Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-06-15
Fredagen den 27de Mai om Aftenen havde en Deel af den kynske Læseforenings Medlemmer været forsamlet paa Enighedsværn, hvor i tidligere Aar dette Selskab havde feiret sin Maifest, navnlig for 4 Aar siden paa samme Dag og Tid. Til Erindring herom og om de Følger denne Fest havde havt foren af de daværende Deeltagere, udbragtes nu en Toast for afd. Lieutenant Adolph Fibigers Minde. Det var paa samme Sted og i samme Time (hedder det i "Khvnsposten") denne for Friheden begeistrede unge Mand for 4 Aar siden havde udbragt en Skaal for den democratiske Aand i Folket, i hvilken Anledning han som Officeer blev stillet for en Krigsret, og kort efter sendt over til Vestkysten af Jylland, hvor et flereaarigt Ophold indvirkede saaledes paa hans Helbred, at han, efter forgiæves at have gjort en Reise til Madera, hentæret af Brystsyge, sank i Graven i sin faareste Alder. – Orla Lehmanns ved Maigildet iaar paa Skydebanen udbragte Trast for "Danmark indtil Eideren!" sluttede med disse Ord: "Vi forstaae ved Danmark alt Landet mellem Øresund og Eideren, og ere rede til at forsvare vort gamle Dannevirke baade mod Nordalbingernes høiforræderske Skraal og mod alle tydske Fuglefængeres søsyge Erobringslyst. Og skulde det gjøres fornødent, da ville vi med Sværdet skrive paa deres Ryg det blodige Beviis for den Sandhed: Danmark vil ikke Fr. Barfoed holdt i samme Anledning en Tale om Nordens Selvstændighed og Eenhed, hvori bl. A. forekom følgende interessante Yttring. "Man havde (sagde han) ved Overgangen fra 1840 til 1841 ganske almindeligt paastaaet, at en af Statens første Embedsmænd af grevelig Stand, benævnte de roeskildske Stænder, saatidt han omtalte dem, med Kjendingsnavnet "Skraalerne." Hvad han kaldte de viborgske, vidste B. ikke, og heller ikke vilde han indestaae for, at det paapegede Factum virkelig forholdt sig saa i Sandhed; men sandt var det imidlertid, at Greven derover blev upopulair. Da Christian VIII i Marts 1842 satte den Prinds (saaledes lød endv. Hr. Barfoeds Ord) der i SlesvigsStændersal havde kaldet Danmark et fremmed Land, til Hertugd. Slesvigs og Holsteens Statholder, samt overstcommanderende General, tog hiin høie Statsembedsmand sin Afskeed. Man bragte denne Begivenhed i Forbindelse med Statholderens Udnævnelse, hvilken, saa paastod man, Greven i høi Grad havde misbilliget, og Greven blev atter populair. Var det Vankelmod hos Folket, Nei i Sandhed ikke Kjendsgierningen er ligesaa simpel at forklare, som den er glædelig. Folket elsker sine Stænder; elsker dem høiest, der tale aabnest, friest og ærligst. Det hørte med Harme en Embedsmand forgribe sig paa disse, og igjennem dem paa Folket, og Hjertet vendte sig med Uvillie fra ham. Høiere end sine Stænder, elsker Folket dog sin Ære, sin Selvstændighed; det meente denne truet; det saae Greven stille sig paa Folkets Side; det glemte hans tidligere Haan, og dets Hjerte vendte sig atter imod ham. Folket elsker sin Selvstændighed høiere end sine Stænder, det er Nøglen til Gaaden." (Fædrel.)- Khvnsposten vil vide, at der skal være tildeelt det kgl. Theaters nye Musikdirecteur, Capelmester Glaser, en høi Grad af Myndighed over sine Undergivne, og tilføier derhos Himlen skjænke Hr. Glaser Kraft og Villie til at udøve den paa rette Maade.