Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-12-09
Kammerherre Baron Rosenkrantz besværede sig over Blacks Yttring, at det skulde betragtes som en Naadessag, at der blev givet Erstatning for Afløsningen af Rettigheder, som ere begrundede i Lovgivningen og indtil den seneste Tid have bestaaet uanfægtede. (Ogsaa Biskop Tage Müller havde besværet sig over Blacks Udtryk: "at Præsterne have et Slags Opsyn med Skolerne, hvilket Hs. H. fandt upassende, da dette Slags indeholder Noget, hvorved man let tænker sig en vis Ringeagt. Men da Præsidenten ikke havde fundet, at der i den Deputeredes Yttring havde været nogen fornærmelig Hentydning paa Præstestanden, og Black selv erklærede, at saadant langtfra havde været hans Mening, fandt Biskoppen sig tilfredsstillet.) Blandt de mange øvrige Taleres Yttringer for og imod fortjener vistnok Procurator Jespersens at paaagtes, idet de synes at være de meest upartiske. Hovedgaardseierne paastaae – sagde han – at den Frihed for Communalbyrder, som de for Tiden ere i Besiddelse af, er en Eiendomsret, og at denne som en saadan ikke bør opoffres uden fuld Erstatning. Denne Paastand kan jeg fra mit Standpunkt, idet jeg har bestræbt mig for at være saa juridisk upartisk som muligt, ikke billige. Den Anskuelse, at det ikke skulde være i Statens Jnteresse, at den nuværende Forskjel mellem Fordelingen af de communale Byrder ophæves, tillader jeg mig paa det Bestemteste at modsige, ligesom og Kammerraad Schjøtts Paastand, at naar Forskjellen med Hensyn til Landskatten blev hævet, vilde den væsentligste Ulighed bortfalde, thi det Væsentlige er, at der tilveiebringes Liighed i alslags Eiendom; at der ikke gives Eiendomme, som ere begunstigede paa Andres Bekostning; at der ikke gives nogen Eiendom, som forholdsviis er bebyrdet mere end andre; osv. Efter at have drøftet Sagen og de forskjellige Anskuelser, slutter han med den almindelige bemærkning: "at naar den Paastand gaaer igjennem, at de communale Friheder ikke skulle opgives uden Erstatning, vil det være det Samme som, at Sagen ikke skal fremmes; og saa vigtig man anseer Sagens Fremme, saa vigtigt er det, at komme til et rigtigt, til et retligt begrundet Resultat ang. det Spørgsmaal, om de communale Friheder bør kunne opgives uden den Erstatning, som Sædegaardseierne troe at have retligt Krav paa. Derpaa reiste sig Ritmester Friis og sagde: "Jeg finder det ganske naturligt, at der ingen Love gives for Samfundsforholdene, som ere af evig Varighed, og man kan altsaa heller ikke paastaae, at de Love, som ere givne med Hensyn til de under denne Sag omhandlede Forhold, skulde være bestandigt uforanderlige. Men naar man paa den anden Side vil, saaledes som den kgl. Commissarius og flere Deputerede have gjort, af den bestaaende Lovgivning udlede, at der ingen Rettighed skulde være fordet priv. Hartkorn til at nyde de communale Friheder, hvoraf det indtil den seneste Tid havde været i Besiddelse, saa maa jeg benægte dette. Derpaa svarede Commissarius, at det aldrig havde kunne falde ham ind at paastaae, at Sædegaardseierne ingen Ret havde til de Friheder, de nyde i de communale Forhold, men at han kun havde sagt, at det ikke var nogen Eiendomsret. – Efter at Commissarius havde belyst Sagen fra alle Sider, sagde Gaardeler Kirk: "Med inderlig Glæde har jeg hørt den kgl. Commissarii Foredrag, da det derved er blevet mig klart, at det er Regjeringens Hensigt, at fremme en retfærdig Udvikling af Forholdene, saa at vi tør haabe, at den Tid ikke vil være fjern, da den til saa stor Skade for Statssamfundet bestaaende Ulighed kan ansees udjevnet. Mærkelig er især følgende Yttring af Proprietair Nyholm, der selv er Sædegaardseier: "Nærværende Sag - sagde han anseer jeg for en af de allervigtigste, som have været forelagt Forsamlingen. J sine Conseqventser vil denne Sags