Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-11-21
J Anledning af Velædle Madame Eleonora Hedevig Baggers Død paa Brahesholm den 6 November 1777. Dit Minde aldrig kan forgaae, Dit Navn kan aldrig glemmes, Skiønt Du er ikke meere til, og Du i Graven gjemmes Du var oprigtig, redelig, og vilde ingen ilde, I Dig var ingen hykkelsk Svig; Dit Hierte var en Kilde, Hvorfra man kunde hente Raad, Du vidste at husvale Enhver, som søgte hen til Dig, Du talte godt for alle, Derfor velsignet være Du; - Lad Efterslægten dømme, Om Du for sligt, og meget meer ei værd var at berømme, Kort sagt: Du var en Menneske=Ven, ja mange Dig vil savne; Thi Du var god, og gjorde Godt, og kunde mange gavne, Dit Tab beklages derfor høit af Mand, af Børn, af Venner, De alle tabte ved Din Død. - Vort Liv har mange Scener. Vi fødes, læres, tumles om, tilsidst vi slaaer en Knude, Som ikke løses op igien, før vores Liv er ude. Du endte Livet, og tilsidst gik ud fra Verdens Møie; Du fik en himmelsk Glæde fat, som evig kan fornøie. Du Trøstens Gud, trøst hendes Mand; og lad Ham aldrig fattes. Den Trøst, som Hiertet trøste kan, der over alting skattes. Husval, og giv Din rige Trøst til hendes kiere Moder, Ledsag, og Gud, og selv forsørg de efterladte Poder. Velsignet Bagger, Lev, lev vel, Din Løn Du har nu funden, For alt det godt, Du viiste her; - Din Smerte er forsvunden; Lev, Salig Siel, Lev evig vel, det ønsker jeg med fleere, Som siger: at Du lever, skiønt vi her ei seer Dig Meere. Condolations Skrivelse til Hr. Forvalter Bagger paa Brahesholm, i Anledning af Hans Kierestes, den i Live, men nu hos Gud Sallige Vel= og Dyd=Edle Madame, Eleonora Hedevig Rømer, Hendes Dødsfald. den 6 Nov. 1777. P. M. Jeg hør, den gode Gud, at have nu behaget Herfra at kalde bort hans gode Kiereste, Og, at han derfor er af Sorrig saa betaget, At, som et lidet Barn, man seer ham grædende. Min Ven, han Aarsag har og han er at beklage, Han maa og troe, at det oprigtig skeer af mig; At, om min Evne var, at kalde Folk tilbage, Fra Døde, jeg da strax opvakte hendes Liig. Om hendes Dyder vil ieg ei vidtløftig skrive, Det er enhver bekiendt, at deres Tal er stort, Sag, dersom jeg paa dem en Liste vilde give, Den ufuldkommen dog af mig blev ikkun gjort.Men korteligen sagt: en dyderig Matrone, Hun i al Sandhed var. Hun dyrkede sin Gud: Hun var en trofast Ven: hun var en huslig Kone, Hun til de Trængende Almissen deelte ud Hun elsket hendes Mand frem for al Verdens Gode: Hun deres kiere Børn anviste Dydens Vei, Hun trøstet dem, hun saae der ei var vel tilmode, Forlangtes Tieneste, hun ikke sagde nei Mod hendes Tyende hun venlig sig betrede, For hende de igien har Frygt og Kierlighed, Saasnart hun talede, de vare strax til Reede Til at forrette alt, hvorom hun gav beskeed. See, kunde Jonas for sig for sit Græskar gremme, Fordi det visnet, og han ei dets Skygge nød, Hvormeget meere maa Bekymring nu ei klemme, Min Ven, da ham saa god en Kone er fradød. Jo han vist Aarsag har til at bekymret være, At hun var hannem kier, det man betænke maa, Og naar han ene nu for alt skal Omsorg bære, Hvor tung en Byrde er ham ikke da lagt paa Men kiere, han maa dog i Sorgen holde Maade, Han veed, at naar vi vil, at det os vel skal gaae, Vi da i alle Ting maa lade Himlen raade, Vi vores Villie Guds underkaste maa Hvad Utaalmodighed hos os kan foraarsage. Det veed han meget vel, og jeg ei sige tor, Den kan jo baade Sands og Helbred os betage, O sørg derfor ei meer, end det en Christen bør, Som Enke=Mands min Sorg vel ikke haver været, En ikke liden Sorg ieg dog har nylig haft, Der næsten havde mig opsluget og fortæret Men Gud han hialp endda, at jeg en gav mig tabt. See, skal da han og Børn, nu Sørge=Bai bære, Fordi de haver mist saa dyrebar en VenDe giør det taalig, thi Gud deres Trøst vil være, Han giør det, som de troer, han giør det got igien Nu hun, som Himlen for sit rette Hiem erkiendte, Og tragtet efter der evindelig at boe, See, hende haver Gud didtil og ladet hente, For der at leve vel hos sig i Fryd og Roe. Med vor Afdøde vil vi altsaa Afskeed tage, Jndtil hvor hun nu er, vi bliver samlede, Gid kun enhver, som hun, maa have her tilbage, Saa got et Rygte, naar vor Samling den skal skee i Jmidlertid jeg vil den gode Gud anmode: At til det Beste han min Ven vil tænke paa, At han med sine Børn, til deres Gavn og Gode Maa stedse leve vel, og mange Aar opnaae. Assens den 17de November 1777. F. T.) Kongelige Forordninger.