Almuevennen, 1844-10-02
Den 4de Septbr. anmeldte Præsidenten, at nu havde saamange Medlemmer meldt ham at de vilde afreise, at den tilstaaede Forlængelse ikke kunde benyttes. Commissarius spurgte om de kgl. Sager bleve tilendebragte, hvortil Præsidenten svarede at Sagen om den ny Trykkefrihedslov ikke kunde komme under Behandling, private Sager som ikke bleve foretagne vare: om Nedsættelse af Brevportoen, om Udvidelse af de Hertugdømmernes Stænderforsamlinger ved Patent af 31 Mai d. A. hjemlede Reenigheder, til Kongerigets Stænder, om Ophævelse af Rettigheden til at oprette Grevskaber og Baronier, om Præmisser til Høiesteretsdomme, om Udsættelse af Reformen i det lærde Skolevæsen, om Finantserne, om Oprettelse af Arbeidsanstalter, og om Udjævningen af Forskjellen mellem det frie og det ufrie Hartkorn. Den 11te September Kl. 2 1/2 afholdtes derpaa Slutningsmødet, hvor Commissarius holdt følgende Tale: Hæderværdige Medborgere. Hver Gang jeg har staaet rede til at tage Afsked med de Landets udvalgte Mænd, med hvilke jeg har været samlet til Overveielse af Fædrelandets Anliggender, har jeg fundet mig overvældet af det mangfoldige Stof, som Tilbageblikket over, hvad der i den tilendebragte Forsamling var foregaaet, frembød for Betragtningen, og det har stedse været mig vanskeligt i den korte Tid, som dertil var mig levnet, og i den bevægede Sindsstemning, hvori jeg befandt mig, at udsøndre og forbinde de Træk, som kunde give et tro Billede af hvad der rørte sig i mit Jndre. Det Resultat, som hint Tilbageblik har givet, har dog hidtil altid været saa tilfredsstillende, at jeg har kunne overlade mig til de glade og opløftende Følelser, hvormed jeg inden Stænderinstitutionen blev til, tænkte mig ind i dens Virksomhed, og hvormed jeg hilste den, da den traadte ilive, og jeg har saaledes i Afskedens Øieblik med Overbeviisning kunne udtale Ord, hvoraf jeg kunde haabe et venligt Jndtryk. Det vilde være forgiæves, om jeg vilde dølge for mig selv eller for Andre, og navnligen for Dem, mine Herrer, at jeg i det Øieblik, da jeg skal træde tilbage fra den femte Stænderforsamling for Nørrejylland, befinder mig i en mindre heldig Stilling. Medens jeg nu ikke for Alt i Verden vilde forlade dette Sted, hvor jeg er vant til at tale af mit fulde Hjerte, med falsk eller sminket Tale, vilde jeg og høist ugjerne, at mine Afskedsord skulde udtydes som et Udbrud af Mismod eller Uvillie. Til saaledes at gjennemføre Betragtningen over det, der har viist sig i denne Stænderforsamling, at jeg derved kunde vente at undgaae skjæv Udtydning, mangler der mig imidlertid baade Tid og Stemning. Jeg indskrænker mig derfor til at bevidne, at den Følelse, der i dette Øieblik fylder min Sjæl, er meget langt fra Alt, hvad der kunde kaldes personlig Uvillie mod Nogen. Jeg veed meget vel, at de Misforstaaelser med Hensyn til vigtige Statsforhold og de Mistydninger af Regjeringens Hensigter, der have givet en Deel af vore Forhandlinger en Retning, som jeg maa beklage, have netop under en oprigtig Fædrelandskjærligheds Medvirkning faaet Jndgang i Manges Sind. Men det bedrøver mig, at Kongen og Folket og de forskjellige Classer af samme, der ved den aabne Meddelelse i Stændersalen skulde forenes i en fælles Erkjendelse og Stræden, synes at være komne længere fra hinanden, og at derved Udsigterne til raske og stadige Fremskridt i en til den nærværende Udvikling svarende Ordning af vore Forhold for en Tid ere blevne fordunklede, saa at selv Love og Foranstaltninger, som ganske ere beregnede paa at virkeliggjøre hvad der havde udtalt sig som at mindelige