Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-08-13
Om Torsdagen den 2den Julii stod Rousseau og Kl. 5. om Morgenen (dette var hans sædvanlige Time at staae op) befindende sig i alle Henseender fuldkommen vel, og gjorde en Tour med sin Eleve, Kl. 7 kom han hiem igien til sit Huus, spurgde sin Kone, om Frokosten var færdig? – Nei, min Ven, svarede Madam Rousseau, ikke endnu. Nu vel da, sagde han, saa vil jeg imidlertid gaae hen i Lunden; jeg skal ikke gaae for langt bort, og kald saa paa mig, naar Du er færdig. - Mad. Rousseau kaldte; han kom; drak en Kop Caffe, og gik ud igien. - Faa Øieblikker derefter kom han tilbage, og da Klokken slog otte, sagde han til sin Kone: "Hvorfor har Du ikke betalt Klemsmedden sin Regning Fordi, svarede hun, jeg vilde vise Dig den først, for at vide, om jeg ikke skulde drage ham noget af Nei, svarede Rousseau, jeg troer, at denne Smed er en ærlig Mand, og sørg altsaa for, at han bliver betalt. - Madam Rousseau tog strax Penge, og vilde gaaet neer. Neppe var hun kommet til Trappen, førende hun horde sin Mand at give sig. Hun skyndte sig strax tilbage, og fandt ham siddende paa en Halmstoel, med et vaandefuldt Ansigt, og Haanden under Kinden. - Hvorledes er det fat min Ven, raabte hun, har Du ondt Jeg er overmaade beklemt, svarede han, og føler en heftig Koliksmerte. - Derpaa lod Madam Rousseau, som hun søgte efter noget Hiertestyrkende, og fik derved Leilighed til at bede Hr. Marqvis de Girarding. Portner at løbe op paa Gaarden, og lade dem vide, at hendes Mand befandt sig slet. Marqvisinden slap strax, alt hvad hun havde, og løb saa hastig, som hun kunde, selv derhen, og for ikke at forskrække Rousseau, lod hun, som der slet ikke var sendt Bud efter hende, og spurgde ham desaarsag gandske ligegyldig, om han og hans Kone ikke vare blevne vækkede i Nat ved den Musik, som man havde opført uden for Gaarden. - Rousseau svarede hende med et roligt Aasyn, "Madam! De kommer ikke for Musikens Skyld: jeg erkiender med Taknemmelighed Deres Godhed; men Deres Nærværelse tvinger mig kunn, og jeg udbeder mig den Naade, at De vil lade mig alene med min Kone, som jeg endnu har meget at sige. - Madam de Girardin forføiede sig strax bort. Derpaa bad Rousseau sin Kone at lukke Døren i Laas, og at komme, og sætte sig hos ham paa den samme Stol. - Du er adlydet, min Ven, sagde hans Kone."Her er jeg: hvorledes befinder Du Dig nu - : Jeg føler en Gysen i mit hele Legem, giv mig Dine Hænder, og stræb at varme mig op. . . . . . Ak, hvor er denne Varme mig angenem! Men jeg fornemmer, at min Koliksmerte tager til. Den er meget heftig. - Vil Du ikke, sagde hans Kone, tage noget at styrke Dig paa Nei, min kiere Kone, svarede han, men giør mig den Tieneste, og luk Vinduerne op, paa det jeg endnu en Gang kan være saa lykkelig, at see det Grønne . . . . . . . . O. hvor indtagende . . . . . . hvor er denne Dag klar og stille . . . . Og, o hvor stor er Naturen." Meen, min Ven, spurgde hans Kone, hvorfor siger Du alt dette, Min kiere Kone, svarede Rousseau, gandske rolig, jeg har altid bedet Gud, at jeg maatte døe, førend Du. Mine Ønsker ere bønhørte. Seer Du denne Soel, hvis smillende Blik synes at kalde mig: seer Du dette store herlige Lys . . . . . Og see Gud selv, som aabner sin faderlige Barm, og indbyder mig til at smage hans evige Fred, som jeg saa meget har ønsket. . . Min kiere Kone, vær standhaftig, græd ikke! Du har jo altid ønsket at see mig lykkelig, og jeg er nær ved at blive det . . . . . . Forlad mig ikke; thi ikke flere, end Du alene maa være tilstæde i dette Øieblik, og Du aleene skal lukke mine Øine. Min Ven, sagde hans Kone gandske rørt, min beste Ven, Du forskrækker ig . . . . Berolige Din Frygt, og tillad, at jeg giver Dig noget. Jeg haaber, det gaaer vel over igien. Nu føler jeg, svarede han, som tusinde spidse Naale i mit Bryst, der foraarsage mig de ulideligste Smerter . . . . Min kjere Kone, dersom jeg nogensinde var Dig til Plage; dersom jeg, ved at binde Dig til min Skiebne, udsatte Dig for Gienvordigheder, som Du ellers ikke have kiendt, da beder jeg dig i denne vigtige, i denne høitidelige Time om Forladelse - : Det er. mig, min Ven, sagde derpaa hans Kone, det er mig, som derimod bør bede Dig om Forladelse for alden Bekymring, som jeg saa ofte har foraarsaget Dig Ak, min gode Kone, blev han ved, hvor lyksaligt er det at døe, naar man har intet at bebreide sig. . Evige Væsen, Den Siel som jeg nu leverer Dig tilbage, er ligesaa reen, som i det Øieblik, da jeg modtog den; og lad den nu blive deelagtig i Din evige Sallighed. . . . . . Min Kone, jeg har i Hr. og Mad. de Girardin funden den ømmeste Fader og Moder: sig dem, at jeg ærer deres Dyder, og velsigner dem for alt det Gode, de have beviist mig; jeg paalægger Dig, at Du efter min Død, lader Lægerne aabne mit Legem, og at lade dem skriftlig optegne, i hvad Tilstand de finde enhver af dets Decle. Slig til Hr. og Madam de Girardin, at jeg døende udbeder mig den sidste Velgierning af dem, som er Tilladelse til at begraves i deres Hauge. Hvad Sted, de dertil vælge, er mig ligegyldigt. Jeg er gandske trøstesløs, sagde derpaa Madam Rousseau, og jeg beder Dig for al Den ømme Kierlighed, Du har havt for mig, tag dog noget ind, og lad Dig, hielpe. Nu vel da, svarede han, jeg vil føle Dig, siden Du forlanger det. . . . . Men, at jeg føler en forfærdelig Banken i mit Hoved. . . . . Det er Knibetænger, som sønderslide mig. . . . . . Væseners Væsen. . . . . . Gud..... (Her sad han lang Tid med Øinene fæstede mod Himlen) . . . . Min kiære Kone.... Lad os endnu een Gang omfavne hinanden. Hielp mig at gaae . . . . . (Han vilde rei see sig op af Stolen, men han var alt for afmægtig).... Bring mig heen til min Seng. Hans Kone kunde. neppe holde ham overende. Omsider faldt han svimlende omkring i den Seng, hvor han havde lagt. Her laae han nogle Øieblikker gandske taus. Derpaa vilde han staae opigien. Hans Kone hialp ham; han tumlede, og faldt omkuld midt i Kammeret, trækkende sin Kone overende tilligemed sig; hun sprang op, og vilde hielpe ham igien, men han var maalløs og ubevægelig. Hun skreeg høit om Hielp man kom; man slog Døren ind; man reiste Rousseau opaf Gulvet. Hans Kone gav ham hendes Haand, han trykde den, gav et Suk, og døde Kl. 11 om Formiddagen i sit 66de Aar. Efter fire og tyve Timer aabnede man hans Legem. Og Lægerne havde eensstemmigen forsikkret, at alle dets Deele vare sunde, men at han var død af Hydrocephale.