Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-07-22
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Femogtyvende Aargang. No. 59. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 22 Juli 1828. Pennen. Der gives, som Naturkyndige paastaae, næsten intet dummere Dyr end Gaasen, og den tjener, lig Æslet, som et Exempel paa Dumhed, kun med den Forskjel, at den bruges som et Prædicat for Damer, medens den Langørede kun repræsenterer Herrer. Man har havt Gjæs, som fem og tyve Gange have overlevet den for dem saa farlige Mortensaften, men som uagtet de saaledes havde tilbagelagt en Fjerdedeel af et Aarhundrede, trods de Erfaringer, som de burde have indsamlet, besadde saa ringe Forstand, at ingen Straf virkede advarende paa dem, intet nok saa truende Forbud afholdt dem fra at overskride de foreskrevne Grændser. Man kan sle en heel Flok af dem ihiel, den ene efter den anden paa en Kornmark, og den sidste vralter ligesaa ubekymret derhen som den første. Deres hele Forretning Dagen over er at æde og drikke; selv deres Unger lege ikke, naar de ere mætte. Frihedens Forlis, Lysets Savn ere dem ligegyldige. Man kan lukke dem ind i en mørk Stald, nagle dem ved Benene fast til Stien, ja endog stikke dem Øinene ud, og alligevel er deres Phlegma saa stort, deres Cynismus saa mageløs, at de endog blive federe derved. J deres Snaddren er der saa aldeles ingen Mening, at Asmus nok har skrevet den groveste og plumpeste Satire over et lærdt Selskab, ved at sammenligne det med en Stie fuld af Gjæs. Kun i det enkelte Tilfælde, at de blive deres Vogter vaer, give det et Skrig fra sig, der synes at udtrykke Frygt og Skræk. Men hvor dum en Gaas end er, saa spiller den dog en saare vigtig Rolle i den menneskelige Forstands Historie. Saa ubetydelig den er i levende Live, fra den intellectuelle Side betragtet, saa vigtig bliver den, naar den er død. I sine Vinger bærer den en Skat af uberegnelig Værdie. Hvad ere Krudtets og Bogtrykkerkonstens, Opfindere mod den, der første Gang kom paa det Jndfald, at rive en Pennepose af en Gaasevinge og tilspidse den til en Pen? Man tillægger Penneposen en Siel, og man har Ret; thi gives der noget Livløst, hvori der findes en Siel, saa er det frem for Alt Pennen. Fra Pennen udstrømmer al menneskelig Visdom og Storhed. Ved den grundes Digteres Udødelighed og Rigers Vælde. Hvad ophøjes vel til større Rang end Pennen, Saalænge den sidder i Gaasens Vinge agtes den vel aldeles ikke, og selv naar Vingen er skilt fra Gaasen, betyder den ofte kun lidt. Men hvilken Lykke staaer aaben for den som Pen? Medens Vingen selv bliver en Deel af Kjøkkeninventariet og bruges af Kokkepigen til at feie Asken sammen med, vandrer Pennen ofte hen til et Cabinet, og skriver en Tractat, der bestemmer Nationers Skjebne, eller til en Shakspeare, og fremtryller en Hamlet eller Mabeth. Men, ligesom overalt, gaaer ogsaa her Lykke og Ulykke Haand i Haand. En Pen kan ligesaalet falde i Hænder, hvor dens Gaasenatur atter vender tilbage. Meningsløs Snadren flyder da ligesaafuldt ud af den igjen, som af det Dyr, i hvis Vinge den engang har siddet. Noget om Forfølgelsen og Efterstrædelsen, som nogle navnkundige og lærde Talere have været underkastede. Forfattet. Hans Christian Claussen, Sognepræst for Nordbye Menighed paa Fanøe. (Fortsat fra No. 56.) Kirkehistorien, saavel den ældre, som den nyere, viser, at ihvordan man ender og vender det, saavel Ukrudet til alle Tider voxer iblant Hveden, og udi enhver Tidsalder vil findes Partier og Secter, der yttre saadanne Meninger og