Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-07-09
Medens de faa Stater, der have villet og have havt Kraft til fra Roden af at redde det ved Creditsystemet svækkede og med Kræft betændte Statslegeme, fra den ved stigende Tæring truende Død, ere, ved at følge Theoretikernes sunde Lære, opreiste, og fra Armod af opstegne til Velstand, ere alle de andre Stater, der have vedblevet at følge Routinisternes af Straae sammenflettede Creditsystem, mere og mere nedsjunkne i Armod og Elendighed, al Handel er der blevet lam og agoniserende, Usikkerhed og Mistillid er opstaaet mellem Regjeringen og Folket, ja imellem Folkets Jndivider, og det, som er det Værste af Alt, Moraliteten er der næsten overalt siunket fra Dyd og Redelighed, til skyefrie Laster og Uredelighed; og naar dette store Onde ikke fra sin Kilde af itide ophæves, vil Staten endeligen synke dybere og dybere i Ødelæggelsens Dynd; den vil rystes i dens Jndre, og aldeles opløses i convulsiviske Krampetræk. Theoretikerne have antaget: at Omtuskningsmiddelet burde være Mynt, hvis Præg skulde vise den indre Værdie. De have antaget, at Metaller ere de Varer, som frem for andre Vare, maatte anvendes til Mynt, i Betragtning af, at Metaller ere mindre udsatte for at opslides, end nogen anden Vare. Men blandt selve Metallerne have de foretrukket Guld og Sølv, fordi en ligeVægt af disse Metaller, mod alle andre Metaller, optage et mindre Rum end disse; fordi Guld og Sølv have den særegne Egenskab ved sig, at de kunne udstykkes og spindes til de minutiveste Dele, og atter igjen samles til næsten den samme Vægt og Gehalt, fordi at Guld og Sølvarbeidere kunne anvende, uden synderligt Tab, Mynter til deres Productioner, og endeligen at Guld og Sølv vare i Jordens Skjød sjeldnere og i mindre Mængde end andre Metaller, og krævede mere Arbeide for at erholdes end de øvrige Metaller, og ved dette større Arbeide erholdt Guld og Sølv. en indvortes større Værdie. Derfor have Guld og Sølv erholdt Navnet af de ædlere Metaller, og derfor have Theoretikerne, ikke af Phantaste, men paa solide Grunde, fastsat at al Mynt burde være af Guld eller Sølv. Guldets større Sieldenhed, dets større indre Vægt mod Sølvets, foranledigede, at Sølvet blev i større Mængde brugt til de mindre Summer, og Guldet kun til de større i mindre Mængde. Theoretikerne, som vilde, at Mynt skulde være et Omtuskningsmiddel ei allene i Landet, men og hele den handlende Verden over, antoge derfor, at Præget paa Mynten skulde vise Myntens indvortes Værdie, men de antoge og, at hver Stat, som udgav Mynt, skulde forsyne Mynten med sit Stempel, der skulde være Borgen for, at Mynten i Virkeligheden havde den indvortes Værdie, som Præget angav. Dette Stempel, som man urigtigen kaldede et Regale, paabød Jngen den Tvang, at skulle modtage Mynten for Værdien, men hele Verden modtog den frivilligen, fordi enhver Modtager kunde, hvor han fremkom med den, erholde Værdien godtgjort med andre Varer efter disses Priis. Præget skulde fritage Modtageren hver Gang at prøve Gehalten og at efterveie Mynten. Saadan rigtig Mynt maatte derfor gaae, og gik overalt hvor den fremkom, ikke allene inden Statens Grændser, men og hele Verdenshandelen over. At dette er i Virkeligheden saa, see vi den Dag i Dag ved vore danske Specier, der modtages for Værdien, Præget an ryder, overalt uden for Dannemarks Grændser; naar derimod de saa kaldte Offermarker ikke modtages uden for Danmarks Grændser. Derimod have Routinisterne – som næsten overalt ikke saae saameget paa den Stats sande Tarv, hvis Pengevæsen de vilde forvalte, som paa at forøge Finantsernes Jndtægter, som mere speculere end de occonomisere, der er at sige, som spille mere Kjøbmandens usikkre Rolle, for at skabe eller vinde brav Penge, end den sande Huusholders, som gaaer sindigt frem og sætter Tæring