Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1785-04-02
Fortsættelse af Oversættelsen i No. 13. Egenkierlighed. Egenkierlighed kand, naar den i os er Drivestæren til slige Handlinger, ved hvis Udøvelse vi sætte os i Nydelsen af sande Gode, ansees som Kilden til alle Dyder. Derimod kand den, naar den tilskynder os, at beskjæftige os saa med get med os selv, at vi have en Afskye for enhver og vise Foragt, betragtes som en Grund til alle Laster. Men sætt, at det virkeligen er en Slags Fornøielse for os, naar vi elske os selv alle ne, fortiener det da vel den Umage, at vi hade alle andre Mennesker, Er der vel at finde et fik rere Middel til at læge os for denne Last, end Betragtningen af vore Feil, af vore Svagheder, og af vor Uvidenhed! Er den Forskiel, som vi Mennesker antræffe imellem hinanden, saa forblindende? Har Heltemodet intet tilfælles med de vor Tilstand egne, sørgelige Tilfælde, Har vel en Stor ikke i sit Jnderste i Skiul følet det Middelmaadige i sit Genie, og det Nedrige i sine Laster, Har vel altid en Helt været tilfreds med sig selv, Har vel saadan en aldrig hos sig opdaget Feil, hvorved hans Laurbær kunne visne, Nære vel alle disse store Dommere i deres Siæle disse uplettede og christelige Dyder, hvilket deres udvortes Forhold lader os see, og den, de forestaae, lover: Og du, dit Navn er berømt blandt alle Folk, veed du ikke, at Solen forblinder dig, saasnart du hæfter dine forskende Øiekast alt for dybt ind i hendes klare Lys, Kiender du dens Natur, dens Bevægelser, alle Skiønheder og mangehaande Forretninger, for hvis Skyld denne Verdens Herre har gjort den, Kiender du denne himmelske Hvælving, og denne gandske Verden, som den omgiver, Kiender du denne Jord, paa hvilken dine Fødder vandre, Han du opdaget alle dens Fødsels Hemmeligheder, Kiender du dig selv, Kiender du din Siæl og dens Kræfter, Har du med dit forskende Øie trænget ind i det Jnderste af det menneskelige Legemes Hemmeligheder, Har du lært at kiende alt det, som bliver og tilintetgiør det? Kiender, du Maaden, hvorledes vi ere blevne dannede, hvorledes vi tiltage og voxe? Hvorledes vi ved et Underverk have vor fremvarende Tilværelse, uden at vi selv bidrage noget dertil, og føle de Haand, som leder os, O Menneske, du er gandske Uvidenhed, gandske Mørk, gandske Støv, Sørgelige, Menneskets Stolthed ubehagelige Udsigt, Ulykkelige og skammelige Labyrinth! den største Ulykke er, at vi, dette uagtet, ikke kiende noget andet elskværdigere end os selv. Jeg roser den Omsorg, du anvender forat vedligeholde Sundheden. Jeg beundrer den Ensomhed, hvori du lever, Beskedenheden i dine Udgifter, Maadeligheden, som hersker paa dit Bord, den Orden, du holder i dit Huus, din Smag i Videnskaberne, din utrættelige Høiagtelse for vor helligede Religion. Ja, med et Ord, alt dette beundrer jeg hos dig, da alt i dig er et Vidne om en afmaaled Orden, om en opklared Fornuft og stor Viisdom. jeg kand ikke holde mig - jeg maa udbryde: O allerfortræffeligste Menneske tilfreds med dig selv, seer du, uden ringeste Fortrydelse, den liden Agtelse, som man viser for din Fortieneste, Næsten enhver er fornøied og tilfreds med den Deel af Genie, hvilke Skaberen har meddeelet ham. De, som have meget Genie, ere fornøiede dermed, siden de have Aarsag til at være det. Og de, som lide Mangel derpaa ere det, da de ikke vide hvad dem feiler. At have meget Gennie, er ikke et Menneskes største Fortrin. Men denne er det, naar man veed at betiene sig deraf paa en fornuftig Maade. Men man kand ikke bruge sit Vid fornuftig, naar man intet har. See der en Cirkel! Man kand have Gennie, uden dømmekraft: Og Dømmekraften kand vel bestaae uden Genie. Det er altsaa meget fordeelagtigere at have dømmekraft, end kun allene Gennie. Hvilken en skiøn Himmelens Gave Viddet og er, og saa prægtigt og det Fortrin, hvilket vi for os deraf hidlede, altid falder i Øinene, saa kand dog et vidtigt Menneske ikke altid behage, han bliver endelig besværlig og kiedsommelig. Men saa snart han føler det, saa afskeder han sig selv og ophører at tale saaledes. En Nar derimod vil aldrig være saa klog at tage selv Afsked, og man er lykkelig nok, naar man, ved den Tvang, han paafører os som bringer os til at gispe, kand overbevise tha falder kiedsomt Heraf udkommer hver Løverdag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir, ved K. Geelmuyden.