Berlingske Tidende, 1835-11-20
Hoveriet er uforenelig med Statssamfundets nuværende Organisation; det er til Tab for Godseieren, og forhindrer enhver gavnlig Reform i Landbruget hos Hoveribonden. For at bevise dette, behøver jeg blot i første Henseende at bemærke: at det dog vel er temmelig galt, at Hoveribonden i Dag kan sidde imellem Nationens udkaarede og meest hædrede Mænd, for med disse at frembære Nationens Ønsker og Forhaabninger for Landsfaderen, medens han den næste Dag maa finde sig i, om ikke at taale personlig Revselse, saa uværdig Tiltale, ikke af Godseieren selv, men af hans Tjeners Tjener, som i mange Tilfælde er et ungt uerfarent Menneske, der netop i Følelsen af sin Vankundighed søger at gjøre et høiere Præg gieldende. Rejl i saadant Forhold kan Bondestanden nu ikke længer staae til sine Medmennesker, og enhver maa ønske Landsfaderens Hensigt: at give Bondestanden en høiere Betydning end hidtil, i det daglige Liv maa finde mindre Modsætning end nu finder Sted med vore Hoverbønder ; thi en Dag en fri Borger og en anden Dag en Trælhunden er en Uting, der som et uordentligt Maskineri fortærer sig selv. - Bonden, som han er, kan vistnok fortjene Tilsyn og Rettelser under sit Hoveriarbejde, men det er ikke altid at man kan skjelne Klinten fra Hveden og mindst kan den det, som endnu en uerfaren; Trællesthos Bonden er uforenelig med den Cultur, han nu tiltroes at besidde eller bør lægge sig efter, og dette Sindelag maa naturligvifølge med Trælleforfatningen. Læg da Bondens Hoveripligt paa Fædrelandets Alter, og vore Godsejere fortjene da endmere de Hædersplads, som de allerede, hvad flere angaae, har billigt Kra paa. Jeg indrømmer gjerne, at Sagen har Betænkeligheder oeconomisk Henseende, hvor Bøndergodset af een eller ande Grund er i en forarmet Tilstand; men en redelig Villie hos Godseieren til at ophielpe sit Gods, hvorved han beriger si selv, kan gjøre saare meget og de hist og her fremkommende Landoeconomiske Selskaber kunne vist nok virke betydeligt, og overalBondestandens meer og meer fremadskridende Cultur bliver til Slu ning Hovedtingen, og derfor maae alle Hindringer bortryddes for dennes uforstyrrede Gang. Om Hoveri-Friheden skal meddeles strax, om 10–20 Aa eller efter den nærværende Generations Afgang, har jeg naturlig viis ikke kunnet yttre nogen Mening, da dette maa være en Se for de vise Mænd, som give Love, men det synes dog at være til raadeligst for begge Parter, at denne Ting ej gaaer alt for overilet, men at Bonden i Særdeleshed faaer Lejlighed til at ordne sig paa den større Penge=Udgivt, hvor Godserne ere i simpel Forfatning. Hoveriet er til Tab for Godsejerne; thi foruden at hans hoveri gjørende Bønder ikke, formedelst Hoveriet, kunne gjøre sig deres brugende Avlinger saa nyttige, som naar Hoveriet var afskaffet kunne de Hoveripenge, som Godsejeren kunde vente, meget overstige Bekostningerne ved Hovedgaardens Drivt for egen Regning Beviis herfor kan vanskelig føres paa anden Maade end det er skeet i, et Par Ord, i Danske Ugeskrivt for 1835, men dette en vistnok ogsaa fyldestgjørende, og i manglende Fald tage man hvilket somhelst Gods, hvorpaa der findes hoverifrie Bønder, og man vil finde at den Afgivt, disse svare, udgjør en større Sum end Hovedgaardens Drivt koster Eieren. Hoveriets Afsavn bliver saaledes aldrig Tab for Eieren, men han paaføres nogen mere Uleilighed i at bestyre sit Landbrug; thi hvor der er Hoveri, behøves der kun at fløites for at faae Arbejdet udført, medens der under det modsatte Forhold, skal anvendes en uafbrudt Opmærksomhed paa Arbeidets Gang. – Den Jndvending at store Gaarde ej kunne drives uden Hoveri, kan ingen Gyldighed faae, da meget store Gaarde drives paa denne Maade, og af de ikke Faa jeg kjender, nævner jeg kun Valdbygaard. Hvad Godtgjørelse, Herremanden skulde have for Hoveriet, har jeg ikke nævnt, men at det skulde være hvad Bonden vilde udføre Arbeidet for, er en Latterlighed; thi medens Bonden kjører fra sit Hjem til Hovedgaarden og tilbage, med Heste og Vogn eller Ploug, har han i mange Tilfælde fortjent den halve Dagløn.