Aalborg Stiftstidende, 1835-01-17
Hvad nu for det Første den Mening hos Publikum hangaaer, at det skulde interessere det Offentlige, at Prof. David ved Domstolene blev kjendt skyldig, da kan der hvistnok, som den ovennævnte Forfatter har bemærket, ikke let gjælder i enhver anden Sag, som det Offentlige anlægger imod Nogen. Retfærdighed vil Staten i ethvert saadant Tilfælde og intet Andet. Er Prof. David skyldig, vil Staten vistnok, at han skal domfældes; men er hans uskyldig, vil den ligesaa vist, at han skal frifindes. Den ere ikke mindre interesseret i det sidstnævnte Udfald end i det første, ja den er det paa en vis Maade endog mere, efter den bekjendte Sætning, at det er bedre, at ti Skyldige gaae frie, end at een Uskyldig dømmes. Naar en Person tiltales for et Drab eller Røveri, antager dog vel Ingen, at det interesserer det Offentlige, eller navnlig den Autoritet, der, paa Grund af de tilstedeværende Jndicier, har beordret Sag anlagt imod ham, at han bliver erklæret skyldig, naar derikke er tilstrækkelig Grund til at ansee ham som saadan Men netop det Samme gjælder jo i en Trykkefrihedssag, Just derfor ere jo Domstolene indstiftede, for at de skulle uddeele Ret og Retfærdighed, og dømme til eller fra, efter de Beviser, der fremlægges for dem. Derfor træder jo Staten ogsaa op for begge Parter, for det Offentlige i Actors Person og for den Tiltalte i Defensors, for at begge Parters Jnteresse kan vorde iagttaget, da den Enes Sag liggenden lige saa nær paa Hjertet som den Andens. Justitien vil aldrig Andet end Justitia. Den vil, at den Skyldig skal straffes, men den vil ogsaa at den Uskyldige skal fri findes. Det Ene er den netop ligesaa magtpaaliggende, som det Andet. At der fremdeles kan være Føie for Øvrigheder, til at anlægge Sag imod Nogen, uden at der derfor en Føie for Domstolene til at dømme ham, er Noget, som Enhver vil vide, der ikke er aldeles ubekjendt med de første Elementer af Statsbestyrelsen, hvorfor ogsaa den daglige Erfaring lærer, at Personer, som ere satte under Justitiens Tiltale, ideligen blive ved Domstolene aldeles frifundne. At det Samme gjælder i Trykkefrihedssager, har Prof. Sibbern i den ovennævnte Afhandling yderligere udviklet, og jeg skal derfor ikke længer opholde mig derved, men henviser til, hvad denne Forfatter derom har anført. Hvad dernæst Sagen i sig selv angaaer, da kan jegn ikke Andet end være enig med Prof. Sibbern i, at Forf. formeentligen maa kunne give en aldeles tilfredsstillende Erklæring med Hensyn til det Sted i Bladet: Fædrelandet, der af Alle ansees som Hovedpunktet. Dette Sted er det, som findes i Nr. 10 af Bladet, hvor Forfatteren, efter i en Artikel om Adskillelsen af de forskjellige Regjeringsfag at have erklærer sig overbeviist om Hensigtsmæssigheden af den lovgivende Magts Afsondring fra den udøvende, i Forbindelse dermed erklærer sig enig med Montesqvien i, at hvor een Person eller eet Raad forener i sig den lovgivende og udøvende Magt, der kan sand borgerlig Frihed ikke findes. Nogle menne nemlig, at Forfatteren ved denne Yttring har gjort sig skyldig i en Overtrædelse af Trykkefrihedsforordningen af 27de Septbr. 1799 5 2, sammenholdt med Forordningens Slutning. Den citerede Paragraph bestemmer nemlig Straf for den, der i et Skrift laster, forhaaner eller søger at udbrede Had og Misnøie imod disse Rigers Konstitution eller imod Kongens Regjering, og i Forordningens Slutning gives derefter den Forklaring paa at laste Statens Regjeringsform, at det er, naar Man tillæg ligger den saadanne Mangler, at Borgersamfundets Formaal, borgerlig Frihed, Sikkerhed og Almeenvel ikke derved kunde opnaaes eller bestaae."Men jeg skjønner ikke, hvorledes dette her kan komme til Anvendelse. Ligesom der nemlig paa hiint Sted aldeles ikke er Tale om den danske Statsforfatning, saaledes er det klart, at den af Forfatteren her opstillede Sætning heller ikke i nogen Maade passer paa vor Forfatning. Prof. Sibbern har allerede tydeligt nok viist dette, idet han har gjort opmærksom paa, hvorledes Montesqvien til den exekutive (udøvende, Magt henregner den dømmende