Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-08
den ærlige Luther staaer ene for Keiser og Fyrster og Biskopper i Worms. Han stod der, den ene Mand, og et Pavedømmes og Keiserdømmes Vælde stod imod ham - han stod der for den Sandhed, han talte, og ei fornægtede, for den Sandhed, som skal staae – ja, staae, om end Himle forgaae. Forgjeves leder man i Nordens Historie om nogen anden saa stor, saa herlig en Sag, om nogen anden saa herlig og modig Forsvarer. Sees der hen til Opoffrelse for sit Kald, da vil jeg nævne vor Egede, som selv hans Hustrue opmuntrede til Udholdenhed i sit Apostelembede under hin gruelige Himmelegn. Men om vi vilde indrømme det som ubeviisligt er, at Hensyn til Hustrue og Børn i nogen Maade formindskede vor protestantiske Geistligheds Mod, - hvilket Forfatteren fuld vel føler Usandheden af, i det han giør sig en Slags Vognborg, ved at gjøre Undtagelser af nogle protestantiske Geistlige, som han kalder Skraalere, - disse Folk maa da ei have snakket i Stilhed med deres Arme, men de maa have opløftet Røsten lydelig; – mon de skulle have skraalt mod uskyldige Fornøielser - hvormed Catholikerne og catholske Præster ei tage det saa nøie; men om vi, siger jeg, vilde indrømme dette, som han selv føler Usandheden af, lad os da see, hvilke Conseqvenser deraf nødvendigen maatte flyde. Saa maatte det samme gielde om Krigsmanden, naar han skulde vove Livet for Fædrenelandet; – om Dommeren, naar han skulde dømme Forbryderen fra Gods, Ære eller Liv, om Embedsmanden i Toldvæsenet, naar *) Vi undtage Propheternes og Apostlernes Skarer, som, ledsagede paa en overordentlig Maade af Guds Aand, ei her komme i Sammenligning. han skulde vove sig i Smuglerkrigen. O! J Danmarks hensovede Helte - Juul og Her loff Trolle – J burde paa denne Maade aldrig have været givte. Salig Biskop Balle Du burde endnu mindre have været givt, da Du blandt Krigere, spadserede modigen og opflammede Krigerne paa Volden; – men - och hvilken Synder var Du dog, Du var givt, ikke een – men to Gange. J Skiersilden maa Du derfor nu undgielde – orate pro illo. Men lad os ei glemme Oeconomien – saa burde ingen Statens Embedsmand være givt – han kunde jo gaae i Armod, og hvilken fæl Byrde blev det da ei for Staten med saadan Mængde Enker, saavel geistlige som verdslige. Og andet Ægteskab burde dog platterdings være forbuden saavel verdslige Embedsmænd som geistlige; thi vi Protestanter kjende intet til nogen Slags Hellighed hos Geistligheden, forskjellig fra den, Guds Ord paabyder alle Christne. Tabet af Fader eller Moder maatte end aldrig erstattes for de ulykkelige Fader= og Moderløse. Men har saadan Barbarie dog hjemme i JestLære? Men vilde der da intet Ondt følge af saadant geistligt Colibat. Disse Forfattere tale, som om de aldeles intet kjendte til Mennesket, og dets af Gud dannede Natur og Væsen. Hvorfor mon Guds Aand formaner, 1 Tim. 3, 1. "En Biskop at være ustraffelig, een Qvindes Mand." – v. 4. som vel forestaaer sit eget Huus, som haver lydige Børn med al Ærbarhed; thi dersom nogen ikke veed at forestaae sit eget Huus, hvorledes skal han forestaae Guds Menighed?" Er det, fordi Gud forudsaae noget Godt af en ugivt Geistlighed? Nei, den Alvise, som dannede Mennesket, kjendte Mennesket, og kunde noget til hans Æres Fremme og til det christelige Samfunds Lyksalighed have været udrettet ved en ugivt Geistlighed, da var dette Bud ei vorden. Det er da ei Herrens Villie, at hans Lærestand skal bestaae af Munke, men at de skulle være gode Huusfædre. Men hvad Ondt mon der da vilde flyde af saadan Foranstaltning: Aldrig kunde det ventes, at et Bud, som staaer i en saa overvættes Strid mod Guds Skabning og Menneskenaturens Indretning, kunde vorde holdt, men kun besveget. Overtrædelsen og Løsagtighed i alle dens Grene maatte blive en Følge af et saadant Coelibat. Vel gives der saare Enkelte, som Forsynet har gjort til Undtagelse paa en Maade, fra den almindelige Regel, og meddeelt Afholdenheds Gave; – men hvor lidet er dette Antal! For den langt større Deel er Fordringen saa naturstridig, at man aldeles med Sikkerhed kan forudsee Følgerne. Dem ville vi ikke skildre, men kun henvise til Historien, forsaavidt Eftertænksomhed over Menneskets Natur og Væsen ei kan lære det. Man see i Luthers Skrivter og Værker, Leipzig 1733, 20de Deel, hvilken Skildring Fyrster og Stæder, der afgive til Keiser Carl den Femte over den Tids ugivte Geistligheds Sæder, og man vil vist finde de stærkeste Grunde, fra Moralitetens Side, at raade fra den her tilraadte Forfatning. Men Forfatterne, som have givet dette Raad, lade som de ere aldeles ubekiendte med Mennesket og dets Væsen og Natur, ei kjende noget imod, at et Bud, stridende mod Guds Orden og Menneskets hele Væsen og Natur, kunde gives ligesom ethvert andet Bud, der ei har disse mægtige Hindringer imod sig. Dette være sagt, for at Forfatterne ei skulde tænke, at hvo der tiede, samtykkede, og nok tør Forfatteren troe, at det Antal vil være lidet, som de maatte smigre sig med enten at være vundne, eller, om de end besad en Bourdeloues Veltalenhed, ville vindes forden Sag, de have søgt at fremme.