Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-09-28
J December 1831 foretog fire Franskmænd en Excursion i Omegnen af Vera-Cruz for at undersøge Landets Beskaffenhed og for at jage. De maatte vade igiennem en Landstrækning, bedækket med løs Sand og afbrudt af nogle Moradser; derpaa kom de i en Skov, der var saa gammel som Skabelsen og paa mange Steder ugiennemtrængelig. Den første Dag traf de ikke paa noget Mærkværdigt, undtagen at de saae en uhyre Mængde, besynderlige Fugle, saaledes Cardinalen med ildrøde Fiere, Tukanen med et kjæmpemæssigt guult Næb, og tusinde andre Fugle i den meest spraglede Farvepragt. Midt under al den Qviddren og Skrigen af disse forskiellige Fugle, kunde man skielne Spottefuglens Stemme, hvis Strube er saa smidig og harmonisk, at den efterligner alle Fugles Sang og fordreier den paa en Maade, at den bliver latterlig. De logerede om Natten i Meierie, hvor de vel havde et slet Natteleie, men vare dog beskyttede mod Luften og Mosqviterne. Den næste Morgen trængte de ind i den tykke Skov, ledsagede af en Jndianer. Naar Jndianerne ville giøre Stier igiennem Skoven, saa hugge de blot Grenene af, eller bøie dem i Form af en Bue, over Hovedet, saa at man vandrer flere Mile J Skoven kom de til et under en Buegang. Morads, hvori mange vilde Ænder opholdt sig, da de ikke kunde komme dem paa Skud, saa besteg Een af Selskabet en liden Baad for at komme dem nærmere, da en uhyre Krokodil stak Hovedet op af Vandet med sine dybtliggende Øine, og med en dobbelt Rad Tænder i sin aabne Flab. - De Reisende toge Natteqvarteer i en Jndianers Hytte; de bleve vel modtagne paa en venskabelig Maade; men det saae dog ængsteligt ud derinde; thi en stor og stærk Jndianer, med et mørkt Zigenner-Ansigt og med et vildt stirrende Blik, stod i en ubevægelig Stilling og lagde Haanden paa en dragen Sabel. Hytten var indvendig mørk, og man formaaede allene at skielne Eienstandene ved det flagrende Skin af Kamin ilden, hvorved Jndianerens kobberrøde Krop gav ham Udseendet af en Diævel. De Reisende spurgte ham om, hvad han vilde med den Sabel, han svarede i en ganske ligegyldig Tone, at det saaledes var brugeligt; hvilket ogsaa er sandt; thi Jndianerne, som betiene sig af Sabelen mod deres Fiender, som Øxe i Skoven og til Pynt, lægge den aldrig fra sig, og lægger den om Natten under deres Hoved. Snart blev Aftensmaden anrettet paa et vaklende Bord. Værten havde to ret artige unge Døttre, som bleve høfligt indbudne til at tage Deel i Maaltidet, og hele Selskabet satte sig tilbord paa Skamler eller Klodser. Halmvidsker, besmurte med Harpix, tiente istedet for Fakler, og udbredte et zittrende Lys over alle Gienstande. En gammel Jndianerinde stod ved Kaminilden, beskiæftiget med den Potte hvori den anden Ret blev tillavet; hendes ind hulede Kinder, dybtliggende Øine, rynkede Ansigtstræk og lange graae Haar gav hende megen Lighed med en Her. Jndianeren vedblev at staae ubevægelig i sin Stilling; af og til fortrak et koldt Vindpust fra Indgangen, Musklerne i hans Ansigt, og en Rad af skinnende hvide Tændercontrasterede med hans kobberrøde Hudfarve. Hans store vilde Øine lignede to phosphorescerende Kugler, naar Skinnet af Faklerne faldt paa dem. Tærved laae Familiens Overhoved, en ærværdig Olding, paa sin Manga (Kappe), og betragtede Giæsterne med et ligegyldigt Blik. J Baggrunden af Hytten sloges Svinene om deres Leie og Hønsene, som vare blevne foruroligede over al denne Staabel, løbe rundt omkring. Ved det jammerlige Bord sadde de fire Reisende og de to Piger, alle unge og muntre og overlode sig til deres Lystighed. - Aftensmaden bestod i en Hone, svømmende i Pimant, hvis runde guldfarvede Bryst saae ganske appetitlig ud; men Peberen sveed ved den første Bid i Europæernes Læber, som de havde bidt i et gloende Jern, og de maatte, uagtet deres Sult, overlade Maden til de smukke Jndianerinder, som vare vante til denne Kost. Deres Drik var Whiskey en afskyelig Drik, ti Gange stærkere peberet end Enebær Brændeviin, og præpareret af det plumrede Vand af de urene Moradser. Jstedet for Brød fik de