Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-06-29
Velædle Hr. Udgiver, Der skrives nu om saa mange og saa mange Slags Ting; til hvor meget Gavn veed jeg ikke, skjøndt man ikke kan vide, hvad det er godt for, og jeg siger, som den kloge Bondekone fra Ravne lund, da hun raadte mig at slaae Melk paa Nelder og grave dem ned, for at fordrive Koldfeberen: "Hjelper det ikke, saa skader det ikke Men siden der nu skrives om saa meget, saa synes jeg dog der burde engang imellem ogsaa skrives Noget om os stakkels Tjenestefolk. Vi behandles reent som om vi vare Negerslaver fra Guldkysten, der, som jeg engang læste i en Biografie eller Geografie, skal hedde saaledes, fordi det slemme Maskendiserie med Mennesker bringer der saa meget Guld i Godtfolks Lommer. Et stakkels Tyende er jo ogsaa et Menneske, og Enhver vil jo gjerne være Folk liig, saavel i det Ene som i det Andet. Men naar De hører hvorledes man behandles her i Kjøbenhavn, saa vil De selv tilstaae, at det gaaer værre til end blandt Tyrker og Hedninger, som man gjør sig saa megen Umage for at omvende. Jeg har nu til Kyndelmysse fyldt mit 26de Aar, og maa reent ud sige Dem, at det ikke har været sjunget for min Vugge, at jeg skulde tjene for mit Brød. Havde min Moder bareste ladet mig lære Skrædersyning, Brodering og Fransøsisk, saa kunde jeg nu maaskee condisioneret som Guverfiante hos en rig Grosserer, og havde ikke nu havt nødig at tjene som Enepige; men fordi man ikke har lært at temporere og brodere, er man jo dog et Menneske, og bør behandles som et Menneske. Men det tænker vore Fruer og Madamer ikke paa Nei, vi og vore Lige, som maa tjene for vort Brød, ere i deres Øine Skabninger, der hverken har Følelse for det Ene eller for det Andet. Man nødsages derfor til, hvert Øieblik at skifte Condision, og i to Aar har jeg nu tjent paa sex forskjellige Steder; men saa mange Herrer, saa mange Sind, hedder det nu. Jeg har nu altid brugt den Forsigtighed, fordi man ikke kan være forsigtig nok i vore Dage, naar jeg fæstede mig bort, at betinge mig i Forveien de Vilkaar, hvorpaa jeg vilde tiene, for jeg pleier altid at sige: Forord bryder ingen Trætte. Mine Betingelser ere: at have hver Aften Lov til at gaae ud og danse, eftersom jeg er Fordanserinde paaDansesahl; at jeg i det mindste faaer eengang om Dagen Kaffe, at jeg har Lov til at tage min Kjereste op til mig; at jeg fra Kl. 7 til 11 om Aftenen har Frihed til at tage mig for, hvad jeg vil. Den unge Frue, jeg forrige November kom til at conditionere hos, indgik vel villigen disse Vilkaar, og lovede, at jeg nok skulde blive fornøiet med hende, men love er eet og holde et andet. Aldrig saasnart var jeg Skiftedagen om Aftenen Kl. 11 (jeg var rigtig nok gaaet af min Condision Kl. 7, men De veed, at man paa saadan en Dag har meget at rende efter) traadt ind i Stuen, førend Seketeren, sagde til mig: "Hvor bliver hun af, mi Pige!" Jeg lod Hovedet synke, og taug. "Hun burde dog komme lidt tidligere, vedblev han Jeg taug. Hvor har hun da været hende saa længe?" spurgte han. Jeg taug. Endeligen raabte han i en barsk Tone: Kan hun ikke snakke, Er hun stum!" "Nei jeg er, saa mæn ikke, svarede jeg hulkende – men naar Nogen siger hun til mig, saa er det ligesom han slog mig ligge paa Øret. Jeg kan ikke taale at høre det fæle Ord hun." "Hvad vil hun da, jeg