Berlingske Tidende, 1836-04-08
Det ovennævnte Forslag, som Kammerraad Drewsen har indgivet til Stændernes Forsamling, er af følgende Jndhold: "Jeg føler levende, at jeg her staaer i en høist besynderlig og betænkelig Stilling, da jeg veed, at den ene Klasse af dem, hvis Jnteresser jeg her vil berøre, anseer mig, eller i det mindste mine Meninger, som fiendtlige mod deres Tarv, og den anden, i det mindste indtil for kort siden, har anseet mig for lunken for dens Sag, ja vel endog beredt til at bekjæmpe dens Ønsker. Jeg erkjender, at Godseierne have en Slags Ret tilat ansee mig som Hoveriets afsagte Fiende, thi jeg har i Anledning af dette, i et lidet Skrift, som jeg for et Aar eller to siden lod trykke, erklæret mig mod det, som en Levning af den Trældom, der i Middelalderen var paalagt Bondestanden. Jeg tilstaaer, at jeg har udtalt mig stærkt, og at hine Ord kunne gives en Fortolkning, der aldrig laae i mine Tanker, da jeg afskyer al Uret. Hine Ord vare et Varsel om, hvad lidt tidligere eller lidt sildigere vilde skee, men paa ingen Maade, en Opfordring til en Tingenes Orden, som jeg maatte ansee som en Uretfærdighed. Men ligesom jeg paa den ene Side mistænktes for at ville raade til en pludselig, voldsom og uerstattet Kuldkastelse af Hoveriet in natura, saaledes har man, jeg veed ei efter hvilken Hjemmel, udbredt det Rygte her i Roeskilde, at jeg egentlig dog maaskee hemmeligt var en Ven af Hoveriet, saa at man gjorde vel i, ei i saa Henseende at troe mig. Dette Rygte har maaskee fundet saameget mere Tiltro, som jeg uden Betænkning har bestemt og urokkelig viist ethvert fremsat Forslag fra mig, der ei grundedes paa Agtelse for begge Parters Rettigheder. Først nu da man er blevet roligere og man indrømmer, at Talen, aldrig kan være om Tvang paa nogen af Fru Petit Lassave er den 29de Marts, efterat Siderne, først nu, da de, med hvilke jeg har confereret, med mig erkjende, at Hoveriet ikke kan, i alt Fald ikke bør, fratages Godseierne, og at dette kun efter Overeenskomst, og tilfulde erstattet, ved moralsk Jndvirkning kan hæves, først da har jeg paataget mig at foredrage Sagen for Stænderne, men indtil da stedse afviist enhver af de talrige Anmodninger, derom gjordes mig. Efter denne Erklæring tør jeg vel haabe, at selv de, hvis Jnteresser jeg her kommer til at berøre, ville uden forudfattet Mening høre mit Foredrag og tillade mig at modtage den Overbeviisning, at selv disse erkjende, at jeg har talt af et redeligt Sind. De maae ikke glemme, at jeg hverken er Godseier eller Hoveribonde, og at jeg altsaa i det mindste har det Fortrin for Mange, at personlig Jn Jeg bor teresse ei kan omtaage mit Blik. endnu tilføie, mine Herrer, at om et Ord, der kunde være mindre passende, et Udtryk, der kunde være for stærkt, skulde i Talens Løb undslippe mig, saa er saadant ei forud tænkt, men kun foranlediget ved, at jeg eruovet i at tale. De ville sikkerlig undskylde et saadant, og gjøres jeg opmærksom derpaa vil jeg tilbagekalde eller forklare det. Hoveriets Oprindelse skriver sig fra den Tid, da Retten laae i Spydstagen, da den Svage, for at friste sin usle Tilværelse, maatte give sig under den Mægtigeres Beskyttelse, selv om han derved skulde vorde trælbunden og Slave. Hoveriet var da kun en mindre Deel af de Byrder, der tyngede disse Ulykkelige. Dets Oprindelse er altsaa forklarlig, men ligesaa er og det nærværende Ønske om, at see det forsvinde. Alt stræber frem mod en Tingenes Orden, hvormed Hoveriet in natura synes uforeneligt. Emancipation er den stigende Culturs Feldtraab, og med ustandselig Fart gjennembryder Tidens Aand hver Dænning, der er opført mod Frigivelse. Og skulde da ikke ogsaa den Dæmning, som Fortiden Bonde, den har reist mellem Godseier og Dæmning, der meest staaer i Veien for, at det Forhold, der var det ønskeligste mellem dem, ei altid finder Sted, kunne ryddes af Veien, og de forsynede Jnteresser vorde hinanden gjensidigen gavnligere, til eget saavelsom til Fødelandets Gavn, Jeg troer, at Saadant maa være muligt, naar billighed besjæller begge. Deres Jnteresser ere ikke saa forskjellige, som vel Mange af dem troe. Bonderne see ei feil, naar de antage, at Fritagelse for Hoveri in natura er en dem til deres Agerbrugs sande Opkomst nødvendig og selv mangen Godseier er Forandring. kjender, at han vilde være bedre tjent med, at Hoveriet betaltes med Penge, end ved at det ydes ham in natura. Hoveri in natura er i høi Grad skadeligt for Bøndernes Avlsbrug, gavner i en vis Henseende Godseierne lidet, skader dem i andre Henseender mere, og tilføier Staten et betydeligt Tab. Det er Bønderne skadeligt, fordi det spilder dem megen Tid og Arbeidskraft, fordi det fordærver deres og endmere deres Folks Moralitet, og fordi det virker underkiende paa deres Følelse. Det er let at indsee, hvormegen Tid og Arbeidskraft der spildes ved Hoveriet. Pløier Bonden paa Herregaardsmarken og kun der har en halv Dags Arbeide, saa har han dog tabt en heel Dags Arbeide, thi selv om Folkene vende jem, er dog den øvrige Deel af Dagen tabt paa Veien til og fra Hovmarken. Det Samme, er Tilfældet, naar han saaer, harver, høster eller forretter andet Spandarbeide ved Hovedgaarden. Overhovedet forrettes ved ethvert Hovarbeide mindre, end forrettes burde, og dette Mindre maa da erstattes ved saamange flere Dage. Tid og Arbeidskraft, spildes paa denne Maade og det ret i det Store. Men dette er langtfra ikke den eneste Maade, hvorpaa Hoveriarbeidet skader Bonden. Dettes langt større Skadelighed er, at Bonden forsinkes i sit eget Avlsbrug for Godseierens, og denne Forsinkelse har ofte sørgelige Følger. Lad os f. Ex. tænke os, at en Bondegaard har et leret Jordsmon; dette er, som den erfarne Landmand vel veed, kun en føie Stund skikket til Pløining. En Regn gjør det sumpet, varig Tørke hærder det, og i begge Tilfælde pløies det kun til stor Skade for den Sæd, som umiddelbart deri skal saaes; men den korte Stund, hvori det kunde med Gavn pløies, er tabt for Bonden, fordi han først maae pløie, besaae og tilharve Godseierens Vintersæds Mark. Nu nedsøler han da sin egen Vintersæd og har næste Aar Misvæxt, om ei Vinteren aldeles ødelægger den. Hans Sæd er moden, men han skal først høste den paa Hovlodden modne Sæd, og hans maa blive staaende, indtil hans der er færdig. Endelig kan han begynde egen Høst, men nu indtræffer Regn. Den første Solstraale kalder ham dog til Virksomhed; han iler med at hugge sin Sæd, der, da den er bleven for moden, lader de bedste Kjærner falde til Jorden; han iler med at binde, thi han frygter stort Tab, om atter Uveir skulde indtræffe, han iler af alle Kræfter, for at faae Sæden i Huus og – over iler sig. Hans Byg, hans Havre tager Varme i Laden og hans tærskede Sæd er mugen og slet Handelsvare. Jeg kunde langt, langt udføre dette efter Naturen tegnede Maleri, om jeg ei maatte frygte for, at trætte mine Tilhørere (en Legion Exempler af denne Slags kunde anføres), men jeg tør haabe ved den saare Lidet jeg har sagt, at have viist selv den, der ei er Agerdyrker, hvad Følgen af Hoveriarbeidet kan være for Bonden. Og dog har jeg kun betragtet ham paa Agerdyrkningens simpleste Trin. Vilde jeg anstille Betragtninger over den Skjæbne, da venter den hoverrigjørende Bonde, som vilde forsøge at stige et Trin høiere, saa vilde Maleriet vorde langt mørkere. Hoveribonden en nødt til at blive paa sit lave Standpunkt, Og hvilken er nu den Fordeel, som Godseieren høster paa en for Bonden saa kostbar Maade, En Arbeidsmasse, der i Sandbeei er ringe; men hvorledes er dette Arbeide gjort. Hvorledes kan den Mark være til beredt, hvor Alle pløie omkaps, og, snarest muligt at vorde færdige og siden Støi og Uorden at kunne tilbringe Dagen pløie de bredest mulige Furer, Hvorlede kan den Mark være besaaet, hvor to og fleKarle ile med at faae sin Strimmel besaan, da vi dog Alle vide, at en fuldkommen god Saaekarl hører til Sjeldenhederne? Hvormeget ringere maa ikke Høsten blive paa en Ager, hvor Bulker ere blevne staaende, og hvor Sæden er udstrøet snart for tyndt, snart for tykt Ogsaa herom kunde siges meget mere, men jeg har alt, som jeg formener, sagt nok for mit Øiemed. Og kan Bonde og Godseier tabe, uden at Almeenheden taber. Hvor er den Pen, der i Tal tør opgive Statens Tab ved Hovarbeidet, Ligesom jeg ved en foregaaende Leilighed laante Jordens Omkreds for at betegne den Længde, jeg omhandlede, saaledes vil jeg nu laane Sjællands Længde, og jeg betvivler ikke, at om den aarligen tabte Sum lagdes Daler, ved Daler, lig et Sølvbaand, hen af Jorden, vilde dette naae fra Ende til Ende deraf og maaskee et godt Stykke ud i Havet. Hvor skadeligt virker ikke Hoveriet desuden paa Moraliteten, Karle og Piger lære at gjøre slet Arbeide, Agtelse for Huusbonden, forringes; thi hvor er den Bonde, der vover at befale Karlen, strax efter endt Arbeide, at vende hjem, og om han befaler det, hvor er da den Karl, der altid lyder, Er Hovarbeidet endt, saa mener han at have Ret tilat ende Dagen i Tøileløshed. Viser og en Godseier Hovfolkene efter endt Arbeide udaf sin Mark, saa leire de sig dog ofte, retsom vare de en Flok Zigenner, paa den første den bedste Mark og føre der et sandt Zigennerliv. Ei heller er, vil man sige, corporlig Correction aldeles forjaget fra Hovmarken; thi selv den ædleste og menneskekiærligste Godseier kan ikke altid afværge, at en Underbetjent misbruger sin ham laante Myndighed; men fra Stok eller Pidsk udgik aldrig Moralitet. Og hvorledes maa ei Hoveriet virke kuende paa selve Gaardmandens Følelse. Hvorledes kan Æresfølelse, Begrebet om Menneskeværd, om hans Værd, som nyttig Borger i den Stat, hvori han lever, fæste Rod i hans Barm, saalænge han maa, maaskee paa uskaansom Maade, modtage befalinger eller Jrettesættelser af en Betjent, der maaskee staaer langt tilbage for ham baade i Aar og Kundskaber. Og lad os nu tilsidst tænke og Fru Petit Lassave er den 29de Marts, efterat Hoveribonden som Fader til en talrig Borneflok, som han neppe formaaer at ernære, og uagtet dette, uagtet Næringssorg i sin værste Skikkelse er hans Lod, at maatte forlade eget for at forrette fremmed Arbeide, medens hans eget forsømmes. Hvor nedkuende maa ikke en saadan Tilstand være. Man skamme sig ved, under saadanne