Aalborg Stiftstidende, 1837-08-31
Lord Byron, der, som bekjendt, undertiden er noget bidende i sin Don Juan, sagde engang i et Anfald af aristokratisk Lune: Who make politicks run glibber all: The shade of Bonapartes noble daring? Jew Rothschild and nis fellow Christian Baring. Denne Sidste eller en af hans Navnesættere kom imidlertid til Thorvaldsen, der forlangte 1200 Scudi for Hebe (Statuen var allerede tidligere bestilt af en Amerikaner ved Navn Diwett, der døde) og gav 1500. Store og Smaa havde beskuet Alexandertoget, men ikkun Grev Sommariva fra Como forlangte det i Marmor. Englænderne gjorde meget, og iblandt dem Lord Lucan, der, foruden begge de herlige Medaillons, Dag og Nat, bestilte flere andre. Selv Canova var engang retfærdig imod Kongesønnen, inden Rivaliteten blev altfor stor. Han besøgte nemlig en Dag (i Aaret 1808, da Thorvaldsen netop havde faaet sin Adonis færdig) Friderikke Brun et Albano, og spurgte hende meget ivrig: arete re dito quell ultima statuetta del rostro compatriot. Da hun sagde, at Heden havde forhindre, hende derfra, vedblev han: questa statuetta e bela, nobile e piena di sentimento, il vostro amicdavvero e un nomo divino!" og efter en kort Taushed tilføiede han paa Fransk til est pourtant dom mage que je ne sois plus jenne!" Saaledes blev Saladin og Richard Løvehjerte, trods al Kir og Strid, dog Tid efter anden overtydede om hinandens giensidige Værdi. - Jnden jeg gik videre, ansaae jeg det for min Pligt, at nævne saadanne Mænd, som de ovenanførte, for at Uslingerne og Smaassalene kunde speile sig i Hines Exempel. - Det hed der rigtignok. a sabo de asno se pierde el rabon! og dog tilraaber jeg min Alembert: Mon che et grand philosophe, il fant mourir en servant le raison et la vertul Men jeg vender tilbage til hine Ateliers, der, fyldte med alle Slags Værker, satte mig i Henrykkelse. Der stode Mercurius, Argusdræberen, Ganymedes som Hyrdedreng, en knælende Døbeengel, Johannes den Døber, som prædiker i Ørkenen (en Gruppe af Figurer, der vare aldeles ordnede til en Fronton) den colossale Mode, til den i 1830 herefter i Bronze støbte og i Warschau opstillede Billedstøtte af Copernicus, Hesten til Poniatowskys Rytterstatu, Christus med Apostlerne i Gips de tre Gratier og Medaillonen til Appianis Cenota phium (i Brera i Malland) begge Medaillonerne Dag og Nat, et Basrelief til Hercules Consalvis Sarcophag (Cardinalen bringer de ved Freden til Tolentino afstaaede Provindser tilbage til den pavelig Stol), Jason, Fyrst Potockys Statu (en virkelig den lig Mand, den i Leer forfærdigede Model af en Løve, det med Lynets Hurtighed opførte og i Gips afstøbte Monument for Pius den Syvende, til hvis Fuldendelse (det blev færdigt i 1830 og opstillet ligeoverfor Raphaels Forvandling i St. Peterskirken) Consalvanviste 20,000 Scudt paa Monte di Pieta; maask det skjønneste pavelige Monument i Peterskirken, og tilligemed flere andre det 3 6 ½ høie og 100 franske Fod lange, i carrarisk (lunesisk) Marmor udførte Alexandertog. Paa flere af disse Værker arbeidede fortjenstfulde Elever af den nordiske Phidias, som Tenerari, Freund, Marchetti, Hermann, Meyer o. fl. Rundtomkring stode Marmor= og Gips figurer, og der fandtes ogsaa raa Masser, hvoraf jernflittige Dædalider dannede Skikkelser for Evigheden. - Jeg dvælede ofte hele Timer i disse stille Haller, for at betragte og indsuge alt det Skjønnede indeholdt. - og det forekom mig, som om jeg Lyden af den under Meiselen klingende Steen hørte Dioskurernes Pikken i Ledas Æg! Det er en Umulighed med Ord at give Læseren et Begreb om Sandheden og Skjønheden af disse Marmorbilleder, i deres Gevandters dybe, majestætiske Folder, i den originaleclassiske og dog ikke antike Opfatning af Relieferne osv. Man maa komme selv, see, forhauses og blive overbeviist. Først for nylig er han bleven færdig med Byrons Statu, maaske i en høiere Stiil end den Model, Digteren selv frembød, og hvortil hans skjønne Hoved rimeligviis gav Anledning. - Han sidder paa et Søileskaft, et Dødninghoved ligger ved hans Side, den venstre Fod er stillet høiere, medens den høire er udstrakt med skjødesløs Ynde; en Kappe med en lille Krave er kastet om hans Skuldre, og den skjønne Hals, som bærer det stolte Hoved, er bar: - J den venstre Haand holder han en Bog, med Overskrift: Childe Harold, og i den høire holder han en Pen, som han trykker imod