Ribe Stifts Adresseaviser, 1848-09-18
Ved Valgene til den forestaaende Rigsforsamling anseer jeg det saavel paa Grund af Sagens Vigtighed som med Hensyn til den Udvexling af Anskuelser, der i Valgloven af 7. Juli d. A. forudsættes at skulle finde Sted mellem Valgeandidater og vælgere, for en uafvigelig Fordring til Candidaten, at han for vælgerne udtaler sig om de Sætninger, hvoraf hans politiske Standpunkt kan bedømmes. Da der er Mulighed for, at jeg vil stille mig som Valgeandidat for Ribe med tilhørende Landdistrict, skal jeg herved tillade mig at fremsætte nogle af mine politiske Hovedanskuelser, for at disse navnlig kunne blive vælgerne bekjendte ved det Prøvevalg, der agtes afholdt i Ribe, og for at jeg derpaa kan erfare Vælgernes Samstemning med eller Afvigelse fra mine Anskuelser og derefter bestemme mig, om jeg vil stille mig som Candidat for Ribe eller for et andet District, hvis Candidat jeg ogsaa er opfordret til at være. Den Grundlov, som det vil blive Rigsforsamlingens Opgave at forhandle, maa have tvende væsentlige Øiemed, nemlig at tilsikkre det danske Folk constitutionelle Rettigheder og at befæste Danmarks Selvstændighed. Hvad angaaer det første Punkt, da har jeg derom følgende bemærkninger at gjøre: Jeg troer, at enhver virkelig Constitution støtter sig paa den Grundtanke, at Lovgivningsretten tilhører Folket. J alle demokratiske Constitutioner – og andre kalder jeg ikke virkelige – findes tilvisse en Erkjendelse heraf, skjøndt den ikke er ligefrem udtalt i alle, deels for ikke at borttage den Respect, hvormed man ansaae det nødvendigt at omgive Kongeværdigheden, deels for ikke at synes at gjøre utilbørlige Angreb paa den Ærefrygt, hvormed Kongeværdigheden var nedarvet fra Fortidens Traditioner. En ligesaa naturlig som sædvanlig Berettigelse for Folkerepræsentationen er Retten til at bevilge og nægte Statter. Et tredie Attribut for Folkerepræsentationen er dens Ret til at controllere Statstyrelsen med andre Ord at kunne kalde Kronens Raadgivere til Ansvar, idet heri ligger det sikkreste Værn for Kongens Uantastelighed. Men Demokratiet er ingenlunde saa ubøielig i sine Con seqventser, at det skulde foreskrive en fast Norm, hvorefter Staternes Forfatning skulde ordnes. Demokrattet erkjender Nationerne berettigede til som Regel for deres politiske Organisationer at vælge den, der synes dem bedst skikket til at befordre deres Udvikling og befæste deres fremtidige Velvære. Deri ere imidlertid Alle enige, at det er Valgloven, hvorpaa den constitutionelle Statsforfatnings Væsen og Udvikling især beroer. Valget er den eminente Akt, hvorved det sande Udtryk søges tilveiebragt. Valgloven af 7. Juli d. A. er tilvisse fortræffelig, idet det derved er opstillet som Princip, at enhver Jndvaaner i Landet har en naturlig Ret til at gjøre sin Stemme gjældende i Statens Anliggender, og idet der derved er, med Forbigaaelse af alle Klasseinddelinger, indført en folkelig Valgmaade. Det vil være min Opgave at hævde disse Grundsætninger i deres Conseqvents, idet jeg navnlig troer, at det er en overdreven Forsigtighed, naar Valgloven indskrænker Valgretten til først at begynde med det fyldte 30. Aar, da det synes, at der ikke kan gjøres større Fordringer til Udøvelsen af denne Ret end til Nydelsen af andre almindelige Borgerrettigheder, nemlig Opnaaelsen af det 25de Aar. For Communen har Valgvæsenet forholdsvis ikke ringere Betydning end ved Udnævnelsen af Folkets Repræsentanter, thi det er den statsborgerlige Bevidsthed hos de enkelte Jndivider, som skal skabe det frodige og opoffrende Communallio, og det vilde være Jnconsequents at fordre strængere betingelser for at deeltage i Valget af Mænd, der udføre de communale Ombud, som dog kræve mindre Duelighed og mindre Tillid, end der bør findes hos Folkerepræsentanterne. At der bør arbeides paa en folkeligere Udvikling af vore communale Lovgivninger, i