Corsaren, 1841-11-19
Den republikanske Aand eller Beviis for, at Kongen ynder de republikanske Tendentser. (En Prædiken.) Efter at vi nu gjennem flere Artikler have talt til Eder, dyrebare Tilhørerel om den republitanske Statsform, og J formodentlig have ladet vore Ord gaae ind ad det ene Øre og ud af det andet, fordi disse republikanske Jdeer generede inde imellem begge Orene, naar J skulde tænke paa Eders egne vigtige eller ikke vigtige Forretninger, og fordi J overhovedet tænke, at Avisartikler ikke ere til Andet, hvis man ikke vil risikere, tilsidst at blive forvandlet fra en stille, fredsommelig Borgermand, der lader Fem være lige, til en urolig, fttidbar Dito, der med den største Haardnakkethed paastaaer, at 5 er et ulige Tal - efter alt Dette lagte vi at sætte en foreløbig Sluming paa disse Artikler med den Efterretning: At vi kunne faae en Republik her i Landet, naar vi Alle ønske det og ere enige derom. (Her lade vi Plads staae aaben for Alle og Enhver, der har Lyst til at forhauses, og for Censor" til at tænke paa Beslag, men tænke om igjen.) Dette er nemlig ganske i sin Orden: Naar vi Alle, Folket og Kongen, ere enige derom, saa er der ikke det Ringeste i Veien. "Ja, det er nogen god Snak," ville Nogle af Eder sige, det kunde vi saagu ogsaa have sagt: Var det Noget at fortælle som en Nyhed, som en mærkelig Efterretning? Hvad? Og hvad kan det desuden hjælpe, at vi faae dette at vide: Om den Sag blive vi og Kongen dog aldrig enige." Stille, kjære Tilhørerel det er netop det, som vi paatage os at bevise. Vi ville godtgjøre, at Konge og Folk kunne blive enige derom, og skulle til dette Diemed vise, at de Hindringer, som fra begge Sider synes at staae i Veien for en saadan Enighed, slet ikke existere. Folket paa sin Side har af Visse ladet sig binde den Fordom imod Republiken paa Ærmet, at, selv om man faaer den bragt istand uden Oprør og Henrettelser, hører der til dens Vedligeholdelse, at Alle skulle være saa dydige. "Man maa altid tænke saa meget paa Staten, maa tidt og mange Gange opoffre sin Smule Fornøielse, ja sin Fordeel for dens Skyld, ellers kan Staten ikke bestaae. Og hvad hjælper det, om jeg er dydig? Raar min Nabo ikke er dydig, gaaer han hen og fordærver hele Staten for mig, og min Dyd er saa til ingen Nytte." Vi ile med at beseire denne væsentlige, ja den væsentligste Fordom (de øvrige ere jo bortryddede) med en Række historiske Beviser, som skulle godtgjøre, at en saa almindelig Dydighed slet ikke er nødvendig. Dengang de 10,000 Athenienser under Miltiades's Anførsel sloge Persernes "talløse Skarer" paa Sletterne ved Marathon og saaledes aflagde et glimrende og slaaende Beviis paa republikansk Mod og Begeistring, er der al mulig Grund til at troe, at en og anden Athenienser agerede Haxthausen o: laa i en Grøft og ventede, indtil Slaget var forbi og Laurbærgrenene plukkede og á prendre. - Da Mucius Scævola lod Jlden fortære sin Haand, var der maaskee en anden Romer, der imidlertid paa Torvet snød en tredie Romer for en Sesterts. - Paa samme Tid som Jomfruerne, med Cloelia i Spidsen, svømmede fra Fjenderne over Tiberen, var der maaskee meer end een romersk Dame, der med megen Fornøielse igjennem sin Lorgnet besaae en fjendtlig Soldats Knebelsbart. Vi sige maaskeek, fordi vi ikke ere istand til at bevise det her Sagte, hvis man modsiger os; men man indseer dog sikkert, at, er det ikke skeet, saa kunde det være skeet uden Fare for Republiken, og dermed er det da tillige beviist, at ikke alle dens Borgere behøve at være Engle. Er der imidlertid Nogen, hvem dette Beviis endnu ikke er tilstrækkeligt, saa maa dette yderligere da være nok: Der har aldrig været en Stat, som bestod af Engle; men der har existeret Republiker - følgelig behøver en Republik ikke at bestaae af Engle. - Enhver indseer altsaa nu, at han for Republikens Skyld gjerne kan tillade sin Nabo at være en slet Karl, naar han blot selv sørger for at være en god og brav Borger - og dermed er da den ene Halvdeel af vor Opgave løst: Folket kan give sit bifald til, naar Kongen vil give det en republikansk Forfatning. Nu kommer den anden Deel. At Kongen, ikke alene kan, men ogsaa vil give Folket sit Bifald, naar det ønsker noget Lignende. Dette kunde synes vanskeligere at bevise, saasom en Republik er en Stat uden Konge, og Kongen