Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-06-29
Nyeste Skilderie af K. af jøber. ForskanskaOttende Aargang. No. 52. ag Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin Løverdagen den 29 Junii 1811. Allerunderdanigst Ønske om en Forandring i Jndretningen af den ved Forordningen af 22de Martii 1805 organiserede Examen artium. Dersom en Exame, skal opfylde sin Hensigt, maa den være saaledes indrettet, at den afgiver den paalideligste, sikkreste og retfærdigste Bedømmelse af Candidatens Kundskaber. Jsærdeleshed er Eenhed i Bedømmelsen en af de nødvendigste Fordringer ved en Examen, og det er fornemmeligen denne vigtige Egenskab, hvis Mangel ved den nærværende Organisation af Examen artium foranlediger Jndsenderen af disse bemærkninger til derom allerunderdanigst at yttre sine Tanker og Ønsker til Fordeel for det Hele. For deres Skyld, som ei erindre sig den nærværende Indretning af Censuren ved denne Examen, vil det være nødvendigt med faa Ord at anmærke Følgende. Denne Censurs Egenhed bestaaer der udi (see Forordn. . 16), at det hele Antal af Aarets Candidater fordeles imellem 3 til 4 forskjellige Deputationer, der hver bestaar af 4 Medlemmer, nemlig en Philolog, en Theolog, en Historiker og en Mathematiker. Alle de skriftlige Udarbeidelser circulere til Censur imellem alle Medlemmerne af enhver Deputation, saaledes at enhver Deputation blot censurerer Udarbeidelserne af Candidaterne, som høre til den. Efter denne Privat censur, som (efter 5. 16) bør udkastes af ethvert Deputationsmedlem, bliver i en Forsamling af alle 4 Medlemmer i enhver Deputation affattet en almindelig Censur over hver enkelt Udarbeidelse. Da saaledes Censuren efter denne Indretning affattes af 3 til 4 forskjellige Sæt Dommere, saa at et Partie Candidater bedømmes af eet Sæt Dommere, et andet Partie af et andet Sæt o. s. v. og det vel er umodsigeligt, at forskjellige Mennesker, ifølge deres forskjellige Synspunkter og Begreder, vel endog formedelst deres forskjellige Characteer, ville i Tilfælde, hvor Grændserne ikke ere saa skarpt marqverede, aldrig fælde een og samme Dom, saa følger heraf en Ulighed i Censuren, som ei kan andet end indføre Slumpetræf ved Examen og derved have meget skadelig Jndflydelse. Saaledes kan man vel antage, at den Udarbeidelse, som i en Deputation erholdt Characteren meget god, i en anden vilde faaet udmærket god, og maatte det da blive et Lykketræf for Candidaten, om han var ansat i denne eller hiin Deputation. Man kan derfor ei andet end ønske en Forandring i denne Censurmaade, og man fordrister sig til allerunderdanigst at foreslaae, at alle Aarets Candidaters Udarbeidelser, hver i sit Fag, maatte bedømmes af de samme Censorer, saaledes at alle de theologiske Udarbeidelser bedømtes af en Deputation af Theologer, de philologiske af Philologer, de historiske af Historikere, de mathematiske af Mathematikere og Udarbeidelserne i de levende Sprog af derudi saa kyndige Mænd, som en Sander, T. C. Bruun og Puerari, herved vilde et blot den ønskeligste Eenhed i Bedømmelsen bringes tilveie, men ogsaa en større Sikkerhed. Thi efter nærværende Indretning skulle Udarbeidelserne i ethvert Fag bedømmes af alle Deputationens Medlemmer, saa at Theologen bedømmer ikke blot Udarbeidelserne i sit eget Fag, men ogsaa i Mathematiken, de gamle og nye Sprog o. s. v., og Mathematikeren, Philologen og Historikeren ligeledes; hvoraf enten maa følge, at ethvert Deputationsmedlem blot i sit eget Fag giver selvstændige Characterer, og i de andre Fag ikkun henholder sig til den Characteer, som er givet af den saakyndige Censor (hvilket dog, som Stridende mod Forordningens Bud og altsaa pligtstridigt, ei kan eller bør antages), eller ogsaa at enhver Censor virkeligen giver en selvstændig Characteer for hver enkelt Udarbeidelse, hvilken da maa blive mindre paalidelig paa Grund af, at man ei kan fordre hos en Mand, der har et vist Videnskab at dyrke, det nøie Bekjendtskab til andre, ofte ganske heterogene, Videnskabsfag, som er nødvendig for at afgive en rigtig motiveret Bedømmelse. Man vover ogsaa ved denne Leilighed at yttre, at Prøven i de levende Sprog synes at være for stræng, thi deels hører der mere Tid, end der i Skolerne kan anvendes, til at erhverve blot nogenlunde taalelig Færdighed i disse Sprog, og deels vilde det vel have en skadelig Jndflydelse paa de andre Discipliner, om denne Færdighed heri krævedes af Candidaten. Det synes derfor, at, naar en Candidat havde alene saa megen Kundskab i det tyske og franske Sprog, at han kunde oversætte enhver almeen forstaaelig Autor i disse Sprog, havde han, isærdeleshed med Hensyn til hans forudsatte Færdighed i Modersmaalets og de gamle Sprogs Grammatik, lagt en saadan Grundvold i bemeldte nyere Sprog, at han, om hans senere Stilling i det borgerlige Liv udfordrede det, letteligen vilde kunne erhverve sig større Færdighed herudi, og var det derfor at ønske, at Examinationen i de levende Sprog maatte indskrænke sig til en mundtlig Oversættelse deels af de befalede og i Skolerne læste Autorer og deels af en er tilforn læst, almeenforstaaelig Autor. Endeligen vover man at tilføie, at det i flere Henseender vilde være meget ønskeligt, om en Hovedcharacteer, der uddroges af de specielle Characterer, beregnede i Tal, blev givet ved denne Examen ligesaavel som ved de øvrige Examiner; thi, ligesom paa den ene Side den Svage ved nærværende characteerløse Examen finder en Trøst i ei at faae sig sin Usselheds Stempel paatrykt, saaledes mangler paa den anden Side den duelige Candidat den tilgivelige og vist nok ikke skadelige Tilfredsstillelse at see sig characteriseret saaledes som han fortjener.