Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-07-04
Blandede Efterretninger. Om Bonapartes Person og Regjering. (Fortsættelse; see No. 50) Aldrig vidste noget Menneske at mangfoldiggjøre Afhængighedens Baand. bedre end Bonaparte. Han kjendte bedre end Nogen Despotismens store og smaa Midler. Man saae ham stadigen sysle med Damernes Toilette, paa det deres Mænd, ødelagte ved deres Ødselhed, nødsagedes til at tage deres Tilflugt til ham. Et dueligt Overhoved havde kunnet gjort Frankrig, i Begyndelsen af dette Aarhundrede, blot ved Hjelp af nogle Dyder, lykkeligt og frit. Napoleon er strafværdigere for det Gode, han ikke har gjort, end for det Onde, man beskylder ham. Polens Gjenoprettelse, Jtaliens Uafhængighed, og Grækenlands Befrielse vare store Hensigter. Folkeslagene kunde tage varm Deel i Folkeflages Taknemmelighed. Men maatte Jorden lædskes med Blod, paa det Hieronymus Bonaparte skulde indtage Fyrsten af Hessens Plads, og de Tydske regjeres af franske Administrationer, som fik der Domainer, hvis Navne de neppe kunde udtale, endskiønt de førte Titel efter samme, men hvis Jndtægter de meget let droge i alle Sprog, – At Bonaparte i mange Henseender var en Mand af omfattende Genie, hvo kan nægte dette, Han forudsaae saa langt, som Kundskaben om det Onde tilsteder det; men der gives noget, som gaaer noget ud derover, nemlig det Godes Region. Det Slags Blik, man behøver til at føre Menneskene paa Valpladsen, ligner ikke det inderlige Blik, der udkræves til Regjeringskonsten. - En af de største Onder, som Bonaparte bragte over Frankrig, er, at han meddeelte de Krigere, der i de Dage, da Nationen endnu ikke var hendød, lode sig nøie med Æren, Smag for Luxus. En uforfærdet og med Saar bedækket Marschal, der brændte af Længsel efter at faae endnu flere, begjerte for sit Hotel en med Forgyldning og Broderie saa belæsset Seng, at man i hele Paris ingen fandt, der svarede til hans Ønske: Nu godt, fagde han i sit onde Lune, saa giv mig et Knippe Halm, og jeg vil sove ret godt derpaa. J Sandhed, der gaves for disse Mennesker ingen Middeltilstand imellem Tusind og een Nats Pragt, og det raaeste Liv. - Fremdeles maa Bonaparte anklages for, at have fordærvet den franske Characteer, i det han dannede den til Forstillelse, hvortil han selv gav Mønstret. Adskillige Militærchefer ere i Napoleons Skole blevne Diplomatiker, i det de vare istand til at skiule deres rette Mening, at studere Omstændighederne og rette sig derefter. Deres Tapperhed er bleven uforandret, men alt det øvrige er blevet forandret. De Officerer, der befandt sig i Keiserens nærmere Omgivelser, vare, istedet for at have bevaret den franske Munterhed, blevne kolde, betænksomme, spodske; de hilsede med Hovedet, talte lidet, og syntes at deele deres Herres Foragt for Menneskene. Nogen Tid efter Hertugen af Enghiens Død, sagde Bonaparte, der maaskee endnu var foruroliget ved den Forfærdelse, som dette Mord havde indgydet ham, da han talte om Literaturen med en Konstner, der vel var istand til at dømme derom: "Statsfornuften, seer De, er hos de Nyere traadt i de Ældres Fatalismus's Sted. Corneille er blandt de franske Sørgespildigtere den eneste, der har følt denne Sandhed, havde han levet i min Tid, saa vilde jeg gjort ham til min første Minister." - Hvad tilbød Bonaparte de Riger, han vilde bringe under Aaget, Var det Frihed? Var det Magt, Var det Rigdom, Nei, Ham var det, altid kun Ham, hvorved man for alle disse Verdens Goder, skulde fryde sig. Jtalienerne, pirrede ved Haabet, endeligen engang