altsaa herved skulde tilintetgjøre sig selv. Men herimod have vi fundet et probat Middel, idet Kongen gjerne kan vedblive at være Konge i Republiken, ja! endog beholde Kongeloven uforandret! Jngen Anskuelse er vrangere end den, at en Republik ikke kan have en Konge. Ligesom Dyden er sin egen Løn, saaledes er et Folks Ønske og Republik Opnaaelsen deraf. Naar nemlig Majoriteten af en Stats Borgere vare fuldkommen gjennemtrængte af Tanken om og Kjærlighed til Frihed, være mandige, kraftige og stolte, saa vilde det være umuligt selv for den meest absolute Hersker at beherske dem ɔː at foretage nogen Regjeringshandling imod deres Villie, altsaa en Regjeringshandling, som ikke bar Præget af en mandig, kraftig og stolt Characteer. En Mand, som har nogen Stemme i deslige Sager, den kongelige Commissarius ved de danske Stænderafdelinger, har selv fremsat denne Sætning, idet han sagde: at det selv for en absolut Konge er nødvendigt at regjere overeensstemmende med den offentlige Mening. Jfølge denne Theori kommer den absolute Hersker over et slovt, døsigt og forknyt Folk til at ligne en Mand, der gaaer paa en til Bunden frossen Sø: Han kan trampe og trykke, saa haardt han vil - Jsen bliver kold, slov og døsig og lader ham trampe og trykke, hvorimod Herskeren over et republikanst, ægte frifindet Folk kommer til at ligne en Mand, der gaaer over den tynde Jisslade og maa tage sig meget iagt for ikke at træde eller trykke for stærkt, paa det at det tynde Dække ikke brister og han selv falder i og idetmindste faaer et meget ubehageligt Bad. Denne Lignelse, smigre vi os med, er meget god; ja, den har det forud for de fleste andre Lignelser, at den ikke halter, den gjælder tvertimod endnu videre: En frygtsom Skoiteløber kunde saaledes finde Fornøielse i at løbe over den bundfrosne Sø og glæde sig ved at være fri for al tænkelig Fare, hvorimod den dristige Mand gjerne løber over den tynde Flade og finder sin mandige Stolthed tilfredsstillet ved ene at skylde sin Raskhed, sit Mod og sin Aandsnærværelse den sikkre Gang over det mægtige, farlige Dyb. Paa samme Maade kunde en frygtsom Konge ønske at beherske et døsigt og frygtsomt Folk, hvorimod en dristig, høihjertet Konge vilde føle sig stolt af at være den første Embedsmand blandt dristige, høihjertede og stolte Mænd. Nu er det jo os Alle vitterligt, at vor Konge er en Mand, der ikke er frygtsom - det kunde for Ex. Landmilitairetaten faae at føle, hvis den gjorde for store Fordringer og ikke engang var fornøiet med den sidste Bestemmelse om Gage og som Følge deraf maa det være Allerhøistsamme kjært at see enhverkomhelst Bestræbelse for at gjøre Folket republikansk O. frifindet, stolt og kraftigt. Den Plan, Allerhøistsamme, ifølge "Dagen", har, at stifte et reformeret og reformerende Monarchi, vilde først, naar denne Forandring var foregaaet hos Folket, finde sin rette Fyldestgjørelse eller rettere: blive befordret og paaskyndet. Naar den offentlige Mening var "behørig udviklet og moden" vilde den finde et aabent Øre hos Kongen for Opfyldelsen af alle dens frie og stolte Ønsker. Først alle Borgeres Lighed (der er allerede begyndt herpaa ved adskillige Adels-Udnævnelser: Vi kunne tilsidst Alle blive Adelige), deres fælleds Deeltagelse i den Magt, Han faderlig skulde repræsentere og bringe i Udøvelse, Ophævelse af Told og Consumtion (paa det sidste er allerede begyndt: der er nedsat en Commission til at tage Consumtionens Ophævelse i Overveielse; Jndskrænkning i alle Statsudgifter, selv i den kongelige Hofholdning (der er ogsaa begyndt herpaa: Kongen har sagt: "Nu ville vi Alle spare"), ikke at tale om almindelig Værnepligt (hvorpaa der ogsaa er begyndt, idet den store Militaircommission fik Ordre til at tage den i Overveielse, men nok, desværre, ikke har gjort det), stor Trykkefrihed (derpaa er ogsaa begyndt: det var paatænkt at give den udenlandske Politik fri, men forskjellige vigtige Hensyn forhindrede det, desværre for det Første) Associationsfrihed (ogsaa paabegyndt forresten: de slesvigske Stænder have for Ex, bedt derom) m. m. M. Spørges der nu, hvorfor vi have kaldt denne Artikel en Prædiken, saa er Svaret det, at der maa lægges saare nøie Mærke til den for at forstaae dens logiske Sammenhæng, og at den i ethvert Tilfælde formodenttig er en Prædiken for døve Øren.