Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-02-21
Efter Slaget ved Hogland havde Russerne ved den Forstærkning, de trak til sig, beholdt Overherredømmet i Østersøen, og den svenske Flaade, der, for at udbedres, laae i Sweaborgs Havn, var, indtil langt ud paa Efteraaret, indsluttet her, indtil Jis og Storm syntes at have gjort den hvert Forsøg at seile over til Carlscrona, for der at faae ny Forstærkning, til en reen Umuelighed. Men Carl, der i de vanskeligste Tilfælde vidste at rede sig ud af Forlegenhed, vovede dette Skridt, og var heldig i dets Udførelse. Han naaede lykkeligen Carlscrone og fandt der 2 nye Linieskibe, der allerede laae seilfærdige, og kun af den russiske Flaade forhindredes i at forene sig. Han kom til Stokholm, hvor hans Jndtog lignede en Triumph. Folket spændte Hestene fra hans Vogn og trak den jublende til Slottet. Under Krigens Fortsættelse fremtraadte Carl atter som Overanfører for den svenske Flaade, da den (i Aaret 1789), bestaaende af 21 Linieskibe, hvortil 9 store og 6 mindre Fregatter stødte, løb i bedste Stand ud fra Carlscronas Havn. Den var stærkt bemandet med Landtropper og Matroser, og tilstrækkeligen forsynet med Skyts og Mundforraad. Russernes store Flaade, under Thitshakow, bestod af 30 Linieskibe og et forholdsmæssigt Antal Fregatter, foruden en Reserveescadre paa 6 Linieskibe og nogle Fregatter. Deres Skjærgaardsflaade havde 8000 Mand Landtropper ombord, for at forhindre den store svenske Flaades Forening med den svenske Skjærgaardsflaade, og, naar Carl blev slaaet, at oversvømme de fiendtlige Kyster. Omtrent samme Hensigt havde begge de svenske Flaader, kun med den Forskjel, at de vilde udføre dem paa russisk Bund. Først midt om Sommeren opsøgte de fiendtlige Flaader hinanden, begge i det Øjemed at ødelægge hinanden. Den 26 Juli 1789 mødtes de imellem Bornholm og Gothland. Fra begge Sider begyndte en yderst levende Canonade. De Svenske havde den Gang alle Vindens Fordele; nogle af Russernes Skibe havde allerede lidt meget; deres hele Flaade syntes at være kommen i Norden, og de Svenske, sikkre paa en fuldkommen Seir, dersom ikke en heel Afdeling af den sidste, skjøndt Hertugen havde givet den 16 Signaler, ligefuldt var bleven uvirksom. Contreadmiral Liliehorn var det, der skilte de Svenske ved denne Dags Seir. Strax efter Slaget blev han sendt fangen til Carlscrona. Carl selv førte Flaaden tilbage did, fordi der herskede paa hans Flaade en smitsom Syge, som Tusinde smittedes af, hvorfor han vilde indtage friske Tropper. Earl, der ligesom hans Broder, Gustav, ogsaa havde i dette andet Feldtog gjort Alt, hvad man af en tapper og klog, men ikke lykkelig Hærfører, kan fordre, vendte nu med Kongen tilbage til Stokholm. Kun Vinterens Komme standsede Gustav i sin krigerske Virksomhed, og neppe havde Vaaren nærmet sig igjen, førend Krigsflammen atter begyndte at ine, og Carl fik ny Leilighed til at glimre. Planen var saaledes aftalet mellem ham og Kong Gustav, at medens denne med sin Skjærgaardsslaade trængte frem i Nærheden af Petersborg, for der at sætte i Land de indskibede Tropper, Kjærnen af den svenske Hær, skulde Carl, førend endnu de to store i Reval og Kronstadt liggende russiske Flaader havde forenet sig, angribe Revaler Flaaden, slaae den, og ligeformig med Kongens Bevægelser, vende sig mod Kronstadt og Petersborg. - Den russiske Flaade, der laae under Admiral Thitshakow paa Revals Rhed, bestod af 8 store Linieskibe, 3 Tredækkere og 5 Fregatter, Carl havde faaet Efterretning om, at den baade i Henseende til Krigsforraad som bemanding var i en slet Forfatning. Dette bestemte ham til at angribe