skal kalde hende," spurgte Seketeren. "Jeg er vant til at man siger De til mig", sagde jeg "Jeg siger De til Alle, for om det saa kun er Skraldemanden, saa taaler han ikke, at man siger andet end De til ham. Høflighed koster ingen Penge, og et godt Ord finder et godt Sted.Da Seketeren nu mærkede, at jeg ikke var falden bag af en Vogn, saa fik Piben en anden Lyd. "Men min Pige, naar jeg skal kalde hende for De, hvad skal jeg da kalde Jomfruer og Frøkener." – "Ja, det maa Herren bedre vide end jeg, der er en stakkels enfoldig Tjenestepige, men Herren maa heller kalde mig ligefrem Grete, end bruge det hæslige Ord hun. Jeg gik nu til Sengs og ventede ikke, at mit Helvede skulde begynde næste Dags Morgen. Aldrig saasnart var jeg kommen op, førend Seketeren sagde til mig: "Grete, slig til Pigen, at hun skal bringe Støvlerne ind og derpaa igjen Naar Grete faaer Tid, saa skal Grete banke min Kjole, og saa kan Grete hænge den ind det grønne Værelse". Nu mærkede jeg ret godt, at han vilde drille mig, og da han saae jeg græd af bare Ærgrelse, var han saa malisjøsk, at han raabte: "Grete maa ikke være saa sær, naar Grete ikke er fornøiet med sin Condision, saa kan Grete gjerne gaa igjen, om saa Grete vilde den Dag i Dag. Denne fiin fornemme Malitse skjar mig i Hjertet. Jeg var færdig at sprække af Ærgrelse. Men det var endnu ingen Ting mod hvad der fulgte paa. - Fruen var een af de unge knibske Kjøbenhavnske Damer, der, som det hedder i Visen, staaer op en Time for Middag. Aldrig saasnart har hun faaet Papilrotterne af Haaret og meiet sig ud paa Hovedet med en heel Blomsterkurv, førend hun i sin Morgenneglise sætter sig paa Forhøiningen og kiger i to Timer i Conneksionseller Repisionsspeilet, som hun kalder det, og mønstrer hvert Mandfolk, som gaaer forbi. Men er det Solskinsveir, saa maa hun hver Middag ud og traske op og ned af Østergaden, og fra den ene Bod ind i den anden. Men uagtet hun ikke kan koge saa meget som en Skeefuld Grød, saa er hun dog saa fjer paa det, at hun bilder sig ind, hun forstaaer sig bedre paa Madlavning end en Mesterkok. Det skal nu alt være saa stort og fornemt udenfor Huset; men i Huset er det ikke andet end den bare Elendighed. Fruen hun er fornøiet med Sokolade og Bakkelse til Middagsmad, og Herren spiser ude hvor han kan komme til. Jeg blev og saa skindmager i de sex Uger, jeg har condisioneret der, at alle Folk spurgte, om jeg havde været syg, Men jeg gad nok vidst, om noget Menneske kan samle Hulpaa sig, naar man ikke faaer andet end Vælling og Kartofler. Naar vi havde Selskab, som vi sædvanlig havde hver ottende Dag, saa levede vi rigtig nok godt i vort Huus, saa stegtes og brasedes der i eet væk, men saa maatte man ogsaa sulte for det igjen i hele 7 Dage. Hunger er, som De veed, et haardt Sværd, og jeg kan snarere taale, at En skal sige hun til mig, end leve i syv Dage af Vælling og Kartofler. Men var Kosten smal, saa var derimod Friheden desto større, og Friheden er en stor Herlighed. Rigtig nok hedder det i Visen: "For ret os ved Jorden at fryde, vi skabtes til Frihed, men næst Frihed er Mad og Drikke ogsaa uundværlig. Hvad Uskjeneertheden angik, levede jeg her som Blommen i et Æg, for hverken Herren eller Fruen vare hjemme nogen Aften, og jeg kunde tage min Kiereste og andre gode Venner og Veninder op til mig, og gjøre mig