Almuevennen, 1844-08-21
Vi skylde den, endog med egne Fordeles Opoffrelse, at fremme den. At befordre Sandhed og Oplysning, at tale Religionens og Menneskehedens Sag, saalænge vi derved tillige befordre vort eget Vel, eller dog saalænge vi derved ingen Ubehageli heder paadrage os, der er kun liden Fortjeneste. Men naar vi komme i det Tilfælde, at vi skulle opoffre noget for den gode Sag, at vi ikke kunne fremme den, uden at vi selv mere eller mindre maa lide derunder, naar vil see forud, at vi ved at tale efter Overbeviisning eller ved at handle efter Pligt, udsætte os for Miskjendelse, Spot og krænkende Domme, at vi ved med Jver og Varme at antage os den forurettede og undertrykte Menneskehed, ikke kunne undgaae den mægtige Undertrykkers Had og Forfølgelse, naar vi see forud, at vi ikke kunne opløfte vor Stemme, som vi bør mod herskende Daarskaber, Laster og Misbrug, uden at gjøre os de Mennesker til Fjender der ynde dem og drage Fordeel af dem, – da, i dette afgjørende Øieblik, hvor saa mangen En, der udgav sig for den gode Sags Ven, sees at frafalde den, da gielder det at blive den troe. Og sjelden, næsten aldrig kunne vi erhverve os nogen sand Fortjeneste af den gode Sag, uden at bringe den noget Offer, det være sig nu enten af vor No og Beqvemmelighed, eller af vore borgerlige eller okonomiske Fordeele. Ved den slette Sag ere der altid nogle der vinde, og disse faae vi naturligviis imod os, naar vi arbeide for den gode Sag den de ikke ville lade gielde for den gode, naar vort Ønske ikke er høiere end til at leve i No og Mag og nyde Livet, da opnaaes det sikkrest ved at ansee den gode Sags Fremme for os uvedkommende, og ved at forandre efter Dagens Tone vor egen, saa ofte Moden byder det. Hvad vi ere den gode Sag skyldige, have vi saaledes i al Korthed antydet i disse faa Sætninger: Vi maa virke til dens Fremme med stadig, vedholdende Jver, benytte os dertil af det nærværende Øieblik, og det endog med egne Fordeles Tilsidesættelse. Hertil maa dog endnu føies et Vimaa nemlig i alle vore Bestræbelser for den gode Sag bruge Sindighed og Varsomhed, for des sikkrere at fremme den Med den meest velmeente Jver kan den gode Sags Ven endnu skade den, hvis han gaaer frem uden modent Overlæg og Betænksomhed. Raadfører han sig ikke med Tid og Omstændigheder, tager han ikke Hensyn til Menneskenes Svagheder, vil han ikke oppebie det beqvemme Tidspunkt til sin Plans Udførelse, da arbeider han ofte forgiæves. Ved fremfusenhed og overilet Adfærd gjør man den gode Sag selv mistænkt og forhadt, og afskrækker mange fra den, som man ved et modsat Forhold skulde have vundet for den. Altsaa, med vor Jver maa forbindes Sindighed, med vor Frimodighed maa forbindes Betænksomhed, da ville vi udrette langt mere for den gode Sag, thi da lægge vi for Dagen, at vi selv have den Tillid til den, som vi ønske at meddele Andre, og at vi ikke mistvivle om dens Skjebne, idet vi vide, at den sikkert omsider vil faae Fremgang, og at ingen menneskelig Magt formaaer noget imod den Himmelbjergs-Festen. Denne Fest afholdtes iaar den 1ste August, og overværedes af 5 a 6000 Mennesker, blandt hvilke der herskede den muntreste, hjerteligste og gemytligste Stemning. Festen aabnedes Kl. 10 med en Tale af Proprietair Tang til Vosborg, om Dagens betydning, hvorefter Fr. Sneedorff Birch og St. St. Blicher, talte om en videre udvikling af Stænderinstitutionen