Corsaren, 1841-01-08
Uddrag af Redactionens Forhandlingsprotocol. Møde den 14de Januar. Præsidenten yttrede, at han havde sammenkaldt dette Møde for efter Skik og Brug ved Aarets Begyndelse at fremlægge en Oversigt over "Corsarens" Virken indtil Dato, hvorved han først og fremmest vilde gjøre opmærksom paa den Liberalitet og Humanitet, hvormedCorsaren, siden dens Nummer 3 var bleven behandlet, idet intet Nummer var blevet standset eller paa anden Maade foruleiliget..... I dette Øieblik ankom et Bud fra Trykkeriet med den Efterretning, at Nr. 11 var blevet lagt under Beslag. Denne Efterretning gjorde et saadant Jndtryk paa Præsidenten, at han fik et Nervetilfælde og siden den Tid ikke har kunnet bruges til Præsident. J hans Sted er, som af Titelbladet sees, Medlemmet A. Hansen bleven valgt, efter at have besvoret Opretholdelsen af "Corsarens" Statuter o. s. v. Møde den 15de Januar. Den nye Præsident havde sammenkaldt Forsamlingens Medlemmer til næste Aften i Anledning af en Uro, som han qua Præsident følte paa "Corsarens" Vegne. Han havde nemlig i adskillige Dage gaaet og tænkt paa Hs. Majestæt Kongens allernaadigste Tilsagn om, at alle Nationens billige Ønsker skulle tilfredsstilles i 1811, og derved var hos ham bleven fremkaldt en stor Frygt for "Corsarens" Existence; thi, naar dette Tilsagn opfyldtes, vilde naturligviis ikke alene Regjeringen blive endnu mere viis, mild, eftergivende og populair end før, men ogsaa Cancelliet, Rentekammeret, General-Toldkammeret, kort sagt: alle Collegier og Embedsmænd blive saa retfærdige og dydige, at "Corsaren" af lutter Tilfredshed og Glæde maatte lukke sine Øine for evigt..... Her afbrød Forsamlingens Medlemmer ham med det Udraab, at han var en Nar. Da derved al yderligere Discussion af denne Sag afbrødes, erholdt efter Forlangende "Corsarens" forrige Redacteur, Lind, Ordet: "Jeg har," sagde han, nallerede eengang før seet mig bragt i den Nødvendighed at maatte anraabe mine kjære Collegers Assistence imod Folkesnak, og jeg er atter kommen i samme ubehagelige Nødvendighed. Forleden Dag kommer jeg gaaende paa Vestergade, og hvem skal jeg der møde? En af mine intimeste Bekjendte en gammel, god Ven fra Landet. "Aa, Død og Pine, Lind," sagde han, "lad mig tale et Ord med Dig. Hvad er det jeg hører om Dig? Du redigerer jo eller har redigeret denne hersens "Corsar". - "Det er rigtignok sandt," svarede jeg; umen..- Og sikke Rygter, der ere i Omløb om Dig blev han ved. "Jo, det er net." "Hvordan det?" spurgte jeg, idet jeg blev ganske heed om Ørene. - Ja, Du kan nu trøste Dig med, at de, som kjende Dig, vide, at det Meste ikke er sandt. See, Du skal være bleven kaldt op til den Embedsmand, som seer Bladene igjennem, før de gaae ud, og han skal have sagt til Dig: Hvor vil De bilde mig ind, at De skriver-Corsaren-; De kan jo hverken læse eller skrive." (Dette have nu Folk digtet, fordi de ogsaa sige om Dig, at Du er saadan en daarlig Person, som de Andre kun bruge til at staae for Skud.). - Ja, Hr. Assessor, skal Du saa have svaret, "men jeg kan godt dictere." - Du seer heraf, hvad det fører til at skrive saadanne Blade." Jeg kan ikke beskrive Eder, mine kjære Colleger, hvor ilde jeg blev tilmode ved disse Ord. Min hele borgerlige Velfærd bliver jo ødelagt ved saadanne Rygter. J maae nu endelig give mig en Attest for, at dette ikke er sandt, og at overhovedet alle Rygter, der circulere eller ville komme til at circulere om mig, ere usandfærdige. Efter denne Tale blev der en stor Pause; thi Forsamlingen blev meget nedslaaet derved. Den erklærede imidlertid eenstemmig, at den ikke kunde gjøre Noget ved denne Sag, da den Eneste, der kunde give Ex-Redacteuren den forlangte Attest, var Hr. Assessor Reiersen. Er-Redacteuren erklærede da, at han i sin Desperation vilde gaae til nævnte Hr. Assessor Reiersen. Præsidenten reiste sig derpaa og spurgte med høi Stemme: Er her Nogen tilstede, som lyder Navnet Ploug? – Da dette Spørgsmaal var blevet gjentaget 3 Gange og hver Gang eenstemmig besvaret benægtende, raabte Præsidenten med høitidelig