Aalborg Stiftstidende, 1836-09-13
I et Brev fra Paris af 18de August 1834, som meddeles i Kjøbenhavnsposten, indeholdes følgende for en stor Deel vistnok træffende Skildring af Tilstanden i Frankdrig: "Den er høist nedslaaende, hedder det; gen Art Melancoli hviler over den offentlige Stemning. Materielt seirer Borgerclassen; den er i Besiddelse af alle Poster, Valgeollegier og Bevæbning; den har faaet Oppositionen til at tage Reeb i Seilene, og alt synes roligt, men nøiere betragtet, mangler dog noget - den politiske Energi. Man vil og man vil ikke man vil, at Borgeren skal væbne sig vælge, vedligeholde den offentlige Orden, garantere den offentlige Rigdom, og man vil dog ikke ganske. Der gives ingen Communer, Corporationer eller Associationer ; en abstract Lov skal være Rettesnor for Alt, hvorfra skal da Selvfølelsen, komme. Det gaaer Borgeren paa sin Maade som fordum Adelen: det absolute Monarki inddrømmede denne alle Æres privilegier, kun ikke det Reale i Magten, kun ikke Selvstændigheden; saaledes fank det Hele sammen 1789, og det trods alle Restaurationens Opfordringer for bestandigt, enhver Kraft, var snart forsvunden, og kun at gaae til Grunde forstod de Mænd, som ofte havde været tappre og ædle, at holde sig var dem umuligt. Borgeren har vel, som hvilende paa større Masser, stærkere Muskler. Hvor de høiere Classers finere Strænge søndersprang ved det første Greb, der hold de borgerlige Strikke. Det er umuligt at tilintetgjore Borgeren, som man har tilintetgjort Adelen, og paa denne Sikkerhed grunder sig hans Apathi; men han kan ved store Folkebevægelser blive reven over i et Soldaterherredømme, Paa Napoleons Tid var Borgeren en Pequin" og skulde vi blive styrtet ind i den revolutionaire Tummel vil Pequinen komme frem igjen. For øvrigt er det vist, at Haandværkernes Classe er uenig med sig selv. Murerne og Tømmerfolkene holde med Regjeringen og Kongen, da Monumenter opreises, Palladser istandsættes og næsten enhver Deel i Paris forskjønnes. Alle Skrædersvende ere Republikanere; man kunde fristes til at spørge, hvorfra denne Hervisme er fremspiret hos dem. Skomagerne ere ogsaa fordetmeste Republikanere, men i Særdeleshed Typographerne, som ere beredte til at løbe paa Gaderne og slaaes hvad Øieblik man vil. Blandt Barbererne grasserer ogsaa Republikanisme, dog findes ogsaa juste milien. En decideret Republikanisme udtaler sig hos Opvarterne paa Kakfehusene og i Restaurationerne, medens Alt, hvad der er haandfast, som de nævnte Murere, Kuldragere, fort de la Halle, osv., lade Tingene gaae deres egen Gang, og holde med den Mand, hvis Brød de spise. Ganske ubekjendt er Republikanismen blandt Bønderne; men ved Revolutionen er Bonden kommen til Eiendomme paa en tumultuarisk Maade; han har deelt de fleste Nationalgodser imellem sig, det giver ham en stor Lyst til at gribe om sig. Hvor han seer et Slot, er det ham en Torn i Øiet; har kan slet ikke fordrage de store Eiendoms-Besiddere, i Særdeleshed Levningerne af Cidevants en Sindstemning: som det næsten er umuligt at overvinde; thi alle store Lidenskaber ligesom alle Systemmer lade sig bekæmpe: men ikke den rene Personlighed, ikke Misundelse og Avind. Nus senere kommer til denne betænkelige Tilstand endnu den Gjæring i Gemytterne, som Revolutionen i Spanien upaatvivlelig maa have vakt. Denne udtaler sig naturligviis tydeligst i de uafhængige Journaler. Hovedthemaet, der behandles, ere ligesaa naturligt det forestaaende Ministerskifte. National drøfter denne Sag med sædvanlig Diærvhed og fremhæver, hvor ligegyldigt det er, af hvilke Jndivider Cabinettet kommer til at bestaae, saalænge det dog kun er een Mands, nemlig Kongens Anskuelser, det formaaer at gjøre gjældende. "Saaledes, erklærer denne Journal, har det været ligefra Julirevolutionens første Dage og nu see man engang til, hvorledes det gaaer i dette Øieblik. En stor Begivenhed, der er Kongen saa ubehagelig, som muligt, har tildraget sig; den spanske Revolution, der, medens den var forudseet af hele Verden, ikke forudsaaes af det franske Cabinet, idetmindste ikke i sin hele Omfang og Alvor, har compromitteret den europæiske Politik og truer med, i Fremtiden at blive den endnu farligere. Den europæiske Politik og altsaa ogsaa vort System, vilde gjerne have seet, at Christine og hendes juste milien-Regjering havde bukket under for Don Carlos, hvormeget mere utilbøielige maae de da ikke være til at anerkjende Revolutionen for Spaniens Herskerinde. Ved det forestaaende Ministerskifte er kun dette Ene interessant: at den kongelige Villie, med Hensyn til Spanien, har givet sig mere utvetydigt tilkjende end det tilforn var Tilfældet. Da denne Opdagelse nu eengang er gjort, kan det være os høist ligegyldigt, til hvilke Jndivider det overdrages at bringe denne kongelige Villie i Udøvelse.