Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-10-19
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. avannannanonSyvogtyvende Aargang. No. 84. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne Tirsdagen den 19 October 1830. Fernow. Baggesen. Lavater. (Fortsat. See forr. Nr.) over Slutningen af Fernows Brev til Profess. Reinhold. Fra Triest fore vi i en Barke, i det næsten fuldkomne Vindstille paa 30 Timer over den adriatiske Havbugt til Venedig. - Den 23 Febr., ved Dagbrækningen, stege Venedigs Taarne op af Havet for os. Efter nogle Timer vare vi allerede i Lagunerne, denne svømmende Verden, og Klokken ti paa Markuspladsen, i hvis Nærhed vi, efter en halv Times Contumaz, gik i Land. Venedigs sunkne Herlighed duftede allerede imod os, førend vi satte Fod paa Land; med Holden for vore Næser ilede vi over Fiskertorvet. Paa Markuspladsen omgaves vi af en Vrimmel af Masker, Lediggjængere, Liniedandsere, Bjørnetrækkere, Tandlægger, Taskenspillere og Gøglere af alle Slags, især i Karnevalstiden. Uvilkaarligen saae jeg mig i Midten af Trængselen omkring efter Armenieren, som klarest foresvævede mig af alt, hvad jeg har læst om Venedig. Vi droge ind i Gjestgivergaarden zur Königinn von Ungarn, havde endnu nogle Timer Bryderie af Skippere, Bærere, Toldbetjente, og den første Dag for størstedelen med Undersøgelse af Spørgsmaalet, om vi ogsaa virkeligen vare i Venedig, Vist nok overbeviste mange Gjenstande os derom, men vi fandt dog alt virkeligen langt under vor Forventning. Vi havde for vor Phantasi foremalet os alle de af tusinde Reisebeskrivere beskrevne venedigske Herligheder efter en noget for stor Maale stok, og fandt nu det Modsatte. Fraregnet de Ejendommeligheder, som gjør Staden til Venedig, og udmærker den fremfor alle Verdens Stæder, fandt jeg Venedig at være den meest stinkende smudsige og hæslige Stad, jeg nogensinde saae De trangeste og krummeste Gader man kan tænke sig; de ere vel brolagte med Marmorplader; men disse kunne ikke skadesløsholde noget Menneske, der er vant til Lys og Sol, for Tabet af at være berøvet Sol og Dagslys, som i de fleste Gader ikke kunne trænge ind hele Aaret igjennem. Vist nok ere her Palladio- og Sansorino Palladserne, som søge deres Lige i Verden, herlige Kirker, den Udsigt over Havet, som man har fra Markus taarnet over de Venedig rundt omgivende, med Kirker og Klostere bebyggede Øer, over Tyrols fjerne Bjerge, og over den uhyre Stad selv, eneste i sit Slags; men Venedig har ingen Vaar, ingen Spadseregange, ingen Rosenknoppe, den er en Stenverden, og et evigt Et og det Samme hersker her, medens den øvrige Verden har Aarstidernes Omvexlinger. Ingen Verdensborger, naar han ej, beruset af Jtaliens Palladser, glemmer sig selv og Verden, vil kunne længe udholde her en trangbrystig, snever Existents; han vil snart længes igjen efter Terra kerma, dens grønnende Marker, dens duftende Enge, dens rolige Hytter. Disse Følelser paatrængte sig mig ofte, ved Skuet ud over den af Vellyst og Lidelser, af Rigdom og Armod, af Nobili og Pøbel, af Andægtige og Narre, af Hungrende og Mætte etc., sammentrængte Menneskehob, som under Karnevalet svømmer i Henrykkelser og Tummel, og den øvrige Tid vegeterer i trykkende Stillinger og Elendighed. J disse Lediggangens tre Maaneder tabe Tusinder Lyst til Arbeide for de øvrige ni Maaneder, og vorde Bedragere, Koblere, Betlere. Af disse vrimler det paa alle Pladser, i alle