Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-03
Den trængende Forfatning hvori hun som Enke var bleven sat, forhindrede hende saagaar fra at lade hendes undsigelig elskede Søn komme til sig fra Schweitz. Først femten Aar gammel var Adalberti Moder, da han saae Verdens Lys første Gang, aldrig havde man seet et skjønnere Barn. Hans billede var Amalies Trøst, den eneste Gienstand for hendes Ønsker og Haab. Grevinden fandt sit Lod taaleligt, saalænge Foraar og Sommer førte det gyldne Scepter, over de grønne Bjerge, der omgave hendes Slot, men da de sildige Efteraars Storme susede gjennem Skovene, alle Blade faldt af og Fuglene vendte tilbage for at opsøge deres gamle Reder i Borgens Kroge, da blev det Grevinden saa trangt om Hjertet og hun begyndte at udkaste en Mængde Planer for at kunne komme til at vende tilbage til Verden. Da den Gamle bortfjernede sig, efterlod hun Grevinden til de smerteligste Følelser ved at overtænke hendes Stilling. Hendes Gemal havde ægtet den fattige, men skjønne fader= og moderløse Amalie, der efter fransk Skik og Brug var opdraget i et Kloster, medens hun endnu var et Barn. Fra den barnlige og lykkelige Ensomheds hulde Fred, havde denne Forbindelse pludselig bortrevet hende, og sadt hende ind i den store Verdens Cirkel, hvor hun saae sig omgivet af lutter fortryllende Ting og nu havde hendes Gemals Død igjen, paa engang bragt hende tilbage fra alle disse glimrende Circler til Ensomheden, der ikke meere havde det behagelige Tiltrækkende for hende, som havde gjort hende saa lykkelig i hendes Barndom. Greven havde nemlig ikke sin Formue; men et godt Embeds Jndtægter, at takke for sit Huses Glands. Paa Døden som pludselig overraskede ham havde det unge lykkelige Par ikke tænkt. J det at Grevinden sad fordybet i bange smertelige Drømme, fra Fortiden og offrede hendes kjere Gemaals Minde, oprigtige Taarer, raslede det ved den forlængst tilsluttede Borgport, Klokken klang og Amalie hørte Hestetrampen og modige Hestes Vrinsken. Salsdørene gik op og en høi smuk manlig Skabning med en Hat med Fjære i Haanden og med vilde sorte Lokker, der flagrede om det brune blomstrendAnsigt, traade med let, behagelig Anstand ind Værelset, kyste Grevindens Haand og overrakte hende en stor forseglet Skrivelse, i det han forestillede sig selv som Kapetain Gustav von R. . den paa sin Gjennemreise til sit Faders Landgods, bad om den Gunst at torde overlevere det Kong lige Franske Hofs afgjørende Svar i den skjønne Enkes egne Hænder. J det Kaptainen talede med Amalie faldt hende uvilkaarlig, ved hans Øiner Funklen og hans vilde Lokkers Flageren, Kaffkoppens Spaadom ind, thi ogsaa Ordenen var der, og han havde som en Fremmed i den sildige Aftenstund ikke lagt Mærke til den nye beqvemmere Indgang til Borgen, men havde vendt sig til den gamle Borgport hvor igjennem han ogsaa var leven indladt. Dybt angrede det den fromme Amalie, at hun af hendes Kammerjomfrue havde ladet sig forlede til at lade den Gamle kalde, thi hun var nu i den Fremmedes Nærværrelse piinlig forlegen, rødmede den ene Gang efter den Anden og kunde sjælden finde de rette Ord til at udtrykke hvad hun ville sige. For den skjønne Krigsmand var dette slet intet nyt, han var vandt til at behage Fruentimmerne og den eensomme hvide Dueunge i dette forfaldne Kragereede var hans Falkeøje velkommen. Amalies hulde Uskyld og barnlige Følelser fortryllede ham, han opbøde Alt hvad der stod i hans Magt for at oplive Samtalen og gjøre Jndtryk paa hende, han forelæste hende selv Kongens Brev, som var affattet i de naadigste Udtryt og langt overgik Amalies Forventninger, da hun forsikkredes en anseelig Pension for Livs Tid, hvortil Kongen endnu egenhændig havde tilføiet. "Denne Pension beholder vor værdige Statstjeners Enke, selv om hun skulle skride til et andet Valg, for i hendes Søn at opdrage os et levende Mønster af hans Fader, og for at kunne forsørge ham. Med Skrivelsen, fulgte en Anviisning for det første forløbne Enkeaar. Hede og søde Taarer oversvømmede Amalies Ansigt ved at høre disse Tegn paa Kongelig Naade og tilmed var hun ved Ordene: Et andet Valg, bleve saa ildende rød, at hun faae ud som en Rose i Tordenregn, der nedbøier det perletunge Hoved. Hun tog imidlertid Mod til sig og sagde: "jeg føler dybt Hans Majestæts Naade, men et andet Valg, efter jeg har tabt den mest agtværdige og frommeste Mand? Jeg, Moder til en Søn, der er hans livagtige billede, Neil at døe som Enke, det har jeg svoret Gud, da jeg knælede og bad ved hans afsjetede Legeme! Hvorfor, faldt Gustav hende ind i Talen, med saa megen Ungdom, Ynde, Skjønhed og Behagelighed, Himmelen hører ikke saadanne Eeder.