Politivennen, 1798-01-01
Fortsættelse af: Om Politiets Rettighed til Uddeling af Stokkeprygl, i Tilfælde af Opløb. Virkeligen, naar vi undersøge alle mulige Aarsager, af hvilke et Sammenløb af Mennesker kan finde Sted, saa finde vi ikke, uden ubeviislig at ville tillægge disse uædle Hensigter, det er, uden at være ubillig, en eneste, der jo lader sig retfærdiggiøre, eller i det ringeste undskylde; det kan være Hielpelyst Nysgierrighed, Tilfælde, Grundsætninger, Frygt, philosophisk Jagttagelseslyst, hvem kan afgiøre hvilket, og hvem tør, spørger jeg, forudsætte, at det var Plynderlyst, Urolighedssyge, Oprørsaand, som visse falske Skribentere saa gierne vilde indbilde vor Regiering, vi alle vare anstukne af? Og sæt endog det var Oprørslyst, der førte den misfornøiede Borger i Hoben! hvad Straf har da vel Loven for en ikke engang attenderet, men blot omtænkt Misgierning (den blotte Villie at skade)? Tanker siger man er toldfrie. O dersom enhver enkelt Mand skulde vorde straffet for sin Villie, indfaldende ond Tanke, saa ønskede jeg at see, hvo der vilde kaste den første Steen paa hans Hoved. End ydermere var endda tilovers at afgiøre, om alle Revolutioner i Almindelighed ere uretfærdige, og i modsatte Tilfælde, under hvilke Omstændigheder da ikke? En Opgave, der ligger uden for vort Æmne her at sysselsætte os med. Plynderlysten er ligeledes meget mere ualmindelig hos den gemene Mand Pøbelen (skal hedde Almuen) end man vel iblandt forestiller sig. Tidernes nyere Tildragelser have lært os, at de største Stats Omvæltninger, de voldsomste Statsforandringer ere blevne udførte af Almuen med den nøieste Jagttagelse af al privat Eiendomsret, uden det allermindste Jndgreb i nogen Borgers ukrænkelige Rettighed. Blot for at plyndre overhovedet har man aldrig seet nogen Almue at plyndre, men stunddom har den rigtig betjent sig af dette Middel som Selvhævn f. Ex. her i Byen d. 29 Januvari 1772. J forrige Tider forudsatte man vel denne Rovsyge hos Almuen, denne Tørst efter fremmed Gods; men i de Tider forudsatte man ogsaa at Oplysning kunde skade, d. c. at et Menneske kunde blive alt for meget et Menneske, at Tronen stod allene ved sin Pragt, at Kongens skjønneste Rettighed var den, at kunne benaade Misgierningsmænd o. s. v. Skulde en Almue virkelig engang saae i Sinde at foretage sig et Eiendoms Ligeskifte, saa vilde hverken Politie eller Garnison 10 : 100000 kunne forhindre dette; det er Folkets Pligtbegreb (Naturens Lov der er indskreven i alles Hierter) hvorfra man allene kan gaae ud, naar man vil deducere Varigheden og Sikkerheden af en Stat, ingenlunde den executive Magts Kanoner, eller Hufarernes Heste, eller Politiets Spanskrør *). Mangen en sikker Erfaring har godtgjort i nuværende Dage, at det er ikke iblandt Almuen, men ovenfor samme, man skal søge efter Pøbel. Men lader os forlade disse menneskekiendske Formodninger, som man aldrig kan antage uden selv at begaae en Uret, for at komme *) Der gives Love endogsaa imod Fienden, som man er ethisk forbunden til ikke at krænke, da man i intet Tilfælde er berettiget til at anvende flere Tvangsmidler imod sin Angriber, end der giøres nødvendig for at bringe ham fra sit Angreb. Saaledes bruger man hverken forgiftede Vaaben, eller skyder med Hagl paa sin Fiende i Krigen, fordi man desuden kan skyde ham ihiel. Saaledes bør ogsaa Politiet ingen Tiørnestokke, ingen sværbeslagen Kiep føre, fordi Knuder og Hævelse ikke nødvendig er forbundet med Begrebet af et Slag, eller fordi man desuden kan give et tilstrækkelig Menneskebeviis. Jeg har antaget Politiet bruger Spanskrør, a) fordi