Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-25
Ved at bedømme en Forfatters Arbeider bør den Upartiske altid tage fortrinligt Hensyn til den Tidsalder, hvori, og de Forhold, hvorunder han skrev. Den Forfatter, som kun higer efter Døgnets Bifald og Beundring, vil lempe sig efter sin Tids Svagheder, smigre dem paa alle muelige Maader, holde sig gode Venner saavel med Literaturens Toldforvaltere, som med dens Strandridere, og saaledes blive istand til at indsmugle sine Producter lige i Aasynet af den sande Critik og bedre Smag, som under saadanne Omstændigheder ere nødsagede til at tie. Men det virkelige Genie vil trodse sin Tidsalders Lyder, og igjennem Skov og Krat, over Bjerge og stride Strømme bane sig en egen Vei til det Tempel, der vil staae urokket, naar hvert andet, bygt paa Partiskhedens Flyvesand, længst er faldet. Holberg var en Skribent, hvis mægtige Genie, tvunget af Tidsalderen og Forholdene, maatte bane sig en saadan egen Vei, og jo større de hindringer, vare, han havde at bekjæmpe, desto mere maa vi beundre hans store Aand. Vist nok var Frederik den Fjerdes Aarhundrede ikke af de mørkeste; tvertimod overgik det i mange Henseender endog det nittende; men i Philosophie og Theologie var man dog endnu for langt tilbage, til at en satirisk Digters Genie som Holbergs kunde finde frit Spillerum, og mange andre, svagere end det, vilde upaatvivleligen ogsaa gaaet under. Man behøver kun at erindre, at endnu neppe tyve Aar førend Holbergs Fremtrædelse som Skribent, Hans Bagger havde siddet paa Sjællands Bispestol. Endskjøndt denne nu var død, saa levede dog endnu hans Aand i mange Mægtige. Den viste sig især da den Bog, der allerførst lagde Holbergs satiriske Genie for Dagen, udkom. Vel var det kun personligt Had, der bevægede Etatsraad Rostgaard til at denuncere Peder Paars, som en skammelig Pasquil og et Skandskrift", i det danske Cancellie, men at han turde vove det, var alle rede et Beviis paa, at den da herskende Tone just ikke var gunstig for Satiren. En saa indflydelsesrig og anseet Mand, som den ældre Greve Danneskjold, maatte selv tage sig af den forfulgte Holberg, og søge at bringe Kong Frederik den Fjerde paa andre Tanker. Var dette ikke skeet, saa havde Sagen maaskee taget en ganske anden Vending, og mueligen havde da Rostgaard opnaaet sin Begjering at faae Skriftet forbudet og confisqueret, indtil Auctor opledes, og de Exemplarer, som kunde paagribes, efter Lovens Pag. 370, til Auctors Beskjæmmelse af Bøddelen opbrændes." Fædrenelandet havde saaledes paa et Haar nær mistet sin største comiske Digter, dersom Kongen og hans Raad ikke havde tænkt ædlere, end den daværende Justitiarius i Høiesteret. Men hvor J. F. Rostgaards Klage hedder det: "at Skriftet er trykt uden nogen Censur. Da denne paa samme Tid fandt Sted, maa man antage, at Peder Paars undgik den, fordi Skriftet var trykt som ny Vise". heldigen Holberg end her undgik den Tordensky, der trak op over hans Jsse, saa vare de Udtryk i Conseilets Beslutning, at Skriftet ikke bestaaer af andet end lutter fingeret Skiemt, som hellere kunde bleven udeladt end skreven dog intet mindre end opmuntrende for ham til at skrive nye Satirer. Men ikke at skrive Satirer er nok, som det hedder, saare vanskeligt, især for den sande og fødte Satiriker. Det viste sig ogsaa, at, hvor meget end Rostgaard og Ligesindede lurede paa at faae ham til at løbe i Fælden, kunde han dog ligesaalidet undertrykke sin naturlige Tilbøielighed til Satiren, som Nattergaten kan undlade at synge, eller Ørnen at svinge sig op til Skyerne. Kun en kort Tid efter at den store Ubehagelighed med Peder Paars var mødt ham, begyndte han at digte Lystspil, hvori han fremstillede nye Feil, som vare urørte af andre Lystspildigtere. Her viste Holbergs store Genie sig i sin sande Glands. Han vilde fremstille Feil, som andre ikke havde rørt ved. Men hvilke skulde disse Feil være, Statens Dem turde han ikke røre ved, thi han levede hverken i en saadan Stat eller Tidsalder, som Aristophanes. Kirkens! Det forbød sig af sig selv. De Stores, Dem