Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-17
Da jeg altid ansaae det for upassende at afbrydnogen i sin Tale, lod jeg hidtil den siældne Borneerthed udtale sig, som i rum Tid haranguerede til Fordeel for Corregio i nærværende Blad. Dersom ikke ethvert Publicum for en stor Deel bestod af Folk, der finde det for tungt at tænke og dømme selv, men ved hver Leilighed, hvor dette skulde behøves, raabe med Michel i Tiecks Prolog: Wie sind gar sehr gequalt Weil es und an einer tuchtigen Meinung schlt; Wøllen ste nicht etwas for uns denken, Und und dann ihre gutige Meinung schenken? Som længselfulde see sig om efter en Raadgiver, der kan paatage sig denne Uleilighed, og som de faaer desto mere Tiltro, jo mere han skraaler, vilde jeg nødig ved nøiere Analyse oplyse dette skjønne Værk, som Aandsfattigdom, Uvidenhed og en sjælden fremtrædende Ondskab have i det Grad forenet sig om at udføre, at det vil blive en vanskelig Opgave, at bestemme, hvilken af de tre bidrog sit Meste. Dog, hvo veed ikke, at det en de mange Umyndiges Skik, at raabe med Jesper Ridefoged: "See til Peer Degn, Han maaler ham min Tro, Skjæppen fuld, naar denne lader sin Uvidenhed og Uforstand strømme ud i rigelig Mangfoldighed, Nødig vilde jeg ellers Analysere den naive Dumhed, der troer at hver Uvidenheds Soltise gaaer med, naar den kun er vel indsvøbt i en Poissarde Grovhed; eller udvikle slige aandsfattige Dilettanteres Characteer, der i den siældneste Kla hed udtaler sig i ham, som troskyldigen løbe om med hine enfoldige Disciples ovrag en (han ha forfattet det, saa maa det jo være gode, med derfor gyse og hæve, naar de stundom see en eien dommelig Mening træde frem, der uden velan Hensyn, vurderer Tingen selv, og som, ikke istand til selv at frembringe, løbe, for dog at gjøre noget, med Røgelsekarrer til deres Afgud men, som fordum Kiøbes Tilbedere, kaste ham, deres varme Nidkjærhed, Karret med Røgelsen sel i Hovedet. Arme Correggial er du da virkelig saa maadelig, at Uvidenhed og Damhed, indhollende si i Figuren af en Dr. Philos., var det eneste No anker, Ligesaa nødig vilde jeg belyse den stældne Ondskab, hvormed han stiger ned i Recensentens Hjerte, og opdager idel moralsk Forkeerthed, kom mer paa Spor efter Motiverne, der frembragt Recensionen, og fandt – saa lidet kunde han sig dernede – om Tirsdagen d. 30 Juli) af Rec. Phantaste var ved en eller anden Leilighed blevet ophidset til at foregøgle ham, hvor herligt det vilde være, at rec. en Øs. Arbeider," altsaa en uskyldig Forfængelighed; om Løverdagen derimod i samme Uge fandt han at Motivet var en forsætlig Lyst til, uden at agte paa Sandheden, at rive Digterens Arbeider ned. At som Dilettantens Harme streg, ved at see de uomstødelige Beviser mod C. som et tragiske Heelt, han kun ved Skjældsord kunde besvare, sant Recensentens Moralitet, og havde han efter sin Plan udført Recensionen i større Omfang, som kun det critiske Blads Rum forhindrede ham i, var han ikke sluppet derfra uden at være erklæret for et moralsk Uhyre. Nøiere at oplyse min Recension, eller i nogen Henseender at ville forsvare den mod C. quasipatrocinium, vil ingen vente, som kjender Recensionen. Den staaer ved sig selv; de Bedres Biefald og de Umyndiges Harme er mig derfor tilstrækkelig Borgen. Min Dom over C. vil altid blive den samme: et svageligt Heelt med skjønne Enkeltheder, og kun de, som tænke, at alt hvad han gjør er saare godt, kan finde sine Fordringer til et tragiske Kunstværk opfyldte derSom Overgang i Digterens poetiske Kunstfremstilling var jeg opmærksom paa Sørgespillet C. og paa den nye Seene, hvor han som Tragiker stod frem. Jkke tilfredsstillet gjorde jeg mig Regnskab for det, som manglede, udviklede hvad der forekom mig at være Hovedseilene, fremstillede det stødende, og fordulgte paa ingen Maade det udmærkede; hvorfor Slutningen langt fra er nogen ilde anbragt captatio benevolentiæ, som hverken kunde eller burde falde mig ind; heller ikke nogen til syet Lav som Dilettanten mener, men en oprigtig i Korthed angivet Erkjændelse af det Fuldkomne, som i C. staaer parret med det mindre Gode. Ved saadan frimodig Fremgangsmaade er da Tilbederens Selvbekiendelse naturlig nok, at han følte en inderlig Harme kastede af Harme. Bladet bort &c., den afbrød ham ret ubeleiligt i det Halleluja han vel alt længe har sjunget. Som en enrage træder han ud af sin philosophiske Sathed, fast som en Doctor i det Sorte kommer han i conoulsiviske Bevægelser; seer Aander og Værner, som aldrig have existeret, og opdager endelig som Kilde til det Gode i Rec., som han dog stundom maa erkjende, en Mand med ægte Sands for det Skjønne og Gode, som skulde have indgivet mig dette. J denne Extase bliver han ved, phantaserer om unge Mennesker, og glemmer, hvad selv den Enfoldigste veed, at et Arbeide maa bedømmes uden Hensyn til Forfatterens Alder, opdager i Recensenten en ung - (Doctoren i det Sorte veed ikke engang selv, hvad han skal skjælde ham ud for) er – ungt Menneske!" En ung Lærling, der endnu har længe at lære førend han maa have en Mening." (Ønsker nogen at lære et litterairt Fiskerkjællingesprog, skal jeg med Fornøielse henvise enhver til dette Menneske; i Æsthetiken derimod og dens Philosophie anseer jeg enhver Jnstitutelev for bedre underrettet). Mod Slutningen bliver han saa aldeles Sceptiker, at han forsikkrer: "Rec. kjender intet til Goethe, at han forstaaer kun lidet (hvorfor ikke hellere: slet ikke?) Shakspeare. Ja mod Enden betvivler han endog, at Recensenten virkelig har læst Shaksp. Denne i det gradvise stigende Sceptitismus smittede mig saaledes, at jeg ved Enden af det Hele betvivlede Underskriftens Sandhed: Doctor Philosophie, men ansaae den for en grov Sætterseil, istædet for Depositurus, en vis Sibbern, der, sine Lærere uafvidende, havde brugt sine Ferier til dette Chef Kocurre. Fortsættes.)