Viborger Samler, 1837-01-05
J Kbhvnsp. No. 366 læses en Artikel med Overskrivt: Vor Trykkefrihed og Motto af General Foy. La societe est tranquille, ce sont vos loix qui Pagiteront. Forfatteren gjør heri opmærksom paa, at Stænderforsamlingerne, istedet for, som man havde haabet, at arbeide paa en Udvidelse af vor ved saa mange, saa unaturlige Baand betyngede Trykkefrihed, saae sig ved Omstændighederne nødsagede til at indskrænke sig til at fraraade enhver Forandring i den bestaaende Trykkefrihedslovgivning. Saavidt siger Forfatteren – er det altsaa kommet med os, at Forordn. 1799 er bleven til Liberalismens Palladium, den Forordning, der bragte Sorg og Mismod over hele Danmark, da den udkom – en Forløber for, og, for en maaskee ikke ganske ringe Deel, en medvirkende Aarsag til vore paafaldende Ulykker, Denne Forordning - ak, i sin oprindelige Skikkelse vilde den nu blive betragtet som en sand Velsignelse! nei, det vi kæmpe for, er Forordn. 1799, med hele denne Comethale af 1805, 10, 14, 18, osv. osv., med hele sin Suite af Placater, Rescripter, Cancelliskrivelser, af Tillæg, yderligere Bestemmelser. Fortolkninger – det er Factorer ne af det Resultat – Resultatet af et halvt Aarhundredes Stræben – som vi ikke ville slippe, som vi holde fast ved, som ved et Redningsbræti al Synkefærdighed, Dog, Sagen er for alvorlig til at dens comiske Side tør kunne gjøre sig gjeldende, og hvor meget vi end fristes ligesom til en Slags Nødværge mod al Forsagthed – Spottens Dæmon skal ikke faae Magt over os. Men det ville vi dog sige, og skjøndt Alle vide det, kan det ikke skade, at de høre det om igjen, at der i Danmark gaves en skjøn, en herlig, en uforglemmelig Tid, da skeete der store Ting iblandt os, og en Fremtid syntes at oprinde for vort elskede Fædreland, rig paa Velsignelse og Glæde – da havde vi Trykkefrihed; men saa kom der en sørgelig, mørk, elendig Tid, og Misgreb og Ulykker, stormede ind paa os, og vi vare Undergangen nær, da mistede vi vor Trykkefrihed, lidt efter lidt, paa ganske lidet nær og hvis Lykkens Sol atter engang opstaaer for os – da ville vi atter erholde vor Trykkefrihed tilbage. Men det vi nu ønske – trygle – fordre –, det er ikke nye Rettigheder, det er jo intet andet, end at beholde det Lidet, vi endnu have - de stakkels Rester af vor Fortids Arv, reddede ud af vort sørgelige Nationalforlis." Forfatteren udtaler herpaa sin Overbeviisning om, at dette Lidet ei vil blive os berøvet, da Folket ved flere Leiligheder har viist sin varme Jnteresse for denne Sag, og yttrer det Haab, at ingen Statsmand, der mener det godt med Kongen og Folket, kan ville give Kongen et Raad i denne Sag, som "vil compromittere den Harmonie, der udgjør det store Statsselskabs som ethvert mindre Samfund bedste Lykke." O skulde endog, hvilket Forfatteren erklærer ikke at være Tilfældet, Cancelliet tilraade Kongen at gjøre, hvad begge Stænderforsamlinger have fraraadet, saa erklærer han sin Overbeviisning at Kongen neppe vilde følge et saadant Raad. Selv om Placaten skulde udkomme, hvilket da sikkert snart vilde bevirke en Reaction, vilde man vistnok blive ved at skrive ganske som hidtil, og Domstolene blive ved at frifinde, saalænge der ei gjordes virkelige Brud paa Ret og Ære. En anden Følge vilde være, at Folket tabte noget af den som det synes F. – noget overdreven Tillid til Stændernes Virksomhed. Cancelliet mener han - synes mere at sætte deres Raad i Classe, med Amtmænds og Biskoppers Erklæringer, Grosserersocietets og Sundhedscollegii Betænkninger o. s. v. end egentlig at røbe nogen riig tig Erkjendelse af Stænderinstitutionens Betydning som et aldeles væsentligt Led i hele vor Statsorganisme." Han gjentager, at han hverken frygter eller ønsker den forelagte Placats Emanation, men med Glæde holder fast ved den Overbeviisning, at Kongen holder for meget af Trykkefriheden, for meget af sit Folk og af dette sit Folks Kjærlighed, til at han mod sine Stænders Raad skulde lægge Haand paa det, vi endnu have tilbage af hiin dyrebare Frihed. Forfatteren slutter med disse Ord: Saaledes ville vi begynde det nu tilstundende nye Aar med det Haab, at vi ogsaa ville komme ud over det, uden ny Forøgelse af vor Statsgield, og uden ny Jndskrænkning af vor Trykkefrihed, Den første er saamænd stor nok, og den sidste lille nok endda Den til Toldlovens Udarbeidelse nedsatte Commission holder vedvarende regelmæssige Sammenkomster og vil formodentlig blive færdig sidste i Januar.