Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-11-26
For det Andet tale Philosopherne og Menneskene i Almindelighed om "Aandsevnerne", ligesom om de forbandt noget virkeligen bestemt Begreb med dette Udtryk, men spørge vi, hvormange Evner de da antage, saa finde vi, at selv Tilværelsen af Conerne hos dem ventileres og strides om. Naar vi betragte Menneskene i det store Samfund, saa bemærke vi de største Forskjelligheder i deres Forstandsevner og moralske Anlæg, eet Jndivid er godmodigt og overbærende; et andet er strængt og intollerant; Denne udmærker sig i een Green af Tænkning; Hiin i en anden, derfra fuldkommen forskjellig. Der gives Idioter, der ere fuldkommen berøvede al anden Tænkevne og Forstand, men meget vel kunne synge og spille; medens at der gives Mennesker med den største Forstand og Skarpsind i andre Henseender, der ikke vel kunne lære eller fatte en Tone. Ethvert Menneske med fund almindelig Fornuft vil deraf erholde den Overbeviisning, at den menneskelige Aand bestaaer af flere fra hinanden forskjellige Evner; at de ere tildeelte nogle Mennesker i en større og andre i en mindre Grad; men at Jngen besidder dem alle i lige Grad, eller aldeles er berøvet nogen af dem. Heraf slutter man i Almindelighed, at Aandens Evner ere flere. Men dog modsætte sig mange Metaphysikere denne Mening, og antage, at hvad vi kalde Aandens Evner kun ere forskjellige Maader, hvorpaa Sjælen kan vise sig, eller forskjellige Tilstande i Sjælen. Men hvis Evnerne ikke ere andet end forskjellige Virke maader af en udelelig Aand, hvorledes kunne vi da forklare os hine ovennævnte Kjendsgierninger, at eet Jndivid besidder stor Evne til at vise sin Aand paa een Maade, og derimod, meget liden til at yttre den paa en anden? Hvorledes kunne vi da forklare os alle hine mærkværdige Phænomener, som finde Sted i Afsindighedstilstande? Selv Cretins, der, som vi vide, næsten ikke besidde et eneste Glimt af høiere Forstand, fødes undertiden med et stort særeget Talent til at male eller til Musiken. Der gives Afsindige, hvor snart denne eller hiin Evne eller Drift viser sig i den høieste Virksomhed, medens den øvrige Forstand staaer paa det laveste Trin. At Metaphysikerne nægtede den Sandhed om Evnernes Fleerhed, der synes saa indlysende, maa have været, fordi de, istedetfor i Erfaringen og i det daglige Liv at anstille deres Undersøgelser, kun sluttede fra sig selv; thi naar vi tænke, synes rigtig nok eet tænkende og følende Princip at virke, og det er kun med stor Vanskelighed at vi opdage de Adskillelser i vore Evner, som Kiendsgierninger, Jagttagelser af Andre, fremstille os, lede os til at antage. - Phrænologien kan ikke andet end formindske og bortfjerne det Mørke, der endnu indhyller dette længe omtvistede Spørgsmaal. Hvis vi lægge Mærke til Hjernens Udvikling, og see, at Alle, der have en stor Fremstaaenhed paa den øverste Deel af Panden, besidde et udmærket Talent til at slutte og dømme rigtigen, til at forbinde Aarsag og Virkning sammen, til den høiere Philosophie, og at de, hvis Hoveder netop ere tilbagefaldende i denne Deel, ikke have Talent derfor, men endog Vanskelighed med rigtigen at forstaae og fatte hvad der nærmere berører Logiken, maa dog vel Enhver fatte og indsee, at en særegen Aandsevne er forbunden med denne Deel af Hjernen, og vi kunne da ved Hjelp af Jagttagelser lære dens Væsen at kjende Hvis vi fortsætte vore Undersøgelser, og bemærke en Sidedeel af Hjernen (for Vittighed f. Ex.) meget stor, og Jndividet, der har den saa, udmærket sig ved vittige og lunefulde Jndfald, medens, naar der derimod er en Huulhed tilstede, Jndividet ikke har den mindste Sands for Vittighedsværker eller gode Jndfald, saa have vi igjen Data til at antage en anden Aandsevne, og see os istand tilat bestemme dens Functioner. Hvis vi nu efter flere udstrakte Jagttagelser endnu finde andre Evner blandt de moralske, f. C. Retsfølelse, Godmodighed, Ærbødighedsfølelse, ligeledes at være samtidige med særskilte Dele af Hjernen, og yttrende en