Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-09-12
Frankrig har i en Række af 25 Aar viist og et stort Epos, der lige fra Notablernes Sammenkaldelse, under Ludvig den 16de, indtil Napoleons Reise til St. Helena, bestod i en sammenhængende Række af Fictioner. Kan man tænke sig en større Herv end Napoleon og et vidunderligere Heltedig end hans Historie, Kun en Homer behøvedes til at besynge den, for at gjøre den udødeligere end Jliaden eller Odysseen. Vende vi os til vort Fædreneland, saa finde vi her intet uden Poesie. Er ikke det fordum saa prosaiske Borgerliv blevet til den meest poetiske Tragvedie, og maa vi ikke sandShakespares Ord: alle would is at tage *)Man begynder sit Ægteskab romantisk, man fører det, saalænge man kan, lyrisk, man ender det elegiisk. *) Hele Verden er en Skueplads. Selv de mange Ægteskabsskilsmisser, som Magistraten saa ideligen bebyrdes med, hvor poetiske ere ikke disse? Hvor meget fordømmes nu ikke fra Samlivet den fulle Prosa, som man fordum kjendte under Navn af huuslig Lykke og indbyrdes Enighed Kunne vi vel tænke os noget mere prosaisk, end de i gamle Dage saa almindelige og saa høist curigtigt benævnte Guldbryllupper, hvis rette Navn burde være Jernbryllupper, Et halvt prosaisk Aarhundrede, som ikke udmærkede sig ved andet end saakaldet huuslig Lykke. Hvilket kjedsomt, ismagløst og tomt Eventyr. Nei, da priser jeg vore Dages ægteskabelige Liv. Det begynder som Bækken, i sit Løb, roligt og sagte, indtil den store mende og brusende udgyder sig i Havet, og bliver derved til en gothisk Roman. Det er fuld af Afvexlinger, man skysses og nebbes og rives og skives, og knytter og løser det huldeste Baand. Mand, Hustrue, Børn, hver har sin Jndividualitet. Derved forjages det evige Etogsamme i vort Liv, derved optøes den prosaiske Driviis, der hindre Digterskibet fra at løbe ud af Livets Havn og som truer at sønderknuse det paa Farten. Kaste vi et Øje paa de Rige og Fornemme møde vi da her andet end Poesie - Er disses Fornemhed og hines Rigdom ikke idel Fiction? Disse prægtige quipager, disse store Berloquer, disse ægte Shawler fra Thibets fjerneste Grændser, disse Demantsørenringe og Brystnaale, kort, at dette magiske Glimmer, er det andet end Tryllemidler til at dække Fictionen og forøge det Romantiske, Fornuften opløser der Poesien som Skedevandet det uædle Metal. Brug den prosaiske Fornuft som Prøvesteen, og Fictionen vil snart udfolde sig selv. Man vil finde, at den prægtige Egnipages forrige Eier endnu sukker efter at faae den betalt, at Berloquerne hænge ved en forgyldt Semidors Kjæde, og den forgyldte Kjæde ved et Tombaksuhr, man vil erfare, at det thibetanske Shawl er kjøbt med Opofrelsen af Klædebon og Linned, som vore prosaiske Forfædre ansaae for ligesaa nødvendige som Føden. Enhver Posekigers og Skiærslippers Kone har Tendents til at vorde Frue. Med Fornemheden forholder det sig ikke anderledes. Alting er her Poeste og Fiction og Jllusion. Man titulerer sig og teer sig i lange Hexametre og pyntelige Alexandriner, selv ved et Fad prosaisk Vælling eller Vandgrød. Selv den kostbareste af alle vore Retter, der maa hentes fra de fjerneste Egne, for saa at sige at blive Themaet til et stort Gilde - Skildpadden - hvor poetisk er den ikke, saavel i sin raa Form, som i sin konstige Forvandling? Ogsaa hos den finder man