Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-02-11
Blandinger. En fransk Dame, Fru L., som levede i Moskau, var forleden sildig ude i Selskab. Da hun vilde hjem, lod hun en Vogn hente. Ulykkeligviis var der ikke andre paa Pladsen, end en aaben Droschke; hun steeg ind, angav sin Adresse, og Vognen rullede af. Kudsken havde bemærket, at Fru L. har Diamantørenringe og en svær Guldkjæde; hun havde ogsaa hyllet sig i en prægtig Pels. Begunstiget af Nattens Mørke og af Gadernes Eensomhed, fjernede han sig fra den rette Vei. Fru L. havde indhyllet sit Hoved i Pels hætten, og bemærkede det ikke. Da hun imidlertid fandt, at Kjørselen varede noget længe, slog hun sit Slør tilside, og bemærkede til sin ikke ringe Skræk, at Vognen kjørte paa aaben Mark. Hun befaler Kudsken at holde; hun raaber og Hjælp – Alt forgiæves. Jstedetfor at adlyde, pidsker Kudsken endnu stærkere paa Hestene. Nu ahner hun hans forbryderske Hensigt, river hans Numerskilt til sig og truer ham med den haardeste Straf, hvis han ikke øieblikkeligt kjører hende hjem. Kudsken springer ned af Bukken og nærmer sig Døren; men samme Øieblik er Fru L., med Numerskiltet i Haanden, sprungen, ned paa den modsatte Side, og idet hun løber nogle Skridt, kommer hun til en aabenstaaende Gitterdør, hvorigjennem hun naaer en indhegnet Plads, som hun snart erkjender at være en Kirkegaard. Men bag hende er ogsaa Kudsken indtraadt, og forfølger hende med største Jver. For ham gjælder det nu ikke blot, at røve Damens Guld og Diamanter; han maa være betænkt paa, at redde sit Liv. Lykkeligviis har Fru L. vundet et lidet Forspring, og Natten er saa mørk, at man ikke kan see to Skridt for sig. Pludseligt forsvinder Jorden under den Flygtende; hun er falden i en aaben Grav, som næste Dag skulde modtage en Død. Fru L. begriber strax, at dette er et Tilflugtsted, som let kan beskytte hende mod Morderens Forfølgelse. Hun holder sig aldeles taus og stille. Kudsken har seet hende forsvinde som en Skygge; han løber forbi Graven, stedse videre, og hun er reddet. Længe leder han omkring paa Kirkegaarden, forat finde Den, der nu har hans Liv i sine Hænder. Snart søger han at skrække hende ved frygtelige Trusler, snart stræber han at bevæge hende ved de ydmygste Bønner, og sværger de helligste Eder, at ville være lydig og villig som et Barn, naar hun blot vil give ham Numerskiltet tilbage. Men Fru L. lod sig hverken forknytte eller forlede; hun forblev stum og ubevægelig i Graven, som det Liig, hvis Plads hun nu indtog. – Natten rykkede imidlertid frem, og Kudsken saae sig tvungen til, at forlade Kirkegaarden, for i Flugten at søge Redning for sit Liv. Fru L. derterat hun havde forladt den var Politiet underrettet imod forblev i Graven indtil Daggry. To Timer ef om Alt. J tre Dage skjulte Kudsken sig i Skovene ved Moskau. Da tvang Kulde og Sult ham til, at tye til en Landsby, hvor han, da hans Signalement var bekjendtgjort allevegne, blev gjenkjendt, arresteret, dømt til Knuten, og transporteret til Siberiens Bjergværker. Kasaner Tidende fortæller følgende Begivenhed, der vel kunde synes noget apokryphisk, naar man ikke i den Omstændighed, at intet russisk Blad maa lyve, havde en Garanti for dens Sandfærdighed: Tvende Mænd vare i afvigte November Maaned gaaede paa Jagt fra den sideriske Koloniby Weschuaje Laba, og fandt to unge Bjørne, som de toge hjem med sig til deres Bolig. Tre Dage vare allerede hengaaede, og de unge Bjørne begyndte ret godt at vænne sig til Menneskenes Omgang, men i Natten til den fjerde Dag bleve Landsbyens Beboere vakte ved en frygtelig Brummen og Hylen. Jndvaanerne, der troede sig trygge, da de siberiske Landsbyer alle ere omgivne med en Række af høie Pallisader, traadte ud af deres Huse, og saae nu med Forfærdelse en Skare af rasende Bjørne omringe det Huus, hvori de to unge Bjørne vare opbevarede. Alle Mand bleve snart bevæbnede; man ringede med Stormklokken, og de sammesteds garnisonerende Kosakker stege til Hest og mødte paa deres Allarmplads. Man rykkede frem imod Fjenden, og aabnede en levende Geværild paa ham; men Bjørnene lode sig ikke skræmme; tværtimod anfaldt de med Raseri deres Angribere. Kampen var skrækkelig, og man kunde tilsidst ikke paa anden Maade faae de rasende Dyr til at fortrække, end ved at antænde og afbrænde det Huus, de havde omringet. Otte Bjørne bleve paa Pladsen; men ogsaa fem Mennesker havde tilsat Livet, og tredive Andre vare mere eller mindre haardt saarede.