Virksomhed i Forhold til Organer nes Størrelse, vil Tilværelsen af disse Evner og Følelser, som særegne, adskilte og uafhængige, være bestemt og vis! Og finde vi nu ogsaa, at ved en indre Virksomhed i et Organ en Tilbøielighed, Følelse eller Forstandsevne, dermed forbunden, vækkes til Yttring, saa ville de Vanskeligheder, der ellers ligge i Veien for Forklaringen af en fremstikkende Evne eller Drift i Afsind, forsvinde. (Saasom Organet for Tone sands hos en Cretin; eller mechanisk Kunstsands, Ødelæggelsesdrift o. s. v.) Denne Fleerhed af Evner, som Phrænologien saaledes lærer, er fuldkommen overeensstemmende med Talebrug og almindelig Fornufttro, og Jntet synes mere naturligt, end at disse Evner, ligesom det er Tilfældet med de fem bekiendte Sandser, have særskilte Organer. Det er derfor kun de reen speculative Philosopher, der deri kunne øine noget Ugrundet og Usandt, og deres Jndvendinger derimod vilde rimeligviis og forsvinde, naar de blot vilde skjænke Prænologien den Opmærksomhed, som den, i Forhold til sin Vigtighed, har Grund til at gjøre Krav paa. Den tredie Fordeel, som Phrænologien har fremfor andre philosophiske Systemer, oprinder, af de svage Forhold, hvori de metaphysiske Systemer om Aandens Philosophie staae til Menneskenes virkelige Anlæg og Talenter, og deres deraf følgende saare indskrænkede Nytte: man har fra de ældste Tider derover med Rette klaget. Prænologiens Grundsætninger derimod ere istand til at forklare os alle de forskjellige Følelser og intellectuelle Evner hos forskjellige Jndivider, og dette ikke ved en vilkaarlig Brug af Ord, eller ved en Opfindelse af Evner, afpasset til hvert Tilfælde, men ved en streng Anvendelse af bestemte prænologiske Principer, der ere blevne forkyndte at være væsentlige Dele af Videnskaben. Medens at den ene Metaphysiker antager visse Evner, forkaster en anden dem, ingen Enighed, ingen Overeensstemmelse, derimod forstaae alle Prænologer hinanden og maae være enige med hinanden, da det er Erfaringen og Kiendsgierninger, der styre deres Videnskab. Vi kunde gjennemgaae, hvorledes Metaphysikerne enten aldeles ikke tale om, eller, forkaste Evner og Tilbøieligheder, som den blotte Beskuelse af hvad der gaaer for sig i Verden maa lede hen til at antage; men dette vilde føre os for vidt; de, som ere indviede i Metaphysiken, ville ikke kunne benægte os dette. Kun maae vi endnu i denne Henseende berøre, hvor lidet de metaphysiske Systemer, med Hensyn til Forstandsevnerne, ere istand til at forklare os det daglige Livs Phænomener. De inddeele de intellectuelle Evner i Opfatning, Hukommelse, Jndbildningskraft og dømmekraft; enhver af disse antagne Evner omtales af dem paa en ganske almindelig Maade, og paa denne Maade ledes man da til at troe, at den, der besidder en udmærket Grad af Opfatningsevne i een Henseende, ogsaa besidder den i andre Henseender; eller at den, der godt kan erindre een Green af Kundskaber, een Klasse af Sager, og skulde have en lige saa stor Erindringsevne i enhver anden. Men hvor modstridende al Erfaring og Kiendsgierninger ere ikke disse fra Metaphysikernes Præmisser nødvendigen flydende Slutninger, En har jo en udmærket Evne til at opfatte Farver, en Anden til at opfatte Toner, en Tredie har en ypperlig Hukommelse for alle mathematiske Gjenstande, og kan ikke erindre det Mindste af Naturhistorien eller lære et eneste lille Digt udenad; en Fjerde udmærket sig fortrinligen i en eller anden Videnskab, uden dog at besidde nogensomhelst høiere philosophisk Dømmekraft o. s. v. Metaphysikernes Grundsætninger ere med deres almindelige Evner, Opfatning, Hukommelse o. s. v. paa ingen Maade istand til at forklare os dette; medens at Phrænologen paa det fuldkomneste og meest fyldestgjørende gjør det. Det er ved Jagttagelser fundet, at Evnen til at opfatte Toner er forbunden med en vis Deel af Hjernen, og at, dersom denne Deel er stor hos et Jndivid, vil han besidde en udmærket Lethed i at opfatte og erindre Toner. Dette er imidlertid en særskilt Evne, og dens