efter Næring, uden at indlade sig i Vovespil – fraveget Theoretikernes sunde og paa solide Grundsætninger byggede Lære, og istedet for at følge den, opført konstige glimrende Luftkasteller paa Creditsystemets svage Grundvolde, hvis Forbindelses Deele ere blot den Tillid og den Tiltroe, et Folk har til sin Regjering, men som uden for Statens Grændser ere ikkun Vindstøv. Men Folkets Tillid turde Routinisterne ikke stole paa, thi de vidste, at blandt Folket findes Tænkere og Kyndige. Derfor udvirkede de, at Regjeringerne paabøde, at Statens Mynt skulde gaae mellem Mand og Mand som Betalingsmiddel i alle Handeler, og Regjeringen selv modtog Mynten efter dens Paalydende i alle Skatter og Afgivter. Men denne Tvang, som saa peent var maskeret, forenet med den Hemmelighed, der hvilede over Finantserne, var strax et stort Kiendemærke paa, at Folkets Tillid skulde misbruges. Det skeede og Routinisterne begyndte med at lade Regjeringen udstede Mynt af lige Størrelse, men hvis Guld og Sølv var af mindre Gehalt og Værdie end Præget antydede. Saa dristigt og synligen uklogt var dette Routinisternes første Skridt, at imedens alle Stater, straffede dem paa Livet, som gjorde falsk Mynt, forledte de Landets Regent, for en Vinding af 6 a 8 pCt. af Myntmassen paa deres Bekostning, der modtoge Mynten fra Finantserne, at udgive under Regjeringens Stempel Mynt, som ikke havde den Værdie, Præget lød paa. Men den Fordeel, Routinisterne med den ikke værdiefulde Mynt havde intenderet, blev næsten Jntet, thida man havde prøvet og veiet den og fundet Mynten ikke værdiefuld, gik den tilbage for Skatter og Udgivter til Finantscassen, Kjøbmanden tabde Jntet ved denne Mynt, men snarere vandt, thi Prisen, han solgte sine Varer for, blev forøget med Forskjellen af Værdien mellem den rigtige og urigtige Mynt, naar man bød ham Betaling i den urigtige Mynt. Selve Statsfinantserne bleve udsatte for endog et Tab, ved at falske Myntere eftergjorde den urigtige Mynt, og for at forebygge dette Tab, udfandt Routinisterne at reducere Mynten til dens sande Værdie. Routinisterne, der altid have i Kikkerten at gjøre Credit, uden at have alvorligen i Sinde nogensinde at betale, men trække deres Gield ud til Efterslægts Efterslægt, hvem de overlade at rede det, de have gjort uredt, der handle som unge Mennesker, der ere tilfreds, naar de kunne faae Penge for at redde sig ud af en øiebliklig Knibe, og ændse ikke høie Renter, men overlade alt til Forsynet – laante hvor de kunde faae at laane, og for at dække Renten og Afdrag benyttede Opfindelsen af Banker. De gave Bankosedlerne tvunget Løb, og Enhver fandt sig tjent med denne Indretning, da det var beqvemmere at bære i sin Brevtaske Sedler for en stor Sum, end at kjøre Sølvet paa Vogne, at Sedlerne løde paa Jhændehaveren at vexles paa Anfordring med rede Sølv, saavelsom at Bankosedlerne havde et paabudet Løb, disse Omstændigheder gjorde virkeligen og, at Jngen fordrede sin Seddel omvexlet til Sølv, uden for saavidt Skillemynt angik. Routinisterne, der stolede paa Nationens Tillid og Beqvemmelighed, ansaae det for næsten umuligt, at hele Bankens Seddelmasse skulde paa eengang blive krævet, og gjorde nu dobbelt saa mange Sedler, som Banken havde Forraad af Sølv. Den Fordeel, at kunne lade Sedlerne udgaae som Penge, uden at svare Renter deraf, var ikke i sig selv saa stor en Fordeel, som de foregav eller de maaskee calculerede; thi Bankens Omkostninger vare mange, og Enhver, der tiende ved den, blev godt salareret, for at forebygge Utroskab; selve falske Bankosedler, som Banken indløste, for at vedligeholde de rette Bankosedlers Credit, modtoge og en stor Deel af Fordelen. Den Fordeel, som de fornemmeligen i Hjertet havde, var, at de ved Sedlerne, som over skjøde Sølvmassen, fik den halve Sum til Disposition, mod en taalelig Rente.