Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-23
Det er Publikum bekiendt af Aviserne, at denne elskværdige Dame druknede for faa Aar siden i Tiberen. Englænderinde var hun, ung, skjøn, rig, fuld af Aand, og kunde saaledes maale sig med Enhver af Roms meest udmærkede Skjønne. Den Ulykke, som bortrev hende i Ungdommens skjønneste Vaar, beskriver Literariske Blatter der Børsen Halle (6te Februar 1828) saaledes: Endnu om Aftenen for den ulykkelige Catastrophe, var denne høist interessante unge Dame, i en meget glimrende Cirkel, paa et Bal i sit iget Huus, Gienstanden for almindelig Beundring, og man sagde, at hun snart vilde høitideligholde sin Bryllupsfest, efterdi hendes Forlovede allerede var kommen til Turin og ventedes daglig i Rom. Enhver, som var om hende i denne Nat, og saae hvorledes Haab og Glæde. straalede af hendes Øine, forekom hun at staae paa den menneskelige Lykkes høieste Spidse og at være sikker mod hvilket somhelst Vanheld, Fremtiden. Men Forsynet havde besluttet det anderledes: hendes Afskedshilsen paa hiin Aften var en evig. Det var en noget stormfuld Nat, og flere Dages Regn havde bragt Tiberen til at stige; dog, da Regnen havde hørt op, foreslog Hertugen af Laval en Ridetour i Nærheden af denne Flod, og desværre blev den bifaldt. Den hele Cavalcade reed igjennem Porto del popolo langs med Veien, som fører til Tiberen. Snart kom man til Ponte Molle. Til Høire af Veien og paa den etruskiske Side af Floden fører en smal Fodstie op til et Viinbjerg. Man vilde see Alting, og uden at tage Hensyn til de Forandringer, som havde fundet Sted, siden man sidst besøgte denne Plads, skred man strax til det Vovestykke, at komme udenom Porten til hiint Viinbjerg, hvor man ret kunde oversee Vandets Guulhed og Rasen. Da Stien var smal, kunde den kun passeres af En bag den Anden; Alle stege ogsaa af, kun ikke MissBathurst. Dette var en ulykkelig Omstændighed, dog ikke i og for sig selv, men i Forbindelse med andre. Da man endelig kom til Porten af Viinbjerget, fandt man den, imod Sædvane, lukket, og maatte følgelig vende om. Stien var slibrig - Tiberbredden steil - Floden oprørt og usædvanlig høi. Miss Bathursts Hest vilde ikke frem, og da hun endelig tvang den dertil, gled den ud med Bagbenet, og i samme Øieblik styrtede Hest og Rytterske midt ned i den rasende Flod. Frygtelig var den almindelige Bestyrelse; Enhver havde mistet sin Fatning. Man siger, at der var ingen i Selskabet, som kunde svømme, undtagen hendes egen Tjener, men han var, ved et af de ulykkelige Tilfælde, som ligge udenfor den menneskelige Synskreds, og som man maa antage for en almindelig Tilskikkelse af Forsynet, strax i Begyndelsen af Reisen sendt tilbage til Rom, for at hente hendes Pelts. Vist er det, at der slet ikke blev gjort noget Forsøg paa at redde hende, og maaskee havde det ogsaa været forgiæves. To Gange viste Livet sig i den skrækkelige og ulige Kamp med Døden, to Gange var hun synlig ovenfor Vandet og tilraabte sine Venner i de sødeste, bøn ligste Toner: "Hjælp, hjælp!" J det næste Øieblik forsvandt hun, og levende blev hun aldrig siden seet eller hørt. Hendes Hest drev med Strømmen og kom iland længer nede. Næste Dag strømmede hele Rom til det ulykkelige Sted. Halvtredsindstyve Louisdorer bleve udlovede forat finde hendes Legeme, dog var der vist mange iblandt de Søgende, som ikke anstrængte sig af den uædle Grund, at fortjene denne Præmie. Romerne have Ære af de Følelser, som de viste ved denne Leilighed, at de have kundgjort, at Ungdom, Skjønhed og Ulykke gjøre et stærkere Jndtryk paa dem, end Rigers Omvæltninger. I mange Timer efterat Katastrophen var bleven bekiendt i Rom, saae jeg en Mængde Mennesker staae paa Pladsen foran Trinita de Moute, hendes forhenværende Bolig, og kau se, med den inderligste Deeltagelse, at stirre paa de tildækkede Vinduer og Dødsroen i det Huus, som eengang havde været et af de muntreste i Staden. J mange Uger var al Søgen efter Legemet forgiæves; endelig blev det dog fundet; ikke, som man havde ventet, i Nærheden af Staden, men tæt ved det Sted, hvor hun var nedstyrtet i Strømmen. Der havde Grundmuren og andre Ruiner af den forrige Pons Milvius fastholdt Liget. Forsvunden, var al Skiønhed, og Legemets Jdentitet kun kjendelig ved Ringene derpaa. Næste Morgen, tidlig bleve de jordiske Levninger overgivne tilCometrio degli Ingles, under nogle faa Venners Taarer. Der hviler hun i Fred, og faa Englændere komme til Rom, uden at besøge deres ulykkelige Landsmandindes Grav. (N. M., Støetanker. (Meddeelte af Sp.)