Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-05-26
Velædle Madame, Siden jeg i Aftes forlod deres Huus, Deres Mand, Deres Broder, Deres Fætter, og lagde mig til Sengs og Søvns, faldt jeg vel i en Blund; men vognede i Nat ret som Klokken slog 2, og naar Madammen nu tænker: Hvad kommer mig Præstens Vaagen eller Soven ved Gid ieg selv i mine Barselseng kunde faae nogen Hvile, saa bryder, det mig lidet, hvordan Præsten sover, hvad han ei faaer i Nat, kan han faae en anden Nat. Men Hiertens Madame, her er andet at fortælle. I den Tid ieg sov, havde jeg en sær og sælsom Drøm, om det ellers kan kaldes en Drøm; thi ieg saae alting saa tydelig og skinbarlig, som jeg virkelig havde været vaagen, og mig synes endnu, siden jeg sidder her med vaagne Øine og sunde Sandser, at det svever for mig, og at jeg er vred ved mig selv, fordi jeg en sov og drømte endnu en Times Tid. Og, fromme Madamen, Siden det er Barsel=Koners visse Skiebne, at de skal ligge og høre paa megen Fiant og Fadder=Snak af de gode Matroner, som kommer at give Besøgelse, hvilket jeg har lært af den Danske Commoedie, som kaldes Barsel=Stuen, saa kan Madammen sagte høre min Drøm, og ligge at divertere sig med den, naar hun har ingen anden tilstæde, der kan snakke for hende. Madammen veed, at hvad os ligger paa Hierte om Dagen, det phantaserer man gemeenlig om i Søvne: Madamen veed, at jeg i gaar Middag i Schive Kirke forrettede en Dem og mig ubehagelig Mulds Paakastelse: Madammen veed, at jeg tager en redelig Deel i al Deres Sorg, og tilregner mig, som en Ven, altid som en Part af deres Tab. Dette altsammen opskriver ieg, som en Aarsag til min rolige Uroe, og er da Sagen og Drømmen denne: (thi min Hukommelse viser mig det endnu, som det stod malet for mig) jeg brømte, at der kom en til mig, og bad mig, jeg skulde gaae til Kirke, og da jeg, som mig syntes i min Messe=Skjorte kom op ved Vester Port tyktes mig, at Schive Kirke var som et herligt Slot med lidet store Vinduer forsynet, Versalles i Frankerige havde været en Cabane eller Bynde=Hytte imod det at regne, der var Lys og Jlluminationer i alle Vinduer, saa det gav saadan Parade, at Salomons Tempel med alle sine Lamper gav et sligt et Skin og Skiær til Olie=Bierget ved Jernsalem. Jeg kom endelig op til min fattige Kirke, der nu var klæd ud til et Pallads, og det første jeg kom ind af Kirke=Døren, syntes mig der kom en virkelig Engel til mig. Og som jeg længe har vidst disse eiegode Aanders Høflighed, spurgte jeg om, hvad der var i Kirken at giøre slig Tid Nat? Han svarede: Her er kommen en delig lille ung Jomfrue i vort Selskab, og saa liden hun er, holdes nu hendes Bryllup før hendes Barsel, thi Himmelens Raad er langt anderledes end Jordens. Jeg saa sovende og sandseløs ieg var, havde dog den Samling, at jeg tænkte strax paa den lille Dødning, jeg i gaar begrov, og, som ieg er en kjøn lærd Mand, som Madammen veed, der kan mægtig holde gode Miiner helst i Drømme, saa vilde jeg være Engelen for klog, og ei lade mig mærke med mine Tanker, men spurgte kuns efter Loven, og Bruden var af min Menighed, efterdi Bryllupet skulle staae her i Kirken, sandt at sige: Jeg drømte om en Accidence (Thi det Jordiske Tøi hænger dog ved vi Mennesker endog i Søvne) Engelen sagde: Ja, det er Amtsforvalter Lunds Datter, der er bleven en Brud for Himmelens Prinds og Herre. Jeg syntes strax, Engelen tog mig ved Haanden, ieg skulle følges med. Den heele Kirke var nu saa skinnende, saa mig tyktes alle Væggene og Hvelvingerne glimrede af Millioner Juveler, paa hvilke det klare og meere end jordiske Lys gav sin Glands, saa at jeg, hvad jeg var ei før halv blind, blev heel blind ved dette Syn, men Alteret særdeles, da vi kom bedre op, var blankere 1000defold, end som 1000 Sommers Sole havde beskinnet det; Jeg var næsvis, og spurgte min