Aalborg Stiftstidende, 1827-06-28
(Udtog af Kjøbenhavnsposten.)¬ J. Baggesen og P. A. Heiberg ere Navne, der i den Dansknorske Litteratur ere uforglemmelige; en Forklaring over disse Mænds giensidige Forhold kan derfor ikke andet end have Jnteresse for Danske Læsere. Jo mindre tilfreds den hæderlige Veteran, der er Forfatter af det ovennævnte Skrift, er med den afdøde Baggesens Forhold mod ham, jo mere upartisk er hans Erkjendelse af denne rigtbegavede Digters Fortjenester. Denne Erkjendelse gjør begge lige megen Ære. Hvad det personlige Forhold imellem dem angaaer, da synes Feilen upaatvivleligen at have været paa Baggesens Side; men her er ikke Stedet til at dømme dem imellem. Vi anføre nogle Brudstykker af Skriftet. Baggesen er død," saaledes begynder det, "og den Danske Litteretur har i ham tabt en af sine største Prydelser. Saalænge som skjøn Poesie og sand Vittighed beholder nogen Priis i Norden, vil Baggesens Navn, som Digter, aldrig blive nævnet i Danmark og i Norge, uden med den meest udmærkede Agtelse. Men det er ikke for at skrive den afdøde Mands Lovtale, at jeg idag sætter Pennen paa Papiret; bedre Penne end min ville betale hans Minde denne hans Fædrelands Gjeld og blot af denne Grund burde jeg vige Pladsen for Andre, om jeg end ikke havde andre Grunde derfor. Baggesen har, i mere end tredive Aar været uretfærdig imod mig. Han har taget i Graven med sig den uopfyldte Forpligtelse, at lade mig endelig vederfares Ret. Naar eengang, om saare kort Tid, hans samlede Skrifter udkomme i Trykken, vil Publikum med Forundring erfare, at han aldrig nævner mig uden med udmærket Ringeagtelse. Man vil spørge, hvormed jeg kan have fortjent et saadant Haan; og da Naturens almindelige Løb gjør det høist sandsynligt, at det ikke vil vare længe inden jeg følger ham i Graven, saa vilde jeg blive uden Forsvar i den Post, ifald jeg ikke selv, inden min Hedengang, opklarede Sagen, saasom ingen Efterlevende, ihvormeget de endog maatte ønske det, vilde være istand til at gjøre det med tilstrækkelig Sagkundskab. 7) Udkommen i Drammen. Først maa jeg da begynde med at skrifte mine egne Synder imod Baggesen. Den første var min Parodie over hans Holger Danske, men i denne Post har jeg saa tydelig forklaret mig i en af Fortalerne til mine Skuespil, at jeg ikke behøver at indlade mig videre i den Materie. Man vil der kunne see, at det sikkert aldrig vilde falde mig ind, at skrive denne Parodie, dersom Baggesen ikke selv havde opfordret mig dertil, og opfordret mig paa en Maade, der syntes at være ydmygende for mig. Siden den Tid har jeg gjort to Epigrammer imod ham, i Anledning af et Vers, som han havde ladet indrykke i "Jversens fyenske Avis". -"Disse Epigrammer have, saavidt jeg veed, aldrig været trykte!" - -"At jeg forresten, bliver han ved, "ved mangfoldige Leiligheder har søgt at faae ham til at glemmes disse smaae Tandstikker-Saar, derom vidner Revneencyclopedique paa adskillige Steder. Aldrig har jeg, i dette periodiske Skrift, omtalt Baggesen, uden at give ham al den Roes og Agtelse, som han fortjente, mueligen har jeg endog derved saaret Andres Egenkjærlighed, der maaske kunne finde, at jeg havde været uretfærdig imod dem, ved at sætte Baggesen, paa en vis Maade, over dem. Om jeg deri har havt Ret eller Uret, det er her ikke Sted til at afgjøre. Jeg har, ved denne Leilighed, blot til Hensigt at vise, at jeg ikke har været uretfærdig imod den afdøde Digter, og i den Henseende henviser jeg nu tilsidst til den Necrologie, som jeg har ladet indrykke i Revne encyclopedique for October 1826.