Norske Intelligenssedler, 1768-12-14
Fortsættelsen fra forrige Uge: Hvor forundringsværd er ikke vor Religion i dens Grund-satser, og hvor aldeles guddommelige ere ikke alle dens fastsatte Hoved-Sandheder. J andre Religioner regierer nogen Fornuft, mange Passioner og snart allerne Natur. Christendommen derimod prædiker lutter Seier over alle Passioner, over Naturen og over den næsevise Fornuft. Der er intet af alle de Hendelser som ere skeete fra Verdens Begyndelse, og hvoraf vore Forfædre have efterladt Spor for Eftertiden, ja der er endog intet af alt hvad der hender i vore Dage, som jo den hellige Skrift har antegnet: Hvorfor, Derfor, at det ene med det andet har en Relation til vor Religion og fordi det ogsaa kand sætte Menneskene i Stand til at erkiende den og efterfølge den. Jo meer de Syndere, de stærke Geister ville giøre Ord af, at de ingen Neligion troer, jo meer ere de at beklage. Jo meer uforfærdede og frække de ere, jo meer røbe de deres elendige Tilstand. Jo meer de synes, at være tilfreds med dem selv, jo nærmere ere de Fordervelsen. De ligne hine Syge, der i hidsige Febre saaer stærke Kræfter. Disse Patienter nærmer sig Døden meer og meer, jo meer deres Kræfter tage til, thi naar de kommer paa det højeste, saa har man Aarsag at troe, der for dem er ingen Redning meer, Ja hvad siger jeg, Disse Ugudelige, som giøre saa store Figurer med at være Frie-Geister og at vanære den sunde og sunde Fornuft med deres egen indbildte Styrke, ere i en endnu langt værre Tilstand, end de, der raser i en hidsig Feber, thi paa deres Sygdom vil snarlig følge den ævige Død. Ligesom der er ikke uden en Gud, saa kand der ogsaa ikke være uden een Religion, og skiønt denne Religion synes at være bekiendt først fra den Tid af, da de Troende bleve kaldede Christne i Antiochia, saa er den dog ikke destomindre ligesaa gammel, som den første Evangeli Forkyndelse selv, og som den har beviist sig i alle dem, som fra Verdens Begyndelse have levet hellig baade efter Naturens Lov og efter Mosis Lov. Dette har givet Eusebius Anledning til i sin Kirke-Historie at sige: Den Religion, som disse retskafne Folk bekiendte, maatte holdes for at være den fornemste og ældste af alle Religioner. Vel synes der at være en Forskiel imellem det gamle og det nye Testamentes Troende, men denne Forskiel strækker sig ikke længer end til Tiden. Guds Søn, som er bleven Menneske, har altid været deres Troes Object paa begge Sider. Hine troede, at han skulle komme til Verden, for at forløse dem; Disse troe, at han virkelig er kommet og har forløst dem. Denne Forskiæl i Tiden kommer ikke deres Troe selv ved, at de jo begge maa erkiendes for Christne og kaldes Christne. Den Hemmelighed af Christi Manddoms Annammelse har været saa kraftig og virksom, at den har været ligesaa nyttig for dem, der have troet den, som en Forjettelse, som for dem, der have været saa lykkelige, at see den opfyldt i alle ved Propheterne omspaaede Omstændigheder. Jmidlertid paastaaer jeg ikke, at de Hellige i det gamle Testamente have været kaldede Christne, men jeg paastaaer kun dette, at de have ført et christeligt Levnet, og have haft de Christnes Troe. De vare vel ikke Christne af Navn, men de vare det virkelig i Gierningen. Troen paa Frelseren og hans Naade har strækket sig til alle Tider, saa at man sikkerlig kand sige, at disse Helgene hører baade til det gamle og til det nye Testamente, eftersom de aldeles hørte hen til Naadens Lov, da de levede baade efter Naturens Lov og efter Moses Lov, som aldrig stride imod hinanden, men ere givne af Den Samme Gild. Sandt er det, de havde ikke vore Sacramenter, men derfor bleve de ikke destomindre Christne; thi den Forskiæl imellem Sacramenter eller Offere, udgiør ingen væsentlig Forskiæl imellem Religionerne i sig selv. Naar et Menneske giør Gud sit Offer anderledes om Morgenen, end om Aftenen, saa forandrer han dog ikke derfor sin Guds-Dyrkelse og Religion. Han indretter kun sin Gudfrygtigheds og Religions Øvelse efter Stedets og Tidens Adskillighed. Men hvad flyder deraf, Dette, at den christelige Religion er ligesaa