Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-10-15
Et ondskabsfuldt Menneske har udspredt det Rygte om mig, at jeg paa en tyvagtig Maade i St. Olufs Marked i Aarhuus, Anno 1836, har tilvendt mig en Sum Penge, og derved lagt Grunden til min Velstand." Dette Rygte har jeg hidtil foragtet, ja je har kun leet af det, thi min Samvittighed har stedse vidnet noget Andet og meget tilfredsstillende for mig; men da det nu er kommet saavidt, at det ei alene høiligt foruroliger min stakkels redelige Kone, men ogsaa mine nærmeste Naboer, som ere mine oprigtige Venner: saa nødes jeg til at prøve, hvad der for min krænkede Ære, kan gjøres, i det Øieblik, da juridiske Beviser formeget savnes, til, paa Retfærdighedens Vei, at søge Æresopreisning. – Thi udlover jeg herved en Douceur af 50 Rbd. til Den eller Dem, som paa lovlig beviislig Maade kan og vil give mig saadan Oplysning om Ophavsmanden til hiint Rygte, at jeg retligt kan søge ham, ligesom jeg ogsaa er villig, at give 50 Rbd. til Den, der kan overbevise mig om, at have været i Aarhuus i bemeldte Markedstid – de sidste 10 Aar, hvilke Aar omtrentligt udgjøre det Tidsrum, i hvilket jeg har varet gift og Mand i min Gaard. Min gode retskafne Kone har man ligeledes, af Bagtalelsens skumle Vei, søgt at krænke, ved at tillægge hende en Nærighed, som rigtignok hverken bringer Velstand eller Rigdom, men som dog er lige ærekrænkende. Ophavsmanden (eller Qvinden, til dette usle, sig selv modsigende, saa let modbeviiste Rygte, er jeg imidlertid saa temmelig godt paa Spor efter, at jeg troer, at Douceur=Systemet her er overflødigt; og faaer jeg, som jeg venter, endnu Lidtmere at holde mig ved, saa kan Skumlersken være viis paa, at hun ikke skal have sin Løn borte. Jeg tillader mig, at slutte denne Annonce med en Bemærkning, som hine plumpe Rygter med flere Omstændigheder lede mig til. Altsaa Der gives Mennesker, som ikke vide, at der ligge mangfoldige Kornskatte i Jordens Skjød, som af Agerdyrkningens Vei staae til at vinde; der gives Mennesker, som vil vide, at saadanne Skatte ere gjemte i Ageren, men ere forlidet virksomme til, at kunne finde dem; der gives endeligen og saa Mennesker, som baade vide at de ere der, og forstaae temmeligt godt at vinde dem, men komme dog aldrig videre, fordi de holde ilde Huus med det Vundne. Naar nu saadanne Mennesker see En, næsten fremmed i deres Egn, som har begyndt med Smaat, men som Aar for Aar vinder Velstand, som han vinder veldyrket Jord saa kan de mange tusinde større Steen, han har bortryddet, de mange tusinde Læs Mergel, han har paakjørt, den rene (ikke skidne) Brak han holder, det ordentlige sikke udpinende, Sædskifte han fører, den Orden, som gjør ham Det let, der er Andre besværligt - saa kan alt Dette, siger jeg, ikke længere tale for ham for benævnte tre Slags Menneskers Domstoel. Der voxer Misundelse i deres Hjerter ligesaa frodigt, som der voxer Ukrudt paa deres Agre, og Hiin maa da være Ro get, som man ikke tør sige høit, men som hviskes i Ører saalænge, indtil det ogsaa kommer en Ven af den Forfulgte til Øre, og hvorfor – formodentlig for at undskylde deres eget slettere Standpunkt ved at tillægge den Frændeløse - Skurkestreger. - Jeg haaber man har forstaaet mig, og har derfor Intet videre at tilføie, end at jeg er besjælet af inderlig Taknemmeligheds følelse for den Gud, hvis Algodhed saa rigelig velsigner redelig Flid, og af hjerteligt Venskab for de af mine, aldeles ubeslægtede Naboer, der have søgt at værne om min Ære. Lundgaard i Hylke Sogn, d. 11te Octbr. 1838. Farvel til Danmark. Dig, elskte Danmark, skylder jeg at bringe Et Afskeedssuk, et veemodsfuldt Farvel; Mit Hjerte alt paa Haabets lette Vinge Er flygtet til en anden Verdensdeel. Men hver en Plet fra Skagens nogne Banker, Til skjønne Eldflods Bølger elsker jeg, Og derfor vil i Emigrantens Tanker Dit Minde stadigt leve paa hans Vei. Jeg elsker, Danmark, Dine Bøgeskove, Hvor Nattergalen trygt i Reden boer, Hver Fiskerhytte ved den blanke Vove, Hver lille Bæk, der sig i Engen snoer. Jeg føler grant, at man med Rette kalder Dig: Danas Have og et Blomsterland; Dog er der noget, som mig ei gefaller, Og derfor søger jeg den fjerne Strand. Mig tykkes, at Du har formange Planter, O lille Danmark i din Havelund; De kan ei alle trives, nogle skranter, Og har for ringe Næring af din Grund. Rust derfor Snekker ud for dine Sønner, Og før dem hen, hvor der er større Plads, Hvor stræbsom Jver rigelig sig lønner, Lad Danmark kjendes i - Tamaulipas! V. Møller, Cand. philos.