maatte han, som en halvbenaadet Skribent, nok vogte sig for at støde. Desuden havde man Censur, og et imprimatur, var en god Tøile for en alt for vælig Pegasus. Hvor indskrænket en Tumleplads havde i saadan en Tid og under saadanne Forhold altsaa ikke en Holberg, Hans Satire begyndte derfor at bevæge sig i den lavere Sphære, og at vælge Borgerlivets Feil og Latterligheder til Maal for sine Pile. Han indsaae meget vel, at de høiere Stænder, troede, naar man leer af de Smaa, saa tænker man ikke paa Store. Han begyndte med den politiske Kandestøber, hvis Satire, som han selv anfører, gaaer ud over simple Folk, der sidde paa Kroer og Kipper, og ved Kruset hegle Raadsherrer og Generaler igjennem &c." Det er nægteligt, at dette Stykke, i Henseende til comisk Kraft og Characteerskildring, er eet af Holbergs Mesterværker, men at der, som han forsikkrer, ikke kunde udtænkes noget nyttigere eller sømmeligere Æmne, især i Fristater, hvor man seer, at Almuens Kaadmunderhed tager saadant Overhaand, at ingen Love eller Straffe kunde holde dem i Ave", lader sig dog nok drage i Tvivl. Hvorfor just lee over den simple Mand, naar han taler paa Kroer og Kipper, og ved Kruset om Ting, som han ikke forstaaer, eller rettere sagt, han, som Uindviet, ikke kan forstaae, om end han havde Ævne dertil, Tales der ikke i Borge og Riddersale, ved Pocaler og Champagneflasker, ogsaa stundom om vigtige Ting, uden tilbørlig Kundskab, Og hvad Ulykke stiftes der da derved, at den simple Mand taler, var det end paa en latterlig Maade, om Ting, der ligge ham og hans Vel saa nær, Er det da ikke, som Gert meget rigtig siger, Mælet, der skiller Mennesker fra Fæ – Dog, Holberg besad alt forlys en Aand, til at han et Øjeblik skulde kunne tvivle paa, at det er langt bedre, at den simple Mand taler om sit Fødelands vigtigste Anliggender, end at han blot skulde føre et reent dyrisk Liv. Men Tiden og Tidsforholden tvang ham nok til at holde sig til Æmner, der ikke kunde paadrage ham nye Forfølgelser fra hans Fienders Side, men snarere overbevise Hoffet om, at det i ham endog kunde finde en Støtte mod meenig Mands "Kaadmundethed, som han kaldte det. Dog nyttede hans Forsigtighed ham ikke, thi selv over den politiske Kandestøber var der de, der stødte dem, skrigende paa, at der blev drevet Gjæk med Byens Borgermestere og Raad." De andre Stykker, der fulgte paa, vare alle saadanne, der kun ligeledes berørte borgerlige Feil. Holbergs Forsigtighed i Henseende til den politiske Kandestøber gik saavidt, at han endog henlagde Scenen i Hamborg, som et Slags Fristat, uagtet alle Portraiterne dog vise, at de ere ægte danske, eller rettere Kjøbenhavnske. - Først længer heni Tiden, da man begyndte at tænke lidt humanere, og han selv følte sig mere uafhængig, skrev han sin Don Ranudo, og endda maatte Scenen forlægges til Spanien, uagtet der dog sikkerligen fandtes flere end een Don Ranudo paa dansk Bund. J den honnette Ambition søgte han vel at gjøre den borgerlige Rangsyge latterlig, men ved den adelige turde eller vilde han ei røre. Den lykkelige Periode, hvori Holbergs Muse kunde forherlige den danske Skueplads, var kunat kort Varighed. Efter fem Aar at have opført Skuespil paa Dansk, maatte Montaiau lukke sit Theater (1727). Holberg digtede i den Anledning den danske Comoedies Liigbegjængelse, der opførtes d. 25 Febr. f. A. Han skriver selv i sin Levnetsbeskrivelse, at han undrer sig over, at vore Skuespil i de forknyttede Omstændigheder have kunne staaer saalænge, og glæder sig ved at være ude af alle de Uroligheder, den Avind, og det usigelige Arbeide, som han, saalænge Theatret stod, bestandig opfordredes til, paa sin Helbreds og Velfærds Bekostning. (Fortsættes.) Misceller. Laugsnid hersker hos ingen i høiere Grad, end blandt Konstnere og Lærde. Gretry, den berømte Componist, var saa skinsyg paa Mozart, at han i hans Essais sur la Musque, der udkom 1796, ikke en eneste Gang nævner denne udødelige Tonekonstner, hvis Ry den Gang allerede lød over det hele cultiverede Europa. Han taler hverken om Figaros Bryllup eller Don Juan.