Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-03-23
En Dag, da Frue Berwald var kjørt en Tour, lod Helene mig sige ved sin Kammerjomfru, at jeg skulde komme i Haven, da hun havde Noget at tale med mig om. Med Glæde, men dog tillige med Ængstelse, ilede jeg derned. Hun ventede paa mig ved en Plads, hvor vi ikke bleve seete fra Slotsvinduerne, og i den inderligste Venskabs tone sagde hun, "Min Taknemlighed paalægger mig at aabenbare dem noget ubehageligt; de har Fjender her paa Slottet, som søge at sværte dem hos Fyrsten. sig takker dem naadige Frøken for denne Advarsel, svarede jeg, men mit Liv er skyldfrit, min Troskab mod Fyrsten urokkelig, hvad skulde jeg da have at frygte for Jeg er derimod mine Fjender forbunden, da de herved have forskaffet mig et dyrebart Beviis paa deres Velvillie, min Frøken. Ol sagde hun, er jeg ikke dybt i deres Gield; de ræddede mit Liv, og jeg – kunde blot give dem en halv forvisnet Rose til Belønning. Jeg forsikrede, at denne Rose var mig af uskatterlig Værd; jeg aabnede min Tegnebog, viste hende, at denne Kjærlighedsblomst laae indsvøbt i Silkepapir. Rørt rakte Helene mig Haanden. Vi blive Venner sagde hun med inderlig Følelse; det er nu nødvendigt, kjere Walland, at de forlader mig; ingen skal eller maa vide vor Sammenkomst; i slige Tilfælde maa man befrygte, at Træerne selv kunne have Øine og Øren. Jeg følede mig inderlig lykkelig og trak mig tilbage. Kapelmesteren mødte mig med sit sædvanlige Tordenblik paa Slotstrappen; jeg hilsede ham saa venligt, at Manden studsede derved, og næsten holdt mig for vanvittig. Nogle Dage derefter, da jeg en Morgen i Forgemakket forhørte, om Fyrsten havde noget at befale, blev mig svaret, at han var syg og ingen blev indladt. Han kom ikke heller til Middags taflet, og da Helene og Tanten ogsaa bleve borte, og jeg spiste med mine tre Avindsmænd, nød jeg saaledes et sandt Gift Maaltid; jeg vidste ikke om jeg var kjøbt eller solgt. Om Eftermiddagen lod Fyrsten mig kalde, han sad usædvanlig bleg imellem Puderne i Lænenestolen, og sagde med en svag Stemme: "Tag Plads ved min Side, det falder mig tungt at frembringe Ord, og dog nøder en høist forunderlig Tildragelse mig til at maatte tale med dem. Jeg veed ikke om de nogensinde har hørt, at dette Slot er bygget paa et fordums Munkeklosters Grund. Dets sidste Prior var en Abbed, ved Navn Nicodemus, om hvem Historien melder, at han har været en Mand af overordentlig Strænghed og næsten kæmpemessig Legemsstørrelse; derpaa grunder sig det gamle Sagn, at hans Aand undertiden vandrer som Sædelærer inden for disse Mure; dog hvorledes kan jeg kalde det et Sagn, vedblev han sukkende, det er fuldkommen Sandhed, forrige Nat hørte jeg hans Tordenstemme: Arenhaim! Abbed Nikodemus taler med dig; jeg har funden Velbehag i den Fromhed; men dette Vantroens Barn, som for to Maaneder siden er kommen ligesom fra Skyerne ned i din Tjeneste, og som besidder din Tillid, er mig en Afskyelighed; riv i Morgen den Dag denne Slange fra din Barm, kast den hen over din Gebets Grændser, ellers viser jeg mig næste Nat igjen frygtelig - og Død og Fordærvelse er da mit Følge. - Saaledes talede den rædsomme Stemme, og jeg vilde gjerne skiule for mig selv, mod hvem den ivrede. "Mod mig, naadige Herre, sagde jeg uforfærdet. Nogle Omstændigheder sætter dette uden for al Tvivl, men Abbed Nikodemus kjender mig ikke, og dersom han ikke var en hellig Person, vilde jeg reent ud kalde ham en Løgner. Stille, stille, faldt Fyrsten mig ængsteligen ind i Talen; besvar mig oprigtigen og med Sandhed, som om de stod for Gud, det Spørgsmaal; Er de en Christen "Jeg er det, svarede jeg bestemt, og saae ham frimodigen i Øinene. Det beroliger mig, sagde han, en god Samvittighed taler af deres Aasyn. Gud allene seer ind i vort Hjerte, for Engle og Hellige selv er det skjult; derfor skal Aandens Ord ikke vildlede mig i min Tillid til dem, jeg vil modigen vente dens Komme, jeg vil være deres Forsvar imod den. Jeg forlod Fyrsten med det Forsæt, at gjøre dette hans Svar unødvendigt, og at afvende det truede Besøg fra ham. Jeg kunde let gjette, hvorfra Abbeden vilde komme; da han efter Sagnet skulde være en Kæmpe, vilde en