Jyllandsposten, 1841-01-12
Nyheds Post. Angaaende det Omqvæd, Petitionernes Ulovlighed, som den kongelige Commissarius uophørlig har ladet gjenlyde for vore Øren baade ved den roeskildske og jydske Stænderforsamling, bemærker Fædrelandet blandt Andet meget træffende: Hvorfor skulle Petitionerne i den constitutionelle Retning være ulovlige, da de jo dog kun angaae det samme, som alt igjennem Adresserne er blevet Hans Majestæt forebragt og af ham selv den Gang ingenlunde afviist som ulovligt, men henviist til Stænderforsamlingen, som det rette Organ for Folkets Ønsker, Hvorfor skulle disse Petitioner være ulovlige, da de maae og bør antages at være grundede paa oprigtig hengivenhed, saavel for Kongen som for Fædrelandet, idet de kun aande Tillid til ham og Omhu for dette? Hvorledes kunne de kaldes ulovlige, da de jo kun indeholde en Bøn, men ingenlunde noget Tvangsmiddel, rettet imod Monarchens frie Villie, hvilken man af forestaaende Begivenheder havde al Grund til at formode gunstig stemt for det Ønske, som i Danmark søger at gjøre sig gieldende, men kun paa en aldeles lovlig Vei, betegnet med en fra begge Sider lige frivillig Forening imellem Konge og Folk Commissarius svarer hertil, at det ikke er med Hensyn til de i Adresserne indeholdte Ønsker om Forandringer i Statsforfatningen, at Kongen har henviist til Stænderne, men med Hensyn til de øvrige i samme fremførte Andragender." Denne Paastand er ikke blot vilkaarlig, men den kan endog ligefrem modbevises. Naar Kongen i sit Svar paa Adressen fra Roeskilde henviser til Stænderne, saa maa det være skeet netop med Hensyn til de i Adressen yttrede Ønsker i den constitutionelle Retning; thi Adressen indeholder forresten Jntet, som kunde give Anledning til en saadan Henviisning (see Fædrelandet Nr. 7.) J sit Svar paa den møenske Adresse siger Hans Majestæt: "Gjennem Stænderinstitutionen kan Kongen lære Folkets Ønsker at kjende, og jeg skal opmærksomt veie dens Raad. Hverken her eller, saavidt vides, ved nogen anden Leilighed – omendskjøndt Svarene flere Gange indeholde en lignende Yttring - har Kongen herfra undtaget Folkets Ønsker og statsretlige Garantier, saamegen Anledning dertil Adressernes Jndhold end frembød. - Commissarius svarer endvidere, at Kongen ikke har villet tilbagevise Adresserne som lovstridige, fordi de indeholde, i Forbindelse med Hengivenhedsyttringer, meere eller mindre bestemte Ønsker om en Forandring i Forfatningen, men han har aldrig erkjendt, at det, de gik ud paa, var Noget, som kunde iværksættes, men tvertimod at slige Ønsker vare ubetimelige." Afseet fra det Vilkaarlige, der kan formodes eller vel snarere maa antages at ligge i den Forklaring, at Kongen skulde have baaret over med Udtalelsen af lovstridige Ønsker, i Betragtning af de dem ledsagende Hengivenhedsyttringer, bliver dette Svar ret mærkeligt derved, at Commissarius ikkun i sit eget Navn stempler de constitutionelle Ønsker, som lovstridige, hvorimod han ikke vover at tillægge Kongen den samme Anskuelse. Omsorgen forat undgaae dette har denne Gang endog faaet vor første Dialectiker til at tabe den logiske Traad i sin Tale. Han siger hverken mere eller mindre, end at Kongen ikke har afviist hine Ønsker, som lovstridige, omendskjøndt han erkjendte dem som uiværksættelige og ubetimelige. Men om disse sidste Egenskaber er jo her slet ikke Spørgsmaalet, og de staae jo ingen Forbindelse med Ønskernes Lovlighed eller Ulovlighed."