Berlingske Tidende, 1775-10-01
Vi underskrevne Joseph Clavico og Maria Lovisa Caronhave ved dette Document fornyet de ofte igientagne Løfter, som vi have gjort, at være hinanden ævig troe, og forbinde os til, saasnart mueligt er, ved Egteskabs Forening at opfylde disse Løfter. Til Bekræftelse derpaa have vi mellem os opsat og underskrevet dette Skrift. Madrit den 26 Mai 1764. Maria Lovisa Caron. Joseph Clavico. Inderlig glade over denne lykkelige Forandring tilbragte vi Aftenen med hinanden, og om Natten Kl. 11 reyste jeg til Aranjues. Efter at jeg der var ankommen gav jeg strax vor Gesandt en omstændelig Efterretning derom. Han var af den Godhed, at rose mit heele Forhold meere end det havde fortient; men han raadte mig tillige, ey at lade Hr. Grimaldi vide noget af alt, hvad som var skeet, af Frygt for, derved at skade min tilkommende Svoger, Jeg begav mig til denne Minister; han tog meget vel mod mig, læste Clavicels Brev, gav sit Samtykke til Egteskabet, og ønske min Søster al muelig Lykke, men lod sig tillige forlyde med, at Don Joseph Clavico havde kundet spare mig denne Reyse; den indførte Skik var i saa Fald at skrive til Ministeren. Jeg foregav, at den eeneste Aarsag til min Reyse var den Begierlighed, som jeg havde efter, at giøre ham min Opvartning, førend jeg vilde bede ham om, at give mig nogle Gange Audience, hvori jeg havde meget vigtige Ting at tale med ham om. Ved min Tilbagekomst til Madrit fandt jeg følgende Brev fra Clavico. Desee her min Herre, den skammelige Billet, som roulerer overalt omkring, saavel ved Hoffet, som i Staden. Min Ære er derudi paa den grueligste Maade bleven beskiæmmet. Jeg kan ikke lade mig offentlig see, saalænge man tænker saa nedrig om min Characteer og min Ære. Jeg beder Dem, min Herre paa det indstændigste, at lade Publicum see den at mig underskrevne Billet, og udsprede Gienparter deraf. J. midlertid, indtil Publicum bliver bedre underrettet, er det raadeligt, at vi i nogle Dage ikke see hinanden. Man maatte ellers tænke, at hiin skammelige Billet var den ægte, og den, som nu blev seet, falsk og opdigtet. De forestille sig, udi hvilken Jammer saadan en Beskiæmmelse maae sætte mig, og troe, min Herre, at jeg er &c. Clavico. Han havde lagt i sit Brev en falsk og afskyelig Concept, som var gandske forskiellig fra hans Haand. Jeg blev sortrædelig over den Slutning, som Clavico havde draget af dette skammelige Papier, og hastede at give ham de kierligste Jrettesættelser derfor, han laae til Sengs. Saasom eendeel af hans Sager vare blevne tilbage hos Portuques, saa sendte jeg ham strax der fornødne Linnet, og for at trøste ham i henseende til hiin opdigtede Billet, lovede jeg ham, naar han igien blev restitueret, at ville tage ham overalt omkring med mig, som en retskaffen Mand og min Broder. Vi gjorde Aftale med hinanden om Anstalterne til min Søsters Bryllup, og efter hans Anmodning bragte adskillige at hans Venner mig Dagen derpaa til General vicarius, til den Rommerske Notarius og fleere. Derpaa kom jeg meget fornøyet tilbage til ham, og sagde til ham, i det jeg omsavnede ham min Ven, den Forbindelse, som vi staae i med hinanden, tillader mig, at tale frit med Dem. Dersom De mangle reede Penge, saa modtage De min Børs, hvori De skal finde 100 Qvadrupler og andre Guldstykker. Det skal omtrænt i alt udgjøre 9000 Livres Franske Penge. De sende min Søster deraf 25 Qvadrupler til Baand, og her ere Juveler og Fran miste, man skal sende Deres Sager efter Dem; De har 6 " Muulæsler til Deres Tieneste. J det seeneste i Morgen tilig maae De tiltræde Deres Tilbagereyse til Frankerig; jeg skulle ikke være i Stand til at beskytte Dem imod den a mindelige Opstand, imod saa strenge befalinger, og jeg skulle være utrøstelig, dersom nogen Ulykke skulle hændes Dem i dette Land." De skynde sig bort. Medens jeg anhørte ham, grad jeg ikke, men siden faldt efterhaanden store Vand Taarer af mine Øyne, hvilke mit Hiertes store Beklemmelse havde der samlet. Jeg var sandse løs, stum. Gesandten blev meget bevæget derover, og ved en reen og frivillig Tilstaaelse, at jeg havde Ret, forekom har alle mine Jndvendinger, men paastod tillige at jeg maatte skikke mig i Nødvendigheden, og