Corsaren, 1842-07-15
Literatur. "Et Pantheon"'. Digtninger af Nicolai Søtoft. Nærværende Digtsamling er skreven umiddelbart efter en dyb Søvn, som har varet i flere Aar, og det er derfor, at Digteren hele Bogen igjennem snakker over sig. Musen rusker ham op med de Ord. "Du sover, danske Digter! Du sov alt mangt et Aar", og Forfatteren, som føler sig smigret ved de Complimenter, Fruentimmeret gjør ham, griber strax til Vennen og nedskriver den første Linie i Samlingen: "Skjønne Vers er hele Sagen". Dette er nu meget let sagt, men der hører i vore Tider saa Meget til Begrebet "skjønne Vers", at man ikke maa tage Forf. ilde op, at han her leverer "stygge Vers", da der bør tages billigt Hensyn til hans Tilstand. Det Første, sen Forfatter kan fordre af den Læser, som vil bedømme hans Værk, er som bekjendt, at denne skal sætte sig paa det Standpunkt, fra hvilket Forfatteren er gaaet ud. Jeg vil derfor sætte mig i en Lænestol og først godtgjøre, hvorledes hele Vogen skal betragtes fra Søvnens Standpunkt, eller, at Bogen er skreven isøvne. Altsaa pro primo: Der hersker i hele Samlingen en vis Dunkelhed og Utydelighed i Udtrykket, der vidner om, at Digteren deels har tænkt paa noget ganske Andet end det, han har talt om, deels at han har bildt sig ind at tænke, og det endogsaa høit og dybt, der, hvor han blot har ladet Pennen løbe. Exempler oplyse: Pag. 60 staaer et Digt: Kongerne, der viser, at Digteren har tænkt paa Noget om Temperamenternes Herredømme over Menneskeaanden; men, da han paa samme Tid har drømt, at han sad og spillede Kort, blander han de fire Kortkonger sammen med Temperamenterne i et forunderligt Virvar, og taler om, at den Choleriske ikke frygter Voldmandens Kløer, at den Sangvinske, knuser hver Rude" o. s. v. Pag. 4 har Forfatteren troet, at han tænkte Noget, og siger, at Amors Tale er. "Som naar unge Piger drømme, at en Engel til dem foer." J samme Formening lader han en Yngling sige: "Som Silkefahnen flagrer over Borgen, saaledes over mig min Siels Veninde" (En Scene for en Maler!). P. 122 troer han at have givet Svar paa Spørgsmaalet: Hvad er Amor? ved følgende Besked: Han er det Ømmeste af alt det Ømme (Au, min Liigtorn! Det Sødeste af alt, hvad der er Sødt (Sirup!) Det Drømmeligste mellem alle Drømme (Drøm engang en udrømmelig Drøm!) Det Blødeste af alt, hvad der er blødt (salva venia: en raaden Pære). Var nu denne Tilstand hos Forfatteren ikke et Criterium paa Søvnagtighed eller rettere paa Søvndrukkenskab, saa maatte den være et Criterium paa noget meget værre. Pro Secundo: Alt forraader, at den Drøm, han i de mange Aar har havt, ikke vil ud af Hovedet igjen, men træder hvert Øieblik forstyrrende frem. Hvad Drømmen har viist ham, ville vi ikke stræbe at udforske, men den maa navnligen have dreiet sig meget om de - jordiske Yttringer af Kjerligheden, deraf den megen Tale om Omfavnelser, Frugterne deraf, ægteskabelige Glæder a. Til Barnet i Vuggen synger han: Naar saa du styder Haren graa, Til Bryllupsstegen - hm! Saa tænker du vist paa de Smaae, Og sikkert faaer du dem. Der ligger saa meget i dette Hm! - Gjengangeren (Pag. 71) kan ikke blive i Graven, fordi han maa op og elske, og Amor ikke bygger "Elskovshuus" imellem Dødningbeen: Laa der en Pige tæt hos Dig, J laae dog begge kuns - som Liig. (Tankestregen er Forfatterens.) Digteren kan ikke stildre Vaaren poetisk uden at mindes om, at det er Tiden, da: "hver en Fugl har glad formeret Familien med smaae Vipi". J et Digt med afrikansk Colorit (Morbærtræet) savnes da naturligviis ikke Bilag af den Sort: f. Ex. For Nattens Drømmerier Hun en Flok af raske Drenge Efterhaanden skjænker Dig. Undres man over de Virkninger, som Forf. tillægger Drømmene paa dette Sted, hvis Mening oplyses ved det følgende Udtryk (Pag. 54). "Hussain, han, som jeg med Zara Mota avled i vor Elskovsdrømmen," behøver man blot, for i en Hast at komme til at staae paa hans SøvnStandpunkt, at slaae op i Bogen Pag. 156, hvor man da ved Ordet Drømmen finder i en Note de Ord: Drømmen d. e. Livet; og saa forklares Resten da let. Et mærkeligt Exempel paa hans Drøms væsentlige Jndhold (og tillige paa Dunkelheden i hans Udtryk) afgiver Digtet: Den salige Agnes. Hvad er det, spørger Digteren her, som lettest stifter Kamp imellem Aand og Blod? Lyst til Guldet? Nei! Lyst til Æren? Nei! Lyst til Magten? Nei, mine Damer! men torsfæstes Du af Spiger -! Non Du Sømmets Navn ei veed? - hvad disse to Linier skulle betyde (de ere ved Jnterpunction og det Hele samvittighedsfuldt aftrykte efter Bogen) vil ingen Gaadenlægger kunne giette; men i Digtets Fortsættelse oplyses vi om, at de betyde. Driften til Tilfredsstillelse af den sandselige