Almuevennen, 1844-11-06
Høiesteretsadvocat Lehmann yttrede, at det havde været ham som mange Andre høist uventet, at det har forundret den kgl. Commissarius, at Tilværelsen af den i Folket herskende Misstemning har fundet Udtalelse i en Folkerepræsentation, hvis Opgave og Pligt det jo netop er at afgive Bidnesbyrd om, hvad der rører sig hos Nationen. Naar Commissarius, havde som Hjemmel for Folkerepræsentationens Ankers og Besværingers Henviisning til Hans Majestæts egen uantastelige og uforkrænkelige Person paaberaabt, at de vare ugrundede, da maatte han gjøre opmærksom paa, at de ikke blive ugrundede derved, at de erklæres derfor, iøvrigt tog han med Fornøielse til Jndtægt, at grundede Anker mod Hans Majestæts Raadgivere, ikke saaledes af dem kunne skydes fra sig. For at forhindre, at den hidtil brugte Fremgangsmaade med Adressesagen skulde ansees for ulovlig, bemærkede han, at det er noget, som fra Alders Tid har været lagttaget i alle raadslaaende Forsamlinger, at der med samvi tighedsfuld Nøiagtighed bør holdes over, hvad der ved Skik og Brug er indført, og at den hidtil brugte Fremgangsmaade var bleven fulgt, havde han forstaaet, ikke som en Føielighed fra Commissarius Side, men som en Skik, der, da det mangler paa en Bestemmelse i Anordningerne, havde dannet sig i Overeensstemmelse med Forholdets egen naturlige Medfør. – Efter at Commissarius, Præsidenten og Raadmand Hansen endnu have yttret sig, udsattes Sagen til Commissarius havde forelagt fire og tyve kgl. Lovforslag, Den 19de foretoges derpaa atter Sagen. Proponenten, Raadmand Hansen, torde, efter det Kjendskab, han har til Forholdene, vidne, at der er en uhyggelig Stemning, at der hersker Uro og Bekymring for, hvorledes Tidens store Spørgsmaal, af dyb og almindelig Jnteresse, skulle finde deres Løsning, at der er Sorg over, at de gjensidige Tillids- og Kjærligheds-Baand, mellem Fyrste og Folk, med hver Dag blive slappere og slappere. Naar man vilde spørge ham, hvilke vigtige Anliggender det er, der have bevæget Gemytterne, hvad det er som maa opfordre hver fædrelandskjærlig Mand til alvorlig Eftertanke, da skulde han kun pege hen paa, hvorledes Dagene svinde og Aarene gaae, uden at Arveforholdene endnu ere blevne ordnede; – hen *) Hvis Commissarius her siger Sandhed, har han i Viborg, haft en egen Færdighed i at udtrykke sig saaledes, at han nødvendig maatte misforstaaes. paa, hvorledes Statsenheden og Nationaliteten har været udsat for de meest lidenskabelige Angreb, saa at gamle Danmarks Rige trues med at adsplittes, det danske Modersmaal med at undertrykkes og fortrænges; hen paa, hvorledes flere af Stændernes vigtigste Andragender ikke have fundet Jndgang, saa at det synes, som om de Anskuelser, der gjøre sig gjældende i det Raad, som er Kongen nærmest, have stillet sig næsten i et fjendtligt Forhold ligeoverfor Folkets Ønsker og Forhaabninger; – saa at det synes, som om dette Raad savner den Tillid og Anerkjendelse i den almindelige Mening, der forekommer mig at være en nødvendig Betingelse for Harmoni mellem Konge og Folk. Nu optraadte Kammerraad Drewsen og holdt følgende bøist interessante Tale: "Jeg maa i det Hele tiltræde den Fremstilling, som vi i dette Øieblik have hørt af den ærede Proponent; thi ogsaa jeg er fuldkommen overbeviist om, at en saadan Misstemning, som han har skildret, hersker i Folket, og at den er foranlediget, deels ved Udførelse, af Regjerings-Foranstaltninger, hvis Nytte og Nødvendighed