Jyllandsposten, 1838-03-19
J Torsøe Bye paa Grevskabet Frysenborg opførte for henved en Snees Aar siden en Døvstum, ved Navn Christen Pedersen, sig et Huus ved Hielp af egne Hænders Arbeide. Allerede i sin Ungdom skal han have udviist sielden godt Haandelag ved Brugen af Øren, saavelsom andre Tømmerredskaber, hvorved han fortjente sit daglige Udkomme uden mindste Besvær. Han skal være confirmeret i Veierslev og kunde skrive ret godt for sig, hvilket han skal have viist flere Gange Prøver paa, især ved sin stedse trængende Begjæring om at maatte tilstædes Deeltagelse i Communionen, ved hvilken Leilighed han skal have viist den meest paafaldende Længsel efter Sacramenterne, idet han endog med Armene ustyrlig skal have boret sig frem imellem de Communicerende. Han var iøvrigt stokdøv og fuldkommen stum, og manglede saaledes i enhver Henseende begge Organer, naar undtages et dyrisk uartikuleret Skrig, som han undertiden kunde udstøde. Han erhvervede sig ualmindelig Øvelse i Forfærdigelsen af alle Slags Agerdyrkningsredskaber, som han i sjelden kort Tid fuldførte. Man behøvede blot ved Miner og Tegn at gjøre ham sin Villie forstaaelig, og var denne først fattet, angreb han Arbeidet med en Jver og Ufortrødenhed, der forundrede enhver Tilskuer. Ogsaa lagde han sig efter Forarbeidelsen af Træskoe, hvoraf han solgte mange. Efter i endeel Aar at have besiddet omtalte Huus i Torsøe, fæstede han en fortrinlig god Huuslod ved Udskiftningen af Borre Hede, som blev ansat omtrent for 3 Skpr. Hartkorn. Husets Opførelse var ogsaa her Gjenstand for hans arbeidsomme Hænder, og senere benyttede Omegnens Beboere ham ved forefaldende Tømmer= og Snedker=Arbeide. Hans Charakteer var Godheden og Fredsommeligheden selv, og dette Vidnesbyrd er saa eenstemmigt alle de Steder, han har arbeidet, at man endog ikke kan anføre et Træk af nogensomhelst udviist Stivsind eller Egenraadighed hos denne tause og altid gladstemte Arbeidsmand. Den mindste Feil, man udpegede paa hans Arbeide, rettede han med største Anstrængelse, og var ei rolig, for han erhvervede sig sin Foresattes fuldkomne Tilfredshed, og hurtigt fulgte nu hans mange Nik, fornøiede Aasyn og muntre Gebærder. Sorgfri henflød saaledes hans Dage, indtil den ægteskabelige Forbindelse med Fruentimmeret Kirsten Tøgersdatter belagde ham med et Huuskors, der blev Pinden til hans Liigkiste. Denne Persons slette Rygte var almindelig bekjendt, og det endog i den Grad, at hun var foragtet, hvor hun kom. Hendes formeentlige Mishandling af den døvstumme Mand aabenbarede sig ved hans frygtelige Gebærder, hvormed han antydede dette hvor han i Omegnen arbeidede. Dybe Suk udstødte han efter disse Gestus, der altid bragte hans tidligere rolige Sindsstemning i hæftig Bevægelse og hans Øine i Taarer, som igjen paafulgtes af bekymringsfuldt Blik og græmmet Aasyn. Beklaget var den ærlige Døvstumme af Alle, overalt var han Gjenstand for Medlidenhed. Hvad han erhvervede med sin stræbsomme Haand, forstod hans Kone at indkassere og forbruge. J Aaret 1830–31 fattede hun det Venskab for en Arbeider, ved Navn Christen Sahl, at denne endog Dag og Nat var Husets stadige Gjæst. Nu først steeg den Døvstummes Qvaler til det Yderste, og Qvindens Ondskab skal nu have overgaaet alle Grændser. Endog i aaben Mark skal dette frække Væsen voldeligen have pryglet den ulykkelige Døvstumme, som blandt andet var Tilfældet een Dag i Forsommeren 1831, da Skovrider Nissen, der er ansat paa Grevskabet, ved at ride over Heden, fra Borritzøe til Borre, ifølge sin Forklaring, bemærkede, i længere Afstand fra den Døvstummes Huus, et besynderligt Skrig, som vakte hans Opmærksomhed. Den tykke Taage forhindrede ham fra i Frastand at opdage Aarsagen, hvorfor han fulgte Lyden, indtil han saae bemeldte døvstumme Mand at blive