Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-05-01
En Mærkelighed for Rahbek havde dette Aar været derved, at det var det halvtredsindstyvende, i hvilket han beboede det for ham saa kjere Bakkehuus. Aarsdagen for hans Indflytning der havde han bestemt festligen at ville fejre. Døden hindrede dette hans Forsæt. Den rige fylde af Vittighed i Forbindelse med ægte Grundsætninger, der hersker i hans Tilskuer, og flere Skrifter, de mange skjønne Minder han satte over sin Tidsalders fædrenelandske mærkelige Personer, de vigtige Oplysninger, som i den lange Række af Tidsskrifter, man skylder hans Virksomhed, ere opbevarede, den Sandhedsaand, der var præget i Alt den Lune og Munterhed forbunden med Alvor, der udmærket hans mange herlige Selskabssange, af hvilke vor skjønne Literatur ikke fra nogen Digter har flere, alt forener sig til at gjøre hans Minde varigt saalænge Videnskabelighed, og Literatur og Sandheds Aand ere til. N. L. Rahbek. Ei har du glemt den gamle elskte Lærer; Du kommer, veed jeg, skjønsom ham ihu Lad Verden see, at du hans Minde ærer, At du er dansk endnu. Saa lød din Røst ved ædle Venners Grave, Du følte, at hver brav og ædel Mand For Fædrelandet er en Himmel-Gave, Hvor ham end vinker Pligt og Kald og Stand. O skulle da ved din nedbrudte Hytte Ei lyde danske Tak og Mindeord? Jo snart vi skal til Skialde-Stemmer lytte, Som tolke Danmarks Savn med Sandheds-Ord. Men er det og den elskelige Digter, Den Mand af dansk og ædel Borgersind, Den skarpe Dommer over Dydens Pligter, Den Lærer med det blide fromme Sind; Er det og ham, de nu med Støv vil dække Og skiule brat alt for de vaade Blik, O, neil Hans bedre Deel er det jo ikke, Den til sin Skaber og sin Herre gik! Hist vandrer han nu i de skjønne Dale, Hvorhen hans Aand saa tidt fra Jord sig svang, Der rene Glæder Sorg og Savn husvale, Hvor Sjælen lytter glad til Seraphsang. Der Anna Colbiørnsen imod ham iler, Hans Rostgaard hviler i hans Broderfavn Mens venligen de sorte Brødre suiler Som gik for Fædreland i Dødens Favn. Der Guldbrandsdalens Mænd ham monne række Trofaste Hænder for hans Mindeord, Mens seiersælle Peder Skram, den Kjække, Ham viser Tordenskjold med djærve Ord. O. glæd dig hist, bortgangne Danneborger! Syng høit, o Skiald, til bedre Strænges Klang, Forsk Viismand, trygt, og frie for Støvets Sorger; Engang vi høre skal Din Friheds Sang! C. Müleris. Skulde ikke Stiftelsen af et philologisk Selskab, ligt det vi forhen har havt, vorde gavnligt? Jblandt de nyttige Selskaber, der forhen hos os have existeret, men ere indgaaede, var et philologisk Selskab. Det blev stiftet den 31 Oct. 1785, indgik efter omtrent ti Aars Tilværelse. Ved dets Love (Leges Societatis Philologe, condito die XXXI October MDCCLXXXV. Harniæ 1788. 23. Pag. 8) var dets Formaal bestemt, og en Liste over Medlemmerne trykt. Først nævnes Sifterne, de Hr. Gr. Wad. Chr. Ramus, Ludv. Heiberg, Chr. And. Lund, Fr. Th. Hurtigkarl, og Jens Bloch, og dernæst de andre Medlemmer. Jblandt de andre Medlemmer var vor nyelig tabte K. L. Rahbek. Vor højtagtede Philolog Prof. Bloch ved Universitetets=Bibliotheket var ogsaa Medlem. Jndledningen til Lovene lyde saaledes: Cum omnis studiorum vis & utilitas in co ma rime cernitur, at qvæ pulchra, utilia, rebus sive publicis, sive privatis salubria didicimus, en perspicua facilique oratione cum allis communicemus; cum porro nulla magis quam scribendi exercitatione id efficiatur, at animi nostri sensus cogitataque luculenter & ornate enuneiemus; cum en denique sit latinæ linguæ ratio, at ca, ceu peculiari scientiarum idiomate, ommes utantur docti, quibuscumque demum in terris, quocunque sub are vivant; Nos quoque, at firmam dicendi scribendique facilitatom junctis viribus co melius citiusque assequamur, societatem, quam er studiorum, quibus vacabitur, nomine Philologam nuncupare fas sit, inire decrevimus, oujus is erit finis, at cogitata nostra latino idiomate tam ere, quam litteris perspicue ac eleganter enuntiare elaboremus. Selskabet havde ugentlige Møder, med Disputeer=Øvelser etc.