Aalborg Stiftstidende, 1828-08-09
Brudstykker af Pastor Thisteds i Repertorium for aandelige Sager, fortsatte LivsBilleder. Vil nogen fremtræde med den Paastand, at en Candidat, som er udgangen af den theologiske Embedsexamen, af den kateketiske og homiletiske Prøve, med bedste Charakteer, intet Videre behøver, for at være dygtig til det hellige Prædike-Embed, da vil jeg fremtræde derimod med det sanddrue Vidnesbyrd om mig selv at jeg, efterat være ordineret til Epangeliets Prædiker i min Fødeby Aalborg, ikke vidste, hvad Evangeliet var, og altsaa heller ingen Dygtighed havde til at være dets Forkynder. De tunge Kampe med udvortes Forhold, hvori jeg saa tidlig havde været stedt, havde vel vakt min Sands for Livets Alvor og min Længsel efter at gjenvinde, hvad jeg i Livets Daarskab havde forloret; men Veien til Golgatha havde jeg endnu ikke fundet - i alle hine Examina havde der ikke været Tale derom. Jeg kunde tale og skrive men ikke bedes jeg kunde læse min Bibel, men kun med Bogstavers Erkjendelse; jeg kunde synge til Harpen, men i Sangen var ingen Salvelse, og i Harpen ingen Efterklang af Hjerrets Kjerlighed til den Korsfæstede. Jeg vidnet for Gud, at jeg meente det redeligt med mit Embed og at jeg greb dets Gierning an med al den Alvorlig hed og Varme, hvortil et Menneske er istand; men er da et Menneske istand til Noget i denne Gierning: Hvor Herren har forbeholdt sig, Selv at være Et og Alt, Selv Alpha og Omega - hvad vil Tjeneren vel udrette der i sit eget Navn? Jeg erhvervede mig stedse større Færdighed i at tale offentligt, og meente at have naaet en stor Høide, da jeg havde bragt det saavidt, at jeg torde lade min Concept blive hjemme og træde op paa Prædikestolen, byggende trygt paa min Hukommelse. Min Fader holdt det uafladelig med mig, at jeg skulde lægge Papiret bort, og slaae mig løs. Han fandt det forarge. ligt, at en Præst oplæser sin Prædiken. Og havde han Uret? En Prædiken er dog ingen Forelæsning Jeg kan ikke tænke mig Paulus eller Petrus med Papiret i Haanden. De behøvede Jntet, vil man sige: den Helligaand gav dem, hvad de skulde tale. Men er da den Helligaand ikke til endnu, Og vorder dens Gaver ikke Alle til Deel, som bede derom, Skade, at de fleste Præster, og ofte de mest Studerte, have Andet at gjøre, end at bede om den Helligaand. Men det er vist, at den Taler, som kan skrive, hvad han vil sige, maa skamme sig, at han ikke vil lære det. Foredraget lider et sørgeligt Afbræk derved; Embedets Værdighed forkrænkes derved. Derfor finde vi ogsaa, at Almuen, hvis Dom i Slige Sager ofte er saare træffende, ingen Agtelse bærer for den Præst, der vil have Ord for at kunne sin Theologi, uden at kunne sin Prædiken. Jeg havde i Dr. Claudi, hvis Capellan jeg var, ret en faderlig Ven. Han havde elsket mig som Barn, og denne Kjærlighed fornægtede han aldrig, hvormegen Grund han end nu og da kunde synes at have dertil. Naar Andre mistvivlede om mig, havde han ofte det bedste Haab, og troede mig stedse, indtil vort Afskeds Øieblik, saa vel, at jeg neppe formaaede at være saaledes Søn, som han var Fader! Og hvad skal jeg sige om min Medtjener ved St. Budolphi Kirke, den ærværdige Henneberg? – Altid staaer denne Mand for mig som et Vidunder. Hans Lige har jeg aldrig kjendt, og var end hans Lige at finde, skulde man dog søge længe, inden han fandtes. Da jeg var et lidet Barn, var han Capellan ved Kirken, og jeg som Alle betragtede ham med Ærefrygt; da jeg blev en moden Mand, var han endnu Capellan ved samme Kirke, men vor Ærefrygt var stegen til Beundring. Denne Mand har nemlig to Egenheder ved sig, som sielden findes hver for sig, endsige da samlede. Han er, for det første, et Dyb af Lærdom, uden selv at vide det. Den uhyre Masse