Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-09-01
(Jndsendt.) Over Kiærlighed. holtaire vil, at ingen uden Arcadiens Helter kiender den sande eller ægte Kiærlighed. Men det paastaaer jeg ikke. Grunden til Kiærlighed er den samme, som til det sande Venskab: Overbeviisning om Elskværdighed, om sande Dyder. Opvækkes en Lue ved en Hendelse eller af Sandserne, er det dog altid efter Fornuft=Slutning, endskiønt saa hastig og hemmelig, at den er ubevidst. Skiønhed og Yndighed røre ikkun, fordi de synes at betegne et ædelt og yndigt Hierte, som man er skyldig at elske. Uden denne Grund er det kun Egenkiærhed. Jngen elsker derfore nogen meer, end alle Mennesker burde elske den samme naar de kiendte ham ligesaa meget. En Mand kand ikke elske sin Kone, en Kone ikke sin Mand, naar den ene veed med den anden noget Foragteligt, eller som med Grund kunde være forhadt af nogen; thi Elskovs Nydelse er ikke Formaalet. Rousseau ønskede sig Ungdom igien, ikke pour Cheure de jouissance mais pour celle qui la suit: Reene Elskere glæde sig over at være forenede; thi denne nøye Forening er et Pant paa fælles bifald.- og Roes, som fra begge Sider er høyt, agtet, og derfore behageligt. Altsaa uden en sand Høyagtelse, kand aldrig ventes en sand Kiærlighed. En bevidst Feyl fra en af Siderne opvækker Jalousie hos den Manglende og Lunkenhed hos den Fuldkomnere. Enhver nyder derfore den sande Kiærligheds Lykke i Ligning af sin Fuldkommenhed - dog kun, naar tvende Liige træffes. Den flygtige Elskov imellem utilstrækkeligen bekiendte Personer har heraf sin største Behagelighed, at man kand indbilde sig at have en Engel i Arme, endskiønt det dog virkeligen kand være noget mindre. Over Hoffærdighed og Stolthed. At være stolt, er at holde sig selv for god, men andre for ufuldkomne, eller dog at troe sig bædre end andre. Den stolte har gjerne nogle Fuldkommenheder eller gode Egenskaber, som han enten ved Tvist med andre, eller ved andres Roes er selv bleven vaer. Den Lyst han herover finder i sig selv, oppustes i Homenrets salige Timer af Egenkiærhed ofte saavidt, at han bliver en Nar, troer sig meer end Menneske, og tør trodse Gud, selv. Den som engang har faaet Stoltheds Griller, er vanskelig at læge: Andres Forestillinger, ja aabenbare Foragt, selv er ham mistænkelig: han troer, at man ikkun misunder ham, og ey vil tilstaae han hans Fortrin. Han sætter saa megen Tilliid til sine indbildte Fuldkommenheder, at han foragter alle andre, endskiønt nødvendige, Jagtagelser til Fremgang. Han forsmaaer Lykke og Velstand selv, naar det ikke er hans egne Hænders Værk, eller en Virkning af hans egen Forstand eller Kunst. Ære, som ikke tillægges ham for hans egen Skyld, er ham utaalelig og som en Bebreydelse. Han ligner paa ingen Maade den Hoffærdige; thi denne søger ikkun efter udvortes Fortrin, uden virkeligen at ville fortiene dem. Nyder han kuns Æres=Beviisninger, han spørger aldrig, hvorfor, Han anseer, som den eneste fornødne Kunst denne: at tilveyebringe. sig andres udvortes Agtelse, enten tvungne eller frivillige, ligemeget paa hvad Maade det skeer. Den Hoffærdige glæder sig ved sine Forfædres Fortienester; den Stolte vil skylde sig selv alt. Naar den Hoffærdige vil fordobble sin Ære ved at forøge sin Pragt og Equipage; saa sætter den Stolte sin paa des større Prøve ved at klæde sig ringe og foragtelig. Den Hoffærdige regner ikke saa nøye en Nedrighed under fire Øyen, naar han kun kand ophøyes aabenbare. Den Stolte staaer ligesaa meget paa sin Ære, hvor intet gjælder, som hvor et Kongerige kunde vindes. En Hoffærdig har neppe nogen Passion uden Ærgierrighed; en Stolt har meer end Ærekiærhed, og kand have alle Sinds Lidelser; men el skeer ikke, uden han veed sig at elskes igien. Han vil ikke være bedragen, og af