Berlingske Tidende, 1836-03-28
Jorddrotten ved FæsteforanHar derimod dring, uden foregaaende Tiendeforening eller Tiendecommissions Kjendelse, overdraget den ham tilhørende Tiende til Fæsteren imod en aarlig Afgift, da kommer samme i Henseende til Sikkerheden i det Høieste i Classe med de sædvanlige aarlige Fæste-Afgifter, og det maatte vel endog, efter den nugjeldende Lovgivning, i det mindste ansees tvivlsomt, om det Tvangsmiddel, der er tillagt Jorddrotten, for disse, nemlig Søgsmaal til Fæstes Forbrydelse, haves med Hensyn til hiin Afgift. Forandres Naturalhoveriet til aarlig Afgift, kommer ogsaa denne i Classe med de øvrige Fæsteafgifter, ligesom der naturligviis forden forhøiede Afgift, der træder i Stedet for Jndfæstning, ikke erholdes yderligere Sikker, hed, end for Fæsteafgifterne i Almindelighed. Paadrage Fæsterne sig Restance af disse, da staaer intet simplere Middel i Godseierens Magt, end at indtale dem ved sædvanlig Rettergang. Fæsteren maa altsaa først indkaldes for Forligelsescommissionen. Opnaaes Forlig ikke der, bliver Sagen henviist til Domstolene, hvor den i Almindelighed kan blive at føre gjennem flere Jnstantser. Jorddrotten faaer da en endelig Dom, som han kan lade exeqvere hos Fæsteren. Men en slig Fremgangsmaade er meget byrdefuld og bekostelig for Jorddrotten, navnlig saafremt en Fæster jevnlig paadrager sig Restancer, ligesom Resultatet sjeldent kan blive tilfredsstillende, da den vigtigste Deel af hvad derer i Fæsterens Værge, og hvori Execution kunde skee, er Jorddrottens Eiendom. Lovgivningen bestemmer vel ogsaa (danske Lovs3131 og 2) Fæstets Forbrydelse for den Fæster, der ei i lovlig Tid svarer sine Afgifter, og det kunde saaledes synes at følge af den nugjeldende Lovgivnings Ord, at Jorddrotten, saasnart en nok saa ubetydelig Restance var paadragen, strax kunde med Retsvirkning lade Fæsteren sagsøge til at have sit Fæste forbrudt. Men netop denne Bestemmelses Strænghed i Forhold til den sildigere Lovgivning om Forholdet mellem Jorddrot og Fæster har gjort den mindre virksom i dens Anvendelse. bemeldte Lovsteder kunne neppe forstaaes aldeles bogstavelig, saaledes at en enkelt Dags Udeblivelse med Fæsteafgifterne eller enhver øiebliklig Mangel ved Gaard, Besætning o. s. v. skulde have Fæstes Forbrydelse til Følge. Det er derfor ved en temmelig almindelig Praxis antaget, at en Fæster ikke ligefrem kan dømmes til at have sit Fæste forbrudt, fordi han ei til den bestemte Tid har betalt sine Afgifter eller nogen Deel deraf, men at han, uagtet Sag mod ham i den Anledning er anlagt, kan frie sig, ved at rette for sig under Sagens Procedure i første Jnstants. Det er fremdeles ved Domstolene anseet tvivlsomt, og afgjort paa forskjellig Maade, for hvilke Afgifters Udeblivelse Dom til Fæstes Forbrydelse kan overgaae en Fæster, og saa fremdeles. Men denne Uvished i en for Godseierens Vedkommende bekostelig Procedure, under hvilken derhos den forsømmelige og uredelige Fæster har Leilighed til at fremkomme med mangfoldige Exceptioner, gjor det høist betænkeligt for hiin at anvende den her omhandlede Fremgangsmaade. Og hertil kommer endnu, at Jorddrotten er udsat for, at Fæsteren, medens Sagen fores, som oftest gjennem alle Jnstantser, ødelægger Gaard og Besætning, samt paadrager sig større Restancer, saavel af Skatter som af Afgifter. Thi vel er det, ifølge Fdn. af 8de Juni 1787 §. 12, tilladt Jorddrotten, for at sikkre sig sit Tilgodehavende og at forekomme Gaardens yderligere Ødelæggelse, at lade Bondens Bo beskrive og denne selv udsætte af Gaardens Brug og Besiddelse ved de i Loven foreskrevne Midler, men ligesom Saadant igjen medfører flere Bekostninger for Godseieren, saaledes maa han i dette Tilfælde, da Gaarden ei kan bortfæstes paany, forinden det ved endelig Dom er afgjort, at den forrige Fæster har forbrudt samme, midlertidigen lade den selv bestyre, hvilket som oftest er forbundet med nyt Tab, hvorhos han endeligen udsætter sig for Ansvar, ifald Domstolene ei erkjende, at der er lovlig Grund til Fæstets Forbrydelse. Under disse Omstændigheder kan det vistnok ikke ventes, at Jorddrotten i Almindelighed skulde ville give Slip paa den Sikkerhed, han nu har for at erholde Naturalpræstationerne