Viborger Samler, 1778-04-13
Hr von Mood, en Officeer, der i Gierningen, svarte til sit Navn, var fornuftig, godhiertet, tapper uden Vind; Disse og fleere Egenskaber gjorde ham yndet af Retskafne, saa hans Regiment, Staden og Landet ansaae ham iblandt fortiente Mænd som een af de beste; Men da den beste Mand, som den beste Verden, dog ikke er fuldkommen, manglede ham og en Hoved=Fortieneste, nemlig Penge, og denne Mangel har altid været en af de største. Hans Hans Kapitain døde, og han fik Kompagniet; Men neppe faaer han det, førend Regimentet skal marchere, J Hast skal han anskaffe sig selv Feldt Eqvipage, rekrutere sit Kompagnie, og sætte alting i fuldkommen Stand. Hertil udfordredes noget, og just det, vor Kapitain manglede, der, som sagt, var riig paa mange andre Gaver, men, desværre, et paa Penge. At behøve Penge og ei have dem, er en stor Forlegenhed; Hr. von Mood erfarede dette, men havde dog endnu Haab; Ganske fattig var han ikke, det eneste var, at Pengene vilde ikke slaae til; Femhundrede Daler fattedes ham, og det er jo intet Kongerige. Hr. Harpacon, en riig Vexelerer, randt ham i Tanker, der var hans beste Ven, forstaae, ved et Glas Viin. Ofte havde de drukket med hverandre, dog uden Spiir, og naar Harpagon kom frem med den sletteste Viin, nødde Hr. von Mood ham ofte til at drikke en bedre. Harpacon, som gjerne lod sig nøde dertil, bevidnede med de varmeste Udtrykke sit erkiendtlige Hierte, og med mange Eeder forsikkrede sin Ven ved hvert Glas, at han skulle stræbe at giengielde det. Hvor got er det ikke at gjore sig Venner. Hvor nyttigt at have dem i Nød Saa tænkte Kapitainen, og gik endnu samme Aften hen til det Sted, hvor de pleiede at vederqvæge sig med Druesaften. Men Harpagon blev denne Aften ude. Kapitainen havde ingen Tiid at spilde, gik derfor om Morgenen tidlig til ham i hans Huus. Min Ven! sagde han, nu har jeg Leilighed at prøve, hvor bevaagen De er mig. Nu kan De vise, som De saa ofte har ønskeet, at De vil tiene mig i Gierningen. Vil De laane mig som hundrede Daler, paa et halvt Aar og ei længere. Hr. Harpagon svarede ganske alvorlig: Velbaarne Herre, for nær nærværende Tiid forestaae der mig store Udgifter; Jeg gjorde just i gaar Overslag paa min Kasses Beholdning, derfor mødte jeg ikke paa vor sædanlige Sammelplads; Af mit eget kan jeg altsaa denne Gang ikke tiene Dem; Dog har jeg Kredit hos en Deel andre Huse, og den er til Deres Tieneste. befaler De, vil jeg laane det, De forlange, i mit eget Navn; dog maa jeg give Otte pro Cento, man faaer det nu ikke for bedre Kiøb. Tiderne ere slette, Handelen ligger, og Udgifterne stige, man kan fast ikke længere slaae sig igjennem, derfor drikker jeg just ung Viin, og kan endog neppe nok fortiene det, men hvad skal man sige; Man faaer finde sig der. Nu lige got, svarede Kapitainen, jeg vil ikke vise mig egensindig; Det maa blive ved de Otte pro Cento; Jeg er Dem forbunden for Deres Umage, men jeg ønskede det gjerne i Guld, det er beqvemmere at føre. Ja, Velbaarne Herre, skal man have Guld, tabes der igjen meget. Naar jeg laaner, faaer jeg intet uden Banco=Sedler; Vil jeg alleene have Sølvmynt, koster det strax To pro Cento; Altsaa vil der viist medgaae tre eller fire pro Cento for at faae Guld; Dog jeg kan skaffe Dem det, hvis De vil betale det. Men endnu een Post Hvad Sikkerhed vil De give for Pengene, De maa ei tage det unaadigt op, man veed ikke, hvad der kan skee; Man tager gierne, for Dødeligheds Skyld, den beste Sikkerhed, for sine Penge, man kan faae. Min Herre! sagde Kapitainen, havde jeg havt Pant at sætte, jeg havde vist ikke vendt mig til Dem, Kompagniet veed De, jeg har nyelig faaet, og var tilforn