Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-05-13
Et Skrift, som giver en fuldstændig og klar Forestilling om denne Gjenstand, er udgivet af Literatus Blok Tøren, under Titel af: Den menneskelige Magnetisme. Det fortjener at anbefales som det bedste i sit Slags, vi eie paa Dansk. Det andet forbedrede Oplag, forøget med et Tillæg om nogle af Magnetismens Virkninger i Kjøbenhavn, er for nogle Dage siden udkommet. Det faaes heftet for 9 Rbmk. N. V. paa Adressecontoiret og hos Bogbinder Brænning paa Østergade No. 60. Anna og Wilhelm. (Romance.) Over Ynglings Hjerte saa aabent staaer For Elskovs Følelser søde, Og Møens Hjerte saa kjærligt slaaer, Af Elskov Kinderne gløde. En Lue brændte i Wilhelm Bryst Saa høi, saa reen og saa kjærlig: Han følte Elskovs salige Lyst, Og drømte sig Jorden saa herlig. Ak. - Anna - elskte Du ogsaa mig, Hvad var mig at ønske mere? Da var jeg saa glad og lykkelig, Og vilde det evig være. Og tør jeg troe det flammer for mig, Dit reene dydige Hjerte, Turde jeg Fæstem kalde Dig, Da blev mig til Lyst al Smerte. Vel saae jeg ofte dit Øiekast Saa venligen mit at møde; Men ak! Du nedslog det atter i Hast, Og Kinderne blev Dig saa røde. Ol tør jeg fordre din elskte Haand? Vil Du mig give dit Hjerte, Nei. - Tvivl omsvæver saa sort min Aand; Endnu maa jeg bære min Smerte. Saa klagede Wilhelm stedse i Løn, Saa martrede Tvivl hans Hjerte; Ol Gud i det Høie, hør min Bøn Saa bad han, og end min Smerte, Og Anne fandt Wilhelm saa elskelig, Skjøndt Wilhelm vidste det ikke. Gudfader, see naadig ned til mig; lad ham forstaae mine Blikke! Ol lad ham vorde min kaarne Brud, Jeg elsker jo ham saa saare! Og aldrig slukkes den Flamme udFør paa min Dødningebaare. Saa bad den Hulde hver Aftenstund, Før Søvnens Sødhed nedsvæved; Saa klang det fra hendes Rosenmund, For Solen i Øst sig hæved. Hvor Wilhelm færdedes, hvor han gik, Ham Anna for Øiet svæved; Og naar det billed kom for hans Blit, Strax Hjertet i Barmen ham bæved. En venlig Aften i stille Lund Gik Wilhelm eensom og sukked, Mens Dagens Konge mod Havets Bund, Jndsvøbt i Purpur neddukked, Hvor Wilhelm end Øiet vendte hen, Han syntes Anna at kjende; Men ak! - han nedslog det snart igjen En Busk han antog for hende. En Taare fra Øiet trillede ned, Et Suk sig sneg fra hans Jndre: Gud, see dog i Naade til mig ned, Kun Du mig Sorgen kan lindre. Heel tankefuld mod Lovhytten hen J Lundens Tykning han vanker; Men da han nærmede sig mod den, Han vaktes af sine Tanker. Derinde en lillig Stemme lød, Blid som Philomeles Klukke; En Harve klang saa sørgelig - sød - Nu taug hans Sorrig og Sukke Vaersom han Busken tilside drog, Og vovede ind at kige: Og den, som fang, og som Harpen slog, Var Anna, hans elskte Pige. Han stod fortryllet ved Pigens Sang; Han skued, lytted og hørte, Og hver en Lyd, som fra Harven klang, Dybt ind i Hjertet ham rørte: Gudfader, som hører Svagheds Røst, Der from i Hu¬Dig, paakalder, Gyd i mit Hjerte lindrende Trøst, før jeg af Kummer henfalder. Jeg elsker jo Wilhelm saa inderlig, Jal høi og reen er den Flamme, O! lad ham da ogsaa elske mig, Lad mine Blikke ham ramme, Al! kjendte han kun den Elskovsild, Som ene han kunde tænde. En Lue, saa høi, saa reen, saa mild, Strax i hans Barm vilde brænde. Jeg kjender den raabte Wilhelm ud, Og foer i sin Annas Arme: O! Himmel, o! Jesul gode Gud! Saa vilde Du Dig forbarme! Saa raabte begge og Mund paa Mund, Nu sad de salige Tvende, Og Kjærligheds Pagt i samme Stund, Var sluttet til Livets Ende. Thi Ynglingens Hjerte saa aabent staaer For Elskovs Følelser søde; Og Møens Hjerte saa kjærligt slaaer, Af Elskov Kinderne gløde. S. Stern.