Berlingske Tidende, 1811-09-13
Stockholm, den 4de September. Efteret Hs. K. H. Kronprindsen igien lykkeligen var kommen sig, behagede H. K. H. Onsdagen den 28de August at imodtage en Derutation fra Hovedstadens Garnison, bestaaende af Cheferne for alle Corpserne, under Anførsel af den tienstriørende Generaldjutant, Oberst ved Uplands Regiment og Ridder af Sverdordenens Storkors, Gustaf Lagerbring, som i Underdanighed yttrede: Heibaarne Fyrste. Ved sine her forsamlede Chefer rover Stræholms Garnison at forsikkre, at saasom vor Bedrøvelse har været ligesaastor som retmæssig under D. K. H. Sygdom, kan heller intet lignes med vor Glæde over at for D. K. H. igien helbredet. Fædrelandet var bekymret for Statsmanden, for den store Feltherre, paa hvem dets Selvstændighed berver; vore Hierter vore end mere bekymrede for Fyrsten, som ei tænker paa andet end vort Velfærd, som ei beføler, men indgades Troeskab og Lydighed, og som fornyer hos Sverrigs Krigere Vishelanom Seier. Den naadige Gud opholde længe Deres Kongl. Høihed for Fædrelandet, og os, der ei betragte D. K. H. blot som vor høieste Befalingsmand, men ogsaa som vor Fader, vor Leder, med et Ord: som Sillen af vor Tilværelse! Høibaarne Fyrste. Saadanne ere de inderlige Følelser, hver Mand af Stockholms Garnison nærer, der i øvrigt intet høiere Ønske har, end at være indsluttet i D. K. Hs. Y vist. Herpaa behagede H. K. H. nardiget at svare: Mine Herre! Deres Ønsker for min Helbredelse have paa det inderligste rørt mig; de have lindret mine Smerter. Jeg kiendte iforveien Deres Hengivenhed mod min Person; men jeg imodtager idag med Glæde en nye Forsikkring om samme. Hædret med Kongens og Nationens bifald har jeg forsaget den Rolighed, i hvilken jeg eller havde besluttet at tilbringe mine øvrige Dage, for at begive mig hid og leve iblandt Eder. Fra det Øieblik af er jeg Svensk med Liv og Siel. Det Haab jeg den Gang fattede er allerede for en Deel opfyldt. Paa den Reise jeg nyelig har gjort, har jeg sundet hos Tropperne den meest tilfredsstillende Øvelse og Disciplin, de ærefuldeste Bispositioner. Jeg har undersøgt Agerbrugets Tilstand, og kan i Anledning deraf ti noksom høiagre og beundre vore Forfædre. Hvilke store hindringer have de ikke havt at overvinde... Lader os efterligne deres Mod og Udholdenhed; lader os ei jegt efter anden Ære end den: at udvide de Erobringer de have gjort paa et vanskelig. og utaknemmeligt Jordsmorei bruge vore Vaaben, uden for at forsvare vor Nationalære og hævde vor Frihed! Mine Herret, Saa længe Himmelen under mig Livet, skal dette Liv usgiemkaldtlig høre Dem til. Derefter behagede Hs. Kongelige Høihed at give Auktienes til Udberstethoder Lindh, som, i Overstatholde Generalmejor Stødebrands sværelse, anførte en Deputation af Magistraten og Borgerskabets 50 Ærdste, og i Underdanighed yttrede: Høibaarne Fyrste, Efter den Skrak hver svensk Medborger har maattet friste ved den bedrøvelige Efterretning om Deres Kongelige Høiheds Sygdom, indfinde sig nu Deputerede fra Hovedstadens Mavistrat og Borgerskab for, i det de nedlægge Ærefrygtens Offer for Deres Kongelige Høiheds Fødder, tillige at udtrykke den Bekymring og dybe Sorg, der har været en følge af denne dybt smertende Hændelse. Ligesom frembærende hele Nationens Røst, er det i dette Øieblien dobbelt Ti fredsstillelse for de Deputerede, at de, under en gl i Lykønskning til Deres Kongelige Høiheds saa inderlig ønskte Hubredelse, tillige have Leilighed til at tolke Folkets ligesaa