Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-07-16
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Gangaaes Trettende Aargang. No. 57. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 16 Juli 1816. Om pædagogiske Drivhuusplanter. "Nun Hunger fordøjer, kun Kierlighed befrugter, kun Lengslens Sukke er den levendegjørende Aurn seminalis for Videnskabernes Æg. Det betænke J ikke, J Flyvelærere, som række Børnene Drikken førend Tørsten, som ligne nogle Blomsterdyrkere, der lægge færdige Lakfarver i Blomstens flakte Stængel, og i dens Kalk fremmed Desmer, istedet for blot at give dem Morgensol og Blomsterjord - og som ikke under deres unge Siele en rolig Time, men under Fremkomsten af deres blomstrende Viin, mod alle Gartnerrigler, plage dem med Hakken, Gjødning og Beskjæring. - O, kunde J nogensinde, naar J utidigen og med umodne Organer drive dem ind i Sandhedernes og Skjønhedernes store Rige, ligesom vi alle desværre med dunklere Sandser krybe ind i den skjønne Natur og sløvgjøre os mod den, kunde J med noget mueligt erstatte dem det store Aar, de havde oplevet, naar de udvoxne, som den skabte Adam, med tørstige aabne Sandser, havde kunne tumle sig i det herlige aandige Universum! Derfor ligne ogsaa eders Lærlinger saa meget hine Fodstier, der om Foraaret blive fremfor noget andet grønne, men siden efter, gule og nedtraadte, snøe sig igjennem blomstrende Enge!" Saaledes taler eet af Tydsklands, maaskee Europas, meest genialske Hoveder - Jean Paul om den nyere Tids konstigt drevne Drivhuus planter i den store Planteskole for en opvoxende Slægt. Overalt finde vi Mistænke, Drivhuse og konstig Varme. Mangfoldige af de unge Menneskeplanter have neppe begyndt ret at skyde, førend vi med største Anstrængelse indpode dem alskens Frugtarene af Kundskabens mangfoldige Træer. Vi bebyrde kun alt for ofte de Unges spæde Hukommelse med tusinde Gjenstande, ligesom den ufornuftige Gartner, der besaaer et Blomsterbeed med saa meget og mangehaande Frø, at den ene Spire maa dræbe den anden. Grundige Kundskaber ville og maa derfor med hver Dag blive sjeldnere, og Fleerviderie, om jeg saa maa kalde det, almindeligere. Ogsaa heri berøre Yderlighederne sig. J fordums Tider klagede man over for megen Eensidighed; i vore Dage kan man med Føie anke over for megen Fleersidig hed. - Men dette er ikke den eneste Skade, der flyder af mange Menneskers overfyldte Opdragelse; vi giøre saa mange af vore Unge til hoffærdige og frække Halvvidere, til tøileløse og vanartede Halvmænd, og det er endnu værre. Deri, og i intet andet, maa vi søge Grunden til den Selvfølelse og Dristighed, hvormed den neppe fuldvoxne Dreng taler til Mænds Nedværdigelse, der kunde være hans Fædre i Aar og Kundskaber. Hvad andet end den Jndbildning, at man ved at nippe af Kundskabernes Bæger har lædet for bestandigt sin Tørst, kan vel give den bunhagede Knos Mod og Dristighed til, at fremtræde endog som Aristarch, Men det er naturligt, at skjønt Ungdom og Viisdom, som bekjendt, ikke følges af, vil dog den Unge gjerne synes viis, og Higen efter i Tide at udkramme sin Viisdom, avler hos ham Udmærkelseslyst. For den, som med Magt, allerede. som Yngling vil udmærke sig, er intet Offer for stort, ingen Bane for tornefuld. Nu gives der to Maader at udmærke sig paa een ved at bygge et Dianatempel, og en anden ved at sætte Jld paa det. Til det første udfordres Rigdom, Smag og Konstsands til det sidste kun en god Lunte. Der medgaaer Aar til at opbygge, men der behøves kun nogle Timer til at afbrænde et saadant Tem vel. Hvad Under altsaa, at saa mange helst vælge Herostrats Udmærkelsesmiddel, Hvad er lettere for den tøileløse Yngling, end ved Nidens Morderfakkel at sætte Jld paa Fortjenestens Hæders tempel, at ødelægge med kaade Hænder den Myrhelund, hvori hans Fædre fandt svalende Ly i Livets Trængsler. - Deri og i intet andet maa man søge Aarsagen til den evige Modsigelses aand, der fra saa mange Kanter gjenlyder som en plagende Dæmon, og den Sværm af Smagsdommere, Critikere og Satirikere, mangt et Land nu vrimler af. Aldrig har man med større Ret kunne udraabe med Digteren. Nu skriver hver, som kan tygge en Pen Plager sin Muse og trætter sin Ven. Og see vi hen til det skurrende og uophørlige Qvækkerie fra visse Sumpe, saa maa man prise og tilbagrønske, som en sand Guldalder, den Tid, vi kunde sige: Fjas hedte Fjas, men ei Fadæse, Jngen da Navn af Autor fik Førend han havde lært at læse!" thi vist er det, at ikke saa af dem, der i vore Dage troe, at kunne bedømme de bedste Hoveder, endnu neppe kunne læse, mindre skrive, og endnu langt mindre dømme. Men man vil udmærke sig, og det er lettere at modsige hvad andre have sagt, end selv at sige noget Skjønt og Godt. Uagtet den Skomager, der vilde critisere Apelles's Mesterværk, og istedet for at holde sig til Skoen, som han forstod at bedømme, indlod sig paa at critisere Næser, fik et Svar, som andre Skomagere i Konsten burde stedse komme ihu, saa er mange af Nutidens unge Mennesker dog i egentlig Forstand saa næsvise, at de ikke engang, som hiin brave Haandværksmand, lade sig nøje med at bedømme Næser, men endog critisere hele Konstværker. Om Moder. Jngen Despot regierer Menneskene mere egen mægtigen end Møden. Frivilligen og med Glæde adlyder man dens Jernscepter i Klædedragten, som i Philosophien, i Levemaaden som i Digtekonsten, og Mennesket føler aldrig Tyngden af de Lænker, det selv paalægger sig. - Gellerts bekiendte Fabel om Hatten, der bestandigen gjeldte for ny, skjønt det kun var dens Opfæstning som var ny, vil stedse blive et veltruffet billede, ikke blot paa Philosophien, men paa de fleste menneskelige Anliggender. Dybsindige Lovgivere, siger en vis Forfatter, have paastaaet, at de havde opfundet det bedste Middel til at regiere Stater, og storn Verdens Skabelse har man endnu ikke opfundet den Konst, at gjøre den bedste Kjole. Den fuldkomneste Skræder maatte betragtes som det fuldkomneste Genie.