Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-07-29
Saxo beretter i den syvende Bog af sin Krønike, at Harald Hildetand lod sin Faders Bedrifter konstigen udhugge i en Klippe i Bleking. Ogsaa melder han i Fortalen, at der paa en Klippe (Runemoe) i denne Provinds sees adskillige underlige Bogstaver imellem to Linier konstigen udgravne; at Kong Waldemar, St. Knuds Søn, forgjeves havde ladet denne Skrift undersøge; at ingen Mening deri kunde findes, fordi Bogstaverne deels vare forfyldte og derefter begroede med Jord, deels udslettede, og uden Tvivl for det meste fordærvede ved idelig Regn og Vandløb. Denne allerede i Saxos Tid ulæselige Klippeskrift blev i nyere Tider undersøgt af Ole Worms Amanuensis Skonvig, som af de levnede Rudera, af Runer troede at have udfundet det Ord LUND; af Pehr Muzel (1747), der, født i Herredet, hvor Klippen findes, skrev en Afhandling derom, hvori han paastaaer, ikke at kunne finde de Runer deri, som skulde betyde LUND, og endelig af Langebek. - N. R. Broemann vilde 1762 gjøre hele Saxos Beretning til intet, ved at finde en Selvmodsigelse deri, at han paa det ene Sted beretter Jnscriptionens Jndhold og af hvem den var sat, og paa det andet, at den var aldeles ulæselig (ligesom om man ikke ret vel kunde vide til hvis Minde en Jndskrift er sat, fordi man ikke meere kan læse Jndskriften selv.). Sum var af en ganske anden Mening; han fandt Broemanns Grunde alt for svage; han troer, at Jndskriften paa Runemo er et upaatvivleligt Vidnesbyrd om, at Runerne ere ældre end Christendommens Jndførelse i Norden, og følgeligen ikke gjorte eller fordreiede af latinske Bogstaver. Den store svenske Oldgrandsker, Prof. N. H. Siøborg, som ogsaa har undersøgt denne Klippe, fandt vel (1792) her Levninger af Bogstaver, som synes at være Runer, men Mindemærket selv heel utydeligt. Endelig fremsatte den originale Oldgrandsker Arndt fra Altona (1805) den Hypothese, at Ridserne og Sprækkerne i hiin Klippe ere dannede af Naturen, og det Hele var et Naturspil. - Altsaa var Alt hvad Saxo sagde om denne Gjenstand, paa meer end eet Sted i sin Bog, Tant, og hans Forsikkring i Fortalen, at Forfædrene lode de Viser, og Sange, de digtede om deres Manddoms Bedrifter, med danske Bogstaver udhugge i Klipper og Stene, og at han selv fulgte disse Sporen aabenbar Usandhed. Herom kan ikke strides mere nu, da Tidens Jernhaand har udslettet den Skrift, der skulde vidne om, at Saxo ikke foer med Usandhed. Men at disse Klippeindskrifter, dog kunne være andet end blotte Naturspil, det overbevises man i det mindste analogisk om, ved at kaste et Blik paa de berømte Klippeindskrifter, i det petræiske Arabien, som allerede have været omtalte af Cosmas Jndicopleustes i det 6te Aarhundrede, i hans Topographia christiana, og siden af adskillige nyere Lærde og Reisende. Den nyeste Reisende, der har taget disse Jndskrifter i Øiesyn og anstillet Betragtninger derover, er J. L. Burckhardt, der nu har udgivet sin Reise i Nubien og Arabien i Aaret 1814. "De interessanteste Oldsager, siger han, ere Wady Mekattebs berømte Jndskrifter, som endnu ingen fuldstændigen har beskrevet, og hvoraf der gives saa mange, at deres Afskrivning endog vilde syffelsætte en øvet Tegner i adskillige Dage. Lignende Jndskrifter har jeg fundet i andre Biergegne, men uden Undtagelse vesten for Diebel Mousa, en stærk Grund for den Mening, at sammes Forfattere vare