Folket ikke har kunne indsee, deels ved Und ladelse af Regjerings-Foranstaltninger, i hvilke Folket troer at see Statens Vel. Og nu da den Overbeviisning er levende, at det er Hans Majestæts kjæreste og bestemteste Ønske og Villie, at det Folk, han regjerer, skal føres til en tilfredsstillende og værdig Tilværelse, men dette ædle og i Sandhed kongelige Øiemed ikke opnaaes, saa er det høist naturligt, at Folket er falden paa den Mening, at Hans Majestæts Raadgivere ikke tilbørligen udfylde deres Plads, hverken med Hensyn til at gjøre Hans Majestæt bekjendt med Folkets Stemning, dets Trang og Ønsker, eller med Hensyn til at understøtte den kongelige Villie. Jeg spørger, om dette ikke ogsaa er ganske naturligt, efterat Folket har seet saamange af sine kjæreste Forhaabninger skuffede, saa mange fra dets Repræsentanter, endog næsten enstemmig, fremgaaede Ønsker, upaaagtede. Jeg troer, at det er aldeles unødvendigt for mig at bevise, at en saadan Misstemning, som baade Proponenten og jeg har nævnt, bersker i Folket. Skulde imidlertid Nogen tvivle i denne Henseende, da troer jeg, at Beviset vil haves i den sidste jydske Stænderforsamling, hvor ikke en eneste Deputeret vilde eller kunde negte en saadan Stemnings Tilværelse, uagtet der i denne Forsamling fandtes Mænd, om hvis Loyalitet og Sindighed der aldeles ingen Tvivl kan være. Ogsaa erklærede den kongelige Commissarius i sin Slutningstale, at det syntes, som Kongen og Folket vare komne længere fra hinanden; og dette er Ord, som synes at tyde paa Misstemning, skjønt jeg for mit og Manges Vedkommende tør erklære, at vi ikke ere komne længere bort fra vor Konge, men vel langt, langt bort fra Hans Majestæts Raad. Jeg skal dog ikke indskrænke mig til blot at yttre, at der hersker Misstemning, men jeg skal ogsaa udpege nogle af de Aarsager, som jeg anseer for de meest virkende dertil, fordi jeg overalt, hvor jeg har været nærværende og talt om Fædrelandets Anliggender, bestandig har hørt dem fremføres. Et høist forstemmende Jndtryk paa Folket have saaledes Forviklingerne med Hertugdømmerne udøvet, og dette Jndtryk er blevet saa meget stærkere, som Folket ikke har seet et eneste Skridt af Betydenhed for at hæve disse Forviklinger. Vel veed jeg, at der kan, og det med Sandhed, svares, at de have fundet Sted for den nærværende Regjering; men jeg troer ikke, at Folket finder sig tilfreds med dette Svar, thi det er vel muligt, at de kunne have været hævede, og at de endnu kunde hæves, naar Regjeringen gik frem efter et System, der lige meget passede til de nationale og politiske Jnteresser, og gjennemførte det med Conseqvents. Men det veed jeg, at, hvis dengang, da Hans Majestæt Kong Christian den 8de besteg Thronen under Folkets største Forhaabninger, der grundede sig deels paa hans personlige Egenskaber, deels paa den store Velgierning, som han til sin udødelige Ære havde viist det norske Folk, – at hvis ved hans Thronbestigelse, siger jeg, hans Raadgivere havde tilskyndet ham til at give en folkelig og frisindet Regjeringsform, da vilde alle Danske og Tydske have sluttet sig til hinanden, thi da havde Frihed været at vinde ved Forbindelsen med Danmark, Frihed at tabe ved Forbindelsen med Tydskland. Og hvad vilde man gjøre os, naar vi alle vare samdrægtige foreenede, Skulde engang en stor Magt til Fordeel for een eller anden Cognat (Slægtning) vise Lyst til at sønderlemme Riget, da vilde de andre store Magter ikke taale det. Brunsvigs og Grækenlands