Viborger Samler, 1775-02-13
Tanker og Erindringer. ved Samlerens Giennemæsning Nr. 4. Ved den første Sats, angaaende Klage over Mangel to paa Anviisning til Jordens Frugtbarheds Formerelse efter hver Jordarts forskiellige Beskaffenhed, har jeg egentlig intet at bestille, aleene jeg giver den høistærede Hr. Forfatter i Almindelighed at betænke de Forsøgs Forskiellighed, som kan giøres til Jordartens Forbedring i en Have f. Ex. eller en liden Plet Jord og paa en heel Mark: Den første har man, deels formedelst Beliggenheden, deels formedelst dens korte Udstrækning saaledes under sin Disposition, at man dermed kan anstille Tredie Aargang. alle To alle muelige Forsøg, men den sidste ikke saa. Vore Landmænd, hvilke vel ikke, som vi, hente Klogskab fra Biblioteket, men ere dog ikke derfor uskikkede til at betænke deres egen Fordeel, eller ganske uvirksomme til at iverksætte de rimeligste Forsøg, vide at behandle deres Jord paa Marken efter visse almindelige bekiendte Regler, som lagttages saavel ved Jordens Ompløining, som ved dens Bedyngning; f. Ex. den seede Jord, hvis øverste Stratum eller Jordskjold stikker dybere, pløie de dybere; den tørre og sandige derimod ompløie de ikke saa dybt, at de skulle opkaste Sandet, som ville hindre Sædens Frugtbarhed: Den kolde Jord forstaae de at bedynge med den varmeste Giødning af Hestemøg, - den heede og tørre derimod med Kormøg og Dynd, som de arbeidsomme og vindskibelige blant vore Jordbrugere opgrave af udtørrede Fiskedamme og sumpige Steder; Den vaade og sure Jordart forbedre de med Mergel paa de Steder, hvor denne ei endnu noksom bekiendte eller i sin fulde Brug førte Naturens Gave kan haves; og hvad der skulle giøres mere til Markens Forbedring, seer jeg nu fast ikke, uden at vore kiere Jordbrugere ville lære at blande deres Giødning med den allerbeste Jord, som dertil med Flid maatte udsøges, og adskillig Slags Aske, som indeholder en Lundsalt, der, som bekiendt, fremlokker Jordens frugtbringende Kraft, formeere deres Giødning paa alle muelige Maader (og hvormange vare ikke muelige, som sielden, eller aldrig bruges) og give deres Jordden fornødne Hvile. En stor Feil, som begaaes ved Jordens Behandling, er uden Tvi denne, at vore Bønder foretage sig mere Jord til Dyrkelse, end de formaae ret at tilberede, hvoraf flyder megen Skade: Deres magre Bester udmattes, deres Arbeide forspildes, og deres Sæd forødes, da man dog synes uden Møie, Møie at kunne demonstrere en Bonde, at det er bedre at dyrke een Ager, som giver f. Ex. 8 Traver Korn, end 2 Agre, som samlede frembringe intet meere, men hvad der forleder dem tildette Foretagende, veed man vel. Herom var meget at sige, men jeg holder mig kun til Hr. Forfatterens Klage over Mangel paa Leilighed til Kornvares Afsættelse og den deraf flydende store Skade for Landet i frugtbare Aaringer, hvilken Sats, som inden sine Grændser er rigtig, han behager strax at strække saavidt, at han synes ganske at misbillige vore Ønsker til Jordens Frugtbarhed og ansee deres Opfyldelse som en Syndestraf. Denne haarde Sætning optager han endog til Beviis, ja Beviis af Erfarenhed, som det stærkeste; Erfarenhed, heder det, " siger os, at Landmanden ikke kan sælge sit Korn, men maa lade det henligge unyttig paa sine Lofter, " formedelst den ringe Kornpriis, Hvorfra, spørges, tager nu den Mand sine Udgivter, som har sine Jndkomster i Penge. Dette forstaaer jeg ikke, det skulle vel hellere hede: i Korn; thi den som har sin Jndkomst i Penge, vinder jo ved lette Tider, da Korn=Provisionen, som en vigtig Udgivt i Huusholdning, kan haves for billig Priis, den anden derimod taber derved. Herpaa anføres det sidste Frugtbarheds Aars ubehagelige Frugt for Proprietairer, Landmænd og