Den Vest-Sjællandske Avis, 1824-10-29
(Fortsat). Den 10de Juli spiste jeg i et lidet Selskab hos Marqvien af Montemire. Ved Taffelet overleverede en militair Person en Skrivelse til den gamle Gouverneur; det unge Menneske havde et fyldigt og dristigt Ansigt; har en luslidt blaae Trøie, vide Buxer og en blaae Kappe af Klæde indfattet med et Sølvbaand. Ved Siden af ham hængte et bredt, Sværd; hans Maneerer vare frie, men ikke gemeene eller uhøflige; hans Øine og Bevægelsen af hans Mund udviiste megen Lune og havde man skiænket ham et Par Glas Viin, eller forresten gjort ham dristigere, saa lod det til han kunde gieri være bleven uforskammet. Den gamle Marquis var et særdeles godt Humeur, fordi de offentlige Sager gik saa godt af, fandt Behag i sin nye Giæst og omfavnede den forhausede Militair, som stod fuld af Ærefrygt bag ved hans Stoel. Jeg sad ved Siden af en Ven, som, endskiøndt han var en født Spanier, dog var en ivrig Patriot, da han længe har boet i Lima saa kiendte han enhver Person som det havde gjort nogen Opsigt; han vendte sig tilbage paa sin Stoel og gjorde sig Umage for at undertrykke sin Latter, da han saae Marqvien omfavne denne Person; thi han var en af de meest berygtede Røvere, som for nogle Maaneder siden var bleven dømt til Galgen; men var bleven benaadet af Vicekongen med at blive udpidsket igiennem Gaderne af Lima; men nu commanderede han i San Martins Armee en Guerille, som fornemmeligen bestod af Jndianere. Denne Militairperson satte sig, efter Marqviens Jndbydelse, ned ved Taffelet og vi giorde den bemærkning: at det er næsten altid saadanne dristige og fortvivlede Mennesker, som giøre deres Lykke ved indvortes Statsomvæltninger. Da man spurgte ham om han havde bragt nogle af sine Folk med for at holde Vagt i Staden, saa svarede han os Hvorledes kan de troe det om mig; de Folk, som staae under min Commando, bestaae at de største Spitsbuber i Peru. Havde jeg ladet dem rykke ind i Staden saa havde de inden i Morgen tidlig skaaret Halsen af de halve Folk i Lima Om Natten patrouillerede Nationalgarderne, som ikke tillode noget Menneske uden Tilladelse at lad sig see paa Gaderne efter Kl. 8 om Aftenen. Om Natten tilforn havde Folket været meget uroeligt, formedelst det daarlige Jndfald, at lade ringe med alle Klokker; Pøbelen havde raabt, Viva la patrial viva la independencial brudt et Par Boder op og skudt nogle Mennesker. Midt under den stærkeste Allarm fornam man et heftigt Jordskielv. Nu var Staden fuldkommen roelig; vi mødte ingen undtagen Patrouiller. Da vi gik over Torvet blev Tausheden afbrudt ved en liden Klokke fra Domkirken, strax kom ud af Pallastet, som ligger ved Torvet, en gammeldags forgyldt Karet, som kjørte til Domkirken. En Præst satte sig i den med den hellige Hostie, som han ledsagede hen til en Døendes Huus. Hostien bliver sædvanligen baaret af en Fodgiænger; men i Lima bliver den kiørt, som reiser sig af følgende besynderlige Begivenhed: For nogle Aar siden havde en vis Vicekonge forlidt sig i den berømte Skuespillerinde La Perichse, og da Vicemonarker sielden sukke forgiæves efter Gienkiærlighed, saa blev denne Sennora snart Herskerinde Paladset; hun kostede Publikum mange Penge og gjorde hendes Elsker endnu meere foragtelig end han tilforn var. Jntet af hendes Ønsker blev utilfredsstillet; kun en Smaaeting vilde Vicekongen ikke indrømme hende, og netop derfor forlangte hun den saameget mere ivrig; hun vilde nemlig kun eengang kjøre i sin Karet med sin egen Eqvipagigiennem Lima; men denne Rettighed at kiøre i en Karet, tilkom dog kun Granderne af den første Classe. Da den Skiønne aldeles ikke kunde bringes til at opgive sit Jndfald, saa lod Vicekongen giøre en Karet til hende. Den største Vanskelighed var imidlertid at gjøre Toget giennem Gaderne. saaledes og under saadanne Omstændigheder, at det ret kunde tilveiebringe et stort Sammenløb af Folk; thi Vicekongen var meget vis paa, at den smukke Skuespillerinde, aldrig vilde tillade ham, at see sig igien, naar hun ikke faae en stor Mængde Folk forsamlede omkring sig; men det havde været et stort Scandal dersom Vicekongen havde kjørt i samme Vogn med sin Elskede; ogsaa havde hun udtrykkeligen forlangt at kiøre i en egen Vogn. Dette vigtige Statsanliggende blev paa følgende Maade