Københavns Adresseavis, 1762-12-03
J Dannemark 1664, i Kong Friderich den Tredies Tid, og kaldtes da Stole, som bæres af to Personer. J Sverrig ere de anlagte 1726. Dronninger, Printsesser og fornemme Damer rede end- og i Fordum Tid paa Heste, som formedelst deres lette og hastige Skridt kaldtes Hagnennes, Palesrois eller Gangere. Øvrigheds Personer, Læger og andre anseelige Fol rede paa Muulesler. - Et Beviis paa, at man den Gang ingen Karosser havde, og fornemmelig at Lægerne ikke betiente sig deraf, er, at den store Port paa deres offentlige Skole i Gaden de la Bücherie, bygget 1472, er ikke saa breed, at en Karosse kand kiøre derigiennem, endskiønt denne Port var en afide største i de Tider, og man seer endnu Jernringe i Murene rundtomkring, hvorved man har bundet Lægernes Muulesler. - Heraf seer man vore Forfædres Beskedenhed. Montfaucon har ikke anmerket, at man i forrige Tider, har betient sig af Vogne eller Karosser i Frankerig. Dog taler han om Kong Henrich den Andens Vogn, da han holdt sit Jndtog i Rouen den 2 October 1550. Men denne Vogn var ikke andet end et Slags Slæde, uden Hiul, som blev trakt af to forespændte Heste, og har ingen Lighed med vore nu brugelige Karosser. - Man paastaaer imidlertid, at dette var Oprindelsen til Karosser, ne, og at der Anne 1550, ikke var flere end tre deraf i Frankerig. Derefter begyndte alle Adelsmænd og fornemme Borgere at bruge dem. Der skal ellers være en Forordning, udgivet af Philip den Smukke Anno 1292, som er i Regningskammeret paa det 44 Blad af en liden Bog, der indeholder Ludvig den Helliges befalinger angaaende Kongerigets Rolighed, og som findes i det sorte Register, paa Slottet i Paris, og er ogsaa anført i Anmerkninger, ne af de la Thaumassiere jur les Coutumes de Beanvisis, paa. 371. I disse Forordninger forbydes, at ingen Borgermand maae have en Char, hvilket Ord man vil forstaae om Vogne, der skal have været næsten ligesaadant giorte, som vore en brugelige Phaetons. Man kand let forestille sig, at disse Vogne har været meget enfoldigt og maaskee meget grovt arbeydede; men det var dog Vogne, paa fire Hiul, som bleve trakte af Heste, hvilke Yppighed, og Magelighed havde indført. Altsaa var dette egentlig Karosser, ommendskiønt ikke saadanne som vores, dog i det ringeste de første Karosser, som man derefter har forbedret. Disse Slags Vogne eller Karosser maatte derefter begynde at formeres, efterdi Borgerfolk fandt for got at betiene sig af dem. Og man kand ikke sige, at sammes Brug, siden skulde have ophørt. Saa meget er ellers vist, at Henrich den Fierdes Tid, vare Karosserne saa faa, at efteren vis mundtlig Sagn havde denne store Prinz ikkun en for sig og en for Dronningen, hans Gemahlinde. En anselig Mand har fortalt, at man i hans Familie gjemmer et Brev fra Kong Henrich den Fierde til en af hans Forfædre, som befandt sig ved hans Hoff, og stod i hans Naade, hvorudi Kongen skriver til ham: Jeg kand ikke besøge Eder i Dag; thi min Gemahlinde betiener sig af min Vogn eller Karosse. (Coche). Om Spøgelser, eller fraskilte Aanders Aabenbaring. 2det Stykke. Af Bibelske Exempler maae i Særdeleshed hidføres det i meget merkelige, som læses Matth. 17, om de længe, siden døde Propheter Moses og Elias, hvilke i Christi Forklaring paa Bierget aabenbaredes med Legem og Siel, og holdt Samtale med Frelseren. Til samme Classe synes ogsaa at kunde henføres den forunderlige Historie, som læses 1 Sam. 28, om den afdøde Prophetes SammelsAabenbarelse for Kong Saul, da denne ulykkelige Herre, havde taget sin Tilflugt til en Troldqvinde i Endor, for ved hendes Hielp, at faae bemeldte Prophet i Tale, hvilket skede, skiønt ham til liden Trøst, som paa bemeldte Sted, udførligere kand læses. Adskillige Skrift=Fortolkere haver længe siden gjort sig stor Umage for at besvare de Vanskeligheder, som denne Historie synes at være omgiven med, da man maatte spørge, om en Troldqvindes haarlige Kunst, kunde