Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-11-24
Den Vest-Siællandske Avis, eller: UgeblaaSlagelse. den landske Historie. uden, og inden tigste Nyeheder. Dagens vig Redigeret af Pastor Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. 18de Aarg. 18de Aar. Løverdagen den 24. November 1832. No. 94 Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. Det Hæsligge. Du husker vor Samtale kjære Adrast! da vi sidst giorde en Reise med hinanden igiennem en af Jyllands Hedeegne, og da vi passerede over en Slette, hvor paa vi ikke saae andet end det bare Sand og den brune og tørre Lyng foruden nogle øde og skaldede Banker i Baggrunden. - Hvor denne Egn er styg, udraabte Du, hvor ubehagelig for Øiet, hvor modbydeligt for Følelsen. Hvorledes skal jeg forklare mig det, at den samme Gud, som har saa lydeligt viist, at det staaer i hans Magt, at skabe det Skiønne og Fortryllende, har frembragt saameget som er hæsligt og overalt indblandet det med det Smukke; naar Evnen ikke mangler til at skabe det Behagelige, hvorfor er da det Ubehagelige blevet frembragt? Du vil tillige erindre, at vi bleve enige med hinanden om, da vi havde overveiet Sagen, at der ligger en Viisdom i denne Indretning; at Omgivelserne maae svare til de Væsners indvortes Beskaffenhed, som de omgive; ligesom Klædedragten maae rettes efter Menneskets Alder, Legemsbygning og Udseende; at da Menneskene endnu ikke have opnaaet den indvortes eller aandelige Skiønhed; men skulle kun bestræbe sig her i Jordlivet for at erhverve sig den, saa passer det ikke heller for dem, at den omgivende Natur skulde indeholde idel Skiønhed og lutter Behageligheder; de vilde hverken være istand til rigtigt at skiønne derpaa eller længe at glæde sig derover; det er kun Afverlingen der behager dem, og Naturens Forædling maae gaae en jevnsidig Gang med Aandens. Du fandt denne bemærkning saa rigtig, at Du anførte mig et ret mærkeligt Beviis af Erfaringen derpaa. Kommer en Europæer til Afrika saa vil han finde, at i en stor Deel af Aaret er det næsten altid det deligste Veir, og hvilken Virkning frembringer dette paa ham, den at det bliver ham kjædsommeligt. Hver Morgen hæver Solen sig og opfylder alt med sin straalende Glands, saa at det blendede Øie neppe kan taale den: hele Dagen igiennem formindsker intet dens Klarhed, og naar Aftenen kommer synker den pragtfuld ned i Havets Bølger. Det forekommer herligt og fortryllende i den første Maaned; men Vanen svækker Beundringen og snart lægger man ikke Mærke til andet end til dens brændende Hede; man kjædes ved den uophørlige Pragt, og føler sig forstemt. Men nu nærmer sig Regntiden; de første Skyer som ere Forbud paa Storme, Tordenveir og Regnen lade sig see paa Himlen; endelig fordunkles Solen. Den graae og mørke Luft behager; man glæder sig over at der kommer engang en Ende paa denne uophørlige Eensformighed og Synet af de første Skyer fryde lige saameget som Synet af en Række af grønne Høie, hvilke man faaer Øie paa efter at have vandret igiennem en Ørken. – Ganske rigtigt svarede jeg, saaledes gaaer det ogsaa dem, som giøre en Reise til Nordpolen, hvor Solen ikke gaaer ned hele Sommeren igiennem; denne bestandige Dag falder dem tilsidst saa utaalelig, at de glæde dem ret inderligt til den første Nat, som indfinder sig, uagtet mandog i Almindelighed elsker Dagen langt mere end Natten. Saadanne Skabninger ere vi Mennesker, vi taale ligesaalidet et uafbrudt Syn af det Skiønne, som vi kunne taale lutter Glæder. Skulle vi befinde os vel, saa maae