Berlingske Tidende, 1836-03-24
Den Kongelige Commissarius yttrede, at efter hvad der er ham bekjendt, er det ikke Hans Majestæts Hensigt, endnu at affordre den ommeldte Deel af Landskatten, ligesom han heller ikke har Grund til at antage, at de i ovenmeldte Finants-Oversigt omtalte forskudte Summer til Beløb af omtrent 2 Millioner for det Første ville blive reparterede, ligesom det i alt Fald vist vil skee i taalelige Terminer. Naar Committeen formeente, at der var Anledning til at fremsætte en allerunderdanigst Begjæring om, at den omhandlede Deel af Landskatten ikke maatte opkræves, eller dog Stændernes Betænkning derom saa maatte Commissarius, forinden indhentes. henstille, om dette maatte være passende. De mange og betydelige Lettelser, som i Anledning af de for Landmændne ugunstige Tidsomstændigheder ere blevne tilstaaede disse i de anordnede Skatter, vidne noksom om Hans Majestæts landsfaderlige Omhu for denne vigtige Klasse af hans Undersaatter, saa at han sikkert ikke uden bydende Nødvendighed, eller under saadanne Omstændigheder, der maatte gjøre den hidtil forundte Lettelse ufornøden, vilde lade de omhandlede Summer indkræve. Med Hensyn til Proprietær Neergaards Bemærkninger erindrede Commissarius, at han ikke havde været uopmærksom paa, at Landmanden under forskjellige Forhold kan være mere eller mindre bebyrdet ved det samme Skattebeløb, men han har derfor og knyttet sin Sammenligning, ikke til det Beløb, som Landmandens Skatter, udgjorde i de nærmeste Aar førend Krigen, men til deres Beløb i forrige Seculum, navnligen saaledes som det var for 24de August 1791, da Kornskatspengene bleve forhøiede. Han har heller ikke ved den anstillede Sammenligning villet begrunde den Paastand, at Landmanden for Øieblikket uden følelig Byrde kunde bære en Skatteforøgelse, men han har alene troet i Anledning af de Yttringer, der ere brugte om de trykkende Skatter, at burde bemærke, hvorledes det Byrdefulde i alt Fald ikke ligger i forøgede Fordringer fra Statens Side. Naar det paaberaabes, at Landmanden nu ogsaa har Bankrenten at bære, saa har Commissarius udtrykkelig anført og beregnet denne Byrde; hvorved dog maa bemærkes, at Jord- og Tiendeelere for den 1/2 Deel af Bankhæftelses-Renten, som alene falder dem til Byrde, ville i sin Tid faae Vederlag som Bank=Actionærer. Forsaavidt det anføres, at det ved Fdn. 12te Januar 1827 anordnede Extra-Paabud ikke af ham er blevet anført, saa maa det bemærkes, at dette kun var et Vederlag, for den deels Ophævelse, deels Nedsættelse i Udførselstolden af levende Creaturer, som ved en anden Forordning af samme Dato blev bevilget. Vel maa det tilstaaes, at hiin Ophævelse og Nedsættelse ikke kom alle Hartkornsbrugere lige tilgode, og at det fornemmelig er de jydske Landmænd, som deraf nyde Fordeel. Men Stats finantserne fik dog ingen forøget Jndtægt, og Jordbruget i det Hele nyder en Fordeel heraf, som svarer til hiin Vederlag, hvorhos Jntet var retfærdigere, end at den Deel af Jordbrugerne, hvis Hovederhverv bestaaer i Qvægavl, ikke besværes med en Udførselstold, hvorfor de Proved lovlig Varsel den Afdødes Arvinger, for at legitimere deres Arveret og iagttage deres Tarv under ducter, som udgjøre Hovedindtægten af Jord bruget paa Øerne, Tid efter anden ere blevne fritagne, og at Vederlaget for den Afgang, som Statskassen derved led, blev udjevnet ved en paa alt Hartkornet lagt Afgift, der iøvrigt efter bemeldte Forordnings Jndhold vil bortfalde, naar den Eftergivelse af 400,000 Rbd. i Landskattens Beløb, som i en Række af Aar har fundet Sted, igjen ophører. Man har ogsaa