Sætninger, der ei lade sig bringe i Forening. med Kirkens herskende Lærebegreb. Da Præsten Jens Brasen udgav, Aar 1729, forhennævnte Skrivt, gjorde han Begyndelsen udi denne Tone: "De Ord, som den gamle Polycarpus (hos Jrenæum in epistola ad Florinum klagelig udbrød udi, da Hoved=Kættere bleve flere og flere: O. gode Gud, til hvilke Tider, har Du gjemt os, at viskal taale dette De Ord maae vi og billigen klagende bruge i disse forvendte vanskelige Tider, de vildfarende Læreres, Sværmeres og Kiætteres Tal formeres, og Guds sunde, sande og rene Ord enten forskydes eller vrangeligen fortolkes; Naturalister, Jndifferentister, Syncretister, Enthusiaster, Fanatiker, Pietister opvække stor Allarm og Uartigheder i Kirken, og billigen maae reganes iblant deres Tal, som Paulus taler om: Dersom nogen lærer anderledes, og bliver ikke ved vor Herres Jesu Christi sunde Ord, og hos den Lærdom om Gudsfrygt, han er opblæst, en veed intet." Adam Struensee*), der døde An 1791 som Generalsuperintendent over Schl, vig og Holsteen, havde i 25 Aar nemlig : 17321757 været Præst i Halle, og ei nog Tid søgt om at komme fra et Sted, hvor har havde oppebaaret saa meget Godt, og fundet mange Velyndere, saavel iblant Høie som Lav Aarsagen til at han forlod Halle, angivii hans Levnets Beskrivelse at have vare denne: Uagtet, saa hedder det, hans Enbedsforretninger, forskaffede ham megen Glade og Fornøielse, naar han fornam, at hans velmeenende Hensigter ei løbe frugtesløse af saa mødte der ham dog ofte saadanne Tilfælde, der forvoldte ham megen Sorrig og Græmmelse. Stundom saae han de bedste Forventninger og Forhaabninger om at høste Frugt af sit Arbeide skuffede og tilintetgjorte Thi det er vor Lod her i Verden, at Godt og Ondt er blandet imellem hinanden. Dog jeg vil lade Hr. S. S. Struensee, siger Forfatteren af hans Levnets Beskrivelse, selv fortælle, om *) Denne navnkundige Mand blev født 1709, i Aaret 1730, 21 Aar gammel blev han kaldet til Præst i Berlenburg, og 1732 til Neumarkt, en Forstad for Halle, men inden Udgangen af bemeldte Aar blev han ansat ved Morizkirken i Halle. I Amt 1789 blev han beskikket til Præst ved Ulrichstilt i bemeldte Stad. Derpaa blev han i Aaret 1157 kaldet til Præst og Kirkeprovst i Altona, og 1759 til Generalsuperintendent over Schlesvig og Holsteen, Besynderligt er Forsynets Styrelse. Denne Mand blev kaldet fra det ene geistlige Embede til det andet uden at ansøge samme, og flere, som han ei imedtog, bleve ham tilbudne. Conferentsraad Fleischader udi sine Student Aar og som Hører ved LatinSkolen i Roeskilde viiste sig, som man siger at være Professorlærd, fortæller at han i sine yngre Aar ar søgte hundrede Præstekald, og deriblant mange, der vare smaae, men alt forgiæves. denne Sag: Gud har, saa taler han, rigeligen velsignet sine Tieneres Arbeide i Halle, og paa dette Sted findes en Sæd, som frygter ham, men jeg har og lært at kiende mange, som havde Gudfrygtigheds Skin, men fornegtede dens Kraft. Hos mange fandtes der en god Begyndelse, og der foregik hos dem en Opvækkelse til det Bedre, men de sadlede om igien, og overgave sig til Skalkagtighed. Og naar de nu ei opnaaede deres slette Hensigter, saa udbrøde de i Haan og bitter Dadel over andre. Nogle lode sig henrive af de kiødelige Lyster, og veltede sig efter Aftoeningen i den forrige Søle. Andre bleve stolte, og ginge deres egne Gange. Adskillige forfaldt til naturalistiske og atheistiske Vildfarelser, og bleve Fiender af deres Forløser. Nogle lode sig omdrive af allehaande Lærdoms Vind og kom ei til nogen Fasthed og Stadighed i deres Troe. Andre førte et gudeligt og andægtigt Sprog, men vandrede et vanhelligt Liv og Levnet. 