Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-11-16
Hensigten med det i Skilderiets No. 82. Jndførte, om Brandasseurance paa Landet, var allene at formaae Kyndige til at oplyse, hvilken Fremgangsmaade derved ansaaes for den rigtigste. Det er derfor Jndsenderen deraf behageligt, at Svar derpaa er fremkommen, paa det Sagen kan blive nøiere drøftet og det Bedste udfindes. Men Besvareren maa tilgive, at det af ham Fremførte ikke endnu er aldeles tilfredsstillende. Som det synes, antager han det som en afgjort Sandhed, at der blot behøves at gives Leilighed til at vinde Fordele, ved at sætte Jld paa Bygninger, saa vilde dette ogsaa skee af Mange, i det mindste af Flere end forhen, siden han troer, det blev en sikker følge, at Brandtilskudden vilde blive større, hvis Bestemmelsen, at der ei udbetales mere end der igjen opbyggedes for, ophævedes. Skulde da mange af dem, der eje assurerede Bygninger, være saa aldeles samvittighedsløse, saa dybt nedsjunkne i Laster, saa slette Mennesker, Christne og Borgere, at saasnart de øinede Fordele, ved at sætte Jld paa deres Bygninger, vilde de ikke tage i Betænkning at udøve denne skjændige Last, hvorved de bedrage deres Medinteressentere, udsætte Uskyldige for at tabe, hvad de surt, ofte længe, have tjent for, da Tjenestetyendets Tøi dog neppe i Forveien kunde bortskaffes, uden at vælte grundet Mistanke mod dem, udsætte Mennesker for at lide en smertefuld Død, som saa ofte indtræffer ved Jldebrande, samt Naboer og Gienboer for Angst og Skade, og sig selv for et slet Rygte og en nagende Samvittighed, hvilke sjelden udeblive, om end Lovens Arm ei rammer dem, Hvor nedslaaende, om dette kunde formodes. Men, Gud være lovet, saa slemt er det dog ikke heller, i hvormeget end Meraliteten i visse Dele er sjunken. Mængden har dog endnu megen Afsky for Mordbrand, som den kalder samme, og undskylder snarere et simpelt Mord, som ofte hidrører fra Lidenskabernes Udbrud, og for det meste ikke har saa mange onde følger, som paasat Brand, der altid er en længe overtænkt Ondskab. Var slig Tænkemaade, som Besvareren anseer den for, almindelig, eller blot blandt Mange, maatte det vise sig ofte, at de, der have gamle forfaldne Bygninger, hvoraf der er mange i disse Tider, vilde sætte Jld paa dem, for at erholde nye istedet, paa Asseurancecassens Bekostning, da de deri ikke hindres ved den Bestemmelse, at der kun udbetales forden Sum, der bygges for, hvilket ene var det, der attraaedes. Slige Slettænkende kunde jo endog assurere deres Jndbo og Redskaber, ja Sæden, de havde i Huus, saa høit muligt, og da, istedenfor gamle Meubler og Redskaber, erholde ny og gode, og afsætte deres Sæd beqvemt og godt, uden Tærskning eller Fremførsel, altsaa vinde Fordele, siden Asseurancen paa Meubler og Effecter ikke paastaaer, at der isteden for det Brændte, skal anskaffes lige saa meget og af samme Slags. Jkke destomindre mærkes dog et til, at sligt oves i Almindelighed, men tvertimod, at der adskillige Steder baade repareres og nedrives, til videre Opbyggelse, uden at benytte Jlden til Nedriver; skulde det altsaa være skeet, maa det have været meget enkelt, siden Rygtet ei har udbasunet samme. Et samvittighedsløst Menneske kan endog vinde, uagtet den af Asseurancen gjorte Bestemmelse; til Exempel, der opbygges af slette, halvbedærvede Træmaterialier, endog Stumper og Stykker sammenfældes til Stolper og Bjælker, hvilket vides at være skeet i Bygninger; der bruges ubrændte Steen, ja Tørv i Tavlene og mures med Leer; Straataget lægges kan halv saa tykt, som det burde; der indsættes gamle lappede Vindueskarmer og Rammer, samt Dørre, men Væggene overtrækkes med Kalkvurf ud og indvendig; Bielkerne skjules med saakaldet Gibsdække af Kalk; Karmer, Rammer og Dørre kittes godt og over males, saa at Alt erholder et nyt og godt Udseende. Naar da Assurancens Taxationsmænd komme, og de finde lige saa mange Fag som forhen, hvorpaa de lægge nøje Mærke, og see at Alt har et nyt og godt Udseende, endog smukt, tage de, der ei kunne kjende de indvortes Misligheder, ei i Betænkning, at vurdere samme som nye gode Bygninger, følgelig udbetales Godtgjørelsen derefter, endskjønt maaskee neppe det Halve er anvendt derpaa, og maaskee Mange ville prise den Byggende derfor, at han, lig den utro Huusfoged i Evangeliet, vidste at hielpe sig; men de Retskafne befatte sig ei med sligt, tabe heller og tie. Sees nu tillige hen til de Jldebrande, der have været mistænkte for at være paasatte, vil det udentvivl findes, at de fleste ere formodede eller endog tildeels oplyste, at være paasatte af Hevn, eller for at finde Leilighed til