Omstændigheder, at bebreide Bonden, at han ofte er sløv og dorsk. Lad os betragte os selv og spørge os, hvad vi under saadanne Omstændigheder vilde vorde? Men skulde da Godseierne virkelig være saa følesløse, at de ikke vilde række den Nedtrykte en hielpsom Haand, Nei mine Herrer! Mange og selv blandt dem i denne hæderværdige Kreds, have viist sig som deres Undergivnes milde Fædre. Lad os ikke overilet bedømme en Klasse af Medborgere, i hvilken vi finde Navnene af vor Nations Helte, af store Statsmænd, af høistfortjente Borgere. Et berømt Navn paalægger Deseendenten en moralsk Tvang til ogsaa at være stor og ædel. Mindet om Stamfaderens Daad, selv Lyden af hans Navn, maa som et electrisk Slag gjennemfare hans Jndre og tænde Menneskekjærlighedens Flamme i hans ædle Barm. Men naar en Godseier, endnu tager i Betænkning, at tilstaae sine Bønder Hoverifriheden, saa kan han, uden derfor at fortjene Dadel, dertil have gode Grunde; derfra hindres han maaskee ved uovervindelige Omstændigheder. Ogsaa paa denne Klasse af Medborgere har Tidens haarde Haand ofte hvilet tungt. Ei Alle ere nu omgivne af den Glands, som i Forfædrenes Tid lyste fra deres Borge og gjorde dem Livet trygt og let." Der er vel endog dem iblandt disse, der ikke arbeide ene med egne Kapitaler. Om nu en saadan Godseier var villig til at høre sine Bønders Ønsker, om han end nok saa meget indsaae det Gavnlige i Frigivelsen for ham selv og for hans Bønder, han maatte dog tillige have sin Creditors Tilladelse, eller stod Fare for at faae en Kapital opsagt, hvortil han maaskee ei vidste Udvei. Men selv om han ikke har fremmede Penge i sin Eiendom, kan en Forandring synes ham tes's nødvendige Opløsning forsvandt, tur betænkelig, naar nemlig Eiendommen med Hoveriet ikke har meere end netop anstændigt underholdt ham og hans Familie, og han befrygter, at en Deel af den Erstatning, som skulde gives ham for Hoveriet in natura hvorpaa han er aldeles vis – skulde udeblive. Han maa desuden, naar Hoveriet forandres til Pengeafgift, have Kapital i Hænde, til Anskaffelsen af et større Antal Heste, end han for behøvede, til Agerdyrkningsredskaber, som Hovbonden nu selv leve Muligen vilde han og nødes til at opføre en Staldbygning, muligen nødes tilat opføre Huse til Arbeidsfolk, at han ikke skulde mangle disse. Ogsaa kan en Forpagtningsskontrakt binde hans Hænder, naar Forpagteren ei vil opgive Retten til Hoveriet, in natura. Maaskee kan en Godseier endnu have flere Hensyn at tage, som i dette Øieblik ei falde mig ind. Men allerede disse ere betydelige nok til at hindre en uformuende Godseier fra at forvandle Hoveriet til en Penge afgift. Jeg formener imidlertid, at en Creditor kun sjeldent vil sætte sig imod, at en Godseier gjør denne Forandring, thi i samme Grad, som Godsets Tilstand forbedres, i samme Grad forbedres hans Pant. Og hvad Sikkerheden for Pengeafgiften angaaer, da formener jeg, at Godseieren vil have Sikkerhed nok, naar Udpantningsret for Hoveri afgiften, ligesom for de kongelige Skatter, Siden af den hurtigere Retspleie ind ved rømmes ham. At derimod en Godseier, der ei formaaer at skaffe sig de fornødne Heste, Redskaber m. m., ei kan gjøre nogen Forandring, medmindre han kan laane en Kapital, dette er indlysende. Men da Hoveriet ikkun sjeldent kan hæves strax, og det vel var raadeligt, at 2 eller 3 Aar henrandt, inden den tagne Beslutning iværksattes, saa vilde ofte i dette Tidsrum