Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-05-04
En anden af vore yngre historiske Forfattere, hvis Arbeider imidlertid maa betragtes fra en anden Synspunct end de forhen nævnte, er Hr. J. K. Høst. Han har valgt Fædrenelandets allernyeste Historie, der hidtil har været langt mindre beanbeidet end den ældre, til Gjenstand for sine Grandskninger. Ved hans offentlige, nylig endte Forelæsninger har han aflagt Prøver paa et ikke almindeligt Talent til at foredrage Historien mundtlig, og ved hans nylig paa Bonniers Forlag udkomne: "Entwurf einer Geschichte der danischen Monarchie unter der Regierung Christian des VII har han viist hvad han som Skribent i dette Fa formaaer at yde. - Efterat Anmelderen saaledes har opregnet det meget, som næsten i kortere Til end et Aar, under ligesaa ublide som nedslaaende Omstændigheder for hvert litterairt Foretagende, er virket og frembragt til den fædrenelandske Histories Tarv, synes det billigt ogsaa at nævne et andet nyt historisk Værk, endskjøndt det mere henhører til den almindelige end den fædrenelandske Historie, og det er Hr. Grundtvigs Verdenskrønike, et i mange Henseender mærkværdigt Særsyn i vor Litteratur. En Religiøsitet, der gjør Forfatterens Hjerte og Tænkemaade Ære hos enhver Velsindet, af hvilken Troesbekiendelse han end er, en varm Følelse for Sædelighed, der selv hans Modstandere, maa inddrømme ham, en Stræben efter at ville ophøie det Gamle, skjønt alt for tidt paa det Nyeres Bekostning, som endog viser sig i Foredragets siun dom, temmelig søgte Alderdoms=Form; en Sandhedskjerlighed og Sanddruhed, hvis største Feil er, at den ofte falder alt for meget i det Diærve; disse Egenskaber, forenede med et paa de fleste Steder kraftfuldt Sprog, udgjør dette Værks Hoved-Særkjender. Det har gjort Opsigt, ikke for sit egentlige Jndholds Skyld, thi Tidsalderen er for sløv til at sligt skulde kunne vække dens Opmærksomhed, men, fordi det indeholder endeel polemiske Jngredientser, der, som Erfaringen altid har lært, pirre det meest dorske Old og nødvendig maatte gjøre Opsigt, i et Øieblik, man ikke er vant til at høre andet end næsten lutter beregnede Lovtaler og aand Jis Smiger. At Hr. G. har bedømt adskillige deels store, deels udmærkede Mænd snart for haardt, snart for ensidig, er vist, men hans Domme blive dog altid kun hans individnelle Meninger, som baade kunne og ville blive modsagte og gjendrevne Saadanne som de ere ville de ved den Tvivl de opvække, var end denne nok saa ufortjent, alt lede til vigtigere Resultater end hine ensidige, eftersnakkende, trivielle Lovtaler og Hverdagsstanker, man saa idelig maa høre. Lad end mange af Forfatterens Synsmaader være urigtige; den Fortjeneste at de for en stor Deel er hans egne, kan dog ikke nægtes dem, og denne Fortjeneste er ikke, saa aldeles ubetydelig. Den sande store Mand er ophøiet over Tidens Dom, og hans Hæder rokkes ikke ved en Krønikes Kiendelse, allermindst naar denne, uunderstøttet af Grunde og Beviser, hentede af Mandens egne Værker, afsiges i nogle faa Linier Viseligere havde Forf. maaskee handler, om han ganske havde forbigaaet nu levende Forfattere, thi selv de, der i offentlige Selskaber ikke tage i Betænkning at nedrive og fordømme, korse sig dog ved den mindste frimodige Yttring, der fremsættes paa Prent. Det er nu eengang Verdens Skik. Mennesket og Skribenten skal og maa være to forskjellige Væsener. At tale eet og skrive et andet er eengang den herskende Tone, men jo mere herskende den er, desmede maa det fornøie enhver Sandhedens Ven engang imellem at see en enkelt Stierne oprinde i et chaotisk Mørke af gold Eensidighed og slavisk Eftersnakken. Anmelderen troer, at denne hans Mening saa meget mere vil