i nogen Gield, men De veed og, at jeg fører en fornuftig Huusholding og er ingen Forøder, og naar jeg endog skulde blive i Feldtslaget, har jeg dog saameget hiemme, som rige rigelig kunde betale denne Gield. Kort sagt, er De fornøiet med min Obligation, saa vær saa god at sige mig med eet, hvormeget jeg skal skrive. Nu saa lad gaae, svarede Harpatzon, hvo kan nægte Dem noget; For Deres Skyld vil jeg vove det, som jeg ikke vovede for nogen anden. Lad os nu see, siden De forlanger at vide det, hvormeget De skal skrive i Obligationen. Jeg laaner de som hundrede Daler, deraf give jeg selv otte pro Cento; to pro Cento for Sølvmynt, nok fire, for at faae Dukater, er fjorten pro Cento, foruden hvad De behager at give mig for min Umage. Det smertede Hr. von Mood til Sielen; Han trækkede paa Skuldrene, og sukkende forbandede det Øieblik, han var kommet herhid. Du uforskammede Jøde, er det Belønning, fordi jeg saa ofte har beværtet dig med den beste Viin, Saaledes tænkte han, men det blev og ved at tænke det; thi at fattes Penge, naar man best behøver dem, kan gjøre endog den hidsigste sagtmodig og ydmyg mod sin Kreditor. Nu Hr. Haracon, sagde han derpaa, plag mig ikke længere, men sig med eet Ord, hvormeget jeg skal skrive, Velan da, svarede han, saa skal De for Renter, for min Umage, og for min Haard, alt under eet, kun skrive otte hundrede i Stedet for fem hundrede; De seer vel, at jeg handler kristelig med Dem. Hvad, Hr. Harpagon, skiemter De? Jeg faaer kun femhundrede, og skal betale otte hundrede igien, og det skal kaldes fristeligt? – Betænk, Hr. Kapitain, at jeg haarderer derved, og giør mig Umage for Pengene; Er det en ringe Tieneste, at jeg laaner dem selv hos andre, Ja, havde jeg dem selv, det var en anden Sag, saa skulde De faae dem endog uden Renter, og mistede jeg dem, vilde jeg tie med mit mit Tab; Men at gaae i Kaution, at laane for andre, er altid høystubehageligt, og giør en mange Bekymringer. Fy, skam Dem, svarede Kapitainen, halv fortrydelig og halv skiemtende; Har Egennytte undertrykt all Menneske=Kierlighed hos Dem, Skaldet være det Venskab, De saa ofte har lovet mig: Ja med Tilladelse, Velbaarne Herre, svarede Harpagon, jeg er Deres Ven, Deres Tiener, Dehar over mig at befale; Men De indseer selv, at Kierligheden bor tænke først paa sig selv, og i Handelssager, veed Delvel, at intet Venskab gielder. Staaer mit Forslag Dem ikke an, seer jeg meget gierne, at De vender sig til en anden Ven; Men hvad gielder, De vil faae andre Vilkaar at høre. Her lige over for boer Hr. Vampir, ham kan De tale til, og om De endog giver ham Beviis for Tusinde Rigsdaler, udbetaler han Dem dog kun den fierde Deel i Penge, Resten faaer De i Ringe, Daaser, Uhrer, broderte Vester og sligt. Nei, svarede Kapitainen, saa faaer jeg hellere blive her; Skik De kun Bud efter Pengene jo før jo bedre. De ere ikke ret langt borte, var Harpagons Svar, Jeg vil gjøre Forskud af min egen Kasse, saa kan jeg siden selv laane Dem igien. - Got, min Ven! saa tæl kun hid og giv mig saa Papiir og Pen. Nei, sagde Harpagon, det faaer endnu bie lidt; De veed ikke min Skik; Jeg har nu handlet i tredive Aar, og det, Gud skee Lov, ikke uden Velsignelse, som jeg troer meest er for min Gudsfrygts Skyld, thi jeg har gjort et helligt Løfte, at gaae hver Dag i GudsHuus for at blevaane Morgenbønnen, førend jeg gaaer i mit Kontoir; De maa derfor ikke tage ilde op, at jeg i Dag og maa holde samme Skik; Men om en Time skal jeg være hiemme igien, og rigtig udbeudbetale Dem det, De forlanger. - Hr. Harpaton, Det taaler ingen Opsættelse, og De veed, at Nod bryder alle Love; De kan altsaa vel for Venskabs Skyld - Tænker De, at jeg