Politivennen, 1799-01-01
Noget om Vejfred m.m. Min Legemsbeskaffenhed fordrer megen og stærk Bevægelse i fri Luft. For at faae denne har jeg altid maattet bruge mine Been siden jeg aldrig har været istand til enten at holde eller leje nogenslags anden Befordring. Efter et Ophold i Kjøbenhavn af næsten 20 Aar har jeg derfor havt overflødig Lejlighed til at gjøre endeel praktiske Anmærkninger over den Sikkerhed og Bekvemhed, som Fodgjængere have baade i og omkring Hovedstaden. Saaledes er min Galde ofte bleven pirret, naar jeg træt af en lang Vandring har listet mig hjem langs med de usle Gangstier paa vores brede Landeveje, og kun alt for tit, endog naar den alfare Vej er ganske tør og reen, har mødt een Rytter efter den anden paa hine Gangstier, og det ikke blot de saakaldte Taarbeksjunkere, men endog Mænd for hvis Talenter, Karakter og Charge, jeg i øvrigt har al mulig Højagtelse. Skjøndt det nu hidtil altid har lykkedes mig at faae disse Herrer til uden Sværdslag at vige op af Fodstien, har jeg til min store Ærgrelse dog seet at de strax have bøjet ned igjen. Derved bliver nu den Fodgjængerne levnede smalle Passage ikke allene temmelig usikker, men Stien selv bliver bestandig mere udhulet af Hestehoven og følgelig ubekvem. Desuden efterlader Hesten hyppigen andre Spor, som hverken ere behagelige for Øjne, Næse eller Fødder. Ligeledes har det ikke undgaaet min Opmærksomhed hvorledes unge ved Vejen plantede Træer ere deels ganske afbrækkede, deels højst beskadigede. Ved saadant Syn have mine Hænder altid uvilkaarligen knyttet sig, og det hjertelige ønske har opstaaet hos mig at jeg dog engang maatte overrumple slig en Nidding paa friske Gjeninger, da jeg vist troer at faae ham til at love: Aldrig at gjøre det mere. Aadsler og anden Vellugt paa de offentlige Veje ere just heller ikke sjældne. Men alt dette som i Forbigaaende. Derimod maae jeg fortælle noget, som for gandske nylig satte mig i fuld Fyr og Flamme. Sidste 12te Deebr. medbragte klar Himmel og behageligt stille Frostvejr - saadan god Lejlighed maatte ikke slippe unyttet. Om Eftermiddagen tager jeg derfor en Tour ad Strandvejen, op forbi Eriksens Hange, i Tanke at gaae Berustorfs Vejen hjem; men see! da jeg kommer til den sidste Gaard mod Lundehuset, springe tre Hunde, hvoraf især de to vare meget store og ikke mindre glubske, ud imod mig paa Vejen, og forbød mig at komme videre. Der var altsaa intet andet for, end baglænds og saa forsigtigt som miligt, at dække sin Retirade med frosne Jordklumper og deslige, hvorefter jeg meget mod min Villie maatte trække samme Vej tilbage, jeg var kommen. Hvad der vilde skeet om et Fruentimmer eller andet frygtsomt Mennneske havde truffet disse Hunde og givet sig til at løbe, er vel ikke vanskeligt at gjætte; men slap man endog med Skrækken, og den Misfornøielse at maatte vende Næsen om igjen, er det derfor ikke mindre vist, at et saadant Anfald af bidske Hunde paa en almindelig Vej er gandske utaaleligt. Jeg vil derfor herved have hin Gaardbruger (hvis Navn og Stand ere mig ubekjendte) paa det alvorligste advaret om, at holde sine Hunde saaledes indelakkede eller bundne, at de ikke kan forulejlige den rolige Forbigaaende. Skulde han hverken af Agt for og Skaansomhed med sine Medmennesker eller af Ømhed for fine Husdyr, overtale sig til at opfylde dette billige ønske, maae han selv tilskrive sig de muelige og fortjente Følger. Citadellet Fredrikshavn, d. 10de Debr. 1799. I. Schousboe.