alle Hindringer, overvindes. Den Mening, som jeg har hørt yttres, at Bonden paa sit nærværende Culturtrin ikke er moden til at modtage denne Frihedsgrad, forekommer mig absurd. Jeg fatter end ikke, hvad derved er tænkt. Og naar skal han i alt Fald blive moden til denne Forandring Og hvorved Hoveriet er ikke Menneskeforædlings Skole, thi Moraliteten lider under det; men uden Moralitet, ingen sand ForædDesuden have de Bønder, der ere ling. blevne hoverifrie, ret godt beviist, at hiin Paastand er falsk, og jeg kjender ikke Exempler paa, at Godseier eller Bonde har hvor Hoveriet er hævet, nogensinde ønsker det tilbage. Skulde endog Bonden i nærværende Øieblik ikke tilstrækkeligt vide at vurdere Værdien af den Arbeidskraft, han nu maa spilde, han vil saare snart indsee det, naar Følgen af, at han da ene har sin egen Mark at passe, i stedse rigere Afgrøde staaer for hans Øine. Maaskee anføres endnu Et og Andet mod Hoveriets Forandring til Penge. Jeg enten kjender det ikke, eller vil ei her videre berøre det, da det Væsentligste er sagt. har allerede anført nok, for at vise, hvad jeg og Mange dømme om Sagen, og hvad der har bragt mig til, her at bringe den paa Vane. Med fuldkomneste Overbeviisning tilføier jeg derfor endnu kun disse Ord: Bidrag, mine Herrer, til, at Bonden bliver hoverifri, og at Bondens Kræfter, paa enhver Maade muligst spares. Jeg tillader mig, støttende mig paa de u mig anførte Grunde, at foreslaae Stændernes Forsamling: 1) Allerunderdanigst at bede Hans Majejentage, hvad Allerhøiststæt om at samme i Frog af 6te December 179. har udtalt, at han med Velbehag see Hoveriet afskaffet, og, ved at give Bønderne paa de nu Hans Majestæt tilhørende Godser Hoverifrihed imod Erstatning, fremstille et opmuntrende Exempel. 2) At det maatte behage Hans Majestæallernaadigst at udnævne en Commission, der, naar enten Godseieren elle Bønderne ønskede Hoveriets Ophævel kunde som Mægler optræde mellem disse 3) At det maatte behage Hans Majestæat bestemme, at de Fordele, der ved en hurtigere Retspleie med Hensyn til Fokjendtgjørelse, at melde sig for undertegnede Skifteforvalter for at de Første for at beviisliggjøre deres Krav og de bønderne, med Hensyn til det forelagte Lovudkast, venteligen ville blive tilstaaede Godseierne, kun maae vorde saadanne til Deel, der have for stedse ophævet Hoveriet in natura. 4) At det maatte behage Hans Majestæt efter sin Viisdom forresten at anvende hos Godseierne ethvert Middel, Allerhøistsamme maatte finde passende for at fremme denne for Staten, Godseierne og Bønderne høist vigtige Sag. Til at tage dette Forslag under Overveielse blev nedsat en af Medlemmer bestaaende Committee (Hans Nielsen, Tutein, Drewsen, Treschow, Holstein, Juel o Haastrup) og efter at denne havde afgivet sin Betænkning, blev Sagen discuteret i tvende Plenarmøder den 12te og 16de Februar d. A. J Committeen havde yttret forskjellige Meninger om Maaden, hvorpaa denne Sag rettest kunde være at afgjøre, og som en Følge heraf meddeles her de forskjellige Vota, som af Committeens Medlemmer bleve afgivne. Den af Committeens Pluralitet: Holstein, Drewsen, Haastrup og Hans Nielsen afgivne Betænkning er af følgende Jndhold: J den Committee, som den 29de Octbr. blev nedsat, i Anledning af det fra den ærede Deputerede for det 2det District for de mindre Landeiendomme gjorte Forslag, som gik ud paa, at Provindsialstænderne skulde bedrage