Aarhuus Stifts-Tidende, 1808-07-30
De næst nu det Spørgsmaal: Mon den kan afhielpes her i Landet selv, denne Mangel, paa 200000 Tønder Steenkul, det vil, i det mindste uden større Opofrelse af Skov, end vel ønskedes, være istand til, at opfylde det Hull i Brændsel Forraadet, som benævnte Udeblivelse maa volde. Manges Ønske herom er kiendelig af det, at endeel tænkende gode Mænd have udsat Præmier som beløbe sig til 4 a 5000 Rdr. for at opdage Steenkul i Danmark. Saa stor en Præmte er aldrig udsadt i Danmark, saavidt jeg veed: Dette er derfor ogsaa et Beviis paa, at de Braveste Mænd ansee dette Savn, som et af de førgeligste for Danmark. Men saalænge nu, man er uvis om dette Ønskes Opnaaelse, faae vi og bør vi jo imidlertid benytte de Midler vi have. De Midler da som haves, ere to Slags: Sparsom meligst Brug af det havende Brændsel, og Omhyggeligst muelige Formerelse af Brændsels Frembringelse; dette sidste giør naturligviis nødvendigt at baade Skove og de gode Tørvemoser vil vorde medtaget noget mere i Aar end sædvanligt: hvilket og skeer i Sielland. Hvad, i øvrigt, det første angaaer, nemlig, Sparsommere Brug af havende Brændsel, da ville det især være ønskeligt, at de bedste Jndretninger som maatte være udfundet til at benytte Varmen, maatte, saavidt mueligt, blive gjorte ved ethvert Jldsted, saavidt mueligt, thi ikke alt er mueligt paa eengang, helst i Tider som disse. Dog i de store Stæder have allerede de høie Priser lært temmelig got sparsom Benyttelse af Brændsel. Derimod paa Landet, i de fleste Egne, bruges meget mere Brændsel end fornødent. Blant de, nu vigtige, Ting, vilde uden Tvivl det være, at, hvor Kultørn haves, at, der, maatte blive brugt den mueligste Omsorg, for at erholde de allerfleeste Kul mueligt af dem, ved deres Brug saavel i Ovnene som paa Skorstenene, og saavidt mueligt endog i Kakkelovne, især i Bilæggerne. Mange, mange Tusender Tønder Kul ville der blive som strax brænde i Aske, naar Fruentimrene bleve ret opmærksomme paa at slukke Gløder som man til Unytte lader falde i Aske. Laver os tilstaae vore Fruentimmer til Lommepenge selv de Penge, de ved denne Omsorg kan sælge Kul for, uden at derfor maa bruges mere Tørv end sædvanligt paa Jldstæderne. Og lad os see Følgen deraf. Ligeledes, hvor Træe brændes, burde, paa Landet, i de endnu værende Skovegne, Træet hugges ordentligere, end det skeer, brav smaat; og da ved de Gløders Slukning, der eller unyttigt falde i Aske, kunde anvendes samme Omsorg, som nylig anført, om Kultørvenes Gløder. Lad Jndtægten være Fruentimmernes og Brænbehuggermes, naar kan ikke mere Brunde bruges end fød vanligt. Hvad saaledes sammensvaredes, ville, saa langt det kunne naae, hielpe sin Deel til at bøde paa Savnet af Steenkul. Dog, der maatte bringes frem til Brug et større, Forraad af Landets egne Brændselmaterialer selv, end sædvanligt; af Kul, de 2 Slags vi har. Og hvor meget af disse vil der ikke til, for at erstatte, 200000 Tønder Steenkul. Gode Tørvekul give de Smede jeg kiender, langt Fortrinet for Træekul. Af gode Tørvekul skal behøves 3 a 4 Skiepper mod een Skp. Steenkul. Altsaa for 200,000 Tønder Steenkul maatte behøves vist nok det svære Antal, 800000 Tønder af vore Kul i det mindste. Saa stor en Mængde tør vel ikke haabes frembragt. Men hvor ikke alt kan opnaaes, hvad man ønskte, kan det ikke der dog være got at udrette hvad man kan? Eller Mon slet intet kan giøres for at raade noget Bod paa omtalte Savn? Jo, noget. Om Træekul er det ikke egentlig heri min Bestemmelse at tale: men om Tørvekullene, fordi det nu er den høieste Tid at tale derom, dersom nogle