Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1773-11-15
En Oversættelse af det Tydske. Manden med een Udyd og med mange Dyder. Menneskerne ere sielden saa fordærvede, at de skulde tillige overgive sig til mange Laster; og sielden saa slemme, at de ikke ligesom vilde godtgiøre en Udyd, hvilken de have overladt sig, ved visse Dyder. Dorant hører til denne Klasse. Han tiener Vellyst, endskiønt ikke uden al Jndskrænkning, og er saa aabenhiertig, at han selv tilstaaer denne Feil, men just denne Dorant er retfærdig, godgiørende, tienstfærdig, oprigtig. Han kiender og bruger alle Kunster til at forfør re Hiertet hos en Uskyldig, som hans Tilbøielighed har ophidset; og dog kand ikke uden Medynk see nogen Ulykkelig, og lade den fra sig uden Hielp. Man elsker ham for hans Godgiørenhed, end og i de Sælskaber, hvor man kiender hans Feil. Han afskyer Vellystens berygtede, Huse, og skulde forstyrre dem, om det stod til ham, men at holde en Bisloperske, som han i kort Tid ombytter med en anden; Dette synes ham at være intet Ondt og intet Godt. Han belønner hende med nogle Hundrede Daler; thi det var, siger han, uretfærdigt, om hun skulde blive hielpeløs. Han hielper hende, end og med sin Skade, til et Giftermaal, for at forsørge hende, og man roser denne Omhyggelighed hos ham. Dorant, siger den store Verden, har dog i Grunden et godt Hierte. Denne Dorant, som ved sin sædelige Levemaade og 7) Gellerts moralske Caracterer. sin Stand har Tilgang i de bedste Huse, er altsaa en farlig Fiende for Uskyldighed, og dog er han en Mand af Tro og Love. Han giver mig sit Ord, at han vil tiene mig ved at tale formig; og han giør det, uden at vente min Tak. Han gjør det med Fornøielse. Man taler Ondt, om en Bekiendt eller om en Fremmed; og han kommer i en ædel Hidsighed derover, at man forkleiner den andens Ære, og ikke heller formoder det Bedste om ham. Dorant kunde af sin Beslægtede, naar han havde vildet hykle for hende, have faaet rig Arvedeel. Nei, siger han, det var uretfærdigt; hun har nærmere Arvinger, som mere behøve det. Skal jeg blive rigere forat giøre andre fattigere? – Dorant er mild mod sine Underhavende, og den godsligste Herre mod sine Tienere, naar de føre sig vel op. - J Sæl skaber er han beskeden, og holder det for en Forbrydelse, at fortørne nogen og hindre dens Fornøielse. - Han haver Spill, Drik og Overdaadighed. Hvad skal man altsaa dømme om Do rant, Efter Verdens Sprog har han kun een Feil og mange Dyder; men efter Sandheds Sprog har han egentlig ingen Dyd, og kun et godt Temperament, eller et naturligt Anlæg til Dyd. Han har alt for meget Forstand til at billige alle Laster, og for lidt til at indsee, at een Last, som man vidterligen overgiver sig til fordærver det hele Hierte. Han har alt for meget Samvittighed til at synde roligen, og vil træffe et Forlig mellem det Onde og Gode, og oprette sine Vellyst-Feil ved Jagttagelse af Sælskabeligheds udvortes Pligter. Han vælger de Dyder, som ere de letteste for et blødt Hierte og naturlige for det; Godhed, billighed, Lempfældighed, Tienstfærdighed. Han vælger de Dyder, som mest holdes af i Sælskaber og først belønnes ved bifald og Gientieneste. Hans Dyder ere altsaa Temperament og Anstændighed; og hans Afskye, som han har for visse Laster, er Frugter af det Exempel og den gode Opdragelse, han har nydt i sin Ungdom. Exemplerne til denne Caracter ere i stor Mængde, og meget farlige for de gode Sæder. Den Udyd, som zirer sig med Farverne af ti Dyder, behager alt for meget til Efterfølgelse, ja end og en velartede ung Person skal