Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-30
Det er ligeledes ikke mindre bekjendt, at Sprogene gjøre Superlativerne Giengield for dette Indgreb af Positivet, bruge igjen Superlativ for Positiv, og at desaarsag den Talende vel udtrykker sig ved Hjælp af hiint, men tænker sig dog dette. Mangen en Liigplade fortalte os: at Kisten gjemte den troeste Undersaat, den dydigste Jomfru, den ømmeste Fader, uagtet andre Undersaatter have været ligesaa troe, andre Jomfruer ligesaa dydige, flere Fædre ikke mindre ømme. Denne Anvendelse af det Ene for det Andet, allerede løierlig i og for sig selv, er gangen lyslevende over i Livet og falder end løierligere der. Det er saaledes til alle Tider intet Særsyn i det Selskab, vi fødtes imellem, at see Personer, som, uagtet hver Saadan er det simpleste, stundom endog et heelt maadeligt Positiv, dog gaae for høihæderlige Superlativer. Snart er det en Følge af et Par Trins Oprykkelse i Rangforordningen, snart af en Titel, snart af et Par Ordener flere, snart af den Glands, deres fornemme Slægtninger, eller den fine Kreds, de omgaaes, kaster paa dem, men snart er det, om end utroligt nok, og blot Virkningen af den Maade, de tale om sig selv paa, den Vinkel, de vide at give deres Næse og Hage, det Hosianna, Smaafolkene omkring den istemme, for selv at blive bemærkede. Naturligviis maae vi, ligesom vi allerede forud ere høilige nok til, ved hine grammaticalske Positiver at tænke os et Superlativ, siden Sprogbrug og Vane saa ville, ogsaa her være høflige nok til at see bare Superlativer i disse Selskabets Positiver, siden Verdensbrug og Vane saa ville. Desuden see vi dem jo og i fuldeste Besiddelse af alle Superlativernes store Herligheder. Excellencen giver deres Frue Armen og følger hende tilbord, deres Hestehoveder bære Topper; Vagter træde i Gevær fordem, i den Tone, de have angivet, synger hele Peblingeskaren; hvor een eneste Tøddel af deres Fabrikvarer lastes, slaae flux alle Æsler bagud. Men i sin stille Krog, langt fra Larmen og den Bedøvelse paa alle Sandser, som altid Larmen forvolder, bemærker ligefuldt Sproggrandskeren, at et Positiv er og bliver det dog kun, der her, indtil videre, gaaer foret Superlativ, og, i det han smiller derad, kan han ei undlade at sige sig selv, at Jntet i Verden er meer ustadigt end Sprogbrugen. Paa den modsatte Side kan det nu ei heller nægtes: at Livet giver os og Exempler nok paa mangt et sandt og ægte Superlativ, der alligevel behandles og bruges som et slet og ret Positiv. Dette bliver isæregjerne Tilfældet, naar Vedkommende længe have følt sig skuffede i deres store Forventninger om hine Positiver, de udmeiede som Superlativer, og derfor i Fremtiden vorde forsigtige. Træde tilbage og tilstaae sig bedragen vil man nødigt; afklæde Positivet det samme ikke tilhørende Superlativ skab er saa haardt, man gaaer da over til den ligefuldt ikke mindre Haardhed, man tviler om al Superlativiskhed. Gjør nu endog den sindige Verden alt Sit til at formilde disse ægte Superlativer den dem mødende usømmelige Behandling; yder man dem end al mulig Ærbødighed som de Superlativer, de virkeligen ere dog føler man ret vel, at denne Ærbødighed kan ikke altid være dem et klækkeligt Vederlag foralle Savn, og at den ikke engang tilfredsstiller Yderen selv i alle Maader. Hvad derimod dem selv angaaer, saa ere de jo sande Superlativer, og følgeligen trøste de sig ved, at Jntet i Verden er meer ustadigt end Sprogbrugen. F. H. G. Gamle Begivenheder. fra Ludvig den 15des Dage.