Frygt for at opdages, om ikke af Grundsætninger, holder han sig selv gandske fra Bedragerie. Hoffærdighed foraarsager mange smaa Fald; men Stolthed giør ofte Ruiner paa sig selv. Hoffærdighed, som er bleven almindelig i Yppighed og Overdaad, skader et heelt Land, i sær ved at forvende Tænkemaaden; men et Menneskes Stolthed har omstyrtet Stater og Regieringer. Den Hoffærdige er altid af en nedslagen Siel, og har sin eeneste Trøst af andres Agtelse; men den Stolte nedslaaes oftest, og reyser sig selv des stærkere. Denne er altid forhadt og misundt, endog i Elendighed; hiin er ofte latterlig, altid foragtelig, derfore fordragelig, indtil han begynder at blive stolt - Naar en Stolt maa for Standens Skyld bukke sig mod Jorden for en Hoffærdig, siger han dog i sit Hierte, at han ikke vil være i dennes Sted. Over Hyklerie og Smigrerie. Dyklerie er en afskyelig Last; men det er vanskeligt at bestemme dens Grændser, hvorvidt det skal hede Hykkerie; thi Smigrerie og falskt Biefald, for at tilvende sig nogens Velvillighed, har ofte ligesaa skadelige Følger, som Ærligheds Forstilling, og ligne hinanden saa meget, at de synes at være Søstre, som de og oftest følges ad; thi ingen bliver fristet til Smigrerie, uden han enten er virkeligen from, eller af anseet Ærlighed. Hvilke unægtelige Spor af Samvittighed, enten nu samme har sin Grund i Naturen eller i Religionen, viser ikke endog den allerugudeligste Sielden giør han nogen betydelig Uret, eller nogen ond Gierning, at han jo strax søger en Smigrer, som veed at bifalde. og forkynde den god, kand paatage sig den halve Skyld. Ansees Smigreren for klogere og lærdere end han selv, tager han ham gierne forud til Raads, og derefter gandske tryg begaaer den værste Gierning paa sin Smigreres Regning: maaskee med Rette. Heraf sees, hvor vigtig og fornøden en Person en Smigrere er, men tillige hvor skadelig: vare ikke saadanne Personer, skulle fære Uretfærdigheder begaaes. Hvor mangen brav Karl, (dog er at ønske, at endnu fleere) har ikke forloret sin Patron ved at afslaae ham sit fuldkomne bifald og Roes i alle Handlinger. Dette er Beviis paa den menneskelige Fordærvelse og Feylagtighed, at de ikke ere fornøyede med sig selv; med mindre de vide fleere ligesindede. En retskaffen Mand derimod agter om ingens bifald. Et godt, men svagt Menneske, kand forledes til Smigrerie, naar han efter megen Gienvordighed troer, at der er ingen anden Vey til at komme frem, end ved at skikke sig efter Folk, som de vil have det. Men en Hyklere er mindre undskyldelig. Det er gemeenlig fortvivlet Folk, som enten formedelst sine Synders Mangfoldighed eller af hiertelig Ondskab, have foresat sig at drive Spot med alt, hvad Helligt er. De ere ærlige og have Gudfrygtigheds Skin i det Udvortes, men hemmeligen udøve de al Uret og Ugudelighed, saavelsom og de søge at forplante samme, foregivende, naar de tør, at de ere overbeviiste om, at Dyd og Fromhed er kun en Chimmere eller en Digt, som de Kloge betiene sig af ved Leylighed. De ere retfærdige for at kunne umistænkt være uretfærdige: gudelige for at kunne ustraffet begaae Ugudeligheder. Det er deres Lyst at bestyrke sig selv, og saavidt mueligt, at overtale andre, at der er ingen Gud, og at de største Misgierninger og Ugudeligheder kand paa en snedig Maade begaaes ustraffeligen. En saadan en glæder sig ved at antage en Smigreres Post - og den mangler han aldrig, i sær naar han vedligeholder sin paatagne Masque; og hans Patron finder sig med en saadan sær vel fornøyet; thi der er intet, som jo denne med Fornøyelse tager paa sin Samvittighed, efter at have sat det i den Vending, som passer paa hans forstilte Person. Hvor ulykkelig skadelig en saadan Mand er, indsees letteligen, men og, at det er umueligt at sigte ham for verdslige Rette.