Aalborg Stiftstidende, 1836-03-26
J Nr. 63 og 61 af Dagen findes en saare læseværdig Afhandling fra Prof. Sibbern, som Svar til den anonyme Jndsender, der nylig i den Berlingske Tidende og Dagen skrev imod Skrivefrækhed, ei imod Skrivefrihed. (See Nr. 47 af Aalb. Av.) Professoren kalder denne anonyme Artikel vel skreven og ønsker, at ret mange saadann, Skribenter, som den ukjendte Forfatter, og Andre vilde opponere imod de paatalte Misbrug; men i Hovedsagen: en fornyet Presselovgivnings Ønskelighed og Nødvendighed, kan Professoren derimod ikke være enig med den ukjendte Forfatter. Vel under Professoren ingenlunde hine Skribenter, Skrivemaade, som den anonyme Forfatter skildrer med saa skarpe Træk, han har ogsaa til den Ende i sine, patroitiske Intelligentsblade mindet om de Ord: "Allzu scharf macht schartig og overhovedet sagt dem Meget, som de have fundet det raadeligst at tie til, og det i den Grad, at Kjøbenhavnsposten, endog har viist sine Læsere den aabenbare Tilsidesættelse, ei at berette med et eneste Ord, at noget Saadant, som de patriotiske Intelligentsblade, var udkommet men man maa alligevel betænke, mener Professoren, hvad der kunde skee, naar den nye Anordning udkom og det tra sig saa, at den Første, den skulde anvendes imod, var en Mand, som, i Tillid til, at hans Følelse sagde ham, at han blev drevet af et godt, et patriotiskt, et menneskekiærlig, Motiv, netop skrev saa raskt hen, at han just derved faldt under en Anklage, som Regjeringen ei kunde undlade at beordre, naar den vilde overholde den nye Anordning. Man stille sig det klart for Øie, siger den ærede Forfatter, hvad Virkning det vilde gjøre, om nu i een eller anden KredMulct-Summer indsamledes og meget Andet skeete, hvorved en Deel af Publicum søgte paa positiveste Maade at lægge for Dagen, at man ei ansaae Ærens Love for overtraadte af den Domfældte, uagtet han var gaaet ud over de criminelle Grændser, og om nu blandt dem, som ei toge Deel heri dog Jngen kunde beqvemme sig til at tale herimod. Og hvad om nu Vedkommende havde et Navn, som begyndt med Hr., saa at det faldt Enhver ind, at man, ved at komme under Privatcensur, kunde komme i meget hæderligt Naboskab, Professoren holder overhovedet for, at Regjeringen gjorde klogt i, at fritage hver den for Privatcensur, som Mange i Folket kun med Krænkelse kunne see underkastede en saadan Censur, og som heller ikke Regjeringen kan have nogen særdeles Grund til at holde under en saadann. Professoren troer netop, at det Slags Skribenter, som, naar de skrive, ikke lade sig binde ved andre Hensyn end Sandheds følelsens, og som have en nogenlunde dannet Tact for det Sande og Forstand til at blive det vaer, samt med en bestemt Retfærdighedsfølelse forbinde Pietet til alle Sider, ere saadanne Skribenter, som Regjeringen bedst er tjent med selv om de ere langt fra at yttre sig og tale saa, at de haltid kunne vente Regjeringsmændenes bifald, fordi det slet ikke er dem om at gjøre, at vinde noget bestemt Parties Bifald. Men Saadanne, naar de ere vante til at yttre sig frit og skrive med Livlighed, og naar de have Øiet ligemenoget henvendt til begge modsatte Sider, og ligemeget ønske at fremme det sande fædrelandske Bedste paa begge Sider, hvad skulle de nu vel gjøre, naar der kom en ny Anordning, ved hvilken det var muligt, at ogsaa de kunde komme i Forlegenhed, "Jeg vil tale reent ud!" siger Forf.: "Hvad skal jeg gjøre: Skal jeg nu ogsaa gaae saaledes tilværk, at jeg kan blive henregnet til Hine, hvilke Forfatteren skildrer los i saa skarpe og slaaende Træk, Hine, der sidde og beregne, hvorvidt de vel tor gaae, eller skal jeg lade være at skriver