Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-05-22
Enhver Tænkende føler vist den høie Betydning, som ligger i ovenanførte Sætning, uden derfor altid at have Leilighed til at søge Oplysning deraf hos alle gamle og nye Philosopher. Da den derpaa følgende lærde Afhandling, med de mange Citater, kun kan være bestemt for Lærde, saa var det at ønske, at Forf. vilde udvikle den paa en mere almeenfattelig Maade. Følgende ulærde Betragtninger har den imidlertid givet Anledning til: For ethvert Menneske, som stræbe at danne sig en reen Forestilling om Gud og Natur, Sjæl og Legeme maa en philosophisk Afhandling, som skulde vise ham Veien til denne Erkiendelse vist være af største Jnteresse; men naar han nu af hiin Afhandling seer, at Veien dertil er saare vanskelig og steil, og at Philosophien ligger paa Toppen af et, næsten utilkommeligt, Bjerg, saa spørger han sig selv, hvorledes skal du da komme til denne rene Fornuft-Erkiendelse, Skulle du ikke i den rolige Dal, hvor Naturen har beredet dig saa skjøn en Vei, kunne ledes til dette attraaede Maal, Skulde du ikke i Dalen, hvor du kun kan overskue en Deel af den legemlige Natur, kunne komme til en ligesaa klar Erkjendelse af dens Væsen og Væren, som paa Toppen af Bjerget, hvorfra Philosophen troer at kunne overskue hele Naturen, (1 Cor. 3 Cap. Hvorledes Frihed kan være forenet med Naturnødvendighed i Mennesket, er dog vel det samme som, hvorledes den rene Fornuft (den have nu sit Sæde inden i eller uden om Siælen) kan beherske det sandselige Menneske. Naar nu dette er sandt, og Fornuften virkelig har dette Herredømme, saa maa det nødvendig lede til følgende Resultater, Den rene Fornuft maa være det egentlige Menneske, eller den maa saaledes beherske det sandselige Menneske, at dettes Handlinger komme til at staae i det nøieste Forhold til den rene Fornuft, eller til den moralske Overbeviisning; den maa forstaa at gjøre sig anskuelig i det den afspeiler sig i vore Handlinger saaledes at det udvortes Menneske giver et tydeligt Begreb om det indvortes Menneske. 2) Den rene Fornuft maa være aldeles ophøiet over Sandseverden, og maa saaledes hævde sit eget Værd ved sig selv allene, den maa yttre sig frit uden Hensyn paa Sandseverden, eller Følgerne, som kun kan naa det udvortes Menneske, men ikke det indvortes rene Fornuftmenneske. 3) Hvor den rene Fornuft saaledes lader det moralske Menneske fremstaae og handle i sin fulde Kraft, aldeles ophøjet over Sandseverden, der viser sig altsaa det som vi kalde Gudsbillede, kunne vi vel siges at blive virkelig fornyede til Guds Billede førend Støvets Lænker ere løste, som fængsle os til Jorden, kan vort Liv være mere end en idelig Virken og Stræben derefter, med socratisk Rolighed maa vi endvidere see hen over alle Livets Forholde, lade dets Storme drage hen over os uden at rystes derved, om de end true at tilintetgjøre vort physiske Væsen; det indvortes Blik er jo stadigt fæstet paa Evighedens lyse Stierne; Veyen bliver os stundom lysere og mangen venlig Blomst voxer hist og her derpaa, ligesom hensat af Haabets hulde Engel, for at vi ikke skulde forsage, naar Veien synes at blive for trang. 4) Den rene Fornuft vil lede Mennesket til at agte Guddoms Gnisten i det Jndre, og derved virke stadigt fremad i den større eller mindre Kreds, hvori det blev ham forundt at virke Vi ynde at give Tanken en Billed-Form, vel da, Strømmen styrter sig med Vælde ned over Klippen og gjennembryder alt, som vil hindre dens Fart; den giver os saaledes Billedet af en umodstaaelig Kraft, medens Bækken slynger sig rolig gjennem Dalen, gjerne undviger alle Hindringer, og søger den jevneste Vei, den forfrisker Luften, lædsker den mødige Vandrer, og venlige smaae Blomster pryde dens Rand. Saaledes arbeider det med stærk Aands Kraft begavede Menneske sig mægtig gjennem alle Hindringer, til den seirende naaer sit Maal, de derimod det stille og maaske mindre omfattende Menneske gaaer frem i sin roligere Virken, til det dog ogsaa endelig - naaer sit Maal.