Almuevennen, 1843-10-25
Onsdagen den 25. October 1843. Et Blik paa Danmarks Forfatnings=Historie. Hvilken Regjeringsform skulle vi fremtidig ønske Danmark, - Der er neppe By i Land, hvor ikke det Spørgsmaal i den sidste Tid tusinde Gange blev opkastet, og hvor et lovgivende Folkeraad ikke daglig kjemper med det uindskrænkede Enevælde. – Hvad skal Enden blive paa al den Kamp? – Nu vel, Seirens Krands blomstrer kun i Livets Land og aldrig i Dødens Skyggedale. Et bestemtere Svar kan endnu ingen give, end at den Form gaaer af med Seiren, for hvilken det sandeste Liv villigst kjemper; men det Svar skal heller ingen Fremtid straffe som Logn. Bliver det Enevælde, Det bliver det Folkevælde, eller hvad bliver det? bliver det bedste Vælde, det for Fremtidens Tarv meest passende Vælde. – Den Sætning staaer saa uomstødelig, som at alt er i Guds Haand, Kongernes Villie og Folkenes Længsler, – Historiens Knuder og Knudernes Opløsning. Men kan der paa det Blad, det ubeskrevne, som venter paa Danmarks Fremtids Krønike, staae andet end det meest uindskrænkede Enevælde, Saamænd, kan der saa, kjære Spørger, der kan staae allehaande. Hvad der stod paa Fortidens Blad, mens Folkelivet var frisk og rørigt, det kan, inden Nogen aner det, ogsaa indskrive sig paa Fremtidens. Det kommer altsammen an paa, hvor Livet boer, om i de høiere eller lavere Folkeregioner. Sidder Livet paa Tronen, saa sidder Magten der med, og det var Skam andet; slaaer Livets friske Pulsslag under Skødskindet eller Vadmelskoften, saa sidder Magten der, og forvilder sig i Evighed ikke under Guldkringlen, med hvilke Snørkler saa Fædrene end bemalede os Kongeloven. Vi have havt Kongelove for, eller "fuldkomne, uryggelige og uimodsigelige Forordninger og Love til evige Tider, eller hvad man dog ansaae derfor, og som alligevel gik som Avner for Vinden dengang Tidens Fylde var kommen, og jeg mener, at det kan gaae saadan en Snees Gange til, om det skulde være; – vel at mærke, om det skulde være; thi Spaamand skal en Skjelm udgive sig for. - Hvordan det gik med vore ældre Forfatninger, var da egentlig ogsaa det, som vi et Øieblik ville henlede "Almue vennens" Læseres Opmærksomhed paa J gamle Dage var Danmark smaadeelt; det ene "Syssel bestod uafhængigt af det andet, naar ikke Krig eller Giftermaal for kortere eller længere Tid sammenbandt flere eller færre Sysler. Et saadant Syssel havde sin Høvding, sin Konge; men han var knap saa uindskrænket, som vore Herremænd vare det, indtil sjette Frederik brød Halsjernet. Han turde intet af Vigtighed foretage sig, uden først at have hørt Bøndernes Mening, og deres Raad maatte han følge, hvis ellers han vilde holde sig i Tronsædet. Thi Bønderne valgte Kongen paa Thinge, gav Love, sad i Retten som Dommere, og valgte Krig, eller valgte Fred, efter eget Tykke. Soldat var hver vaabenfør Mand, og Kongen var naturligviis Anfører, hvis han magtede det; men var man kjed af Krigen, og Fjenden var det med, saa søgte man Hjemmet, enten saa Kongen gad plukke flere Kamproser eller ikke. Naar Hjemmet var naaet, var Bonden paa sin Gaard ligesaa uafhængig, som Kongen paa sin, og taalt det havde han ingenlunde, om Kongen havde blandet sig i hans Huustugt eller hans Nabotvist. Dog skulde han modtage og beværte Kongen, naar denne reiste omkring paa Gjæsterier, og faldt der overordentlige Begivenheder ind, skulde han betale den Skat, som han selv og de andre Bønder paa Thinge havde vedtaget: thi til stadige Skatter, der aarlig vende tilbage, kjendte hine Tider ikke. Saadan var den Tids Forfatning – det er et Tusind Aar tilbage i Tiden – og saadan var den Tids Kongelov. Den syntes indskreven i enhver fribaaren Barm med Lueskrift, og derfor brød man sig heller ikke om nogen skreven Lov, – man havde ikke saadanne, - og naar Bonderaadet paa Thinge sagde til Kongen: "Du skal, da drømte de sig neppe den Mulighed, at deres Børnebørn skulde kunne komme til at betænke sig paa, om de turde "allerunderdanigst indstille til Allerhøistsammes Viisdom, om det ham saamaatte allernaadigst behage, som Folket med forenede Hjerter attraaede det.