Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-05-04
J Addresseavisen læser man følgende Bekjendtgjørelse: "En ung Mand, der vel ikke eier saa stor en Capital af Forstand og Beskedenhed, som vore sædvanlige Avisfriere, der lige umiskjendeligen forraade deres fine Dannelse i Bogstav og i Tanke, men som dog tør, hvad upaatvivleligen Enhver bør torde, vedkjende sig et godt Hjerte, og om hvis Hoved og Udvortes Andre have dømt fordeelagtigen, ønsker at indlade sig i Ægteskab med et ungt Fruentimmer. En ædel, danne Siel, og et sundt, tækkeligt Legeme, er den eneste vist nok store, Rigdom, han ønsker hos sin tilkommende Kone. At han her betræder en Vei, som hidtil saa mangen en Nar vandrede, beviser ikke, at de ere Frænder. Han valgte den blot af Mangel paa Familiebekjendtskab her i Byen, og fordi han desuden anseer Ægteskab for et Slags Lotteri, hvori Naren tidt vinder, hvad den Kloge tabte. Enhver fordomfri Qvinde, som troer, at han maaskee er værdig til hendes nøiere Bekjendtskab i ovenomtalte Henseende, behage at indlevere sin Addresse paa Comptoiret i en forseglet Seddel til Eritas 1207. J den Anledning er der, som De let kan tænke, indkommen mange Billetter Løverdagen den 4 Maji 1811. og Breve. Jeg har for Løiers Skyld afskrevet de mærkværdigste af dem, som jeg her tager mig om Frihed at sende Dem til behagelig Afbenyttelse. Ærbødigst. Daniel, Bogtrykkerdreng. No. 1 P. M. Jeg seer af Avisen, min gode Extras eller Meritas, at Han ønsker at indlade sig i Ægteskab med et ungt Fruentimmer. Jeg seer tillige, at Han anseer Ægteskab for et Slags Lotterie, og at Han ikke er bange for at vove sin Trøie. Da Han nu endelig vil spille i Lotteriet, saa synes jeg det var rigtigst, at Han spillede paa et bestemt Nummer, for saa kan Han ogsaa vente at vinde saa meget mere, naar det vil flaske sig for Ham, og da Han troer, at en Nar ofte vinder i dette Lotterie hvad den Kloge tabte, saa maatte Haan, reent ud at sige, være en stor Nar, om Han i det Capitel ikke helst vilde være en Nar. Siden Han ikke ønsker anden Rigdom hos sin tilkommende Glut, end en ædel, dannet Siel, og et sundt og tækkeligt Legeme, saa kan jeg rekommendere Ham min Sidse, der netop er af det Kaliber. Han maa ikke troe at jeg vil skille mig ved hende, fordi der er noget Meen eller Lyde ved hende, jeg vil blot være af med hende, fordi jeg nu er en rig Mand og har solgt alle mine gamle Møbler, ligge fra Løibænken til Hakkebrædtet, og kjøbt mig lutter ny Mahognietræes i deres Sted, og troer derfor ogsaa at burde feie min Kierling ud, og anskaffe mig en ny i hendes Sted. Om den Ting er vi i al Venskabelighed allerede enige, og min Sidse har intet derimod, naar jeg betaler hende 10 Rdlr. om Ugen. Hun er en Kone, som antager Ræsong og som indseer alt for vel, at Sidse Jochums ikke mere kan være Kaptain Geertsens Frue. Jeg har desuden en lille fød Glut af Extradition i Kikkerten, som er passende for mine Vilkaar, og som har Capricitet nok til at forestaae mit Huus som det hør og bør. Men for Ham, min Ven, kunde min Sidse just være ret passende. Hvad hendes Siel angaaer, da kan jeg forsikkre Ham, at hun er saa from som et Lam, det vil sige, naar man ikke tirrer hende for meget, for Han maa vide, jeg har vidst at adressere hende ganske artig, og mens vi endnu boede i Nyboder, sagde alle vore Naboer, at ingen vidste at holde sin Kone saaledes i Ave som Jochum Geertsen, og jeg kan, uden at falterere mig selv, sige, at jeg havde hende saaledes under Pidsken, at vist ingen Mand i Byen var mere Mand i sit Huus end Jochum Geertsen. Min Nabo Ole Krebs misundte mig nok saa tidt min Lykke, for hans Qvinde havde, som man kalder det, Buxerne, og kajonerede ham ved alle Leiligheder. Saadan en Tugt har jeg vidst at give min Sidse. Hvad hendes Legeme angaaer, da er hun just ingen Skjønhed, og Skjønhed forgaaer jo desuden snart, som