Exempel viser, at selv smaa Folk kunne skaffe sig Respect, naar de staae samdrægtigt, og hvormeget mere maatte vi da ikke kunne det, naar vi, i aaben Forening med vor Konge, ordnede Landets indre Anliggender, Men Jntet af dette er skeet, og den ulykkeligste Splid med Hertugdømmerne skød frodigt iveiret, og naaede sin nærværende beklagelige Høide. Men det var ikke nok. Det danske Folk maatte med største Forbauselse see, at Prindsen af Augustenborg udnævntes til Statholder i Hertugdømmerne, og derved udrustedes med den høieste civile og militaire Magt i samme, – Prindsen af Augustenborg, hvis slesvigholstenske Tendentser han selv har taget sig paa at bevise, saa at jeg altsaa ikke behøver det, og jeg skal derfor blot i Forbigaaende bemærke, at han har kaldet de Danske et fremmed Folk, og Rigets Hovedstad en afgjort fremmed By. Jeg vil spørge, var det vel muligt, at der fra Regjeringens Side kunde skee noget Skridt, der meere kunde styrke det slesvigholstenske Parti. Er det ikke Alle bekjendt, at dette Parties Øiemed er Rigets Sønderlemmelse, og maa ikke altsaa hver Dansk, følgelig ogsaa Kongens Raad, ansee Slesvigholsteenerne for Fiender, Men naar i al Verden har man seet Nogen sende sin Fjende en dygtig General, Vel veed jeg, at det er svaret, at Embeders Besættelse ikke passerer Statsraadet; men jeg troer ikke, at denne Undskyldning kan tilfredsstille Folket, ligesaa lidet som jeg nogensinde i nogen fremmed Stænderforsamling har hørt, at Regjeringens Organ skyder Ansvaret fra sig og sine Colleger, thi hvorhen skydes det da Mig, og med mig Mange, Mange af Folket foretommer det, at, da Kongens Raadgivere enten maae have gjort Forestillinger imod hiin Ansættelse eller ikke, saa kunne de i sidste Tilfælde ikke skyde Ansvaret fra sig; og hvis de derimod have, med den fulde Kraft, med de Ord, som Sandhed og Fædrelandskjærlighed lægger paa Mandens Tunge, naar faretruende Begivenheder ere forhaanden, gjort Modforestillinger, og dog ikke have kunne sætte disse igjennem, da maatte de selv indsee, at de ikke nødden Tillid, ikke besad den Jndflydelse, der dog er uundgaaelig nødvendig paa deres høie Poster, for at de skulle kunne virke til Statens Gavn, og jeg finder da, maaskee feiler jeg, – at de burde have veget Pladsen for Mænd, der i høiere Grad besad Kongens Tillid. - Men en endnu større Admygelse var forbeholdt os Sprogpatentet udkom, og berøvede det danske Sprog, dets lige Ret med det tydske i den Stænderforsamling, som repræsenterer ligemeget Danske og Tydske. Det er ganske vist, for at bruge en anden Talers Ord, at Patentet ikke blot slog ned som et Lyn, men at det ogsaa tændte som et Lyn, og den Følelse, som dette Patent, har fremkaldt, har sandelig ikke været til Fordeel for Hans Majestæts Raad. Naar ellers ved andre Leiligheder dog Nogle bestandig forsvarede Hs. Majestæts Raad, stode de her ganske alene, ganske forladte af Folket, blandt hvilket Tyve Tusinde erklærede sig mod den Sproget tilføiede Tilsidesættelse. Og denne Bevægelse maatte blive saameget større, som Hs. Majestæt i 1842. erklærede, at det var hver Mands naturlige Ret at tale sit Modersmaal, og denne retfærdige kongelige Erklæring nu i 1844 i Gierningen blev taget tilbage. Men det er ikke alene Forviklingerne med Hertugdømmerne, der have udbredt den Misstemning, den Misfornøielse, som hersker i Folket, men det er ogsaa den Omstændighed, at saagodtsom aldeles ingen Besparelser ere indførte i Statshuusholdningen, og