Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1767-07-31
Den Omstændighed overtalte Magistraten at spørge Soldaten. Hvad der bevægede ham til den Declaration, Jntet uden min Samvittighed, svarede han, som nu vogner, og fraraader mig at tillade uskyldig Blods Udgydelse, forestillende den Sag saa plausible, at Raadet ganske blev confunderet. Saa meget udrettede dette, at Executionen blev opsat, og baade Soldaten og Søe=Røveren begge førte udi Arrest til nærmere Examination. Denne tagende Resolution foraarsagede stor Tummel iblant Almuen. Nogle, som havde hørt Søe Røverens Ord over Borde, og huskede at denne Soldat havde visket ham noget udi Øret, giettede derpaa, at Soldaten maatte have aftalt med Søe-Røveren, at lade sig hænge udi hans Sted. Det Røgte løb snart omkring Byen som Lyden af en Stormklokke, og blev ved den Leylighed frembragt for Prindsen af Oranien, der befalede, at den arresterede Soldat skulle føres for ham; efter saadan Ordre blev Soldaten fremstillet, som fik det Spørsmaal af Prindsen: Om han var den Mand, der vilde lade sig hænge for den anden, Soldaten bekiendte der Sagens rene Sammenhæng, og hvad der havde bevæget ham til den Resolution, beskrivende derhos de mange Feldttog han havde bivaanet, de store Farligheder han var gaaet igiennem, de troe Tienester han havde gjort, tilleg gende omtrent disse Ord: Hvad har jeg nu for alt dette, da man har aftakket mig paa min gammel Alder, min Kone og mine Børn maa svælte af Hunger, jeg selv udholde et kummerligt Liv, og omendskiønt mine graa Haar ere Spaamænd, at jeg snart kan vente Ende paa min Elændighed, saa ere mine Efterladte ikke derved hiulpne; men dersom jeg lader mig hænge for denne Mand, som vil betale mig 100000 Gylden i saa Fald, saa efterlader jeg min Hustrue og mine Børn større Midler til Arvepart, end jeg selv havde eyet min ganske Livs-Tiid; Naar denne Sandhed røgtes, saa kan ingen fornuftig Mand udlegge mig til Vanære, at mit Legeme hænger i Galgen. Den antagne Spot for Verden, bliver mig bedre betalt, end alle de Tapperheds Vidner samme Legeme har baaret udi Arre efter Krigs-Blessures. Endelig sluttede han sin Tale saaledes: Det kan være Søe=Røveren ligemeget, enten jeg døer i Galgen eller fortiener Pengene og dog beholder mit Liv, naar kuns han ikke mister Livet, saa kommer det an derpaa om han pardoneres for Døden imod at han betaler mig den udlovede Summa, og naar det kunde bringes dertil, saa havde vi begge opnaaet, vor Ønske. Denne Proposition fandt bifald hos Prindsen af Oranien, som ved sin høye Myndighed gjorde det Udslag i Sagen, at Søe-Røveren maatte udbetale Pengene til Soldaten, og derved kiøbe sig fri for Galgen. Den Retfærdiges sidste Scene. - Hvilken Bort med Forhænget. - Skueplads. - Nærmer eder med Erbødighed til Guds Æres Tempel, J. Dødelige Til den Retfærdiges DødsSeng. Kommer, seer Mennesket! Masken er borte. Kommer Vellystige, kommer Vantroe! her er Lægedom. - A hvilket ynksom Syn! Smerter, Piner, Naturens Skræk, Gravens Fælhed, ja mere: De Kierestes stønnende Sukke; En skrækkefuld Trøst, alle forenet. Hvad ynkværdigere, hvad forskrækkeligere, Men see, hvilken Fryd, hvilken Roe frembryder af dette fæle Mørk! Hvor er nu den naturlige Døende, den forskudte Orm, See med hvilken Majestet han ophæver sig i Helligdommen! Hans Forhold er et Testamente til alle: Rigere end Mammons Efterladenskab, Hvorfra kommer dog dette Forunderlige, Naturen staaer forhavset; Fornuften studser. Hans Gud opliver hans Siel, hvilke lysende Flammer. - Tys! hans sidste Pust! - O salige Henfart, Sielen henfoer med brændende Sukke. - Hvor tændes herved de Omstaaende! De see; de røres; de græder Fryds og Sorgs beblandede Sukke. O Menneske! glem aldrig denne Scene Taget af et udkommet Skrift, kaldet: Forsøg til fri Poesie i det Danske Sprog, hvoraf et indbunden Exemplar paa Adresse=Contoiret er indlagt til Forhandling for 1 Ort.