Danske Mercurius, 1677-02-01
Den Danske ME Til den 1. Februarii 1677. Danmark. Vor ilde det anstaaer en Dannemand, at bryde Sineed och Haands forplict, och vrangelig udtyde, Hvis hand udlofvet har det vides af en hver, Som dømmer uden vild, och hafver Dyden kiær. Ja trofasthed end och i fordoms Hedne Tider Saa prisslig var och giæf, at den har sat til sider Gods, eye, Lif och Blod, som mangen heller loed, End sig det nafn paatoeg, hand ey fororde stoed. Hvad, sagde Regulus, skal Jeg nu troløs blifve. Ney, skønt jeg veed, at mig Carthago vil aflifved Jeg efter min forplict vil dog indstille mig, Och heller ærlig døer, end lefver skammelig Men o hvor slet forvendt er disse Tiders feyde Thi som mand spiller nu med skreven pact och leyde, Da merkes vel, at der ey deert paa lides kand. Ney. glipper leyde mig, Jeg half er stagen Mand. Vil nogen at mand her exempel paa skal gifve, Mand da for leydeløs den leyde kand opskrifve, Som Helsingborger Slot af Svensken nylig fik, Thi der mand saae sig om, den ud paa fængsel gikFeg intet taler om de mange krigs betiente, Som Gyldenløve skal end nu fra Sverrig vente, Paa deris eed och tro. Men ingen dog af dem Sig efter krigs skik med randsoning stiller frem Mand Mand fast i meenig er, at deris Konnig ikke Bifalder dem i sligt, men at de der bestikke Med list saa mesterlig, och gjøre det saa glat, At hand den rette grund ey faaer at vide brat. Som Christianstad er en toorn i Svenskens øye, Det for hans maatte Folk sig ikke ret vil føye Til Vinter rolighed end nu, hvorfor hand maae Med en part af sin Hær i Vee sin leyer slaae. 4 Men Meerheim midlertid dog ey sin plict forgiætter, Thi hvor hand seer sig hold, hand dapperlig ansætter, Och der til har det hæld, at hvad som hand paastaaer, Det Svensken til fortræd och nederlag afgaar 5 Hvis pending och gevær vor Daner Konning sende Til hannem ofver Haf, det kommen er til hænde: Til med er hand med Folk oc kost forsiunet nock Och altid styrkes af de friske Giøngers slok. 6 Men der imod ey kand til fulde nok udføres, Hvor ofver maade svag den Svenske leyer giøres; Thi der en farlig smeed och blodgang være skal, som tager Folket bort udi mangfoldig tal Hvor til den haarde kuld och strenge Trældoms møde, Saa vel som vond medfart och usædvanlig føde Skal hafve grunden lagt. Och merkes kiendelig Guds magt och finger der blant dem at røre sig Landskrones Slot och By sig dagligen besterker, Med hvis behøves kand, end dog mand ey formerker, At Fienden rører sig. Schwantede, til udgaaer, Och hvor hand kommer frem, hand altid bytte faaer. Hvis 3 Hvis Mandkiøn Riget kand til ledings tog udgiøre, Det lader Kongen med en hast tilsammen føre: Forsømmer ingen Tid, men giør sin største flid, At komme frem, saa snart som Luften giøres blid Hvad ellers udenlands for pending er at fange, Der spares intet paa, hvor høyt det end skal gange: Saa Verfverne, saa snart som det paagiælde skal, 1 Marken kunde staae med deris fulde tal. 10 Men baade først och sidst hans Majestæt paadrifverAt Aarlogsfloden sterk och vel forsiunet blifver Thi som hand veed, at der paa ligger største magt, Hand der med self tilseer och nøye gifver act. Hvo vil fortryde nu, med slig en prisslig Herre Til strid och dræbning frem at gaae Hvovil sig spærre For den paabudne Styr, Oney, det ingen gjør En hver sig villig teer, med hvis hand kand och bør 11 At Holsteins Hertug ey Slessvig vil end antage, Til Læn af Dannemark, men holder sig tilbage, Der nøder Kongen til, at stande paa sin Ret, Och hannem ved sit bref at skille der fra slet.