Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-05-18
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. dog og Moccesik Tiende Aargang. No. 40. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 18 Maji 1813. Tilbage blik. Bølgende slaaer, mod de blomstrende Bredde Heltenes Moder, Codaniske Hav. Stolt det frembruser; thi Vælde og Hæder Daniens Sønner i Sekler det gav. Ak! hvi nedrinder min Taare i dig! Fortidens Syner frembærer du mig. De ere svundne! O elskede Bølger! Veemodsfuldt eder mit Øiekast følger. Ak! det var eder, som tryllende favne dig, du mit Fødelands elskede Strand, Eder det var, som paa glimrende Stavne Heltene bare fra Seierens Land. Af disse Sletter og penlige Skove, speilende sig i den sølvklare Vove, ere de samme, hvor Kiekhed og Dyd skabte og hædrede Oldtidens Fryd. Evig Naturens velgjørende Kjøde. trofast, Forandring ei kjendendes ved, slynger om Jorden, til Fryd og til Glæde, hvert af de store, de hellige Led. Moderlig, reen ter dens himmelske Røst. Kulden kun hersker i Menneskets Bryst. O! at min Harpe fra Oldtiden kunde vældigt gjentrylle dens flygtede Stunde! Ene staaer Manden, hvem svulmende Hjerte hæver mod deres det lysende Værd. Ene, men følende dybt i sin Smerte, stander i Nutidens Mørke han her. Vide i Fortidens straalende Land vanker hans Øie fra Fædrenestrand. Svanger med Fremtidens aabnede Syner, trofast ham Oldtidens Straaleglands lyner. Alt med dens Varme hans Hænder sig strække ud mod det elskede Billed, han seer. Fædrenes Maner ham glødende vække, Fædrene Dyder omsvæve ham nær. Pludselig svinder det glimrende Tant, Ene bestaaer, hvad er ædelt og sandt. Fædrelandskjerlighed hæver sin Sol signende over den Fædrene Pol. Heltemod værner om Arnen den kjære, Viisdommen agtes i Lovenes Ord. Borgertro hævder dets Kraft og dets Ære, Enigheds Almagt i Hjerterne boer. Fædrenesletter og Fædrenefeld. slutter i Favnen med Stolthed sit Held, Agtet fremstraaler i Nøisomheds Tempel nordiske Dyders det lyse Exempel. Daniens skjønne og blomstrige Have hegnes af Huusligheds stræbsomme Haand. Stærke og mandige Kræfter den grave, Frugten besjæles af Nøisomheds Aand. Moderens Dyder er Datterens Arv, Datterens Hæder er Huusligheds Tarv. Kjerligheds Løftet er Pant paa dets Glæder, Troskab til Døden dets Præg og dets Hæder. Mandigt og ædelt slaaer Ynglingens Hjerte, Falskhed og Kielenskab flyer fra hans Barm, Høit for den Pligt, som ham Faderen lærte: Fødelands Forsvar, – det hæver sig varm. Naar han har kjæmpet, da iler hans Brud, blussende, henrykt ved Seierens Bud, stolt i hans Arme. Paa Hjemstavnens Sletter, Krandsen af Fædrene Eeg hun ham fletter. Fredens tilkjæmpede, smilende Glæder slutter det elskede Land i sin Favn, Evig gjenlyder med Agt, og med Hæder vide om Jorden dets straalende Navn. Tanken om Pligten mod Fædreneland, adler hver Borger, hans Daad og hans Stand, Titel og Rang ham sit Blændværk ei lærte, Lønnen for Dyder – den boer i hans Hjerte. Ak! for hans Øie er Jntet paa Jorden. helligt og stort, som hans Fædrenedal. Jntet saa skjønt, saa lyksaligt, som Norden, værdigt sin Rang blandt Nationernes Tal! Navnet, han bærer af Dannemarks Søn, er fylder hans Barm med Selvfølelsens Løn. Urørt, ufristet af Ønskernes Vrimmel, smiler og jubler han: "Her er min Himmel 9 gid min Harpe, fra Oldtiden kunde drage tilbage den flygtede Dyd! Vække af Sløvhedens svækkende Blunde Kraft og Selvstændigheds mandige Fryd, Da skulde Norden gjenvinde den Rang, nordiske Dyder den skjenkte engang. Da skulde ingen sig tænke at trykke ned udi Støvet mit Fødelands Lykke. Da skulde Daarskab og Overdaad vige bort med sit Helved fra Nordboens Hjent; Nøisomheds Engel da lys skulde stige, favnet igjen i sit Paradis, frem. Lav Egennytte, saa skamfuld og rød, blusse af Anger, og føle sin Død, Dyden ei ene paa Læberne svæve, Daadfuld den skulde i Hjertet sig hæve. Ak! jeg det føler. Den Harpe, jeg stemmer, mueligt vil mangen miskjende dens Lyd. O! men Foragt med den Mand, som ei glemmer Fordommes Vælde, for Sandhed og Dyd. Dansk er jeg baaren, og dansk er min SielEne mig vinker mit Fødelands Held. Derfor mit Hjerte i Strængen sig gyder, naar mig det hellige Borgernavn lyder. Høit det mig lyder, Fra Fædrene Throne, Skjoldungen skuer sit elskede Folk. ad O! at min Harpes begeistrede Tone, op kunde stige til ham, som dets Tolk! O! at hver Borger i Daniens Land, dansk og fribaaren sig følte, som han Hellige Billed! Beskyt Du mit Hjerte. Ene kun Du kan bekjæmpe dets Smerte. Brink Seidelin.