Den Vest-Sjællandske Avis, 1817-06-24
(Fortsat.) Vi komme nu til de offentlige Foranstaltninger til Sundhedens Vedligeholdelse eller til dens Gienopreisning, efterat den er tabt, og maae derved først henvende vor Opmærksomhed paa de Personer i Staten, som ere betroede Omsorgen derfor eller paa Lægerne. Den bekiendte amerikanske Læge Professor Rusch i Philladelphia har for nyelig opkastet et Spørgsmaal; der i Fald det havde været af theologisk Jndhold, seer ud som det var taget af Præstepinen, nemlig det, hvorfor døe de Syge af Sygdomme, som kunne helbredes, vi ville høre hvorledes den lærde Professor besvarer det. Han tilstaaer at de fleste Syge døe af Sygdomme, som i sig selv ere helbredelige; men at der gives tre Aarsager, hvorfor de døe, enten er det Lægernes Feil, eller de Syges egen Skyld, eller deres Skyld som varte dem op. Lægernes Skyld er det, fordi mange af dem mangle det naturlige Talent til deres Fag (Forstand til at anvende hvad de have lært og til selv at observere). Fordi de ikke fortsætte deres Studeringer, naar de først begynde paa at praktisere, saa holde de op med at studere og de optegne ikke engang deres egne Jagtagelser, derfore udgive de saa ofte de Jagtagelser for de nye, som ere gamle, derfore bruge de de samme Lægemidler i alle Lande og til enhver Aarstid til de Sygdomme, som have det samme Navn, fordi de ere enten skiødesløse i deres Sygebesøg, enten komme for sildig til den Syge, eller ikke besøge, ham ofte nok og i de vigtigste Øeblikke eller ikke lægge Mærke til alle Omstændigheder; og endelig fordi de blot besøge de Rige og forsømme de Fattige, eller fordi de ikke ville af Frygt for deres Kredit vove paa at bruge en stærkere Medicin, naar den Syge allene kan frelses derved, eller endelig fordi de skrive deres Recepter skiødesløst og utydeligt, hvorved mange Patientere ere bragte i Graven, og de ikke see efter hvad der foregaaer i Apothekerne ved Medicinens Tillavning. – De Syges Skyld er det fordi de ikke formaae at bedømme hvilken Læge der er den duelige Mand og ofte foretrække Charlatanen for den beskedne og erfarne Læge, fordi de for sildigt kalde Lægen til sig, eller ikke ville bruge den Medicin han foreskriver, eller rette sig efter hans Forskrifter. Mange Syge døe alleene af at de ikke kunne tvinge deres Lyster og holde Maade i deres Nydelser, saaledes vilde kun faae Mennesker døe af Podogra, naar de kunne lade være at drikke Viin og andre stærke Drikke. Overdreven Frygt under Sygdomme og Sindslidelser lægge mange i Graven, en engelsk Officeer, som under sin Sygdom blev heftig vred paa sin Opvarterske, fordi hun ikke gav ham saamegen Viin og Øl, som han forlangte, døde pludselig. Endelig er det en Feil af de Syge, at de spørge flere Læger til Raads, især naar det træffer at disse ikke ere eenige; man kan blive helbredet efter forskiellige Methoder; men de maae ikke bruges paa engang. – Deres Skyld, som skulde oppasse de Syge er det mangengang naar disse døe, da de ofte enten er skiødesløse i deres Forretning, eller selv ville indblande sig i Kuuren, f. Ex. indbilde sig at Patienterne ikke behøve den fulde Dosis eller en større end den Lægen foreskriver. Der gives endnu nogle andre Aarsager, som kunne bevirke at de Syge døe af Sygdomme, som lade sig helbrede, saaledes at andre Læger, end den som har Patienten under Behandling blande sig ind i Kuren de besøge ham som Venner, de spørge da om Raad og give disse uden at kiende Omstændighederne nøie. Offentlige Blade bringe mange skadelige Lægemidler og Kurmethoder i Forslag; endelig ere ogsaa Lægernes Klammerier til Skade, da Tiltroe hos de Syge til Lægekonstens Sikkerhed, bliver derved svækket. – Denne Tid er forbie i Danmark, det er blot de poetiske Magter som her leve i Krig sammen, de medicinske have sluttet Fred med hinanden. Kampen om Nellike-Roden, om det chirurgiske Academie o. s. v. ere forglemte; Lægernes militaire Høvding, den vittige Tode har længe slumret i Graven; derfor er deres nyeste Historie her i Landet ogsaa mager, ligesom enhver anden Fredshistorie. J Roeskilde er Kall, i Slagelse Michelsen selv gaaede af den Dødens Vei, som de anvendte deres Liv paa at afholde andre fra at betræde og den nyeste Historie om Lægerne maae indskrænke sig til at fortælle, at en Hr. Weil har under 31te December f. A. faaet Tilladelse til at skiære Liigtorne; eller at en Distriktschirurg ved Navn Frankel har i Aar udgivet en Afhandling om Tænderne, som man i Addresseavisen ligefremt har beskyldt for at han har oversat fra et tydsk Skrift, uden at nævne dets Forfatter, see Dagen No. 113.