Hagen. Hænderne og alle Lemmer ere fulde af Ynde, og Hovedet er bøiet noget opad. - Den fornemme skjødesløse Rolighed giver hele Figuren en Adel, der fuldkomment passer til Udtrykket, og nu er vor evige Yngling Schiller under Arbeide, der vistnok vil blive et ligesaa herligt Værk, som hiint Gid den slumrende Tid vilde betro sine store Døde. til den nordiskehelleniske Prometheus, for engang igjen at vaagne op i dem. Den Mægtige og Stærke kan ikkun prøve sine Kræfter paa en ligesaa eller lignende stærk Modstander. - Jeg finder det derfor meget naturligt, at Thorvaldsen og Canova stedse søgte at overgaae hinanden. - Jkkun Maaden, hvorpaa Førstnævnte begyndte dette, er original og vidner om en Selvbevidsthed og Selvfølelse, der ikkun findes hos det ægte Geni. Hvorledes havde han ellers turdet vove at sætte Hæder, Penge, Tid og Umag paa Spil, for at træde Skrankerne mod den lovpriste Modstander, Kort og godt, han forfærdigede bestandig jevnsides med denne Psyche, Achilles og Briseis, Charitas, Amor og Plyche, Jason, som et Sidestykke til Persens, hvori Romerne allerede saae den anden Apollo i Belvedere, Hebe, Venus Victrix, Dandserinderne, Gratierne o. s. v., hvorved han opnaaede at blive anseet for, om end ikke i Begyndelsen at have beseiret Jtalieneren, saa dog at være hans Ligemand, indtil han hendeligen ganske kastede ham til Jorden. Ligesom Raphael, gik Thorvaldsen stedse videre paa gamle Mynstres Basis, eller blev kunstret indenfor deres Kreds. Han tilstod f. Ex. selv ved Restaureringen af tvende paa Ægina fundne Statuer af Haabet, at man ikke turde vove paa at forlade et Motiv, der uforandret havde vedligeholdt sig igjennem et Aartusinde. J Aaret 1811 opdagedes den panhelleniske Jupiters Friis og Kronprindsen af Baiern af kjøbte Eieren den for 20,000 Scudt. Hvor samvittighedsfuldt han gik tilværks ved dennes Restaurering, sees deraf, at da man senere spurgte ham (den blev færdig i 1817) hvad han havde udbedret derpaa, svar rede han med Selvbevidsthed: Hjeg mindes dem (Restaureringerne) ikke længere, og kan ikke see dem, Jeg traf imidlertid en Afstøbning af disse Æginetter, i Berlin, hvorpaa Udbedringerne, hvis jeg ikke feiler. vare bemærkede med røde Streger og Linier. - De gives saamange utidige Spørgere og Besidderne finde ofte saa stor Jnteresse ved at skjule slige Udbedringer, at Kunstneren ikke kunde svare anderledes. - Hvor hurtig Thorvaldsen kunde arbeide (dette forudsætter naturligviis en stor erhvervet Færdighed) bevises derved, at han fra Morgen til Aften modellerede begge de yndige Medaillons Dag og Nat. - Ligesaa hurtig gik det med Udkastet til de to Figurer, der findes paa Pius den Syvendes Monument, Sapientia coelesta og fortitudo divina. Der gives imidlertid ogsaa de Tider, hvori han ferierer og lader de skjønneproductive Øieblikke skyde langsommere frem i Krystaller. - Et Geni er blot deri forskjellig fra de øvrige Mennesker i Almindelighed, at det ikke altid er et almindeligt Den ved Thors paa ham nedarvede Mjølnir, ikke som en Verdens Ødelægger, men som dens Opbygger, til Præsidentværdigheden ved Academiet Sand Lucca i Rom opsprungne Mester, Medlem af næsten alle fortrinlige Kunstforeninger paa de beboede Deele af Jordkloden, Ridder af utallige Ordener, den almeenagtede, dygtige Mand, i hvis Sjæl der opsteeg flere større og glimrende Stjerner, end man nogensinde er istand til at skienke ham, er som Udødelig hedens slagne Ridder ikkedestomindre langt meere omgængelig end mange, der ofte ved Hofferne ansee sig for Universets Grundpiller og Atlanter (jeg tænker netop paa Metalbækkenet i Salomons Tempel) lever i og udenfor sit Huus meget simpelt og gjør saameget Godt, som der staaer i hans Magt. Paa hiin aandelige Høide og i Rom, - er det muligt, J det Øiemed opdrager Staden endnu den Dagi Dag sine Borgere og der findes vel ingensteds en mere ugeneert Existents, derfor leve ogsaa der de uendelig mishandlede Napoleoner og alle de Personer, der, drillede og æklede tildøde i deres Hjem, kede at den gemeene Virkelighed, eengang ville aande, Un honnete homme (meente allerede St. Evremont) ne peut vivre qui Paris, i Londres op i Rome. - Selv Fru von Stal tilstaaer overeensstemmende med Sandheden (Corinne T. 1. paa. 205), Les distinctions de rang sont en ganeral peu d'effet en Italie, og det bidrager ikke lidet til et Menneskes Velbefindende. De franske Cheffonierer.