Gjennemførelse lede til stort Gavn for Fædrelandet. Den vil lede til, at alle de Ubehageligheder, al den Usamdrægtighed i det daglige Forhold, som sandelig ikke er af liden Betydning, vil bortfalde, al den Spænding, som Aar for Aar mere tiltager og udvikler sig i Communerne, vil blive hævet; og den vil lede til at fremme Selveiendom, et stort og ubestrideligt Gode. Jeg kan vel begribe, at de, som staae paa Godseiernes Standpunkt, nødigt ville give Slip paa Forrettigheder, som de for Øieblikket factisk ere i Besiddelse af, men jeg har dog troet, og troer endnu, at Enhver nok vil give Slip derpaa, naar han derved kan fremme et stort og sandt Gode for Fædrelandet. Der er dog noget Ubilligt i, at Godseierne have slige Forrettigheder, thi skulle vi boe sammen med de øvrige Hartkornsbrugere i een Commune, da er det ogsaa bedst, at vi Alle have de samme Rettigheder, og skulle vi have de samme Rettigheder, maa vi ogsaa have de samme Byrder." Nyholm sluttede sit Foredrag med, at han forundrede sig over, at en anden Sædegaardseier (Schjøtttil Rugaard) "havde undret sig over, at han (Nyholm) havde sat sit Navn under Comiteebetænkningen han (Nyholm) kunde derimod ikke begribe, hvorledes Schjørt kunde undre sig over, at han havde handlet efter samvittighedsfuld Pligt og fuld Overbeviisning. Derimod sagde en anden Godseier, Kammerherre Krieger (til Wosnæsgaard: "Naar man er tilsinds at sætte sig i Besiddelse af Andres Rettigheder eller Eiendom, bruger man i Almindelighed først at forsøge paa, at overtale dem til, frivilligt at afstaae dem; lykkes det ikke, byder man dem Penge eller anden Godtgjørelse, og kan dette ikke gaae, bruger man Magten, naar man har den. Godseiernes Stilling har i de senere Aaringer, nemlig i de sidste 30 Aar eller noget længere, bestandig været under et Slags Forfølgelse, det vil sige: Man har trængt stærkt ind paa dem, saa at de stedse have været nødte til at stikke Toug, og de have da idelig maattet give fra den ene Side paa den anden, indtil de nu ride paa Tampen af deres Rettigheder, og det er tilvisse nødvendigt for dem, at holde fast saa længe de kunne. Vore Brandvagter (9: Kammerherre Skeel og Godseier Nyholm) have vi desværre seet stikke Tougene fra sig og gaae over paa det andet Parti, den nordligste af dem har rigtignok udviklet de Grunde, hvorfor han har gjort det, og disse Grunde kan man ikke andet end respectere, da de ere støttede paa Overbeviisning, ligesom de ogsaa ere hentede fra de gode Følger, der ville bevirkes ved at skaffe Bønderne fri Besiddelse af deres Eiendom, hvilket ikke kan nægtes at være høist ønskeligt, og ogsaa ved denne Leilighed vil bevirke meget godt. Jmidlertid finder jeg det dog rigtigst, at man staaer paa den Ret, man har, og at man holder fast derpaa, saalænge Krogen, som man har i Grunden, holder, og at man ikke giver sin Ret frivilligt væk, uden at man faaer fuldstændig Godtgjørelse. Men Justitsraad Fleischer beviste, ved Love og Forordninger, at der ikke er givet Godseierne Skattefrihed for bestandigt, men at Regjeringen har forbeholdt sig at forandre den efter Forgodtbefindende; dog meente han, at det vel kunde være billigt at der ydes Godseierne Erstatning, naar den givne Ret fratages dem, skjøndt der ikke, efter hans Formening, eristerer nogen stræng Ret til en saadan Erstatning; og da nu Regjeringen tilføiede han – vil tage et sligt Hensyn til billighed, saa indseer han ikke rettere, end at Godseierne vilde være vel tjente med at gaae ind derpaa, hvorved de vilde erhverve en sikker Ret istedetfor den usikkre, som de paastaae at have. "Jeg er vistnok ikke af dem – sluttede Justitsr. Fleischer - som erkjende, at Liighed i alle Henseender bør søges eller kan findes, men at Liighed for Loven, og navnlig med Hensyn til Skattebyrden, bør finde Sted, det troer jeg, at Enhver vil erkjende."(St. Td.)