Aalborg Stiftstidende, 1836-10-01
Torsdagen den 2de September Kl. 12 kom end Leietjener hen til Vexelereren Henriques og beder ham at sende en af sine Contoirister, der kunde taale Fransk, hen til en spansk Minister eller Diplomat, der logerede i Hotel du Nord og ønskede at omsætte nogle Penge. Contoiristen fulgte med Tjeneren og blev meldt. Den foregivne Minister blev, efter at Contoiristen var kommet ind i Stuen, en temmelig lang Tid uforstyrret siddende at skrive; endelig vendte han sig om og talte til Contoiristen paa Fransk, bad denne at optælle en Deel preussiske Dalere, der laae adspredt paa Skriverpulcten, for hvilke han onskedes danske eller svenske Guldpenge, og forlangte tillige at vide den høieste Priis, han kunde erholde for 4de, Stykker spanske Doubloner, samt om Vexeleren kunde forskaffe andre gangbare Guldpenge for dette Be sin Herre tilbage med Guldpengene for de preussiske Dalere. Med Vexelereren selv blev den Aftaltruffet, at hvis Priserne convenerede, skulde Ministeren" tage Guld for det hele Beløb og en Vexel paa Stockholm for Resten, af hvilken Grund han, føren Handelen blev afsluttet, vilde - saaledes foregav han - forhøre sig om Vexelererens Soliditet. Derpaa skiltes de ad, i det Ministeren sagde, at Vexelereren skulde erfare hans endelige Bestemmelse Kl. 3. Contoiristen indfandt sig atter til denne Tid, og da Ministeren" kun forlangte nogle Skillinger mere, blev Handelen saaledes afsluttet, at Vexelerefren skulde modtage de 4000 Doubloner, derfor give hvad han havde i Guld og for Resten en Vexel paa Stockholm eller ogsaa en Anfordring til næste Dag, samt nogle 100 Rigsbankdaler, hvilket Alt skulde være tilveiebragt præcis Kl. 4. Contoiristen kom hjem med denne Beskeed og kjørte tilligemed Kassegreren Kl. 4 1/2 hen til Ministeren, der med tilsyneladende Hastværk bebreidede Contoiristen hans Langsomhed og sagde, om det ikke var bedre at opsætte det til næste Dag, hvorpaa Kassereren svarede at naar han ønskede det, kunde han gjerne komme igjen, men at det snart kunde være afgjort, og saaledes begyndte han at tiltælle Ministeren" Pengene, undtagen de danske Sedler, som Ministeren ingen Brug, havde for. Medens Contoiristen udfyldte Anfordringssedlen, puttede Ministeren, Pengene, efterhaanden som de vare talte, i en Pose, bandt for denne og satte dem i et ved Siden af Bordet staaende Chatol, et som han lod staae aabent, og forlod derpaa Værelset under Foregivende, at han blot skulde tale med sin Søster og strax vilde være her igjen. Jmidlertid forløb nogle Minutter, Ministeren" kom ikke, Contoiristen fattede Mistanke, aabnede Posen og erfarede nu til sin store Forskrækkelse, at den kun indeholdt Kobberpenge. Med en Boscos Færdighed havde den foregivne Minister, ombyttet Posen med i Guldpengene med en lignende med Kobberpenge, og i - borte var han. De saakaldte Claqueurs i Paris ere ikke, som man almindelig troer, alene Folk, som klappe, nei, der gives blandt dem særegne Classer, Klappere, Hyssere, Leende, Grædende og Fremkaldere (aboyeurs). Hysserne lade sig høre, saasnart Nogen gjør den ringeste Larm; men de mærkværdigste ere de Leende og Grædende. De Første maa, saasnart der falder en i Vittighed, eller der kommer en comisk Situation, strax lee, for dermed ligesom at smitte Publicum; derfor er en god Leende en kostbar Gienstand for et Theater, da hans Latter maa synes ganske naturlig, da den ellers ingen Virkning vilde gjøre. Den Grædende er, i Modsætning af den Leende, Dramernes Støtte, ligesom hiin Lystspillenes, og idet mindste ligesaa nødvendig som han. Han fremtrækker sit Lommetørklæde og giver Signalet til Grædning; da nu Bedrøvelse og Graad ere ligesaa smitsomme som Glæde og Latter, saa seer man strax efter ham overalt Lommetørklæderne at komme frem og aftørre Taarer. Der hører naturligviis ligesaa meget Tacsom Smag til godt i Theatret at forstaae en Grædendes Embede; man maa være født dertil, ligesom til at være Digter. Derfor agte Theatrene høit det res gode Grædende, og ville høiligen vogte sig for at afskedige dem. Den første Opførselse af et Melodrama har meere end eengang maattet blive udsat fordi Theatrets Grædende vare syge. Fremkalderne maae kun ved Stykkets Ende opfylde deres Pligter og de maa isærdeleshed godt kunne skrive. Komme en Skuespiller endelig frem, saa begynder Fremkalderne paany at skrige og raabe: Bravo, saa at hele Theatret ryster. For at et Stykke skal gjøre Lykke, har et Pariser-Theater kun betalte Folk nødigt, nemlig 150 Klappere, 15 Hyssere, 27 Leende eller Grædende og 45 Fremkaldere.