Politivennen, 1798-01-01
Undersøgelse foranlediget af det i disse Blades No. 9 opkastede Spørgsmaal: Om det bør tillades Misdædere at beholde deres Børn hos sig i Fængslet? Førend jeg indlader mig i nogen Undersøgelse af dette Spørgsmaal, eller forsøger paa at fastsætte, hvad jeg, efter naturlig Ret og Billighed i Almindelighed og vor Lovgivnings Aand i Særdeleshed, anseer for at være Ret i denne Henseende, finder jeg det nødvendigt noget nøjere at determinere det opkastede Spørgsmaal for saavidt mueligt, derved at gjøre Undersøgelsen almindelig, og overenstemmende med hvad jeg formoder, Spørgsmaalets Forfatter har meent. Her er blot spurgt om Misdædere; men ikke enhver, der saaledes forseer sig mod den borgerlige Sikkerhed og Orden, at han kan fængsles, fortjener Navn af Misdæder. Misdæder indbefatter udentvivl Begrebet om de grovere Arter af Forbrydelser, ligesom det er vist at Lovene, dersom jeg ellers ikke feiler meget, allene giver saadanne Forbrydere dette Prædikat, der gvalificeere sig til at lide Straf paa Liv eller Lemmer eller til at have forbrudt deres personlige Friehed for bestandig*), de derimod der gjøre sig skyldig i mindre Forbrydelser fortjene neppe dette Prædikat, ja den seneste Anordning om Straf for Tyverie, kalde de, som giøre sig skyldige i denne Misgjerning, blot med Benævnelse af Skyldige, ikke Misdædere; denne min Gisning være nu rigtig eller urigtig, vist er det dog, at Ordet Misdæder ved Brugen har faaet Betydning af en grov Forbryder, det ville altsaa være ubilligt at give enhver der forseer sig, *) Til Ex. 1-5-19. 1-24 -52. Ford. 16 Octbr. 1697. 7 Febr. 1749 og fl. endog da naar han kan sængsles, dette Tillægsord; de f. Ex. der straffes efter Ford. 9 Marts 1792. 5 Capitel for Betlerie, fortjene de vel derfor Navn af Misdædere? Ved at igjennemlæse den i forberørte Nummer af Politievennen fortalte Anekdot, der har givet Anledning til det her omhandlede Spørgsmaal, forekommer det mig ogsaa virkeligen, som Anmelderen ikke har havt til Hensigt, at indskrænke sig blot til de Personer, som jeg efter det anførte troer allene at fortjene Navn af Misdædere, men snarere ved dette Udtryk at forstaae enhver, der formedelst Brud paa Loven og dens Anordninger fængsligen anholdes paa Person. Fejler jeg altsaa ikke i denne min Forudsætning, saa vil Spørgsmaalet omtrent komme til at lyde saaledes: Bør det tillades dem, der anholdes formedelst Misgjerninger, at have deres Børn*) hos sig i Fængslet? *) Jeg anseer det ufornødent at berøre det Udtryk: Børn; thi jeg finder det indlysende Spørgsmaalet saaledes fremsat, begiver jeg mig nu til at undersøge. Den Forpligtelse, som Naturen har paalagt enhver til at sørge for sit Afkoms Vedligeholdelse, med andre Ord, til at opdrage sine Børn, den har, saavidt mig er bekjendt, alle borgerlige Love bekræftet og have, som en Følge af Naturens Indretning, været nødsagede at bekræfte. Forpligtelse til Øjemærket, hedder det, berettiger til Midlerne, ved hvilke Øjemærket skal opnaaes; herfra altsaa Forældrenes almindelige Rettighed til at have Børnene hos sig, og gjøre dem til Lemmer af Familien. at derved paa dette Sted kun kan forstaaes saadanne, som staae under Fædremagten, og hvis Opdragelse er ufuldendt. *) Jeg bruger her opdrage som enstydig med at vedligeholde, i hvor vel det egentligen ikke er det; thi til Børneopdragelsen i Ordets fulde Udstrækning troer jeg ikke Naturens Lov forpligter Forældre, men vel til at vedligeholde Børnenes Existents. Paa dette Sted bliver denne Sag ligegyldig. Jeg antager derfor som en almindelig Sætning, at Forældre have Ret til at fordre at deres Børn, saa længe de staae under Fædremagten, skal leve hos Dem. Saa vist som det er, at der gives saa Regler uden Undtagelse, saa vist er det ogsaa at jo flere der gives, jo ufuldstændigere er Reglen. Man bør altsaa ikke gjøre Undtagelser fra almindelige Regler, uden hvor Nødvendigheden fordrer det; og allermeest bør man være varsom der, hvor Undtagelse kunde synes at krænke en andens Ret; og nu møder da Spørgsmaalet: Fordre Nødvendigheden, i de Tilfælde, da Forældre Fængsligen anholdes formedelst Forbrydelser*), fordrer da siger jeg Nødvendigheden, en Undtagelse fra den ovenfor anførte almindelige Ret de have til at fordre deres Børn hos sig? *) Formedelst Forbrydelser, siger jeg med Fliid; thi skeer Anholdelsen for uvis Sags Skyld, da er Tilfældet gandske anderledes. Naar Aarsagen ophører, da ophører Virkningen, naar Forældrenes Forpligtelse til at opdrage deres Børn altsaa ophører, saa