og om de slesvigske Forhold. Længere op paa Formiddagen besteg Bonden Peder Lunn fra Kjelstrup ved Haderslev Talerstolen og frembar paa egne Vegne og i den slesvigske Forenings Navn, af hvilken han var Medlem, dens Tak for Nørrejyllands Sympathie for de danske Slesvigere; bad dem om fremdeles at understøtte dem, idet han tillige erklærede, at deres Mod ikke var sunket et Haarsbred siden de sidste Begivenheder, og skulde med Guds Hielp heller ikke gjøre det, i hvad Modgang der ogsaa endnu skulde møde dem. Denne Tale afbrødes idelig af Mængdens stormende bifald, og Taleren hilsedes ved sin Bortgang med jublende Hurraraab. Cand. Seidelin fra Aarhuus holdt dernæst et Foredrag om Nationalbevidstheden og den vaagnende Folkeaand. Nu besteg Kammerraad Drewsen under en meget stærk Acclamation Talerstolen, og viste Grunden til de Ulykker der til forskjellige Tider havde ramt Danmark, og tog deraf Anledning til at opmuntre Folket til ikke at ansee Statsanliggender for sig vedkommende, og viste navnlig at hvad de slesvigske Forhold angaaer, kunde Bonden ligesaavel som Lærd afgive en paa Nationalfølelse og Overbeviisning velgrundet Mening. Han endte med at opfordre Medborgere og Medborgerinder til at indtræde i den danskslesvigske Hjælpeforening, idet han oplæste en Jndbydelse af "de Syv dertil, og mange, hvoriblandt flere Damer, tegnede sig strax; tillige uddeelte han 200 Exmpl. af en trykt Beretning om Skamlingsfesten. Capitain Müller holdt derpaa et Foredrag, og den tilsigtede Værnepligtsanordning, i hvilket hun i Korthed udpegede dens formeentlige Ufuldkommenhed, og yttrede til Slutning, at uagtet dette Lovudkast havde været Gjenstand for megen Dadel hos den saakaldte uafhængige Deel af Pressen, havde der dog, saavidt ham var bekjendt, ingen Stemme hævet sig til dets Forsvar blandt de, alle offentlige Foranstaltninger ellers altid beredvillige Lovtalere, hvorimod det i Stændersalen, som naturligt var, havde fundet en varm og mægtig Forsvarer i den kgl. Commissarius. Jmidlertid burde det ikke betvivles, at endog de sjeldneste Talegaver og den meest fuldendte dialectiske Kløgt vilde finde deres proportionale Modvægt i vore brave jydske Stænderdeputeredes bekjendte Dygtighed, rolige Bestemthed og rigtige Vurdering af denne, som af enhver anden foreliggende Sag; det burde ikke betvivles, at uagtet maaskee flere, af dem vilde blive deelagtige i de Begunstigelser, som Lovudkastet tilsikkrede, og uaget, i hvert Tilfælde Enkelte maatte kunne afkjøbe Fredstjenestebyrden for en Søn eller anden Frænde – efterdi det jo netop er et vist Maal af Velstand, der betinger Valgbarheden, saa vilde dog hverken disse eller andre Hensyn være i Stand til, at bevirke nogen Pligtforglemmelse mod uformuende Medborgere hos en Forsamling, der stedse kun har havt Almeenvellet for Øie, og som visseligen ikke mindre vilde findes utilbøielig til at lade sig overtale, end beredvillig til at lade sig overtyde. Han knyttede dertil det almindelige Ønske, at ei blot Mændene i de lukte Stændersale, men at hver Danmark ægte Søn og ægte Datter altid maatte lade alle personlige og underordnede Hensyn vige for det store og ophøiede Maal, Fædrelandets Vel, og at Alle, hver i sin Kreds og hver paa sin Maade, vilde gjøre Brug af al den Frihed, som ligger indenfor Lovlighedens Grændser, til rastløs Stræben efter at fremme ethvert Foretagende, der kunde bidrage