Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-06-22
Jførte den mørkeblaa festlige Dragt, Med Hornet i Haanden, som var det til Jagt. De ventede freidigt, ei uden Beklemthed, Et Tillæg i Gage med største Bestemthed; Thi Fredrik den Store, de vidste for vel, Laae meget paa Hjerte hans Vægteres Held. Nu Døren sig aabner, de Vægtere indtræde. Mens Fredrik sig reiser af Kongeligt Sæde; De skjelve, og gjøre en plump Reverents, Thi uvant dem er en saa høi Audients. Med lynende Øine og Haanden i Brystet, Han spurgte nu Corpset, som bæved og rysted, Hvorledes i Breslau sædvanligen klang Melodisk, verbotenus Vægterens Sang? De samled istemte som brolende Bjørne, Den Sang, som de qvade paa Gadernes Hjørne; De meente, af Kongens saa hellige Bud Ei Tøddel, ei Jota man tør slette ud. Hold inde, nu Kongen udraabte med Latter, Da Sangen man agted at istemme atter. Ei kalde jeg lod Jer at prøve Jer Røst; Jeg længst alt har vidst, den ikke har Brøst; "Min Hensigt er ene, at lade Jer vide, At, skjøndt i det Hele, Jer Sang jeg kan lide, Jeg ønsker deri dog en Variation, Saafremt J vil blive i Jer Condition." Da Versets Kiere) mig skurrende falder, Jeg vil, at i Fremtid J Skurke dem kalder; J Sangen J Skurke, nu gjenlyde skal, Hver Time om Natten med tordnende Skrald. Forstenet da stod, som hin nysigne Qvinde Den hele Forsamling, og kunde ei finde En Øxe at hugge paa eengang itu Den gordiske Knude, der sloges saa nu. Hver hamrer og hugger paa svampede Hjerne, Og af den vil Gnister udtvinge saa gjerne; Men ilde for tændende Gnister er Raad, Naar Stenen er sløvet og Svampen er vaad. Den Ene nu hvisker den Anden i Øre, Man hvisker og hvisker, men ingen kan høre: Hvad hele Forsamlingen egentlig vil, At Raadet in pleno her gribe skal til J Lømler, hvi staae J saalænge og maabe: Som eengang er budet, saa skulle I raabe: Nu kunne til Bloksberg tilhobe J gaae Saa gav dem sin Mening vor Helt at forstaae. Hans Vægter, den sølvgraa, ærværdige Gamle, Som, uden i Raadvildheds Mørke at samle, Alt vaagned for Breslau i to Snese Aar Og fik i dets Tjeneste farlige Saar, Hans Vægter for Kongen ærbødigt fremtraadte, Og talte for Sagen saa godt han formaade Ærbødigst, jeg siger, som retskaffen Mand, Det gaaer saa min Salighed, Herre, ei an! Hvorledes, din Tølver, du mod dig vil sætte Den Orden, jeg finder at være den rette? Belav dig at bære den blytunge Hat, Hvis ikke du raaber J Skurke i Nat. Hr. Konge tilgivel jeg vover at tale Et Sprog, som er ukjendt i glimrende Sale. Jeg siger, ærbødigst, jeg siger for sand Det gaaer saa min Salighed, Herre, ei an! I Vægtersangen i Tydskland begynder med de Ord Jhrlieben Leute last euch sagen. Nu tabte Taalmodighed Kongen fast ganske Han kasted i Vrede sin Stok og sin Handske, Og vilde alt byde sin første Laket, At vise den Gamle til Spandau en Vei; Men Oldingen lader sig ikke forskrække; Han siger, end staaende forrest i Række: Saalænge min Konge, i Breslau J boer, Jeg raaber et Skurke, det eengang jeg svor Men er Majestæten fra Staden først dragen, Saa troer jeg, sig ganske forandre maa Sagen, Og, uden at saare den høie Respect, Man frit kan opvarte med slig en Confect." Paa høithvælvet Pande sig Himlen opklarede: Med godmodig Latter Kong Fredrik giensvarede: Hans Vægter J hver mig ganske charmant; I hialp Jer af Kniben, som Vægter, galant. For Breslau J tykkes mig meget for kløgtig; Kom med mig til Potsdam, jeg finder Jer dygAt tjene, som Vægter, i mit Sanssouci, Dog derhos tillige for Natteraab fri.