agter Venskab høiere end Gud og hans Tieneste, Herimod var intet at sige; Kapitainen befrygtede aleene, at hvis Harpazon kom fra ham, han ei siden saa let skulde faae ham fat igien, derfor vilde han heller følge med ham i Kirken, thi han var ikke af dem, der skamme sig ved at gaae i Kirke. Hykleren var villig til at tage ham med sig, og da de kom derhen, fandt de Kirken fuld. Saasnart Harpagon blev det vaer, sagde han: Hvor svag bliver dog min Hukommelse; Jeg kan neppe skille Dagene fra hverandre; Her er i Dag Fredags Prædiken, det har jeg ikke erindret, men nu faae vi blive her. Af Ærbødighed for Stedet taug Kapitainen stille. Han satte sig ned hos Harpagon, og sang af hans Bog Psalmerne, andægtigere end han, thi Kapitainen var en Kristen, vel ingen Hykler eller Pietist, dog ei heller nogen Atheist eller Frietænker. Saa opbragt som han var over sin Aagerkarl, blev han dog snart fornøiet. Psalmen, der blev siunget for Prædiken, indeholdt gode Lærdomme. Man skulde ikke fordybe sig i det Jordiske, siden det man vinder her, er kun forfængeligt og ubestandigt. O! kiere Naboe tænkte han, læg det paa Hierte. Præsten traadde op, hans Hoved=Sætning var Gierighed, som en Roed til alt Ont. Ypperlig førte han det ud, mange guddommelige Beviser stadfæstede hans Tale; Han viiste af Skriften det Skadelige, det Skammelige i denne Last, og dens tilbørlige Løn, At den Gierige er en Syndens Slave, en Afgudsdyrkere, en Skam for Menneskeligheden; At Satan fængsler ham med Guldlænker; At han har ingen Deel. Deel at vente i guds Rige - Hr. Harpagon hørte ham med Agtsomhed. Kapitainen velsignede den Time, da Aagerkarlen havde faaet i Sinde at gaae i Kirke. O! tænkte han, at dog dit Hierte maatte røres, Maaskee opvaagner du af din Syndesøvn; Rører Kierlighed dig ikke, turde vel Straffen skrække dig! Prædikenen endes, en Psalme synges og hver gaaer til sit. Hr. Harpagon takkede sin Naboe, fordi han saa længe havde havt Taalmaadighed, Denne derimod holdt Øinene bestandig fæstede paa ham, for at see, om ikke et Træk i hans Ansigt kunde vise, at Prædikenen ikke havde været uden Frugt. Harpagon taug stille den heele Hiemvei Det holdt Kapitainen for et Tegn til at hans Sind var rørt. Nu, min Herre, siger han omsider, skal det blive ved det forrige, Skal jeg endnu skrive Otte hundrede: Ja, hvad andet, svarte han, Hvorfor ikke, Det er jo aftalt, og en Mand er en Mand, et Ord et Ord! - Men hvad sagde Præsten. Ja, Hr. Kapitain, Præsten gjorde sin Sag ypperlig, nu vil vi og afgiøre vores; Enhver maae passe sit Haandværk - og det blev derved, vilde Kapitainen have Penge, maatte han skrive 1 Mk. i Kiær i Krim Nyeheder. i under 23 Martii har Hans Majestæt paa Christiansborg Slot De allernaadigst udgivet en Forodning, angaaende TobaksForarbeidningen og Tobaks=Handelen i Danmark, hvorved den nu værende, og ved Forordningen af 31. Dec. 1760, anordnede, Tobaks=Handelens General-Direction, med alle de den ved bemeldte Forordning og seenere Anordninger givne Rettigheder og Forbindtligheder, skal med Junii Maaneds Udgang, dette Aar, aldeles og i alle Henseender ophøre; Denne Forordning er indbefattet i 5 Hoved=Afdeelinger. 1. Hvem det maa være tilladt at spinde, karve, fabrikere og forhandle Tobak. 2) Angaaende hvilke fremmede Blade og forarbeiarbeidede Tobakker maa indføres, og hvorledes de indenrigske raa Blade og forarbeidede Tobakker maae udføres og omføres. 3) Angaaende Tobakers Stempling, og de i Tilfælde fornødne Beviser. 4) Angaaende Told og anden Afgift af Tobak i Stedet for den hidtil værende Told og Consumption. 5) Om ConfiscationsTilfælde og Straffer for befunden svigagtig og uberettiget Handel med Tobak. m.m.