Jyske Efterretninger, 1768-07-08
Slutningen og Menneskets foranderlige. Tænkemaade. Saadanne Forestillinger gjøre unge Mandspersoner sig: men vi maae ikke tænke, at de allene plages af forfængelige Jndbildninger: Det andet Kiøn er lige saa daarligt i sine Ønsker og Forhaabninger, skiønt paa en anden Maade: Et Pigebarn begynder allerede med sine Forslag og Jndfald i sit tolvte Aar, undertiden ogsaa sildigere, deri er ingen anden, end hendes blide Mama eller hendes Tienestepige Skyld. Moderen roser hende vel 10 Gange om Dagen for hendes klygtige og spillende Jndfald og ulignelige Vittighed; Hun ophøyer hendes Dyd, og har Umage nok med at beskrive den Deylighed, som enten Naturen ven eller Konsten har prydet hende med Tienestepigen, som veed Moders Sindelav, giør intet mindre af den Sag, hun sørger for, at de fortræffelige Lovtaler, Moderen har holdt inden hendes egne Døre over hendes mageløse Dotter, er skal indsperres og qvæles inden 4re Vægge, men i deres ziirlige Velklang udføres og bekiendtgiøres i den heele Bye Hver en Krog, hvert et Sted skingrer igien, og maae give Scho af de Berømmelser, der ere udspredte om hende: Alt dette veed denne vare Fugl, hendes elskværdige Dotter, det kildrer hende hver en Gang, hun roses, og nu er hun saa vel vant til at høre store Berømmelser, at enhver liden Roes allerede ansees som en uforskammet Utaknemmelighed for hendes Fortienester og ærerørende Fornærmelse, magtet hendes øiensynlige Dyder. Hun voxer af Hovmod, og udagtet, hun i Skabning neppe er et halv Menneske lig, saa giør hun dog sin Regning i det allerringeste paa heele Byens Høyagtelse: Rygtet og hendes Fuldkommenheder sætter en stor Mængde i Oprør, de sukke efter at kunne være saa heldige, at hiemføre saa kostbart et Bytte; Men det bliver ikke saa let, som de tænke: Hun er alt for rar til at lade sig see i Vinduet af enhver, og hvor mange Spring maae hendes Tilbedere ikke gjøre forbi hendes Forældres Huus, uden engang at faae hende at see; Spadserer hun ud, saa staae heele Klynger, ligesom henrykte over hendes forroeste Dyd, paa Gaderne og see efter hende: Ja kort sagt, hun tilligemed hendes tilskrevne Deylighed, er Skyld i, at de komme i Kirken for hendes Skyld, som aldrig skiøtter om at komme eller blive der Tienesten igiennem, for dens egen Skyld: Hun er vis paa at faae de rigeste Friere: To Par maae i det mindste slaaes om hende, og endda bliver hun saa følesløs og ligegyldig, at hun ret synes at være skabt for at pine andre: Al Verden taler om hendes Dyd og Deylighed: Endelig understaaer en meget fornem Mand i Byen, at beyle af hende, denne saae hende engang i Selskab, og blev forgabt i hendes Skiønhed og Forstand, han søger 1000de Veye, for at overtale hende; Men Halvdelen af hans Rigdom formaaer ikke at afdrage hende fra hendes Dyd, vil han lindre sin Pine, saa maae han byde til at gi re hende Haand: Hun tager ikke mod den, førend han paa det helligste har tilsvoret hende, at han uden hende aldrig kunde være lykkelig: Denne Formæling opvækker Høyagtelse i al Verden, nogle af hendes gamle Tilbedere begynde at blive modfaldne, og af Græmmelse at gaae og skuule, hvilket og bliver deres Død, saa nær tage de sig derfor, hun blev da vel gift, siden hun fik en Mand, som uden hende havde været den Ulykkeligste. I hendes Ægteskab tager hun den udvortes Velanstændighed saa nøye i Agt, at man, uanseet hendes smaae Galanterier, holder hende i Agt og Ære, som det fuldkomneste Mønster for alle dydige Koner Hendes Skiønhed vedvarer end og i hendes 60 Aar, og hendes Deylighed falmer aldrig: Fra den Tid af bliver hun et Orakel for alle Familier: Ingen Dotter kan opdrages eller blive gift, uden hun er bleven spurgt til Raads, efter hendes Sæde=Lære dannes fast en heel