Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-11-06
Det er en bekjendt Sag, at Apostlene vare de første Missionairer. Med al den brændende Jver, hvormed Bekjenderne af en ny Lære træde op, forkyndte de Christendommen, og, begunstiget af den gamle Verdens totale sædelige og religieuse Forfald, gjorde den ny Lære, der forkyndte Frihed, Lighed, Fred og Kjærlighed, forban sende hurtige Fremskridt, saa hurtige, at den tre Aarhundreder efter dens første Forkyndelse kunde erklæres for Statsreligion i det romerske Rige, efterat den allerede længe i Gierningen havde været det. Apostlene fandt ikke mindre hæderlige Efterfølgere, og vort Norden vil altid med Høiagtelse og Beundring nævne den fromme, uforfærdede, selvfornægtende Ansgarius, der først for vore Forfædre tændte Christendommens Lys. At være Missionair i Christendommens Kamp mod hiin Tids Hedenskab var et farligt Foretagende; thi Missionairen maatte ikke alene fornægte sig alle Livets Goder og Beqvemmeligheder, men han maatte vove sig ind blandt ganske anderledes vilde Folkeslag, end man kjender i vore Tider, og Enden paa hans Liv var gjerne en smertefuld Martyrdød. Nutildags er det ikke forbundet med de Farer eller de Opoffrelser, som i hine Dage, at være Missionair, nu hverken stenes, eller spiddes, eller steges de, idetmindste hører man ikke Noget til det; men det maa erkjendes, at der dog altid hører en ualmindelig Jver for Christendommen til for at forlade Slægt og Hjem og udsætte sig for mangehaande Savn og Farer, selv om man just ikke behøver at frygte for at komme til at leve af Græshopper og vilde Biers Honning. Vi erkjende derfor tilvisse det Hæderlige og Fortjenstfulde i Missionairernes Bestræbelser for at fuldbyrde Skriftens Ord, at der kun skal være een Hyrde og een Hjord; men - oprigtigt talt – vi tvivle om, at disse Bestræbelser nogensinde ville blive realiserede. Vil man nemlig kaste et Blik paa Christendommens Vandring, saa vil man snart komme til den Erkjendelse, at den, paa enkelte adspredte Undtagelser nær, altid har udbredt sig mod Nord, d. v. s. over de Lande, som have været beboede af den hvide Race, mod Vest, Syd og Øst, med andre Ord, over de Lande, som ere beboede af den sorte og gule Race, har Christendommen ikke synderlig udvidet de Grændser, som den allerede havde naaet i de første Aarhundreder af sin Tilværelse, thi allerede tidligt blev Christendommen forkyndt i hine Lande, og man antager jo endog at nogle af Apostlene (Bartholomæus, Matthias og Matthæus) skulle have fundet Martyrdøden, i Jndien og Æthiopien. Ja det er saa langtfra, at Christendommen har gjort Fremskridt i Asien og Afrika, at den tvertimod har tabt Terrain i disse Lande; thi i de første Aarhundreder af vor Tidsregning var Lilleasien, og Nordafrika befolket af talrige christelige Menigheder, hvorimod den muhamedanske Religion nu er den herskende. Der er noget Mærkeligt i denne Christendommens Gang; det kan ikke være et Spil af Tilfældet, og netop den, der, i Overeensstemmelse med Christendommens Lære, henfører Alt til Gud, kan mindst være tilbøielig til at ansee det for Tilfældets Værk, men ligesom den almægtige skaber i sin Viisdom har fundet for godt, at Skabe Midden saavelsom Mennesket, saaledes har han ogsaa behaget at tildeele Menneskene sine Gaver i høist forskjellig Grad, og det synes ikke at være hans Villie, at de alle af den samme Vei skulle komme til Erkjendelse af ham. Ved "Menneskene" tænker Meddeleren her ikke saameget paa de enkelte Jndivider, der iøvrigt tilvisse ere meget forskjellige, som