Viborger Samler, 1847-04-19
Kongeriget Polen. Efter Berliner=Efterretninger skal Keiseren af Rusland være ankommen til Warschau. (Directe Efterretninger fra denne Stad melde kun Fyrst Paskewitschs Ankomst.) Keiseren vilde besøge Stuttgart uden at komme til Berlin. Kongeriget Preussen. Efterat Kongen i sin Tale, havde erklæret, at han ikke vilde og ikke kunde tillade, at Landet regjeredes efter Majoriteternes Villie, yttrede han fremdeles: "Klart erkjendende Min Stilling og Deres Kald, og fast bestemt paa under alle Omstændigheder at handle i Overeensstemmelse med denne Erkjendelse, er jeg fremtraadt i Deres Midte og har talt til Dem med kongelig Frimodighed. Med samme Aabenhed og som det høieste Beviis paa Min inderlige Tillid til Dem, ædle Herrer og troe Stænder, giver jeg Dem her mit kongelige Ord paa, at jeg ikke vilde have kaldet Dem herhid, dersom jeg nærede den mindste Tvivl om, at De paa nogen anden Maade vilde forklare (denten) Deres Kald, og havde Lyst til de saakaldte Folkerepræsentanters Rolle. Jeg vilde ikke have gjort det af den Grund, fordi, Throne og Stat, naar saadan Lyst fandt Sted, da vilde trues og udsættes for Fare, og fordi jeg erkjender det som min første Pligt: at bevare og sikkre under alle Forhold og Tilskikkelser, Min Regjering, Throne og Stat saaledes som de nu ere. . . Jeg kommer ihu en Kongelig Vens Ord: "Tillid vækker Tillid. – Jsandhed det er idag Mit skjønne Haab. At min Tillid til Dem er meget stor, har jeg godtgjort ved mine Ord og beseglet ved at kalde Dem sammen. Jeg troer med Bestemthed, at der iblandt de Hundreder, der nu staae for mig, ikke er en Eneste, uden at han jo har fattet den Beslutning i Gierning at vise sig i denne Tid som min Ven; Mange iblandt Dem vare tilstede i Königsberg i Aaret 1840; Mange af Dem have paa Hyldingsdagen i Mine Arvelande tilraabt mig et Ja, hvis Lyd aldrig vil uddøe af mit Hjerte, da jeg opfordrede Dem til at staae mig bi i Ord og Daad, at opretholde Preussen saaledes som det er og saaledes som det maa forblive, naar det ikke skal gaae under. Jndfrie De nu Deres Ord. Opfyld De nu den af Dem aflagte Eed!" - Kongen opfordrede derefter Stænderne til at vælge som Medlemmer i Comiteerne ægte, oprigtige Venner af Thronen og af den gode Sag, "Mænd, som have begrebet det, at det i denne Tid er Stændernes første Pligt, ved eget Exempel at besjæle enhver god Følelse, enhver Troskab i Landet, og som føle Kraft hos sig til at fælde Utroskab og gjøre den modløs, Mænd, m. H., som ere Fiender af Trældom og fremfor Alt Fiender af det nedværdigende, skjændelsfulde Aag, som en vildledende Mening, der brændemærker Navnet Frisind, vil lægge Dem om Halsen. Denne Valgact er en meget afgjørende, paa Resultater riig Act. Men De maae ogsaa betænke, at Uvishedens Tid med Hensyn til den Maade, hvorpaa det stændiske Væsen er formet, er forbi. Meget, som man hidtil kunde undskylde med Uvidenhed, finder nu ikke længere nogen Undskyldning. Den 3die Febr. d. A. har ligesom den 3die Februar 1813 aabnet for Fædrelandets ægte Sønner den Bane, som de have at vandre. Men den samme usigelige Lykke, der dengang blev Min, med Hæder kronede Fader til Deel, er jo ogsaa Dag Min - nu i dette Øieblik. Jeg taler jo saaledes som Han, til preussiske, til tydske Mandshjerter. Velan da, Durchlauchtige, ædle Fyrster, Grever og Herrer, kjære og troe Stænder af Ridde skabet, Stæderne og Land communerne! Gaae De med Gud til Deres Arbeide. De ville i hele den vigtige Tid, hvori vi ere samlede, medens hele Europa har sit Blik henvendt paa Dem, rise sig som ægte Preussere, og i den kommende Tid stedse vise sig som saadanne. Da udebliver, troe De mig paa mit Ord, heller ikke det Ene, der udkræves, – Guds Velsignelse, hvorpaa Alt er beroende. Fra vort Samdræftigheds Væld vil den i en bred Strøm udgyde sig over denne og de kommende Slægter, og, jeg haaber det, paa hele det herlige tydske Fædreneland, – ja i en bred Strøm, ved hvis Bredder det er hyggeligt og trygt at boe, saaledes som ved de velinddæmmede Bredder af denne Jord, Velsignelse udbredende Vande. Og endnu engang af mit Hjertes Fylde velkomne!" - Efterat Kongen derefter havde kaldt Landdagens Marschaller fremfor sin Throne og holdt en kort Tale til disse, og efterat Landdagens Marschal – Fyrsten af Solms=Hohen-SolmsLich - havde udbragt: "Gud velsigne Kongen; Kongen leve!" til hvilke Udraab hele Forsamlingen sluttede sig i tre Gange gjentagne Jubelraab, forlod Kongen Forsamlingen.