til, at Bonden maatte blive hoverifri, have tvende Medlemmer ikke i alle Punkter været enige med Majoriteten, hvorfor de have indgivet deres særskilte Vorum, Vi holdt det for vor Pligt, ei blot at gjennemgaae Proponentens specielle Forslag men ogsaa at forelægge den ærede Forsamling andre Midler, som efter vor Formening kunde føre til Maalet, især fordi Proponenten i hans sidste Jndstillingspunkt foreslaaer, at Hans Majestæt skulde anmodes om at anvende ethvert Middel, som maatte findes passende for at fremme Hoveriets Fru Petit Lassave er den 29de Marts, efterat Hævelse. Jngenlunde have vi anseet det foren let Sag at skrive over en Gjenstand, som netop i denne Tid har fremkaldt hos alle Paagieldende en særdeles levende Jnteresse, og hvorpaa Forventningerne paa en ualmindelig Maade ere vendte. Vi haabe imidlertid derfor, at en Forsamling af ædle Mænd vil erkjende, at det har været vor Bestræbelse, ei blot omhyggeligen at opretholde alle bestaaende Rettigheder, men tillige at fremme ligesaameget Godseierens som Bøndernes Vel. De forskjellige Anskuelser, om Hoveriets Nytte eller Skadelighed, ansee vi ikke for at være den egentlige Gjenstand, far vor Betænkning, og vi forbigaae disse saameget hellere, da et Medlem af Committeen, Hr. Kammerherre og Oberst von Juel har forelagt Committeen en, paa mange Aars Erfaring grundet, Afhandling derover, som han ønsker at oplæse i Forsamlingen, og denne Materie desuden af mange Forfattere er bleven behandlet og tilstrækkeligen oplyst. Vi gaae derfor strax over til at prøve Midlerne til at hæve Hoveriet. 1. Betræffende det første af Proponenten fremsatte specielle Forslag, som gaaer ud paa, at Hans Majestæt skulde anmodes om at gjentage, hvad i Forordningen af 6te December 1799 er sagt: at Hans Majestæt med Velbehag saae Hoveriet afskaffet, og, ved at give Bønderne paa de kongelige Godser, Hoverifrihed mod Erstatning, vilde fremstille et opmuntrende Exempel – da formene vi at den i denne Jndstillingspunkts første Passus omtalte Gjentagelse af de kongelige Ord, med Hensyn til de nærværende Tider og de Forventninger, som unægteligen ere opstaaede hos en Deel af de hoverigjørende Bønder, burde være ledsaget med en Erklæring fra Hans Majestæt, at ingen hoverigjørende Bonde kunde vente at blive fritagen for den ham paaliggende Forpligtelse til at gjøre Hoveri, uden at han derom forenes med hans Gods herskab og erhverver dettes Samtykke til Hoveriets Forandring til en bestemt Afgift, da Hans Majestæt med streng Retfærdighed agtede at holde over hver Stand lovlige Rettigheder. En saadan offentlig Erklæring an tes's nødvendige Opløsning forsvandt, turde see vi for særdeles gavnlig, da den vil tilintetgjøre alle ugrundede Forhaabninger, som desværre have udbredet sig, og saaledes bidrage meget til, at gjøre baade Godseierne og Bønderne mere tilbøielige til at afslutte Forbindelse med en frivillige Foreninger. saadan Erklæring formene vi, at det vilde være meget passende at gjentage de kongelige Ord, som findes i Jndledningen til Forordningen af 6te December 1799: "at Hans Najestæt, til Agerdyrkningens Forbedring og Velstandens deraf flydende Udbredelse iblandt hans Undersaatter, ønsker: at alt Hoveri i Natura ved frivillige Foreninger kunne paa alle Steder i Riget, til fælleds Gavn for Huusbonder og Gaardfæstere, snart ophæves, imod en bestemt aarlig Afgift. Dette i Hans Majestæt udtalte Øn Aaret 1799 af ske kan ikke ved Tidens Strøm være udslettet af hans kongelige Hjerte, og efter 36 Aars Forløb, hvori Krigens Uro og Besværligheder ganske havde standset alle Foreninger til Hoveriets Ophævelse, kan det vist ikke være upassende, at gjentage det, da Fredens rolige Sysler nu atter tillade at tænke paa slige Foreninger, hvortil Tilbøielighed hos ikke faa Medlemmer af begge paagieldende Parter atter er vaagnet. 