Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-07-10
De saa overordentlig stigende Priser paa Korn, Livets allerførste Nødvendighed, Maalestokken for Priserne paa alle andre Natur= og Konstfrembringelser, have i Provindserne foranlediget en offentlig Strid. Paa den ene Side søger man at bevise, at denne Prisernes Stigen kun er grundet paa Egennyttens mangfoldige Konster; paa den anden vil man godtgjøre, at Priserne, med Hensyn til Tiderne, ikke ere ubillige. Det Vigtigste, der blev skrevet i det sidste Øiemed, var forfattet af een af Fyens Hædersmænd og første Religionslærere, Hr. Antsprovst Lütken, R. af D., og findes indført i Jversens Avis No. 28 og 29 d. A. Mod denne Undersøgelse er nylig udkommen paa Hr. Hempels Forlag en lille Afhandling under Titel Forsøg til fuldstændig Besvarelse af S. T. Hr. Amtsprovst og Ridder Lütkens Afhandling &c. om de nuværende høie Kornpriser, Aarsagerne til samme og Midlerne derimod, med tilføiede nye Forslag i sidste Henseende, af H. M. Lange, Bye=, Raadstue= og Skifteskriver, samt Procurator. - Uden at indlade sig i at bedømme, hvo af de stridende Parter har Retten, eller i det mindste den største Ret paa sin Side, være det Anmelderen, tilladt, at levere her et kort Udtog af Hr. Langes Afhandling, da den indeholder meget, der fortjener at tages i nærmere Overveielse. Det første Spørgsmaal, Forfatteren opkaster, er, hvorvidt det er rigtigt, at hans Modstander beregner 1 Rdlr. D. C. til 7 s. virkelig Værdie imellem Borger og Borger, da Forordningen om Pengevæsenet dog bestemmer den til 1 Mk. Rbd., Naar det ikke kan bevises, at alle øvrige Borgerclasser faae deres Lønninger og Jndkomster betalte efter hiint Forhold, saa kan Landboen heller ikke forlange sine Flidsproducter betalte derefter, eller, hvad der er det samme, 13 1/2 Gange høiere end vort Courants bestemte Værdie. Han søger derpaa at godtgjøre, at hverken Embedsmanden eller Pensionisten, den Handlende, paa faa Undtagelser nær, eller Professionisten, kan regne saa stor Fordeel af sit Arbeide eller sine Flidsproducter, og fremsætter derpaa adskillige Exempler. Derefter fremkommer han med bemærkninger over Hr. Amtsprovstens Paastand, at Landmandens Naturalproducter bør staae i et lige Forhold med hans Nødvendigheder, gjennemgaaer de af ham opregnede Fornødenheder for Landmanden; viser, hvad disse hver især have kostet for Krigen og hvad de koste nu, og hvilke Landboen behøver og hvilke han ikke behøver at kjøbe af Kjøbstædeboeren. Resultatet heraf er: at Kjøbstæd-Jndvaanernes sande og ved mange Aars Nydelse hævdede Fornødenheder langt overgaae Land boens egentlige Fornødenheder, og at, fra denne Synspunct betragtet, Landboen heller ikke kan berettiges til at lade sig betale høiere for sine Natural-Producter, end efter et lige Forhold med Kjøbstæd, Jndvaanernes Jndkomster og Betaling for deres Jndustriefrembringelser. Det bliver, efter hans Formening, og efter hvad han troer at have godtgjort i det Foregaaende, kun det sexdobdette af vort Courants Værdie, eller, hvad der erdet samme, efter Rigsbankpengeforholdet. Da Hr. Amtsprovsten selv har erklæret, at 4 Rdlr. 1 s. for 1 Tdr. Rug, og 2 Rdlr. 3 Mk. 5 s. for 1 Tde. Byg er høi Priis nok, saa kan billige Landmandens Priser ikke være høiere i Rigsbankdaler, eftersom dette staaer i et nøie og rigtigt Forhold til andre Statsmedlemmers Jndkomster. Landmanden har ogsaa strax efter Høsten 1812 ikke allene falbuden og solgt sine Naturalproducter til denne Priis, men endog derunder. Hvad Folkelønnen angaaer, der angives som Grund, hvorfor Bonden kan opskrue Priserne paa sine Naturalproducter, da har den agtværdige Selveier J. C. Olsen i et offentligt Blad viist, at en Karls Lon 1806 var 36 Rdlr., og nu 120 Rdlr. aarlig, altsaa kun 3 1/2 høiere, og ikke, som der paastaaes, 14 Gange høiere. Samme Beskaffenhed vilde det vel ogsaa have med Tærskelønnen, naar denne blev nøiere undersøgt. Hvad Skatterne angaaer, da ere de, efter anstillede Undersøgelser og paalidelige Efterretninger, ikkun 4 1/2 Gange høiere, men ingenlunde 18 Gange. De Ægter, som Bonden maa udrede, ere, ligesom Skatterne, følger af Krigsurolighederne og et pligtmæssigt Bidrag til Staten for den Ro og Beskyttelse, vi nyde, under en faderlig Regjering. Kjøbstædsborgeren har maattet bære en endnu tungere Byrde, Jndqvartering, der næsten har været almindelig for Kjøbstæderne, men derimod ikkun sjelden for Landboen. Folkelønnen og Skatter ere ligesaa anseeligen forøgede i Kjøbstæderne som paa Landet. Jngen af disse tre Aarsager kan derfor berettige Landmanden til overdrevne Priser paa sine Naturalproducter, naar et lige Forhold skal finde Sted imellem Landboen og Kjøbstædeboeren. - At det vilde være en Ulykke for Staten om den arbeidende Classe skulde sælge sine