Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1828-05-15
Videnskabelighed. Efter flere Anmodninger har CentralAdministrationen for det slesvig holstenske patriotiske Selskab, foranstaltet Aftryk af den Skuepenge, som Hs. Durchl. Landgreve Carl paa sin 84de Fødselsdag behagede at modtage af Selskabet, til Minde om den 60aarige Jubelfest som Statholder i Hertugdømmerne, hvilke i Sølv koste 4 Rd. Cour. Stykket. Ørnene. Tilegnet Ruslands Keiser, Den store, Hævnens store Stund er kommen: Fornæmmer, takker, priser Gud! Han Undertryktes Frelse fører ud! Han steder Blodskyld hævende for Dommen! Vold raste. Hellas græd. En Rad af Aar, haabløse, længselspildte, langsomt runde. Og lykkelige kaldtes, selv i Vaar, kun Dødningerne, der i Grave glemte blunde. Men, end var Redning mulig, tabt ei Alt thi Bjerg jo Mindets Sagn om Fortids Old besvarer. Og til en bedre Dag hvert Folk er kaldt, som nævner rørt de Mænd, der stode, da det gjaldt, og, end paa Vragets Kjøl, trods Farer, hver Ædlings Tillid til sig selv bevarer. Kampl. lød det. Hellas græd. Dets Sønner sank: saa synker Fieldegranen, høi og rank, naar Lyn paa Lyn haabfulde Stamme flække. Dets Døttre jordedes med Dolk i skjændet Barm: saa hvirvles Blomsten bort af Stormens Arm, den Blomst, der fandt bag Granerne sit Dække. Dets Oldinger gik om med Sorg i Sind- og sidste Taare paa den gustne Kind. saa sørger Field, sin Gran, sin Blomst berøvet. Hvert Huus blev tomt, hver Byrdsdag uden Værd, til Kjølle blev hver Green, hver Lee til Sværd, men overalt kun Grave, blodigt Støvet. Hen saae da Hellas paa hvert Offer, ræd og, iført Sorgens Klæder, modløst græd. Hærskarer Dødninger fra Kampen vrimle, med Hævnskrig paa forbidte Læber, ud. Da see, da knæle gjennem Himles Himle, de Jordens Venner, Englene, for Gud. De bede: frelse Du, hvem Hævnen hører Hallene til! Algode, Du, selv Ormens Vaande frører. nei Mennesket Du glemt forlade vil Og Herren reiser sig paa Dommersædet, med Faderbifald smillende til dem. Ved Broderbøn for Brødre glædet, Guds Øie vinker Hævnens Engel frem. Som Lynet hans, den Stærkes, Kjortel flammer: Alt vorder Aske, hvor den flagter hen. Han i sin Høire tager Skjebnens Hammer: Alt dirrer, som han løfter den, Alt knuses, søndersplittet, hvor den rammer. Ham vinker Herrens Blik, Det er forbilSelv sidste Glimt af Skaansel er forsvundet, Langmodighedens Timeglas udrundet, og Manden skabt at være fri, Thi bydes Englen, ind bag Tidens Tæppe gaae, hvor Dommens frygtelige Klokke hænger, den intet andet Øie saae. Det er forbil Vold taales ikke længer, Den store, Hævnens store Time slaae; - Den slog! Det gjøs, det skjalv i hver en Engels Barm: som Field mod Fielde kastet, saa dens Larm, som Stød af Stormes Drøn foer gjennem Himle Braget, dets Gjenskrald lød til os i Navarinerslaget. Og, lig en Lyd af mægtig Hvirvelvind, det dundrer gjennem Stambuls Gader ind. Ny Blodstrømt skal aftrætte gammel Brøde, og Alt, hvad aander, lægges øde: thi Hver, Gud har forskudt, gaaer, dør og blind selv trodsende sin Undergang imøde. Med stærke Vinger, hvasse Næb, i Nord sig Hævnens Ørne gjøre rede: thi Hjerter lægges overalt paa Jord at skue dem fuldbyrde Herrens Vrede. Mod Kaiserborgen hist, i Peters gamle Stad, en Stemme, dyb som Røst fra Graven, høres tone: stat op til Strid, for Retfærd, ei af Had! Min Aand gjenkjender jeg og under glad nen værdig Ædling Seirens Laurbærkrone. Du fører Menneskelighedens Sag: stat op til Strid! Da sømmer Sværd ved Bælte "J Skygger, som gik fra fra vundne Slag, vi Graven ned, frem, følger Sønnehelte! Krigshornet skingre! Dundre Kampens Brag! "Stat op til Strid! Og Nicolaus aner: at det er Peters faderlige Røst. end rig paa Mod, end fuld af Trøst, den nu Skytsaander frem og Fædres Banner maner; thi vinker han til Kample med rolig Bryst. Fryd, Hellas! Fryd, Kort skal sig Din Tyran af fredsæl Maanes stiaalne Billed bryste. Hør Hævnens Ørne, Fryd Dig, arme Land! Utallige, som Havets Sand, med Dødens Vingeslag de Luften ryste, Al Trældoms Hader, Friheds Gud, som midt i Kampen er tilstede, før Dem til Seir og Hæder ud, Der saa Dit Sted paa Jord beklæde! Seir, Seir den Første, hvem Du bøde for Retfærd Sværd mod Voldsmænd drage! Med Hæder hjem, til Rigets Skjød, før tifold elsket ham tilbage! Seir, Seir det Folk, der veed, at Mod, ei Taarer, Brodernød husvaler: Tæl Du de rundne Draaber Blod, Din Haand dem meer end rigt betaler. Fred, Held det Folk, Du bøiet har, til Viisdom, bittert kjøbt, at lære! Og naar dets Morgen lysner klar, til fulden Dag det værdigt være Blodtærningen har rullet. Ørne, frem Kun Tyranniets Horder bør det gyse! Guds Himmel ene være nu det Hjem, hvor det herefter Maane bør at lyse! F. Høegh Guldberg.