Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-08-14
En hellig Biskop, der befandt sig paa Reiser, blev nødsaget til at blive Natten over i Pamplona. Verten glædede sig over denne Gjæst, ikke just fordi han var en hellig Mand, og fordi han lovede sig stor Fordeel af hans Velsignelse, men fordi han haabede at snyde ham paa Pungens Vegne. Høns, Duer og Kapuner bleve slagtede; mange Senge opredte. Dog, hvor forbauset blev ei Verten ved Biskoppens Ankomst; Hans Følge bestod blot i tvende forarmede Geistlige, og alle tre rede paa Æsler. De forlangte blot to Retter Bælgfrugter. Verten saae sig bedraget i sit Haab. Jmidlertid troede han, at kunne indhente sit Tab, ved at nødsage Biskoppen til at blive længe i sit Huus. Han afskar, til den Ende, om Natten Hovederne paa de trende Æsler. Biskoppen vilde drage tidligen bort om Morgenen; men see, Her laae de gode Dyr døde paa Jorden. Man forebragte den hellige Prælat denne sørgelige Efterretning; men istedet for at klage, begyndte han at trøste sine Medbrødre. Dernæst gik han til Stalden og befalede Verten, at paa sye Dyrene deres Hoveder. Dette skeete, den hellige Biskop betegnede dem med Korset, og øjeblikkeligen stode de op og vare ligesaa levende som forhen. Til det gjenfødte Grækenland. Saarest du da omsider paagnet op Saa reiser du dig nu af dybe Dvale! Og ryster Lænkerne af Balkans Top Og til Taygeti skovbekrandste Dale! Og ryst dem, Græke! o men ryst dem af At alt for længe under dem du sukked; For længe du paa frie Fædres Grav Din Nakke under Slavepidsken bukked. Hvor kunde du de mange Sekler gaae Som Træl paa Marathons blodstænkte Vange! Hvor Persis Myrlader blege laae Du hørte taalig Scythens Seiersange, Hvor Leonid Barbarers Flokke slog, Og fandt den føde Heltedød paa Valen; Du bange for Halvmaanen Flugten tog, Og rendte skjælvende for Hestehalen. Saa løb ei de, der ved Platea stred, Og slog - skjøndt en mod fem - de stolte Fjender, Men nu paa Pindus og ved Nedas Bred Den vilde Scythe Seierskrandsen binder. Nul – ja men aldrig meer – drag ud dit Sværd, Og gjem det et, for du har Marken vundet, Vend ei tilbage fra din Kæmpefærd, For sidste Draabe Tyrkeblod er rundet, Med Tyrkens sorte Blod du vande skal Den Jord, som fuged dine bedste Taarer; Med Tyrkelig fyld Thermopyles Hald, Og lævn ei Fiende, som dig atter saarer, Hvor yndig straaler Friheds klare Sol! Og smelter Taagen med sin Himmellue! See, Alle Folkefærd fra Pol til Pol Saa længselfulde hen mod Lyset skue. De skue dig, Achaias unge Søn, Af hine Fædres Glorie omstraalet; Kæmp djærvelig, du kæmper ei i Løn, J Friheds Morgenglands du svinger Staalet. Dig seer din Grande, som forgiæves tog Det Banner, han ei mægtede at holde; Men ogsaa han, som paa Morgarten slog, Og seired – een mod ti – ved Sempachs Volde. Dig seer Jberen - selv i Kampen stædt, Dig seer med Jubel fra sin Skov Germanen; Og Thules Søn i Bjørnepelsen klædt, Paa Fjeldet Finnen – paa sin Slette Danen. Dig skuer Galleren af Striden træt, Og han, som strider end ved Platas Vande; Og han, som selv af Frihed keed og mæt Forfølger den i andre Klodens Lande. De skue Dig – men søg ei Hjelp hos dem! Den Søgende vil Hielpen ofte brøste; Træd selv, træd ene du i Kampen frem Saa skalt du ene Kampens Frugter høste. Sving Korsets Banner, sving det høit i Skye Til Seiren eller Døden du det bære! Hal skulde du nu atter skændigt flye, Bortkastende din Troe, dit Liv, din Ære. Ol skulde du nu ræddes for at døe, Mon Fienden hellere du skue lyster Naar glubende han skænder Viv og Møe, Og støder Dolken i blodstænkte Bryster, Maaskee din spæde Glut du rolig seer At spiddes sprællende paa Krigerlandsen, Naar Janitskaren vildt i Skyen leer, Og i dit Tempel træder Seiersdandsen. Og naar han i din Faders hvide Haar Sin Næve vikler, og med vilde Fagter Og haanligt Griin hans gamle Legem staaer Og saa tilsidst ved Herrens Alter slagter? Da staaer hans Søn, som med sin Ungdoms Arm Ham kunde frelst, men torde – vilde ikke; Da staaer han der med Slanger i sin Barm, Og Angers tifold bittre Skaal maae drikke. Nei for skal Offa atter hæves opPaa Pelion; for skal Castales Bølge, Sig løfte mod Parnafsi steile Top, Og Hæmus sig i Tempes Kløfter dølge! Herfrem til Striden, frem J Spartas Mænd, Lykurgi rustne Sværd grav op af Jorden! Væk op, væk op det sunkne Mod igjen, Og ryst Bysanz med Frihedskampens Torden! Æt af Miltiades og Aristid! Du Green af Cimons gamle Heltestamme, Slaae, eller fald som Spartas Leonid! Tænd Baunen an, lad Hellas staae i Flamme! Du staaer, hvor før Epaminondas stod, Frisk muntre dig, ryst Søvnen af BæoteFor Pelopidens Sværd sank her i Blod Tartar, Phoenicer, Parser, Galler, Gothe Du Skud af Temistoelis Kæmperod! See Salamis, der du dit Flag udfolde: Bestig dens Bølge med hans Heltemod! Og kæmp som han fra dine Egevolde! Stig gamle Phønix af din Aske frem! Bliv ung igjen, og ryst din stærke Vinge! For længe slumred du i Friheds Hjem; Nyfødt du dig igjen fra Baaret svinge! Hug, stik og slaae, brug dig paa Land og Vand! Lind er, for du har renset Hellens Dale! Hug ned Halvmannen fra hvert Tempels Rand, Og fei den ud den lede Hestehale! O, du den ædle Friheds Fosterland, De Vises, Kunstneres og Skialdens Vugge, For Verden du først tændte Lyset an; O, lad ei Mørket andengang det slukke! Nationerne du vise andengang. Hvorlunde der for Frihed ret maae strides! Væk os med Pindars og Tyrtai Sang! Og giv os atter nu en Ægytides. O Græker, Græker, skue din Fædrejord! Hvor nu en Kadi svaier i Kaftanen; Hvor i din Borg sig nu en Paska kroer, Og nikker stolt og haanlig med Turbanen. Hvor ræd og skjælvende du lister dig, Foragtet Slave bøier dig for Slaver: Din Fædrearv de har bemestret sig, Og neppe nok en Grav hos dem du haver. Hvor ganske anderledes var det da Du i Persepolis gav Meder Love! Du for din Phalaux rysted Asia, Og Perserblod formørked Euphrats Vove. Da Terres flygted paa en Fiskerbaad, Og al hans Guld dit skjønne Delphi smykked; Da Viisdom troned i Archonters Raad, Og Jorden Mæonidens Kvad henrykked.