skal fremvirkes. En Tid har jeg tænkt, Nogen Anden ville bringe den Sag paa Bane: i Manglen heraf, beder jeg enhver Læser undskylde, at jeg vover det. Thi fordi ikke det hele benævnte Qvantum kan ventes frembragt, derfor synes det dog passende at tænke paa hvad, der dog kan virkes for Hensigten? Eller: Er det bedre at lade Sømren gaae hen, og da i Vinter vaande sig dersom Brændsel fattes eller kuns for sparsomt og kostbart kan erholdes for Værkstederne eller disse tære paa den Brændselforraad der neppe var tilstrækkelig for Ovne, Skorstene og Stuer? Eller: Er det bedre, at Danmarks vakkre Mænd i taknemlig Følelse af Roligheden endnu i vore landlige Egne, tænke paa og villigen række hinanden broderlige Hænder for at nytte til ommeldte Savns Forebyggelse forNæringsbrugere, de Gaver ogsaa i denne Henseende, som Naturens Herre nedlagde i vort Moderlands Skiød? og ved Landets Hielpemidler selv at giøre hvad enhver kan for at forebygge saavidt mueligt de bedrøvelige Følger af Brændsels Savn for Værkstæder og Næringsbrug. Vel er det at formode, at til de allersværeste Arbeider, for Smeden kan vel Tørvekul neppe erstatte Steenkullene kan, maatte kunne blive opbevarte til saadant Brugene, ganske, men naar da de Steenkul som haves og faaes hvor de just vare uundværligt, da bleve de nogenledes drøie. somhed alle dertil tienlige Midler for Hovedstaden, har For at forebygge Brændselmanglen og sætte i VirkRegieringens omhyggelige Viisdom beskikket en Commission, som i Sielland anvender til sin Hensigt alt mueligt. Men mon i Sielland ene kan ventes tilveiebragt Otte Hundrede Tusinde Tønder Kul, foruden det øvrige fornødne, for Kiøbenhavn og Siellands øvrige Byer. Jylland og Danmarks øvrige Provindser, nan tastede af Ufredens Jammer, have i Toknemlighed mod Gud glædet sig ved at bidrage deres Skierv til Qvægning for Krigbetrængte Brødre i Sielland og Norge. Jylland og Danmarks øvrige Provindser vil vist og glade virke, om de formaae det, for at afværge Haandværkeres og andre Næringsstænders Suk over Manglen af Engelske Steenkul, ja for at afværge at ikke selv Arbeiderne til nyt Søeværn skulde føle dette Savn. Landsmænd, Skulle de der ranede Christians Søeværn, glæde sig ved at Frederich vanskeligere faaer sit nye istand, fordi de ikke tør føre Steenkul til Holmenes Esser, og paa nye hente derfor Summer Penge fra Dannemarks Konge, Nei, Gud gav Danmarks Konge selv Kul. Danske Hierter og Hænder vil glade, glade skaffe dem, og takke Gud der nedlagde dem i vort Moderlands Skiød. Men paa hvad Maade kan vi dertil virke? Dette Spørsmaal synes mig at høre fra Tusender Dannemarks Mænd. Maatte det behage Andre at give Svaret, og maatte de være heldigere i at anviise de hensigtsmæssigste Midler og Maader, da ville det især glæde mig, som imidlertid vover ærbødigstat fremsætte hvad mig er kommen i Tanke. Det synes at i denne Sag kunne være at tænke paa 2 Ting det ene, at et Qvantum Kul virkedes, der kunde som Handelsvahre, sælges, kiøbes og overføres, ved gienaabnet Vinterfærsel til Privates Afbetiening i Ræringsbrug; det andet, at et Qvantum Kul virkedes der kunde, allerunderdanigst tilbydes til Holmenes Brug, for Betaling, om nogen saa ville; men Danske ville nok bede det modtoges uden Betaling. Saa mange af Danmarks Hædersmænd have gjort Opoffrelser af deres saa vigtige som kiære saa kostbare Egeskove til Statens Brug, Saa mange, af den Formue, Gud betroede dem, og Nogle bragte Skierven vist ikke af deres Overflødighed. Skulle ikke ogsaa ventes rimeligt af Mange et Offer af nogle hundrede QvadratAlen Tørvegrund, dersom derved bidroges til