Viborger Samler, 1835-12-31
(Jndsendt.) Professor Sibbern har i det for nylig udkomne 1ste Hefte af "Patriotiske Jntelligentsblade, nærmest i Anledning af Provindsialstændernes Forsamling i Roeskilde blandt andet faaet Leilighed til at omtale Folkets sande Talsmand, Kongens troeste Tjener - vor store A. S. Ørsted – paa en Maade, som vist vil glæde ikke blot den Mængde Jurister, der næsten alene have hans Skrivter at takke for deres juridiske Dannelse og Jndsigter, og hvilke derfor alle elske ham som deres fælleds Lærer, men og enhver Borger i Staten, der veed hvad Fædrelandet i det Hele skylder Ørsted, og utvivlsomt fremdeles vil komme til at skylde ham, navnlig paa Grund af hans nye hæderfulde Stilling som Commissarius i Stænderforsamlingerne i Roeskilde og Viborg; - og da vi nu snart i saadan Anledning kunne vente at see denne sande Hædersmand i vor Midte, vil følgende Uddrag af ovennævnte Skrivt forhaabentlig læses med saa meget større Jnteresse, som Samme tillige omtaler hans personlige elskværdige Egenskaber; "Men hvor kunde jeg forlade den gedigne Tale, hvormed Stændernes Forsamling aabnedes, uden at lade mine Tanker dvæle ved den Folkets Mand, vi hørte tale, og uden at gienkalde mig, hvad der bevægede sig i minSjæl, da denne samme Mand for nylig gav os den Erklæring, at nu nedlagde han den Pen, han som Forfatter i 37 Aar utrættelig har ført. Vi have læst disse Ord i Fortalen til det 6te Bind af vor Ørsteds Haandbog i den danske og norske Lovkyndighed, og jeg har længe seet mig om og spurgt: Vil da Jngen tage Ordet, og udtale, hvad et heelt Folk maa have at sige til Giensvar paa en saadan Afskedtagelse i Skribentverdenen. Men jeg undrer mig ikke over, at Jngen har villet driste sig til at tage Ordet, thi hvo vilde troe sig i Stand til, kun nogenlunde at tale værdigt og indholdsfuldt nok ved en saadan Leilighed. – "Naar mani Ørsteds Skole lærte ikke blot en sand Jurisprudents hvilket sig erlangt mere, end et Jndbegreb af Kundskaber, naar man i denne Skole ei blot lærte at faae Forstand paa Lov og Ret, men tillige overhovedet lærte en skarp practisk Logik, saa kan jeg sige, at jeg endnu den Dag i Dag nyder Godt af, hvad jeg i hiin Skole lærte, som jeg i mange Henseender har den Meget at takke. – Mine første Studieaar faldt just i hiin Tid, da med det første Bind af Supplementet og med de Ørstedske Artikler i Juridisk Maanedstidende og Juridisk Arkiv, den næsten oversprudlende Rigdom af juridiske bemærkninger og Opklaringer begyndte, som strax riiste, i hvilken Grad denne Tænker vilde giøre Jntelligentsens Rettigheder og Jntelligentsens Kraft gjældende med Hensyn til den hele Masse af vor Lovgivning og Retsforfatning, og hvorledes han vilde gjennemtrænge hver Krog deri med Forstandens baade omskuende og indtrængende Øie. Der lyste i disse Skrivter saa megen Skarpsindighed, saa meget Judiciost, saa omfattende og gjennemtrængende en logisk Jagttagelsesaand, saa megen fri og dog sikker og tactfast Bevægelighed i Tankeforfølgelserne, og saa Meget af hiin Resultaterne hen til et vist deciderende og slaaende Udtryk, som til en Pointe, henførende og sammentrængende Tanke kløgt, at de kunde, og at de maatte glæde og oplive, alene ved den der sig rørende Jntelligentses Styrke og Fylde, uden Hensyn til Vigtigheden af deres Jndhold forresten. – "Senere har jeg ikke kunnet følge med Alt, hvad vor utrættelige Ørsted, med sin Meget omfattende Aand og Meget omfattende Arbeidsomheds Kraft leverede. – "Seer jeg hen til, hvor overordentlig Meget det er, som saaledes ligger