lade sig af den forblinde. Det slemmeste derved er endnu dette, at slige Caracterer blive med Høiagtelse ærede i Verden, og at man om deres slemme Side i Sælskaber taler kun skiertsviis og med en vidtig Skierts, og i det høieste dadler Udsvævelsen fra den latterlige Side. Alligevel skulde man ligesaa lidet spotte med Utugt som med Mord og Tyverie, og følger ikke til begge af den første, Dorant, som kand berøve Personerne af det andet Kiøn Uskyldighed og Dyd, har, saa længe han ikke undertrykker denne strafværdige Tilbøielighed, intet dydigt Hierte efter Moralens Udsagn; og hans gode Gierninger, saa skinnende de end og ere, tilhøre hans Blod, hans Opdragelse, og hans Egenkiærlighed, eller ere Frugter af den onde Samvittighed, som vil berolige sig. Dyden er den oprigtige og levende Villie til at adlyde alle Fornuftens og Aabenbaringens Love. Er en saadan Villie oprigtig, naar den giør Undtagelser, Er ikke Dorant selv for Exempelets Skyld skyldig til at modstaae sin Tilbøielighed; og svækker han ikke ved sit Exempel hos andre Anseelsen af en guddommelig Lov, Det er sandt, at man ikke i alle Dyder kand bringe det lige høit; men Forsættet maa ikke mangle til nogen af dem. Det er sandt, at de bedste Hierter kand feile og virkeligen feile; men at blive ved i Feilen, eller ikke at ville erkiende den, fordi man ikke vil aflægge den; Det er ingen Skrøbelighed; Det er Hiertets Fordærvelse. Den lykkelige Mand. Lyksalig den, som i sin Hytte, Ukiendt af Verden, lever hen, Fornøiet med sin Skiæbnes Bytte, Kun sees af sin bestandig Ven! Den Ære-Sygen, Verden agter Saa høit, er dog en liden Dunst; Der ei, som Slaven, eftertragter, Ei plager sig for Herre Gunst. Sin egen Herre, giør og lader, Hvad hannem meest behage kand; 1) See No. 43 af norske Jnteligents Sedler for 1773. Ei andens Regning hannem skader, Nok er: Han er sin egen Mand. Ei Spoe, ci Uret har at frygte, Sig kierer lidet efter Snak, Fornøiet med et ærligt Rygte, Slaaer Knep af Verdens Sladder Pak. Ravnen og Ræven. (En Fabel.) En Ravn fortdrog, imellem sine Kløer, et Stykke forgivted Kiød, som den fortørnede Urtegaardsmand havde udlagt for sin Naboes Katte Og nu vilde han just fortæret det paa en gammel Eeg, da en Ræv kom fremsnigende, og tilraabte ham: Vær velsignet, du Jupiters Fugl! - For hvem anseer du mig, spurgte Ravnen. - For hvem jeg anseer dig, svarede Ræven. Er du ikke den mægtige Ørn, som daglig efter Zevs befaling kommer at spise mig arme. Hvorfor forestiller du dig, Seer jeg ikke i din seierrige Klo den ombedede Gave, som din Gud endnu stedse vedbliver, ved dig at sende mig, Ravnen forundredes, og glædede sig inderlig over, at han blev holdt for en Ørn. Jeg maa, tænkte den, ikke bringe Ræven af sin Vildfarelse. - Høimodig dum, lod han altsaa sit Rov nedfalde til ham, og fløi stolt derfra. Ræven modtog Kiødet smillende, og aad det med en skielmsk Glæde. Dog Glæden forvandlede sig snart i en smertelig Følelse; Givten begyndte at virke, og han styrtede. Fordømte Hyklere, maatte J dog ikke til hykle Eder andet, end Givt Vand Slangen. (En anden.) Zevs havde nu allerede givet Frøerne en anden Konge, i stedet for den fredelige Stork, en graadig Vand-Slange. Siden du er vores Konge, skreel Frøerne, hvorfor opsluger du os. - Derfore, at J har bedet om mig, svarede Slangen. - Jeg har ikke bedet om dig! raabte en an Frøerne! som han allerede opslugede med Øinene. - Jkke, sagde Vand-Slangen. Destor værre, Saa maa jeg opsluge dig, siden du ikke har bedet om mig. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir hos O. Brose.