Jyllandsposten, 1840-06-09
landsposten. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Aarg. Tirsdag d. 9 Juni 1840. N 23. Maa trykkes. Fleischer. Kongen forlanger ikke Mere end Sandhed. Disse vare de betydningsfulde Ord, som udgik fra Christian VIII. Læber til den Deputation af Selskabet for Trykkefrihedens rette Brug, der faa Dage efter Tronbestigelsen fremstillede sig for Kongen. At saadanne høitidelige Ord, udtalte af selv Majestæten, maatte beggeistre Sandhedspartiet i et saa vigtigt Øieblik, hvor man med begrundet Haab troed at forudsee de høist nødvendige Reformer indførte, dette var begribeligt; men vi spørge: har den conservative Presse i Landet samvittighedsfuldt lyttet efter dette Kongebud, og nøie holdt sig den Regel efterrettelig, ikke at fylde Spalterne med Andet end Sandhed, eller gives os maaskee snarere Beviser ihænde selv i disse Dage paa, at denne Presses Udgydelser dristigt aabne sig for, hvad der strider imod Sandhed, Vi antage det Sidste, og tillade os blot med et kort Hensyn tilstrækkeligen at documentere dette. Det er bekjendt, at den Berlingske Tidende", som et saakaldet Regjerings Blad, – det vil sige et Blad som hverken støder Hoffolk eller Stormænd og retter sig efter enhversomhelst Villie, udgaaet fra Regjeringen - læses i alle høiere Klasser og selv af Majestæten. Af største Vigtighed er det derfor, at saadanne falske Begreber og Urigtigheder, som i et saadant Blad fremsættes, modarbeides og gjendrives, for at Kongen ikke derved skal blændes og hildes ved indsmigrende Tirader og Jndklædninger, som mangle al Grund og som alene ere beregnede paa, at gjøre Regjeringen tryg og passiv, hvor netop Aarvaagenhed og Virksomhed udelukkende kan føre til det heldige Maal. Den Berlingske Tidende udhæver saaledes i et af dens sidste Nre., hvor de senere Uroligheder i Hovedstaden omtales, at Fædrelandet, S. 1283 har yttret: "at Stemningen ikke i mange Aar har været saa ugunstig mod Regjeringen som netop nu, i hvilken Anledning det bemærkes: "men hvor findes nogen fornuftig Grund til Sligt? Hvad er skeet, siden Christian VIII. Tronbestigelse, som kunde svække de Forventninger, der saavel af Oppositionen som af alle Danske bleve knyttede til den? Hvad er skeet, spørge vi, som kunde fremkalde Mistillid til Hans Ord eller Gjerning? Lad os være oprigtige og ærlige mod os selv i dette Spørgsmaals Besvarelse. Af alt det Meget, som Regjeringen har forberedet ved kyndige Mænds Undersøgelser, eller som endnu forhandles, vide vi ikkun hvad Kongen har gjort til Opgave for disse Prøvelser, og det er umuligt deri ikke at finde Støtter for den Forventning, at man vil handle i Folkets Aand og efter hvad Tidens Tarv kræver. Af det der i Christian VIII. Tid allerede er fuldmodnet, have vi kunne overbevise os om, at en liberal og sand folkelig Aand ligger til Grund for den endelige Afgjørelse af vore Anliggender. Hvad er der da vel, som skulde ængstig os eller sætte Folk i en urolig Stemning?" – Uden i Detail her at gaae ind paa Besvarelsen af saadanne Spørgsmaal, som her ere opkastede, og fremkomme med Anførsler, som maaskee vanskeligen kunde undgaae Anstød mod en Trykkefrihedslovgivning som den, der true Journalisten med de haardeste Straffe, hvor alene Mangel paa pligtskyldig Opmærksomhed, ifølge Dommerens blotte Anskuelse, er nok til at fremmanne Forbrydelser, som Forfatteren ofte er sig bevidst, aldrig at have begaaet – ville vi dog, ifølge hiin sødlige og rørende Opfordring, oprigtigen og ærligen at besvare disse Spørgsmaal, fremsætte et Par bemærkninger. Af Stemningen ikke i mange Aar har været ugunstigere mod Regjeringen end netop nu, er desværre vistnok en Sandhed, som ingen Gjendrivelse taaler, og Aarsagen dertil er let at indsee. Folkets Uro og Bekymring, maa nemlig stedse forøges og stige jo længere de høist nødvendige Forholdsregler, som af Landets Stænder ere foreslaaede, med Hensyn til Finants- og Besparelsesvæsenet, ei bringes til Udførelse. Enhver Maaned, Uge og Dag, Landets vigtigste Sag opsættes, er kun istand til end mere at beængstige og forurolige Folket, som ei kan indsee nogen rimelig Grund, hvorfor der siden 1831 endnu intet Skridt er gjort for Iværksættelsen af en Gjenstand, hvorom enhver Borger troer sig berettiget til at have en Mening, da det aarlige Regnskabsbudget, ifølge Frd. af 1813, aldrig udkom. Jo længere denne Henskyden varer, jo mere nødsages man til at antage, at det conservative Parti i Landet, som kun ønsker at Alt maatte forblive ved det Gamle, endnu skal formaae at holde alle gavnlige Reformer borte og saaledes endnu forstørre den Ulykke, som truer det hele Land med Undergang. At denne Frygt nu maa forøges, hvor snart et halvt Aar under den nye Konges Regjering er henrunden, uden at mindste Reform i saa Henseende har fundet Sted, dette er en aldeles Selvfølge, da man alt iforveien kjendte denne Konges constitutionelle Principer fra Nabolandet, hvis 26aarige Erfaring noksom har godtgjort det Nyttige i Folkets