Almuevennen, 1844-06-12
Cand. Lassen foreslog et med levende Jubel modtaget Leve for Adelsmanden blandt Egnens Bønder, ham, som man kunde takke for at denne glade Fest i sin Tid var kommen i Stand, trods den helsingørske Borgemesters Modstræben, for Forstraad Bjørnsen; med samme Begeistring modtoges den næste Skaal for den hele danske Bondestands hæderværdige Talsmand, Kammerraad Drewsen. Endnu krydredes den herskende glade Stemning med adskillige Toaster, blandt hvilke vi nævne det i Helsingørs og Danmarks fælles Jnteresse udbragte Ønske om "gode Styrmænd, af Cand. Ploug, for Marinen af Boghandler Vosbein af Hillerød, for Oplysning og Lærerstanden af Kammerraad Rasmussen, for de tilstedeværende Fremmede af Cand. Lassen osv. Kl. 5 hævedes Maaltidet, hvilket et meget betydeligt Antal af mandlige og qvindelige Landboere havde bivaanet som Tilskuere fra de langs Pavillonens Sider anbragte amphitheatralske Bænke, og alle Tilstedeværende droge nu med Musikchoret i Spidsen til Haabets Steen hvor, da en ny Sang var afsungen, Cand. Lassen fremtraadte og holdt følgende Tale: "Da vi ifjor vare samlede her, blev der i en Samtale reist Tvivl om, hvorvidt det maatte lønne Umagen at gaae hen og høre hvad her blev sagt ved Stenen, og der var da en Herre, som yttrede, at det ikke var Umagen værd, fordi det jo altid var det samme. Saaledes er det blevet mig fortalt og jeg finder denne Yttring fuldkommen rigtig. Den skal alligevel ikke afholde mig fra atter iaar at henvende et Par Ord til Dem, mine Medborgere og Medborgerinder, ikke fordi jeg venter at komme til at sige Dem noget Nyt, men fordi jeg mener, at der gives Sandheder, som selv om de end ere noget gamle, dog godt kunne trænge til atter og atter at tages frem og lægges paa Hjerte. Der er saaledes et gammelt Ordsprog, som siger, "naar man har sagt Askal man ogsaa sige B., eller med andre Ord naar man har bestemt sig for et ædelt Øiemed og begyndt sin Stræben med dette, da skal man arbeide uden at blive træt, selv om Hindringerne, der stille sig i Veien, kunne gjøre En det broget nok Denne Regel følge vi jo vort private Liv, om vi ellers vente os nogen Fremgang, og jeg mener, at den samme maa gielde, naar Talen er og vort offentlige Liv eller vor Stilling i Forhold til Staten. Jeg er netop bleven ledet herhen ved Tanken paa den Jnstitution, hvis Jndstiftelse vi feire ved denne vor Fest. Thi see vi hen til det Liv, som i denne Henseende rører sig i Folket, da forekommer det mig som om dette ingenlunde er det samme som det var for nogle faa Aar tilbage, jeg vil ikke engang sige som det var fra Begyndelsen af. Det synes nemlig som om der var indtraadt en vis Slappelse, en vis Arbeidstræthed eller maaskee rettere Arbeidslede, som ingenlunde kan være ønskelig eller føre til noget godt Resultat. Det vil saaledes være Dem bekjendt af de offenlige Tidender, at en stor Deel af de dygtigere Deputerede, som skulde have givet Møde i den nu nærforestaaende jydske Stænderforsamling, have fundet sig foranledigede til at anmelde Forfald, Mænd, til hvem Folket har skuet hen med Opmærksomhed og Tillid som til de ædleste, mest frisindede og djærve af sin Midte. Disse Mænd – jeg mener, at de fra Begyndelsen af maae have været sig deres Villieskraft og moralske Styrke bevidste – disse Mænd kunne vel neppe have forestillet sig den Bane, som de betraadte, fuldkommen jevn og let; de maae vistnok forud have seet, at der efter de bekjendte bestaaende Forhold maatte møde dem mangen en Hindring, som først maatte ryddes afveien. Thi det er godt nok, at Kongen kalder sit Folks Udvalgte sammen og siger, nu vil jeg høre Eders Mening om dette eller hiint, og hvis J ellers ønske noget, som kan være undgaaet min Opmærksomhed, da fremkommer med Eders Petitioner og Forslag. Men der meed er Sagen ikke klar, Kongens Villie er god, men der hører tilforladelig noget til, at den kan