Kiøbenhavns Postrytter, 1796-02-05
Leyden, den 22de – 26de Januarii. (De af østerrigske Lænker udvexlede franske Fanger have saameget tildraget sig den almindelige Opmærksomhed, at vi troe, Posttidendens Læsere vilde interesseres ved en Beretning om deres Fangekaar, saaledes som ovenstaaende tvende Dages leydenske Tidende af franske Blade meddeler den). Drouet – den Postmester, der anholdt Ludvig paa sin Flugt i Varennes, aflagde den 13de følgende Beretning i Conventen. J Enden af September 1793 var han, som Repræsentant, deputeret til Nordarmeen; faa Dage efter Qvesnoy var taget, befandt han sig i Maubeuge, da denne Bye belagdes af Fienden; den kunde ikke holde sig 14 Dage, hastig Undsætning udkrævedes; men, hvorledes skulde man underrette Regieringen om den Yderlighed, Fæstningen var i Dronet beslutter sig mod alle Generalers Raad, der forestilte ham, det var at gaae til sin visse Undergang, at kaste sig igiennem den østerrigske Hær med et hundrede kjække Dragoner. Den anden October i en mørk Nat gav han sig paa Marchen, han havde givet sin Eskorte til Feldtskriig, Seier, Mod Franske, det skal gaae forbandet, hvo viger, han havde anbefalet dem, at ride bestandig Skridt, og godt sluttede; men snart mødte de et Detachement fiendtligt Jnfanterie, der gjorde meget levende Jld paa dem; Dragonerne stak i fuld Galop, for at undgaae Skuddene. De falde i en stor Grøvt. Hver rappede sig op, som han kunde, hver bemestrede sig den første Hest, han fandt for Haanden. Drouet greb ogsaa een; men en Dragon holdt ham an, og raabte: det er min tag mig i det mindste bag paa. Repræsentanten vilde give af Sporerne, men han kunde ikke udstaae den Tanke, midt iblandt Fienden, at efterlade en kiæk Soldat, der havde været villig til at trodse alle Farer, for at følge ham. Han standsede, for at tage Dragonen op, midlertid vare fem Minuter forløbne; Repræsentanten var langt bag efter sin Eskorte, som bestandig reed i fuld Galop; han kunde alt hverken see eller høre den meer. Nu var han eene med sin Dragon bag paa, hvad Vey skulde han tage; han vender sig af Monskanten, for at naae keiserlig Grund, hvorfra han troede, det vilde være ham let at komme tilbage paa Fransk. Dragonen fatter hans Hensigt, og fraraader ham den, med Forsikkring, at han kiender et Vad over Sambren, og at de uden Fare skal der komme over; de ride derad; fem Husarer lade sig see. Drouet meener, det kunde være Folk af hans Bedækning, og raaber dem an; men svares ikke.Det er Fienden, vi maae give os, raaber Dragonen. Jeg giver mig ikke, siger Drouet, døe, eller midt igiennem Fienden. J det samme raaber han, efter mig, Dragoner, og angriber Husarerne, som da de troe, han har Folk med, tage Flugt. Han griber paa ny til at tage Veyen af Mons; det var for seent. Husarerne komme igien, tolv eller femten i Tallet. Drouet stikker i fuld Galop; men styrter i en dyb Grav, over det voldsomme Fald bliver han liggende uden Sandser, hans Hest løber fra ham; der skee adskillige Skud efter ham. Husarerne forvisse sig, at han er eene, komme ham nærmere, hugge paa ham med deres Sabler, og spørge hvo han er fransk Officeer, svarer han, man bringer ham til en Hovedvagt; man henter en Feldtskiær, for at forbinde ham, og tilspørger ham paa ny, hvad Grad han var af: han svarer, at han er det franske Folks Repræsentant. Den Grad kiende vi ikke, sige de. Forestiller eder, svarer da Drouet, at eders Keiser er i Spidsen for sin Hær, og tages fangen af den franske Hær, nu, eders Keiser vilde blive behandlet hos os, som jeg bør blive hos eder. Man syntes at høre ham med Opmærksomhed; men da man fik at vide, at han hedde Drouet, og at det var ham, der havde anholdt Ludvig i Varennes, og den Gang forpurret alle Hoffets Anlæg, var der ingen optænkelig Fornærmelse eller Mishandling, der jo viistes ham: Man klæder ham nøgen af, man visiterer ham med en opæggende Ubluehed; han lægges i Lænker, sættes paa en Karre, og slæbes adskillige Dage til Skue. Han havde intet faaet at spise i 48 Timer. Han forlanger lidt Brød af sine Førere; man svarer ham, Marsch, Skurk! Man bragde ham for Prinds Colloredo, som, da han saae ham, udgiød sig i Bebreidelser mod franske Folket, og raabte: det var et troeløst Folk, der ikke holdt Ord. Denne østerrigske General paastod, at det var mod Capitulationen, den franske Garnison fra Maynz var sendt til Vendeen; da den i et Aar ikke maatte bære Vaaben, hverken mod Keiseren eller hans Allierede. Jeg troede ikke, svarte Drouet, at Keiseren havde fornedret sig saa dybt, at coalisere med Rebeller, Elendige, raabte Colloredo blussende af Vrede, tael med Ærbødighed om Keiserens Person, viid, det er kun Rebeller, som du, der coalisere (den gode Prinds maae nok ikke læse Aviserne, hvor der saa tit taltes om de coaliserede Magter). Dronet blev derpaa ført til Prindsen (formodentlig General-Greven) af Tour. Saasnart denne blev ham vaer, sprang han hen, og greb ham i Struben, slog ham med knyttet Næve oven i Hovedet, og sagde: Uhyre, vi have dig, nu skal du lide for dine Ugierninger; der gives ikke grusom Straf nok for saadan en Misdæder. Nidding, svarte Drouet, du haaner mig, fordi jeg er værgelæs. Midlertid giver Drouet den tydske Nation det Vidnesbyrd, at han i den har mødt følende Mennesker, der have formildet hans Lidelser, og hiulpet ham at udholde saa mange Gienvordigheder. J Brüssel bragdes han til Metternich, der spurgde ham adskilligt ud. Underveis blev han bestandig haanet af en Flok elendige. Emigranterne skiældte ham især med yderste Ubluehed. Snart erfoer han Republikens Seiere af den Agt, man begyndte at vise ham. Man bragde ham til Fæstningen Spielberg i Mæhren, hvor han behandledes efter sin Værdighed. Her forsøgte han paa at kaste sig ud af sit Vindue, for at bemestre sig en Baad, der laae i den forbiløbende Donau, og da drive med Strømmen ad Constantinopel. Det mislykkedes; han skamslog sin Fod, blev liggende, skreeg, og bragdes igien i sit Fængsel, hvor han blev, indtil han nu udvexledes. Camus berettede, hvorledes han, hans Colleger, og Bournonville toges til Fanger af Forræderen Dumouriez; men da denne Elendige ved sine egne Memoires noksom har sørget for at giøre denne skiændige Gierning bekiendt, ville vi gaae den forbi, og over til Lamarqves Beretning om deres seenere Skjæbne.