Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-10-07
Nu havde først den Reisende Tid til at eftertænke Barnets gaadefulde Ord. Mulighed sluttede sig Mulighed; at han havde noget at frygte og befandt sig mellem Mordere, synes ham næsten at være vist. Han overlagde med megen Fatning og Aandsnærværelse det Mislige i sin Stil ting. Gode Raad vare her dyre. At fortsætte sin Reise torde han ikke vove, da dette ville forraade ham og stille ham blot for Morderne. Resultatet af hans Overveielser var, at han besluntede at vaage den hele Nat. Han fandt ogsaa paa følgende List: Han tillukkede Døren med meget Støi, tilstopvede Nøglehullet og slukkede Lyset. Maanen skinnede klart i Kammeret. Af nogle Sengepuder, gjorde han en Figur, der lignede et Menneske, denne drog han sin Pels paa, satte sin Hue paa Hovedet, og lagde den i Sengen. Derpaa undersøgte han sin dobbelløbede Flint og stillede sig ved Ovnen bag Døren, som ved at gaae op, maatte unddrage ham for den Indtrædendes Øine. Saaledes ventede han en temmelig Tid paa Udfaldet i af denne Sag, og troede allerede at hans Frygt var ugrundet og at maaske Barnet, havde i sin Eenfoldighed, narret ham, da en Allarm paa Trappen spændte hans Opmærksomhed og bød ham at være forsigtig. Sagte synes nogle Personer at nærme sig hans Kammerder. Han lyttede. En falsk Nøgle aabnede nu Døren, som blev staaende aaben og derved ganske unddrog den Frimmede for Vertens Blikke, der med et ladt Gevæhr nærmede sig Sengen og blev staaende i nogen Afstand fra samme. Han lagde an paa den i Sengen liggende Figur, trykkede af, og styrtede selv til Jorden, truffen bag fra af et andet Skud, som den Reisende sendte ham. En smertefuld Stønnen vidnede om Morderens Hedenfart. Det andet Skud havde opvakt Opmærksomhed. Vertens Ledsager, en frig Knægt, flygtede. Overtroen ledede hans Skridt. Han troede nu at have at gjøre med Diævelen og hans Engle. Denne Frygt maae han ogsaa have indskudt den døde Værts Kone, som hiede nedenunder; thi begge bleve usynlige. Den Reisende troede dog endnu ikke at være uden Fare. Efterat de, der skulle være Medhielpere til Mordet, havde igjen stolpet ned af Trappen, forramlede han Døren indenfra og tilbragte saaledes Natten i Selskab med det døde Legeme, da han ikke forde forlade Værelset. Saaledes oppebiede han Dagen, og til hans Lykke vist sig med denne, et Antal russiske Foer mænd, som han raabte an, ud af Vinduet om Hjelp og Bistand. De gjorde holdt, ilede frem til hans Redning og fandt ingen i den nedre Deel af Huset. Snart var han frie for hans piinlige Stilling. Han fortalte dem Historien om denne ængstelige overstandne Nat, den Art og Mande hvorpaa han var bleven redder, og viste dem Leiet. Det gjorde ham mest ondt, at han ikke meer forefandt den lille Pige, der havde reddet hans Liv. De anstillede derpaa Samlede, Undersøgelser, opdagede Mere, som bragte paa Formodning, om allerede tidligere begaaede Mord, og man fandt til den Rede des store Glæde det arme lille Barn, halv forfrossen og skjælvende bag en Hoben Høe. Fuld af Taknemmelighed sluttede han hende i sine Arme og lovede at tage hende med sig, og staae hende i Faders Sted. Opmuntret ved hans venlige Forhold mod hende, og da hun hørte, at hendes grusomme Peieforældre ikke vare mere der, fortalte han mangen gruelig Gjerning, og viste i en Krogigade af Huset en Aabning i Pespus Søen, hvori de Mordede vare blevne skjulte, for at lede al Mistanke fra sig af. Hun selv udgav sig for en ulykkelig Datter, af en saadan Myrdet, og rørte Alles Hjerter ved hendes Uskyld og Taarer. Fuld af Haab, Kjerlighed og Uaknemmelighed klyngede hun sig op til hendes tilkommende Forsørger. Foermændene nedbrøde, til Advarsel for andre Reisende, denne Røverkule og gjorde den ligemed Jorden. - Liget blev overleverede til næste Politie=Kommission, hvor Sekretairen skriftlig lod optage en Fortælling om den hele Tildragelse, Den Reisende lod Barnet, forblive paa dette Sted, indtil hans Tilbagekomst fra Narwa, bragt te lykkelig sine Affaires tilende og tog hende derpaa med til sit Hjem, hvor han med Jver antog sig hende og lod hende give en god Opdragelse, aldrig udslettedes den Taknemmelighed han følte. for hende i hans Hjerte. Og da han længere hen i Tiden lærte at kjende hende nøiere, og fandt at et godt Hjerte, Talenter og alle Anlæg til at blive en god Kone, udviklede sig tidlig hos hende, valg: te han hende til sin Ledsagerinde paa Livets Bane. Taknemmelighed, Kjerlighed og Agtelse, ere Støtterne for deres huuslige Lykke og opfylde Enhver med Beundring over de ubekjendte Veie, hvori paa Forsynet undertiden lede os Dødelige. Med oprigtig Deeltagelse i et paa saa forunderlig Maade forenet Ægtepars Lykke og med den varmeste Tak for deres venskabelige Modtagelse og Beværtning, forlod jeg den anden Dag denne gjestfri Bolig, og snart hilsede jeg Taarnene paa Livo, niens venlige Hovedstad, hvorfra jeg længe havde været fraværende, og hvis Mure snart beskyttende indsluttede mig, med alle Fortidens svundne, Erindringer. (Aus den Reise-Journal eines Lieflanders.)