Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-05-07
Buonaparte vilde endnu beholde det udvortes Skin af en Republik, og lod sig give to Sideconsuler, der som saadanne kun figurerede, den erfarne Retslærd, Cambaceres og den bekjendte Finandier, Februn. Efterat Directorier var styrtet, gik det ødrige saa godt som af sig selv, Til Ministre og Medlemmer af de forskjellige Corps valg, te man saavel Generaler, der tildeels havde tjent under Buonaparte, som Skribenter, der forstode at stemme Folket, og paa hvis fuldkomne Hengivenhed man kunde stole. J den korte Tid af fjorten Dage blev en saakaldt Constitution færdig. Efter denne skulde den første Consul selv kunne kaare sin Eftermand, ene kundgjøre Love, beskikke Embedsmænd af nogen Betydenhed, erklære Krig, slutte Fred og Forbund, haandhæve Retfærdigheden, bestyre Financerne, vel, som det hedte, i Forening med de to andre Consuler, men, da den første havde en afgjørende og de to sidste kun en raadgivende Stemme, saa indseer man let, at den egentlige Magt var i Buonapartes Hænder, og at det kun syntes, som om han ikke besad den uindskrænket. Constitutionen kundgjordes offentlig, og hver valgdygtig Borger blev det overladt, i tegne sit Navn med ja eller ne. Men hvad slig en Stemmesamling har at betyde, veed enhver. Jkke at tale om, at de efter Lefebures Opraab til Paris sammenkaldte Soldater stemmede efter Sam raab, saa er det ogsaa let begribeligt, at man ved saadanne Leiligheder sædvanlig først lader de Folk tegne deres Navn, hvis Stemme man i Forveien er vis paa, og efter disse følge da gjerne alle de andre, som Lammene efter Klokkefaaret. Borgerne vare desuden allerede kjede af Revolutionsurolighederne, og Buonaparte glimrede blandt de andre franske Hærførere, som Hosperus blandt Stiernerne. Fra dette Øieblik af see vi ham med større og mindre Langsomhed nærme sig igjennem tusinde Bugter det egentlige Maal for hans Ønsker, den franske Keisertrone. At de, som tilbagekaldte ham fra Ægypten og hialp ham at styrte Directoriet, ikke vare enige med ham heri, skjønnes deraf, at endog hans Broder, Lucian, der spillede i hiin Revolution saa vigtig en Rolle, trak sig siden som Privatmand ganske tilbage, og selv Keiserens store Løvter uagtet, ikke vilde komme tilbage til Paris, for at sol sig i hans Storhed. J Grunden vare med Distaturens Overdragelse til den første Consul alle attraaede Frugter af den franske Revolution tilintetgjorte, thi, under vise Raadgivere og med passende Jndskrænkninger, saaledes som Nationalconventet foreskrev ham dem, kunde Ludvig XVI. have gjort Frankrig lykkelige, 34 og at faae en Dictator behøvede man ikke at ladet flyde saa mange Strømme af Blod. Havde Buonaparte, strax efter Regjeringsforandringen den 18de Brumaire, fulgt WashingtonsFodspor, og, ligesom denne, efterat have gjort forsit Fødeland alt hvad dette kunde ventet og Patriotismen fordret, nedlagt Magten i samme Haand, som havde givet ham den, da havde man havt Grund til at kalde ham, om just ikke Napoleon den Store, saa dog Frankrigs Gjenløser og Menneskehedens Velgiører. Men langt fra at gjøre dette, see vi ham tvertimod hige efter at blive en Cæsar, ikke over Romere, men over Franske. Han glemmer at Cæsar i det mindste havde det forud for ham, at han var en født Romer.