den Jndividualitet, Afvexling og Potents, som er saa aldeles nødvendig i ethvert poetisk Værk. Den er sammensat af Oxe, Kalve-Hønse og Grisekjød. Den virker med magisk Kraft commerciel og financel. Gaves der ikke Lande, hvor en Skildpadde ved sin lønlige Kraft ligesom en Talisman forvandlede Prukkere til Millionærer. Skjenne til Hædermænd, og Retfærdighedsgudinden selv til en stærblind Qvinde? Men ikke blot den ægte, ogsaa den falske Skildpadde har en reen poetisk Tendents. Her faaer den dumme prosaiske KolvsHoved og Fødder ved Konstens Almagt lige Rang med Skildpadden, og bliver saa identisk, at selv den meest erfarne Skildpaddender skuffes ved Fictionen. Ogsaa det Romantiske og Mystiske, den nyere og nyeste Poestes første Særkjender, savner man ikke i vort Samliv. Man seer Skrædere og Børstenbindere og Rokkedreiere holde Equipager, abonnere Loger i Skuespilhuset, give Giestebude i og uden for Huset, uden at nogen Dødelig kan indsee, hvorledes det gaaer til, og uden at nogen kan søge Aarsagen dertil i andet, end i et ubegribeligt Fatum, der leder og styrer med ubøielig Haand alle Menneskenes Handlinger, indtil omsider Underfogden eller Slutteriet løser Knuden. - denne Jnteressens bestandige Spænding ikke Porsiens høieste Triumph, Selv de mange Bedragerier, Tyverier og Drabsgierninger, der i vore Dage begaaes, ere, skjønt høist afskyelige i sig selv, dog aldeles nødvendige til Dramaets Oeconomie og Livliggjørelse; thi derved næres den poetiske Sands ligesaa meget som ved Beskuelsen af blodige Optrin i og udenfor Skuespilhuset, og, selv den med saa liden Føje lastede Skik, at Cavalierer og Damer i Cabriolletter og til Hest, ere Vidner til den sidste Act af en Synder-Tragvedie, beviser noksom, at denne Sands findes i høi Grad hos den elegante Verden. Og i Handelens Rige, hvor poetisk seer det ikke ud der Den hele nærværende Handel er Poeste og Fiction. Man speculerer i de meest forskjellige Versatter; snart i slæbende Hexametre og Alexandriner, snart i hoppende Dactyler, og plukker man end Papirs æbler istedet for hesperidisk Guldfrugt, saa kan det dog ikke nægtes, at Phantasien spiller her den vigtigste Rolle. Hvad er Børsen andet end en Olymp, Gives her ikke et Fatum - Coursen, – der styrer Menneskenes Skjebne; Findes her ikke Parcer - Mæglere - der spinde og afklippe Handelslivets Traad, Begynder ikke de fleste af den nyere Tids Handlendes Liv, ligesom et Epos med Opfordring til Sangemusen og ender med Graad og Sukke, Vende vi os til de Lærde, saa finde vi vort Old over al Beskrivelse poetisk. Med sand Begeistring tale de om deres egne og deres Venners og Velynderes Arbeider, og deres Phanteste er saa levende og bevægelig, at de skildre os Axelstad som et nyt Athenen. Man henrykkes ganske ved at høre deres Lovtaler over alt det Lys og al den Kundskab, som i tykke Straaler udstrømme fra deres Hippocrene. Gjennemgaae vi saaledes vort hele Samliv, saa finde vi deri enhver muelig Digteart, lige fra Jlinden indtil Donquixotter og Hudibras. Man kan derfor ikke undres over, at Poesie er blevet Mængdens Yndlingsstudium, og maa derfor sande den forhennævnte Forfatters Ord: "Opsummeredes alle de, der gjøre Vers, og følgelig alle de, der kalde sig Potter, saa blev Poetens Forhold til Prosaisten saa stort, at denne var i Trængslen som Saul i Propheternes Skare."¬