2. Betræffende den anden Passus i Proponentens første Jndstillingspunkt, da kan vi ingenlunde tvivle paa, at Hans Majestæt, som saa gjerne opfylder alle sine Undersaatters Ønsker, saameget Omstændighederne tillade det, ogsaa gjerne vil opfylde det Ønske om Hoveriets Ophævelse, som de hoverigjørende Bønder paa nogle af de kongelige Godser have yttret. Vi maae saa meget mere erklære os derfor, da et saadant Exempel uden Tvivl, vil virke gavnligen paa Andre, og vil stadfæste Sandheden af den foromtalte Erklæring: at Kongen seer Hoveriets Ophævelse med Velbehag. Til denne Sags Fremme burde Hans Majestæt formeentlig anmodes om at give alle de Foranstaltninger, som hans landsfaderlige Hjerte vil befale for at indlede slige Foreninger paa de kongelige Godser, al mulig Offentlighed; ligesom vi antage, at foruden den paa hvert af de kongelige Godser ansatte Forvalter, og den kongelige Overgods inspecteurer, flere sagkyndige og veltænkende Godseiere og Landmænd, i den Provinds, hvori Godserne ligge, burde anmodes om at træde sammen, for at overveie, hvorledes en saadan Forening om Hoveriets fuldkomne Ophævelse paa hvert enkelt Gods bedst kunde indledes og afsluttes, til muligst største Fordeel for den kongelige Kasse og for de Godset tilhørende Bønder saaledes, at disse Foreninger kunde tjene alle andre private Godser til Mynster paa, hvorledes Hoveriet kan hæves til begge Parters gjensidige Fordeel. 3. Proponentens anden Jndstillingspunkt: at Kongen skulde anmodes at udnævne en Commission, som kunde optræde som Mæg for ler imellem Godseierene og Bønderne, mene vi burde modificeres derhen, at det maatte blive enhver Godseier tilladt, naar han ønskede det, og Godsets Bønder der havde samtykket, at begiere den samme Commission, som paa de kongelige Godser i Provindserne paatager sig Mæglingen med Bonderne, ogsaa til Mæglingen paa hans Godser, naar Foreninger om Hoveriets Ophævelse paa disse ønskes afsluttede. Som Grund for denne Modification af Jndstillingen tillade vi os at anføre, at det vist ikke kunde nytte at give Bønderne den Ret til at begjære Commissionens Mægling, naar Godseieren ikke er tilbøielig til at indgaae en Forening om Hoveriets Ophævelse; ligesom Commissionen ikke kunde vente at gavne paa de private Godser, naar ikke Godseierens Tillid til Commissionens Øvelse i denne Forretning og til dens Bekjendtskab med Retsformerne skulde foranleved Foreningens Afslutning. dige ham til, selv at ønske denne Commissionens Hielp og Mægling. Betræffende det Spørgsmaal, om Commissionen skulde nyde Diæter, da formene vi, at det vilde være opskeligt, om baade de kongelige Forvaltere og Overgodsforvalteren og de øvrige Landmænd, som dertil skulde træde sammen, betragtede det som en Hæderssag, som de paatoge dem for at gavne Landet; men skulde det ikke være muligt at finde Mænd, som fra denne Side kunde og vilde betragte Sagen og fandt sig villige dertil, saa formenes, at det ikke betydelige Beløb, som kunde medgaae for at give de