Ribe Stifts Adresseaviser, 1816-05-07
Skilderiet indeholder denne Gang Slutningen af Forelæsningen om den nuværende Guldalder. Forfatteren viser først, at Barnlighed og Uskyld, der er Naturstandens Blomster, findes netop nu, og siger i den Anledning: Sædernes strænge Dommere tale og Skamløshed. Men jeg spørger: hvad er Skamløshed andet, end Følelse af Uskyldighed, Thi den, som rødmer, røber aabenbart, at han er sig en Brøde bevidst; men den, som ikke rødmer, bebuder netop derved, at han er brødefri. - Fra den Tid af at al Rødmen er kommen ud af Mode hos det smukke Kiøn, hører hos det Uskyldighed til Dagens Orden. Lader og være som de smaa Børn, mine Kiære, Skammer maaskee Barnet sig, naar det viser sig for os blottet: Neil Rødmelde skiønne Nukahiverinder og Otaheiterinder, naar de lystne Europæere opfluge deres nogne Yndigheder; Aldeles ikke. Men hvo tvivler vel paa deres Uskyldighed og Ufordærvethed; Lader os derfor ikke mere ivre saa pedantisk mod Barnligheden, der yttrer sig i begge Kiøns Omgang, og hvad der angaaer det smukke Kjøng naturlige Beklædning, saa lader os udraabe, hony oit qui mal ypense, saa ofte vi see en ubedækket qvindelig Barm eller endnu meere; thi Uskyldighed er ligesom Sandheden nogen. Jo mere vi altsaa nærme og Nøgenhed, des meere nærme vi os skyldighedens og Naturens Stand, som er den nødvendige Betingelse for Guld alderen. Det andet Særkiende paa Natur= og Uskylds standen. Den barnlige Attraae efter at tilegne sig Andres Eiendom, siges der videre, ogsaa den kan vi rose os af f. Ex. naar vi i vore Dage see hos vore Medmennesker en lignende Attraa efter det, der ligger skiult i vore Lommer, Kister, Skabe, Lader og Stalde, saa maa vi ikke forundres derover, men ydermeere bør vi gienkiende deri et nyt Kiendemærke paa Naturstanden og Guldalderen. Det sidste Beviis for sin Hovedsætning finder Forfatteren i den Menneskekiærlighed, der er saa fremstikkende i vore Dage; Thi ei at tale omde utallige Lazarether, Rumfortfuppeanstalter, Beenmøller, Hestekiødsslagterier o. a. desl. finde vi hiin Dyd især i det smukke Kiøns medlidende Nærmelse til vort, og endelig i den Giestfrihed, der hersker nu omstunder, gives der nu omstunder et Huus, hvor man ikke ideligen har Giæster og Giæstebude, Hvor mange Familier overvældes ikke saa at sige med saa megen Giæstmildhed, at de neppe kunne komme paa alle de Steder, hvor de bydes til Giæst, Hvor mangen Mand lader ikke sin Tiener løbe hele Byen rundt for at opstøve Bordgjæster nu til en Geburtsdagsfest, nu til en anden Høitidelighed, Vil man indvende, at de fleste, som denne Glæstfrihed sædvanligen tilbydes, ere Folk, som ikke trænge til Mad, og at de, som trænge til Mad, sieldent vises saadan Giæstfrihed, saa kan man svare, at dette har sin gode og naturlige Grund; thi hvis man ved sit eget Bord bespiste de Fattige og Trængende, saa behøvedes der jo ingen Fattighuse, ingen Humanitetstiftelser, ingen Collecter, og hvor skulde da en Mand, der havde Lyst til offentligen at vise sin Menneskekierlighed, finde Leilighed til at lægge den for Dagen, Det er altsaa nødvendigt, kun at vise Gjæstmildhed mod dem, som ikke trænge dertil, at lade dem sulte, som have intet at spise, og tractere dem, som have nok at spise.