Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-06-03
(Af et Brev.)- Ultra Nordmanden, der ikke kan finde sig i at to venskabelige nordiske Nationer, hvis Beboere have et fælles Skrift-Sprog, maa have en fælles Benævnelse paa dette Sprog, og at denne fælles Benævnelse vedbliver at være den, som er almindeligen antagen over hele Verden, og som jeg ikke indseer, at Nordmanden kan have mindste Skade af, eller være i ringeste Maade fornærmet ved - har atter taget til Gjenmæle i det norske Morgenblad No. 44, som herved meddeles Skilderiet, uden Anmærkninger fra min Side, som Stykket giver saa rigelig Anledning til, men som ikke kunde skee uden Vidtløftighed, og til ingen Nytte, da Manden vist ikke lader sig betage den Jdee, han har fattet, at det er en Fornærmelse for Norge, (eet, som han siger, efter dansk Regning, over syv Gange saa stort Rige" som Danmark, at have fælles med Danmark en almindeligen kjendt og brugt Benævnelse paa Sproget. Naar der tales og fælles Benævnelse" dreier Forfatteren Talen hen paa collectiv Begreb og saaledes i flere Maader, vildleder fra det Bestemte i Spørgsmaalet, og til Slutning fremkommer han med en grov Beskyldning imod sin Modsiger, som om denne handler uredeligt, og fremfører noget han endog veed at være grundfalsk. Philonorw. n. Morgenbladets Stykke om denne Sag er følgende: "J Kjøbenhavns Skilderie No. 37 d. A. findes et Fragment af en vis Mand, som kalder sig Philonorvagus (formodentlig ligesom lucus a non lucendo) med Tillæg. Novus, som da rimelig skal sigte til den nye Kjærlighed, han yttrer for Norge. Men seer man ret paa bemeldte Mand, da finder man, det er langtfra noget Nyt, han opvarter med. Han vil nemlig analogisk bevise, at Nordmændene tale Dansk thi Florentinerne tale virkelig Jtaliensk o. s. v. Hvis denne vor Nynorske Ven med Flid havde sat sig for at qvæde det samme Thema til en endeløs Vise, saa kunde han dog faaet Verset lidt mindre eensformigt, ved at blande flere passende Exempler, hentede fra Østerrige, Preussen o. s. v., ind i sin lille Opsats. Han har Adskilligt, som han kalder Ultra. Men man vi nu prøve paa at bevise, at hans oplysende Ex ere Ultra-Feiltagelser. Paa samme Maade som Normændene ei ville tale Dansk, bør Florentinerne. - mener Forfatteren - benegte, at deres Sprog er Jtaliensk; thi – tænker han da formodentlig - Forholdet bliver jo ganske det samme: Florents er rigtignok en Bye i Jtalien; men kunde man da ikke kaste det lille Norge hen i en Krog af Sjælland, saa blev jo Norges Forhold til Danmark som en Stads til det Land, hvori den ligger. - Men min hjerte Hr. Ven, skulde det da virkelig være rigtigt, at Norge bør betragtes som en Stad i Danmark, og at Norge, har mod dette Rige ligesaameget at betyde som en enkelt Bye mod et heelt Land, Og er Norge, virkelig en Deel af Danmark, ligesom fast hele Toskana ustridig er det af Jtalien, Men kan nu Norge ikke engang rummes i hele Danmark, hvi da komme med saa upassende Exempler, Eller hvor er Jtalien, ligger det i Toskana, Kirkestaten eller Neapel &c. Lader os tage bort Lombardiet, Toskana, Kirkestaten o. s. v. til der ei længer var en eneste Stat tilbage, hvor var saa Jtalien? – Forsvundet, thi ved at borttage de enkelte Bestanddele havde vi sønderlemmet det collective Begreb. Men jeg for min Part troer virkelig, at Danmark endnu existerer, skjønt Norge er adskilt derfra, og at Navnet Danmark aldrig har været collectivt fordet Land, hvori Kjøbenhavns Skilderie udkommer, og for et andet, efter dansk Regning, over syv Gange saa stort Rige. Om vi end toge de forslidte Exempler fra det tydske Statsforbund, vilde vi komme ligesaa bagvendt afsted; thi Tydsklandexisterer ikke nogensteds, undtagen i samtlige Tydske Staters Indbegreb. Men Norge