Københavns Adresseavis, 1772-05-20
Velærværdige og Høylærde Hr. Pastor Da De har givet sig den Umage i bunden saavel som ubunden Stil at bedømme vor Jndbydelse til Hr. Müller, saa finde vi os forpligtede, næst ydmygst Taksigelse for havde Uleilighed, at oplyse Deres Velærværdighed om en og anden Tanke, hvori vi troe, De have feilet. V frygte ingenlunde at en Mand af saa fiin en Følelse, som De, skal fortørnes over vor Driftighed, men tvertimod vil findes tedebon til ædelmodigen at tilstaae deres Feyltagelse hvis vi kan være saa lykkelige at overbevise Dem. J det Haab betragte vi for Tydeligheds Skyld hver Linie særskildt. 8te Linier have vi paa Riim. 1ste Linie. B. overtreffes dog af Theologerne (Slutnings Viis i at priime til egen Skam) altsaa maae Theologernes Tanker i No. 69 være uden al Sands og Sammenhæng, Hvilken ærlig Dom af en Præst? 2den Linie. Vort lille Sælskab er stort nok til det, som det har paataget sig, men til at fordømme Young er det alt for ringe; det skulde giøre os ont, om vi havde fornærmet nogen, end sige fordømme saa stor en Mand; Vores Ord i deres Forbindelse viser at det er ikkun Youngs Aber paa Prækestolen, som vi ey kan rose, ikke desto mindre tilstaae vi dog, at vor Udtryk ey derudi har været bestemt nok, og vi skulde fundet os lige saa villige som skyldige til at erkiende Deres Erindring derimod med Taknemmelighed, hvis Hr. Müller ey havde forekommet Dem i sit venlige Svar No. 76, hvorfor vi skriftlig har aflagt vor Taksigelse. Nu derimod fornøyer, det os, at just den samme Feyl er den betydeligste, som Deres Velærværdigheds grandseende Øyne har kundet opdage. 3die Linie sige De, For Brønshøys gode Præst i Skyen at berømme (dette gode er tvetydig) men Mandens Navn, staaer alt for vel, til at et æqvivoqve Udtryk skulde forkleyne det; heele Tanken smager af Misundelse; men vi bør dømme, billig; De meener det ikke saa ilde; dog at sige, at vi berømmer ham i Øynene er (om Forladelse) ikke Sandhed. Havde vi tillagt Hr. Müllers Prækken overordentlig Lærdom, udbredt, Læsning, fiin Kritiqve, Engle Veltalenhed, fød Stiil a.; det var i Skyerne; men nu, da vi anprise allene det, som enhver god Præken bør indeholde, ja nægte dermed ikke, at den jo kan have sine Mangler, saa haabe vi, at den beskyldning falder vek; dog vi undskylde Dem som Riimmer. Young, skulde vi jo fordømme, og hvad rimer sig i en Hast bedre herpaa, end berømme. 4de Linie. Vi rose ikke heller Hr. Müller, fordi han er som Young opsvinger sig for Bønderne; ney, enten det er for Bønder eller Borgere duer Youngs Opsvingelse paa PrækeStolen ikke; Mængden er eenfoldig, efter den bør en Præken indrettes; men vi rose den, fordi vi synes, at han nogenlunde har truffet den vanskelige Middel Vey imellem det Flyvende og Krybende. 5te Linie. Ærværdige, med al Agt for Deres Viisdom, troe vi os vise nok til at skille mellem Sang og Præken; dog er den Snert god nok for vor ubestemte Udtryk, see Lin 2den. 6te og 7de Linie. Jo vist erkiende vi en stor Forskiel mellem vor lille Selskabs ringe Jndsigt, og tænkende Britter, i sær saadanne, som Young har skrevet for, men mellem Dem Høylærde, som kan tænke saa deelt, og føle saa engelsk, er Mellemrummet endnu uendelig større, vi erkiende det med dybeste Ærefrygt; imidlertid takker vi Gud for vor lille Tænkekraft, og Young har aldrig krænket os, skiønt vore Tanker ey altid kan følge ham i hans himmelske Flugt. 8de Linie. Ja Young, vi behøve ey at paalægge dig Tavshed; du har desværre længe tiet; i dets Sted vove vii Anledning af nærværende Sang at giøre en velmeent, skiønt dristig Erindring til Deres Velædelhed, nemlig: At De gjorde best i at tie, indtil de lærte bedre at synge; thi ellers gaber jo med Mængden Selskabet. 6 Liniers offentlig Underviisning har vi faaet i solut Stil; Beviis paa at Manden ey nedgraver sit Pund, men opofrer alle sine Jndsigter, hentede fra Kilderne selv, til almindelig Nytte. Vore Tanker derover ere følgende: Deres roesværdige Aabenhiertighed i at erklære, at De hverken kan eller vil præke som Young, er vi fuldkommen overbeviist om, Skade, at De ey føyede den sandfærdige Tilstaaelse hos, at De endnu mindre kunde eller vilde synge som han; thi derpaa har vi en tilstrækkelig Prøve; ligesaa vist burde vi troe Dem paa Deres Ord, at De af denne Digters henrykkende Sange har lært ikke allene at føle selv, men end- og at røre Deres Bønder; men sant at sige! torde vi udbede os den Godhed at see en Prøve af Dem i det Fag, saa faldt al Tvivl bort af sig selv, og vi forsikkre, at De kan aldrig giøre sig Dem vort lille Sælskab meere forbunden, end just dermed kunde vi haabe den Lykke engang at see de Tanker paa Prænt, som Deres Meenighed, og lykkelige Bønder, hver Søndag baade maae høre og føle; med Glæde skulde vi opløfte Dem efter Fortieneste, maaskee, hvad kan man ikke love sig, langt over Young selv; vi haabe nu vist, at en Mand af saa fiin en Følelse, som Deres Velærværdighed med det første opfylder vor indstændige Begiering, og imidlertid vilde de tillade Hr. Müllers Præken sine Fortienester. Til Slutning maae vi lade Dem vide, at vi dog kiende Professor Eberts tydske Oversættelse af Youngs Natte=Tanker, og vi vogte os meget Sælskabet. for at kalde den slæt. P. S. Viskiælve, Velærværdige Mand, ved at tænke paa Riis, skulde derfor Rabner, Svift og Juvenal ey være sat i Arbeide med at flette, dem saa beder vi for alle Ting, men i sær for vores oprigtige Tilstaaelse, lad Dem forsone, og giv jo før jo bedre Contra Ordre, at ey saa stor en Mands grumme Hevn reent skal nedslaae.