af Kundskaber, han besidder, opveies af Jntet, uden af den Ydmyghed, der, som et Slør, er kastet derover. Som Botaniker, Physiker, Mathematiker, Astronom vilde han gjøre det første Universitæt i Europa Ære - og han har, paa lidet nær, i et halvt Aarhundrede beklædt et lidet Capellani i Jylland, Det er den anden Egenhed hos ham. Medens fast alle andre Præster i Landet ere færdige at løbe Veiret af sig, for at gribe et bedre Stykke Brød, end det, de have, saasnart en Mand er død eller kaldet derfra, sidder han ganske stille, læser og forsker, skriver og prædiker, og agter sin Jndkomst stor nok, men ikke sin Dygtighed, eiheller sin Jver. - Af Gud har han engang annammet et Kald, og deri bliver han, saalænge Gud vil. Kan Herren tie, Henneberg kan ogsaa tie. Men hans Taushed taler høiere, end Andres lydelige Mæle. Han staaer i Livet og i Døden som et beskæmmende Exempel for Alle, der ikke ville blive, hvor Gud har sat dem, men, sætte hans Kald tilside for Ærens eller for Vindingens, og lytte til dette Kald med saadan Opmærksomhed, at de neppe tør lægge sig til at sove, at Frygt, at Nogen skal gaae dem forbi. Det har, om jeg ikke feiler meget, bidraget mægtigt til den geistlige Stands Ringeagt i Danmark, at dens Medlemmer ingen Ro have paa sig, før de slippe ind i et Kald, hvoraf fem eller flere gudfrygtige og nøisomme Præster kunde leve med Ære og Glæde, men stedse forske i Collegialtidenden, om noget Nyt er vakant, og ved hvert vakant Embed spørge: Hvor høit Offer, hvormeget Hartkorn, hvor store Accidentier, hvor smuk en Præstegaard. - Hvad maa Cancelliet, hvad maa Kongen tænke, naar et magert Kald, hvori stor Velsignelse kunde stiftes, søges af Een eller To, medens et indbringende Embed, som kræver mere Arbeid, end een Mand er voxen, søges af et eller to Hundrede? Dog - hvorhen forvilder jeg mig? Det bliver dog ikke anderledes; de Tider ere forbi, da man maatte paanøde samvittighedsfulde Candidater de høie Embeder i Kirken. Kirken er jo vorden som et stort Brudehuus, hvorfra de bedste Døttre vorde fattigst udstyrede og derfor ingen Beilere finde, medens de Sminkede faae et mægtigt Udstyr, hvorefter Utallige løbe omkaps, og Mange langt over deres Evne. Jansen var dengang Biskop i Aalborg. Han er nu hjemkaldt, og aldenstund Ordet var saa frit over ham i levende Live, tør det vel have samme Frihed over ham efter hans Død. Der er da ingen Tvivl om, at Mange give ham et lidet berømmeligt Eftermæle og beskylder ham for Hykleri, Nepotismus osv. Jeg kjendte ham anderledes. Jeg var den Yngste og Ringeste af alle de Geistlige i hans Stift, men aldrig kom jeg til ham, uden at han hilste mig med Broderkysset, og aldrig begjærte jeg hans Raad eller Bistand, udenat han i Ord og Gierning viste, at denne Hilsen var, hvad Panlus kalder et helligt Kys. Han holdt med saadan Nidkierhed over Lærens Reenhed, at hvor han mærkede nogen planmæssig Afvigelse derfra, der saae han ikke igjennem Fingre. Aldrig endnu har jeg hørt nogen Præst gaae raadvild fra ham; hurtig og levende, som han til sin høie Alderdom var, vidste han altid at sige, hvad der i ethvert Tilfælde var det Bedste, og Mange velsigne ham i hans Grav for den Kjærlighed, hvormed han værnede om deres Velfærd. Han udtalte ofte, selv i store Selskaber, ganske høit, hvad han selv kun meente, at tænke i sit Hjerte. Disse ufrivillige Yttringer aabnede for Andre et Blik ind i hans Hjerte, og Enhver, som et saadant Blik forundtes, maatte sande om ham. Han er en Jsraclit, i hvem ikke Svig findes. - At han hialp sine Børn, maa man være et Menneske, forat kunne bebreide ham. Han hialp jo gjerne Alle. Og hvad Videre behøver jeg at tilføie, end Dette: Frederik den Sjette værdigede ham sit Venskab? Fædrenelandet.