det uagtet Stænderne gjentagende og gjentagende have indgivet Begjæringer om saadanne. Vel er det sandt, at Statsregnskaberne nu vise en Status, som er bedre; men mon vi ikke Alle erkjende, at denne Forbedring grunder sig paa Conjuncturer, paa hvis Vedbliven man paa ingen Maade kan gjøre Regning, og var det ikke ønskeligt, at Status ved Hjælp af Besparelser var bleven saameget meere fordeelagtig, da der dog er saamange Ting, hvortil Pengene kunde bruges, idet de enten kunde anvendes til Ophævelse af een eller anden trykkende Skat eller til Jndretninger, hvortil Landet høilligt trænger, men som ikke hidtil have kunne bringes istand, fordi der manglede Penge. Stænderne have gjentagende andraget paa Besparelser i Hofholdningen, hvorved imidlertid dog vistnok Jngen har tænkt paa, at Kongen eller Thronarvingen skulde unddrage sig det Mindste, som er nødvendigt til deres Værdigheds Opretholdelse; men hvad Stænderne derimod have tænkt paa, er, at der maatte skee Besparelser i de mange andre Hofholdninger, som vort lille Land maa underholde, og det var navnlig vist ikke noget ubilligt Haab, at en Apanage, naar den ved Dødsfald blev ledig, skulde indflyde i Statskassen, og ikke, saaledes som skeet er, anvendes til at forhøie Apanagerne for allerede tilstrækkeligt apanagerede Personer, At Saadant ikke har behaget Folket, men har forstørret Misstemningen og Misfornøielsen, og ikke forøget Tilliden til Hans Majestæts Raad, er dog aldeles naturligt. Stænderne have andraget paa Forelæggelse af et toga rigt Finantsbudget, men heller ikke dette har fundet Regjeringens bifald. Selv det, som synes at være etsaasærdeles billigt og beskedent Forlangende, at det maatte tillades Stænderne, inden der gives Decharge (Qvittering) paa Statsregnskaberne, at gjøre deres bemærkninger ved disse, selv det have Stænderne ikke kunnet erholde. Og naar man nu derhos seer, hvorledes den slesvigske Stænderforsamling, da den allerunderdanigst tillod sig nogle Forespørgsler i Anledning af Statsregnskabet, er bleven affærdiget, faaer man Overbeviisning om, hvorlidet Stænderne betyde ligeoverfor Hs. Majestæts Raad. Pressens Behandling af Cancelliet har heller ikke vakt liden Utilfredshed. De idelige Beslaglæggelser har Folket ikke seet paa med Ligegyldighed. Det danske Folk anseer, og det med Rette, en fri og uafhængig Presse som sit Paladium, som den sikkreste Beskyttelse i en absolut Stat for den Svage mod den Stærke, og det har derfor ikke med Ligegyldighed kunne see paa den Haardhed, hvormed Pressen er bleven behandlet. Og naar nu, hvad ikke saa sjeldent har været Tilfældet Domstolene ikke have været enige med Cancelliet, og de beslaglagte Blade saaledes ere komne frem, saa har man med en ikke ringe Forbauselse seet, hvad det kongelige Cancellie anseer som Brøde, og Brøde af den Natur, at den forfølges igjennem alle Jnstanser. Da Folket imidlertid paa ingen Maade kan antage, at det høieste Justitscollegium ikke skulde kunde vide at skjelne mellem Ret og Uret, saa er der opstaaet den dog forhaabentlig falske Mening, at Cancelliet har beslaglagt de Numre, af Bladene, som det ikke ønskede skulde udkomme i Øieblikket, fordi de da vilde genere, medens de, naar de senere, efter et Aars Tids Forløb frigaves, kun kunde benyttes som Maculatur, jeg haaber, at Forsamlingen bar lagt Mærke til mit Ord forhaabentlig falsk, thi jeg kan ikke troe det. Men hvad der endmere har gjort et stærkt Jndtryk paa Folket, ere Beslaglæggelserne