Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-03
J ethvert Land blev Handelen Statens Støtte og for at kunne drive den til Fuldkommenhed, udfordres foruden facile Love og den nødvendige Kapital, ogsaa at den Handlende maae besidde de fornødne Kundskaber og Speculationsaand. Til hvilken Høide en Stat kan hæve sig ved Jndustrie, og især ved de Handlendes rastløse Speculationer: og Virkekraft, derpaa er Engeland det mest talende Beviis, hvilken Vælde, hvilken Magt har det ikke opnaaet, man tænke sig blot at det Engelske Ostindiske Compagnies Besiddelser udgjorde meere end 30,000 Qvadrat Mile, med en Folkemængde af 45 Millioner Mennesker. Man skulle troe, at Compagniets Fond fra Begyndelsen af, havde, været meget stort, men tvertimod var samme meget ringe, Speculationer, Handels=Held og senere hen Erobringer, bragte det til hvad det er. Hertil kommer den Enighed og Samdrægtighed, som hersker imellem de Handlende indbyrdes og caracteriserer de Engelske Kjøbmænd, naar det angaaer fælleds Jnteresse. Selv her i Danmark, have vi i Særdeleshed en Stad, der skylder indbyrdes Eendrægtighed og Handels-Jndustrie sin Opkomst og udbredte Handel, jeg mener Flensborg. Flere Huse forenede sig, naar een eller anden fordeelagtig Speculation frembød sig; Handels betjente, ja selv Tjenestefolk af den simplere Slags, lagde deres fortjente Skjærv i Kjøbmandens Haand og modtog ordentlig den Avance som denne Sum kunne kaste af sig, og derved hævede Staden sig Tid efter anden til den Rang den bærer blandt Danmarks Kjøbstæder. Man tænke sig blot at Deres Coloniehandel paa de Vestindiske Øer dreves med 7 a 8 Skibe, hver paa 100 a 140. Commercelæsters Drægtighed, hver Ladning indbragte til Beløb 50,000 a 100,000 Species, foruden dette havde den en svær Brændeviins=Handel, mange Manufacturer og Fabrikker, hvoriblandt 23 Garverier. Man kan let forestille sig hvil ske Rigdomme Staden maae have besiddet, da den under Krigen med Engeland tabte over 5 Mill. Rbd. rede Sølv foruden hvad den led ved fientlige, Oversvømmelser og Pengevæsenet, og er dog endnu en betydelig Handelstad. - Hvad der her Henseende til Eendrægtighed er sagt i det Store, gjælder ogsaa om Handelen i det Smaae: den mindre Handlende kan intet foretage, naar hans eget Fond ikke ere tilstrækkeligt nok og hans Med handlende ikke ville forene sig til et fælleds Maal. og hvor sjelden finder man ikke dette i Smaastæderne, hvor Brødnid som oftest foranlediger, at Medhandlende af en lav Misundelse, og af Fryg for at den anden skulle profitere formeget, ikke allene nægter at deeltage deri, men endog paa en eller anden Maade søger at forparre den Fordeel den anden muligen kunde have derved. Andre derimod der virkelig besidde Evne, have forliden Virkelyst og ville intet vove, frembyder sig en eller anden for deelagtig Entreprise, der ikke strax er saa aabenbar profitabel, at man saa at sige blot behøver at række Haanden ud for at gribe Pengene, faaer den virksomme Speculant ofte isteden for Participantere eller Hjælp en medynksom Trækken paa Skuldrene eller ogsaa et af Der kommer ikke noget ud af det." De Smaahandlende i vore Dage have desværre ofte det tilfælles med den simple Bonde, der ikke vil indsee selv de mest indlysende, lidet bekostelige Forbedringer i Landbruget, fordi hans Fader eller Farfader ikke har benyttet sig deraf, saaledes gaaer det ofte den Handlende; den og den Artikkel, har han og Forfædre handlet med i flere Aar; det og det Sted have de dreven deres Handel paa og der ville de ogsaa afsætte deres Producter, uden at tage Hensyn til at Priserne eller Stædernes Fabrikata eller Udførsels=Artikler have ved Conjuncturerne faaet en og anden Forandring, Vist nok er den nærværende Tidsperiode farlig og enhver Speculation forbunden med saameget des. større Hazard; men det er nu engang Kjøbmandens Lod at maatte ofte vove meget for at vinde lidet. Hertil kommer at alle disse Aar, efter, Krigen, der for de fleste Staters Handlende i Enropa have været at ligne med den farlige Crises en Patient falder i, efter en Overspændelse af Nerverne, for de danske Handlende især have de været særdeles uheldsbringende, da Landets egne Producter staae saa lavt i Udlandet. Vistnok næst Landmanden, er ingen Stand for Øieblikket mere at beklage end Handelstanden. Bonden til hvem han skulle afsætte sine fleste Vare, er forarmet, de faa Contanter han kan skrabe sammen gaaer til de Kongelige Skatter og en Følge deraf er, at denne for det meste som man siger maae skrives for Alting, naar da