Engel, hvad der var ved mit Alter at giøre, han sagde: at der havde hans og min Herre, valgt sig sin Naades Sæde. Bange blev jeg, og skuulede hen under Vægen ved Pulpituet, jeg huskede paa mine 1000 Synder, og tænkte: Ja, hvor vil det gaae, tænkte ieg, om vor Herre vil have Regnskab. Min Engel faae, at jeg tit trede og bævede, og sagde saa sagte til mig: Frygt ikke denne Gang, din Tid er ei endnu kommen, i Aften har du ingen Fare, kom kuns med mig. Vi kom da ind i Sacrastiet; men det var ei meere ligt mit sædvanlige kolde Logement, end Jens Romborgs Stue kan være liig den Chinesiske Keisers Guld=Sal. Jeg kan ei beskrive, hvordan det var, nok er det, jeg tyktes, at det var virkelig mit Sacrastie. Der stod for mig en allerkiæreste delig Jomfrue klæd i en sneehvid Klædning fra Haand til Fod, men af saadant Tøi, som Jorden ei eier, og ei er seet af mig den Sort i Verden, en Krands havde hun paa Hovedet, men den var ei af Have=Blomster, af Silke=Blomster, af Vox Blomster, men af noget meere end Jordisk, meere end Kongelig, saa ingen Verdens Diamanter var at ansee anderledes derimod end smaae Flintesteene. Hendes Ansigt kiendte jeg endelig af Liniamenterne, det var den selv samme, som jeg 2de Gange havde seet i Eders Sove=Kammer, Madame, hvor det lille uskyldige Guds Barn laae, det sidste ieg saae hende. Jeg sagde, Jomfrue Lund, skal vi findes her, hun svarede Ja, J veed ei andet i Verden, end Børn ere et Stykke dødt Jord, og du sagde i gaar til mig, at af Jord var jeg, og til Jord blev ieg; men den Gud, der giver en udødelig Siæl under Moders Hierte, og i Siælen en for Menneskene utænkelig Troe, ved hvilken vi, ligesaavel som den ufødde Johannes under Elisabeths Hierte, hænger ved vor Gud, har alt gjort mig saa levende, saa veltalende, saa lyksalig, saa herlig, som ieg aldrig havde blevet i Verden, og just i denne Tid holdes mit Bryllup iblandt de 144000 Jomfruers Tal, som du somme Tider prædiker om af Aabenbaringens Bog, der følger Guds Søn og Lam, hvor han gaaer. Jeg Synder, jeg blev mangfoldig dristig til at tale med denne Jomfrue, der nu var saa omskabt og omskikket, siden det sidste jeg saae hende; jeg sagde: Himmeldeilige Jomfrue, Vil de skriftes, efterdi De ere her i Sacrastiet, og vil De have Forladelse for Deres Synd, efterdi De skal giftes, Hun saae paa mig med et Majestætisk Ansigt, og siger: En du Enfoldige! giørlige Synder har Verden mig er at beskylde, min oprindelige Synds Regning har min Broder og Brudgom Jesus Christus klaret for mig ved sin hellige Fødsel, ved sin ubesmittede Undfangelse, ja ved al sin uskatteerlige Værdskyld og Fortieneste; See paa denne Klædning, jeg staaer i, som han haver givet mig, skiønner om den ei er af det hvide Silke, som er de Helligges Retfærdighed; skue, om den ei er af de Kiorteler, som ere toede hvide i Lammets Blod; see, om den ei er uden al Besmittelse, al Rynke og alt saadant. Jeg var endnu dristig, og tænkte i Søvne alt har du læst en Hoben Theologie om Daabens Høie, Fornødenhed, og alt veed du det, at denne Jomfrue, i hvor høie og herlige Ord hun taler, aldrig var døbt. Jeg tænker Sandhed maa siges best i Himmerige, og talede ieg da til hende: Uden nogen bliver igienfød af Vand og Aand kan han ikke see Guds Rige, og, hvo som troer og bliver døbt, skal blive salig. Og jeg tykte, jeg sagde disse Ord med en høi Stemme. Hun sagde, hør, jeg vil sige dig, min Jesus imodtager ingen udøbt Brud, kommer vi udøbte til hannem, han døber os strax; Jeg veed endelig ei selv hvordan det er tilgaaet, Gud veed det, men saa meget veed jeg, at, da jeg udkom af et mørkt Kammer i en herlig oplyst Sal, saa kom Jesus Guds Søn imod mig med sin aabnede Side, af hvilken der udflød baade Vand og Blod, og dette Vand bestænkte han mig med, saa ieg som tilforn ei var lidet besmittet og besudlet af det Kammer, som