forekomme enhver Læser upartisk, som han aldrig har yndet hiin Maade at affærdige store, eller i det mindste udmærkede Mænd paa. Men det er hans fulde Overbeviisning, at utidig Dadel aldrig skader saa meget som utidig Roes; thi den første indeholder dog, naar den ikke er aldeles nedslaaende, altid noget Sandt eller Lærerigt, og kan i det høieste kun forbittre for en Tid, medens den ansporer til Flid og Opmærksomhed; men den sidste fordærver alt. Den nærer dum Jndbildskhed, standser det Gode paa Halvveien og bortfjerner Mennesket alt mere og mere fra Sandhedens store Maal. Lad nu end være, at den Grundtvigske Krønike er, som han selv siger, intet glat Konstværk, at den snarere ligner en polemisk Religionshistorie end en saadan Verdenskrønike, som adskillige ville at den skulde være; at den dømmer mangen en Mand, for haardt, nok er det den vækker Eftertanke ved nye Synsmaader og dristige Domme; derved er allerede meget vundet. Jdeernes Rige kan aldrig bestaae uden evig Kam og indvortes Gjæring. Den, der bidrager til at vedligeholde denne Kamp og Gjæring, adsætter sig maaskee for Miskjendelse, men hans Fortjeneste bliver derfor ikke mindre. Da Demokrit, efter Plutarchs Fortælling, engang ved Bordet spiste en Agurk, der smagte efter Honning, begyndte han med eet at eftergrunde, hvorfra denne usædvanlige Sødhed kom, og for at faae Oplysning heren, reiste han sig op fra Bordet, for at tage det Steds Beliggenhed i Øiesyn, hvor denne Agurk var voxen. Da hans Pige hørte, hvorfor han stod op fra Bordet, sagde hun leende, at han ikke for den Sags Skyld skulde gjøre sig nogen Uleilighed, thi hun havde lagt Agurken i et Kar, hvori der havde været Honning. Det fortrød nu Philosophen, at hun havde betaget ham Leilighed til Undersøgelse og berøvet ham Æmnet til Nysgierrighed, Gaa din Vei, sagde han til hende, Du har foraarsaget mig Fortred; imidlertid vil jeg undersøge Aarsagen ligesaafuldt som om den var naturlig. - HverGang jeg hører nogen forarges over et Skrift, fordi det betragter Tingene og Menneskene fra nye og uvante Synspuncter, husker jeg altid paa Demokrits Agurk og paa hans Kokkepige, som, ved at oplyse ham om hans Vildfarelse, vilde betage ham Leiligheden til selv at anstille Undersøgelser. Ere selvvalgte eller bestemte og uforanderlige Texter de fortrinligste? Af T. M. B. Galskiøtt, Sognepræst for Hyllested, Vændsløb og Holsteinborg. (Slutning.) Saa lidet fornuftig er Menneskeslægten ikke nu, at den behøver at opvækkes af Fornuftens Sovesyge ved Mirakler. Christendommens Lærdomme, tre saa harmonerende med Menneskets ledende Princip Fornuften, dens Grunde for Dyd og Sædelighed saa indlysende, at de ikke kan modsiges og Mennesker, som dog ikke agter Fornuft og Christendom, vilde ved nye Mirakler saa lide blive gode, at de, ligesom ved idelige Straffe kunde vel holdes tilbage fra Lastens Udøvelse i høiere Grad, men dog bleve ikke mindre end virkelig gode Mennesker ved hver Øieblik ligesom at see Guds Majestæt for deres Øine. De maatte enten blive Hyklere eller Ligegyldige, tilsidst dristige Gudsforagtere. Men er nu foranførte rigtigt, saa følger, at hverken de mange epistoliske Texter, som handle om Ceremonie=Lovenes Afskaffelse ere passelige for os, eller de næsten i hvert Evangelium anførte Mirakler ere nødvendige for os, men at i Stedet for de første, saavelsom for mange af de sidste vilde andre dogmatiske og moralske Texter saavel af Epistlerne, som Christi fortreffelige Taler blive langt mere passelige og nødvendige for os. Men nu, hvorledes skulde dette da have sig? 4) Maatte passelige Texter til Høitiderne vælges. De gamle kunde for en Deel beholdes, dog den paa anden Juledag forandres. (Det synes alt for upassende midt i