Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-11-12
det som General Derlon havde Dagen tilforn fortalt mig, bleven om Natten bragt i Fængsel. saa at man, da Hertuginden havde spurgt om Aarsagen, hvorfor han ikke havde indfundet sig ved Froekosten, havde fortalt hende det Passerede, og hvorpaa de Ord, jeg havde sagt i Gaar burde have forberedet hende, naar hun havde forstaaet dem. Hertuginden beklagede sig høit over Forræderie, og havde kaldet mig en Jesuit. Denne Anklage forekom mig saa pudseerlig i Hertug, indens Mund, at jeg endnu loe over den, da jeg kom til hende. Hun modtog mig med densamme Heftighed som Aftenen tilforn og næsten med de samme Ord. – Saaledes gaaer det, min Herre, jeg kunde ikke have troet, at De vilde have bedraget mig, og det paa en saa uværdig Maade. - Jeg anstillede mig, som den forrige Aften, forbauset derover, og spurgte hvad der var mødt hende? - Det er mødt mig, at Hr. Guibourg er i Nat bragt i Arrest, uagtet De har lovet mig, at jeg skulde ikke blive skilt fra Deeltagerne i min Ulykke. - General Derlon har formeent kun at burde forstaae under disse Ord de Personer, som have deeltaget i Deres Besværligheder og Farer; nemlig Frøken v. Kersebier og Hr. von Mesnars, fra disse er De ikke heller bleven skilt De seer deraf, at General D'erlon har ligesaalidet som jeg brudt det Ord, vi have givet Deres Kongelige Høihed. - Men hvorfor har man i det mindste ikke underrettet mig derom, Jeg kan ikke heri giøre mig nogen Bebreidelse; thi da jeg indvilgede i at Hr. Guibourg maatte i Gaar spise med Dem, saa tilføiede jeg de Ord: at dette Maaltid vilde sandsynligen være det sidste, som han vilde have den Ære at deeltage i med Deres Kongelige Høihed. - Jeg har ikke hørt det. - Generalen har virkeligen sagt det, Madame! bemærkede Frøken Kersebier ganske sagte. - Men hvorfor udtrykte De Dem ikke herom paa en mere tydelig Maade? – Fordi Deres Kongelige Høihed havde havt saa mange Ubehaligheder i Dagens Forløb, at jeg i det mindste vilde søge at forskaffe Dem en roelig Nat, og jeg vidste, at De ikke kunde sove roeligt, naar De blev underrettet om, at Hr. Guibourg skulde, imedens De sov, bringes i Arrest. - Og De Stylite, hvorfor har De ikke sagt mig at De havde forstaaet Generalens Ord? – Af samme Aarsag, som Generalen, Madame! - Saaledes, De ere alle imod mig, forresten har jeg Krig nok, og nu naar jeg overtænker Alt. Hun saae paa mig og rakte mig Haanden. Jkke sandt Stylite, han er et godt Menneske, Jkke sandt Stylite! – Ja Deres Kongelige Høihed! Det er en Ulykke, at han ikke vil høre os til. - Jeg slap nu Hertugindens Haand. At den Agtelse D. K. H. med Ret kan fordre, skal jeg bevise Dem; alle de Tienester, som De kan forlange af mig, og som jeg kan være saa lykkelig at kunne udrette, skal jeg giøre Dem. Jeg skal endog søge at forekomme Deres Ønsker, saa vidt jeg formaaer at giette mig til dem. Jeg standsede. - Og for alt dette. - Vil jeg kun bede Deres Kongelige Høihed og anmode Frøken Stylite om kun at bevise mig een Tieneste, den: aldrig oftere at berøre denne Gienstand. – Du forstaaer det Stylite, sagde Hertuginden, vi ville talt om en anden Materie. - Har De seet min Søn, General – Jeg har aldrigt havt den Ære. - Nu vel, det er en vakker Dreng, vist nok fremfusende, som jeg, og egensindig som jeg; men ogsaa godt Fransk findet som jeg. - De holder meget af ham, – Ja saameget en Moder kan holde af sin Søn. - Nu saa ville Deres Kongelige Høihed tillade mig at sige: at jeg ikke begriber, hvorfor De ikke, efterat alt var tabt i Vendeen, efterat ethvert Haab var forloret efter Fægtningerne ved Veillerigne og Penissiere (som vi ikke have hørt noget om i Aviserne) strax fattede den Beslutning at vende tilbage til Deres Søn, som De elsker saa højt; vi havde gjort det let for Dem. - General, jeg troer at De har ladet mine Breve opsnappe? – Ja, Madame - Og De her læst mine Breve? – Jeg har begaaet denne Jndiscretion. - Nu saa maae De have seet, at jeg fra dette Øieblik, hvori jeg var kommet for at sætte mig i Spidsen for mine tappre Vendeer, havde besluttet at taale Følgerne af denne Opstand. Hvorledes, de skulde giøre Opstand for min Skyld, de skulde vove deres Liv for mig, og jeg skulde forlade dem, Nei, General, deres Skjebne maae blive min, og jeg har holdet mit Ord. Forresten vilde jeg for længe siden have været Deres Fange; jeg vilde for længe