Berlingske Tidende, 1835-01-27
Om Spanien. Don Emil O'Donnel, forhen Oberst-Lieutenant ved den Kongelige Spanske Garde, har i Paris udgivet et Skrivt, hvori der findes flere høist deeltagelige Oplysninger over den nuværende Spanske Revolution. Vi troe derfor heraf at burde meddele vore Læsere følgende Steder, som handle om nogle af Partiførerne, saavel paa den ene, som paa den anden Side og og Begyndelsen til Jnsurrections-Krigen paa den Portugisiske Grændse. "Den Thomas Zumalacarregni, født i Guispuscon, var siden 1824 Oberst-Lieutenant med Obersts Rang. Man gav han et Linieregiment og siden et let Jnfanteri-Regiment at commendere, da han besidder stor Jndsigt i disse sidste Troppers Taktik. Han befandt sig som Oberst i Spidsen for himt Regimenda Begivenhederne i la Grania forefaldt. Man fratog han hans Commando og satte ham paa halv Sold; hans Forbrydelse var i Aarene 1820, 1822 og 1823 at have commanderet Tropper mod de Constitutionelle. Quesada, Jnfanteriets General Jnspecteur, til hvem han beklagede sig, sagde ham: han kunne ikke undgaae at fjerne ham, som fordægtig fra Tjenesten. Mar megen Aandsfatning bemærkede Jumalacarregui ham, hver forunderligt det var, at han, Quesada, under hvem hur havde fægtet i Navarra mod de Constitutionelle, nu beser Dronningens Tiltro, og berøvede hans forrige Undergivne deres Ansættelse. Men Quesada lukkede Døren for ham, og hævnede sig ved ikke at sætte ham paa halv Sold, men ganske paa Pension, hvoraf det var umuligt at ernære en Familie. Zumalecarregui meddeelte nogle af sine Venner sit Forehavende, strax efter Kong Ferdinands Død at gaae til Navarra og proclamere Carl V, i hvilket Øjemed de ogsaa skulde tage deres Afskeed og bosætte sig i dine Egne. J Pamplona førte han et meget ingetogent og forsigtigt Liv, men befalingerne vare givne, og Royalist-Volomairerne stode beredte ved Kong Ferdinands Død at gribe til Vaaben. Saaledes skete det, og Quesada befandt sig ligeoverfor sin forrige Officeer. – Quesada var i Aaret 1822 Gouverneur i Santander. Jndvillet i en Contrebaand Proces og en Tid lang fængstet, stygtede han fra Vittoria til Frankerig som foregiven Royalist, og indgjed saa stor Tillid, at man anbetroede ham flere for de Spanske Emigranter bestemte Summer, hvilke han fornøiet fortærte med Comtoir-Paapasserinden i et Cafferhuus. Da han ingen flere Penge havde, gik har til Bayonne, og fik af Egnia befaling over Royalist-Armeen, i Navarra. Dengang lod han alle Constitutionelle, som nu alle Royalister skydes. – De insurgerte Provindser udnævnte en Provindsial-Forsamling, for i Carl l's Navn at føre Regjeringen, med Hertugen af Granada, Grande af Spanien, i Spidsen. Medens dette foregik, søgte Don Carlos forgjeves at begynde samme Foretagende paa den Portugisiske Grændse. Den 4de October var Cordova, den Spanske Gesandt, afreist fra Lissabon til Santarem, og havde opfordret Don Carlos i Dronning Christines Navn til at anerkjende hendes Datters Tronfølge, Jnfanten spurgte ham kun, om han var hengivet hans Kongelige Rettigheder eller hans Nieces Jnteresser; og da Cordova svarede: han tjente Jsabelle Il's Ret, saa endte Don Carlos med de Ord: Jeg har intet at sige dig; men vær overbeviist om, at jeg vil vide med uafbrudt Eftertryk at gjøre mine Rettigheder gieldende af Den følgende Morgen (den 5te October) besteeg Den Carlos sin Hest og begav sig uden Følge til Marvar paa Grændsen; men hans Forventning, at Tropperne vilde erklære sig for ham, blev skuffet. Han sendte et Budskab til Rodil, ser Mile derfra; denne General vægrede sig ikke alene ved at erkjende ham, men erklærede endog, at han vilde tage ham til Fange, hvis han betraadte den Spanske Grund. Endnu meer. Rodil gav 200 Fæstnings Slaver (presidiarios) deres Frihed, under den Betingelse, at de skulde udføre et Anslag mod Jnfantens Person, og denne var upaatvivlelig faldet i deres