vigtigt Savn at afhielpe? Kan om Danskes Redebonhed i saadan Sag være Tvivl, De der have saa kappeviis opoffret det Større, skulle det ikke være en Fornærmelse, om der tvivledes om det Mindre af dem, saasnart det erkiendes kiært for Konge, nyttigt for Fædreland, lindrende for Medborgere! Men om endog alle de, der eie Tørvegrundtienlig til Kul, ville overlade eller opoffre alt hvad der i Aar kunde blive skaaret og anvent til Kul, da blev der uden Tvivl, 2 Hovedspørsmaal: det eene: Hvorledes skulle Skiæring og Kulbrænding, blive gjort, eller: Hvorfra faaes de dertil fornødne Folk, det andet: Hvad ville det og forslaae, om der blev os noget skaaret og brændt, hvad ville dog, det forslaae til at bøde paa et Savn af Otte hundrede Tusende Tønder Kul Lad os først tænke paa dette sidste Spørgsmaal. Et tredie Spørgsmaal, Men er det ikke nu alt forsilde i Sommer, skal derefter ogsaa blive besvart. Hvad ville dette forslaae, om der blev Noget skaaret og brændt, hvad ville det forslaae til at bøde paa et Savn af 200000 Tdr. Steenkul, Kan det nytte Noget, at tænke derpaa Saalange som man tænker, det er ganske unyttigt at tænke paa en Ting, saa naturligviis slappes og Tænksom heden: man er kuns bange eller forgmodig og klynker forsagt, uden at torde tænke eller foretage Noget. Dette hindrer mangt et gavnligt Foretagende. Men erkiendes en Ting at være nyttig og tør ansees for muelig, da vækkes, da styrkes Tænksomheden. Derfor lad os engang regne, som vi kan. Det er nok i Jylland almindeligst, at et Bondelæs Tørv pleier regnes 15 Sneese, eller 3000 Tørv. Længden af hver Tørv, vel almindeligst, 6 a 7 a 8 Tommer, Breeden 3, 4 a 5, Tykkelsen omtrent 2, naar Torvene ere tørrede. Af et saadant Læs skikkelig gode Kultørv pleier nok at kunne faaes efter Bagning ved dem, (som her i Jylland, er nok almindeligst) 5, 6, 7, 8 a 10 Skpr. Kul undertiden maaskee 12, naar Torvene ere ret gode og Tingen passes vel. Man tør vel rettest sætte henved en Tønde Kul af Læsset, især, naar de, forstandigen brændes ved Miler. Ved adskillige anstillede Forsøg er dette ogsaa befunden, at der kan haves en Tønde Kul af Læsset, det forstaaer sig, Tørvennes Størrelse, Godhed, Tørhed, Milens Indretning og Pasning, Veir, lligt og flere Ting kan volde Forandringer til enten det Mindre eller det Mere: thi man veed og 10 a 12 Skpr. og derover af et jevnt Bønderlæs gode Tørv. Dersom nu, i Tørvegne, og de Sogne, der ikke ere alt for langt borte fra Tørvemoserne, enhver Gaardmand med sine Folk skar een Dag, hvor gode Kultørv ere og maatte, for Betaling eller uden Betaling, blive overladte, da ville rimeligen hver Gaard i saadan Egn, kunne regnes 2 a 3 a 4 a 5 a 6 Læs efter Omstændighederne efter Folketallet, Grundens Beskaffenhed, Veir, liget og andre Ting. Sætte vi som Middeltal 3 Læs gode Kultørv, og deraf 2 a 4 Tdr. Kul, af en Gaard, sætte vi som Gaardenes Middelstørrelse 4 a 5 Tønder, Hartkorn, og Sognenes Middelstørrelse 1000 a 160 Tdr. Hartkorn, eller 130 Tdr. overhovedet, da synes det ikke overdrevent at turde af mangt et Sogn vents virket 60, 70, 80, 90, 100, Tønder gode Kul. Og det var jo dog Noget. Nu har Jylland, om ret hyskes, 1026 Sogne; Af de Sogne, som ikke Selv have Tørvemoser, grændse dog mange nær nok til Moserne, til at de kan tage Deel med i et saadant Foretagende. Dersom nu kunne meenes, at 4 a 5 a 6 a 700 Sogne kunne tage Deel deri, da synes det ikke overdrevent at tænke, maaskee kunne da paa denne Maade blive virket 20 a 30 a 40,000 Tønder Kul, og næsten synes rimeligt, mere, blot af Jylland eene. (De andre Provindser ere mig meer fremmede, om dem