Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-03-21
Udenlandske Efterretninger. Den sidst omtalte Strid mellem England og de nordamericanske Fristater, angaaende den fængslede Mac Leod, har taget en meget betænkelig Vending, og truer med at fremkalde en Krig mellem disse Magter. Den af Generalcongressens Repræsentanthuus for de udenlandske Anliggender nedsatte Comitee har nemlig om denne Sag afgivet en Erklæring, som baade af americanske og engelske Blade erklæres for at være i den Grad fjendtlig mod England, at den seer ud som det første Skridt til en Krigserklæring. Af de følgende Debatter, viser det sig vel, at denne Beretning ikke er et Udtryk af hele Kongressens Stemning, men skyldes et Parti, som forgiæves søgte at hindre Harrisons Valg til Præsident og nu danner Oppositionen imod ham; men Valget af denne Comitees Medlemmer viser dog, at Kongressens Majoritet let turde være fjendtlig findet mod England, ligesom dette ganske sikkert er Tilfældet med den største Deel af Befolkningen. Hvad Parti Harrison vil tage, er endnu uvist, men at han ved Præsidentvalget seirede overden forrige Præsident van Buren, der dog er mere demokratisk sindet, skyldes især Misfornøielse, med dennes Eftergivenhed mod England, mod hvilket man meente, at Harrison meere kraftig vilde optræde. – Det bekræfter sig, at Uenigheden mellem Frankrig og de 4 Magter om de orientalske Anliggender nærmer sig sin Ende, da Østerrig, Preussen, Rusland og England have undertegnet en Protocol, hvorved Tractaten af 15de Juli erklæres for ophævet, eftersom de Begivenheder, for hvis Skyld den blev sluttet, lykkelig ere endte. Derpaa have disse Magter foreslaaet en Plan til at opretholde Freden og bevare Tyrkiets Heelhed under de fem store Magters forenede Beskyttelse, og det franske Ministerium skal venskabelig have optaget dette Forslag. Jmidlertid kunde den Forudsætning, at Juli-Tractatens Hensigt er opfyldt og det tyrkisk-ægyptiske Spørgsmaal fuldkommen afgjort, endnu være noget overilet. De Jndskrænkninger, som Sultanen har knyttet til Vicekongens Gjenindsættelse, ere nemlig af en saadan Natur, at denne upaatvivlelig ikke vil underkaste sig dem, dersom han endnu har mindste Haab om at kunne modsætte sig, og da de ligefrem stride mod de Raad, som i det Mindste Rusland, Østerrig og Preussen, have givet Sultanen, kan denne vel neppe gjøre sig Haab og kraftig Hjælp til at sætte dem igjennem. Sultanen forbeholder sig nemlig Ret til, i ethvert forekommende Tilfælde at udnævne hvem han vil af Mehemed Alis Familie til Statholder i Ægypten, hvorved den hele Arveret ikke faaer stort at betyde; en tyrkisk Embedsmand skal have Opsyn med Skatternes Jndkrævning og Anvendelse, og en Fjerdedeel af alle Jndtægterne skal aarlig sendes som Tribut til Constantinopel, Krigsmagten maa aldrig overstige 2025,000 Mand og intet nyt Krigskib maa bygges uden Sultanens Tilladelse. Dernæst bestemmes Forvaltningen i alle Henseender indtil de mindste Enkeltheder, og til Slutningen trues Vicekongen med Afsættelse for den mindste Afvigelse fra disse Bestemmelser. Heller ikke ere Rustningerne til Lands og Vands endnu standsede noget Steds. Den engelske Sømagt i Middelhavet udgjør for Tiden 25 Linieskibe og 8 Krigsdampskibe, den franske bevæbnede Flaade i Toulons Havn vil og faa Dage udgjøre 20 Linieskibe, 5 Fregatter, 6 Corvetter og 25 mindre Skibe og Dampbaade.