Overeensstemmelse med de nu anerkjendte Principer for Valget af Rigsforsamlingen, anseer jeg for nødvendigt, og jeg holder det for rigtigt at det forbeholdes Communerne at besætte de rent communale Embeder, men til disse bør ikke henføres de Embeder, der paa nogen Maade kunne betragtes som Statsembeder. Man vil navnlig herved opnaae at faae de communale Jnteresser bedre varetagne, Noget hvortil vore Kjøbstæders Tilstand høiligen fordrer at tage Hensyn. Jeg troer, at den sande Folkefrihed ikke lader sig forene med en tvedelt Repræsentation. Folkets Villie kan kun forudsættes at være een; den kan ikke paa een og samme Tid være for og imod. Jeg holder derfor paa Eetkammersystemet. Da man imidlertid har hørt den, i og for sig forkerte, Paastand, at selv det norske Storthing skulde, paa Grund af Adskillelsen mellem Odels- og Lagthing, være et Tokammer, maa jeg, for at forebygge Misforstaaelse, bemærke, at den ogsaa efter min Mening vil være hensigtsmæssigt at give Folkerepræsentationen den Organisation, som betrygger mest imod overilede Beslutninger, hvad enten man nu vil vælge den Vei, hvorpaa den norske Grundlov er slaaet ind (at udvælge Fjerdeparten af Storthingets Medlemmer til at udgjøre Lagthinget, hvis Function det er at critisere de Beslutninger, der ere tagne af de Tilbageblevne, der danne Odels thinget, eller man vil holde paa den fra den franske Repræsentation bekjendte Bureaudiskuttering, eller organisere sig paa anden Maade. Det, der er Hovedsagen, er, at Folket ene vælger een Repræsentation. Jeg kan iøvrigt ikke erkjende, at der i Danmark gives naturlige Fundamenter til Dannelsen af et Førstekammer, og en kunstig Sammensætning af en saadan Jnstitution vilde kun indeholde Spiren til skadelige Standsforskjeller og deraf følgende fordærvelig Skinsyge og Partikjæmpen. Jeg troer, at det suspensive Veto er at foretrække for det absolut, og selv om jeg ikke ansaae hiint for mere folkeligt end dette, vilde jeg dog, paa Grund af vore Forholde, holde paa det suspensive. Naar en Folkerepræsentation i et saalidet Land som Danmark, hvor Anledningerne til Partikampe, i og for sig ere meget ringe, 2 eller om man vil (som i Norge) 3 Gange er bleven fornyet og lige saa mange Gange har fattet een og samme Beslutning, saa troer jeg, at man hverken behøver at frygte for Overilelse, ei heller, at man kan benægte, at Beslutningen er Folkets Villie. De, der holde paa det absolute Veto, erkjende, at Palliativerne mod dets Misbrug bør søges i Ministeransvarlighed, i Skattenægtelse, ja i Oprør. Men det er ikke ved saadanne Garantier, at en folkelig og gavnlig Forfatning skabes. J et lidet Land maa man helst undgaae Ministerskifter, end mere den Ryskelse, som er tilstede, naar et Ministeriun skal under Anklage; endnu mindre maa man ønske saadanne Spændinger mellem Statsmagterne, saasom ved Skattenægtelse, at derved indtræder en Standsning af Statsmaskineriets Gang; og allermindst maa man ved Forfatningens Vedtagelse forudsætte Oprør som den sidste Garanti, hvor en anden kan haves. J et lidet Land, hvor Spørgsmaalene ere faae og mindre betydende, og hvor Pressen kun tarvelig vegeterer, danner der sig ei let nogen colossal offentlig Mening. Desto vigtigere er det at vælge den naturligste og mindst kunstige Sammenføining af Drivhjulene i Statsmaskineriet. Yttringsfrihed og Associationsfrihed (indenfor Lovlighedens Grændser, ere de paalidelige Vægtere imog enhver Udskeielse, det være sig af Regeringsmagten eller af Folkerepræsentationen, og de nødvendige Drivekræfter til at befordre Harmonien saavel mellem Jhændehaverne af Statsmyndighederne paa den ene og Borgerne paa den anden Side som mellem Borgerne indbyrdes. Hvad der bør fjærnes ved den nye Grundtov, er Standsforskjellene. Tiden fordrer Jntet stærkere end Lighedsprincipets fornuftmæssige Anerkjendelse. Det vil være en Opgave for mig at virke i denne Retning: for personlige