Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1787-03-30
Jndsendt. Har den Lære om et evig Liv efter dette, været bekiendt og troet af Fædrene i det gamle Testamente, Man kan med god Grund antage, at den Lærre om Sielens Udødelighed, Opstandelsen og om en evigt Liv, allerede i det gamle Testamente har været troet og erkiendt. Almindelig tager man sit Beviis til denne Meenings Bestridelse af Moses Hensigt, allene ved timelige og legemlige Belønninger eller Straffe, at lede Folket til Lydighed mod Herrens Love; og af hans Tanshed om et evigt Liv, om evige Belønninger eller Straf. Det kan ikke nægtes, at Gud i Mosis Tid lempede sig efter det jødiske Folkes Sandselighed. Hans ganske Dyrkelses Jndretning, og dette Folks Historie bevidner det. Som et raae og efter dets national Carakter høist sandselig Folk, vuste det sig altid Saden dertil blev lagt i Ægypten, deels ved deres trælsomme Tilstand, deels ved deres Omgang, med et afgudisk Folk. Deres Religions Begreber, og Lærdomme vare derfor efter Guds Nedladenhed og vise Regiering, indbyllede i slige sandselige Skikke og billeder, ved hvilke de som et Folk i deres Barndom kunne holdes i Lydighed. Af denne Aarsag tilføiede Gud ved Moses meest legemlige Forjettelser og Truesler til sine Bud. Men hvad dette udartede Folk nu var under Mosis Anførsel, det kunne vel ikke i Almindelighed gielde om dem alle. Der maa dog vel iblandt et saa stort Folk have været nogle, som saae videre end Mængden. Jblandt et heelt Folk kunne dog vel ikke alles Siele tilfredsstilles med jordiske Belønninger. Nogle Retskafne maa dog nok have attraaet evige. Jkke heller kan det gielde om de foregaaende Fædre og Slægter, hvilke vare til, førend dette Folk voxte i Ægypten. Af Mosis Tanshed kan ikke heller tages afgiørende Beviis for Jfraliternes aldeles Uvidenhed om et Liv efter dette. Hvad om Moses derfor ikke berører denne Lærdom, fordi han maaskee ansaae den som en almindelig antaget Lære, hvilken at indskierpe, han efter Guds Aands Driv ikke fandt fornøden. Han antog Herrens Ord 2 Mos. B. 3, 6, som ganske forstaaelige, og Beviist, ligger tydelig i disse Herrens Ord for hiine Fædres udødelige Tilstand efter dette Liv, som Jesus mod Saddusæernes Jndvending anfører det, Matth. 22. 31. 32. Have J ikke læst om de Dødes Opstandelse, der er Eder saat af Gud, som siger: Jeg er Abrahams Gud, og Jsaaks Gud og Jakobe Gud; men Gud er ikke de Dødes Gud, men de Levendes Man maa desuden merke: at Gud ved ingen Bog i det G. T., allermindst i Mose Bøger, havde til Hensigt, at levere Menneskene et fuldstændigt Religions System. Desuagtet kunne Fædrene dog have troet et tilkommende Liv. Maaskee er det dem ved umiddelbare Aabenbaringer bekiendtgjort, og siden ved mundtlige Traditioner fra de første Fædre udbredt; maaskee faldt de ved Fornuften derpaa. Saa klar var denne Lære unægtelig ikke, som den blev længere hen mod Christi Tider, hvorom man finder kiendelige Spoer. Dens fuldkomne Kiarhed, var forbeholden hans Aabenbarelses Tid, som et charakteristisk Kiendetegn paa hans Læres Fuldkommenhed, og det ny Testamentes Fortrin for hiin det gamle. Tydelig og med klare Ord findes den altsaa ikke i det samle Testamente aabenbaret, men ved uddragne Slutninger af adskillige Sprog, og Tildragelser, og