Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-03-02
Ved Fremsættelse og Besvarelse af forestaaende Spørgsmaal, har En, der undertegnede sig A., yttret sin Utilfredshed med de mange Stemmer, der, som han siger, hæve sig, for at skildre Nutidens luxurisse Levemaade og Ufornuft, som Hovedaarsager til den almindelige Trang og derpaa grundede Klager. Da jeg nu saa vel i begge Dele af min i sidste Aar udkomne bibelske Exempel- og Sprogsamling, som og en Tidlang i Randers Avis har søgt at beskueliggjøre de fordærvelige Følger af Overdaad ialmindelighed, og dens fordærvelige Følger for os under nærværende Omstændigheder isærdeleshed, uden dog derfor ligesaalidet som Jndsenderen af Stykket med Overskrift"Om Jndbildningskraften, i No. 87, med hvilket A. især har fundet sig misfornøiet, at angive samme som Hovedaarsag til vor nuværende Uformuenhed – saa tillader jeg mig her efterstaaende Erindringer, deels med Hensyn til de af bemeldte A. mod nysnævnte Stykke gjorte bemærkninger, deels over Andet, der staaer i nærmere eller fjernere Sammenhæng med den omhandlede Materie. Naar A. foreløbigen siger: "De urigtige Yttringer, dette og lignende Stykker indeholder kan have høist skadelig Virkning paa høie Vedkommendes Anskuelse af den almindelige Forfatning, og vildlede til skjeve Forestillinger om Undersaatternes Kaar! – saa, for at blive i den Lignelse, som allerede En, der i No. 93 og eftertrykkeligen til Gjenmæle imod ham, har brugt, indseer jeg ikke, hvad Skade der kunde gjøre, om nogle af Folkene i en stor og vidtløftig Huusholdning og Bedrift, foreholdt en heel Deel af de øvrige, at de ingenlunde vare saa nøieregnende enten med deres Eget eller Andres, eller Huusbondens, som de burde være, om f. Ex. En udlod sig: "Veed J hvad Børn, skal jeg sige min Mening, saa tykkes mig, J klatter ilde jere Penge hen, istedetfor at være fornøiede med den gode og sunde Kost her, og med Klæder efter jer Stand, gaaer hvad J har til Lækkermad og Lækkerdrik, til Stads og Fjas. Og da nu Mange blandt Jer dog ingen Forstand har paa Sligt, fordi det er Noget, J før ikke vare vante til, saa spiser man Jer af med hvad der af Saadant er opspædt og fordærvet, hvad der hverken er ægte eller Hold i, og hvad man ikke vovede at byde den Klogere, og ladet Jer oven i Kjøbet betale det dyrere end det Ægte ja saa gaaer det: Naar Tossen kommer til Marked, faaer Kræmmeren først Penge." En Anden føiede hertil: "Ja jeg maa sige reent ud, jeg forstaaer Jer ret nu ikke. Havde J levet og ført Jer saaledes op i de forrige gode Tider, havde det endog været daarligt; men at J gjøre det nu, da Tiderne blive Dag for Dag værre, da det, J tjene, er ingen Ting mod før, det er dog splittergalt. Jert eget Lidet lade J gaae, og har en Anden tjent og sammensparet Lidt, saa laane J det, eller see at faae Fingre paa det, paa hvad Maade J kan bedst, og lade det stryge med, og imedens J nu gotte og stadse jer for hans Penge, har J ham oven i Kjøbet til Bedste, den Karl, tør J godt Folk vel sige, forstaaer sig ikke paa at bruge sine Skillinger, det er godt de komme i Hænder, der veed hvad de de til. Den, der fører sig simpelt op, og passer hvad han skal, er i jere Øine en Puger, en Sluskus, et selle Slæb. J junkerere. Enhver Pialt, J faaer hængt paa Kroppen, ere J bange for, skal ikke snart nok blive begabet af ere mange Lige, og derfor føite J. naar J kan, om i enhver Forsamling, og mens forsømmes jert Arbeide og Dont her hjemme; ikke at tale om, at naar J ere hjemme, holde jer for fornemme til at tage ret Haand med i mangt et Arbeide, og J lade gjerne, for ikke at smørre Stadsen, Andre arbeide for Jer. Saa gaaer det, men det gaaer og an til en Tid. En Tredie sluttede: "Ja det giør, det gaaer an til en Tid. Tænk kuns bare paa Niels Vestergaard og Jens Kierrestrup, den ene gaaer i Tugthuset, den anden sidder endnu oppe i Raadstue kjelderen. De vare begge færdige at føre sig op over Huusbonden, og jeg kan troe, de havde godt ved det, da de brugde hans, ligesaa godt som deres eget og Andres. Har J glemt Poul Anderssen og Anders Jeppessen, Jngen af dem havde Lyst at gaae bag efter de to Andre, og derfor gik den Ene her ned og puttede sig i Aaen, den Anden hen og hængte sig i Ruggulvet. Mikkel Mikkelsen havde hverken Lyst til det Ene eller Andet, han vidste endnu til Slutning at liste sig en god Slump Reisepenge til, og rendte dermed sin Vei. Langt flere ere De, der for faa Aar siden vare velhavende, og sidde nu i en Husende og sue med Kone og Børn paa Labberne, og ere de langt om længe blevne kloge, maae de da ikke ret ærgre sig, naar de betænke hvorledes de tilsatte Alt, ikke til fire Skillings Nytte, og ønske, at det alskens Snavs og Fjas, der narrede dem deres Penge fra, havde været paa Bloksbjerg. Jeg siger endnu engang, hvis