Jyske Efterretninger, 1768-12-02
Om Guds Allestedsnærværelse. i ere underviste om, at en Nydelse af Guds umiddelbare Nærværelse, vil blive en af de fornemmeJste Fornøyelser i den anden Verden. Hans Egenstabers Betragtning vil i visse Maader give og her en Forsmag paa den herlige Tilstand. At opholde sig her med at betragte hans Ypperlighed, er i visse Maadet at nyde hans Nærværelse, og dette vil baade give os en Smag paa den Sallighed her oven til, og tillige berede og at nyde den i Fuldkommenhed. De største menneskelige Fornøyelser maae reyse sig af, at man veed, hvad det Væsen er, som nyder dem, og hvad den store Kilde til alle Væsener er, hvorfra vi have dem. Den Cec. som som betragter, som han bør, hans Skabers Barmhiertighed, vil være vel tilfreds, end og naar han begaaer de Forseelser, som han veed med sig selv, at han bruger sin yderste Formue til at forekomme, eller at rette; Den som er overbeviist om hans Godhed, veed, at enhver af hans Hænders Gierninger var skabt til at være lyksalig; og den, som føler Virkningen af hans Godhed, og hans almægtige Forsyns Omsorg, vil boe tryggelig blant tusinde Farer under saa mægtig en Forsvareres Vinge; men frem for alle Ting er det vor Fordeel, stedse at erindre os hans Allestedsnærværelse. Denne, af alle hans Egenskaber, er den meest umiddelbare Kilde til Godt, og den mægtigste Beskiermer mod Ondt for den, som vil aabne sine Øyne dertil. Hvor lidet vil den ønske at have Vidner til de værdige Gierninger, han giør, som er forsikret om, at den, hvilken allene det er hans Pligeat behage, den som allene skal belønne, er Vidne dertil og hvor uendelig bør ikke det Menneske, som er i Verk med at giøre noget ondt, frygte for Følgerne deraf, naar han veed med sig selv, at det Væsen, som han staaer til Regnskab for, er nærværende, naar han gjør det, Det Menneske, som seer sig selv og sin Skaber i dette Lys, vil ikke allene btryegges mod ondt, men ogsaa mod det, som kan forlede ham til ondt; ikke allene hans Gierninger, men hans Tilbøyeligheder vil blive fri for al Drift dertil. Han vil altid tænke paa, at det store Væsen, som er omkring hans Stue, hans Seng, og seer alle hans Veye, seer indtil det allerinderste af hans meest skiulte Forsæt; Han vil erindre sig, at han seer Hiertet, ligesom Mennesker hinandens Ansigter, og han vil giøre alt, hvad den menneskelige Natur Skrøbelighed kan tillade, til at udrydde deraf enhver Tanke, som ikke kan staae sin Prøve for saadan Eftersyn. Det er en let Sag for os at bedrage nogle kortseende Skabninger, ligesom vi selv ere, vore Forsætter ere skiulte. for dem; vore Gierninger allene falde under deres Kundskab; og dersom vi finde det umueligt at sætte i Verk en Last, som vor Siel tilfulde er skyldig udi, gaae vi fri for Straf sen. Heraf kommer Misdæderes dumdristige Sikkerhed, da de slutte saaledes, lykkes Gierningen, betales den dem for hvad, der flyder af ; og lykke den ikke, saa glemmes det, de har gjort Forsøg, Men anderledes gaaer det til hos den, som kiender vore Tanker; Hans Domstoel er det, vi uden delig meere maae frygte for, end den her neden til ; og dette er en Ret, for hvilken Gierninger, som ikke ere begaaede, skal indstævnes; Han seer de første Grunde, efter hvilke vil handle, de Opfindelser, vi smidde paa i vort Hierte for at sætte dem i Verk, og de Hensigter, som de sigte til. Han vilikke tilregne os den Uskyldighed, som vi vil beraabe os paa, fordi vore Forsætter have slaget os feyl, men vil fordre os til Regnskab for Laster, vi har sat os for, lige saa strengt, som om vi havde sat dem i Verk. Kunde vi bringe det saa vidt, at vi bestandig tænkte paa vor Skaber, og vor Dommer er altid nærværende hos os, hvor vilde det da ikke trøste og opholde os i vore dydige Foretagender, og standse os i det ende, Hyklerie vilde falme og uddee formedelst dens Kraft; og den aabenhiertige Dyd, som vi fandt vor Regning udi at bekiende for Gud, vilde giøre os æret og lyksalig blant hverandre. Vi kan ikke foregive, at vi ere uvidende om vor Skabers Villie; Ey heller burde vi understaae os at giøre det, naar vi allene betænkte, som vi burde, at han er omkring os, og fordømmer os formedelst vores Hyklerie og forstilte Væsen. Lad ikkun et Menneske, som vil foretage sig en Gierning, han allene har Mistanke om, (og der er intet ondt som Samvittigheden tillader os at udføre uden saadan Mistanke) spørge sig selv dette korte Spørsmaal: Vil det, som jeg er i Verk med at gjøre, blive behageligt for den, som seer alle mine Gierninger, Og da skal han finde en Paamindere inden i sig, som aldrig skal feyle at give ham Sandhed til Giensvar. Dersom Berømmelse af Verden, eller Frygt for dens Eftertale, kan opmuntre eller afskrække os i de Gierninger, vi har sat os for, hvor meget stærkere vilde da ikke Overbeviisning om dets Væsens Nærværelse, som det særdeles bør være os om at giøre, enten vi behage eller mishage ham, tiene os til det samme. Coc 2. Sel. Selskabs Forbindtligheder ere intet, uden de have sin Oprindelse af denne Grund; Og det er ikke let at sige, hvor høyt denne indbyrdes Kierlighed til hverandre kunde bringes, dersom enhver Person, i Særdeleshed betænkte tilborlig, hvad der først havde skiftet denne Ævighed. Naar Mennesker ikke vidste med sig selv, at alle deres Gierningen laae aabenbare for en umiddelbar Himmelens Eftersyn, saa vilde de blive meere efterstræbende og skadelige, meere forlige mod hverandre end vilde Dyr, lige saa meget som de ere klogere end de; Ey heller er der forekommet mig nogen billigere Grund til Frygt for andre, end den Patriarchen i Gerar siger at være Aarsag til hans: Herrens Frygt var ikke paa dette Sted. Derimod, naar den Tanke, at Skaberens og Dommerens umiddelbare Øye er over alle Gierninger, er indprented, som den bør, i enhver Person, saa skal ethvert Menneske finde dem, der ere omkring ham, at være hans Venner og Brødre.