undflye en vis Ulykke. Og hvorfor vil man da straffe mig, da De selv, min Herre, tilstaaer, at jeg i enhver Post har Ret, skal Kongen lade en uskyldig arrestere, som paa det haardeste er bleven forurettet? – Ja min Herre, den Kongelige Ordre, som vi have faaet, maae følges. Dette Onde er skeet, førend man blev bedre underrettet om Sagen. De reyse bort, Hr. Beaumarchais, De reyse bort, siger jeg Dem. - Men, min Herre, hvor skal jeg hen i min nuværende Tilstand? - Deres Hoved er i den største Forvirrelse Hr. Beaumarchais! De flye et uundgaaeligt Onde. - Ak, min Herre, hvad vil min Venner sige, hvad vil mine høye Beskytterinder i Frankrig tænke om mig? - De være derfor ubekymret; jeg vil skrive til Frankerig, man skal troe mig paa mit Ord. - Og min Søster, min Herre, min ulykkelige Søster, som er ligesaa uskyldig som jeg - De tænke paa sig selv, for det øvrige skal blive draget Omsorg. - Ak Gud, skulle saadant være Frugten af min Reyse til Spanien. - De gaae, igientog Hr. d'Ossan uophørlig. Han tilbød mig med største Ædelmodighed Penge, dersom det skulle fattes mig derpaa. - Min Herre, jeg har Penge. Et Tusinde Louis i min Børs, og toe Hundrede Tusinde Franker i min Brevtaske skal forskaffe mig Midler til at hævne denne empfindtlige Beskiæmmelse. - Ney, min Herre, det tilstæder jeg ikke. De er recommenderet til mig. De reyse bort: jeg beder Dem derom, jeg raader Dem det, og jeg skal endnu gaae videre, dersom det behøves. - De pardonere mig. Jeg forstaaer dem ikke, min Herre, jeg forstaaer Dem ikke meere. Gandske forvirret begav jeg mig derpaa ind i de mørke Gange af Parken ved Aranjues. Jeg komstedse længere bort fra mig selv og tilbragte der Natten i den heftigste Urolighed. - Da jeg fast havde besluttet, enten at omkomme eller at hævne mig, gik jeg om Morgenen derpaa til Stats Ministeren Grimaldi. Udi hans For Gemak hørte jeg adskillige Gange Hr. Wahl nævne. Denne Ærværdige Mand, som havde forladt Ministerium allene for at giøre en Hvile Punkt imellem sit Liv og sin Død, var i Hr. von Grimaldi Huus. Da jeg erfarede saadant, lod jeg mig melde hos ham, som en Fremmed, der havde Sager af yderste Vigtighed at sige ham. Jeg blev indladt til ham; den ædelste Udseende opvakte Tillid i mit Hierte. Min Herre, sagde jeg til ham, jeg har ingen anden Fordring paa Deres Bevaagenhed end formedelst min Ulykke og mit Fædreneland. De er selv fød i Frankerig, og har været der i Tieneste; siden den Tiid har De i dette Land giennemgaaet alle Grader af Berømmelse i den borgerlige og Soldater Stand, men alt dette giver mig ikke saa meget Mord til at tage min Tilflugt til Dem, som den sande Ædelmodighed, hvormed De frivillig, og med reene Hænder har tilbagegivet Kongen det farlige Ministerium i Jndien da en anden derved havde kundet samle Millioner. De have vidst, tilligemed Nationens Agt at erlange Kongens Fortroelighed. Han kalder Dem endnu stedse sin Ven. De kan endnu giøre en ædel Gierning, min Herre, den anstaaer Dem at redde en Franzos, som er i Fortvivlelse, og som sætter sit Haab endnu allene paa saa ædelmodig en Mands Beskyttelse. De er en Franzos, sagde han, dette Navn er en vigtig Recommendation hos mig. Jeg har bestandig elsket Frankerig, og ønsker at kunde til Dem afbetale endeel af den Forbindtlighed, som jeg er Frankerig skyldig. Men De skielve; Deres Sind er i stor Urolighed; sæt sig ned, lad mig høre Deres Gienvordigheder; de maae være forskrækkelig store, som er at slutte af den Forvirrelse, hvorudi jeg seer Dem bestædt. Han befalede strax, ey at lade nogen komme ind; hvorpaa jeg, en ubeskrivelig Tilstand af Frygt og Haab, bad ham om Tilladelse, at maatte forelase ham den fuldstændige Journal over mit Forhold i Madrit fra den første Dag jeg ankom der: Deskal min Herre, paa denne Maade lettere kunde indsee mine Tildragelsers Sammenhæng, end ved en uordentlig Fortæl ning, som jeg forgiæves skulle forsøge at foredrage Dem. Jeg læste for ham min Journal. Hr. Wahl søgte efter haanden at bringe mit Sind i Rolighed, og bad mig ey at læse saa hastig, paa det at han desbedre kunde forstaae mig; han forsikrede mig tillige, at min Fortæling gik ham til Hierte. Efterhaanden som Tildragelserne