Københavns Adresseavis, 1765-07-31
Anno 1764 den 4 Augusti var jeg færdig at forlade Grønland, og ventede nu ikkun paa god Vind. Grønlænderne kom samme Tid, at tage Afsked med mig, som den de kiendte best og havde været hos dem i Landet udi 26 samfulde Aar. Deres fleste Formaninger til mig vare om KrigsStanden; da de forud vidste, at jeg var benaadet med Capitains Caracteer af Jnfanteriet, forbøde de mig meget, at jeg ikke maatte blive i den Stand; de foregav, siden jeg tilforn, havde fortalt dem om Krig og Feyde, at det var de unyttigste Folk, der lod sig hyre, klæde og føde, for at slaae andre Folk ihiel, og at plyndre sine Næster; thi saadanne Folk hos dem, sagde de, kalder de for Mordere og Tyve. Andre derimod talede lidt mildere om den Stand, sigende: at det var godt nok at være færdige at tage imod Fienderne naar de kom, dog ikke at slaae dem ihiel, men bare prygle dem bort, saa kunde de imedens der var Fred, fare ud og skyde Hvalfiske og Sælhunde, samt andre Dyr paa Landet, ligesom du har gjort hos os; og hvad vil du nu hiem til dit Land efter, da der er intet at fortiene der for en Krigsmand, og allerhelst nu, siden der er Fred. De andre Grønlændere som har været i Kiøbenhavn, har fortalt os, at der var intet at fortiene; og om nogen vilde enten skyde eller fiske, eller giøre andet Arbeyde, saa kom Morderne (saa kalder de Soldaterne) og jagede dem derfra, saa de maatte blive i Kiøbstæderne, og see paa Stads og Pragt, hvilket ingen kand leve af. Men jeg maatte svare dem, at det forholdt sig langt anderledes, end de meente; thi jeg skulde nu ey til Kiøbenhavn for at leve af at slaae Folk ihiel og plyndre dem; men vor allernaadigste Konge havde lovet mig et roeligt Leve=Brød, fordi jeg havde været saa længe der i Landet, og underviist dem om Gud, og lært dem det, som kunde være dem og deres Land til Nytte, hvilket de ogsaa takkede forDen 5 Augustii, da Vinden var contrair, kom en af mine Arbeyds=Karle, som i nogen Tid havde været forlovet med en ung Grønlandsk Pige, og bad, at jeg den Dag vilde holde hans Bryllup førend jeg reyste bort. Dette gjorde jeg ogsaa; men da Præsten skulde til at vie dem, bleve der mange indkaldede, for at see paa Ceremonierne. Da den unge Brud saae det, vilde hun løbe bort, og sagde, at dersom de tillod nogen at komme ind og see paa dem, vilde hun aldrig gifte sig; thi hos dem er det en stor Tort, om nogen Pige godvillig siger en Mandsperson ja, og er venlig imod ham udt andres Paasyn thi saadanne bliver holdte for Skinger hos dem. Jeg maatte da føye Bruden og jage dem ud, saa nær som nogle Koner, der endelig vilde see derpaa. Da ne Vielsen havde Ende, satte Bruden sig ned at græde, og beklagede sig, at hun vist nok blev bagtalt af de andre, og hvorfor henden Mand til blev tilladt at tage hende med Magt, som brugeligt var, saa havde hun nu ingen Tort skeet. En anden Pige, som ogsaa stod hos, sagde: jeg vidste nok, at man skulde overgaae Skam og Tort, og derfor sagde jeg min Kiereste op i Tide; thi før skal jeg aldrig gifte mig, naar det skal saaledes forblive, at vi skal staae offentlig og lade os bekikke af alle, og høre tale om Barsler, og at optugte Børn, og at vi skulle være glade. Fy for Skam, skulde vitter os lystige, for det, vi fik en Mand, ney, vi maa heller skamme os og græde. Da nu dette havde Ende, lod jeg dække et stort Bord, hvor Brud og Brudgom sad øverst, og Resten af saa mange som kunde rummes; men Bruden sad stedse nedslagen i en heel Time, og indtil jeg opmuntrede dem med lidt Viin og Øll, samt ved Skaalerne lod give nogle Kanonskud. Mandfolket syntes meget herligt derom, og ønskede sig samme Skjebne, naar de engang vilde gifte sig; men Pigerne syntes slet intet derom, foregivende, at det var imod al Ærbarhed. Da nu Aftenen kom, gik alle glade hiem, efterat jeg havde formanet dem til det Gode; men Bruden, bad sig Lov, at blive for sig selv i nogle Dage. Dette var nu ikke min Sag; men det skulle hun tale med hendes Mand om, sagde jeg til hende. Hvordan det blev siden, veed jeg ikke; thi jeg gik til Seyls om Morgenen, og befalede dem Gud i Vold.