Viborger Samler, 1791-04-11
Blant hans Sønner var den ældste Mare. Antoine den eeneste, som, forledt ved Lidenskab og Tungsindighed, ikke nød Fordeelene af en fornuftig Opdragelse. Hans Karakteer var stolt og heftig. Ulykkeligviis hindrede Omstændighederne ham fra at giøre Brug af de Talenter, hvormed han af Naturen var udrustet. Jndtaget af Veltalenhedens Skiønheder, og virkelig dannet til at svinge sig frem derved i Lovkyndigheden, hvortil den franske Rettergangsmaade giver Leilighed, henrev hans Tilbøielighed ham ligesaa meget til dette Kald, som hans Omstændigheder afholdt ham derfra. Den Troe, som han i sit Hierte afskyede, maatte han ved en Meeneed bekiende sig til, om hans Ønske skulde opnaaes. Men alt for samvittighedsfuld til saa nedrigt et Bedragerie var dette ham umueligt, og til Kiøbmandskab gjorde hans uroelige og heftige Karakteer ham udygtig. Han saae sig altsaa bestemt til at føre et Liv, blottet fra al Anseelse og Lykke. Nedslaget ved disse bunke Udsigter, tabte han ganske Modet. Hans hidsige Jndbildningskraft, da den havde intet at beskjeftige sig med, faldt tilbage paa sig selv, og hans Talenter, som ikke kunde svinge sig i Veiret, bleve til Lidenskaber. Kuns det, som heftigere rørte eller gjorte Opsigt, behagede Marc. Antoine og henrev ham. Det stærkeste Temperament ophidsede endnu meer hans da roelige Hoved, og han løb med lige Jver i en katholsk Kirke- og et Billardhuus, eller til Protestanternes gudelige Forsamlinger i Skovene. Men derved blev denne muntre Siel ikke beroeliget. Han vilde handle - Da han selv foredrog Farer for Uvirksomhed, sagde han omtrent en Maaned for sin Død til een af sine Venner, at han var sindet at gaae til Genf, der lade sig optage blant de Geistlige, og saa komme tilbage for at prædike for de Reformeerte i Frankerig., Min Beste, svarede denne ham, dette er et slet Haandværk og fører til Gallien, Ja eja, svarede han da, saa tænker jeg paa noget andet, som jeg vil udføre. Fra dette Øjeblik af overlod han sig til alvorlige Betragtninger og nærede sin dybe Melankole med Læsning af Senne kas, Montagnes og Skakespears Skrivter - Med mørk Glæde fremsagde han ofte lydeligen den berømte Monolog af Hamlet: Døden - en Søvn - det er Alt. Saaledes styrkede denne tungsindige Yndling sig i sin ulykkelige Beslutning, indtil han endelig kom til den sørgelige Catastrof, som styrtede hans retskafne Familie i den skrækkeligste Ulykke. Den 13 October 1761 udførte han endelig sit ulykkelige Forsæt. Han havde selv paa denne sørgelige Dag indbuden een af sine Venner til Aftensmaaltid. Denne var en vis ung Lavaysse, hvis Fader for havde været Advocat i Toulouse. Han kom tilbage fra Bordeaux, og da han ikke den Dag han var ankommen, kunde faae sin Fader at see, som var paa sit Landgods, besøgde han sin Ven Marc. Antoine, med hvis Bønner Johan Calas forenede sin Jndbydelse, saa han blev der til Aften. Marc. Antoine var allerede for Maaltidet høist melankolsk, men hans Forældre agtede ikke derpaa, da de alt i nogen Tid vare vante til at see ham saa mørk. Den gamle Ca las og hans Kone, Marc. Antoine og dennes Broder Peter satte sig med den unge Lavaysse til Bords. Antoine stod og fra de andre og gik i Kiøkkenet. "Fryser De, Hr. Calas i sagde Pigen."Nei, svarede han, tvertimod er det mig heedt, og med disse Ord gik han bort Jngen foruroligede sig ved hans Fraværelse, thi man troede, at han efter Sædvane var paa Billard. Da Lavaisse gik bort, tog Peter Calas et Lys for at ledsage ham til Gaden, men da de kom i Forstuen, fandt de Døren aaben til Kramboden - De gaae ind for at see, hvad det maatte være; men hvilken Scene, Marc. Antoines Legeme seer de hængende imellem begge Fløiene af Døren, som gaaer fra Kramboden. i Kielderen. ( Resten følger) (Jndsendt fra Landet)