Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-04-27
Da han i Efteraaret 1784 hjemkom til Kjøbenhavn, fandt han Conjuncturerne aldeles forandrede. Høegh Guldberg var afgaaet og derved de Udsigter forsvundne, der især havde bevæget Faderen til at lade ham reise paa egen Bekostning, og han fandt sig nu i den Nødvendighed at maatte tænke paa en Leveplan, i det mindste indtil han kom virkelig i Besiddelse af den Arvedeel, hvorved hans Fremtids Uafhængighed kunde betrygges. Hvad han havde seet adskillige af sine tydske Venner at gjøre, leve af literariske Arbeider, haabede han skulde ogsaa for ham lykkes. At udgive et Ugeblad i den engelske Tilskuers Smag var en af de Jdeer, der svævede ham i Tankerne; og hvorom han allerede paa Reisen havde brevvexlet med sin Fortrolige, Kjerulf. Jmidlertid modtog han af Pram, med hvem han havde udgivet de saa kaldte Odenfeiske Nytaarsgaver, Jndbydelse til at være Medudgiver af et Maanedsskrift: "Minerva, hvortil Pram havde besluttet sig. De lagde da i Forening Haand paa Værket, og dette Tidsskrift, som fremstod i den for et saadant Foretagende meest gunstige Epoke, og som fik ypperlige Bidrag fra vigtige Skribenter, og i den geniale Prams mangesidige Virksomhed havde en god Grund, gjorde megen Lykke, men fyldestgjorde dog ikke Udgivernes vel saguniske øekonomiske Forventninger deraf. Rahbek fandt ogsaa, som han yttrede, at han ikke fyldestgjorde sig selv ved sin Medvirkning, da han fandt sig mere at deele Indtægten end Arbeidet. Han sysselsatte sig imidlertid tillige med adskillige andre literariske Foretagender, begyndte paa at udgive hans under Navnet af prosaiske Forsøg udkomne Smaa Fortællinger, skrev Recensioner især fra 17826 i de berlingske lærde Tidender, ogsaa i Jversens literariske Progresser, udgav 1788. en Lommebog for Skuespilyndere, begyndte 1788 sine dramaturgiske Samlinger", et Qvartalskrift, oversatte meget o. s. v. J Aaret 1786 deeltog han med flere af sine Venner, efter Indbydelse fra Stifteren, Professor Tode, i at oprette Selskabet for Efterslægten, i hvis Bestræbelser han tog driftig Deel. Det vaklende og mislige i hans Stilling foranledigede nu at han faldt paa at ville magistrere, for at qualificere sig til et extraordinært Profesforat, hvilket han dog, under sin Uafhængigheds Lyst, haabede at blive istand til at undvære. Han udarbeidede derfor en Dissertation om den mellem Lessing og Herder omtvistede Materie, de udunause in poesi & artibus pulchris. Den blev antaget; men han lod den ikke trykke, eller forsvarede den. J dets Sted begyndte han, efter Tilladelse fra den nye Universitets Patron, hans Velynder Prindsen af Augustenborg, at holde offentlige Forelæsninger over Æsthetik og Rhetorik. Under denne hans Virksomhed døde hans ovennævnte Gudfaders Knud Lynes Enke, hvorved det ovenomtalte Legat, stort 12000 Rdl. virkeligen tilfaldt ham. Han gjorde nu, 1789, en nye Reise til Tydskland, for at besøge sine der erhvervede Venner, og de ham fra hans første Reise kjere Skuepladser igjen, og fandt her, især hos Hamborgs Schrøder, en saadan Modtagelse, at den paa hans forrige Reise fattede Jdee, at leve som Theaterdigter i Tydskland, kam paa nye under Overveielse, ja endog den bestemte Aftale blev gjort, at han skulde den Vinter reise hjem, bringe sine Anliggender i Orden, og i den følgende Paasketid komme tilbage til Tydskland, hvor imidlertid Schrøder vilde have ordnet Alt for hans Fremtids Virksomhed og Erhverv. Han havde imidlertid anmeldt at ville fortsætte sine Forelæsninger ved sin Hjemkomst; og Tingene toge nu en saadan Vending, at han i Foraaret 1790 blev ansat ved Kjøbenhavns Universitet, som extraordinair Professor i Æsthetik, dog kun med 200 Rdl. Løn. Hans samtlige tydske Planer og Anlæg gik nu ind. Bemeldte Legats Beløb var under de forløbne Aar medgaaet; thi efterat det som var brugt til hans 15 Aars Ophold ved Universitetet, til begge hans Reiser o. s. m. var fradraget, befandtes ved endelig Afregning