paa de store Afdelinger af Menneskeslægten, som man har kaldt Racer, og hvis Forskjel meget iøinefaldende er betegnet ved Ansigtsformerne og Hjerneskallens Dannelse (det Charakteristiske for Mennesket), men endnu mere ved Hudfarverne. Af disse Racer er det vel utvivlsomt, at den hvide Race er den meest begavede; den har fra Arilds Tid været Jntelligentsens Repræsentant paa Jorden, og derfor fandt ogsaa Christendommen, Jntelligentsens Religion, saa hurtigt Jndgang hos den; alle de andre Racer ere meere eller mindre at betragte som Sandselighedens Repræsentanter; den gule Race staaer vel over den sorte og kobberrøde, men den har dog aldrig i Kunst og Videnskab kunnet bringe det videre end til en vis Grad; den har aldrig kunnet frigjøre Aanden, og endnu den Dag idag udgjør den groveste Sandselighed en virkelig Deel af Hinduernes Gudsdyrkelse, (Dyrkelsen af "Lingam"). Den sorte Race gives af alle Reisende, der have lært den at kjende, det Vidnesbyrd, at barnagtig Letsindighed og Sorgløshed, forenet med grov Sandselighed, ere dens meest fremtrædende Egenskaber, og hvad den røde Race angaaer, da synes den endnu mere utilgængelig, den viser al Cultur tilbage, og da dens Lande uheldigviis for den have et Clima, som den hvide Race kan taale, bliver den trængt mere og meere tilbage af samme, og den Tid synes ikke at være fjern, da den vil være ganske forsvunden fra Jordens Overflade. Men er der noget Sandt i disse Anskuelser, saa er det heller ikke at undre over, at Christendommen ikke har kunnet finde Indgang hos de andre Menneskeracer. Denne Lære om at døde Sandseligheden, om at fornægte sig selv, om Aandens Frigjørelse, er og maa altid blive en lukket Bog for disse Racer, med mindre man vil ansee det for Christendom at faae lidt Vand paa Hovedet og lære nogle Formularer udenad, og selv til denne tarvelige Christendom have kun Faa viist sig villige. Hvormeget have vel Missionairerne udrettet i Asien og Africa hvor der siden flere Aarhundreder har bestaaet faste Missioner, Hvormange Christne der findes blandt Hinduerne og Chineserne er Meddeleren ubekjendt, men saameget er vist, at det uendelig overveiende Fleertal endnu er hedensk, og slet ikke viser nogen Tilbøielighed for Christendommen, skjøndt dennes Antagelse, navnlig for de lavere Kaster, tilbyder betydelige Fordele, af de høiere Kaster gaaer næsten aldrig Nogen over. Derimod gjør Muhamedanismen større Fremskridt, navnlig hos den sorte Race. Efter hvad Brødrene Lander (Opdagerne af Nigerflodens Munding) forsikkre, udbreder den muhamedanske Lære sig meere og meere i det indre Afrika, og det er ikke at undre over. Muhamedanismen tillader Fleerkoneri, den har kun et Hoveddogme, som er simpelt og let at fatte: "der er ingen Gud uden Gud, og Muhamed er hans Prophet", og den lover mange vare og skjønne Ting i den anden Verden, som Christendommen ikke kan byde. For at blive Muselmand behøver den sandselige Neger ikke at gjøre Vold paa sin Natur, men det maa han for at blive Christen. Vil man herimod invende, at det ikke stemmer med Begrebet om Guds Retfærdighed, at udelukke den største Deel af Menneskeslægten fra Middellet til Salighed, saa kan dertil svares, at Dyrene jo ligesaavel ere et Værk af Gud som Menneskene, ligesom det overhovedet vel bør erindres, hvad man i vore Dage altfor hyppigt glemmer, at den hele Skabelse er et Værk af Guds fri Villie, af Hans Naade, og det er en Formastelighed, der grændser til Afsindighed, at ville gaae i Rette med Ham hvorfor Han har gjort det saaledes og ikke anderledes. Hvoraf