Ribe Stifts Adresseaviser, 1790-04-16
Fortsættelse af Rigsraadens Grev Herman sons Tanker om Sverrigs Tilstand ved den opkomne ulykkelige Krig med Rusland. ( See forrige Avis Nummer 15.) Det er at befrygte, at dette vil endnu mere blive følet. Dersom Sverrig ingen Undsætning faaer af en Engelsk eller Hollandsk Flaade, men skal allene forsvare sig imod den Russiske og Danske, hvad maae man da ikke befrygte af disses Overlegenhed, Hvilken Usikkerhed for de Svenske og Finske Havne, og hvad vilde i et saadant Tilfælde den talrigeste Armee udrette imod Fienden, Til at forebygge Følgerne af Ruslands og Dannemarks Forening i det forestaaende Feldttog hielper ingen Trudsler eller Erklæringer. Dannemark har intet, hvormed det kan undskyldige sig for Rusland, saafremt det ikke faaer Anledning til at sørge for sin egen Sikkerhed. Det kan være troeligt, at Dannemark vil af erobringssyge fortsætte Krigen, og gjærne see sig berøvet et saa retmæssigt Pak skud. Af det, der har gaaet for sig, kan man let falde paa de Tanker, at Søemagterne og Kongen af Preussen alvorlig arbeide paa at skille Dannemark fra Rusland. Deres politiske Systen kræver det, og derved bliver der en Fiende mindre; men at de med lige Alvorlighed arbeide paa Fredens Jstandsættelse med Rusland, dertil er endnu intet Skin. Endelig kan jeg ikke med Taughed forbigaae, at imedens alt dette forefaldt i Gothenborg, blev ingen af de Herrer Rigsraader kaldet, omendskiøndt der forekom Ting af saadan Vigtighed, at de i Folge Regieringsformens 16 Paragraph ikke burde have været afgjorte uden foregaaende Overlæg med Rigsraaderne. Det Franske Hoffes Mægling blev først uden deres Vidende antaget og siden forkastet. Havde den ikke været antagelig. saa burde det første ikke været skeedt; hvilket kan give Frankrige en grundig Anledning til Misfornøielse, og i Fremtiden blive følet paa mere end een Maade. Hr. Elliot yktrede strax sin Misfornøielse over Hans Kongelige Majestæts i Trykken udkomne Erklæring til Prindsen af Hessen, og fik derpaa det skriftlige Svar, at Hs. Kongel. Majestæt, selv ikke troede Beklagelserne over de Norske Troppers Opførsel; men havde kun villet trøste sine egne Undersaattere. Dette Svar sendte Hr. Elliot til Prindsen, og erklærede tillige, at hverken han eller den Preussiske Gesandt havde havt mindste Andeel deri, men at de tvertimod havde fraraadet et saadant Skridt; at Hr. Elliot ved en anden Opførsel vilde tilsidesætte den Agtelse, han skyldte en Fyrste, at han tillige vilde handle ubilligt imod de Norske Tropper, der fortiente Berømmelser for deres Opførsel, og at intet kraftigere Beviis kunde gives paa hans Uskyldighed, end Hs. Kongel. Majestæts eget Svar. Dette, saavelsom Hr. Elliots Breve, og Prindsens Svar paa Hs. Majestæts Erklæring er nu i de offentlige Tidender bleven hele Europa bekiendt. De beskyldninger og Trud fler, som findes i Erklæringen, forsvinde, Hr. Elliot er frikiendt for dem begge, og de kunne, ingenlunde tilskrives de i Gothenborg da værende tvende Gesandtere. Havde Rigsraadet kunne forebygge en saadan Brevvexling, var Hs. K. Majestæt og Riget bleven derved beviist en ikke ringe Tieneste. Nu er den skeet, og Tiden vil lære hvilken Indflydelse den vil have paa de forestaaende Underhandlinger. Med de offentlige Jndkomster og Finantserne, der vise den indvortes Styrke, seer det endnu flettere ud.