Viborger Samler, 1784-08-02
Anekdote. Rhaam en, ung Jndianer, var tilbedet af sin Kone, hvilken han og elskede paa sin Side saa høit, at han ikke vilde have nogen anden Kone, end hende, uagtet han var den smukkeste og velskabteste af hans Stamme. Han fortiente at være lyksalig, og han var det ogsaa, men hans Lysalighed forsvandt snart: han døde, da han neppe havde opnaaet en Alder af 28 Aar. Hans efterladte Egtefælles Sorrig derover kunde ikke udtømmes ved langvarige Sukke; hun faldt ikke i Graad; hun fyldte ikke Byen op med sine Skrig; hun sagde alene til de Braminer (indianske Præster, som havde taget imod hendes Mands sidste Sukke: Rhaaner død: Han ene gjorde mig Livet ønskværdigt; Brama) har taget det fra ham; jeg skal følge med ham, og i Morgen skal et Baal fortære os begge. Man tog i Førstningen denne Erklæring for en uoverlagt Virkning af Mishaab, og troede slet ikke at dette unge Fruentimmer, som i det høieste var 17 Aar gl. smuk som Venus, og elskværdigere end Gracerne, havde virkelig gjort det Forslag, at brænde sig. Men man tog Feil her, hun gjorde sin sidste Disposition med et forundringsværdigt koldt Blod. Hendes Paarørende, hendes Venner og alle de anseeligste Folk i Byen og Canton. Brama, efter hvilken de indianske Præster have deres er efter deres Meening en af de fornemste Aander, som Verdens Bestyrelse især er betroet. Canton Casembazar tiggede hende at staae fra sit Forsæt; Lady Lussel sendte adskillige Personer til hende, for at stræbe at overtale dette selvvillige Offer fra sit Forehavende. Alle Bønner og Fraraadelser vare forgieves, Enken ventede med Utaalmodighed paa det sidste Øieblik. Man indstillede hende sine 2 smaae Børn og besvoer hende, at dog svare sig for deres Skyld: Hun syntes ogsaa at blive om for et Øieblik omfavnede dem og sagde, at disse Pant paa hendes Mands Kierlighed ansporede kun hendes Forlængsel; efter at komme udaf Livet. En Bramine talede til hende og foreholdt hende den pinsomme Henrettelse, som hun vilde selv saaledes overlevere sig til, men hun smilte deraf, og med en spodsk Mine lagde Haanden, paa et gloende Jern, tog brændende Kull og lod slukkes inden i sin Haand, uden at man kunde merke noget Tegn hos hende til Folelse derved. Endelig sagde Braminen til hende, at man ikke tillod hende at kaste sig paa Baalet (thi man maae have en udtrykkelig Tilladelse fra Regieringen til at opofre sig, foreholdt han hende). Herved syntes den unge Enke følelig og bevæget, men kom strax derpaa til sig selv igien og sagde: Jeg vil brændes tilligemed min Mands Legeme; men er man saa yderligen uretfærdig, at ville nægte mig det, saa er der endda tusende Maader at rykke mig udaf Livet paa, og jeg erklærer, at, fra det Øieblik af jeg faaer Kundskab derom, jeg aldrig skal nyde det ringeste til Spise. Og maaskee man dog aldrig skal kunde kunde hindre mig fra at sulte ihiel. Da man saae, at det ikke var mueligt at overtale hende, saa tillod man hende at udføre dette gruelige Forsæt. Dagen derpaa førend Solen stod op, blev Rhaams Legeme ført ud til det Sted, hvor det skulde brændes. Hans Kone kom ogsaa derhen, geleidet af 3 af de fornemste Braminer, af 3 af sine Børn, og af sine Slægt og Venner, samt en forskrækkelig Mængde Jndianer, og hun selv var prægtigen paaklædt. Det varede en Timestid inden der kom Tilladelse fra Gouverneuren, hvilken Tid da blev anvendt paa Bønner til Brama Men saasnart en offentlig Betient havde bragt Tilladelsen, omfavnede hun kierligen og med et fornøiet Sind hendes Venner, og sagde dem Farvel. Derpaa tog hun sine Armbaand og al sin Prydelse af sig og bandt ind i et Klæde. Derefter ledsagede hendes Moder og 3 af hendes Veninder hende til Baalet, hvor hendes Mands Legeme var lagt. Hun blev da der staaende nogle faa Øieblikke tilligemed Braminerne; af hvilke den ene flyede hende et Blad af det Træe, som brændte i Baalet; hvilket Blad der vare nogle Gnister paa. En anden Bramine rakte hende et andet Blad, som hun holdt over Luen af Baalet, imens at Braminen lod 3 Gange dryppe nogle Draaber Tiære (som ere mysteriense Tegn paa et sligt Offers tilstundende Fortærelse ved Jlden). Jmedens disse Ceremonier gik for sig, læste den tredie Bramine nogle Stykker op af den store Augthorrah Blhade, og gjorde Enken adskillige Qvæstioner, hvilke hun besvarede med et ganske roeligt Udseende og en uforskrækket Tone. Derpaa toge Braminerne hende ved Haanden og ledte hende 3 Gange omkring Baalet, hvornæst hun stod stille, tog sine Sølvringe af, som hun havde paa Hænderne og Fødderne, og forvarede det hos det andet i forommelte Klæde, og derefter saade hun sine Børn og Venner det sidste Faar vel. Endelig dyppede Chefen for Braminerne en Haandfuld Bomuld i Tiære, satte Jld derpaa, og gav Enken det, hvorpaa hun satte sig ned ved Hovedet af sin Mand, saae stedse paa ham med et sørgeligt Udseende, og meget inderligen bedrøvet, og satte Jld paa 4re forskiellige Steder omkring sig. Der gik derpaa Jld i hele Baalet, og man saae igjennem Luen dette unge Fruentimmer sidde stedse og see paa Cadaveret, og ikke give ringeste Tegn fra sig til Uroelighed eller Smerte.