Berlingske Tidende, 1835-04-15
I Anledning af de nylig stedfundne Stridigheder med Vice-Kongen af Jrland meddeler en engelsk Journal følgende: Fra 1361 til 1834, altsaa i 473 Aar, have 86 Adelsmænd beklædt en Vicekonges, Post i Jrland, saa at paa enhver kommer i Gjennemsnit 5, Aar. Udnævnelsen var stedse gjenkaldelig, et eneste Tilfælde undtagen med Hertugen af Clarence, som i Aaret 1461 blev udnævnt paa Livstid til Jrlands Lordlieutenant, og beklædte denne Post i atten fulde Aar. Blandt disse 86 Adelsmænd vare kun tre irske Pairer, nemlig Hertugen af Ormond fra 1703 til 1707, og anden Gang fra 1711 til 1717, Grev Kildare, Hertugen af Leinsters Ahnherre, fra 1496 til 1501 og fra 1504 til 1510. Marquis af Wellesley var ligeledes tvende Gange Lordlieutenant : i Aaret 1821 og i Aaret 1833. Sir Robert Peel meddeelte Deputationen, der overbragde ham Adressen, følgende Svar: "Mine Herrer. Det bedste Svar, jeg kan give Dem paa den saa behagelige og opmuntrende Forsikkring om bifald og Tillid, Adressen indeholder, vil vistnok være en aaben Fremstilling af de Grundsætninger, efter hvilke jeg har handlet, idet jeg hidindtil, under usædvanligt vanskelige Omstændigheder vedblev med Forsøget, at sætte de, at Kronen anbefalede Forholdsregler igjennem i Parlamentet. Da jeg i December uventet blev kaldt hertil fra Udlandet, for at understøtte Hans Majestæt ved Dannelsen af et nyt Ministerium, ansaae jeg mig ikke berettiget til, at nægte Kongen min ringe Tjeneste, og de samme Grunde, der bevægede mig til, i Begyndelsen at adlyde Kongen, overbeviiste mig ogsaa om, at det i ligesaa høi en Grad var min Pligt, at gjøre ethvert Forsøg paa, i fuldkommen Overeenstemmelse med Constitutionens Aand og Bogstav at overvinde de mange Hindringer, der vare uadskillelige fra hiint vanskelige Foretagende. Jeg veed ret vel, at intet Ministerium, hvem Folkets Repræsentanter, efter modent Overlæg, berøve deres gode Villie og Tillid, tør vove at overtage Forretningernes Styrelse i dette Land. Men, skjøndt Begivenhederne ved Sessionens Begyndelse ikke vare meget opmuntrende, nærede jeg dog det Haab, at Forslag om Forholdsregler, grundede paa det Princip, at opretholde og reformere dette Lands gamle Jnstitutioner, skulde have forskaffet Regjeringen den Grad af Understøttelse fra Underhusets Side, der havde kunnet sætte den i Stand til, at underkaste disse Forholdsregler en omfattende og ulidenskabelig Overveielse. Da jeg paadrog mig flere Feiltagelser og Nederlag, handlede jeg i den oprigtige Formening, at jeg, ved de politiske Partiers nærværende Tilstand og ved nogle vigtige politiske Spørgsmaales nærværende Forhold, ikke var berettiget til, at opgive den Forpligtelse, jeg havde paataget mig, og at fremkalde en ny Minister-Forandring, uden afgjort og aabenbar Nødvendighed. Jeg handlede ogsaa i den Formening, at Underhuset paa en vis Maade lededes af lignende Hensyn, saalænge det ikke forsøgte, ved en overordentlig Beslutning, at udtale sin Mangel paa Tillid til Regjeringen, eller at anerkjende et eller andet stort politiske Princip, der sigtede netop lige mod Regjeringens erklærede Anskuelser. Under alle Omstændigheder kan jeg dog aldrig med andre end den høieste Tilfredsheds Følelser see tilbage paa min Opfyldelse af en offentlig Pligt, der har forskaffet mig et saa stolt Beviis paa Agtelse og Tillid, som det, De i Dag har nedlagt i mine Hænder. Jeg kan med Sandhed sige, at den eneste Belønning, hvorefter jeg stræber, for de, mig af Statstjenesten paalagde Møisommeligheder og Offere, bestaaer i min huldrige Souverains bifald og i den upartiske Dom, der omsider danner sig om Statsmændenes Bevæggrunde og Handlinger, naar først de Begivenheder, der nu foregaae, betragtes i større Afstand, og ikke længer forbunkles af Lidenskaberne og Jnteresserne, som de nødvendigviis vække paa den Tid, de existere.