Adresseavis for Børn, 1780-10-25
Slutningen af Kjøbmandens FleurysHistorie. Allerede laae Fleury imellem de fælleste Pineredskaber, som skulde udpresse en reen Tilstaaelse af ham, hvor stor en Capital han endnu havde i sine Hænder, da Hr. Perdin traadde ind i Fængselet til ham. Det skulde være et Mesterstykke foren Kunstner, at afskildre dette Optrin. Snart om savnede Fleurg Perdins Knæer, og sant derhos afmægtig ned for hans Fødder, snart kastede Per din sig hen paa denne sin Yndling, snart slyngede Fleurys Arme sig om hans igjenfundne Beskytter, og hans hele Hjerte fløy ud af det ømmeste Øyekast henover til Perdins grædende Øyne – Efter to Aars Forløb døde den fromme gamle Perdin, og Flenry blev nu Eyer af 3 Tønder Guld. Den Trediedeel af denne Summa skjenkede han strax til sin Herres Broder, som var bleven dømt til TugtHuset paa sin Livestid, (thi for den fortjente Livsstraf var han bleven befriet efter Perdins og Fleude indstændige Forbøn); en stor Sum i rede Penge lod den fromme og godgjørende Arving uddele i rede Penge til fattige Huusarme, og en anden Capital udsatte han, hvoraf Renterne aarlig skulde uddeles til Nødlidende. Endelig gav han 50000 Rdlr til et Vaysenhuses Opbyggelse. Allerede som Dreng og Kjøbmandskarl havde Fleury været elsket og undet af enhver; thi Redelighed og Ydmyghed har umiddelbar deres Belønninger ved Siden af sig. Men nu skatterede alle Jndvaanerne i den der værende Egn hannem langt høyere, og hans Navn blev aldrig nævnt, uden tillige at blive velsignet. Han døde, uden at have fornummet til Dødens Frygt og Skræk, af et Slagflod i hans Alders halvfemsindstyvende Aar; en ønskværdig Række af Aar, som hans Afhold og fromme Orden i hans Forretninger havde belønnet, ham med. Rygtet, eller rettere de Fattiges ynkelige Klagemaal baer Efterretningen om denne Menneskevens Død fra Huus til Huus, og hvor man faae et Menneske, der saae man ham at vrie Hænderne, og at begræde den fortræffelige Fleury, og der ere neppe inden nogen Stad Volde fældte flere oprigtige Taarer for nogen, end alle i Dunkirchen fældede for denne Menneskeven – Ved hans Død befandtes allerede i det af ham stiftete Vaysenhuus 31 Drenge og 20 Piger. De gik allesammen sortklædte foran deres velgjørende Faders Liig (saaledes kaldede de den fromme Fleury, og stroede. Avis strøede Blomster paa Veyen. Efterat han var begravet, gik de i deres forrige Optog tilbage til Vaysenhuset, hvor een af deres Lærere holdt følgende Tale Mine Børn, Jkke for at lade disse Mure give Gjenlyd af eders Hulken, eller for at see en Strøm af Taarer nedtrille af eders Kinder; - Ney, mine kjere Børn, men for at sige Eder, hvor lykkelig den "Mand er, hvis Støv J har ledsaget til Graven, staaer jeg paa nærværende Tid her foreder; - og dernæst, for at bede Eder, J smaa gode Lam, for at besværge Eder, at efterfølge hans Fodspor, og engang at ile ind i hans aabne Arme, er jeg her staaet op iblandt Eder. Det lyder vel høyt i de Elendiges Kammere: Vor Fader er død, "Alle de, som møde hinanden i Dag, slaae Hænderne sammen og raabe: Den store Menneskeven, iblandt og er død. - Enhver, hvis Hjerte ikkun " staaer aabent for Venskab, sukker og klager, Vox Ven er borttaget fra og - Og vore Mure ville endnu længe, længe give den Gjenlyd, den før gelige Veeklage: Den Redelige, den Ædle er gaaet bort fra vor Side. – Men siger mig, mine kjere Børn, skal