Berlingske Tidende, 1836-04-01
Den flinke Bonde vilde ikke føle sig ved Udkastets Bestemmelser, han vilde tvert mod være glad ved bestemt at kunne vide, hvad han burde undlade, for ikke at gjøre Brud paa Fæstekontrakten, Noget, han hidtil ikke havde kunne, og hvorfor han maaskee ogsaa undertiden mod sin Villie havde kunne foretage Noget, der ei var stemmende med hans Pligter. For den dovne, skjødesløse og uduelige Bonde vilde Udkastet derimod blive et Onde, men Alle maatte vel ogsaa være enige i, at en saadan ikke fortjente Lovens særdeles Beskyttelse; det var og at haabe, at han vilde blive vækket af sin Dosighed. Udkastets Virkning paa den enkelte Bonde var imidlertid af ringe Betydenhed mod den Virkning, det vilde faae paa den hele Bondestand. Det var naturligt, at der hos dennes Medlemmer vilde udvikle sig en heel anden Jver for deres Dont, en heel anden Tænksomhed og Driftighed, naar den Overbeviisning blev almindelig iblandt dem, at det kun var ved Flid, at de kunde vedligeholde sig i Besiddelsen af det for Bonden saa store Gode, en god Gaard. Taleren maatte, efter hvad han havde anført, ansee for Udkastets Hovedbestemmelser, dem, som fastsætte Betingelserne, for at en Bonde har sit Fæste forbrudt, og han kunne saaledes ikke være enig med Majoriteten i, at Bestemmelsen i Udkastets § 3 var Anordningens Hovedmaal. Han troede, at dette allerede fremgik deraf, at denne Paragraph kun kunde have Virkning i Fremtiden, og det endda kun, naar begge Parter vare enige om at vedtage dens Bestemmelser, hvorimod Udkastets øvrige Paragrapher strax vilde komme til at træde i Kraft, ogsaa for de alt existerende Fæstere, og han kunde ingenlunde med Pluraliteten erkjende, at just hiint Punkt var det, der meest interesserede Godseieren. Ei heller udhævedes denne Paragraph i Motiverne som et Hovedmoment; som et saadant udhævedes derimod gjentagende Sikkerheden for at faae en slet Fæster fra Gaarden. Taleren kunde iøvrigt ikke med Pluraliteten ansee den i Paragraphen Godseieren tilstaaede Udpantningsret for at være farlig for Bonden; den maatte ansees som et mod Bonden moderatere Tvangsmiddel end den Stævning, som Godseieren ellers vilde nødes til at udtage for en selv ei særdeles betydelig Restance og det eventualiter til Fæstets Forbrydelse, og den havde den store Fordeel, at den var forbunden med meget ringe Bekostning. Da Bonden var vant til hiin Proces form i Henseende til Skatter og Tiender, kunde der vistnok ingen Betænkelighed være ved at udvide den til andre Afgifter, saa meget mindre som Adskillelsen imellem de forskjellige Afgifter var mere theoretisk end praktisk, da Bonden dog maatte tilveiebringe dem dem alle paa selv samme Maade, nemlig ved sin Gaards Drift. At Udkastets Bestemmelser i saa Henseende, kun skulde træde i Kraft, naar Godseieren havde opfyldt de af Pluraliteten nævnte Betingelser, kunde Taleren aldeles ikke bifalde. Han kunde ikke indsee, hvorledes Godseieren skulde bære sig af med at nedsætte Jnd fæstningen, da denne jo var betalt ved Fæstets Tiltrædelse. Var det meent, at Godseieren skulde tilbagebetale den hele Jndfæstning eller en Deel af den, imod at faae en høiere Landgilde, da beroede dette, som ikke egentlig kunde kaldes en Nedsættelse af Jndfæstningen, jo ganske paa Bondens Samtykke. Skulde Meningen være, at Godscieren ikke tog den høie Jndfæstning at nye Fæstere, da var det jo ganske ubestemt. hvad der kunde siges at være for høi og for lav Jndfæstning. Forandre Hoveriet til en Pengepræstation, kunde Godseieren ikke eensidigen. Pluraliteten havde ogsaa selv erkjendt, at Bondens Samtykke. udkrævedes dertil, og Taleren kunde dog ikke antage, at den havde meent, at Godseieren skulde tage imod ethvert Bud, som Bonden maatte gjøre. "Overlade Bonden Tienden mod en passende Afgift, kunde Godseieren ikke heller altid, da det ikke var sagt, at han eiede den, og Taleren maatte derfor her finde det høist mærkeligt, at man havde villet indblande tredie Mands Ret i Fæsteforholdet. Men det Mærkeligste ved, at Pluraliteten saa indstændigen tilraadede at indskrænke Udkastets Anvendelse til de Tilfælde, hvor de af den nævnte Betingelser vare opfyldte, var, at det ifølge Sagens egen Natur var en Selvfølge, at Udkastet kun kunde anvendes, hvor disse Betingelser vare tilstede. Hvorledes skulde nemlig Godseieren bære sig ad med at foretage Udpantning for Hoveripenge, saalænge Hoveriet præsteredes in natura, eller for Tiendevederlaget, saalænge Tienden tages paa Marken, eller forden istedetfor Jndfæstningen trædende høiere Landgilde, saalænge denne ikke svares, Vel var Landgilden endnu tilbage, men foruden at denne paa hoverigjørende Godser som oftest bestaaer i Korn og leveres strax om Efteraaret, saa at der saare sjeldent er Restance paa denne Afgift, hvorfor Udpantningsretten for den ogsaa var til ringe Gavn for Godseieren, vilde det dog være unaturligt at udelukke denne Afgift allene fra Udpantningsretten. De Love, som for 50 Aar siden kunde passe til den Tids usle Agerdyrkning, og til den fortrykte Tilstand, hvorunder Bonden, dengang sukkede, kunde efter Talerens Of meening ikke længer i alle Deele passe nu, da Agerbruget var saa meget forbedret, og den Emancipation af Bonden, som man da tilsigtede, nu var fuldendt. Enhver, der læste Lovudkastet, maatte deri erkjende et Fremskridt til det bedre, og at det virkeligt var i Fæsterens særdeles Jnteresse, ansaae Taleren, for klart. Han vilde i denne Henseende indskrænke sig til at gjøre opmærksom paa, at Fæsteren efter den hidtil gjeldende Lovgivning kunde udvises af Gaarden, naar han ikke til rette Tid betalte sin Skyld af enhver Art; at han havde sin Gaard forbrudt, og det strax, naar han ikke holdt den ved Hævd og Bygning; og at det samme var Tilfældet for enhver nok saa ringe Hugst af Fæsteren i Gaardens Skov. Efter Udkastet derimod skulde han ikke have sin Gaard forbrudt, naar han blot, inden der faldt Dom, betalte hvad han skyldte; skulde han have en passende Frist til at istandsætte Manglerne ved Gaarden; skulde han først for tredie Gang begaaet Skovhugst kunne søges til Fæstets Forbrydelse. Vel var hine strænge Bestemmelser, ifølge en ældgammel Praxis, for en stor Deel ikke komne til Anvendelse; men Taleren troede dog, at Bønderne vilde feile storligen ved fast at stole paa Uforanderligheden af denne Praris, thi foruden at den alt ikke længer var ganske den samme, som for flere Aar tilbage, var det ogsaa meget at formode, at de Medlidenhedsgrunde, som hidtil havde virket paa Domstolenes Anskuelse, efterhaanden vilde tabe deres Kraft, og at Domstolene vilde gaae over til det Naturlige: at bedømme Fæsterens Ret efter Loven og Fæstebrevets bestemmelser.