Københavns Adresseavis, 1778-07-27
Da den i otte Aar saa mange haver mættet, Jeg destol være maae igien nu til at klage, Thi næste Uge - af - snart ingen Ting tilbage, Naturen fordrer Mad, hvor haart, der fattes Penge, Tre fire Dages Sult, er vist at sulte længe, Jsær for dem som ey er vante de Torture, Og fængslede saa haardt i Armod sorte Kurer, Som Skiæbnen saa ublu det fæle Riis har flettet, Og hvilkes Velfærds Tab, de aldrig seer oprettet, Hver Dag Guds Soel staar op, gaar Kumer dem i Hælen Hvis Svier drager ind i Hiertet og i Siælen, Vi give ofte den, hvis Tuden paa os tørne, Vi giør ey Got mod Ham, men Got mod vore Ørne, En Arbeids=Sædel giv men giv dem ingen Penge, Spar hellere til dem, der anderledes trænge, Til dem jeg taler for De ere ret Huusarme, O hvem vil for Guds Skyld sig over dem forbarme, De ere ey af dem, som vil os daglig plage, O Ney Undseelse den holder den tilbage, Naar frække Betlere omløbe allevegne, Saa holder disse sig end og fra deres egne, Hvad Egne, det er rart, en fattig Slægt vil mindes, Foragt, forladt, forglemt, saa snart man fattig findes, Gud er den beste Ven, han vil dig altid kiende, Han trolig staar dig bi indtil din sidste Ende, Ved sidste Aandedrag er og en Fremmet rede, At lukke Øyet til, og hielpe dig at bede, Jmidlertid de Folk, skal dog opholde Livet, Enhver er Ugentlig en Spiisnings=Sædel givet, Et Hundret Menneskeer giør net op Ti Rigsdaler, Kun næste Uge to, hvem lindrer min Qvaler, Vor Frelser haver kun i Livet haft een Lykke, Det var at hielpe dem som Korset vilde trykke, Den Lykke kan hver faae, som har Formues Kræfter, Styrk da de svage Knæ, og følg ham deri efter, Tænk paa Familier, der ligger som i Halmen, Og af en gammel Bog udhulker Aften=Psalmen, Giør Got saa hastig som du haver Tanken inde, J Morgen mulig ey, du kan faae det i Sinde, En ret graahærdet Mand som udi Armod træller, Hist nærmer sig en Riig. Historien fortæller At denne usle Job, bad ydmyg og lit Drikke, At lædske mig: før jeg døer. Men ney, han gav ham ikke, Du i din Ungdoms Tid, dig burde oplagt noget, Den Gamle gik, han græd, nedbøyet svag og kroget, En anden blev det vaer, gik hen og Manden lædsket, Der paa hans Opholdstæd han af den Gamle ædsket, Forlod ham og gik hiem, gik til ham Dagen efter, Med Penge, Mad og Øll, for at fornye hans Kræfter, I det han traade ind opgav den Gamle Aanden, Tørt Brød ved Siden laae, en Bønne=Bog i Haanden, Man løse altid strax Ulykkeliges Lenker, Jeg ynker alle Folk, dog ynker jeg meest Enker, Helst med en Hoben Børn, som intet har at bide, Som Gulvet op og need maa deres Hænder vride, Fra den Tid deres Mænd, opofredes til Støvet, Saa har de kummerlig den sure Verden prøvet, J Gaar var ingen Mad, i Dag er ikke heller, Ei Skilling til lit Øll i Husets næste Kielder, Hun haver laant til Brød omkring i hele Huset, Vor Herre fri enhver fra saa at vorde knuset, En Spiisnings=Sædel kan dem ofte vederqvæge, Thi imod Hungers Nød er Mad den beste Læge, Hvor tungt hvor ey en Hvid er til saa mange Munde, O Brødre hielper snart, o hielper og J kunde, Vi alle nogne kom her ind paa Skuepladsen, Vi nogne gaar igien, og det er hele Stadsen, Viid, her at giøre Got, det vil saa meget sige, Som: før jeg gaar, saa er min Skat sendt til Guds Rige. Holck.