nu tilfulde, at han har forspildt ethvert physiske og moralskt Middel til at skaffe sig Lydighed hos sit Folk. - Man forsikkrer, at han ved den preussiske Gesandt i Constantinopel, Hr. von Royer, har ansøgt Feldtmarskalk Diebitsch om at udstæde en Proclamation, hvori Muselmændene opfordres til Lydighed imod Sultanen og Ærefrygt for de hellige Love. Men Fm. Diebitsch har vægret sig ved at opfylde Sultanens Begjæring, og erklæret, at et saadant Skridt, som han desuden holdt for et Brud paa Sultanens Værdighed, snarere maatte opløse alle Undersaatlig sydighe. Baand end knytte dem fastere. aland .Der kan ingen Tvivl, være om, at Muselmændene, der vedden russiske Invasion ere blevne bekjendte med de Fordele, som en uhindret fremskridende Civilisation og et paa Ret og Billighed grundet Bestyrelsesystem, skjænker Nationerne, ikkun med Modbydelighed atter ville bøie sig under Sultanens og hans Salte pers tøileløse Vilkaarlighed, og det er af flere Grunde at frygte at Omstændigheder, ville finde Sted efter de russiske Tropper, Bortmarsch, der ei allene kunde udsætte Sultanens Liv for Fo og nu men endog fremskynde det tyrkiske Riges Omstyrtning.