Adresseavis for Børn, 1781-06-06
Endnu laae de allesammen paa deres Ansigter, da de med eet reyede sig op, og med en uefterlignelig harmonisk Røst, i de varmeste Udtryk af den høyeste Glæde, der ligesom en Strøm brusede frem i den hele Fylde af en saalig Henrykkelse, og med en af brændende Andagt flammende Styrke, der maatte henrive alt det, som har Aande, til den dybeste Tilbedelse, istemmede de en Lovsang: Hører til, I Himle, Hører til, J Sole og Stierner. Vi saae ham igien, den Ophøyede, som Cherubims Chore, og alt, hvad der lever i Himmelen, og paa Jorden, og under Jorden, ærer og tilbeder. Vi saae hans Kjerligheds Smiil til os. Hans Aasyn var Velsignelse, og hans Læber udgydede Sallighedens Fylde velgjørende ned paa os hans Børn Hører det, J Himle, hører det, J Sole og Stjerner. Vi saae ham igien, den Ophøyede."J det vi alle sang denne Lovsang; thi jeg sang ogsaa med de andre himmelske Drenge, saa foer Forløseren op til en høyere Egn. Endnu eengang vendte han sig om, og saae til os med en Mildhed. (Tieneren kommer ind.) Tjen. Den unge Hr. von Rosenknop lader formælde sin Compliment, og erkyndige sig om, hvorledes begge de unge Herrer befinde sig, samt lader spørge, om det er dem beleyligt, at tage imod en Besøgelse af ham. Ludv. O ja, stig ham, at han skal være mig særdeles velkommen. H. v. Humb. (nærmer sig hen til Sengen) Hvorledes gaaer det dig, min Søn, Ludv. O, søde Papa, siden jeg fik det Brev fra Himmelen at høre, føler jeg gandske faa Smerter. - Men maae jeg spørge Dem, søde Papa, hvorledes gaaer det min Broder, H. v. Humb. Det gaaer ham godt, min Søn, Ludv. Altsaa har han da ingen Skade faaet; ach, hvor fornøyer det mig, Ach, maatte jeg dog snart see dig, min bedste Broder Fritz, Jeg vil afbede min Ubesindighed hos ham, søde Papa, jeg vil sige ham, hvilken hellig Pligt at Lydighed imod Dem, min allerkjereste Fader, skal herefter være mig. - Ach, maae han ikke komme Avis hid til mig, at jeg kan kysse ham, føde Papa? (Hr. v. Humber holder Tørklædet for Ansigtet.) Chir. Han sover for nærværende Tid. Hr. von Rosenknop, de Forrige. H.v. Ros. (rækker Patienten sin Haand og kysser ham) Hvorledes gaaer det dig, min kjere Humber, Skal jeg beklage dig, Ludv. Ney, du skal ikke. Jeg lider taalmodig den lykkeligste Straf for en Forbrydelse, som fortjende Døden. H. v. Ros. Hvorledes det? Man har jo sagt mig, at du befinder dig vel. Ludv. Ach, jeg bedrog mine fortræffelige Forældre, jeg løy for min retskafne Lærer, og jeg forurettede en from Dreng paa en lumsk og underfundig Maade; du kjender ham nok, den ærlige Carl. Og for alle disse skammelige Forbrydelser er jeg nu - en Patient. H. v. Ros. Man har sagt mig, at du har brækket dit Been: Ludv. Denne gode Mand (seende til Chirurgen) har lykkelig sat det af. H. v. Ros. Ach Himmel. Hvad siger du Har du mistet dit Been, Ludv. Ja, Rosenknop. Jeg er (Taarerne trille ham ned af Kinderne) – jeg er en Krøbling – jeg maae herefter – om jeg skal leve gaae ved en Krykke – (Han græder høyt) Vildu vel ogsaa da skamme dig ved, at gaae med mig, H. v. Ros. Ach, Humber, hvad