Viborger Samler, 1778-05-11
v. Voltaire, der regner saa nøie over med Kongerne, David og Salomon, og finder den førstes Efterladenskab, af Sølv og Guld, saa ubegribelig, synes for denne Gang at have forglemt, at den tiende Deel af disse Qvadrupler, der hørte til at opfylde et Skab, der kuns var ti Fod høi, otte Fod bred, og sexten Tommer dybt, ikke er en Ting, man kan besidde, uden at vide det. Lad Kardinal, Mazarin have havt nok saa mange Jndkomster, dyn dynget nok saa mange Penge sammen; men at han skulde have havt saadan en Mængde, at han slet ikke meer kunde erindre sige et saa stort Skab, fuldt af Qvadrupler, som Hr. Voltaire vil giøre os viis, credat Jndæus apella! Dog om man endog tilstaaer, at det har sin fulde Rigtighed, med Skabet og Qvadruplerne, hvad for et Barn ville, af nogen Sutlumemee i Verden, lade sig indpræke, at Madame Mazarin, der den Gang, denne Opdagelse skulle være skeet, befandt sig i høistmaadelige Omstændigheder, og som til sin forehavende Flugt, fra en gierrig, ødsel, bigot, tyrannisk, med et Ord, ufordragelig Mand; (saadan som hun ved sine Venner har skildret ham, aldrig kunde have for mange Penge, at hun, hvor stor endogsaa ellers hendes Letsindighed og Vildhed, var, kunde have været taabelig nok, til at slængesen uformodentlig opdaget Skat, af saadan Vigtig, hed, udaf Vinduet. Som et endnu ganske ungt Pigebarn, i den første Ungdoms, og de grendseløse Udsigters viltre og ubekymrede Overmodighed, kunde hun vel eengang (hun fortæller det og sig selv i sine Memoires p. 135) i et Anfald af Munterhed, giøre sig den Fornøielse med sine Søstre, at kaste nogle hundrede Stykker Louvisdorer, af de ti Tusinde, som hun havde faaet til Foræring af hendes Brudgom, udaf Vinduet til de, neden for i Gaarden staaende Betienteere; men otte Dage i Rad, kaster vist ingen, uden en Vanvittig, sine Qvadrupler haandfuldviis ud paa Gaden. Det ville kuns være en svag Udflugt, i fald man ville sige, hun havde gjort det, fordi hun ei havde vildet unde sin forhadte Gemahl den Fornøielse, uformodentlig at bemægtige sig en saa stor Skat. Herren ren af Mazarin vidste ikke noget af Opdagelsen, og kunde man fordølge den for ham en heel Uge igiennem, medens Madame Mazarin gjorde Pøbelen af Paris Restitution, hvorfor kunde man ikke ligesaa gierne, og i sig selv fem eller sex hundrede Tusinde Gange lettere, skiult den for ham, ved at bringe Skatten hemmelig til Side. Det er ubegribeligt, hvorledes en Sag, hele Paris maatte være fuld af, kunde blive skiult for ham allene. Derimod var det meget let, med en ringe Deel af den opdagede Skat, at have bundet Tungerne paa de faa Huusbetientere, der kunde have været tilstæde ved Skabets Aabning, og Herren af Caumartin var en alt for artig ung Herre, til at kunde have forraadet en saa smuk Kones Hemmeligheder. Men sæt ogsaa, at alle disse Jndvendinger var af ingen Vigtighed, saa er der dog endnu andre Vanskeligheder tilovers, som Voltaire, i sit Arbeids Hede, ikke maa have tænkt paa, da een eneste af dem, efter hans ellers almindelige Grundsætninger, ville være tilstrækkelig, til at lade ham forkaste en Fortælling af Bibelen eller Kirkehistorien, om den endogsaa var bekræftet med Jertegn, og beseglet med sine Vidners Blod. - Madame Mazarin kaster, i hele otte Dage, uhyre Summer Guld paa Gaden, og Hr. Caumartin er det eneste Vidne for en Sag, der, naar den var sand, maatte have givet hele Europaa noget at snakke om. Hvor kan en Mand, der forstaaer sig saa vel paa Penges Værdie og deres Om sats, som Hr. Voltaire, skrive os saadan en Ank dote for, uden at det maatte falde ham ind, hvad for en forfærdelig Larm, en Summa af tredive eller fyrgetive Millioner Livres, i bare vægtige Duploner, og Qvadrupler, maa have gjort i saadan en Stad, som som Paris, Det kan ikke gaae saa stille til, naar saadan en Summa bliver paa eengang, som ved et Skyebrud, bragt i Omsats, og hvad meest har at betyde, iblandt Hænderne af den nederste Klasse af Pøbelen. Slig en Begivenhed ville, ved sine Folger, frembringe en Slags Revolution, og i det mindste mægtig forstyrre Verdens sædvanlige Løb. O! laBaumelle, la Baumelle, hvor ville du have faldet igjennem, om det havde truffet dig, at bringe saadan en Anekdote frem, og gjort Hr. Caumartin til Borgen derfor. Jeg har al muelig Høiagtelse for Forfatteren af Merope og Semiramis, Henriade og la Pucelle, Zadig og Micromegas, Siecle de Louis XIV og Candide, Jeg føler Fortryllelsen af hans Skrivemaade, saa stærkt som nogen anden, og lader mig ligesaa gierne, som nogen anden, forføre af hans Jnd falds Skimmer, og hans Forredrags Blindværker; dog dette betinget forud, at det maa være mig tilladt at merke, at jeg er bedraget. Men jeg kan dog alligevel ikke derfor, om jeg - efter saadanne Exempler paa, hvorvidt en Mand, der eengang er i Besiddelse af, at kunde tale og skrive, hvad han vil, kan drive Sagen - maa lee høit af at høre denne selvsamme Mand, saa alvorlig som en Viis, der skriver for det menneskelige Kiøns Underretning, at sige: