Viborger Samler, 1831-10-27
Andenlandske Efterretninger. (Af Kjøbenhavnsposten. Som et Ord til nærmere Overveielse, har Hr. Prof. Dr. H. N. Clausen i disse Dage, paa Hr. Univ. Boghdlr. Reitzels Forlag, udgivet en liden Brochure: "Om Jnjuriantens og den Jnjurieredes Stilling i Danmark. Anledningen til dette Skrift er de noksom bekjendte Lindbergske beskyldninger og Angreb paa Forfatterens Embedsstilling og EmbedsVirksomhed, som Magisteren, ignorerende baade den foregaaende Mortifications Dom og alle paa Prent givne Oplysninger og Tilretteviisninger, har gjort sig det til System uophørligt fra Tid til Tid at lade gjenlyde i Flyveskrifter og Blade." Paa Grund af disse evindeligt gjentagne, odicuse, beskyldninger og Angreb indsendte Hr. Prof. Clausen, under 21de Januar d. A., til den Kongl. Direction for Universitetet og de lærde Skoler en Forestilling, hvori han søgte at fremstille denne utrættelige sycophantiske Virksomhed i dens Betydning og Følger, og den Nødvendighed som syntes at opstaae til en bestemtere Modvirken fra hans Side." Hr. Prof. bemærker her med fuld Føie, at "om han endogsaa vilde bringe det Offer af Tid- og Rolighed, som vilde være forbundet med en gjentaget Rettergangssag, saa vilde dog ved Lov og Dom ingen Betryggelse kunne vindes imod fortsatte ærekrænkende Angreb i Fremtiden ingen Grændse derved kunne sættes for den offentlige Skandal." -De Grundtvigske beskyldninger, siger han, som for over 4 Aar siden ere mortificerede, og desuagtet i disse fire Aar ligefuldt ere blevne gjentagne, vare alle af den Beskaffenhed at enhver enkelt at dem, dersom dens Rigtighed havde ladet sig bevise, vilde have medført Embeds Fortabelse; for Beskylderen havde de til følge - en Mulct af 100 Rigsbankdaler. Der er ingen Grund til at antage, at de samme beskyldninger i Lindbergs Mund ville blive strængere anseete end forhen i Grundtvigs altsaa heller ingen Grund til at antage, at der vilde spores ønskeligere Virkning af den samme eller en lignende Dom, naar den anden Gang blev afsagt, end der er bleven sporet deraf forste Gang. Udfaldet at en langvarig og brydsom Rettergang vilde da sandsynligviis blive det, at min Modpart blev idømt en Mulct for at enten han selv (endogsaa, ligesom til Vitterlighed og Stadfæstelse, forsynet med Politie kammerets maa trykkes") eller en Ligefindet faa Dage efter kunde gientage de samme Jnjurier med forandrede Ord og Vendinger, og saaledes gjøre mig en ny Rettergangssag nødvendig, for at føre Beviser for Jdentiteten af disse beskyldninger med de allerede mortificerede. Man vil tilstaae, at under disse Omstændigheder er paa Rettens Vei ligesaa lidt at vinde for den æreskjendede Embedsmand, som at tabe for den æreskjendende Pasquillant; og jeg tvivler om, at nogen Embedsmand, efter at have havt min Erfaring, skulde beqvemme sig til, andengang at anlægge Sag i lignende Tilfælde, naar han ikke maatte ansee sig tvungen dertil. Saaledes møder da her et Tilfælde, hvor en Embedsmand maa betragte sig som givet til Priis for ondskabsfulde og æreskjendende Beskyldninger, og see sig personligt ude af Stand til at værne om sin og sit Embeds Ære." - Han udvikler nu nøiere, hvorledes "Jnjurie-Beskyldninger kunne drives indtil en saadan Yderlighed, kunne fremføres paa en saadan Maade og i en saadan Udstrækning; og fortsættes under saadanne Omstændigheder, at de kunne faae Betydning ogsaa for det