Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-01-19
En brune Postens i Berlin meenteret enten et ansnymt Skrivt, forfattet af Frederik den Store, temmelig strængt. Den kronede Skribent følte sig fornærmet, og Recensenten blev sat under Tiltale. J sit Jndlæg til Retten sagde denne meget naiv vi Recensentere maa betragtes med samme Øine, som den Dreng, der paa en Keglebane reiser Keg lerne op. Keglereiseren siger ligefrem, hvor mange eller faa Kegler der er falden, uden at bryde sig om, enten det var en Konge eller Bonde, der sog den Forfatteren af disse Linier befinder sig næsten i samme Stilling som hiin Recensent, og dersom nogen spørger, hvorledes han tør vove at gjøre Anmærkninger over et saa vigtigt Actstykke som den anførte Correspondence, saa giør han hiins Svar til sit. Man har jo gjort Anmærkninger over Bibelen; man har jo nylig i den Kielske Litteraturtidende recenseret Coder Napoleon. Skuld hiin Brevvexling, som er fremlagt for hele Europas Øine, ligge mindre uden for Publicitetens Værneting. Jeg siger med mit Motto, eret paar er la que je suis ne & ge je suis venu an monde afinde rendre temoignage a la veriteJntet oplyser det Engelske Cabinets trædske Fremfærd tydeligere end Cannings Fremstillelse af de Følger, som Vægringen ved at indgaae Forlig vilde paaføre Dannemark, og de fem Trusler, hvormed han troede at kunne skræmme en Nation, hvis Menneskerettigheder den blodige Engelske Politik saa uhørt har krænket. Man betænke, at det var d. 26 Sept. tyve Dage efter at Engellands vilde Horder havde banet sig Veien til vor Flaade over saa mange Uskyldiges Liig, saa mange fredelige Boligers ryggende Ruiner, at denne ryggesløse Miniger saaledes lovede at haane Sandheden og taleom Forlig fra vor Side, som om vi havde været den angribende Part; at det derimod var d. 25 Dec. Kongen af Engelland erklærede for hele Enropa i hiint rabulistiske Manifest, at han beklager den grusomme Nødvendighed, der tvang ham til at tage sin Tilflugt til fjendtlige Handlinger imod Dannemark. - Hvilken Lumsthed! Hvilket Hyklerie, Canning har sig her af som en Stratenrøver, der efter at have plyndret og mishandler det fredelige Reisende, ernende vil tvist ge ham til at indgaae Forlig. - Ubegribeligt er det imidlertid, hvorledes et Cabinet kan synke saa dybt, at det, ikke nøiet med, under Venskabs Maske at have overfaldet og heriet en aldeles uskyldig Stat, endog tør vove at krone sin Skjændselsfærd med Trusler, der indeholde aabenbar Logn. Jmidlertid for vi dog af disse Trueler Britanniens tiltagende Afmagt saavel i moralsk som politisk Forstand; vi see, at det ordentlig har maat ret udtænkt lægnagtige Opdigtelser, for, om mueligt, at afskrække Dannemark fra at erklære Frig. Den første Trusel Confiscationen af vore Skibe, der ere anholdte eller endnu maatte blive anholdte, kunde Mr. Canning gjerne have svaret. Hvo tvivlede vel et Øieblik om, at den Regjering, som ikke tog i Betænkning at liste sig ind i Sundet, homhardere vor Hovedstad, rane vor Flaade og plyndre vore Arsenaler, vilde gjøre sig nogen Samvittighed af at confisanere vore forsvarsløse Handelsskibe? Hvo kunde vel vente andet af en Stat, der endog opbringer Fiskerbaade og berøver fattige Fiskere deres sidste Næring, der bombarderer Stader, hvori der grasserer Pest og hvis ulykkelige Indbyggere falde døde hen paa Gaden? – Den anden Trusel, Borttagelsen af vore Colonier, var ikke mindre overflødig. Har ikke Engelland i Aaret for udstedt en Befaling, at borttage vore Vestindiske Øer paa samme Tid, da det