siden have overleveret mig selv, for at bringe alt til Ende, naar jeg ikke havde havt er Frygt. - Og hvilken - Jeg vidste at saasnart jeg var bleven tagen til Fange, saa vilde man have forlangt min Udlevering. Det er ganske begribeligt, at den Franske Regiering vilde have stillet mig for mine Dommere; den hellige Alliance vilde ikke have indvilget, at jeg blev stillet for en Assiceret; thi alle kronede Hoveders Værdighed i Europa vilde føle sig interesseret derved. Denne Strid imellem Jnteresserne vild føre til en Krig, og jeg har sagt Dem, at jeg vilde ikke give Anledning til en Jnvasions=Krig. Jeg vilde udrette Alt for Frankerige; men med Frankerige. Dette Valgsprog havde jeg givet mig, fra dette vilde jeg ikke afvige. Desuden hvor kunde indestaae mig for, at naar Frankerige først blev overfaldet, at det de ikke blev deelt. Det vilde jeg aldeles ikke; jeg - Jeg smillede. - Hvorfor smiller De? – Jeg bukkede uden at svare. - Jeg vilde dog vide hvorfor Deleer. - Jeg leer fordi Deres Kongelige Høyhed udviser saamegen Frygt for en Krig med Udlandet, og saa lidet for en Borgerkrig; ikke sandt, Jeg beder D. K. H. a bemærke, at de maae ikke holde Dem blot til min Sætning; men føre mine Tanker til deres Slutning. - O! det kan ikke saare mig, Hr. General! Da jeg kom til Frankerige var jeg skuffet i Henseende til Gemytternes Stemning; jeg troede at Frankerige vilde reise sig, at Armeen vilde træde paa min Side, kort sagt, jeg drømte om en Tilbagekomst fra Øen Elba. Efter Træfningen ved Veillerigne og Penissiere gav jeg alle mine Vendere den bestemte Ordre at vende tilbage til deres Boeliger; thi, General, jeg er fremfor alt et Fransk Fruentimmer, og det er et Beviis derfor, at da jeg nu vender tilbage til disse vakkre Franskmænds Kreds, saa anseer jeg mig ikke længere for at være i Fængsel. Jeg frygter allene for, at man sender mig et andet Sted hen; man lader mig vist ikke blive her saa nærved Oprørerne. Forresten er De mere i Forlegenhed end jeg; gaae De kun, Hr. General. Da hun havde sagt disse Ord stod hun op og gik, som et Mandfolk, op og ned med Hænderne paa Ryggen. Klokken var 6 1/2; Hertuginden vilde gaae til bord; jeg tog Afsked med hende. Kl. 9 begav General D'Erlon sig til mig for at sige mig, at man holdt det for vist, at Gen. Bourmont var i la Chasliere. Er det saaledes General, svarede jeg, saa skal jeg tage 50 Ryttere med mig, og i Morgen tidlig skal Hr. Bourmont være her Kl. 11 var jeg afsted. Om Midnat opvakte man Hertuginden, Frøken Kersebier og Hr. v. Mes nars. De stege i en Vogn, som bragte dem til la Fosse, hvor et Dampskib ventede paa dem, hvorpaa Adjunkten og Mairen af Nantes Riboneau, de Bougon, Oberst for Nationalgarden, befandt sig, foruden Fændriken Rochon af dens Artillerie Escadron, Gensdarmerie-Obersten Choussiere; Plads Adjutanten i Nantes Ferdinand Petitpierre, og Politie-Commissairen Joly fra Paris. Da Hertuginden begav sig til Dampskibet, saa blev hun ledsaget af General D'Erlon og af Dhrr. Ferdinand Favre og Maurice Duval. Da hun steeg i Vognen saae hun sig om efter mig, og da hun ikke saae mig spurgte hun hvor jeg var. Man svarede hende, at jeg var fraværende i Forretninger. – Nu, sagde hun, endnu en Høslighed mere. – Den commanderende General over Militairdivisionen, Præfecten og Mairen i Nantes skulde ledsage Hertuginden til St. Nazaire og først forlade hende efterat hun havde indskibet sig paa Skibet Capritieuse. Da Hertuginden, besteeg Dampskibet, saa spurgte Hertuginden om Hr. Guibourg maatte følge med Præfecten svarede, at det var umueligt, nu forlangte hun Pen og Blæk, og skrev til ham: Jeg har forlangt at min forrige Medfange maae blive udleveret og man vil skrive derom. Gud vil forhielpe os til at vi komme til at see hinanden igien. Venskab mod alle vore Venner. Gud bevare dem. Mod, Tillid paa ham. Den hellige Anna er vor og tillige Bretagnernes Skyts Patronesse. Brevet blev leveret til Hr. Favre, som rigtigt afleverede det. Kl. 4 afseilede Dampskibet; roeligt gleed det igiennem den sovende Stad. Kl. 8 var man ombord paa Capricieuse. - Hertuginden opholdt sig i to Dage paa Rheden, da Vinden var imod; endelig Kl. 11 om Formiddagen heisede Briggen Capricieuse Seil; Dampskibet tog den paa Slæbetoug og forlod den først 3 Lieues ude i Havet; den fiernede sig majestætisk og efter to Timers Forløb forsvandt den bag Odden ved Pornik.