Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-05-14
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Nittende Aargang. No. 39. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 14 Mai 1822. Om Rygter og Rygtemagere. Meddeelt.) inse. Flyve, hvirvle, hvine, byle, tude, bruse; Med vilde Tordenbrol den hele Trop Flyer gjennem Himmelen i stormende Galop Nu Pladsk i Pladsk den ene mod den anden Fremstyrter rasende, stødt mod hinanden De splittes, revne, knuses, styrte ned, Og brøle pladskende mod Jorden. J. Baggesen. Over Ting i Livet har sin Periode. Den nærværende Tid synes at være ligesaa meget Orcanernes, som alle Slags Rygters, saavel politiske som borgerlige. Men den barske, graaskjæggede Wolus er dog langtfra ikke saa haard, som den tusindsjede, tusindrede, tusindmundede og tusindtungede Fama, som de gamle Digtere med Rette sagde om, at den holder sig ligesaa fast til Løgnen, som til Sandheden, og at dens Malmbolig, hvorfra den kunde overskue hele Verden, havde et Tag fuldt af Huller, og stedse aabne Døre, igjennem hvilke den store Hob ideligen strømmede, og hvoriblandt Lettroenhed, Vildfarelsen, forgjeves Frygt, Oprør og upaalidelig Snak faaes. Sandt er det, Æolus oprykker de vældigste Træer i Skoven, river Tage af Huse, ødelægger Skibe paa det oprørte Hav, og levner ofte intet uden et Vrag, som henkastes paa en af Vilde beboet Kyst eller en Flaske, som bevarer Navnet af det Skib og de Ulykkelige, Bølgerne have opsluget. Men langt skrækkeligere raser Fama, naar stundom Avind med sin lumske Svøbe gjennempidsker de fredelige Beboere af Landjorden, naar den, som oftest ved et falsk Skin og af lav Hevngierrighed, ligesom underminerer deres største Rigdom paa Jorden, deres Ære og Medborgeres Høiagtelse, Jo mere menneskeligt det er at feile, desto ædlere er det at være over med Andres Feil, og at betænke, at Fuldkommenhed, ligesaalidet i det Moralske, som i det Physiske, faldt i Menneskets Lod her paa Jorden. Men i Almindelighed har man større Aarsag til at ønske sig af Wolus henkastet paa en øde, af Cannibaler beboet Kyst, end af Fama overgivet i Klafferens Vold. Hine lade sig dog nøie med at seipine Legemet, men forskaane Sielen. Klaffermundene derimod gjøre sig en djævelsk Glæde af, at martre Aanden, især naar det Menneske, de misunde, er langt ophøjet over dem, og dobbelt stiger deres sorte Forbittrelse, naar de med alle deres sataniske Konster ikke have kunnet drage ham ned i deres syndige Pøl. Disse maa man, som Erfaringen har lært, især vogte sig for, og ikke lade dem faae Kundskab om den alleruskyldigste Handling eller Tale, der kunde have mindste Anstrøg eller Skin af, ikke at være den allerrigtigste. Deres Higen gaaer ud paa, at blotte, forstørre og vanskabe deres Medmenneskers Svagheder og tilsyneladende Feil. Hvo er saa reen, at jo Nederdrægtigheden med sit Forstørrelsesglas vil kunne opdage Pletter i hans Characteer og Handlemaade, Disse Skumlere sætte de scandaløseste Historier i Omløb, som, udstødte gjennem den tusindmundede Famas Trompet, og med Gridskhed opfangede af Byens talløse Dagdrivere, tilsidst blive saa vanskabte, at deres Sammensættere næsten selv ikke kunne gjenkiende dem mere. Næsten Jngen tænker, ved at erfare et fornærmeligt Rygte, paa Kotzebues Borgermesterfamilie, hvor en Fremmed kun behøver at vælte i en Sandgrav, hvor han faaer Næsen lidt skrabet, og et Qvarteer eller en halv Time derefter har Rygtet ladet ham brække Arm og Been, og gjort ham til Prinds eller Greve. Man leer deraf, og finder det