Viborger Samler, 1830-07-12
Da imidlertid den unge Bloch yttrede ligesaa liden Lyst hertil, som til Soevæsenet, hvilket Faderen helst havde ønsket, begyndte han, 13 Aar gammel, at studere, underviist først privat af Pastor Clausen, i Sundbye, siden offentligt i Aalborg Latinskole, hvorfra han i 1780 dimitteredes. Efterat have fuldendt sit academiske Cursus, taget theologisk Attestats og philologisk Exammen, samt erholdt Adgang til den philologiske Magistergrad, blev han 1784 theologist Decanus paa Communitetet og Jnspector paa Regentsen, og manuducerede i de næstfølgende Aar til philosophiske og philologiske Examina. 1786 reiste han udenlands med Grev Scheel. Fra 1786 til 1788 opholdt han sig i Göttingen, hvor han dyrkede de skjønne Videnskaber Naturhistorie, Theoldgie og Philosophie. J 1768 og 89 fortsatte han sin Reise videre i Tydskland og gjennem Holland til Frankrig. Efter sin Hjemkomst i 1790 holdt han offentlige Forelæsninger over den græske Literairhistorie, over Pindar og renophon. Ved den academiske Høitidelighed i Anledning af Kronprindsens Formæling erholdt han ved Disputats den philosophiske Doctorgrad, og kaldtes samme Aar til Sognepræst for Bierbye og Mørke Menigheder i Sielland. 1795 blev han anden og 1796 første residerende Capellan ved Holmens Kirke i Kjøbenhavn, og den 1ste Septbr. 1797 blev han Provst og Sognepræst for samme Holmens Menighed, hvorfra han i Aaret 1804 kaldtes til Biskop over Christiansands Stift. J Aaret 1795 modtog han Doctorgraden i Theologien ved Kiels Universitet, og optoges samme Aar til Medlem af det kongelige Videnskabers Selskab i Trondhiem. Den 27de Juni 1798 ægtede han sin tidligere afdøde fortræffelige Hustrue Christine Meincke. Den 6te Januar 1804 udnævntes hans til Biskop over Viborg Stift og blev den 10de Mai samme Aar ordineret af Biskop Balle. Den 28de Octbr. 1817 benaadede Hs. Maj. Kongen ham med Dannebrogordenens Commandeurkors og den 25de Mai 1826 med Dannebrogmændenes Hæderstegn. Han døde den 3die Juli 1830. Een Søn og fire Døttre sørge ved hans Grav. Uskrømtet Gudsfrygt, grundig Lærdom og virksom Menneskekjærlighed udmærkede hans jordiske Vandring og ingensinde vil hans Minde udslettes hos dem, der kjendte hans ædle Hjerte og lyse Aand. Nænia in tumulo viri doctisini, summe venerandt, Hani Skoct, Theol. Dr., Epiccop dioccer, Fiburg., Comm. ord. Dam. & erner, argenteo orn. Otid ploras urbi puero que bonæ eras mincune. Mentis quem Juctum lacryne tua resert! "Sicut amtssum ob patrem infantis lacryma mangt, Obetemplum vacium coela Jerit gemilus. "Mors etenim verbi sincerum & Jnder ser. "bstulit, & luctus arripit illico nos vind"Integrum quen dicis amabilem spiscopum, donund"Deporant cives jam tumulo super hoc. "Et dito Junctum vir pauper cum miseroamat "Cujus Semper er dond manusque aderant. "Re dolet er anino servum Jidan revocalum. gre requirit moesta Camena decus. "Equum patrom ac mittem, spem desidderiumque. "Pignora nun destent, multo timente ommostivo instor solis vesperejamque serens"Consedit placide. Sie placult Domino. Mors sæve iped, senile caput reverens & annos, Miti membro manu contigit alque levi"Percussit gravius, pastor cum cederes Equus, Civis promerius, hos mihi vulere cor Ergo humescit lumen, totaque Dania luget. Pedem igitur siste, lacryma manet ei. J. H. Zahrimann. Sørgetanker.