Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-06-23
Det er et mærkværdigt Særsyn, at Spil til alle Tider og i alle Lande, hos alle Folkeslag og i alle Stænder har udgjort een af Livets behageligste og meest attraaede Tidsfordriv. Skakspil, det sindrigeste Spil vi kjende, er ogsaa det ældste, Historien veed at nævne, og spilles den Dag i Dag er, ligesom for mange Aarhundreder, saavel i Araberens Telt som i Jslænderens Hytte. Nogle tilskrive dets Opfindelse Grækephelten Diomedes, andre de to græske Brødre Ledo og Tyrtheno, der, om man paastaaer, piinte af Hunger, søgte at formilde denne Smerte ved hiin Morskab. De største Helte synes at have lagt fortrinlig Vindpaa dette Spil, og deres Enthusiasme for det var saa stor, at intet synes at kunne forstyrre dem deri. Om Tamerlan fortælles, at han var en stor Skakspiller, og at han var sysselsat med dette Spil det afgjørende Slog med Bajaget, den tyrkiske Keiser, der blev slagen og tagen til Fange. AlAmin, Kalif af Bagdad, skal have spillet Skab med sin Frigivne Kuthar i samme Øieblik, da AlMenun's Tropper beleirede Staden med saa stor Heftighed, at det var paa Nippet, den skulde tages med Storm. Dr. Hyde anfører en arabisk Antedote om Saracenerne, efter hvilken Kalifen, skal have udraabt, da han advarede ham mod den me Fare: "lad mig dog være i Fred; jeg seer jo lig kan gjøre Kuthar skalmat!" Carl den Første skal have været i Færd med at spille Skak, da man bragte ham Tidenden om Skotternes endelige Beslutning, at sælge ham til de Engelske, men dette foruroligende Budskab bragte ham saa lidet ud af sin Fatning, at han vedblev at spille med største Rolighed, og ingen kunde mærke, at det Brev, han havde modtaget, underrettede ham om nogen vigtig Sag. Kong Johan spillede Skak, da de Deputerede fra Rouen kom for at underrette ham om, at Philip August beleirede deres Stad; men han vilde ikke høre dem, førend han var færdig med Spillet. A. Hvittfeld fortæller, at Kong Waldemars Dronning spillede Skak med een af sine Kammerfruer, da det blødige Slag ved Howa stod paa, som bestemte hendes Gemals Skjebne. Men vi behøve ikke at gaae tilbage i Oldtiden for at opsøge Exempler paa den mageløse Enthusiasme, hvormed mange Mennesker hengave sig til dette Spil, endnu i vore Dage finde vi lidenskabelige Skakspillere i Mængde. *) Men hvad der ved *) Det vil ikke være interessant at finde her, hvad Montagne dømmer om dette Spil. "Jeg haver og flyer det," siger han: "fordi det er ikke Spil nok, og fordi det morer alt for alvorligen, da jeg skammer mig ved at anvende den Opmærksomhed derpaa, der kunde være tilstrækkelig til en gavnlig Ting. Alexander havde ikke saa travelt med at berede sit berømte Tog til Jndien, og mangen en anden med at opløse et Spørgsmaal, som hele det menneskelige Kjøns Vel beroede paa. Hvor meget foruroliges ikke vor Siel ved denne latterlige Morskab, naar ikke alle Nerverne anspændes første Øiekast synes endnu besynderligere, er den Lidenskabelighed, hvormed næsten Folk af alle Stænder hengive sig til det lede Kortspil, der ikke engang kan kaldes nogen Morskab eller Øvelse for Forstanden. De fleste Menneskers bedste Timer, det vil sige, de Timer, hvori de troe at burde skaffe Siel og Legeme en behagelig Hvile og en passende Qvægelse mod Livets mange trættende Sysler, helliges ikke Naturen og dens Betragtning, men Kortspil, som er det evige Refrain, der gjenlyder i Conversationslivet. Neppe er noget Selskab samlet førend Spillebordet maa frem, og med Kleerknegt i Haanden