Mænd, som skulde paatage sig disse Mæg linger, billige Diæter for de enkelte Dage, i hvilke de opfordes dertil, burde udredes af Godseieren for den ene Trediedeel og af samtlige Godsets Bønder for de øvrige 2/3 Deele. Som Mynster af en Jnstruction for den Fremgangsmaade, som skulde bruges ved disse Mæglinger, tillade vi os at anbefale § 1 i Jnstructionen af 5te Juni 1795, som omtaler Foreninger om Hoveriets Forandring til en fast Afgift, hvilken, ikkun med Hensyn til de Forandringer, som Tiden og de locale Forhold medføre, kunde trænge til faa Modificationer. 4. Med Hensyn til Proponentens tredie Jndstilling, da formene vi, at den ikkun conditionelt kunde blive udtrykt, da det ikke er afgjort, hvorledes det der omtalte Lovudkast, om Retsforholdene imellem Godseieren og Fæsteren vil lyde, naar dette engang kommer frem som Lov. Vi tillade os derfor at proponere, at denne Jndstillingspost maatte lyde saaledes: "Saafremt den Lov, som nærmere skal fastsætte Godseiernes og Fæstebøndernes gjensidige Rettigheder, skulde give Godseierne Tilladelse til, hos nye Fæstere at betinge sig større Rettigheder med Hensyn til deres Tilgodehavende hos Bønderne, end den nærværende Lovgivning tilstaaer, da ønske vi, at det maatte være Godseieren tilladt, ved Foreninger om Hoveriets Ophævelse at maatte betinge sig hos de nærværende Fæstere de samme Rettigheder, som Godseieren, efter den forventende Lovgivning, kunde komme til at Men, dersom denne nyde hos nye Fæstere." Anordning skulde indrømme Godseierne i denne Henseende større Rettigheder over alt Fæstegods, da henstilles det til Hans Majestæts Afgjørelse, om disse Rettigheder ikke maatte være forbeholdt de Godseiere alene, som hæve eller have hævet Hoveriet, enten fuldkomment, eller dog i den Grad, at Gaardmanden ikke ved det tilbageblivende Hoveri kan være hindret i en hensigtsmæssig Dyrkning af hans egne Jorder. Fru Petit Lassave er den 29de Marts, efterat 5. Betræffende Proponentens fjerde Jndstillingspunkt, da er samme af Proponenten fremsat ubestemt, hvori vi have fundet en Opfordring til at fremsætte nogle nøiagtigere bestemte Forslag, ved hvilke vi formene, at Formaalet bedst kunde opnaaes. a. Da det ofte kunde være Tilfældet, at en Godseier ikke kan gjøre til hans Bønder det Forslag, at indgaae en Forening om Hoveriets Ophævelse, fordi han mangler den Kapital, som er nødvendig for at anskaffe den Besætning, hvormed han kan drive Hovedgaarden, samt at bygge de Huse, hvori han maa bosætte Familier, for at have de fornødne Arbeidere til hans Disposition, saa tillade vi os at nævne tvende Midler, som i enkelte Tilfælde kunde afhjælpe denne Mangel. Det kunde nemlig: a) i det Tilfælde, at en Godseier har et Laan af den extraordinære Laanefond, tillades ham, i nogle Aar at blive fri for at betale Afdrag af dette Laan, naar han afslutter en Forening med Godsets Bønder om at hæve Hoveriet; og b) det kunde tillades den Godseier, som ønsker det, at sælge enkelte Bøndergaarde, paa den Maade, hvorpaa dette, førend Placaten af 26de Januar 1807, oftere er blevet Godseierne tilladt, saaledes at Hovedgaarden ikke derved taber dens Qvalitet af Hovedgaardstaxt, saafremt Godseieren indgaaer en Forening med Godsets Bønder og Hoveriets Ophævelse. Vi troe saa meget mere at turde anbefale denne Tilladelse, da Jndledningen til bemeldte Placat af 26de Januar 1807 netop viser, at Bevillinger til slige Salg i Perioden.