nedkastet ved Foden af Havediget af hans Kone, idet hun med den ene Haand holdt ham i Struben og med den anden pryglede ham. Skovrideren, der saavelsom alle Egnens Folk, kjendte Forholdet, og som nødig ene vilde blande sig i en Strid, hvorved kun en Strøm af Skjældsord kunde vindes, gav Hesten af Sporerne og indhentede en Fodgænger, som passerede Heden længere borte, denne bevægede han til at følge sig derhen, for at adskille dem og befrie den stakkels Mand af Konens Kløer. Mandens sælsomme, uartikulerede Skrig vedvarede imidlertid til de kom tilbage, da Qvinden endnu slog ham Slag i Slag. Men her hialp ingen Ord, indtil Skovrideren endelig i sin Harme ved Trudsel at bruge Ridepidsken til den Døvstummes Befrielse, bevægede den opbragte Furie til at slippe sit Bytte. Da den mishandlede Mand endelig igjen kom paa Benene bevidnede han sin Redningsmand med Gebærder og Taarestrømme sin Tak, idet han fremviste sin blaaknebne Hals, sit forkradsede Bryst og iturevne Vest og Linned. Dog, dette var kun alt et Forspil paa hvad der senere forestod. Qvindens Frækhed syntes endog at have fundet en ubegribelig Næring i den Adgang, som skal have staaet hende aaben hos Grevskabets Jnspecteur, Commerceraad Tommesen. Saaledes stode Sagerne, da Guds Sol den 21de Juli f. A. oprandt over Borre Hede, og var Vidne til den rædsomme Begivenhed, den samme Dag belyste. Den Døvstumme skulde alt i længere Tid have været syg og sengeliggende; hans Sygdom kjendte Jngen. Om Formiddagen mødte Grevskabets Jnspecteur og Over førster ved en Aasteds=Forretning i Gierning, 1/2 Miil fra Huset, i Anledning af denne Byes forehavende Udskiftning. Huusgjæsten arbeidede denne Dag paa Digesætning et Par Bøsseskud derfra. Om Formiddagen skal Qvinden have begivet sig ud af Huset med en Pandekage til ham. Noget efter at hun skal have forladt Huset - hvirvlede de røde Flammer ovenud af Taget, og i et Nu var Alt forvandlet til en Jldsøile. Den arme ulykkelige Døvstumme skal man have seet, lig en Galing, fare ud af Huset og styrte ned til nærmeste Vandsted, rimeligviis for at hente Vand til Slukning - dog, om han af Vanvare er styrtet ud i Vandet, eller i Fortvivlelse har kastet sig deri, derom kan kun Overherren dømme - nok, hans Lidelsers Maal var fyldt og tømt hans bittre Kalk, til Bunds sank hans døde Krop. Liget, som de Tililende først formodede indebrændt, fandtes omsider ved Vandets Udtapning i Vandhullet. Bud blev nu affærdiget til Jnspecteuren, som samme Dag besigtigede Brandtomten og Liget. Stedets værdige Præst, afgangne Pastor Hassager i Veierslev, skal ved Beretningen herom have udstødt de frygteligste Bebreidelser imod Qvinden og befalede, i Kraft, af den bestaaende Lovgivning og sin præstelige Myndighed, at den Døvstumme skulde jordes paa Veierslev Kirkegaard. Efterat Liget var trukket op af Vandhul let blev det henliggende paa aaben Mark under Vagt Natten over til den 22de, paa hvilken Dag Liget blev kjørt 1/2 Miil til Veierslev Kirke, hvor det blev indsat i Vaabenhuset. Her synede Stedets Birkedommer, Kammerraad Stilling, Liget, ligesom det noget iforveien var skeet af Lægen Rauchmaul, Præsten skal nu have beordret Sognefogden Erik Christensen til at kaste Grav paa Kirkegaarden, hvorimod dog den veltænkende Sognefoged senere selv i denne Henseende paatog sig Skylden, da han stod i den vrange Formening, at hans Sjælesørger, ifølge Andres Yttringer, kunde komme i Ulykke, naar han satte ham i Stikken. Liget blev nu sænket i Graven d. 24de. Dog, Enkens Hævn naaede her ud over Død og Grav - den jydske Almuestroe, at Begravelsen i indviet Jord alt var den første Jndgang til Sallighedens Rige, samt den forudfattede Mening, at den Døvstumme ved denne Begravelse paa Kirkegaarden undgik Skinnet af Selvmord og Mordbrand, som aabenbar vilde paahvile