Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-05-11
Preussens Monark har afsendt sin General von Bischoffswerder, strax efterat han kom tilbage fra Wien, til nye Underhanlinger om de Franske og Polske Sager i Petersborg. Om Rygteter sandt, at Hs. Majestæt tilligemed Kronprindsen og Prinds Ludvig reiser til sine Westphalske Lande, og at Hertugen af Brunsvig skalcommandere de Preusiske Tropper, som drage til Feldts imod Frankerig, vil Tiden snart vise. Ved en kongelig befaling er i Halle det Callenbergske Jnstitut til Jødernes Omvendelse i sin nærvænende Form og Jndretning ophævet, og Jndkomsterne henlagte til det der værende Wasenhuus. - Den bekiendte Doctor Bahrdt har i Halle endet sit uroelige Liv den 22de April. Om Frankerigs nærværende Tilstand. Skrevet i August og September 1791. 1ste Brev (*)De spørger mig, kiere Ven, hvad jeg tænker om Frankerigs nærværende Tilstand, Hvad mig synes om de mange Sribenteres Støy, som med hæse Stemmer udraabe Forbandelse over det ulykkelige Frankerig? Hvad jeg dømmer om de anstikkende Egenskaber af en saa frygtelig afmalet Frihedssyge, De har just truffet den Punkt hvorover jeg gjerne udlader mig, thi jeg maa strax sige Dem, at jeg er en Ven af den Franske Revolution uden at være en sværmerisk Tilbeder, af samme, og uden at miskiende de Feil og Mangler, som virkelig ere saadanne. Ligesaa lidet troer jeg at andre Stater behøve en saa voldsom Forandring, og hader de Frihedsapostle, om uden Kald dertil, med en forvirret Hierne eller fordervet Hierte prædike Oprør i roelige og fredelige Lande. Men jeg seer og med Mishag, hvorledes mange offentlig beskæmmer sig selv for det hele opklarede Europa, og sætte deres Lunger, i Bevægelse ved at udpibe Frankerig med deres Halvskillings=Pibe. Herom vil jeg nøiere forklare min Mening; dog i Forvejen beder jeg, at De forunder mig den Opmærksomhed, som man skylder en upartisk Dommer, thi at jeg er en saadan, derom vil De snart blive overbeviist. Allerførst maa jeg da tale om de forskiellige Domme, der fældes over Frankerig, og dernæst anføre Noget til at giendrive de utallige Løgne, som udspredes om dette Rige. - Een Deel, og jeg troer den klogere, seer Sagernes Gang an, og opsætter sin Dom for det første indtil Sagerne have udvklet sig. - En Anden tager heftig Andeel i Frankerigs Skiebne, hans ophidsede J Taget af det Tydske Maanedsskrivt der Welthurger 1ste Bind 1ste Hefte. Phantasie drømmer sig tilbage i den gyldne Alder, som efter hans Meening paa nye fremspirer i Frankrig; han seer kun det Skiønne, Store, Prægtige, der saa ulykkeligen glimrer i den Misundeliges Øine, han taler stedse ikkun om Frihed og Patriotisme, han kommer i Varme, saasnart der tales om det nye Frankerig, og hans Hierte hopper, naar han forestiller sig en Nationalcocarde. Denne Deel, den mene det nok saa godt, har megen Uret. Hvad der giør dens Hierte Ære, forvirrer paa samme Tid dens Forstand. Thi hvorfor tage Partie ved blot at være Tilskuer, Det er vel Beviis paa en fiin Følelse, naar vi med Liv og Siel tage Deel i alt Skiønt og Godt, som endog ikke angaaer os; men det er dog ligesaa beviisligt, at denne fine Følelse ikke sielden giør os ulykkelige, da den er Aarsag til, at Hiertet ikke styres af Fornuften. Overalt troer jeg at Partie=Tagelse i dette Tilfælde bør ganske misbilliges. En Tredie finder sin Hiertes Glæde i Frankerigs Forandring, allene fordi han hader Adel og Geistlighed, fordi Stændernes Lighed smigrer hans Stolthed, fordi det vilde til fredsstille hans Ærgierrighed naar han kunde sige til sig selv; jeg har Deel i Regieringen, thi jeg vælger, lige saavel som nogen anden, Nationens Repræsentantere, eller fordi han misunder de Rige og Store, o. s. v. Denne Klasses Godhiertighed og rene, Sinddeelag turde vel Pychologen kalde i Tvivl. Den Fierde dadler Frankeriges Constitution, blot