veed man desuden, at hine Slægter ikke ere bestemte til Salighed, Theologerne antage jo selv, at de ville gaae over til en mindre fuldkommen Tilstand. Meddeleren tør antage, at det af disse bemærkninger tilfulde fremgaaer, at han ingen Fjende er af Missionsvæsenet; han anseer Christendommen for den fuldkomneste Lære om Gud, som endnu er budt Menneskene, og Enhver, der føler Kald til at virke for dens Udbredelse, gjør tilvisse en god og hæderlig Gierning; men han troer rigtignok, at man aldrig vil naae det Maal, man har foresat sig, og at Resultatet ingenlunde har svaret til de store Summer, Missionerne have kostet. En Ven af Christendommen. Velmeent Forslag til Falstringerne og Magister Lindberg. Erfaringen har tilstrækkelig viist, at Mag. Lindberg ikke kan rose sig af at møde Forrekommenhed og Velvillie hos Publicum, hvor han har stillet sig i Spidsen for offentlige Foretagender, hvis Formaal dog maatte tyde hen paa christelig Aand og stor Patriotisme. Bibeloversættelsen gik f. Ex. samme Vei som Statsgjeldsafbetalings=Selskabet. Dette Selskabs Opløsning har vel nærmest givet Magisteren Anledning til at opgive Kjøbenhavnerne og søge andetsteds hen, hvor han kunde vente rigere Frugter af sine ædle, almeennyttige og christelige Bestræbelser. Jmidlertid see vi ogsaa her hans første offentlige Fremtræden for at danne en Missions Forening møde en Modstand, som han og hans Venner gjerne ville skyde over paa Sagen, for at de, idet de arbeide til hans Forsvar, kunne falde over Modstanderne, deres og Tidens Ugudelighed, medens der er al Grund til (hvad ogsaa alt er offentlig omtalt) at søge Aarsagen til denne Modstand hos Personen, Magister Lindberg selv, der paa den bekjendte Maade, selv noksom bekjendt, indbød til nævnte Forening. See Falstringerne nemlig hen til hiin Erfaringssætning om Magisterens ringe Udbytte i hans tidligere Foretagender, afseet hans øvrige Færd og private Feider, da kunne de just ikke vente sig noget Stort eller Glædeligt under hans Auspicier. Saameget meere maa det derfor glæde Alle, at see Magisteren i N. 135 af Stiftstidenden hæve den Mistanke, der vist har holdt Mange tilbage fra Missions-Foreningen, ved at forsikkre om sin Medvirken til at dens Møder ikke udarte til "gudelige Forsamlinger; men uagtet Jnds. nærer stor Agtelse for Magisterens Hensigter og Forsikkringer, hvilke sidste, især naar de ikke angaae Subscriptioner og Sligt, kunne være meget betryggende, kan han dog ikke andet end (i Betragtning af de Slutninger, man har Ret til at drage af den godtgjorte Erfaringssætning) opfordre Falstringerne til i et talrigt Møde i Missions-Foreningen den 16de Novbr. yderligere at bevise Magister Lindberg og hans Venner, at det ingenlunde er Sagen, der kæmpes imod, derved at Forsamlingen ved Valg af Bestyrere ganske forbigaaer Magisteren. Da vil det ret vise sig saavel for Falstringerne som Magisteren, hvortil Modstanden sigtede, og Mag. vil maaskee endog, for at komme til en Kundskab, der hidtil, forunderligt nok, maa være undgaaet ham, komme Falstringerne i Forkjøbet ved at afslaae muligt Valg paa ham selv. See det var Forslaget til Falstringerne og Hr. Magisteren. Jnds. er forøvrigt overbeviist om at Magisteren i sin opoffrende Christenkjærlighed for Hedningerne ikke i mindste Maade vil tage disse Forslag i nogen vrang Mening, men gjerne træde i Skygge, om ikke i Morke", naar blot hans skjønne christelige Bestræbelser derved og derom er der største Haab - kunne vinde større Fremgang. Til Hr. Magister artium Lindberg i Taaderup.