Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1772-07-24
Anmærkninger. J de sidste Krige i America nedlagde en Hob vilde Abenakiser en Deel Engellænder. - - De overbundne kunde ikke undløbe Fienderne, da de vare lettere til at løbe end de - -De bleve følgelig behandlede med en Grumhed, hvormed man end ikke i de Egne haver mange lige Tildragelser. - - En ung Engelsk Krigs=Betient, som havde 2 Vilde i Hælene med Oxen over Hovedet, haabede ikke længere at undgaae Døden, tænkte allene paa at selge sit Liv dyrt. - - . J det samme, kom en Gammel Vild væbnet med en Bue til ham, og laver sig til at boere ham igiennem med sin Pill, men efter at have sat den i Stand, lader han den med et synke, og løber for at komme mellem denne unge Engelskmand og de to Vilde, der vare i Begreb med at myrde ham. - - Disse gik strax tilside med Høyagtelse for ham, og den Gamle tog Betienten ved Haanden, opmuntrede ham ved Venligheder, og førte ham med sig i sin Hytte. - . . Han behandlede ham der med en overmaade Godhed, og giorde ham ikke saa meget til sin Slave, som Stalbroder. - - - Han lærte ham Abenakisernes Sprog og de grove Kunster, som er i Brug hos disse Folk. - - De levede meget fornøyet sammen; . . . allene en Ting foruroligede denne unge Engelskmand; undertiden fæstede den Gamle Øynene stift paa ham, og lod falde nogle Taarer. Jmidlertid da Foraaret kom igien, gade Abenariserne sig til Felts for at faae sat igien paa Engelænderne. Den gamle Mand. som var endnu saa sterk, at han kunde udstaae Krigens Møysommeligheder, reyste medgeleydet af sin Fange. De gjorde en Marsk af 200 Milles Længde igiennem store Skove og komme tilsidst til en Slætte, hvor de opdagede en Engelsk Leyr. - - Den Gamle viste sin unge Selskabs=Broder dem, og imidlertid faae stift paa ham. - -Der er dine Brødre, sagde han til ham nu vente de at slaaes med og - . Jeg har frelst dit Liv; Jeg har lært dig at bruge en Bue, og skyde en Pillud; - - at tumle en Oxe, at tage Hovedet fra Fienden. - Hvad har du da jeg førte dig ind i min Hytte, Dine Hænder vare som et Barns; - - Du duede ikke til hverken at fødde dig eller forsvare dig: " - Din Siæl var i Morke; - . Du forstod intet: - - Du har mig at takke for al Ting. - - Skulde du nu være saa utaknemmelig at gaae over til dine Brødre og løfte Oxen og imod os. - Den unge Engelskmand svarede, at han havde en Modstridig. hed for at føre Gevæhr, mod sine Landsmænd, men at han aldrig skulde bære det mod Abenatiserne, men saa længe han levede være deres Broder - Den Vilde lagde da Hænderne paa hans Ansigt og bøyede sit Hoved ned: - - - Efter at han noget havde staaet i denne Stilling, saae han paa Engelskmanden, og sagde til ham med en Kierligheds og Sorrigs Tone: Har du nogen Fader, - Han ledede endnu, svarte det unge Menneske, da jeg forlod mit Fæderneland. - - O! hvor Ulyksalig er han, raabte den Vilde, og efter et Øyebliks Taugshed, sagde han atter til ham: Veed du, at jeg har været Fader, - Men jeg er det ey længer - Neyl jeg er det ey længer: Jeg har seet min Søn falde ved Siden af mig i et Felotslag. = = = Jeg har seet ham døe, som et Menneske: Han var gandske fuld af Skrammer min Søn, da han faldt: . . .Men jeg har hævnet det. - . . J det han talte disse Ord ud, bæbede han og drog besværlig sin Aande, og syntes qvalt af Hikke og Sukke. - . - Hans Øyne dreyede sig i hans Hoved, og Taarene kunde ikke flyde længere: Han tog sig dog lidt efter lidt - vendte sig siden mod Osten og viiste den unge Engelskmand Solen, der stod op, sigende: Seer du den deylige Soel, og fornøyer du dig ved at see den, Ja svarte Engelskmanden. - Vel - - men jeg nu ikke meere, saade den gamle Mand. - Han viiste ham siden en Urt, der stod i Blomster og spurgte ham: Seer du det Blomster, og har du nogen Glæde ved at betragte det? - . - Engelskmanden svarte ja. - . - Men jeg ikke længere, sagde den Vilde: Reis! gaae til dine paa det din Fader kan endnu fornøye sig over den oprindende Soel og Foraarets Blomster. . . Betimelig Advarsel. Dig Menneske, Gud dannet haver Med Siæl som ævig skal bestaae, Og Legeme som raadne maae, Naar man dets Støv i Jord hengraver. Lyksalig du, naar Krop og Siæl Adskilles skal om du saa haver Anvendet Siæls og Legems Gaver, At du maae lide ævig vel.