den. Men allerede nogle Dage i Forveien havde Russerne erfaret den svenske Flaades Nærmelse, og føjet de bedste Anstalter mod sammes Angreb; den blev derhos understøttet af et stort Antal Canoner, Feldtværker og Brandbatterier, der sprudede en frygtelig Jldregn mod de Svenske, Carl, sin Plan tro, gjorde ikke desto mindre et haardnakket Angreb, men midt under Fægtningen reiste sig en Storm, med forandret Vind; adskillige svenske Skibe kunde nu hverken mere holde Linien, eller bruge deres underste Canoner. Den angrebne russiske Flaade leed meget, men den angribende svenske endnu mere. Linieskibet Prinds Carl, paa 60 Canoner, der vovede sig saa nær hen til den fiendtlige Flaade, at det kunde beskydes med Cartetscher, mistede sin Mast, og blev tilsidst taget af Russerne. Rigstænderne, et andet Linieskib, ligeledes paa 60 Canoner, strandede, og blev, efter Carts Befaling, sat i Brand, endnu et andet, Tapperheden, som var strandet, blev gjort flot igjen. Carl lod de Skibe, der vare blevne beskadigede, igjen udbedre i Nargo, og seilede derpaa til en større Kamp af Kronstadts Havn. - Jmidlertid var Kong Gustav selv rykker frem til Pikapessi, 6 Mile fra Wyburg; han havde i Forveien undtaget endnu flere Folk paa sin Flaade, der desuden allerede var stærkt bemandet. Endeligen fik han 29 Mai) den længeventede Efterretning: at hans Broder allerede var seilet med den store Flaade forbi Hogland." Hele to Dage holdt han sig nu rolig, for at tøve der, indtil samme var rykket endnu længer frem. Men medens hans Generaler i Finland og Sawolax sloges med de forskjellige russiske Corpser, den russiske Skjærgaardsflaade endnu ikke var kommet sig af sit Nederlag, den Revaler og Kronstadtske Flaade endnu ikke havde forenet sig, og hans Broder seilede op mod Kronstadt, nærmede han sig det stolte Petersborg selv. Efterat han d. 2 Juni var landet ved Biørko, ikke længer end 9 Mile derfra, angreb Carl næste Dag den store russiske Flaade i Kronstadt. Det første Angreb varede fra Kl. 2 om Morgenen til Kl. 10, og strax om Eftermiddagen blev det fornyet igjen, og varede til Kl. 6; begge Partier fægtede om intet mindre end - de Svenske om Petersborgs Erobring, Russerne, om dets Forsvar. Begge Flaader tordnede saa uafbrudt, saa frygteligen, at Vinduer og Gulve i Petersborg rystede som af et Jordskjelv. Siden Peter den Stores Nederlag ved Pruth, havde Ruslands Magt aldrig været saameget i Fare, som nu her. Vandt Carl af Sødermanland Slaget fuldkomment, saa var den russiske Sømagt ødelagt, saa maatte Cathrine d. 2den redde sig til Moskau, og Kongen af Sverrig, kunde rykke ind i Petersborg, for, som han ved sin Afreise til det første Feldttog havde sagt: "paa Fodstykket af Peter den Stores Billedstøtte, at forevige Navnet Gustav." – Aldrig saasnart havde man paa Skjærgaardsflaaden hørt den første Canontorden fra begge Krigsflaadernes Slag, førend Kongen lod roe af alle Kræfter, for at støde med Skjærgaardsflaaden til sin Broder. Kl. 2 om Eftermiddagen havde Carl paa ny tilbudet Russerne Slaget, men de søgte at undvige det, og Canoneringen paa begge Sider var afgjørende. Skiærgaardsslaaden, under Gustav, kunde formedelst en heftig Vind ikke forlade sin Station; men desuagtet begyndte Slaget dog den næste Dag (4 Juni) for tredie Gang. Den russiske Admiral, Kruse, holdt sig stedse i Nærheden af Havnen, og saasnart Fægtningen syntes heftig, trak han sig igjen tilbage i samme. Endnu samme Aften fik de Svenske Efterretning om, at den russiske Flaade, der havde ligget i Reval, allerede var seilet forbi Hogland, de besluttede nu at vove det yderste, for at hindre begge Flaaders Forening.