ophører ogsaa de dermed forbundne Rettigheder. Og naar ophører da denne Forpligtelse? Svaret er let, naar de nemlig sættes ud af Stand til at opfylde den. Det vil altsaa her komme an paa, om Forældre ved at fængsles sættes ud af Stand til at opdrage deres Børn. De Forbrydelser formedelst hvilke Personer i Staten kan fængsles ere mange, men af ulige Beskaffenhed, nogle fordre et længere, andre et mindre vedvarende Tab af den borgerlige Frihed, ja fængslig anholdes ofte den der ej endnu er fuldkommen overbeviist om Forbrydelsen. Jeg vil derfor, da Tilfældene ere forskjællige forsøge at følge den Fængslede under enhver af disse Forfatninger. Naar en Person anholdes, uden at være overbeviist om sin Forbrydelse, eller dømmes til Fængsel paa kort Tid, f. Ex. nogle Dage eller Uger, da synes det urigtigt, at fratage den Fængslede sit Barn; thi paa saa kort Tid kan egentligen Barnet ikke siges at lide noget i Hensigt til Opdragelsen; Vel kunde man indvende at i det Tilfælde da den Fængslede var gift, dg kunde man fordre, at Barnet skulde blive hos den Uskyldige. Men nu er han ikke givt, skulde den Omstændighed vel kunde gjøre nogen Forandring i den Fængsledes Ret? Overalt ubilligt blev det altid, at berøve en saadan Person sit Barn, i et Øjeblik da han udrives af sin Families Skjød og udelukket fra den heele selskabelige Verden klager sin Kummer for Fængslets kolde Mure; den Lidendes Elendighed bør aldrig forøges uden Nødvendighed, jeg har allerede anmærket at Barnets Opdragelse paa en kort Tid ikke kan lide noget Betydeligt, her fordrede altsaa ingen Nødvendighed at den Fængsledes Ulykke skulde forøges derved. En Omstændighed maa imidlertid dog herved anmærkes, under hvilken men efter den strænge Ret kan nægte den Fængslede sit Barn, det er, naar han ingen Formue har til selv at underholde det i Fængslet; thi da skal det underholdes paa offentlig Bekostning og da faaer altsaa Staten Ret til at bestemme dets Opholdssted; det maa altsaa i saa Fald komme an paa vedkommende Øvrigheds Menneskekjærlighed; men Vee over den Haardhjertede der da glemmer den Lidende og medynksløs forøger hans Kummer! Er Forbrydelsen, formedelst hvilken en Person sængsles, derimod af den Beskaffenhed, at den fordrer en længere Ufriehed, da er Tilfældet gandske anderledes; den Fængslede udrives af sin hele Forfatning, han gaaer glip af sin Næringsvej, forbryder undertiden aldeles sin Formue, og ansees som borgerlig død; han sættes altsaa gandske ud af Stand til at opfylde sine Pligter mod Barnet, han taber altsaa de med disse forbundne Rettigheder, der igjen tilkomme Staten, eller den som indgaae i hans Forpligtelser; hertil kommer endnu, at Forbrydere af dette Slags ere i Almindelighed farlige for Børnenes Moralitet, og da Staten engang, med eller uden Ret, det er ligemeget her, haver blandet sig i Opdragelses Væsenet, saa har den saameget mere Ret til at nægte deslige Forbrydere Omgang med deres Børn, da den maa formodes at have skadelig Indflydelse paa Børnenes Moralitet. Jeg troer derfor, at det i dette Tilfælde er baade nødvendigt og gavnligt, at nægte Børnene Ophold i Fængslerne, og at man uden at forsee sig, kan følge Anlologien af 3- 18, 17, der paalægger Overformyndere, at tage Børnene fra Forældrene naar de ikke opfylde deres Pligter mod dem som de bør. Spørger man nu om Grændselinien mellem de Forbrydelser formedelst hvilke den Skyldige bør beholde sit Barn, og hvilke de Tilfælde ere, da det ikke bør tillades, da kan herom neppe noget i Almindelighed fastsættes, men bør komme an paa Omstændighederne, og de enkelte Forbrydelsers særdeles Beskaffenheder; i Stedet for altsaa at indlade mig i en Undersøgelse, der ville være ligesaa forgjæves, som uinteressant, vil jeg heller med saa Ord gaae en Jndvending i Møde, som i Tilfælde, at den Fængslede var Fruentimmer, mueligen kunde fremsættes imod det jeg her har yttret. Reskriptet af 29 Oet. 1768 byder Mødre ei maa sættes paa Vand og Brød saalænge de give Die; hvorledes, kunde man spørge bestaaer dette Bud med den Mening, at man er berettiget til at hindre Børn fra at opholde sig hos Forældrene i Fængslet? Reskriptet synes netop at pege paa det modsatte? Hertil svarer jeg, at Reskriptet kun taler om et Species af Fængsels Straf, men gjør ingen almindelig Bestemmelse, ligesom man heller ikke af dets Analogie kan danne nogen, da det er temmelig klart, at der ikke paa det Sted er tænkt paa Fængslet, men paa den dermed forbundne Straf, hvis Virkning paa Barnet Lovgiveren har villet forebygge.