Julen, og Christi Fødsels Høitid, med et at springe til det passerede efter Christi Død i Henseende til Stephanus). Men foruden de gamle passelige Texter maatte nok 2de andre, saavel evangeliske, som epistoliske vælges, som hvert 2det og 3die Aar burde prædikes over. Dernæst ligeledes for Nytaars Dag, Skærtorsdag, Langfredag, Christi Himmelfartsdag, Allehelgenes Dag. 2) Skulde Foraars- og Høstterter bestemmes, 2 evangeliske og 3 epistoliske, som ikke skulde bestemmes til nogen vis Søndag, men bruges til Vaar fæst den første Søndag efterat der var tilsaaet, og 1ste Søndag efter Jndhøstningen, dog med den Undtagelse, at til Nytaars Dag, samt Vaar- og Høstfest skulde Prædikanten selv have Lov at vælge andre Texter, passelige efter Foraar, Efteraar og det forløbne Aars Omstændigheder, som kunde være saa mangfoldige og forskjellige, at ingen 3die Mand eller fraværende kunde beqvemt vælge hertil. 3) Efter en vis Orden skulde der gaaes frem, enten efter Christi Levnet, saaledes ved Julen om Christi Fødsel, Nytaar om Cristi Omskærelse, eller Daab, eller Fristelse. Søndagen imellem Nytaar og Palme-Søndag Christi Lærdomme, PalmeSøndag Jndvielsen og Stykker af Christi Tale til 26 Aar. Disciplene hos Johannes. Jmellem Paaske og Pindsedag: Efterretningerne om Opstandelsen (ogsaa hvad dertil kunde være passende af det gamle Testamente) og Christi Omgang med Disciplene indtil Himmelfarten. Søndagene efter Pindsedag til Advent Stykker af Apostlernes Gierninger, Brevene, ogsaa noget af Aabenbaringen. Fredag efter sidste Trinitatis Søndag, eller sidste Fredag for Kirkeaaret skulde den store Bededag helligholdes. Den synes indsat i flere Henseender paa en meget upassende Tid. Hvorfor den helligholdes imellem Paaske og Pindsedag, og stemmer Sindet til Alvorlighed og Anger, naar Foraaret opliver Alt, og kalder til Glæder, finder jeg ingen Grund til, derimod meget, som vil udsætte den til anden Tid, f. Ex. den indfalder paa en meget travl Tid i Foraars Pløiningen, da vi desuden har flere hellige Dage, Skærtorsdag, Langfredag, anden Paaskedag, Christi Himmelfartsdag. Naar den i dets Sted sattes sidst i Kirkeaaret, var det ikke allene beleilig Tid for Agerdyrkeren, men endog passelig med Tiden, da, naar Kirkeaart, var omme, at tænke paa Tidens Anvendelse, og angre de forsvundne, mindre vel anvendte Dage. – Fra 1ste Advent til Juul skulde Spaadommene om Christus og Christi Bebudelses Historie fremsættes. 4) Eller og kunde Texterne mere passende vælges efter en anden Orden, nemlig, naar først Texter, til Høitiderne vare bestemte, saa kunde dogmatiske og moralske Texter ordentlig skifte med hverandre 3de af hvert Slags til hver Søndag, der deels i Kjøbstæden kunde vexle til Høimesse og Aftensang. deels paa Landet hver anden Søndag en døgmatisk eller en moralsk Text. Men disse Texter skulde ikke aftrykkes, de skulde allene citeres enten i Platmebogen, eller i det nye Testamentes Oversættelse, som skulde bruges for Kirken. Af saadanne ere 3 Oversættelser fortrinlige: Commissionens, Bastholm og Guldberg, hvoraf dog jeg for min Part foretrækker Guldbergs. Men denne maatte da aftrykkes i saadan beqvem Format, at den kunde hæres i en Lomme. J Stædet for et heelt nye Testamente kunde man og have 3 dogmatiske og 3 moralske Pericoper til hver Søndag aftrykt, som da ikke behøvedes i 2de Bøger, men kunde paa sædvanlig Viis være indbundne med Psalmebogen. Disse Pericoper skulde da saaledes ordentlig gaae frem efter de dogmatiske og moralske Sandheder naturlige Sammenhæng og Fremgang efter hinanden, og det saaledes, at ingen dogmarisk eller meralsk Lærdom, som var nødvendig at foredrages for Menigheden, kunde forbigaaes, forbigaaes i det ringeste at oplæses. Her