Deeltagelse i den lovgivende Magt, idet hiint Land, som efter Fraskillelsen fra Danmark overtog en Statsgield af 22 Millioner, inden faa Aar afbetalte denne, saa Land- og Kjøbstædskat ei kjendes der, men allene Communalafgifter. Hvad kan derfor mistrøste den danske Borger mere, end om den nærværende Regjering ei skulde ansee det danske Folk for modent nok til at modtage en lignende Forfatning som den, der for over et Qvart Seculum blev givet Nordmanden, og hvad kan smerte fædre landsksindede Borgere mere, end at see de Mænd, som frit udtale Sandhedsproget, uafbrudt forfølges med een Action efter en anden, uden at dog derved Sandhedens Sag bliver hemmet, eller vil Nogen paastaae, at Tidens nuværende Oplysning ei skulde kunne bringes i Samklang med en Trykkefrihedslovgivning som den, der var gieldende for 40 Aar siden, eller at Almeenoplysningen, som er Stænderinstitutionens Formaal, skulde kunne fremmes og befordres ved saadanne Jndskrænkninger, som for Øieblikket endog daglig udsætte ethvert liberalt Blad for Retsforfølgelse? – Hr. Redacteur Nathanson maa nu længe nok demonstrere paa sin oprigtige og ærlige Viis, hvad der allerede under Christian III. Tid er fuldmodent og hvad der udkræves til Udførelsen af omfattende Planer, hvortil endnu ei har været fornøden Tid, saa er og bliver det vist, at de ovennævnte Hensyn nu mere end tilforn maa forøge den ugunstige Stemning mod Regjeringen, som med al Kraft burde modarbeides, ved paa alle mulige Maader fra Regjeringens Side at gaae ind paa de folkelige Andragender, hvorom Stænderne, værdigen have udtalt sig. Jndvendinger, som saadanne, at der ingen fornuftig Grund er til at ængstiges, at enhver Ting skal have Tid, at Rom ei blev bygt paa een Dag, at det er urimeligt at forlange Alt udført paa eengang, ere almindelig de Støttepunkter, hvortil det hele conservative Princip støtter sig; men hvad føre vel saadanne Phraser i sit Skjold, Eller tør maaskee Nogen staae frem og debitere en saadan Sætning: at vor nærværende indsigtsfulde, kundskabsrige Konge, som Kronprinds og som Medlem af Statsraadet, ei allerede den Tid tilfulde skulde have arbeidet sig indi alle Landets vigtigste Statssager, saa han i det Øieblik, Tronskiftet fandt Sted, ei forberedt skulde kunne imødegaae sit høie ansvarsfulde Kald, og bringe de nyttige Reformer for Dagens Lys, som kunde ansees for en gylden Frugt af tidligere Dages roligere Stilling? Thi indlysende er det, at kun forsaavidt kan Mangel af Tid siden dette Moment komme i Betragtning, hvor det indrømmes, at de fornødne Forberedelser ei tidligere have været foretagne, hvilket her vistnok til ingen Tid maa kunne forudsættes og ingensinde af Modpartiet kan bevises. Uden derfor i mindste Maade at søge Beviser for den ugunstigere Stemning imod Regjeringen deri, at de under denne Konge udgaaede Anordninger ei aldeles skulde have vundet Mængdens bifald eller at, istedetfor de stedse udpegede Besparelser og Reductioner, tvertimod betydelige Pengesummer baade hist og her have forøget Udgifterne, eller at de senere Dages tumultuariske Scener i Hovedstaden skulde bestyrke Frihedspartiets Misfornøielse, idet saadanne Excesser kun opvække enhver Redeligsindets Jndignation 4 formene vi, at det ligefrem ligger i Tingenes Natur, at de ovenanførte Henpegninger væsentlig med Hensyn til Opsættelserne med foretagne Reformer i Finants og Besparelsesvæsenet dertil give Anledning. Men have vi nu en Konge paa Tronen, som ikke forlanger Mere end Sandhed, da er det uforsvarligt og skammeligt af den conservative Presse, under Maske af Oprigtighed og Ærlighed, at ville foregjøgle en Sorgløshed og Rolighedstilstand hos Folket, som ei er tilstede, hvilket, istedetfor at oplyse de om Sagernes virkelige Stilling Vedkommende, kun vildleder ved falske Beretninger, og saaledes fortjener den bittreste Bebreidelse, i Tilfælde nye Pøbelopløb skulde afgive endnu førgeligere Følger. Paa det Berlingske uskyldige Spørgsmaal: "Hvad er det da vel, som skulde ængstige os eller sætte Folk i en urolig Stemning?" kan han derpaa længe nok svare sig selv – aa, Jngenting, men Tiden kunde maaskee give en anden Erfaring og Forklaring, og klart vil det da vise sig, om enten Sandhedsven nen eller Logreren baadede Landet meest. Det er med alt Dette endda et Held, at hiint Blad i sin Artikel sluttelig nødsages til at afgive den, som det lader, forpiinte Tilstaaelse, at den Overbeviisning ei kan fornægres: "at fortsat Fremskriden af Regjeringen paa den valgte Reformbane er ønskelig og velgjørende, ja nødvendig ikke alene for Folket, men og for Regjeringens Ære og Lykke. Og denne ærlige Bekjendelse er som et Tidens vidunderlige Tegn virkelig slet ikke uvigtig i et conservativt Blad, blandt hvis Spalter Reform banens Nødvendighed tidligere fandt saare liden Anpriisning, det være nu en Følge enten af Mangel paa den høist fornødne Tid eller paa den Forglemmelse, hvori Ulfeldts Støtte i lang Tid synes at være hensjunken. Den 28de Mai i Veile.