Jyllandsposten, 1838-08-06
Det sees klarligen af den gamle Landsbypræst Svarpaa de ni Præsters gjentagne Angreb i Aarhuus Avis at han har en vis Modbydelighed for det Reformative i Særdeleshed, naar det griber ind i det occonomiske Livs Territorium. Denne Følelse maa sandsynlig hidrøre derfra, at Geistligheden, som han anformelder, har mistet sine største Herligheder, hvilket maa have indjaget en Frygt hos vor gamle Landsbypræst for, at Standen endnu mere skulde vorde beklippet i occonomisk Henseende. Men denne Frygt er sandsynlig ugrundet i det Hele taget, da mangfoldige Præster i de senere Aaringer ere blevne lindrede i deres Skatter. At der imidlertid gives flere Kalde, der ere saa store og indkomstrige, at de endnu kunne taale lidt Beklivning, kan vel ikke nægtes, naar man har lagt Mærke til adskillige, som i de senere Aaringer have staaet vacante i de offentlige Tidender, og derværet meget omtalte med Hensyn til det rige Forraad, de ville skjænke den dertil lykkeligviis Kaldede. Naar vor brave gamle Landsbypræst altsaa lægger den Frygt tilside, saa vil sikkerlig ingen Misklang føles hos ham, naar der tales om Reformer, der kunne være lige gavnlige med Hensyn til Folket og Regjeringen. For at godtgjøre denne Sætnings Rigtighed behøves blot at paapege den Gamles egne Ord, om den gunstige Modtagelse, den indbyrdes Underviisnings Methode havde hos ham og den gandske Geistlighed. Saaledes er jeg, som en Elsker af enhver Forandring og alt Nyt, som er gavnligt for Regjeringen og Folket, gandske vis paa, at den hele Geistlighed er enig med mig i, at Fattigblokke burde indrettes i alle Kirker, hvori Tavlepengene kunne nedlægges, og igjen af den samlede Commission udtages, tælles og føres Jndtægt, hvorved mangen uværdig Mistanke vilde bortfalde, – at, alle Fattig= og Skoleregnskaber, saavel i Kjøbstæderne som paa Landet, aarlig offentlig kunde aflægges saaledes, at ethvert Medlem af Communerne kunde faae dem at læse, og overbevise sig om, at Alt indtil det Ubetydeligste gik rigtigt til. Hvorlidet nødvendigt end dette kunde synes at være, saa er det dog vist, at Publicum bliver mere og mere vant til at see Regnskaber offentligen blive aflagte, og ingen af disse staae i et nærmere Forhold til Communerne end Skole= og Fattigregnskaber; intet Under derfor, om de fremfor Alt kunne ønske at gjøre sig bekjendt med dem. De kunne dog overbevise sig om til Ex., at de Mulkter, som ere tildømte Fattigkassen, i Districtet, blive i samme indbetalte, uden at de behøve at tvivle, at Mulkterne ikke blive inddrevne, fordi Hans staaer i Forbindelse enten med Peder eller Poul. De kunne overbevise sig om, at den fulde Sum, som den Fattiges Efterladenskaber blive udbragte til, bliver indbetalt i Fattigkassen; de kunne omtrentlig calculere, om Tavlepengene kunne harmonere i Forhold til Communicanternes Tal i Pastoratet &c. En saadan Overbeviisning maatte fremkalde en behagelig Følelse hos enhver Yder, og jeg føler mig overbeviist om, at mangen Ydende, hvor det beroede paa hans egen Genersitet, ofte gav meere end han giver, ligesom jeg med Vished veed, at der gives dem som yde mindre, end de for have ydet, ikke af Mangel paa gode Vilkaar, eller Christenkjerlighed, men fordi de leve i Uvished om hvorledes saadanne Gaver anvendes. Saadanne Foranstaltninger er jeg vis paa, at hverken den 67aarige Landsbypræst, eller nogen anden ærekjær Geistlig vil dadle; thi jeg føler, at man vil indrømme mig, at det i flere Henseender kan have saare gavnlige Følger. Simon Jyde.