Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-05-17
Kjøbenhavn. No. 62. Den 17 Maji, 1805. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Jnteressen og Forfængeligheden. (Fortsat.)"Hvad synes Den om denne Dame?" sagde nu Forfængeligheden til de andre Guder. A.a nyssen kommen fra Jylland. A forstaaer inte et Ord, hvad J sie, Faerlille;" "og dog klappede hun den hele Tid, saa det skingrede i Luften." Themis, som, klædt i en ChangeantTafteskjole, ogsaa fandtes i denne Kreds, vilde nu med juridiske Grunde tage den Jydske Dame i Forsvar. Vel følte Gudinden, at Forfængelighed, intet uden Forfængelighed, var Bevæggrunden til dette Fruentimmers Applanderen, men Guderne selv ere ligesaa lidet som Menneskene frie for Lidenskaber, og de fornegte ofte deres egne Grundsætninger, blot for at spille een af deres Medcolleger et Puds. Med inderlig Selvfølelse begyndte nu Theemis at argumentere: "Enhver er sine egne Ords bedste Fortolker, erg ogsaa sine Handlingers. Damen er berettiget til at forklare sin Handling efter sit eget Skjønnende. Hun vilde have forklaret den, dersom det Uheld ikke var indtruffet, at hun ikke forstod Fransk, og følgelig ikke kunde indlade sig paa at forsvare sig mod Plutus, der, som saa mange Rige, ikke forstaaer Dansk. Dernæst er det ogsaa en gammel og af alle Læger stadfæstet Erfaring, at man, f. Ex., nødes til at gabe, naar man seer andre gabe, hvorfor skulde man mindre nødes til at klappe, naar man seer andre klappe, Applaudissement er derfor en ganske uvilkaarlig Handling, som den Klappendes Siel er ligesaa uskyldig i som hans Hænder. Resultatet heraf bliver: At den, som det er physisk umueligt at forsvare sig, bør, indtil han overbevises om, at han er skyldig, betragtes som uskyldig. Thi kjendes for Ret: den Jydske Dame bør for Forfængelighedens Tiltale i denne Sag fri at være." Skjønne) Theemis!" raabte nu Jnteressen; mindst havde jeg troet, at Du, min ældste og bedste Veninde" - "Jeg har ingen anden Ven eller Veninde, faldt Theemis hende ind i Talen end Sandheden og billigheden." Altsaa dog to Veninder?" begyndte nu Forfængeligheden: "da er det meget besynderligt af Menneskene, at de afmale Dig med et Bind, for Øinene. Med et Bind for Øinene kan man jo ikke engang skjelne imellem Sandhed og Usandhed, billighed og Ubillighed.""Hod forestiller mig saaledes, Urtekræmmere paa deres Skildter, men ikke lærde og studerede Folk. Jeg behøver ikke at lade mig behandle, som Vaisenhuusdrengen, der trækker Numerne ud. Jeg er intet Barn. Jeg veed alt for vel, hvor man bør see og hvor man bør lukke Øinene, hvor man, som Kong Salomon har sagt, bør tale, og hvor man bør tie. Denne Samtale blev med eet afbrudt af en tordnende Stemme, som raabte paa Par*) Saaledes har man i den senere Tid begyndt at coquettere med hende paa Prent, terret: "Hr. Overkjøbmand, - Hr. Mægler, - Fru Kammerraadinde. - - - - Levemaaden i Himlen vilde være endnu langt dyrere end paa Jorden, dersom Guderne, der leve evigen, skulde, ligesom vi Mennesker, trænge til Føde. Det falder altsaa af sig selv, at vore Guder, ikke, som de andre dødelige Tilskuere, vare sultne, da Stykket var til Ende. Men, for at udspeide Menneskenes Tænkemaade, og for at samle Data, der kunde gjøre Udslag i Veddemaalet, gik de ind paa et Tracteursted. Her fandt de Mennesker af forskjellige Stænder. Øverst ved Bordet sadde tre Gjester og talde temmelig ivrig om en Gienstand, der virkelig fortjente at omtales med saa megen Varme og Jver, nemlig