Norske Intelligenssedler, 1769-01-25
Udi de ældste Tider boede i Arcadiæ behageligste Egne en Mand af betydelige Ejendomme, hvis Navn var Menalcas; han regnede sin Stamme fra den Gud Pan og efterlevede stricte HyrdeLivets Regler, som de vare i den gyldne Alder. Han havde een Datter, hans eneste Barn, ved Navn Amaryllis. Hun var af en indtagende Skiønhed og havde et yndigt utvunget Væsen, men som hun var opdragen paa Landet, var hun undselig i den høieste Grad; hun havde en overmaade fød Røst, som dog havde nogen Grovhed i sin Tone, der gjorde Tillæg til Behageligheden. End skiønt Huu i sin Omgang i Almindelighed var særdeles indtagende, saa var Hun dog imod sine Bejlere, som vare mange, saa aldeles alvorlig, at mange forlod Hende i Fortrydelse efter et kjedsommeligt Bejlerie, og vendte sig til andre Stæder, hvor de bleve bedre imodtagen; thi Menalcas havde ikke allerne fastsadt at tage en Sviger-Søn, som skulde ubrydelig overholde Familiens Skikke, men han havde tillige en Aften, da han gik i Engene, faaet en Fløite af en Skov-Gud, eller, som nogle sige, af Oberon, med den besynderlige befaling, ikke at værdige nogen sin Datter, med mindre han kunde spille den samme Tone paa Fløiten, som han den Tiid fornøiede ham med. Da nu Tiden nærmede sig, paa hvilken Menalcas havde tiltænkt sin Datter Ægteskab, lod han sit Forsæt giøre bekiendt, og indbød Naboe-Stædernes Ungdom, at giøre Prøve paa det musicalske Jnstrument, med Forsikring, at Overvinderen skulle blive Eiere af hans Datter, under Condition, at de, som feilede, skulle underkaste sig den Straf han fandt for godt at paalægge. De som ikke bleve forsagte, men havde høje Tanker om deres Fuldkommenheder og Værdie, indfandt sig den bestemte Dag i saadane Klæder og Dragt, som var indrettet efter deres særdeles Behag og Jnd bildning. Stædet til Samlingen var en stoer blomstrende Slette, hvorigiennem gleed et stilrindende klart Vand, i den behagelige Orden, som Naturen vejledede det, Hyrderne og Hyrdinderne gjorde en behagelig Kreds om de hæftige Elskere, og øverst i Kredsen paa en opreist Throne af Græs og Blomster-Torv, under en Hvelving af de behageligste Træers sammenflættede Greene, sad Nymphens Fader og paa hans høire Side den yndige Pige kronet med Roser og Lillier. Hun har den Dag en utvungen og flyvende Dragt af grøn Stof og havde sin Hyrdinde-Stav i den ene Haand og den fatale Fløite i den anden. Den første som nærmede sig til Hende, var en ung Hyrde af et mildt Aasyn og tækkelige Gebærder, som var iført en kosteligere Habit, end nogensinde tilforn havde været seet i Arcadien; han bar en carmosin Dragt, dog skaaret efter Hyrdernes Maade, men saa besyet med Brodering og glindsende af Juveler, at Tilskuernes Øjne bleve indtagne ved at see Klædernes Mode og Ziraternes Glands, hans Hoved var bedækked med Plume og Fiædre og hans Hyrde-Stav skinnede af Guld og Amaillering. Han bøiede sig for Nymphen paa den høieste Mode og sagde til hende: Demoiselle Hun behøver ikke at consulere sin Spejl i Dag, for at berømme sin Yndighed; thi Hun kand see Høiden af sin Deilighed i Antallet af hendes Beilere. Hun, som ikke havde hørt nogen saa polide Compliment, kunde ikke give ham noget Svar, men overleverede ham Fløiten. Han aplicerede den til sine Læber og begyndte et musicalsk Stykke med saa megen