Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-12-31
En anden Grund, hvormed Jndsenderen vil anbefale sin Yndlings-Jdee, nemlig at Bønder gaardes Bortforpagtning paa visse Aar og efter frie Contracter maatte tillades, er denne, at naar Eieren og Leieren frit kunne vælge imellem Fæste og Forpagtning, det efter Tid og Omstændigheder, Nyttigste og Bedste da af sig selv vilde fremstaae, og at Staten da i det Hele vilde vinde Friheds skjønne Frugter, slumrende Kræfters fuldkomneste Udvikling. Denne Grunds bevisende Kraft beroer paa Afgiørelsen af det Spørgsmaal, om det i det Hele maae ansees som gavnligt for Staten, at Undersaatterne i at handle og vandle, i at oprette Contracter, indgaae Forpligtelser, kort i deres hele gjensidige Samquem, for saavidt Brugen af deres Eiendom angaaer, nyder en aldeles ubunden og uindskrænket Frihed, eller om ikke Statens Vel i enkelte Tilfælde udfordrer, at denne deres naturlige Frihed underkastes en vis Tvang og visse Jndskrænkninger. Vist nok udfordrer dette Spørgsmaal, for grundigen at besvares, en dybere Jndsigt i Statsoeconomien end jeg tiltroer mig at besidde. Men saa meget er dog vist, at der nok neppe gives nogen Stat, hvor saadanne Jndskrænkninger ikke finde Sted, hvor ikke enkelt Mand for det almindelige Bedstes Skyld har maattet opofre et og andet af sine naturlige Rettigheder og Friheder, med Hensyn til sin Eiendoms Afbenyttelse, og da saadant i ældre og nyere Tider allevegne har fundet Sted, er der vist nok ogsaa rimelig Formodning for, at det ikke vel kan være anderledes. Heller ikke turde jeg driste mig at paastaae, at f. Ex. der ingen Lovbestemmelse burde være for, hvad der maae tages eller gives i Renter; men at, naar det var Creditor og Debitor overladt, selv at enes herom, da det efter Tid og Omstændigheder Nyttigste og Bedste af sig selv vilde fremstaae, eller af en Forordning, som den af 3die December 1819, hvorved Regjeringen, uden Tvivl meget viseligen, har villet forebygge Jordeiendommenes Udstykning i alt for smaae Dele, heller ikke burde finde Sted, men at Folk, ved Frihed heri at gjøre, hvad dem lystede, nok omsider vilde ledes til det almeengavnligste Resultat. Alligevel maae den, der vil vide enhver Tvang, som hindrer nogen i at disponere frit over sin Eiendom, bortfjernet, for at være consequent, ogsaa indrømme dette. Desuden maa ogsaa bemærkes, at Fæstesystemet, forsaavidt det kun vedligeholder den Jndskrænkning i Eiendomsretten, hvormed Jorddrotterne have modtaget deres Bøndergods, ikke engang paalægger disse nogen Jndskrænkning i deres virkelige Eiendoms Afbenyttelse; thi dette kunde kun da siges at finde Sted, naar de bleve hindrede i frit at disponere over en Ting, som de engang havde besiddet med fuldkommen og uindskrænket Eiendomsret, hvilket, som bekjendt, i Henseende til deres Bøndergods ikke er Tilfældet. Hvad de slumrende Kræfter angaaer, der ved den attraaede frie Benyttelse af Bøndergodset skulde vækkes, da troer jeg, at Bonden, under de nuværende Conjuncturer, ikke savner Opfordring til at anstrænge sine Kræfter til det Yderste, for at finde sit Udkomme, og at den Nødvendighed, at anstrænge dem i en endnu høiere Grad, som opskruede Forpagtningsconditioner paa mange Steder vilde medføre, snarere vilde bevirke Kræfternes Standsning, end deres Fremgang og videre Udvikling. Det er bekiendt nok, at man kan spænde Buen til den brister. Eiernes formeentlig større Lyst at anvende noget paa deres Bøndergaardes Forbedring, i Tilfælde at det stod dem frit for