Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-05-10
Skarpretteren Mahmuds Skjebne vil blive værre end Selims; Han skal erfare, at Janitscharerne ere mere bidske end Hundenes Tænder. - Sultanen, som blev stedse meere forbittret, lod bestandig flere Mennesker, som bleve mistænkte forat have gjort dette Vers, gribe og henrette uden Lov og Dom. Fruentimmer som havde raabt, Leve Janitscharerne, Ned med Nizam Diedid! bleve puttede i Sække og kastede ud i Bosphorus. Der blev snart sat Jld paa forskiellige Steder i Staden og flere end tusinde Huse afbrændte; Luerne grebe om sig indtil Murene af Seraillet og man har ikke i det sidste Aarhundrede seet en saadan Jldebrand. En Maaned derefter udbrød der Jldebrand i Scutari, og ved en tredie Jldebrand afbrændte end Caserne i Nærheden af Seraillet. – De Hhamals eller Last dragerne, et anseeligt Laug, bleve indviklede i samme Skjebne. Nogle bleve ombragte i Constantinopel, andre bleve forviiste til Asien hvor ogsaa Døden ventede paa dem paa Regieringens befaling. Det blev bestemt, at ingen af disse Lastdragere maatte forblive i Constantinopel, og deres Haandtering blev overdraget til Armenier ne. Ogsaa bleve Sprøitefolkene udtagne af denne Nation og Tyrkerne bleve satte til Side. (Disse have nu nyelig gaaet den samme Vei, formodentlig deels for at tilkiendegive sin Misfornøielse med den Russiske Regiering, som har paataget sig at protegere Armenierne, og vel fornemmelig for at bemægtige sig dette flittige og rige Handels=Folks Formue. Forresten er dette dobbelte System, nemlig Tilhængernes af det gamle og af det nye Krigsystem af stor politisk Vigtighed i nærværende Øieblik, og kan let foranledige Begivenheder, hvorved det Ottomanniske Rige kan pludselig gaae til Grunde. Det er værd at see hvad der vil komme ud af alt dette og tillige at erfare hvorledes den tappre Mand Hussein Aga vil forholde sig imod Russerne.) Forfatteren beretter følgende om Mahmuds nye Tropper. Sultanen har selv klædt sig som Oberst for Nizam Diedid, det vil sige let og elegant. Han lader sine Soldater gierne excercere paa de offentlige Pladser i Staden og uddeler ofte Gratificationer iblandt dem. Folket indfinder sig derved i Mængde, og betragter denne nye Excercise med Beundring; men Forfatteren paastaaer, at han aldrig har seet noget mere grotesk. Endskiøndt der ikke udkræves megen Geometrie for at afstikke en lige Linie, saa er det dog umueligt for disse Soldater at holde sig i ordentlig Række og Geled, ikke heller kunne de vænne sig til at holde Skridt med hinanden. Deraf fremkommer en høist comisk Uorden og en uregelmæssig Bevægelse; man seer ikke allene den eene at lægge Geværet paa den venstre og den anden paa den høire Skulder, men endog at de ikke holde Skridt med hinanden, saa at Bevægelsern, istedet for at gaae for sig paa samme Tid, komme efter hinanden og have noget modsigende ved sig. For at drive det latterlige derved endnu videre, saa bestaae Compagnierne af 40 Mænd, som ere gamle nok til at bære Geværet, og omtrent af 60 Drenge, som neppe have Kræfter til at bære det. Det samme fortælle de Russer af Gesandtskabet i Constantinopel, som ere nyelig komne tilbage fra denne Sald. De bleve paa Veien nødte til at løbe ind i en Tyrkisk Havn, og faae der de nye Tropper exercere, og deriblandt mange Drenge paa 12 Aar. Aarsagen dertil er, at Sultanen har ingen rigtig Tillid ved sin nye Milits til de gamle Tyrker, og troer derfor han bør tage ganske unge Mennesker dertil, som bedre finde sig i at lade sig afrette paa den nye Maade. Derfor klager han og saa over i sit bekiendte Hattischeris, at Rusland ikke vil give ham Tid til at bringe sit nye System til Modenhed). Denne Armee, som er bleven organiseret i Hastværk, synes derfor at være en Carrikatur paa de Europælske Tropper.