paaberaabt sig de større Commune-Afgifter, som nu hvile paa Landmanden; men foruden at de Afgifter, som udredes til den særskilte Communes Fornødenheder, ikke egentlig vedkomme de Skatter, der svares til de almindelige Statsfornødenheders Bestridelse, saa maa det i Særdeleshed bemærkes, at Afgiften til Amts-Repartitionsfondet ikke er en ny Byrde, men at Placat 31te December 1819. kun under Et har samlet de Afgifter, der forhen bleve lignede til forskjellige Bestemmelser, saasom Delinqventpenge, Veipenge, Bidrag til Bekostningerne paa epidemiske Syge m. m.; at Landmændene heller ikke førend Fattig- og Skolevæsenets nærværende Organisation vare frie enten for Udgift til de Fattige, der i alt Fald ved Betleri faldt dem til Byrde, eller for Omkostninger paa deres Børns Underviisning; at Veivæsenet og Friægter ei heller ere nye Byrder, og at det kun kan være af temporære og locale Grunde, om de i de senere Aar paa eenkelte Steder have været større end forhen, at Retssportlerne i Almindelighed ikke i det Hele ere blevne forøgede, men ved Reglement 22de Marts 1814 i Almindelighed ansatte til det ved Fdn. 19de December 1800 bestemte Beløb med Tillæg af 1/3 Deel, der, i Forbindelse med Justitsfonds-Afgiften, ikke nærtil udgjør den hele Differentsmellem den ældre og den nuværende Myntfod; at derimod de ved Fdn. 8de Februar 1810, paabudne Afgifter ved Kjøb og Salg samt ved Fæste vel ere nye, men som blot forefaldende ved enkelte, for ethvert Jndivid sjeldne Leiligheder, ikke kunne ansees som nogen betydende Byrde. Jøvrigt maatte Commissarius med Hensyn til den Beregning, som han forhen ved Hjelp af Anordningerne og de trykte statistiske Data havde gjort over de forhen paa Hartkornet hvilende Skatter, gjøre den, skjøndt ikke meget betydende bemærkning, at han senere, i Anledning af en Begjæring fra den Committee, som er bleven nedsat med Hensyn til en Petition om den nye Matriculs Jndførelse, har fra Rentekammeret modtaget en Beregning, hvorefter de gamle Hartkorns skatter udgjorde 12 s. mindre pr. Tde. ufrit Hartkorn, Ager og Eng, end han har antaget."IV. J Committeens Betænkning undersøgtes dernæst, om der ikke, eftersom hverken de indirecte Skatter eller de paa de faste Eiendomme hvilende Byrder kunde forøges, kunde lægges en Afgift til Statskassen paa anden Formue. En Afgift, som den ved Fdn. 8de Februar 1810 paabudne Jndkomstskat, der ogsaa indbefattede Revenner af faste Eiendomme, af Brugs og Næringsdrift samt Lønninger, maatte Committeen ansee aldeles utilraadelig, da, som allerede er bemærket, de faste Eiendomme ikke kunne bære større Byrder, da Embedsmændene ikke ere saaledes aflagte, at de kunde afgive noget af deres Jndtægter, og en yderligere Afgift paa Brug og Næring vilde falde for tungt paa den næringsdrivende Borger. Billigere og retfærdigere vilde det være at beskatte Kapitalisterne, og skjøndt en aldeles nøiagtig Control med Hensyn til Afgiftens Jncassation vilde være umulig kunde man dog, deels fra Pantebogen, deels fra de offentlige og private Contoirer, hvorfra Renter og Actie-Udbytter udbetales, hente Oplysning om en stor Deel af saadan Art af Formue. Jkke destomindre troede Committeen ikke at kunne tilraade en saadan Skat, i hvilken Henseende den yttrede, at den, der eier en Panteobligation eller et Statspapiir, ofte kan bortskylde et ligesaastort eller et større Beløb, og det saaledes med Hensyn til det skatteydende Jndivid ikke altid vilde være en virkelig, men ofte kun en immaginair Formue, der gjordes til Gjenstand, for Afgiften. Dernæst vilde sandsynligviis den strengere Control, der ved Hjælp