Handlinger, lader det sig bringe til største Formodning, at hiine Ærkefædre og deres Efterkommere erkiendte og troede denne Lære. Efter Chr. 11. haabede de første Fædre paa det tilkommende Usynlige. Joderne iagttoge Loven, hvilket de vel neppe havde gjort, hvis de tilføiede Forjettelser og Belønninger ikke tillige havde sigtet til en anden og bedre Verden. Deres Ofringer vidne og Religion og Gudsfrygt hos de Troende, men uden at vente et evigt Liv, har ingen sand Gudsdyrkelse Sted. Abel ihielslaaes, en slet Belønning for hans Fromhed, hvis Gud ikke havde en bedre for ham; hvortil behøvedes da og Cains Tid til Omvendelse? Hvad enten Enoks Bortgang fra denne Verden, 1 Mos. B. 5, 24. " han var ikke meere til, thi Gud tog ham, skal forstaaes om en tidlig Død, hvilken Forklaring dog disse Ord aldeles ikke kunne modtage efter Chr. 11, 5, og den Tallemaade Guds Aand bruger ved hans Bortgang, fra denne Verden, frem for ved alle de andre Fædre, om hvilke det altid hedder: han døde; See og Saurins Betragtninger 1 D., S. 233. eller, den som ene rimelig skal forstaaes om hans Henfart til det evige Liv med Legeme og Siel, saa bevises dog af begge Meninger et andet Liv efter dette i det G. T. at være bekiendt. J første Fald var hans tidlige Død jo ingen Velgierning, hvis han ikke derved var bleven lyksalig, i sidste Fald er Beviset klart ved sig selv. Den Abraham og Jsaak lovede Velsignelse blev ikke i deres Liv opfyldt, de maa altsaa, hvis Gud skal have talet Sandhed, have ventet et tilkommende Liv og Gode. Chr. 11,16. J Sødema omkom alle Børn, ligeledes de førstefødte i Ægypten, Koras Børn, Cananiternes, Amalekiternes under Saul; alt efter Guds befaling, uden et andet Liv kunne dette ikke bestaae med Guds Retfærdighed. Sauls Begiering, til Troldqvinden i Endor, afgiver efter Clerici og Grotii Tilstaaelse et Vidnesbyrd, at man den Gang har troet Sielens Tilværelse efter Døden. Ef 29. 4 Endog Jfrae ikernes Ophold blandt Ægypterne kunne tiene til denne Lærdoms Vedligeholdelse iblandt dem; thi Ægypterne troede Sielens Udødelighed. Eliæ Himmelfart, og den Dødes Opvækkelse ved Elis Been (jeg finder ingen Grund til at antage her den Døde for besvimet) bestyrke denne Lærdom, At Jøderne og troede Opstandelsen, sees af Mac cab. Historie 2 Mac. 7. - Daniel og Exechielere de første som talede tydelig om Opstandelsen, Dan. 12, 2. Exich. 37, 1, 7. 10. at sove i Støvet hos Daniel er efter Ebræernes Talebrug det samme som at være død. Af følgende Stæder, i det gamle Testamente sees det som en naturlig Mening. 1 Sam. 2, 6. Job. 19, 25. P. 16, 11. 17, 15. 103, 16. 17. Præd. 11, 9.12, 14. E. 26, 19. Hof. 6, 2. Vel tales der. ikke i alle anførte Stæder og Opstandelsen og et evigt Liv i den egentlige Forstand, men de Forandringer, hvilke de hellige Skribentere beskrive omet Folk eller Mennesket i dette Liv, ere dog indklædte i de Billeder og Tallemaader, hvilke forudsætte Kundskab og Troen om Opstandelsen og et andet Liv efter dette. Overalt endelig, hvor Frelseren taler til Jøderne om det evige Liv, taler han som om en bekiendt Sandhed; og fandt af ingen uden af Sadducæerne Modsigelse. Hans Lignelse om den rige Mand og Lazaro Luc. 16, giver og ingen sand Mening eller Hensigt, uden denne af Jøderne forudsatte Lære.