Jordbrugere, men Conclusionen bliver langt mildere end man af det foregaaende skulle forestille sig; thi i Stedet for at sige os. Heraf sees, hvor stor Straf den rige Kornhøst kan blive, eller, er for Landmanden, heder det snarere tvertimod: "Dette er ikke anført som en Klage over rige Haster; thi de ere altid Herrens Velsignelse over Landet, men fremsættes kun som et Beviis paa, at den overflødige. dige Høst ogsaa trykker nogle; og sandt nok, det bliver og det høieste, som kan komme ud af Hr. Forfatterens Beviis. Her tør jeg ikke spørge; Hvorledes trykkes Landmanden, naar han i de frugtbare Aaringer avler ungesær dobbelt meere end i andre, og hvad Skade tager han, naar han avler f. Ex. 100 Tønder Rug a 1 Rigsd. 2 Mark, da han før avlede kun 50 Tønd. a 2 Rigsd. 4 Mark, Thi Svaret er tilrede: Hvad nytter dette, Han mangler Afsætning for sin større Forraad, den han før havde for den ringere, dette eene trykker ham. Nu vel da, saa vil jeg forsøge, om Knuden ikke maaskee kan løses paa en anden Maade: Udi de mindre frugtbare Aaringer nydes de allerfleste Bønder, efterat de tidlig har udsolgt eller udleveret deres liden Forraad af Korn, til selv at kiøbe, mange end- og fra Juul til Høstetiden, hvorved Kornprisen forhøies; disse ruineres, naar Proprietairer og andre, som holde Magazinet, leve vel. Naar derimod Aaret krones med Velsignelse, kan de fleste Bønder sælge, faa eller ingen behøver at kiøbe, Følgen maa nødvendig blive, at Kornprisen falder, da klage de gode Herrer sig, som i de forrige dyre Aaringer vare vante til at løse 3 a 4 Rigsd. for 1 Tønde Rug, - og ville gierne saa have det fremdeles; Spørgsmaal da: Hvad gavner Landet meest og hvad er ønskeligst, de frugtbare Aaringer, hvorved Borgere og Bønder, hvilke sidste arbeide for os, naar vi sove, glæde sig, Eller ufrugtbare Aaringer, hvorved enkelte Personer, som drage denne vigtige Stands Formue til sig, kan leve i Overflødighed? Men Proprietairer, Præster, Forpagtere, og alle de, hvis Salarium bestaaer i Korn-Jndkomst, ere ogsaa mine Medborgere, hvis Vel jeg bør ville, og da nu disse i frugtbare Aaringer mueligt kan trykkes, kan de vel trøste sig, naar naar de tænke tilbage paa den forbigangne Tid, eller giøre en Balance=Regning hos sig selv, da jeg er forsikret, at Kornpriserne i de sidste 20 Aar have været saadanne, at naar man regner et Aar mod et andet, bør man være fornøiet, og hvad meener man om dette Aars Kornpriis, Der kunne vel og raades Bod paa den alt for ringe Kornpriis ved Udførsel, - ligesom man og maatte søge Raad mod den alt for høie Priis i dyre Aaringer ved det modsatte Middel; - men sandt nok: Dette, som er giørligt andensteds, har hos os hidtil været regnet blant pia desideria. Jeg kommer nu til den anden ubehagelige Virkning af de lette Kornpriser i Hensigt til Tienestefolk, af hvilke en Deel i lette Tider opsiger deres Tieneste, formeerer en Oconomie for sig selv, eller, som vi kalde det, sætter sig ned paa deres egen Haand, til Skade for Staten, og de, som have Tieneste, vise sig opsetsige og uvillige til deres Forretninger, til ikke mindre Skade for dem, som bruge deres Tieneste, da derimod de dyre Tider tvinge de første til at søge Tieneste, og ydmygge de sidste under deres Herrers Haand. Endskiønt denne Sætning bliver almindeligere troet iblant os, end Evangelium, kan jeg dog saa lidet ganske antage, som ganske nægte dens Rigtighed. Hr. Forfatteren selv synes at have indseet dens Skrøbelighed, hvorfor han hidleder Aarsagen til disse Folks Slethed, som vist nok er en af Statens Grund=Fordervelser, først og fornemmeligen af Opdragelsen, og det med al Rette; men hvor stor eller liden Jndflydelse de lette Kornpriser have herpaa, enten til at formindske