vilde vel Mange raabe paa Bekostninger; men sligt er ikkun Modsigelsens ugrundede Stemme, som ikke bør agtes. Hvert Menneske har Penge til Fornøielser i Rigsdaler viis ved enhver Leilighed, ja ofte til Jndfald elln Ubetydeligheder. Skulde han da ei kunne have Penge en enkelt Gang i sit Liv til noget af det Vigtigste, Man har Penge til Stads, til Brændeviin, til Tobak, til Alt, hvad man vil, og ikke skulde have Penge een Gang for alle til et nye Testamente eller noget deraf, At tænke anderledes synes imodsigende og latterligt. Da Balles Psalmebog skulde indføres, var der Skraal nok over 33 eller 40 Skilling, som jeg skaffede Psalmebogen indbunden for til hvem som ønskede det, men det var kun et intetsigende Qvæk, som Jngen; agtede, og saa vil det og gaae hermed, hvis noget i saa Fald bliver foranstaltet. Andre igjen vilde vel raabe paa Bogens Storhed, at den var et heelt Læs at fore med sig, at det var umueligt men naar mange af de Ting, som nu opfylder Psalmebogen til liden eller ingen Nytte, bleve udelukte, saasom Catechismus og adskillige Collecter, efter Tjenesten, og Bønner som aldrig bruges, og undertiden de dobbelte Morgen= og Aftenbonner gik, væk, og allene de enkelte skjønne Morgen og Aftenbønner, som Harboe indførte i Kjøbstæd Psalmebogen, beholdtes; dernæst naar de lange Bønner efter Prædiken, som alle, ogsaa formedelst Længden bærer Fortidens Præg, bleve forkortede i det ringeste det halve uden derved at tabe en væsentlig Tanke, naar nogle af Davids PoenitentsePsalmer ogsaa gik bort, som mig synes uden Skade, naar Evangeliernes Bogstaver, som ofte ere dobbelt saa store, som Epistlernes, fik disses Storrelse, saa vilde Bogens Størrelse noget saa nær blive den sædvanlige. - Dersom det, jeg nu her har anført, har nogen Grund, dersom noget deri er fornuftigt og gavnligt, saa var det ønskeligt, at det maatte tages til Eftertanke, og nyttes, uanseet Personen, som frembar det, og Stædet, som gav det sin Oprindelse. Jeg har her allen i bedste Hensigt fremsat min personlige Mening Valget. Es Tvende Væsner, da for mig end liden Banen aabnedes, strax var hos mig Lig Oldtidens tvende for Altiden, Og mig begge to tilegned sig. Da bestemtes mig langtud i Tiden, Haarde Skjæbne, Alt, hvad skyldes dig, Sødt og bittert, Rosen, Torne-Stier, Og min sidste Times Phantasier. Jeg vil danne, var den Enes Tale, Dig, som Voxet, let og blød, At blandt Daarers Leg i gyldne Sal Du fremtræder bøielig og sød; Lære dig philantropinske Lader, At fornægte uden Angergraad Sandhed tigang, for din Fiendes Fod Krybe falsk, og smile, naar du hader. Derfor mildt, beqvemt dig skal min Mand, Naar du haver svoret til min Fane, Føre gjennem hele Livets Bane, Til jeg giver dig i Dødens Haand. Jeg, den Anden talte, jeg vil lære Dig de lave Kunster at undvære; Hader Verden dig, jeg vil oplive Kraft hos dig mod det at holde Stand, At foragte Alt, hvad den kan give, Agte, hvad den ikke give kan. Ei for krænkede Despot at hæve, For Ulykkens vrede Ansigt ei, Mængdens Skrækkesyn paa Livets Vei, Smerte, Kamp, med dem som Ven at leve Derfor jeg dig skjænker, alle tomme Haabets Dromme at bortkaste drat, Med alt Haab til eget Hierte sat, Aldrig, som bodfærdig Betler, komme Efter Ærens eller Guldets Skat, Og alene fæste Tro til slige Løfter, som dig aldrig kunne svige. Vil du end mod mig forgiæves øve Tomme Styrke af din Arm Lede Vellystaand, mod hærdet Barm Dine bløde Buestrænge prøve? Længst din Fiendes Alter Troskabs-Ed, Aldrig krænket feigt og aldrig sveget, Svor min Siel, af Lokken ei bevæget, Lever længst i vant Fortrolighed. Med Bekymring, Slid og Søvnløshed, De, mod hvem omsonst du dine Vaaben vender, Og omsønst din Vredes Lue brænder. J. J. Dampe, Doctor.