Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-03-17
Kjøbmandsaand hersker her næsten i Alt og overalt. Jeg priser mig derfor lykkelig at jeg er vel ude af denne Kjøbmandshavn, og skam faae den, der løber ind i den igjen, uden at være nødt dertil. Himlen bevare mig kun fra at strande der. - Jeg nyder nu hvad Professorer sædvanlig faae tilligemed deres Corpus, nemlig det man kalder Otium, det vil sige: Tid til at sove til Kl. 9 1/2 om Morgenen, Tid til at tage mig et Middagsblund, Tid til at spadsere en Tour, Tid til at spille et Partie L Hombre eller Bo sion *) – kort sagt, Tid til Alt hvad der ellers kan høre til en anstændig Levemaade. Dette Otium levner mig ogsaa Tid til at meddele Dig nogle af mine Meninger og vor Hovedstad, der, som jeg har mærket, befinder sig i en slem Crisis, hvori den snart sveder af Hede, snart ryster af Kulde, og som oftest raser som en sand Feberpatient. Jeg vil langtfra ikke paastaae, at mine Meninger just ere de rigtige, thi det er med Domme, siger Salig Pope, som med Uhre, det ene gaaer ikke som det andet, og dog troer enhver sit eget. Mine Meninger vilde jeg imidlertid dog ansee for min Eiendom, om jeg end var eet af de sorte Menneskedyr, der paa Mennesketorvene i Vestindien sælges som Qvæg, og med min Eiendom bør jeg dog vel have Lov til at gjøre hvad jeg vil, Rigtig nok vil man paastaae, at vort Aarhundrede er Meningernes Hundedage, og at det i de fleste Lande ikke *) For dem, som ikke kjende det sidste Ord, maa jeg anmærke, at det betegner et Slags moralsk Guulfeber, som vi for en rum Tid siden have faaet fra America. gaaer dem et Haar bedre end Hundene i Hundedagene, saa længe man leder dem smukt ved et Baand, forsynede med Tegn, lader man dem frit passere i hvilket Land paa Jordkloden man end befinder sig; men lader man den gaae løse, saa slaaes de paa Pandebrasken inden man veed et Ord deraf, om det saa var de skjønneste Bolognesere eller Konst=Pudler af Verden. Pro primo maa jeg sige Dem, at jeg ikke kan begribe, hvorfor Hoftheatret ikke skal hedde Hof= og Stadstheater, eller slet og ret Stads theater: en Benævnelse, som nok af en dobbelt Grund var passeligere for det end Hoftheater, Pro secunde har jeg ikke kunnet begribe, hvorfor den dramatiske Skole skal være en Skole saa vel for Skuespillere og Skuespillerinder, som for Skuespilskrivere, thi de fleste af de Stykker jeg har seet opføre der, synes ligesaa godt at kunne kaldes Øvelsestykker for de sidste som for det første. Rigtig nok har vor Stadsmuficant, som underviser mine Børn i Musik, altid forsikkret mig, at det kommer ud paa eet enten Begyndere i Førstningen spille paa en Birsiddel eller en Cremoneser, men jeg har dog aldrig troet, at en Birsiddel og et Skuespil lignede hinanden saa meget. Derimod har jeg aldrig været mere fornøiet med vore Konstdommere, især de unge, end i denne Tid. De ere med Liv og Siel hvad de bør være; ja, de ere noget ganske andet end deres Formænd. J gamle Dage hang Konstdommere sammen som Ærtehalm; man behøvede kun at sige een af dem et Ord, saa hviskede han det sin Sidemand i Øret, og flup vidste hele Geledet det, som omtrent Soldaterne Feldtskriget, naar man har foretrommet dem deres Aftenbøn. Det hele Konstdommer=Societet lignede den Gang en levende Aal, som man kun behøver at røre ved Halen, for i samme Øieblik at sætte Hovedet i Fyr og Flamme. Denne hemmelige, electriske Corrospondence imellem Hoved og Hale frembragte den Virkning, at man altid først