Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-07-09
De nuværende Persiske Jldens Tilbedere, ligesom ogsaa deres Brødre i Jndien, have en blandet Religion, som er sammensat af deres ældre og nyere Religionsmeninger. De troe paa en høieste Gud, som regierer Alt ved sin Magt og opholder alle Ting ved sin Naade. Han bekiendtgiør sin Villie for Menneskene ved syv guddommelige Aander, som repræsentere ham, og hvoraf enhver har sin særskilte Function i Bestyrelsen af Universet. Den første af disse bærer Omsorg for Menneskene; den anden for Dyrene paa Jorden; den tredie for Jorden selv; den fierde for Jlden; den femte for Vandet; den slette for alle Planter og deres Væxt, og den syvende bevarer hele Naturen fra alt det, som kan besmitte den. En uendelig Mængde af de lavere Guder ere underordnede disse bøiere Guder, ledsage Menneskene, sørge for deres Fornødenheder, eller regiere over deres Lidenskaber. Jldens Tilbedere, troe ogsaa at der gives en ond Aand, som med sine Dæmoner søger at modarbeide de syv beskyttende Guders gode Hensigter. Men de troe tillige, at det Godes Magt er altid stærkere end det Ondes, hvorfor ogsaa Bønner opløftes med fuldkommen Tillid til Ormund og hans himmelske Repræsentanter for at erholde beskiærmende Talismaner mod Mørkets Magter. Denne Religions hellige Bøger, som ere sammensatte af Præsternes mundtlige Overleveringer, flere Menneskealdere efter at deres hellige Pergamenter i Persepolis vare ødelagte af Mahomedanerne, ere Zendavesta og Bundehesch foruden to andre, som nyelig ere opdagede i Jndien, og som kunne betragtes som gode, gamle Authoriteter, nemlig Dabistan og Desatit. J Dabistan er det eien dommelige Symbol beskrevet, under hvilket enhver Planet dyrkes, og alt deri har en paafaldende Lighed med mange Afgudsbilleder hos Hinduerne, med de Ægyptiske Hieroglypher og med Cylinderne i Ninivad og Babylon; hvoraf, siger Porter, det giver sig tilkiende med temmelig Vid hed: at det gamle Assyrien er den egentlige Vugge for den hedenske Afgudsdyrkelse. De Suphis eller Sophis. De øyere Jldens Tilbedere overgaaes i Henseende til Tallet af en Sect, som tager endnu bestandig til, som er ligesaa gammel, som Tilbedelsen af Mithra selv, og som har existeret under alle Fleerguderiets Forandringer og Udvidelser. Ordet Suffi, Sephi eller Suphi er Arabisk og betyder at være hellig. - Den Sect, som bærer dette Navn, paastaaer at besidde en fortrinlig Grad af Viisdom og Reenhed fremfor alle andre Troende; men dens Medlemmer ere Sværmere, besiælede af den høieste Grad af Egvisme. De troe nemlig at nedstamme fra Gud, ikke ved Skabelsen; men ved Emanation; de prale af deres Hellighed paa en saa eiendommelig og mystisk Maade, at de uvidende Folk endelig blev bragt til at bære en ubetinget Troe og Ærefrygt for denne Hellighed. Ja den store Berømmelse, een af de meest udmærkede Personer blandt disse philosophiske Pietister, Sefindin, erholdt, bande hans Efterfølgere Veien til den Persiske Throne Jsmail den 1ste, en Descendent af disse berømte Asketer, blev Konge i Aaret 1500, og kaldte det af ham oprettede Dynastie, til Ære for sine hellige Forfædre, Sefidernes, uden alle videre Tilsætninger. Regenterne af denne Hersker-Fa- De milie, bleve kaldte de Sophis i Europa. fleste Fyrster af dette Dynastie erkiendte alt for vel Nødvendigheden af faste moralske og religiøse Love, til at de i det borgerlige Livs Forhold de ubestemte Drømmerier, som Sværmeren i sin Celle veed at forskaffe en saa mysteriøs Jnteresse. Derfor holdt ogsaa Lærerne af denne Seet sig nøie indenfor Grændserne af den herskende Religion, saavel for deres egen Sikkerheds Skyld, som for destobedre at kunne giøre Proselyter. Jfølge deres offentlige Bekiendelse troe de paa een Gud, at Mahomed er hans Prophet, og Ali Prophetens legitime Efterfølger med Tilsidesættelse af Omar. De havde saaledes vel Udseendet af at være orthodore efter den Persiske Troesbekiendelse; men denne Troesbekiendelse udgik kun fra deres Læber; deres egentlige Læresætninger vare ligesaameget beregnede paa at opflamme en livfuld Jndbildningskraft, som paa at forføre deres Medmennesker paa en uventet og paafaldende Maade. De fremstille sig selv som Mænd, hvilke have helliget sig til at opsøge Sandheden, og til uafladeligen at beskiæftige sig med at tilbede den Almægtige, og at Gienforeningen med ham er Formaalet for og Fuldendelsen af deres Tilværelse. De sige, at hele Skabningen og at de selv ere umiddelbart udgangne af Gud, som udgiød sin Aand over Verden, ligesom den opgaaende Sol udbreder fil Lys over Jorden; og ligesom Mangelen paa dette Lys vilde indhylle denne Verden i Mørke, saa bevirker ogsaa den partielle eller totale Unddragelse af den guddommelige Glands eller Lys, en partiel eller total Tilintetgiørelse. Denne Lære refererer sig ikke allene til Livets Evne; men ogsaa til Evnen til at udøve moralske Handlinger. Den menneskelige Siæl frakiendes sin Personlighed og indskrænkede beskaffenhed; men erklæres for at være en Emanation eller Straale af Guddommen; de lære at Menneske ikke kan glæde sig over sine gode Handlinger og ikke kan giøres ansvarlig for sine onde, da begge maae tilskrives det uendelige Væsen, hvoraf Siælen kun udgiør en Deel, og som vender engang tilbage til Tilværelsens almægtige Kilde. Disse Sværmere vandre saaledes igiennem Jordlivet, uden at paalægge deres Tilbøieligheder og Lidenskaber nogen anden Tvang, end den, som de finde at være passende; og de antage at den høieste Sallighed bestaaer i at efterligne den himmelske Reenhed, med hvis Beskuelse de ere uafladeligen beskiæftigede (det vil vel sige, at de betragte hele Jordlivets Ufuldkommenhed at være grundet i eller at udspringe fra det Legemlige og det Sandselige; dette fortiener ingen Modstand at giøres; thi det har ingen Agtelse og ingen Værd. Aandens Fuldkommenhed og Lyksalighed bestaaer i at fordybe sig i Betragtninger over det Guddommelige, i en aandelig Beskuelse af den Evige. - Hovedkilden til alle religiøse Forvildelser er Mangel paa en klar Jndsigt i Beskaffenheden af Menneskets moralske Natur, i Miskiendelsen af dets Villies Friehed og i en utydelig Forestilling om den moralske Plan, som er lagt for Verden; og om den høiere moralske Orden, hvilken den physiske Tingenes Orden er underkastet. Jgiennem den legemlige Verdens Forvirringer, dens Kamp og Trængsler ledes Aanden hen til den moralske Reenhed, som maae erhverves inden den himmelske Sandheds Lys kan opgaae for den i sin Klarhed, og Lyksalighedens evige Kilder oplades for den. Det er ønskeligt naar denne Aandens Reenhed bliver erhvervet paa denne Side af Graven; men dens Erhvervelse bliver vist Aandens første Bestemmelse paa hiin Side af den.)