Adresseavis for Børn, 1782-01-23
Det er dennegang en Nyehed om uartige og ulærvillige Børns Straf, som man her vil anføre. Straffens og Tugtelsens Riis er unægtelig fornødent ved en god Opdragelse; det maae bruges, saa længe Naturens Vanart er Mennesket medfødt. Men det behøver ikke at være enten af Birk eller andre seye Træers Qviste, for at blive til Straf for Legemet. Det er Sindet, som skal straffes og tugtes. Vi ville høre den lille Ludvigs Lærers eget Brev derom, som han har skrevet om denne Straf, for at bekjendtgjøre den udi dette Blads Nyeheder. Det lyder saaledes: Mine kjere unge Læsere og Læserinder, Hvilket er vel bedst, enten at et Barn maae lære noget – eller at det ikke maae lære noget, Jeg tænker nok, at der findes nogle iblandt eder, som tør mene og sige: At spadsere og springe om i Huset – nede i Gaarden – eller ude paa Gaden – og lege og foretage alleslags Spøg med andre Børn, er dog langt bedre, end at gaae i Skolen og lære noget, i det mindste gaaer Tiden langt hastigere for os paa denne Maade. – Men J gjøre eder kun den Forestilling, lille Børn, J vide ikke, at det er en virkelig Velgierning for eder, at J maae gaae i Skole, og om man ikke lod eder lære noget, men lod eder gaae at drive Tiden bort, o, da var det visselig den allerstørste Skade for eder; thi i Skolen lære J jo ikke andet, end skjønne og nyttige Ting, og naar J faae meget at vide, og lære meget, saa blive J stedse fuldkomnere. Betragter engang de store og voxne Mennesker. Seer J ikke ofte iblandt dem slette og elendige Folk, hvilke, omendskiønt de have Forstand og derhos friske og føre Lemmer, saa have de dog alligevel ikke saa megen Beqvemhed og Duelighed, at de kunne forhværve deres Brød paa en anstændig Maade, og maae derover gaae omkring at tigge! Jeg ønsker oprigtig, at det ikke maae gaae nogen af eder saaledes, som det gaaer dem. Vide J vel, lille Børn, at saadanne Folk har slet intet lært i deres Ungdom, og at man ikke har vænnet dem til Flid og Arbeydsomhed. Hvad for en større Velgierning kunne altsaa Forældre vise imod deres Børn, end naar de lade dem lære noget, saa at de engang kunne blive duelige, brugbare og retskafne Folk, Til den Ende vil Avis jeg fortælle eder en Begivenhed, som engang har tildraget sig med min lille Ludvig. Han var ikke altid saa brav, ligesom det overhoved pleyer at gaae med eder, J unge Folk, han var ofte noget egensindig, og ofte var han meget skjødesløs ved sin Læsning. Jeg formanede ham meget tidt paa den venligste Maade. Han gjorde da ogsaa en Begyndelse paa at forbedre sig, men det varede aldrig meget længe – han forglemde det strax igien. Endelig sagde jeg til ham; Min kjere Ludvig, dersom De endnu længer bliver ved at være saa egensindig og uagtsom med det, De skal lære, saa maae jeg straffe Den i hvor kjer jeg og har Dem. Har De nu hørt, hvad jeg har sagt, Ludvig, jeg straffer Dem gandske vist. Denne Trussel gjorde et dybt Jndtryk paa min Ludvig - han var i en lang Tid ikke meere egensindig - og han gav ordentlig Agt paa, hvad han skulde lære. Men endelig forglemde han det igjen – var egensindig, og gav ikke Agt paa det, som hans Lærer sagde ham. Og Straffen blev nu udøvet paa ham. En Formiddag nemlig kom Frits med sine Bøger under Armen, og vilde lære i Skolen, og Ludvig kom ligeledes. Sæt De sig nu først lidt ned, min kjere flittige Frits - eller kom og spadseer frem og tilbage med mig i Stuen saa skal jeg fortælle Dem noget ret smukt, førend vi læse med hinanden. See her skal jeg forære Dem en smuk Prospekt af en Bye, som jeg har kjøbt til Dem, fordi De er artig og lydig, og giver saa vel Agt paa det, jeg lærer Dem i Skoletimerne. See der, Ludvig, der har De og en Prospekt, paa det at De kan see, at jeg dog ogsaa elsker Dem, omendskjønt jeg nu ret strax vil straffe Dem Hør, min lille Herre! Hvad har De i Sinde at foretage sig med deres Bøger der, En egensindig Dreng og en uagtsom Diskipel maae