gammel, som Verden er, og at de Troende efter Christi Aabenbarelse maa ikke holde det for noget Nyt, at leve i Guds sande Frygt, at elske ham, og at tiene ham. Den bedr. re Damon bliver Enkemand, Hans Cloris sine Øjne lukker, Hvo var mismodig, Det var han, Han hyler, græder, skriger, sukker, Ach Cloris, ach min halve Siæl! Jeg aldrig dig kand overleve, Min Aand skal ved dit Gravstæd svæve, Thi, jeg vil slaae mig selv ihiel. Den bedrøvede Enkemand. Han derpaa giør sit Testament, Damen bliver Enkeltand Og Afskeed med sin Dotter tager, oris sine Øjne lukker, Nu, raabte han, er Pinen end var mismodig, Det var han, Og strax sin Kniv fra Bæltet drager, græder, skriger, sukker, Han kyssede sin døde VenCloris, ach min halve Siæl! Og sagde, faar nu vel min Smerte, g dig kand overleve, Han sadte Kniven mod sit Hierte, J skal ved dit Gravstæd svæve, Men stak den paa sit Rum igiejeg vil slaae mig selv ihiel. de Endelstand. Han derpaa giør sit Testament Og Afskeed med sin Dotter tager, Nu, raabte han, er Pinen endt, Og strax sin Kniv fra Bæltet drager, Han kyssede sin døde Ven Og sagde, faar nu vel min Smerte, Han sadte Kniven mod sit Hierte, Men stak den paa sit Rum igien. Nei, sagde han, sligt er ej vel, Jeg skal en anden Maade hitte Thi; jeg vil sulte mig ihiel, Og ej min Haand med Blod besmitte; Hun har besluttet i at Sind At giøre Ende paa sin Jammer, Og derpaa i sit Spise-Kammer, Den halve Dag sig lukker ind Nu vilde han fra Klippens Tor Sig hovedkulds i Vandet styrte, Han klyver paa dens Spidse op Saa højt at han fast Skyen rørte, Han af sig selv og Livet kied Ud paa dens steile Bredde siger, Farvel til hele Verden siger, Men sadte sig saa sagte ved. Han endelig med megen Graad Jfra sin Hytte Afskeed faaer Han sadte sig udi en Baad Og ud paa Havets Dybhed drager, Dig derpaa i en Ore Bund Med mange store Stene lagde, Farvel han til sin Roerknægt sagde, Men kiære, kast mig ikke ud! Nei, sagde han, paa Havets Bund sligt er ej vel, Mig ikke Fisken skal fortære, sagde bitte, Thi, jeg maa døe paa Jordens Grund te mig ihiel. Og i min Cloris Sælskab være; i Blod besmitte: Han tog en liden Strikke med sit Sind. Op i det største Træe han finder, i Jammer, Og Strikken kan til Træet vindet, Kammer. Men derpaa steg han hurtig ned. sig lukker ind. Han levende begraves vil a Klippens Top. Og god en Grad, da den var færdig det stantSaa kaster han den atter til, dens Spidse op Den var hans Legem ikke værdig; Skuen værte, Men derpaa tog han en Pistol, da Livet kied. Nu bliver Cloris døed selv anden, redde stiget, Vor Damon sadte den mod Panden, 1 siger Men kastede den bag sin Stoel. aa sagte ved. Ja, sagde han, jeg livløs var, ud meden Graad Hvis Skiæbnen mig ej vilde hindre, Utiget, Det Venskab jeg indgaaet har di en Ba Mens Cloris levde med Lysindre, Dybhed drager, Giør, at jeg ej til Graven gaaer; i Oxe-Huus Ach Cloris, jeg af alle Kræfter, og laade Vil stræbe paa at komme efter, erknægt sagde. Men ej endnu i tyve Aar, i mig irte ud! Maaskee at mangen Enkemand Saaledes for sin Cloris sørger, Naar Øjnene staae fuld af Vand, hans Hierte om Lysindre spørger; Maaskee en Enkes Sorg er stoer, Laar hun sit Ach og Vee udskriger, Hun maaskee af sit Sørge-Floer, din anden Ægte Ven bekiger; undrer da slig Sorg og et Albue Saar, alle Kiendere det samme Tilnavn faaer, Nei, sagde han, paa Havets Bund Mig ikke Fisken skal fortære, Thi, jeg maa døe paa Jordens Grund Og i min Cloris Sælskab være; Han tog en liden Strikke med Op i det nærste Træe bar finder, Oa Strikken kast til Træet hinder. en derpaa steg van hurtig ned. Han levende begraves vil Og grov en Grav da den var færdig Sag kaster har den atter til Den hans Legem ikke værdig; Men derpaa tog han en Pistol, Nu bliver Clovis daed selv anden, Vor Daman sadte den mod Panden Men kastede den bag sin Stoel. Ja, sagde han, jeg livles var, Hvis Skiøben mig ei vilde hindre, Det Venskab jeg at harMe-Claris lende med Lylindre, Giør, at jeg ej til Graven gaaer; Ach Cloris! jeg af alle Kræfter Vil stræbe paa at komme efter, Mer ei endnu i tyve Aar, gen Enkemann, Tronhiem den 25de November.