Berlingske Tidende, 1836-12-27
Af Underretsprocurator i Aalborg og Fyens Stifter, N. A. Holm, i Odense. Som det i Almindelighed gaaer med alle haarde, ikke til Forseelsen svarende Straffebøder, at de meget sjeldnere overholdes, end de Lovbud, der passe dertil, ei alene fordi den fornærmede Person, der kjender den Straf, Overtræderen har gjort sig skyldig i, gjør sig en Samvittighedssag af at medvirke til et saa uforholdsmæssigt Ondes Anvendelse, men endog om Sagen, kom for Domstolene og disse ikke have Lovens desto tydeligere Bogstav for sig, kunde have den samme Anskuelse, naar de ellers maatte anvende en analogisk Straf, der vel endog stundom kan lede til en Frifindelse, som ellers ikke vilde have skeet, saaledes gaaer det ogsaa med Optagelsespengene i Anordningerne om Hegn og Fred, Lovgiveren, har tilladt den, hvis Eiendoms Grændser Andres Kreature have oversteget, at oppebære. Er Optageren et moralsk godt Menneske, som ønsker at leve fredelig med sine Naboer og Gjenboer, vil han altid gjøre sig Betænkelighed ved, foruden Skadeserstatning, om Skade er tilføjet, at affordre Dyrets Eier, uden at han maatte kjende endnu større Skjødesløshed, ej at tale om Forsætlighed, hos denne, ikke mindre end respektive: for et Svin, en Tyr eller Geed &c. 4 Rbd., for en Ko. Stud eller Hest 3 Rbd., for et Faar, eller Lam 1 Rbd., for en Kalv eller et Fol 3 Mk., for en Gaas, And eller Høne, 12 s. Sølv efter Fordn. 9de Juli 1817 §. 2, foruden endnu skarpere Bestemmelser for løsgaaende Hingste og Vædere, hvilket Alt bedre harmonerede efter Pengenes den Tid sunkne Værd, end nu, ihvorvel endeel dog maa være beregnet paa, ved en høj Taxt at tvinge Enhver til at hegne om sin Mark, men som formeentlig bedre kunde opnaaes ved Udbredelse af gode Skrivter om et velorganiseret Agerbrug, Exempler fra Andre a., end ved Tvang, saameget mere som Jngen kan nægte, at jo uovervindelige Hindringer, paa ikke faa Steder, især i Jylland, gives, ligesom hine enorme Optagelsespenge ofte i Nutiden endog kan nærme sig Dyrets Værdi, hvilket de formeentlig aldrig burde. Og for nu endvidere at bestyrke Vigtigheden af de efter begge Stændertidenderne, den i Roeskilde Pag. 762. og den i Viborg Pag. 1042 foreslaaede Nedsættelse af disse høje Optagelsespenge og øvrige Modificationer, i hvis Væsentligheder Enhver maa være enig, tillader jeg mig at fremsætte et Par sande Facta. Det Første. For vel omtrent 20 Aar siden gjenlød flere offentlige Blade om et i Jylland forovet grusomt Mord. En Person ved Navn Peder Glindvad, havde bygget sig et Huus paa en Hede, opdyrket et lidet Stykke deraf, og heri saaede han (som man almindelig antog) Korn, længe efter alle Andre, ene og alene forat han, der var Hegnforordningens velbelæste Mand, i sit, efter Andres Jndhøstning selvfølgelig endnu grønne Korn, kunde optage deres Kreature, hvilket man, i en saadan hegnløs Egn som denne var, alene kunde have afværget ved Dag og Nat at vogte Kornet, en Næringsvej, han i længere Tid skulde have brugt til flere Naboers største Fortræd. – Man banker nu en Nat paa hans Vinduer og fortæller ham, at der paany var Kreature i hans Korn, glad over dette Budskab, han sandsynligviis troede kom fra en Ven, springer han op af Sengen, klæder sig paa, men et Stykke udenfor Huset, overfaldes han saa frygteligt med Slag af tre til fire med Prygle bevæbnede Personer, at man troer ham med flere ituslagne Lemmer ligge død for sig, ja en af Drabs mændene, som ved at bukke sig ned i Halvmørket opdager, at han endnu kan bevæge Øinene, stikker end- ogsaa disse ud med et Som eller andet spids Jnstrument. J denne Tilstand antræffes han om Morgenen, bliver kjørt flere Mile hen til Districtslægen, som boede i Nabo-Jurisdictionen, hvor Stedets Byfoged kommen til Kundskab om Mishandlingen, afholder Forhør over Patienten, før han i sine to til tre Dages piinlige Qvaler endelig døde, hvorved han saaledes paa sit Yderste navn giver de Personer, han er overbeviist om at være hans Banemænd, men da disse, som derpaa arresteredes, haardnakket nægte Handlingen, bleve de omsider, som ikke tilstrækkelig overbeviiste, frifundne i Høiesteret. Saa omtrent foregik Sagen. Alle, som kjendte den Dræbte, vare ligesaa enige i, at han kunde have fortjent en taalelig corporlig Revselse, hvormed Domstolene, om hans Forhold, havde kommet til Sag, vanskelig vilde have kunnet ramme ham, i hvor moralsk slet det end var, som de og Enhver Anden høiligen maatte misbillige en saa grusom Mishandling. Men hvad havde vel nu uden hine høje Optagelsespenge, ledet den Dræbtes slette Begjerligheder, Havde han ikke troet paa denne Maade at kunne udfuge sin Næste, vel maaskee for at føre et mageligere Liv og Levnet, end som kunde være skeet, om han ved egen Flid og Møje skulde have erhvervet sig Udkommet, havde