Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-06-28
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. skovskassaFemte Aargang. No. 79 Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Tirsdagen den 28 Junii, 1808. Om Krig og Krigstand. (Sluttet.) Ubestemthed i Begreberne er een af vor Tidsalders Skjødesynder, sjelden giver man sig Tid til at bestemme Udtrykkets forskjellige Meninger. Dette er især Tilfældet med Ordet Krig. Endskjønt der gives retfærdige og uretfærdige, menneskelige og umenneskelige Krige, taler man alligevel derom i Almindelighed, uden at tage Hensyn til deres Bevæggrunde, eller Maaden, de føres paa. Naar man kun dræber, hærier, brænder, saa kaldes det Krig. Men hvor upassende vilde det ikke være at give den Krig, Dannemark fører, og den, Engelland fører, een og den samme Benævnelse. De Engelskes Krigs-Coder tillader at krænke Alt hvad der pleier at være Nationer helligt, at fornedre vor Slægt dybt under Dyrene, og at træde enhver menneskelig Følelse under Fødderne. Saaledes truede jo deres Nelson med at brænde vore saarede Krigere, dersom vi ikke strax vilde tilstaae ham en Vaabenstilstand, saaledes bombarderede de Cader, medens Pesten rasede indenfor dets Mure, saaledes anfaldt de det uskyldige Dannemark, uden foregaaende Krigserklæring, saaledes bombarderede de vore værgeløse Smaaser, kort, saaledes viste de Europa i nyere Tider, hvor stor en Forskjel der er imellem Hær være og Krig, imellem Røvere og Krigere. Vore Folkelærere, Folketalere og Folkeforfattere burde tage dette i Betragtning, og hver Gang de tale om Krig først bestemme det Begreb, de forbinde med dette Ord, thi en saadan Bestemmelse er aldrig vigtigere end i dette Tilfælde. Den store Hof de sædvanlig tilbøielig til at ansee Ran og Krig for Ord af eens Betydning. Forudsat at de Krige, et Land fører, ere retfærdige, at de sigte til Selvforsvar eller til den krænkede Uskyldigheds Hævn, saa er ogsaa Krigsstanden en meget hæderlig Stand. Hvad kan tænkes ædlere, end at vaage over sit Fødelands Tryghed, Hæder, Frihed og Selvstændighed, Og dette er den sande og værdige Krigers Kald. Hans hele Liv er Fædrenelandet helliget, hans hele Kraft, offret til dets Forsvar. J et Land som Dannemark, der efter et Aarhundredes Fred ikke drog Sværdet, førend det blev ægget og tvunget dertil, finde vi Jdealet af en retfærdig Krig og den agtværdige Kriger. Her er det Landets egne Børn, der forsvare dets Grændser og dets retfærdige Sag, her er det sande Fortjenester, ikke Ahner eller Guld, der bane Veien til militaire Æresposter. Naar Krigstanden skal betragtes som en hæderlig og agtværdig Stand, saa bør Staten ikke allene sørge for den unge Krigers moralske Dannelse, men selv den, der i en modnere Alder indtræder i denne Stand, bør dannes og danne sig selv til sin store Bestemmelse. Jntet er ubehageligere end at see en raa, udannet, vankundig Yngling tage sin Tilflugt til Krigstanden, enten fordi han troer, at dette Liv er mageligere end det han oprindelig har været bestemt til, eller fordi et Feldttegn, en smuk Uniform og militaire Æresbeviisninger smigre hans Forfængelighed. Med saadanne Subjecter er ingen Stat tjent, og vee det Land, der smigrer sig med, engang at finde tappre Forsvarere i saadanne egennyttige Væsener eller forfængelige Taaber, Godt vilde det være, dersom man bestandig forestillede saadanne unge Mennesker de vigtige Pligter, de i denne ny Stand paatage sig, og at man alvorlig indpræntede dem, hvor fornedrende det er for