det er det fornemste Slags Stokke, og b) fordi man ved deres Elasticitet ikke saa ofte behøver at slaae Arme og Been i tu paa Folk. til de mere moralske og tillige mere rimelige Bevæggrunde, der kunne tilhobesamle Mennesker paa et vist Sted til Usædvanlighed. Vi have sagt, at de alle, om ikke lode sig retfærdiggiøre, saa dog undskylde; men det er blot det Sidste jeg ønsker man vilde først tage i Betragtning, naar det som jeg ikke haaber, skulde mislykkes mig at bevise deres juridiske Retfærdighed. Om jeg angiver dem alle, er i og for sig ligegyldigt, thi naar jeg godtgiør at blot nogle kunne være lovlige, saa formode jeg man vil tage meget i Betænkning, at vælge, hvilke man helst skal forudsætte hos den Sigtede. Man kan neppe, endogsaa bedre Physionomist end Lavater selv, læse paa et Menneskes Ansigt, enten han kommer i et lovligt eller ulovligt Ærinde; og Fordægtighed er alt for ofte befundet Uskyldigheds Fornærmelse, til at man ikke skulde studse ved paa blot udvortes Anseelse uden at der kommer det til, man kalder juridisk stor Formodning at tillægge en Person denne eller hiin Forbrydelse (man erindre sig f. Ex. Calas's Henrettelse, Tyveriesbeskyldningen i Spies's Vahnsinnigen. Demanten stiaalet af Hønen i Journal for Politik og Menneskekundskab Janu. 1798 o. s. v.). 1) Hielpelyst. Jeg er et Menneske, og tager som Menneske Deel i alt hvad der angaaer et Menneske, sagde fordum Chremes hos Terens. Dette er ikke en Act af Medfølelse, Sympathi, jeg her mener, som ellers, takket være Natuxen, er nedlagt i det menneskelige Hierte i Almindelighed, men som man ikke kan give sig selv, naar man engang mangler den. Dette er kun en Stemning af Følelse, lige saa ulige i sin Virkning, som i sine Aarsager, og de Omstændigheder der opbringe samme til Yttring. Mennesket er af Naturen tilbøieligt at hielpe, det seer i sin Medskabnings Qval sin egen, det lider med den lidende, ligesaavel som det glædes med den glædende. Men naar engang udvortes Tilfælde, naar Krænkelse oven paa Krænkelse, Tilsidesættelser, ufortient Ringeagt, Vanhæld og deslige har bragt den uskyldig lidende til, om ikke at hade, saa dog ikke længere at elske sine Medbrødre; kan da hans Fornuft rive sig løs fra en Pligt, hans Hjerte ikke banker for? Ingenlunde! Ogsaa da opbyder Moralloven ubetinget hans Formue, hans physiske og intellectuelle Ævner til Bistand for Kummeren. Den spørger aldrig lokkende om du vil, den siger streng og alvorlig: "du skal." Denne Hielpelyst, eller som vi rettere ville kalde samme Hielpepligt, befaler den forbigaaende Vandrer, at standse ved mindste Klage, at lytte efter mindste Suk, at erkyndige sig om Beskaffenheden af mindste Lidelses Syn, han møder paa sin Vei. Hvo veed om ikke her nogen ulykkelig smertelig venter dit Komme? - om her ikke nogen farligen Saaret trænger til din Pleie? nogen Forurettet paakalder din Gienkomst? nogen omspændt af Livsfarer ene staaer til at redde ved din Understøttelse? hvo veed endog om disse ikke ere dine Fædre, Sønner, dine Slægtninger eller Venner? - det er saaledes ethvert Menneske maae tilspørge sig seiv, naar han seer den flygtige Mængde forsamlet paa et Sted; men førend han kan underrette sig, om Sagen, oftest skeer dette først meget langsomt, er det nødvendigt, han forøger deres Tal. Ogsaa have flere Statens Love (skiønt falskelig forvexlende en ethisk med en juridisk Pligt) paalagt denne Hielpedaad som Lov, hvis Overtrædelse mere eller mindre efter Tilfældets Beskaffenhed paadrog den ulydige Straf; 6 - 6 - 13 befaler at hvor Tvist og Uenighed opkommer, der skal enhver, som