Adresseavis for Børn, 1781-11-28
Af en Hændelse blev Anton i den anden Ende af Haugen en liden Park og en Baad derudi vaer. O, lad os gaae derhen, og seyle omkring i Parken, sagde han til sine Venner. - Ney, det tør vi ikke, min kjere Anton, sagde Simon, Vor Fader roer og seyler selv med os, naar han har Tid, men han har forbudet os, at vi paa vor egen Haand maae gjøre det, og dersom vi understode os, uagtet dette hans Forbud, at gjøre det, saa skulde vi vist for bestandig have forspildt denne Fornøyelse. Anton. Og hvorfor det? Christopher Fordi vi forstaae os ikke paa, at regiere Baaden, min kjere Anton, og kunde let komme til Skade. Anton. O, dersom han har ingen anden Aar fag, saa kommer kun Jeg forstaaer at roe; jeg skal nok seyle med eder. Simon. Det kan vel være, at du forstaaer det, Anton, men vi tør dog ikke vove det det kunde let slaae feyl for dig, og vi kunde alle Tre blive ulykkelige. Desuden saa har jo vor Fader forbudet os det, og det er os nok. Christopher. Dersom du bare vil bie saa længe til vor Fader kommer hjem, saa ville vi bede ham, at seyle med os. Her forglemde Anton sig selv, blev ved at trættes med dem og at sige dem imod, og paastod, at han uden al Fare og Skade kunde seyle med dem. Da de nu begge to bestandig vægrede sig, og tilsidst forsikrede, at de slet ikke vilde, saa kaldte han dem feige og frygtsomme Stakler. Simon, uden at blive ved derover, sagde til ham, at de befandt sig langt bedre ved denne Frygt, for ikke at gjøre deres Fader imod, end ved deres forrige Vildskab. Dette stødte Anton sig saa meget over, at han gik gandske vred og trodsig bort, og forsikrede, at han skulde aldrig komme til dem mere. De, som vare glade ved, at de kunde blive skilte ved et besværligt Selskab, holdt ikke paa ham; og han gik hjem med et langt mørkere Ansigt og fortredeligere Sind, end nogentid tilforn. Det gjorde hans Fader meget ondt, at see Drengen med saadan Harme komme tilbage fra Avis et Sted, hvorfra han ellers pleyede at hjemkomme med saa megen Glæde. Han kunde ikke et Øyeblik tvivle paa, at jo hans Antons bedrøve lige Trættekjerhed var Aarsag til denne Misfornøyelse. Han vovede derfor endnu engang, end skjønt med lidet Haab, at helbrede ham, Du er ikke vel til Mode, min Søn, sagde han til Anton. Ant. O, jeg vilde ønske, at jeg ikke havde gaaet ud i Dag, saa fortredeligt er det for mig. Fad. Hvorledes kan det komme sig? Ant. Det skal jeg sige min Fader, Tænk engang, Drengene derhenne hvor jeg var, Simon og Christopher, ere langt yngre end jeg, og vilde dog ikke troe mig. Fad. Og hvad var det da, hvori de ikke vilde troe dig: Ant. Der er en Park i deres Hauge, hvori der ligger en Baad, og paa den vilde jeg roe og seyle med dem. (Du har jo selv, min Fader, lært mig at roe, da vi engang vare ude paa Landet hos Farbroder, og seylede paa den store Søe.)Men det vilde de ikke troe, at jeg kunde, i hvor meget jeg end forsikrede dem derom. De tossede Drenge vare alt for bange, og de bleve derved, og vidste ikke andet at sige, end at deres Fader, havde forbudet dem det. Fad. Og det tog du saa ilde op Ant. Ja, det gjorde jeg, for, naar jeg veed noget gandske vist, og man ikke vil troe mig og man trætter mig imod – saa - Fad. Du er paa den Maade en Hader af Klammerie og Trættekjerhed, Ant. Ja, naar jeg har Ret, og man dog vil trætte mig det af. Fad. Men hvor kan du saa vist vide, om du har Ret, Er det ikke muligt, at du kan feyle, Ant. Ja, det er nu vel saa Fad. Seer du vel! Dennegang har du allerede virkelig feylet. Ant. Jeg min Fader, har jeg feylet? Fadd. Ja vist har du, min Søn, begge dine smaa Venner vare fornuftigere end du. Deres Fader havde forbudet dem at roe eller seyle paa Parken, uden videre Jndskrænkning. Til dette hans Forbud holdte de sig, og lode sig ikke føre for Børn. i Vilderede ved al den Støy og Allarm, som jeg kan forestille mig, du har gjort: thi han havde ikke sagt til dem: Dersom en ældre og stærkere Dreng, end J ere, skulde tale til eder om at roe eller seyle, saa kunne gjerne fare med ham. De kunde heller ikke spørge ham til Raads herom, da han ikke var nærværende; de havde altsaa Ret, at holde sig til hans Forbud allene; og du havde Uret, ja stor Uret havde de, Anton; thi du havde snart kunnet forlede dem til at begaae en stor Feyl. Ant. Ach, min Fader, jeg indseer nu, at jeg har handlet daarligt. Kan du tilgive mig det: Fad. Ja jeg kan, min Søn, jeg kan af mit Hjerte tilgive dig det. Og hvor høyt skulde jeg elske dig, om du fra i Dag af, vilde bestræbe dig, at blive frie fra den gamle Feyl, denne hæslige Trættekierhed, som du har vænnet dig til Ant. Det vil jeg, min allerkjereste Fader, ja, det vil jeg, men du maae hielpe mig, du maae erindre mig, saa tidt jeg kommer i Fare, at glemme mig selv. Jeg kunde ikke lide, at andre vilde sige mig imod, som dog havde Ret til at aftrætte mig min Paastaaenhed. Hvor ufordragelig maae jeg dog have gjort mig for dem, jeg, som havde saa aabenbare Uret, og dog vilde aftrætte dem deres Ret? – Ney, mine Venner kunne nu aldrig elske mig meere – jeg faaer nu stedse blive allene hjemme, og leve i en bedrøvelig Tilstand; thi jeg er vis paa de aldrig ville omgaaes med mig Fad. Hør, Anton! Dersom dit Forsæt er oprigtigt og alvorligt, og jeg vil troe, at det virkelig er det, saa lykkes det dig vist, at sætte det i Værk. Forsøg det paa nogen Tid, at rive dig løs fra din Feyl, og fornemmer du da, at det lykkes dig, saa gaae du kun hen til dine Venner, paa mit Ord kan du gaae til dem; de skulle vist tilgive dig, hvad du har forseet dig imod dem tilforn, og du maae troe mig, at dersom de end ikke kunde længer elske den egensindige og trættekiere Anton, saa ville de vist tigange meere nu elske den venlige og fredsommelige Anton, end ellers. Anton Avis. Anton fulgde dette Raad, forbedrede sig, og blev meere elsket og afholdt, og var meere fornøyet og veltilfreds, end han nogentid før havde været.