Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-09-09
Uagtet Forfatteren heraf, skiøndt ufuldstændig, saaledes har fremsat sin Mening over Saxo 10) Schonnings Historie. 15) Lagerbring Sperskes Historie 1 O. Pag. 18. nis Grammatici Værd som Historieskriver, allene betragtet fra visse Synspunkter, har dog hverken Misundelse eller Partiskhed over hans Fortieneste af den danske Historie været en til Hensigten foranledigende Aarsag; - Man ønskede tvertimod oprigtig, at Saxonis Fortienester vare meget større end som hans ivrige Tilhængere finde sig berettigede at tildømme ham. Kun dette har man vildet vise, at naar Dr. Baden nedsætter den af alle vore berømte lærde Oldkyndige saa hvitagtede Snorre Sturlesøn, for dermed at ophøie SaxoGrammaticus, falder Hr. Dr. uden Tvivl til den selvsamme Feil, som han har bebreidet andre, og har uden Tvivl for meget taget Hensyn til, at Saxo har givet os en dansk, ligesom Schønning, og flere, beskyldes for i Henseende til, at Sturleson har givet os en norsk Histories da Man dog, i at bestemme Historieskrivernes indvortes Værd og Fortieneste, ikke saa meget bør tage Hensyn til hvad Lands Historie de have beskrevet, som hvorledes de have beskrevet den; den som, fuldkommen overeensstemmende med Retfærdighed, vil bedømme Historieskriveren, maa, ligesaalidet som denne, tænke paa, at han har noget Fædreland. Saare rigtige og træffende ere i denne Henseende den agtværdige Lagerbrings Ord, i hans ovenanførte Dom over Saxonis Historie. Billighed taler for (16) siger han, at Man ved alle Leiligheder, søger at fremme sit Fædrenelands Ære, men Sandhed er dog den høieste Lov som forbinder Historieskriveren, og det er upaatvivlelig en temmelig ussel Forretning at syve for sit Fødeland 16) Lagerbrings Hatorie sidstnævnte Sted. At imidlertid en udførlig og grundig Sammenligning imellem Snorre Sturlesøn og Saxo Grammaticus, som Historieskrivere, vilde være et meget fortienstfuldt Arbeide, hvorvel vi dog ere saa lykkelige, efter vore Lærde, at besidde en Mængde derhenhørende saavel adspredte som samlede Bidrage, og at saadan en Sammenligning kunde blive en sand Vinding for vor oldnordiske Historie, var ligesaa overflødigt at bevise, som tillige at en indre, at ikke alle vilde være dette Arbeide fuldkommen voxne, og det vil overalt være meget lettere at opregne de hertil i Almindelighed nødvendige Egenskaber, end at udpege den af vore Lærde, som i høieste Grad besidder dem. At Valget imidlertid burde falde paa en Mand, som foruden grundig Kundskab i det gamle scandinaviske og latinske Sprog, ogsaa havde gjort sig bekiendt ved dybe Jndsigter i vor oldnordiske Historie og Antiqviteter, og desuden maatte besidde den til Arbeidet fornødne Smag, og almeen erkiendt Sandhedskierlighed i sine videnskabelige Arbeider, var fuldkommen upaatvivlelig, og som saadan en torde man vel nævne, uden derved at vilde nedsætte vore andre Lærde, Formanden saavel i Kundskaber som i Alder Dr. Badens Udtryk (2) for vore Oldgrandskere, Justitsraad S. Thorlacius. At denne Mand var Arbeidet voxen, det vil de bedst kunde indsee, som have giennemlæst hans dybsindige og høistlærerige, til vore nordiske Antiqviteter henhørende Arbeider, om han derimod i Overeensstemmelse med denne Yttring paatager sig det, vil Tiden vise. Dette være nok sagt, allene for at hævde den, 110 Beterin, Selsk. Skr. 1ste D. Pag. 18.