og Jndfæstning, for at see disse forandrede til Afgifter, med Hensyn til hvis Erholdelse han har saa megen Vanskelighed og saa liden Betryggelse. Commissionen har derfor i Særdeleshed troet at burde paa det nøieste tage under Overveielse, hvad der kunde være at foranstalte til at forskaffe Jorddrotten en større Sikkerhed for de ham tilkommende Fæsteafgifter, end den, han nu de facto har, uden paa den anden Side at udsætte Fæsteren for nogensomhelst Vilkaarlighed og Ubillighed. Dette Øiemed formenes at ville kunne opnaaes, naar de Tvivl, der nu haves med Hensyn til de til Jorddrottens Betryggelse for hans Fæsteindtægter existerende Lovbestemmelser, ophæves, og naar paa den anden Side en stor Deel af de Exceptioner, som den forsømmelige Fæster nu har Anledning til at fremsætte, i Tilfælde af at han for Restancer sagsøges til Fæstes Forbrydelse, afskjæres ham, naar deslige Sager, forkortes saa meget som Omstændighederne tillade det, og naar paa den anden Side det i den gieldende Lovgivning indeholdte Bud, at Fæsteren skal have sit Fæste forbrudt, saafremt han ikke erlægger sin Skyld i rette Tid, gives en saadan, med den sildigere Praxis stemmende, Jndskrænkning, at det i Regelen kun kan komme til at ramme den, om hvem det maa ansees afgjort, at han enten er aldeles uformuende eller uvillig til at opfylde de ham paahvilende Forpligtelser. J den Henseende har Commissionen meent, at det maa ansees hensigtsmæssigt, ligesom det i sig selv er naturligt, at Jorddrotten, saavidt muligt, gives samme Sikkerhedsmidler med Hensyn til Erholdelsen af alle de Afgifter, Fæsteren er forpligtet til at svare ham i Anledning af det modtagne Fæste. Thi i Grunden ere de dog alle at betragte som en Godtgjørelse, Brugeren giver Eieren, hvad enten det nu er directe for Brugen af Eiendommen : Landgilde, Smaaredsel, Hoveripenge o. s. v. - eller indirecte for de Byrder, Eieren er forpligtet til at erstatte Andre - kongelige Skatter og andre offentlige Afgifter, som det ikke paaligger Fæsteren personligen selv at udrede til Vedkommende, Tiende Afgift, forsaavidt Jorddrotten har overtaget Tienden af Fæste-Godset o. s.v.; ligesom og hertil kan regnes Afgiften for de Tiender, Jorddrotten selv eier, da disse enten i sin Tid ere erhvervede ved Kjøb eller ere forbundne med Byrder for Eieren. Og kan det derhos ikke Andet end lede til mangfoldige Forviklinger og Elusioner, at forskjellige Sikkerhedsmidler ere forundte med Hensyn til de forskjellige Slags Afgifter. Det er i sig selv heller ikke saa meget udtrykkelige Bestemmelser, som Mangel paa saadanne samt de deraf opstaaende Tvivlsmaal og urigtige Fortolkninger, der have givet Anledning til at statuere en saadan Forskjel. Efter de gieldende Bestemmelser maa det nemlig antages, at Reglerne ere følgende: For Udeblivelse med de forskjellige Landgilde-Species, med kongelige Skatter og andre offentlige Afgifter, der af Fæsteren efter Fæstebrevet skulle præsteres til Jorddrotten, saavelsom med Hoveripenge, kan Fæsteren sagsøges til Fæstes Forbrydelse. Med Hensyn til Skatterne og de offentlige Afgifter har Jorddrotten desforuden, efter Fdn. af 30te Januar 1793 §. 12, fr. Fdn. af 15de April 1818 §. 11, Udpantningsret hos Fæsteren, dog at Restancerne ei ere ældre end for eet Aar tilbage. Hvad derimod Tiendeafgift angaaer, da haves vel, forsaavidt denne er bestemt ved Forening mellem Jorddrot og Fæster eller ved Tiendecommissions Kiendelse, i Overeensstemmelse med Fdn. af 8de Januar 1810 §. 24 eller 25, Udpantningsret for samme, dog at Restancerne ei heller her ere ældre, end for 1 Aar tilbage; men der gives ingen udtrykkelig Forskrift for, at Fæsteren for Udeblivelse med den saaledes bestemte Afgift kan tiltales til Kongelige Landsoverret samt Hof- og Stadsret, ere Alle og Fæstes Forbrydelse, og forsaavidt den Jorddrotten tilhørende Tiende ved Fæstebrev overdrages Fæsteren mod en aarlig Afgift, uden at denne forud er bestemt ved Tiendeforening eller Tiendecommissions-Kiendelse, haves neppe, naar Afgiften udebliver, anden Ret mod Fæsteren, end simpelt Sogsmaal til dens Betaling; thi directe kan Tiendeafgift ikke henregnes til den Skyld, Fæsteren, som saadan, har at præstere til Jorddrotten, som saadan.