træffende, men neppe er man, efterat have forladt Skuespilhuset, kommet ind til en Restaurateur eller Conditor, for der at tilbringe den øvrige Deel af Aftenen, og hører et eller andet Rygte, førend man ganske har glemt den gyldne Regel: tro kun det Halve af hvad du saaledes hører, og neppe det, som man kort forhen i Skuespilhuset, har modtaget. Man undersøger ikke engang om sligt et Rygte ei kunde være forstørret eller forandret, eller den Kilde, hvorfra det har sit Udspring. Spørger den Sindige eller maaskee mindre Lettroende Rygtets Udbasuner, om han ogsaa med Vished veed, at det, han beretter, er sandfærdigt, da faaer han det for den Retskafne og Tænkende i sig selv høist utilfredsstillende Svar: "det maa nok være sandt, siden hele Byen siger det – en meget almindelig, men i sig selv intetsigende Talemaade; thi hvorledes kan den enkelte Mand vide hvad hele Byen siger, om han ogsaa havde hørt det af ti, ja tyve, saa er dette jo endnu ikke hele Byen. Man har havt hundrede Exempler paa, at alle Slags Rygter have været i Omløb, som en afgjort Sag, fra Mund til Mund, og dog har Erfaringen lært, at de meest gjængse og troede, have været de meest ugrundede, saa at det Ordsprog, der gaaer ikke Røg af Branden, uden at der er Jld deri, med megen Varsomhed maa anvendes paa Rygter, især de slette, da det ellers vilde være alt for stor en Opmuntring for hine Skumlere, som, enten af nedrig Hevn eller kaad Letsindighed, fandt Fornøielse i at ville sværte deres Medmennesker, for at hæve sig paa deres Bekostning, ved at sætte fornærmelige Rygter i Omløb, der tildeels ere gamle, opkogte Historier, som end- og have været anvendte paa flere end Een. Saadanne Dagdrivere, som Skumlerie er bleven til en anden Natur, forstaae sædvanlig at sætte en saadan, med Sandhed, Logn og Ondskab blandet Sonce paa deres Historier, at den, som ikke nogenlunde kjender til den store Verdens Jntriger, og Kabaler, i sin Troskyldighed letteligen nyder af denne Forgift, tænkende at den er ganske uskyldig. Vidste saadanne Ørkesløse, hvor meget Ondt og hvor megen Ulykke, de undertiden stifte, ved at følge deres Yndlingstilbøielighed, snakke andre efter Munden, dømme og fordømme efter Skinnet, som oftest fordi, som Ordsproget siger: Tyven troer at alle stiele, vilde deres Samvittighed dog maaskee omsider vaagne og ligge centuertung paa deres Hjerte, forudsat at dette endnu ikke var alt for fordærvet. At der iøvrigt baade blandt de høiere og lavere Classer findes Mennesker, hvis Opførsel giver grundet Anledning til Almeenhedens Misnøje og ufordeelagtige Omtalen, og at mange deriblandt ere høist farlige for Sædeligheden i en velorganiseret Stat, er noget, som ingen Fornuftig vil eller kan nægte. Men i saadanne Tilfælde er det hver Retsindigs Pligt, at gjøre Politiet opmærksomt paa hine for Selskabet skal delige Medlemmer. At opregne her alle Aarsager og Bevæggrunde til Rygters Udbredelse, vilde baade være for vidtløftigt og overflødigt; men uendelig mange Exempler har man paa, at letsindige og grove Vellyst linger, som i kortere eller længere Tid, under Venskabs Maske, have lagt an paa at rokke en Kones eller Piges Dyd, naar de gik Glip af deres Maal, udspredte af Hevngierrighed de skiændigste Rygter om Familier eller enkelte Lemmer, deraf, ja, endog undertiden, benyttende sig af Mandens Skinsyge, digtede hemmelige, for Konen ærekrænkende Breve, der, under Anonymitetens Maske, bleve Manden tilstillede, hvorved hele Familiens huuslige Lykke og Fred, i det mindste foren Tid, blev forstyrret.