Fædrenelandskjerlighed. Den ene af dem var en Officier, den anden en Præst fra Landet, og den tredie en Student. Alle tre vare af forskjellige Meninger. Den ene paastod, at Fædrenelandskjerlighed var een af Menneskets høieste Dyder, den anden, at kun Verdenskjerlighed, det vil sige, Kjerlighed til Dyden, hos hvilket Folk og i hvilket Land den end findes, var den sande Patriotisme, som anstaaer det nittende Aarhundredes Borgere. "O, sagde han: "jeg beklager den, hvis snævre Hjerte indskrænker sig til en eneste Jordplet, til en eneste Haandfuld Mennesker, som paa denne store Klode kun troer at skylde de Mennesker Pligter, som Tilfældet har ladet ham fremkomme iblandt; som ikke troer, at han bør forsvare Retfærdighedens Sag, men kun det Lands, som giver ham Ly og Ophold. Kun de Dydiges Fædreneland er den sande Patriots. Præsten holdt Middelveien. Han var hverken af den Førstes eller den Sidstes Mening. "Mine Herrer!" sagde han: "De har begge Ret og begge Uret, ligesom man tager det. - Hvorledes." faldt de ham begge paa eengang ind i Talen, og sagde dette Hvorledes i en Tone, som tydelig røbede, at de ansaae hans Mening for den største Paradox, nogen Dødelig nogensinde havde paastaaet. - "Rolig, mine Herrer, rolig! Jeg veed, hvad jeg siger. Der gives neppe to stridende Parter, det være to Hyrer ved Leddet, eller to Førster paa Tronen, to Nationer indbyrdes, eller en heel Regjering og et heelt Folk, som man jo i de fleste vigtige Stridspuncter, vel at mærke: i de fleste vigtige, kan sige om, at de tildeels begge have baade Ret og Uret. Dette synes paradox, men jeg kunde bevise min Sætning med tusinde Facta. - At Fædrenelandskjerlighed er en stor, en skjøn Dyd, derom er neppe nogen Tvivl. Men Tiden og Omstændighederne bestemme her alt. J Waldemars og Absalons Dage, da man førte Krig for Arne og Fødeland og Konge, da Borgeren vaagede over disse som Løven over sin værgeløse og sovende Unge, da gaves der Fædrenelandskjerlighed. Denne Aand og denne Følelse har jeg seet opvaagne i sin fulde Kraft i Anden Aprils Dage, hvor Regjeringen og Folket udgjorde eet, og hvor deres fælles Maal var at hegne om alt, hvad der binder os til vort Fædreneland. O! hver Gang jeg tænker paa disse Dage, føler jeg mig gjennemtrængt af den helligste Jld og indtil mit sidste Aandedræt skal Mindet derom staae præget i mit Hjerte. Saaledes handlede man i hine skjønne Dage. Men hvad er imidlertid Fædrenelandskjerlighed hos de fleste Nationer paa Jorden, En unaturlig Blomst, hvormed Hyklere udpynte deres Lovtaler, en Fernis, som man bruger til at besmykke de uretfærdigste Handlinger med, – et Blaar, som man sætter saa mange tusinde i Øinene. Hvor er den Landstryger, som jo, naar det kommer an paa offentlig at udmærke sig, viser en saakaldt Patriotisme, uden at have nogen anden Hensigt, end at tilvende sig en Fordeel, eller smigre sig ind hos dem, som han troer, der ville belønne hans Patriotisme? Jeg har seet Mennesker, uden egentlig Fædreneland og Moralitet, agere Patrioter, og at spille deres Rolle saa godt, at hele Verden virkelig antog dem derfor. Jnteressen, mine Herrer, Jnteressen er det, som hos saa utallige Mennesker paatager sig Fædrenelandskjerlighedens Masque. Derfor har man i adskillige Lande seet, hvorledes man den ene Dag hyldede den ene Autoritet, og den anden en anden; hvorledes man bestandig kaldte sig Patriot ved uafladelig at opfylde de meest modsatte Partiers, de meest modsatte Regjerings formers Ønsker. Lader