Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-05-15
dagen. den 13. J. J. C. J. J. J. C. Fortsættelse af den i forrige No. begyndte Afhandling: Sand Lyksalighed bestaaer i at giøre andre lykkelige. Skreven af Stanislaus, Konge i Polen. Giv mig en Fyrste af et mildt og medlidigt Hierte, og jeg vil skaffe ham hvad der, synes ikke at at kunne bestaae med den Station, i hvilken han er sat: Venner, som ville lade ham fornemme den Farlighed, som der er ved Hyklerie, og ved deres Forhold lære ham, at den oprigtigste Roes ikke er den, som med Ivrighed gives, men den, som flyder naturligviis og uden forudoverlagt Forsæt. Saadan en Fyrste, som formedelst sit Hiertes Godhed er bleven den anddommelige Forsyns Redskab for sit Folk, vil ufeilbarligen i sin egen Goddædighed og deres Kiærlighed finde sikker, Borgen for deres Ærbødighed og Lydighed; han vil ingen Aarsag finde at sætte Tvivl til den Roes, som ydes ham; han vil see sig selv at leve op igien førend han døer, og allerede her i Livet nyde den Udødelighed, som han er vis paa for Eftertiden. Jngen Heldt, eller nogen anden stor Mand, i hvilkensomhelst Caracter han end lader sig tilsyne, kan smage nogen virkeligere Lyksalighed, end den, hvilken han haver Evne til at forskaffe den øvrige Deel af det menneskelige Kiøn. Deres Dyd og Tapperhed bestaaer ikke i at ødelegge Landskaber, i at plyndre Stæder, eller i at myrde en Mængde Elendige, men i at giøre deres Fædreneland og deres Medborgere lykkelige, enten ved at fordrive den Fiende, som truer dem, eller ved at triumphere over den, der tragter efter at undertvinge dem. Erobringers Ære er altid besmittet med Blod; den erholdes ikke uden ved Nederlag og Drab, og dens herligste Pomp kan ikke indtage Sandserne, uden at være ledsaget af Ulykke. Men den reeneste og mindste tvetydige Ære er at gjøre andre lykkelige. At vinde Hierter er at herske over dem, og denne Maade at herske paa, er langt bedre, end den, som understøttes af Magt og Vælde, eftersom Magt og Vælde selv ei kan paa nogen Maade sikrere vedligeholdes, end ved Kiærlighed af det Folk, som er pligtigt til at adlyde. Overalt lærer Naturen selv, at vi ei kan være lyksalige, uden ved at befordre andres Lyksalighed. Have vi Børn, saa ere vi omhyggelige for deres Vel, og vi ere villige til at forglemme vor egen Mangel, for at forskaffe dem, hvad som er dem nyttigt eller fornødent. Saa nær ere alle de os, hvilke vi giøre lykkelige, de ere vor Gierning, vort Arbeide, antagne i Børns Sted, vore Creature, som vi selv have dannet, og som vi i visse Maader give Liv, hvilket de tilforne ikkun havde faaet, for at sætte det til eller miste det midt i Elendighed og Sorg. Hvad er om Kiærlighed, hvilken er den sødeste af alle Sinds=Fornemmelser, og hvoraf reiser sig denne behagelige Fornemmelse i Sindet; Opstaaer den ene og allene afden Fornøielse at elske, Visseligen ikke. Dens Kilde er at finde i den Fornøielse, der er i at opvække hos den elskede Person den samme Flamme, af hvilken man selv henrives. Den eneste Hensigt af denne Lidenskab er at giøre den Person, lykkelig, der haver opvakt den hos os. Hvad bliver man var endogsaa i de meest ubetydelige Selskaber, Ethvert Medlem deraf søger at giøre sig behagelig; saa vel vides der, at den første Bevægelse til at giøre sig selv lykkelig, maa vise sig i Ombyggelighed for andres Lyksalighed. Og hvori kan nogen føleligere Fornøielse findes, end i den Tanke, at have gjort andre lykkelige, Er der noget der smigrer saa meget, som at forskaffe de Ulykkelige saadan Hielp og Tieneste, som de ikke kan nyde uden af deres Medbrødre, hvilke Gud haver anbetroet Omsorg for dem, Som hans Godheds Medarbeidere bære de en Deel af hans Forretninger, og de opløfte sig selv over den menneskelige Natur. Upaatvivleligen vilde det være at fornedre sig selv, om man vilde foragte den, og er der ikke en Art af Høihed i at have en rigtig Skiønsomhed paa Menneskelighedens Værdie. Den eneste Fortræd er, at man giør Utaknemmelige; men haver Utaknemmelighed den Magt, at den kan forringe Veldædigheds Fortienester, eller giør den ikke meget meere, at de fremskinne med desto større Glands Skulde et ædelt og veldædigt Hierte indskrænke sine Handlingers Belønning til Fornemmelser, som man ikke er Mester over, heller end til den indvortes Tilfredsstillelse, hvilken man selv føler deraf, Dersom man forglemmer det Gode man haver gjort, kan man da skiønne, hvad Taknemmelighed man haver fortient Veed man ikke, at Vei til at erholde den, er ikke at forlange nogen, og at paastaae den som en Pligt, er baade at støde, og at berettige den i visse Maader til at døe ud? Den Rige, den Store, med ert Ord, ethvert Menneske lever og opholdes her neden, til ingen anden Ende, end hans Medskabningers Nytte. At giøre Godt er den eneste Fornøielse, som ikke er ledsaget af Fortrydelse, Uroe og Bitterhed; den er den eneste, som ikke forsvinder, eftersom lang Vane, som hærder Hiertet imod al anden Fornøielse, gjør denne ikkun hver Dag fødere og føleligere. Og dette sees endnu klarere, og stikker særdeles kiendeligen af, i deres onde forvendte Sindelav, som grunde deres Lykke paa andres Ulykke, eller som, plagede af en skiændig Misundelse, giøre andres Lykke til en evig Kilde til Pine for dem selv. Men disse samme ondskabsfulde Gemytter, et Slags Uhyrer i Naturen, bevise uimodsigeligen ved den Afskye, som de opvække hos os, at den høieste af al Lyksalighed er at forskaffe andre Lyksalighed, og at det er ligesaa priisværdigt at yde Velgierninger, som at fortiene dem. (Resten følger.)