Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-08-02
Amateur-Concerter. (Frit efter Jou.) Fru Lerkenskjold – allerede i tre Aar Enke, og Moder til et Par Døttre, som hun gjerne vilde indføre i Verden, lod mig nyligen indbyde til en musicalsk Aftenunderholdning, der skulde gives i hendes Huus, og jeg forsømte ikke at indfinde mig til bestemt Tid. Man havde gjort tre Værelser ryddelige, og selv Sovekamret var taget til Hjelp. J Baggrunden stod et nyt oppyntet Pianoforte, og til dette lænede sig en Harpe, hvis Overdeel prydedes af Rossinis Hoved, udarbeidet i Træ, og hvis Strenger, fra Minut til Minut, gave en Tone fra sig, da man havde stemt dem for stærkt. Fru Lerkenskjold, i dyb Hofsorg, men alligevel meget glimrende paaklædt, gjennemgik, da jeg traadte ind i Salen, med vigtige og stolte Øjekast, Raderne af hendes indbudne Venner og Veninder, og forkyndte med lydelig Stemme hvilke Nydelser man kunde vente sig. Jeg erfarede da, at vi vilde faae en Qvartet af Borcherini, en sand himmelsk Musik, og at den unge Vestindianerinde, Frøken Erixa, vilde henrykke os med sin fortryllende Stemme; fremdeles, at vi vilde faae Leilighed til at beundre Frøken Lovise Lerkenskjold, den yngre, paa Harve og hendes ældre Søster, Frøken Vilhelmine, paa Pianoforte. Naturligviis udbad man sig forud vor Overbærelse, thi de vare alle jo kun Dilettanter - men - heller ikke at forglemme, Dilettanter af første Rang Den, der dirigerede Orchestret, kaldte sig en Eleve af Baillot. Frøken Erixa havde en Stemme, som i Omfang, hverken Jfr. Bras, eller i Bøielighed Demoiselle Pohlmans kunde sammenlignes med. Forberedelserne syntes mig noget langvarige, for ei at sige kjedelige. Der er allerede forløben en halv Time, og endnu er den første Violinist ikke færdig med at calisonere sin Bue, eller den første Fløitenist med at sætte Mellemstykket paa. Derhos tvinger det rebelske mig fa, sol &c. hvert Øjeblik de frivillige Konstnere til, med de bekjendte forunderlige Grimasser, at stemme paa ny. Endeligen er Alting i Orden, og den dirigerende Violin giver Tegnet. Men Himmel, hvilken Tonestrid. Trods al Stemmen vil Accorden ikke indfinde sig; her springer en Streng, hist møder et Feilgreb, og Boccherini har den Skjebne, at hans Qvartet opløser sig med hver Tact i den fuldstændigste Dissonanz, men som dog ikke afskrækker de uforfærdede Spillemænd, fra at følge med al Magt deres Vei. Een af de yndigste Compositioner blev paa denne Maade forvandlet til en sand Helvedsmusik. Adagio bliver, istedetfor smeltende, søvndyssende; Presto spillede man en Galop og Tutti med et sandt, Raserie. Alligevel applanderede Tilskuerne, som man let kan forestille sig, og Fru Lerkenskjold modtager, med stolt Beskedenhed, Tilhørernes Tak for den Nydelse, hun havde forskaffet dem. Nu fremtræder den smukke Vestindianerinde. Hun sætter sig med Ynde hen ved Pianofortet og lader de nydelige Fingre løbe op og ned paa Tangenterne. Frøken Vilhelmine accompagnerer hende med Sang. Et skurrende Præludium bebuder Foredragets Begyndelse. Alle lytte i den dybeste Taushed. Frøken Erixa spiller en, forslidt Romance af Romagnest. Ved hver Node gjør hun et Holdt, en Cadence, en Op- og Nedstigen i Løb, og saaledes bliver da en simpel, til Hjertet talende Vise forvandlet til en Bravourarie, som man til Slutningen rasende beklapper, medens den lykkelige Skjønne, med glædestraalende Øine, trækker sig tilbage til sin Plads blandt Tilskuerne. Nu forestod mig den Plage, at skulle høre Variationer paa Harve med Hornaccompagnement, foredragne af Frøken Lovise. Fem B-Moller foretegnet, Papiret er ganske sort af Kryds, Qvadrater, Crescendos, Diminuendos, Fortes, Fortissimos &c., og Regnen og Hagelen af usammenhængende Toner, Pedalens fortsatte Be arbeiden vise mig tilfulde, at Frøken Lovise ikke blot er udøvende, men ogsaa skabende Konstveninde. "Hvad synes Dem derom, hviskede mig den meer end lykkelige Moder i Øret. "Er hun ikke allerkjerest? O, hun er en Engel i at overvinde Vanskeligheder!" Guderne skee Tak! de sidste Variationer ere forbi. Mad. Lerkenskjold, hendes Datter og hendes Musiklærer svømmede i et Hav af Lykke og Sallighed. Baillots Eleve fremtraadte, nu; jeg forfærdes. En Concert af Viotti. Hvilken Smidighed har dette Menneske ikke i sine Arme og Lede mode, Hurtigere end Lynilden adsplitter Skyerne flyver den venstre Haand op og ned adGribebrædtet, og søger ved Violinstolen endnu Toner, hvis Skarphed og skjærende Egenskab Paukernes gjenlydende Skind med Smerte føler. Det er en Concert, det er en Storm, et Uveir . . . . Men her mangle et Par Noder! Dog, hvad siger det, Tusind andre trænge sig som Bølgerne af et Vandfald ind - en skjærende Tone sønderslider mig Sielen - Buen glider af bare Hastværk engang ud - Endelig er den uforfærdede Virtuos lykkeligen kommen til RondoFinalet; tykke Sveddraaber bedække hans Pande, han samler igjen de sidste Kræfter. . Apoll være lovet, det er forbi. Forsamlingen skriger af Henrykkelse; ogsaa jeg tørrer mig Angest veden af Panden. Med et Mod, som jeg selv forbauses over, har jeg nu overstaaet den første Deel af Concerten, og med en Konst, som jeg ikke havde tiltroet mig selv, lykkedes det mig at skiule den frygtelige Gabesyge, jeg blev betagen af. Men nu, nu satte Husets Frue sig hen ved Piano fortet. Hun aabner Munden; jeg hæver; hun istemmer nogle Accorder, en stor Arie af Gretrybegynder. Den hele gamle Skole, med alle sine flaue Manerer, suser mig forbi, snart er det en Chavrottement af Toner, snart en Strøm af løbske Noder, snart en Fiasen uden Øjemed, Sands eller Ende. Desuagtet skielve alle af Glæde, da FruLerkenskjold reiser sig, men jeg Ulykkelige seer, at jeg endnu ikke er ved Maalet. Frøken Vilhelmine iler med at indtage den Plads, hendes Moder nyligen havde forladt. En stor Sonat venter os. Forgjeves plaaer den unge Dame sig med Triller, Forslag, med Op- og Nedfaren, i Discant og Bas, med Hændernes Krydsen, med hele Strømme af Togtredivtedele, med Forte og Piano, med Trioler, Løbere &c. 2 stakkels Barn gjør sig det virkeligen meget suurt; jeg seer det paa hendes Aandepustenhed, paa hendes Hovedbevægelser, paa hendes Ansigtsmusklers feberagtige Krampetræk. Man applauderer, man roser, man ønsker til Lykke; dette er nu saaledes i sin Orden, men henrykt, rørt, glædet føler sig intet Hjerte.