Han nok veed, men Tømmeret er godt i hende og Takkelagen manifix. Han maa vide, hun er af en stærk Rase, for hendes Faer raabte endnu med Reier i sit 80de Aar og havde en Stemme som en Bjørn, og hendes Moder var endnu i sit 76de Aar saa rørig, at hun altid agerede Voldgivtsmand ved Stranden, hvor hun havde sin Handel, og dømte ikke efter den Romerske eller Græske, men efter den jevne Næve=Ret. Naar to Fiskemadamer kjævledes, og hun tog fat i Bringen paa dem og ruskede dem lidt, for at bringe dem til Ræson, saa bævrede Marven i Benene paa dem. Man siger nok, enhver snakker for sin Æske, men jeg kan uden Overdrivelse sige, at Han kan søge længe, min kjere Eritas, førend Han i vore Dage træffer en Kone af den Sundhed og Haardførhed som min Sidse. Qvindfolket er jo nu tilDags saa forkjelet og saa forhutlet, at det er lige saa stor en Raritet at finde et Fruentimmer, som ikke Vapørs eller Sapørs, eller hvad Pokker det er de kalde disse fornemme Sygdomme, har sit Spil med, som en ærlig Prokrater, eller en taus Barbeer, eller en skener øsk Kræmmer. Hun veed intet af Hofmansdraaber og Dyvelsdræk og alle alamodiske Piller, som Tøse paa fjorten Aar nu maa bruge, naar de faae Qvalme og Benauelse og Bespændelse. Den eneste Medicin, hun imellem tager ind, for at styrke sig, er lidt Kokleare eller Malurt, sat paa slet og ret Dansk Finkel. Men min Sidse har ogsaa et Par Kinder saa blanke, at man kan speile sig i dem. Deres Kolør er ikke den Kolor de Rose, som man kan kjøbe for 8 s. paa Apotheket, og som ikke staaer sig mod Vind og Veir og gaaer ud i Vasken, men et ægte Karmosinrødt, som falder meer i det Fio lette end i det Røde, og derfor kan staae sig saa meget bedre. Hvad hendes Forstand angaaer, da har hun en Mund som en Ragekniv. Dersom jeg agtede at gaae oftere til Kaps, kunde jeg ikke ønske mig en bedre Kone end hun. Hun kan skaffe Oplysninger og Vidner i den galeste Sag, og hun kan snakke for sig som den bedste Prokrater. Men jeg giver ikke sige mere til hendes Roes, for Han kunde let troe, at jeg vilde beskuppe ham. Han behøver jo heller ikke at kjøbe Katten i Sækken, men Han kan jo faae hende at see naar Han vil. Jeg troer, at hun just er et Folk, som kunde være en Kone for Ham. Han maa ikke kjere sig om, at jeg vil være af med hende. Det er en anden Sag med mig og med Ham. Han vil have en Kone, som holder paa Skillingen, jeg vil just have een, der lader den løbe. Han vil have en Kone, som er huuslig og tarvelig; jeg vil just have een, der er feiendes og ødsel, Han vil have en Kone, som ikke gjør Stads, jeg vil just have een, der holder baade af Stads og Fias. Han gifter sig for at søge Lykken i Huset, jeg gifter mig for at finde den uden for Huset. Jeg vil flankere og harsellere og gjesterere, det vil jeg, og det vil hverken min Sidse eller Han. Seer Han, vi er Exempel grazius ligesom to Spænd Heste, hvoraf den ene vil til venstre og den anden til høire Side, og som altsaa ingen Diævel kan faae Bugt med, naar de gaae to og to i Spænd sammen. Men hvad gjør den kloge Kudsk, Han tager de Bæster, som vil til venstre, og spænder dem for een Vogn, og dem, som vil til høire, og spænder dem for en anden, og nu gaaer det som det var smurt. Saaledes, mener jeg, vi ogsaa kunde bære os ad. Jeg har, som sagt, just i denne Tid en lille Frøken Habniks i Kikkerten, som er delig som en Engel, og som jeg i Vinter praide paa Maskeraden paa Hoftheatret. Jeg har siden seet hende i Klubben, og det er en nysselig lille Glut. Hun har fornemme Noder, og man kan strax mærke, at hun er af Stand. Faderen er vel Kammerraad, men han har Fanden ikke Raad til at være Kammerraad, for han er saa fattig som en Kirkerotte. Det skal ikke koste mig mange Kredenser for at faae hans Samtykke til Mariasen. Jeg har ogsaa i al Venskabelighed allerede forestillet min Sidse hele Sagen. J Begyndelsen gjorde hun