Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-05-28
Den 27de April 1822 havde jeg en meget besynderlig Drom, som jeg vil fortælle da den havde megen Lighed med den anførte Dagdrøm. - Saavidt jeg kan huske vare mine Drømme behagelige i den første Deel af Natten. Det var, som jeg troer, et godt Stykke efter Midnat, da det forekom mig som jeg befandt mig paa et Sted, der for en Deel var opklaret af et rødagtigt Lys, indenfor var det dunkelt og trist, men udentil ved en Aabning mod Himmelen var det meget klart. Jeg fornam nu en ganske ukiendt Følelse, som det er umueligt for mig at beskrive. Det kom mig for, som jeg blev fordeelt i Atmosphæren og var giennemtrængt af en Følelse af balsamisk Varme. Efterat jeg nogen Tid havde svævet i denne Atmosphære, saa bemærkede jeg at jeg havde Vinger. Jeg hævede mig langsomt og med nogen Vanskelighed op i Luften, og da jeg var kommen over den Hulle hvori det røde Lys opholdt sig, saa befandt jeg mig i Himmelrummet, midt imellem klare Skyer og en Melkevei, af Lys. Det forekom mig som jeg nu var kommen ind i en ganske nye Tilværelses=Sphære. En Tid lang hvilede jeg mig paa den høieste af disse Lys strømme, og betragtede derfra Rummets Umaadelighed dette sandselige billede paa Guddommens Uendelighed), Solenes og Klodernes Systemer, hvilke ligesom dannede en Afgrund af Lys, jeg følte baade en Attraae efter og en Utilbøielighed til at nedlade mig i den. Det kom mig for at jeg nu kom i en Samtale med et aandelig Væsen, til hvilket jeg sagde: at jeg altid havde været af den Tanke, at Aanden er evig, og at den gaaer over fra en lavere til en høiere Tilværelses=Maade, (det er begribeligt at en saa stor Naturkyndig som Davn kunde yttre en saadan Mening; thi denne Formodning gaae klar op for Siælen, ved et omhyggeligt og omfattende Studium af Skaberens Gierninger). At je nyelig har forladt en Verden hvori Alt er dunkelt koldt, materielt og tungt; at jeg nu veed hvad det er at nyde en renere og bedre Tilværelsesmaademen at jeg dog havde gjort mig Haab om noget Fuldkomnere; at jeg endnu befinder mig i den naturlige Varme, Lys og Æther, og at jeg haabede tilsidst at komme i en Verden af det aandelige Ly(der hvor Lysets utællelige Riger tilsidst ophøre hvor Aarsagerne til alle Ting blive forklarede og Kilderne til Glæden bestaae i en ubegrændset Viden Men nu blev min Drøm forvirret, mine Lys egne forvandlede sig til et Slags oplyst Skov, giennemtrukket med Stier og den høiere Vision hensvandt til en sædvanlig Drøm. (Drøm, salige Drømme, siger Baggesen et Sted i sine Digte – det er er en Lykke at kunne drømme dem, at kunne nyde den himmelske Salighed i en Drøm, imedens Veien til dens Nydelser endnu kan være saa langt borte, og saamange Prøvelsens Stier skulle først giennemvandres inden man naaer til dem, men ogsaa ved Drømme klæder for det meeste det Jordiske, og Aandens Vinger hæve sig sieldent i det natlige Blun til det Himmelske, dog møder det imellem. Oversætteren af dette Stykke kiendte en Geistlig, som faa Dage før sin Død fo lede sig oplivet og styrket ved en saadan Drøm, riig paa himmelske Forestillinger. Det blide Smiil, som ofte omgiver den Afdødes Læber bebuder maaskee en saadan saliggiørende Ahnelse i Hendaanelsens Øieblik. Selv en Drøm af en saa stor Naturkyndig som Humphry Davn, fortiener Opmærksomhed, da den vidner om de store Anskuelser, de høie Ahnelser, som vise sig for det Menneskes Aand som fordyber sig i Betragtningen af Guddommens Gierninger og hvortil Menneskenes Mangfoldighed ikke kiender noget.