Viborger Samler, 1833-09-20
J Skrivtet: "Reformministeriet og det reformeerte Parlament finder man en fuldstændig Oversigt over den tilendebragte mageløst møisommelige Sessions Arbeider. De forskjellige Capitler handle om Jrland, Slaveriets Afskaffelse, Finantserne, Land- og Sømagten, Accisen, Bankens Frihedsbrev, det ostindiske Compagnies Frihedsbrev, Handelen, Reformen i Lovgivning og Justits, Municipalvæsenet, Skotland, Fattiglovene, Annuiteterne og den udenrigske Politik. Med Hensyn til den Sidstnævnte retfærdiggjøres Ministeriets Fremgangsmaade i enhver Henseende. Tre Spørgsmaal – hedder det deri – skulde afgjøres, da det greyske Ministerium traad i Spidsen for Anliggenderne, nemlig det græske, det belgiske og det portugisiske. Med Hensyn til det græske Spørgsmaal har Ministeriet ved Sir Stratford Cannings Sendelse til Constantinopel udvirket en fordeelagtigere Grændseberigtigelse, og ved Kong Ottos Udvælgelse bragt Sagen til et glædeligt Resultat. Det belgiske Spørgsmaal var ligeledes af tidligere Oprindelse og kunde derfor kun modificeres, ikke bringes til at gaae tilbage. Dette Spørgsmaal skildres som nærmende sig sin Afgjørelse, endskjøndt det ikke kan nægtes, at Kongen af Hollands Haardnakkenhed lægger store Vanskeligheder i Veien. Saavel Antwerpens Jndtagelse som Embargoen retfærdiggjøres af deres Virkning, nemlig Afslutningen af en Vaabenstilstand paa ubestemt Tid. Ved det portugisiske Spørgsmaal antages Usurpationens Fald for afgjort, iøvrigt lægges særdeles Vægt paa Englands strænge Neutralitet og Spaniens derved bevirkede Neutralitet, der vistnok ikke vilde have fundet Sted, hvis et Toryministerium havde staaet i Spidsen for den engelske Stat. Resultatet af denne Seier, mener den ministerielle Skribent, vil give Gienklang langt bort; thi Kampen kjæmpes ikke blot mellem Don Pedro og Don Miguel; men Portugal er snarere Kamppladsen for den store europæiske Tvekamp, hvori de britiske Tories, derfranske og spanske Carlister og den hellige Alliance fremstilles som Fiender af den europæiske Frihed og som Miguels Secundanter, Donna Marias Tilhængere derimod som Venner af Retogen fornuftig Regjering. – Angaaende det orientalske Spørgsmaal bemærkes, at Sultanens Throne, rystet af en rebelsk Vasal ogsaa er bleven bragt i Fare ved en Allierets Beskyttelse. Hidtil har Porten undgaaet begge disse Farer, Ægypterne have trukket sig tilbage fra Lilleasien og Russerne fra Constantinopel. At forhindre deres Gienkomst skal være den britiske Regjerings Sag. Meget skarpt udtaler Forfatteren sig mod en Plan til Tyrkiets Deeling og mod den fjerneste Muelighed af, at Constantinopel engang kunde vorde indlemmet i Carens Rige. – Ogsaa Polen og dets Skjebne, omtales, og det Ønske yttres, at visse Fortællinger maatte kunne gjendrives; tillige fældes en just ikke skaansom Dom over de til den polske Nationalitets Undertrykkelse fattede Beslutninger. Englands og Frankrigs Jkke-Jndblanding i det polske Spørgsmaal, retfærdiggjøres dog derved, at dette Skridt vilde have foranlediget en almindelig Krig uden at garantere Polens Redning; Østerrige og Preussen vilde ifølge deres geographiske Beliggenhed inden 14 Dage have overvældet Polen, og England og Frankrig da ikke mere være optraadte som Frelsere men som Hævnere. Ogsaa vilde – hedder det videre – en saadan Krig, ifølge sin Natur, være bleven til en Princip-Kamp, og det i et Øieblik, da de nyeste Begivenheder i Frankrig og Belgien havde bragt alle Lidenskaber i den høieste Gjæring og alle