Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-02-08
Ved Regjæringens faderlige Omhue for sine Undersaatters Vel, er Tiendevæsenet ved den seneste Forordning givet en nye Bestemmelse. - Tiendecommissioner ere ansatte og Mænd, udrustede med fornøden Jndsigt, have faaet bestemte Forholdsregler, hvorefter de skulle rette sig i Henseende til Tiendens Bestemmelse. - Enhver fordomsfri og veltænkende Mand i de danske Stater vil yde vor gode Konge Tak for denne landsfaderlige Omsorg, for sine troe Undersaattere. - Efter de anordnede Regler maa Tiendens Bestemmelse staae i Forhold til dens sande Værd. - Afgiften bliver efterdenne Bestemmelse ikke saa trykkende for Yderne. Embedsmanden, der har sin faste Løn i Tienden, finder, efter de forandrede Priser paa Livets Fornødenheder, aarlig sit Udkomme for sig og Familie. - Jstand til, uden Næringssorger, at udrede, hvad Statens Tarv til enhver Tid maatte fordre, er han saa betrygges for Fremtiden, at han sorgfri kan opfylde sine Pligter til Statens Tjeneste og opofre allene sin Tid til de ham paaliggende Forretninger. - Anderledes er det, hvor Tienden, naar den udgjør Embedsmandens eneste reelle Jndkomst, hvoraf han skal leve med Familie, og udrede til Statens Tarv hvad den under nærværende Tidsomstændigheder gjør nødvendig Fordring paa, er bleven bestemt efter den Kongelige Jndbydelses=Forskrift af 1796, fornemmelig paa de Steder i Landet, hvor saadan Tiendeforening blev indgaaet efter Jndbydelsens Forskrift førend Udskiftningen skeet; thi, ved Bestemmelse af Tiende Afgiften i Penge efter Middeltal af de sidste 10 Aars Kapitelstaxt, forandret hvert 8te Aar, vil det undertiden paa sine Steder møde, at Embedsmandens Lønning ei er tilstrækkelig under alle Tings tiltagende Dyrhed, til hans og Families Underholdning, til hans Børns standsmessige Opdragelse og Dannelse til Statens Tjeneste. - Visse Aar vil Tiendens Beløb staae i et meget misligt Forhold til det hvad han har at anskaffe og udrede til egen og Families Underholdning, de nødvendige Folks Lønning, Contoirhold, Klædning o. s. v. - Man vil vel indvende, at det kommer igjen, naar de SiAar ere forløbne, og Afgiften paa nye bestemmes, men Embedsmanden maa i saa Fald staae i Forskud, hvortil han ei altid har Ævne, han kan imidlertid døe bort fra en trængende Familie og den forhaabende Opreisning kom for sildig. - Paa den anden Side vil det og under forandrede Tidsomstændigheder, naar der efter 10 Aars høi Kapitelstaxt indtraf lavere Kornpriser, falde for mangen en Tiendeyder tungt, at udrede, hvad han efter den gjorte Bestemmelse, er pligtig at svare. - En tiltrædende Avlsbruger faaer ingen Opreisning for det Gode eller den Lettelse som hans Formand har havt. - Mangen een, som ved Udskiftningen, der skeete efter at Tiendeforeningen var indgaaet og stadfæstet, fik en Udlod, der smaaeligen yder, hvad han har at udrede foruden det, hans egen og Families Underholdning nødvendig udfordrer, vil undertiden og finde det trykkende under lette Priser, paa Kornvare at udrede hvad han, efter foregaaende 10 Aars høje Capitelstaxts Middeltal, er pligtig at udrede. - Paa Grund heraf kunde det i mine Tanker fortjene at underkastes nøje Prøvelse, om det ikke kunde ansees passende til gjenstdig Tarv, at saadanne Tiendeforeninger, som ere indgaaede før Udskiftningen skeete, efter den Kgl. Jndbydelses Forskrift maatte forandres derhen, at enhver ny tiltrædende Fæster eller Jordbruger, som er tiendepligtig, paalægges at svare sin Tiendeafgift, efter hvert Aars Capitelstaxt – saaledes, at den Avlsbruger, som tilforn svarede i Tiendeafgift til Exempel 1 Td. Rug, 1 Td. Byg og 1 Td. Havre, betalt efter Middeltal af de sidste 10 Aars Capitelstaxt forandret hvert 5te Aar, derimod forpligtes til at svare i Tiendeafgift aarlig, efter hvad Tøniden af Rug, Byg og Havre gielder efter ethvert Aars Capitelstaxt; dog at det skulde staae Tiendetyderen ifrit for at vælge, om han vilde være nøjet med denne Bestemmelse, eller heller lade de anordmede Tiendecommissioner heri gjøre en ny Bestemmelse – for nøiagtigere at bestemme Tiendens Værd efter det, hvad den Jordlod indbringer ham, han ved Udskiftningen har faaet. - Herved vilde Byrderne vorde ligere fordeelte, de vilde i mine Tanker ej blive deren saa trykkende til sine Tider ei heller til andre Tider vilde Embedsmanden, der oppebær sin Løn i Tienden, føle Savnet af den fornødne Udkomme for sig og Sine. - vor landsfaderlige Regjæring, der ved hver sin vise Foranstaltning sigter til fælleds Tarv, vil sikkre sine troe Embedsmænd anstandig Underholdning, og med Faderhuld høre