Viborger Samler, 1790-03-22
Min ortographisk og Logisk tugtende Herre, som fandt det Ord: Landets sande Styrke, urigtig brugt af mig, hvor havde han den Tid forvaret sin Embeds Samvittighed, (eller var den maaskee dysset i Søvn?) da han skrev, at Fylderie og Drukkenskab vare almindelige Sygdomme blant Mennesker. Bruger min Hr. Autor ikke selv her Tingens Aarsag benævnet med Tingens eget Navn. Fylderie og Drukkenskab ere almindelige Aarsager til Sygdomme; men ei allmindelige Sygdomme selv. Da vores Hr. Autor er Hypoconder, saa formoder jeg, at han undertiden læser i Bibelen. Jeg vil derfor venligst have ham henviist til Evangelisten Lucas, hvor han i hans Evangelii 6te Capitels 41 og 42 Vers vil finde sin Karakter malet og Raad mod Uraad. Den Afhandling, som Hr. Forfatten melder om, udkommen 1789 er (til almindelig Efterretning) en Afhandling om Huus- og Bonde Raad, forfattet af H. ZETIII2, Licentiatus Medicinæ & Chirurgiæ. Den anførste 93 §. indeholder alene en Fortælling om forskiellige Ting af Dyrriget, tilraadet og brugt af de Gamle (deels som Sympathetisk) mod Kræft, hvor Autoren tydelig forklarer sig, at han haver anført dem af Agtelse for de Gamle, og at man ei kan give nogen rigtig physisk Grund for deres Virke Kraft; men at man imidlertid kunde forsøge dem, da der mueligt kan være Kræfter skiulte i Naturen, som vi ikke kiende: dette haver jeg troet at skylde Sandheden. Nu igien til Hr. Forfatteren. Dersom De Hr. Forfatter, haver læst Afhandlingen selv, saa haver De enten ei forstaaet den, eller og af Ondskab vrangelig anført den; men da Lige søge sig, og da det er lettere at læse en Recension, end een heel Afhandling, saa nødes jeg til at troe, at Recensionen over denne Afhandling, anført i nyeste Efterretninger og Lærde Sager forAaret 1789 No. 22, har været Deres Leder, og at Afhandlingen alene fra denne Side er Dem bekiendt, saa meget mere som det De behager at anføre om de i Afhandlingens 935. anførte Midler, alene er Gienlyd af Recensentens vrange Fortolkning over dette Sted. Men hvorfor denne Afhandling er anført paa dette Sted, samt hvortil den Mistanke og Sympathetiske Curers Uvirksomhed og alt det øvrige Væv om Pulver, Extract, a., derom maae jeg udbede mig Deres egen Oplysning, da Stykket i sig selv er saa meningløs og usammenhængende, som tør Sand. Om De skal gratuleres eller conduleres med Deres TristramSchandy, er noget jeg ei vil afgiøre; dette troer jeg, at kunde sige Dem, at han maaskee er meere lunefuld og mindre ondskabsfuld end De selv. Jeg takker Dem Hr. Autor, fordi De beder mig sidde fast i Saddelen paa min Stecken-Pferdt (som De kalder det) at ikke de nyeste Kiøbenhavnske Efterretninger om Lærde Sager skal giøre mig til Græsrytter. Min kiere Hr. Forfatter, Deres Dadlesyge haver her saa ganske forblindet Dem, saa De ganske glemmer Dem selv, for at eftersee eller ondskabsfuld paadigte andre Feil; For Himlens Skyld, kiere Hr. Forfatter, løb, skynd Dem til Evangelisten Lucas. En lille Revselse maae De taale, De har sandelig gjort sig værdig til den; hvorfor betiener De Dem af et tydsk Ord, hvor det danske Sprog ikke behøver det, eller er De med alle Deres selv indbildte logiske Kundskaber, uvidende om, at vi i vort eget danske Sprog haver det meget skiønne Ord Kiæphest. Sandelig, de som saa let iagttager Feil hos andre, burde holde dem selv fra saa grove Feil. Hr. Forfatter, jeg raader Dem igien, hast, hast til Evangelisten Lucas. Hr. Forfatter! naar De en anden Gang faaer Deres Hypocondriske Luner, maa jeg venskabelig raade Dem, at De for Himlens Skyld søger, at holde Deres Forstands Kræfter samlede, paa det De, ikke ved at dadle andre, skal dobbelt dadle Dem selv. F. 156 R.