Aarhuus Stifts-Tidende, 1814-05-14
Af Napoleon Buonapartes Person har et bekiendt yndet Tidsskrift leveret følgende Skildring. Denne store Mands Udvortes skal vel i sig selv være betydende; men det Jndtryk, han giør, laaner dog megen Vægt af Mindet om hans evigstore Bedrifter. Han er af middelmaadig Størrelse, har sortebrunt afskaaret Haar og smaa mørkeblaa meget forrige Øine. Han er næsten korpulent, hans Øieglimtalvorligt; hans Mine mørk, naar han tier. Dersom han altid tang saa vilde hans Alvorlighed have noget koldt, bortskremmende; men saasnart han taler, pryder er virkeligt blidt Smiil hans Mund, og man faaer Tillid til ham. Hans Profil er en gammel Rommers, alverlig ædel, udtryksfald. Mandens morke og alvorlige Øieglimt udviser hans levigen i sig selv og med sig selv sysselsatte Aand. Han taler yderst lidet, og er, i Eftertankens Tilstand, næsten uden Liv og Bevægelse; den brune Ansigtsfarve og hans hele Udseende vidner og mange udstandne Strabadser. Jntet ligner, den fortærende Jld i hans Øiekast, naar han geraader i Lidenskab, eller naar han finder forgodt at bruge sine Øine; thi dette har han fuldkommen i sin Magt. Hans hele Adfærd er fuld af Værdighed. Hvorledes det foregaaende Øiebliks Stemning end kan have været, saa forstaaer han dog, paa Stedet at antage den Mine, som passer sig bedst for det næste Sædvanligviis er han ført en simpel Officiersuniform (blaa med hvide Opslage og en lide trekantet Hat med Kokarde, samt lange ved Knæet rundt afskaarne Støvler. J sin Kiolelomme bærer han en simpel Skilpades Daase, hvoraf han unortiden gandske mekanisk tager sig en Priis. Besynderigt er det, at hans udmærkede Aasyn saa sieldent er triffen lignende. Næsten i alle Kobberstik er der nogen Lighed næsten i intet er den fuldkommen. Det ham meest lignende skal være hans Brystbillede, som findes paa Napeondforerne. For henved 1400 Aar siden førtes i samme Egn af Frankrig, hvor i dette Øieblik Krigsskuepladsen var, en Krig af Hunnernes Konge Attika, der omtrent i Aaret 451 giorde fra Tydskland et Jndfald i Frankrig med 500,000 Mand, og trængte saa langt frem, at han beleirede Orleans, der allerede var i Begreb med at overgive sig, da den franske Konge Merovæus Gothernes Konge Theodoricus, den burgundiske KongeGothalus og den romerske Statholær Ætius lode deres Armeer støde sammen, og overfalt Attila saa uformodet, at han maatte ophæve Belaringen. Derpaa forefaldt ved det ogsaa i nærværede Krig bekiendte Chalons et Slag, der varede hele Natten og igjen begyndte den næste Dag, hvori Attila mistede 180,000 Mand. Da han hørte, at Thorisnund vilde hevne sin Faders Død, blev han saa fortvillet, at han hellere vilde omkomme sig selv, end falde i Fiendernes Hænder, men han var saa heldig at undkomme, da Ætius, som befrygtede, at Gotherne og Frankerne skulde ved hans fuldkomne Undertrykkelse blive alt for mægtige, ikke tilbørlig forfulgte sin Seir. Atila var liden af Vext, men indgiød alligevel ved sit stolte Gang Frygt, og havde et skarpt og giennemtrælgende Belast. Han forstod fortræffelig at forene Lis med i Magt. Han besad Forstillelsesævne, Finhed og Klogt skab i udmærket Grad, udførte sine Foretagender ned n Dristighed, var grusom mod sine Fiender, men høine dig mod dem, der underkastede sig ham. Han forstoat benytte sig af Overtroen, og indbildte fine Soldater, at han besad noget Guddommeligt, og havde fundet Mars's Glavind, som man tilbad blandt Hunnerne, og at Skjebnen havde lovet den, der eiede dette, Herredømmet over hele Verden. Denne Verdensbetvinger døde Bryllupsnatten af - Næsebløden.