Viborger Samler, 1840-11-23
Udenlandske Efterretninger. Frankerig. Af de foreløbige Discussioner i de Deputeredes Kammers 9 Bureaux have kun de, der fandt Sted i det 5te og 8de Bureau, almindelig Jnteresse. Det var i det 5te Bureau, at Thiers, efter Odillon Bar rots Opfordring, tog Ordet. Han bemærkede, at de Erklæringer, han havde at meddele, vare saa vigtige og af en saa deelicat Natur, at han kun kunde meddele Kammeret dem, at han endog af den Grund kun ugierne gav dem i et Bureau, fordi de saa hyppig meddeeltes travesterede, men at han imidlertid, naar Bureauer, forlangte det, vilde give summariske Erklæringer, i det Haab at man vilde opfatte dem saaledes som de bleve givne, og at man ikke vilde tillægge ham, hvad han ikke havde sagt. Thiers gav dernæst en Oversigt af den Tilstand, hvori han ved sin Jndtrædelse i Ministeriet havde fundet det orientalske Anliggende. Dengang havde Frankerig staaet isoleret ligeoverfor de 4 Magter, og forlangt for Paschaen Ægypten som arvelig Besiddelse, og Syrien paa Livstid. Det var væsentlig nød vendigt at vinde Tid for at komme til en Overeenskomst med de andre Magter. J Forening med Guizot, paa den Tid fransk Gesandt i London, have de han gjort sig Umage for at forhindre Afslutningen af Tractaten af 15de Juli. Det var rigtignok mislykket, fordi England uigienkaldelig havde fattet sin Beslutning, da Lord Palmerston stedse havde været af den Mening at Mehemeds Magt maatte indskrænkes til Ægypten alene. Vel var det sandt, at Preussen og Rusland havde givet Guizot Haab om at formaae England til ogsaa at indrømme Vicekongen Syrien paa Livstid, men det var paa den anden Side ogsaa sandt, at dette Forslag aldrig var fremsat. – Tractaten af 15de Julii blev af sluttet; den blev holdt hemmelig for Frankerig. Rigtignok vidste Guizot, at noget Vigtigt var i Værk, og ved ham havde Regjeringen faaet Underretning derom, men Meddelelsen var først given, efterat Tractaten var undertegnet. Hans (Thiers's) Forhold var blevet bestemt ved følgende Grunde. Fire Magter havde forenet sig imod Frankerig, ikke for saaledes som i Aaret 1792 -at gaae over Rhinen, men for at tilintetgjøre Frankerigs Jndflydelse i det vigtigste Spørgsmaal, der i den sidste Række af Aar var bragt paa Bane. Dette kunde Frankerig, der mere end de fleste andre Magter var interesseret i dette Spørgsmaal, ikke taale. Han havde derfor troet, at Frankerig maatte sætte sig istand til at kunne erholde en Concession, der ikke indeholdt en Ydmygelse forde 4 Magter, men en saadan Concession, at Frankerigs Ære og Jndflydelse kunde vorde opretholdt, og at Frankerig kunde opfylde den det paahvilende Pligt imod Mebemed; thi havde Frankerig ikke blandet sig i det orienske Vildrede, saa vilde Mehemed have tvunget Porten til at opfylde alle hans Fordringer. Hovedhensigten med Frankerigs Rustninger var at sætte dette Rige istand til at underhandle med Eftertryk. Men for at dette Formaal skulde kunne opnaaes, maatte Udrustningerne foretages med Kraft. – Saaledes var Krigen udentvivl bleven mulig, men kun mulig, ikke vis; men man maatte enten slet ikke blande sig i det orientalske Spørgsmaal, eller saafremt man tog Deel i dette Anliggende – ikke trække sig tilbage paa en bestæmmende Maade. Jøvrigt kunde Rustningerne ikke vorde endte førend næste Foraar; han (Thiers) havde søgt at vinde Tid indtil denne Termin, for ikke at vorde overrasket midt under Udrustningerne, og derfor havde han og ønsket, at Paschaen skulde vedblive at gaae forsvarsviis frem. - Jmidlertid var Beirut blevet bombarderet; denne Begivenhed kunde ikke overraske; den havde heller ikke overrasket; den var kun bleven en Spore til større Virksomhed og Hurtighed, og derfor havde han (Thiers) forlangt af Kronen 3 Ting: 1) at fuldstændiggjøre Udrustningerne; 2) at afsende Flaaden til Alexandrien, forat dække denne vigtige Plads, og yde Ægypterne enhver moralsk Bistand; 3) snarest muligt at sammenkalde Kamrene, for af disse at bemyndiges til Udrustningernes Fuldstændiggjørelse. – Men alle disse Forslag vare afslaaede, og han og hans Colleger havde derfor forlangt deres Demission. Ved Hertugen af Broglies Mægling var imidlertid et Forlig kommet istand, ifølge hvilket: 1) Kamrene skulde sammenkaldes til 28de Octbr.; 2) Flaaden under Admiralerne Lalande og Duperre concentreres, og 3) de paabegyndte Udrustninger fortsættes, Med Hensyn til disses Fuldendelse skulde der tages en endelig Beslutning, naar Throntalen affattedes. Selv samme Dag udstededes Roten af 8de Octbr. – Dette Actstykke skulde ligesom være et Svar paa Decreterne om Mehemeds Asættelse; det opgav ingenlunde Syrien. Enhver, der kjender den authentiske Text, vil indsee denne Sætnings Sandhed. - Ogsaa blev man enig om, at Cabinettet skulde vedblive, saafremt Kronen, naar Tiden til Throntalens Redaction var forhaanden, maatte billige Cabinettets Forslag; i modsat Fald skulde Cabinettet aftræde. Denne Tid kom; Cabinettets Forslag, navnligen med Hensyn til Udrustningernes Fuldførelse, afvistes, og Ministeriet forlangte atter og igienkaldeligt sin Demission. Det var ikke om en enkelt Phrase i Throntalen, det var om det hele System, at man var uenig. Cabinettet har hverken villet Freden for enhver Priis, eller Krigen for enhver Priis, men det vilde ruste sig for Alvor og fremfor Alt fuldstændigt, og dernæst underhandle til Bedste for Vicekongen og Betingelser, hvis mere eller mindre fordeelagtige Resultat maatte staae i Forhold til hans større eller mindre Vaabenlykke. Noten, tilføiede Thiers, var en Protest imod de fire Magters mulige Hensigt: ganske at tilintetgjøre Vicekongens Tilværelse; Noten berørte kun Grændsespørgsmaalet, for saavidt den udtrykkelig gjorde den større eller mindre Udstrækning af Sultanens og Vicekongens Staters Grændser afhængig af Vaabenlykken, derimod opstillede den Tilintetgjørelsen af Vicekongens politiske Existence som casus belli.