Norske Intelligenssedler, 1768-10-12
Jntelliger Nordske. No. 41. Onsdagen den 12. October 1768. No. No. To Slutningen af Pretuderes Caracter. En Vens Utroeskab, der har røbet vor Hemmelighed, giver os aldeles ingen Ræt til at betale ham med samme Mønt. Eller skulle vi vel derfor begaae en Nederdrægtighed, fordi han begaaer den, Nei, hans slette Opførsel er ingen SkytsEngel for min. Har han røbet den Hemmelighed, jeg havde betroet ham, saa er det vel en Forbrydelse, som ikke staaer til at undskylde: men han har dog været min Ven, han fortiener dog endnu at begiegnes af mig med en vis Agtelse, ikke for det, han nu er, men for hvad han engang har været mig. Den Tavshed jeg er ham skyldig, er en gammel Gield, den varer bestandig ved og jeg er ham endog nu ligesaa vel samme Tavshed skyldig, som jeg var skyldig at betale ham de Penge, som han havde laant mig paa den Tid, da vort Venskab stoed ved Magt. En Bagatelle, som en Ven fortæller os, giver os endnu ingen Ræt til at bryde, Venskabet. Best, at man taaler denne liden Ubesindighed, og søger at anvende den til sin Nytte. Man lære deraf, bedre at tage sig i Agt i Fremtiden, og ikke at være alt for aabenhiertet imod enhver, helst naar det angaaer Ting af Betydenhed. Der findes Folk, der handler ligesaa ubesindig, som de ere geskjæftige i at bevise os deres Troskab og Hengivenhed. Cleon er af det Slags. Han kom engang løbende til sin Ven, og var af bare Hengivenhed hart af uden Aande. Lysias ventede noget af stoer Vigtighed, dog det gik kun ud paa at berette ham det, han meget vel kunde have undværet at vide, nemlig: at man i et Selskab havde haft ham den Eftermiddag dygtig fat, heglet igiennem og prostitueret visse hans Gebærder, som han uformodentlig havde vandt sig til. Hvad skulle nu Lysias svare derpaa Han sagde, han var dem høilig forbundet, som vilde paatage sig den Møje, at lægge Mærke til hans Fejl, og at han med al Fliid ville forbedre sig derudi. Jeg er aldeles ikke af Platonis Meening, lagde han dertil, hvilken troede, at man aldrig maatte tale om sine Lastere, men jeg holder for, at man maa tale om dem og have dem i Erindring for, enten at giøre dem got, eller i det mindste at unde og ønske dem alt got. Hvad kunde Lystas skiønere sige, Fabel. Tvende Bul-Bidere mødte hinanden paa Marken og kom i Slagsmaal sammen. De bidte hinanden glubsk, saa Blodet nedflød paa Marken. En i næste Skov liggende Ulv saae derpaa. Jntet Syn kunde være ham behageligere. Den ene, siger han ved sig selv, bliver vist nok dræbt; og den anden bliver uden Tvivl forbidt og udmattet. Hvad Modstand vil han kunde giøre mig, som er munter og frisk, Jeg faaer saaledes da tvende feede Stege paa engang. Men Bladet vendte sig; det gik ikke, som han tænkte. Een af Hundene kom til at vende Øjene mod Skoven, og blev Ulven vaer; Han sagde til sin Fiende: Hvad er det vi giør, min Ven, Vi farer ikke vel afsted. Seer du ikke dette slemme Rov-Dyr, Han er alt paa Spring at gribe os an. Naar den ene af os har forbidt den anden, vil han vist nok sønderrive os begge. Han tænkte ret, og talede viseligen. Den anden Hund fik derved opladte Øjne. De bleve gode Venner, Begge forbittrede paa Ulven, sprang de lige hastig Afsted efter Ulven. Ulven tog strax Flugten; thi han holdt det ej for raadeligt, at lade det komme til Strid.