Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-12-31
Skilderiet til sine Læsere, ved dets Jndtrædelse i sit tyvende Aar. Er et henfarne Aar lig de henfarne Dage Og Alt – en Drom C. Thaarup. Kiere Læser, hvo Du end er, gammel eller ung, Landsmand eller Fremmed! Det er, som Du veed, nu eengang Skik paa denne underlige Jord, at Folk festligholde deres Fødsels- og Bryllupsdag. Den Rige giver store Gilder, der, om de just ikke, som Kong Ashverus's, vare i Hundrede og 80 Dage, dog ere meget kostbare, ledsagede af Dans, Strengeleg og Fyrværkerkonst, og lader sine Gjæster drikke Skaaler paa sin Sundhed og synge Vers til sin Amindelse. Den Fattige derimod nøjes med at lade sine Børn hænge en Krands af friske Mark- og Skovblomster omkring hans lave Hytte, og feirer Dagen i det Høieste med en bedre Maaltid end sædvanligen. Om min Fødselsdag, kjere Læser, bekymre sig kun Fag; min Dødsdag ønske maaskee Adskillige. Jeg indtræder i Morgen i mit tyvende Aar *), hvilket for et Tidsskrift er tyve Gange saa meget, som for en Ol Født i October 1803 var jeg egentligen allerede for 3 Maaneder siden indtraadt deri, men det er en poetisk Frihed, som saa ding hans 80de Aar, eller for et Ægtepar dets Guldbryllup. Faa af mine Lige, især af min Legemsbygning, have opnaaet en saadan Alder som jeg, end færre ville opnaae den. Jeg er en Drackenberg blandt mine Sødskende, og har overlevet mangfoldige af dem. Betragter jeg min Sundhed og Karskhed, den Lethed, hvormed jeg endnu stedse i saadan høi Alder kan bevæge og tumle mig, den Velvillie, hvormed saa mange hæderlige Gjæster tye til mit ringe Huus, saa føler jeg mig inderlig glad; men kaster jeg et Tilbageblik paa den Række af Aar, der, eengang nedsjunkne i Tidens Hav, aldrig vil vende tilbage mere, saa staae mine Øine i Taarer. Overveier, jeg imidlertid Sagen nøiere, saa har jeg i Grunden lige saa lidt Aarsag til at græde over den forbigangne Tid, som Ægtefolk, der holde deres Guldbryllup, til at glædes over det henrundne halve Aarhundrede. Jubelbrudgommen og Jubel bruden, der see sig omgivne af en Flok glade Afkom, i tre til fire Leed, ere de ikke blevne gamle og skrøbelige, Er ikke enhver af deres Børn og Børnebørn en Streg paa deres Livs lange Primstav – en Ring paa deres Alders gamle Egestamme? Hvorfor fryde sig over Aar, som ere henrundne, og aldrig ville komme igjen - over Glæder, hvoraf kun den svage Erindring, og neppe den, er tilbage, Gives der Noget at glædes over her, saa er det Tanken om tusinde overvundne Mange benytter sig af ved saadanne Leiligheder. Farer, om dæmpede Lidenskabers tilbagelagte Bane. Jeg for min Deel, gode Læser, frydes mere over de Torne, jeg har overvundet, end over de Roser, jeg paa min lange Vandring har plukket. J det mindste Blomster skjulede stundom mangfoldige, for mig usynlige, Orme sig, og næsten bag hver Rosenhække lurede en vild og glubsk Faun, der hvert Øjeblik truede med at gjøre Ende paa mit Liv. Kastet frem og tilbage paa Tidens og Tidshændelsernes stormende Hav, vidste jeg uophørligen næsten ikke, til hvilken Kyst jeg skulde styre med min Snekke, og Oldets Compas var aldrig uden Misviisning. Hvad der var Roes det ene Aar, var Dadeel det andet, og hvad man den ene Dag ønskede, fordømte man den næste. Jeg lempede mig efter Tidens Strøm, uden slavisk at følge den, og saa meget som det, under saadanne Forhold, var mig mueligt, søgte jeg at bevare min Selvstændighed, uden at falde som Tidens Offer. Jeg har aldrig været meget forat tale om mig selv, og det