Den Vest-Sjællandske Avis, 1821-11-17
Oversigt over vort Solsystem og over Verdens Bygning. (Af Flørkes Unterhaltungen). Allerede i Menneskeslægtens første Dage giorde Himmellegemerne, som udbrede Lys og Varme, det største Jndtryk paa Menneskene. Hines Glands opvakte deres Beundring, og det Velgiørende i disse Legemers, Alt oplivende Virkninger, rørte deres ufordærvede Hierte. Endnu uskikket til at hæve Siælen, fra disse pragtfulde Skikkelser, til deres usynlige Aarsag, blev Naturens umyndige Søn staaende ved dem selv, og tilbad dem som selvstændige guddommelige Væsneer, af hvilke han maatte vente Lykke og Ulykke. Deraf erholdt den ældgamle Solens Tieneste sin Uddannelse i Høiasien som det tidligst cultiverede Land, og udbredte sig til alle Retninger, med de udvandrede Colonier; hvorpaa den efter mange Vandannelser og Tilsætninger gik over i Grækernes og Romernes Religion; deraf opkom Jldens Tilbedere, som indtil denne Dag have vedligeholdet sig ved det caspiske Hav og paa andre Steder, hvor en jordisk altidvarende Flamme giver deres Overtroe Næring. Selv i den nye Verden, fandt ligeledes Europæerne Spor til Solens Tieneste, og de kunne maaskee endnu findes der, hvad enten Nationerne der have modtaget dem udenfra, eller ogsaa deres Forfædre, ligesom Asiaterne og andre Jord-Beboere, giennemtrængte af Ærefrygt, af sig selv bøie deres Knæe for Solen, Dagens straalende Dronning. For os ere Sol, Maane og Stierner vistnok ingen Guder mere. Christendommen har allerede forlang Tid siden fortrængt de ældste Nationers Poesie, og ført os tilbage til paa en fornuftig Maade at betragte Naturen. Vi see i dem kun Skabninger af den store Aarsag til alle Ting, som vi ogsaa have at takke for vor Tilværelse. Skabninger der ligesom vi, kun i et længere Tidsrum, ere underkastede alt Endeligt Skjebne. Desuagtet drage Sol, Maane og Stierner vor Opmærksomhed i høi Grad. til sig. Siden Astronomerne med Maalestokken i Haanden have giennemforsket Himmelen, ere saa mange uventede Opdagelser, som synes at overstige Menneskenes Fattevne, bragte for Dagen, og som aabenbare os en Uendelighed af Underværker. Synes allerede Jorden os umaalelig med Hensyn til dens Rum og Mangfoldigheder, hvor meget maae vi da ikke forbauses over Himmellegemerne, som overgaae vor Planet Tusinde ja Milliongange i Overflade og Masse; over Verdener, som befinde sig i de forskielligste Forhold, hvor Alt maae have en anden Skikkelse, en anden Natur, end vi kunne tænke, ja kun abne det. - Hvor begynder Guds Verden i det Smaae. Hvor hører den op i det Store, Den er, endskiøndt for os undforskelig, overalt grændseløs. – Bleve Himmellegemerne derfore fratagne os som Guder, saa træde de ved de nyere Undersøgelser desto nærmere til os, og tilbyde os en uendelig Mark til Betragtninger. Lykkelig er den, som river sig løs fra Jordlivets Tummel, og hæver sit Blik engang med Eftertanke til dem, Betragtningen deraf bringer altid Fordeel, og naar det paa den ene Side ogsaa kun erindrer os om Ubetydeligheden, af vor Tilværelse, saa ville vi paa den anden Side dog lære at agte os som Væsner, hvilke den jordiske Tand ikke altid tilfredsstiller, og som ere berettigede til at see en stor Fremtid imøde. For at fatte det rette Standpunkt til at skue indi Verdens Bygning, som er saa umaalelig, maae vi udgaae fra Solen, efterat have betragtet den og de Legemer, som omkirkle den. Slutningen fra den til andre Sole kan dog ikke være saa utilladelig ved al den Forskiellighed, som bestandig kan