Aalborg Stiftstidende, 1837-03-04
Blandede Efterretninger. Det vil være i de fleste Læseres Minde, hvad vi forhen have omtalt, at Justitsraad, Høiesteretsadvocat Guldberg. havde til Trykkefrihedsselskabet indgivet det Forslag, at Repræsentantskabet i den næste ordentlige Generalforsamtilling i April Maaned skulde andrage paa, at det blev bemyndiget til, i en Proposition til den første Forsamling af de danske Provindsialstænder, at udtale som Selskabets Overbeviisning, at saalænge det skal være de ikke privilegerede Blade forbudt at meddele politiske Nyheder og Efterretninger, bør Afgjørelsen af det Spørgsmaal, hvad der skal henregnes til saadanne, henhøre under Domstolene. Dette vigtige Forslag overgaves først til en Committee, bestaaende af Landsoverretsprocurator, Cancellieraad Delbanco, Høiesteretsadvocat, Justitsraad Blechingberg og Prof. H. N. Clausen. Denne Committee, som villige erkjendte den Forbindelse, hvori den gjorte Proposition staaer med den Jnteresse for Trykkefriheden, som ved Selskabets Virksomhed maa ønskes og ventes fremmet, fandt dog, at Selskabets Grundlov maatte være anderledes affattet, saafremt en Handling, som den foreslagne, skulde kunne betragtes som henhørende til Selskabet, hvorhos den meente, at en Generalforsaaling vilde være uberettiget til paa Selskabets Vegne at beslutte en Foranstaltning, som den af Proponenten foreslaaede. Den indstillede derfor, at Repræsentantskabet ikke skulde tage Proponentens Forslag til Følge. I et Møde den 13de f. M. discuterede derpaa Repræsentantskabet over denne Sag. J denne Discussion togel Justitsraad Salicath, Cand. Lehmann, Prof. Clausen, Prof. Schouw, Prof. Bang og Prof. Sibbern levende Deel. Majoriteten forsvarede Committeens Jndstilling, hvorimod af Minoriteten især Hr. Lehmann med Varme og stort Talent forfægtede Forslaget. Da Formanden, Pastor Gad, ansaae Sagen for tilstrækkelig discuteret, opfordrede han til dens Afgiørelse. Efter hans Mening maatte der, vælges imellem tvende Alternativer: enten maatte det sættes under Afstemning, om Committeens Betænkning skulde tages til følge eller ikke, eller: Proponenten maatte tage sit Forslag tilbage. Han gjorde i Korthed opmærksom paa de under Discussionen fremsatte Grunde, som syntes at tale for det sidste Alternativ, og opfordrede Justitsraad Guldberg til at tage sin Proposition tilbage eller idet mindste ikke at begjære en Afstemning for nærværende Tid. - Hr. Guldberg forsvarede da endnu engang sit Forslag. Da han imidlertid vilde indrømme, at der ikke for Øieblikket kunde siges at være nogen særdeles paatrængende Nødvendighed, til at fremgaae efter det af ham gjorte Forslag, samt at det desuden ikke vil blive det nuværende, men et tilkommende Repræsentantskab, der vilde komme til at gjøre Brug af den proponerede Bemyndigelse, vilde han, uagtet han ikke fandt Anledning til at tage sit Forslag tilbage, dog heller ikke, med specielt Hensyn til, hvad der er blevet yttret under det stedfundne Discussioner, forlange samme sat under Afstemning, hvorimod han forbeholdt sig, hvis Omstændighederne dertil skulde give Anledning, atter at fremkomme med Paastand herom. Det var at vente, at ogsaa Stemmer vilde hæve sig imod den paatænkte Opførelse af et Museum for Thorvaldsens Værker, som imod næsten ethvert Foretagende, og det er vel godt at det skeer; thi enhver god Sag maa stedse vinde ved alsidig Drøftelse. Ved modstridende Jdeers Omvexling luttres Tanken, mulige Misgreb fremhæves og kunne rettes; kort sagt: er Sagen god, da vil den snarere vinde end tabe derved. - Den, som i dette Tilfælde har brudt, Banen, er Prof. P. Hjort i Sorø, en Mand, der vidneile om sig selv, at ingen kan mistænke ham for Eensidighed i denne Sag, da han selv allerede for mange Aar siden har gjort det ganske lignende Forslag om Sammenskud, af mange Danske til Indretningen af en Samling af denne Mesters Arbeider, ikke at tale om, at han har tilbragt halvandet Aar i Rom under en stadig Betragtning at disse herlige Værker, og i nær, tildeels fortrolig Omgang, tilmed deres Skaber, hvem han ikke skylder lidet af hvad han loverhovedet skylder sit Ophold i Rom. Fremdeles troer han at have lagt for Dagen, at han er besjælet af en elerrigtig Kjærlighed til Kunst og Poesi, og derfor umulig kan være døv for Alt det, som saa lydeligt taler for hiin skjønne og ægte nationale Indretning, hvortil en talrig Forening af hæderlige danske Mænd have indbudt Landsmænd i og Landsmændinder. Men - vedbliver Hr. Professoren, - Kjærlighed er Et og blind Jver noget Andet. At han nu vilde lade den sidste tie, og kun Kjærligheden tale, maatte man vente, og det gjør han da ogsaa paa sin Viis. Han troer nemlig, at Udgiverne af Folkebladet have begaaet let Misgreb i den overdrevne farlige Jver, hvormed de have taget sig af Subscriptionen til dette Museum, og at det er eiet farligt Misgreb at stemme Folkemassen for Sligt, hvorpaa Hr. Professoren i sin Kjærlighed for Kunst, Poesi og Thorvaldsen udbryder: Nei, da priser jeg den Bonde, som kjøber sine Børn nogle malede billeder paa Markedet, istedet for at sende Pengene til Kjøbenhavn til Jndkjøb af r nogle kridhvide, nogne Menneskefigurer; da priser jeg den Arbeidsmand, som pleier sin Sundhed med en Skinke og elen Flaske Godtol, i Stedet for at aflevere Penge til dem, et som ville skikke Bud til Rom efter noget, de kalde en Sundalheds=Gudinde, der dog er lavet af et skrøbeligt Menneske som vi andre. Jeg tilraaber derfor Udgiverne: Reb i Sei allene, mine Herrer, ellers strander den hele Skudel o. s. v. Ved at læse disse Yttringer kan man visseligen sande Hr. Professorens Ord, at han har sat sin ædru Prosa imod a Udgivernes berusede Poesis. - Naar iøvrigt Hr. Professociren til Slutning udtaler sig mod Trykkefrihedsselskabets Anathema imod Talefriheden, idet Folkebladets Udgivere tiltale om de Folk, som bør stiltiende holde deres Skjærv tilet bage, som Jngen kan ønske at modtage, og ikke misbrugealpatriotiske og occonomiske Tankesprog til at kjøle den ædle i Begeistrings Varme, da kunne vi ikke andet end aldeles tiltræde hans Slutningsyttringer. Et Trykkefrihedsselskab maatte just sige: Lad dem kun tale, kun skrive, Vor Sag skal dog seite ved vor Tale, ved vore Grunde. Vi frygte el Tausheden, som Natten, hvori man ei kan see og ei kan Oltælle Fjenden; men Talen frygte vi ikke, thi saa vide vi, hvem der er vor Modstander, hvad han fører i sit Skjold, dog hvad hans Arm kan due til.