fra hans Fader, at Arven var endnu noget mindre end Intet; hans Andeel i Minerva havde han, undselig over at høste hvor han ikke havde faaet, frasagt sig, de Collegier han holdt vare, og have stedse været offentlige; hans øvrige literariske Erhverv var høist ubetydelig; han fremdrog da atter sin gamle Jdee, og begyndte med Aaret 1791, et nyt Ugeskrift, under Navn af den danske Tilskuer." Dette Blad havde fra Begyndelsen af almindeligt velfortjent Bifald. Nationens bedste Hoveder, og meest aandfulde Skribenter rakte ham Vennehaand, hans ædle Patron, Hertugen af Augustenborg, gav ham skriftligt Vidnesbyrd, at en god Aand herskede deri, og Selskabet til de skjønne Videnskabers Fremme hædrede ham uanmodet med en aarlig Penge-Understøttelse. Da Udgaven selv imidlertid, ifølge hans liden Duelighed til den konomiske Forvaltning, var lidet indbringende, befriede dens Bogtrykker, den brave og vindskibelige Schultz, ham fra denne Byrde, ved at paatage sig Forlaget og give ham et anstændigt Honorarium. Han havde i adskillige Aar boet, Vinter og Sommer, paa Bakkehuset, et Landsted, som allerede var bleven ham særdeles kjert inden hans første Reise, da han Sommeren 1780 havde boet der med Pram. Nu rodfæstede han sig der for bestandigt, hvorved han vandt et blot et literarisk otium, som for hans mangehaande Beskæftigelser var fornødent, men ogsaa den Bevægelse, der for hans Sundhed blev vigtig. Hans Kaar vedbleve imidlertid at være mislige indtil en ædel Velynder, som han havde henvendt sig til, for at erholde et ledigt Rectorat i Vestindien, gjorde Prindsen af Augustenborg opmærksom paa hans Stilling, hvorpaa denne Prinds tilbød ham Privatsecreteriatet hos sig, hvilket ved Baggesens Udenlandsophold var ledigt, og udvirkede ham et Tillæg af 200 Rdl. som Professor. Pram blev ved indtrufne Fortredeligheder kjed af Redactionen af Minerva, og overdrog den til Rahbek; og da Schultz, som sammes Forlægger, ogsaa herfor tilstod ham et meget godt Honorar, syntes med et en blidere Stjerne at oprinde for ham. Uventet fandt han sig imidlertid i Foraaret 1794 indviklet i en fortredelig Proces angaaende et anonymt Brev om en Udlændings Yttring ved Slotsbranden, hvilket Brev i Tilskueren var optaget, og hvorved den engelske Gesandt Halles paastod at være viist sig en Fornærmelse. Rahbek blev vel frikiendt, som den der vitterligt ikke var Forfatter af Brevet, og havde modtaget det uden at vide fra hvem; dog paadrog Sagen ham ikke liden Eftertale og Ugunst, der end forøgedes ved at han kort efter i samme Blad kom til at indrykke en Vise af P. A Heiberg, hvilken han vel havde bedet Heiberg om uden at kjende den, men dog ikke vilde have fundet noget betænkeligt ved, om han havde kjendt den. Endskjøndt han vel selv som Bladets Udgiver blev frikiendt, smertede det ham at see sin Ven idømt en ikke ubetydelig (Sluttes i næste Nr.) Pengemulkt. Skildvagten. (Meddeelt. Af det Tydske.) Om Musiken gjør det, eller Synet af en Mængde glade Mennesker, eller begge tillige, (jeg skiuler ingen mine Svagheder for eder) - ved Musik og Mennesker, hvorved Fornøielsen opvaagner i alle Tilstedeværendes Hjerter, opkommer der i mit en Smerte, at jeg ei kan bevæge mig saa snart som Vinden, og ikke svinge mig saa højt som Ørnen. Havde Glæden blot et Skjul, om det kun var af Luft eller Jld, jeg vilde fængsle den, at den evig skulde blive nærværende, og jeg vilde bortjage en Besætning, frygteligere og talrigere end den, den forvovne og opirrede Soldat hos Horatz har bortjaget. Iver er nødvendig, og er, siger man, kun givet nogle, men at bevare den i Hjertet, hed som en Flamme, og ikke fortæres, som enhver Flamme fortæres, det er dog Hovedsagen af Iveren. Hvorledes skal jeg lære dette, sagde jeg ofte Og nu lærde jeg det, som hiin Vise, der lærte af en Bondedreng, som han saae drikke af Kilden med den hule Haand, den bedste Maade at drikke paa. Altsaa midt i Glædens Støi og Tummel hvortil man gav Tegnet med Musiken, udsøgte