Berlingske Tidende, 1836-07-19
Udenlandske Efterretninger. Frankerig. Paris, den 9de Juli. – "Alle Vidner – vedblev Hr. Ledru – skildre os ham (Aliband) som et godt, sagtmodigt, agtbart ungt Menneske, der kun er bange for at krænke Andre, kun bekymret for, ikke at kunne gjengielde, hvad Andre have gjort for ham. Omsider faaer han en Ansættelse. Men han taber den snart igjen, fordi han vægrer sig ved, i en Saat aflægge Vidnesbyrd, der, hvis det er overeenstemmende med Sandheden, vilde have skabet hans Principal. Saaledes havde da en roesværdig Handling atter overantvordet ham til Elendigheden. – J det jeg vender mig til Attentatet, kan det rigtignok ikke falde mig ind, at ville retfærdiggjøre en saadan Handlemaade; men jeg tør ikke heller dølge, at Ali bands Aand var ikke fri, at en klar Bevidsthed, manglede ham om Naturen af den besluttede Gjerning, hvilket ogsaa selve General-Procureuren har anerkjendt i Anklage-Acten. Fortidens Historie viser os Mænd af udmærket Sjælstorhed og af den høieste Sjæleadel begaae eller billige Handlinger, som Moralen ikke kan andet end forkaste. Brutus myrder sin Velgjører, og Cicero roser ham for en saadan Gierning, Mordet, mine Herrer, kan under visse Omstændigheder vise sig for de reneste Gemytter som en retmæssig Handling, som Opfyldelsen af en nødvendig Pligt. Kun den luttrede Jndsigt er det givet, at gjennemskue det Bedrageriske, det Vaklende i saadanne Vildfarelser. – For Deres Domstol, mine Herrer, tør jeg fremhæve et Synspunkt, som jeg ikke vilde kunne gjøre gjeldende for et andet Tribunal. De danne en politisk Ret, Dem maa det altsaa staae frit for at bedømme, om ikke i det foreliggende Tilfælde Naade vilde være bedre at bringe i Anvendelse end streng Ret. Da jeg i Nattens Stilhed tænkte efter over det, hvad jeg for Deres Domstol vilde kunne sige til Bedste for Aliband, faldt mig Corneilles herlige Tragedie Cinna i Hænderne. Jeg læste den rørende Scene, i hvilken August tilgiver, Cinna, efterat have foreholdt ham hans forbryderiske Anslag mod hans Velgjører. Jeg kan bedrage mig, men jeg maa tilstaae, at August's Handlemaade er forekommet mig ligesaa klog som høihjertet. Overve De, mine Herrer, at kun Naade kan være istand til at udrydde den politiske Fanatisme eller dog til at gjøre den uskadelig. Falder Alibands Hoved paa Skafottet, vil Spiren til lignende Forbrydelser sandelig ikke derved blive qvælt i analoge Aander. Men skulde ikke en Handling af Naade, være egnet til at afvæbne saa uordentlige Jdeer, Sædvanlige Argumenter veed jeg ikke at anføre forAliband; men vel veed jeg, at jeg i Deres Sted vilde spørge mig selv, hvortil det kunde nytte, hvis Alibands sexogtyveaarige Liv forblødte under Bøddeløren, Det uforfærdede Væsen, hvormed Ali band træder op for Dem, bør ikke indtage Dem imod ham. Han vil jo Døden. De sidste fem Aar af hans Liv danne egentlig kun et fortsat Forsøg paa Selvmord. Ville De ved en Dødsdom gjøre Dem til Medskyldige i dette Selvmord, Jeg slutter saaledes, idet jeg anraaber Deres Menneskelighed om Naade for Alibaand, hvorom han ikke selv vil bede Dem." – Da Hr. Ledru havde endt, stod Ali band rask op og forlangte Ordet. Efterat dette var blevet tilladt ham, begyndte han med stærk Stemme, medens han holdt et Manuscript i Haanden, saaledes: Aldrig er det faldet mig ind, at ville forsvare mit Hoved. En Sammensvoret maa naae sit Maal eller døe. Jeg har ikke engang forsøgt paa at redde mig, og hvis jeg forsøgte at dræbe mig selv, saa skete dette kun, for ikke at maatte fremstille mig for Dem. Men da jeg nu dog engang staaer for Dem, vil jeg forsvare min Ære og min Families Ære, og det vil endog synes mig, som om ogsaa Andre vare med mig af den Mening, at GeneralProcureuren ikke burde have betjent sig af saa smaalige Midler til min Nedværdigelse. Førend Juni 1832 havde jeg aldrig næret den senere i mig opvaagnende Hensigt. Men da jeg dengang blev vaer, hvorledes Philip regierede alene, troede jeg at redde Frankerig, naar jeg fældte det eneste Hoved, der laa Frankerigs Fremblomstren i Vejen. Mod Philip stod en bedre Ret ved min Side end den, som Brutus