Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-03-24
Den Piemontesiske Greve St. Martin repræsenterede alle Kronens høie Embeder; han var Over=Major Domus, Over=Kammerherre, Over-Staldmester, og meere end alt dette Kongens oprigtige Ven og som ogsaa derfor gav ham det største Beviis paa sin Tillid, da han giorde ham til Jnspekteur over alle sine Uhre. Sikkert har ingen Konge og intet Menneske besiddet den saa sieldne Dyd at være taalmodig i en høiere Grad end Carl IV, Historien vil overbevise Efterverdenen derom, og hans Samtidige kunne ikke omtvivle det. Med denne Hiertens Godhed forbandt Carl IV en religios Nøiagtighed i at opfylde sine Pligter og de Sædvaner, som han havde paalagt sig, ligesom alle Coremonier ved sit Hof. Denne Regelmæssighed, som er saa sielden hos Souverainerne, viiste han især ved de Timer, som vare bestemte til hans Maaltider. Hans solide Appetit stemmede ganske mathematisk overeens med hans Uhre, naar disse stode paa eet; Berørelsen var electrisk og nolagtig, til bestemt Tid traadte Major Domus ind i Gemakket og meldte at der var serveret. En Dag havde Hr. von M. den Ære at blive invireret til det Kongelige Taffel. Han traadte til bestemt Tid ind i deres Majestæters Gemakker og saae nu paa alles Ansigter en usædvanlig Bestyrtelse; selv Dronningen og Godoy tang ganske sørgmodige og man kunde læse i den fortreffelige Greve St. Martins Ansigt Trækkene af den største Ærgrelse. Da Kongen gik hurtigt ind i et tilstødende Værelse, saa traadte Hr. von M. hen til Greven og spurgte ham hvad Aarsagen kunde være til denne almindelige Uroe, Min bedste Ven svarede Greven sukkende, Viseren staaer allerede paa eet, og Major Domus er ikke kommet for at melde Kongen, som Klokken slog, at der er serveret. Dette er hele Aarsagen til hans Utaalmodighed; Han er nu gaaet for at see efter sine andre Uhre, og naar han kommer tilbage vil han spørge mig, hvorpaa de staae, som jeg bærer hos mig. Just som Greven havde udtalt hørte man hos ham et lidet Klokkespil. Af disse, sagde han, bærer jeg 10 hos mig, og de Uhre, som ville gaae for langsomt, maae jeg efter hans Ordre bære hos mig. Kongen kom tilbage og sagde: Saint Martin lad mig see dine Uhre, Lykkeligviis kom Major Domus inden det kunde skee og anmeldte at der var serveret. Carl Vl kastede et vredt Blik paa ham, men hans Vrede gik snart over ved hans Hjertes Godhed. Denne Monark fortiente formedelst sine rene Sæder og sine private Dyder at have i sit hundrede Aar hørt sine Uhre slaae, men Skjebnen vilde ikke at han skulde overleve sin Gemalinde, som ikke havde et saa stort Krav paa et langt Liv, og som var hans første og eneste Lidenskab. Under hans Maaltider talte han gjerne og med Jnderlighed; men Dronningen og Godoy afbrode Samtalen, naar de holdt den for at være alt for fortroelig. Det Formynderskab under hvilket han havde levet lukkede ogsaa hans Øine; men længe for sin Død naaede den gode Forstaaelse imellem Dronningen og Godoy sin gamle Høide; de stode paa en lige Fod med hinanden; Kongen, Jnfanterne og det hele lidet Hof maatte adlyde dem. Hofstaben bestod af Greven af Saint Martin, Over=Major Domus, Hertuginden af Branciforte, Søster til Fredsfyrsten og Enke efter en Vicekonge i Mexico, hun var Dame d'honneur og havde sin 17 aarige Datter hos sig. En anden Dame var Dame du Palais. Desuden vare der to Skriftefædre og to Almosentere.