Den Vest-Sjællandske Avis, 1825-09-03
Om Sommeren have de, som leve paa de Grønlandske Kyster hyppig Leilighed til at opsøge de raadne Ribbeensstykker af Hvalsiskene, som pleie at svømme omkring i disse Vande paa de Tider der fanges Hvalfisk, Nogle af disse hvide Biørne skulde erholde den overordentlige Størrelse af 12 Fod. Efter mine Undersøgelser udgiør dens sædvanlige Længde kun 8 til 9 Fod. Jeg har ikke allene seet en stor Mængde af disse Dyr; men ogsaa havt Leilighed at udmaale tre fuldkomment udvoxne, og ingen af dem havde 9 Fods Længde. Man har sagt: at de tilbringe Vinteren i en Slags Uvirksomheds Tilstand, at de trække sig tilbage i Huler eller Bygninger anbragte i Sneen og i hele Maaneder suge paa deres Lapper. Saa besynderlig, som denne Efterretning endogsaa klingrer, saa vil jeg dog ikke omtvivle Sandheden deraf, uagtet vi i enkelte Tilfælde fandt, at de ikke uden Undtagelse tilbringe Vinteren paa denne Maade: vi fand nemlig at de ogsaa i December og Januar Maaneder, som er den haardeste Deel af Vinteren, streife omkring. Vi erfarede ligeledes at Esquimauxerne ved Jgloolik, hver Maaned, ja jeg kan næsten sige hver Uge af Vinteren dræbte nogle. De angribe dem først med Hundene, omringe dem da og dræbe dem med Landser eller store Knive, som de altid føre hos sig. Esquimaurerne komme ikke altid godt fra disse Kampe; jeg har vel ikke hørt, at nogle have mistet deres Liv derved; men flere bare. endnu Arrene paa sig af de Saar, som disse vilde Modstandere havde biebragt dem; men slige ulykkelige Tilfælde synes dog ikke ofte at forekomme; thi uagtet de mange Biørne, som bleve dræbte i Aaret 1822 til 1823 paa Jgloolik, har jeg ikke hørt at en eneste Person er kommen til Skade derved. Esquimaurerne spise Biørnenes Kiød; af deres Pelts giøre de sig gode varme Klæder, som maae være langt meere varige end de af Hiortelæder, fordi Peltsværket af de første er lettere og sidder fastere i Huden end Haarene hos de sidste. Sydafrikansk Fyrtøi. Det første Middel hvorpaa den menneskelige Forstand synes at være faldet for at frembringe Jld er at ophede brændbare Substantser til en saadan Hedegrad, at de antænde; thi ved de forskielligste uciviliserede Folkestammer, ved hvilken en giensidig Meddelelse af Skikke neppe kan tænkes som muelig, finder man denne Maade, som bekiendt, endnu i Brug. Herved betiene Bechuanastammerne i det sydlige Afrika sig af en fortrinlig sindrig Methode. Deres Fyrtøi bestaaer af to fingertykke Smaaestokke af omtrent 1/2 Fods Længde, paa Siden af den ene ere indskaarne flere hvelvede Smaa gruber (een vilde allerede være tilstrækkelig) hvori Enden af den anden passer. Naar der skal giøres Jld lægger man den Stok, som er forsynet med Huller paa Jorden og træder med paa den ene Ende; derpaa lægger man noget tørt i en af Smaaegruberne, stikker Enden af den anden Stok lodret i Hullet og opdynger en lille Qvantitet af brændbare Substantser, f. Ex. tørt Græs, tæt omkring det. Derpaa bliver den lodrette Stok omsnurret saa hurtigt som mueligt imellem den indre Fade af Haanden, og ved den heftige Enidning imellem begge Stokkene blive i kort Tid Spaanerne og Græsset antændte. Førend de Bichuanas lærte af Colonial=Hottentotterne at bruge Staal og Steen vidste de ikke at frembringe Jld paa nogen anden Maade men endskiøndt en betydelig Mængde af smaae Messing Fyrtønder og Fyrstaale, som meget godt lade sig føre i Lommen, ere bragte til Litakui (deres Hovedstad) saa forblive dog de Jndfødte fordet meste ved den af dem opfundne Fremgangsmaade og betragte den, som ligesaa beqvem, som Udlændingernes.