Almuevennen, 1842-06-15
Det korte Uddrag af Frog. af 1799 som er givet i Nr. 18 vil udvise, at de Forbud og de Straffebestemmelser for disses Overtrædelse, som denne Forordning indeholder, de angaae alene trykte og udgivne Skrifter, thi efter samme Forordning kunde ethvert Blad eller Skrift frit omsendes og sælges saasnart et Exemplar deraf var tilstillet Politiet. Det er jo ogsaa vist, at det først er ved Udgivelsen at et Skrift kan, virke enten til det Gode eller til Skade. J denne naturlige Forbindelse mellem Brøde og Straf er skeet en væsentlig Forandring ved Plakaten af 13de Mai 1814, idet den bestemmer, at Blade og Skrifter ikke maa uddeles eller udsælges førend Politimesteren tilkjendegiver, at Gjennemsynet har fundet Sted, eller og en Tid af 24 Timer er forløbet, naar det Trykte ei overstiger et Ark, og 4 Dage naar det er fra over et, indtil 24 Ark. Følgen deraf er, at det Politie og Cancellie anseer for lovstridigt, det bliver ikke udgivet, men lægges under Beslag; frifindes Forfatteren, ved Domstolene, da er det ham vel tilladt at udgive sit Skrift, men en lang Tid, ofte et heelt Aar er da gaaet hen, Nyheden ved Skriftets Jndhold er tabt, andre Forhold og andre Emner sysselsætter da den offentlige Opmærksomhed, og Forfatterens sikkre Lod er da at beholde Skriftet selv; dømmes han derimod, da dømmes han for at have udgivet et Skrift som ikke er udgivet. Det klinger besynderligt, men det er sandt Den Forordning hvorefter han dømmes, den handler kun og udgivne Skrifter, og den anvendes mod Skrifter som ikke ere udgivne. Som Sagerne nu staae, saa anvendes der paa eengang baade forebyggende og straffende Forholdsregler imod Pressen, skjøndt det dog maae synes at være billigt enten at ethvert Blad eller Skrift maae kunne udgives, eller og Straffen for hvad Lovstridigt der i samme maatte findes, faldt bort. Naar en Forfatter nu gaaer til Politiet med hvad han har ladet trykke, og underkaster det der et Gjennemsyn, og i det Tilfælde at Politiet ved saadant Gjennemsyn finder Et eller Andet som det ikke anseer tilladeligt at udgive, da siger, see her er alle de Exemplarer deraf som er trykt, tag dem i Forvaring til Domstolene har afgjort om de maae udgives, skulde man da mene at denne Mand burde straffes, Jmidlertid er det ikke Straffrihed der ønskes; men Folket ønsker og anseer for Ret, at Enhver frit maa kunne udgive hvad han har ladet trykke, naar han paatager sig Ansvaret for dets Jndhold. Mod en Forfatter som for Retten havde nedlagt Paastand paa Sagens Afviisning fordi det paaklagede Skrift ikke var udgivet, har Retten i sin Dom, der blev stadfæstet af Høiesteret, ikke anført andet til Forsvar for, at et Skrift tages under Beslag og Forfatteren desuagtet straffes, end at det ikke stod i hans Magt at afværge Skriftets Udbredelse, naar det først var blevet trykt, saaledes som hvor det kun existerer i Manuscript, og dernæst, at selve Trykningen i og for sig udfordrer, at Skriftet meddeles dem der besørge Trykningen, og som derved af Forfatteren sættes istand, til at komme til Kundskab og Jndholdet. Den første af disse Grunde synes meget besynderlig, thi da Politiet strax tager hele Oplaget af et saadant Skrift i sin Varetægt, saa kan Forfatteren rigtig nok ikke længere afværge dets Udbredelse, men det maatte dog synes at Udbredelsen desuagtet var tilstrækkeligt forhindret, og skulle det ikke være Tilfældet saa var det vist ikke billigt at lade Forfatteren undgjælde derfor. Den anden Grund som af Retten blev anført, kunne aldeles ikke have været anført dersom Dommen havde været afsagt efter den 6 Juni 1834, thi en Resolution af denne Dato tillader Forfatterne at indsende et Correctur-Aftryk af deres Arbeider til Politiet, og naar de da, inden det reentrykkes, ville foretage de Forandringer der som fordres, ere de sikkrede imod Beslag og Tiltale. Det Lovstridige der nu maatte befindes i et saadant Aftryk, have de der besørge Trykningen være istand til at komme til Kundskab om, og naar Lovgiveren dog tillader, at i Aftrykket maae foretages Rettelser efter Politiets Forlangende, uden nogen Ulempe for Forfatteren, saa følger ligefrem deraf, at Lovgiveren ikke vil have Forfattere straffede fordi Bogtrykkeren har været i Stand til at gjøre sig bekjendt med det lovstridige Jndhold af et Blad eller Skrift. Det vil lettelig indsees at Forfatterne, ved den nævnte Plakats Bestemmelser, ere meget forskjellige Vilkaar undergivne paa de forskjellige Trykningste der, idet een Politimester uden videre kan lægge under Beslag, hvad en anden uden Betænkelighed kan lad passere; ligesom og Cancelliet ofte kan komme i de ubehagelige Tilfælde, enten at maatte frigive hvad Politiet har beslaglagt, og derved deels gjøre Embedsmanden tvivlraadig om hvad han i Fremtiden skal beslaglægge, og deels svække hans Anseelse som Embedsmand, eller og beordre Sag anlagt for det, som Collegiet selv kan forudsee ikke vil blive anseet for lovstridigt eller strafbart af vedkommende Domstole. Naar Regjeringen lader en Forfatter tiltale og straffe for Artikler som ere beslaglagte, da dømmer Publikum i Almindelighed mildt og skaanende om Forfatteren, ja det beklager ham, som den, der maaskee for et mindre vel overlagt eller prøvet Udtryk maa bøde saa haardt, medens det maaskee, naar det kjendte hans Forseelse, vilde erkjende at Straffen var velfortjent, og da det naturligviis ogsaa skeer, at en Forfatter kan undergives en juridisk Domfældelse, uden at den moralske Dom vil finde ham strafskyldig, saa er det i saadant Tilfælde saa trøsteligt for den Paagjældende, at kunne finde Opreisning i Folkets moralske Dom