Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1836-02-23
Af Hr. Duponts talentfulde Forsvar for More maae vi indskrænke os til følgende Uddrag: Han sagde, at han forsvarede ikke saameget Livet for en Olding, hvem nogle Dage meer eller mindre ikke vilde være af stor Vigtighed, som især hans Ære. Havde Morey været skyldig, vilde han have forladt Paris; men under Attentatet havde han roligt passet sit Huus, og da han siden erfarede, at Politiet, havde søgt ham i hans Fraværelse, skjulte han sig ikke, men lagde sig med Rolighed tilsengs, hvor man siden let fandt ham. Tusinde Beskyldninger af Fleschi kunde ikke tilintetgjøre dette Beviis. Han kunde jo sige og Enhver i denne Forsamling: Du har hjulpet mig, Du har givet mig Penge o. s. v. Vilde man troe denne Nedriges Udsagn, vilde jo Jngen være sikker i sit Huus. Han gik da over til andre moralske Beviser. "Den største Tvivler. - sagde han gribes af Samvittighedsnag, naar hans sidste Time nærmer sig. Jeg har seet More i en Tilstand, hvori hans sidste Time syntes umiddelbart at forestaae, og i denne hans Tilstand har jeg fuldkommen overbeviist mig om hans Uskyldighed. Allerede var han berøvet Stemmens Brug; men hans Øie forblev roligt; han trykkede min Haand, og syntes døende at anbefale mig at redde hans ærlige Navn Og nu, da han ligesom ved et Vidunder er bragt saavidt, at han har kunne slæbes hid for Deres Domstol, have De da nogensinde seet ham, der er nedbøiet ved 80 Dages Sygdom, skjælve, Nei, hans Holding er fast og stoisk, Vel er hans Stemme svag, men den stammer ikke, den giver Udtrykket af den Tillid, som opfylder ham." – Han anførte derpaa af hans Clients tidligere Liv flere Træk paa Mod, hvoriblandt at han havde reddet et i Livsfare værende Fruentimmer, paa Velgiørenhed imod Trængende, og sammenlignede hans Liv og Færd med Fleschis, i dennes tidligere Forhold. Jmedens Moren efter Krigen havde levet roligt hjemme for sine Børn, Venskab og Familielykke, blev Fleschi i sit Hjem dømt for Tyveri og for Falsk, imedens More, der selv har talrige Børn at sørge for, endnu antager en Fader= og Moderløs som sit Barn, lader FleschiDatteren af sin Maittresse træde i Moderens Rolle. - (Hersom overhovedet under Hr. Duponts hele Foredrag, yttrede Fleschi Tegn paa den største Forbittrelse). - Fleschihavde intet Valg, uden imellem Død og evigt Fængsel Han siger vel, at han længes efter Døden; men var det saa, da vilde han vel have fortiet sine Medskyldiges Navne. Men han har indseet, at han ikke kan redde sit Hoved, naar han staaer alene; men naar han angiver Medskyldige, da synes han kun at være et blindt Redskab for Andre, og han er da ikke den Skyldigste. - Jdet Hr. Dupont derpaa gjennemgik alle Fleschis Beskyldninger imod Moren, viste han, at de vare fulde af Modsigelser, at de lede af en indre Umulighed, og at de i det Hele vare af en saadan Art, at More ikke havde kunne begaae det, som lagdes ham til Last. Beskrivelsen af den Mand, der havde ledsaget Fleschi, passede heller ikke paa Morey. - En interessant Episode i hans Tale udgjorde hans Forsvar for de flygtede Aprilfanger Cavaignac og Guinard imod Fleschis Udsagn, at man havde henvendt sig til dem, for at erholde Flinteløbene, og at de altsaa havde været bekjendte med Attentatet. Hr. Dupont erklærede, at han regnede sig det til en Ære at kalde disse tvende Republikanere sine Venner, og at han torde kræve den offentlige Mening til Vidne paa, at de ikke havde været istand til Deelagtighed i en slig Udaad. Under hans fordeelagtige Yttringer og Cavaignac lød et Bravo!" fra Tilhørernes Gallerie. Flere Pairer forlangte strax, at Galleriet skulde rømmes, og alt havde Præsidenten givet Ordre dertil, da en Herre med en Orden paa Brystet fremtraadte og erklærede, det var ham, som Udraabet var undsluppet, hvorfor han bad, at han alene maatte forlade Salen. Det tillodes. Manden var Hr. Paullin, Medredacteur af National." J Mødet den 12te fortsatte Hr. Dupont sit Forsvar, og søgte til Slutning at vise, at der vel maatte existere en Medskyldig, der har begaaet alt det, som Fleschi tillægger Moren, og at denne Skyldige visseligen vilde vorde opdaget, naar man alvorligen forfulgte de af flere Vidner antydede Spor. Han meente, at denne Medvider formodentligen var en Landsmand af Fleschi, som derfor ikke vilde røbe ham. Han sluttede endeligen sit lange og med stor Opmærksomhed førte Forsvar saaledes: Dersom De frikiende More, saa er min Rolle tilende; men domfælde De ham, da begynder en ny Opgave for mig. Dersom min Clients Hoved falder, saa vil jeg anvende mit hele Liv paa, at opdage Fleschis virkelige Medskyldige. De kunne forlade Dem paa, at jeg skal finde ham og overantvorde ham til Dem. Da maae De vente at høre af mig: "Her have J den sande Skyldige, istedetfor den uskyldige More, som J have sendt paa Skafttet." Over Efter Hr. Dupont førte Hr. Marie et meget talentfuldt Forsvar for Pepin, hvilket dog ikke gjennemglødedes af den Overbeviisningens Kraft, hvormed hiin havde talet. Da han havde endt modtoge begge Advocaterne talrige Lykønskninger for deres udmærkede Forsvar. Boireaus Forsvarer, Hr. Paillet, søgte nu at vise, at hans Client vel havde staaet Complottet saa nær som muligt, men ikke været Medvider i Lovens Betydning. - Hr. Paul Favre forlangte ei alene Frikjendelse, men ogsaa Æresopreisning for sin Client, Bescher. - J sin Replik androg Generalprocuratoren paa Dødsstraf for Fieschi, Moren, Pepin og Boireau, (hvilken Sidste dog anbefaledes til Dommernes Mildhed), og Frikiendelse for Bescher. Som en mærkelig Omstændighed fortjener at anføres, at hans Klage over Fieschi næsten heelt igjennem lyder som et Forsvar for denne, hvilket synes at tyde paa benaadning for Morderen. J sin Duplik forelæste Hr. Dupont ogsaa et Brev fra Fieschi til Generalprocuratoren, hvori det hedder: "Jeg beder ikke om Naade; jeg veed, at jeg ikke fortjener den. Skulde imidlertid Regjeringen, til Løn for de vigtige Tjenester, jeg kan yde ved at afsløre det hele Complot, ville skjænke mig Naade, vil jeg modtage den med Tak!" Efter Hr. Duponts ligeledes udmærkede Duplik talede Pepins anden Defensor, Hr. Philip Dupin, ogsaa et kraftigt Ord for denne. - Den hele Proces nærmede sig stærkt sin Ende den 14de, og man troede, at Dommen vilde blive fældet endnu samme Nat. Med megen Spænding imødesaae man, om Pairerne torde vove, efter de glimrende Forsvar for Morey og Pepin, at dømme disse, især den Førstnævnte, til Døden.