Offentlige med Hensyn til Kirke og Stat, Universitet og Videnskab " og hvorledes "Staten, som ved Lovene gjør sine Embedsmænd det til Pligt at fralægge sig ærerørige Beskyldninger, tillige synes at maatte ved de samme Love have havt til Hensigt at betrygge dem imod disse beskyldninger, efterat de vare blevne mortificerede ved Rettergang." - Ved bemeldte sin Forestilling til Universitetsdirectionen anholdt han desaarsag om, at der maatte blive udvirket en allerhøieste befaling: at det maatte overdrages til sagkyndige Mænd, at indgive en Besvarelse af det Spørgsmaal: om der i den angrebne Bog og Catholicismen og Protestantismen er gjort Brug af nogen Frihed, som ikke maa ansees at være den academiske Theolog uformeent i hans Virksomhed som Skribent!" - Denne Forestilling indgik senere i Overeensstemmelse med Hr. Professorens derom yttrede Ønske, til det Kongelige danske Cancellie fra den kongelige Universitets-Direction, som understøttede dens Jndhold, idet den, saavidt Prof. er de kjendt, androg paa en nærmere Bestemmelse i Lovgivningen med Hensyn paa Jnjuriers Paatale, hvorved det maatte blive den anklagede Embedsmand mueligt ved Lovens Hielp at erholde en Betryggelse mod Gjentagelsen af beskyldninger, som vare befundne grundløse og dømte magtesløse. - Men desuagtet, og uagtet ogsaa det academiske Consistorium, der som Universitetets Repræsentant, fandt, at fortsatte Angreb i den forargeligste Form paa et af dets Medlemmer ikke kunde være det eller Universitetet ligegyldige, i et officielt Andragende til vedkommende Autoriteter yttrede Ønske om een eller anden offentlig Foranstaltning, ved hvilken videre Fortsættelse af saa forargelige Optrin kunde forebygges - desuagtet er i de første, siden Forestillingens Datum snart forløbne ni Maaneder intet Svar indløbet fra det Kongelige Danske Cancellie; og af en til det Clausenske Skrift føiet Anmærkning, erfarer man, at for nogle Dage siden en Skrivelse er bleven udfærdiget fra dette Collegium, som endnu ikke er bleven ham communiceret, og ifølge hvilken det høie Collegium ikke finder sig foranlediget til at indgaae paa det i hans Forestilling indeholdte Andragende." - Efter hvad der saaledes er passeret, kan man ikke andet end dele Hr. Prof. Clausens Synsmaade af Sagen, og finde det særdeles passende, at han nu har indstillet den til sine Medborgeres Omdomme. - J Slutningen af sit Skrift berører Forf. den velbekjendte Omstændighed, at den zelotiske Sectivers "Fordømmelse og Forhaanelse i den forargeligste Skikkelse er bleven udstrakt til et Antal geistlige Mænd." "Vi haver, siger han, nyligt været Vidne til oprørende beskyldninger og Fordømmelser, fremførte i et Tidsskrift, som uden Tvivl har sit Publicum især i den Deel af Folket, der staaer lavest i aandelig Cultur og lettest bliver et Bytte for den zelotiske Fanatisme. Det er Geistlige, som ere blevne Gienstande for denne Forsmædelse: Mænd, kaldede og beskikkede af Regjeringen til at være Religionens Forkyndere, Folkets Lærer, og Sielesørgere: det er Hovedstadens Geistlige, ansatte ved Landets talrigste Menigheder, som staae i umiddelbar Forbindelse med den meest blandede Mængde af Folkets forskjellige Stænder og Klasser, have at kjæmpe med alle de Hindringer, som Overtro og Vantroe, Fordomsfuldhed og Frivolitet, Sectaand og Ligegyldighed lægge deres Virksomhed Veien, og alene kunde vente at overvinde disse, naar