Berlingske Tidende, 1754-02-01
Extract af et Brev fra London. Uagtet Hans Majestet, Kongen, da begge Parlementets Huuse seenest vare forsamlede, har eftertrykkeligen tilkiendegivet sin Misfornøyelse, Stats=Tidender for Aar 1754. at saavel Gaderne i London og de alfare Veye paa Landet vare saa usikkre, og derudover alvorligen formanet dem, at man dog maatte engang være betænkt paa Midler til at raade Bod paa saadan offentlig Uheld, og restituere Sikkerheden paa Gader og Veye, saa er det dog ikke endnu kommet saavidt med de høyst nødvendige Foranstaltninger, at der jo hver Dag høres om Tyverie i Staden, og Stratenrøverie paa Landet. Jblant de forvorpne Kroppe af en Nation, som ellers holder saa meget over Ære og et got Rygte, nemlig iblant vore Tyve og Stratenrøvere, fattes der saalidet paa de fineste og vittigste Hoveder, som paa Personer, der udvortes fuldkommelig ligne det, som de mindst ere, nemlig ærlige Folk. En artig Streeg af en anseelig Gavtyv, som for stakket siden er bleven bekiendt, skal overbevise dem om begge Deelene. Historien er denne Omtrent 30 Engelske Mile fra London paa en Herregaard, boer en ærlig Ridder eller Herremand, som er maaskee ligesaa lidet den tapperste som den vittigste. Denne ærlige Mand havde foresat sig at besøge eengang paa nogle Uger sine Venner i London, og det paa en Tiid da der holdes Skuespil og Lystigheder. Han lod derudover en Morgen gandske tillig sin Ride-Hæst sadle, og reed med sin Karl John ad Veyen til London. Af beste Overleg, at de alfare Veye ere mange gange usikkre, og at der underveys maaskee kunde findes nogle Liebhabere til hans Guld=Uhr og Ring, lod han begge Deelene blive hiemme, og stak af rede Penge ikke meere end 5 Guineer til sig udi Lommen, Resten som han agtede at fortære udi London, nemlig 45 Guineer, havde han saa artig indsyet udi sin Buxe-Linding, at ingen kunde merke det. Thi han tænkte ved sig selv, om du endog skulde blive overfalden af Stratenrøvere, saa veed de dog gemeenlig saa vel at leve, at de intet meere forlange end hvad de finde, ja endog deraf give noget tilbage igien til en Reyse-Penge. Men at drages længe og farligen omkring med deslige onde Folk, maae han vel slet intet haft i Sinde, saa som Resten af Historien udviser det. Neppe havde vores Ridder overstridet den 3die Part af sin Vey, da der bag fra kom et Par ubedne Ledsagere paa ham, som holdte ham deres Pistoler med sprendte Haner paa Brystet, bedende at han vilde vende alle sine Lommer, og ærligen vise dem, hvad han havde hos sig. Hvorfor ikke det, sagde vores tappere Ridder, her seer i mine Herrer, hvad jeg har agtet fornøden, at stikke hos mig, til at opholde mig et par Dage i London. Februarii Maaneds don. Det tiener os bedre, svarede de, og i London kand J nok giøre Anstalt til at faae andre Guineer igien. Farvel, Farer J ogsaa vel til Galgen, svarede Ridderen gandske sagte, efter at hans 5 Guineer og de tvende flygtige Passagerere allerede vare komne ham af Synet. Men hvo var for Resten gladere end vores ærlige Herremand, at han saa snildelig havde indrettet sine Sager, og ved sit Klogskab ligesom forud seet denne Streeg. Har jeg ikke sagt det forud, John, sagde han smilende til sin Karl, at Veyene ere ikke altid sikkere, og at jeg vidste at gjøre min Jndretning derefter. De dumme Dievle, af 50 Guineer, som jeg virkelig har hos mig, faaer de just 5, ha, ha, ha. Der seer du, John, at en klog Mand kand bedrage Landsbedragerne selv. Den Spidsbub gad jeg nok seet, der skulde være bedre poleret end jeg er, og som skulde narre mig. Jkkun 5 Guineer af 50, de vare sandelig ikke ret polerede! De Tosser, Jmedens han saaledes inderligen glædede sig over sin Klogskab, og derhos reed lang som frem, samt iblant andre Pralerier forsikkrede sin John, at de havde nu