Vandringsmanden stedse blive ved at gaae frem paa sin udtrættende og af mattende Vey, stedse klavre op over besværlige Klipper - stedse være en Gjest i det fremme"de Herberge, Aldrig finde eller engang komme til det eftersøgte og længe forventede Hjem, – Ach jo Han er nu i sit rette Fæderneland, den ædle, den fortræffelige Pillegrim, Han boer nu i sin Faders Boliger, og hviler af alt sit Arbeyde. Hans " Legeme føler nu ikke meere de Jordiske Besværligheder, ingen Smerter af Sygdom, intet Ube"hageligt af Veyrliget, ikke Følgerne af Hunger eller Tørst, ikke det Fortredelige af Mathed, eller det Kjedsommelige af Søvnløshed. Han er frii for alle Baand af det Jordiske, svæver i en unævnelig Hastighed igjennem tusinde Verdener, indaander med fulde Drag den mildeste Luft af det evige Foraar, hører uden Forstyrring den reneste Himmelens Harmonie, og hans Henrykkelse bliver ikke en eneste Minute afbrudt af Tungsindighed, Dorskhed, eller Søvnagtighed. - Hans Aand fornemmer nu ikke meere til det Kjedsommelige ved dette Eet og det samme, ikke det Langvilige for Børn. ved Haabets Forventelser; ikke det Foruroligende ved et længselfuldt Haab, ikke det Ængstende ved Befrygtelser. Ach, Ney. Han føler, hverken Modløshed eller Tvivlraadighed ved sine Glæders Valg, hverken Besværlighed eller Forhindring ved sine Bestræbelser, hverken Kjedsommelighed eller Ekkelhed ved sin Nydelse. Et heelt uoverseligt Hav af reen ublandet Fryd bruser imod ham; han øser og drikker med fulde Drag, og iler paa nye i den hastigste Engleflugt langt hen igjennem Evighederne, og en undsigelig Mangfoldighed af himmelske Glæder fremstille sig her om ham igien, førend han bliver den allermindste Skygge af Eet og det samme vaer, eller af Møye, eller af Kjedsommelighed. – Eders herliggjorte Fader er ikke meere omgiven af uhellige Skabninger. Han seer ikke meere Stoltheds og Hovmod Daarlighed, hører ikke meere Foragtelsens krænkende "Tone, frygter ikke meere for Underfundigheds Brodde, møder ikke meere den blege Apinds skee"lende Mine. J hans Selskaber hvidsler ikke meere "Oddertungernes Bagtalelse, lyder ikke mere Bespottelsens Latter, bukker sig ikke meere Hykleriets bøyelige Nakke. Han seer ikke meere Hyklerens Maske, ikke Uvidenheds stumme Øye, ikke Van vittigheds opsperrette Mund, ikke meere Jilsindigheds Raserie. Ney, mine kjere Børn, Eders Fader er i Fredens Boliger; han er i den venligste, den sagtmodigste Konges Land. Fra Ansigt til Ansigt seer han ham, den Guddommelige, som døde for en Verden fuld af Ulykkelige, den Ædle, den Høymodige, den Bedste iblandt Menneskene, og at see ham, at høre det evige Livs"Ord af hans Mund, at tilbede ham, at besynge hans Lov med Engletoner, det er hans værdigste Beskæftigelse. Millioner venlige, tækkelige, tjenste agtige, huldrige Væsener tilbyde og række ham en varm Haand, og tusinde af Herliggjorte trykke ham op til deres glædefulde Bryst. Forfængeligheds Sminke eller Hovmodigheds Gevandt gjø ham nu ikke frygtsom og skye; men den himmel ske uskyldighedsfulde Skjønhed, smykket af den "Almægtiges Haand, som kan opvække Døde" lokker ham hen til de Saliges Omfavnelser. Bas ved deres Samtaler lurer ikke Modesmagen Phantomer, og deres underholdende Forlystelser blive ikke gjorte bittre af Rangsygens Galdt Avis men den varmeste broderlige Kjerlighed opflammer af disse himmelske Jndvaaneres Hjerter, af