de træde frem iblandt Folket med et uplettet Rygte, der indgyder Agtelsens Tillidens og Hengivenhedens Følelser. Det er disse Mænd, der under de vanskeligste Forhold skulle arbeide paa at fremme Oplysning og Forædling, at virke christelig Tro til et christeligt Liv, som her sees offentligt fremstillede som Gienstand for deres Menigheders Mistro, ja for deres Afskye og Had, som samvittighedsløse og uchristelige, deres Menigheders Tillid uværdige, fordærveligt virkende Præster." "Det synes da aabenbart, at Staten maae ved Jnteresse for sine høieste Formaal føres til at betragte en Anklage af denne Natur fra den alvorligste Side, at den maa finde de stærkeste Opfordringer til at forebygge eller formindske, saavidt det staaer i Menneskers Magt, de uberegnelige Følger af saa frækt og formasteligt henkastede Ord: den Samvittigheds-Uro og Ængstelse, den Tvedragt og Splid, den Jntolerance og Forfølgelses Syge, der kunne udvikle sig af den onde, giftige Sæd. at den, efter anstillet paalidelig Undersøgelse, maa arbeide af al Magt paa at gjenopreise den angrebne Ære, berolige de ængstende Gemytter, og gjøre det betænkeligt for samvittighedsløse Skribenter at misbrugt Trykkefrihedens ædle Velgierning til at tilfredsstille personlige Lidenskaber paa Andres Æres og Roligheds Bekostning. Eller, Hvo borger for at det ikke omsider, ved uforstyrret fortsatte Bestræbelser for at fanatisere Folket, skulde kunne lykkes ogsaa inden dette Lands Grændser at vække Fanatismen og Sect hadet med alle dets Rædsler, og hvilke Kræfter vilde Staten have at opbyde for at lænke disse Furier, naar de først vare udbrudte, naar Folket, bortvendt fra sine Lærere, lyttede til Sværmeres, Demagogers, tirkelige Tertoristers Skrig, naar i de vigtigste Forhold Mistro var traadt i Stedet for tillidsfuld Hengivenhed, aandeligt Hovmod for sagtmodig Beskedenhed, Had i Stedet for Kjærlighed? Og kan der nu vel spørges: naar det er kommet saa vidt, ved hvilken Fremgangsmaade vil der være grundet Haab om at afvende de truende Virkninger, og omsider faae en Grændse sat for et, i sædelig, kirkelig og politisk Henseende, lige fordærveligt Uvæsen: Skulde vel Noget kunne udrettes ved Gjentagelse af de Scener, om hvis Frugtesløshed Erfaring har overtydet os, ved Henviisning af de fornærmede Jndivider til den sædvanlige Rettergang, ved en Mortifications-Dom, som bestandigt vilde lade Rum tilbage for den Tro eller det Foregivende, at, hvad den er kjendt magteslost af juridiske Grunde, kan ligefuldt staae ved Magt ifølge theologiske, kirkelige Grunde, naar det kom høit, ved en Pengemulct, som ikke formener Jnjurianten at fornye det samme Optrin, gjentage de samme beskyldninger og alene synes skikket til at stille Æreskjenderens Brøde i et mildt undskyldende Lys, iblandt den talrige Række af simple Politie=Forseelser, Eller, mon jeg skulde feile i den Tro, at, hvad Omstændighederne stærkt og trængende opfordre til, er dette: at Undersøgelsen maatte blive overgivet til sagkyndige, almeenagtede Mænd, som det maatte paaligge, efter Tilendebringelsen at bringe det Væsentlige af Acterne til offentlig Kundskab, ledsaget af et oplysende og beroligende Ord til Folket, og at andrage paa de fornødne Foranstaltninger til Forebyggelse for Fremtiden af forargelige, i deres Virkninger for Jndivider og for det Offentlige fordærvelige, Udbrud af utæmmet Lidenskab eller Fanatisme?