Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-06-10
Det hører med til vor Tidsalders Egenhed, smaaligen at beregne de fremtidige Følger af en stigende Befolkning, og en deraf flydende Fattigdom. Mange Mennesker betragte nomstunder Stater ligesom Meierier, hvor Forpagteren i Forveien ængsteligen gjør Overslag over den Melk og den Ost, han kan vente sig. Man skulde virkeligen troe, at vor Herre har gjort Jorden for liden, siden man begynder at tilraade Regenter at behandle deres Stater, ligesom Hollænderne deres Nellikeplantager, paa hvilke de pleie at brænde den halve Høst, for at gjøre den anden Halvdeel saa meget kostbarere. Beklage vi hiin Ulykkelig, der nyligen dræbte sine tre Børn og sig selv med, af Frygt for, at de skulde blive Tiggere, som en Afsindig, hvorfor skulle vi da beundre en Malthus, der tilraader næsten paa en lignende Maade, at bevare vore Efterkommere fra Bettelstaven? Dede fleste Begreber om Fattigdom og den dermed forbundne Elendighed ere saa forskiellige, at denne Gjenstand fortjener nogen Drøftelse. Hvad er da egentligen Fattigdom, Vi kunne antage, at der gives to Slags Fattige, de, som trænge til Understøttelse af Staten, og de, som ikke eie anden Capital, end den, de have staaende i tvende arbeid vante Hænder. Hvad de første angaaer, da burde egentligen ingen Anden nyde Almisse end saadanne, der enten af Svaghed eller Alderdom ikke kunne arbeide. Disse bør Staten forsørge; men Jngen, som kan arbeide, bør have nogen Understøttelse; thi derved paalægger Ladheden Fliden en Skat, og det er ikke billigt, at 1000 vindskibelige Borgere, skulde arbeide for 100 Lade. Antallet af de egentlige, til Understøttelse værdige Fattige, er i Almindelighed ikke stort, utidig Gavmildhed og urigtige Forestillinger om de mange tusinde Veie, der staae Mennesket aabne til nødtørftig Udkomme, naar det kun vil søge dem, opfylde Staterne med Fattighuse, og Fattighusene med Fattige. Havde mangen Stat, i Europa arbeidet mindre paa at indrette Fattiganstalter, saa vilde Klagerne over den tiltagende Fattigdom maaskee nu ikke have været saa lydelige, som de ere. - Det andet Slags Fattige, som man i Almindelighed kalder saaledes, ere i Grunden ikke fattige. Naar Statsmanden seer en Familie paa et Loftskammer, hvor Mand og Kone og adskillige Børn leve i et snevert, ureenligt Rum, hvor Jndbo og Paaklædning ligemeget røbe, at man her i sit Ansigts Sveed maa kummerligen fortjene sit Brød, saa sukker han, og beklager Staten, at den har saadanne Lemmer. Men i Grunden har han intet at sukke over, thi det er kun det uvante Syn, der støder Øiet og Følelsen. Den Familie, som boer her, fortjener hverken at kaldes fattig eller ulykkelig. Den kan leve, og den lever, det er allerede nok. Som Led i den store Kjæde er den lige saa nødvendig i Staten, som den Rigmand, der beboer en heel Gaard. Maaskee er den endog langt mere tilfreds med sin Tilværelse end denne. Statens Pligt er det, at sørge saa meget mueligt for, at Jngen, som vil arbeide, mangler Arbeide, og at hvert Statslem kan leve, uden at trænge til anden Hielp end den, det finder i sig selv. Da Begrebet om Lykke er aldeles betinget, saa er det Staten allerede nok, naar enhver af dens Borgere opfylder sin Bestemmelse, d. er at leve, uden at skade det Heles, Tarv, som han allerede fremmer ved at fremme sit eget Bedste. Unægteligen er en Stat bedste tjent med Borgere, der have opnaaet den mueligste Grad af Velstand, men det er ligesaalidet en nødvendig betingelse for Staten, som Stat betragtet, at have lutter velhavende og velholdne Borgere, som det er en nødvendig betingelse for den enkelte Borger at være velhavende og velholden. Velstand er og bliver altid et Maal at hige efter, men hvad der er en nødvendig betingelse, kan ikke mere være et saadant Maal. Sammenstille vi nu, som Hovedgrundsætninger: at Production er Sielen i Statslegemet; at der maa være Premidler til at fremskynde Productionen, og Afledningscanaler til at fordeele den at Menneskeslægten befinder sig paa en Punkt, hvorfra det ikke meere staaer i dens Magt, at træde tilbage, uden at falde fra een Yderlighed til en anden, maaskee endnu langt værre, saa ville vi finde at det er aldeles unyttigt, at føre Menneskene ved Tvangslove tilbage til en Umyndighedstilstand. de allerede alt for meget ere voxne fra, og man handler upaatvivleligen rigtigst i, at overlade det, som nu engang ikke kan være anderledes, til sin egen naturlige Gang. Vist nok vidner den nyere Tids Erfaring mod dette Raads Efterlevelse i de fleste Stater, og vi see dem tvertimod arbeide, ligesom Japaneserne, paa det besynderligste Jsoleringssystem, ved at ville øse alle deres Fornødenheder af sig selv, som den svære Told, man lægger paa fremmede Producter, og Forbudene mod deres Jndførsel noksom viser. Men om dette Jsoleringssystem vil lede til noget Godt, har man stor Grund til at paatvivle. Man maa snarere formode, at det vil bidrage til at qvæle det gavnlige Samliv, der ved Tusk og Handel hidtil er blevet frembragt blandt Staterne. J Japan have vi et Exempel paa en Stat, der ikke staaer i Samqvem med andre Nationer end Chineserne og Hollænderne. Tarveligheden skal virkeligen være bragt der til en høi Grad; Trang og Hungersnød ere ukiendte her, og hvor stærkt end Landet er befolket, finder man der ingen Trængende, og end mindre nogen Tigger; men derimod staaer Japan ogsaa paa et saa lavt Culturtrin, at det tjener hele den øvrige Verden til et Exempel paa, at uden egentlig physisk Trang, en Stat dog kan være meget ulykkelig. Er det nu end ikke at befrygte, at Europas Stater, paa det Trin de nu staae, selv ved ganske at icolere sig, vil kunne synke saa dybt som Japaneserne, saa er det dog vist at Aandsculturen maa gaae tilbage, naar et saadant Jsoleringssystem bliver saa almindeligt, som der synes at være Udsigt til, og det vilde være beklageligt om det af Napoleon under Krigen attraaede Fastlandssystem, selv midt i Freden, skjønt under forandret Skikkelse, skulde blive bragt til Virkelighed. Skulde Frugten af 25 Aars Kamp virkelig ikke være andet end Sønderskjærelsen af de Baand, der, ved Handel og Tusk, bandt Nationer til Nationer, Hermed ender Forlatteren disse Betragtninger, tillidsfuldt haabende, at de hverken ville blive miskjendte eller mistydede. Jkke har det været hans Hensigt at fremtræde som Talmand for skadelig Overdaadighed, men han ansaae det som passende og nødvendigt at oplyse, berigtige og rettede mange urigtige Forestillinger om denne Gienstand, som synes at være blevne temmelig almindelige i vore Dage. Har jeg iøvrigt bedraget mig - man tillade mig at gjøre Helvetius's Ord til mine og ere, imod min Hensigt, adskillige af mine Grundsætninger ikke overeenstemmende med den almindelige Tarv, saa er det en Vildfarelse af min Forstand, ikke af mit Hjerte, og jeg erklærer da forud, at jeg misbilliger dem.