Aalborg Stiftstidende, 1842-07-02
J Anledning af Hs. Maj. Kongens forestaaende Reise. Naar en Konge besøger sit Folk - da er det ingen tom Lystighed, men en høitids- og betydningsfuld Stund, thi det veed, at Kongen da kommer, for selv med eget Øie at skue, for selv at overbevise sig, om Folket er saa lykkeligt som Han ønsker, om det i Virkeligheden modtager de Velgierninger, Han har tiltænkt det, og for selv at see Folkets Brøst der hvor den er tilstede og behover den qvægende Lægedom fra Oven. Naar en Konge besøger sit Folk - da er det en betydningsfuld Stund, ikke blot for Folket, der med Længsel har imodeseet Landsfaderens Komme, men ogsaa for Kongens betroede Mænd, baade dem, der troe sig høie og dem, der endnu have Foden paa det lavere Trin; thi de vide, at Kongen kommer, ikke for at høre Smigerens tomme Ord af dem har han nok i de Høieloftssale, hvor de ikke kunne undgaaes – men for at erfare, hvorledes hans vise og milde Villie trindt om i Landet efterkommes; for at vide, om Hver retteligen gjør sin Dont, for at kjende Folkets lykkelige Tilstande, men ogsaa for at kjende dets Savn; for at vide, hvad der er virket til at fremkalde de første, men ogsaa for at vide Ophavet til de sidste. Naar en Konge besøger sit Folk – da er det derfor Sandheden han kommer for at høre: det er ved den han vil oplyses og opklares om hvad der endnu maatte være skjult for hans prøvende Blik. Thi ikke besøger Danmark Konge sit Folk for paa et Potemkinsk Skuffebillede at skue frugtbar Herlighed der, hvor kun den golde Nøgenhed er tilstede. De sande Tilstande vil han vide, om disse vil han overbevise sig. Jkke de kalkede Vægge er det, der fryde hans Øie, men han vil vide, om ogsaa Alt inden disse svarer til det frisk skinnende Ydre. Jkke Herrens smykkede Templer, ikke Retfærds festkrandsede Gudinde, ikke Viisdommens prangende Symboler er det, der tilfredsstille hans Hjertes Trang, men vide vil Han, Landsfaderen, om ogsaa hver Dag er en saadan Fest i Herrens Huus; om ogsaa Themis hvert Aarets Dag, under Udøvelsen af dens Tieneres Gierninger, holder Retfærdighedens Vægt, om ogsaa de vise Lærdomme ei som afbrukken Blomst prange paa Læben, men under omhyggelig Røgt ere indpodede i de unge Hjerter, hvis Frugt de skulle frembære. Naar en Konge besøger sit Folk - hviler derfor et stort Ansvar paa de Mænd, han satte, i Lidet og i Meget, til at vaage over sine Undersaatters Vel: et Ansvar, stor især for hver den, der føler, at det ikke er blot den flygtige Stund det gjælder, men at han ogsaa i Tiden har et høiere Regnskab at aflægge. Thi Kongen kommer for at see, det Folk, der er fjernet fra hans personlige Omhu, og de Mænds Gierning, der ere fjernede fra hans forskende Blik. Han kommer for at see Tingene saaledes som de ere, saaledes som de vilde frembyde sig for hans Øie, hvis han uforberedt og uventet stod iblandt os. Naar en Konge besøger sit Folk - da maa derfor, og det kan ei noksom gjentages, Sandheden, og Sandheden i alle Retninger, lyde for ham, saaledes at hans Komme kun benyttes til Fyrstens eget og Landets Gavn, ei til at tjene forfængelige eller andre Øiemeed. Da vil den kjærlige Drot dobbelt føle Tilfredsstillelsen over at have gjæstet sit Folk, da vil det jublende Folk dobbelt føle Glæden over at have jævnet Stierne for en elsket Konges Vandring i dets Midte.