Københavns Adresseavis, 1759-08-18
I China holder man det for en stor og besynyderlig Kunst at tillave Blek, som Neuhos beretter i sin Sinesiske Reysebeskrivelse. Man giør det der af en sort harpixagtig Jord, eller, som andre holder for, af Soden eller Røgen af Bom olie. Efterdi Chineserne overgaaer alle andre Nationer i at skrive med skiønne ziirlige Figurer, saa bliver ogsaa de holdte i stor Agt hos dem, som forfærdiger saadant Blek. Allerførst giør de denne Farve i haarde lange. fiirkantede Stykker, river den paa en glat Marmor=Skive, kommer lidet Vand derpaa, indtil de kunde dyppe deres Skriver=Pendsel deri, som er gjort af Hare=Haar. Af dette saakaldede Chinesiske Blek kand man nu omstunder faae nok hos dem, der handler med Farver, enten i lange smale Tavler, ungefær 2 Tommer lange og 1 Tomme brede, eller og brunde Kugler med adskillige Characterer paa. Mueligt det er ikke kommet meget langt borte fra. Hollænderne søger temmelig at giøre det efter. Forskiellen er at kiende derpaa, at det Hollandske er graaesort og bestaaer meest af flade Stykker. Hvor beqvemt dette sorte Blek er paa Reyser, og hvorledes Malerne selv bruger det, viser den artige Tractat Atde laver, eller den Kunst at tuske, 8vo. 1746. Men hvo som er en Liebhaber af at male og besynderlig af Tusken, veed vel, hvad en ret Tavle af Chinesisk Tusk koster. Kiøber man slet, saa er den ofte virkeligen saa slet, at man med al Møye dog ikke kand bringe nogen ret Farve heraf formedelst dens Haardhed. Af denne Aarsag har man forsøgt adskillige foreskrevne Maader at faae en saadan Farve, f. E. sortbrændte Bønner, Jndigo, a. item brændte Nødde=Skaller, Persik= og Apricos=Kierner. Men af alle har man befundet følgende Kinrøg for best. Kinrøgen fører af sin Oprindelse et olieagtigt Væsen hos sig, og saasom den desuden er meget let, saa behøves, som bekiendt er, stor Umage til at faae den blandet med Vandet, og tilsidst kand man dog ikke bruge den som en Farve paa Papiret. Man tager derfor saa meget reent Kinrøg, som man behager, giør en Jldskuffe gloende, og legger den derpaa, holder den strax over Gløderne, og da bliver det olieagtige Væsen antændt, og lader sig see ligesom Funkerne i afbrændt Papiir. Man lader det altsammen ryge vel af, og setter Kinrøgen paa en Jernplade eller Steen til at blive kold. Vil man nu giøre et Slags Tusk derpaa, saa tillaver man forud en god Deel ret seyt Gummi Van, legger Kinrøgen paa engang paa en Rive=Steen, øser efterhaanden, imedens man river, af det omtalte Vand derpaa, at Farven altid bliver saa tyk, at den endnu kand magelig rives. Jo længere man river den, jo bedre er det. Skulde man snart blive færdig dermed, saa kom endnu noget Oxe=Galde, og riv den vel deriblant (hvilken faaes gandske reen paa Apothekerne), men den maae forud være vel opløst i Gummi=Vand. Denne Farve kand man siden komme i Muskel Skaller, gjøre den i runde Kugler eller anden Skikkelse, som man selv behager, og deri lade den tørres. Med denne Kinrøg lader sig ret vel tuchere; den overgaaer alle andre sorte Farver i Sorthed, slipper Farven strax i Øyeblikket, naar den berøres med en vaad Pensel, den lader sig trekke og toe, som den beste Tusk. Maaskee det er mueligt at faae den bedre, hvis man under Rivningen blander noget deriblant af foromtalte Stykker.