Ønsker, hvilke Kongen havde fundet retfærdige og billige, vanskelig under den nærværende Stemning ville finde den Optagelse, uden hvilken Formaalet ikke vil kunne opnaaes. Dog saadanne Misforstaaelser kunne ikke være vedvarende hos retsindige og forstandige Medborgere, og jeg kan ikke opgive det Haab, at det Sande snart vil finde sin Anerkjendelse. Gud skjænke Kongen Viisdom til at udfinde de Veie, ad hvilke Forvirring og Tvedragt kan fortrænges, og han sættes istand til ved sit Folks tillidsfulde Samvirken at befæste dets Held og Hæder. Jeg tør ingenlunde gjøre Regning paa endnu i fuldt Maal at være i Besiddelse af den udeelte Kjærlighed, der forhen mødte mig overalt i og udenfor Stændersalen. Men ligesom jeg har fuld Vished om, at ikke saa af mine ædle Medborgere have bevaret deres venskabelige Sindelag mod mig usvækket, saaledes forekommer det mig, at der i det Hele er blevet meere tilbage af den forrige Velvillie, end der kunde ventes efter den store Omskiftning, der er foregaaet i de Begreber, hvorefter man dømmer om min Virken. Vel har Sammenligningen med det forrige lykkeligere Forhold sin Smerte; men ligesom jeg til hin Tid, i dyb Erkjendelse af det Overdrevne i den Priis, som mine Medborgere, satte paa mine Bestræbelser, stedse var beredt paa, at denne maatte dale saaledes siger min Bevidsthed mig, at jeg med ikke mindre ærlig og anstrængt Villie er vedbleven at arbeide i Retfærdighedens og Fædrelandets Tjeneste, at jeg ikke har fornegtet nogen Grundsætning, der forhen ledede min Virksomhed, at den Gierning, som jeg i den seneste Tid har udført i mit Kald, ikke har været mindre overveiet og prøvet, eller den Overbeviisning, hvorefter jeg er gaaet frem, mindre fast. Stærk ved denne Bevidsthed vilde jeg, om end med Vemod, saa dog med fuld Sindsrolighed, kunne bære min Skjæbne, saafremt jeg skulde blive uheldig nok til i høiere Grad end hidtil at savne mine Medborgeres bifald. Saa meget dette end kan opmuntre Manden under hans redelige Bestræbelser for at opfylde Pligtens Kald, er det dog kun et betinget Gode, hvorpaa han, naar det gjælder, maa kunne give Slip, uden derfor at tabe Lyst- og Mod til at fortsætte sine Bestræbelser. Denne Betragtning, der aldrig har været mig fremmed, men som jeg især paa mit Livs Aften har havt Anledning til at lægge paa Hjerte viser hen til det Sted, hvor den Retsindige finder det rette og sikkre Tilhold. Men idet Sjælen i dyb, undsigelig Tak hæver sig til Ham, hvis ledende og beskjærmende Haand jeg ogsaa under den Gierning, som idag er bragt til Ende saa ofte har fornummet, glemmer jeg dog ikke de Medborgere, der have lettet mig denne Gierning ved den vedvarende Velvillie og Tillid, hvormed de have glædet mit Hjerte. J Særdeleshed maa jeg frembære min inderlige Tak til Forsamlingens høiagtede Formand. Har han Krav paa Forsamlingens Erkjendelse af den Jndsigt og Ridkjærhed, hvormed han har varetaget det Kald, den havde nedlagt i hans Hænder, saa har han ikke mindre Krav paa min Erkjendelse af det venskabelige Sindelag imod mig, som han stedse har bevaret. Saaledes træder jeg tilbage fra dette Sted, der for, mig er saa rigt paa betydende Erindringer, af Hjertet ønskende Held og Velsignelse over Konge og Fædreland, over den Jnstitution, som her har samlet os, og over alle de Mænd, der med redelig Villie, om end under forskjellige Synsmaader, have arbeidet i dens Tjeneste. Efterat derpaa Præsidenten og Forsamlingens ældste Medlem, Kammerraad Wulff, havde talt nogle Afskedsord, reiste Commissarius sig, og i Kongens Navn erklærede Forsamlingen for hævet. 10. Om almindelig Værnepligt.