Magt, som hos Os er adskilt fra den lovgivende. Men Man behøver i mine Tanker ikke engang at gaae saa langt for at hente dette Beviis, thi det ligger, om jeg ikke feiler, i hiin Afhandling selv. J umiddelbar Forbindelse med de ovenciterede Ord erklærer Forfatteren nemlig, at den udøvende Magt deler sig i to Hoveddele, den dømmende og den administrative Myndighed. Det er altsaa kun den Stat, i hvilken den ud vende Magt i denne Forstand - indbefattende, saaledes som Forfatteren med Montesqvien og en Mængde saaovel ældre som yngre Statsretslærere bestemme Begrebet, paa Engang den dømmende og den administrative Myndighed - er forbunden med den lovgivende Magt, at ingen sand borgerlig Frihed findes. Men da veed jo ogsaa Enhver, at dette ikke har Anvendelse hos Os, hvor den dømmende Magt er aldeles skilt fra den lovgivende. Jeg veed virkelig ikke noget bedre Beviis at anføre herpaa end selve den Sag, hvorom her handles. Jdet Hans Majestæt, i hvis Haand den lovgivende Magt alene hviler, foranstalter Professor David, for de af ham fremførte formeentligen lovstridige Yttringer, tiltalt ved Domstolene, viser Hans Maliestæt jo noksom, at Han ikke i egen Persom udover den dømmende Magt, og Kongen gjendriver saaledes selv paa det Fuldeste den Paastand, at der i Danmark ingen borgerlig Frihed skulde findes, paa Grund af lat den lovgivende Magt her ikke er afsondret fra den dømmende. Prof. David siger, at der ingen sand borgerlig Frihed findes, hvor den udøvende, det er den dømmende og administrative Magt er i een Person forenet med den lovgivende. Men hvorledes kan dette passe paa Danmark, hvor den udøvende Magt i denne Forstand ikke her forenet med den lovgivende, Der er maaskee faa andre Lande, hvori den lovgivende og den dømmende Statsmyndighed ere saa bestemt adskilte, som hos Os, og Man kan nuden Overdrivelse sige, at det hos Os er noget aldeles uhørt, at Kongen paa egen Haand afgiør Sager, der henhøre under Domstolens Afgjørelse. Dette er saa notorisk, at det ikke trænger til noget videre Beviis. Hverken afgiør Kongen ved Resolution de Retstrætter, der maatte reise sig imellem Undersaatterne indbyrdes, heller ikke deciderer Hans Majestæt de Stridigheder, der maatte opstaae imellem Allerhøistsammes egen Jnteresse og nogen af Undersaatternes. J alle saadanne Tilfælde kan den danske Undersaat føre en formelig Proces med Hans Majestæt, og Kongens Retfærdighedsfølelse vilde oprøres ved den blotte Tanke, at han skulde dømme i en Sag, hvori han selv er Part. Kongen vil i dette, som i ethvert andet Tilfælde, ikke Andet end Retfærdighed, og denne overlader Hans Majestæt det til det engang af ham indstiftede Domstole at uddeele, ligge tilfreds, enten Sagen gaaer ham med eller imod. Jkke blot der, maae vi prise Os lykkelige, at den lovgivende Magt hos Os er aldeles adskilt fra den dømmende, men endnu mere der, at det ikke fra den høieste Statsmagts Side paa nogen Maade indvirkes paa Dommernes Uafhængighed. Dette har altid været saaledes i Danmark, og det vil stedse saaledes blive det. Domstolenes Uafhængighed i enhver Henseende er Grundpillen for den borgerlige Frihed i Danmark. Og dette er ikke noget blot faktisk, det er strengt lovgrundet; thi det er Lovgiveren selv, der saaledes har villet det. Enhver Dommer maa nemlig, allerede ifølge danske Lov, ved sin Embedstiltrædelse sværge Kongen en Troskabseed, hvorhan lover i alle Sager at dømme retfærdeligen og ikke i nogen Maade ansee Vold, Magt, Frændskab, Venskab Gunst eller Gave, Had, Avind eller Nid, men aleneste havGud og Retfærdighed for Øine og dømme retfær deligen efter Lov og Ret, og hjælpe Hver til Rette, saavel den Fattige som den Rige, den Ædel som den Uædel, den Udlændiske som den Jndlændiske." Men hvorledes kan nu Nogen herefter sige, at hiin Sætning passer paa Danmark, Er da her den lovgivende og dømmende Mag ikke adskilte? Her ikke adskildte, hvor Kongen, hos hven den lovgivende Magt ene findes, ikke alene ingensinde selv dømmer, men hvor Hans Majestæt endog saa strengelig har paalagt Dommerne kun at have Gud og Retfærdighed for Øine, og sat de haardeste