fordi han er en Adelsmand, eller Geistlig, eller Besidder af et Privilegium, eller fordi han ved en ligedan Forfatning i sit Fædrenland vilde tabe, noget. Denne er den uædle og egenyttige Deel, hvis Bevæggrunde ingen Ædeltænkende kan holde dem tilgode; Dog er Adelen derunder meest at undskylde. Hvor stor er ikke, besynderlig i vort kiere Tydskland, Antallet paa de Adelsmænd, som desværre intet eye paa Jorden, uden deres Adelskab, og som sandelig ikke kunde miste denne, uden at blive ganske ulykkelige. Grave maade ikke, og de skamme sig ved at tigge: de blive da Officierer og Domherrer og denne sidste Tilflugt vilde størstedelen tabes, naar man ved saadanne Embeder ikke tog Adelskab længer i Betragtning, men saae paa Forteinester. Fremdeles er det for og meget godt, at der hos os gives en Stand, af hvilken man kan tage de Folk, som i Spidsen af vore Medkrigere lade sig skyde ihiel for nogle faa Daler maanedlig; en Sag, som en Bemidlet af den høiere borgerlige Klasse, ligesaalidet som den Lærde, eller i Almindelighed Een, der har lært noget bedre, end at myrde Mennesker, eller være Natvægter, sielden har Lyst til at prøve; og dog maa man have saadanne Folk, der lade sig betale halv med Ære og halv med Penge for denne besværlige Tieneste. De Uadelige, som ikke besidde denne høie Følelse, foragte en saadan Betaling, efterdi man hidindtil ikke har kundet bruge Ære til at mætte Maven. Vi ville altsaa tilgive de Adelige, om de ikke uden Skræk og Angest kunne tænke paa Stændernes Lighed, og besynderligen de Nye=Adelige, for hvis unge Adelskab det var en evig Skade, om det saa tidlig skulde uddøe. - Dog jeg opholder mig for længe ved denne Klasse. - Den Femte, hvortil vel den største Hob kan henføres, deraisonerer og declamerer over de Franske Stats=Reformatorers Ubillighed, over Constitutionens Feil, o.s. v. Han dadler og spotter, fordi han ikke forstaaer bedre. Men til at kunde bedømme den Franske Revolution og Constitution hører meere end et Hoved fuldt af Jndbildinger og en Smule sund Menneskeforstand. Man maa kiende Frankerig selv, dets sørgelige Tilstand for Revolutionen, Maaden hvorpaa de Franske opdrages, alle Drive= og Spring=Fiedre i den nær ske Maskine, og fornemmelig Reformatorernes Bevæggrunde, naar man tilbørlig vil bedømme. Revolutionen og den nærværende Constitution, og tale og begges Virkninger: man maa ikke troe alle Avis=Fabler, eller efterabe enhver uforstandig Svadser, men man maa selv have været i Frankerig, naar man ikke herom vil snakke hen i Taaget. - Den Siette finder alt i Frankerig lastværdet, fordi hans Jnteresse byder, ham at finde det saaledes. Enten er det Hoftone, og den maa man jo efterabe, eller Fyrsten har en Aarsag til at være misfornøiet med National-Forsamlingen, og Sværmen af Nikkeduker og Smigrere lee da af fuld Hals over de Fran skee, eller den ængstlige Regent frygter, at hans Undersaatter skulle lade sig anstikke af Frieheds sygen, og gaae frugtsommelige med Oprør, han behøver da ikkun at yttre sin Frygt for en Eneste, saa tilsmiles ham strax bifald af Tusinde (ifald hans Land rummer saa mange der hyle det hele Land fuldt af de Franske Democraters Gruesomheder, Anarchiets Elendighed, Rebellionens skrækkelige Følger og andre Ting, som kun have Sted i deres eget Hoved; og de giøre vel heri; thi det skaffer Penge, Æresbestillinger, o. s. v. Det er sandt, der findes tvertimod ogsaa Folk, som ikke billige denne Maade at giøre sig yndet paa, eller ville efterfølge samme, men de ere sieldne nu omstunder Til disse sex Klasser, troer jeg, at man kan henføre alle dem, som i vort Tydske Fædreneland tale og skrive over Frankerigs nærværende Tilstand. Ulykkeligviis ere, til Skam for Tydskland, mange iblant de Skrivende, som nedsette sig i hine uædlere Klasser, og som i tort et à traversspotte over Frankerigs nye Forfatning. Om disse især, og om de Usandheder, som de udbrede, vil jeg i næste Brev meddele Dem min Mening. 