Tortillas, et Slags Kager, som de gamle Jndianerinder berede; de ere tillavede af Mais; Qvinderne tage et Stykke Drig i Haanden, trykke det fladt og kaste det paa en heed Jernplade. Jmedens de ælte Degen, bliver denne ofte hængende ved deres Hænder, for at faae den fra dem finde de det ofte beqvemmere at betiene sig af Spyt end Vand. Naar de spise, saa betiene Jndianerne sig ikke af andre Redskaber end Fingrene, og det var en Plaseer at see de rødbudede Skiønne at gribe ind i Saucen og at afrive Kiødet med Neglene. Til Lykke blev en uhyre Skaal fuld af smaae sorte meget delicate Pralbønner, som Jndianerne forstaae fortræffeligt at tilberede, bragt paa Bordet; paa denne hævnede sig vore Reisende for den pebrede Sauce over Honen. Man tænkte nu paa at forlænge Maaltidet, da Sovepladserne ikke syntes at være indbydende. Man afbrændte en stor Bolle fuld af Whiske og kastede i den en liden Sukkertop af indenlandsk slet Sukker. Den blaae og guule Flamme, som steeg i Veiret, gav alle Figurer et diævlemæssigt Udseende, og Drikken fik, da den var tillavet, det høitklingende Navn af Rompunsch. Jndianerne bleve forbausede over den besynderlige Lue og glædede sig ved den kostelige Drik. Selv hos den gamle Mand opflammedes en ung dommelig Varme og hans zittrende Stemme blandede sig i Jndianernes klagende Melodier og i de lystige Franske Resrains. Jndianernes Øine funklede af Glæde. Endelig maatte man søge Hvile; men Natten gik maadeligt hen. Sengen var en stor Matte paa Gulvet; paa Søvn og Rolighed var ikke at tænke for Mosqviterne (Myggene). Hytten havde et Straatag, som kunde beskiærme imod Dug, men ikke mod Regn. Væggene bestode af Grene, som stode et godt Stykke fra binanden. Natten var mørk og der blæste en stærk Nordenvind; Jndianerne skiælvede af Kulde og krøb tæt sammen. Man spurgte den Gamle hvorfor han ikke huggede flere Grene af, saa at Hytten kunde bedre beskiærmes mod Vinden Jeg er, svarede den Gamle med fæisk Ligegyldighed, gammel og har været noget syg i Sommer. Man indvendte, at hans Børn vare unge og kraftfulde. Dem skader Frosten ikke, svarede hande behøve ikke at reparere den. - Mod Dagbrækningen lavede man sig til at fortsætte Reisen; den gamle Jndianerinde lavede Kaffer og satte Whiskey frem, og man skiltes ad som de bedste Venner. - J flere Dage fortsatte Franskmændene deres Vandring igiennem Skoven og der passerede intet mærkværdigt; men en Middag giorde de Holdt ved et Morads, hvor de fandt en gammel forladt Hytte; de besluttede at jage hver i sin Retning og at samles igien paa dette Sted. Een af dem traf paa en Jndianer, som sad paa en Træestamme og huggede nogle Grene af. Denne raabte til ham: bliv staaende, Franskmanden vidste ikke Aarsagen dertil, men fatte dog sin Flint ned paa Jorden og støttede sig paa Løbet. Da han saaledes havde staaet i nogle Minuter hørte han en græsselig Hylen og saae derpaa en rasende Jaguar (Amerikansk Tiger) komme springende. Da Dyret saae disse to Mennesker, saa standsede det i en kort Afstand, bukkede sig ned og lagde sig paa Spring; den dreiede sine gloende Øine rundt, dens Skiæg reiste sig og den fortrak Flaben paa en græsselig Maade. Franskmanden stod som forstenet, forglemte sin Flint, uagtet den var ladt; han lænede sig til et stærkt Træe og ansaae sig for forloren. Pludselig styrtede Tigeren med et uhyre Spring løs paa Jndianeren. Franskmanden lukkede sine Øine af Angest. Da han lukkede dem op saae han Jndianeren sidde roeligt paa Træstammen med Øxen i Haanden og Tig eren ligge med flakt Pandeskal ved hans Fødder Han vilde nu takke Jndianeren; men denne sagde til ham med en roelig Mine, nu kommer Touren til Jer, see Jer om. Franskmanden havde faaet sin Courage igien og saae Huntigeren, springe løs paa sig; han fattede sig og skiød Dobbeltladningen af sin Flint i Panden paa den, saa den styrtede død ned. Det er godt, sagde Jndianeren roeligt til ham (es bien Senhor) og gik hen til de døde Kroppt for at tage Skindenaf dem. Franskmændene lærte af denne Begivenhed at holde sig samlede i Skovene og de tabte Lysten til at fortsætte deres Vandringer.