Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-12-02
Oversættelse af Rabener. Menoiret d. Amourette eller: Lov-Skrivt over Amourette, en Skiøde-Hund. Ganstige Læser, En Skribent Bekymrer sig fornemmeligen om sine Læseres bifald. Nu omstunder skrive de fleste af Sult, nogle for at blive berømte, faa kun for at opbygge. Alle stræbe at giøre deres Skrivter behagelige. Jeg har ingen af disse tre Øiemærker. Jeg skriver alene for at læse mine Tanker trykte. Dette er min fornemmeste Lidenskab. Jeg har allerede eengang sagt Dig det; jeg vil endnu ei dølge det. Er det en Synd, saa er den kun arvelig. Min Fader var en Skribent; min Farfader ligesaa. Paa min Farfaders Faders Duelighed har jeg end og igaar fra Urte-Boden faaet en vel gelinged Prøve. Kun en uvented Jlds-Vaade er Skyld i, at vi ikke kand beundre min Olde-Faders Flid. Hvo kand da vel tage ilde op, at jeg ei kand modstaae den medfødde Drivt til al skrive, At vore Fruentimmer endnu gierne, skrive Elskovs-Breve, det forekommer os gandske ikke fremmed. Ziegler beviser i hans Holden-Liebe, at Eva allerede skrev meget kiærlig til hendes Adam. Her seer du altsaa, Gunstige Læser, hvad Ret jeg har til at skrive Jeg skriver hverken af Giærrighed, af Æregiærighed, eller til Fædernelandets Bedste, men allene til Mandagen, den 2den Decembris. min egen Beroligelse. Dog udfordrer Høflighed. at jeg maa udbede mig din Yndest, og en gunstig Opmærksomhed, Jeg kand forlange dette af dig, som en skyldig Gien-Høflighed. Thi blot af Kiærlighed til dig har jeg overvunden mig selv indtil at give dette mit Arbeide Titel af Memores, en Titel, for hvis almindelige Brug, saavelsom for mange andre slige Velgierninger vi har at takke vore Naboers Hierne. Jeg kiender den afgudiske Høiagtelse, du bærer for slige Skrivter, Jeg veed din Godhed er saa stor, at du beundrer de urimeligste Ting, naar de kun bære dette anseelige Navn. Hvad skulde vel ellers have bevæget mig hertil, Jeg er maaskee den første, som skriver Memoires om et Dyr. Min Amourette er ingen Marqvisinde. Jeg kand ei bevise hende fød af en særdeles forneme Familie, at hun i den svæde Ungdom er bortkommen fra hendes Forældre, og efter mange Aars Forløb, efter mange Omtumulinger, er funden igien. Ligesaa lidet vil jeg binde dig, paa Ærmet, at hun var et Barn af gandske gemene Hunde, og alene ved hendes lynende Skiønhed og hendes jernfaste Dyd havde kostet Lænker, paa en vandrende Ridder af hendes Slægt. De vil hverken finde Kiærligheds Puds eller Bortførelser. Da dette kun skal blive et Arbeide af nogle Blade; Saa seer du vel hvor liden Lighed det har med dine Memoiret, hvilke først i det 3de eller 12re Bind krone deres Helters Bestandighed. Blot af Kiærlighed til dig give jeg mit Skrivte dette Navn. Du maatte detfor være utaknemmelig, om du ej vilde igiennemlæse det med tilbørlig Ærbødighed. Jeg holder det ufornødent at retfærdiggjøre, dette mit Foretagende at skrive Lov-Skrivt over en Hund. Hvo der kiender Amourette af Person, veed, at hendes særdeles Egenskaber vel fortiene, at blive Efterkommerne bekiendte. Men for dem, som ei kiende hende, vil jeg ved de livagtigste Træk søge at giøre hende bekiendt. Vær forsikred paa, at et nedrigt Hyklerie ei skal føre min Pen. Naar jeg har fortællet Amourettes Dyder, saa er Lov Skrivtet færdigt. Skulde jeg holde en Lig Tale, eller berømme en Mæcenat for hans Gavmildhed og Fortiennester; Maatte jeg bruge alle Veltalendhedens Kunst er for at giøre mine Tilhørere en mistænkelig Sag rimelig. Men, da jeg vil berømme Amourette, saa behøver jeg kun at lade Sandheden tale. Denne bruger ingen Sminke Om vor Amourettes Fødsel kand jeg ikke sige meget besynderligt. Hun er kommen til Verden, i Aaret 1735 i Coln, en Lands Bye ved Elben. Jeg nævner denne Lands-Bye udtrykkeligen, forat spare Efter-Verden en Tvil, de efterkommende Historie-Skrivere en møisommelig Undersøgning og andre Lands-Byer der i Egnen en hidsig Dis spyt om hvilken af