Straffe for dem, der af nogensomhelst Aarsag afsige en uretfærdig Dom: Jo i Sandhed, er der noget Land, hvori borgerlig Frihed, kan siges at existere paa Grund af Domstolenes Uafhængig hed, da er det vistnok Danmark, og er der nogen Fyrste der fortjener at prises, fordi han med Strænghed vaager over, at Jntet forstyrrer denne Uafhængighed, da er det vist 7) Ce seroit absolument meconoitre la constitution de Dannemare, que de supposer que moi on qui que ce sut, put influer ici sur les loix des que celles ci ant et invoquses, ou sur un decision legale, des qulune affaire est entamdevant les tribunaux ordinaires; et cella est si goneralement connu, que tout mes-entendu a ceegard est impossible. - (Det vilde være aldeles at miskjende den danske Statsforfatning, naar man vilde forudsætte, at jeg, eller hvosomhelst, skulde kunne indvirke paa Lovene, naar deres Hjelp er æsket eller paa en Sags lovlige Afgjørelse, naar den een gang svæver for de sædvanlige Domstole, og dette er saa almindeligt bekjendt, at enhver Misforstaaelse i denne Henseende er umulig.)A. P. Bernstorffs Svar til den engelske Gesandt Aaret 1794. Eggers Denckwürdigkeiten aus dem Leber des Grafen von Bernstorff. Pag. 320. nok vor ophøiede Monark, der med sin kongelige Forfader, Panseer Gudsfrygt og Retfærdighed for de fornemste Hovedpiller for sit Riges Flor og Velstand. Men der er endnu en anden Grund, hvorfor jeg mener, at hiin Straffebestemmelse ikke kan finde nogen Anhvendelse paa Bladet: Fædrelandet. Til enhver Trykkefrihedslovertrædelse kræves der, som noget aldeles Væsentligt, at Forfatteren har tilsigtet det Retstridige, hvorfor han beskyldes. Den straffes ikke, der for Spøg fremfører en Ytring imod Nogen, som ellers vilde være ærekrænkende, fordi netop den Omstændighed, at Ytringen er fremført for Spøg, borttager det Ærekrænkende, der ellers vilde have ligget i den. Den straffes ikke, der i Afsindighed eller Drukkenskab udstøder Ytringer, der ellers vilde have været strafbare, fordi den Tilstand, hvori han befinder sig, berøver Ytringen dens hele strafværdige Characteer. Ligesaalidt vil den blive straffet, der maatte være saa uheldig at udtrykke sig saaledes, at vistnok hans Ord, naar Man alene holder sig til dem, in beholde en strafbar Ytring, naar det dog af hele Skriftets Aand og alle øvrige Dato er klart, at Forfatteren intet Ondt dermed har tilsigtet. Det er den onde Villie, det er Hensigten, der her, som allevegne, udgjør det Forbryderiske, og ikke det nogne Faktum i og for sig. At En slaaer net Menneske ihiel, er vistnok altid et Drab, men det er derfor ikke altid en Drabsforbrydelse; thi hvis det er skeet ved en aldeles utilregnelig Hændelse, bortfalder det Forbryderiske i Handlingen, og Jngen vil tænke paa at belægge den med Straf. At En hemmeligen i et Selskab borttager en Andens Hat, er derfor ikke strax et Tyveri, thi dersom han troer, at det er hans egen Hat, hvormed han saaledes lister sig bort, vil naturligviis Jngen falde paa at straffe ham derfor. Og saaledes bestandigt. Den blotte Omstændighed, at en Forfatter betjener sig af nogle saadanne almindelige og mindre velvalgte Udtryk, hvorved han kommer til at sige Noget, som det dog af hele Stykkets øvrige Jndhold er klart, at han ikke har villet sige, og hvori ingen Slags ond Villie iøvrigt udtaler sig, kan dog efter al Retfærdighed ikke medføre nogen Strafskyld eller paadrage ham et saadant Onde, som Censurforpligtelsen. Hvad nu det ovennævnte Stykke angaaer, da indeholder det en abstrakt Undersøgelse af saadanne Sætninger i Statslæren, som findes opstillede i næsten alle Værker over Naturretten, og det er saa langt fra, at der af disse Sætninger gjøres nogen Anvendelse paa vor Statsforfatning, for at laste og forhaane denne, at tvertimod den Ufuldkommenhed, hvorover der paa hiint Sted føres Anke, efter hvad ovenfor er viist, slet ikke hos Os existerer. Det er ogsaa vitterligt nok, at hiin Artikel, som Enkelte nu finde saa betænkelig, ingen Opmærksomhed vakte, da den udkom. Den blev, som en blot theoretisk Undersøgelse af længst bekjendte Sætninger, næsten