2) Dette anførte viser, at i Midten af det 18 Aarhundrede gaves der forskiællige Religionspartier i Halle. Nogle holdt sig til den af Staten sanctionerede Religion, andre forkastede den gandske eller visse Stykker af samme. Et tredie, Partie, idet sammes Tilhængere vilde være klogere over det skrevet staaer, og lode deres hede Phantasie og Jndbildningskraft alt for frit Spillerum, henfaldt til Sværmerie og Overtroe. At Religionsvæsenet den Dag i Dag staaer omtrent paa samme Fod her i Riget, sees af Skrivtet, forfattet og udgivet i Anledning af Jubelfesten, der blev anstillet til Erindring af den christelige Religions Jndførelse her i Riget for et Tusinde Aar siden,"**) saa at i den Heni Lurzer Lebenslauf des Konglich Danischen Oberconsistorialraths und Generalsuperintendenten Dr. Adam Struensee, nedst samtlichen bey dessen Amtsjubilæd herausgekommenen Schriften. S. 49 & 50 Gedr. 1781. *) Antistitum ecclesiæ danicæ, slesvico-holsaticæ et lauenburgensis epistola encylica ad clerum de Jubilæo ob seculum decimum religionis christianæ in patria feliciter eractum. Pag. 39-47. seende kan og Ordsproget her være gieldende: Fiuntreadem, sed aliter d. c. Hvad der nu skeer, er skeet, kuns med en liden Forandring og paa en anden Maade. Da Døderlin i Aaret 1791 udgav et Skrivt, betittelt: Kurgen Entwurf der christlichen Sittenlehre, melder han i Fortalen til samme, at udi en Videnskab, som den christelige Sædelære, lader sig neppe forvente Nyhed i Henseende til Materien; det høieste man kan fordre, er en rigtigere Forklaring af Jesu og hans Apostlers Forskrivter, en større Præcision i Bestemmelsen, af Pligterne, en naturligere Sammenføining og Udviklen af Materien, og især meere Omhyggelighed for i Overeenstemmelse med Jesu Anviisning at skildre og betegne hans Bekienderes Sindelav og Forhold. Udi et andet Skrivt forfattet af Morus, hedder det: "Lærde Folk kan dog ei til alle Tider fremkomme med noget Nyt hvad Juristen og Theologen anbelanger, da ere de i adskillige Tilfælde bundne til visse Regler, fra hvilke de ei tør afvige. Da nu enhver Tidsalder har sin særegne Trang, saa er det et talende Beviis paa et guddommeligt Forsyn, der skiænker os udi enhver Tidsalder ved udvortes Omstændigheder Leilighed til at igientage og behandle gamle Sandheder, saa at de faae som et Anstrøg af Nyehed *)." Mosheim yttrede ved en vis Anledning følgende Meening: Guds Forsyn, som styrer alle Begivenheder i Verden, at de alle følge paa hinanden i den fortreffeligste Orden, overeensstemmende med det Heeles Trang, forbeholdt sig selv de Tidspunkter, hvori det finder for godt at meddeele det menneskelige Kjøn nye Opfindelser, og det har kun bestemt den Lykke: at være Opfindere eller Reformatorer, for meget faa Mennesker. Med maadelige og ordentlige Gaver tragte vi altsaa forgiæves efter en Ære, som vi ikke selv kunne forskaffe os. Derimod kan enhver, som med Flid lægger sig efter sin Hoved-Videnskab, og grundig udforsker de menneskelige Nødvendigheder efter den Videnskab, han dyrker, udfinde nye *) Akademische Voxlesungen uber die theologische Moral. 