Douceur og med saa mange Triller, et Hyrderne med Hyrdinderne (som havde parret sig i Hensigt at dandse) kunde ikke følge Musiquen, hvilken udfordrede Skiønsomhed og ordentlige Trin, til hvilke Hyrderne ikke vare opdragne. Menaleas befalede, at Belerens kostelige Klæder skulle ham aftages og lægges hen og ham igien iføres en uskyldig Hyrde-Dragt, hvorhos han blev paalagt at vogte en Faare-Hiord paa Arcadia Enge udi et Aar og en Dag. Den anden, som kom frem, var i en gandske anden Dragt; han var iført en Klædning af ube redde Giede-Skind, hans Hoved-Haar, var slet og ukiemmet, hans Skiæg var forsømt, hans Person var uhøvlet og han exellerede i alle Deele i Grovhed; han kom giebende hen til Nymphen, og sagde Hende, at han havde i Dag kiælet sine Lam og kysset sine unge Kid, men han haabede at kysse en, som var meget sødere. Den Skiønne bluede af Ærbarhed og Vrede og sukkede skiult imod ham, da hun overleverede ham Fløiten; han rykkede den fra hende og efter megen Møje fik Lyd derudi, men i saa falske og ubehagelige Toner, at Hyrderne raabte en og alle: han forstaaer ikke Musique. Han blev befalet strax at retirere til de ubehageligste Deele af Arcadia at vogte Giedder og aldrig meere at bruge Fløite. Den tredie, som avancerede, kom frem i Klæder, som var saa stive og ubeqvemme for ham, at det syntes han bevægede sig med Møje, han marcherede op til den Delige med et tankefuldt Aasyn og sædelige Skrit, sigende: Gudinde Amaryllis! du bær ikke disse Roser for at forøge din De lighed, men for at giøre dem beskiæmmet. Som Hun ikke befattede hans Mening, overleverede Hun ham Jnstrumentet uden videre Svar. Det Stykke han spillede, var saa intricat og fremmet, at Hyrderne bleve staaende aldeles stille, som Folk i Forundring og Forvirring. Forgiæves paastoed han, at Stykket var Fuldkommenhed i Musique og componeret af den største Virtuos i Hesperia, Menalcas, som fornam at han var en Fremmet, bar omhyggelig Medynk over ham, og befalede at anskaffe ham Klæder, som ville passe ham, hvorhos ham skulle læres at tale reent. Den fierde, som steeg fræm, var den unge Amyntas, den yndigste af alle de unge Hyrder i Arcadien, og hemmelig elsket af Amaryllis. Han har samme Dag Klæder af lige Couleur, som de der prydede Nymphen, efter hvilken han sukkede; han nærmede sig til hende med en yndig men derhos ligesom frygtende Gestalt: hun rødmede da han kom nær til hende, og da Hun gav ham den fatale Present, zittrede de begge, men ingen af dem kunde tale. Han havde hemmelig sendt sin Begiæring til Guderne og strax førte fræm et behagelig og melodieux Stykke, som indtog hvert Hierte med Fornøielse. Hyrderne og Hyrdinderne sprang uopholdelig i Dandsen, og de gamle Hyrder forsikrede, at de ofte havde hørt saadan Musique om Natten, som de holdte for blev spillet af Skovenes Guder. Den gode gamle Menalcas steeg hastig op fra sin Throne, og efterat han havde omfavnet Amyntas, førte ham til sin Datter, som foraarsagede en almindelig Glæde og Velbehag. Amyntas og Amaryllis levede et langt og lyksaligt Liv og regierede over Arcadia behagelige Egne Deres Efterkommere blev ligesaa velsignet med Velstand og et langt Liv, thi der har ikke været meere end 4 Generationer i over 2000 Aar. Hans Arving blev kaldet Theocritus, som efterlod sit Regimente til Virgilius, og saa fremdeles.