indrømmes saa meget, som det har ladet sig ansee, naar alting skulde forstaaes ligefrem efter Ordene, Omdet ikke strider imod de Dødes Tilstand, særdeles de Saligen Afdødes, at agere saadanne Giengangere, som Samuel her synes at have gjort, og om den onde Kong Saul, som ved forsetlig Ulydighed havde paadraget sig Guds Vrede, var værd, at saadant Mirakel skulde skee for hans Skyld, Disse og flere Vanskeligheder, skiønt af mindre Betydning, har adskilt de Lærdes Udleggelser i trende Classer: Nogle siger: at her skede slet intet overnaturligt. Saul saae ikke Samuel; han hørte ikkun Qvinden tale. Denne var en Bedragerske af Profession, og alting et Bedragerie paa Tasken=Spillernes Maade. Men J. F. Bud dens finder det hverken mueligt, at den haarlige Qvinde kunde have bragt saadant til veye ved naturlig Kunst og Behendighed, ikke heller rimeligt med hendes Fordeel, da hun skrekkedes ved at kiende Saul, saa og skaffede ham en gandske ubehagelig Tidende, i hvis Sted hun snarere maatte have skaffet ham en trøsteligere Løgn, naar Hensigten havde gaaet ud paa Bedragerie. Af den Aarsag seer Hr. Buddens sig nødt til at statnere Satans virkelige Spøgerie, og hans Aabenbarelse i noget saadant, som lignede Samuels Person. - En Vanskelighed af Betydenhed, er det, hvorledes man skal forklare det Ord Sammel, naar det heder: Qvinden saae Samuel; men man kand af Sammenhengen med det følgende tydelig nok see, at det ikke har været den afdøde Prophet Samuel selv, i det den som taler med Saul fremfører 3 Løgne i et Aandedræt, som Rambach i hans Kirke=Historie skriver P. 2. p. 216. - Endskiønt nu denne Meening kunde synes meere antagelig, saa vil den dog ikke fornøye en Deel andre, som paastaaer, at her er intet, som tvinger os til at fravige Ordenes egentlige og ordentlige Mening, følgeligen, at det ikke var den onde Aand i Sammels Skikkelse, men Samuels egen Aand eller Siel, som efter en rar og særdeles Dispensation af Guds Forsyn, aabenbaredes for Saul, og forkyndede ham Guds overhengende Domme. - De Vanskeligheder, som ogsaa denne Setning er underkastet, besvarer dens Forfægter J. Saurin saaledes: Samuels Tale til Saul indeholdt intet uanstændigt for en Mand, dreven ved Guds Aand, eller som kunde komme os til at forlade denne antagne Mening, nemlig, at det var Samuel selv, som ved Forsynets overordentlige Styrrelse, aabenbaredes for denne ulykkelige Konge, for at bebreyde ham sine Synder, og forkynde deres Straf. Dette Begreb har Sprach havt, sigende: Cap. 46, 23. Samuel (en Satan) propheterede efter sin Død a. Dette Begreb har ogsaa de 70 Fortolkere havt herom; thi naar de have oversat af 1 Chron. 10, 13. de Ord: Saul døde fordi han spurgte Troldqvinden til Raads, da legger de dette til, og Propheten Samuel svarede ham. Samme er ogsaa en stor Deel andre Udleggeres Mening. Men Syrachs og Udtolkernes Begreb om Sagen, som ommeldter, beviser intet videre, end at Jøderne endda paa den Tid har havt den vildfarende Mening, at det har været den rette Samuel, efterdi Necromantien gik meget sterk i Svang hos dem, og de vare meget tilbøyelige til at spørge de Døde, omendskiønt Gud udtrykkelig havde forbudet dem sligt, bevidnet sin Mishag derover, og truet dem med de haardeste Straffe derfor. - Vilde nu nogen indvende, at Satan, som er en Aand, kand paatage sig nogen Gestalt, og fremstille sig synlig for Menneskene: saa har vi jo Vidnesbyrd nok i den hellige Skrift om de hellige Engle, som og ere Aander, at de i synlig Gestalt har ladet sig see for Menneskene, og foretaget adskillige Forretninger. Nu kand man ingen Grund angive, hvorfor det ikke er de onde Engle mueligt, som de Gode, at paatage sig en synlig Gestalt, naar nemlig Gud vil tillade dem det, særdeles da de efter Faldet har beholdt deres Væsen, og den hellige Skrift, vidner, at de ere sterke og mægtige Aander, Luc. 11, 21. Eph. 6, 12. omendskiønt vi ikke kand vide og bevise Maaden, hvorledes det skeer.