Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-01-27
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Enogtyvende Aargang. No. 8. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 27 Januari 1824. Søgubrot med Efterklang. Fama superstes erit, nee in ullum decidet ælum Qvod perfecta so patrapit tempore virtus. Biarkemaal. og saaledes faldt der, samme Aften, mange besynderlige Taler over Bord, og mange livsalige Ord af Kongens Mund, og det var intet Under, aldenstund man veed, det var i alle Maader Folk af Vælgten, som her sad til Høi bord, og Rolf var navnkundig trindt om Land for sine dybe Betænkninger, alt som for Venlighed og skiemtefulde Taler. Det gaaer og gjerne saa med alle klare, milde Øine, at de spille faarest, Timen for de briste, og lyse, saa at sige, Fred over Venne Lag, som Solen, naar hun daler, og siger Mark og Skov og alle Smaa-Fugle venlig Godnat. Da, vil Somme sige, det omsider kom paa Tale, hvem Konger og Kæmper vel maatte ønske helst at roses af, og hver sagde Sit, som ham syndes. Bjarke vilde roses af de Kiækkeste, Hjalte af de Bedste, Hjartvar af de Klogeste, men da det kom til Rolf, sagde han jeg tænker dog, det var os alle kiærest at roses af den Længstlevende. Ja, sagde Hjartvar, med Skielmen bag Øret, det er i Grunden ogsaa mine Ord, men det sagde alle med een Mund, at Kongens Svar har Prisen, som det pleiede. Vigge var den Eneste, som ingen Ting sagde, men sad, med begge Albuerne paa Bordet, og stirrede paa Kongen. Nu Vigge, sagde Rolf, hvad grunder du paa: Jeg, sagde Vigge, som gjerne havde for Skik at rende med Gammen og slaae Alvor paa, jeg grunder paa Kongens gode Ege-Bord, thi det, tænker jeg, kan vare mig ud, og meer til. Ja, det kan nok være, sagde Rolf, men hvad kommer saa det vor Snak ved, Vel ikke synderligt, sagde Vugge, som jeg da ikke heller har nødig at bryde mit Hoved med, hvem jeg helst vil roses af, naar jeg ikke længer kan rose mig selv; men det faldt mig dog, i den Anledning, ind hvem der vel skulde sidde sidst til Bord herinde, og hvad de Godtfolk vilde føre paa Tale? Saamæn, sagde Rolf, det var ikke saa dumt, men tænker uda, de vil tale om os. Det var hvad jeg gad vidst, sagde Vigge, og Kongen kunde hielpe mig godt paa Spor, naar Han vilde sige mig, hvem der bliver den Længstlevende? Af os vel du, sagde Rolf, og af alle den, der har mest at giøre, og sig dog aldrig forhaster. Ja, sagde Vigge, dovne kan jeg som den Bedste, naar jeg maa faae Lov, men endda er jeg lige klog, og om jeg ogsaa først døde af Anne Sot, var det dog kun en tynd Lykke at roses sidst af mig; men hvem af Guderne mon lever længst? Thor, sagde Bjarke, thi ham er der Tømmer i, som kan holde. Nei, sagde Hjartvar, dertil, siger Rolf, er han for hastig, og dertil, siger jeg, er Loke ham for klog. Da skulde jeg dog mene, sagde Bjarke, at Ærlighed varer længst. Det er, som den bruges til, sagde Hjartvar, men hvad der snoer sig bedst, det slides mindst. Ja, saa, sagde Bjarke, saa vil jeg dog heller nøies med at roses af den Kiækkeste, end af den Længstlevende. Siig ikke det, sagde Rolf, thi naar Trædsk hitter Viis, er han om en Hals, og saa gaaer det Loke med Heimdal. End du, Vegge, hvem mener du, lever længst Det giør vel Balder, sagde Vigge, han staaer jo først op, naar de andre gaaer til Sengs. Nei, sagde Rolf, han lever nok sidst, men han døer længst. Det er jo ogsaa sandt, sagde Vigge, men hvem lever da længst? Det gjør vel Saga, tænker jeg, sagde Rolf, som de Gamle sang: Død under Muld Synker Æt som