Jyllandsposten, 1839-05-20
Den nylig udkomne Beretning om det orthopædiske Jnstituts Virksomhed af Dr. Mansa har meget Krav paa offentlig Jnteresse, idet en Stiftelse af denne Art saa trøstende kommer Forældre imode, hvor det gjælder at rette Børns skjæve Legemsbygning. Man erfarer af denne læseværdige Piece, at det væsentlig dreier sig om, at Barnet i sin tidligere Alder, ved de ved Jnstitutet værende hensigtsmæssige Indretninger, sættes istand til at modarbeide de sig dannende De formiteter. Beretningen gaaer nærmest ud paa deels at aflægge et offentligt Regnskab og deels at meddele Forældre den fornødne Underretning om Jnstitutets Localiteter, om den brugelige Behandlingsmaade, om Underviisningen, Pleien, Opdragelsen, Betalingen ov Som bekjendt, erholdt Kammerraad Langgaard i Aaret 1833 ti Aars udelukkende Privilegium paa Oprettelsen af et orthovædisk Jnstitut i Kjøbenhavn, hvortil han indkjøbte store Taborg, en halv Miil fra Hovedstaden. J Aaret 1834 indlagdes sex, i 1835 tyve, i 1836 tolv, i 1837 otte og i 1833 syv Patienter, saa at der ialt i Jnstitutet har været behandlet 53, nemlig 44 af Qvindekjønnet og 9 af Mandkjønnet. Middeltallet af de Syge, som paa samme Tid have ligget i Cur der, har efter 1835 omtrent været 30. For Øieblikket er Patienternes Tal 28. Den Erfaring, som er gjort i andre orthopædiske Jnstituter, og som her er funden bestyrket, er den, at Foranledningerne til Skjævhed i Rygaden er en Slaphed, Atonie, i Musklerne, som ofte er Virkning af medfødt Sygelighed og fornemmelig af Mangel paa tilstrækkelig Udvikling af Muskelkraften, der atter maa søge sin Grund i vor hele nuværende Opdragelsesmaade, som især for Pigebørn eensidig udvikler de aandelige Evner paa de legemliges Bekostning. Hovedmidlerne, som herimod anvendes, ere: 1) Strækkesengen, 2) gomnastiske Øvelser og 3) kolde Søbade. For Cuur, Pleie, Spise- og Drikke, Vask og Underviisning osv. betaler hver Syg aarlig 650 Rbd. – Man seer nu, at en Torvedag endelig er bestemt for Hobroe, hvilket vistnok var en saare heldig Jndretning, saa at man kun maa undre sig over, at det skulde vare saa længe, forinden samme blev bevilget, da man ei engang indseer, hvorledes et Savn som dette i denne nærsomme Bye hidtil har været afhjulpet. Ved en saadan Torvedags Oprettelse var det at ønske, at Omegnens Landboere fra forst af kunde enes om, paa Torvedagen at tilføre deres samtlige Sæd paa selve Torvet, og et, som saautidigen skeer saavel her som i saamange andre Kjøbstæder, i Provindsen, at lade Torvet uforsøgt og indkjøre Sæden, hos een eller anden bestemt Kjøbmand. Denne Ustik er til aabenbar Skade saavel for Sælger som Kjøber. Sælgeren, kan nemlig paa denne Maade tilføre Kjøbmanden de usleste Producter af Kornvare uden at denne ret vel kan cassere den Mands Sæd, som i en lang Række af Aar har leveret ham den, medens Bonden, benyttende sig heraf forsyner Kjøbmanden ofte endog med saa jammerligt Agterkorn, at det ingensinde burde modtages. Kjøberen maa derfor forstaae at opveie Tabet af saadanne Kornsorter med Urtekram og andre Varer af tilsvarende Værdi, hvilket ved dette giensidige Forbindtlighedsforhold, som paa begge Sider er lige skadende, afføder en Tusthandel, som ei er at rose og som kun gaaer ud paa at forøge Productet ved meest mulig Sammenlanding af Agterkorn og Vragsvare. Saalænge Kjøbmanden, derfor i denne Henseende ei gaaer fordrende tilværk og paastaaer at betale Sæden efter Vægt ved at give Godtgjørelse for Overvægt, vil Bonden stedse fortsætte denne Leverance af sit mindre gode Korn, imedens han til eget Forbrug tilbageholder det fremmer Korn, der som meelrigere yder størst Fordeel i Huusholdningen. Torvet er derfor Stedet, hvor alle Bondens Kornvare burde forhandles af Handelstanden, hvilket skeer i alle større Byer; dette er Stedet, hvor Kjøbmanden kan udvælge sig den rene og gode Sæd, og hvor Bonden ved at tilkjøre sit Agterkorn eller, som det kaldes Svinekorn, snart vilde ophøre med slette Leverancer, som her ei vilde finde Afsætning, medens den vindskibelige Bondes Omsorg for at levere gode Kornvarer snart vilde finde fortjent Løn, hvilken derimod under nærværende Omstændigheder i Almindelighed udebliver, da Bonden sædvanligviis faaer sit Blandingskorn forholdsviis bedste betalt. Kjøbmandens ubetingede Pligt er det derfor, med Strænghed at vraae og cassere ureen og slet vægtig Sæd, og alene at lade Vægten gjøre Udslaget, thi i Landboens agt staaer det stedse at forhøie Kornets Vægt ved efterKastningen at fratage Sæden mere eller mindre Agterkorn, som kun ved Skjødesløshed eller med Forsæt tilbageholdes. Skal vort jydske Korn derfor stedse stige i Credit i Udlandet og ved større Forædling opnaae det Værd, der selv under vanskeligere Conjuncturer vil sikkre det Afsætning, da er en saadan Bestræbelse et agtværdigt Maal for vor Handelstand at arbeide imøde, ligesom det i national Henseende er af stor Betydenhed, i Udlandet at forhverve det danske Korn et hæderligere Navn, end det, hvormed det i ældre Tid har været betegnet, medens det stedse blev tilsidesat for østersøisk Korn, som dog i ingen Henseende kan maale sig med vore gode danske Kornvarer, naar disse ere omhyggeligen behandlede.