Norske Intelligenssedler, 1780-12-06
Nordske Jntelligen. Sedler. sig 49. Onsdagen den 6. December 1780. Fortælling af en Underdommer paa Landet. ge kan ikke tænke, hvor nøje en Dommer og en Underdommer i sær behøver at see sig for, at han ikke bliver forført til Partiskhed. De Snarer, som udstilles for ham ere undertiden saa fiine, at den redeligste Mand, hvis han ikke besidder en stor Klogskab, en stor Forsigtighed, naar han endelig omsider bliver dem vaer, for at redde sig ud deraf, allene har to Ting at vælge imellem: enten at opoffre sin Redelighed, eller at blive aldeles ulykkelig. Da Kongen havde havt den Naade for mig, at give mig dette Embede, fandt jeg, som de fleste Mænd i saa Fald, Besværlighed ved at sætte mig i Stand. Jeg saae mig nødt til at giøre Gield. Men den største Vanskelighed var, at faae Penge paa billige Vilkaar. En formuende Mand i Naboelauget, som begegnede mig med største Høflighed, forekom mig med det artigste Tilbud, at ville laane mig det behøvende. Jeg betænkte mig ikke, som De vel kan tænke, paa at imodtage samme. Kort Tid derefter faaer jeg en meget betydelig Sag at paadomme, som var denne Mand høist magtpaaliggende. Han taler med mig i en positiv Tone om Sagen, som om han aldrig tvilvte paa, jeg jo dømte ham til Fordeel. Jeg bad mig undskyldt for at udlade mig med mine Tanker, forsikkrende ham allene, at de Grunde, som fra hans Side i Sagen vare anbragte, viist af mig, ved Dommens Forfatning, skulde blive tagne i nøie Overveielse. Heraf lærte han at kiende mig noget bedre, og jeg ham igien. Efter adskillige Udtryk, som paa en tvetydig Maade vidnede om hans Misfornøielse med mig, bad han mig, nu da Sagens Beviser vare paa begge Sider frembragte, allene at ville sige ham, hvad Dom jeg agtede at afsige, for derefter at kunde fatte sin Beslutning; thi det maatte jeg vide, at dersom Dommen gik ham imod, skulde han nok finde mig igien. - Ja De kan apellere i saa Fald, svarede jeg, Men førend Dommens Afsigelse, vilde jeg ikke yttre mine Tanker og Sagen, som jeg maaskee ved nøiere Overlæg kunde forandre. Dette var nok for os begge, til at kiende hinanden. Kolsindig toge vi Afskeed. Jeg kom hiem og ærgrede mig over at være en Mand forbunden, som havde Hierte til at forlange en Uredelighed af mig; thi vel havde han ikke sagt det reent ud, men hans Hensigt var mig tydelig nok at forstaae, og tydeligere blev den, da han strax derpaa opsagde mig de laante Penge til næste Termin. Jeg arbeidede imidlertid selv paa, at faae Penge paa et andet Sted. Men hvor jeg kom, havde han allerede betinget dem for andre, ja endogsaa for sig selv. Sagen søgte han imidlertid ved skinbare Grunde til idelige Opsættelser at hendrage. Terminen nærmede sig, og jeg kunde ingen Penge faae. Mit Hierte var for stolt til at forlange Dag af ham, saa længe jeg endnu havde mindste Haab tilbage om andre Udveie. Men Nøden tvang mig omsider til at anmode ham derom. Da udviklede han for mig sin hele afskyelige Tænkemaade. Et reent Afslag med de groveste Bebreidelser af Utaknemmelighed imod ham, som min Velgiører, og en tydelig Forklaring, at han ikke vilde have mindste Skaansel med mig, med mindre jeg dømte i Sagen saaledes, som han forelagde mig en Formular til. Da blev jeg forbittret. Det lættede min Fortrydelse, at sige ham Sandheden reent ud. Vi skiltes af som Uvenner, og saae ikke hinanden i lang Tid. Allerede havde han nu faaet Ret til at giøre Exekution hos mig. Han kom selv til mig, og med en forstilt Menneskekierlighed forsikkrede mig, at han ikke kunde bringe det over sit Hierte at giøre mig ulykkelig, ved at betiene sig af sin Ret. - Det kom an paa mig selv, om jeg vilde reddes - der var et Middel tilovers, som jeg vel selv vidste Ha, hvad mit Hierte da havde at udstaae, Men Tak skee Himmelen, at jeg udstod det. - Brug Deres Ret, sagde jeg. - Giør Exekution. Jeg vil bie, sagde Han, indtil De faae dømt i min Sag. Ja vel, svarede jeg. Dagen derefter afsagde jeg Dommen, som efter min Overbeviisning og Jndsigt gik ham imod, og samme Dags Eftermiddag, da jeg hiemkom fra Tinget, lod han, som jeg havde ventet, giøre Execution hos mig. Jeg har forvundet den Skade siden. Men De see deraf, min Ven, hvor vigtigt det er, i sær for en Dommer, ikke at skylde andre Mennesker meer end de almindelige Menneskeligheds Pligter. - Hvor mangen en Dommer vilde ikke have bukket under i saadan en Fristelse, Og hvor ofte meene mine Læsere ikke, at dette Middel bruges til at bringe Dommeren paa sin Side, ikke i een Sag allene, men til at paalægge ham en bestandig Afhængighed. Særdeles var det derfor at ønske for det almindelige Beste, at alle Dommere havde et tilstrækkeligt Udkomme, og ikke behøvede at staae i Forbindtlighed til de Formuende. Saaledes Verdens Slegt er klog i egne Sager: Tilsidesætter alt, for at undgaae de Plager, Som Renker giver dem; hvori de styrte sig, For i Anseelse og Hast at blive riig. Men Retten har iblant de Lys som Sandhed giver Vegt den have bør, om man dem og frariver, Den Det Gods som dem er laant og de kand kalde sit Naar de kun giøre vil en andens Dit til Mit.