Almuevennen, 1843-04-12
(Nærværende Jndrykkelse læses i Lollands-Falsters Stiftstidende" og da Reed. har gjort den Erfaring i andre af Landets Egne, at de omhandlede Auctioner ikke heri ere skildrede med mørkere Farver end Sandheden fordrer, saa optages den ogsaa her.) Disse, Aar for Aar hyppigere, Auctioner synes i Almindelighed netop beregnede paa den Nødlidendes Trang. De afholdes først paa den Tid af Aaret da man veed at Bondens Lofter ere tomme, og at han følgeligen, for at friste Livet, eller for at kunne besaae sine Jorder, er nødsaget til, for enhver Priis at skaffe sig Livets første Nødvendigheds=Artikel – Brødet. Det er tilvisse et sørgeligt Skue at see Hundreder af Trængende, tvungne af Nøden og lokkede ved Crediten at ile til disse Aager Indretninger, hvor Vindesygen tilkjæmper sig en let Seier over den menneskelige Elendighed. For Aagerkarlen er der sat Straf, men er Kornpugeren mindre strafskyldig? Er det andet end Aager, naar han, ikke tilfreds med den gangbare Priis, fremkalder en Corcurrence iblandt Fattige, som giver ham sine 20 til 25 pCt. eller mere. Udlaaner han Penge til samme pCt., er hans Capital tabt. Her handler han med Korn eller Penges Værd, og er Sagen ikke i Virkeligheden den samme, Kun i sidste Fald rammer Loven ham ikke, men vi tage derfor ikke mindre i Betænkning, at kalde hans Handel uchristelig. Var han selv trængende til denne overdrevne Gevinst, talte dog Noget til hans Undskyldning, men hvormed undskylder den Bemidlede, Kjøbmanden og Herremanden sig, som sælge af deres Overflod, Hvad skal man kalde det, naar f. Ex. denne sidste i sine forarmede Bønders Midte lader Hammeren gaae for at afpine dem en Betaling, som Kjøbmanden ikke kan give ham, Man svarer: "Den Fattige bliver dog derved hjulpen." Ja, i Sandhed, han bliver hjulpen; han døer endnu ikke den Gang af Sult; han lever endnu Sommeren over. Betalingstiden kommer; han udebliver med Betalingen; Følgerne heraf ere naturligviis Søgsmaal og Execution i hans usle Jndbo, maaskee reddes endnu nogle Dyner af dette; han møder atter ved næste Foraarsauction, faaer atter Credit, udebliver atter med Betalingen, og hans sidste Rest er da hans hjelpsom me Creditor hjemfalden. Den Fattige, siger jeg, er da rigtignok hjulpen, men ingensinde er Ordsproget: "at Dynen og i Halmen" – bogstaveligen rigtigere end her. Vil Kornhandleren, Kjøbmanden saavelsom Landmanden, gjøre sig fortjent af sine trængende Medmenneskers Tak, sætter han nogen Priis paa Bevidstheden om en god Gierning, gives der andre Maader hvorpaa han kan erhverve sig Krav paa et hædrende Vidnesbyrd. Jstedetfor Avertissementer og Kornauctioner, behøver han blot aarligen at bekjendtgjøre, at han af sin fyldige Korn bunke underhaanden vil sælge et vist Qvantum til Dagens Priser, og med en passende Betalingsfrist, og han vil nok finde Kjøbere, og taknemmelige Kjøbere. Han indvende mig ikke at Sikkerheden mangler. Hvad større Sikkerhed har han for den ved Hammerslaget stipulerede Betaling, Formindskes ikke netop denne Sikkerhed jo høiere Betalingen opskrues, Og hvo fortjener egentligen ved disse Operationer, Sælgeren, Auctions forvalteren og til Slutningen, Fogden, Kjøberen i Virkeligheden ikke, og heller ikke det Almindelige. Det er neppe nogen Tvivl underkastet, at disse Auctioner hyppigen ere medvirkende Aarsager til Familier successive Ødelæggelse, og følgeligen og til de Fattiges og Fattigbyrdernes Forøgelse. Det er vel mueligt, at der fra det Offentliges Side vanskeligen kan gjøres noget for at hemme denne fordærvelige Uskik, men gode Gierninger skulle heller ikke lade sig fremtvinge ved Love; de skulle have deres Udspring fra Erkjendelsen af deres eget moralske Værd, og hvor denne Erkjendelse er levende, eller kan levendegjøres, hvor de understøttes og fremmes ved en menneskekjærlig Foreningsaand, der ere Tvangsmidler overflødige, der vil, – om Følelsen for Andres Nød og det Almindeliges Vel ikke er uddød, – ogsaa det her paaankede Onde ophøre. Med dette Haab