og Danmark ere særskilte Lande, som ligge ganske udenfor hinanden; eller og, skulde man med Forf. her første Gang faae Exempel paa, at en Deel var større end det Hele, og paa den Maade skulde man faae omstyrtet en mathematisk Grundsætning, og uventet have gjort store Opdagelser i den menneskelige Viden. - Med Hensyn til Landenes Udstrækning og geographiske Beliggenhed kom Forfat, altsaa ingen Vei; nu ville vi prøve hans Exempler med Hensyn til Folket. – Beboerne af Florents og Rom ere, og ansees uden Tvivl af Forf. ogsaa for Jtaliimte. Men ere da Nordmændene Danske: ha Danmark befolket Norge, ligesom Jtalien ne Stæder, Vil man her conseqvent følge Exemplificationen, faaer man løierlige Resultaser. Lader os see: det Jtalienske Folk boer ille i Florents, men Florentinerne boe i Jtalien; ergo, det danske Folk boer ikke i Norge; men Jordmændene boe i Danmark, Da nu det Mindre ikke kan omfatte det Større, saa maa vel Dannark ligge i Norge, og ikke, som vi før havde, Norge i Danmark, og til al Ulykke, Nordmænene bleve ikke alene Norske; men selv de Danske leve Nordmænd. Med deslige Skilderie=Slutninger kan man ret vende op og ned paa al Logik. - Eller mener Forf. kanskee, at de Danste af Norge have samme Fortjeneste, som f. Ex. de Tydske Riddere af Preussen, – Svaret kan men trygt overlade til hver den, som kjender Historien. Naar nu Forfatterens Raisonnement upassende baade med Hensyn til Landet, hvori og Folket, hvoraf Sproget tales, da bør det med Føie afvises som en ugyldig Beviisførelse. eller Exemplification. Ei bedre er det bevendt med de bedrøvelige Exempler, hentede fra Nordamericas Fri slater. Thi de fordums engelske Colonier, som vi nu kalde de forenede Fristater, beboes af Mennesker, hvis Forfædre vare Engelskmænd, og førte Sproget med sig fra Hjemmet; men Historien lærer os ikke, at det ubyggede Norge for et Par Aarhundreder tilbage befolkedes af danske Colonister, hvis Efterkommere arvede det udenlandske Sprog med udenlandske Sæder og den fremmede Oprindelse. J Christians den Tredies Tid bestemte rigtignok de Danske, at Norge skulde ansees som en Provinds af Danmark men de fortrængte dog ikke Landets indfødte Beboere, ligesom hine Englændere Americas Jndianere. Jmidlertid er det mærkeligt, at Tyd sterne allerede have begyndt at oversætte disse Nybyggeres Skrifter aus dem Amerikanischen. og at Nordamericanerne selv sige, at det, de skrive, undertiden vel ikke er godt Engelsk, men godt Americansk, noget, som jeg iøvrigt hverken behøver at forsvare eller gjendrive, da det ikke videre vedkommer vor Paastand, at Nordmændenes Sprog bør kaldes Norsk. Naar Forf. henter Exempler fra Mexico og det forhenværende Spanske Sydamerica, da gjør han sine Landsmænd en slet Compliment, hvis han dermed vil sige, at de Danske indførte sig selv og sit Sprog i Norge paa samme Maade, som Frants Pizarro og Consorter indførte lignende Spanske Sager i America; men at dette ikke er sandt, haaber jeg hver retsindig Dansk vil indrømme. De Danske have aldrig anstillet fanatiske Autos da Fe over os selv, undertiden idet høieste over vore Archiver. At imidlertid fremmed Sprog ikke passer for et Lands Jndfødte, viser det vedvarende Misforhold i saa mange Stater, hvor de egentlige Indbyggere undertrykkes af fremmede Ællinge; og derfor har formodentlig Dr. Francia afskaffet det spanske Sprog i Paraqvay, og igjen optaget Landets eget. Hvis nu Nordmændenes Sprog ved fremmed Paavirkning skulde være fordansket eller forvansket, da turde det vel trænge til en Reformation; men om end saa var, kunde dette dog aldrig blive tilstrækkelig Grund til at kalde det Dansk, saa længe dets Rod ei ligger i Danmark - (Snorro lærte ei der at tale) - men er dannet af Malm hentet fra vore egne Fielde.