Tilstedeværelse i en høi Grad berettiger os ikke til at slutte, at Jndividet besidder ligesaa stor Opfatning og Hukommelse i Henseende til andre. Tvertimod, hvis hos et andet Jndivid den Deel af Hjernen, der er bleven opdaget for at være Organet for Causalitet er meget udviklet, og dersom "Tone sandsen" er liden, vil han udmærke sig ved sund Hukommelse og dømmekraft i Henseende til Gjenstande, hvortil der hører abstract Tænkning, men være fuldkommen ude af Stand til at opfatte og erindre en eneste Tone. For det Fjerde, om vi endog vilde tilstaae, at det er lykkets Metaphysikerne at analysere Aandsevnerne paa en fyldestgiørende Maade, og at de have givet os et correct System om den menneskelige Aands Philosophie, saa maa dog bemærkes, at Evnerne ere tilstede i forskjellig Grad og forskjellige Forhold hos forskjellige Personer; at hine Philosopher ikke have udviklet Virkningen af saadanne Forskjelligheder, paa Individernes Anlæg og Talenter, og at den practiske Anvendelse og Nytte deraf fuldkommen fattes. Dersom Methaphysiken skal være af nogensomhelst Frugter, saa maa just denne practiske Nytte ventes og fordres. Chemien vilde kun være af liden practisk Nytte, hvis den blot gjorde sine Docentere istand til at holde smukke og aandrige Forelæsninger over Naturens Clementarstoffer, men ikke istand til at forene disse saaledes, at velgjørende practiske Resultater deraf fløde, og dog er dette netop Metaphysikens nuværende Tilstand. Dens Tilhængere gjøre ikke Fordring paa mere end at have udpeget Aandens Elementarprinciper, og nogle af dens Love, og lade os Virkningerne af deres Forbindelser fuldkommen uforklarede. Resultatet af Forskjellighederne i Forbindelserne er imidlertid at gjøre et Jndivid skikket til eet Hverv og uduligt til et andet, og derfor kan en Aandsphilosophie ikke vorde practisk nyttig, før den giver os Midler ihænde til at skaffe os de bestemte Grader at kjende, i hvilke de oprindelige Evner hos hvert særskilt Jndivid ere forenede. Hvis Forældre f. Ex. kunde forskaffe sig rigtige Anskuelser over den relative Styrke af de forskjellige Aandsevner hos deres Børn, vilde de efter fornuftige Gisninger kunne slutte sig til det, hvortil disse havde Kald; de vilde kunne skjelne, i hvad Retning deres naturlige Styrke og Svaghed laae, og kunde benytte sig saaledes af Evnerne, at de udviklede det ene Sæt, og gave slip paa at vække det andet. Det er aabenlyst, at dersom Videnskaben om Aandsevnerne var ligesaa fuldkommen som Chemien eller Physiken, vilde Samfundet nu høste Nytte af dens Dyrkelse, og dersom, hvad selv Metaphysikeren, maa tilstaae og som enhver Anden maa indsee, dette endnu, efter saa megen Anstrængelse, som derpaa er anvendt, er saa langt fra at være Tilfældet, bør vi dog idetmindste lytte til et System, der giver os Haab om at opklare disse mørke Udsigter! Phrænologien lover os heri de største Forventninger. De, som antage den for sand, paastaae ikke alene, at særegne Aandsevner af Naturen ere forbundne med særegne Dele i Hjernen; men og, at den medfødte Kraft i hver oprindelig Tilbøielighed og ethvert Talent staaer i nøieste Forhold til Organets Størrelse; og, hvis dette er Tilfældet, maa ved Opmærksomhed paa den relative Størrelse i de forskjellige Hjernedele hos ethvert Jndivid den naturlige Kraft i hans forskjellige Aandsevne og paa en correct og philosophisk Maade kunne opdages. Naar f. Ex. Organerne for Jdealitet, Lyst til det Vibunderlige og Haab hos En befindes at være store, og derimod de for Forsigtighed og høiere Eftertanke smaae, bemærkes hans Anlæg at være Munterhed og Livlighed, men hans Forstandskræfter overfladiske og indskrænkede; hvis derimod Organerne for Forsigtighed, Retsfølelse, Fasthed og den høiere Eftertanke bemærkes at være store, vil Individet befindes at være alvorligt, forsigtigt, kløgtigt. Med Kundskaber af denne Art vil man med det største Haab om Fremgang kunne opdrage sine Børn til det, hvortil disse fortrinligen have Kald, og hvori de ville kunne gjøre meest Lykke.