dem der kunde tilegne sig denne Ære, Ved Fødselen selv hændede intet mærkeligt, En Vin-Gaards-Mand, hendes Foster-Fader, sagde mig, at hun strax ped sterk, og at han derfor frygtede, at der vilde gaae hende ulykkelig i Verden. Men Følgen har viset, at den overtroiske Meening var ugrunded Hendes Moder er vel af et godt, dog gemeent, Borger Huus; og hendes Fader skal være af et adeligt Hof. Det er en Formodning, hvilken mange Omstændigheder giøre troeværdig. Den hele Sag bliver dog visseligen en Uvished. Men dette er usædvanligt, og kand ei hos fornuftige Folk blive Amourette til Bebreidelse. Hun har endnu havt to Brødre, hvilke druknede strax efter Fødselen. Min Amourette havde prøvet samme Skiæbne, dersom ei hendes ærlige og gode Anseende havde befriet hende derfra. Hun blev altsaa den eneste i hendes Moders Hytte. Havde det derfor været at undre over, om hun havde faaet en kiælen Opdragelse, Loe til at leve i yppig Vellyst og egenvillig Frihed, Men dette skeedede ei. Hun blev elsked afhendes Moder, som ei engang vilde betroe hende til en Amme, men holdt det for sin Skyldighed selv at give hende at die. Ved tiltagende Alder blev hun holden til alle muelige hundelige Dyder. Jeg forstaaer derunder Aarvaagenhed, Troskab, et et venligt Væsen og Reenlighed. Hun bragte det vidt i kort Tid. Den besynderlige Færdighed, hun derved visede, gav hendes Paarørende mangen Bekymring for at hun ei kom til at leve længe. Denne Sorg var forgiæves, og dette tiener gamle Folk til kraftig Trøst. De kand deraf slutte, at man ei just altid maa være dum, om man kommer til Aar. Neppe kunde hun hjælpe sig selv, førend hendes Moder tog i Betænkning at beholde hende længer under sin Opsyn. Hun maatte forlade Moderens Bopæl, Hun blev bragt i et Huus, hvor man modtog hendes meget vel. Om Moderen ved denne eneste og elskelige Datters Afsked var meget bedrøved, det er mig ubekiendt. Dette har man vel seet af hendes følgende Opførsel, at Moderen maa have given hende mange gode Lærdomme med paa Veien. Hendes Venlighed og Tienstagtighed tilveiebragte hende alles Kiærlighed; Den forhvervede hende det prægtige Navn, hun endnu bærer. Jeg maa ei glemme en Omstændighed, den mærkværdigste i hendes Levned. For at giøre min Amourette ret fuldkommen, var man betænkt paa at lade hende reise. Saa farligt dette syntes at være saa megen Frygt, utallige Crempler her maatte opvække, saa lidet lod man sig dog bringe fra dette Forsæt. Man kunde forlade sig paa hendes Dyd. Denne alene maa man tilskrive at alting gik efter Ønske. Hun blev sendt Udenlands, hvor allerede mange unge Hunde ere blevne forførte. Gyldige Aarsager gjorde, at Amourette maatte reise uden Hof=Mæster. Hun var længe Udenlands indtil et vist uvented Tilfald nødede hende til at reise hiem igien. Jeg var just tilstæde ved hendes. Hiemkomst. Jeg kand ei negte jeg blev da meget opbygged. Amourette til bagebragte hendes red lige og uskyldige Gemytte. Hun havde ei glemt sine Velgiørere. Ved dobbel Venlighed oprettede hun hvad hidtil maatte være forsømt. Hun havde er forandret sin Røst. Hun gøede nu ligesom tilforn. Man mærkede ei hos hende den ringeste latterlige Efterabelse af fremmede Noder. Er det ikke ubegribeligt, at hun ei paa Reisen havde sat sig i Gield, J Førstningen vilde man er troe denne Sandhed. Hun har formodentlig ei elsket Spil, ei kiælent Sælskab, men alene beflittet sig paa at i Aartage sin Pligt. Hun hiembragte ingen Moder, ingen galante Nyheder. Dette anfører jeg til hendes Berømmelse, da jeg har hørt, at mange Hunde har spurgt herom, mange anseet sligt for en Taabelighed. Tilstaae kun, Gunstige Læser, at mine Beretninger forekomme dig fabelagtige. At komme udenlands fra, uden Gield, uden Moder, med fordærved Gemyt, Jeg negte ikke, dette strider mod al Rimelighed. Dog paastaaer jeg at have talet Sandhed. Forlang intet Beviis af mig.Troe mig. Jeg skulde ei sige det, var det er landt. Er dette ei Beviis nok, Resten skal følge.