sig mit Hjerte et Sted til Roe. Hvad der faldt mig i Ømene, da jeg bortvendte mig derfra, hvor jeg ingen Roe fandt, var et lidet snævert, smalt Huus, hvori der just var Rum nok for en Mand, og Skjul nok for denne, ifald Snee og Storm skulde tvinge ham til at søge Beskyttelse og Tilflugt. Tet ved dette snevre smalle Huus var et kort Bræt, paa Brættet gik der en stadselig Mand op og ned, og det ikke hist hen, eller her hen, eller hvor han vilde, men hvor han maatte, op og ned han saae ingen Afverling, og havde intet Haab om, at naae en bedre Ende, her var ei heller Plads for ham til at sidde eller hvile sig; men naar han begyndte ved et Hjørne, saae han allerede det andet, hvor han igjen skulde begynde, og om han havde havt Øine til at see med til Verdens Ende, og Metal-Fødder til at løbe en Hjort forbi med, her havde det ikke hjulpet ham. Han gik bestandig paa det korte smalle Bræt op og ned. Det var umueligt, at han ei skulde have hørt Glædes-Tumlen fra Bal-Salen, og dog kom der ikke den mindste Uro paa hans Ansigt, men Legem og Siel blev ham lydig, og begge vandrede, saa længe jeg betragtede ham, Lydighedens Vei; og Manden gik op og ned. Jeg har saa ofte seet, hvad J saae, uden, som I, en eneste Gang at have seet, hvad dette gavnede mig, og hvad dette skulde lære mig. Det var en smuk, velvoxen, herlig Mand, med et rankt Legeme, og et uforsagt, roeligt Ansigt, som vidnede om en Række overstandne Prøvelser, Han kunde være nogle og halvtredsindstyve Aar, men kun ved nogle enkelte Træk havde Tiden med lette Strøg i Ansigtet indgravet Erindringen om, at ingen af dem skulde vende tilbage. Hvor lidet kræver Naturen til det Kald, som han var bestemt til, Efter al Sandsynlighed ere de ferreste af hans Dueligheder blevne opvakte; og hvad der af dette lidet spirede frem, tog dog daglig mere og mere af i ham. Og hvad der vilde knække Hjertet paa de fleste af vore Visdoms Lærere, sagde jeg, dette bærer han uden al Grublen og uden Kummer og Jammerskrig, som om der gaves Mennesker, hvis Kald det var at gaae paa Veje opfyldte med Slagdomme, at vade i Dyndet, at lade sig overstænke af stolte Ryttere, at bære de Dovnes Tværsække, at plukke Roser for de Vellystige, at dække Bordet med maare Hænder for fede Dagdrivere, og tilsidst ingen Tak fortjene. Ved hvert Skridt, han gjorde, og atter gjorde, kom der alvorlige Betragtninger og Uroe i min Siel; og paa eengang, uden at vide, hvorledes jeg var kommen til ham, gik jeg, da jeg atter kom til mig selv, tet hos ham ved Siden af det korte og smalle Bræt op og ned. Han havde stridet for Fædrenelandet allerede under Karl den Syvende, da hans Hjem blev ødelagt. Han var bestemt til at være Lærd, og er ikke engang vorden Stymper deri. Dette fortalte han mig med en meget rolig Mine, og, som det syntes, uden at tænke, at man derover kunde være misfornøiet; derpaa blev han ved, med ligesaa liden Ophævelse, at fortælle, hvad han havde lært at taale, Hunger og Tørst, Hede og Kulde, at see Fjenden i Øinene, at vinde Seier eller at døe for Fædrenelandet. Nu, det var ikke det, jeg vilde vide, heller ikke, hvorfor han ej, for lang Tid siden, var stegen høiere, dette havde han fortalt mig meget omstændeligen; men hvorledes han havde lært at være tilfreds med hans ensformige Levemaades tunge Skjebne, og – naar en indvortes Jld drev ham til at handle – da at være rolig, hvorledes han havde lært dette, det ønskede jeg at vide. J den lange Tid havde man vel kunnet bringe det vidt, sagde jeg O! svarede han, i det han kastede den høire Arm i Veiret, som om han vilde maale den Hede, hvortil han vilde have bragt det. Jeg er ikke bleven Halvparten af det, som jeg under andre Omstændigheder kunde have blevet, og det, hvad jeg er, bliver hver Dag, ja hver Time, svagere og svagere hos mig, saa der er Syn for Sagen. Jeg tænkte nu, han vilde have udbrudt i de heftigste Klager, og jeg studerede paa Trøstegrunde, hvormed jeg vilde opmuntre ham. Vi gik stiltiende op og ned.