2det Brev. Jeg sagde Dem, kiere Ven, at det er en Skændsel for vort Fædreneland, at saa mange af vore Skribentere, dog ikkun af den mellemste Klasse, opløfte deres hæse Stemme imod Frankerigs Befrielse, og jeg troer at kunde bevise denne Sats for enhver. Vi ere Tydske, og regne os derved til et ærligt, frit og af sin gamle Troe og Dyd stolt Folk - og vi skulle være misundelige paa et Folk, der trækker sin Hals ud fra det meest trykkende Aag? Vi Tydske, der tale saa meget om Tydskhed, vi, der giøre os saa meget til af vor saa gunstig erkiendte Nationalcharakter, vi skulle laste et fra os nedstammende Folk, fordi det engang havde Mod til at blive frie, Vi, hvis ubestikkelige Troeskab fordum fremstilledes som et bebreidende Mønster for de stolte Romere, vi skulle nu lade os henrive af nedrige Fordomme, miskiende vore egne Grundsætninger, og laane vor Stemme til det foragtelige Guld, Vi, der indbilde og at være komne saa vidt frem i enhver Deel af Opklaring, vi skulle legge en Nation det til Last, naar den sætter Mennesket og Borgeren, paa nye ind i sine naturlige Rettigheder, dristig sønderriver Fordommes Baand, og i et Øieblik svinger sig op i de store Grækeres og Romeres Sphære, Vi Tydske skulle af Misundelse, Vindesyge, Forfængelighed, Egoisterie o. s. v. lade os leie til at være Despotismens Herolder, Hvilken Skændsel, Og denne Skændsel træffer os. Britterne, som vi saa slavisk ære, forglemme det indgroede Nationalhad, og glæde sig ved de Franskes Frieheds=Feste, overalt tager den ædlere Deel varm Andeel i Frankerigs Velgaaende; Selv Polen, hvorOpklaringens Morgenrøde neppe frembrød, kappes med de Franske, vore største Mænd give det ædle Folk, som med uhørt Mod, rev Slavelænkerne af sig, deres bifald, og dog nære vi endnu saa mange Skribentere, der vove at laste dette ædle Folk, og derved paatrykke os selv et undsletteligt Brændemærke. Hvilke ere vel Aarsagerne til disse os saa vanærende Skriverier, Den første er sandelig Uvidenhed, Ubekiendtskab med Frankerigs forrige Elendighed og nu begyndende Lykke, forudfattede Meninger om de Franske og deres beundringsværdig udførte Revolution. Vi ere, trods saa mange store Mænds Apologier, dog endnu vante til at bedømme de Franske blot efter de Spradebasser, Vindmagere og Lykkejægere, som flyve over Rhinen til os, for at profitere af lourdise allemande. De Franske have samme Ret til at bedømme de Tydske efter de ødsle og tølperagtige Baroner, som reise til Paris, for paa den letteste muelige Maade at blive skildte ved deres Penge og Helbred. Ligesaa retfærdig vilde vi handle, naar vi fra de Jtalienere, der løbe om og sælge Musefælder, eller trække og med Murmeldyr, vilde slutte til Jtalienernes Nationalcharakteer. Alt dette vide vi ret vel, men vi have nu eengang fattet en skæv Jdee om de Franske, og nu var det, hvor latterligt, Skam igien at forlade denne Jdee. Vi holde de Franske alle tilsammen for svækkede, flygtige, vellystige, pralende og usolide Skabninger, fordi vi ikkun kiende dem fra denne Side. Men jeg tør dristig paastaae, at enhver Tydsker af Forstand, som har været i Frankerig, har fattet Kierlighed til denne elskværdige Nation, og er med ganske andre Begreber reist bort fra den. (Resten følger.)J Christiania er opretter et corresponderende Topographisk Selskab for Norge, hvis Hensigt er at samle og udbrede Kundskab og sikkre Efterretninger om dette Rige. Stiftamtmanden Hr. Kammerherre Moltke er Selskabets Formand, Hr. Doctor og Rector Treschow, Præsten til Opsloe Hr. Keyser, og Conrector Mag. Rosted dets Censorer, og denne sidste er tillige Redacteur af den Norske Topographiske Journal. Selskabets Sekretair og Casserer er Hr. Hartwig. Lemmerne i Selskabet vare allerede 91.