Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-02-27
Kjøbenhavn. Blandede Efterretninger. Otaheiti i Aaret 1827. Midt i det vide uendelige Sydhav hæver det underfulde Otaheiti sig, som det stille Occans Diadem. Evigt Grønt og aldrig visnende Blomster krone dets udbrændte Vulkaner. Aabredder og Klipperifter forsvinde bag Skovene af Kokustræer, hvis uhyre grønne Solvifter bevæges frem og tilbage af milde Sø vinde. Her er Luften stedse lige mild og blid. Den lykkelige Øeboers Levedage følge uden Bevægelse efter hinanden. Arbeidet paa den følgende Morgen ligner ganske det paa den forbigangne. Alt bevæger sig i et roligt, venligt Kredsløb, og i Gemytterne hærsker den samme Fred som i den stedse smilende, stedse ungdommelige Natur. Hvor forunderlig bevæget bliver Europæeren, der kommer hertil, fra det i Modsætninger levende ofte stormende bevægede Europa. Hvor er Alt ham her saa nyt og saa ganske forskjælligt fra det, som han saae hist Her skinne gyldne Knopper og Blomsterbouquetter paa Tæpper af Smaragd. J krystalklare Smaavandes Speil dykke Poppelpyramider sig. Bag ved bruse og skumme mægtige Bjergfloder ned i de Basalt-Senge, over hvilke slynge sig fra en Bredde til en anden, lange blomstrende Chianehækker, og imellem dem skuer Heliconixen med sine brede Purpurblomster. J de uendelig henrivende Skove af de mangfoldigste Træarter vise sig alle Skikkelser og Former. Thi ved Siden af den lange kjæmpemæssige Palme stamme voxe i Overflod Buske af Gradenia og chinesiske Roser. Hist og her staae Brødfrugttræer, hvis Grene række Jndvaanerne deres daglige Næring og tillige som gode Huusvenner be skygges Hytterne, hvori Manden lever med Kone og Børn. Hver Aften – saaledes fortæller en Franskmand – bivaanede jeg med uendelig og glad Deeltagelse de gode Jnsulaneres Forsamlinger og Feste. Deres Lykke skaffer dem en Glæde, der er simpel som deres hele Liv. Rundt omkring sidde Oldingene og tilkjændegive den glade Ungdom deres bifald, naar Dandsene og Sangene begynde hos dem. J stum Glæde saae jeg ogsaa paa dem, da en henrivende Piges melancolske og klagende Sang tildrog sig min Opmærksomhed. Han sang med blid og velklingende Stemme: "Jeg er sørgmodig, eftertænkende og ensom med mine Drømme og gaaer gjerne til Strandbredden. Forgiæves søger mit Øie paa det uendelige Hav det hæslige Skib som bortførte Dig, Elskede, saa langt fra mig. Jeg vilde saa gjerne see det. Forgiæves Haab. Jeg seer intet uden Bølgerne som, kronede med Skum, dykke op af Dybet og fjendtlig sønderslaae hinanden. Stille og med nedslaaede Øine gaaer jeg tilbage til Faders Hytte, hvor min eneste Trøst er at tænke paa Dig En Olding vilde netop forklare mig Jndholdet af den klagende Sang, og jeg nærmede mig allerede Øepigen, hvis Skjæbne og Lidelser gik mig meget til Hjertet, da vi i det samme skildtes ved glade lystige Dandsere. De vare store, veldannede og i Skjønhed at ligne ved Pythons døende Apollo. Et tyndt smalt Skjærff var deres hele Klædning. De stillede dem op i største Orden, og deres Bevægelser udtrykte alle Følelser i en Kamp. Herpaa kom Konerne. Ofte, men aldrig tilstrækkeligt, blev deres Skjønhed befungen af Digterne og højt berømt af de ældre tidligere Re ende. Vel er deres Ansigtsfarve ikke vævet af Lilier og Roser. Heller ikke finder man her den Ibenholtsorte Farve som Konerne have i det brændende Africa. Men de have Farve som den duftende Santal, der voxer paa alle disse Øer. Deres Øine lyse og antænde ligesom Lynilden. Blomsterkrandse slynge sig imellem deres brune Haar, og deres skjønne Legemer bedækker intet uden fiint vævet Tøi. Hænder og Fødder ere smykkede med en tynd meget kunstig Tatovering, der erindrer os om vore europæiske Damers Handsker og sviklede Strømper. Nogle bare Haaret kunstigt slættet og bundet paa Hovedet, og undertiden gjennem slynget af aromatiske Blomster med deres Stilke. Sikkert ville vores dueligste Friseurer ikke forsmaae denne HovedpyntTantamen og Tritonens raae Toner ledsagede Konernes Dandse. Vel ere disse vellystige Pas, Stillinger, Bevægelser og Svingninger, ikke at ligne med vores Opera-Bajaderer. Men de have dog deres egen Ynde og ere sikkert aandfuldere end vore." Forestiller man sig dertil den sølvagtige Halv nat, Maanen sitrende mellem Mimosens tykke og takkede Løv, og Faklernes Lysning fra Kokusgrenene. Begge kaste ganske forskjællige Belysninger gjennem tykke Røgskyer. Skuepladsen omgives af Bananer og Palmetræer, og derpaa bevægede sig skjønne Mænd og Koner, næsten som i Adams Paradisdragt. Mindemærke over Peter Corneille. Staden Rouen har besluttet sig til, efter Opmuntring af et der bestaaende Selskab, der kalder sig Societ libre d'emulation, paa en af dens aabne Pladser at sætte et Mindemærke over Frankrigs dramatiske Digter, der indenfor deres Mure saae Verdens Lys. Mindemærket skal blive Digteren saavelsom Nationen værdigt.