Pillegrime fra Ægypten, ikke isralitiske Hyrder, som Mange paastaae (blandt andre Robert Clyton). De indeholde umiskjendeligen intet uden Navne. Jeg saae ingen Overskrift, som var længere end een eller to Linier, formodentligen skrev hver Pillegrim paa Veien fra Sues til Diebel Sing i Forbigaaen sit Navn i en Steen, paa de nedere Dele af Bjerget i Sandsteen, længere opad i Granit. Skrifttrækkene ere ikke dybe, men Jnd gravningen i Graniten maa have udkrævet længere Tid end Pillegrime sædvanligen have at raade over. Vandmangelen, især i Egnen af Wady Mekatteb, modsiger den Mening, at en Hær er trukket igjennem denne Egn, og at enkelte Krigere have ønsket at forevige her deres Navn. Maaskee ere nogle Tegninger af Dyr, især Cameler og Bjerggeder (Arabisk Beden), som endnu i vore Dage meget hyppigen findes i disse Bjergegne, indgravede af isralitiske Hyrder; jeg saae lignende Tegninger, uden Jndskrifter, paa Klipperne i Nærheden af Akaba. J det Hele have Jnd skrifterne en paafaldende Liighed med nogle andre, som jeg har seet i Nubien, og som ere skrevne med de gamle bekiendte ægyptiske Skrifttegn; endeel Bogstaver ere i det mindste hos begge de samme. Efter min Mening ere de et Værk af ægyptiske Christne eller Jsraliter fra vor Tids regnings første Aarhundreder. Næst dem ved Wady Makatteds finder man de fleste og beds skrevne ved Foden, ved Skraaningen og paa Toppen af Diebel Serbal, et høit Bjerg, efter Anseende det høieste i hele Kjæden, omtrent 20 MilS. V. vestlig for Klosteret Sing. Det er, saavidt jeg veed, endnu ikke blevet besteget af nogen tidligere Reisende. Mange Omstændigheder pege paa, at dets spidse Top engang har været Maalet for en Pillegrimsfart. Konstige Trappetrin føre op dertil, og Jndskrivterne oven paa samme ere utallige. Grandskeren opdager her snart Ligheden, mellem Jndskrivterne i det fjerne Arabien og paa Blekings Klippe. Man seer deraf det nøje Slægtskab imellem Asien og Norden; at man der ligesom her brugte Klipperne som et Slags uforgjengelige Krøniker. At Saxo, som han selv siger, fulgte saadanne Steenminders Spor ved Udarbedelsen af sin Historie, vidner noksom om, at de nordiske ligesaalidet ere Naturspil, hvilket Arndt vil overtale os til at troe, som de arabiske blot ere Navne, som Burchardt paastaaer. Hvad skulde vel bevæge Pillegrime til at udhugge deres ubekjendte Navne i Klipper, hvilket dog nødvendigen maatte skee med Redskaber, som de neppe kunde havt med paa en Pillegrimsfart, og medtage meere Tid end man pleier at have tilovers i en Egn, der mangler Vand, Ogsaa Niebuhr mener, at de ikke indeholde andet end Navne, da der, foruden de ubekiendte Jndskrifter, findes græske, hebraiske, arabiske og saraceniske, der ei sige andet end til den og den Tid har N. N. været her. Men sæt, at man her bør slutte fra det Bekjendte til det ubekiendte, saa er det, om end Jndskrifterne ikke betegnede andet end at visse Personer havde været der, umueligt at bestemme disse Personers historiske Vigtighed og de med deres Her væren forbundne Mærkværdigheder, saalænge man ei seer sig istand til at læse Skrifttrækkene. De Gamle vare overalt ikke vidtløftige i deres Jnd skrifter, og kunde vel heller ikke være det, da det faldt dem for tungt at udhugge i Steen alt formange Bogstaver. Saaledes bestaaer Rune-Jnd skriften paa Jellingemonumentet, uagtet det dog var en navn kundig Konges Minde, kun af 5 Linier.