Tienestefolkenes Tal eller at forøge deres Laster, synes da først at kunne bestemmes, naar man har overveiet: Først, at Kornpriserne, hvor ringe de end ere, dog neppe bringe mange Tienestefolk til at forlade en god Tieneste og leve leve for sig selv; thi baade see de vel, hvor foranderlige de ere, og hvor meget meere der udkræves til det daglige Brød, end Brød aleene; de kan vel fortiene noget ved adskillige Slags Haandarbeide og som Daglønnere, men det vil alt lidet sige imod en god og vis aarlig Kost og Løn. Dernæst, at, er det sandt, at Tienestefolks Grovhed og øvrige Laster komme fornemmelig af Opdragelsen, saa følger, at en grov Knol næsten saa lidet i Grunden forbedres ved dyre Tider, som en Morian bliver hvid, fordi han kommer til Europa, og derfor, saa nødig jeg end ville directe modsige den gode Hr. Forfatter, for hvem jeg bør have al Høiagtelse, dog, naar han hautement fastsætter: At neppe nogen Hosbonde for faa Aar siden taalte - Utroeskab, Grovhed, Dovenskab eller andre Fornærmelser af sine Tienestefolk, maa jeg for Sandheds Skyld nødes til at svare: Jo, det har jeg og mange mange flere Hosbonder, ja vel ventelig Hr. Forfatteren selv, maattet taale; thi herfra ere vel kun faa undtagne, hvordanne ogsaa Tiderne ere Endelig, naar Tienestefolk i lette Tider opsige deres Tieneste, for at nedsætte sig nogensteds, kan dette jo have og har vel som oftest andre Aarsager end Kornprisens Ringhed: Hvor mange af disse ere ved mange Aars Tieneste blevne udkræftede, svage og derfor uduelige til herefter at tage Tieneste? Hvor mange aldrende, som længe have ønsket deres Aags Afspendelse, men nu have fundet sig indbudne af de lette Tider til at tage Afskeed, og agte herefter at leve af hvad de have fortient? Og at udjage disse af deres Huller, ville være en Voldsomhed, som jeg er vis paa, at Hr. Autor selv ikke kunne forøve, ja endog de dovne og slette Folk, som kunne ved Anledning af de gode Tider nedsætte sig under Paaskud af en eller anden Svaghed, som de sige at giøre sig udnelige, ville det blive vanskeligt nok efter Kongl. Anordninger at uddrive; thi hvor sielden tør man dømme om en angiven Sygdom, Alt hvad jeg derfor synes at kunne tilstaae herudi, er dette: At grove og uforskammede Tienestefolt. stefolk indskrænkes ved besværlige Tider, de lære bedre at sætte Priis paa Brødet, naar Brødkurven høit ophænges, de blive bøieligere og høsliggere, hvilket for saavidt er en god Følge af haarde Tider, men ingenlunde saa betydelig, at man derfor maatte ønske sig kun et Hungers Aar; thi lad os kun betænke de bedrøvelige Frugter af de ufrugtbare Tider, kun de, som vi for saa kort Tid siden have seet hos os selv og burde derfor ikke saasnart forglemme: Hvor mange Tusinde grædde ikke for Brød og fik intet? Hvor mange af vore Jordbrugere selv maatte ikke opholde Livet ved Meel og Vand, hvis Skjæbne dog var anseelig bedre end deres, som skulle fordøie Bark af Træerne? Hvor ofte saae vi paa vore Reiser igiennem Landsbyerne heele Troupper af Betlere, hvis Samling var heel farlig for Beboerne? Hvor mange afskyelige billeder af forhungrede Folk fremstillede sig ikke for os, Hvor mange kreverede ikke virkelig, Andensteds var Nøden endnu større. Naar vi overveie disse naturlige onde Følger af Hungeren, hvor stor Aarsag finde vi da ikke at prise Guds Godhed, som har givet os frugtbare Tider af Himmelen, Og monne da de af den kiere Hr. Forfatter anførte accidentelle gode Følger af samme herimod bør komme i Betragtning? Men dette er nu nok, i det jeg forestiller mig, at det vil gaae her, som jevnlig i Selskaber, hvor man hører Snak mod Snak, og enhver vedbliver sin Paastand for Honeurens Skyld, men det skiønsomme Publiko maa vi begge overlade Dommen. Nyeheder.