Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-06-28
J nøie Forbindelse med den her skildrede Fordom staaer deres ligesaa urigtige Mening, som antage, at i Skriftens historiske Bøger aldeles intet Poetisk er indblandet, og som derfor forklare disse, som om der overalt i dem – ligesom i vore historiske Haandbøger, fandtes en Fremstilling i egentlige Udtryk. Man overseer her, at de hellige Skribenter ere heelt forskjellige fra Nutidens Historikere. Disse have ingen anden Hensigt, end i en klar og tro Fortælling at fremsætte Begivenhederne, og den Historiker skattes høiest, som fortæller de historiske Kiendsgierninger meest ligefrem (nudius). Men slig simpel Fortælling var ikke i hele Oldtidens Smag, ei heller yndede Orientalerne den, og allermindst var den i Brug hos Jøderne. Meget mere have disse ved Affattelsen af deres Historier havt en vis bestemt Hensigt for Øje, den være nu ethisk, religieus eller vel endog politisk. Dette viser de hellige Bøgers hele Beskaffenhed, og findes end mere bekræftet ved den ældste Histories Form. Saaledes er Øjemedet, hvortil alle det G. Testamentes Bøger fortrinligviis hensigte, det: at skildre Jehovas mangehaande Velgierninger mod det utaknemmelige Folk, og kraftigen indskjærpe hans Dyrkelse. Saaledes have heller ikke Evangelisterne villet levere os en nøgen Fremstilling af Jesu Liv - thi i saa Fald maatte Man beskylde dem for at være ufuldstændige Fortællere men de erklære selv, Luc. 1, 4. Joh. 20, 31.,at de af Jesu Liv ville godtgjøre, at han var den forventede Messias. Og dette er en bemærkning, der ingenlunde kan svække de hellige Forfatteres Paalidelighed, men forklarer os Formen, hvorunder de have fremsat Begivenhederne og det Valg, de have gjort. Saa ofte de derfor behandle et religieust Emne og tale i Begeistring (e sensu commotiori),er det naturligt, at de stundom efter Orientalernes Viis indblande poetiske Træk i den historiske Fortælling. Men nu gives der Fortolkere saa ængstelige, at de ikke ville erkiende dette, men selv i hine Træk ærefrygtsfulde bøie sig for den historiske deri ordret fremsatte Sandhed. J det G. T. findes denne poetiske Form i endnu større Udstrækning end i det N. T., eftersom overhovedet den poetiske Talebrug er ældre end den prosaiske. Og desuagtet gives der selv i vore Dage Folk, som slet hen ingen Forskjel i saa Henseende ville indrømme. Til sande historiske Data henregnes da Udstykningen af Verdens Skabelse i 6 Dage. At fortolke Basunens Lyd paa Sinai Bjerg om Tordenbrag, ansee de formasteligt. Ja, forfægte de ikke, at Paradisets Slange og Bileams Asen have virkeligen talet, og rimeligviis Hebraisk, uagtet de dog ikke ere undseelige ved at forklare "Himlene, der udraabe Guds Ære, (P. 19, 2) som et poetisk Billede. I Taler til Folket burde dog sligt fremføres med Varsomhed og Betænksomhed, at ikke den mindre dannede Mængde snarere skal forvirres end retteligen oplyses. Vel sandt - det er vanskeligt i Fortællinger af saa høi Ælde aldeles nøiagtigt (ad ungvem) at bestemme, hvad Forfatteren har brugt som Jndklædning, og hvad han har villet fortælle historisk; men dette tiltroe sig ei heller de meer forstandige Udfolkere. Men ikke desto mindre forlange dog disse med fuld Grund, at Man ikke ængsteligen maa hænge i Bogstaven, hvor Sammenligning af andre Fortællinger vise, at de hellige Forfattere i deres blussende Begeistring udmale Begivenhederne. Med fuld Grund tilraade de paa saadanne Steder snarere at uddrage den religieuse deri indbyllede Sandhed, end hentælle endog de ubetydeligste Træk til det Historiske i Fortællingen. Dette er ogsaa Noget, som Modstanderne af den friere Fortolkning i Theorien antage som gyldig Regel; men paa de enkelte Steder arbeide de dog i modsat Retning, som gialdt det Arne og Gud. - hidindtil have vi skildret dem, som forkaste al Forbindelse mellem Religion og Poeste. Men end større Daddel fortiene de, som ved at sammenblande Poesien med Religionen forvanske begges særegne Væsen. Og som disse ere Mange i Tallet, saa findes ogsaa anseete Mænd deriblandt, saa selv Folk, der give sig Mine af at ville opretholde den sande Religion. - - (Vi forbigaae her Forfatterens Gjendrivelse af den schellingske poetiske Philosophie, Pag. 30. 31., og optage igjen Traaden. ved følgende Sted Pag. 32.) Mindre Skade vilde dog deslige Yttringer medføre, dersom de kun fremførtes i Philosophernes Kredse; men saa er det ikke. Grundsætningerne af hiin mystiske Philosophie have nutildags nogle Theologer, tilegnet sig - nogle sig selv ubevidst, andre med fuld Bevidsthed. Herhid sigte umodsigeligen visse Obscuranters Yttringer: at Man maa holde fast ved alle muelige gamle Læresætninger, om deres Gyldighed end ikke kan forsvares eller grundigen bevises, kun at de paa en behagelig Maade (blonde) røre den indre Følelse og omstraales af en poetisk Nimbus, at man da ikke skal alt for forstaaeligen udtrykke dem, men med Flid indhylle dem i et Slør. Jeg vil ikke her gjentage hine forældede Ting om "Christus den Sielens Brudgom", om den aandelige Beskuelse af Frelserens Vunder", om "d. h. Skrifts Underkraft, der omtrent udgjøre de mähriske Brødres Symboler; men selv i vor Kirke findes nu for Tiden Mange, som, uden ved Grunde - hentede fra rigtig Skriftfortolkning og hjemlede i Fornuften – at bevise de paalideligste og vig tigste Lærdomme, saasom om Guds Naade, om Troen paa Christum, om Arvesynden o. a. fl., antage dem uden Beviis, fordi de jo ere gamle og almindeligen antagne og brugbare til dybt at røre Sindet. De fremsætte da som det Første og fast ene Gyldige, hvad der kun har underordnet Vigtighed og burde som Tillæg føjes til Hovedsætningerne. Disse Drømmerier ere især fremherskende i adskillige af de Smaaskrifter, som under Navn af "fromme Tractater strøes ud blandt den store Hob. Men at selv Mænd, af Hoved og Aand give dem skjult eller aabenbart deres Bifald, maa med Rette vække vor Uvillie.