Feide med ham uden Bistand være en betænkelig Sag, jeg maatte derfor see mig om efter en dygtig Medkæmper; og mit Valg faldt let paa den fyrstelige Livkudsk, en Mand med kraftig Arm, paa hvis Bistand jeg sikkert kunde forlade mig. Mod Midnat besatte vi i al Stilhed Udgangen til en lang hvælvet Gang, som Abbeden maatte igjennem, naar han skulde spøge ved Fyrstens Soveværelse. Neppe ventede vi her ti Minuter, førend tunge Trin, som drønede fra den ene Ende af Gangen til den anden, forkyndte hans Ankomst. Vi rørte os ikke af Stedet, førend Uhyret var kommen saavidt frem, at vi havde ham i vor Magt, pludseligen brød jeg nu frem med en Blændlygte, og saae en uhyre, med en Bispehue endnu forstørret Kiæmpe, hvis græsselige Maske nær havde forskrækket mig. Klædt i en lang sort Talar havde han i den venstre Haand en Bog, i den høire en Bispestav. Uden videre Omstændigheder sagde jeg god Aften, Hr. Abbed, hvorhen gielder Reisen, Brummende som en Bjørn trak han sig med korte Krebskridt tilbage; men da jeg gik efter ham, og med min Lygte oplyste hans Kattefjæs, vendte han sig hurtigt og vilde løbe bort. Min Secundant gjorde sig det Spøg at kaalde med sin Pidsk bag ved ham. Hans Højærværdighed blev forskrækket, og gjorde et saa vældigt Spring, at Hovedet styrtede bag ned af Skuldrene, og nu løb han i største Jl med den flygtende Krop; jeg var for Latter ikke istand til at forfølge Kæmpen, som af sig selv var falden i Stykker, men Kudsken var saa artig at følge ham til Dørs med vældige Pidskeslag til Udgangen. Det lumpne Pak, raabte han, da han kom tilbage; det var Dværgen, som stod paa Kapelmesterens Skuldre." Jeg bad Liv kudsken at holde denne Historie hemmelig, og da Fyrsten den følgende Dag yttrede sin Forundring over, at Aanden ikke havde viist sig, taug ogsaa jeg Jeg forbigaaer andre dels latterlige deels farlige Begivenheder, og vil nu fortælle, hvorledes Hykleriets Rige omsider gik til Grunde paa Slottet. Kapelmesteren og hans Parti vare lidenskabelige Elskere af Vin, og holdte derfor ofte natlige Drikkelag paa Slottet, hvorved de gjerne sang kraftige Drikkeviser. Dette maatte skee med dæmpet Stemme, fordi Fyrsten sov vel temmeligen langt derfra, men Bachanterne dog frygtede for at han skulde høre dem. Dette var ogsaa engang skeet, og da Kapelmesteren og Livlægen den næste Morgen, gjorde Fyrsten deres Opvartning, spurgte han dem, hvad de Toner vilde betyde, han om Natten havde hørt. - Vi holde Bøn, var deres Svar. Det behagede ham; men dog undrede han sig over de ham ubekiendte Melodier. Han fik til Svar: at Frastanden maatte maaskee være Skyld deri, og derved blev det for den Gang. De skreve dette bag Øret, og Livlægen, en ret god Poet, fik det Jndfald at digte et Par lystige Drikkesange efter geistlige Melodier, for ikke allene derved at give Tingene en komisk Vending, men især for at skuffe Fyrsten, om han skulde lytte efter. Om faa Dage havde man disse lystige Viser, der rigeligen kryddredes med satirisk Lune. Digteren afskrev nogle Exemplarer, og gik derpaa ind i Drikkestuen; hans tre Venner, thi Dværgen var Medlem af Selskabet, jublede over de herlige Sange, stemmede lystigen i, da Vinen steg dem i Hovedet, og sang nu uden Frygt og Tvang; thi skulde Fyrsten høre det, hvad var det saa videre; – der blev jo holdt Bøn, og dette saae han jo gjerne. Fyrsten havde just en søvnløs Nat, han lyttede, og han glædede sig over deres Andagt. Melodien over en af hans Yndlingspsalmer behagede især hans Øre, henrykt derover staaer han op i den Hensigt at bede og synge med disse fromme Folk. Spirebrødrene, som snarere havde ventet Himlens Nedstyrtning end saadan sjelden Nattevandring, havde ikke lukket Døren, og i deres larmende Ruus havde ikke hørt Fyrstens sagte Trin. Pludseligen staaer han for dem. Med Skræk springe de op, holde sig, da deres Fødder ikke ret vil staae dem bi, fast ved Bordet, og Glas og Flasker velte om. Fyrsten var i den største Bestyrtelse; alt forekom ham som et Blændværk, men da han irettesatte disse Drukkenbolte, som med stive Øine gloede paa ham, og de nu med stammende Tunger komme frem med hykleriske Udflugter, kjendte han strax hvad det var for Folk, bød dem Taushed, bemægtigede