Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-05-23
Ved Patent af 8de Mai 1835 har Kongen sammenkaldt Øestifternes ligesom Hertugdømmet Holsteens raadgivende Provindsialstænder til 1ste October 1835. Den almindelige Glæde, som dette kongelige Bud har vakt, kan ikke udtale sig paa nogen værdigere Maade end ved at stille sig klart for Sielen hvad denne Jnstitutions Hensigt er, for dybt at indprente sig hvad der paaligger Folket, paa det at Jnstitutionens hele velgjørende Hensigt kan vorde opnaaet. Kongen, hedder det i Jndledningen af Forordningen af 28de Mai 1831, har besluttet Sig til i Danmark ligesom i Hertugdømmene Slesvig og Holsteen at indføre raadgivende Provindsialstænder, "for desto fuldkomnere at sætte Sig og Sine Efterkommere paa Tronen istand til at erholde den tilforladeligste Kundskab om Alt, hvad der kan fremme Hans kjære og trofaste Folks Tarv, og for derved at knytte de Baand desto fastere, som forene Kongehuset med Folket, saa og bidrage til Almeenaandens Oplivelse. For at opnaae denne Hensigt vil Kongen høre Stændernes Raad forinden Han giver nogen Lov, der har Forandring i Undersaatternes personlige eller Eiendoms=Rettigheder, eller i Skatterne og de offentlige Byrder, til Gjenstand, (§ 4, og Han tilstæder derfor Stænderne, at gjøre Forestilling og Forslag, naar de maatte finde Anledning til at ønske nogen Forandring i Landets almindelige eller de vedkommende Provindsers Love og Jndretninger, eller de maatte finde Anledning til at føre nogen Besværing over den Maade, hvorpaa Lovene overholdes eller Jndretningerne bestyres (5 5). Stænderne skulle altsaa paa to Maader virke til Opnaaelsen af denne vigtige Jnstitutions Hensigt, deels ved at give Raad, deels ved at være Organet for Folkets Ønsker og Trang. Unægtelig er det en stor Velgierning, at ingen ny Lov, der har Borgernes Retsforhold eller de Undersaatterne paahvilende Skatter og Byrder til Gjenstand, vil blive given, forinden Mænd af Folket, til hvem der te har Tillid, og som efter deres Stilling og Kundskab kunne dømme om den foreslaaede Lovs Hensigtsmæssighed, have afgivet Raad. Kongen vil saaledes faae Leilighed til, ved Siden af de kongelige Collegiers Betænkninger og Raad, at erfare, hvorledes de Bedste og Sindigste i Folket, der ere hædrede med deres Medborgeres Tillid, dømme om den samme Sag, og de Anskuelser, som Tronens vante Raadgivere nære, og som søge at gjøre sig gieldende i Forvaltnings-Systemet, ville saaledes blive underkastede en ny Prøvelse af Nationens Mænd, og enten erholde en ny Garantie for deres Rigtighed ved disses Samstemning, eller finde en Modvægt i Stændernes afvigende Mening. At dette er en stor Velgierning, at Landets sande Tarv derved i høi Grad kan fremmes, vil Jngen kunne nægte, der ikke er blind for at Tronens vante Raadgivere og de kongelige Collegier, selv med den redeligste Villie og den meest udbredte Kundskab til Folkets Trang, kunne feile i deres Anskuelser, og der ikke overseer, hvor vigtigt det er, at ogsaa andre Synsmaader end de, der maae opstaae og forplante sig hos dem, der betragte Statsforholdene fra et vist Standpunct, faae Leilighed til at gjøre sig gjeldende, og at Sandsen for det Offentlige styrkes og næres iblandt Folket. Men hvor storen Velgierning dette end er, saa vil dog vanskeligen Nogen nægte, at det er en endnu større Velgierning, at Folket igjennem et kraftigt Organ kan udtale sine Ønsker, og gjøre opmærksom baade paa Misbrug, hvis Afskaffelse vilde fremme dets sande Vel, og paa hvad der i Maaden, hvorpaa Lovene blive overholdte og de bestaaende Jndretninger bestyrede, kunde være at rette og forbedre. Vel kunde allerede længe i Danmark Enhver frit nærme sig Tronen med sine Ønsker og Andragender, med sine Klager og Besværinger; men Tronen staaer i mange Tilfælde for høit for at den Enkelte, i Følelsen af sin Svaghed, skulde kunne vove at nærme sig til den, og for mange ere de Bevæggrunde, der byde den Enkelte Taushed, hvor en indre Stemme ofte tilhvidsker ham, at han burde tale. Men nu har Kongen givet Folket et kraftigt Organ, for at Han og Hans Efterkommere paa Tronen stedse kunne erholde den tilforladeligste Kundskab om Alt hvad der kan fremme Folkets Tarv, og for at Alt, hvad der ellers kunde blive skjult og fordulgt, kan komme for Lyset og til Orde. Nationen har nu udvalgt sine Mænd. Erkjendende Jnstitutionens Vigtighed for Folkets Udvikling vil den samvittighedsfuldt have veiet og pro vet dem, i hvis Hænder den nedlagde det vigtige Hverv, at give Raad. Have Vælgerne paa Folkets Vegne valgt samvittighedsfuldt, da er det at haabe og vente, at ogsaa Repræsentanterne ville handle samvittighedsfuldt. Men have Vælgerne opfyldt Alt, hvad der paaligger dem, Kan Folket selv ikke gjøre mere, for at bidrage til at Jnstitutionens Hensigt bliver