tør jeg her intet tale.) Hvor Leiligheden er, vil nok Mænd det af dem selv; medens Jyllands Mænd tænker paa Jyllands Deel. Et saadant Tilbud af Jylland til Holmens Brug ville det ikke være et nyt Beviis for Dannermænds Tænksomhed og Følelser, Landets Fader kiært, Landets Børn værdigt, At enhver Mand med sine Folk, i Saadant Deeltagende, ville, paa en saadan Arbeidsdag, kappes, indbyrdes, det er troeligt. At enhver ville reise, stakke, røgte, og til Milested, nær Mosen, opkiøre sine skaarne Tørv, (efter indrettede Tour for Brændingens Skyld.) ville vist nok Jngen nægte. (Hvad der af løse Tørv, til Kul tienlige, faldt, det kunde maaskee blive tilladt at maatte sælges ved en indbyrdes holdende Auction og det Jndkommende anvendes til en Vederqvægelse eller Opmuntring, for de Arbeidende.) Var Æltetørvs Behandling til Kul bekiendt og bevandt nok, ville derved frembringes desflere og de beste Kul. Dog er Behandlingen langt nemmere end Uvante meene. Milebrændingen maatte skee ved dertil leiede Folk, hvorfor vist nok ved frivillige gode Mænd i hver Egn, ville kunne blive føiet Anstalt. Til Saadannes Dagleie tvivles ikke Regieringen jo allernaadigst ville anvise det fornødne, med mindre udtrykkeligen noget Sogns Beboere selv tilbyde tillige, at ville ogsaa udrede selv dette. Hvorhen fra Milestedet Transporten skulle skee, derom maatte allerunderdanigst forespørges: Dersom og ikke Beboerne selv tilbyde Leverance til Ladeplads, da haabes allernaadigst tilladt dertil at leie Kiørslerne. Aldeles ubetydeligt synes det saaledes, ikke at kunne ansees, hvad der paa en saadan Maade maatte kunne bringes tilveie. Ved saaledes at have søgt at besvare det første Spørgsmaal og at vise at Tanken om denne Sag dog maaskee ei burde ansees aldeles unyttig, er tillige nu berørt Svaret paa det andet Spørsmaal: Hvor ledes skulle Skiæring og Kulbrænding blive giort? Hvorfra faaes de dertil fornødne Folk, Svaret herpaa er nævnet i den fremsatte Tanke, at i de Egne, ikke for langt fra gode Moser, enhver Gaardmand med sine Folk mueligen ville skiære en Dag, og fremdeles røgte det skaarne. Det føielige delige Veirligt, hvormed Gud denne Forkommer har velsignet os, synes endog at give bedre Leilighed end mange andre Aar ellers, til at foretage en saadan lille Gierning; i Haab om Kongens allernaadigste Veibehag og Landets Gavn. Det føielige Veieligt har biulpen til, at Folk har tidlig faaet egne Tørv ind selv; at saaledes Tørvemoserne paa nye ere blevne ryddelige: at alle forefaldende Arbeider gaae got fra Haanden, og maatte saadant Veirligt vedblive da kunne haabes, en nye Skiæring igien af Tørv kunne endnu ventes, at kunne blive fuldkomment tørre (som de endelig maae til Kulbrænding.) især naar de bleve skaarne meget smaae, som de endlig maatte. Formodentlig burde de neppe skiæres 5 Tommer lange 2 1/2 Tommer brede, 2 Tommer tykke. Formodentlig gav denne Størrelse fleest Kul af Læs lige tunge. Dersom da det blev Folkes Alvor, at de føle noget ved et Landets Anliggende af denne Beskaffenhed, og at de ville tage nogen virksom Deel i en saadan Sag; medens Aarstiden endnu tillader at arbeide for samme: Da synes dog noget at kunne deraf haabes virket for Øiemedet. J foranførste er berørt ogsaa hvad der maatte blive Svaret paa det tredie Spørgsmaal, nemlig dette: Men er ikke det nu alt for silde i Sommer, at tænke paa, nu at skiære Tørv. Dersom denne Sommers hidtil havte saa behagelige Veirligt maatte vedblive fremdeles, da vilsmaagravne Tørv gierne kunne endnu blive tørrede og brændes i Miler i September kort efter, den, i Aar, neppe sildige Høst. Og, Nu