ikke paaagtet, før det blev bekjendt i Publicum, at Forfatteren skulde tiltales for Samme, og jeg har ikke hørt, at Nogen tidligere deraf har taget Forargelse eller deri har seet nogen Statsforbrydelse. Meget mere bebreidede Man denne Artikel, at den var uden al praktisk Værd, idet den blot indeholdt abstrakte Naturretssætninger, som ikke gavnede Fædrelandet, enten i Ordets ene eller anden Betydning. Om der altsaa ogsaa i hiint Stykke, hvad deri dog efter det Ovenanførte formeentligen ikke er Tilfældet, skulde være indløbet en Ytring, som, i Forbindelse med hiint Citat af Montesqvien, kunde synes, efter den blotte Ordbetydning, at stride imod Trykkefrihedsforordningen, indeholdes dog deri neppe Noget, hvorved Forfatteren efter Hensigtsbetydningen - som Forordningens 8 13 tyde, ligt nok viser, hvad Sagens Natur ogsaa tilsiger, at Domstolene skulle tage Hensyn til, - kan siges at have villet laste eller forhaane Kongens Regjering, eller hvorfor Domstolene skulde ville idømme ham en Straf af indtil 8 Aars Forbedringshuusarbeide. Ligesaalidt troer jeg, at Publicum i Bladet: Fædrelandet, overhovedet har fundet, hvad Trykkefrihedsforordningen gaaer ud paa at hæmme: et Værktøi for allehaande uædle Lidenskaber, gen tøileløs Frækhed, der søger at undergrave Statens Grundstøtter, et Middel for Ondskab, der antaster og forhaaner Alt, hvad der i ethvert Borgerfamfund er helliget og agtbart." Man har maaske ønsket visse Artikler, borte deraf, fordi Man fandt dem lidet svarende til Bladet Tendents, idet de omhandlede abstrakte Sætninger, der ingen praktisk Jnteresse have. Man har maaskee fundet visse Artikler ubetimelige, og ønsket en og anden Ytring der udladt, fordi den muligen kunde vække Misforstaaelse og netop i det nærværende Øieblik foranledige Mistydninger og saaledes mere skade end gavne den gode Sag. Alt dette er muligt. Men ikke troer jeg, at Publikum har i dette Tidsskrift seet et Organ for Oprørsaanden, eller antaget, at det var lagt an paa at undergrave borgerlig Frihed, Sikkerhed og Almeenvel", hvortil det ogsaa i ethver Fald vilde være lidet skikket blot paa Grund af dets abstrakt, Jndhold, dets for Mængden lidet tilgængelige theoretiske Undersøgelser, og dets hele indvortes og udvortes Form, der noksom viser, at det kun er beregnet paa et mere dannet og oplyst Publikum, hos hvem en saa forbryderisk Hensigte aldeles vilde forseile sit Øiemed. Publikum har derfor aldrig, saavidt Man har havt Leilighed til at erfare, anseets dette Blad som farligt for den borgerlige Sikkerhed eller deri seet noget Oprørsskrift imod Staten eller imod Kongen."Med Afsky vilde Man have kastet et Blad fra sig, derne havde en Tendents som denne. Med den dybeste Foragt vilde Man have stemplet en Forfatter, der, selv Videnskabs= mand og Ungdommens Lærer, kunde benytte sit Talent, sine Kundskaber og sin Stilling til at udbrede saadanne Grundsætninger; der kunde tilsigte at forstyrre Fred og Orden i Staten, ville præke Oprør iblandt Undersaatterne og i udsaae Tvedragtens Sæd imellem Folket og Kongen. Mensk saaledes betragter Publikum neppe Sagen. Tvertimod synes Prof. David at finde megen Deeltagelse hos Publikum, og dette ikke hos den raae Pøbel eller en støiende Ungdom, men hos Mænd, der staae høit i det almindelige Omdømme, Mænd af alle Borgerklasser, Universitetets meestild hædrede Navne og Kjernen af Hovedstadens Videnskabsmænd, e) Og saaledes vilde det i Sandhed ikke være, dersom Forfatteren i Publikum blev betragtet som en Folkeforfører eller en Oprører imod Kongen; thi er der Nogen, som er folkeyndet i Landet, da er det vistnok Kongen selv, og er der Nogen, som det er farligt at præke Oprør imod, da er det vistnok netop Ham, som derfor ogsaa mindst af Alle trænger til Generalfiskalens Bistand. Den offentlige Mening er for Ham den bedste Generalfiskal, Thi den vil brændemærke enhver Forfatter, som maatte søge at forhaane Kongens Regjering eller udbrede Had og Mistillnøie imod en Fyrste, der elskes lige høit af alle sine Undersaatter, og som aldrig behøver nogen anden Livvagt end sit Folks Kjærlighed. Algreen-Ussing.