at blive forenede i een Stat; de ulykkelige Polakker, der anraabte Himmel og Helved om, at vorde en Nation igjen, vare de eneste, der frivilligen tjente Keiseren; men han foragtede Kierligheden til Friheden i den Grad, at han, om han end trængte til Polakkerne som Hjelpetropper, hadede han dog hos dem den ædle Enthusiasme, der fordømte dem til at adlyde ham. Denne i Forstillelseskonsten saa øvede Mand, kunde, selv med Hyklerie, ikke benyttet sig af patriotisk Sindelav, hvoraf han dog kunde draget saa mange Fordeele. Dette var et Vaaben, han ikke forstod at behandle, og han frygtede stedse, at det vilde springe itu i hans Haand. Endog i den Tid, da han nød Folkets bifald, mishagede Folket ham stedse. Jnstincten til Despot lod ham oprette en Trone uden Grundvold, og tvang ham til, at forfeile sit Kald hernede, en politisk Forms Grundfæstelse. Havde han villet en viis og værdig Friheds Triumph, saa vilde Energie have viist sig overalt, og en ny Drivtighed havde besielet den civiliserede Verden; men Bonaparte har ikke vundet en eneste Nations Venskab. Han har stiftet Ægteskaber, Arronderinger, Foreninger; han har sønderstykket Landkortet og talt Sielene paa den siden hiin Tid sædvanlige Maade, for at complettere Fyrsternes Domainer; men hvor har han søgt at udbrede de politiske Grundsætninger, der ere Engellands Bolværk, Skatte og Hæder, – Bonaparte, uindskrænket Herre over 80 Millioner Mennesker, vidste hverken at grunde en Anstalt i Staten, eller en fast Magt for sig selv. Og hvilket er det ødelæggende Princip, som fulgte hans Triumphskridt? Menneskeforagt var det, og følgeligen Foragt for alle Love, alle Studier, alle Anstalter, alle Valg, hvis Grundlag var Agtelse for Menneskeslægten. En almindelig Grundsætning, hvorledes den end lød, mishagede Bonaparte. Han agtede blot paa Øjeblikkets Betragtning; thi han havde gjerne sat hele Verden paa Livrente for sin Person. Han var ikke blodtørstig, men et Menneskes Liv var ham ligegyldigt; han betragtede det blot som Middel til at opnaae sin Hensigt, eller som Hindring, til at bortlede ham fra sin Bane. "De Franske, sagde han, ere nervefulde Maskiner, hvormed han vilde udtrykke Blandingen af Bevægeligheden i deres Natur. - Bonapartes Triumph, i Europa, som i Frankrig, beroer ganske paa en stor Vildfarelse, der endnu vedligeholder sig hos mange. Folkene betragtede ham som en haardnakken Forsvarer af deres Rettigheder i det Øjeblik, han var deres største Fiende. Den franske Revolutions Magt, som han havde arvet, var uhyre, fordi den bestod i de Franskes Villie og i de øvrige Nationers hemmelige Ønske. Napoleon har i adskillige Aar igjennem betjent sig af denne Magt imod Regjeringerne, førend Folkeslægterne erfarede, at om dem var Talen aldeles ikke. Bonaparte behøvede kun at have en retskaffen Tænkemaade, for at være Jordens største Souverain, enten faderlig Kierlighed, der driver Menneskene til at sørge for deres Børns Arvelod, eller Medlidenhed med de Franske, der paa det mindste Vink gik i Døden for ham, eller billighed mod andre Nationer, der med Forbauselse henvendte deres Blikke paa ham; eller endeligen det Slags Visdom, der er hvert Menneske i Middelalderen naturlig, naar han nærmer sig Graven: en Dyd, en eneste Dyd, og den var tilstrækkelig til, at al jordisk Lykke dyngede sig paa Bonapartes Hoved; men den guddommelige Gnist fandtes ikke i hans Hjerte. Af hans skrækkelige Magts hele Arvelod bliver Menneskeslægten intet andet tilovers, end Kundskaben om endnu nogle flere Hemmeligheder i Tyrannernes Konst.