lod en forsikkre om sit fredelige Sindelags Gjorde det ikke den Gang det for me mod den Svenske BeBartheem Vor Regjering kjendte tilfulde Engellands Troløshed, og, efter alle de Excesser det havde ladet begaae i Siælland, kunde den ikke vente sig mere Redelighed af det nu end for for Aar siden. - Den tredie Truset. Ødelæggelsen af vor Handel, er i sig selv en Lotterlighed, thi ikke at tale om, at den umuelig kunde gielde andet end Søhandelen, saa har Engellands ankomme og afsindige Krigsfestem bragt Alting i Europa til en saadan Yderlighed, at end ikke Sverrig, Sardinien og den sorte Lord Præsident Chri skop, som Engellands trofaste Allerede, kunne, under nærværende Conjuncturer, undgaae en almindelig Forstyrrelse i deres Handel. Antaget at vi virkelig havde været svage nok at lade af true, eller lokke til at tage Deel i den Engelske Regjerings pretfærdige Sag, kunde denne Regjering de, under nærværende Omstændigheder, skeste nor Handel Sikkerhed Vare ikke de fleste Enrover ske Havne spærrede for dens egne Skibe, længe førend den anfaldt os Den fjerde Trusel om Mueligheden at bringe Svenske Tropper ind i Sjælland, var ligesaa tage belig som i sig selv ugjørlig. Det Svenske Cabinet kunde ikke, uden at begaae en Vold, en forbrydelse mod Folkeretten og de mellem der og af bestaaende Tractater, uden at paadrage sig alt Fastlandsmagternes forenede Hevn, have begrenmet sig til et saadant Skridt, thi som Afteret af Engelland kan dette vel fordre at den Medvirkning, der er en civiliser et Stat værdig men aldrig tvinge en anden Bration til at begaae Nederdrægtigheder, som den nyere Historie ikke vilde have kunnet oplise Mage til. Den femte Sørsel, som taler om den muelige Pødvendighed at belønne (?) og skadesløsholde Sverrig med Besiddelsen af Norge, røber ligesaa megen Dumhed som Nedrighed og Plumphed. Dumhed, fordi Norge først maatte have været tager, førend det kunde bortgives *), Nedrighed, fordi ingen ærlig Mand belønner og skades i atter fin Ven med det, som han stiel er fra andre, Plumphed, fordi den blotte Anmodning om en saadan Belønning og Skadesløsholdelse, maatte, hvis den end kunde tænkes muelig, være den største Krænkelse for Sverrig. Eller troer Engelland for Alvor, at kunne paa en saa vanærende Maade holde den Svenske Regjering skadesløs for sit tabte Pommern, for sine tappre, men ulykkelige Sønner, der faldt som Offere for det Brittiske Cabinets Troløshed? Hvetænker ikke her paa den hellige Augustinus, der stial Læder for at give det til de Fattige, At disse fem Truseler indeholde meget Løgn sees tillige tydelig deraf, at Canning, der just ikke pleier at tage det saa nøie, naar det kommer an paa at svige Sandhed og Retsind, følte sig nødsaget til at udelade dem af den verbale Note, som han sendte vor Charge d'Affaires. Dette havde han ikke gjort, naar han ei selv havde indseet, at saadanne Trusler umuelig kunde andet end opvække hele Enropas største Latter og dybeste Foragt. Den sidste Sætning af Forsikkring om en ankommen Coureer, der har bragt Bekræftelsen af Hr. Svenske Majestæts Tilbøielighed at samvirk) Men Ordsproget: at sælge Huden førend man har skudt Bjørnen, er dog ikke anvendeligt her; thi at Canning er den Mand, der ikke er bange, for at sælge Huden førend han har skudt Bjørnen, naar han kun kan træffe nogen, der er enfoldig nok til at kjøbe den, det har Erfaringen tilfulde lært os med Hr. Britiske Malket til følet Fare, i Ste fælde at man behøvede hans Hjelp, eller, med andre Ord, at Svenske Tropper stode rede at afløse den Engelske