Hænder, hvis ikke en Portugisisk Officeer, ved Navn Correa, havde i Tide underrettet ham om denne Fornærmelse mod den Portugisiske Grændse. Don Carlos flygtede til Miranda. Han havde ingen Penge og den største Deel af hans Gemalindes Diamanter vare borttagne af Don Pedros Tropper ved deres Jndrykkelse i Lissabon Don Pedros Flaade gjorde en Jndskibning for farlig; Don Mi quel lod sig forskrække af Dronning Christines Trudster; Forholdsreglerne paa Grændsen fra Spaniens Side vare saa strengt, at man, straffede, som fordægtig for Emigration, Enhver med Døden, som man, uden at han kunde bevise hvorfor, opsnappede en Miil fra Grændsen. – De Spanske Tropper faldt ofte ind over Grændsen, og flere Emigranter bleve et Offer for den Under saadanne Omstændigheder kunde Don Carlos aldrig sammenbringe meer end 800 Mand og 100 Heste for største Deelen Officerer og Garde-Soldater. Han fik den Efterretning, at 8000 Tilhængere af ham rykkede hid fra Gallizien; han ilede derfor til Villareal paa Grændsen, men erfarede snart, at denne Løgn var udspredt, for at levere ham i Hænderne paa de spanske Tropper, som tredie Gang havde overskredet Grændsen. Han begav sig til Lamego og strax efter til Visen, og afsendte nogle Officerer til Ravarra, for endelig at sætte sig i Forbindelse med Jnsurgenterne, om hvilke han ingen Efterretning havde. De kom lykkelig gjennem den Christinske Armee til deres Bestemmelsested. Don Carlos optog alle angranter, der kom til ham, hjerteligt. Hvad siger man om mig i Spanien, spurgte han en Garder-Officer, som kom derfra. Stre, svarede denne, uden Overlæg, Christinerne paastaae, at Deres Majestæt ikke har Med til, og at De ikke vil vove, at angribe dem. Jeg skal overbevise dem om det Modsatte, svarede Don Carlos, naar jeg blot har en tredie Deel af deres Magt. – Tanken om en uundgaaelig Virksomhed lod ham ingen No. Han forsøgte fra Guarda (for Mile fra Grændsen, endnu engang at nærme sig Rodils Forposter. Jeg frygter ikke Døden, sagde han, og kan jeg forhindre Udgydelsen af spanske Blod, da vil jeg være dette Forsøg Tak skyldig. Don Carlos's Gemalinde blev med Børnene i Gaarda. Den Carlos, ledsaget af halvtredsindstyve Officerer, nærmede sig de spanske Tropper i ringe Afstand, hvilke nogle Officerer underrettede om, at Carl V var der, og indbød dem til at anerkjende ham. Tropperne syntes forlegne og forbleve ubevægelige; endelig, formodentlig efter deres Officeerers Anstiftelse, afførede de en Ladning paa Carlisterne, og hele Rodils Armee satte sig i Bevægelse. Den Carlos gik dette meget nær. Nu veln, sagde han, har jeg ikke dømt rigtigt? Men jeg vil ikke gaae bort, førend jeg har seet disse Mennesker skyde paa deres Konge. Det kostede ogsaa virkelig megen Umage, at bevæge ham til at bortfjerne sig. Den Car løs rykkede tilbage til Almeida, forfulgt af Rodil, og da han frygtede Forræderi, steg han paa ny til Hest, og lod sine Officerer dække Følget, medens han, med otte Officerer, tog Vejen til Guarda. Han var næppe marscheret en Fjerdinge rej, førend han med den bemærkning, at Fjenden maatte have afskaaret denne Vei og trods de Modbemærkninger, man gjorde ham, dreiede sin Hest fød paa en Sidevei, som han hele Natten vedblev at følge. Kl. 8 om Morgenen ankom han i Gaarda, hvor han erfarede, at Spanierne virkelig havde havt et Desitsbesat paa den Vej, han først havde indslaaet. Rodil var allerede atter i Nærheden. Den Carlos's Gemalinde brød først op Don Carlos fulgte med 80 Cavallerie Officerer, Jnfanteriet skulde bedække hans Bagage; men snart blev intet andet Middel tilbage, for at redde Sølvtøiet og nogle andre Stykker af Værd, end at lade dem bære af Soldaterne. Den største Deel af Bagagen faldt i Frandens Hænder, som nogle Mile lang forfulgte Bagtroppen. Var det Forræderie, som havde givet Don Carlos det Raad, paa en saa uklog Maade at nærme sig Grændsen, (Fortsættes.)