Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-05-02
(Efterfølgende Anecdoter og Charakteertræk om Dyrenes Konge ere uddragne af en nyere engelsk Reisebeskrivelse; nemlig S. Thomson's travels in southern Africa. London 1827, og man vil finde adskilligt Nyt deri, vigtigt i Henseende til Dyrets Pychologi, De hollandske Planteurer paa Capcolonien adskille Løverne i to Arter, de gule, og brune eller sorte. Nogle Løvejægere antage endogsaa 4 Afarter, dog synes det, som om denne Forskjel mere ligger i Alderen, eller blot er tilfældig. De bunkelfarvede blive anseete for de farligste. Ogsaa blive Løverne paa hiin Side af Coloniens Grændse holdte for dristigere og mere blodtørstige end de indenfor Colonien. Dette lader sig maaskee forklare, deraf at hine endnu ikke have lært at frygte Skud, saa at de nogne Buskmænd blive deres nemme Bytte. Disse Dyrs overordentlige Stykke synes paa ingen Maade at være overdrevent beskreven af tidligere Reisende. Det er ved hyppige Erfaringer beviist, at Løven med den største Lethed kan kaste den tungeste Oxe en lang Strækning fra sig, og den kaster uden Møje en Hest, en Ko, en Hartebeest (en stor Gazelart) paa sine Skuldre og bærer dem saa langt som den finder for godt. Jeg har selv oplevet et Tilfælde, hvor en meget ung Løve bar en Hest over en Miil bort. En endnu mærkværdigere Ting, der tildrog sig i Districtet Sneeuwbery, er bleven mig fortalt af fuldkommen troværdige Øjenvidner. En Løve, der havde røvet en toaarig Qvie, blev strax forfulgt over fem (engelske) Mul af flere Bønder til Hest og paa hele den Strækning havde den kun ladet sit Bytte 2 eller 3 Gange berøre Jorden. Allerede Sparrman fortæller om en Løve, der bortførte en Ko med samme Lethed som Katten en Muus, omendskjønt dens Fødder slæbede paa Jorden og da den saae sig forfulgt, sprang den med sit Bytte over en bred Grav. Naar man betænker, hvor lille den største Løve er imod en Hest, en Ko, saa synes en saadan Styrke næsten ubegribelig. J Maaden og Maneren, hvorpaa den tager sit Rov og angriber sin Fiende, viser Løven sig fuldkommen som en stor Kat. Aldrig opsøger den sit Bytte eller forfølger det hele Strækninger, den jager ikke som Ulven eller Hunden; den mangler dertil den fine Lugtsands og et vedvarende og hurtigt Løb. Løven og Tigeren, kan vel tilbagelægge i et Par Spring med frygtelig Hurtighed en lille Strækning; men, naar den ikke naaer sit Bytte ved det første Spring, opgiver den for det meste alle videre Forfølgelser, og slentrer igjen hen i sit Smuthul, hvor den lurer, indtil noget nyt Vildt kan træffes paa et Spring. Løven springer 10 a 12 Alen langt og kan paa denne Maade i et Par Spring indhente den hurtigste Hest; men den forsøger det kun, naar den er meget hungrig eller opirret, og udholder det kun i en meget kort Strækning. Nogle Reisende, isærdeleshed den pedantiske Barrow, have meget lastet Løven for denne Maade og Maneer, og fremstillet den som et feigt, forræderiske Dyr som kun Colonisternes større Feighed kan fremstille saa farligt; dog, saameget er vist, at Løven vilde have liden Lykke hos Antilopen og andre hurtigløbende Dyr, naar den stedse vilde kundgjøre sin Nærhed og Hensigt ved en ædelmodig Brølen. Den kjender sin Fordeel bedre, og venter den i det høje Græs, der sædvanligen omgiver Kilderne, hvorhen Vildtet søger. Paa saadanne Steder finder man ogsaa stedse Beenrade af Dyr. Men ogsaa her skal den for det meste vige tilbage for Menneskene, dog ikke bestyrtet, men efterat den først roligen og man kan næsten sige med Velvillie har betragtet og maalt sin frygteligste Fiende. Den synes at have Følelse om at Mennesket ikke er bestemt til dens naturlige Bytte, og omendskjønt den ikke stedse viger for Mennesket, angriber den det dog sjeldent først, naar den ikke bemærket noget fjendtligt eller frygtsomt ved det. Dette gielder rigtignok ikke i alle Tilfælde. Naar den er sulten eller vred, naar den bliver forstyrret i sin Spise eller i Brunsttiden, da er det visseligen farligt at møde den. Da kommer det isærdeleshed an paa, at lægge an paa den med Rolighed og Fatning, førend den er færdig og nær nok til at springe; thi naar den engang laver sig til at springe, saa kan den vel endnu blive holdt tilbage ved fuldkommen Ubevægelighed, hvorimod den mindste fjendtlige eller frygtsomme Bevægelse tilskynder dens Angreb, der da skeer med saa frygtelig en Magt og Hurtighed, at ethvert Forsøg paa at træffe den vilde være forgiæves. Disse bemærkninger ere Resultatet af Coloniens ældste Bønders og Jægeres mangeaarige Erfaringer.