Terminen engang kommer giver han enten sit Boe op til Skifterettens Behandling, eller betaler maaske en tiende Deel af hvad han skylder; nu kommer Snapstinger, Kjøbmanden skal betale, kan ikke og taber sin Credit. En afde ulykkelige Ting for den Handlende i Smaastæderne er det saakaldte Landprangerie, som Kjøbmanden selv som oftest giver den største Opmuntring til, ved at overdrage velhavende Bønderkarle paa Landet Credit paa Udsalg af flere Handels=Artikler, Følgen deraf er, at disse Mennesker, der ere vandte til at leve som Bønder, ere frie for de svære Tynder og Byrder, som den egentlige Kjøbmand maae svare, have saa mange færre Nødvendigheder end vi, og følgelig naar de fortærer 1 Mk., lever Kjøbmanden ikke under 1 Rbd.; inden føie Tid faaer en lang Meerskums Pibe i den ene Haand, en sølvbeslagen Stok i den anden, et Par Sølvsporer paa begge Been og begynder selv at handle en Partie paa Stiftstæderne og Ringkjøbing og inden man ved et Ord deraf, har man den personificerede Pranger for sig. Hvor skadelig Landprangeriet end er for Kjøbmanden selv, er det endnu skadeligere for Landmanden; thi Prangeren berøver ham hans faa Contanter og forfører hans Kone til at bortødsle det i Flas og Stads, som han skulle betale sine Skatter med, og derved sætter ham i den største Forlegenhed; Ordsproget siger jo Leilighed giør Tyve, dette er ogsaa Tilfældet her, thi naar intet Skridt behøves at gjøres for at faae allehaande Luxusartikler, er jo Fristelsen saameget desstørre. Men for igjen at komme tilbage til Kjøbmanden. En anden Ting, der skader denne, er den Mangel paa Handelskundskaber, som saa ofte spores blandt en Deel af de Handlende i Smaastæderne. Jeg mener ikke derved at han skulle forstaae en heel Deel Sprog, kunne beregne en indisk Annas mod Engelsk Mynt eller kunne adskille indianske Fuglereder fra paraibiske; men man kan med rette fordre af ham, at han skal kunne skrive sit eget Modersmaal nogenlunde correct, forstaae saameget af Regnekunsten, som er nødvendigt for hans Handel, uden at behøve at skrive Stræger isteden for Tal, at han skal kjende de Stæders Mynt, Maal og Vægt hvorpaa han handler og endelig at han skal forstaae og kjende de Handels-Artikler han handler med, for at hverken han eller de, der kjøbe af ham, skulle blive bedragne. Dette kan ikke skee naar Enhver kan blive Kjøbmand. Hvor lider desuden ikke Kjøbmanden i sin Agtelse, naar Mennesker uden al Dannelse og Kundskaber sættes ved Siden af ham. Faa Ting ere ellers saa ødelæggende for Kjøbmanden, ja for enhver Landmand, som den slette Maade hvorpaa vor Uld bliver behandlet og de lave Priser, den som en Følge deraf staaer i, Skylden er tildeels Bondens egen Mangel paa Kundskab om Uldens Sortering og deels Kjøbmandens, fordi han ikke selv opmuntrer Bønder, til Forædling af hans Producter, men som ofteste anbetroer hans Kramboddreng til at gjøre Jndkjøb af Uld og andre Artikler, hvis Bonitet og Godhed, denne aldeles ikke forstaaer at bedømme; Fol gen deraf er, at Bonden i Flæng sælger ham sin Uld, uden Hensyn til Sortering og Afklipning; muligen ogsaa naar han kan komme til, blander, Sand eller anden Slags Ureenlighed i den, der bedærver den, naar da den fremmede Kjøbmand faaer den, bliver den caseret og dens Priis og Anseelse falder alt dybere og dybere hos Udlændingen. Men intet overgaaer det store Tab, som ikke allene Landet, men Handelstanden lider ved den slette og daarlige Behandling af vort Korn, og dertil er tildeels ogsaa Kjøbmanden Skyld, da han ikke opmuntrer Landmanden til sammes Forædling, og det dog staaer i dennes Magt, at fremtvinge det. At Danmarks Kornhandel er paa en daarlig Fod, kan ikke nægtes. Hr. Conferentsraad Schlegel anfører i hans Anmærkninger, over Kammerherre Hoppes Skrift, om de lave Kornpriser som Aarsag til den almindelig Standsning i Handel og Vandel, blandt andet Følgende: Vore Kornvare ere urene, uvægtige og fugtige. Man minde sig blot, hvor ilde vores Hvede og Byg, ere anseete i Livorno, Genua, Marseille, hvor man tørrer det ved Ankomsten, hvilket og skeer med alt dansk Korn i Holland. Men hvi afhjælpe da ikke Landmanden eller Kjøbmanden Feilen? – Rei, Feilen afhjælpes ikke afden simple Grund, at det hidtil ikke var fornødent at afhjælpe den. Danmarks Landmænd have i en lang Række af Aar, ret vel kunne afsætte det maadelige Korn de avlede, til saadanne Priser, at de vare holdne, uden at det behøvedes at umage sig med en Forædling, som ikke blev betalt fordi Jngen forlangte den. (Fortsættes.) Redningen. (Novelle.