saa lystig, som jeg vilde. Men, at, hvad hielper det at være i Paradis med en sulten Mave? Jeg forlod derfor igjen Seketerens Tieneste, uden at tage nogen Løn, for, jeg tænkde som saa, det er bedre at gaae strax, end at sulte til November. Mit Herskab syntes glad ved at blive af med mig, og jeg var fornøiet ved at blive fri for dem. Jeg havde nu saa længe tjent paa fornemmere Steder, og var bleven af lutter Fornemhed til et halvt Beenrad. Nu tænkde jeg ved mig selv, det var bedst at prøve sin Lykke i en hundnet borgerlig Condision, og tog Tieneste hos en Balbeer. Denne Condision var, hvad Føden angik, upaaklagelig. Jeg har tjent hos Cancellieraader og Kammerraader, men saadan drøi og sund Mad fik jeg aldrig. Balberen var i dette Stykke en ganske anden Mand end Seketeren. Men var Føden bedre, saa var Arbeidet ogsaa meget værre Hver Dag skulde der koges Mad for sex tydske Balbersvende og fire danske Balbeerdrenge. Hver Uge skulde der vadskes 50 Salveter for alle de Skippere, Spækhøkere, Matroser og Grannaderer, der lode sig rage paa Stuen. Hver tredie Dag skulde Bækkenerne skures og poleres, og et stort Tinkarhvori alle de afskrabede Skjægge gjemtes, reengjøres og vaskes. Hvad jeg paa den ene Side samlede i Kræfter ved Balbeer-Kosten, som Seketer Kosten ikke har Vand imod, det mistede jeg igjen paa den anden, ved Slid og Slæb. Min Frihed var ganske borte. Jeg var ligesom lænke fast til Kjøkkenet og saae ud som en Makketenterske. Ja, hvad mener De, jeg havde ikke været en eneste Gang i Dyrehaugen. Mit eneste Selskab var Svendene; men de vare ude næsten den hele Dag for at hente Skjægge, og naar de kom hjem, saa pratede de ikke andet end Tydsk, som jeg ikke forstaaer. - Jeg forlod nu Balbererens Tieneste og fik Condision hos en Grosse rer, som ikke vidste Ende paa sin Rigdom. Han havde en Morian til Tjener, som hedte Jakob, og et sort Fruentimmer, som kaldtes Merri, til Barnepige. Han havde ogsaa en delig Jkkepase, og Kudsken havde brede gule Brattesbaand om Kjølen og Hatten, der saae ud som ægte Guld. Vi kjørte hver Dag ud, havde hver anden Dag Selskab og laae det Meste af Sommeren paa vort Lyststed, Paradiset, ikke langt fra Bagsvær. Men det Gode varer sjeldent længe. Neppe havde jeg været sex Uger i Paradiset, saa kom der nogle Folk, som jeg ikke kjendte, med store tykke Bøger under Armen, skrev Alting op, lode fire, fem Vognmandslæs Møbler og andre Sager flytte bort, og een to tre var Huset saa tomt, som paa en Flyttedag Kl. 12. Da Herren og Fruen, og Jakob og Merri vare gaaede deres Vei, saa fandt jeg det ikke raadeligt at blive sidste Mand. Jeg gjorde derfor det samme som mine Kammerater. Jeg fik ikke en Skilling i Løn, men da Kudsken, begge Morianerne, Kokkepigen og Franseisen forsikkrede mig, at de heller ikke havde seet saa meget som en Kobber Enesteskilling, saa fandt jeg mig i min Skjebne. Nu hører jeg, at Fruen laver Bolledei, og Herren skriver Nummere hos en Kolhokter i Adelgaden. Vi Mennesker, Vi Mennesker, Hente roth, Morgen toth, pleiede min salig Bestefader at sige. Jeg skal nu skifte igjen til November, og faaer Condision hos en Kommersraad. Siden jeg altid har været for Kommers, saa vil jeg dog heller tjene en saadan Mand end en fattig Peer Eriksen af en Balbeer. Grete Gertsen. Ønske om en Forandring med Vexelobligationer med videre.