er kun paa min Fødselsdag, at jeg anseer det nogenledes undskyldeligt, at være lidt aabenmundet. Dersom jeg kunde fortælle Alt, hvad der ligger mig paa Hjerte, saa havde jeg meget at sige – meget, som vilde oplyse det, som nu synes mørkt. Men Tanken er Menneskets eneste uforkrænkeligste, uangribeligste Eiendom. Tronende i vort Hjertes Jnderste, som en enevældig Monark, er den, naar Alt er tabt, det sidste, der minder os om, at Naturen dannede os til frie Fornuftvæsener. Jkke et Ord om hvad der er foregaaet fra min Fødsel indtil nu - ikke et Ord om de Trolde, der saa uafladeligen arbeidede paa, at dræbe mit Mod, svække mine Kræfter, og slukke den sidste Flamme i min Aands Lampe. Det er ikke over et tilbagelagt langt Liv, ikke over de sneehvide Aar, som omgive min Jsse, at jeg glædes ved Jndtrædelsen i den ny gyldne Port, som Kronos aabner for mig; men det er ene Tanken om de overvundne Møisommeligheder, der gjør mig glad, lig Sømanden, der, efter at have været en Tid lang en Bolt for Bølgernes Spil, øiner den Havn, han kan løbe ind i, og modtages af paa Kysten forsamlede Menneskers Jubel. Bevidstheden, at Du, min vennehulde Læser, og mange hundrede med Dig, glæde sig over min Tilværelse, og ønske mig end mange Aar at leve i, skal, selv med sølvgraae Jsse, styrke mit Mod og oplive mine Kræfter. Det har altid været mit Ønske, at fremlokke, hvor det var mig mueligt, Blomster paa Din Bane, og ligegyldig mod Mistolkning, efter svage Evner, at foreholde Dig Sandhedens Speil, for at vise Dig de Mangler, jeg troede at have opdaget. Aldeles uden Gavn have mine Bestræbelser ikke været, og vil Du see Dig omkring paa Danmarks Slætter, saa vil Du altid finde en enkelt Pode, hvortil jeg, uden Selvrøes være det sagt, har lagt Frøet, der, næsten overladt til sig selv, spirede og voxte frodigen op Jeg har ligesaalidet gjort Regning paa nogen Tak, som Fædrene, der plantede de Ege og Bøge, under hvis Skygge vi nu vandre og svale os i de varme Sommerdage. Selv Mistolkning og Utaknemmelighed have været mig ligegyldige, og Dag rens Haan og Klaffer værdigede jeg sjeldent anden Opmærksomhed end Taushedens medynksomme Smil. Jeg holdt mig altid til Cervantes Ord uagtet det almindeligen hedder, at en Orm krymper sig, naar man træder paa den, har jeg dog besluttet at trodse dette Ordsprog. J ville maaskee, jeg skulde kalde ham en Daare, en Nar og Taabe; men jeg er af andre Tanker, og lader hans Taabelighed være hans egen Straf. Desuden kan jeg forsikkre Dig, min kjere Læser, at det gaaer mig som de fleste Mennesker, om hvilke alle Andre, uden for deres Huus, bedre vide, hvad der tales om den i Byen, end de selv, eller, hvis det er tilladt at sammenligne smaa Ting med store, som Maanen, hvis Contrefei alle Jndbyggerne paa Jorden, men ikke en eneste i Maanen, selv, kunne see, endskjønt hver forstandig og grundig Erindring altid skal være mig og mit Huses Gjæster kjerkommen. Hvo er saa enfoldig, ikke at ville modtage Vink fra sin Nabo, naar han lader ham vide, at der er Tagsteen løse paa hans Huus, at Bielkelaget under samme er brøstfældigt o. s. v. Dog, naar Naboen, af lav Misundelse eller Egennytte, hemmeligen slaaer Tagstenene istykker, lader Vandet løbe ind fra sin Post, for at faae Bielkelaget til at raadne, da er der sandeligen intet andet herved at gjøre, end at overlade en saadan Nedrig til sin egen Skjebne og Tidens hevnende Retfærdighed, og, saa godt som mueligt, forekomme Virkningerne af hans Nedrighed. Men at skjændes med denne Nabo, samle Folk