Corsaren, 1842-07-01
De politiske Meeningsforskjelligheders Jndflydelse paa "det gjensidige Venskabsforhold imellem hinanden agtende Mænd." J den Debat, der er begyndt mellem Schouw, Tutein og Clausen paa den ene Side og Bang m. Fl. paa den anden Side om en friere Regjeringsform for Danmark, er det ikke det mindst Jnteressante at lægge Mærke til, hvor forsigtigt de Stridende endnu røre ved hinanden, hvorledes de endnu ligesom møde med Chapeaubas og Glacshandsker og efter hver Disput trække sig tilbage med et ziirligt Buk og Forsikkringen om, at "det gjensidige Venskabsforhold imellem hinanden agtende Mænd" endnu bestaaer, og hvorledes endelig "Berlingske" træder til og paa den forladte Kampplads udstrækker sin Haand velsignende mod de Bortdragende for deres Zarthed og Skaansel. Dersom man imidlertid troer, at det vil vare længe saaledes ved, saa vil man efter vor Formening tage meget feil. Og vi formene det ikke alene, vi haabe det, vi haabe, at det vil blive anderledes, og vi troe, at der er al Anledning til at nære et saadant Haab. For "det gjensidige Venskabsforhold imellem hinanden agtende Mænd" vilde det vistnok være meget godt, hvis Striden om Frihed ikke blev skarpere; men for selve Friheden vilde det være desto Slettere. Hvorledes? Medens en Strid om en hundrede Rbd.s Penge eller om et Markskjel eller desl. i de fleste Tilfælde er nok til at tilveiebringe Fjendskab mellem Mænd, skulde Striden om Folkefrihed kunne føres aldeles koldblodigt som en Disputats om en Sætning hos en gammel Forfatter eller om Jndskriften paa en opgravet Penning? J saa Fald maatte der visselig være en saare liden Kjærlighed og varm Følelse for Folkefriheden hos dem, der kjæmpede for den. Men, elske de den, da kjæmpe de ogsaa en alvorlig Kamp imod hver En, som er imod den; thi det er Kjærlighedens Natur, at man er med dem, der ere med den elskede Gjenstand, og mod dem, der ere imod den. Eller mon man kunde være Ven med den, der hadede og forfulgte den Kvinde, man elskede? Det vilde ogsaa være en ret artig Comedie, om de Mænd, der ved deres Strid bragte et heelt Folk til at reise sig i to Partier imod hinanden, der i en større Kreds vakte en Kamp med al den Lidenskab, som Kamp i store Kredse fører med sig - om disse Mænd bagved Coulisserne trykkede hinanden i Haanden og smillende talte sammen om den Sag, hvorom de havde opvakt saa stor Kamp. Det var, som om to Feldtherrer vilde sidde muntert samtalende ved hinandens Side, medens deres Hære vare engagerede i en forbittret Kamp. En ganske anden Sag er det, om Feldtherrerne under Striden vise hinanden al den Agtelse, hvorpaa deres forrige "Venskabsforhold" rar grundet, om de gjøre som hiin franske Admiral, der ombord paa Linieskibet "Rivoli" midt i Kugleregnen venskabeligt hilsede paa engelske Admiral, da han viste sig ligeoverfor ham paa det fjendtlige Dæk, medens han paa sit Fødelands Vegne lod sine Kanonerer gjøre deres Bedste for at ramme ham, eller om efter Kampen den Seirende viser al den Skaansel mod den Overvundne, som en ædel Mand kan vise den Modstander, han agter. Men under Kampen - ingen Skaansel! Det maa for dem, der bifalde, hvad vi her have sagt, være kjært at see, at hine Ønsker om en "stadig Vedvaren af det gjensidige Venskabsforhold imellem hinanden agtende Mænd" ere udgaaede fra dem, der stride paa den conservative Side. De vide meget godt, at dette "Venskabsforhold" og det derpaa grundede "Maadehold" er deres bedste Allierede, at de ved denne holde sig bagved deres svage Forskandsninger. De vide, at det er ved Hielp af alt dette "Maadehold", at man kan afslaae alle Friheds-Ønsker - vi ville ikke tale om de constitutionelle, end sige om de egentlige democratiske - men om dem, der ere i Stændernes Forening, eller blot i Stændernes Offentlighed, eller endog blot i, at Stænderne selv maatte vælge deres Secretairer, eller endog blot og bare i, at Dampskibene maatte lægge til Toldbodbommen - i Sandhed! de have Grund til at ønske, at det gjensidige Venskabsforhold imellem hinanden agtende Mænd" maa leve længe.