2 B. S. 246. Maader, paa hvilke han kan være Selskabet nyttig med sin Videnskab. Dette bliver den nye Grund, han maae lægge, og dette bliver ham nogen Fortjeneste. For heele Europa er en Leibnitz, en Euler, en Haller fuldkommen nok i et halvt Aarhundrede. Vi andre kunne daglig giøre Publico en uundværlig Tieneste med vore almindelige, men forhen afgjorte Kundskaber, og vi ville da være værdige og fortiente Mænd, naar vi søge at vise mindre Glands i vore lærde Bestræbelser, men meere Eftertryk, Menneskekiærlighed, Patriotisme og Troeskab i den store Pligt at befordre Selskabets moralske og udvortes Bedste. Men her det, at vi ønskede, at utallige af vore Lærde vilde ret lægge Haanden, paa Værket. Hvad nytter os saamange Mænd, der lønnes af det Almindelige, og som spilde deres Tid og Kræfter paa unyttigt Grublerie, for en urolig og umættelig Nysgierrighed eller forfængelig Ærgiærrigheds Skyld, og som ikke kunne sige sig selv i deres Døds Stund, hvorfor de have studeret, og hvorfor de have nydt saameget godt af Publiko, Og paa den anden Side - hvad nytter os de Leddiggængere, som enten ikke studere mere, ret ligesom de enten ikke behøvede meere Lærdom, end den de føre med sig fra Universitetet, eller som i det høieste læse nogle af de ældre og nyere Digtere til deres egen vellystige Tidsfordriv *). Dette her anførte viser iblandt andet, at det lykkes kuns saa at fremkomme med noget Nyt, og derhos godt. Derimod at give de engang opfundne Sandheder, en forandret Dragt eller nyt Udseende, dermed kommer man lettere fort, efter som der til sligt et Arbeide ei udfordres sieldne eller ualmindelige Talenter. Dette lidet Arbeide, som jeg i det foregaaende har meddeelt, og som indeholder en Beretning om nogle Fataliteter, der ene mødte en Cicero, en Chrysostomus, en Cramer, en Saurin, en Arminius, er ei andet end en Gientagelse af hvad der er sagt af andre for længere eller for1) Den hellige Skrivts Sædelære ved Mosheim og Miller. Bragt i Udtog af Bredenburg, 3die Bind. tere Tid siden; imidlertid turde der findes en og anden bemærkning, der er taget af saadanne Skrifter, der ei nuomstunder læses af Mange. Vi Nogen dadle mig derfor, at jeg har udskriveller betient mig af andres Værker, han nu og, conseqvent handlet, dadle Fleischer, der adskillige Skrifters Udarbeidelse har brugt lignende Fremgangsmaade.). Da han Aar 1757 udgav den første Deel af sine historiske Skrivin, angaaende Pavedømmets Opkomst m.m., tiltalte han i Fortalen Læserne med følgende Ord: "De maae ikke forundre sig over, at de snart finde intet af mit eget herudi, men kuns allene andre Skribenteres Ord, jeg maae i den Fald tage mig den Frihed at undskylde mig med hiin store Holtingers Meening, som han har laant af Lipsius; Det er værre at efterfølge Ædder-Koppen, som væver alting af sin egen Krop, end Bierne, der drage det Nyttige og Tienlige af adskillige Blomster og Urter). Gid jeg kuns maatte være saa lykkelig at erlange det Bifald, at jeg nogenledes har udsøgt det Nyttige og indført herudi, og det, hvilket er det fornemste, i den Orden og Stiil, som det burde være. *) J Fortalen til Skrivtet: Jesu Christi Religions Sandhed, anføres, Klenker, Paley, Des Mares, Helder, Less, Gilbert West, Tobler, Michaelis, Guldberg som de, der især have leveret Materialer til bemeldte Skrivt. *) Lignende Tanker har jeg og læst i Slutningen af en Tale, forfattet i det grædske Sprog af Jonates og tilskrevet en Person ved Navn Demonicus, og som efter den latinske Oversættelse lyder saaledes: Uapeomnibus qvidom inaidere flosculis, de singulig autom utilia carpere videmus: gie eruditionsetiam comparande atudiosus, nullius rei ene rudes, ved undiqve utilia colligere decet. Vi onim hac ipsa diligentia naturæ pravitatom en perabimus. Vide Isocratis orationes ad modum Johannis Minelli illustrate studio M. Christiani Junckeri. Lipsiæ 1745. (Sluttes i næste Nr.)