Viborger Samler, 1774-04-04
DEN VIBORGER. SAMLER. Mandagen den 4 April. Holant de Ord, der daglig nævnes, men sielden forstaaes, er Levemaade. Alle tale derom, alle dømme derom; Enhver anseer sig som Kiender deraf, Og, hvo skulde troe det, de fleeste vide ei selv, hvad de forstaae ved Levemaade. Vel vil man i Almindelighed kunne sige, at Levemaade er en vis Angenemhed eller Yndighed i Sæder og Omgang. Gandske rigtig. Men spørger man videre, hvori denne Yndighed eller Ange Anden Aargang. nem nemhed bestaaer, saa vil de fleestes Forklaring uden Tvil ende sig i Moder og Fordomme, i Grimaser og Jndbildninger af en vedtagen, men ugrundet Tænkemaade. J Frankerige holder man den for en Dosmer, der tier, men i Engelland den for en Nar, der lader Munden løbe. Begge have ligegod Ret, thi begge dømme om Levemaade efter deres Lands Brug. Siden Levemaade er noget, alle Mennesker behøve, og tillige noget, de fleeste hverken ret kiende eller besidde, skal det maaskee ei blive Læseren ubehageligt her at see nogle Begreber derom udviklede, først Verdens almindelige Begreb derom, og dernæst det i mine Tanker rette Begreb derom. Vel har jeg aldrig hørt dem, der ellers tale meget om Levemaade, sige, hvad de derved meente, men jeg har let kunnet af de mange høit priiste Mønstre, som jeg har seet, uddrage mig et deel af den gode Levemaade efter Verdens Smag. En Mand, som kan tale længe, udforlig og behagelig om intet, eller om ubetydelige Ting, som Veirligt, Klædermoder og Byerygter, der med sin Tale kan efter Reglerne forene visse Miner og Bevægelser af Hoved, Krop og Hænder, der kan give tilkiende, at han under sig selv, og det, han siger, der i Selskaber bukker dybt for sin Overmand, hilser mildt sin Ligemand, men vogter sig for den Nedrighed, at bemærke sin Undermand, med mindre dennes Rigdom eller prægtige Klæder skulde giøre ham værdig til den Ære, der stedse vil tale aleene, og derfor falder enhver anden i Ordene, der i Samtaler, fægter med Klygter og Jndfald, og afbryder med Latter over sin Modstander en Materie, hvori han ei er hiemme, der med fuldkommen Tillid til sig selv og Foragt over andre foreener - thi hvad vilde ellers ald Resten vel betyde? – den Fortieneste at være klædt kostbar og med Smag, saadan een er i manges Sprog en Mand af Levemaade. Hvad er derimod i dette Sprog et Menneske uden Levemaade, Det er den, der tier, naar der tales om det, han ei forstaaer, der vil lade sig mærke, at man og i Selskaber kunde tage Materie til Samtaler af Religionen, Sædelæren og Videnskaberne, der kan blive dosig og gabe ved de vidtløftige Afhandlinger om Nyt og Moder, der viser alle andre den fuldkommenste Opmærksomhed, men fordrer ingen af andre, der troer, at en anden kan tale bedre, end han, og derfor paanøder ingen sine Fortællinger, der meener, at han skylder andre ligesaa meget, som andre ham, der heller yttrer ingen Vittighed, end den skulde være tvungen og ildeangbragt, der overalt agter Selskabet meere, end sig, og ei sig meere, end Selskabet, der taler sparsom og med Undseelse om sig selv, men begegner andre. andre med Artighed og Holagtelse; Et saadant Menneske holder man i Almindelighed for en Hiem fødning, der ei kiender Verden, der fattes Omgang og Levemaade. Jeg venter vist, at man vil svare, at det er ei det Begreb, fornuftige Folk have om Levemaade. Men mon det og er fornuftige Folk, der give Tonen, og bestemme Smagen i dette Fald, Mon ikke tvertimod fornuftige Folk, endog mod deres Villie, maae følge Strømmen, og i Henseende til Levemaade lade sig foreskrive Love, Disse Love gives jo af vore Petits-Maitres, og galante Cavalliers, som vel vilde lade haant om det foragtelige og gammeldags Navn af fornuftige Folk. Derforuden behøver man kun at agte nøie paa dem, som ansees for Folk af Levemaade. Dersom de ei ere af de faa, der tillige med stor Forstand besidde en særdeles naturlig Behagelighed, hvilket undertiden, skiønt ei ofte, indtreffer, skal man befinde, at det er en Art af Letsindighed og Flygtighed, der giør dem yndede. Man er nu eengang bleven eens om, at Alvorlighed og Eftertanke, der ellers roses saa meget i Verden, ei bør have Sted i Selskaber. Endog de, der af Naturen og ved Vanen ere blevne alvorlige og tankefulde, sees ofte i Selskaber at paatage sig med Magt Skikkelse af unge oprømte Franter, for ei at synes særsindede, hvilket er det latterligste Syn, der kan sees. Den Den værste Følge heraf er, at Ungdommen, der tilig mærker, hvor lidet man i Selskaber seer paa Fornuft og Dyd, og hvor meget man derimod seer paa den saa kaldte Levemaade, falder naturligviis paa at agte denne langt høiere, end hiin For da at vise sig, som det hedder, i den store Verden med Fordeel, opofrer man ofte baade Pligt og Velfærd. At føre sig fornemt op er altid en mageligere Vei til at blive agtet, end at erlange dette ved sande Fortienester. Dette er Aarsagen, at vore unge Studerende saa sielden i Hovedstaden, drage den Fordeel, de kunde, af Akademiet, men heller søge der ved daarlig Pragt og høi Levemaade at gjøre sig ukiendelige fra Hof=Folkene. Den rilge Mand, hvis Datter kan giøre et velfortient Menneskes Lykke, fordrer hos en Svigerson fremfor alt andet Levemaade, hvad Egenskaber der ellers end skulde mangle; Og der vil vel ingen vente, at Jomfruen skulde see videre, end hendes Fader. De, der bortgive Embeder, eller have nogen Jndflydelse paa deres Bortgivelse, staae samme Fare.