Berlingske Tidende, 1831-09-26
Polens Skjebne afgiøres til dets Skade. Det kan endnu giøre Underværker af Tapperhed, men det mægter ikke at forhal Seieren, der fælder det; snart vorde de Rettigheder, som Tractaten i Wien hjemler det, tilintetgjorte ved dem, som Sejeren over dem giver; Polen maa overgive sig til Rusland paa Naade og Unaade! Hvo kunde vel nægte denne heeltemodige Nation sin beklagende Deeltagelse. Alle maae ønske, at Keiser Nicolaus vil sætte sin Ære i at tilgive den, for at adskille Klinten fra Hveden, til ellers ville begge ødelægges. Det, som man veed om denne Fyrstes ædle Charakteer, berettiger til vente dette ; hans erkjendte Religiøstetillader, at haabe Alt; men vil det beroe paa ham, at være skaansom: Er Russernes Familiefader mægtig nok til at afværge, naar har slagter den feede Kalv, i Anledning af den forlorne Søns angerfulde Tilbagekomst, at den Søn, der intet forbrød, skal sig i "Jeg tjente Dig altid tro, men mig beredte Du aldrig en saadan Fest!" Fremtiden vil underrette os herom; maatte den være Polakkerne gunstig. Alt for mange Offere ere faldne til at de, som Gud forundte Livet, skulde hindre deres Medmennesker fra at leve; Fyrster og Undersaatter staae raadvilde paa Bredden af deres Grave; et stort Offer beredes; maatte enhver kunne sige "Jeg har tilgivet min Fjende! At attraae Gjenvindelsen af en tabt Nationalitet, at reclammerFuldbyrdelsen af de ved en Traktat erhvervede Rettigheder, - Sligt er ingen Forbrydelse; men vel er det en Forbrydelse, at tage sin Tilflugt til en Opstand, og forsøge paa, at gjøre denne almindelig. Dette Middel - sige de Libetale - er det eneste som Polakkerne kunde anvende. Men dette er ikke saa. Alexander og Nicolaus have ærligen søgt, at slutte sig til Polen; deres Adfærd har stadfæstet denne Hensigts Reenhed; thi, uden en fuldstændig Uafhængighed, som Rusland ei kan inddrømme, fordi det ikke har den i sin Eie, og fordi Polen misbruger den, - har man gjort Alt, for at constituere dette Monarchie; man har bragt dets Lykke alle muelige Offre. Hvilke Paaskud have Polakkerne paafundet, da de revolterede, De foregave, at Politiet var alt for strængt; men dersom dette Foregivende var sandt, vilde da nogle Militære, nogle Borgere, nogle Drenge, have kunnet conspirere? Man har beklaget sig over Trykkefrihedens Indskrænkning; men dersom Trykkefriheden blev aldeles fri, saa vilde Polakkerne, ligesaa forrige, og endnu heftigere Bruushoveder, end Franskmændene, spilde deres Levetid paa at martre hverandre. Det er en Regierings Pligt, at betrygge sit Folk Friheden i det Forhold, hvori samme kan taale den. Erobringsretten har sat Keiser Alexander i Besiddelse af Polen, i en Epoche, hvori det allerede havde tabt sin Nationalitet; det er altsaa ikke Rusland, som har berøvet Polen den; tvertimod har Bonaparte ikke villet erkjende denne Nationalitet, der tjente til Paaskud for Krig, men Alexander gjengav Polakkerne den Congressen i Wien har blot bestemt Polens Grændser; det var Alexander, der først gav dette Land den Constitution, som Nicolaus siden stadfæstede. Rusland har altsaa ikke undladt, at give Polen, Beviis paa Retfærdighed og Loyalitet. Ligesaa lidet savnede Polen, Beviser paa Ruslands Velvillie mod det. Polens Elændighed havde, da det tilfaldt Rusland, opnaaet den høieste Grad; Fabriker, Statspapirer, Landeiendomme, - Alt var uden Værdie den ny Bestyrelses femten første Aar hævede Polen til en Gradaf Lykke, som hidindtil var ukjendt. Umaadelige Skove, rige Afgrøder, enkelte Fabriker og nogle Hammermøller udgjorde Polens hele Statsrigdom; men for at skaffe denne Værdie, behøvedes Afsætning, og, indsluttet midt i Europa, mægtede Polen ikke at skaffe sig denne. Rusland aabnede det Veien dertil. En kostbar Kanal, at lagt paa Ruslands Bekostning, for at forene Floden Niemmen med Vindaus Havn, tilføiede Remel og Kønigsberg stor Skade, og berigede de Polske Kjøbmænd og Jordegodsejere. Jodernes Vilkaar bleve betydeligen forbedrede, Bøndernes sattes i Overeensstemmelse med Tidsalderens Civilisation. Keiser Alexander drev sin Uegennyttighed saavidt, at han opgav sin Etvilliste, for at gjenforene Nationaldomainerne med Kronens Domainer og med de umaadelige Landeiendomme, som Bonaparte havde bortstænket til sine Generaler. En Nationalbank blev at Alexander oprettet og doteret ; Paalægene