det sikkerlig aldrig skeet, som skete. Den anden ligesaa sandfærdige, skjøndt ikke offentlig bekjendte Begivenhed, er af en anden Natur. En Proprietair havde en Boelsmand til Nabo ved sin indhegnede Mark. Egen Græshed paa en sandet Jordbund afgav ikkun Sultføde for dennes Kreature, som derfor vare ligesaa begjærlige som Eieren selv, for Fordelens Skyld, efter Hovedgaardsmarkens bedre Græsgang. Jsær havde Boelsmandens Faar ved Vane faaet en saadan Øvelse, at hvilketsomhelst Hean vilde ligesaagodt kunde have fredet for vilde Dyr, som for dem. Proprietairen havde ofte advaret ham og derhos ladet hans Faar udjage, men alt forgjeves; ærgerlig over ikke at kunne have Fred, lader han dem endelig optage og i Vederlag for den Uleilighed hans Folk saa ofte havde havt, Eieren betale til dem, husker jeg ret, et Par Mark for Stykket. Hvad skeer, Kort Tid derefter sendes ham Bud fra Naboen: "at han nu ogsaa havde optaget hans hele Faareflok. Paa Spørgsmaal om: "hvad de skulle koste," lød Svaret: "efter Anordningerne: 1 Rbd. Sølv pr. Stk., dog vilde han ganske renoncere derpaa, naar Proprietairen vilde give ham sin vidnesfaste Forpligt, ikke oftere at optage enten hans Faar eller andre Kreature, om de kom paa Hovedgaardsmarken". At dette nu var at lade Proprietairen bide i det sure Æble, kan Enhver indsee. Her gjaldt det ikke om mindre end enten at betale 100, ja maaskee 150 Rbd. Sølv efter en høi Cours, thi Faarenes Antal mindes jeg ej nøjagtigere, eller, vel saa omtrent: stedse, gratis at græsse Naboens Kreature. – At han under ingen Omstændighed valgte det sidste Alternativ, vil Enhver indsee, skjøndt det saameget mere var ærgerligt, at betale hiin enorme Sum, som han vidste, at Faarene ikke havde været noget Qvarteer paa Boelsmandens Mark ikke havde gjort hans afgavede Græsgang nogen Skade og i Særdeleshed da han havde den største Formodning om, at de aldrig vare komne der af dem selv, men maatte være forsætlig inddrevne i Vogternes Fraværelse, skjøndt Jngen havde seet det. – Nu vel sandt, et saadant Misforhold i Antal af Kreature, her vel mere end i imod 10, vilde under enhver Lovbestemmelse kunne tænkes, men vare Optagelsespengene ikke saa høie, vilde man dog derfor aldrig faae et saa ruinerende Resultat, eller slige slettænkende Naboer kunne ledsage deres Forlangende om Ret til Næstens Gods med en saa lovmedholdelig Straffeclausul. – Hvor let kan man desuden ikke tænke sig, at en Hyrde kan lade sig bestikke og saaledes gjøre fælleds Sag med Kreaturets Eier eller vise Skjødesløshed, hvor let, at et eller andet Kreatur kan springe over et Hegn og om Vogteren ikke er tilstede, lokke de andre efter sig eller, om man i en hegnløs Egn har indjaget dem i en Fold og her troer dem i Sikkerhed, ikke enten kan blive udjaget eller ved Nattetider selv udbryde og blive optagne af Naboerne, der om det f. Ex. var en Huusmand, der optog paa sin Lod en Flok Køer eller Stude, vi ville tænke os en 2 til 300 Stkr., Optagelsespengene endog let kunde opløbe langt høiere end til hele Ejendommens Værdi, der vilde være den største Absurditet, og vil man mene, at Eieren kunde søge sin Regres hos sine Vogtere, forudsat at Skylden, endog altid kunde tillægges dem, gad jeg nok vidst, hvorfra denne hos slige, sædvanligviis fattige Folk, skulde komme; saa at høje Optagelsespenge unægtelig giver største Usikkerhed endog for den meest agtpaagivende Mand, i Eiendomsrettens Udøvelse, og det allermeest for de større Jordeiere og Brugere, som ikke selv kunne have umiddelbart Opsigt med deres Kreature, men nødvendig maa anfortroe sig til Andre. Kom det ellers an paa at opgive famense Historier, som de høje Optagelsespenge meere eller mindre have givet Anledning til, skal der vist ikke gives ret mange Landmænd, som ikke skulde have erfaret flere, og at der ikke endnu oftere høres flere Misligheder end der gjør, dertil er vist alene Aarsagen: at der, som vel er, gives flere gode end slette Mennesker, ligesom alle som en maa sande, at de stedfindende, Hegn- og Freds-Anordninger ligge meget mere i den retskafne, fredelskende Landmands Haand, end han ordentligviis kan ville gjøre Brug af, især da han, for qvalificerede fredshandlinger har 56 42 og 45 i Forordn. af 29de Octbr. 1794 at holde sig til, men paa den anden Side ogsaa langt mere i den Slettes Magt, til en større Spore for Elusion, end Andre end denne selv kan ønske, var man end aldrig saa stor en Elsker af det uskateerlige Gode, som vi kalde Hegn og Fred." Derimod at tænke sig en nye Lovbestemmelse, som den Slettænkende aldrig ved masterede Handlinger skulde kunne føre sig til nogen lovstridig Nytte, var umueligt; ikkun kan man ønske, at det saa særdeles Tillokkende, som nu befindes til at motivere hans Niddingsdaad, bortryddes saameget som muligt. (Fortsættes.)