til Fædrelandets Held og Velvære, Man gik nu tilbord, hvor Skaaler udbragtes: af Kammerraad Drewsen, for den nordiske Sympathi og Nordens Eenhed; Overretsprocurator Balthazar Christensen, for Laurids Skau og P. H. Lorenzen, P. H. Lorenzen takkede og udbragte et Leye for Nørrejyderne; Drewsen for enhver om Moder, kjærlig Ægtemage og trofast Mø; Adjunkt Sick for Nørrejyllands Stænder, for hvilken Skaal Justitsraad With takkede med det Løfte, at de nok skulde ende som de havde begyndt. Jnstitutbestyrer Kraiberg udbragte et Leve for Østifternes Provindsialstænder og navnlig for de tilstedeværende Deputerede Drewsen og Christensen, for hvilken Skaal Denne takkede. Sluttelig udbragtes et Leye for Peter Lunn. En Jndsender i Kjøbenhavnsposten, mener, at det var Festens Forstyrrelse og Afbrydelse af det slette Veir, der er Skyld i at intet Blad har leveret nogen udførligere Beretning om de Taler som bleve holdte, Herredsfoged Wittusens absurde Forlangende at ville censurere Talerne forinden de bleve holdte, havde han ikke sat igjennem, og dette var følgelig ikke Aarsagen. Blandt de flere Mænd der havde ønsket at tale til Forsamlingen, men som ved den stærke og vedholdende Regn bleve forhindrede derfra, var ogsaa forhenværende Skolelærer Rasmus Sørensen, der havde betænkt at holde et Foredrag af følgende omtrentlige Jndhold: National-Aand, Nationalitet, dansk, nordisk, skandinavisk Nationalitet. Disse store og betydningsfulde Ord have vi i den sidste Tid meget ofte seet paa Tryk og hørt i Tale. Dersom Nationalaand bestaaer i at hade og forfølge, bekrige og undertrykke hinanden som Nationer eller Folkeslag, Riger eller Stater, da har Verden alle Dage havt Nok af denne Nationalaand; og dersom liberal Aand, det er sand menneskelig fri Aand bestaaer i at see kun paa sin egen Fordeel, egen Ære, Magt og Myndighed, og med Hensyn dertil søge at nedrive hvad der staaer disse Hensigter og Begjærligheder i Veien ovenfor, og at underkue og tyrannisere hvad der allerede er dem underlagt nedenfor i hver enkelt Mands egen Virkekreds, da har enhver Nation ogsaa til alle Tider havt nok af en saadan liberal Aand iblandt de forskjellige Folkestænder, Communer, Naboer, Familier og enkelte Jndivider, hvoraf hver Nation bestaaer Men spørge vi nu derimod, om Folk mod Folk eller Nation mod Nation, om Rige mod Rige eller Stat mod Stat, da ikke ogsaa alle Dage have havt Nok af den Aand og Tænkemaade, der, ifølge Guds Bud herovenfra, elsker sin Næste som sig selv, og ikkuns udover det imod hinanden, som de selv vilde have af hinanden i Gjengjæld, nemlig, gjensidig den samme Kjærlighed af den anden, og Frihed for den anden, som den udøver imod den anden, da kunne vi ikke svare Andet end dette, nei, denne Aand og Tænkemaade, som alene er den sande nationale, fordi den er Gud=Herrens egen Aand og Tænkemaade imod alle Nationer, over og for alle Nationer, den har Nation mod Nation aldrig til nogen Tid havt Nok af, men tvertimod, forsaavidt hver enkelt Nation har kun elsket sig selv og søgt sit Eget, opslugt af Andres til sit Eget, indmuret og begravet sig i sit Eget, med Foragt for venlig Berørelse og uegennyttig Vexelvirkning og Samvirken med andre Nationer, ja forsaavidt har Nationaliteten ikkun udviist en Selviskhed og Egenkjærlighed, en Egennytte og Herskesyge, som den ofte nok har henregnet til sit egentlige Jndhold og sin kraftigste Side; og