Bye, i det mindste de Fornemmeste i Byen, hendes levende Vid finder paa Moder, og hendes hurtige Forstand bestemmer Tiden, naar de skal forandres og vexle af med nye: Tilsidst døer hun gammel og mæt af Dage, og hendes Død bejamres af alle. Saaledes see unge Mennesker ud i deres daarlige Haab og forfængelige Forestillinger; Det nytter intet, at man sig ger dem, at vor Vilkaar og Tilstand i Verden er ufuldkommen: De troe ikke, at en glad og lystig Ungdom bliver til en sørgelig og bedrøvet Alderdom, de agte det for utroeligt, at store Fortienester og gode Egenskaber lige saavel og ligge saa snart kan føres i Misundelse, som i Forundring hos Verden, det er saa langt fra deres Tanker, uagtet deres kiælen, frie og utvungne Væsen, dog bliver ved at være Fruentimmer, at de ved alle deres Dyder og have deres Feyl, de kan ey forestille sig, at offentlige Embeder og Betieninger beklædes af Folk, der ere lige saa listige og dumdristige, som de selv ere: De kan ey faae det i Hovedet paa sig, at der kan haves lastefulde og grimme Døttre; Selvraadige og overgivne Sønner, de ere alt for kiælne til at troe, at det skulde gaae an, at Børn kunne stille deres Forældre ved Ære og Formue. Ee 2. Skul Skulde vel noget Fruentimmer troe, om en sagde hende, at hendes Skiønhed fortiente nye Høyagtelse, at saadan Kram findes overalt, at fornemme Mandspersoner ere kun forliebte i de Engelske Romainer, at en Haandfuld Lovis Nor har gjort mangen eens Dyd vankende, alt dette vilde hun vist høre paa med en haardnakket Vantroe; Man holder alle gamle Folk for egensindige og onde af sig, og troer, at deres største Konst bestaaer i at fylde unge Menneskers Øren med lutter ulyksalige Prophetier. De her opregnede er ikke nær alle de Feyl, Ungdommen af begge Kiøn forledes og regieres af: En af de Latterligste, som jeg ey kan bare mig, jeg jo maae anføre, er deres Indbildning om deres egen Vittighed; Et ungt Menneske, som ikke veed, hvor liden Tid vore egne Forretninger unde os til at see paa andre Mennesker, troer sikkerligt, at alles Øyne ere henvendte paa ham; Han anseer enhver, som nærmer sig til ham, for sin Fiende, Efterfølger, Beundrer og Spion: Han lever derfor i en bestandig Tvang, og indbilder sig, at hans Ære afhænger at ligegyldige Ting, deraf kommer de fleste Dyder og Laster hos Ungdommen, og Indbilding er Kilden til deres Dyder, og Lyder. Kommer nu et ungt Menneske længer ind i Verden, saa erfarer han, at han ofte snart æres snart vanæres i Selskab, man giør sig ikke engang Uleylighed for at agte efter ham i saa stor en Folkemængde: Hans Bedrifter og Gierninger, enten de ere gode eller onde, gjøre kuns liden Opsigt, og man glemmer dem snart ved den mindste nye Tildragelse: Han befries da endelig fra hans ængstende Ærbødighed, og Roes og Dadlen af Folk er kuns som et Munds Veyr, der hastig forsvinder, og for Resten hverken nytter eller skader. I Ungdommen pleyer man at agte Uret og Ret, ligesom vore Fordomme ere til Dett, som nogle agte for Uret, kan andre igjen holde for Ret: Enhver lader sig drive af sine forudfattede Meeninger: Moden og Vanen giøre utallige Ting til en Dyd, som dog i sig selv er en aabenbare Last. I Alderdom er Tænkemaaden anderledes, de Gamle giøre alle Ting for egen Nytte og Fordeels Skyld, ihvor uforskammede end deres Gierninger ere. J Ung I Ungdommen have vi det beste og største Haab, Men hvor længe varer det, hvor hastig forgaaer ikke Heeden, og vore Anslage gaae overstyre ved egen Møysomhed. J Alderdommen have vi Forstand og Klogskab, men hverken Hierte eller Tid nok til at fuldføre vore Forsætter; Er da Menneskenes Tænkemaade ey mange Forandringer underkastet efter Tiden og Alderen, vi leve i, og Stedet, vi opholde os paa Tanker og vore Tiders Overdaadighed.