Regjerings i Sjælland, dersom de sidste, formedelst Capitulationen eller en anden Bestemmelse, skulde være nødte til at rømme denne De, synes at være et Canningsk Paafund; thi hvad behøvede Kongen af Sverrig at sende en Coureer med en saadan Efterretning? Det ligger jo i Tingens Natur, at han, som Engellands Allierede, har forpligtet sig til at medvirke til fælles Tarv, i det Tilfælde det behøver hans Hjelp. Men af denne simple Forudsætning, som aldeles ingen Courer=Bekræftelse behøvede, følger jo langtfra ikke: at Svenske Tropper skulde være rede til at afløse den Engelske Regjerings i Sjælland, dersom de sidste skulde være nødte til, formedelst Capitulationen eller en anden Bestemmelse, at rømme denne De, Disse to Sætninger ere saa ganske forskjellige, at ingen uden Canning kunde betjene sig her af Udtrykket med andre Ord, Sverrig har ved sin Alliance vel forpligtet sig til at samvirke med Engelland til fælles Tarv, men aldrig i æreløse Handlinger. Desuden er det jo meget naturligt, at den Svenske Regjering vilde have indvendt, dersom en saadan Anmodning virkelig var blevet den gjort, hvorfor forblive de Engelske Tropper ikke i Sjælland, Paa en Tid, da Capitulationen var den fuldkommen bekjendt, kunne Sverrig heller ikke falde paa at sige: dersom de Engelske Tropper, formedelst Capitulationen eller en anden Bestemmelse skulde være nødte til at rømme denne Øe? *) Det vidste jo bestemt, at Engellænderne maatte rømme *) Hvorledes kunde det sømme sig for en saa liberal Regjering, som den Svenske, at spille en saadan Mølle Sjælland til den i Capitulationen berammede Tid, saafremt de ikke vilde fragaae deres egen Haand- og Underskrivt. Af Agtelse for den Svenske Regjering nøde man altsaa til at antage Cannings Paastand for en ondskabsfuld og ugrundet Beskyldning, om hvilken Grev Bernstorff med Føie siger, at den aabenbar er bestemt til at compromittere en Souverain, hvis Retsind er ophøiet over al Mistanke, og gjøre ham deelagtig i det Forhadte af en ligesaa grusom som snedig Fremfærd. Vel har Baron Taube i sin Note til Directeuren Grev Bernstorff, erklæret i sin Konges Navn, at dersom Hs. Majestæt havde fundet det fornødent at besætte Sjælland med sine Tropper, i Forening med sin Allieredes, saa havde han gjort det; men dette maa nok forklares saaledes: at dersom Hs. Maj. havde anseet Engellands Fremfærd for retfærdig, og da fundet det morælsk fornødent at besætte Sjælland (forudsat, at dette ogsaa havde været politisk mueligt, saa havde han gjort det. Paa ingen anden Maade lade disse Ord sig forklare, thi kan man vel troe om den oprigtige Svenske Regjering, at den blot for at tjene en utaknemmelig Allieret, der saa ofte har skuffet den, kunde have fornedret sig til at besætte en venskabelig Stats Provinds med sine Tropper i et Øieblik, da den saa lumskelig var bleven anfaldet af en troløs Stat, Derfor anføres ogsaa i Baron Taubes Note af 24 Nov. at Hs. Maj. ikke troer at burde bedømmes uden efter sine Handlinger" Vist nok havde det maaskee været at ønske, at Hs. Svenske Majestæt havde paa en bestemt Maade gjort den Canningske Beskyldning til Ufandhed, men formodentlig har han havt sine vise Grunde, hvorfor han lod sin Minister d. 21 Ber erklære, at Han eengang har unddraget sig for (le Ros a spitenne føie, at forklare sig over dette Æmne. Jøvrigt lod der maaskee sig anmærke meget i den Anledning, men Fontenelle pleiede meget rigtig at sige: at dersom han holdt alle Sandheder i Haanden, vilde han vogte sig vel for at aabne den, for at vise Menneskene dem.