Københavns Adresseavis, 1767-05-08
Jblant de adskillige allerunderdanigste Ære=Vers og Skrifter, som ved denne høye Anledning ere udkomne, har J. C. Bie og ladet sine Tanker trykke saavel i lø som bunden Stiil. Af samme ville vi her meddele vore Læsere følgende til deres ventelige Fornøyelse: Jntet Tilnavn er almindeligere for Konger, end det af Store, dermed prunke Historier, Skrifter, Ære= og Minde=Støtter; men Hyklerie præger det paa de fleste Steder og Vankundighed tillegger det mange. Forlængst har du Alexander tabt det glimrende Navn, en vankundig Tid tillagde dig, da en meere sædelig og re tænkende Alder giør dig til en blant de mindste Konger, du, som en daarlig Jndbildning lærte at besudle din Seyer=Faner med dine fornrettede Medmenneskers Blod, hvori du afmalede dig, som en gruelig, men aldrig, som en stor. Fordomme og urigtige Begrebe laane dette Ære Navn, til flere, men en grundig og fornuftig Betragtning kaldet ikkun den Konge stor, som ophøyer sig over andre ved sin vise Regiering, og den deraf flydende Folkets Lyksalighed, paa dette Trin er det Regenteres Ære opstiger til en Høyde hvorfra dens Glands vises fuldkommen. Erobrede Lande, betalte med Millioners Blod og halve Rigers Udarmelse, ere uægte Roser, plukkede med blodige Fingre af de Torne, for hvilke at komme nær, hele Urtebeder nedtrædes. – Tænke aldrig at betage Fornuften sin Frihed i at bedømme eder J Regentere, som allene ved Sværdet i Haanden stræbe at udvide eders Rigers Grændser, den indvortes Forbedring kræver eders Tid; eget og Fremmedes Blod, hvoraf eders Purpur ryger, levner uaftrættelige Pletter i Stor er ikkun den Konge, som arbeyder paa at forøge sine Rigers Velstand og sine Undersaatters Formerelse, han giør sig elsket af sine Underdanere, frygtet af sine Naboer og merkværdig blant Fremmede, han omgierder sig saaledes i sine fredelige Dage, at han ey tør frygte for de urolige, og indviklet i retfærdige Krige, hvor et aftvungent Forsvar trækker Sværdet, bliver ey den Styrke mat, som har samlet fornødne Kræfter. Jkke de pharsaliske Marke, ikke den overvundne Pompejus, gjør dig stor, du Cæsar, som forstod at vinde og bruge en Seyer, men din Menneske Kierlighed mod de Overvundne, du glimrede meere af et Aars fredelig Regiering, end af alle dine Seiervindinger, og havde været virkelig stor, i Fald du ey havde bygget din Throne paa Medborgeres slagne Legioner; dog Tiden og Omstændighederne bør bære meget af din Skyld. Større, var en fredelig Augustus en -- holdt, udvigende Tanke! udplyndre ikke fremmede Skatter, vore Rigers Historie forskaffer det beste Mynster af virkelig store Konger, Konger som have arbeydet paa sit Lands Lyksalighed, og gjort sig udødelige ved Undersaatters Gavn. Formasteligt var det at foretrække En for den Anden af, de, alle mageløse, vi ville ikkun erindre de forbigangne, og allene fæste vore Øyne paa den Nærværende, og hvor ville vi vel finde en større end vor Christian – har ikke Himlen meddeelt Ham alle de Egenskaber, som udgjøre en fortreffelig Konge, Forstand og Skarpsindighed forenede med det ædleste Hiertelav, ere Ham medfødde Dyder, hvilkes Brug, skal forævige Ham, i Landets Lyksalighed. - Vi leve allerede i et haabefuldt Foraar, vente en blomstrende Sommer og en rig Høst. - Vi have kun en kort Tid seet Ham paa Thronen, lad os bic til vi have seet Ham saa længe med Kronen, da ville vi lære mange Merkværdigheder, de berømmelige Gierninger Han allerede haver gjort ville blive forøgede til utallige, og enhver Dag vil formere deres Tal. Hvor er nu ikke vores Haab paa sin Spidse, da vi opleve den lyksalige Dag, at Han vil salves til Kronen, ikke den blotte Omstændighed, ikke Salvelsens Høytidelighed allene rører os, men den Forestilling, at utallige Bønner ved denne Leylighed, skulle udæske en Velsignelse af Himmelen som den beste Salve paa Hans Hoved. Vi Chilis Clii til Adressecontoirets Efterretninger. (Siden adskillige vittige Forfattere have skeet med Kansøger, skal der neppe fudes een, som holder sig sel for at være nogenledes vittig, der ikke i det mindste en eeneste Gang skulde have leet over denne Daarlighed, omendskiøndt han selv ofte kunde sættes øverst iblandt alle rangsyge. Andre meere alvorlige Forfattere ansaae den Mængde af Titler, som en Kilde til Overdaadighed, og man maae endelig bifalde disse Patrioters Meening, hvis man ikke i en høy Grad er egensindig. Jntet har givet denne Last meere Føde, end just den store Begiærlighed efter Rang og Tiller. Er det ikke i en Deel Stater allerede kommet saa vidt dermed, at man for Velanstændigheds Skyld ikke vel kand undvære en Rang? De høyere Stænder udvælge stedse en besynderlig Vey, naar de ville adskille sig fra de ringere. Man seer det f. E. ogsaa i Klædedragten. Naar disse begynde at klæde sig prægtig, saa klæde de sig tarvelig. Almindelighed regnes denne deres Opførsel dem til Stolthed, men om nu saa var, maatte man dog ikke holde dem det til Gode? Hvilken Svaghed er vel meere naturlig end denne at man gjerne vil lade see sine Fortrin, enten de nu ere virkelige, eller ved Vane og Jndbildning blevne det? Høyhed og Byrd er ligesaa vel som Dyd og Fortieneste noget, som just ikke kiendes, undtagen ved udvortes Tegn, hvad Under da, at man stræber efter saadanne Tegn, Hertil svarer da ogsaa deres Opførsel i Henseende til Titlerne. De behøve ingen, derfor foragte de dem, og derved ere de endelig blevne til en Vare, som er til fals for Rigdommen. Nu falde de enhver rig Daare i Hænder, og de bekomme paa denne Maade saa ringe en Værdie, at de i fornuftige Folks Øyne aldeles ikke forøge en Mands Fortieneste, men ikkun forskaffe ham den Herlighed, at sidde øverst til Bord og i Selskaber. En Titel er da nu omstunder en blot Lyd, foruden noget væsentligt, og en høy Herkomst er da det eneste, næst Dyd og Fortieneste, som giver et virkeligt Fortrin.