ethvert Forslag, der fremmer denne Hensigt, tør Jndsenderen haabe at dette ej vil undgaae dens Opmærksomhed og vise Om hus, den vil sørge for, at Embedsmanden, der op ofver sin Tid og sine Kræfter til Statens Tjeneste, i Fremtiden orgfri, ubekymret for Næringssorger med Glæde kan arbeide i sit Kald og uforstyrret udføre de ham paalagde Forretninger. - Den vil bære landsfaderlig Omhue for, at hans Lønning bestemmes, saavidt mueligt, efter den Værd, som vore Penge til enhver Tid under forandrede Tidsomstændigheder have. Ligesom den sørger for at forhøie Embedsmændenes Løn, der oppebær den i Penge, som ej staae i et ønskeligt Forhold til Jnd kjøbet af Livets uundværlige Fornødenheder. Qvodliber. J et Brev fra J. J. Rousseau til Voltaire. læses følgende mærkelige Sted, som ganske synes at passe paa adskillige af vore Dages saakaldte Konstdommere: "Dersom det er godt, at de store Genier undervise Menneskene, saa bør den store Hob ogsaa modtage deres Undervisninger. Men naar enhver giver sig af med at undervise, hvor ere da de, der skulle modtage Undervisningen, "Halte, siger Montaigne, ere ilde oplagte til Legemsøvelser ligesom haltende Siele til Aandsøvelser. Men i vort lærde Aarhundrede seer man ikke andre end Halte, der ville lære Andre at gaar. Det er ikke vanskeligt sagde Voltaire. at gjennem for mere end 50 Aar siden, skjære en stor Deel af Frankrige ved Canaler. Jntet er lettere end i Tydskland at forene Rhinen med Donau, men man giver hellere dræbe og ødelægge hverandre, for at komme i Besiddelse af mogle Landsbyer, end bidrage til Verdens Lykke." Hvad vilde Voltaire sige, dersom han nu stod 7) Deuvres compl. de M. d. Voltaire T. 100, P. 238. og fra de Døde, og ikke allene saae Canaler paa langs og paa tvers fremtryllede i Frankrige, men selv Østersøen forenet med Seinen ved Napoleons ophøiede Genie? Hvoraf kommer det, at visse Dyr bruges som Skjældsord, medens andre bruges som kjelende Udtryk, uden at disse Dyrs Natur just berettiger dertil Hvorfor bruges Hunden, det ædleste, klogeste, trofasteste Dyr, vi kjende, som et Skjeldsord? Hvorfor siger man, min Høne, min Putte, min Kylling, naar man ret vil kjele for nogen, Hvorfor ikke rettere, min Due, min Spurre, som paa Fransk: ma colombe, mon moineau? Hvorfor siger man: han er en Oxe, Stud, Bøffel, naar man vil betegne et grovt Menneske, men aldrig naar man vil betegne et dumt Menneske? Johan For Vaillant, en Læge og stor Medaillekjender, som Frankrige, efter Voltaires Forsikkring, har at takke for Medaillevidenskaben og Ludvig XIV. for Halvdelen af sit Cabinet, var født i Beauvais 1632. Ministeren Colbert lod ham gjennemreise Jtalien, Grækenland, Ægypten og Persien, for at samle Medailler til det Kongelige Cabinet; og han vendte tilbage med saa mange, at dette Cabinet blev det første i Europa. Paa een af hans Reiser blev det Skib, han befandt sig ombord paa, opbragt af en algiersk Sørøver. Efter næsten fem Maaneders Fangenskab fik han Tilladelse til at reise hjem til Frankrige, og paa samme Tid 20 Medailler tilbage igjen, som man havde frataget ham. Han gik ombord paa et til Marseilles bestemt Skib, og var seilet to Dage med god Vind, da man mødte en anden Sørøver, som, uagtet man satte alle Seil til, dog indhentede Skibet paa et Canonskuds Frastand. Vaillant, frygtende for et nyt Slaveries Elendigheder, besluttede desuagtet at redde de Medailler, han havde faaet i Algier, og slugede dem derfor ned. Men Vinden, som dreiede sig pludselig, befriede Fartøiet fra Sørøverne og kastede det oppaa Kysterne af Catalonien, hvor det, efter hvert Øieblik at have været udsat for at lide Skibbrud, blev omsider sat paa Grund ved Rohne Mundingen. Vaillant seilede i Land i en Jolle, men havde megen Uleilighed af de nedslugede Medailler, som tilsammen veiede omtrent 5 til 6 Unzer. Han søgte Hjelp hos to Læger, som dette besynderlige, Tilfælde ikke satte i liden Forlegenhed; men Naturen befriede ham efterhaanden for disse Medailler, saa han ved sin Ankomst til Lyon saae sig i Besiddelse af den største Deel af sin Skat. Han forklarede her for sine Venner de Medailler, der allerede vare ham tilhændekomne saavelsom dem, der endnu vare i Vente, blandt de sidste var en meget sielden Otho. - Han nød megen Yndest ved sin Tilbagekomst: og da Ludvig XIV. gav lacademie des inscriptions en ny Form 1701, blev Vaillant først valgt til Medlem og siden Pensionist. Han skrev adskillige Værker angaaende, gamle Mynter, og døde 1706. Vinduerne ere ingensteds klarere end der, hvor ingen Vinduer ere: - kunde maaskee passe som et Motto paa adskillige moderne Skrifter.