Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1774-09-30
En Beretning og Samtale mellem A. paa Landet og B. nærved Byen. Norrede Ven! Hr. A. efter Løfte haver jeg forhørt mig om de Personer, som de frygtede for, at lide med Tiden et Tab hos. Jeg har nøye efter Muelighed undersøgt deres Levemaade, som befindes at være tarvelig og gandske ordentlig. Deres Tilstand, har jeg ogsaa efterforskeet, og forsaavidt, som mig til denne Tiid er bleven bekiendt, skal de ikke være i saa slet Tilstand, som de har forestillet dem. Dette har tilforlige Folk forsikret mig om A.) Jeg har den Ære at takke dem, min Hr. B! for deres hafte Umage, og vilde ønske, at deres Relation virkelig befandt sig at være saa i Sandhed, Men da disse Folk nu paa nogle Aar, aldrig har indfunden sig i rette Tiid med deres Renter, saa frygter jeg for, at det dog ikke maa være saa rigtig med dem, og Erfarenhed lærer os dette, at man retnu ikke veed hvem man skal troe. Dog skal jeg endnu paa deres Ord, see det at til Aarets Udgang. Men bliver jeg da ikke klareret fulkommen for dette og det afvigte Aar, saa lover jeg sikkerlig strax at opsige den Pengene, uden videre Jndvending, det er bedre at see sig forsikret først end sidst. B.) Det tviler jeg om kan være deres Alvor. A.) Jo tilforladelig, som sagt er uden Jndvending. B.) Forlad mig, jeg skulde da snart sige, at de var uden mindste Samvittighed, hvilket jeg ikke vil formode. A.) Det var ogsaa en - Jeg skulde snart dømme hos mig selv, at de var partisk. Hvor meget meener de da vel, at man kunde betroe en HaandverksMand. B.) Fortørnes ikke min gode Hr. A. Hvad skulde bevæge mig til at være partisk, De veed jo selv, at de gode Mænd ere mig uvedkommende. Jeg taler kun efter billighed og en Christens Pligt, ikke at gjøre andre andet, end det man selv vilde have hændet sig, ifald man var i deres Sted. Men mueligt maaskee de skal have meere hos dem end mig er bekiendt, siden de frygter saa meget. A.) Jeg skal have 900 Mark Lybsk hos dem hver paa første Prioritets Rettighed, og har endnu ikke faaet Renterne til fulde hos dem, efter forleden Aar. Der er nu allerede saa meget paa det andet Aar forløben. Hvad mener de der kan blive af i Fremtiden, om jeg skulde uhindret lade dem have sin Fremgang. B.) Jeg har ingen Forsikring givet dem for den tilkommende, men kun for nærværende Tiid; Jkke detsmindre forsikrer jeg dem dog redelig og oprigtig, at de saa vidt, som jeg indseer, med Guds Hjælp, ingen Fare haver for at tabe hos dem. Og jeg vilde ønske for min Deel, at al min Credit stod paa samme Fod som deres, hos saadanne Folk. Thi lad være, at Fordeelen ikke kan siges at være til stor Jnportence, saa er den dog vissere, og den mæste Tiid mindre Fare underkastet, sær naar man ikke kan bruge Penge selv til sin egen Handel. A.) Det er vel saa, men ikke dets mindre synes mig dog, at Haandværks Folkenes Tilstand er i Almindelighed ikke i den Floer, som den har været; Men enten de selv ere Skyld deri, eller Tidens Conjuncturer foraarsager det, kan jeg til visse ikke sige. Vist nok er det, jeg gad gierne at blive nogenledes til nøye grundig oplyst derom. B.) Den Lyst og Attraae, troer jeg ikke skulde koste saa megen Møye, at saa tilfredsstillet, helst for dem som nogenlunde har omgaaes dem. Tankernes Samling, en sund Fornuft og en billig Tænkemaade kan snart veylede en, at finde Spor til denne Kilde. A.) Har de min Hr. B. nogen Tiid gjort dem Tanker derom. B.) Det kan ikke være saa gandske frit, dog langt fra til nogen Slags Fuldkommenhed. A.) Maatte jeg udbede mig deres Godhed i at fortælle mig deres Mening; Saa giør de mig visselig en Tieneste. Thi jeg har tilforn hørt tale om, og selv kiendt mange velhavende Folk iblandt dem, som nu synes baade at mangles og savnes. B.) Gierne til Tienneste. Men det lille jeg kan vide, eller tænke mig til af den Beretning jeg har hørt, kan ikke tiene dem til andet, end en Veyledning til en nærmere Selvprøvelse, om samme er enten at bifalde eller at forkaste. A.) Skal man nogenledes komme efter Aarsagen til Haandværks=Folkenes nærværende slette Tilstand, maa man efter mine Tanker, i det ringeste gaae tilbage til Jldebranden af 1756. Ved denne Jldebrand, fik uden Tvil en stor Deel af den. dem et saa ulæggeligt Saar, som vilde hindre dem fra mere at reyse sig. Dette er ey heller at undre over, allerhelst naar man overveyer, hvori deres Rigdom i Almindelighed bestod. Dette har jeg lagt Merke til, at de fleste Handverks-Mænd, det være sig af den eller den Profession, naar de ey til Brugets Fortsættelse har behøvet dets fleere Penge, har strax kiøbt sig et Huus. Paa det første Kiøb, samt paa at pynte og meublere dette Huus, anvende de da det meste af hvad de fortiener, hvilket giør, at rede Penge sielden findes læn sær har Sted i Henseende til Guld, ge hos dem, saalænge der synes at mangle noget paa eller i Huuset. Vel betales ey slige Ting altid med rede Penge, men tit ved Arbeyds Bytte, hvorved Haandverks=Folk til kommer til de Meubler, som de ellers aldrig havde tænkt at anskaffe sig, hvilket i Sølv, og andet sligt Kostbart. Naar en Haandverks=Mand er kommen saa vidt, og at der kan nogenledes siges han er Skyldfrie, og ey altid trænger til at laane og borge, kaldes han strax rig, just fordi det lidet han eyer strax falder alle i Øyne. Her gaar det efter Ordsproget: Lugten af en Fattigmands Pandekage, merkes langt borte. Jeg nægter vel ey at en saadan Mand er rig, helst om han er fornøyet i Gud og bliver inden Ydmygheds Grændser: Men betragt dog, min Herre, At det han har, har han slæbet ja trællet for maaske til i 10. 20. 30 og fleere Aar; Hvad han eyer, har han ey faaet ved en eller anden stor Coup, ikke ved Slumpe=Lykke; men ved Guds Forsyn, samt ved selv at arbeyde aarle og silde. (Fortsættelsen heraf skal følge.)