slet ikke lære noget – Ney vist ikke enten saadan en kan noget eller ikke, det ligger ligemeget Magt paa. Min gode Ludvig troede i Førstningen, at det var kun Spøg, og blev endnu en Tidlang staaende. Monsieur Ludvig, hører De ikke, hvad jeg har sagt? J Dag maae De slet ikke være i Skolen og lære noget, og hvo veed, hvor snart De maae det igien? – Thi Straffen for Børn. maae udøves paa Dem, ligesom jeg har lovet. De kan kun gaae ud af Skolen. Derpaa satte vi os hen – den gode Frits og jeg – og læsde med hverandre, og Ludvig, som ikke maatte læse og lære med, listede sig gandske skamfuld forbi os, og gik ud. En halv Time derefter fandt hans Moder ham i en Krog i Huset, hvor han stod og græd. - Hvad græder du for, Ludvig? Ludvig svarede hende ikke, uden med sin Hulken og Graad. Moderen. Har din Hr. Hovmester tugtet dig, saa har du vist nok fortjent det. - Og dersom saa er, saa vil jeg strax gaae hen og takke ham derfor, at han har sparet mig Umagen. Det har gjort ondt, og foraarsaget dig en Svie, Ludvig? Ja, ja, derfor har han just gjort det, for det skulde gjøre ondt, og foraarsage dig dig en Svie. Fyl Ludvig, det er en stor Skam, at man ikke kan lade sig forbedre ved Ord og Formaninger, saa der endelig skal gribes til Riset eller Røret. Det maae i Sandhed dog have været noget meget slemt, hvad du har gjort, thi Hofmesteren har jo dog altid sagt, at saadanne haarde Tvangsmidler vare Beviser paa en forfalden Opdragelse. Barn, holdt op med din Græden de gjør mig bange, Ludv. Hovmesteren har ikke slaaet mig, søde Mama. – tilen Mod. Saa kom frem, og staae ikke der i Krogen, hvad græder du da for Ludv. Tiden falder mig og saa lang her, Mod. Du har jo saa meget Legetøy, Ludv. O jeg har nu ingen Lyst til at lege dermed. Mod. Jh, saa tag fat paa dine Bøger, og leeg derudi – Du har jo deylige Bøger med smukke Kobberstykker udi Ludv. O, min søde Mama, jeg maae ikke tage mine Bøger i min Haand – jeg maae slet ikke lære noget Frits maae lære, men jeg ikke Nu kan Frits meer, end jeg Mod. Saa hænger det saaledes sammen nu forstaaer jeg først, hvad du græd for du maae ikke lære noget, du stakkels Ludvig, det giør mig ret ondt for dig Frits bliver en flink og forstandig Dreng, men Ludvig bliver en Tosse Avis. og Dumhoved. – Naar Folk nu komme her og høre, at Frits veed saa meget – og de spørge, Hvad kan da den unge Herre der – og man saa er nødt til at svare dem: – Ja han han maae slet ikke lære noget : Hvad mener du da de ville tænke, Ludvig, Den Dreng, ville de tænke, maae vist nok have slette Gaver, det maae være meget tungt for ham, at kunne lære og fatte noget, eller og det maae være en slem egensindig og modtvillig Dreng, som man ikke kan faae til at lære noget. Neyl ney, Ludvig, saavidt skal det ikke komme. Vilde du vel, at jeg skulde bede din Hr. Hovmester om, at du maatte komme til at lære noget igjen, Og vil du ikke ogsaa selv bede ham derom Ludv. Ach jo jeg vil, søde Mama. Men vil De da og bede for mig, at jeg maae, Jeg skal visselig en andengang ret give Agt paa, hvad han lærer mig, og jeg skal heller aldrig mere være egensindig. Bevæget af Ludvigs Taarer gik hans Moder med ham til Hovmesteren, som ogsaa lod sig bevæge, at Ludvig maatte komme med Frits i Skolen igjen den næste Dag, og lære tillige med ham. Frits havde imidlertid lært noget, som Ludvig ikke vidste, og denne var meget skamfuld derover. – Tiden var ham og den forrige Dag overmaade lang. – Han tilbragde den næsten med Bedrøvelse og Graad. Men siden har han aldrig meere været saa egensindig, han har givet smukt Agt paa, hvad der blev forhandlet i Læse timerne, og indsaae nu, at det er en virkelig Straf, at man ikke maae lære noget J skulle allesammen indsee det samme, J unge Mennesker, og at det er en stor Velgierning for eder, at eders Forældre og Venner lade eder undervise i alle Slags nyttige Kundskaber og Jndsigter, paa det J kunne blive lykkelige Folk. Forsynet.