Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-07-18
En to Dages Fasten paabødes nu over hele Fyen og paa tredie Dag optoges Liget under ny Mirakler, hvorimellem det ikke var det mindst talende, at en flere Dages Skylregn ophørte, og forandredes til et herligt Solskinsvejr just i det Øjeblik Graven, Kl. 3 om Eftermiddagen, aabnedes. Nu optoges da under Sang og Klang Liget, som i det skjønne Veir i en høitidelig Procession af Prælater, Præster og Munke førtes til den af selve Kong Knud opbyggede Kirke, hvor det nedsattes under en Hvelving i en Steenkiste. Men en saadan Skrinlægning, som vore Fædre kaldte denne Høitid, er ikke nok for at gjøre en Afdød til en fuldkommen Helgen. Hertil skal en pavelig Dom som ikke gives før efter en holdt Proces, hvorved Fanden lader møde ved en ham af det pavelige Cancellie beskikket Sagfører, som paa sin høie Principals Vegne anfører Alt hvad anføres kan, mod den attraaede Canonisation. Dog maatte Fandens befalede Desenfor forstumme, da for den myrdede Konges Hellighed anførtes Kiendsgierninger, som nu næppe høres for Curiens Tribunal i vore dog meget dydigere Tider; thi man tænke sig, det oplystes, at den salig Herre, som allerede var kommen saavidt til Enighed med en ung kjøn Kone, at han havde faaet hende i Sengen til sig, dog lod hende urørt staae op, da hun yttrede Skrupel over at hun var en ægteviet Kone. Den hellige Knud har altsaa i denne Slags Overvindelse forudgaaet de heri siden saa udmærkede Fraticelli, og Paven erklærede med al Grund den forklarede Konge for en Himmelens Hellig, da den Forevigede havde viist en saa dyb Ærbødighed for Præsternes ægteskabelige Vielse, som det ellers holdt meget haardt med at bibringe de barbariske Danske nogen Agtelse for. Jkke saa faae var heller den pavelige Canonisationsdom kommen til Danmark, for Kong Erik lod den udføre. Thi blev en forud bestemt Dag i Kongens og Landets Prælaters Overvær det kongelige Liig optaget af Hvelvingen, lagt i en kostelig Ligkiste, og under højtidsfuld Sang i Procession af Geistlige og Verdslige baaret tre Gange omkring St. Knuds Kirke, og saa igjen ind i Kirken, hvor Baaren nedsattes midt paa Kirkegulvet. Allene ved Synet af denne Processions Ankomst fik en Krøbling, der sad ved Kirkens Indgang, sin Førlighed, saa han kunde reise sig og gaae med. Saalidet var dog endnu mange Danske Christne, at de, uagtet hint Mirakel, alligevel forlangte skinbarligere Beviser for den af dem dræbte Konges Hellighed. Disse Beviser fik Vantroen da og snart til sin Beskæmmelse, som Præsten ved St. Knuds Kirke Ælnot bevidner, at han med sine egne syndige Øine har været Vidne til, hvorledes ved denne Canonisationshøitid Blinde bleve seende, Halte og Værkbrudne, førlige, Døve hørende, Stumme talende, Spedalske rensede, Besatte befriede fra Dievelen, med mange flere Mirakler, der saaes ikke blot ved Kirken, men overalt i Ødense. Hvad ellers blev en vigtig Følge af denne Canonisation var dens Forbindelse med de i Middelalderen saa bekiendte Gilder, der indviedes til den fornemme Helgen. Disse Gilder fik herved et religiøs Udseende, og det blev en Fortjeneste at være i dem. Deres mange Lemmer udbredtes derfor over hele Landet, saasnart enhver Bye fik et saadant helligt Gilde. Da Præsterne bleve i disse Gilder de samme vigtige Embedsmænd, som de vare i deres Kirker, saa kunde man vel have ventet, at Gilderne havde faaet en mere velgjørende Indflydelse paa Civilisationen end de fik, thi disse Gilder, hvis Formaal just skulde være Civilisationens Udbredelse, deels fik af Regjeringen, deels tiltog sig selv store Rettigheder, indtil Jurisdiction over deres Lemmer. Men baade Misbrugen af disse Rettigheder og selve Gildernes Forfald til Fylderi, Klammeri og alskens Usædeligheder, gjorde dem tilsidst mistænkte og forhadte hos Regjeringen, som derfor først indskrænkede, og ved Reformationen ganske hævede dem. Authentiske Efterretninger om Mordet, paa Major Laing i Afrika. (Af Brans Miscellen. 1829. 4tes H.) Laing var næsten helbredet fra sine i Tuarikernes Angreb bekomne Saar, og havde fortsat sin Reise til Tomboctu, hvorefter han saa meget længtes, og hvorhen han endeligen kom. Den franske Reisende Hr. Caille havde omtrent paa samme Tid naaet derhen. (See Skilderiet d. A. No. 29. Det synes som om Englænderne, da Efterretninger om Cailles Reise bleve bekjendte, have ilet med at meddele, at Laing først var kommen didhen). Laing havde været der fem Uger, da hans Vært lod ham vide, at han just af Sultan Labuaf Masina havde erholdt befaling om at skikke ham bort herfra. Gouvernøren maatte lyde. Tre Dage efter Laings Afreise blev han paa en feig Maade myrdet. Førend Efterretningen derom indløb, havde man følgende to Breve fra den kjekke Reisende. Det første indeholder udførlige Efterretninger om Tuarikernes Angreb, det andet er dateret fra Tomboctu. Det første, dateret 10 Mai 1826, til den engelske Consul i Tripolis, lød saaledes: Min kjære Consul! Jeg tilskriver Dem i Hastværk blot nogle Linier, for at benytte en Leilighed, som jeg ikke agter stort, imidlertid kunde det jo træffe sig, at De modtog dette Brev. Det ligger mig paa Hjertet, saasnart som mueligt at underrette Dem om, at det gaaer godt med mine Saar, og at jeg vil blive meget hurtigere og fuldkomnere helbredet, end jeg havde kunnet troe. Allerede i Morgen, dersom Gud vil, vil jeg være paa Veien til Tomboctu, og haaber at ankomme der den 18de. Beskrivelsen over mine Lidelser forbeholder jeg mig til en anden Gang; jeg maae vente paa Rolighed, for at fortælle Dem Eventyrer, Forræderier, og UlykkesTilfælde, som vil sætte Dem i Forundring. Den gamle Scheiks Rygte vil maaskee lide noget ved mine Opdagelser; gid han maae hvile i Fred, Jeg vil skaane hans Minde, han er pludseligen død foren Maaned siden.