Guld, Nidinger frygte! Godt Navn og Rygte, Aldrig uddøer! Død under Muld Synker Æt som Guld Synker En og Hver, Paa en Eneste nær, Kun Efter Mæle, Kan Jngen kvæle, Hun aldrig døer! Ære med Kongens Ord, raabde alle med een Mund, men dog kunde Hjartvar ei bare sig for at smidske i Skiægget, og da Kong Roldet saae, sagde han, lad os høre, Svoger Huul! hvad har du bag Øret? Det faldt mig ind sagde Hjartvar, at hvor godt det Kvad end klinger i alle giæve Kæmpers Øren, saa kommer det dog paa en Prøve an, om det vil holde Stik, og da nu Ingen af os lever længe nok til at giøre den Prøve, kunde man vel sige, at een Fugl i Haanden er bedre end Ti i Luften; men derfor siger jeg ligefuldt, af Hjertens Grund, Ære med Kongens Ord, thi det er vist, at saalænge man nævner Rolf, skal de berømmes, og Jngen under vist ham et længere EfterMæle end jeg. Det gik glat, sagde Bjarke men, Kongens Ord i Ære, og mine ikke bag Dørren, jeg saae dog helst, at Brage kom til at leve længst; thi naar han er borte, bliver dog vort Eftermæle, paa en Maade, KiærlingSnak, og det kan man dog knap kalde godt Navn og Rygte. Ja, min kjære Norske Bjørn! sagde Hjalte, der seer du Frugterne af KvindeHad, thi nu er du nok bange for, at Saga skal bruge Mund med dine Næver, naar de er bundet; men tag du dig derfor i Agt, og kys Riset i Tide; thi Rolf faaer sikkert Ret. Kysse, sagde Barke, nei, det overlader jeg til dig, men varst du ikke saa brav en Karl for Resten, skulde jeg snart vise dig, jeg dog endnu har Hænder paa Skaftet. Dog neppe til at lukke Sagas Mund, sagde Hjalte, thi her slaaer det til, som man siger, at der skal lange Arme til at lukke alles Mund, men det er ellers ligemeget, jeg skal da ogsaa, for Venskabs Skyld, kysse to Gange, og bede Saga lade vort Eftermæle flyde sammen, saa det Ene kan bøde paa det andet. Det er et Ord, sagde Bjarke, og Skam faae den, os skiller ad, naar vi ei meer, med Ryg mod Ryg, kan selv sørge for at holde Stalbroderskabet vedlige; men, som sagt, jeg saae dog helst, at Brage kunde blive ved at føre Ordet, og hvad siger Kongen dertil Han siger, sagde Rolf, det er vel tungt at skille dem ad, som gjerne tilsammen ville være; men naar alle Kæmper ere døde, og Drapen udsjunget, da er Brages Tid forbi, og han maa love, Saga lever, ellers fik han intet Eftermæle. Men, sagde Vigge, saa lever jo dog Brage ogsaa i sit Efter Mæle! Ja, med Saga, sagde Rolf, som vi alle, saamange, hun, naar Ondt er borte, og Balder opstaaer, og Jord, eviggrøn, opblomstrer af Bølgen, end lyster at mindes. Det er en Lyst, sagde Vigge, og det mærke alle Rolfs Mænd, at naar vi sjunge Barke Maal, skal Omkvædet være. Fru Efter Mæle. Kan Jngen kvæle, Hun aldrig døer! Skjoldung Kragens Ord i Ære! De, saalænge Verden staaer, Mellem Helte Prisen bære, Som i Leire-Kongens Gaard, Kæmper tidt i Hug de rinde, Under Brages Harpe-Slag! Tidt oplive deres Minde. Dane-Kongers Fødsels-Dag. Blænd-Værk kun er Roes af Brage, Jhvor lislig den saa klang, Naar ei Saga vil gientage Omkvæds-Rimet af hans Sang! Derfor, laan mig, Skalda-Spilder! Harpen, du, paa sanddru Viis, Slog ved Hakons Grav og Gilder, Tone skal den Sagas Priis. Hav-Frul du som bly dig hæved Op af Dybet, første Gang, Da kun Harpe-Strænge bæved, Og da Morgen-Stjerner sang, Du, som da, i Morgen-Røden, Drak, af Norners Gylden-Skaal, Kilde-Vand, som trodser Døden, Nemmed Odins Havamaal! Du som blegned uden Brøde, Du som blev med Æren graa, Du, med hvem de Dvale=Døde Skal forklarede opstaae, Du som aldrig Strømmen følger, Smiler, naar