kraftig nok til andres Ødelæggelse og egen Fordærvelse har slig Nationalitet ogsaa altid været; thi den har været syndig, og "Synden er Folkets Fordærvelse. Spørge vi ligeledes, om hver enkelt NationsFolkestænder, Communer, Familier, Naboer og enkelte Jndivider, da ikke ogsaa til alle Tider have havt Nok af den samme Aand og Tænkemaade imod hverandre indbyrdes, saa at det var og er deres fælles største Lyst- og Glæde, at elske, tjene, hjelpe og staae hverandre bi med Raad og Daad til fælles Redning, Gavn og Bedste, alt efter Guds Bud og Christi Formaning? da kan Svaret kun være ligesaa: nei, denne Aand og Tænkemaade, som alene er den sande liberale iblandt Medborgere, ligesom den er den sande nationale imellem Mednationer, den har, i det Hele taget, ligesaalidt gjennemtrængt de enkelte Medborgere i nogen Nation og udtrykt sig i deres Forhold mod deres Næste i Staten, som den har gjennemtrængt selve Staterne; thi det Ene er en Følge af det Andet, Kjærlighed og Velvillie i de enkelte Statsborgere sammensmelte og avle Kjærlighed og Velvillie i Nationen eller Staten, som er Medlemssamfundets fælles Jndbegreb og Udtryk. Hvor der altsaa ingen Kjærlighed og Velvillie er i de enkelte Statsborgere, der søge vi forgiæves at finde eller at skabe samme i Statens Love, Anordninger og Jndretninger. Ville vi derfor som Dannemænd og Danne qvinder i Sandhed og Kraft medvirke til vor danske Nationalitets Udvikling og Fremme – hvorom i denne Tid og paa denne Dag saa megen Tale høres, – da skulle vi, i det vi paa det Alvorligste begjære vort danske Sprogs Ret ved Siden af Tydskernes, ikke begynde med at løfte os paa Tæerne imod Tydskerne eller imod nogen anden Nation, fordi deres Sprogs Herredømme har udvidet sig ind over vore Grændser, thi en virkelig Sprog= og Hjerte-Erobring skeer ikke, og kan ikke skee, med mindre et bedre Folkeliv, en større Folkefrihed og en herligere Folkedaad tiltaler og indtager os med større Kraft igjennem det fremmede Sprog, end igjennem vort eget – og i saa Fald kunne vi ikke andet end overgive os –, men nu er det især vor egen danske nationale Uvirksomhedsaand, vor Dorskheds- og Ligegyldighedsaand og vor Usamdrægtighed til det almindelige Folke godes Fremme, som vi skulle begynde med at reise os imod og kjæmpe imod, først Enhver i sin egen Barm, og derpaa Enhver hos sin egen Næste. Det er vor egen Jndskrænkethed og Sneverhjertethed i aandelig Sands og Følelse, vi skulle forjage, vor kjødelige Egoisme eller Selvfølelse vor Sløvhed og Dødhed, vi skulle træde under Fødder; det er vor Hjertedeeltagelse i alt hvad der er elskeligt, dydigt, retskaffent og priseligt hos andre Nationer, som vi skulle opvække i os selv, og enhver i sin Kreds, antænde hos sin Næste til Liv og Virksomhed og til en Forening med sig i Aand og Sandhed, og da først kunne vi, som vi skulle, kappes med Tydskerne og med enhver anden Nation i Kjærligheds=Daad og Velvilligheds Bedrift, Sandelig, vi kunne deri at vor udvortes Lidenhed og Ringhed uagtet – naae til at maale os, dersom vi kun ville det, med al Verdens største Nationer, og der da navnlig vidt over maale Tydskerne, der ere deelte og spredte imellem deres mange Fyrstehuses Familie-Jnteresser, og sønden for Holsteen, neppe engang ændse den under Arbeide værende nye Selvskabning "Schleswigholstein, Skulle vi Danske da nogensinde faae det bedre og sikkrere, da maa vi søge vor