Ribe Stifts Adresseaviser, 1829-09-01
Ribe. Begravede: Paa Cathrine Kirkegaard, den 29de August, afg. Toldbetient B. Olsens Datter, Marie Cathrine Olsen, 15 trefierdedeel Aar gl. Den 31te August, Grændse-Controlleur Lientenant v. Kye, 32 Aar gl. Saare uventet blev det min tunge Lod, at bekjendtgjøre deeltagende Familie og Venner den bedste Konet, Frue Erasmine Secher fød Randrup's Død paa Kjærbyegaard, i hendes Alders 38te Aar. Ja hun er ei meer, den blide fortreffelige Ægtefælle, den ømme omhvagelige Moder, den trofaste Veninde. En 9 Dages Nervefeber endte hendes dyrebare Liv den 24de August om Aftenen Kl. 11, og efterlod, ved hendes Bortgang, den elskede Ægtemage, 5 elskværdige fromme Børn og en bedaget Moder. "Arme, provede Ven! selv lidende af samme Sygdom, er Du endnu uvidende og Dit store Tab, og uden Bevidsthed til at kunne føle det. J den salige Tilstand, hvori Du Halvforklarede befinder Dig, er Religionen og Tanken paa Gud og den Korsfæstede alene det, der beskjæftiger Dine Tanker, og lader DitSygeleies omgivende Venner høre saamange skjønne belærende Ord, der vidne om den tænkende Mand og den bedste Christen, der noksom lade os mærke, hvorfra Dui Sorgens og Prøvelsens Dage har hentet det faste Mod og Tillid til Gud. Hvo tolker den navnløse Smerte, naar Du - i Fald Gud vil lade Dig leve - føler, at Hun er borte, som var Dit Alt i Livet. Ja, J fromme Ægtefolk, Eders Forening var for mere, end denne Jord og vi, Eders sørgende Omgivende, høje os med blødende Hjerter under Alberrens Lærlig lugtende Haand, og sige: Skee Din Villie, i Herre. Kjærbyegaard, den 26de August 1829. Friis. om Aftenen Kl. 11, og efterlod, ved hendes Bortgang, den elskede Ægtemage, 5 elskværdige fromme Børn og er bedaget Moder. Arme, provede Ven! selv lidende i samme Sygdom, er Du endnu uvidende om Dit store Tab og uden Bevidsthed til at kunne føle det. J den salige Tilstand, hvori Du Halvforklarede befinder Diger Religionen og Tanken paa Gud og den Korsfæstede alene det, der beskjæftiger Dine Tanker, og lader DiSygeleies omgivende Venner høre saamange skjønne belærende Ord, der vidne om den tænkende Mand og den bedste Christen, der noksom lade os mærke, hvorfra Dei Sorgens og Prøvelsens Dage har hentet det faste Mod og Tillid til Gud. Hve tolker den navnløse Smerte, naar Du - i Fald Gud vil lade Dig leve - føler, at Hun er borte, som var Dit Alt i Livet. Ja, J fromme Ægtefolk, Eders Forening var for mere, end denne Jord og vi, Eders sørgende Omgivende, høje og med blødende, Hjerter under Alherrens kjærlig tugtende Haand, og sige, Skee Din Villie, i Herre. Kjærbyegaard, den 26de August 1829. Friig. Erasmine Secher. Dybt sig bevæger i mit Jndre, Mens Taarer tungt i Øiet tindre; En Tanke, Søster, ved dit Lig Til svundne Barndoms glade Dage, Bevinget iler den tilbage. Og veemodsfuld den skuer Dig. Den seer Dit første Smiil Du Kjære, Og Uskyldsleg blandt Blomsterhære; Paa Engen hist ved Fædrehuus - Af Stormen rysted snart vor Hytte, Og bød de unge Planter flytte; Thi Hotten styrtede i Gruus. Jeg seer Dig staae, som Knop i Vaaren, En herlig Blomst i Urtegaarden Med Ølet blidt mod Himlens Blaa - Udfoldet blev det skiønne Bæger, Og Himmel-Blomsten vederqvæger; Thi Uskyld i Dit Aasyn laae. Da voxte op i Naboes Have, Fra mine Secher. Dybt sig bevæger i mit Jndre, Mens Taarer tungt i Øiet tindre; En Tanke, Søster, ved dit Lig Til svundne Barndoms glade Dage, Bevinget iler den tilbage. Og veemodsfuld den skuer Dig. Den faar Dit første Smtil Du Kjøre, Og Uskyldsleg blandt Blomsterhære; Paa Engen hist ved Fædrehuus - Af Stormen rysted snart vor Hytte, Og bød de unge Planter flytte; Thi Hotten styrtede i Gruus. Jeg seer Dig staae, som Knop i Vaaren, En herlig Blomst i Urtegaarden Med Ølet blidt mod Himlens Blaa - Udfoldet blev det skiønne Bæger, Og Himmel-Blomsten vederqvæger; Thi Uskyld i Dit Aasyn laae. Dan. - : Vahos HauEn Eg med Himlens bedste Gave; Med Jern-Troskab i sit Sind - Den staaer saa fast naar Stormen truer, Bag kundret Bark et Hjerte luer, Der slutter Dyd og Fromhed ind - Den stod for barske Vinterstorme, For Vaarens Slund, for Somrens Orme; Den Blomsten tog i kjærlig Favn - Og ømt sig Blomsten til den klynged, Og ephenliig sig om den slynged; Og priiste salig, Herrens Navn - Og mangen Spire skiøn og herlig, Den skienkte Egen, om og kjærlig: Dem Egen glædedrukken seer -Men Al! midt i den skiære Sommer, Den faldt fra Stammens Rosenblommer; Og nu den smiller ikke meer. O Gud, hvo gav Du vel at raade, Dit Værk, Din Viisdoms store Gaade? Hvad Øie taaler her Din Glands, Men hist bag lyse Stjerners Vrimmel, J Din den evig klare Himmel; Du aabner os en bedre Sands. - Saalænge, i Cypresse=Lunden, Med Evighedens Blomst omvunden; Staaer Mindet Søster, med sin Krands Til Mand og Børn - Du hulde Qvinde, Med Moder, Slægtninge, Dig finde, Som Lysets Aand i Ætherglands. Dinsørgende Broder.