opnaaet, end det troer at have gjort, ved overalt at vælge de Dygtigste, Redeligste, Sindigste og Kundskabsrigeste, Jndskrænkede Stændernes Hverv sig blot til at skulle raade, skulde de valgte Repræsentanter kun fra deres Standpunkt oplyse Regjeringen om Hensigtsmæssigheden af de Lovforslag, der blive dem forelagte, og med Hensyn til hvilke deres Raad bliver dem afædsket, da vilde vistnok Vælgernes Hverv være fuldendt, ved at have gjort deres Pligt i Valgforsamlingerne. Men ligesom Stænderne ere kaldede til et andet, stort og betydningsfuldt Hverv ved Siden af at skulle give Raad i de Tilfælde, hvor deres Raadgivning bliver forlangt, saaledes er Folket opfordret til meere, end blot til at udvælge dem, som det anseer for de meest skikkede til, af deres Jndsigters og Kundskabers Fylde at øse de forlangte Raad. Repræsentanten, som kun skal tale efter sin Overbeviisning, kan og skal ikke lade sig binde af nogen Jnstrux af Vælgerne, men fordi disse ikke skulle foreskrive ham Reglerne for hans Handlemaade, eller gjøre Vold paa hans Samvittighedsfuldhed, kunne og skulle de dog ikke undlade med ham at arbeide til det samme Maal: at sætte Tronen i den tilforladeligste Kundskab om Alt, hvad der kan tjene til at fremme Folkets sande Tarv - thi det er Jnstitutionens første Hensigt. Med al den Kundskab til de enkelte Forhold i Staten, til Maaden hvorpaa Lovene blive overholdte og Indretningerne bestyrede, med al den Jndsigt i Folkelivet, som vi ere berettigede til at fordre af Repræsentanterne, og som vi tiltroe dem, er det dog umuligt, at de af egen Erfaring kunne kjende og vide Alt, hvad Folket kunde ønske bragt til Tronens Kundskab. Det er umuligt, at de til at oplyse Nødvendigheden af Forbedringers Jndførelse, til at bevise Vigtigheden af Misbrugs Afskaffelse, kunne undvære deres Vælgeres Bistand, kunne undvære den Sagkundskab og de Erfaringer, som disse besidde, den Oplysning, som disse kunne meddeele. Vælgerne maae ligesaalidt svigte Repræsentanterne, som disse hine. Og ikke frygte Vælgerne eller nogensomhelst anden Mand, thi vi maae erindre, at Repræsentanterne ikke blot ere Vælgernes, men Folkets Repræsentanter, at disse ei med Glæde ville modtage, hvad Nogen anseer for vigtig noktil at meddeles dem, eller at de ei med Redebonhed ville høre paa de Anliggender, som man kunde troe, egnede sig til at forestilles for Stænderne, for igjennem deres kraftige Organ, naar de ansee det for hensigtsvarende, at blive bragt til Tronens Kundskab. § 68 i Forordningen af 15de Mai 1834, som erklærer, at Repræsentanten ikke kan lade sig binde ved nogen Jnstrux af Vælgerne, siger udtrykkelig: "at Valgdistrictets Beboere dog kunne forlange, at Repræsentanten skal forelægge de Ansøgninger og Besværinger, som de maatte ønske at bringe for Stændernes Forsamling, og understøtte disse, forsaavidt det stemmer med hans Overbeviisning." Er det saaledes gjort Repræsentanten til Pligt at foredrage for Stændernes Forsamling de Ansøgninger og Besværinger, som Vælgerne maatte ønske at meddele Stænderne, selv om han ikke troer at kunne understøtte dem, hvi skulde han da ikke med Glæde modtage de Oplysninger og Meddelelser, som kunne sætte ham istand til efter sin Overbeviisning at tale og handle til Valgdistrictets og Landets Tarv, Jo mere Tiden nærmer sig, at den Jnstitution, som Danmark med glad Forventning seer imøde, skal træde i Virkelighed, desto meere er det enkelt Mands og Pressens Pligt at gaae Repræsentanterne tilhaande, og at bringe til deres Kundskab hvad der i Stænderforsamlingen bør prøves og veies, for at det af denne kan blive forebragt Ham, der raader for Landets Vel. Netop for at Folkets Røst frit og lydt kan naae Tronen, har det erholdt Ret til af dets Midte at udvælge Mænd, for at tale dets Sag. Hver den, som kjender Folkets Sag, som har Kundskab om et Forhold, der i Folkets Jnteresse fortjener at oplyses, om en Misbrug, hvis Afskaffelse maa være Folket vigtig, om en Jndretning, hvis Forandring vilde fremme Folkets Tarv, bør og skal derfor ogsaa nu gjøre Sit for at sætte Repræsentanterne istand til at kunne tale Folkets Sag. Han henvende sig derfor frit og aabent til den Repræsentant, som han kjender, eller til hvem han har Tillid, med hvad han troer, der er vigtigt nok for at komme til Stændernes Kundskab. For Alting glemme han ikke, at det kommer an paa den af ham paapegede Sags Vigtighed og paa Oplysningens Rigtighed, men ingenlunde paa Formen, under hvilken han kan fremsætte sit Andragende. Skulde derfor Nogen af Frygt for at røbe, at han er mindre Herre over denne, tage i Betænkning, personlig at henvende sig til en Repræsentant, da tilskrive han denne, og hans Skrivelse, uden Navns Underskrift, vil ikke forfeile sin Virkning, naar den kun indeholder fornødne og behørigt documenterede Oplysninger.