Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1772-12-25
Fortsættelse af No. 51. Til Medynk Faaret herved bragt, Brød ud med en bevæged Stæmme, Hvorved han Bukken lod fornemme, At Sagen var paa Hiertet lagt, Kort, Faaret tog ham hiem med sig Han blev ved det i lang Tid mættet, Skiønt Bukken det tilsidst med SvigBeluxet har og forurettet: Mens Bukken endnu hungrig var, Blev Faaret af ham rost, berømmet, Han stedse hyklende bedømmed. Dens Dyd, som Omsorg for ham har, Men da hans slunkne Vom var spendt, (Det Maal, hvortil vor Buk kuns tragted) Blev Venskab snart med Faaret endt, Han det bagtaled og foragted, Han løb paa nyt i Marken hen, Hvor gamle Michel Ræv ham mødte, Som graadig efter Bytte søgte, J knibe var vor Buk igien, Som kunde ey undgaae hans Tand, Men maatte vist nok blie et Bytte, Ak kiære Michel! raabte han, Spar mig, det giælde vil din Nytte. Min lange Krop beed du er blaa, Du i mit Kiød ey Smag kand finde, Ved mig du ey kand Fedme vinde, Men om du vil og synes saa Da vil jeg strax dig bringe her, Om du i Krattet dig vil lægge, Et Faar; det for dig bedre er Et Faar, som kand dig bederbæge. Af dette Jndfald Ræden loe, Som havde nu den Stræg bag Øre, Det lar sig, tænkte han, let giøre, At jeg nu faar dem begge toe. Den Falske Buk fik Frihed til At gaae sin Vey og Faaret hændte, Her holdte Ræden lidet stil Og laae bag Busken for at vente. Jmedens Bukken Løb nu bort Til Bondens Stald, for der at finde Sin Ven, det arme Faar derinde, Han kom, han Faaret fandt, og kort Han sagde, søde Ven, i Nat Har jeg en Skieppe Byg Meel funden, Den skiulte sig hist i det Krat, Hvor vi i Gaar traf Faare=Hunden. Kom nu med mig og følg derhen, Saa vil vi dem til Stalden drage, Jeg vil ey noget deraf mage, Men skienke det til dig, min Ven! Som gav mig Mad i haardest Nød, Som dig bevisede at være Dertil antendt af Dydens Glød, Thi udi Dyd du søger Ære, Mens man saa talte blev et Skud Marken løsnet af en Bøsse, Hvert Kræe begyndte nu at tysse, Ved dette Knald, løb derpaa ud Og til Forundring strax blev var J Krattet Michel Død at ligge, vært Kræe i Hiertet Glæden bar, Men Bukkens Hierte maatte pitte. Thi vel undgik han Michels Tand, Men herved blev dog Snaren brækked, Som her for Faaret var udtrækked, Kort: Bukkens Raad blev her til Vand. Den Stræg var Faaret ubekient, Thi Bukken mindst sligt kunde tænke; Men næppe var en Maaned endt, Før alle vidste denne Renke, Men Burken og derefter fandt Sin egen Ondskab snart at røbe, Samvittighed er Skielmens Svøbe, Man her paa Bukken kiendte grandt, Naar han herefter Faaret traf, Blev han strax skamfuld, rød, betutted, Man kunde ham det merke af, At han var skiden og besudled. Kort: vores Buk fra Faaret sig Afsondrede og snart forglemte: Den Godhed, som han vel erkiente, Men dog betalede med Svig. Da Bonden dette høre fik, Saa svor han dyre paa Sanct Peder. Jeg først vil give ham et Stik, Derefter Kroppen jeg opæder. Han holdt det som en ærlig Mand, Thi efter nogen Tiid han finder Den falske Buk og ham strax binder Med Baste-Reb, som holde kan. Han fører ham hiem til sin Gaard, Hvor han i Faarets Paasyn giver Den Skielm et Snit og Bukken slaar, Som efter Gierning straffed bliver. Morale. Set, som var Feyl i fordum Tiid. Hos Dyr, det findes nu med Fliid Af Mennesker at øves, Nu Ærlighed giør Falskhed godt Men faaer til Løn kun Had og Spot, Hvorved dens Sind bedrøves. Med Ræve nu man Forbund giør Paa dens Bekostning, som os før Udhialp fra Uhælds Hule, Vel smigres der, men menes dog Med dette falske Prunkne-Sprog, Ey ærligt mindste Smule, Mand til i Verden finder den, Som Bukker, Hykler for den VenDen ønsker stor Ulykke; Naar Ondskab rusker ærlig Mand, Saa straffes Falskhed. Sligt nok kand Os Fablen her udtrykke.