siger du mig, skal du blive en Krøbling? Ludv. Ja, Rosenknop, jeg er en Krøbling, jeg er en Vederstyggelighed iblandt alle Mennesker - Gud har sat mig til et Tegn, Min Stolthed havde endnu fortjent en større Ydmygelse, og min Ulydighed fortjende Døden. H. V. Ros. Tie stille, Humber, jeg er færdig at faae Ondt. Ludv. Ach, Rosenknop, dersom du vidste, hvor hæsligt mit Hjerte var. Jeg foragtede alle Mennesker. Alle mine Tanker, ja endog mine Drømme, vare Føde og Næring for min Stolthed. Jeg forestillede mig allerede som Chef foret Regiment, lod mine Soldater prygle, for Børn. læsde mit Navns Berømmelse i Aviserne - og nu er jeg – ach, en levende Vederstyggelighed. H. v. Ros. Du dræber mig, Humber, H. Seb. Vær De ikkun rolig, min Ven! De maae troe, at en høyere Ære venter efter Dem. Ludv. Ach, hvad for en Ære for en, som Gud har brændemerket? – Ach, Rosenknop, giv mig din Haand! H. v. Ros. Hvad vil du (Han rækker ham Haanden) Ludv. Vil du love mig her ved min Seng H. v. Ros. Hvad skal jeg love dig? Ludv. Du er ogsaa stolt og storagtig, min kjere Rosenknop, ja ligesaa storagtig og indbildsk, som jeg har været. Erindrer du dig ikke endnu, hvorledes du nylig brystede dig imod Snedker drengen, som arbeydede der hjemme hos eder. Du slog ham jo endog, fordi han ikke kaldte dig von Rosenknop, og jeg – og Elendige, jeg kaldte ham en grov Borger--- dog, jeg vil ikke nu nævne det beskæmmende Ord, som jeg arme Orm dengang sagde. Endog min brave Lærer foragtede jeg, ja jeg drev Spot med ham, endog da jeg sad paa den ulykkelige Gynge, H. Seb. Tal ikke derom, min Ven, jeg fortjende ved den Leylighed at foragtes. Ludv. Og nu har den Almægtige ladet mig see, hvor afmægtig jeg er; – nu skulde Snedkerdrengen ikke ville bytte med mig; – nu kan jeg Elendige – ikke engang (han græder) ikke engang gjøre mig selv en Krykke. – Ach, bedste Hr. Sebastian Er det ikke muligt, at jeg kan faae Carl i Tale, Jeg længes saa meget efter at tale med ham. Jeg vilde afbede min Fornærmelse imod ham, og jeg vil ikke holde op førend han har tilgivet mig samme. 5. Seb. Jeg skal nok sørge for, at han skal tilgive Dem, vær De kun rolig. Ludv. Ach, Rosenknop, lov mig her ved min Sygeseng – her i vor Skaber og Herres Nærværelse - Ach, havde jeg i Morges ikkun tænkt paa ham med en eneste Tanke, kun seet op til ham med et eneste Øyekast. - Men jeg forskudte Menneske saae – jeg saae i Speylet tænkde paa min tilkommende Høyhed – troede, at det skulde nu saa være, at jeg hver Morgen, skulde Avis. skulde finde min Lykke og min Sundhed igjen Men nu ligger jeg der, og er gjort til et Tegn af ham, som jeg Elendige forglemde – ach, jeg er en Vederstyggelighed for Gud og alle Mennesker. Chir. (springer op af Stolen) For alt hvad helligt er, jeg beder Dem, lig stille og vær rolig; ellers gaaer det aldrig godt. Ludv. Giv mig bare eengang endnu din Haand, Rosenknop! Naar de i Fremtiden voxer til, see dig da ikke i Speylet; men see op til Himmelen, til ham, som har gjort mig Ubesindige til en Krøbling. 5. Seb. Giv mig og Deres Haand, min Ven!