finde Sted i andre Solsystemer." Stor er den glimrende Stierne, som giør Dagen for os klar, – forbausende stor – Naar man har gjort nogle Reiser og har dannet sig et beskueligt Begreb om Jordens Omkreds, saa beundrer man Rummet af de Lande og Have, som igge ved Siden af hinanden. Men hvad ere de jordiske Rum imod Solens Allerede Solens Giennemsnit indbefatter over 113 af Jordens Giennemsnit eller meere end194000 Mile, og dens Omkreds i Æqvator over611000, hvorimod Jordens Omkreds i Æqvator har kun 5400 Mile. Jordens Overflade kan med alle sine Lande og Have ligge imellem 12 til 13000 Gange paa Solens Overflade, og naar Solen var huul, saa kunde næsten 1 1/2 Million Jordkugler ind pakkes i dens Rum Man kan imidlertid let udsige Tal; men man tænker ofte kun lidet ved dem. For at gjøre sig et beskueligt Begreb om Jordens forholdsmæssige Størrelse imod Solens, kan man tage en Ært, hvoraf omtrent 4 gaae paa en Rhinlandsk Tomme, og holde denne imod en Kugle af 28 1/2 Tomme i Giennemsnit, da vil Ærten være Jorden, og den alenstore Kugle Solen, ja sætter man Jorden med Maanen, som omkirkler den i Solens Middelpunkt, aa vilde Maanen, endskiøndt den er 51000 Mile Cortfjernet fra os, dog kun omtrent have halvt opnaaet Solens Halve Diameter. Jngen Dødelig vil vel nogensinde formaae at giætte sig til af hvilken Masse Solens Legeme bestaaer, vi kiende jo ikke engang det Jndvendige af vor egen Planet. Skarpsindige Mathematiker have blot udfundet Loven for Himmellegemernes giensidige Tiltrækning af den Maade, hvorpaa Plancterne løbe omkring Solen, og igien blive ledsagede af deres Drabantere, og deraf i det mindste beregnet Mængden eller Tætheden af Massen i disse Legemer. Saaledes veed man nu, at Solen overgaaer vor Jord i Henseende til det indvendige Rum eller Jndhold henimod 1 1/2 Million Gang; men er dog ikke sammensat af saa tæt en Masse som den. Nøiere beregnet udgiør den eiendommelige eller specisiske Vægt af dens Masse, i Giennemsnit taget, kun 13 af Jordens, altsaa endnu ikke ganske i deraf. Jmod 1 Kubikmiil af Jordens Masse af Mellemvægt maatte man altsaa lægge noget meer end 4 Kubikmiil Solmasse af Mellemvægten deraf, paa Vægtskaalen, for at faae lige Tyngde. Da nu Jorden i det Hele er 5 1/2 (nøiere: 5, 48) Gang saa tung, som en lige stor Masse Vand er, og veier omtrent 4 Qvatrillioner Pund, saa giver sig deraf tilkiende, at Solens Vægt udgiør omtrent 1 1/2 Qvinqvillion Pund. (Nøiere 1 Qvinqvillion og 448079 Qvatrillioner hvorved det vistnok ikke kommer an paa et Par Qvatrillioner). Solens eiendommelige Vægt er derfor ikke saa betydelig, som man maatte formode det i Betragtning af dens Størrelse, og den Sammenpresning, som dens Dele ere underkastede ved det store Tryk, ved de store Lag, som ligge oven paa hinanden, dog bliver der nok tilovers til at sætte os i Forbauselse. En Steen falder i den første Secund 15, Fod, men paa Solens Overflade 389. Solens Tiltrækningskraft paa dens Overflade er altsaa 26 Gange saa stærk som hos os. Vilde et Menneske som veiede 150 Pund gaae paa Solen, saa vilde han i sit eget Legeme have en Byrde at bære paa, af 3900 Pund. Den stærkeste Athlet maatte altsaa trykkes til Jorden og qvæles ved sin egen Vægt. Vi vilde ikke formaae at udstrække en Arm der, thi vi maatte da løfte Vægten af 26 Arme. Der kan altsaa allerede af denne Grund, næsten slet ikke nogen Skabninger af Jordisk Bygningsmaade existere paa Solen, ikke at tale om de nødvendige Forskielligheder i alle andre Forhold. Alt hvad