Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-09-13
Udenfor Valløe Slot staaer der en mærkværdig Liigsteen, som er otte Fod høi og 3 1/2 Fod bred. Den er næsten af Skikkelse som en Sukkertop, naar man undtager, at den oventil ikke løber saa spids ud, og at Kanterne ere noget bugtede. Der findes i alt sex Huller paa samme, hvis Bestemmelse ikke saa let lader sig indsee. Den er for mange Aar siden bleven funden paa en Høi tæt ved Tryggevældegaard, hvorfra den daværende Amtmand over Tryggevælde, Poul Vobis, lod den forflytte til Valløe og derpaa opsætte yderst for Enden af den første Bro, hvor den endnu i dette Øieblik staaer. Den Runeinskription, som findes udhuggen paa denne Steen, er temmelig afslidt. Pontoppidan har oversat den paa Latin i hans Marmora Danica. Men jeg forbigaaer den her, da baade den, der lod Stenen opreise, og den, som den blev opreist for, ikke forekomme i den Danske Historie. Dens egentlige Alder lader sig ikke bestemme, men at den er bleven opreist i den mørkeste Oldtid, ja endog førend den christelige Religions Jndførelse i vort Fædreneland, har man Grund til at troe, da der i hele Jnscriptionen ikke findes et eneste Ord, som har mindste Hensyn til Christendommen. - Saaledes ligger den ældre Deel af vor Historie indhyllet i et mørkt Slør, og selv de vigtigste Mindemærker synes Tidens Tand forgjeves at have levnet os. Frederik den Femte lod med Kongelig Rundhed et Selskab af Lærde reise omkring i det fjerne Arabien, for at gjøre Opdagelser, der i det høieste kun kunde bringe Lys i Ægyptiske og Ebraiske Myther. Zoega udtømmer i Rom sin Flids og Lærdom hele Kraft, for at forklare fremmede Nationers Oldsager, og vore egne Mindemærker ændses ikke meere, ja mishandles og ødelægges endog *) Det er endnu en Lykke for Dannemark, at det har havt Mænd som Langebek, Pontoppidan og Suhm, der besadde Patriotisme nok til at redde en Deel af vore historiske Mindemærker fra Forglemmelse. J vor Tidsalder, hvor man saa ganske lader sig henrive af Smaghedsaand og Letsind, vilde det været Hvor er det ærværdige og i Dannemarks Aarbøger saa ofte omtalte Antworskov? For evig forsvundet. Dets mange Oldsager ere ødelagte og forstyrrede, ikke ved Tidens Tand, men ved Menneskehænder. Dette Slot, som sin Tid havde en Riddersal med en Mængde Runeinscriptioner, og en Kirke med mange mærkelige Gravmæler, blev med tilhørende Eiendomme solgt for nogle og tyve Aar siden til den afdøde Financeraad Coes for 180,000 Rdlr., som lod den ældgamle Kirke aldeles nedbryde, for at bruge Bygningsmaterialierne. Dets nuværende Eier har givet over fire Tønder Guld for det. Havde Regjeringen beholdt det, saa havde den ikke allene vundet to Tønder Guld, men enhver Elsker af Oldsager havde da tillige kunnet nyde den Glæde, at see eet af Dannemarks ældste Slotte reddet fra Undergang. vanskeligt at finde saadanne Mænd. Den Danneaand og Dannefølelse, der besielede vore Fædre, synes ganske at være forsvunden. Slotshaugen er meget skiøn og den nuværende Gartner, Hr. Døllner, har i den senere Tid søgt at forskjønne den ved Engelske Anlæg. - Fæstningsgravene og Broen omkring Slottet ere i maadelig Tilstand, men de næsten indtørrede Vandgrave, som ere bedækkede med Andemad, og de skrøbelige og mosbegroede Broer, give det Hele et ærværdigt og romantiske Udseende. To Bjørne af Steen, som staae foran ved Hovedindgangen, ere ligeledes næsten ganske bedækkede med Mos, og deres hele Form vidner om, at de have overlevet mange Generationer. Den gothiske Djærvhed, som hersker i den hele Bygning, den Tryghed, hvormed den har trodset Tidens Omvæltninger, behagede mig særdeles meget, og den skjønneste og smagfuldeste Bygning fra de nyere Tider kunde ikke have havt den Jnteresse for mig, som denne gamle, ærværdige Borg. Man kan ikke noksom rose dens Bestyrere, at de ikke have skilt den ved sin udvortes Form. - Den egentlige gamle Hovedbygning er i det forrige Aarhundrede, da den med det Grevskab, der hører dertil, kom under Kronen, bleven meget forøget. Frederik den Fjerde lod to store Fløie opbygge af nye og den indre Deel af Slottet indrette efter de Tiders Smag. Ogsaa Haugen lod han udvide og forskjønne. Den andægtige Dronning, Sophia Magdalen, der havde faaet Slottet som en Foræring af Christian den Sjette, gjorde det til en Stiftelse for adelige Frøkener, og bestemte Grevskabet og de tilhørende Godser til deres Underholdning. Stiftelsen blev med megen Pragt og Høitidelighed indviet d. 14 Maji 1738. Sophia Magdalens og Christian den Siettes Navnetræk findes ogsaa anbragte paa mange Steder i Slottet, saavel i Cabinetterne som i Capellet. J hiin Tidsalder herskede der et besynderlig Slags Klostertvang og utidig Andægtighed, som nu ikke finder Sted mere.