forekom, leverede jeg ham i Hænde Brevene, og alle skriftlige Vidnesbyrd, Men da jeg kom til criminel Klagen, til den Ordre, at sætte mig i Arrest, hvis Fuldførelse af Hr. Grimaldi allene var bleven nogen Tiid udsat; til vor Gesandtes Begiering, til det Raad, som han havde givet mig, at reyse bort, og hvilket jeg, som jeg reent ud tilstod ham, havde sat mig imod, havende fast besluttet, at omkomme, eller at erlange Retfærdighed af Kongen, saa stod han op, omfavnede mig kierlig, og raabte høyt: Vist vil Kongen lade Dem vederfares Retfærdighed. De har Ret til at forlade sig derpaa. Hr. Gesandt d'Ossumhar, uagtet sit gode Sindelav mod Dem, været nødt til, at agte paa sin Gesandtskabs Post; men jeg, jeg vil af alle Kræfter befordre Deres Havn. Ney, min Herre, man skal ikke kunde sige, at en retskaffen Franzos har forladt sit Fædreneland, sine Venner, sine Forretninger, sine Fornøyelser, at han er reyst 400 Mille for at staae en ulykkelig og uskyldig Søster bie, og at han fordreven fra dette Land skulle tage i sit Hier Hierte tilbage med sig til sit Fædreneland det afskyelige Begreb om den ædelmodige Spanske Nation, at de Fremmede ingen Ret kunde finde hos samme. Jeg vil ved denne Leylighed antage mig Dem som en Fader ligesom De have antaget sig Deres Søster. Jeg er den, som har recommenderet denne Clavice til Kongen. Alle hans Forbrydelser ligge mig til Last. Gud hvor ulykkelige ere de Mænd, som besætte Embeder, i den Henseende, at de ikke kan anvende Omsorg nok, for tilstrekkelig at udforske alle dem, som de vil bruge, og, uden at videdet, omgive sig med Bedragere, hvis skiændige Gierninger alt for ofte blive skrevne paa deres Regning. Saadant, min Herre, er for mig saa meget vigtigere, da denne Clavico, efter at han havde begynt at udgive et Slags Ugeskrift, og ved sit Embede havde faaet Adgang til Ministerium, havde med Tiden kundet komme til anseelige Embeder, og jeg skulle ikkun have foræret min Konge en Skiælm og et ont Menneske. Man undskylder en Minister, naar han har taget Feyl i at vælge en uværdig Person; men saa snart han seer samme tegnet med aabenbare Skiendsels Stempel, bør han for sin egen Skyld. strax jage ham fra Embedet. Jeg vil give alle Ministre efter mig et Exempel derpaa. - Han ringede, han lod spende for og førte mig til Palladset. J Forventning af Hr. von Grimaldi, som han havde ladet give Beretning om det altsammen gik denne min ædelmodige Beskytter til Kongen, anklagte sig for min nedertrægtige Modstanders Forbrydelse, og var saa ædelmodig at bede om Forladelse derfor. Han havde med Jver besørget hans Befordring, og med langt større Jver drev han paa hans Fald. Hr. von Grimaldi kom. Begge Ministrene lode mig komme ind. "De oplæse Deres Journal, sagde Hr. Wahl i Fyrighed til mig; der er ingen ædel Siæl, som jo maae blive ligesaa rørt derved, som jeg er bleven." Mit Hierte var i den største Bevægelse; det slog heftig i mit Bryst. Jeg læste alt hvad jeg forhen har fortalt, med Hidsighed og Eftertryk. Kongen var nu bleven tilstrekkelig underrettet, og gar Ordre at Clavico skulle afsettes fra sit Embede, og ævig være forviist af hans Tieneste. Ædle og søelsomme Siæle, troe J, at den Tilstand, hvorudi jeg da befandt mig, kan med Ord beskrives. Jeg udstammede Ærbødigheds og Taknemmeligheds Udtryk Mit i heftig Bevægelse satte Hierte, som nyelig havde bruset af en overmaade stor Hidsighed mod sin Fiende, udskeyede nu paa den anden Side, og begyndte at velsigne den Ulykkelige, hvis Nedertrægtighed havde forskaffet mig saa høy og uskatterlig en Lykke, som jeg ved Thronens Fødder havde erlangt. Kongens Naade gik saa vidt, at han sendte Bud til den Franske Gesandt, hvor jeg spiste til Middag, og lod ham sige, at han maatte paalegge den Franzos, som just nu havde er langt en saa besynderlig Satisfaction, at tilsende ham en omstendelig Beretning om alt hvad som i Palladser var bleven læst og besluttet. Gesandten, som var ligesaa meget rørt derved som jeg gav mig 3 af sine Secretairer, som i nogle faae Timer havde afskrevet min Journal med alle dens Bielæg. Han bragte det alt sammen til Kongen, som lovede at lade dette Verk forvare, og var saa naadig at erkyndige sig, om jeg var fornøyet.