Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-03-06
Blandt fleere Hedninge Ritmester Hensler fordte Hertil Slavinden, som retmessig ham tilhørte, Hun lærte A. B. C. og brugte Stavelser, Hun kiendte Forskiæl paa et Bogstav en og hver. America, en Part af Verdens heele Klode, Var længe dulgt for os, som udi Norden boede, Dog fik Europa der anseelig Herredom, Sanct Tomas, Croix og Jan blev Danmarks Eiendom. Vor Hensler reiste ud sin Lykke at forsøge, Som Kongelig Captain han vilde just forøge, Den Flid, han skyldede sin Konge og hans Land, Og det med den Bravour, som hordte til hans Stand. Sanct Tomas var det Sted, hvortil han just var kaldet, Han reiste ogsaa did, og tænkte ei han faldet, Men Venus fandtes der, hun vinket af sin Søn, Cupidv han skiød frisk, her galt ei Løn ei Bøn. Her fik vor Hensler Saar, han vilde eller ikke, Han maa taalmodelig sig i sin Skjebne skikke, Han fik en Frue, som han billig elske bør, Ja han fik mere til, som hannem nu tilhør. Jblandt hans Eiende er forhen nævnt Slavinde, Hun med ham fulgte hid, tag dette udi Minde, Hun var en Hedning og hun tænkte mindst derpaa, Hun nu i Samfund skal med andre Christne staae Han fik Tilladelse tilbage her at komme, Han traadde i sin Plads, dog ei som andre somme, Seconde=Ritmester ved Esqvadronen her Han blev, til Glæde for de Ryttere, her er. Han er saa borgerlig, at Byen hannem ærer, Og den unødigen hans Blivelse undværer, Han holder Styr og Fred, saa ingen klage kan, Thi nu hver Rytter er, som han var Borgermand. Men frem for alle Ting, hvorfor man hannem skylder Berømmelse og Tak, hans Minde meest forgylder, At han bekostet har den Hedning blev omvendt, Det gode Jndfald er ham just fra Himlen sendt. Fra Skolen kom hun til vor kiære Siele=Hyrde, Han klaaede ei paa det var ham nogen Byrde, Han brugte Tid og Flid, utrettet Nidkiærhed, Guds Ære, hendes Vel, det var hans Øiemed. Med stor Taalmodighed han hende underviiste, Og udi dette han Guds store Godhed priiste, Ved mindste Fremgang, som han mærkede og saae, At Christi Meenighed en Medlem kunde faae. Den syttende hun blev af Provsten overhøret, Udi vor biskops Sted, men hver som brugte Øret, Maa sande, hun gav Svar, saa at man billig kan Tillægge Præsten Roes, som en retsindig Mand. Hun gjorde Rede for den Kundskab, som tilhører Enhver, der Christen er, og som derefter giører, Hun vidste Skabelsen og Jgienløsningen, Hun kiente Herrens Aand og Helliggiørelsen. De Sacrammenter to hun havde udi Minde, Saa jeg forsikkre kan at mine Øine rinde. Ved den Bekiendelse, hun troefast sagde ud, Og tænkte: Ære bør den fromme gode Gud. Det er ei Flatterie, men aabenbare Sanden, At der er mange, som vel har Forstand i Panden, Ei svare kan som hun, thi Hiertet svarer ei Til Mund=Bekiendelsen, men ofte siger nei Men tvertimod mærk vel, vor kiære sorte Qvinde Udviste virkelig, hun Guds Aand havde inde, Hun svarede ei her udi et Veir og Vind, Men ret frimodelig af oplyst Siel og Sind. Den syv og tivende, hun just den Dag opnaadte, Hun længe ønsket har, da hun i Kirken traadte Til stor Fornøielse igien Exammen stod, Derpaa deelagtig blev udi vor Daabes Flod. Carsine var det Navn, hun forhen havde baaret, Men nu til et Guds Barn i Daaben hun blev kaaret, Vor store Dronnings Navn, blev givet hende der, Det hun nu bære skal saalænge hun er her. Jeg vil vidtløftig ei nu meere herom skrive, Men sluttelig hertil vil dette Votum give, Gud glæde hendes Siel i Tid og Evighed, Blandt Herrens Sallige gid hun maa finde Sted!