Beskyttelse i os selv og hos Ham, hvis almægtige Arm altid beskytter den Ringe og Admyge, der forlader sig paa ham, men imodstaaer den Hoffærdige og nedstøder den Stolte. Denne vor Beskyttelse, som vi skulle søge i os selv, bestaaer i vore Hjerters Omvendelse og Bartvendelse fra egen national Magelighed, fra egen indbildt Fordeel, fra egen absalut Herskesyge, fra egen kjødelig Forlystelse og Overdaadighed, og kort sagt, fra alt det, der ikke duer til andet end timelig Fordærvelse og evig Undergang, og det saavel for den hele Nation som for den Enkelte i Nationen. – Hengive vi os saaledes i Tro og Tillid til vor danske Gud, som – det maa vi aldrig glemme – og er alle andre Nationers Gud, til at gjøre hans Villie under Selvfornægtelse og Opoffrelse saavel til vor Næstes og det Almindeliges Bedste i Staten som til vort eget Gavn i Husene, da skulle vi lære at føle og erfare hvad en Nationalitet er eller hvad et i Sprog og lige Vilkaar aandelig forenet Statssamfund er, med alle sine selvbevidste enkelte Medlemmers forenede Kræfter og Virksomhed til fælles indbyrdes Held og fælles udvortes Beskyttelse, stridende under et Banner, der kan taale Angreb ikke alene taale Angreb af det tydske Sprogs unaturlige og uretmæssige Overherredømme hos det slesvigske Folk og i den slesvigske Stændersal, men kan staae imod al Verdens Magters Angreb, thi det er da vor Guds uovervindelige Banner, hvor under vi faa Danske, vi lidet Folk, mangfoldiggjort i Kraft og Sammenhold paa den yndige, frugtbare, fredelige Slette i Norden, da kunne stride og seire – ja da kunne stride og seire i Aand og Sandhed for alle de Enkeltes, de Smaaes som de Stores fælles Væxt og Fremgang til Velsignelse for Nationen, hvis Medlemmers Ulighedsbyrder til Statens Ophold og Værn efter forskjelligt Hartkorn og forskjellig Stand da ligelig ville være fordeelte og udjævnede; – hvis talrige Agerdyrkere, de Mindre som de Større da alle ville besidde enhver sin Jordplet med Odel og Eie; – og hvis Borgere og Bønder, Embedsmænd og Almue, Regjering og Folk, Konge og Undersaatter, da alle tilhobe vilde velvilligen være med til at værne om Land og om Rige, og da føle sig lykkelige og hjemme i Danmark, lykkelige, ved Liv og Virksomhed til fælles Held og Frugt, og hjemme, ved at boe og bygge i Kjærlighed til en Livsfylde og og en Høst, som her begyndes og hisset fuldendes. Er dette National-Aand, hører jeg spørge hvad bliver da den danske, nordiske, skandinaviske National-Aand til – ja hvad bliver enhver anden Nationalitet til, naar de saaledes, enhver for sig, ikke due til andet end indbyrdes Ødelæggelse og egen Fordærvelse, med mindre de gjenntmtrænges og lade sig regjere af hans Aand, der har adspredt Nationaliteterne og Tungemaalene? – Jeg svarer: Jkke for deres Dyds men netop for deres Udyds Skyld adspredte Herren, Nationaliteterne og Tungemaalene, for at de, hver forsig skulle udvikle deres særegne Jndhold til Folkebedrivt, og netop derunder lære at føle deres Trang til fælles Hjælp og Bistand af hverandre i den Kjærlighed, hvormed han der har adspredt dem, igjen sammenkalder dem til een Hjord under een Hyrde. Jeg er Dansk, men jeg er ogsaa Christen, og enhver af de her Forsamlede, der i Sandhed er det samme, ville forstaae mig. – Det er et Sind til Livsfrugt for Tid og Evighed, jeg her vilde tiltale og opvække! Trykt i det Brünnichske Bogtrykkeri ved I. C. Lund.