maatte henvende sig til de rette, for at faae sine aandelige Producter stemplede, saafremt man vilde undgaae at styrtes i Lethe, en Flod, som man ikke saa let trækkes op af ved Haartoppen, som af Peblinges eller Sortes, da den ligger i en Egn, hvor man hverken kjender til Redningsanstalter eller Redningspræmier, nemlig i Helvede. Den Gang kunde en berømt Mand sætte sit Navn paa hvad det skulde være, og sige som Matrosen til Spekhøkeren, der ikke vilde modtage hans gale Toskilling: "om Hans Durchlauchtighed, Chur førsten af Schweitz, sætter sit Navn paa en Kokase, saa skal J Æsel tage den imod. Men disse Tider ere nu forbi. Splid, som ellers ruinerer hver anden Republik, befæster den lærde, og lykkeligviis hersker nu blandt vore Konstdommere intet uden Spliid. Tvedragtens Hvirvelvind raser iblandt dem, og rusker dem alle, lige fra Cederen paa Toppen af Pindus, indtil Sivet ved Lethe Bredde; hvad den ene roser, det laster den anden, og næsten aldrig ere de af een Mening, undtagen i Domme, hvori der ingen Mening er. Maatte denne lykkelige Stemning dog endnu længe vedblive Maatte dog aldrig nogen reisende Jacob i Paradis opløfte sin gjeldende Røst, eller stifte noget almindeligt critisk Jnstitut efter Tydsk Model! Vi have desværre Jnstituter nok, der i mere end een Henseende ere critiske, vi behøve fandelig intet nyt til at recensere Bøger, Nei, saaledes som det nu staaer til med vor konstdommende Litteratur, bør det til Baade for Videnskaberne endnu længe vedblive. Jngen Instituer, ingen sammensvorne Ordensbrødre, ingen Complotter, men Folk, som ere fiendske paa hinanden, som misunde hinanden, som udskjelde hinanden - det er just de sande Aristarcher, vi saa høiligen have trængt til og som lykkelige Omstændigheder nu tildeels have skienket os. J gamle Dage behøvede en Artist kun at true en Konstdommer med Næven, saa tang han bomstille og krøb til Korset. Nu kan man slaae alle Fingerne itu paa ham, og han skriver med Tæerne. - Nei, hvad det angaaer, da besidder vor Tidsalder store og glimrende Fortrin. Der var nu den Magister Lessing, som der en Tid lang gik saa stor Ny af, indtil man i Tydskland aabnede Folks Øine, og soleklart beviste alle Skuespilyndere, at den gode Magister havde tygget sine Negle itu, for at faae sin Emilie og sin Nathan frem – see, han fik Navn af Konstdommer, fordi han for de dumme Hamborgere kunde skrive en Dramaturgie. Men hvad gjorde han for den sande Konst, Vovede han saa meget som et blaat Øie for Melpomene og Thalia og den hele Musefamilie, Ja, naar man vil snakke alle efter Mun den, kalde Sataninder Engle og Furier Gratier, saa er det rigtig nok ingen Sag, at undgaae Klaffer og beholde Lemmerne hele; men vore Dages Konstdommere have en ganske anden Jdee om Konstdommervæsenet; de betragte Klaffer og det, som endnu er værre, for et nødvendigt Onde, de sige med Magister Pangloss, tour Stant fat paar une fin, tout est necessairement pour la meillere fin. Naar det kommer an paa at forfegte den gode Sag, bør man heller ikke bryde sig om saadanne Bagateller. Socrates drak jo Gift, Cato gjennemborede jo sit Bryst, blot for at forsvare sine Meninger, skulde en Recensent, en Konstdommer, en Litteratus, en offentlig Person ikke i det mindste vove nogle Pus for Sandhedens og den gode Smags Skyld, Denne stolte Heroisme, denne urokkelige Frimodighed, denne lykkelige indvortes Splid opløfter vor Litteratur til en Pynt, som kan sætte den ved Siden af enhver anden. Deres forbundne a.