Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-08-24
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Nittende Aargang. No. 68. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 24 August 1822. Modværge, imod Herr Procurator P. J. Knudsens saakaldte Nødværge. Seer Du disse stærke Negle, Denne senefulde Lab; Tænker Du, at man kan feile, Naar man har et saadant Gab: - Dine følelige Grunde, Ol de stoppe alle MundeGogen synger ypperligt Net Storms Fabler. At Magtsprog ere den aandige Armods eneste Vaaben; at Enhver jeg vil ikke engang sige: Nar!) ligesaa let, uden Beviis, kan erklære Sort for Hvidt, som Hvidt for Sort, - Urigtig for Rigtigt, som Rigtigt for Urigtigt: det er Noget, jeg allerede vidste længe, førend jeg saae Her Procurator Knudsens besynderlige Nødværge, i Nr. 65 af dette Blad. Med velberaadt Hu siger jeg, besynderlige, fordi jeg hidtil har havt og endnu har ret gode Tanker om Herr Knudsens Forstand, og derfor ei troede, at han, ved sandhedtrodsende Magtsprog, vilde betræde det aandige Fattigvæsens Alfarevei. At han imidlertid virkeligen har gjort dette, skal Følgende, korteligen, men dog tilstrækkeligt, bevise. Herr Knudsen taler om mit indviklede udanske Sprog og mine kunstige Sætninger", uden derfor at anføre, endog blot det mindste, Beviis. Dette Værgenøds-Magtsprog synes mi ligesaa latterligt, som det vilde være, om jeg, blottet for alt Beviis, vilde tillægge bemældte Herr Knudsen en klar og dansk Skrivemaade. Et fatteligt, reent og rigtigt dansk Sprog har altid været et saare vigtigt Maal for min Fremstilling, og, at jeg ikke har forfeilet dette, tør jeg vel, uden at fornærme Beskedenhed, slutte deraf, at Sprogkyndige, iblandt mine Venner og Jkkevenner, Bekjendte og Ubekiendte, have tilkjendt mit Sprog, Fattelighed, Reenhed og Rigtighed. At Herr Knudsen, i sin Nød for værgende Grunde, med tyrkiske Magtord, frakiender min Skrivemaade disse Egenskaber, synes mig en Roes, da denne Sprog-Cadi selv, i hveranden Linie, endog af sit "Nødværge, klarligen beviser, at han allevegne yder næsten uopnaaelige Mønstere paa et indviklet, forkunstlet, ureent og udansk Sprog. Læseren behage blot, at eftersee den, slet byggede, utydelige, 12 Linier lange, nødværgelige Begyndelses=Sætning, der gjennemskjæres af næsten ligesaa mange undgaaelige Mellemsætninger, som Holland af Canaler, kun med den slemme Forskjæl at disse fremme, hine derimod hindre en let Samfærsel! Og dog borde det knudsenske Sprog allermindst være indviklet og forkunstlet, da det aldrig, til Erstatning, udvikler lys Tænkning, eller dannet Kunst. Hvor standsmæssigen udansk Procurator Knudsen udtaler sine Fagbrødres: de Retslærdes, fra Arildstid berygtede, sproglige Ureenheds aand, viser han overalt, f. E. correct, corrigerede, corrigerende, emanerer, Facta, Producter, Publicum, Skribent, osv., ofve, osv., istedetfor rigtigt, rettede eller berigtigede, retteende eller berigtigende, udgaaer, Kiendsgierninger, Frembringelser, Almeenheden, Forfatter. Men Herr Knudsen hylder maaskee de Sprogvankundiges almindelige Vildfarelse: at det klinger lærdt, og viser, at man har seet sig om i Sprogene, naar man baldyrer sit Modersmaal med fremmede, ret babylonisk sammensnoede, Sprogtraade. Jfald saa er, vil jeg blot gjøre ham opmærksom paa den Erfaringssandhed: at ethvert Tungemaal er ureent, og udstyret med fremmedt Laanegods, saalænge det er raat og fattigt, hvorfor ogsaa vor store Holberg har budt sin Tids Sprogblandere mangen bitter Priis af en "Tabatiere Daase", osv. og selv renset Modersmaalet, saavidt dets daværende lave Dannelsestrin gjorde det mueligt. Sprogblandernes Uvidenhed maa imidlertid være meget stor, da de ei indsee, at Jntet er lettere, og et større Beviis paa Mangel af aandig Dannelse, end at klæde sin Aand i fremmede Lapper, som aldrig kunne udgjøre et samsvarende Heelt, ligesom, derimod, Jntet er vanskeligere, men heller Jntet gavnligere, og et større Beviis paa Aandsdannelse, end at skrive, endog kun eet Sprog, reent og rigtigen, saaledes, at hver Tanke faaer sit eiendommelige, passende Klædebon. Pøbelens Aandsnøgenhed skjuler sig altid i den meest brogede Dragt af fremmede, halvt, eller heelt misforstaaede, Ord. Hvad iøvrigt min raske Sprog dommers Anførelse af mine formeentlige Sprogfeil og hans egne formeentlige Rettelser angaaer, da er jeg vis paa, at enhver af hans saa kyndige Læsere ikke fordrer større, eller videre Beviser for hans dybe Sprogvankundighed, end dem, han derved selv har givet. Hvo kan vel bare sig for at smile, nei, at lee, naar han seer Herr Knudsen rette, mældte (forkortet af mælede) til: "meldte, borde (beslægtet med bør, til burde. – Fiendskab til (det jydske: "Fiendskab (mon Herr Knudsen udtaler, f. C., fiendtlige Ryttere); – yttret (hvori intet e er bortkastet, da det aldrig har hedt yttere) til: "ytret", negte (beslægtet med, nei) til: nægte; Snille (et oprindeligen svensk Ord, der har en langt høiere Betydning, end det danske, snild, f. C. Knudsen er maaskee undertiden snild, men Hvo vilde vel kalde ham: et Snille?) - til Snilde; – skjøndt (uagtet, forskjælligt fra skjønt eller smukt, Herr Knudsen skriver dog vist, f. C., thi, til Forskjæl fra ti 10) til: skjønt; – kjernefuld (ubeslægtet med et a) til: "kjærnefuld; – ypperste (hvilket Ord har den Fordeel, at være kortere, end, og dog at betyde det Samme, som ypperligste - til ypperligste. Det enkeltee, som Herr Knudsen, paaanker i et af, fordi han strax efter har fundet: eet af, er blot et nyt Beviis for den gamle Sandhed, at selv et nøiagtigt Gjennemsyn ikke betrygger for en enkelt Bogstavfeil. Med Hensyn til det af mig brugte Ord: Sagn (hvis Betydning, i den, overflødigen forøgede, retsvidenskabelige Skikkelse: Udsagn, Herr Knudsen dog borde kjende) maa jeg blot anmærke Følgende. Da det, endog nu, efter et knusende udtalt knudsensk responsum, ikke er mig aldeles klart, til hvilken af Arterne: Tankesprog, Ordsprog, Mundheld, Talemaaden: "Jngen Regel er uden Undtagelse!" monne henhøre, saa valgte jeg Slags ordet: Sagn, som, i det Mindste, ei er urigtigt.