slutter Jndsenderen disse, til Vedkommendes Overveielse fremsatte bemærkninger; han vil haabe, at hans Stemme ikke er en Røst i Ørken, og, naar Ploven næste Foraar atter furer Jorden, at der ingen Sæd vil blive nedlagt i denne, som er kjøbt for Blodpenge! Lod der sig ikke ved den aarlige Votering til Kornets Kapitelstaxt, ogsaa tillige votere til den Vægt, hvorefter Kornet burde ydes, Da jeg allerede i Dansk Almeenlæsning 1836 opkastede dette Spørgsmaal, uden at Nogen, saavidt jeg veed, bar indladt sig paa, om, og hvorvidt en saadan Bestemmelse af Kornets Vægt lod sig til Nytte indføre – saa tillader jeg mig her, ei alene at igjentage Sporgsmaalet, men herhos nøiere at udvikle og belyse mine Grunde, hvorfor jeg troer, at det bør besvares bejaende. I Anledning af de israelitiske Kornhandlere, der, efter en af Propheternes Yttringer, kjededes paa Fest og Helligdage, og ønskede kun, at de igien kunde komme til at bruge deres lille Skjeppe, for ved denne, og ved oven kjøbet at sælge Affaldet af Korn til de Fattige, at gjøre disse til deres Rov og Bytte – tillod jeg mig, i min 1817 udgivne og af Cancelliet til Skolerne anbefalede bibelske Exempel- og Sprogsamling 1ste D. S. 28, følgende bemærkning om de Landmænd hos os, der svigeligen behandle det Korn, de have at yde Andre: "De skifte det kastede Korn i tvende Parter. Den forreste storkjernede Part tage de nogetsaanær for deres egen Mund; den bageste smaakjernede, eller hvad man hertillands kalder Afterskorn, lægge de derimod, ved hver Kastning frem, for, efter Omstændighederne, dermed at bespise Tiendetagere, Skolelærere, Fattige osv. Eller hensætte slige svigagtige Tiende- og Kornydere, ved Hjemagningen fra Ageren, til Fornævnte det Korn, der kan have taget Skade i Vexten eller det ringere af deres Korn, for at kunne trøstigen forsikkre, at de lade det Forreste og Bageste følges af, ligesom vor Herre havde ladet det groe til dem. Ja da det og ofte er det ringere Korn, samme afhænde til Kjøbmanden, og Tiendetageren heller ikke kan levere denne det bedre end han har faaet det: hvad Under da, at vort Korn, saalænge vi spise det bedre selv, og byde Fremmede det ringere, er ofte hos disse saalidet anseet, at vore reisende Landsmænd maa taale den Admyggelse, at see det staae nederst paa Listen over de mange forskjellige Landes Korn." Det er nu 25 Aar siden jeg da nedskrev denne bemærkning, og siden den Tid er i det mindste foregaaet den Forandring med Hensyn til vort Korn, at dette nu, som en Følge af det bedre Jordbrug, mange Steder baade er bedre, og at Kjøbmanden er bleven mere paaseende og nøieregnende med samme, og har derfor i den senere Tid indført Brug af Vægten tilligemed Maalet; hvorved denne vel erholder vægtigere Korn end forhen, da man for at faae sit Korn destobedre betalt, afhænder det forreste og bedste; men herved forøges og Forraaden af det ringere Korn, der bliver tilbage. Jmidlertid gives der dog endnu stedse ikke Fag, der bliver ved den gamle Skik, at afhænde det ringere Korn, i den Formening, at det altid svarer Regning, selv at beholde det bedste. Ja Tiende- og andet Ydekorn er jo gjerne i et saa slet Rygte, at man sidst og nødigen kjøber det, og betaler det ringere. Og kommer Yderne selv i Trangfor at kjøbe Korn, kjøber han det heller dyrere hos Andre, end hos Tiendetagerne. En Mand tilbød saaledes en vis Tiendetager Sædevikker for Sædehavre. Men saa saare han fik at høre, at det var Tiendehavre, han skulde have tilbyttet, forlangte han strax en større Qvantitet, fordi, som han sagde, Vedkommende vel vidste, at Tiendekorn var slag (ringeagtigt. Og det Nareste var, at Manden selv havde været med at yde Tiende havren. Og hvilket maadeligt Korn er ikke den Fattige ofte udsat for at afspises med, naar der ikke er strengt Tilsyn med Yderne. Endnu sidste Sommer havde en Mand i en vis Commune leveret et Almisselem af ringe Forstandsevner et Par Skjepper Byg, der blev fremviist for den forsamlede Fattigcommission og andre Tilstedeværende, som