Aarhuus Stifts-Tidende, 1820-01-08
En Blytækker og hans Søn i Mainz bestege et høie Kirketaarn, for øverst oppe at foretage en Reparatur derpaa. Faderen, der vel alt kunde tælle fine 50 Aar, klattrede foran; Sønnen fulgte. Den store Mængde Folk, der nedenfra saae til, glædede sig i Begyndelsen, thi Opgangen gik en Tidlang rask og lykkeligt fra Haanden. Pludseligt toner et græsseligt Skrig, næsten øverst oppe ved Kuglen glider den unge Mand, og styrter ned. Hans Hierneskal knustes ved Faldet fra den frygtelige Høide, intet Spor af Liv opdagedes i ham. Faderen steg imidlertid ufortrøden videre, fuldendte sit Arbeide, og kommer efter et Par Timers Forløb ned igien, saa fattet som muligt. Fra alle Sider omstrømte Folket ham, alle beklagede ham. "Stakkels Mand, ulykkelige Fader!" raabte vel hundrede paa een Gang: "Veed J vel, hvorledes det staaer til med Eders Søn?" - Han er død, han maa være død!" svarte han temmelig rolig: "falder man fra en saadan Høide, er der ingen Redning at tænke paaleMen for Himlens Skyld, hvorledes blev J tilmode, da J mærkede hans Fald?" - Som en Fader maa blive tilmode, naar han skal miste sin eneste, sin kiære SønSandske uventet kommer fligt et Fald os ingenlunde. Ve klattre altid op med den Frygt, ei at slippe levende ned."- Og naar, hvor mærkede J hans Ulykke først.""O, betimeligt nok To - tre Secunder, før han styrtede Hvad - hvad siger J. før han styrtede? - Nu ja, ja Thi - at jeg skal hielpe Jer af Drømmen, i en Hast - egentlig faldt han ikke, jeg selvkaftede ham ned! Med Afskye og Forfærdelse skreg man: "Gud, Gud, hvor var det mueligt?" - Det vil jeg vel forklare Jer, og det, som jeg haaber, ret tydeligt!" svarte Manden Maasker veed I det - maaskee veed J det ikke - kort og godt da Ved vort Haandværk er det Regel og Vidtægt: den Ære, den meere Øvede stiger foran; den Pagre komner bagefter. Som en Stige er bleven fastgjort, bliver en Anden sat ovenpaa, og bunden til forneden. Det er ikke saa vanskeligt endda. Nu stiger den Forreste videre paa denne halvtbefæstede Stige, og binder den fast foroven paa samme Maade, og det er Hovedsagen, som J let vil indsee. Da jeg nu idag just var i Begreb med, at gjøre dette paa En af de allerhøieste Stiger, borte jeg pludseligt min Søn raabe bagved mig: "Ak, Fader, Fader, jeg bliver saa underlig: Alting sortnes for mig! Jeg veed ikke meere, hvor jeg er!" – Strax slog jeg ud med den høire Fod paa Lykke og Fromme, traf ham rigtig lige for Panden, og ned fløi han, uden at give den mindste Lyd fra sig. Grueligt, Grueligt, Niding, hvi gjorde J det?" - Saa bør mig dog udfor J dømme mig. Ved vort Haandværk, seer J, kommer Alting an paa, at man ikke bliver svimmel. Hvor der har denne Ulykke, har den i en vis Høide, hvor han ikke kan sætte sig, ikke holde sig ved Noget, han er redningsløs forløren. Det var idag Tilfældet med min Søn. Der, hvor det fortnedes for hans Øine, var der ei at tænke paa, at det nogensinde skulde lysnees for ham mere. To - tre Secunder efter maatte han styrte ned. Men for han styrtede, greb han ogsaa gandske vist i den sidste, bevidstløse Dødsangest efter den halvbefæstede Stige, hvorpaa jeg sted, for at holde sig ved den: den vilde give efter, og da styrtede vi Begge. Dette, alt dette forudsaae jeg klart i hiint Øieblik, og for at forebygge det, gav jeg ham rask det Stød, der og ham ned, og, som J see, har reddet mig. Siger mig nu, alle J, som nys kaldte mig en Niding, havde det gavnet hans hielp løse Enke, hans uopdragne Børn, hvis Forsørgelse nu paaligger mig, ja havde det gavnet ham selv, om jeg var dræbt med ham, At opoffre mig for ham, det kunde have været Faderpligt, men at jeg planløst skulde opoffre mig med ham - det, det, tykkes mig, kunde Jngen fordre, og det trøster jeg mig ogsaa til, at lade paakiende af geistlige og verdslige Dommere." - Mørk Stilhed herskede nogle Øieblikke. Jngen vidste, hvad der var at svare paa. Endelig vaagnede dog den almindelige Uvillie paa nye, og man fordrede ham fængslet. Han blev det. J Forberet vedblev han at betiende, hvad Jngen paa Jorden vilde have kunnet sigte ham for Hans Handling indberettedes til høiere Anthoriteter, og det gik hans Dommere, som det var gaaet Folket. J Begyndelsen giøs de tilbage, men efter modnere at have overveiet hans Stilling og Brundene, han havde handlet efter, maatte de tilstaae, han havde sluttet efter en vel græsselig, dog rigtig Logik, havde viist en grusom og dog beundringsværdig Aandsnærværelse: og deres eenstemmige Dom frikiendte ham aldeles.