Stemme: Saa erklærer jeg herved, ifølge Opfordring i -Fædrelandet Nr. 401, at her Ingen er, som hedder Ploug. Punctum. Kassereren henledte derpaa Forsamlingens Opmærksomhed paa "Corfarens" Pengevæsen, hvormed dens Finantser, som Grosserer Nathanson vilde sige, staae i nær Forbindelse. "Regnskabet viser nemlig nu, sagde han, net Overstud, dog ingenlunde formedelst Forringelse af Udgifterne, men formedelst Forøgelse af Indtægterne. (Ved disse Ord udtrykte Forsamlingen sin Glæde over den Lighed, der er imellem Danmark og "Corsarens" Finantser)."Om Overskuddet imidlertid er virkeligt, vedblev Kassereren, stør jeg ikke sige for vist; thi det kan gjerne være, at det er en Regningsfeil, at f. Ex. en eller anden stor Udgiftspost er glemt, og at Regningen saa indløber senere, naar man mindst tænker paa det.. (Her udbrød Forsamlingen atter i Glædesyttringer paa Lighedens Vegne.) "J saa Tilfælde," bemærkede Kassereren videre, ahave vi imidlertid et godt Middel til, for Andre at skjule den virkelige Status. Vi dække nemlig disse Regningers Beløb med de Penge, som imidlertid ere indkomne, og, naar Nogen saa kommer og siger, at der ingen Overballance er, saa stikke vi ham Regnskabet i Næsen og sige-Vær saa god!. (Her udbrød Forsamlingen for tredie Gang i Glædesyttringer). "Hvad nu angaaer Størrelsen af Udgifterne," vedblev Kassereren, ville de ved at eftersee Regnstaberne finde, at jeg intetsteds har sat Dem et K for et U, hverken gjort Tallene større eller mindre, og ikke i ringeste Maade forsøgt paa at stikke Dem Blaar i Øinene. Kort sagt: Jeg har i denne Sag opført mig saaledes, at jeg søger min Lige i Danmark. Gud veed, om jeg ikke kunde bruges til Finantsminister? Med Hensyn til dette sidste Spørgsmaal yttrede Forsamlingen, at den ikke troede, at vedkommende høie Personer vilde ansee hans Evner for at være af det Slags, at han for Tiden kunde bruges til Finantsminister. Forøvrigt udtrykte Forsamlingen. sin Erkjendtlighed mod Kassereren for hans Embeds-Bestyrelse og tildeelte ham det sjeldne Vidnesbyrd, at han havde været en tro Kasse-Embedsmand. For at han imidlertid ikke skulde komme i Fristelse og forledes til at gjøre sig uværdig til dette Navn, besluttede man itide at tage Kassen fra ham. Det Medlem af Redactionen, som staaer ved Brandchoret, reiste sig derpaa og holdt en Tale til Fordeel for det absolute Monarchies Princip. Men, da han ingen Lykke gjorde med denne Tale, og han i denne Anledning frygtede en Jrettesættelse af Cancelliet, bad han om, at hans Tale maatte blive udeladt af Tidenden. Præsidenten. Sikken Snak! Alt, hvad her siges, skal ind i Tidenden. Og hvorledes kan Du faae en Jrettesættelse af Cancelliet for denne Tale? Du har jo ikke talt Folkets Sag. Medlemmet. Ja, men man kan ikke vide det. Cancelliet kan maaskee slet ikke lide, at vi Embedsmænd og Militaire tale. Præs. Saa maa Du have en Mundkurv paa herefter, naar Du indfinder Dig ved Møderne. Medl. At, ja! - Hvor faaer man saadan en at kjøbe? Præs. Det veed jeg ikke; men jeg tænker, at Du paa vedkommende Sted faaer den gratis udleveret. Man gik derpaa over til Forhandlingen af egentlige Redactionssager, navnlig til Oplæsningen af de indkomne Bidrag. Et Par af disse lagde Præsidenten naabnede tilside, hvorved han bemærkede: Disse Breve have en feillagtig Udskrivt. Der staaer nemlig ikke paa dem: Til Corsarens Redaction, men: Til Redactionen af Corsaren. Dette er en Forsømmelighed og Ringeagt imod Redactionen, ligesom det var en Forsømmelighed af Fyens Stifts patriotiske Selskab at skrive til den slesvigske Stænderforsamling: Til Stænderforsamlingen for Sønderjylland, og vi bør efter min Formening følge nævnte Forsamlings Exempel og sende Brevene uaabnede tilbage.. - Dette Forslag modsatte Forsamlingen sig paa det bestemteste, idet den erklærede, at, naar den slesvigske Stænderforsamling havde gjort noget saadant, man da ubeseet burde gjøre det diametralt Modsatte, fordi man saa var meest sikker paa, ikke at feile. Efter at endnu endeel mindre vigtige Sager vare foretagne, hævedes Mødet.