Berlingske Tidende, 1830-08-03
Af en i Aaret 1666 forfattet Memoire fremlyser det, at Ludvig XIV for en kort Tid kastede sit Blik paa den africanske Kyst og man behøver ei, at gaae saa langt tilbage; thi det er bekjendt nok, at Napoleon for Alvor tænkte paa at realisere denne Ider En af vore berømteste Generaler, som nu hører til vore Rettigheders ivrigste Talsmænd, fik det Hverv af Keiseren, at foreslaae Midlerne til en Landgang paa Afrikas Kyst. Han indgav en Memoire, hvori alle Vanskelighederne ved dette Foretagende var drøftede med modent Overlæg; Algestras foresloges, som det Punkt, hvorfra Expeditionen skulde gaae ud. Paa denne Maade havde man fulgt Genserichs Spor, og, for at erobre Afrika, gaaet ad den Vei, som Hannibal banede sig, da han drog ud til Roms Erobring over Spanien, Galliens og Jtalien. Napoleon havde endnu ikke tabt denne Plan af Sigte, da hans Armeer faldt ind i Spanien. Oberst Boutain, der havde en særdeles Mission, udforskede paa det nøiagtigste den africanske Kyst; efter de af denne Ingenieurofficeer optagne Kaarter beregnedes alle Operationer ved Landgangen og Angrebet i denne Krig, Men det Foretagende, som Ludvig den RIV og Napoleon maatte lade uudført, skulde realiseres ved Hr. de Villeles Misgreb. Det forrige Ministerium, der fra Hr. de Villele havde modtaget den sørgelige Arvelod, en Krig med Deyen og en kostbar Blokade, tilsigtede et afgjørende Slag, da alle Underhandlinger vare frugtesløse. Fra den Tid hidrører den bestemte Plan og de første Rustninger til Expeditionen mod Algier. Grev de Caux og Hr. Hyde de Neuville havde beregnet den dertil nødvendige Land= og Sømagt, ligesom ogsaa Expeditionsomkostningerne. Dette Ministeriums korte Varighed hindrede Udførelsen af hiin Plan, som derpaa hvilede en lang Tid, indtil det nuværende Ministerium, beskjeftigede sig dermed den 7de Februar d. A. og allerede den følgende Dag udgav sine befalinger desangaaende. Uden mindste Uretfærdighed imod det, kan man antage, at det fornemmelig var Forlegenhed i Henseende til dets indvortes Forhold, der bestemte det til dette krigerske Foretagende. Nu tilhører Algier os og Spørgsmaalet er nu, hvad der skal vorde af denne Røverstat; Frankrige har ei allene Seierherrens Ret over den Overvundne paa sin Side, men ogsaa Civilisationens over Barbariet og Retfærdighedens over det raa Despoties, der nu er ophørt. Høiere Hensyn give denne Ret en Forpligtelses Characteer og byde Frankrig, at gjøre, hvad dets Værdighed, dets Handels og Marines Jnteresse fordre. En historisk Sammenligning og nogle bemærkninger som Regentskabets hidtilværende politiske Tilstand, ville i den Henseende opløse enhver Tvivl. Algier beherskedes at 16,000 Tyrker næsten paa samme Maade som Ægypten af Mamelukkerne før Napoleons Landgang. Ligesom disse, recruterede de tyrkiske Militser sig fra Tyrkiet og forplantede sig hverken ved Giftermaal eller Fødsler. To Regjeringer, som i et Mellemrum af 30 Aar ere tilintetgjorte i Afrika ved vore Vaaben, bestode af det samme Grundstoff. Endvidere lignede de hinanden i at paalægge de Folkeslag, de beherskede, et Jernaag. Men videre gaaer Ligheden ikke heller. De Omstændigheder, der oprettede den ottomanniske Magt i Ægypten, kunne ikke paa ny vende tilbage. Da den engelske Krigsmagt nødte General Menou til at føre de seierrige Levninger af vor Armee tilbage til Frankrige, rykkede en tyrkisk Hær ind i Ægypten og understyttede Englændernes Operationer. Da de vare blevne Herrer af Landet, lode Storveziren og Capudan Pascha ved en Fest paa den tyrkiske Eskadte de Mameluk=Høvdinger ombringe, som havde fortsat Krigen paa Nu biens og Libyens Grændser og, følgende de franske Tropper, vare komne ned af Nilen, for at forene sig med Tyrkerne. Sultanen overdrog Ægyptens Regjering til den nuværende Pascha, der, uagtet det tilsyneladende Ønske, at gjøre sig uafhængig, i den sidste Krig har viist en urokkelig Troskab mod Porten. - Dengang havde Porten Krigshære og en Flaade; Slaget ved Navarino og Overgangen over Balkan har tilintetgjort begge Deele. Porten kan neppe forsvare sin Hovedstad, end sige tænke paa at besætte Algier. Algiers hidtilværende Herrers, Militsernes, Kjærne er tilintetgjort, deres politiske Existents har ophørt med deres Herredømme i Hovedstaden. Alligevel trænger dette vidtløftige Rige til en Regjering. De nomadiske Stammer ere en uudtømmelig Kilde til Uroligheder og Røverier; Landmanden kan ikke gjøre dem nogen Modstand og trænger til Beskyttelse mod dem. Deres, saavelsom Civilisationens Jnteresse, kræver derfor, at deres Fremtid betroes til en mægtig Nation, og Frankrige er af Naturen den Stat, som ene kan grundfæste deres Lykke ved Anlæget af en Colonie.