extreme Meninger i Harniske mod hverandre. Vi troe derfor, at vor Regjering har handlet viseligt. Det polske Folk sover; men det er ikke dødt; det kan engang vaagne. Lader os haabe, at denne nye Morgen rode vilde blive hidført af en mildere Politik fra Ruslands Side, og ikke ved nye Voldsomheder, Jngen Regjering besidder Snedighed nok til at udslette et stort Folks Nationalitet, eller physisk Magt nok, til at holde et Sligt i evig Trældom. – Efter et Blik paa Jtaliens og Tydsklands Forhold, hvori den britiske Regjering kun har taget liden Deel, slutter Forfatteren med følgende Ord: "Vore Forhold til Frankrig vedblive at danne en skarp Contrast mod vor Histories tidligere Epocher. Der gaves en Tid, hvor Frankrig og England ansaae hinanden for fødte Fjender, hvor det ene Lands Fiender strax bleve det Andets Venner. Disse Dage ere forbi, gid de aldrig maae vende tilbage, Gid de to store og oplyste Nationer længe maae af venlig fredelig Samfærsel bøste Fordele, der staae høiere end Alt, hvad den lykkeligste Krig havde kunne forskaffe dem. Den inderlige Forbindelse (union) mellem England og Frankrig har under en Periode, fuld af mageløse Vanskeligheder, opretholdt Freden i Europa, og vi vove at forudsige, at Freden ikke vil blive brudt, saalænge denne Forbindelse vedvarer. En almindelig Krig vilde nu vorde en Kamp, hvori England, Frankrig og alle europæiske Landes Nationer vilde opstilles paa den ene og de despotiske Regjeringer med deres Hære paa den anden Side. Det umiddelbare Udfald vilde ikke være tvivlsomt, de fjernere Resultater torde vorde frygtelige. Den engelske Regiering vil – derom ere vi overbeviste – aldrig fremkalde en slig Conflict; Fastlandets arbitraire Regjeringer ere for kloge til at provocere en saadan. Aldrig var der foreskrevet England en saa tydelig Løbebane, aldrig befandt det sig i en værdigere eller ærefældere Stilling. Det staaer som Voldgivtsmand mellem fjendtlige og ophidsede Partier; det holder Vægtskaalen mellem extreme, hinanden modsatte, Principer; dets Opgave er pacis imponere monem. Lad det da vedblive at opfylde denne Bestemmelse, ligesaa meget til Gavn for sig selv, som til den hele civiliserede Verdens Held."De engelske Blades Domme over dette Skrivt lyde naturligviis i Forhold til deres Farve høist forskjellige. Globe, Courier, Morning Chronicle og især Times yde det al den fortjente Roes. Jsær gjøre de tvende sidstnævnte Blade opmærksomme paa Englands farlige Tilstand, da den offentlige Mening styrtede den militairiske Hertug fra hans Høide, og Grev Grey erholdt den farlige Opgave at oprette to Aarhundreders Feil. The Times søge især at vise, at ogsaa den udvortes Politik hører til Reformernes Athmosphære, og at den hellige Alliances Grundsætninger ligesaalidt maae trives i denne som indenlandske Misbrug; selv de absolute Magters Ministre burde, saa ofte de fra deres Gesandtskabshoteller i Torygvarteret begave sig til det udenrigske Departement, kunne føle Jndtrædelsen i et nyt Clima og lære at vænne deres Øre til et nyt Sprog. Ganske andre Anskuelser har naturligviis Te Mon ning Post, der erklærer, at Skrivtet er paa eengang svagt og heftigt, klodset og urimeligt, paradox og aandløst, kort ligesaa kjedsommeligt som Grev Grey ligesaa uopdragent som Lord Brougham, saa eenfoldigt som Lord Althorp og saa svulstigt som Hr. Stanley. Disse just ikke sine Yttringer af Tory bladet lover det, til rette Tid at ville understøtte med Grunde, som det dog endnu ikke har fundet for godt at anføre.