Corsaren, 1842-05-13
H. C. Andersens "En Digters Bazar". 2den Artikel. J forrige Nr. udtalte vi vor Mening om dette Værk i dets Heelhed, vi skildrede de Jndtryk, det havde gjort paa os under Gjennemlæsningen. Vor Dom var saa retfærdig, men tillige saa lidet strengt retfærdig, at Mange, til liden Compliment for Hr. Andersen, have troet, at der stak Jroni derunder. Ak! den forbandede Jroni, som Folk have troet at finde bagved al vor Ros! Uden denne Tilbøielighed hos visse Folk til altid at lede efter Jroni vilde mange af vore bedste Lovtaler over Regjeringen ikke være, hvor de nu ere. Vilde man endda være consequent og ogsaa finde vor Daddel ironisk Hvor vi saa skulde dadle! Men tilbage til H. C. Andersen. Vi have omtalt hans Bog i dens Heelhed og gaae nu over til adstillige af dens Enkeltheder, der vel ere Enkeltheder i den, men hovedsagelige Gjenstande, hvad H. C. Andersen selv angaaer. Jgjennem en Række af smaae henkastede Yttringer i Bogen skimter den Følelse igjennem, at han her i Hjemmet lider Ondt bliver behandlet uretfærdigt, bliver miskjendt. Nu, hvad bliver da Andersen anseet for i Hjemmet? For en Digter, der uden stort og fremragende Talent dog leverer meget Smukt og Underholdende. Er heri Miskjendelse? Kan Andersen gjøre Fordring paa Navnet af et mægtigt Geni? Og hvad har han da leveret, der bærer Præget af dette mægtige Geni? Kun nogle faa af hans Digte kunne kaldes fuldendte. Nu vide vi vel, at Geniet ikke skal bestemmes efter Massen af hvad det producerer. Tvertimod: Oehlenschlægers "Nordens Guder" og "Aladdin" vilde have været nok til at sikkre ham uforgjængelig Ros; Christian Winther behøvede ikke at have skrevet Andet end sine Træsnit" for at blive kaldt en af Danmarks første Digtere; Glandsen fra Palludan-Müllers-Amor og Psyche" lyser endnu over hans nedgaaende Stjerne og vil lyse, saalænge det danske Sprog tales og læses. Men hvad har H. C. Andersen at stille imod disse for ikke at blive sat i 2den Rang, naar de staae i 1ste? Hvorledes skulde vi rose Oehlenschlæger, naar H. C. Andersen blev kaldt stor Vi have med Flid iblandt disse ikke nævnet Heiberg; thi mellem ham og sig trækker Andersen selv en Sammenligning. Med en vis Selvfølelse lader han Heiberg høre, at han ikke er kjendt i Tydskland, medens han (H. C. Andersen), som bekjendt, netop der tæller sine Beundrere. Hertil kan nu for det Første svares, at Heiberg ikke selv har været Probenreuter for sine Varer i Tydskland. Men for det Andet er den intensive Beundring, Heiberg nyder i sit Fædreland (og som han, selv ved sit maleriske Atlas, ikke har været istand til at ruinere), meget bedre end den extensive Beundring, Andersen har forskaffet sig i Tydskland. For det Tredie: Enten er Andersen dansk Digter, og de Danskes Bedømmelse af ham skal staae ved Magt og ikke ansees for Miskjendelse, eller han er tydsk Digter og skal være fornøiet med de Tydskes Erkjendelse. Men herved er dog tillige det at mærke, at, har H. C. Andersen erhvervet sig Tydskernes Beundring ved at stræbe efter de Danskes, saa ligger Feilen hos H. C. Andersen. For det Fjerde, er der under den tydske Literaturs og den tydske Smags nærværende Forfatning ikke noget stort smigrende for H. C. Andersen i, at han har erhvervet sig større tydsk end dansk Navn. For det Femte, hvilket egentlig skulde været sagt først, skal Andersen først bevise, at han mellem dannede Tydske er anerkjendt for Meer end Heiberg. Hvad Andersen blandt sine Værker synes at sætte meest Priis paa, er hans Eventyr, og dette har formodentlig været Hovedaarsagen til, at han i sin "Digters Bazar" har blandet flere ind, til stor Skade baade for Digteren og Bazaren. Det er nemlig smukt at digte Eventyr for Børn; mindre smukke tage disse sig strax ud, naar de trykkes og overgives til et større Publicum og ikke alle have en dybere Sandhed; men aldeles uskjønne blive de, naar de fortælles voxne Mennesker, vel at mærke, naar de ikke ere absolut nødvendige for den poetiske Tankes Form og denne ikke kunde være gjengivet langt heldigere paa en anden Maade. J saadanne Tilfælde trækker der sig noget grulig Affecteret over Eventyret, og dette bliver endnu gruligere, naar Eventyrene ere udstyrede med en saa grulig Mængde Udraabstegn, der synes at klinge ligesom de Smæk med Tungen, hvormed Barnepigen siger til den Lille: Nu skal jeg fortælle dig noget rigtig smukt! Der var engang en Mand! Og det var saadan en deilig Mand! o. s. v. Nu vil Andersen maaskee sige i sit stille Sind, og maaskee vil han saagar sige det høit: See, nu er der allerede En, der ved min Hjemkomst hilser mig med Ondt! Og hvem er det! En af disse Anonyme. - Og saa vil han troste sig ved at declamere alle disse Declamationer imod Anonymiteten, hvortil vi ere saa vante. Forf. heraf svarer hertil Noget, som længe har ligget ham paa Hjertet, og som har længe har ønsket Leilighed til at udtale: 1) Naar man udskjælder en Anonym for Noget, han har skrevet, dadler og fordømmer hans Ord, vilde man da ikke fordømme hans Ord, vilde man da ikke skjælde ham lige saa meget ud, hvis han havde nævnet sig ved Navn - 2) Pressens Ord ere som Mynt. Det Sande er Guldmynten, der selv uden Navnecisser og Præg har sin Værdi, det Usande er Papiret, som, hvis det faaer Værdi, blot faaer den for det Navns Skyld, der staaer paa. Vil man efter dette endnu tvivle om, at Anonymitet i mange Tilfælde endog bør foretrækkes for Navns Nævnelse, at den langt bedre end sidstnænte bevirker, at det Skrevne dømmes upartisk og ikke, naar det blot er Papiir, gaaer for Sølvværdi, saa tage man "Danmark, et malerisk Atlas" for sig og betænke, hvor ulige rigtigere det vilde blive vurderet, hvis Heibergs Navn ikke stod paa. Apropos det "maleriske Atlas" det have vi Noget at sige om.