deres egen og Krigstandens Værdighed, at forlade sit oprindelige Fag, blot af egennyttige eller forfængelige Hensigter. Den, som vil vorde Kriger, bør føle Lyst og Kald dertil, og drives han dertil af andre Bevæggrunde, saa bedrager han sit Fødeland. Hvilket Menneske af Følelse maatte ikke harmes over, at høre nogen sige: jeg er bleven Kriger, ikke fordi jeg af Naturen foler mig skikket eller nogen synderlig Lyst dertil, men jeg er bleven det, fordi jeg troer, det engang i Fremtiden ved andre Leiligheder kan gavne mig!" Preussens store Frederik vilde sjelden tage andre end Adelsmænd til Generaler, fordi han stod i den Tanke, at den Borgerlige ikke anspores saa meget som den Adelige af Æresfølelsen, Saa meget Værd satte denne som Konge og Hærfører lige store Menneskekjender paa denne Følelse. Havde han end Uret i at give Adelen et saadant udelukkende Fortrin, saa havde han dog Ret i, at ansee Æresfølelsen for Krigerens mægtigste Spore Men kan man vel vente sig denne Følelse hos et Menneske, der ene vælger Krigstanden af egennyttige, forfængelige Hensigter, eller for at forbedre sin occonomiske Stilling, Til egentlig mecanisk Kriger dannes man snart. Det har de nyere Franske Krige tilfulde lært os. Valpladsen var Officierernes practiske Skole. En eneste tapper Handling var nok til at forfremmes paa Stedet. Men Frankriges egentlige store Hærfører og tænkende Officierer ere først dannede i den eensomme Studerestue. Der have de theoretisk samlet, hvad de siden fandt Leilighed practisk at anvende. Man troe ikke, at alle de store Mænd, den Franske Revolutionskrig har frembragt, ere blevne store blot ved bestandig at ligge i Feldten. De have alle studeret Krigskonsten, førend de practiserede den. Man bliver i intet Fag Mester paa eengang. Men der gives dog undertiden enkelte unge Officierer, der, i det Øieblik, de ere færdige i Exerceerskolen, troe, at de have fuldendt deres hele Studium, og ere fuldkommen istand til at gaae i Krig, naar det forlanges. De ere forlegne med at faae Ende paa Tiden, uagtet de ere i en Alder, hvor intet burde være dem kostbarere end den, hvor de kunne dyrke deres Aand og berige den med nyttige og for Krigeren uundværlige Kundskaber. Deres bedste Aar gaae unyttede hen, og naar de have naaet den Alder, hvor Mennesket er mere skikket til at lære andre, end lære selv, røbe de ved alle Leiligheder en Uvidenhed og Mangel paa Aandsdannelse, der kun gjør deres Stand liden Ære. Man kan derfor ikke noksom tilraade den unge Officier i Almindelighed, for Alting, aldrig at overlade sig til Ørkesløshed, men at anvende sin Tid saa nyttig og saa godt, som der kun er ham muelige. Mangel paa Dannelse kan især i Krigsstanden være af høist skadelige Følger. Der indtræffer saa mange Leiligheder i denne Stand, hvor Humanitet, og Cultur ere saa nødvendige. Ubeskrivelige ere de Fortrin, som den cultiverede Officier besidder fremfor den ucultiverede. Han kan ikke allene virke med Held blandt sine Undergivne, men han kan ogsaa forskaffe sig Venners og Fienders Agtelse. Paa Mangel af Tid kan hverken Officieren eller den simple Kriger klage. Hvor nyttige kunne de ledige Timer paa Vagten ikke anvendes, dersom man altid var forsynet der med et lidet Bibliothek, og dersom Officieren holdt der passende Forelæsninger for Soldaterne? Man vilde ingensinde behøve at tage sin Tilflugt til Morpheus, lystige Selskaber, eller elendige Gatzenreitzer, dersom de mange Fri rimer, man har i Vagestuen, altid bleve anvendte, paa en saadan Maade.