Berlingske Tidende, 1751-02-22
Jmedens heele Paris med Utaalmodighed venter efter Udfaldet af Processen imellem vores hurtige Skarpretter og Bageren, hvis Søn den første nylig uskyldigen brændemærkede, har her tildraget sig en ny Passage, som er særdeeles comiqve. En tyk feed Kiøbmand udi vores St. Honorii Gade, som er ikke med de yngste, og holdes for at være Forstander for en Frimurer=Loge, gik i Søndags Aftes temmelig silde hiem fra hans Ordens Forsamling. Underveys møder han een af de smukke Jomfruer, som ved de Tider pleye at søge deres Næring paa Gaderne. Siden han befinder sig udi god Humeur, saa giver han sig i Discours med hende, og begge blive eenige om, at hun skulde følges hiem med ham, saasom hans Kone alt paa nogen Tid havde ligget syg, og derfor ikke skulde blive vaer, hvilken Giæst hun fik. Manden tager til den Ende en Karret, som de sætte sig udi, og kjøre indtil et Stykke Veys fra hans Huus, hvor han lader Kudsken holde, stiger ud, og gaaer hen- og banker paa Døren. Man lukker ham ind, og han giør de Anstalter, at hans Folk maatte gaae til Sengs, hvorpaa han gaaer ud igien, henter sin Helene af Karreten, og fører hende op paa en Sal nær ved hans Kone Kammer, hvor de tænke paa intet andet end deres fublue Divertissement. Til all Ulykke er Konen ikke vant til, at Manden ligger fra hende heele Nætter, hvorudover hun giver sig til at kalde snart paa hendes Pige, snart paa hendes Mand, men den første var til Sengs, og den anden havde andet at bestille, saa ingen kunde svare, og siden hun hører en Støy i Nærværelsen, saa fattet hun Mistanke til disse to, hvoraf Pigen i det mindste var uskyldig. Hun reyser sig, og gaaer uden Lys efter det, hun hører; men det sandskyldige Par bliver hendes Ankomst vaer, og derfor slukker Lyset. Hun traver i Mørket hen til en Canapee, hvor hun finder sin Mand snorkendes, ligesom han laae i den dybeste Søvn; men han havde brugt den Præcaution, at lade sin Helenakryde under Canapeen. Hun vækker ham, og nøder ham til at legge sig i Sengen hos hende, hvilket han ikke kand undslaae sig for. Efter at han har ligget der en Tidlang, vil han staae op igien, under Paaskud af et trængende Ærinde, men i Sandhed for at skille sig ved den, han havde ladet blive under Canapeen; dog Konen, som havde endnu den forbemeldte Mistanke i Hovedet, vil ingenlunde lade ham slippe, hvorover de omsider falde begge to i Søvn. Demoisellen, da hun fornemmer, at alting er stille, og at Sals-Døren staaer aaben, kommer ud under Canapeen, og pønser paa, hvorle. . . for denne Avanture. Hundes hun skulde giøre sig besøger allevegne omkring i Mørket, men finder intet, som hun kunde være tjent med. Endelig giør hun sig saa dristig, at gaae ind i Kammeret, hvor de to ligge i Sengen, hvor hun finder paa en Stoel Kiøbmandens sorte Fløyels Buxer, med hans Guld=Uhr og en Haandfuld Louis d'Or udi. Dette Bytte tager hun, ligesom hun finder det, sniger sig udi gien, og gaaer ned i Kiøkkenet, hvor hun sætter sig ved Jlden, og forventer Dagens Komme, for at slippe ud. Saasnart Gaards=Karlen om Morgenen lukker Døren op, smutter hun ud, og gaaer af med det, som hun havde profiteret Karlen fornemmer, at nogen gaaer med Døren; men som han ingen videre seer, saa bilder han sig ind, at det har været en Tyd, der havde ladet sig indelukke, og derfor giør Allarm i Huuset. Vores Kiøbmand faaer derved Leylighed til at springe op af Sengen. Det første han savner, er hans Buxer, hvilket han dog ikke lader sig vedgaae for sin Kone, men slænger sin Slaafrok om sig, og giver sig til at randsage med efter den formeente Tyv, vel fornøyet, om han kundeslippe med hans Buxers Forliis og det, der fandtes udi dem. Og som der for Resten intet fornemmes til noget Tyverie, saa bilder han Konen ind, at Jarlen har hørt feyl, hvormed hun da ogsaa giver sig tilfreds. Jomfruen kom mer imidlertid lykkelig hiem med de erobrede Buxer, og efterseer, hvad der findes i dem. Hun er vant at conversere med endeel af de Kongelige Mousqvetaires, og faaer om Eftermiddagen en Visite af en 8 Stykker af disse Herrer, hvilke hun i Fortrolighed aabenbarer hendes havte Avanture, og fortæller dem, hvad hun vilde employere Byttet til, neml. at de Fløyels Buxer kunde være gode til en Kapperølleke, Pengene vilde hun anlegge til en Klædning, og hvad Uhret kunde være værd, vilde de holde dem lystige for. (Min Herre, kiender de Kongelige Mousqvetaires, og veed, hvad der boer i de fleeste af dem.) Disse loe over denne Comoedie, saa meget som de gad; men meente dog, at der fattedes endnu en Act i den, som billig burde spilles dertil. De bifaldt hendes Anslag med Pengene og Uhret, men vilde, at hun skulde skikke Kiøbmander sine Buxer tilbage, tilbydende dem selv at forrette Ærinde, for derved at giøre Comoedien complet. EfteNodstand beqvemmer hun sig dertil. Den arrigste af Stale tager Buxerne under sin Kiole, og dermed marcherede i Gelid hen til Kiøbmanden. Denne staaer just i sin Boed, og forventer sig intet mindre end saadanne Optøger; meenen, de tvertimod, at de gode Herrer vilde kiøbe noget af Vigtighed, siden de kom saa Mand stærke. De spørge efter Madamen i Huuset. Kiøbmanden siger, at hun er syg. De begiere ikke desmindre at faae hende i Tale, siden de havde et Ærinde af Vigtighed til hende. Manden undskylder hende, at hun havde Besøgelse af en 5 eller 6 Fruentimmer; men det hielper intet, de skal endelig tale med hende. Omsider seen han sig nødt til selv at følge dem ind til hende. Hun har virkelig Compagnie hos sig; men vore Mousqvetaires meene, at Comoedien kunde best spilles, naar der vare Tilskuere. Den Monsieur, der bærer Buxerne, begynder en Haranque, til Konen, fortællende hende, hvor lykkelig hendes Mand havde været, at falde i et honnet Fruentimmers Hænder der havde faaet hans Fløyels Buxer til Bytte; men, for ikke at sætte Klik paa sit gode Navn og Rygte, vilde nøyes med det allene, som hun havde fundet i dem, til Recompence for ham beviiste Tieneste, og derfor skikkede Buxerne tilbage, hvilke de med det samme leverede hende; bedende derhos, at hun en anden gang vilde passe bedre paa sin Mands Sager. Hvorpaa de giøre deres Compliment, og bede Adien. Det giøres ikke fornøden, at melde, hvorledes den gode Mand blev til mode, der stod overværendes, og maatte høre paa alt dette; hvorledes han er bleven skriftet af det forsamlede Fruentimmer=Compagnie, eller hvilke Sparlagens Prædikener han siden har maat høre. Alt dette kand enhver selv forestille sig. Jeg melder allene, at der er gjort en Viise over ham, som skal min Herre meddeeles, saa snart jeg kand faae Copie deraf. Jmidlertid er jeg a.