Corsaren, 1843-03-24
Hvorledes det gik til, at det opdagedes, at den franske Skribent Courier (1820) taler om Justitsraad Friedrichsen m. M. En af de Franskmænd, der opholde sig her i i Byen, er en Bekjendt af mig, og besøger mig undertiden. Forleden kom han op til mig, yderst fornøiet og glad, bad om en Cigar og satte sig til at ryge den, medens hele hans Væsen udtrykte den lykkeligste Sindsstemning. "Hvad er De saa lykkelig over?" spurgte jeg, efter i nogen Tid at have betragtet ham taus. - "Det veed jeg ikke," svarede han.- "Aa, gjor nu ikke Nar af mig, veed De ikke selv, hvorfor Deer glad?"- "Nei, i Grunden veed jeg det ikke. Jeg var oppe paa en Restauration, og der sadt endeel Danske og vare saa ivrige, disputerede saa hæftig, gesticulerede, raabte og bleve uenige, og nu slaaes de formodenlig. Jeg, der ikke forstod dem, arrangerede mig paa det Bedste, jeg sagde til mig selv: Det er en Pantomime, hvad gaaer det Dig an, at det ikke er et sædvanligt Theater, nyd, hvad der bydes Dig, naar vil Du igjen høre Danske tale høit paa en Restaunration. Jeg saae nu paa det Hele, som paa en Forestilling hos Prices, og, da jeg ikke længere kunde holde min Latter tilbage, styndte jeg mig bort. Nu er jeg i et Perle-Humeur; men har jeg ikke Ret, naar jeg siger, at jeg i Grunden ikke kjender Anledningen dertil? De eneste Ord, jeg forstod, vare: Dansk Ret, Rettergang, Retstilstand, som hvert Øieblik bleve gjentagne. Hvorledes forholder det sig med den danske Retstilstand? Det skal De forklare mig. Maaskee kan jeg komme til at lee mere." Jeg blev lang i Ansigtet ved disse sidste Ord. J mit Hjerte tænkte jeg: Du skulde snarere komme til at græde; men det vogtede jeg mig vel for at sige. Man maa nemlig vide, at, stjøndt jeg gjerne vilde raabe mig et Tilfælde til for at gjøre alle Landsmænd opmærksomme paa de Feil og Sletheder, vi have i Landet, saa er jeg dog yderst stikken paa vort Land ligeoverfor Fremmede, jeg kan ikke taale, at der fortælles dem det Allermindste, der kunde vække en mindre gunstig Mening hos dem om Danmark. Flere Gange har jeg havt min Nod med den her omtalte Franskmand, naar nemlig Andre, upatrioske Mennesker, have fortalt ham Et eller Andet, og han da stadefro er kommen til mig - hvis svage Side i denne Retning han kun altfor godt har opdaget - for at faae "nøiere Oplysninger". Saaledes kom han engang, medens Stænderne vare samlede, til mig og sagde: "Naa, J skulle nok have Stændercomiteer her. Jeg gratulerer. Jeg kjender ikke Andet til dem, end at Preussen ogsaa har dem; men det er nok, jeg gratulerer." Og saa lo han saa ondskabsfuldt. Jeg svarede ham blot: "Det er lumpent! Det er lumpent af Dem, min Herre, at tale saaledes. De spiser dansk Brød, De burde have Respect for de danske Stændercomiteer." En anden Gang havde En fortalt ham Noget om Statsgjældsafbetalingsselskabet, strax kom han til mig for at gjøre Nar deraf. Men jeg sagde: "Min Herre! I Danmark gaae Folk og Fyrste Haand i Haand og elske hinanden. Denne Kjærlighed, min Herre, er et Særkjende, et rørende Særkjende, faa andre Folk have den saa rørende. Kjærligheden, min Herre, kan fare vild; men man bør aldrig spotte den. J Frankrig, min Herre, hæver Folket sin Haand imod Fyrstens dyrebare Liv og Lemmer, i Danmark, min Herre, hvor Folket elsker sin Fyrste, stikker det Haanden i Lommen og giver med Fornøielse 1 Mk. til at betale hans eller Statens Gjæld." Efter at jeg paa saadan Maade havde stræbt at forsvare vort Lands gode Navn og Rygte i mangehaande Tilfælde, kan man nok tænke sig, hvor ubehageligt det var mig, at han havde hort Noget om Retstilstanden, især hvis han skulde have hort den forfærdelige Historie derude, som vilde vise ham, hvad der i Landet kan skee*). Jeg tabte et Bieblik Contenancen og vidste ikke, hvad jeg skulde svare ham. Han mærkede min Forlegenhed og forøgede den ved allehaande spottende Ord. Tilsidst udbrod jeg: "Min Herre! Et Land kan være ypperlig regeret, Fyrste og Undersaatter kunne elste hinanden paa det varme5) Efter at dette er overgivet til Trykken, læse vi en Art Forsvar for Justitsraad Friedrichsen i " Berlingste Tidende". Vi have dertil at bemærke, at det i heldigste Fald kun kan forsvare Justitsraad Friedrichsen og ikke Retstilstanden, og at "Fædrelandetss Referat, selv om det er aldeles falsk i nærværende Tilfælde, dog indeholder den Sandhed: Saaledes kan det gaae til her. Redactionens Anm. ste, Handel og Jndustri kunne blomstre, kort sagt: Folket kan være lykkeligt, uagtet der gives Et og Andet i Landet, som kunde være bedre. Jeg tilstaaer, at vor Retsforfatning kunde være noget bedre garanteret; men, som et af vore Blade - kjender De "Dagen" –"Nei". Nu, som et af vore agtværdigste Blade siger: der er yderst sjelden Fare for, at der vil opstaaer Ulemper deraf, og jeg tilføier, at jeg fra den sikkreste Kilde veed, at man kan nære