Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-03-27
Da Capt. Brecher forlod denne Øegruppe seilede han til de saakaldte lave Øer og besøgte mange af dem, hvor mangehaande forskiellige Ting viste sig for Øiet: eet Sted faae man en Neger med Uldhaar, et andet Sted et Menneske med blondt Haar, saa at han saae ud som en Europæer; paa nogle Øer vare Beboerne sorte, undertiden gik de ganske nogne, paa andre bare de en Straahat og en Straaekappe; paa een Øe havde Mandfolkene en kjæmpemæssig Væxt og krusede Haar; paa en anden saae man et Menneske, som havde et Sviin og en Hane indskaaret paa Brystet. Endelig traf Englænderne paa en Øe 40 Mennesker, som vare fordrevne dertil fra Tabiti af en Storm; de vare alle Christne havde Bibler og Palmebøger i det Tahetiske Sprog, og Skrivematerialier. - Seilladsen gik nu til den store Øe Cahiti, hvor Engelske Missionaire have indført Christendommen; paa Touren dertil kom de til en Øe, hvor de traf paa nogle dovne og hæslige Mennesker, med flade Næser, dumme dybtliggende Øine, tykke Læber, store Munde og Haaret fuldt af Ureenlighed og Utøi; de vare over Middelstørrelse, men gik noget nedbøiede; de havde stærke Knokler men slappe Muskler; deres Fruentimmer vare endnu hæsligere. Mændene stode i Skyggen og lænede sig op til deres Ko kos ræer, men Fruentimmerne arbeidede som Slavinder i den brændende Solhede. Børnene væltede sig omkring paa Jorden og jagede Fluerne bort, som bedækkede deres Legemer og giorde dem ganske ukiendelige. Capt. Bechey blev ført til til Høvdingen, som var større og stærkere end de andre, han modtog ham venlig og gav Tilladelse til at fælde Træer, men Beboerne vare ikke at formaae til at være behielpelige derved. Man gravede Brønde af to Alens Dybde, og stødte strax paa Koralgrunden. Man erfarede at Beboerne vare nyelig blevne afvente med at spise Menneskekiød, og Høvdingen fortalte endnu med græsselige Gebærder, hvor fortreffeligt dette Kiød smager, især af Fruentimmer. De spise endnu raat Kiød, især Fiske, som man tager dem op af Vandet. Fruentimmerne behandles meget haardt; Englænderne saae en Mand med tre stærke Slag med den knyttede Næve at slaae sin Kone ned til Jorden, fordi hun hemmelig havde stukket en Pandanus Nød til sig. En Missionair søgte at omvende disse Mennesker til Christendommen, Acker de høilig trænge. Hidindtil have de havt Afgudsbilleder af Træe, hvorpaa de hængte en Haarlok, eller Laaret af en dræbt Fiende, og satte dem op i Træerne; de bade til disse billeder saalænge til deres Bønner bleve bønhørte, bleve de det ikke, saa kastede de billederne bort og valgte andre i deres Sted. Englænderne besogte i disse Farvande 32 Øer, men hvoraf kun de 12 vare beboede, og som ikke synes at have over 3000 Jndvaanere; de synes alle at have den samme Afgudsdyrkelse og det samme Sprog. Capt. Beechey giør den bemærkning, at Beboerne paa de Øer, som ere fremkomne af Havet ved Vulkaner, ere større og smukkere end paa de Øer, som ere byggede af Koraller, da hine ere mere frugtbare; disse Koraløer vare endog fulde af levende Koraldyr, (hvor forunderligt dog at Dyr skulle bygge Land for Mennesker. Man formoder dog nu at disse Dyr bygge just ikke lige og fra Havbunden; men begynde at bygge paa vulkanske Klipper 5 til 600 Fod under Havets Overflade.)De Øer, paa hvilke ingen Mennesker opholde sig, ere beboede af Søefugle. Endelig naaede Englænderne den 15de Marts til den store Øe Otaheiti. Sædet for Sydpolynesiens Cultur og den der nyelig indførte Christendom; Capt. Beechey opholdt sig i Havnen der i 40 Dage og samlede mange interessante Efteretninger. Han dømmer ligesom Captain Kotzebue. at deres Christendom ikke er andet end en forandret Overtroe, ogsaa dadler han Missionairerne for at de forbyde selv de uskyldige Forlystelser, som har til Følge, at Jndvaanerne nu overlade sig til en tog Ladhed. – Den Franske Søecap tain Dumont d'Urville, som ogsaa nyelig har været paa Otaheiti, stemmer ganske med Beechey og bebreider Missionairerne, at de holde de nysomvendte til overdreven Andagtsøvelser, og forsømme at give dem Smag for en nyttig Vindskibelighed (dette forstaae de Mæhriske Brødre langt bedre; det er forunderligt at de Christne ere saa tilbøielige til at sætte saa megen Priis paa denne Beden og Syngen, lige imod Jesu Christi tydelige Anviisning, som giør den indvortes Omvendelse og Kamp med sine Tilbøieligheder til Hovedsagen ved sin Lære; men naar Sværmerie eller Hyklerie betager Menneskenes Siæle, saa blive selv Jesu Formaninger overhørte). Det er mærkeligt at Capt. Bechey misbilliger Missionairernes Fremgangsmaade uagtet de ere Englændere. Da han var paa Øen var et Barn paa 6 til 7 Aar, Pomare den 3die Thronarvingen; men hans Tante Pomara Wahina regierede i hans Sted. Denne christelige Regentinde havde ladet et Engelsk Skib udplyndre; der er en Engelsk Consul paa Øen, han forlangte Erstatning for dette Attentat men kunde ikke erholde den indtil Capt. Bechey ankom og truede med sine Kanoner; det gaaer saaledes paa Otabeitisom saamange Steder i Christenheden; man forvandler Christendommen til en Ceremonie for at komme i Himmelen paa en nem Maade; men at erhverve sig Guds Naade ved at leve efter Jesu Lære, dertil kan man ikke beqvemme sig.