hvis Medborgere Eders Fader er bleven en Øyemedet for deres Omgang er ikke ØrkesløshedsTilfredsstillelse, eller Sædvanes Told, eller Egennyttes Næring, men den Eviges store Gjerningers Betragtning, som intet dødeligt Øye har nogentid seet, eller intet Øre endnu hørt. Disse Eders Faders himmelske Forlystelser ere ikke indskrænkte til noget Steds Grændser. Ney han flyver fra en Soel til en anden, fra en Verden fuld af Himmelborgere til en anden, og snart kysser de Dødeliges levende Fader, snart Jehovas øverste Seraph, omfavner snart den Troens Helt Abraham, snart det Haabets Mønster Simen; ligger snart op til Johannis kjerlige Bryst, og snart i Jonathans Vennearm; hører snart Salomons himmelske Viisdom, snart Pauli Engle-Veltalenhed, synger snart til Davidsvældige Sang, snart til Mirjams Harve. Og saadan Salighed, mine Børn, nyder eders Fader uden Forstyrring, uden Aftagelse, fra en Evighed til en anden. "Det er sandt, J see ham nu ikke mere tilsmile Eder det venlige Fadersmiil; J høre nu ikke meere hans kjerlige Hilsen: Gud velsigne Eder, mine Børn, J kysse ikke mere de velgjørende Hænder, som saa ofte klappede Eders Kinder. Men, er det ikke Hans Huus, som J beboe, Ere J ikke hans Familie, Græder derfor ikke, mine "Børn. Usynlig vandrer hans Aand iblandt Eder, og synlig skulle J see Eders Fader igjen, dersom "J værdigen føre Navn af hans Børn, dersom J blive Dyden saa troe som han. Hvor let, mine Børn, at dette kan være Eder, kunne J see af hans Exempel. Han var fattig; J ere ved hans Forsorg rige; – han var forladt, af alle Mennesker forladt, J leve derimod nu af hans Godhed og under denne Eders Forsørgers Beskyttelse; – han var uvidende, men J derimod blive underviste, – Ham omgave saa mange Fristelser, til det Onde, men J blive ledsagete og førte ved Haanden! – For ham fremstillede Lasterne sig i en indtagende og forblindende Dragt, men J, desbedre, kjende dem næsten endnu ikke. Og dog alligevel blev han Dyden troe, den fortræffelige Fleury. Det være altsaa Eders vigtigste og for Børn. eneste Bestræbelse, at efterfølge hans Exempel. Men for alle Ting gjører eder hans Gudfrygt egen, som ledsagede ham og ikke vigede fra ham fra hans Ungdom indtil hans Grav, og da, min kjere Børn, da vil Gud gjøre det let for Eder, at blive saa retskafne, saa redelige, saa ydmyge, saa tjenstagtige, saa venlige, som han var. Dersom J og ikke ved saadanne Dyder opnaae saa høy en Lykke, som han har opnaaet, saa kan jeg dog forsikre og love eder dette, ja sværge eder det til, at Redelighed, Ydmyghed og Tienstagtighed, naar samme har sin Oprindelse af og er grundet paa Gudfrygt, vil gandske vist forhverve Eder det høyeste Væsens bifald og Menneskenes Gunst og Kjerlighed, og at J altsaa tilforladelig skulle gjøre Eders jordiske Lykke, og, naar J ikke afvige fra Dydens Bane, skulle heller ikke tage Feyl af den Salighed, som eders Fader nu nyder. Og saaledes, J lykkelige smaa Lam, ere J kun "for saa vidt skilte fra denne Eders lykkelige Fader, at han paa den Vey, som J nu gaae, er kommen til Maalet, og J see ham langt borte, og "skynde Eder efter ham, at naar J snuble og glide, han ved sit efterladte Exempel venligen tilraaber og opmuntrer eder; at naar J blive trætte, han ved samme tilvinker og sætter Mod i Eder, og at, naar J nu ville være sterke og gaae ufortrødent frem, saa skulle J snart, snart være hos ham.