det sikkre Haab, at der paa høiere Steder er blevet tænk herpaa, og at en Forandring vil blive tagen under den omhyggeligste Overveielse." Men derfor kuiber det vel ogsaa endnu for Pressen? De maae vel vente, indtil den omhyggelige Overveielse er tilende . . . om Forladelse, jeg skulde da først sige: begyndt." "Nei, nei, min Herre! Pressen kan i den Henseende ikke klage. Seer De." vedblev jeg med en Jvrighed, hvorved jeg uvilkaarlig kom til at ligne mig selv med Konen, der nylig for Retten i Paris forsvarede sin Mand, fordi han havde kastet hende ud af Vinduet -"seer De, i de fleste Tilfælde slipper Forfatteren med en Mulct, hvis Beløb han altid kan skrabe sammen i de Var Aar, Processen varer." "Var Aar?" udbrod Franskmanden. "Ja, længere vare Pressesager sjelden." Her udbrød Franskmanden i en voldsom, vedholdende Latter. Men hvoraf leer De?" Franskmanden vedblev at lee, medens han convulsivisk udstønnede: "Par Aars, "Par Aar" Endelig lagde Anfaldet sig, og jeg gjentog mit Sporgsmaal. "For Fanden" raabte han og brast paanyi Latter, Hjeg kom til at tænke paa, hvad et Barn vilde sige, naar det i Dag var uartig og man om to Maaneder kom med Riset og sagde: Husker Du? Idag for to Maaneder siden var Du uartig. "Hør nu, min Hr. Franskmand," sagde jeg i en uvenlig Tone- thi jeg begyndte at tabe Taalmodigheden - Hjeg har gjort Dem opmærksom paa, at der kan blive truffet mange Forbedringer i alle disse Sager. Lad det vare ti, tyve i Aar for Ex.; nu, lad os da see, hvorledes det for en Snees Aar siden saae ud i Deres eget Frankrig. Jeg husker at have læst Noget hos Courier derom. Bi lidt, saa skal jeg see efter." Dermed gav jeg mig til at lede efter Bogen og derefter gjennemsøge den, medens jeg hemmelig ængstedes for, at Franskmanden dog skulde i have hort Noget og Bartholin Lunds og de to andre Valdbyeres Behandling i Arresten. Man domme da om mine Følelser, medens jeg for Franskmanden oplæste følgende Sted. Det findes i Paul Louis Couriers "Lettres au redacteur du Censeurs (1819-20, lettre premiere, og er i temmelig ordret Oversættelse saaledes lydende: . . . .. De beklager os Landboere, og De har Ret, naar De mener, at vor Skjæbne kunde være bedre. Vi ere afhængige af en Birkedommer eller en Volitimester, som let kommer i ondt Humeur. Arrest og Domfældelse ere Ting, der ikke ere at spoge med. Men husk vel paa, kjære Herre, at der har været Tider, for i en fem, sex hundrede Aar siden, da man dræbte os for fem Pariser-Sous. Det var dengang Lov. En Adelsmand, som havde dræbt en Bonde, behovede kun at kaste fem Sous paa den Dræbtes Grav. Men de liberale Love udoves vanskelig i deres fulde Udstrækning, og saaledes skete det, at man fordetmeste dræbte i os for slet Intet. Nu derimod koster det Politimesteren 71, Sons alene til Papiir for at arrestere os, og, naar han har dømt os, kunne vi appellere til Overretterne og, hvis vi have Lyst, ganske rolig i vort Fængsel slaae Lid til deres Retfærdighed. Synes Dem nu, kjære Herre, at vi Jntet have vundet i de foreløbne i fem, sex hundrede Aar? Dengang vare vi salgbare, hængbare, dræbbare efter Godtbefindende; for nærværende Tid ere vi kun fængslingsbare. De vil sige: Er det nok, at være kommen hertil? - Taalmodighed, kjære Herre, Endnu fem, ser hundrede Aar, og vi ville kunne talet til Birkedommeren, ganske som jeg nu taler til Dem; vi ville kunne kræve ham, hvis han stylder os Penge, og vi ville kunne beklage os, hvis han tager Penge fra os, enten i ulovlige Sportler eller paa anden Maade - og Alt dette uden at risikere at blive arresterede! Og blive vi saa engang arrestetede, saa blive vi ikke satte i et fugtigt Hul, blive ikke glemte den et Var Aars Tid, faae ingen Tamp - hører De: faae ingen Tamp, blive behandlede som andre Mennesker o naar, var det jeg sagde, at dette vilde skee? Om en fem, ser hundrede Aar - bah, de gaae snart. Franskmanden var overvunden ved dette Citat, han var saa consterneret, at han glemte at erindre mig om, at Franskmændene ogsaa en halv Snees Aar efter gjorde en Revolution det var Juli-Revolutionen, at de ved den erhvervede sig den vigtige menneskelige Rettighed: ikke at være absolut fængslingsbare og pryglbare - som sagt, han var consterneret. Men jeg, som var Seirherre, var jeg da glad? Ak, jeg havde villet vælge et rigtig slaaende Exempel paa, hvor uskaansomt Franskmænd engang bleve behandlede, og jeg havde iblinde truffet et Tilfælde, som hører til deres længst forglemte Trængselstid, men som hos os nylig har oplevet Magen. En Dansk havde her forsvaret sit Fødeland mod en Fremmed og havde seiret, men jeg kom derved til at tænke paa Heine's Sang om den stakkels Riddersmand, der udfordrede Alle til Kamp, som maatte vove at tvivle og hans Elskedes Dyd: Da würden wohl Alle schweigen, Nur nicht sein eigener Schmerz; Da müst" er die Lanze neigen Wideris eigne klagende Herz."