saa meget desmindre at frygte for deslige Hendelser, jo nærmere de kom til Staden, blev han paa Veyen, endnu et got Stykke fra sig, en Herre vaer, som sad til Hæst, og havde næsten ligesaadan Herremands Dragt paa, som han selv. Hvad nu Herre, begyndte John med Rystelse og Bævelse at sige, om denne er nu lige saadan en Lomme-Visiterer; Ney, sagde hans Herre, denne seer alt for ærlig ud dertil, han rider ogsaa al for langsom for en Stratenrøver. J Sandhed reed han og saa langsom og alvorlig frem, at vores Junker naaede ham, førend han vid ste af det. Den anden, som ofte havde seet sig tilbage, reed noget af Veyen, ligesom han vilde give Herremanden Plads, hilsede den forbi ridende Junker med Ærbødighed, og spurte med stor Høflighed, hvor han agtede sig hen, Til Londen, til London, svarede Herremanden; og lagde dertil, om han vilde ride i Compagnie med ham, fordi det var ikke altid sikkert paa Veyene. Hiertelig gierne, sagde den anden, og det saa meget deshellere, som han ikke langt derfra i et Vertshuus ogsaa var blevet advaret, at han ikke saa allerne skulde driste sig paa Veyen. De reed alt saa sammen, og holdt hverandre idelig i Snak. Den nye Reyse-Compagnon fortællede Ridderen, hvor usikkert det desværre var i disse Egne, og hvorledes man mangen Gang blev overfalden og berøvet af Folk, som man aldrig skulde anseet for Stratenrøvere. Ja, svarede vores kloge Jun Stats=Tidender for Aar 1754. Junker, det har jeg først selv for halvanden Tiime siden erfaret. Fem Guineer har jeg mistet ved 2de deslige Spidsbuber, og jeg havde ufeylbarligen mistet 45 dertil, dersom jeg ikke af besynderlig Forsigtighed havde syet dem saa hemmeligen ind i min Buxe-Linding, at det skal være umuelig for nogen at hitte dem. Det var et ypperligt Raad, min Herre hittede paa, svarede hans Reyse-Compagnon. Formodentligen har han oftere været i deslige Tilfælde, at han veed saa klogeligen at see sig for. Jkke ret ofte, svarede den kloge Junker, men det har jeg altid hørt sige, at Forsigtighed er Moder til Klogskab. Den er ogsaa en Datter deraf, svarede ReyseCompagnonen, da han imidlertid tog en spendt Pistol op under sin Kiol, satte den for Brystet paa Junkeren, og med en Barbarisk Stemme bad ham staae ned af Hesten. Saa snart Herremanden, der var halv død af Forskrækkelse, var staaen af Hesten, og Compagnonens Karl havde taget ligesaa uformodentlig i Tøylen paa den gode Johns Hest, raabte han med Trusel til ham: Staae, staae, og giør, hvad jeg siger eder, eller jeg jager eder et par Kugler igiennem Hovedet. Der stod vores kloge Junker skiælvende og bævende, og maatte forvente nærmere Ordre, Buxerne maatte uden Forhaling need, Linningen opsprættes og Guineerne herud. Det varede ikke et Øyeblik, førend alt dette skeede, og førend han blev af med sine 45 Guineer dermed, reed den formeente Ledsagere af den nærmeste Skov til, og blev borte for den aabenhiertige Junkers Øyne, som stod med Buxerne i Haanden, og saae gandske forbauset efter ham, uden at han i lang Tiid kunde befinde sig, hvor snart han var bleven af med sine Guineer, som han meente med saa stor Klogskab at have skiult. Men John sagde heller intet videre end dette: Herre, havde J kuns holdt Munden, med det, som ingen burde vidst uden J selv allene. Til Slutning paa alle de Vers over vores afdøde Hr. Baron HOEERG, som de af Dvale opvakte Poeter noget silde have indsendt til at publiceres udi Aviserne (da de havde gjort bedre at lade dem trykke i rette Tiid til saa stor en Mands Ære=Minde) meddeeles her endnu dette, som synes at være vel forfattet, og udbeder man sig herefter at blive forskaanet med fleeres Jndsendelse. Huropa, hor et Ord, men vid, det Ord er Torden, Thi tag en Dosis først mod Hierte. Daanelse; Vor 16 Februarii Maaneds Stats=Tidender for Aar 1754.