uden Lov og Dom, disse ere den rene, usminkede Censur, og Censur er en Modbydelighed for hver frisindet Dansk og det er ikke blot det ujuridiske Folk, der klager over disse Beslaglæggelser, men selv erkjendte Jurister ere af den Formening, at Cancelliet har tilladt sig en ulovmedholdelig Fremfærd. Denne Behandling er bleven saameget mere paafaldende og iøinefaldende, som Hs. Majestæt lydeligen har erklæret, at Jngen er en varmere Ven af Trykkefriheden end han, og det er altsaa idet mindste undskyldeligt, naar Folket skyder over paa Cancelliet den Forfølgelse, som vises mod Pressen; men Cancelliet er en Deel af Kongens Raad. Naar nu hertil føies, at det synes, som om Hans Majestæts Raad ikke har Evne til at gjennemsætte nogen mere betydelig Foranstaltning, f. Ex. ikke Stændercomiteerne, ikke almindelig Væbning, ikke har kunne faae Tallotteriet afskaffet, ikke kunnet faae indført Brændeviinsafgivt i Hertugdømmerne, ikke kunne bringe Ordningen af en Overbestyrelse for Underviisningsvæsenet, istand, naar det endelig betænkes, at Regjeringen ikke endnu har gjort det mindste Skridt til at ordne Forholdet mellem Godseier og Bonde, der Dag for Dag bliver meere og meere forviklet, og hvori Lidenskabelighed mere og meere indblander sig, – jeg siger, ikke har gjort mindste Skridt til at ordne dette Forhold, uagtet der, efter Yttringer, som jeg har hørt af særdeles oplyste Godseiere, for mig er god Grund til at antage, at Forholdet billigen kunde ordnes til begge Partiers Tilfredshed, – saa synes det ganske naturligt, at Folket ønsker, at Kongen vilde kalde til sit Raad Mænd, der vare i Besiddelse af Nationens Tillid. Det er een af Stændernes Rettigheder og Pligter, at frembære for Thronen en Skildring af Folkets Stemning, dets Trang og Onsker; Hans Majestæt selv har udtrykkeligt sagt, at han ønsker at høre Sandheden; og efter min bedste Overbeviisning er, hvad jeg har sagt, Sandhed, ulidenskabelig Sandhed. Det forekommer mig derfor, at Stænderforsamlingen er i sin gode Ret, naar den indgaaer med en Adresse, der giver et tro Billede af Folkets nuværende Stemning og Aarsagerne dertil, – en Adresse hvori den dybe Ærbødighed, der skyldes Majestæten, er iagttaget, og den Frimodighed, som skyldes Folket, ikke glemt, – hvori Forsamlingen beder Hs. Majestæt om i sin Viisdom at undersøge, om ikke det Øieblik skulde være kommet, da det vilde være hensigtsmæssigt for ham at kalde til sit Raad Mænd, der besidde større Tillid end de Raadgivere, der nu omgive ham, og derved sættes istand til at berolige de meget bevægede Gemytter. Denne Taler afløstes af Overretsprokurator Christensen, der yttrede følgende: "Under en virkelig repræsentativ Forfatning og under almindelige Forhold kunde jeg maaskee betænke mig paa, at anbefale en Adresse directe til Kongen ved Sessionens Begyndelse; men under vor nærværende Forfatning, og under vore nærværende Forhold, maa jeg efter min fuldeste Overbeviisning anbefale den, idet jeg troer, at det er ikke blot ret og ønskeligt, men pligtmæssigt og ueftergiveligt, saavel mod Thronen som mod Folket, at vi directe og uden et Øiebliks Tab henvende os til selve Hans Majestæt. Jeg troer, og jeg er overbeviist om, at Fædrelandet virkelig befinder sig i Fare, jeg troer, at mange, at de allerfleste tænkende og fædrelandssindede Mænd i Danmark ere enige med mig i den Anskuelse, at Hans Majestæts Raadgivere ikke have Folkets Tillid og ikke fortjene Kronens. Men med denne Tro og denne