Flidsfrembringelser af Trang, indrømmer Forf., men vanærende for en Stats Borgere finder han det, naar de forsætligen vilde tilbageholde Afhændelsen af deres for de øvrige Medlemmer uundgaaelige Nødvendigheder, forderved at opskrue Priserne til det Høieste. Naar seer man nu, som de foregaaende Aaringer, paa vore Axeltorve Korn til Salg, Sielden seer man Smør, Fedevarer og Fjederkreature paa Torvene, og komme de endelig ere Priserne overdrevne, og ville Kjøbstæd Jndvaanerne ikke ubetinget betale disse, true Landboerne med, at de igjen ville hjemføre dem, da de ikke behøve at sælge, men selv kunne fortære deres Varer. Paa Spørgsmaalet: Hvilken er den Luxus, Bonden fører," anfører Forfatteren følgende: "Luxus hos Bonden viser sig i hans Meublement, i hans Klædedragter, i hans tiltagende skjønne Eqvipager, og i hans daglige Levemaade. Træd ind, Hr. Amtsprovst i den formuende Bondes Stadsestue, og De vil finde et efter Tidsomstændighederne kostbart Stykke Meubel pakket ved Siden af et andet, saa at disse Stuer paa det nøieste ligne Marskandiserboder. De vil see Bondens jernbeslagne, malede Egekister fyldte med skjønt sint Linned og kostbare Gangklæder. De vil finde Sengene saa vel tilpakkede med fjeder fyldte Sengeklæder, at de neppe formaae at rumme flere. Jkke at tale om Jernkakkelovne med Kobbertude og andre deslige Kostbarheder i vore Dage, der vidne om Luxus og Velstand tillige. Hr. Amtsprovsten vil indrømme mig, at Bondens Klædedragt nu er langt yppigere, end den var for 20 til 30 Aar siden. Beenklæder af Skind, Landets egne Producter, ere nu næsten forsvundne, og i deres Sted bruges nu paa endeel Steder de mindre stærke hjemmegjorte Klædes og kostbare indførte. Manchesters Beenklæder, Kramtøis Vester ere, ligesom Halstørklæder fra 6 til 20 Rd. Stkt. ikke Sieldenheder. Frakker og Cheniller træde paa endeel Steder istedet for de hvide Kofter og grovere Vadmels Kjoler; Sølv Lommeuhre, med Sølv rigelig beslagne Pibetøier og Meerskums Pibehoveder, ere Attributer for den 15 til 20aarige Bondeknøs, og man vil endog allerede for en Tid siden have hørt tale blandt de elegantere Bønderkarle om Anskaffelsen af Kassemirs Underklæder og ungerske Støvler. Og nu til Qvindekjønnet - og see her Bondekonens Triumfantes og andre Silkekjoler, hendes med Guldgaloner rigelig forsynede Fløiels Hue, hendes Manchesters eller Fløiels Kyse, hendes fine Forklæde og Halsklæde, de til Hovedtøiet, hørende fine og kostbare Kniplinger, Kasteklæde eller Schawl, Kaabe med Sølvhager, med hvad videre, der udkræves til Hæders Prydelse. Og nu Bønderpigernes skjønne broderede Silkehuer, hvortil de lange Silkebaand ikke kostes under 10 a 12 Rdlr.; deres Silke, Damaskes, Stoffes, Tamisses og Dreiels Kjoler, deres Frakker og øvrige Pynt; og man kan vel i Almindelighed antage, at Qvindekjønnets Hæderspynt i Bondestanden er ligesaa kostbar, om endnu ikke kostbarere, end Kjøbstæd Jndvaanernes. Spørg, Hr. Amtsprovst de med Bondepragt Handlende i Kjøbstæderne, og fornemmelig de omløbende Snighandlere paa Landet, og De vil vorde overtydet om, at Qvindekjønnets Hang til Luxus i Klæder er langt større end De forestiller Dem. Mangen grøn Specie eller Krone og Rigsort, der omhyggelig er opbevaret, springer for Tørklæder, Baand og saa fremdeles. Virkelige Kiendsgierninger kan bevise dette. - At Bonden pranger med skjønne Heste, Seletøier og Vogne, erfares i Særdeleshed ved Bryllupsfærd, Besøg og deslige Leiligheder. Med hvilken betydende Mine seer man da ikke Bonden, prydet med mange sølvbeslagne Attributer, med Jehuus Fart at rulle frem, dragen af modige Løver. Og hvad endelig Levemaaden angaaer, da spørg den Handlende, og han vil kunne oplyse Hr. Amtsprovsten om, at det ikke er sjeldent at Bonden til Huusfornødenheder kjøber paa eengang et halvt Lispund Caffebønner og hele Toppe Sukker – ikke at tale om det uundværlige Brændeviin og Tobak, der i vore Dage ere kostbare Artikler. Besøg Bonden i hans Huus, og De vil blive overflødig beværtet. Deeltag i en Bryllupsfest, og beregn, hvad en saadan endog i en Huusmands Familie koster. Er det en fornemmere Bryllupshøitid, hvortil indbydes Egnens Honoratiores, Præstesamilien, Forvalteren, Forpagteren og den nærliggende Kjøbstæds Jndvaanere, foruden en talrig Forsamling af Jevnlige og Paarørende i 3die og 4de Leed, og den kostbare Viin er her en Nødvendighed. Man nævner bestemt og navnligen Bondebryllupper for 1 a 2 Aar siden, hvortil Vinen allene skal have kostet 600 Rdlr. (Fortsættes.) Etatsraad Barens. Staten har atter mistet een af sine driftigste, dueligste og nidkjerreste Embedsmænd i Etatsraad og Ridder Johan Hendrich Bärens. J Dagen No. 16, findes en kort Biographie af den Hedengangne, som Anmelderen udbeder sig Vedkommendes Tilladelse til at anføre her.