af Pantebogen *) See denne Tidende Side 1733-1137. kan føres med Prioritets-Obligationer, afholde Kapitalisterne fra at udlaane deres Formue i faste Eiendomme, og foranledige dem til at op ge udlaante Kapitaler for at anlægge dem i fremmede Papirer, hvilket ikke kunde være uden skadelig Virkning. En Afgift paa uopsigelige Statspapirer vilde kun falde de nuværende Eiere til Last; thi saadanne Effecter, hvis Værdi bestemmes efter den Rente, de afgive, vilde ligefrem falde i Priis i samme Forhold, hvori de aarlige Renter ved den paalagte Skat bleve nedsatte. Committeen kunde derfor ikke andet end antage: "at Forsamlingen i Petitionen burde udtale og korteligen fremsætte Grundene for den Formening, at der vanskeligen lader sig nogen nye Skat opkræve, der kan reguleres paa en saadan Maade, at den ikke bliver høist trykkende for Statens Borgere."J Anledning af den Undersøgelse, som Committeen saaledes havde anstillet om en mulig Forøgelse af Skatterne, for at tilveiebringe Ligevægt imellem Statens Jndtægter og Udgifter, yttrede Secretær Algreen-Ussing, at han havde ønsker, at Committeen først og fremmest havde rettet sin Opmærksomhed hen paa Udgifternes Jndskrænkning, og ikke først havde tænkt paa Jndtægternes Forøgelse. Her var, meente han, ikke saameget Spørgsmaal, om Landet kan udrede mere, end det allerede udreder, men først og fornemmelig, om det bør udrede meere. Naar et saa lille Land, som Danmark, har en aarlig Jndtægt af henved 13 Millioner (Afdraget paa Activerne. fraregnet), da bør Staten vistnok herved kunne dække sine aarlige Udgifter, og naar dette ikke er Tilfældet, maae der være uforholdsmæssige Udgiftsposter, som maae ønskes reducerede og nedsatte til, hvad der er passende for et Land af Størrelse som Danmark. Om Landets Undersaatter altsaa ogsaa, ved overordentlig Anstrængelse, kunde udrede et større Skattepaalæg, end det, der nu paa hviler dem, bør der ikke gribes til dette Middel, som kun i overordentlige Tilfælde, f. Ex. ved en udbrydende Krig, bør benyttes, men derimod bør det andet langt simplere Middel bringes til Anvendelse, at indskrænke Statsudgifterne indenfor disses passende Grændser. Man kan heller ikke antage, at det er Kongens Ønske, at Skatter og Paalæg skulle forøges. Hans Majestæt har selv befalet, at alle Jndskrænkninger og Besparelser skulle skee, for at hans Undersaatter ikke skulle paalægges nye Byrder. Han har fremdeles ved en allerhøieste Resolution af 28de Februar 1824, hvorved Normalreglementet for Finantskassen er approberet, paany tilkjendegivet, at Øiemedet med samme er at tilveiebringe den saa høist nødvendige Ligevægt mellem Statens Jndtægter og Udgifter, hvilket under Landets nuværende oconomiske og commercielle Tilstand antages ikke at kunne skee, uden ved Jndskrænkninger i Udgifterne. Men hvad der endnu er langt vigtigere, hvad der tydeligt nok viser, at intet yderligere Skattepaalæg er at befrygte, er det ovennævnte Rescript af 9de Februar 1816, hvori det hedder, at hvad der spares af den saakaldte aftagende Pensionsfonds Beløb ved Pensionister nes og de Vartpengenydendes Afgang, skal anvendes deels til Skatters Eftergivelse og deels til nyttige Jndretninger og Forbedringer, med Undtagelse af et Beløb af 50,000 Rbd. aarlig der skal afgives til den almindelige Pensionskasse, ligesom det ogsaa i samme Rescript endvidere er bestemt, at alle overflødige Udgifter og Lønninger, samt de nysommeldte Pensioner og Vartpenge, skulle anføres i et særskilt Reglement, for at de efterhaanden, som de ophøre, kunne anvendes til Skatters Eftergivelse og nyttige Jndretninger