Overbeviisning vilde jeg svigte den første Pligt, der paaligger en Folkerepræsentant, naar jeg ikke aabent og uforbeholdent udtalte den. Vi, som ville Reformer i Forvaltningen, Reformer i Forfatningen, – vi, som ville en constitutionel Omordning af Statsforholdene, – vi, som ville alt dette, men som frygte, frygte alvorligt, for en Revolution, vi maae dobbelt indstændigt og alvorligt trænge paa disse Reformer, fordi vi i dem see det bedste, og, jeg troer, det eneste virksomme Middel til at forebygge en Revolution. Jdet jeg derfor slutter mig til den sidste Taler, slutter mig til ham i Alt, hvad han har anført om de forskjellige Tilstande, og om de forskjellige Foranledninger til den dybe Misstemning og den alvorlige Bekymring, som har grebet Saamanges Sind, og daglig meere og meere mægtigt griber Folkets Masse, idet jeg slutter mig til ham og gjør hvert hans Ord til mit, skal jeg blot henstille, om det vilde samme sig for os, naar vi dele disse Anskuelser, at undlade, saa snart og saa indtrængende som muligt, at forelægge dem for Hans Majestæt selv. Af Alt, hvad her og paa andet Sted er anført, mener jeg, at det maa være indlysende, at Jntet, aldeles Jntet er at vente af Kongens nærværende Raadgivere. Thi i hvilket eneste Skridt have de ført Landet fremad? Hvad navnligen have de gjort for nogensomhelst Udvikling af Stænderinstitutionen, hvad for at skaffe os et retfærdigt fordeelt, og et betryggende Forsvarsvæsen, Det er 14 Aar siden, det ved vakkre Mænds Fortjeneste blev notorisk for Landet, at vi befandt os i en fuldkommen værgeløs Tilstand; hvad er der gjort siden den Tid, Have vi faaet et ligeligt fordeelt Væbningsvæsen, have vi faaet Centralfæstninger, have vi faaet nogen egentlig Overbestyrelse for vort Forsvarsvæsen, Vi have ligesaa lidet faaet en saadan Overbestyrelse, som en lignende for vort Underviisningsvæsen. Og hvad er der gjort selv for vort Landbovæsen, som ligger os saa nær, hvad for at fremme Oplysning og Jntelligens enten hos Landboerne i Særdeleshed eller i de høiere Kredse i Almindelighed, Er der ved vort Universitet, paa en Tid, da vi have Christian den Ottende til Konge, og da Trangen til Kundskab om den politiske Oekonomi og Statsvidenskaberne i Almindelighed, daglig gjør sig meere og mere gjældende, truffet den mindste Foranstaltning til, paa en passende og værdig Maade at udfylde det Savn, der i denne Henseende føles, Hvorhen vi vende os, er Lidet, saa godt som Jntet gjort. Og jeg vil spørge, hvo troer, at Hs. Majestæts nærværende Raadgivere have Hjerte eller Sind til, at føre os frem mod Det som dog er det eneste Banner, hvorunder Folk og Land og Krone kunne samles til en Enhed, – jeg mener en Constitution, Kunne vi overhovedet vente Noget i den borgerlige Friheds Jnteresse af det nuværende Ministerium, Jeg maa tilstaae, at, naar jeg blot seer hen til dets Forhold, med Hensyn til Stænderinstitutionens Udvikling og med Hensyn til Trykkefriheden, da troer jeg det indlysende, at der Jntet, aldeles Jntet kan ventes af det. Jeg slutter mig derfor til den sidste Taler og til Proponenten; jeg haaber, at Forsamlingen vil indgaae med en Adresse, der viser, at vi erkjende, at Hs. Majestæts Raadgivere, bære Ansvaret for, at der hidtil under vor nuværende Konge saa Lidet er gjort af alt det, som man med Sandhed havde Ret til at vente, jeg stemmer for en Adresse, der ærefrygtsfuldt og loyalt, men ogsaa frit og uforbeholdent udtaler, at der virkelig hersker en dyb og