er tilstæde, forpligtet være Ulykke og Manddrab at forekomme, men skeer Manddrab, da hindre han ikke bortkommer. End undkommer han, da skal de alle være pligtige hannem at eftersætte - - eller og enhver, som formuende er giver fuld Mandebod, de uformuende straffes paa Kroppen. Forordning af 6 Febr. 1694 fastsætter angaaende Kjøbstæderne, at naar sammesteds noget Klammeri yppes eller Overlast begaaes da skulle Jndvaanerne i den Gade hvor saadant skeer, samt i næstpaastødende enten selv eller med deres Tienestefolk, eller deres Tienestekarle allene, forsamle sig med deres Kortgevær og afværge Ulykke, samt bemægtige sig den Skyldige saavelsom Uskyldige, og bringe dem i sikker Forvaring under Straf af 100 Rd. til St. Hans Kirke for de nærmest boende. Den romerske Ret anpriser det som roesværdigt og billigt at søge at forhindre de Misgierninger, andre havde foresat sig at begaae, endskiønt den mere overeenstemmende med Fornufretten end vor, ikke krævede Efterladerne for Domstolen *) Efter den preussiske Lovgivning bliver ligeledes den, der bevislig kunde hiulpet sin Medborger, og efterlader dette, udsat for en ikke ubetydelig Grad af offentlig Vanære. Solons Love erklærede den for Æresløs, der i Tilfælde af Factioner forblev neutral (efter Plutarch). Men have Lovene paalagt det som en Pligt at hielpe, hvor man kan, saa maae de ogsaa tillade man opholder sig paa Stedet, hvor *) L. 3 D de J: et J: Dog gaves der Tilfælde hvor Hielpens Efterladelse ogsaa blev straffet, hos disse f. Ex. naar Børn og Trælle ikke kom deres Forældre eller Herrer til Hielp i Nødsfald; thi her syntes det Lovgiveren, at en ufuldkommen Pligt ved denne egen personlige Forbindelse blev ophøiet til en fuldkommen. (Tot. Tit. D Hielpen behøves. (Midlerne til Hensigten) Det er stedse et sikkert Tegn paa Slaveaand, paa Undertrykkelse, vaa borgerlig Død, paa Jmmoralitet, naar man seer Mennesker ligegyldige og kolde at vanke forbi et menneskegiældende Optrin. II. Lovligt Ærende. Det vil dog vel neppe falde nogen Dommer ind, at forbyde man maae besørge sine Forretninger, enten man saa slet ikke i Forveien (hvilket ofte er Tilfældet) veed af, der er forefalden Sligt paa Veien, eller man veed dette; og derfor giør jeg ikke heller videre, end blot nævner denne Aarsag, hvilken alligevel ofte er en af de vigtigste; og det samme erindrer jeg tillige om Hændelsen. III. Nysgierrighed. Et nysgierrigt Menneske er næsten altid tillige efter Ordsproget: et Jnsigtrigt Menneske. Ved stedse at anvende sin Opmærksomhed paa de forekommende Gienstande, ved at efterforske deres Natur, iagttage deres Virkninger, udspeide deres Aarsager, udgrandske deres Frembringelses Nytte, relative Forhold og Bestemmelse, ogsaa i Athenen og Sparta var Hielpens ydelse en Lovpligt, hvilket ikke var at undre over hos en Nation, der under straf befalede at tænde fremmed Lys, og vise den vilfarende ret Vei. forskaffer man sig efterhaanden en Erfarenhed, der ofte kommer den Phlegmatiske, Ligegyldige og Uopmærksomme dyrt at staae. Denne Mærkelyst er meget mere en Naturdrivt nedlagt hos os alle (en Form af Sysseldrivten), den er kun da først lastværdig, naar den gaaer paa utilladelige Objecter, eller spilder paa mindre vigtige, den til mere vigtige skyldede Abstraction. "Det skader slet ikke," siger Miiller, "at lære at giøre Skopinde, naar det kun ikke skeer paa Mathematikens Bekostning;" og stundom i det practiske Liv har det været en eller anden uendelig mere nyttigt, maaskee Frelse at have kunnet springe tre Alen langt, end at have kunnet oplæse Virgil uden ad. (Sluttes i næste Rummer.)