under Med- og Efterverdens Berømmelse udøvede paa Cæsar. – Her erklærede Præsidenten, at han ikke kunde tillade Fortsættelsen af denne Oplæsning. Endnu lykkedes det dog Aliband at faae en lignende Phrase fremført. Præsidenten betog ham Ordet, og Municipalgardisterne søgte at bringe den Gjenstridige til Rolighed. Han raabte, at han vilde betroe sit Forsvar, som man ikke vilde høre af ham, til sin Advocat, og gav derpaa Manuscriptet til ham. Men denne saae sig efter nogen Vægring, af Retten tvunget til at overgive det til Retstjeneren. Hr. Bonjour, den anden Forsvarer, vilde tale, men Aliband forbød ham det. Derpaa replicerede Hr. Martin. Han vilde i Hr. Ledrus klogtige Ord have sporet et skjult Forsvar af Kongemordet. Vi have sagt – raabte han – at den Anklagede maatte indgyde alle Mennesker en dyb Afsky, og i Forsvaret har man fore snakket Dem om politiske Vildfarelser; man har endog vovet at sige, at et Menneske, der har begaaet en saadan Forbrydelse, dog kunde være et agtelsesværdigt Menneske. Saadanne Lærdomme maa man midt i den Demoralisation, der har bemestret sig saamange Aander, og navnlig Ungdommen, ikke lade gaae upaaagtede hen. Kongemordet – jeg gjentager det. – er den afskyeligste af alle Forbrydelser. Tyven, Falskneren have endnu nogen Fordring paa Medlidenhed; deres Bevæggrunde kunne nogenledes tjene dem til Undskyldning. Men Kongemorderen er af alle Mordere den feigeste. Og hvorledes kan det ved det foreliggende Kongemord komme an paa nogle formeentlig gode Træk af Alibands Ungdomsliv – Efterat han i nogen Tid havde talt i denne Tone, vendte Præsidenten sig til Aliband, og gjorde ham den bemærkning, at han havde betaget ham Ordet, da det havde været øiensynligt, at han blot vilde forværre sin Stilling Havde han imidlertid endnu noget at sige til sit Forsvar, kunde han dog fremføre det for Retten. Aliband forlangte sit Manuscript tilbage, idet han erklærede, at ville undertrykke de Jndlednings=Attringer, der syntes at mishage Retten. Men neppe havde han faaet det tilbage, for han med tragisk hæver Stemme begyndte igjen som for: "Troer ikke, mine Herrer, at jeg vil rose mig af Kongemordet. Mord er et sørgeligt Middel til at opnaae Berømmelse. Dem, Dem er det, der have gjort mig til Forbryder, Jeg besad alle Anlæg til at vorde et dydigt Menneske. Men de Stores Hoffærdighed og Kongens Tyranni have givet mig Dolken i Haanden!" Præsidenten afbrød ham paany; Aliband fremførte endnu nogle Sætninger, der opvakte Rettens Murren, og Præsidenten forbød ham at tale videre. Det er ikke min Skyld – svarede Alibaand, hvis Sandheden er ubeqvem paa visse Steder." Efterat Alibands Forsvarere vare blevne adspurgte, om de endnu havde at tilføje noget, og de havde benægtet dette Spørgsmaal, bleve Debatterne sluttede. Municipalgardisterne førte Aliband ud, og Kl. 12 1/2 trak Retten sig tilbage til sit Raadslagnings-Værelse. Kl. 2 begyndte Mødet igjen. J den Anklagedes Overværelse oplæste Hr. Pasquier Dommen, der efter de sædvanlige Jndlednings-Formularer lød saaledes: "J Betragtning af, at Louis Aliband er overbeviist om og har tilstaaet, afvigte 25de Juni med et Skydegevær at have begaaet et Attentat paa Kongens Liv og Person, erklærer Retten Aliband for skyldig i denne, ved Art. 86, 88 og 302 af Straffe-Coderen definerede Forbrydelse, og dømmer ham, i Overeenstemmelse med Art. 7, 12, 15 og 56 af Straffe-Coderen, til at lide Straffen for Parricidium, og bestemmer derfor, at han i Skjorte med bare Fødder, med Hovedet indhyllet i et sort Slør, skal føres til Retterstedet, og der paa Skafortet blive staaende udstillet, saalænge indtil denne Dom er forelæst Folket; men umiddelbart derpaa skal han føres til Døden. Det er overdraget General-Procureuren at fuldbyrde den forestaaende Dom og opslaae samme paa sædvanlig Maade, og skal samme ved Rettens Stævningsmand kundgjøres den Anklagede. En Rundskrivelse fra Politi-Præfecten til hans Undergivne beordrer dem til hos alle Bog- og Kunst handlere at confiscere Fieschis, Pepins og MorensBilleder, og paa enhver mulig Maade forhindre at ikke Alibands Portrait sættes til offentlig Skue.