ieg havde været udi, blev saa reen, saa blank, saa delig, som du seer mig her, og tænk, at ligesaavel, som du har en Dør til dette Sacrastie, hvor du kan komme ind i din Kirke, uden at gaae ind af den sædvanlige Kirke=Dør, der er skikket for alle i Meenigheden, saa har vor Herre, min og min Brudgoms Fader ogsaa sin visse Salligheds Dør for mig og mine lige, som hans underlige Villie betager de ordinaire Salligheds Midler. I det tager den Engel, som havde fulgt mig did, og stod hos mig, en Seddel op, som mig tyktes, blev i hans Hænder til et mægtigt stort Patent, derpaa syntes mig, stod med mægtige store Bogstaver de Ord: denne er den Jesus Christus, som kom med Vand og Blod, ikke med Vand allene, men med Vand og Blod; og saa snart ieg læste Ordene, syntes mig, at jeg fik en inderlig Forstand af dem i mit Hierte, som ieg aldrig før havde læst eller begrebet, at Gud ved disse Ord gav tilkiende, at den samme Jesus, hvis Blod giør os salige i Daaben, kan og vil ved samme Blods salige Fortieneste saliggiøre uden Taaben. Jeg var nu bleven halv fortroelig med denne Himmel=Brud, og spurgte hende: efterdi hun var døbt, hvad hun da hede, og hvorledes hun var bleven kaldet? Hvortil hun intet svarede, men sagde kuns til Engelen: Gak og viis ham det i Bogen. Saa gik Engelen hen, og mig syntes, der var et Skab med 2 a 3 Laase for, hvordan han fik dem op, maae han vide, men han tog en Bog ud, underlig var den, dens Tykkelse, Bredde og Længde var eensdan i alle Kanter og Hiørner, den havde nogle sælsomme Baand, den var bunden sammen med, og da han løsde den op, var den fuld af Navne, alle skrevne med rødt, den var numereret og igiennemdraget og forseglet, saa intet kunde tages derudaf, eller sættes ind der i, saa ingen af alVerdens Protocoller var at ligne med den; han viiste mig bare Bindet deraf, hvor der stod med store gyldene Bogstaver uden paa disse Ord: Livsens Bog; han lod kuns Bogen op, og strax faldt han paa Navnet, som hun havde faaet i sin Himmel Daab; Elschen ingen Sorg. Han sagde velsignede Jomfrue, Deres Forlangende er efterkommet, jeg har viist ham Deres Navn i Livsens Bog, siden han, stakkels Præst, saavnede det der Hiemme. Hun sagde: nu Præst, sig nu min Kiæreste Fader og Moder i Verden, (dog jeg veed ei andet af dem, end min Brudgom har vist mig de Stole, de skal sidde paa hos mig) at dette Navn betyder, først: at Gud har elsket mig, og ei vilde af Kierlighed til mig lade mig see den syndige, hovmodige, forføriske, fordervede Verden, og, fordi han saa har elsket mig, heder jeg Elschen. Dernæst har jeg det Navn ingen Sorg, fordi jeg nu har ingen Sorg, ikke sørger mine Forældre for mig, for Tænder, for Børne=Kopper, for Slag, for Fald for Orm, for Stød, for Ungdoms Forførelse, for slet Giftermaal a. a. Jkke sørger jeg selv. mit Øie er frie fra Graad, min Fod fra Fald: Jeg kommer aldrig grædendes til mine Venner: Jld, Vand, og alt, hvad Verden kalder, Ondt, skader mig intet. Jeg ringe agter alt det, der er under Maanen, aldrig kunde Verden givet mig den Vil stand; dette er det Giftermaal, den Glæde, som ieg alt har faaet i et kort Compendio, og det kan du gaae med og sige mine Forældre, (du kommer der dog vel engang om Dagen) at jeg lever saa vel og saa salig, at om heele Verden blev mig givet for et Minnt at komme der, saa kom jeg der dog ikke. Vor Herre lad det ellers gaae dem vel, Alt dette blev nu sagt mig paa saadan livsalig Maade, at jeg vidste hverken og ieg var i Himmelen eller paa Jorden, hvorved jeg endnu blev meere fortroelig (alt i Søvne og i Drømme) og siger til Hende: men hør, Jomfrue Elschen ingen Sorg! Hvorfor har vor Herre saa kaldet Eder bort, uden at see, Verden, kunde J ikke have glædet Eders Fader og Moder, Levet i Verden til deres Glæde, og endda kommet til Himmerig om 70 Aar, ligesaaledes som Mor=Moder og