Corsaren, 1842-06-10
Orla Lehmann Høiesteretsadvocat. De Kloge blandt de Conservative have formodentlig, allerede da Lehmann begyndte at blive populair, tænkt paa, hvor behageligt det vilde være for dem, hvis de kunde faae ham enten virkelig eller tilsyneladende draget over til dem. Om han ogsaa tabte endeel Tilhængere paa Veien, tænkte de, vilde han dog medbringe Nogle; men, tabte han end alle, vilde han dog medbringe sig selv. Derfor have ogsaa de Afhandlinger, der fra disse Folk ere blevne skrevne om de Lehmannske Sager, meget fiint adskildt ham fra hans "Staldbrødre", fra det Parti, der brugte haml, der var ham "uværdigt". Hvergang de sloge ham paa den ene Kind, klappede de ham paa den anden, og disse Klap vare Knubs til nævnte hans "Staldbrødre" De Kloge have saa længe talt derom, indtil "Dagen" har lært det. Men saa var det naturligviis forbi, thi Gud hjælpe den kloge Idee, som "Dagen" fatter og vil understøtte. Jgjennem det fine Væv, hine havde draget, stikker "Dagen" pludselig sit Hoved, og saadant et tykt Hoved frembringer naturliqviis et saa stort Hul at Alle kunne see derigjennem. Man er kommen og fortalt Dagen", hvor herligt Planen vil lykkes, da Lehmann nu selv ansøger om at blive Høiesteretsadvocat, og man har, da man gik, lagt Fingeren paa Munden og hvidsket: "Nu blot Fiinhed og Taushed! Stille som en Muur." "Dagen" holdt sig med Nod og Næppe, til man var gaaet ud af Døren, hvorpaa den strax i ubændig Glæde brølte til Publicum: Lehmann vil være Høiesteretsadvocat! Han skal blive det! For saa have vi ham. Saa bliver han smukt moderat. I den sidste Tid har han alt tegnet godt dertil, o. s. v. Ved en underlig Skjæbnens Jroni er "Dagen" ved denne Leilighed bleven det Organ, hvorigjennem noget Sandt virkelig er kommet frem. Man misforstaa os dog ikke, som om vi skulde mene, at Lehmann ved at faae et Embede skulde slaae om, skulde blive en Ussing. Man antage det ikke for vor Mening, at Lehmann kunde for Gunst og Naade fornægte sine Anskuelser, svigte sine Løfter og blive en Usling. Lehmanns Characteer er saa grundredelig, at det næsten allerede er en Synd imod ham at opstille en saadan Sammenstilling. Men selv med denne Redelighed kan han blive fjernet fra Folkets Sag. Det staaer der umodsagt og umodsigeligt: Han vil være Høiesteretsadvocat. Nu har vel han ligesaa godt som enhver anden Mand Lov til at indtræde i en borgerlig Stilling, uden at det tilkommer Nogen at fremfore saa meget som et Kny derimod; men derfor bliver det ikke mindre sandt, at Høiesteretsadvocat Lehmann vil være en anden Mand end den nuværende Lehmann. Den nuværende Lehmann har helliget Folket al sin Tid, Folket har vænnet sig til at betragte ham som sin Consulent, sin Notar, sin Sagfører; Folket er maaskee gaaet for vidt heri, det har tænkt sig ham levende af Luften og af Tanken og Sorgen for det; det har tænkt sig ham i et Hjem, der kunde rumme hele Folket (hvor der er Hjerterum, er der ogsaa Huusrum ), hvor Enhver af Folket, der kom op, mødte et hjerteligt Velkommen; men det tænkte ikke paa, at saadant et stort Locale i Kjøbenhavn er meget dyrt; det har tænkt sig ham sovende ind med Tanken paa Folket og vaagnende og med den samme Tanke, kun noget livligere, fordi han nu var styrket af Søvnen. Der var noget Urimeligt heri; men der var tillige noget Smukt, ja, denne Urimelighed er en Hæder, det er Lehmanns Popularitet*). - Det kunde naturligviis ikke blive saaledes ved. Selv om Lehmann var rig - hvorom vi hverken kunde sige Ja eller Nei, da vi Intet vide derom - saa skulde han dog have en fast Stilling, ikke være Borgerrepræsentant eller Stænderdeputeret paa visse Aar, og det er altsaa ganske naturligt, at Lehmann vil være Høiesteretsadvocat, som dog er en Post, der nogenlunde svarer til hans Evner. Men i det Øieblik, han bliver det, saa ophører netop ogsaa hiint Forhold. Advocat Lehmann vil ikke leve for Folket, men han vil leve for sit Embede. Folket vil han hellige den Tid - han faaer tilovers fra dette. Om forresten denne Fjernelse mellem Folket og Lehmann ikke i visse Maader vil frembringe mere Gavn end Skade, er et andet Spørgsmaal. Forholdet imellem Lehmann og Folket er et saa interessant Phænomen, at der er Grund nok til at underkaste dette en nøiere Drøftelse. Vi skulle i et følgende Nr. tillade os at komme tilbage hertil.