Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-03-28
J Henseende til den Løn, en Kapitain, eller Regimentschirurg og Auditeur erholde, er min høimodige Ven nok ogsaa en Smule i Vildfarelse, skjønt jeg forresten er overbeviist om hans nøie Kiendskab til disse Embedsmænds Stillinger, da hans Forbindelse med dem nok ikke er saa ringe, skjønt maaskee temmeligen underordnet. Det er gjerne muligt, at den første har 400 Rd. fast Gage, men mon hans hele Jndkomst derfor ikke er større? Den anden begynder vel, efter hvad jeg har kunnet opdage, med 400 Rd., men ender derimod med 900, Emolumenterne uberegnet. Om den tredies Stilling bekjender jeg min Uvidenhed. Mod Udtrykkene Bæst, Nar, Ambition, (i den Forbindelse hvori det staaer) o. s. v. har jeg Jntet at erindre. Disse Blomster i Dit Brev dufte saa aromatiske, at de fuldeligen bære Vidnesbyrd mod dem selv og deres Gartner. Ordenen fører mig nu til en Afdeling af Dit Brev, udhævet med særdeles Skrivt, hvormed Du vist i Tankerne har troet at slaae mig aldeles flad og slau til Jorden. Kun Skade, kjære M., at Du atter her har skudt Feil. Det vilde nemlig ikke være Dig en lille Triumph, om Du kunde faae Folk til at troe, at min Opførsel mod mine Foresatte var af den Beskaffenhed, at den qvalificerede sig til Foragt og Jrettesættelser. Men næppe bliver denne Glæde Dig til Deel, velvillige Ven, da jeg til Din Bedrøvelse maa lade Dig vide, at mine Foresatte altid have behandlet mig, og jeg opført mig mod dem saaledes, at ikke Skin af Misfornøielse paa nogen af Siderne har fundet Sted, hvorom det overlades Dig at indhente nærmere Efterretninger. Og just fordi jeg i denne Henseende besidder et stort Gode, kan jeg saameget inderligere erkjende det Mislige i deres Stilling, som savne det. Og at mange af mine Jevnlige savne det – det tør jeg endnu engang - din Fortolkningskunst uagtet paastaae og med Exempler, om disse behøvedes, godtgjøre. Saaledes, lille Ven, M. har jeg efter ringe Evne besvaret Dit kjærlige Sendebrev. Det var vel, at det just kom mig tilhænde i Helligdagene, da jeg ellers neppe havde faaet Tid til at glæde Dig med et Svar, og Du maatte da have undværet den salige Fryd at pynte Skilderiet endnu engang med en saa skarpsindig Afhandling, som den sidste var, og altsaa standse paa den Bane, hvorpaa Du saa værdigen har begyndt Din Vandring, til Hæder og Berømmelse, skjøndt det er upaatvivleligt, at Du har bedre Leilighed til at forfatte Noticer og Sendebreve end jeg *). En Du imidlertid den Mand, jeg antager Dig for, saa forundrer det mig dog noget, at Du har saamange ledige Timer; thi man pleier ellers i Din Stilling, efter at have erhvervet sig de Omboendes Agtelse og Tillid, snarere at have forliden Tid end formegen, og ifølge denne *) Rygtet fortæller endog, at Du af bare Forhippelse er draget Stridsskuepladsen nærmere. Activitet at være forsynet med saameget af Jordens Goder, at man idetmindste ikke er at beklage. Dog - det være nu med Dig, gode Ven, som det vil, saa giver jeg Dig herved den Forsikring: at om Du end paatager Dig at gjøre et Udtog af al Verdens Spydigheder og Pøbelagtigheder, for at bruge dem som en Deus er maching mod min Ringhed, saa skal Du desuagtet faae Lov til at beholde Marken i fredelig Besiddelse. Thi troer Du, at mit Gjenmæle blev skrevet af Lyst til Strid, især en saadan Strid, som synes at være Din Yndlingsbeskjeftigelse, da er Du her, som saamange andre Steder, i Vildfarelse.