de langt om længe ere blevne kloge; thi det var Synd at sige andet, end at jo Mange ere komne paa Knæe ved de slette Tider, eller ved Andres Skyld, men J kan troe mig, langt flere ere de, der ved deres egen Skyld ere gaaet i Armod, og gjøre sig dog vrede, naar Tiderne ikke ogsaa maae faae Skylden for deres Ulykke, skjønt jeg forstaaer ikke, hvad det skulde have været for Tider, naar det skulde have holdt ud. Nei, nei, han sagde det nok, vor Præst, da J godt Folk begyndte med at lade haant baade om Kristendom og Kirke, og kaldte os andre, der blev ved vor Fædrenetro og Børnelærdom, Hernhutere, og jeg veed ikke hvad, Børn, sagde han, J ere nu da komne saavidt, at J ikke længer ville lade jer styre af Religionen; Noget skal der da styre jer, og det, der herefter vil komme til at styre jer til jer Fordærvelse, det vilblive Kjødets Lyst, Øinenes Lyst og Livets Hoffærdighed. Saa sagde da Præsten, og Udfaldet lærte, at hvad han sagde, var kuns alfor sandt. Nu synes J vel selv at tilstaae dette, og yttre ikke mere den Ringeagtelse for Religion og Bibel, som for nogle Aar, men synes endog at være ligesaameget med Bibelen, som før imod den, ikke vil jeg sige, fordi dette nu saa er blevet Skik, ligesom det andet var det før, men dette vil jeg kuns sige, at det mangler de fleste af Jer endnu paa ret inderlig Agtelse for jer Religion, og det kiendes endnu noksom paa jert hele Væsen og Adfærd; thi vel begynder det, for ikke at tale om andet, temmelig at minke hos mange af Jer med Stadsen, men denne Minken er nok endnu hverken Følge af Fornuft, Pligt eller Kristendom, men af den rene Nød og Trang; thi som mig tykkes, bliver endnu Den ved, der kan, og holder, som man siger, ud til Pinds Ende, ret som om det gik kuns ud paa at ødelægge sig selv, Medtjenere, Huusbonde og Alt, hvilket desværre vel ikke vil falde saa vanskeligt, da der allerede er gjort saameget dertil, og de indtræffende slette og næringsløse Tider og derhos række kraftig Haand."Men lader os nu, kjere A., som sagt, sætte, at Peder og Poul og Jens og flere gjorde deres Medtjenere slige Forestillinger, og disse kom igjen den kloge, retsindige og for sine Folk som for sit eget og sit Huses Vel varme Herre og Husbonde for Øre, mon da han, der havde havt at bestille med saa mange Mennesker, havde lært at kjende dem i saa mangehaande forskjellige Stillinger, havde omsider saa ofte fundet dem i Grunden at være noget andet, end hvad de længe syntes at være, for ikke at sige, der saa ofte var bleven bedraget – mon, spørger jeg, han da uden nøiere Prøvelse vilde strax efter deres Demonstrationer tage sine Forholdsregler, Nei, snarere vilde han vel omtrent tænke saa: "Det skulde dog vel ikke heller gaae slet saa galt, som disse Folk synes at troe, eller virkeligen troe, hvilket det nu er. Nei, den Ene tør vel kalde meget, Andre anskaffe sig, upassende, blot fordi han ingen Udveie seer til selv at faae det med. En Anden lader sig maaskee blot høre, for at vise, at han og forstaaer at sige noget, imedens en Tredie muligen er af det Slags Folk, der overdrive Alt, gjør en Elefant af en Myg, gjør store Ophævelser over det, der ikke var værdt at ændse, gjør saa gjerne Andres mislige Kaar til følge af egen Skyld og Brøde. Nok, saaledes forholder det sig maaskee med disse Mennesker og med deres Ankeposter; men ogsaa tør jo igjen det Modsatte være Tilfældet, ogsaa tør jo deres Besværinger ikke være saa ganske ugrundede. Du har her disse saa mangfoldige af Omfang saa vidtløftige Besiddelser. Du er et Menneske som andre, har kuns Menneskeevner, maa derfor saa ofte see med dine Undergivnes Øine, disse ofte igjen med andres. En seer Tingen saa, en Anden anderledes. Og naar du da omsider faaer den at see, tør du da altid være forvisset om, at faae den at see i sit sande Lys, Det lod sig jo endog tænke, at de dig Nærmeste torde endeligen, endog blot af Skaansel og Delicatesse, lade dig skue den fra dens mindre stødende, Side. Hine derimod ere nærmest ved selv at see Tingen. Og da Redelighed og Jagttagelsesaand ikke er bunden til Stand eller Person, saa tør samme ligesaavel boe langt borte fra dig, som nær hos dig. Disse Stemmer fra det Fjerne maae derfor ikke forsmaaes, nei, sammenlignede og bragte under Overveielse med dem i det Nære, ville de ofte kraftigen bidrage til Sandheds Erkjendelse og Fremme, Misbrugs og Misligheders Opdagelse og Afhielpelse, forsaavidt som disse lade sig afhielpe, og afhielpe, uden igjen derved at fremhielpe andre. (Fortsættes.) Leveregel. (Efter Goethe.) Hvis Du Dig vil ved Jordlivet fryde, Da maa det Forgangne Dig ei bryde; Jkkun det Mindste bør Dig fortryde, Og det Nærværende maa Du nyde; Dog for Alting ingen Broder hade, Og tryg Din Fremtid Gud overlade. Nyt Middel for Gigt. Tør ydmygst jeg opvarte Skilderiet.