Aalborg Stiftstidende, 1832-08-22
Napoleon, Franz Carl Joseph. Hertug af Reichstadt. Andet Brev. Keiserens Søn, Heltens Søn, hyldedes tilvisse af Franskmændene; ved alle Leiligheder hørtes: leve Napoleon den anden o. s. v. Men han fortjener ogsaa Nationens Yndest, thi han er ganske Franskmand. Foruden nogle dunkte Erindringer blev ham ingen anden Arv tildeel fra Hjem og Fædreland end Sproget. De yndige Toner der mindede om den tidligste Barndom og med hvilke han lallede til den ædle Fru Montesquien, til den skjønne Moder og den ømme Fader, - Frankrigs Sprog er for Napoleons Søn endnu stedse det kjereste Modersmaal, i hvilket han meest træffende og skjønnest udtrykker sig. Og den franske Aand, som Naturen med undslettelige Træk har paatrykt ham, besjeler ham trods den østerrigske Kunstlen at indpode ham en tydsk Karakteer. Fra den Tid af han vidste at han var den store Keisers Søn, Arving til hans Navn og Hæder, følte han sig stolt. Ustadige og flygtige ere vel hans Tilbøieligheder, dog hvorsomhelst Kraft og Storhed vise sig finde de i ham en enthusiastisk Beundrer. Vel tør ingen Franskmand nærme sig ham, for at tilkjendegive Heltens Søn Følelse af Hengivenhed, men et usynligt Baand fængsler ham dog til det franske Folk, og han henrives af Smerte eller Glæde ved Frankrigs Ulykke eller Lykke. Bourbonnerne, som ikke besad anden Adel end deres Navn, betragtede med misundelige og frygtsomme Øine den usynlige Baand som omslyngede Frankrig og et fangens Barn. Sønderrive Baandet kunde de ikke, men saa tilintetgjorde de Barnets Billede saa langt deres Arme kunde række. Enhver Franskmand, der vovede at stille Prindsens Billede til Skue blev dømt som Majestætsforbryder. Da man forig havde besjunget Mandens Søn, og vækket den nedtrykte Frankrigs Haab paa Keiserens Søn, blev Sangen tilintetgjort med Magt og den forrige Digter dømt til Mulc- og Fængsel, ud af hvilket de skjønne Julidage først befriede ham. Skade at Hertugen ikke har fornummet Tonerne af den Sang, hvis Gienstand han var. Prindsen torde være den eneste blandt Viens dannede Beboere, som ikke har læst "Fils de Thomme." J fransk Text og mangfoldige Oversættelser gik denne lille Bog, ofte lige for Øinene af Politiet, fra Haand til Haand, man slugte med Begjerlighed Digt og Noter, og i længere Tid kaldte Vienerne deres unge Napoleon ogsaa Fils de Thomme. Bourbonnerne opbøde alle Politikens Kunster for at bevæge det østerrigske Hof til, at Napoleons Søn, Faderen var dem endnu frygtelig i Graven) blev bestemt til den Geistlige Stand; han skulde være Abbed. Ved deres Jndflydelse, meente Bourbonnerne, og ved Pavens Naade, vilde han stige til en rommersk Cardinals Værdighed. Saaledes ville de begrave Hertugen levende, for at de kunde sove roligt. Det fromme østerrigske Hof var ikke utilbøieligt til Forslagets Antagelse. Dog anderledes vilde de Franskes Keiserinde- og Seiervinderens Søn forraadte kun liden Lyst til at blive Præst, skjøndt den ham givne tidligere Dannelse og Opdragelse ikke var ulig en geistlig. Da nu Østerrigs Hof ikke heri kunde være Bourbonnerne til Tjeneste, saa modtog de Forsikring om at Prindsen skulde bevogtes saa trygt at de kunde sove roligt. Jeg kjendte Vienerne hidtil som en forgløs Nation, der ikke let lod sig begeistre for en Jdee, men Juli Revolutionen brød ud, og Vienerne af alle Stænder priste aabent og uden Sky de 3 Julidage som Frihedens skjønneste Tegn, og de kunde ikke høre nok om fransk Tapperhed og Daad. Avisernes Contoirer vare opfyldte af Mennesker; i Caffe huse og Restaurationer var saadan Trængsel at Aviserne maatte oplæses høit. Men saaledes har man vel ikke følt ved Hoffet. Kun Hertugen og hans Moder toge megen Andeel i Frankrigs sig ny omformende Skjebne. Men Smertens Taarer fløde over deres Kinder da de fik den Overbeviisning, at den store Mands Familie, som havde skaffet Frankrig en saa magesløs Berømmelse, dog ikke blev kaldet til igjen at beherske Landet. (Sluttes næste Gang.)