Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-01-11
Vi havde nu ligesom de raaeste Barbarer sikkret vore Linier ved Ødelæggelser til alle Sider, der blev afsluttet Contracter for 1 Maaneder, vi trak i Vinterqvartererne, Felttoget for dette Aar var endt. Hos Enhver opstod nu uvilkaarligt det Spørgsmaal: Hvilke Resultater have vore Kampe, vore Savn i dette Aar havt, for hvem er Tusinders Blod flydt, er Kampen bragt sin endelige Afgjørelse nærmere, tør man snart haabe en lykkelig Ende, Enhver, som upartisk overveiede Sagen, maatte tilstaae sig selv, at alle Anstrengelser havde været til ingen Nytte, at Spanien ikke var kommet videre end for et Aar siden, at det, uagtet Dronningen i sin Tale til Cortesforsamlingen har forsikkret det Modsatte, er i den ulykkeligste, i en fortvivlet Stilling. For enhver Banquier og Papirspeculant er det Beviis nok, at de panske Statspapirer staae i 20 1/2 Procent; men ikke af den Grund er Landets Tilstand saa sørgelig, fordi Finantserne ere bragte i Uorden, Markerne hæriede, Boligerne ødelagte, Halvdelen af Jndvaanerne dræbt og fordreven, en blodig skaanselløs Krig føres, men fordi Nationen ikke mere er Herre i sit eget Land, er falden i fremmede Magters Hænder, er bleven en Bold for deres Politik. Kun den, der er istand til at føle denne Skjændsel, forstaaer at vurdere den halvt veemodige, halvt over Himlen klagende Tone i de ofte hørte Ord: Pobre patria (Stakkels Fædreland!) Det lader sig ikke miskjende, at Regjeringen oliver forandret, at begge Partiers Krigsoperationer blive ledede efter fremmede Herskeres Villie, at Krigen overhovedet kun vedvarer ved deres Understøttelse. Spanien eier eller frembringer nu hverken Levnetsmidler eller Vaaben, Munition, Klæder, overhovedet Alt, hvad der er fornødent til Krigen, i tilstrækkelig Mængde for at kunne vedblive at føre Krigen af sine egne Midler. Lukker Frankrig, sine Grændser, bliver intet Kjød, Meel, Brød, Viin, Frugter derfra bragt til Christinerne, trækker England sine Flaader tilbage og giver derved de Hollandske og Jtalienske Skibe fuld Frihed til at bringe Carlisterne deres Fornødenheder, saa ville Christinerne om kort Tid være fordrevne fra de Baskiske Provindser, og Don Carlos bliver Herre over et Rige, hvorfra han bestandigt kan gjøre sine Fordringer paa den Spanske Throne gjeldende. Omvendt, ophøre de Bidrag, som Don Carlos modtager fra den Franske og Østerrigske Adel, fra Jtalien, Preussen og Rusland, saa staaer han Fare for med sine Tilhængere at sulte ihiel i de ødelagte Baskiske Provindser eller at blive overvunden i de andre. Begge Partier søge derfor for enhver Priis at bevare sig deres hidtilværende Venners Bistand. Constitutionen af 1812 kunde ikke finde Ludvig Philips Bifald; derfor faae vi den i Begyndelsen forandret, nu forladt af sine fleste Tilhængere; de Mænd, som ere det kongelige Statut hengivne, udgjøre Majoriteten i Cortes, ere Ministrenes Venner. Hvorfor har man valgt saadanne Mænd til Medlemmer af Cortes, Nationen ønsker Fred, haaber denne ved en Fransk Jntervention; for at bevæge Frankrig dertil maa man vise Maadehold. Af samme Grund drager nu Greven af Luchang (Espartero) omkring for at hevne Sarsfields og Eskaleros Død paa de sande Patrioter istedetfor uophørligt at forfølge den opjagede Carlistiske Hær. De talrige Armeeafdelinger i de øvrige Provindser, især i Syden, tjene meere til at undertrykke de Exalterede end til at bekæmpe de smaa Guerillabander, hvortil Halvdelen af Tropperne vilde være tilstrækkelig. Fremmedlegionernes Behandling synes at modsige dette, men man maa betænke, at Regjeringen smigrer sig med efter hines Tilintetgjørelse at blive understøttet af Franske eller Engelske Nationaltropper, hvilket ogsaa skeer fra Englændernes Side. Dernæst vovede Spanierne her at give efter for deres Had til alt Fremmedt, fordi de vidste, at den Franske Regjering an faae sin Legion for Demagoger og mistænkelige Personer. Englænderne saae i deres Legion kun Londoner, Pøbel eller fattige Jrlændere, der ligesaalidet have Fordring paa deres Regjerings Beskyttelse. At Don Carlos er afhængig af Udlandet, viser den vovelige og mislykkede Expedition til Castilien tilstrækkeligt. En berømt Fransk Diplomat sagde engang, at i Spanien skete altid det Modsatte af det, man ventede; derfor er det voveligt at yttre sig over Spaniens Fremtid, over Krigens rimelige Udfald. Følgende lader sig imidlertid forudsee med Bestemthed. Blive Forholdene til Udlandet uforandrede, saa ville til Foraaret begge Partier rykke i Marken med lige Kræfter. Don Carlos's maaskee ringere Troppeantal bliver rigeligt erstattet ved hans Regjerings og Armees Eenhed, som ganske mangler hos Christinerne; han vil seire og blive overvunden, dog uden at blive erkjendt for Konge; Spanierne hade ham og hans Præster. Men saalænge Nordens Konger ere hans Venner, tør han ødelægge Spanien. Der gives to Maader til at gjøre Ende paa Krigen: den simpleste og sikkreste er den at overlade Spanien til sig selv. Unddrager Udlandet det enhver Tilførsel, saa vil Krigen ligesom enhver anden Jld udslukkes af Mangel paa Brandstof, Partierne ville slutte et Forlig, som kun kan være gavnligt for den gode Sag. Den anden Maade er at sende 20000 Mand fremmede Tropper ind i Landet; de ville føre det ene Partie til Seiren, men om for en lang Tid, ermeget tvivlsomt. Maaskee er blot Trudselen om at sende saamange Tropper tilstrækkelig. Dog sandsynligviis vil ingen af Delene skee, og det nye Aar vil neppe bringe dette ulykkelige Land den saameget ønskede Fred.