Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-11-28
Blandede Efterretninger. Klimatfeber. "Det er en saavel her tilLands, som i Vestindien, temmelig almindeligen antagen Mening: at enhver Fremmed fra kolde eller tempererede Himmelegne har at gjennemgaae en Klimatfeber, som et Slags Skjersild, førend han kan nogenlunde være betrygget i Henseende til Liv og Helbred. - Men alt for mange har siger Hr. Regimentschirurg Barclay i en jeg Afhandling om de vestindiske Sydomme - havt Leilighed til at see, der under mit hele Ophold i Vestindien befandt sig saa vel, som man kan paa det Sted, end flere af umistænkelig Troværdighed have forsikret mig, at de, under et Ophold af 7 a 10 og flere Aar, ved ugeneret, endog uordentlig Levemaade, ikke have lidt af nogetsomhelst Febertilfælde, og det uagtet Gulfeber flere Gange havde hersket epidemiskt. Unægtelig grunder hin Mening sig deels derpaa, at mangen En indtil en vis Grad, i Begyndelsen af sit Ophold, trodser Klimatet, endelig falder i Sygdom, og derefter bliver forsigtigere. Dernæst vil man finde, at det man kalder Klimatisering, d. c. Beqvemgjøren til at modstaae Klimatet, egentlig bestaaer i en Svækkelse, formindsket Blodmasse og Muskelkraft osv. Alt dette opnaaes af sig selv ved længere Ophold i den hede Zone, men naturligviis meget hurtigere ved enhver Sygdom. Føie vi nu hertil den foralle Reisende almindelige Drift til Overdrivelse, saa er det let at forklare denne, efter min Formening, ugrundede Fordom, som uden Tvivl har skrækket Mange. Bemeldte Afhandling læses i i 3die Qvartals Hefte af Bibliothek for Læger for d. A. Korsetter. Der er talet og skrevet meget imod den qvindelige Pynts Korsett. Den qvindelige Verden har hævdet sin Overvægt og ikke ladet sig forstyrre ved alt dette. Sagen er gammel, og er det end ikke beviist, hvad man har paastaaet, at nemlig Grækerne skulde have kjendt deslige, saa finde vi dog allerede i det 9de og 10de Aarhundrede Snørlivet i alle Slags Skikkelser og Former. De gamle Gravstene bevise os det, selv Musee des petits Augustins gav det meest talende Beviis derpaa; Billeder af Hemmelink, van Lyck, Roger van der Wyden og mange gamle og ældre Mestere levere endog mandlige Figurer, i hvis Holdning og Taille man tydeligen erkjender Snørlivet. Det smukke Kjøn paa Alpernes Høider, Frascatanerinden, Kalabreserinden, Spanierinden snøre sig alle. Hos Mandfolkene synes Tingen at være kommen i Forglemmelse, indtil vi, takket være Russerne, igjen have erkjendt den som Modeplage. Den skal have den fortreffelige Egenskab at fordrive Hungeren, noget priseligt, naar man faaer slet Lønning, og Hungeren ikke staaer i Reglementet. Russerne skulde have erholdt Snørlivet af Scherkasserne, der boe i det sydlige Rusland. Dette Folk har en afgjort Modbydelighed for at blive tykke og fede, hvilket sidste da heller ikke er behageligt. Tscherkasserne sove uden Hovedpude for at bevare deres smekkre Taille. Ved dette Snørliv væsen gaae vi en nye Slægt imøde. Tykmaver vil man ikke mere finde, og en tyk Mand vil i Fremtiden være en Sjeldenhed (saameget mere som saa mange andre kraftsvækkende Aarsager bidrage hertil.) De kommende Slægter ville alle have Kroppe som Hvepser, eller være smækkre som Aalen. Hvad mon den gamle Kong Fritz af Preusen vel vilde have svaret, dersom man havde sagt ham, at et halv Seculum efter ham ville snørede Armeer kæmpe imod hinanden, Vil man end lade det gaae, hvad Fruentimmer angaaer, uagtet ogsaa disse sikkert i saa Henseende stedse borde høre Lægernes og Fornuftens Stemme, vil det stedse blive en Gaade hvad Manden, hvis Skabning dog ikke er som Qvindens, skal med denne Indretning. Vilde man end finde det tilgiveligt, at Qvindens Forfængelighed bringer hende til at efterligne Abens Natur deri, at hun ønskede at tilegne sig egentlige mandlige Skjønheder og Fuldkommenheder, kan man dog umuligen andet en finde det høist jammerligt og latterligt, at Manden vil nedværdige sig til Abekattens Narrestreger. Bort derfor med udstoppede Bryster og deslige forlorne Yndigheder, der netop fordi de ere forlorne, aldrig blive skjønne, Efter Lesefr. 4de Binds 1ste Hæfte.) Meddelt. Det er nu ved en kongel. Resol. af 30 October sidst bestemt, 1. at den Conference som angaaende Principerne for en nye Criminal=Lovgivning, ved foregaaende Res. af 6 Mai 1824 er befalet at skulle foregaae imellem den norske og svenske Lov-Committee nu skal finde Sted imellem den under 22 Nov. f. A. anordnede norske Lovkommission og den svenske Lov-Committee, 2. At Conferencen skal finde Sted i Stokholm til den Tid vedkommende norske Lovkommission, og svenske Lov-Committee, efter indbyrdes Overeenskomst maatte finde meest hensigtsmessig. 3. At to af Lovkommissionens Medlemmer skulle, efter indbyrdes Overeenskomst, i fornævnte Øjemed begive sig til Stokholm. 4. At disse, paa Reisen derhen, og under Opholdet sammesteds tilstaaes Godtgjørelse i Lighed med Storthingsmænd. 5. At de ved denne Conference foranledigede Udgifter udredes med et lige Beløb af ethvert af de forenede Riger. - Der er i Norsk Morgenbl. 305 fremsat adskillige bemærkninger om saadanne Conferencer imellem de to Rigers Lovcommitteer. Aritmetisk Opgave. Forudsat, at derMortensaften blev spist 100 Gjæs i Ribe, og nogen ønskede sig et Knappenaalshoved for den første, to for den anden, fire for den tredie, og saaledes bestandig dobbelt for hver følgende, naar man da tillige forudsætter, at der gaae 20 Knappenaalshoveder paa en Tomme, altsaa 8000 paa en Kubiktomme, og at Jordens Omkreds er 5400 Mil, hvert til 12000 Alen, spørges, hvor stor en Deel af Jorden maatte være Messing, for deraf at tilveiebringe de Knappenaalshoveder, som behøvedes for at opfylde dette tilsyneladende beskedne Ønske, N. A. 94. Damp som Menneskeføde. En parisisk Spisevært har tilbudet sig at ernære 500 Personer for to Sous dagligen; og det ved den af Kogekjedler opstigende Damp. Han beraaber sig paa den Erfaring, at Kokke almindeligviis kun spise lidet, og dog blive faste Karle. Han vil selv tilbringe otte Dage uden anden Næring. Velbekomme ham!" Gesellsch. 79. En Hund faaer Ulvenatur. Bewick fortæller i sin History of Quadrupeds, at en Hund, som fra et Smugler-Fartøi blev efterladt paa Kysten af Nordhumberland, blev, da den var forladt af alle, en Skræk for alle Faarehjorder. De Dyr den fik i sin Vold oprev den i den høire Side, aad Fedtet og Nyrerne, og lod det Øvrige af det sønderrevne Dyr ligge. Længe vare Landboerne paa Jagt efter den; men naar den blev naaet af de den forfølgende Hunde, lagte den sig logrende og venligt ned paa Jorden for dem, saa at ingen Hund var bringe til at angribe den. Man havde endeligen faaet den drevet 30 engelske Mile fra Hovick, men den var strax tilbage igjen, lurede paa sit Rov, og heriede i Egnen, i tre Maaneder trodsede den Forfølgelserne. Omsider fik man den fra en Høide skudt. ibid.