efter Godtbefindende at fæste dem hen paa Livstid, eller bortforpagte dem paa visse Aar, og denne Friheds forventede Virkning, at det Naturligste og for hele Samfundet Nyttigste og Bedste af sig selv vilde fremstaae, og slumrende Kræfter vækkes og udvikles, disse Grunde ere, saavidt jeg skjønner, det Vigtigste af hvad Jndsenderen har anført til Forsvar for det omhandlede Forslag. Har jeg været heldig nok til at vise deres Utilstrækkelighed saa tydelig, som jeg selv seer og føler den, da vil Jndsenderens Beskyldning imod mig, at have tilsidesat almindelig Urbanitet, ved at kalde hiint Forslag et Project af ubeviislig Nytte, af den med Upartiskhed dømmende, neppe befindes grundet, og jeg troer da med føje at kunne spørge: Hvorfor skulde der gjøres en Forandring i vort Landboesystem, der ikke med nogen antagelig Grund kan bevises at være gavnlig, men hvoraf derimod flere for hele Samfundet høist skadelige Følger med Grund kunne befrygtes: Hvilke disse skadelige Følger ere, har jeg i mit i Skilderiet forhen Jndrykkede temmelig udførligen viist, og behøver her saa meget mindre at igientage, som jeg ikke finder, at Jndsenderen har indladt sig paa at gjendrive eller modbevise noget af det, jeg i saa Henseende har fremført. Lettere er det vistnok, uden videre Beviis at kalde Frygten for disse skadelige Følger ugrundet, og blot fremvirket, enten af den almindelige Afskye for alt Nyt, eller af Misundelse mod den relativ Rigere, som, forenet med en ilde anbragt Ængstelighed for at Bondestanden skulde undertrykkes, besnærer Jndbildningskraften m.m. Men saaledes burde en raisonneret og motiveret Fremstilling, som den, jeg beder Læseren at eftersee i No. 47 og 48 af Skilderiet for 1821, ikke affærdiges. Til det, som der er sagt kunde endnu et og andet tilføies, f. Ex. hvad ogsaa i det Foregaaende allerede er berørt, at det for Staten saa høist vigtige Formaal, som vor Lovgivning angaaende Gaardfæste saa øiensynligen har til Hensigt at befordre, dette nemlig, at det størst muelige Antal Familier af Bondestanden, lever og er boesat i Landet, umueligen kunde bestaae med Bøndergaardes Bortforpagtning paa visse Aar og efter frie Contracter, da Eieren jo naar ingen fandtes som vilde indgaae de af ham opsatte Betingelser, reent kunde lade være at bortforpagte sine Bøndergaarde, og disse altsaa ikke vilde tjene til Bondefamiliers Underholdning. Jligemaade at en anden, for Bondestandens Vel saare vigtig Lovbestemmelse, nemlig at Hoveriet en for alle Gange skal fastsættes, og siden ikke maa forøges, ved frie Forpagtninger aldeles vilde ophæves, da Eieren ved Contract kunde paalægge Forpagteren hvad Slags Arbeide, og saameget Arbeide, han fandt for Godt, og denne vilde paatage sig. Og da saaledes nogle af de vigtigste af de Lovbestemmelser, hvorved Regjeringen har villet forbedre Bondestandens Kaar, og sikkre den en ikke gandske precair Existens, vilde blive aldeles unyttige og tilintetgjordte, om Bøndergaardes Bortforpagtning paa visse Aar og efter frie Contracter, traadte i det endnu gieldende Fæstesystems Sted, saa troer jeg dette med Føie kan betragtes som Bondestandens Palladium, vel at mærke, naar Talen er om, at lade den forommeldte Forpagtning træde i dettes Sted. Noget gandske andet var det, naar det skulde afløses ved Eiendom eller Arvefæste, i hvilket Tilfælde der kunde være Grund til at opregne dets Mangler og Ufuldkommenheder, men ikke da, naar disse Ufuldkommenheder i langt høiere Grad findes ved det, man vil have sat i Stedet. (Fortsættes.)