Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-03-20
(Jndsendt.) Forfatteren af det i Skilderiet No. 2 denne Aargang indrykkede Stykke, "Om en hensigtsmæssigere Maade at hæve Skatter paa, har vistnok gjort sig fortjent ved at henvende Opmærksomheden paa en Gienstand, der, netop i vor Tidspunct, i alle Stater er af yderste Vigtighed, da det tydelig nok sees, at man ved de almindelige Skattesystemers Jndførelse er geraadet paa vildledende Afveie, der nødvendigen maa fraviges, naar ei en voldsom Explosion til Ligevægts Gjenerhvervelse skal fremkaldes. Men, mod Veien paa hvilken han søger det hensigtsmæssigere, maatte vel blive Adskilligt at indvende, og det Princip "at Skatterne - det være til Stat eller Commune – bør hvile paa Mennesket (Folkemængden) men ikke paa Jorden eller Varene" (Eiendommene, vil neppe blive antageligt. Statsborgerens Forpligtelser mod Samfundet blive vel i Almindelighed. Med sin Person – naar det gjøres fornødent – at afværge Vold paa Enkelte eller det Hele, og med sin Formue at bidrage til at dække de Bekostninger, Statsbestyrelsen nødes til at gjøre, for at sikkre Enhver i Samfundet den mueligst rolig Besiddelse og Nydelse af sin lovlige Eiendom Til sidste Øiemed er Statsbestyrelsen berettiget at kræve Skatter, men stedse under den Betingelse, at disse - som enhver Præmie der betales for en Forsikkring (Assurance) - staae i Forhold til det Forsikkrede, der her er den rene Jndtægt. Ene denne er det, hvorpaa, til Skatter Ydelse, Retfærdighed og rigtig National. Oeconomie anvise (begge af Grund, som klarlig og udførlig findes optegnede i Statsraad von Jakob klassiske Værk: Die Finanzwissen, schaft, §. 460 til 465, hvortil man, for her ei at blive for vidtløftig, maa henvise enhver Læser, der føler Jnteresse for dette Æmne. Men ved at tilraade, af Communerne eller Districtsviis at hæve Skatter efter Folkemængden, fraviges dette, upaatvivlelig eneste rigtige Grundprincip, om Skatteydelse efter den rene Indtægt og 5 Forhold til samme, uagtet Forfatteren af Stykket "Om en hensigtsmæssigere Maade at hæve Skatter paa, ved at paalægge Communerne Fordelingen af den krævede Totalsumma, igjen søger at indlede dertil. En folkerig Commune kan lettelig have og har ofte en langt ringere reen Jndtægt end dens Nabo, der er mindre folkerig, der kan altsaa af første ei kræves saa meget, som af sidste uden at træde Retfærdighedens og NationalOeconomiens Grundsætning for nær Forholdet til Skatteydelse mellem Mand og Mand er unægteligen vanskelig nok paa en tilfredsstillende Maade at kunne fastsætte, mellem Communer eller Districter bliver det endnu vanskeligere, og dog maatte det skee, naar ei grundet Klage over uforholdsmæssig Beskattelse skulde finde Sted. "Skulde nogen (siger Forfatteren) troe sig fornærmet, da appellerer han fra Repræsentanterne for sin Commune til Repræsentanterne for sit District", men om Communen selv eller endog Districtet, i Forhold til andre Communer eller Districter, fandt sig fornærmede ved, af den rene Indtægt at maatte afgive maaskee 3 Gange saameget som disse, til hvem kunde da appelleres, Man vil af disse faa Vink udentvivl indsee, at den blotte Folkemængde ikke bør bruges til Maalestok for Skatters Bestemmelse, men at denne ene kan og bør søges i den rene Jndtægt - uanseet hvorfra denne sidste har sit Udspring - og at man vist neppe feiler, ved at betragte Skatter af alle Slags som en Præmie, der ydes Statsbestyrelsen for dens Beskyttelse af lovlige Eiendomme mod alle directe og indirecte Angreb derpaa; hvorved det bliver en Selvfølge, at da Midlet maa staae i Forhold til Hensigten, maa ogsaa Præmien, der ydes, staae i Forhold til Værdien af det Forsikkrede. Dette blev tillige en ikke upassende Giendrivelse af den Macchiavellistiske Grundsætning, som Jldesindede, eller snarere Kortsynede, endnu tillade sig undertiden at yttre, "at det bør være Regjeringen ligegyldigt, enten denne eller hiin kommer i Besiddelse af Formuen og Eiendommene, naar kun disse svare Skatterne, der kræves, da Ret til at oppebære disse er betinget i Forpligtelsen at sikkre, saavidt mueligt, enhver den rolige Besiddelse og uforstyrrede Nydelse af sin lovlige Formue og Eiendom, mod ethvert - aabenbart eller underfundigt - Angreb derpaa, og denne (Ret) ifølge Sætningen seessante causa, cessat effectus" ophørte, naar Regjeringen ingen Vægt lagde paa, fra sin Side at opfylde den giensidige Forpligtelse, men erklærede sig ligegyldig ved at see en ved Flid og Anstrængelse erhvervet Formue, springe fra den godmodige - undertiden kortseende - Erhververs Hænder i den Snues, som ikke havde gjort andet derfor end med snedig Kløgt at benytte en Leilighed, som Omstændighederne tilbøde, og hvortil Veien er var bleven lukket.