glemmer man Mad og Drikke, ja sig selv med. Selv naar man om Sommeren tager ud paa Landet, saa er Spillesygen den Dæmon, der forfølger os midt i Naturens yndige. Skjød. Moralisterne havenvel søgt at undskylde Spillesygen saa godt som de kunde. De have paastaaet, at Kort vare en probat Modgift mod hiin giftspyende Hydra: Bagtalelse, der saa lettelig indsniger sig og saa rundelig finder Næring i de fleste Selskaber. Men denne Undskyldning betyder, naar man nøiere undersøger den, virkelig ikke meget. Til Bagtalelse bliver der altid Tid nok tilovers, og alt hvad man kan sige her er, at Kortspil kan forhale, men aldrig undertrykke Medisancen. Men hvad er da, vil man maaskee spørge, Aarsagen til, at de fleste Mennesker, uden Forskjelpaa Rang og Stand, Alder og Kjøn, er Kortspillet saa lidenskabelig hengivne? Hvorfor lægger man sig ikke med samme Enthusiasme efter Musik, Malerkonst, Digtekonst, Naturbetragtning, og anvender sin Tid og sit Pund paa disse langt behageligere, langt mere lønnende Aandsysler, Hvorfor foretrække endog de meest tænkende Mennesker en barnagtig Leeg med malede Kortblade, der be derved Hvor meget giver det ikke enhver Leilighed til, at lære at kjende sig selv og dømme rigtigen om sig selv. Jeg seer og gjennemskuer mig selv i ingen Stilling mere almindelig. Hvilke Lidenskaber opvækker det ikke hos os: Vrede, Fortrydelse, Had, Utaalmodighed, og en heftig Ærgjerrighed efter at vinde, i Ting, hvori det vilde være tilgiveligere at gjøre sig en Ære af at tabe: thi en sjelden og ualmindelig Overlegenhed i ube idelige Ting, anstaaer en Mand af Ære kunstandig fremlægges efter ens Regler og ens Love, der som oftest forvolder Ærgrelse, Chicane og Drillerier, for Beskjæftigelser, der bestandig lede Aanden til nye Gienstande, styrke og opløfte den? Aarsagen er den: at i ingen Syssel finde de menneskelige Lidenskaber en større Næring eller en større Tumleplads end i Spil. Forfængelighed og Ærgjerrighed ere de to første Lidenskaber man møder her. Ved Spillebordet ere vi alle Børn. Jo mere vi overvinde vor Modpart, desmere smigres vor Forfængelighed; og mere vi tabe, desmere saares den. Den menneskelige Natur viser sig her i sit sande, men vist ikke i sit fordeelagtigste Lys. Glimre, herske og undertrykke, det er Spillerens bestandige Formaal. Men denne Forfængelighed og Ærgjerrighed ledsages af endnu andre langt lavere Lidenskaber, nemlig Pengegjerrighed, Egennytte og Had. Den uegennyttigste Mand bliver til den afskyeligste Pengepuger, naar han ved Spillebordet kommer i Lidenskab. Alle Slægtskabs= og Venskabsbaand opløses og glemmes her. De deligste Øine, som med deres Demants kroge kunne fange den fælleste Hai i Elskovs Hav, lyse som Kattesine i Mørke, naar Makkeren har udspillet et eneste urigtigt, Kort. Mænd, som ere Kierligheden selv, og som nogle Gange om Ugen formane deres Medborgere, til at beherske deres Lidenskaber, bære deres Skjebne med Taalmodighed og elske deres Næste som sig selv, stampe med Fødderne og fnyse og støie og bande ved Spillebordet for en lumpen Kløverknegts Skyld. Kort sagt, paa denne Lidenskabernes Tourneerplads nødes vi til at tilstaae, vi ere alle Jyder for vor Herre, og her gjøre vi desværre den sørgelige Erfaring, at Lidenskaberne ved Culturen vel kunne paalægges Lænker, men aldrig ganske tæmmes. De ligge, som Løver, Tigere og Hyæner i et Menagerie, ganske rolige saa længe man holder Fangeburet godt lukket, men de yttre igjen deres sande Natur i det Øieblik, de kun finde Leilighed til at slippe løs.