for Publicums Line i hans Værker; betænker jeg tillige, hvorledes han har virket i betydelige Embeder, altid kaldet til at være den virksomste, og hvor mangt et vægtigt, ved Forholdene som ved sit Jndhold, vægtigt, skrivtligt Arbeide af ham der maa ligge i Archiverne, ei bestemt til, ei egnet til at see Lyset endnu, og tænker jeg mig nu, at det er langt fra, at denne Mand, understøttet fra alle Sider, er gaaet let gjennem Livet og derfor har kunnet gaae kraftig gjennem det: føier jeg endeligt til, at han med alt dette ei var den Mand, der indsluttede sig i sit Arbeidsværelse, men at han med en sjelden Aabenhed og Villighed var tilgængelig for Enhver gjerne deeltog i selskabelige Samqvem, og var saa livelig i dem, at vi meget vel kjende hans mangfoldig spillende Vid, og hans Sjælefrihed, som saa let syntes at kunne kaste Arbeidets Tryk fra sig, og hvori altid den livligste Godmodighed og Menneskekjærlighed spillede: naar jeg betænker alt Dette, saa maa jeg, nu jeg kjender Noget til, baade hvad Livet giver og hvad Livet tager, forbauset spørge: hvor kom dog denne Aandsstyrke fra, hvorledes var den mulig? Og hvor kan jeg med dette Spørgsmaal vende mig andetsteds hen, end til den Deel af vor Ørsteds Existents, som har gjort ham og gjør ham saa elskværdig. Vistnok maa jeg allerførst nævne Pligtfølelsens Styrke i ham. Jngen Kant kunde forlange den renere og stærkere Legemets Kraft, Sjælens Evner, maatte være i Stand til Det, som skulde være – thi Villien vilde det og lod ei af at ville det. Kunde man hos Nogen tale om hiin af Kant omtalte Gemyttets Magt over det Sygelige i Legemet, saasnart det gjaldt, saa var det hos ham; jeg tør vel sige Dette, thi jeg taler her ei om Andet, end hvad jeg har seet og veed. Dernæst maa jeg vel endnu bemærke Dette, at naar Nogen har kunnet gjøre sig fri for alle de Bryderier, som vort eget Jeg kan volde os ved mange Leiligheder, og fri for den betagende Virkning, mange Collisioner i saa Henseende kunne udøve, saa har det været ham, der hører til hine renere Naturer og friere Personligheder, som i saa Henseende ikke give Jord=Aanden saa megen Afgivt, som mange af os Andre. Mærkeligt er det blandt andet at see saa Lidet af Ærelystens Bevægelser i en Sjæl, i hvilken Æresfølelsen ofte har ruist sig os at være et saa kraftigt og saa bestemt medindgribende Moment. Men et Hovedpunkt af væsentlig Betydenhed netop med Hensyn til denne Virksomhed og Arbeidsomhed hos en ellers virksom og drivtig Natur, er og bliver hiin rene, frie, store, altid aabne, sande Velvillie, som gjør vor Ørsted saa elskværdig og saa yndet. Et af Hjertet velvilligt Gemyt er et fra Grunden frit Gemyt, der lever i Verdensharmoniens og Totalitetens Sphære, og hvad skulde, naar dermed en kraftig Virkedrivt, og et klart og ubestikkeligt Judicium parrer sig, samt hiin hurtige og omfattende Hukommelse, der har alt Fornødent strax tilstede og paa rede Haand, mere være egnet til at disponere til Kræfternes fulde, og til deres bedste Brug, Og den dybe Velvillie rykker nu tillige Siælen nær hen til de Existentsens Egne, om jeg saa maa sige, hvor Kraftens Grundkilder rinde. Og naar til de Selvfølelser, som rykke os nær hen til disse Existentsens Egne, ogsaa den Ydmyghed henhører, som vi lade sees i dens rette Betydning, naar vi, uagtet alle Følelser skulde være christelige, dog især føie dette Tillægsord til den, og kalde den den christelige Ydmyghed, saa kan man være viis paa, (jeg og Mange vide det), at den boer og virksomt lever i denne Sjæl som i enhver dybt følende Siæl."