Jeg kan overhovedet ikke Andet, end bede Enhver, som vil raade i denne Sag, ret at overveie baade den nuværende Tilstand, den Virkning, Loven vil kunne faae, og det deels strax blot ved sin Udgivelse, deels under alle Slags mulige Tilfælde, af dens Anvendelse. Jeg har, med alt dette for Øie, i mine patriotiske Jntelligentsblade, 2det H., Pag. 55, sagt: "Sorger for, at ingen ny Taage drager som en Sky formørkende og forvirrende op imellem Regieringen og de Mange af Folket, især ikke nu, da Dunsterne fra forrige Gang stærkt begynde at falde, og Himlen at klare sig. Jeg vil her føie til: ikke nu, da, efter at Provindsialstænderne i Roeskilde have endt deres Forhandlinger, udentvivl den hele oplyste og bedre Deel af Nationen er enig om, at det er gaaet over Forventning godt i Roeskilde. Jeg tør vel tale saa; thi at denne store og nidkjære til at fremme det Bedre i mange vigtige Puncter utrætteligen virksomme Bestræbelse, som man i Roeskilde har seet, i Forening med denne Opretholdelse af Enigheden og Fredeligheden, har virket overordentlig godt for Øieblikket, medens den har beredt hele Indretningen det bedste Grundlag og den bedste Begyndelse, derom tør vel Alle være enige. Jeg kan i mange Henseender ikke andet, end ansee den omtalte Anordning i det nærværende Øieblik for ubetimelig; thi den vilde kunne bevirke en ikke god Standsning i Folkestemningens Vending i dette Tidspunct. Udkastet til den vil netop gjøre en væsentlig Nytte ved at tages tilbage, eller lægges hen; og derved vil den udentvivl virkelig gjøre en sand og god Virkning, og Bebudelsen af denne vil da være langt fra at have fundet Sted for Intet." Der virkes uheldbringende ind paa de Uoplyste og Letfængelige, siger den anonyme Forfatter, men med det samme aabnes der Vei til at virke heldbringende ind paa dem, svarer Prof. Sibbern. Der tales opnæggende, forvirrende, foruroligende; men saadan Tale finder sin Modsigelse, og nu kommer den jævne, beroligende, opklarende Tale frem, og Mængden dannes lidt efter lidt. Jndvirkning og Modvirkning føre tilbage til Ligevægten; men imidlertid er saa meget vundet, at den sikkrende Oplysning og Udvikling derunder har fundet Sted. Criser ere maaskee opstaaede; men ere ogsaa gjennemgaaede og overstaaede. "Sporgsmaalet ligner det, siger Professoren, kom man, naar Mæslingerne og Skarlangensfeberen begynder at grassere, skal holde sit Huus fri derfor ved særdeles Forebyggelsesmidler, eller og man skal lade Sygen komme omden vil. Fornuftige Forældre gjøre ofte det Sidste; hvad der er udstaaet, er overstaaet, tænke de. Ja Spørgsmaalet kunde gaae videre - og det beder jeg vel bemærket - det turde være dette: om man skal søge at tilbagetrænge den allerede indtrængte Syge, eller lade den gaae sin Gang, naar den først er der. Hvad Kopperne angaaer, da forsøgte man det Første, men maatte opgive det og vælge det Sidste. Man pleier i slige Tilfælde at see paa, om Sygdommen er ondartet eller ei. Den nærværende politisk Syge er ei saa ondartet, det tor jeg paastaae, og er især et saa smitsom for Øieblikket, at den jo, naar man, ved at standse den, opsatte den, kunde komme mere ondartet en anden Gang. Ja jeg vilde, da Modtageligheden for Smitten ei synes mig stor, men for den billige Tænkemaade derimod synes mere og mere at finde Indgang, hellere kald Sygen godartet nu, end ondartet. Den ærede Forfatte slutter med det Ønske: at vor Konge til sine øvrige Velgjerninger endnu vilde lægge den, at vi endnu i hans levende Live maatte faae ordentlig overstaaet (og derfor en retarderet) det ikke Meget, der endnu maatte være at overvinde og overstaae i Hensende til de politiske Bevægelser.