først er der Plads i Moserne, paa de fleste Steder. Det forstaaer sig, Høeslættens Arbeider, de falde nu ind og give Travlhed. Men de der havde Lyst og alvorligt Sind til at ville virke for den her omhandlede Saa, de vil ogsaa nok finde Leilighed ved nogen Overtænk ning og Anstrængelse, vel rimeligen helst en Løverdag eller Mandag. Ligesom ogsaa de Uvillige finde meget god og beleilig Undskyldning, der slet ikke kan kaldes ugrundet, i Høeslættens Travlhed, og ligesom ogsaa de der ere meget knapt folkehiulpne kan med Sandhed have ondt nok ved at finde Leilighed til et saadant Arbeide, uden for det de ere vante til og som egentlig er bestemt. Men et gammelt Ordsprog siger: en god Villie drager et stort Læs, ligesom og et andet Ordsprog siger: Den Steen man ikke kan vælte, faaer man at lade ligge, over Evne bør ingen at fristes. Jmidlertid, fordi en og anden i en Bye, eller et Sogn ikke kunne tage Deel i et saadant Foretagende, derfor synes det ikke uventeligt, at en god Deel baade kan og vil. Skull, nogen forge: Men kan Transport af Kul betale sig, da svares: Steenkullenes Transportering pleie vi betale Englænderne for, vore egne Søefolk maae da og kunne tiene vore egne Kuls Transport. Tage Tørvkul fire Gange saa megen Plads saa føres og Steenkul meere end fire Gange saa lang Vei. Sagen anbefales med dyb Ærbødighed til elskværdige Landsmæres Eftertanke. Vivild Præstegaard ved Randers d. 12 Julii 1808. C. N. Krarup. Det er maaskee endnu Pligt, at besvare ogsaa at Slags Spørgsmaale, som mueligen kunde falde en eller anden ind, Men saadanne Ting, Tørvkul, Tangsalt, Krapdyrkning, hvad vil en Præst befatte sig med saadant? lad ham passe sin Bog! Blandt Danmark, Gud være Tak, dellige Mangfoldighed af elskværdige og agtværdige Sønner ere der jo dog og enkelte, der tale for de tænke, og saadanne der, naar de tænke, dog tænke langt for eensidiget, og glemme at betragte Tingene fra deres forskiellige Sider som de burde, for de burde tiltroe sig Ret til at bedømme Nogens Foretagende: Mangen Gang faae de dog en heel Deel Eftersnakkere, der glemme at og de burde selv tænke far de talte, hvad de havde hørt, og at de burde tænke christeligt. Mange komme, ved saadan Glemsomhed i den ulykkelige Vane at sætte et Slags Ære i at skumle over Alt. Saadanne drage ofte over sig det Ansvar, at hindre og standse meget got, ved deres afskyelige indbildske Vittigheds Jagerie med at spotte og skumle, da meget got standses fordi enhver krymper sig ved at udsættes for Skumlerens skarpe Tunge. Da nu Jesu Religion byder sine Tienere at skye ikke allene det Onde, men ogsaa, saavidt det er nogenlunde mueligt, at skye alt ondt Skin, det er, forebygge saavidt mueligt Mistydninger ved Folks overlede Domme, thi selv disse forvendes igien ofte til at skulle kaste Skygger paa selve Jesu dyrebare Religion, forstandige Menneskers uskatterligste Gode, saa er det maaskke og Pligt, for Undertegnede, ikke at lade, efter sit første Forsæt, ovenanførte Spørsmaale være aldeles ubesvaret. Ærbødigst bedes derfore undskyldt, hvad endnu monne følge: 1) Ved selve Regieringens Kundgjørelse om Englands lunske Vold, blev, som naturligt var, enhver Landets Mand opfordret til at anvende ethvert Middel som stod i dens Magt til overfalden Fædrelands Tørv. Mangen Sag blev det at føre Værget. Andred, at søge ved Pennen at fremme Fædrelands Anliggende. Begge Slags har Gud naadigen velsignet saavidt Hans Viisdom har kiendt os det got Ham være Æren! og Priis og Tak. Religionens Tienere ere og Kongens og Landets Mænd. Opfordringen galdt da ogsaa dem. (Slutningen findes i extra Tillæget.)