det Bittre og det Sure, afvexle med det Søde; det Mørke med det Lyse; det Besværlige med det Lette og det Magelige, og det Hæslige med det Smukke. Vi kunne ikke taale reent Godt undtagen, det blandes med lidet som er slemt, og Erfaringen sander den gamle Sætning, at Menneskene kunne ikke taale noget mindre end lutter gode Dage. Hvad det Hæslige angaaer, saa følte Konstnerne, Oldtidens saavelsom Rutidens, Nødvendigheden af at indblande det i sig selv Stygge for at hæve det Skiønne i deres Værker; Du ville erindre Dig hvad Lessing har skrevet derom i sin Laocoon. - Det er ogsaa ret forunderligt at lægge Mærke til, replicerede Du, hvorledes den store Konstner, som har dannet al Naturen, har i dette Stykke vidst at passe den til den menneskelige Naturs Beskaffenhed, hvis indvortes Blanding af det Onde og det Gode trænger til en Blanding af det Ubehagelige med det Behagelige ved de Gienstande, som omgive det. Der gives ikke allene noget Uædelt og Uskiønt i alle dyriske Former, uagtet det mangler dem ikke paa Pragt og Glands, og den sande Skiønhed begynder først at vise sig i Menneskeskikkelsen, og i nogle Dyrs, som nærme sig til den. Hvad er f. Ex. pragt fuldere end en Guldfisk, men hvilken ubehagelig Stupiditet yttrer sig ikke i dens ligesom i alle Fiskes Phystognomier, Mangfoldige Skabninger ere ligesom frembragte for at tiene til et Mønster paa Hæslighed; man tænke allene paa de mangfoldige Krybdyr, Frøer, Skrubtudser og Fiirbeen; mange Arter af denne Dyreclasse have det modbydeligste Udseende. Nogle Fiske have de besynderligste kantede og vandannede Skikkelser f. Er Slægten Lophius, som formedelst sit afskyelige Udseende er blevet tituleret med det Navn af Søediævil. Eller vil man ret see Monstrum i Naturen, saa betragte man den Fisk, som kaldes Pelur maculatum. Viisdomsfulde ere alle Skaberens Værker; men ofte har det behaget den Almægtige at indhylle sin viisdomsfulde Konst i de bizarreste og hæsligste Skikkelser. Fandtes denne Styghed endda allene i de ringere og lavere Dyreclasser, men den udbreder sig ogsaa til de Skabninger, som staae nærmest ved Menneskenaturen, hvor hæslig er f. Ex, ikke hele Bavianernes Familie? Kan Du tænke Dig noget afskyeligere end den sorte Bavians, eller Parykabens, eller Spineabens, eller især den afskyelige Drills Udseende? Hvilket hæsligt Gefæs har ikke Jøde Aben (den Amerikanske Brachyurus Isralita) og har ikke Doctor Bromme, som har været paa Borneo og beskuet den ægte Orang-Dutang, vor nærmeste Frænde i Dyreriget, bekiendt, at han ikke har seet en hæsligere Skabning. Dog alle disse flygge Dyreformer, blandede sig imellem saamange smukke, vilde jeg villig finde mig, naar der kun ikke vare saamange hæslige Mennesker, til. Sig mig, sagde Du, hvorfor skal dette dog være saaledes; tænk engang derover, og skriv mig engang til hvad Du tænker derom. Kun ikke i Dag, kiære Adrast! Jeg veed nok, at jeg lovede Dig nogle Betragtninger over dette Æmne; men tilgiv, i Dag kan jeg ikke efterkomme din Bøn. Du veed at man maae i en Hast see at faae Kongerne af Belgien og Holland forligte, dersom ikke hele Europa skal staae i lys Lue; at Pokker selv bliver løs, naar man ikke snart river denne Neapolitanerinde af Pinden eller faaer Don Pedro kiørt ud af Oporto at det gielder og at faae Freden hurtigt sluttet imellem Mahmud og Mehemed, naar det ikke i en Snup skal blive ude med den stakkels Sultan. Da saaledes Hænderne ere fulde af Arbeide, saa faaer Du tage til Takke med Menneskene saaledes som de see ud, indtil næste Gang.