Viborger Samler, 1833-07-14
Medens det ministerielle Blad, ligesom tidligere Le Moniteur, med den største Uvillie afvælter den, Regjeringen gjorte Bebreidelse, at have nedladt sig til at angive de nuværende Offere for det derværende Skrækkesystem, yttrer det ogsaa det Haab, at det ikke vil blive ved en blot Erklæring, thi om end enhver formelig Jndblanding er utilladelig, saa er Frankrig dog ustridigen berettiget til at forlange Noget af de Stater, hvis Rolighed det har respecteret. Har Frankrig qvalt Propaganden i sine mægtige Arme, saa har det ogsaa paa den anden Side Ret til at forlange Maadehold hos de fremmede Regjeringer, forat det kan blive skaanet for Synet af Ablolutismens Excesser, at det ikke skal engang komme til at angre sit eget Maadehold. De liberale Blade have grebet denne Artikel. Le Journal du Commerge og Le Constitutionel ønske kun, at det ikke maa blive ved blotte Ord, og at det maa blive paalagt den franske Ambassadeur, at gjøre det turinske Hof alvorlige Forestillinger. La Quolicienne bemærker derimod, at de af Kongen af Sardinien trufne Forholdsregler til Undertrykkelse af de fra den høie Propaganda udspringende Machinationer i hans Stater ere forlangte af Europa, og trufne efter Aftale med hans Forbundne. Alle Trudsler og Provocationer mod det turinske Hof vilde derfor være rettede mod disse Magter. En ganske anden Anskuelse af Frankrigs Stilling til det sardiniske Hof faaer man af Oplysningerne i Le National, hvis Sandhed dette Blad søger at bevise derved, at det lover, inden kort Tid at meddele et Aftryk af den kongelige Correspondence, hvoraf det denne Gang nøies med at levere Udtog. Carl Albert – saa berettes der – skal nemlig for længe siden have privat anmodet Ludvig Philip om at række ham Haanden til et fransk- sardinisk Forbund, for at neutralisere den østerrigske Jndflydelse i Jtalien. Han var ikke Herre i sit Rige, men stod ved Tractater under fremmed Overherredømme. Naar han kunde giøre Regning paa den franske Regierings Bistand, saa vilde han give Løsenet til Kampen ved at give Piemont en Constitution. Herpaa havde man gjentagne Gange svaret ham, at han kunde indføre en Constitution, som han selv behagede, men at han ikke maatte gjøre Regning paa Understøttelse; man ønskede ingen Propoganda, men forlangte blot Bortfjernelsen af de Legitimister, som foruroligede det sydlige Frankrig. Herpaa svaredes, at de bemeldte Flygtninger underholdtes og opmuntredes af en fremmed Regjering, saa at deres Fordrivelse vilde medføre et Brud mod denne Magt, hvilket man ikke kunde vove uden Løvte om Understøttelse. Svaret var stedse blevet det samme: man brod sig om Jntet og gav ingen Understøttelse. Le Journal de Paris nægter ingenlunde Ægtheden af denne Correspondence, men mener, at den ikke beviser Andet, end at den franske Regjering ingen Lyst har til, af Føielighed mod det turinske Hof at drive Propaganda, og forstyrre den curopæiske Fred; i indtrædende Tilfælde vilde man vide at beskytte Sardiniens Uafhængighed. – J Paris forsikkres, at Militairautoriteterne i Lyon, Dison, Chalons og Grenoble have erholdt Befaling gjennem Telegraphen, at træffe Anstalt til, paa nærmere Ordre strax at kunne sammendrage de til deres Districter hørende Tropper. Ogsaa skulle alle i hine Egne commanderende Generaler være beordrede paa deres Poster. - Et Rygte talede om en Overeenskomst mellem Østerrig og Frankrig, ifølge, hvilken hiint skulde besætte Piemont, dette Savoien.