nedsattes lavere end de, som alle Europas øvrige Nationer maae betale. Kan en Souverain vel gjøre meer for sin Nations Vel? Maa man ikke overraskes ved Synet af den Nations Fremfusenhed, der opstaaer med væbnet Haand imod ham, som bereder den et saa stort Held? - Men Polakkerne ere overvundne; ikke med deres Uret, men med deres Fremtid bør vi beskjeftige os. Keiser Nicolaus er denne Fremtids Herre ; Bestemmelserne i Wiener Tractaten ere udslettede ved Erobringen; Polen selv har ved sin Opstand tilintetgjort denne ; ingen Souverain har Ret til at mægle mellem det og Keiseren; paa hans Jnteresse og hans Hæder beroer Alt. "Men byder denne Interesse, at Polen skal forsvin - Keiseren af Ruslands Stater ere store nok, Petersborg, Odessa og Kamskatka ere fjerne fra Warschau. Straalerne isolere sig i samme Forhold, hvori de fjerne sig fra Centret; Jntellectualitetens Lys straaler, ligesaa lidet som Solen, paa eengang i alle Lande; man kan have een og samme Souverain, men en anden Lov behøves, naar man er en anden Nation, naar man beboer en anden Verdensegn. "Vil det Fjendskab, som nu finder Sted imellem Russer og Polakker, udsones, naar begge Nationer sammensmeltes. Dette er meget tvivsomt; sandsynligere er det, at den enes Utilfredshed, vil smitte den anden, og at man vil see et Had gjære, der kan vorde Spire til Kappelyst. De Kjække enes lettelig; og begge Nationer ere lige kjække. At ydmyge de overvundne Polakker, vilde for bestandigt sjerne dem; ved at aabne Armene, for at imodtage dem, vil man for bestandigt drage dem til sig; neppe ville de bringe det saa vidt, at troe sig Russer, medens de elske den Souverain, som man tilbeder i Rusland. Men dette Tilfælde hører ingenlunde til de nye Undtagelser; da Liefland underkastede, sig Peter den Stores Scepter, tilsagdes Landet Friheder, der samvittighedsfuldt bleve overholdte. Den ny Provinds udnævner alle sine Embedsmænd, Gouverneuren ene undtagen; regulerer selv sine Skatter ; dens gamle Vedtægter ere dens Lovcoder; Veien er altsaa banet: Erfaring har viist sig heldig. Sandt er det, at Liefland har overgivet sig, og at Polen er erobret; men bør man troe, at Polen vil vorde mindre ømt skaanet, fordi det er behandlet ædelmodigere: Unægteligen tilraader Politiken Keiser Nicolaus, at bevare Polen sin Uafhængigkeit; men en tydeligere Røst, som denne store Fyrste fuldt vel forstaaer, taler endnu til Polakkernes Forsvar: den er hans Hæders Jnteresse. J en ung Alder besteg han Nordens højeste Throne; Nicolaus havde allerede vænet Ver Verden til at agte paa sig. Allerede havde han overvundet Perserne, Tyrkerne og Polakkerae; intet Folk havde han undertrykt, Til hans Navn knyttede Tanken om Mildhed sig; men nu da han andvendte med Strenghed den Ret, som han havde erhvervet sig over Polakkerne, fornægtede han selv sin ædle Charakteer og tilskrev sine Adfærd meer Klogskab end Ædelmodighed. - Rusland - sagde man - fordølger sin Magt, og standser til beleilig Tid. Des Uegennyttighed er ikkun Frygt; dets Maadehold ikkun Afmagt; det indskrænker sig ikkun til at bevare sin Hader, men det forsager ikkun sin Fjende, naar det ikke har meer at frygle af ham. - Det Russiske Navns Hæder, dets Monarchs Reputation; Alt - fordrer, at Polen skal bevares, og - en saadan Garantie kan ikke skuffes. "Keiser Nicolaus, maadeholden her som ellers, er en retfærdig og eenergisk Voldgiftsmand, og paa ham kunne de øvrige Magter stole. Nicolaus, lempende sig efter nogle Russers Ønske, at hevne sig, er blot en politisk Ronarch, ingen svag Fader, som de af hans Børn, der Jntet forbrøde, skulde hindre fra at tilgive hans øvrige Børn, der vende tilbage til Lydighed. Og den upartiske Historie, der allerede har sagt: "Han anvendte Mildhed mod to fjendtligtsindede Folk; han trodsede Pestsmitten, for at frelse Moskows Jndvaanere; han trodsede Pøbelforbittrelsen, for at frelse Vetersborg, den skulde tilføje han, den fornærmede, tilgav ikke; han, den opirrede, tog Hevn; han, den Stjerherre, var ikke ædelmodig!" Jngenlunde Europa skal ingen Føje have i at beklage et saadant Exempel paa menneskelig Svaghed; en skjøn Charakteer kan ei saaledes fornægte sig selv; Keiser Nicolaus vil ogsaa dennefinde vise sig, som den han stedse var, og Polakkerne, som hans Vaaben med saa stor Møie have overvundet, levner hans Ædelmodighed intet Valg.