Forrettigheders Afskaffelse, for Udjævningen af den utilbørlige Forskiel i Beskatningen af frit og ufrit Hartkorn. Pligten til at værne om Fædrelandet bør efter min Mening paa hvile Enhver. Hvad Næringsvæsenet angaaer maa jeg bemærke, at jeg troer, at man ikke, uden at afstedkomme altfor stor Ulempe, kan indføre almindelig Næringsfrihed, men at man meget mere bør tage Næringsforholdene saaledes, som de historisk forefindes, og søge at give dem den for det Hele gavnligste Udvikling, navnlig ved at gaae ud fra Laugs- og Bevillingsvæsenet. Af Lighedsprincipet er det en Selvfølge, at jeg fordrer fri Religionsøvelse for enhver Jkke=Lutheraner, som stedes til Ophold heri Staten, samt at de forskjellige concessionerede Troesbekjenderes borgerlige Stilling ikke bor undergives anden Jndskrænkning end den, der følger af deres religiense Afvigelse fra Statskirken. Det forekommer mig, at være en Modsigelse, naar Staten vil optage fremmede Troesbekjendere i Samfundet, uden dog at ville erkjende dem som Medlemmer af Samfundet. Med Hensyn til den anden Opgave for Rigsforsamlingen, at befæste Danmarks Selvstændighed, da vil det være min Bestræbelse at virke for en saadan Sammensmæltning mellem Kongeriget og Hertugdømmet Slesvig, som følger deraf, at Slesvig er en Provinds af den danske Stat. Det er selvfølgelig en Hovedopgave at fjerne, saavidt muligt og med skjønsomt Hensyn til de enkelte Landsdeles specielle, navnlig nationale, Jnteresser, alle provindsielle Forskjelligheder, som ved Tidernes Misbrug er indført mellem Kongeriget og Hertugdømmet – Forskjelligheder, der ere altfor vel bekjendte for de Vælgere, til hvem jeg henvender mig, til at jeg skulde yderligere gaae ind paa dem. Det forstaaer sig, at Forholdet mellem Danmark og Holsten og Lauenborg bør ordnes paa den Maade, at disse tydske Lande, hvorvel de bør udsondres af integrerende Statsforbindelse med Danmark, ikke løsnes fra den danske Krone og Stat mere, end Statsorganismennødvendigviis fordrer. Jeg maa berøre Kongevalgene. Fra først af har jeg ønsket, at ikkun folkevalgte Mænd erholdt Sæde i Rigsforsamlingen. Men nu, da Ministeriets Forslag og kongevalgte Medlemmers Tilkaldelse til Rigsforsamlingen, er passeret vor hidtilværende Statsinstitution, Stænderne, anbefalet af disse og derpaa givet Lovskraft ved Valgloven – nu anseer jeg Kongevalgene for en ved Lov endelig afgjort Sag. Som Medlem af Valgreformforeningens Commitee har jeg stemt imod enhver Bestræbelse for at udsondre de kongevalgte Medlemmer af Rigsforsamlingen; det samme har jeg gjort paa Folkemøderne i Hippodromet; og denne Overbevisning har jeg endnu. Jeg antager det for en Selvfølge, at Rigsforsamlingen bør være constituerende, dog ikke i den Forstand, at Grundlovens Afgjørelse alene bliver overladt til Rigsforsamlingen, saa at dennes Beslutninger uden videre skulde have Lovsbraft, men i den Betydning, at Kongen, der, endnu i Besiddelse af sin sonveraine Magt, har sit uindskrænkede Veto, i Forening med Rigsforsamlingen vedtager Grundloven. Det er mig uforklarligt, hvorledes Nogen kan fornuftigvis bestride Rigsforsamlingens Stilling som constituerende. Enten maa den være constituerende (lovgivende) eller raadgivende; men raadgivende har Jngen dristet sig til at kalde den, thi af raadgivende Væsen eller Uvæsen ere Alle overmættede. Uagtet Commissarius har i den roeskildske Stænderforsamling (Roeskilde Stændertidende 1818 Side 64) betegnet Rigsforsamlingens Competence som constituerende i den af mig angivne Betydning, saa er det dog, ligesom om Mange ere saa bange for at afkaste det politiske Svøb, at de ikke tør udtale, at det egentlig er kommet saavidt, at Danmark har en grundlovgivende Rigsforsamling, skjøndt Sagen simpel hen er den, at Forsamlingen beslutter, men dens Beslutninger have ingen Gyldighed uden Kongens Sauction og Kongens Forslag have ingen Betydning uden Forsamlingens Samtykke.