sig nogle af Sangene, og gik nu tilbage til sit Værelse. Poesterne, der vare skrevne af hans Livlæge, hvis Haandskrift, han kjendte, vare fulde af Uanstændigheder, og Spot over Pietister og andægtige Brødre. Angreben og saaret derved paa den omsindligste Maade besluttede Fyrsten at give dem over Hals og Hoved Afskeed. Det var næppe bleven Dag førend jeg blev kaldet; han fortalte mig med Bedrøvelse den Falskhed og Uværdighed han hos sine fire Betjente var bleven Vidne til, og gav mig den ubehagelige Befaling, at forkynde dem deres Afskeed. Han leverede mig tillige fire forseglede Ruller med Guldpenge. Jeg skienker herved, sagde han, enhver af dem deres hele Gage for et Aar; men De maae i mit Navn befale Modtagerne, at forlade Slottet inden tre Timer, og aldrig komme for mine Øine, blot Justitsdirektøren vil og maae jeg endnu taale saalænge indtil han har afgivet Archivet og Embedet til sin Eftermand."Med mueligst Skaansomhed udførte jeg Ordren; jeg befrygtede Fortvivlelsens Udbrud, men Herrerne havde allerede ventet den Dom jeg forkyndte dem, og fandt Pillerne saa meget mindre bittre, da Fyrsten havde forgyldet dem. Vi havde, sagde de i stolt Tone, for længe siden bestemt os ikke at ligge her i Dvale, vi kunne overalt, med vore Talenter og Kundskaber, gjøre bedre Lykke. Blot Dværgen tilstod reent ud, at han, blot havde lært at æde og drikke, men, sagde han, slaaer alting feil, saa lader jeg mig see for Penge. Paa Juristen nær, toge de strax Reisestaven i Haanden og forlode Slottet. Ogsaa jeg maatte den følgende Dag gjøre en Reise, dog ikke som afskediget og forviist, men i Fyrstens Forretninger. Han sendte mig til en vis Hovedstad i det tydske Rige, hvor en vigtig Rets saa var bleven gjort anhængig, hvorom man kunde sige, at den hængte fast i Kieder; tillige fik jeg Ordre til at opsøge en erfaren Læge, og en duelig Kapelmester, og at slutte Accord med dem, Fyrsten havde allerede funden en duelig Justitsdirekteur i Nærheden; Dvergen havde Naadebrød hos Fyrsten, og altsaa var her ingen Post egentlig ledig. Kort for min Afreise havde jeg ved et lykkeligt Tilfælde den Fryd, at faae Helene i Tale uden Vidner. Det varede kun i fem Minuter, men de vare mig saa kostbare som fem Aar af min Levetid, thi hvert Ord, hvert Blik opdagede uvilkaarligen den søde Hemmelighed af hendes Gjenkierlighed. Glædedrukken kastede jeg mig i Vognen og den eneste Tanke paa min lange ensomme Reise var Helene. Jeg var to Maaneder borte. Da jeg kom tilbage og kjørte forbi Præstegaarden, lukkede Frederikke Vinduet op og raabte; holdt et Øjeblik, jeg har noget vigtigt at sige dem. Jeg sprang hurtig ind i Præstegaarden; venligen hoppede hun mig imøde og sagde: "De vil finde en stor Forandring paa Slottet; for fire Uger siden er en ung Herre ankommen hertil, og man hvisker hverandre i Øret, at han er Fyrstens Søn. J det mindste er han et og alt i Slottet, og man taler om, at han skal ægte Frøken Helene. Jeg var nær ved at synke i Knæerne ved denne Efterretning, dog fattede jeg mig snart igjen og yttrede, at den Nyhed maatte blot være et Byrygte. Jeg sprang adspredt, næsten sandsesløs, ind i min Vogn. Paa Slottet saae jeg hverken til høire eller til venstre, og søgte paa Veien til Fyrsten at undgaae enhver Samtale, for i det mindste at beholde saamegen Fatning tilbage, at jeg kunde aflægge min Beretning om Sagernes Gang til Fyrsten. Dette gik i Begyndelsen ret godt, dog snart tabte jeg Traaden. Min Stilling for Fyrsten var saaledes, at jeg oversaae en Række af Værelser bag ved ham. Døren til det sidste af disse Værelser gik op; Helene traadte ind og hilste mig; men neppe havde hun gjort nogle Skridt fremad, førend et ungt Menneske, som trallede en Dands, kom springende, greb fat paa Helene og rev hende med sig i en Valts igjennem to Værelser, uagtet hun gjorde Modstand. Da han kom mig nærmere kjendte jeg ham - Richard, Min Ring glimrede paa hans Haand, – jeg sitrede af rasende Forbittrelse, jeg kunde næppe holde mig fra at anfalde ham strax paa Stedet. I dette Øjeblik blev han mig vaer. Han foer sammen af Skræk, slap Frøkenen, blev bleg som et Liig, gik med bævende Knæ tilbage, og forsvandt igjennem den sidste Dør.