Norske Intelligenssedler, 1768-01-13
Nettiget Nordske. No. 2. Onsdagen den 13 Januari 1768. Fortsættelsen. Dersom jeg var lærd nok til at troe noget af det, som de Gamle fortælle os om denne Gudinde, skulde jeg have tænkt, at denne Ydmygelse stillede hende tilfreds, og at der var noget meere end naturligt i det, som siden tildrog sig. Men jeg giør heri heller Partie med Philosopherne, end med de gamle Poeter; Der var formegen Forbindelse imellem det, som jeg tænkte om vore Forfattere, og det, som jeg siden drømte om dem, til at troe, at Minerva var noget andet end min egen Jndbildning. Kort, jeg sov ind, jeg drømte, og min Drøm syntes mig at være ordentlig nok til, at jeg tør fortælle den. Et Fruentimmer, som jeg først antog for Gudinden, men som sagde sig selv at være Sprogets Genius, førte mig over en Flod, til et Land, som Hun kaldte Forfatternes Land. Jeg havde ikke saasnart sat Foden paa Landet, førend nogle Betientere fra den Lærde Toldboed kom, forat eftersee mine Passer, og udforske, hvad Vahre jeg havde om Borde, om jeg var Jndenlandsk eller Fremmed, Grosserer eller Kræmmer, og til hvad Lav jeg henhørte. Min Vejleder vinkede af dem, og sagde, at jeg kom fra et Land, hvor Tankerne vare Toldfrie. Det er et forunderligt Land, sagde en af de første Toldbetiente; men han lod mig dog gaae af Ærbødighed for min Fører. Alle disse, sagde denne, som J see her med Bylter paa Ryggen, ere Forfattere, som komme her forat fortolde deres Vahre; thi der er paa den heele Øe ikke andre Told-Stæder, end dette. Jeg besaae nogle af disse Pakker, og fandt, at der vare baade nye og gamle Vahre, men meest af de sidste. Disse gamle og meest forlagte Vahre gave saa stærk en Støv fra sig, at Skriveren var halv blind, og kunde derfor ikke læse uden stor Stiil, som den, der er i Titler og Fortaler. For ikke at misbruge mit Privilegium, og betage Betienterne deres Rettighed, gav jeg ham nogle smaae Værker af det Slags, som man kalder den nye Smag. Han læste Titelen, men om det Øvrige sagde han, at Stilen var for fiin for hans Øine. Han kastede dem. paa en stor Vægtskaal, hvor man vejede Tanker i Skippund. Fy, raabte han, det er lette Vahre; J skulde tage nogle af vore gamle Bøger til Baglast. Jeg vendte mig mod Stranden, for at skiule min Latter, og bringe noget andet paa Tale, Er her ingen, som fisker paa denne store Søe, Nogle faa, svarede han. J det samme blev jeg een vaer, som sad og meedede. Her har jeg siddet den heele Dag, sagde denne arme Mand, og ikke faaet meer end disse faa Fisk. Hvad er det for Fiske, spurte jeg, som J fange, Det er Læsere, svarede han. Paa Landet gik adskillige og gravede i Jorden; Jeg saae, at de søgte smaalig efter noget i Muldet. Det er Fiskere, sagde min Fører, som lede efter Mading til deres Kroge. Hvad Mading bruger man da i dette Land, Store Titler, svarede han, lange Fortaler, Lærde Mænds Berømmelser, lange Syllogismer, vidtløftig Snak, Hyklerier til Publikum og Konstdommerne, Tvetydigheder, grov Skiemt, Riim o. s. v. J det samme saae jeg en Rytter fare os forbie. Han reed paa en vinget Hest, som Pegasus; han var overalt behængt med Bielder, og Sveden trillede ham ned af Ansigtet. Han tudede i sit Horn, og strax kom en heel Kobbel af Hunde tilsammen, hvormed han forfulgte nogle smaa mavre Dyr, som havde forgyldte Haler. Det er en Poet, sagde man til mig, som har faaet et Jndfald, og jager nu efter Riim. Han skal levere saa mange Vers i Morgen til en gammel Herremand, som engang om Aaret giør et stort Giestebud, paa sin egen Fødsels-Dag Lidt længer oppe i Landet stode nogle Slaver ved en Pompe. Jeg sluttede, at Arbeidet maatte være strængt; thi jeg hørte en Lyd, ligesom deres, der gaae bag Ploven. Hvad er der at bestille, sagde jeg. Man har ingen Kilder her i Landet, sagde min Fører, og det eneste Vand, som er drikkeligt, er det, som ledes fra Hipporene og fra Tiber-Strømmen, igiennem nogle smaa Render; men vore Slaver pompe ofte heele Dagen uden at faae en Taar. Derfra kom vi til Roden af et højt Bierg, som lignede Parnas. Jeg saae nogle Folk, som trillede Store Steene op paa Bierget, hvor de vilde opreise en Bygning; men Steenene faldt ned igien, og Tilskuernes Forundring forandrede sig til Latter, Jeg betragtede disse Steene, og saae, at de vare fulde af Overskrifter; Af nogle Ord hist og her sluttede jeg, at de vare tagne af de beste Græske og Romerske Skribentere, men jeg fandt ingenstæds nogen Meening i Sammenhæng. Det er Steene af den gamle Tempel, sagde Skyts-Engelen, hvori Muserne boede; De ere alle fulde af vigtige Tænkesprog, som hængte sammen, saa længe Bygningen, var heel. Disse Folk vilde opreise den igien, men de forstaae ikke Bygnings-Konsten, nok for at sætte Steenene sammen paa den rette Maade, og derfor falder alting ned igien. Jeg gik op paa Bierget for at besee nøiere denne Plads, som man havde indviet til Muserne. Hvad er det for Narrestytter, sagde jeg, hvormed man har omringet denne Helligdom, Hav meere Ærbødighed, sagde han, for disse kostbare Levninger af Alderdommen; Det er Solon, Lieurg, Socrates, Plato, Euripides, Demosthenes, Men naar, sagde jeg, saae man disse ærværdige Lovgivere, Talere og Philosopher med saadanne Papiirkraver og Halsen, med saadanne Brixer i Hænderne, med Bielder i Hattene og Rævehaler paa Ryggen, Det er Zirater, svarede han, hvormed man har villet pryde disse Store Mænds Stytter, efter Landets Mode og Tidernes Smag. Midt i Helligdommen sad nogle paa Trefoder, og jeg sluttede af deres hæftige Bevægelser, at de maatte have samme Forretning som de Delphiske Præster; De talede store Ord, men jeg forstod intet deraf. De forklare de gamle Orakler, sagde min Fører, med Ord, som ere endnu meere uforstaaelige.