Gader, overalt hvor der er saa megen Plads, at en Elendig kan ligge, for med sine Buler og Saar at tilvetle sig nogle Skillinger af den med Skræktilbagegysende Fremmede. Man finder hele Grupper af disse Uslinger, saa kunstmæssigen componerede og beregnede paa Effect, at man maa beundre Smagen og Opfindelsesevnen, der søger æsthetisk at fremstille Gjenstande for Elendighed og det Skrækkelige. - Vi have besøgt samtlige aatte Theatre, paa et nær, hvor kun gives Narrestreger, for den ringeste Pøbel. Man kan ikke see noget mere Blændende og Prægtigt end Glandsen og Pragten i Theatret al Fenice og al. S. Gasparo, imod hvilke Wiener National-Theatrets ganske forsvinder. Dandsernes og Dandserindernes Skjønhed, den herligste Musik, Decorationernes og Kostummernes Pragt og Skjønhed, alt forener sig ved det mægtige Tryllerie af saa mange, til et Maal virkende, Kunster, at forskaffe den vellystigste Nydelse og beruse alle Sandser. Venedig besidder en Mængde Kunstsager. Vi have seet saa meget, som aatte Dages Ophold tillod; det er ikke mueligt i den Tid at see Alt; det er ikke heller nyttigt. Vi toge paa Brentafloden til Vands til Padua, opholdt os der en halv Dag, gik den følgende Dag til Vicenza, hvor vi laae stille i to Dage, og flittigt betragtede Palladio's Værker. Her har jeg først aldeles følt det Skjønne i Bygningskunsten. Omegnen her er herlig og frugtbar. Her begynder den Have, hvilken vi siden, ligge til Apenmmernes Fod, have gjennemvandret; thi det hele Lombardie er vel en umaadelig Flade, hvis Ennsformighed ofte har trættet os, men fra konomisk Synspunkt er den en eneste stor Have. J Verona forbleve vi halvanden Dag. Alle Gjenstande blive allerede her mærkværdigere, og italienske. De ærværdige Levninger af Amphitheatret, det bedstvedligeholdte i Verden satte os i en behagelig Beundring. Saadant et Værk, imod hvilket vore nyere Palladser og Skuespilhuse kun ere Korthuse, kunde Menneskehænder optaarne, Her stødte Erhard til os; han var allerede Dagen forud hidkommen; ved ham voxede vor Reises Jnteresse særdeles meget. J Mantua besaae vi ikkun Palladset deel T., hvor Julius Romanus glimrer i sin kjekke Storhed; hans Giganternes Fald, der indtager en heel Sal, Loftet og alle fire Vægge, og udgjør kun et eneste stort Malerie, viser, at han var værdig at være Raphaels Yndling og Discipel. Derfra kjørte vi i to Dage til Modena, en af de skjønneste Stæder vi hidtil havde seet, tilbragte der halvanden Dag, med at besee Staden og dens Kunstværker, og tage derfra til Bologna, som kun er i fire Miles Frastand. Her have vi i to Dage seet mere Skjønt end vi kunde fatte, ligesaa mange Maaneder vilde have været nødvendige, men vi kunde ikke forblive her længere. Baade Baggesen og R. ile med at komme tilbage. Her var det, hvor Herbert gjorde mig det før omskrevne Tilbud, og her vilde jeg naar jeg kun havde 300 Gylden aarlig Indtægt, være istand til ved nogle Aars Ophold at forberede mig til en Vandring til Rom, som jeg nu med ringe Møie kan besøge. Over vor Forventning tilfredsstillede forlode vi Bologna, og betraadte paa næste Station det første Trin af Apenninerne, over hvilke vi reiste i to Dage og da lykkeligen ankom til Florenz. De 8 Dage, vi skulle blive her, vil jeg for største Delen tilbringe midt imellem Kunstens herværende Mesterværker. Man maa see dem ofte, for at see dem med Nytte. Ved de første Besøg driver Nysgierrigheden os fra en Gjenstand til en anden.