tilendebragt. Vicekongen kjørte i sin Statsvogn og efter ham, i en anden Vogn, kjørte Perichole. Derpaa fulgte Granderne i deres Kareter og alle disse Vogne bleve omgivne af Vicekongens Livvagt. Ryggen af Vognen havde Vicekongen ladet udskiære et Vindue, saa at han efter Behag stedse kunde have sin Skiønne i Øiesynet. Dette latterlige Optog forskaffede Pøbelen megen Spads, da Kareterne trak igiennem Staden. Saasnart Perichole kom tilbage til Paladset holdt hun stille foran Kathedral Kirken, steeg ud og tillige erklærede hun, at da hendes Ærgiærlighed nu eengang var bleven tilfredsstillet, saa behøvede hun ingen Karet meere; men hun vilde nu forære den til Kirken, for at bringe den hellige Nadvere til ethvert Huus, hvorden sidste Salvelses Sakramente skulde foretages. Den 12te Juli 1821 holdt General San Martin sit Jndtog i Lima; men han kom først derhen om Aftenen uden al Vagt, og kun ledsaget af en Adjutant. Det var i Begyndelsen ingenlunde hans Hensigt at holde paa den Dag sit Jndrog; men at opholde sig paa et Landsted en halv Miil fra Staden indtil tidlig om Morgenen, og har havde allerede aflagt sin Uniform, da to Munke kom til ham og holdt hver sin Tale, hvori den ene sammenlignede ham med Cæsar og den anden med Lucullus; da disse Patres havde bortfjernet sig sagde Generalen, hvad have vi nu at tage os for Der er endnu to Tiggermunke derude, svarede Adjutanten; nu lod Generalen sadle sin Hest og ilede til Lima. – Jstedetfor at ride til Paladset, spurgte San Martin paa Gaden efter Marqvien af Montemires Boepæl Derved forraadede han sin Ankomst og alle strømmede hen til ham, som ogsaa henrev mig til at følge med Mængden; da han traadte ind i Audience-Værelset præsenterede en smuk Kone sig for ham af Middelalder. Han vilde omfavne hende, men hun faldt paa Knær for ham og raabte: at hun lykkeligviis havde tre Sønner i hans Tieneste, som nu kunde blive nyttige Medlemmer af Staten, da de tilforn havde været Slaver. San Martin giorde sig ingen Umage for at lofte Damen i Veiret; men lod hende fortsætte sin Tale knælende og bukkede sig blot ned til hende forikke at tabe noget Ord, efterat han havde hørt, hendes brændende Tale løftede han hende op med Godhed; han svarede hende alvorlig; men paa en godmodig Maade. Nu ilede omtrent et halvhundrede andre Pernanerinder til; alle vilde omfavne hans Knæe, men da det ikke var mueligt, saa toge to af dem ham om Halsen. Han sagde enhver af dem nogle hoslige Ord, og vendte sig derpaa til en Pige paa ti eller tolv Aar, som var bleven staaende i Baggrunden; han kyssede det venlige Barn, og gik derpaa en ung, høi og mager Tiggermunk imøde, en bleeg Figur med mørkeblaae Øine og forgfulde Miner; med dyb Opmærksomhed hørte San Martin paa hans christelige Opbyggelses Tale og hans fromme Ønsker for en blid Regiering. Generalens Svar var endnu meere ophøiet end Munkens Tale, Den opvarmede Præstens, tilforn iiskolde, Mine; tilsidst klappede den unge Mand i Hænderne og raabte lydelig høit, leve vor General. Han maae ikke leve, svarede San Martin, uden tillige med Perus Uafhængighed. Nu traadte Magistraturen ind i Audience-Salen; mange af dette Raad vare indfødte og liberale Mænd de kunde kun med Møie undertrykke den lidenskabelige Bevægelse, som de kom i, da de giorde deres Fædrenelands Befrier den første Opvartning. Oldinger, gamle og unge Damer trængte sig omkring Generalen, og han sagde enhver noget Forbindtligt. Man saae han talte af Hiertet og at han ikke tog Hensyn paa sig selv; men paa de Mennesker, som han troede at kunne giøre lykkelige. Hverr Ord han sagde var fuldt af Følelse; da han saae mig staae noget borte saa erak han mig frem og omfavnede mig offentlig. Jeg rømmede Pladsen for en ung Dame, hvis Enthusiasme og Skiønhed syntes at virke stærkt paa ham, og som han hilsede paa bet Venligste. Der bleve ingen Taarer fældede ved denne Audience. Det er fandt, at Peruanerne og Peruanerinderne havde noget theatraisk ved sig, men som dog ikke var latterligt. San Martin havde gierne undgaaet denne offentlige Audience; thi han elsker ikke Ceremonier, som han viiste ved, da han vendte tilbage til Buenos Ayres i Aaret 1817, efterat have erobret Chilli. Han skulde have holdet sit Jndtog paa en glimrende Maade; men han foretrak at ankomme i al Stilhed.