Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-07-17
Jndenlandske Efterretninger. Den afdøde høisthædrede Biskop i Ribe Jens Bloch var født d. 27 Juni 1761. Ved den Afskeds Prædiken han 1804 holdt i Holmens Kirke har han tilføjet nogle Træk af sit Levnet; deraf sees, at han fra sit 3die Aar af, da hans Moder døde, indtil sit 12te Aar har været opdraget hos sin Faders Svoger, Sø-Commandeur Henrich Janson, men nu af sin Fader sendt med et Skib til Riga for at vorde anbragt paa et Handels-Contoir. Men da han ingen Lyst havde hverken til Handel eller Søevæsenet, saa begyndte han at studere i sit 13de Aar, først privat hos Pastor J. Clausen i Nørresundby og siden i Aalborg Cathedralskole. Faderen døde i Kbhvn., efterat han han havde været Overstyrmand i Kongelig Tjeneste (forhen Skipper i Hals) 70 Aar gammel, og han nød endnu før sin Død den Faderglæde, at see sin Søn som Biskop, men ikkun 6 Dage før sin Død. Af hin Prædiken vil følgende Sted vist af dette Blads Læsere med Interesse læses: "Jeg kom til Eder – J Elskelige, i en Tidspunkt da hine farlige Gjeringer rystede Europa - da fræk Vantroe begyndte at tale højt og haant, baade mod Religion og Statsforfatning og hvad helligt var for Menneskeligheden, jeg, tilligemed Eders andre brave Lærere, forsømte da ikke ved alle Leiligheder at anprise Eder Jesu egen himmelske Lærers Sandhed, Guddommelighed og Gavnlighed – dens vise Bud om Borgerpligt dens velgjørende Indflydelse paa Borgerlyksalighed – J hørte os - J elskede Sandhed, og derfor glædede J Eder med mig, da vi saa dens Seiervinding over Vantroe og Overtroe ligesom jeg glædedes naar jeg saae Eders Fremvext i den erkjendte Sandhed og i Dyden. Jeg kom til Eder – og strax indtraf hiin ulykkelige Jldebrand, som hjemsøgte baade mig selv og saamange af denne Menigheds Familier; (fælles Uhæld og Fare forener jo altid dem som rammes og trues) jeg havde da Leilighed som Lærer og Ven, til at trøste, berolige – ja og stundom til at lindre skjult Lidelse og Nød – ligesom jeg og erfarede de tydeligste Prøver paa ømmeste Velvillie, Deeltagelse - endog erindrer jeg taknemmelig den ædle Mand, (Admiral Raph. Tønder, som tilbød mig huusvild sit eget Huus til Beboelse – e, at tale om mange andre Venskabstræk, som naturligviis maatte vække undslettelig Gjenkjærlighed hos mig til dem, der elskede mig først, ogsaa uforskyldt. Jeg havde været hos Eder paa 6te Aar, da hin i vor Historie mærkværdige – for Nationen ærefulde Skjertorsdag udbredte Skræk og Fare over vor Stad – især over denne Menighed, for hvis Frelse og Held jeg da offentlig, som Deres Organ, men vist og i Løndom som Deres Ven, opsendte mine Forbønner og Ønsker, og siden efter Frelsen, Taksigelse til Herskarernes og Seierens Gud – e, at tale om den Anledning, Slagets Udfald og Følger, gav mig deels til at trøste de vaandefulde Døende og Qvæstede – de sørgende Familier og saa mange efterladte Lidende, som udøste for mig deres Taarer og deres Hjerters Kummer. - Overalt maatte jo denne Række af Aar meget befæste oprigtigt Venskab imellem mig og en Menighed, til hvilken jeg stod i nøie mangfoldigt Forhold, hvori jeg havde Leilighed til at kjende saamange gode Mennesker og Familier, paa hvis aandelige Anliggende jeg havde Indflydelse som Lærer og Præst og deels som Ven og Raadgiver – en Menighed, siger jeg, af hvilken jeg næsten dagligen modtog saamange Prøver paa uskrømtet Agtelse og Venskab; – thi var den end saa talrig og adspredt, at jeg umulig kunde være kjendt, end sige yndet af alle dens Lemmer og Familier, eller kjendte dem, saa erfarede jeg dog ikke destomindre med sand Glæde, at en retsindig Lærer og Præst, (glimrer han end ikke ved Talenter og udstrakt Lærdom, jager han end ikke efter flygtig Menneskegunst) alligevel bliver elsket af sin Menighed og omsider anseet som dens fælleds Eiendom, den nødig vil miste. Ja jeg veed det, elskte Menighed, at jeg ved min Bortgang efterlader mig venskabsfuld Længsel i manges Hjerter - og kunde jeg da være ligegyldig ved en Skilsmisse, som J aldrig gav mig Aarsag til at ønske - og som, jeg ei heller, det bevidner jeg for Gud, hverken middelbar eller ligefrem har søgt. Af hans Levnet bemærke vi i øvrigt følgende 1780 dimitteredes han fra Aalborgs Cathedralskole, Efterat have fuldendt sit academiske Cursus, taget theologisk Attestats og philologisk Examen, samt erholdt Adgang til den philologiske Magistergrad, blev han 1784 theologisk Decanus paa Communitetet og Jnspector paa Regentsen, og manuducerede i de næstfølgende Aar til philosophiske og philologiske Examina. 1786 reiste han udenlands med Grev Scheel. Fra 1786 til 1788 opholdt han sig i Göttingen, hvor han dyrkede de skjønne Videnskaber, Naturhistorie, Theologie og Philosophie. J 1788 og 89 fortsatte han sin Reise videre i Tydskland og gjennem Holland til Frankrig. Efter sin Hjemkomst i 1790 holdt han offentlige Forelæsninger over den græske Literairhistorie, over Pindar og Fenophon. Ved den academiske Høitidelighed i Anledning af Kronprindsens Formæling erholdt han ved Disputats den philosophiske Doctorgrad, og kaldtes samme Aar til Sognepræst for Bierbye og Mørke Menigheder i Sielland. 195 blev han anden og 1796 første residerende Capellan ved Holmens Kirke i Kjøbenhavn, og den 1ste Septbr. 1797 blev han Provst og Sognepræst for samme Holmens Menighed, hvorfra han i Aaret 1804 kaldtes til Biskop over Christiansands Stift. J Aaret 1795 modtog han Doctorgraden i Theologien ved Kiels Universitet, og optoges samme Aar til Medlem af det kongelige Videnskabers Selskab i Trondhjem. Den 27de Juni 1798 æg tede han sin tidligere afdøde fortræffelige Hustrue Christine Meincke. Den 6te Januar 1804 udnævntes han til Biskop over Viborg Stift og blev den 10de Mai samme Aar ordineret af Biskop Balle. Ben 28de Octbr. 1817 benaadede Hs. Maj. Kongen ham med Dannebrogordenens Commandeurkors og dend 25de Mai 1826 med Dannebrogmændenes Hæderstegn. Han døde den 5die Juli 1830. Een Søn og fire Døttre sørge ved hans Grav. Uskrømtet Gudsfrygt, grundig Lærdom og virksom Menneskekjærlighed udmærkede hans jordiske Vandring og ingensinde vil hans Minde udslettes hos dem, der kjendte hans ædle Hjerte og lyse Aand.