vel Kaprioler og satte sig paa Bagbenene og truede mig med Magistraten og Politiet og Forligelsescommission og Hør. Landsoverretten samt Hof= og Stadsretten. veed Du hvad Sidsemoer," sagde jeg: "Du maa være fornuftig, lille Sukkersnut. Tiderne har forandret sig. Hvad der var klagt i Gaar kan gjerne være galt i Dag. Den Gang Du tjente som Amme hos Søren Blytækker, da var jeg kun halvbefaren Matros, og da var Partiet meget passende, og da kunne vi leve som Børn sammen; men nu, da jeg er Kaptain, nu er vort Ægteskab en reens Misballanse, som Folk af Stand, kalde det. Nu begyndte Kjerlingen at huje og hulke: "Har jeg ikke, slæbede hun slidt for Dig i tyve Aar, Den Gang, da Du ingen Ting var og ingen Ting eiede, var jeg god nok for Dig, men nu, at Du er bleven rig og kommer i fornemme Selskaber, nu giver Du mig en Spark for Græd ikke, lille Sidse, sagde jeg ganske kjelen: "det er ikke andet end honnet Ambusion hos mig. Folk maa jo lee af mig, naar de seer, at en Mand, der eier saa mange Penge som jeg, ikke engang eier en Kone, som han kan præsentere i et ordentligt Selskab, Desuden maa Du jo vide Sidsemoer, at det er nu reent gemeent kun at holde sig til een Kone. Man skal jo dog være Folk lig? Det er nu den største Mode at leve paa samme Fod som den tyrkiske Keiser. Han har mange Tusinde Koner, som han holder i et stort Huus som kaldes Sarallie eller Carnallie, hvorvel han kun har een Kone, som han ret holder sig til og hvis Børn blive virkelige Prindser og Prindsesser. Alle de andre Unger betragter han som Skumpelskud og Ballast. Seer Du saadan en Farverit Sultaninde skulde Du have været om vor Herre ikke havde taget vor Cornelius, men da ham nu er borte og der er ingen Aspetter til at Du kan faae Børn, med mindre Du havde Patriarkinden Sahras Natur, saa kan Du jo ikke fortænke mig, at jeg seer at faae en ny lille Kone, som jeg ikke allene kan lade mig see med i Selskaber og som passer sig efter min Stand, men som ogsaa kan skjænke mig en lille Livsarving til mine mange Penge. Men Du skal ikke lide noget derved. Jeg skal vise mig honnet og give Dig 10 Rdlr. om Ugen at leve af. Min Kone antog nu Ræsong og var fornøiet hermed. Der følger altsaa en Pension af 10 Rdlr. om Ugen med min Sidse, og det veed jeg er en langt bedre Anbefaling end et glat Ansigt, et Par skjelmske Øine, eller en kjøn Tallie. Naar det kommer an derpaa, saa er jeg heller ikke bange for endnu oven i Kjøbet at give ham en Grasias af 500 Rdlr. Jochum Gertsen. Lieutenant Buhl. Af Stormen gynget paa Bølgers RygEn Dannerelts Baad J skue, Paa Dækket stander den Yngling tryg Hans Blik er som Dagstjernens Lue. Med høire Haand paa sit dragne Sværd Selv Døden ei det ham fravristed Enarmet han stander – i blodig Færd Mod Britten den venstre han misted. Ved Tofterne ligge hans derve Mænd Udstrakte mod Baadens Side Han bød det – og stirre paa Faren hen Som ene han kan bestride. Et skal han nu kjæmpe ved Jern og JldEn bruge, men trodse de Vaaben; Hans eneste Magt er, at han vil Saa tvinger han Fiende Hoben. Mod Orlogsbriggen med lette Baad At stride en længer han magter; Ved Kraftens Kiækhed og Snillets Raad. Et Større fuldbringe han tragter. Paa Skibets Reilling den mylrende Hob Af Riffelmænd Døden ham truer Den Ædling! – han hører saa fra deres Raab, Saa trosig mod Himlen han skuer. Rundt om blant Folket i nysende Harm Den brittiske Hovedsmand render; knuse sønder den trodsige Barm, Vel Baaden da til mig vender. De sigte til Maal efter Heltens Bryst Og efter hans Aasyn det kjække, Som seer paa Legen – ja vel med Lyst Han maaler den hendtlige Række. En Trediedeel Time saa han staaer Paa Baaden, hos fraadende Bølger, Mod Kugleregnen, end uden Saar, Thi Forsynets Bistand ham følger. Da tvinger Forundring hver Fiendes Haand. De grue ved Heltens Fare, Mørk højer sig Hovedsmandens Aand. Og taus han forløver sin Skare.