Berlingske Tidende, 1824-07-30
Skrivelse fra Calcutta, den 17de Marts. - De vil have erholdt et Aftryk af Krigserklæringen imod Bin manerne af 5te dennes. J et foregaaende Brev meldte jeg Dem allerede, at vor Forbindelse med hiint Land ikke stod meget sikker, da Brendse=Rajaherne havde gjort Jndfald paa vort Gebet. Regjeringen ønskede at undgaae en Krig, i Særdeleshed indtil næste kolde Aarstid og, medens Grendse=Raaherne bleve holdte i Schach, først at fende en Ambassade til Amerappera, for at fordre, at Kongen skulde misbillige Fortsættelsen af hine Fiendtligheder. Man tænkte, at dette vilde gjøre det unødvendigt, strax at tage fiendtlige Forholdsregler; men det mislykkede Angred, som nylig en Afdeling af vore Seapons havde gjort paa en af de Jndrykkede opkastet Forskandsning, har desværre forandret Sagernes Tilstand, og givet Birmanerne en Selvtillid, som de ikke havde før, og som de for vor Regjørings og vor Armees Sikkerheds og Æres Skyld ikke maae beholde Derfor er Krigen erklæret, og en Expedition af betydelig Størrelse i rask Fremmarsch, for at gaae herfra og fra Madras, man mener først til Rangoon og - efter Omstændighederne - mod Amerapoora. Alle de Skibe, der ere at faae her og i Madras, ere antagne, det mindste paa 12 Maaneder til 2 Pd. St. Tønden maanedlig, som Transportskibe, og man søger endnu mange flere. Det Kongl. 13de Regiment er færdigt til at indskibes her, det 38te og 4de ere i Anmarsch hertil fra de længere oppe liggende Provindser, samt flere Batailloner indfødte Fodfolk. J Madras er en stor Magt af Europæiske og indfødte Tropper færdig til at indskibes, for at forene sig med Tropperne fra Calcutta ved Landingspladsen, hvilken Plads dog endnu ikke er bestemt, thi til den Tid, da Expeditionen kan være færdig til at operere, vil Regntiden være begyndt paa den Birmaniske Kyst, hvor da Tropperne deels ikke ville tunne rykke frem, deels kunne komme til at lide meget af Sygdomme, da de ikke kunde have behørige Cantonneringer. Det er itte at tvivle paa, at Krigen jo vil ende lykkelig for de Brittiske Vaaben, men det er et stort Spørgsmaal, hvor lang Tid der vil udfordres til at overvinde et Land af saa stor Udstrækning og Befolkning. At vor Regjering syntes tilstrækkelig at indsee dette, en klart af Beskaffenheden af de Foranstaltninger, der ere begyndte efter en stor Maalestok, og uden Tvivl endnu ville blive forøgede. Omende skjønt Birmanerne ere et raat og barbariskt Folk, ere de dog indbyrdes enige, og der er ingen af de tilgrendsende Magter, som man af Jnteresse for os eller i politisk Henseende vil kunne ophidse imod dem. At overvinde 17 Millioner Mennesker, af hvilke enhver vaabendygtig Mand, ifølge Lovene, kan kaldes i Feldten, der, tilfreds med deres Regjering, i Almindelighed ere meere krigerske, end de andre Jndiske Nationer, og kuns have liden Fordeel af den meget indskrænkede Handel, som de have havt med Europæerne, hvorfor de og paa ingen Maade ere afhængige af dem, at overvinde disse, kan ikke ansees som en let Opgave. Desuden er det Jndre af deres Land ikkuns lidet bekjendt for os, og der kan være utallige locale Omstændigheder, der nu ikke kunne forudsees, og som kunne standse vore Troppers Fremmarsch. Det bliver uundgaaelig en kostbar Krig, hvis Omkostninger stedse blive større, thi alle Fornødenheder maae sendes herfra, og ligesom Hæren gaaer frem i det Jndre, bliver deres Transport stedse forbunden med større Besværligheder.