Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-03-31
Fortsættelse af No. 12. Qvækernes Historie. Jndelig overleverede Robert Barclav, en Schotlænder, Ad. 1675, tilKongen et Forsvars=Skrift for Qvækerne, et Skrift, saa smukt, som det aldrig kunde være smukkere. Tilskriften, til Kongen indeholder ey nogen nedrig Smigren, men dristige Sandheder, og sunde Raad. Du haver smaget (siger han til Kong Carl i Slutningen. af denne Tilskrift) det søde og det beedske, Lyksalighed og betydelig Van hæld. Du var uddrevet af det Land, hvor du var fød for at regiære. Du haver følt hvor tungt det er at lide Undertrykkelse, og Du bør vide, hvor afskyelig Undertrykkeren er baade for Gud og for Mennesker. Dersom nu, efter saa mange Prøver og Velsignelser, dit Hierte forhærdes, og forglemmer den Gud, som haver kommet dig ihue i din Vanhæld, da vil din Synd endnu blive svarere, og din Fordømmelse endnu meere forskrækkelig. J Steden derfor, at række Ørene til din Hof=Folks Smigren, bør Du give Agt paa den Røst, som taler til dig i din Samvittighed, hvilken aldrig hykler for dig. Jeg forbliver din hulde Ven og Undersaat. Barclay. Det Det som er meest at undre over, er at dette Brev, skrevet til en Konge fra en ubekiendt privat Person, gjorde sin Virkning, og Forfølgelserne ophørede. Omtrent ved denne Tid lod Vilhelm Pen sig see. Han var af en adelig Stamme, og det var ham, som oprettede først Qvækernes Regimente i Vestindien, og han havde vist sat deres Anseelse paa faste Fødder i Evropa, dersom Folk havde kundet ære Dyden under en saa latterlig Masqve. Han var en eneste Søn af Ridder, Pen, som var Vice-Amiral af Engeland, og Favorit hos Hertugen af Beork, der siden blev Kong Jacob den anden. Vilhelm Pen, da han endnu kun var 15 Aar gammel, forefandt en Qvæker i Oxford, hvor han da just laae og studerede. Denne Qvæker overtalede ham, og det unge Menniske, som var munter, naturlig veltalende, og som havde noget Jndtagende i sit Ansigt og Væsen, fik hastig nogle af sine Cammarater paa sin Side. Uformodentlig oprettede han et sluttet Sælskab, af unge Qvækere, som alle forsamlede sig hos ham, saa at han i sit 16de Aar. saae sig at være Anfører og Formand. for en heel Sect. Da han kom tilbage til Amiralen. hans Fader, og havde allerede gjort sig klar fra sine Studeringer ved Academiet, da, i stæden for at kaste sig paa Knæe, for sin Fader, og at udbede sig hans faderlige Velsignelse, efter den Maade som er brugelig i Engeland, kom han til ham med sin Hatt paa Hovedet, sigende: Jeg fornøyer mig over, min Ven, at see dig ved god Helbred. Vite-Amiralen tænkte i førstningen, at hans Søn var gaaen fra Forstanden; men han fik snart at vide, at han var bleven Qvæker. Han anvendte alle Midler, som den menniskelige Fornuft kan opfinde, for at bringe ham til at leve som andre Folk; men det unge, Menniske svarede Faderen ikke det mindste derpaa, og søgte i den Sted at overtale den Gamle til selv at blive Qvækker. Endelig blev Faderen kied deraf, og bad ham om intet andet, end at han vilde giøre sin Opvartning hos Kongen. og Hertugen af Vork, og det med Hatten under Armen, og at han ey vilde sige Du til dem. Den unge Vilhelm svarede, at hans Samvittighed ey tillod ham saadant, og at det altid var bedre at adlyde Gud end som Menniskene. Herover blev da Faderen for tornet, og da han intet Haab havde om hans Bedring, og han ham paa Dør af sit Huus. Den unge Pen lovede Gud, fordi han allerede blev værdig til at liide for hans Skyld, og gik bort og prædikede i Staden. Her skaffede han sig mange nye Tilhængere. Hver Dag bleve nogle oplyste ved slige Prædikkener, og som han var ung, smuk og velvoxen, havde han et stort Tilløb af Fruentimmer, baade fra Hof set og fra Staden, som kom i største Andagt for at høre ham.