Corsaren, 1841-09-03
Marseillaisen. Enhver, som nogensinde har hørt denne berømte Sang spilles eller synges, vil sikkert med Jnteresse læse en Beretning om dens Oprindelse og Skjæbne. De, som ikke have hørt den, ville forhaabentlig faae Lyst dertil ved at høre dens Historie efter følgende Beretning (som vi have samlet efter franske Blade). J Aaret 1792, da Østerrig og Preussen havde erklæret Franskmændene Krig formedelst den ugeneerte Maade, hvorpaa de behandlede Kongemagt, Adelskab, Aristocrati o. desl., samledes en fransk Armee i Strasborg. Aftenen før Udmarschen vare endeel yngre Officierer samlede med Byens første Embedsmænd til et Afskedsgilde, og ved denne Leilighed henvendte Maire'n, en ung, frihedsbegeistret Mand, den Opfordring til en ung Officier ved Navn Rouget de Lille, der alt tidligere havde aflagt Prøver paa et udmærket Talent som Digter og Musiker, at han skulde skrive en Friheds- og Kampsang for den franske Armee. Opfordringen blev af de andre Officierer istemt med Enthoustasme, hvorimod de Lille beskedent vægrede sig ved at overtage et saa stort Hverv. Blandt Selskabet opkom imidlertid en forunderlig gribende Stemning. Den mægtige Kamp, som forestod, den unge, glødende Frihed, som de skulde forsvare, Afskeden med sin Smerte og Fremtiden med sit dristige Haab opfyldte Enhver af de Tilstedeværende med saa mange høitidelige, alvorlige og dog begeistrede Følelser, at Samtalen antog et høist imponerende og poetisk Sving og tilsidst fremkaldte en med Ed beseglet Broderskabs-Pagt imellem dem Alle. Opfyldt af Aftenens Jndtryk kom den unge Officier hjem; hans til det høieste Punct spændte Følelser beskjæftigede sig stadig med det foreslaaede Digt; han greb et Jnstrument, og efter de første Toner, han fremkaldte deraf, nedskrev han Ord, som en mægtig Genius i dette Øieblik dicterede ham. Hele Natten skrev og spillede han, indtil han udmattet faldt i en dyb Søvn. Om Morgenen kom Maireln, for nu alvorligt at gjentage sin Opfordring. Han fandt den unge Officier sovende paa Stolen og foran ham paa Bordet et Digt med tilhørende Musik. Allerede ved de første Ord vaktes hans Opmærksomhed; han gjennemlæste og sang det Hele, og ved de sidste Ord kastede han sig, greben af unævnelig Begeistring, grædende om Halsen paa den opvaagnende Officier. J stor Hast lod han Sangen med Noderne afskrive og fordeele blandt endeel Mucisi, som derpaa spillede den, medens Armeen drog ud af Byen for at gaae imod Fjenden. Da de gamle Grenaderer, som marscherede i Spidsen, hørte disse forunderlige Toner, saae de paa hinanden med vaade Øine og sagde. For Fanden! Den Vise har jo Knebelsbarter paa. - Derefter lærte de den udenad og sang den, hver Gang de mødte Fjenden, og hver Gang endtes Mødet med Fjendens Nederlag, Marseillaisen*) var endnu ikke et Aar gammel, da den vandt det berømte Slag ved Jemappe. Under Slaget havde Hertugen af Chartres, nuværende Kong Louis Philippe, faaet Ordre til, i Spidsen for en Bataillon unge Parisere, at angribe en af Fjendens Redouter. De unge Parisere havde aldrig før været i Jlden, og, da Fjendens Kartætscher begyndte at slaae imellem dem, vaklede de og vege tilbage. Forgjæves søgte Hertugen at standse dem og igjen bringe Rækkerne i Orden - Fjendens. Kugler imponerede dem mere end hans kraftigste Opmuntringer. Da vendte han sig ene imod Fjenden, blottede sit Hoved og istemte Marseillaisen. Som ramte af et electrisk Slag standsede Pariserne, og Fjenden saae nu det mærkelige Skuespil, at Tropper, som Øieblikket i Forveien vare flygtede ved det første Skud, syngende vendte tilbage, *) Dette Navn fik den, da den var bleven bragt til Marseille og af Marseillanerne paa deres bekjendte Tog bragtes til Paris. med fældet Bajonet tog Redouten, sprængte hans Centrum og vandt Slaget. Nu synger Hertugen, de Franskes Konge, ikke Marseillaisen og forbyder desuden sit Folk at synge den. Sin egentlige Triumph som Folke- og Frihedssang opnaaede Marseillaisen omtrent paa samme Tid i Paris. Den berømte Sanger Lays tilligemed nogle af hans Colleger vare gaaede ind i en Pavillon i Boulogneskoven for at holde en glad Aften. Da Champagnen kom paa Bordet, begyndte man at synge, og tilsidst begyndte Lays Marseillaisen. En stor Mængde Spadserende, for Størstedelen af den dannede Klasse, vare af de smukke Toner blevne lokkede hen til Vavillonen; Mængden forøgede sig med hvert Øieblik, indtil næsten hele Haven var opfyldt. Da Lays havde sunget det første Vers af Marseillaisen og derpaa taug, sendte Folket en Deputation ind til Sangerne og bad dem om at bevise det den Fornøielse at synge Marseillaisen endnu engang. Sangerne vare strax villige, Teltet blev revet ned, Lays steg op paa Bordet, og understøttet af sine Colleger, der dannede Choret, istemmede han nu Hymnen. I den stjerneklare, blide Aften, blandt de høie, stolte Træstammer, der udsendte Foraarets Vellugt, tog Lays's klangfulde Stemme sig vidunderlig smuk ud. Det henrykte Folk vovede neppe at aande, for ikke at tabe en Tone, indtil han kom til Ordene: Amour sacre de la patrie. I dette Øieblik sank den hele, uoverskuelige Folkemasse, som ved et Trolddomsord, paa Knæ og istemmede Choret, og da Sangen var forbi, bleve Lays og hans Kammerater revne bort og baarne i Triumph igjennem Gaderne til deres Hjem, hvorpaa Folket i den største Rolighed, hvad der ellers ikke var Skik dengang, naar mange Folk vare samlede, skildtes ad og begav sig hver til Sit. Fra den Tid af dannede Marseillaisens Afsyngning et Slags offentlig Gudstjeneste - under den toiale Afskaffelse af al Statsreligion dyrkede Folket dog Frihedens Gud. Under Napoleon taug Marseillaisen; den kan ikke synges under Despoti. Derfor slumrede den ogsaa under Restaurationen; men 1830 vaagnede den atter op. De unge Julikjæmpere forundredes næsten ved at høre, at deres Fædres Kampsang endnu var ligesaa ung og livsfrisk, som da den første Gang førte disse i Slaget. Nu slumrer Marseillaisen atter, og man vilde gjerne, at den skulde sove for stedse; thi, naar den vaagner, pleier der at ryste Throner.