dig overgaaer Skum af Øieblikkets Bølger, Som forsølver kun dit Haar! Du som altid Solen følger, Og, i Aften-Rødens Skiær, Gyngende paa gyldne Bølger, Maler af dens Herre=Færd; Du som, naar du dybest dukker, Hæver dig ved Gladheims Kyst, Hvor det jubler, som nu sukker, Sukker dybt i Helte Bryst! Du som lindrer Støvets Vaande, Naar det stunder til sin Grav Sagal født, ved Herrens Aande, Af det sære Middel-Hav, Hvor kun Tanke=Snekker seile, Hvor hver kraftig Aand paa Jord Vade over Mimers-Veile *) Maa til Things, som Asa-Thor! Du som vandre skal med Solen, Aabenbare, skjulte Raad, dømme frit, paa Dronning-Stolen, Alle Drotters Færd og Daad, Ja, med Klippen til din Tavle, Og med Kridt af Mimers Klint, Riste ret, med Hænder travle, Om hver Trold end sprang i Flint! O! hvor boe de milde Vaner, Som har kiær din Rune=Stav, 1) Mimer, det angelsachsiske medmor og latinske memor, hukommelig, og saaledes er hele Nordens Mythologie en levende Anskuelse af det Aandelige hos Mennesket, og dets Heltekamp, mod det Kiødelige, i Tidens Løb. Vil med Lyst de tamme Svaner, Spænde for din Karm af Rav, Svanerne, som, alle Dage, Svømmed under Ygdrasill, Skal til Asgaard Karmen dra Under Sang, som Klokke=Spil. Ak, ei Paven blot og Tyrken. Ønske for dig, lagt paa Baal, Saa, hvem Sandheds Røst i Ørken. Laane vil sit Tunge Maal, Afkald maa paa Rosen give, Som de Fleste beile til, For udødelig at blive, Sætte Hoved sit paa Spil! Sikkert dog ensteds paa Jor Folke=Hjertet for dig slog, Ja, det slog for dig i No Moders Maalet du indtog, Saa, for Tunge du kan miste Mangle Hjem i Øster-Søe, Først maa Nordens Hjerte briste Først maa alle Daner døe! Her, hvor du, fra Humbles Dage. Dandset har paa Tilie blaa, Hvor til Sky dig løfted Brage, Saa du blevst med Æren graa, Hvor dig hylded Skjold og Frod Rolf dig faae i al din Glands, Hvor du Drotter fredegode Kroned med Kiærminde Krands; Her, hvor Snorro var din Staller, Her, hvor Saxo var din Præst, Som i Salen af Coraller Ordned dig en Folke=Fest, Her, hvor du kan Drotter dømme, Retviis til et evigt Navn, Her, paa Nordens Folke-Strømme, Her har du din Fredrigs-Havn. Her, som Hav=Fru, du og spaa de Altid Danmark Atter-Dag: Dag paa Ny, af Himlens Naade, Snekker nye for gamle Vrag; Du i Dybet saae Margrethe Perlen skabt for Dane-Land, Bølge=Varslet og udbredte Du om Fjerde Christian. Altid vore Konge-Stammer, Elsked dig af Hjertens Grund, Derfor dine Alter-Flammer Blusse end i Bøge-Lund; Drotter fra de sidste Dage. Komme skal du glad ihu Som, ved dig, vor Skjold og Kra Mindes levende endnu Ja, du mindes det, med Glæde Over Danmark gode Kaar, At i dette Ny og Næde Fylder alt trehundred Aar Første Fredriks Konge-Stamme, Fredegod i Axel-Stad *), Nærer end din Alter-Flamme, Tager, mild, fra Mund dig Blad! *) Det var 1524, den 16de Januar, Kong Frederik den Første holdt sit Jndtog i Kiøbenhavn, og samme Aar udkom det første Danske Ny Testamente: den hellige Historie, der paa ingen Throne fandt saa gode Venner, som paa den, Kong Fredrik grundede. De staae og falde med hinanden. Ja, den Herre-Stamme vidste, Som Rolf Krage, det er bedst, Ret at roses paa det Sidste, Paa den store Jubel-Fest; Derfor valgde den at knæle Dybt i Sagas Helligdom, Og med Sandheds Efter Mæle, Første Fredrik til os kom! Længe leve Haan, som fylder Stammens Trilling Jubelaar, Jndtil Aften Sol forgylder. Krone-Skjoldet i Hans Gaard! Leve Frederik den Sjette, Sagakiær, til Dane-Gavn, Jngen Alder skal udslette Minde-Runen ved Hans Navn. Haardt J sove, gamle Daner!