oprigtige Følelser. Fra den lykkelige Dag, da Forsynets skiærmende Haand og siden stadfæstede Sverrigs frimeldige Lykke, og med det samme beredte Riget, den ubeskrivelige Glæde at eie Deres Konge ige Høihed til Thronfølger efter Carl XIII, denne vor Konge og Skytshele, er Deres Kongelige Høiheds helligede Person og tildedede Navn hver Time bleven Landet kiærere. Det er D. K. Høiheds veldædige Hierte og Deres Siels Fortrin, som giør D. K. H. elsket - Sverrig fandt endnu i Røden en ædelmodig Helt, hvis Viisdom, Klogskab, Retfærdighed og kraftfulde Dyder, samt forlignelige militairiske Egenskaber, kunde lede og styre det, og derhøtillige oprette dets Forris Ulykker - trøste og frelse Landet. Maa ogsaa dette ældgamle Rige glæde sig over en lykkelig Epoke under en mild Konges Scepter, og D. K. Høiheds priisværdige Bestræbelser, Vore Velsignelser skulle stedse, tilligemed vor Beundring, ledsage D. K. H. Vilde dog Almagten snart giengive D. K. H. et fuldkomment Helbred, og forlene D. K. H. tilligemed Deres høie Familie al muelig vedvarende Lystlighed - indtil den sildigste Efterslægt, Vi holde os forsikkrede om, at D. K. Høiheds utrættelige Virksomhed for Fædrelandets Vel aldrig skal ophøre. Hersk en Dag - men vi vare at lade vore Ønsker samstemme med D. K. Høiheds egne Ønsker ; regier, efter en end stern Tidspunkt, over dette Folk, som omfatter D. K. H. med at sin Ærefrygt, som eisker D. K. H. og stedse skal være D. K. H. troe og hengiven med Underdanighedens, den meest uindskrænkede Hengevenheds, den oprigtigste Erkiendtligheds og den dybeste Ærbødigheds Følelser. Tillad os, Høibaarne fyrste, at vi, efter at have tolket de underdanige Følelser, som ere tilfælleds for alle Svenske, herved tilføie for vor egen Deel, Stockholms Jndvaaneres inderlige Ønsker, uafbrudt at kunne giøre sig værdige til D. K. Høiheds høie Beskyttelse og naadige Bevaagenhed, i hvilke de Deputerede bede D. K. H. stedse at int slutte dem og sig. Hs. Kongelige Høihed behagede i Raade at svare: Mine Herrer, Ønsker om mit Helbreds Gienoprettelse har jeg modtaget fra alle Steder; de have uendeligen rørt mig. Jeg bifalder de Følelser De hare yttret for mig; jeg fortiener dem ved de Følviser jeg selv nærer for Nationens Bedste. Det første, der vigtigste Gide for Sverrigs Løn, som i 20 Aar hundreder have været frie for fremmed Aag - er Selvstændich den Kongen bestræber sig for at baandthæve den; der er Formaalet for hele hans Ærelyst. Han vil sikkre os mod al fremmed Vold; men han i skulde ikke ville spilde een Draabe svensk Blod, for at erobre en Provinds. Han vil blot betrygge vor Frihed. Han skal gaae sin Hensigt, hvis vi ere heri enige med ham. Kierlighed og Tillid ere de Baand, som forene Monarken med Nationen; maatte ikkuns paa samme Maade Almeenvellet være Formaalet for alles Ønsker - for eller Villie, maatte ei nog i sinde anden over syne herske iblandt os, end den som opstaaer af Begierlighed efter atvise den meste hengivenhed for Fædrelandet : Vore Venner skulle glæde sig over vor Bestræbelse for at hævde vor Selvstændighed; vore Fiender skulle erfare at det vilde være forgiæves at prøve paa at berøve os den. Jeg veed at alle Folkeklesser lidt ved Haubelens Standsning ; men i hvilket Land er dette ikke Tilfældet, Skuer ikkuns omkring Eder Alt hvad Kongen med Rette kan giøre, for at fremme Handelen og Jndustrien, skal sikkert blive gjort, men Hs. Majestæt vil ligesaa udrødelig holde alt hvad han lover de Magter, med hvilke vi leve i Venskab.