Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-07-11
Hvad for det Første Udstillingen af Malerier angaaer, da maa Hensigten hermed fornuftigviis være, saavidt muligt, at give den fremmede Konge et sandt og virkeligt billede af Malerkonstens øieblikkelige Stadium i Danmark. Vilde Man nemlig blot vise ham Malerier, kunde Man jo føre ham op i det store Galleri, og behøvede ikke at foranstalte en særlig Udstilling af danske Arbeider fra Nutiden. Men nu er det aabenbart at det Jndtryk, som et altid mere eller mindre flygtigt Overblik af en Udstilling gjør paa Beskueren, er særdeles af hængende af hvorledes Malerierne ere grupperede. Hvis de, blot i den Hensigt at finde den bedste Belysning, ere ophængte pele-mele mellem hinanden, vil Total-Jnd trykket snart forsvinde, det ene billede vil fortrænge det andet af Erindringen, der vil ingen Continuitet blive i Opfattelsen, Udstillingen i sin Heelhed vil om kort Tid være glemt, medens et eller andet maaskee mindre værdifuldt Arbeide vil kunne takke en tilfældig Omstændighed, for at det endnu erindres. Først naar samtlige Arbeider indbyrdes grupperes efter deres forskjellige Arter, vil Phantasien og Tanken finde den fornødne Hvile i enkelte Momenter, for at kunne gjennemtrænge Aanden af det Hele, og Erindringen vil da kunne bevare Udstillingen i sin Totalitet. Endvidere er det vor Overbeviisning, at Man bør samle hver enkelt Konstners Arbeider, for sig. Dette er en Retfærdighedshandling, der skyldes saavel den meest udmærkede som den mindre udviklede Konstner, hvis billeder, der i og for sig kunne indeholde mange Skjønheder og vidne om stort Talent, ei kunne andet end tabe sig ved at sættes i umiddelbar Sammenstilling med det Fortrinligste. Overhovedet maaMan erindre, at her kun er Tale om en flygtig Oversigt, og at det bliver Pligt med særdeles Omhyggelighed at fjerne Alt, hvad der maaskee ved nøiere Betragtning og gjentagne Besøg vilde kunne overvindes, men som nu forhindrer en sand Opfattelse af Konstens virkelige Standpunkt. - Hvad dernæst Theatret angaaer, da er vel omtrent enhver Dansk, som har mindste nationale Stolthed, mindste Kjendskab til vort Repertoire og vort Theaters Kræfter, og mindste Begreb om Takt, enig med os i: at det ene Passende, Man ved denne Leilighed, kan opføre, er enten et af Holbergs eller et af Øhlenschlægers Mesterværker. Eller skulle vi ikke byde den fremmede Fyrste det Bedste, vi have, Hvor liden sidus vi derfor end have til den høie Theaterdirections Jndicium, ere vi dog visse paa, at den Mand har været falsk underrettet, som fortalte os, at Man havde i Sinde at opføre "Nei, og "Toreadoren" for Kong Oscar. Vi nære sandeligen stor Respect for Professor Heiberg som Digter, for hans Frue som Skuespillerinde og for Hr. Bournonville som Balletcomponist; men vi nære dog større Respect for vor nationale Værdighed. Havde Man fortalt os, at "Pak", Elverhøi, Kong Renes Datter eller Alferne" skulde opføres, da vilde vi have trukket paa Skulderen og tænkt: det er godt nok; det er udmærkede Arbeider, der bære Classicitetens Stempel; men der hører dog stor Mangel paa Takt til ved denne Leilighed ikke at give enten Holberg eller Øehlenschlager. Men nu "Nei og "Toreadoren" - den blotte Tanke er altfor latterlig til at kunne gribes forAlvor, og vi holde os overbeviste om, at hvis der var det allerringeste Gran af Sandhed i Rygtet, vilde Prof. Heiberg selv være den Første til at løfte sin Stemme derimod. Balletten burde helst aldeles udelades. Vi vide meget godt, at denne Konstart staaer paa et særdeles høit Punkt hos os; men vi kunne desuagtet ikke negte, at vi stille Holberg og Oehlenschlager høiere end Bournonville. Skal der endelig dandses, da har Man jo Polskdandsen paa Grönalund, med den smukke marstrandske Slutningsgruppe; men helst foran "Hakon Jarl eller "Barselstuen", – for Alting ikke bagefter til at forstyrre Jndtrykket."