der skal bevæge sig maae enten bestaae af en utroelig fiin Masse, eller være begavet med stor Muskelkraft, hvilken vi vistnok ogsaa iagttage ved nogle springende Jnsecter, som kunne kaste Laar 60 til 80 Gange saa langt bort, som de selv ere lange. Ved denne forholdsmæssig saa store Muskelkraft vilde disse Jnsecter paa Solen imidlertid kun formaae at hæve sig lidet over Grunden, og naturligviis, blive overhovedet snart trætte af deres Bevægelser. Jngen af vore større Dyr kunde der giøre et eneste Spring. Det falder vel ingen mere ind at tænke sig Solens Overflade som en brændende Jld, som de Gamle ja endog som mange af det sidste Aarhundredes Pysiker gjorde. Man er tvertimod overbeviist om, at Solen, ligesaa godt som Planeterne er et i sig selv mørkt Legeme, kun omgivet med en lysende Armosphære. Nyere Jagttagere have endog allerede opdaget paa Solen Landskabspartier, og mange Ringbierge, af det Slags som Maanen udviser, men tildeels af den Størrelse, at hele Jorden kunde ligge i deres Huulninger. Det er aldeles ikke usandsynligt, at et saa uhyre stort Legeme maae have paa sin Overflade Hjevnheder, Forhøielser og Fordybninger, Biergstrækninger og Dale af forhausende Størrelser, da vi finde lignende ved alle Himmellegemer, som vi nøiere kunne iagttage. Jordens Bierge og især Jmaus, Bogho og Mustag, i Asien have Tinder af 24 til 27000 Fods Høide; ligesaadanne Biergspidser sees paa Maanen, endskiøndt den er ikke nær saa stor som Jorden. Venus som næsten kan maale sig med vor Planet, har ved dens sydlige Pol et Bierg paa 6 tydske Miles Høide. Hvorfore skulde ikke den uhyre Sol besidde Bierge af flere hundrede Miles Høide, som man der vil have opdaget dem. Men forsaavidt som disse Opdagelser ere gjorte ved Hielp af Solens Pletter, som man temmelig almindelig antager for Steder i Solens Atmosphære, som mangle Lys, synes de meget mistænkelige. Man maae bruge stærkt anløbne eller farvede Glas, for ikke at blive biendet af den overordentlige Glands. Men det er umueligt igiennem disse Glas at see svagt oplyste Steder. Hvad man seer, er, efter min Beskuelse, kun svagere Lyspartier, som have Liighed med Bierge og Dale. Ja den hele Forestilling om Sol pletternes Natur erholder et andet Udseende ved de nyeste Jagttagelser om at de bedække og begrændse hinanden. Det er indlysende, at de ikke ere Steder i Solatmosphæren som mangle Lys; men virkelige mørke Legemer med en skyeagtig Omgivelse, som trække hen nærved Solens=Atmosphære. Hvad de ere vide vi ikke, Rog ere de imidlertid ligesaa lidet som Slakker; thi Solen har undertiden i Maaneder. ja i hele Aar ikke det ringeste Spor af Pletter. Det Mærkværdigste ved Solen for os er vistnok dens Glands. Da man endnu holdt den for at være en brændende Jld, søgte man Beviset derfor i denne Glands og i den Omstændighed, at dens Straaler varme og at de tænde med stor Heftighed naar de ved et Brændeglas blive forenede i et snevert Rum. Men alt denne forudsætter ikke nødvendig, at Solen er en Jld. De jordiske Legemers Opvarmelse ved Solens Lys, er høist sandsynlig blot en chemisk Virkning af Lysstraalernes Materie paa Jordstoffet, eftersom de besidde Evne til at lade Varme frembringe hos sig. Naar man stiger oppaa et høit Bierg føler man paa Haanden Solstraalernes brændende Virkning, og Sneen, som ligger ligger lige under dem, synes slet ikke at være bleven angrebet; thi den modstaaer Solen hele Sommeren igiennem uden at tøe bort. Solens Lys afviger ogsaa andre Henseender fra den jordiske Jld.