Kjærlighed, der, som den begeistrede Digter udbryder: følger os til Døden selv. Efterat vi saaledes have sat os paa det Standpunkt, hvorfra Digtene skulle betragtes, nemlig som Søvndrukkenskabsdigte, ville vi gaae over til selve Udførelsen ved at giøre Uddrag af den Digteyclus, som er betillet Klintekorfet. Dets Jndhold er Følgende. Skjøn Anna har om Natten et Stevne i sit Kammer med en Jæger. En lille Dreng er tilstede (Gid Drengen var min og Din! siger Jægeren til sin Kjæreste) Anna fortæller, at den Lille leger Kjæreste med hende eller hun med ham: Den Lille til Kjærlighed trænger - - Og jeg er hans Hjertenskjær... Jeg veed ei, hvordan at det har sig. Saamangen en Frihed han taer sig Som om han var Elskovs Gud. Hvis han er en Forræder imod os, vilde jeg skyde ham, siger Jægeren, og lægge ham bag en stinkende Hyld. Drengen forraader virkelig Varret til Annas Fader og faaer af denne Prygl til Tak (saa at han, som man siger, fra begge Parter kun kunde vente sig Stank for Dank). Men Drengen er ogsaa skinsyg paa Anna, og det er intet Under; man høre blot, hvordan hun er vant til at tale med ham. Hun tilbyder at læge ham for de Slag, han har faaet: Lad see Din lille bløde Lænd, Vær ei undseelig, min Unge! Strax kan Du vende Dig igjen - See, for Din Troskab, kjære Pog, Jeg lønner Dig med hundred Kysse! Og, naar hun er ene, udbryder hun: Med Velbehag mit Øie hvilte Paa Drengens fulde, trinde Lemmer. Det nøgne Barn, o søde Ynde! - men saa begynder hun ogsaa at skamme sig lidt: "Tys, der er Jngen dog som hører?" og vi fristes til at svare hende med hendes egne Ord: Vær ei undseelig min Unge. - Dette smukke Forhold bliver imidlertid pludselig afbrudt. En Nat, da Jægeren som sædvanligt skal komme, springer Drengen iforveien ind af Vinduet og slukker Lyset i Annas Kammer, just som Jægeren befinder sig paa en farlig Bro, der fører over en Strøm paa Veien til Annas Bolig. Han styrter ned i Vandet. Hans Aand vandrer i Klintekongens Have dernede, og de Tvende føre en Samtale, der baade er høit og dybt tænkt (Læseren forstaaer mig nok) blandt Andet siger Jægeren: Eet Menneske har intet Liv J To kuns Livet heelt oprinder og hermed menes Mand og Kone. Da Ægteskabets Nødvendighed og Fortrin i hele denne Digtsamling er viist os fra den physiske Side, ere vi berettigede til at mene, at f. Ex. et muhamedansk Liv falder i en endnu større Brøk, og faae da den skjønne Tanke ud deraf Eet Menneske har intet Liv I et Dusin kun Livet heelt oprinder ja, den tyrkiske Sultans Liv blive vi nødte til at dividere med 1000. - Jægerens Liig bliver nu begravet og Annas Fader holder en lille Parentation ved den Leilighed. Vønder bære Liget til Kirken under en Psalmesang, der ender med Ordene: "Juchheisa, Dudeleidal". Moderen taler til Jægerens Hund ved Graven, og denne Tale er hverken dyb eller vittig, følgelig noget af det Sundeste i Bogen. Efterat vi have faaet et Vink om, at ogsaa Degnens Lise har "yndet Fyhren", at Anna sørger Livet hen: "bestandigt hendes Taare faldt ned paa den spæde Fod"*), Gravens Lagn var stedse hendes Dragt", samt at Jægerens Moder bliver blind og gal (vid. Pag. 183, hvor hun udbryder: Mit Øie var saa klart som Glas, "Tre Straa i et Glas, det siger Ras." - Der var saa lyst i dette Huus: "Tre Rotter og en Muus siger Rasmus"!-) føres vi hurtigt frem i Tiden. Drengen, som har voldet Ulykken, er bleven voxen, han er tilstede ved Annas Dødsleie og boer som angrende Eremit ved det Kors, der er opreist paa Stedet, hvor Jægeren styrtede ned. Digtet ender i Himmerig, hvor Jægeren, Anna og Eremiten blive forligte. - Det er det Hele. Vi have ved at gjøre et Uddrag af dette Klinte-Poem sandeligen ikke skillet Klinten fra Hveden og budt Læserne alene det Første. Bogen slutter med en Tragedie i græsk Form: Danaiderne; men Læseren bedes undskylde, at jeg, efter at have fulgt Digteren i hans Søvn paa Dansk, ikke kunde bekvemme mig til at følge hans Søvn paa Græsk, skjøndt han indbyder dertil med Ordene: Jeg sov - da saae jeg ud af Drømmeborgens Port etc. Til Slutning kun nogle Exempler, som op- lyse, hvorfor jeg har kaldt hans Vers stygge. Pag. 9 synges over et afdød Barn: End er det Sommerdage Og snart er Æblet rødt - Du Æblebarn - ti, Klage! Det modent var og blødt. Nu lægges det paa Hylde. J Himlens høie Borg. Da jeg var Barn, forekom min Moders Æblekammer mig rigtignok at være et Himmerige, men jeg tænkte ikke saa dybt ved det. Riim som følgende: Der troner en Smerte Ei blot i Grevindens Sind; Den lever i Dronningens Hjerte, Du Datter af Christian den Fjerder.... kan Anmelderen ikke lide. *) Samlign Digtet Pa. 22: Blank var Sværten paa min Støvle, Da jeg ud af Stuen gik.