og Forbedringer." Det sees saaledes, at det netop er Hans Majestæts Ønske og Villie at nedsætte Skatterne, og da der paa hiint aftagende Pensionsfond, som Budgettet udviser, allerede er indvundet og besparet 474,000 Rbd. og endnu kan ventes besparet 366,000 Rbd. eller i Alt 840,000 Rbd. aarligen, hvilke ere bestemte nærmest til Skatternes Eftergivelse, saa formenes der ikke at burde være den mindste Frygt for, at Skatterne ville blive forøgede. Committeens Medlem, Etatsraad Treschow, bemærkede senere, i Anledning af disse Yttringer, Ligesaa indkaldes med lovligt Varsel den Afdødes Arvinger, for at legitimere deres Arveret og iagttage deres Tarv under at Committeen havde antaget, at den, som en vigtig Gjenstand, maatte omtale Spørgsmaalet og forøgede Skatters fremtidige Paalæg, og at Forsamlingens Værdighed fordrede, at den her med Aabenhed udtalte sine Ønsker og Forhaabninger for Hans Majestæt, der altid er gaaet sit Folks billige Ønsker med Velvillie imode. Grev Holstein deelte ikke ganske Committeens Anskuelser, idet han formeente, at man kunde gjøre Regjeringen opmærksom paa, at en Luxusskat, en Skat paa visse Næringsbrug og en Skat paa Værdien af at rørlig Eiendom var de Skatter, som maatte ansees for de meest hensigtsmæssige for Landet, hvorvel det maatte ansees for gavnligt, at de nu fremblomstrende Næringsbrug endnu i en længere Tid maatte vinde Kræfter, inden de bleve betyngede med en Skat, ligesom Besparelsesveien stedse bør gives Fortrin fremfor Skatterne, fordi Nationalformuen - denne Kilde til Statsindtægterne derved ubeskaaren forbeholdes en Tid, hvor Ligevægten mellem Jndtægterne og Udgifterne ei ved Besparelser alene kan tilveiebringes. Han stillede i saa Henseende et Amendement, som han dog senere, efterat Flere i Forsamlingen havde talt derimod, frafaldt. V. Efter at have omtalt, at det er ligesaa utilraadeligt, som maaskee umuligt, at forøge Statsindtægterne ved Paalæg af Skatter, gik Committeen over til at undersøge de Udgiftsposter der muligen kunde taale Nedsættelse. Den fandt det i saa Henseende saare naturligt, at Opmærksomheden først hendroges paa den Sum af 4,775,000 Rbd., der medgaae til Statsgjeldens Forretning, og den yttrede i denne Henseende, at naar man betænker, hvorledes ligefra 1813 en stedsevarende Kamp har fundet Sted mellem Statspapirer og reel Eiendom, hvorledes hiin Art af Formue, der tærer paa Landets Kræfter, er steget, medens Grundeiendommene, der udgjøre Statens Marv, ere sjunkne i Værdi, og naar man har lagt Mærke til, hvorledes den ene Deel af Nationen har i blind Tillid tilStatscrediten, uden ringeste Møie og uden Afgift til Statskassen, høstet Velstand og Rigdom, medens den anden Deel under daglige Anstrængelser og trykkende Paalæg har fristet en kummerlig Tilværelse, saa paatrænger sig vilkaarligen den Tanke, at den Tid nu er kommen, da den tærende Borger bør bære Byrden med den arbeidende, og en Reduction i Kapital eller Rente finde Sted med Hensyn til Statspapirerne. Committeen vilde ansee dette langt billigere end at paalægge hvilkensomhelst anden Formueskat, fordi de kongelige Obligationers Eiere havde faaet en tilfældig Fordeel af Conjuncturerne: men den fandt imidlertid, at der var overveiende Grunde for, at Staten ikke bør unddrage sig den Forpligtelse, som den eengang har paataget sig, og uden at tale om, at det er aldeles uvist, hvorvidt de nuværende Eiere af Statspapirer have havt Fordeel af disses stigende Priis, strider det mod den danske Nations Caracteer at frie sig for contractmæssige Forpligtelser, hvor haarde og trykkende de end maatte være.