paa Gaden, og give Ørkesløse Anledning til en ubekostelig og kjerkommen Spas, det vil den Fornuftige nok vide at vogte sig for Førend jeg tager Afskeed med Dig for denne Sinde, kjere Læser, maa jeg endnu tale et Par Ord om min Titel, som Adskillige, der, i vortiteltravle Tid, mere holde sig til Titelen end til Sagen, lige fra min Fødsel af, ikke have været fornøiede med. Jntet havde været lettere for mig, end at give min gamle Titel Løbepas og anskaffe mig en ny, saa omfattende, saa passende, at end ikke den største Ordkløver skulde have havt noget at udsætte derpaa, og ikke med sit bedste critiske Øjenglas opdage en Feil deri. Men, gode Læser, sæt, at Du havde en gammel Tjener, der havde tjent Dig i tyve Aar tro og ærligt; vilde Du da vel give ham Afskeed, fordi nogle Damer meente, at han saae lidt for surmulen ud eller nogle Herrer troe, at hans Liberie sidder ikke saa net paa ham, som det burde Sikkerligen ikke. Det samme er Tilfældet med min Titel Den har tjent mig i en Femtedeel af et Aarhundrede, befordret mig paa en anstændig Maade igjennem Verden, forskaffet mig Agtelse og Yndest - og nu paa mit Livs Aften skulde jeg vise mig saa utaknemmelig, at give den Afskeed, Nei, aldrig, min gode, trofaste, ærlige Reisefælle, Med Dig betraadte jeg Verdens Skueplads, med Dig vil jeg forlade den! Du har fulgt mig i Sorg og i Glæde, i Uheld og Held – Du skal ogsaa følge mig i Graven, om end en heel Legion Skraalere skulde sætte Ondt for Dig! - Du, min fornuftige Læser, vil betænke, at ligesaalidet som Ludvig den Fjortende var stor, fordi han førte Titel af den Store, eller Ludvig den Femtende meget elsket, fordi han kaldtes den meget elskede, saa lidet er et Blad altid guddommeligt, fordi det fører endog den berømteste Guds eller Gudindes Navn. Hvad min Natur og mit Væsen angaaer, da er jeg blevet for gammel til nu at forandre samme og for stiv i Fødderne, til at danse efter enhver Spradebasses Pibe. Anderledes som jeg er, bliver jeg ikke i dette Liv, og den, som troer, at jeg mangler Yndigheder, eller at jeg endog har faaet for mange Rynker i Panden, og som derfor ikke finder mere noget Behag i min jevne Omgang, maa, ligesom store Folk gjøre, see sig om efter Andre, hvis Kinders Roser forekomme ham friskere, og hvis Øines Jld synes ham at have en større Glands. J vore Dage gives der jo Damer nok af dette Slags, der udkramme alle deres Yndigheder, for at tillefle sig Læsere. Hvad Møen ikke har stræbt efter, vil end mindre den aldrende Matrone. Og nu Farvel, min gode Læser - næste Gang høitideligholder Du neppe med mig nogen Tyveaarsfest. Den Diende, som nu ligger i Vuggen, og med sit Englesmiil fryder sin Moder, vil maaskee da, opvoxen til Yngling, ligesom Belzoni i Memphiss Kongegrave, opsøge balsamerede Levninger af mit Legeme, i een eller anden af Hovedstadens Bogpyramider, og hvis han, standsende ved min Grav, offter mit Minde en eneste kjerlig Taare, da nyder jeg al den Løn, jeg stræber efter. Klokken lyder. Det gamle Aars sidste Time nærmer sig - det ny, uskyldigt som en Engel, indhyllet i Fremtidens Taage, fremstiger, lig en Morgensol, fra Evighedens grændseløse Hav. Anow are vonish'd! Virtue sole survives, Immortal never faling friend of Man His guide to Happiness on hig!"