FarModer 2 Da jeg stakkels Taabe dette sagde, tyktes mig, at Jomfruen i Tanker vendte sig fra mig, og i det hun vendte sig, sagde allene, hvad kommer det dig ved og til Engelen sagde hun lad ham dog see den anden Bog, som J veed vel selv. Derpaa blev jeg bestyrtset, og tænkte ved mig selv. Nu har du vel været der, det Ord kunde du sagt holdt inde med, og tænkt, hvem du har med at giøre, som ei staaer under din Exammen. Engelen gik bort, tog en Bog frem af forrige Chatoul, mørk og dunkel var den, 100de Spænder og Hænge=Laase var der for den, uden paa Bindet stod disse Ord med store Bogstaver, Guds hemmelige Raads Protocoll. Engelen med største Ærbødighed, saae den an, prøvede aldrig at oplade den, men præsenterede mig den. Mig tykte, jeg var ivrig for at stille min Nysgierrighed, og see baade dette og meere i denne Bog, som jeg aldrig har kundet udtænke, men min Lyst forgik mig snart; thi det første jeg rørde kuns ved Bogen, syntes mig, det var bare Jld og Lue, ieg brændte mine arme Fingre, og gav et stort Skrig af mig, hvorved St. Povel, min gode Patron, som ieg kiendte paa sit Skiæg og Sverd, kom løbendes, og da han saae Engelen og mig med denne Bog imellem os, tog han en Bog op af sin Lomme, og viste mig deri disse Ord: O Rigdoms Dyb paa GudsKundskab, hvor aldeles urandsagelige ere hans Domme, og hans Veie usporlige; thi hvo haver kiendt Herrens Sind, og hvo var hans Raadgivere, Saa kastede han et par Blade tilbage, og pægte paa disse Ord: Ja o Menneske, hvo est du, som vil gaae i Rette med Gud, meen Du, et Leer=Kar, kan sige til den, som gjorde det: hvi gjorde du mig saa og endelig slængte han en svar Hoben Blade tilside, og bød mig læse disse Ord: Bud er den Salige og allene vældige Konge over alle Konger og Herre over alle Herrer, som haver allene Udødelighed, som boer i et Lys, som ingen kan komme til, hvilket intet Menneske har seet, hannem være Ære og evig Kraft, Amen. Der Paulus havde viist mig dette i Bogen, blev jeg, som mig tyktes, ubeskrivelig forskrækket for det sidste Spørsmaal, ieg havde gjort. Jomfruen saae jeg blev afhentet med nogle 1000de herlige Musikantere, og kom, jeg veed ei hvor hen fra mig. Hils min Fader, sagde hun, da hun sidst skildtes fra mig Gud lad min Død være hans sidste og største Sorg! Hils min Moder tak hende for hver Bøn hun har gjort til Gud for mig, for 9 Maaneders Byrde, og for hendes Fødsels Smertes Arbeide, alle mine Jordiske Velsignelser skal Gud giøre dobbelt paa deres Øiesteen, min Broder, og snart igien opreise dem det Tab, som de ved mig har lidt. Resten skal to Mænd sige dig, naar du gaaer udaf Kirken. Gierne vilde ieg have talet meere med hende, og een Ting havde jeg endnu at tale om, eller spørge hende om, som ieg gjerne vilde vidst, og selv ei husker, hvad det var, men Engelen tog mig ved Haanden, og inden jeg vidste et Ord deraf, saa stod jeg ved Stenten af Kirke=Gaarden, der stod to Mænd den ene med en Harpe, det var nu let at kiende, det var David, han paa sin Side, og den anden stod med et bedrøvet saaret Ansigt, det var let at flutte det var Job, han paa den anden Side. De grebe mig begge, hver ved det ene af mine Ørne; den ene hviskede mig i Øret disse Ord: Nu Barnet er dødt, hvad vil jeg da sørge? Jeg kommer til det, og det kommer ikke til mig. Den anden hvidskede endnu stærkere disse Ord: Herren, gav, Herren tog, Herrens Navn være lovet! Og ved dette Syn og disse Ord i begge Ørne blev jeg vaagen, som jeg er endnu, jeg veed et rettere. Dette er det, jeg om denne Nattes Drøm har Madamen at berette, naar hun faaer læst det et par Gange igiennem, forstaaer hun vel Meeningen og Udtydningen foruden nogen Joseph eller Daniels Udlæggelse. Skreven imellem Kl. 9 og 12. den 18 Januarii 1727. Gud til Siæl og Liv, befalet af Deres troefaste Siele=Sørger. Christian Lassen Tychonius.