Norske Intelligenssedler, 1769-06-21
Nordske Jntelligen torer. No. 25. Onsdagen den 21. Juni 1769. Karrigheds heslige Last, oversadt af C. F. Gellerts Fabler 1ste Part P. 41. og med smaa Anmærkninger forklaret. Hunden. Hur. Phylax, som saa trolig laa Mange Nætter, for at vare Huus og Gaard fra Tyve-Skare, Bieffende i hver en Vraa. (1) Phylax, ham Lips Tullian, (Som dog dygtig stiæle kunde) Maatte vige tvende lunde, Blev af Feber grebet an, (2) Nabo-Folket kom med Drift; Gav det Raad, han skulde drikke, Om han vilde eller ikke Hassel-Olie og Gift: (3) Og omsonst en Reisende, Der sig før i andre Lande, Doctor kaldte, brød sin Pande For at hielpe dette Kree. (4) Knapt kom dette Rygte frem, Førend alle Egnens Hunde Rendte alt hvad rendes kunde Hen til denne syge Lem. (5) Vantelon hans Ven løb til, Slikkede hans hidsig Læbe, Raabte: see, hvor maa han stræbe, Hvo har tænkt paa dette Spil, (6) (1) Dette sigter til den Karriges Urolighed, da hans Frygt for at miste betager ham Søvn og Hvile om Natten, saa han i dette Fald er som en aarvaagen Hund. (2) Den Karrige og Gierrige vover det yderste imod dem, som ville disputere ham noget af det, som han allerne synes at have Ret til, og han lader sig ikke gierne overvinde, uden af fine egne Passioner. (3) Dette forklarer, baade hvor ilde lidt den Karrige er af alle fornuftige Folk, saa og hvor giern de saae ham lægges i Graven. (4) Den Karrige vil nok i Sygdoms Tid have Lægedom, men han har ej Raad til at betale retskafne Medici, lader sig derfore nøie med Qvaksalvere og slige Folk, som for en ringe Ting, kand faaes. (5) Hermed vises ret artigt, at mange holde sig til den Karrige i hans Døds Tid, haabende at profitere af det, som han i Livet har skrabet sammen, men ingen undet. (6) Pantelon maa nok her forestille de slags Hyklere, der lade ligesom andres Nød gik dem til Hierte, dog deres Hensigt er egen Fordeel. Vantelon, skre Bhylax, ja Skal jeg nu dog døe, og ilde, At jeg noget bruge vilde, Nok jeg kommen var derfra. Døer jeg arme Stymper strax, O! saa kand du frit udraabe, At det, som jeg usle Taabe, Brugte, dræbte vist Phylax. (7) Rolig vilde jeg, min Ven! Døe, om jeg kun maatte gnave For min Død og Nytte have Af de Been, jeg lagde hen. Dette giør mit Hierte Saar, At jeg forud ej fik tære. Denne Skat, jeg nu undvære Skal, og intet med mig faaer. (8) Elsker du mig og er tro, O! saa hændt mig dem ved LindeTræet skal du vist nok finde Et, et andet grov min Klo Ned i Gaardags Morgenstund, Under hine tørre Stikker; Men forvar dig, du ej slikker, Noget med tyvagtig Mund. (9) Pantelon sprang gandske brat, Bragte frem den Lækker-Bidsken: Phylax med afmægtig Smidsken, Lugter Dunsten af sin Skat. Just da Øjet brast i tu Siger han: Du maa ej røre Dette; døer jeg, skal det høre Dig til; ingenlunde nu. (10) Var mig Lykken kun saa god, Og det Skinke-Been tillige, Som jeg - - - dog jeg gad ej sige Hvor som helst jeg dette lod. Bliver jeg end frisk og for, Ved mit Liv, jeg vil dig byde, Og den beste Deel dig yde, Ja--- med samme Hunden døer. (7) Den Karrige fortryder bag efter paa de anvendte smaa Bekaastninger, særdeles naar de samme ikke bringe den forønskte Virkning. Ellers synes Autor her at alludere til dem, som forfalde under taabelige og dumdristige Læger, der hellere dræbe end føre den Syge til rette. (e) Jntet er meere smerteligt for et karrigt Gemytte, end at han skal forlade sin usle Mammon; og naar han skal lade af at leve, da vil han først giøre sig til gode. (9) Hunden, som nedgraver et Been her, et andet der, forestiller ret livagtig den nedrigste Gradaf Karrighed, som paa adskillige Stæder giemmer det samlede Gods, af en frygtsom Forsigtighed, at ifald noget blev borte, han dog kunde beholde noget, men døer han i det samme, kommer det af Uvidenhed ofte ingen til Nytte, med mindre een eller anden Hændelse lader Fremmede siden faae Deel derudi. (10) Endskiønt yderste Sygdom og nær kommende Død, hindrer den Karrige fra selv at nyde og bruge noget af sine Midler; saa er det ham dog kiært, at han kand døe i fuld Possession deraf. Og naar han hverken kand see eller høre meere, : naar han er død, da vil han giøre dermed godt imod andre, som da hverken spørge ham derom eller takke ham derfor. Alt dette er hans Ondskabs Vederlag, og han giør sig selv uværdig til den sande Fornøielse i Livet, som bestaar i inderlig Glæde, at kunde af sin Overflødighed komme den Trængende til Hielp. Den Karrige, lever fattig, han døer usel; Hans Liver en bestandig Ængstelse, og hans Død en ne overvindelig Skræk. Lærdommen. Den Gierrige end ej i Døden selv sig vender Fra Karrighedens Last. Han tvende Gange seer Paa sin Liig-Kiste; men vel tusind Gange sender Med Skræk sit Øie til sit Mammons gyldne Leer. O! tunge Byrde af forfængelige Sager, Man samler meget Gods paa Trældoms knortet Vei; Blot for at leve slet, og døe med større Blager: Fortiener dette vel Misundelse, O! Nex¬