tilsammen fandt det af den Beskaffenhed, at det ikke engang var værdt at byde noget Kreatur, da det var blotte Skaller. Og det Nareste eller Værste var her igjen, at Yderen var netop selv Fattigforstander, og maatte af en af Commissionens Medlemmer, der var Tiendetager, høre den drøie Forklaring over sit saa uforsvarlige Almissekorn, at han vel, efter først at have af sin After- eller Agterkorndynge tildeelt Tiendetager og Skolelærer, var kommen paa den Tanke, at dette Korn turde vel endnu være vel godt for en Fattig, og at han derfor havde kastet det og atter taget bag fra, hvorved da den Fattige endeligen saaledes var kommen til Agters af Agters. Man indvende ikke, at sligt blot kan være et enkelt Exempel; thi hvo kjender ikke Exempler nok paa lignende mislig Omgang, med Ydekorn, og fandt end disse Misligheder sjeldnere Sted, end det virkeligt er Tilfældet, saa maatte det dog i flere Henseender synes ønskeligt, at samme bleve saavidt mueligt forebyggede. Det er imidlertid langt fra at Nogen vil negte, at der jo gives mange samvittighedsfulde og redelige Ydere, ja jeg kjender Sogne, og Flere kjende vel ligedanne, hvor den større Part gjør sig en Ære af, ja som kappes om, hvo der kan levere det bedste Korn. Efter det Forhold, hvori Præsten og Skolelæreren staaer til Yderne, kan det ikke letteligen være Nogen omfindligere end hine, at paadrage sig disses Uvillie, ved at udsætte paa det Korn, der leveres dem, og de tie og tage det derfor gjerne heller, som det falder. I Almindelighed er og bliver Tienden snarere ansat for lavt end for høit, og vil altsaa efterhaanden, som en bedre Jordbrug udbreder sig, jo længer jo mindre svare til, hvad den vilde have været, om den toges som forhen paa Ageren; ei at tale om de Præstekald, hvor Tienden for Udgivelsen af Tiendeanordningen af 8de Januar 1810, blev under hines Vakantser, bortaccorderet ved Amtmand og Provst, og ikke sjelden til en Tredie- eller Halvpart af dens virkelige Værd; hvorved disse Embeder bleve saa forringede, at Jngen letteligen kan leve ved samme af dem.*) Man lægger nu efterhaanden Vind paa de bedre Kornsorter, saasom Provstirug, toradet Byg og hvid Havre. Det er ikke let for Tiendetageren at komme til Kundskab om, hvorvidt Tiendeyderen saaer af hine bedre Sorter; saalænge han endnu saaer af de for ringere anseete, faaer Tiendetageren gjerne disse i Tiende. Det er ikke at negte at jo Tiendeyderen, imedens Tienden forhen toges paa Ageren, blev kun altfor ofte skammeligen drillet og forurettet. Denne Oppebørselsmaade af Tiende maatte og kunde derfor ei alene af denne men herhos af flere Aarsager, ei andet end vorde afskaffet. Og at det nu igjen heller ikke skal staae i Tiendeydernes Magt at forurette, da kjender jeg for min Part intet andet Middel herimod end Kornets Vægt, der vel lod sig ligesaagodt bestemme som sammes Priis. Men da maatte og Kornmaalene være saa nøiagtige, at de aldeles corresponderede eller passede med hinanden, hvilket er langt fra at være Tilfældet endog med de justerede Maal – en Uovereensstemmelse, der ikke sjeldent afstedkommer Misforstaaelse imellem Parterne. Hjerminde Præstegaard pr. Randers. H. Bjerregaard. *) Da jeg i Aaret 1798 blev kaldet her til Hjermind, havde der, jeg veed ei af hvad Aarsag, ikke under Bakantsen nogen saadan Tiendeforening med Beboerne været forsøgt, For at forebygge disses Misnøie herover, anmodede jeg selv Amtmand og Provst om, endnu at gjøre et Forsøg, hvorvidt en saadan Forening lod sig tilveiebringe. Forsøget blev foretaget. Amtmanden foreslog noget over det Halve af hvad Tienden kunde svare til. Da jeg var tilstede tillod jeg mig, saasom Provsten forholdt sig aldeles passiv, Forestillinger mod det gjorte Forslag, og da Beboerne ikke engang fandt det antageligt, blev det med Tienden ved det Gamle. Var nu derimod Forening forsøgt under Vakanisen, var den sagtens sluttet paa endnu fordeelagtigere Vilkaar for Vedkommende, og jeg maatte da have stræbt efter, snarest muligt at slippe herfra igien.