at stiæle; men kun faa, hvor der har været grundet Aarsag til at troe, de ere paasatte af Eierne; saa synes der ikke at være Sandsynlighed for, at Eierne i Almindelighed, eller endog blot mange af dem, lade sig friste til at begaae denne vederstyggelige Last. Fordi der ikke destomindre har været, er, og vel alle Tider vil findes enkelte Slettænkende blandt Huuseiere, som blandt alle Stænder og Classe derfor maa Mængden, der friste den haarde Skjebne, ved Jldebrande at miste deres Bygninger, paalægges Baand og sættes under Formynderskab, at de ei maa bruge den Sum, der tilkommer dem, til hvad de finder sig bedst tjente med. Dette synes ikke at stemme overeens med Grundsætningerne til den danske Lovgivning i Almindelighed, der vil heller taale, at nogle Skyldige undgaae Straf, end at een Uskyldig skal lide; noget, Fremmede saa meget have roest. Bedre formenes det derfor at ville være, som Besvareren ogsaa synes at finde billigt, at Bygningerne bleve taxerede efter deres virkelige Værd, og altsaa, at den tiaarige Omtaxation igjen skeete, eller maaskee endog, at Eftersyn og Vurdering foretoges hvert 6te Aar, hvis Omkostningerne derved ei vare for store, som dog ventelig kunde forebygges. Nu maa Assurancecassen for gamle forfaldne og næsten faldefærdige Bygninger, naar de afbrænde, og nye, for sammes taxerede Sum, opbygges, betale, som om de brændte Bygninger have været gode og velvedligeholdte. Eieren vinder derved, men Asseuranceselskabet taber; havde de brændte Bygninger derimod været vurderede efter deres sande Værd, vilde begge Parter skeet deres Ret, og neppe burde det vel overlades til Eierne, om de ville have Omtaxation eller ei. Asseurancen, der skal godtgjøre den Skade, Jldsvaade foraarsager, bør ei staae Risico for mere end der kan brænde og tabes ved Branden, ligesaalidet som Eieren bør have mindre godtgjort, end hans brændte Bygninger virkelig vare anseete værd, og hvorefter han har betalt sine Tilskud og Bidrag. Priserne paa Materialier og Arbeidsløn, have i de sidste tyve Aar været saare foranderlige og forskjellige; de nuværende svare langt fra ikke til de forrige høie, efter hvilke dog den største Deel Bygninger ere taxerede, og Pengene have ligeledes undergaaet Forandringer, og dog maa de aarlige Brandtilskud betales efter hine høie Priser; men naar Jldsvaade indtræffer, og Nyt opføres, der taxeres efter Nutidens Priser, erholdes Godtgjørelsen overeenstemmende dermed, altsaa med nuværende Priser. Heri er dog øiensynligen Uovereenstemmelse. Tungt og byrdefuldt nok er det for Enhver som uden egen Skyld har det Uheld, at lide Jldsvaade paa sine Bygninger. Om end Bygningernes, Jndboens og Sædens Værdi godtgjøres, erholdes dog ei alle de Udgifter og Tab, mindre det Bryd og de Uleiligheder, eller den Skade paa Helbred, som derved som oftest lides. Lang Tid bortgaaer, inden Familien igjen kommer i Orden, Forraadet af Levnetsmidler mistes, ofte lider deres Næringsvei, saa at Jndtægter for en Tid tabes, og mere sligt. Saadanne Brandlidte burde derfor ei for strængt behandles af Asseurancerne, hvis Hensigter jo ere at erstatte det Tabte, at lindre, men ei at fortrædige. Bleve derfor Bygningerne jevnlig efterseete og taxerede, kunde ikke lettelig nogen Mistanke opstaae mod Mængden af Eierne, og for enkelte Slettes Skyld, hvis Rænket dog ei aldeles kunne forekommes, bør ikke Alle paaføres Bryd eller udsættes for Tab; altsaa kunde den ommeldte Forpligt, at stille Caution for, at der skal blive bygget for den samme Sum, som godtgjøres, bortfalde, uden at befrygte, at de aarlige Tilskud ville blive større. Fædrenelandssang. Dil Dig Danmark, Fødeland, Hil dig Modervange! Kjærlig signer Viv og Mand Dig i Jubelsange. Danmark er min Fødestavn, Der min Himmel smiled? Retfærds, Friheds, Ærens Havn, Vuggen, hvor jeg hviled? Held Dig Danmark, elskte Land! Himlen Dig velsigne; Held hver trofast Dannemand! Han sin Fader ligne Værn om Olding, værn om Møe, Om hver Borg og Hytte; Lær at seire eller døe, Dannemark til Nytte. Saa lød i det gamle Nord Fædres djærve Tale, Det var Kjæmpers holde Ord vort Danmarks Dale. Elsk Din Konning og Din Viv, Gud, og hver Din Næste, Kjæk og modig lad Dit Liv For Din Broders Bedste." End boer Kraften i vort Bryst, Vilien i vort Hjerte; End vi juble høit med Lyst, Hvad vor Moder lærte; Signe Mark og Dal og Strand, Rigdoms sande Gjemme; Signe Dig o Fædreland, Froe Din Velstand fremme. Gud, tag i Din Varerægt. Gamle Danmarks Sønner, Sign vor elskte Kongeslægt, Hør Dit Folkes Bønner: Vord er Skjold om Borgerdyd, Værn om Fædres Skygge, Og lad Drottens største Pryd Være Folkets Lykke! Krohl.