Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-02-02
Udgives 3de Gange ugentlig af A. F. Elmquist. (Hermed Følgeblad Nr. 2. Følgeblad, til Aarhuus Stifts Adresse-Contoirs Tidende. No. 15. Blik i Fremtiden 3).(Udtog af et Brev fra Generalinde Bertrand paa St. Helena til en Veninde i Frankrig, dateret December 1818. Triumph, min elskede Karoline! det lykkedes, Napoleon er borte. - Vel vide vi ei endnu hvor han er bleven af: thi ingen af os har tor det ledsage ham, men vi leve i det glade Haab, at det Lette vil lykkes efter at det Vanskeligste er fuldbragt. Jkke vil jeg længere sætte Din Taalmodighed paa Prøve, men kortelig fortælle dig, hvorlunde det store Vovestykke bragtes til Ende. Efterat Din herlige Fætter rigeligen havde forsynet os med Guld og Kostbarheder, og uden mindste Mistanke atter var seilet bort, for udrustet med Napoleons Fuldmagt - at forberede Gemytterne paa hans snare Tilbagekomst, fik vi fra Amerika den bestemte Efterretning, at det Skib, som skulde overbringe ham, i September, eller sidst i August skulde krydse paa Høiden af St. Helena, men dog holde sig i en saadan Frastand, at man fra intet Punct paa Øen kunde vine det En med raske Roere bemandet Baad skulde om Natten nærme sig Kysten. Samme Nat skulde Skidet lade en liden Lufthallen slige iveiret, kun i fyldt med liden Luft, at Passatvinden kunde føre den hen over Øen; uden at den skulde stige for høit. Ned fra Ballonen skulde hænge en Hale, indeholdende en let antændelig og lysende Materie, 1) Af A. v. Kotebue. forsynet med en Lunte, der vel skulde tændes paa Skibet, men først om nogle Minuter i Luften antænde den Deel af Halen, som indeholdt Signalet. Man haabede, at dette vilde kunde sees paa Øen meget tydeligt en halv Minut. Dog var det saaledes indrettet, at Vagterne, hvis de bleve det vaer, maatte ansee det for et intet betydende Metedr. Vi skulde altsaa fra den 15de August - Napoleons Fødselsdag - lige til Juul være paa vor Post og hver Nat udstille Vagter, at ikke Signalet skulde blive ubemærket. Saasnart vi nu fik Øie paa Signalet, skulde Napoleon strax begive sig til Havbredden, lytte paa Aarernes Pladsken og bære en Blændlygte under Kappen, saa at den blot kunde lyse ud mod Havet. Hvis Brændingens brusende Larm hindrede ham i at høre noget, skulde han dog rolig vente, Formodentlig vilde Baaden ikke kunne komme tæt til Bredden: derfor skulde den raskeste Svømmer nærme sig den, forsynet med et Toug og knytte dette om Keiserens Liv. Da skulde Napoleon tryg kaste sig i Bølgerne og svømme til Baaden. Var han først der, skulde han snart komme paa Skibet selv og med dette til Europa. - Vistnok var nu denne Jnstruction ret skjøn, og man kunde ikke forlange mere af derr. Amerikanere; dog havde vi endnu de største Vanskeligheder at beseire. Hvorledes skulde Kapoleon, der hver Aften ligesom indsperredes, slippe ud af Huset? Hvorledes skulde han slippe forbie Vagten? Hvorledes komme over den steile Muur, For at overvinde alle disse hindringer, udkastede han selv en dristig og vanskelig Plan, der dog blev kronet med et heldigt Udfald. - Han begyndte at lade, som han var kjed af Livet. Han aad og drak næsten aldrig i naar Nogen faae det, faae hen for sig med stive Blik, hørte ikke naar Nogen tiltalte ham, og naar han hørte det, svarte han med et Smiil, som lignede den Vanvittiges. J Selskaber talte han højt med sig selv lutter forvirret Tøj, i det smukkeste Veir blev han liggende i Sengen og i Regn og Storm klattrede han paa Bjergtinderne, hvorhen Vagterne stønnende og bandende fulgte ham. Engang lod han endogsaa som om han vilde aflive sig selv, kort, han spillede sin Rolle saa naturligt, at hver Mand troede at være overbeviist om hans Afsindighed. Hans Jagtflinter, og Hirschfængere fratoges ham: neppe tillod man ham at spise med Kniv og Gaffel, af Frygt for at han skulde tage Livet af sig. Vi selv, der vare nærmest omkring ham, syntes at deele denne Frygt og havde desangaaende hyppige Konferentser snart med Kommissairerne, snart med Gouverneuren. Tilsidst yttrede min Mand Frygt for, at han, al Forsigtighed uagtet, skulde slippe bort og styrte sig ned fra en Klippe: derfor bad min Mand selv, at man ikke som hidtil vilde lade Vagten ledsage Keiseren, men befale den at gribe ham under Armene og saaledes føre eller naar det skulde være - slæbe ham. Gouverneuren modtog dette Forslag med Taknemmelighed og iværksatte det strax. Napoleon loe overtydt og talte italiensk til begge sine Ledere, hvoraf de intet forstode. Efterhaanden lod han som han blev kjed af denne Leden, han begyndte at skjende og tilsidst at slaae omkring sig. Min Mand søgte at formilde han og bad om Tilladelse til selv at lede ham. Det syntes han bedre om. Den anden Vogter afløstegeledes ved en af Vore og nu var Keiseren rolig Ofte flyttede han ikke en Fod, men lod sig slæde Aarhuus. Trykt hos A. F. Elmquist. Saaledes væntes Vagten efterhaanden til at blive tilbage uden at røre Napoleon. Spadseerte denne ud om Aftenen, da fulgte den doven langt bag efter, eller leirede sig paa en Høj, hvorfra de kunde følge os med Øjnene. Da nu Alt paa denne Maade var forberedt, gjorde vi en Straa mand, saa lang og tyk som Napoleon, gav den hans Klæder og Hat paa, og istedet for Jndvolde en tilstrækkelig Qvantitet Bly. En Voxlarvelykkedes os godt nok for i nogen Frastand, især i Skumringen, at skuffe Øiet. - Nu indviklede vi en Aften den vagthavende Officier i et interessant Partie Whist, der var allerede givet Kort, da man meldte ham, Kejseren vilde spadsere. Utilfreds vilde han kaste Kortene, men vore medspillende Herrer overtalte ham let til at tøve noget: Han vidste jo, at min Mand ledsagede Keiseren, som han desuden snart vilde indhente. Hvad Vei gaaer Generalen, spurgte Officieren. Langs med Stranden, svarte man, dette beroligede ham. Vagten ved Porten havde drukket lidt over førsten: to Mand fulgte os gadende og ravende. Kommissarierne behøvede vi ikke at frygte for, da de alle vare til Gjæsterering hos Gouverneurens Vi grebe altsaa kjækt vor Straamand under Armene og tilte med ham ud af Huset, begunstigede af den indbrydende Skumring. At Psendo Napoleon ikke betjente sig af sine Fødder, dertil var Vagten saa vant. Ogsaa omringede vi Popani en saa meget muligt, og slap lykkelig ud(Slutningen følger.)