og aldrig vanhellige Patriotismen ved at tillægge Mennesker den, der kun betjene sig af den som Masque, og til at naae deres egennyttige og forfængelige Øiemeed. J Roms gamle og skjønnere Perioder gaves der sande Patrioter. Da var Patriotisme ingen tom Lyd, intet Redskab til nædle Hensigter. Mænd, som fjerne Folkeslag og Konger skjælvede for, maatte man, naar man behøvede deres Hjelp, hente fra Plougen, hvormed de dyrkede deres egen Ager. De vare frygtelige Hærførere i Krigen og fredelige Landmænd i Fredens Dage. De kjæmpede med Løvemod for deres Fødelands Hæder, Frihed og Selvstændighed, og deres Medborgeres Tak var deres eneste Belønning. De besmittede ikke deres Laurbær med foragtelig Herskesyge og ved at indhylle sig i tom og forfængelig Glimmer, naar de vendte tilbage fra Seieren. De ombyttede Sværdet med Plougen, og nøde i den lykkelige Ensomhed den Dydiges Løn og deres taknemmelige Medborgeres Velsignelser. Kun saadanne Mænd fortjene Navn af Patrioter, ikke de, hvis ivrigste Øiemed det er at fremme deres egen Fordeel, under det Paaskud, at de fremme deres Fædrenelands. (Fortsættes.) Om det Anstændige i Skuespil. Naar Skuepladsen skal opfylde sin sande Bestemmelse, saa bør den være Sædelighedens og Anstændighedens Skole. De usædeligste Bøger stifte ikke Halvdelen af den Skade, som de Usømmeligheder, der paa en beskuelig Maade fremstilles offentligen. Børnene kunne, endog førend de have lært at læse, blive her bekjendte med Jdeer, som have den skadeligste Jndflydelse paa deres Moralitet, som opfylde deres Jndbildningsskraft med urene billeder, og opvække lave Lidenskaber i deres Siel. J store Stæder, hvor Forførelsen er saa almindelig, og hvor Usædeligheden har overalt sine Snarer, burde Skuepladsen være yderst forsigtig i dette Tilfælde. Den burde fordømme alt, hvad der i mindste Maade kan være skadeligt for Moraliteten. Sandt er det, Theatret ligner i visse Henseender et Spiseqvarteer, For bestandig at faae Søgning maa det kunne opvarte med alle Slags Rætter, lige meget om de ere efter Kjenderens Smag eller ikke. Det maa have kraftig og nærende Føde af Leffinger og Jflander, og slappende Bouillon, ja opkogt Fricassee af nyere Tydske og Franske Theaterskriblere. Men, med alt det bør denne Smagens Forskjellighed ikke bidrage til Moralitetens Fordærvelse. Selv adskillige af Holbergs Skuespil burde ikke opføres saaledes som de opføres paa vort Theater. Udtrykke, som Blufærdigheden maa røde ved, som ingen i noget anstændigt Selskab kan betjene sig af, uden at blive anseet for et høist usædeligt Menneske, burde man ikke fremkomme med paa et offentligt Theater i Overværelse af saa mange unge Mennesker og Børn. Og saadanne Udtrykke findes der nok af hos Holberg. Jeg vil kun nævne her hans Barselstue, som vrimler af Obsceniteter og dog spilles hver Vinter, uden mindste Forandring. Hvad skulle Fremmede vel troe om de Danskes Sædelighed og Smag, naar de f. Ex. see, at man paa en offentlig Skueplads endnu i Aaret 1805 med alle muelige Ceremonier sætter en Ægtemand to virkelige Horn i Panden, Jeg er overbeviist om, at Holberg, dersom han levede i vore Dage, aldrig vilde eller kunde have beqvemmet sig til at skrive saadanne Ting. Man kunde uden mindste Tab for hans Stykkers Jnteresse udelade alt det Obscene; ved bestandig at opfriske dem vanhelliges kun hans Minde. Lad end være, at en enkelt Vittighed gik spildt derved. Hellere opoffre tusinde Vittigheder, end saare Moraliteten her med en eneste af dem,