*)*) Alt nu svundet er, Dyden ene overlever, Menneskets udødelige og ufeilbare Ven, Dets Leder til Lyksaligheden i det Høie Noget Mere om og imod det Forslag, at Fæstesystemet maatte ophæves. (Fortsættelse; see forr. No.) Hvad nu den anden Maade, hvorpaa Bønder gaardes Jorder af deres Eiere kunde tænkes forbedrede angaaer, denne nemlig, at Eieren paalagde Brugeren, Tid efter anden, at udføre de derhen hørende Arbeider, da kunde denne meget godt finde Sted, uden at det nu gieldende Fæstesystem derfor skulde ophæves. Hvad hindrer en Godseier, naar han bortfæster en Gaard, da at betinge sig, at Fæsteren, mod bellig Hielp eller Erstatning, skal udføre dette eller hiint til Gaardens Forbedring. sigtende Arbeide, og da i Tiden igjen, alt eftersom dette bliver til Gavn for ham, svarer Eieren en forholdsmæssig høiere Afgift, Dette kan en Fæster gjøre ligesaa godt som en Forpagter, og en Eier, som har Evne og Villie at anvende noget paa sine Bøndergaardes Forbedring, kan derfor ikke skjønnes at have større Opmuntring, hertil, om det stod ham frit for at bortforpagte sine Gaarde, end nu, da han maae bortfæste dem paa Livstid. Thi i dette Tilfælde kan han vinde, ligesaavel som i hiint, ved at indføre Forbedringer; vist nok kun Tid efter anden, alt eftersom Gaar denne blive fæsteledige; men samme Jndskrænkning var han jo ogsaa underkastet, om Forpagtning blev tilladt; thi ved de Gaarde, der engang ere bortfæstede paa Livstid, maatte han dog vel ogsaa først oppebie Fæsternes Afgang. Overalt synes den, efter Jndsenderens egen Tilstaaelse, næsten paa alt Proprietairgods i hele Danmark foretagne Udskiftning og Udflytning, og hvis Grund Jndsenderen selv siger mere bør søges i en vel forstaaet og meget tilladelig Egenkierlighed, end i høi patriotisk Opofrelse, den synes jo ogsaa at vidne om, at Godseierne selv ved vort nuværende Landboesystem, ikke savner Opmuntring til, endog med betydelige Bekostninger at gjøre Forbedringer paa deres Bøndergods, og næsten skulde jeg troe, at hvor hine Forbedringer, Udskiftning og Udflytning er skeet, de andre mere eller mindre nødvendige Forbedringer, endog uden synderlig Medvirkning fra Godseierens Side, nok vil komme af sig selv, da vist saare mange Fæstere vil sætte deres Gaarde i en god Drivt og gjøre Forbedringer paa deres Jorder, uden at giøre sig de ængstelige Betænkeligheder, som Jndsenderen mener maatte tilbageholde dem derfra, og som virkeligen ogsaa ere af den Beskaffenhed, at man vanskeligen kan indsee, hvorledes en, efter fornuftige Grunde handlende Mand, i dem skulde kunne finde Motiver til at efterlade de Forbedringer, han kunde gjøre paa den Gaard, han har i Fæste. Naar en Fæster i en Alder af 30 Aar eller noget derover tiltræder sin Gaard, som jo almindeligviis er Tilfældet, da er det dog altid mindre sandsynligt, at han døer i Dag eller i Morgen, end at han opnaaer en høiere Alder, og jeg mener, han vilde handle som en Daare, om han undlod det, hvoraf han kan høste Nytte til en Tid, han sandsynligen kan vente at opleve, for det vel muelige men usandsynlige Tilfældes Skyld, at han skulde døe i sine bedste Aar. Og selv om dette Tilfælde oftere indtraf, end det virkeligen giør, indseer jeg dog ikke, hvorledes Jndsenderen kan paastaae, at en saadan Fæster paa sin Kones og sine Børns Regning havde spilt et saa voveligt Haardspil, aldenstund hans Enke bliver ved Gaarden efter hans Død, og de Forbedringer, han har gjort, saaledes kommer hende, og derved tillige ogsaa deres fælleds Børn tilgode. Desuden ere saadanne Forbedringer sielden af den Beskaffenhed, at de kunne koste betydelige Summer i rede Penge, men de vil almindeligviis kunne iværksættes ved Arbeider, som Manden, hvis han er flittig og stræbsom, selv tilligemed sine Tjenestefolk kan udføre.