Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1834-01-20
Politiske Efterretninger. Frankerig. Blandt de i det franske Deputeredeskammer forefaldne Discussioner, har en Tale Hr. Bignon holdt den 7de Dennes, og den Overeensstemmelse i Anskuelser som Ministeren for det udenlandske Departement, Hertugen af Broglio erklærede at nære i denne Henseende, opvakt almindelig Opmærksomhed. Sagen angik egentlig den Punct i Kammerets Adresse; hvori der siges: "at Frankerig, har intet gjort for at bevirke en Forandring i de almindelig bestaaende europæiske Tractater, men det vil heller ikke tilstaae nogen Magt Ret til at tilintetgjøre eller foretage Forandringer i samme." Hr. Bignon yttrede i denne Henseende: "Kammeret maae føle sig kaldet til at henvende Regjeringens Opmærksomhed paa alle Puncter, som staae i Forbindelse med vort Fædrelands Jnteresse; men en saa stor Stats Jnteresse, som Frankerigs, er ogsaa af den meest omfattende Art, overalt kan man forestille sig, at der viser sig Farer for samme, i Polen er den bleven krænket, og i Jtalien, Tydskland og Tyrkiet kunne dette skee, Hr. Bignon erindrede derpaa i Henseende til Polen, paa den engelske Parlamentsmedlem Hr. Fergussens Tale, og Ministeren Lord Palmersiones Svar: "Vi have gjentagne Gange protefteret mod Ruslands Uretfærdighed med Hensyn til de mod Polen tagne Forholdsregler! Vores Cabinet tænker ligesom det Engelske om dette Punct. Man kan derfor - vedblev Hr. Bignon - antage den polske QvæstionsStilling at være følgende: "Polens nærværende Tilstand er blot factisk, som ikke er anerkjendt hverken af Frankerig eller Engeland. Derfor anerkjendes ikke af den almindelige europæiske Folkeret, Ruslands tagne Besiddelse af Polen, som en af dets Provindser. Den Dag da Polakkerne eller andre Nationer kunne synderbryde deres Lænker, ville være en Triumph for Humaniteten. Tilmed er ikke Alt tabt for Polen, det har beholdt sine Sønners Patriotisme, som hverken Confiscationer, Fængsler eller Pinebænke kunne qvæle, det er endnu i Besiddelse af flere Fyrsters uskrømtede Velvillie, af alle Nationers Sympatie; den har endnu beholdt Forsynet og Fremtiden!" - Herfra gik Taleren over til Orienten, Tydskland og Jtalien, og sagde: at hvor gjerne man end ville fæste Troe til Ruslands Forsikkringer, var der dog Grunde, hvorfor samme lode sig betvivle. Han fortalte derpaa, hvorledes Keiser Alexander i Aaret 1808. i Erfurt, havde anmodet Napoleon om at tilstaa ham Constantinopels Besiddelse, gjerne ville han derfor have tilstaaet Napoleon en overveiende Jndflydelse, paa den pyrenæiske, italienske Halvløe, og paa Tydskland, foruden besiddelsen af Bosnien, Albanien, Morea og de øvrige Øer, ja! han ville selv laane ham Tropper til at gjøre disse Erobringer med – naar han blot maatte beholde Constantinopel og Dardanellerne. -men Napoleon afslog det, endskjøndt han den Gang kunne have behøvet Ruslands Hjælp mod Østerrig. Hvad kunne bevæge os til at tilstaae, hvad selv Rapoleon under saadanne Forhold nægtede, eller skulle der maaskee allerede være indgaaet eventuelle Conventioner, hvorved der skulle gives visse Stater en Conpensation, for Oplysningen af det tyrkiske Rige, eller skulle det ogsaa skee, for at Østerrig kunne udføre sine gamle Projecter paa Jtalien, Eller skulle maaskee Østerrig og Preussen, som for laae i Feldten sammen, for at beskytte enkelte tydske Lande mod hinanden, ganske venskabelig være komne overeens om, at dele Herredømmet over visse i et vist bestemt Omfang indbegrebne Stater allerede i lang Tid har man antaget den Sætning for sand, at det var forbi med de tydske Staters Uafhængighed, naar Hofferne i Wien og Berlin ogsaa kun een Dag stode i fuldkommen god Forstaaelse med hinanden. Skulde maaskee denne Dag være kommen, eller ogsaa være nær forestaaende? Maaskee mine Herrer, angaae Underhandlingerne i Tydskland ikke Gebetsforandringer; jeg i det mindste nærer denne Formening. Skjøndt for Øieblikket Talen ikke er om Gebetsforandringer, saa maae vi dog ikke glemme, at Territorial-Existencen for Folk og Regjeringer ikke er alt. Staternes Uafhængighed kan forsvinde, uden at en af deres Grændsestene, bliver rykket fra sit Sted; jeg vil ikke indlade mig i sørgelige Spaadomme; men det er alt for sandsynligt, at Tendentsen af den nærværende Wiener-Congress gaaer ud paa, at føje nogle Ringe mere til den Kjæde, som holder de tydske Stater af anden Rang i Afbængighed af Østerrig og Preussen. Naar disse Forhandlinger skulle lede til en Krænkelse af hine Staters Uafhængighed, og derved en Tilvext i Magt for Østerrig og Preussen, saa ville derved den hidtil værende Ligevægt, krænkes, saa ville Frankerig derved forpligtes til; ikke at anerkjende denne Krænkelse, selv om det ikke umiddelbar kunne tage Forholdsregler mod samme, hvilket ogsaa er Tilfældet med Hensyn til Jtalien. Gjerne vil jeg tilstaae, at alt hvad der er talt om det tydske Fyrste-Forbund under Østerrigs Protectorat, kan være uden Grund, men saa meget er vist, at Østerrig ved dets Troppers vedvarende Nærværelse i Jtalien, har factisk tilegnet sig en Overmagt over samme, saa at derved denne Halves hele Befolkning er, for at undgaae militair Execution, paalagt en slavisk Taushed. Frankerig vil i denne Henseende ikke kunne taale at Østerrig gaaer et Skridt videre. Under disse Omstændigheder ville det være nyttigt og nødvendigt, forud at forvisse Regjeringen om Kammerets Anskuelse, og det paalige ger denne at gjøre et passende Brug deraf, den har oftere meddeelt os tilfredsstillende Forsikkringer, og vi ville haabe at den vil efterkomme samme. - Ministeren for de udenlandske Anliggender Hertugen af Broglio besteeg der paa Tribunen, for - som han erklærede ikke allene at svare, men at takke ham for hans Tale. (Hb. n. Zeit.)