Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1798-10-26
Ved denne afskyelige Udflugt kan han vel undgaae Lovens Straf, men han kan sandeligen ikke undløbe Samvittighedens Nag, eller de Fornuftiges og Dydiges Bebreidelser. Dette Slags Gallanterie er, som jeg frygter for, kun alt for almindelig. Jeg blev foranlediget til at gjøre disse faa bemærkelser, form delst den følgende Opsats, som nylig blev overleveret mig til Bekjendtgjørelse, og som jeg med Fornøielse lovede, at ville bekjendtgjøre ved den første Lejlighed, siden den siger mere, end jeg formaaer at anføre. Det er et Brev, skrevet af en Forfører af det nysmeldte Slags, og som, for at lade ham vederfare Retfærdighed, synes at have en tilbørlig Følelse af sin Forbrydelse. "Min Herre, dersom Anger kan paastaae Forladelse, og dersom en Tilstaaelse af vor Brøde kan paa en Maade forsyne den, saa vilden følgende sandfærdige Fortælling tale til min Undskyldning hos et fornærmet Fruentimmer, forlige mig med mig selv, og give mig den Gemyts Rolighed tilbage, som jeg nylig har tabt, formedelst min egen Daarlighed og Ubefindighed. Jeg er en Søn af en ærlig Haandværksmand, som lod mig opdrage i en offentlig Skoleanstalt, hvorfra jeg siden blev sendt til Akademiet. Kort efter min Ankomst ankom der ligeledes en anseet Mand med sin Familie, for at lade sin Søn, der havde været min Skolekammerat, indskrive ved et Collegium. De lode mig bede til sig, og forlangte af mig at vise dem Universitetet, hvilket jeg med Fornøielse gjorde, siden det tilfredsstillede min Forfængelighed ved at blive seet i hans Datters Selskab, et ungt Fruentimmer af stor Skiønhed og Formue: Fordele som tit opfylde Mangelen af ethvert andet Gode, men som hos hende kun tjente til at pryde hendes Siels høiere Egenskaber, og vise med mere Glands Dydens Ynde. Jeg bestræbte mig for at gjøre dem Tiden saa behagelig, som mulig, ved den flittige Opmærksomhed som aldrig feiler at behage, og ved alle de smaae Tienstagtigheder, som sikkerligen forskaffe ne Gunst og Bevaagenhed. Jeg opvartede denne Smukke med mere end almindelig Flittig hed, tilfredsstillede hendes Nysgierrighed ved at vise hende enhver Ting, som jeg troede fortjente hendes Opmærksomhed, og jeg bestræbte mig for at gjøre mig behagelig ved at være tjenstagtig. J kort Tid havde mine Bestræbelser saadan Fremgang hos den hele Familie, at jeg ved dens Afreise, fik en indstændig Jndbydelse fra Faderen, at henbringe en Uge hos dem i London. Herpaa besøgte jeg dem, og blev imodtaget med stor Artighed. Morgenen gleed hen under Fornøyelser i Huset, og om Aftenen besøgte vi Comoedien. Derved havde jeg Leilighed til at have idelige Sammenkomster med den unge Pige, hvor jeg ikke undlod at give hendes Fuldkommenheder den Berømmelse, som jeg vidste, hun fortiente, og som jeg troede, at hun ventede af mig. Jeg talte Kierlighedens Sprog, uden at føle dens Magt, og uformærke antændte jeg i hendes Bryst en Lidenskab, som endnu var fremmed for mit eget. Sandeligen, den Tid tænkte jeg lidet paa, at jeg ved den Hensigt allene at ville fornøje, virkeligen lagde Snarer for at bedrage, og at jeg, i det jeg troede, allene at spille en fiin gallant Mands uskyldige Rolle, underminerede et elskværdigt Fruentimmers Rolighed, og ødelagde en heel uskyldig Families tilkommende Lyksalighed. Ved min Afreise sagde min Ven til mig, at de ikke gave deres Samtykke til at skilles saasnart fra dem, med mindre jeg vilde give det Løvte, med den første Lejlighed, at komme tilbage, til hvilket Forslag jeg gjerne gav mit Samtykke. Da jeg en havde stor Attraae efter at ombytte saa glade og fornøyelige Scener med den Traurighed som herskede ved Akademiet, saa udbredte sig ved Tanken herom, en vis Melankolie over mit Ansigt, som den unge Dame tilskrev en ganske forskjellig Aarsag. Jeg suk lede dybt ved Afskeden, og forlod hende med stiltiende Sørrig, som jeg siden fandt, havde gjort et dybere Jndtryk paa hendes Hjerte, end alle de smukke Ting, jeg havde sagt hende, og det stadfæstede hende i den Tanke hun havde om min ubrødelige Kierlighed til hende. Jeg kom tilbage til Akademiet, hvor min Opmærksomhed snart blev henvendt til andre Ting, og mine Tanker hæftede paa Gjenstænde af en ganske forskjellig Natur, ei heller skulde jeg maaskee, fra den Time af, mere have erindret den nu allerede forglemte Skiønne, dersom ikke et Brev fra hende, som jeg modtog omtrent tre Maaneder derefter høiligen overrumplede og forbausede mig. "Hun skulde ikke, skrev hun, have brudt igjennem den, hendes Kjøn foreskrevne Form, dersom hun ikke havde vidst, at mine Hensigter vare redelige, og at intet end mit eget Mishaab havde skjult dem, hvorfor hun ansaae sig forbunden, at lade mig vide, at de ville være antagelige for hende: at det vilde lade affecteret af hende, at formode, at jeg allene havde meent at slattere og fornøje hende, og da hun skaanede mig for den Forvirrelse, at være den, der først gjorde denne Tilstaaelse, saa haabede hun, at jeg snart vilde komme til at gjøre en nærmere Forklaring. J et Postseript underrettede hun mig, at hendes Fader var en Mand, som havde, hvad vi kalde, seet Verden, og at han havde besluttet, hvordan det end maatte gaae, at gifte hende bort, overeensstemmende med hendes Rang, og at han heller valgte, at see hende i en fornem Stilling elendig, end lykkelig i den lavere Kreds, at hun skulde blive ulykkelig, med mindre jeg frelste hende, og at en kort Tid maatte bestemme hendes Skjebne. Jeg behøver ikke at sige dem, hvor forvirret jeg blev, ved at finde mig indviklet i en Kierlighedshandel, førend jeg endnu alvorlig havde tænkt derpaa. Jeg svarede hende derfor paa den meest ærbødige Maade: jeg forestillede hende, at det vilde være den høieste Utaknemmelighed af mig, at ægte Datteren af den Mand, der havde udviist mod mig saa usædvanlige Artigheder, uden hans Samtykke, at desuden Forskjelligheden af vor Lykkes Omstændigheder, maatte være en uovervindelig Hindring for en tænkende Person, at hun maaskee i Tiden selv kunde komme til at bebreide mig at jeg havde brudt saadan Tillid, eller spotte mig paa Grund af den selvsamme Ulighed, som hun nu ikke syntes at agte, at i et saadant Tilfælde, den Attraae at fornøje maatte forandres til en Frygt at fornærme, og saaledes gjøre en Ende paa alle hendes i Tankerne gjorte Udkast om varig Lyksalighed; at det gjorde mig ondt, at hun havde misforstaaet min Opkørsel og tilskrevet Kierligheden det, som allene var en Virkning af Gallanterie. Tilsidst talte jeg til hende om Præst og Giftermaal i Lotharis's Sprog, og jeg sluttede med at raade hende, for vor fælles Skyld, ej mere at tænke derpaa. (Fortsættelsen følge.