Jyske Efterretninger, 1771-08-23
1 af Christian Longomontans Liv og Levnets Beskrivelse. paa sin Hiemreyse til Danmark tog Longomontan en stor Omvey for at besee de Steder, hvor den store Astronomus Covernicus havde betragtet Stiernene, han reyste til den Ende igiemem Tydskland og Polen, og opholdte sig deels i Dantzig, Kønigsberg, Wittenberg og Rostok, paa denne Reyse anvendte han næsten 2 Aar, og imidlertid satte sig overalt Udenlands i saadan Estime, at ham ey alleene i Breslau, men ogsaa ved Universiteterne i Wittenberg og Rostok bleve anseelige Betieninger tilbudne, ja ogsaa Keyser Rudolph 2, selv, som en stor Elsker af Mathematiske Videnskaber, søgte ved store Løfter at faae ham til sit Hof. Men hans Kierlighed til Fædrenelandet var saa stor, at han heller ler vilde tiene det, end noget andet Land. Efter sin Hiemkomst fandt han en stor Patron i Rigets Kantzler Hr. Christian Friis, Herre til Borrebye, ved hvis Recommendation. han først blev beskikket til Rector ved Wiborg Latinske Skole, og var der den 12te Rector fra Reformationen, og blev saa den 4de efter hans forrige Rector Mag. Christian Fos. Men to Aar derefter blev han 1605. den 5. Junii udvalgt til Professor ved Kiøbenhavns Universitet, og fra Aar 1607. underviiste han som Professor i Mathemathiqven, og indlagde ikke alleeneste Fædrenelandet Ære med sine Skrifter, men endog udbredede sit eget Rygte over al Europa og ligetil Persien (. Han blev tillige af Kong Christian den 4. aflagt med et Canonicat til Lund i Skaane. Han havde til Ægte Hr. Berthel Caspersens, som først var Præst til Helliggeistes Huus i Kiøbenhavn, og siden blev Slotspræst i Malmøe, hans Dotter, Dorothea Bartholin, en kjødelig Søster af vores berømmelige Danske Polyhystor Doct. Caspar Bartholin den ældre (a). Med hende avlede han tvende Sønner, der døde smaa, og tvende Døttre, der bleve giftede med Jens Thomsen og Peder Jensen, begge da boende i Helsingøer. Han levede med denne sin Hustrue et meget fornøyeligt Ægteskab udi 30 Aar. Hvad hans grundige Lærdom og dybe Jndsigt i Videnskaberne angaaer, da vidne derom hans efterladte Skrifter, det vilde blive alt for vidtløftigt at anføre alle disse. De Lærde kan finde samme antegnede i Vindingii Academia Hafn. Alb. Bartholin. de scriptis Danorum, Molleri Hypomnemata, og adskillige andre Steder, og derfor vil man forbigaae dem her. Men som Lykken belønnede hans Fliid og Arbeydsomhed, saa forglemte han ey heller sin Føde Egn, men 4 Aar, førende han døde, testamenterede han til en Skolepersons Underholdning, som gik fra Lemvigs Skole over til Kiøbenhavn 300 Rdlr. Specie, hvoraf Renten aarlig skulde uddeeles, fornemmelig og frem for andre til Fundatoris egen Slægt er, Fun 6) See Vinding. Acad. Hafn. p. 214. 11) See Bartholins Familie Tabel i Hofm. Fundat. Tom. 1. Side 162. Cere) Dette Legatum staaer ved Magt, og Capitalen er anseelig opvoxen, og er det nu fastsat, at skikkelige Studiost, som ere fødte i Lemvig, maae nyde dette Stipendium, efter Episcopt Ripensis derom givne Underretning. See Hofm. Fund. Tom. 1. Side 178. Fundationen er dateret Kiøbenhavn den 1 Decembris 1643. Men, som de Lærde sielden kunne undvære Stridigheder, saa manglede vor store Longomontan dem heller ikke. Han havde søgt Cirklens Firekant, og paastoed at have funden den, derover blev han heftigen angreben af nogle Engelske Mathematicis, som misundte ham den Ære. J Besynderlighed geraadede han Aar 1644, i Stridighed med Joh. Pell, en Engellænder, Professor i Mathematiqven ved Skolen i Amsterdam; Carthes og de fornemste Mathematici i Europa holdte sig forbundne til at tage Deel i denne Stridighed. Longomontan paastod at ville bevise Cirklens Firekant; de andre derimod nægtede Beviisningens Muelighed. Saa meget er vist, at Longomontan har selv berømt sig i sit Gravskrift, at han havde fundet den, og Casper Barholin skal og af samme Aarsag have gjort en Lovtale over ham; Men de Lærdes Domme om den Sag ere ikke fordeelagtige. Longomontan har ogsaa opfundet en nye Planete=Verden; thi ligesom der ere 3 slige Systemmer, det Prolomaiske, Copernicanske, og Tychoniske, saa har Longomontan opfundet det 4de. Han har i denne sin Forfatning laant noget af alle de andre, og derved stræbt at undgaae de besværligste Jndvendinger; han saae, at man i Tyge Brahes kunde ilde lide den ubegribelige hastige Bevægelse, som han tillægger Fixstiernerne, og i Copernici det umaalelige Rum, som han giør imellem Saturni og Fixstiernernes Himmel; For nu at undgaae disse tvende Vanskeligheder har han kuns gjort en liden Forandring i Tyge Brahes Himmelbygning. Denne berømmelige Mathematicus, og den store Tychouis Discipel, har ved mange Ting gjort sit Navn udødeligt og mindesværdigt, saaledes er det runde Atstronomiske Taarn i Kiøbenhavn hans Invention, og den store Soelskive, som endnu sees paa Nicolai Kirkes Muur, og holdes for den accurateste, er af ham stillet og af deelt. Endeligen er han ved Døden afgaaen i hans Alders 85 Aar, den 8. Octobr. 1647. og ligger begraven i vor Frue Kirke i Kiøbenhavn. Jnscriptionen paa hans Epitaphio findes i Pontopp. Marm. Dan og udi Hafn. hodiern. der findes ogsaa et Latinsk Vers, som Longomontan skal have opsat over den navnkundige Brahæiske Globus, der var for Jldebranden i Kiøbenhavn, paa hvilken han selv skal have arbeidet tilligemed hans Læremester, da han var hos ham paa Hveen. og - R. O Kiendetegn paa gale Hunde. Da Hunde ere de Dyr, som meest ere omkring os, og alleroftest anfaldes af Galenskab, saa bør det være enhver angelegent, at kjende og vilde de rette Kiendetegn, hvoraf man kan dømme om deres syge og sunde Tilstand, der undertiden er temmelig tvetydig. De, som ere befængte med denne afskyelige Syge, giør ikke gierne, og naar de giøe, skeer det med en huul og hees Røst, som synes at forskrække de andre Hunde, de søge at skiule sig, gaae skulende ligesom bedrøvede med hængende Øren og Halen nedslagen, de ville hverken æde eller drikke, de angribe glubsk andre Hunde og Mennesker, dog røre de ikke i den første Grad af Raseriet deres egen Herre, men strax derpaa giøre de ingen Forskiel, da de forunderligen rase, og bisse med aaben Strube fuld af Fraade, og Tungen ud af Halsen. Endelig synes de ligesom at qvæles, Kræfterne forgaae, og de døe bort i krampagtige Bevægelser. Deres Bid mod Slutningen af deres Liv ere meest farlige, men en Lykke er det, at paa den Tiid er deres Sygdom saa aabenbar, at man letteligen kan kiende den, og viide at tage sig i Agt.