ham, naar hans Liig blev fordømt til at ligge udenfor Kirkegaarden, vare Aarsager tilstrækkelige nok for hende, som derved stod reengjort, som Uskyldigheden selv, til at protestere mod Opfyldelsen af Præstens Villie, idet hun skal have paastaaet, at Liget igjen skulde optages af Graven og nedgraves udenfor Kirkegaarden, som hun nok ved Commerceraaden skulde udvirke. Liigkisten blev nu staaende i flere Dage i Graven uden Jordbedækning for at afvente Øvrighedens Ordre og Begravelsesmaaden; men i al Skynding skal Qvinden, for at gjennem sætte sin Plan, have let til Jnspecteuren. Grevskabets ædle Eier var denne Sommer forreist til Tydskland, og var saaledes uvidende om denne hele Rædsels begivenhed; hvem det kongl. danske Cancellie i hans Fraværelse havde constitueret til Amtmand, vides ei, men at Hr. Tommesen som saadan neppe har erholdt Constitution, er vist udenfor al Tvivl. Og dog, hvad skeer, - Paa Hr. Grev Frys's Vegne udstædte denne, uden endog mindste Politieforhør dengang var optaget, en Resolution af 27de Juli, saalydende: "Da jeg ikke skjønner, at den Døvstumme bør begraves paa Kirkegaarden, saa kan han begraves paa Kirkegaardens Fortog, det vil sige tæt udenfor Kirkegaardsdiget, dog ikke saa nær at dette derved udsættes for at synke eller nedfalde." (J Politieacten hedder det om den Døvstumme: at han ansaaes for at have afbrændt sit Huus og druknet sig selv.) Meddenne Resolution og nu Konen atter til Sognefogden, for ifølge denne Ordre strax at faae Liget ud af Kirkegaarden. Præsten, som herom af denne blev underrettet, betydede ham nu det Uhørte i saadan Handlemaade at ansee den Døvstumme for en Forbryder uden at det allermindste, allerfjerneste Beviis var tilstæde - en Miskjendelse og Fordømmelse, der paa eengang lige meget træder Retsloven og Moralloven under Fødder, og det endog i et Land, hvor den bestaaende Lovgivning tillader den erkjendte Selvmorder at begraves i indviet Jord, efr. Frdn. 20 Febr. 1717, Canc. Skr. 23 Febr., 18 Mai 1814, 11 Jan. 1816. og Canc. Res. 23 Jan. 1819. Opbragt over denne Ordre tilkjendegav han derfor Sognefogden, at naar Liget ei maatte stædes til Hvile paa Kirkegaarden, som Loven bød, da stod det ei i Øvrighedens Magt udenfor Kirkegaarden dertil at bestemme nogen Plads, hvorfor han nu overlod til Bymændene, om de vilde have Liget paa Gaden eller ikke, idet han fandt det rigtigst, at Liget nu blev jordet i Markskjellet ved Enkens Huus lod, for saaledes mulig engang at kunne ryste hende. Da Bymændene vare imod Ligets Begravelse paa saadan forhaanet Plads, blev dette nu atter taget op af Graven og kjørt tilbage igjen til den frygtelige Huuslod; en ny Grav blev nu her kastet tæt ved en Markvei i Markskjeller, og forblev nu den Døvstummes Liig som en dobbelt Forbryder gravlagt. Liget blev i Manges Nærværelse sænket ned i Graven, dyb Kummer og Sorg skal have staaet præntet paa Alles Aasyn, og hvad skeer, - Borre Jens, Skrædder af Profession, Naboe til den almeenbeklagede Døvstumme, der var indviet i den Hedengangnes Uskyldighed og Fordømmelse, greb nu Spaden, idet han med høi Røst og fuld Alvor forrettede Jordpaakastelsen med Ritualets Ord af Jorder Du kommen a., samt nogle særlige Tilsætninger. Efterat denne Handling var fuldbragt, blev Graven tillukket, til Gru og Rædsel for Omegnens Beboere. - Den fortørnede Qvinde, der saaledes saae Tommesens og sin egen Villie tilintetgjort af Præsten, Sognefogden, og Bymændene, ilede endnu Begravelsesdagen den 28de til hiin for at anklage disse og bevirke Liget atter flyttet til Veierslev Kirke=Fortog. Paa Grund af hendes Klage over det Passerede at afsætte baade Præst og Sognefoged, var, idetmindste hvad Første angik, ei saa let, med Sidste derimod en smal Sag. Denne blev indstævnet for Retten, mulkteret og dømt (i Dommen.