Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1787-08-28
Hver Besøgelse af Lothario forøgede PhormidMistanke, og den stakkels Melisse mistede efterhaanden sin Mands Høiagtelse, ikke allene førende hun fortiente det, men endog førend hun i mindste Maade fattede Mistanke derom. Man forestille sig, i hvilken forskrækkelig Forfatning, at Phormidbefandt sig; uvis, hvad han skulde tænke eller giøre; bekymret over at give sig i Strid med hans Ven for en maaskee ugrundet Mistankes Skyld, og endnu mere bekymret over, at indlade sig i en Undersøgelse med hans Huustroe. J denne ulykkelige Forfatning biede han efter at faaet et Beviis, og hvilket maatte være dødeligt for ham at finde. Den muntre, ubekymrede, belevende og lykkelige Melisse merkede ikke hendes Mands Gemyts Tilstand. Jmidlertid, i hvor meget han end bestræbte sig for at skiule den, saa opdagede dog Lotharie den først, (den Listige er altid mistænkelig.) og da han var sig bevidst, at Phormid havde Aarsag til, at være urolig over hans Opførsel, saa merkede han det ogsaa lettelig, da denne virkelig var bleven det. Han havde ikkun liden Tid at spilde, og besluttede derfor, at føre sig den første Leilighed, til Angreb til Nytte. Jkkun den ulykkelige Melisse merkede ikke det ringeste hverken til hendes Mands Mistanke, eller til hendes Elskers Hensigter. En Aften dandsede hun med ham i det samme Selskab, hvor hun først havde seet ham. Hun tog mod alle de høflige Ting, som han sagde hende, med det hende naturlige, elskelige og yndige Væsen, og lod sig endelig bære hiem i hendes Portechaise, vel tilfreds med hendes Aftens Tidsfordriv, og lykkelig ved det, hun var hendes Uskyldighed bevidst. Portechalsen blev nedsat uden for hendes Dør, og det faldt hende just ikke meget fremmet, da hun saae Lothario at rekke hende Haanden. Da det endnu var tidlig paa Aftenen, sagde han, saa var han kommen, for med hende og Phormio at spise en kold Kylling, førend han gik hiem, og spurgte hende, om Phormid var hiemme? Jeg troer det, svarede hun, efterdi jeg forlod ham i et Selskab, da jeg reiste hiemme fra. Phormid var imidlertid med det Selskab, hvorudi Melisse havde ladet ham blive tilbage, gaaet hen paa et Viinhuus, for at spise Aftensmad. Henimod Melisses Hiemkomst var tillavet et koldt Aftens Maaltid, hvorved Lothario tilligemed hende satte sig nedEfter Maaltidet tog han Masken af, i det han tiltalede Melisse i en Tone, fuld af Lidenskab, som han aldrig tilforn havde vovet imod hende. Den Forundring og Forhanseelse, som gjorde hende i et Øieblik maalløs og tavs, udlagde han til sin Fordeel, og drev med Alvorlighed paa hende, at hun skulde giøre ham lykkelig. Han havde taget hende i sine Armee og omfavnet hende, og da hun endnu kæmpede, for at rive sig løs fra ham, blev Døren oplukket, og Phormio traadde rasende indi Kammeret. Han havde faaet at vide af den Tiener, som lukte ham ind, at Lothario var oven paa. Tiden, at de begge havde forladt Selskabet paa eengang, forenet med de forrige Grunde, til hans Mistanke, bragte ham til den høieste Grad af Jalousie, og den Stilling, hvorudi han traf dem, stadfæstede, efter hans Mening, hans hele Mistankes Sandhed. Han betænkte sig ikke et Øieblik, men trak sin Kaarde, uden at tale et Ord, og med meget Bitterhed og Arrighed gik løs paa Lothario, som neppe nok kunde faae Leilighed, til sit Forsvar at snappe sin Kaarde fra den Stoel, paa hvilken han havde hængt den. De sloges altsaa i Tvekamp med hinanden, og Lothario var saa meget overlegen, at førend den fortvivlende Melisse endnu kunde faae Tid at kalde paa Betienterne, for at adskille dem, blev min fornærmede og ulykkelige Ven saargjort, hvoraf han kort derefter døde. Melisse er siden bestandig bleven i Fortvivlelse, og hendes Læger tvivle meget, om hun nogen Tid mere skal blive hendes Fornuft mægtig. Den nederdrægtige Lothario har forladt sit Fæderneland; men da min omkomne ulykkelige Naboe har nogle mægtige Venner, saa er det at haabe, at hans Morder ikke saa let skal undgaae Retfærdighedens Hænder.