trænge igjennem et vidt og tætforgrenet Aristokraties Seighed, hvad enten nu dette Aristokrati støtter sig paa det tilfældigste af Alt, Fødselen, eller paa Embedstilling, eller maaskee paa begge Deele tillige. De Mænd, som Folket har valgt til at varetage sit Tarv ved Stænderforsamlingerne, kunne ikke have været uvidende om, at det var herfra, at de største Hindringer vilde reise sig, og for en Tid gjøre mangen kraftig Stræben forgjæves. See vi hen til Stænderinstitutionens Virkninger, da har dette jo ogsaa tydeligt nok viist sig, og det er derfor, at vi endnu i mange Henseender leve i Ønskernes Verden og staae paa samme Punkt som for længere Tid tilbage. Jeg skal tillade mig at oplyse dette med et Par Exempler. Det er dem bekjendt, at vor nuregjerende Konge i sin Tid har skjænket Norge sin Constitution, et Værk, som har erhvervet ham Verdens Beundring. Kongen kan efter min ringe Formening kun med Glæde og Tilfredshed see tilbage til denne sin stolteste Handling – og alligevel have vi, uagtet Folkets udtalte Ønske endnu ingen fri og meere tidssvarende Forfatning. Kong Christian den 8de erklærede sig ved sin Thronbestigelse for Trykkefrihedens varmeste Ven og vor Presse er uagtet Folkets udtalte Ønske endnu ikke befriet fra de mange den hæmmende Baand. Kong Christian den 8de har befalet med Hensyn til Hertugdømmet Slesvig, at Dansk skulde være Retsprog, hvor det var Populationens Talesprog - og endnu maae de danske Deputerede til den slesvigske Stænderforsamling kun betingelsesviis tale Dansk i Forsamlingen, og saaskal det endda protocolleres paa Tydsk, og saaledes oplæses og ratihaberes, uagtet de maaskee ikke kunne forstaae, om det er det samme, de have talet. Kong Christian den 8de er en Ven af Bondestanden – men endnu ere de stakkels forkuede Huusmænd, uagtet deres indtrængende Klager, givne til Priis for Herremændenes Luner. De seer, at der endnu er meget at ønske endnu have vi fire splittede Stænderforsamlinger, endnu ingen fuldkommen Offenlighed i disses Forhandlinger (hvorlænge er det siden der først udgik kgl. Ordre til Finantsbestyrelsen, at de aarlige Finantsoverslag skulde offentliggjøres i rette Tid, det vil sige, inden vi have begyndt at bruge af Pengene, og hvorvidt ere vi endelig komne i denne Henseende. Men skulle vi for disse Hindringers Skyld lægge Hænderne i Skjødet, Jeg for min Deel mener Nei. Det forekommer mig at være en Modsigelse, inderligt at ønske noget og dog ikke stræbe efter at faae sit Ønske realiseret. Ja var det endda barnagtige eller taabelige Ønsker, de fortjente jo ikke at opfyldes; men jeg troer ikke at det skal siges om saadanne Ønsker som en fri Forfatning, en fri Presse, Frihed til at tale sit Modersmaal inden sit Fædrelands Grændser osv. Ønsker der have deres dybeste Rod i Folkets Bevidsthed. Desto beklageligere vilde det være, om det virkelig skulde være saa, at nogen Stænderdeputeret skulde af Mistillid til Stænderinstitutionens Virksomhed afholde sig fra at møde i dens Forsamlinger, thi han vilde derved skuffe den Tillid, hans Medborgere havde viist ham, maaskee hindre mangen en god Sags Fremme, ja muligen bestyrke Frihedens Modstandere i den Anskuelse, at Alting er meere end godt nok som det er, at Jntet staaer tilbage at ønske, og at denne Mening næres af den store Masse af Folket, noget vidog alle med os selv vide ikke at være Tilfældet. Det er derfor heller ikke ret troligt, at Nogen saaledes skulde have opgivet Haabet og med dette Modet; thi disse maae ikke svinde; derved vilde den gode Sag alt være opgiven. Dog, jeg er her kommen til det Punkt, som jeg ifjor udviklede for dem, og jeg skal derfor ikke falde den ærede Forsamling besværlig med Gjentagelser; men i den fulde Overbeviisning, at af det Frø, som høisalig Kong Frederik ved Forordningen af 28de Mai 1831 nedlagte, vil, naar det vandes og pleies med Vedholdenhed, fremgaae en bedre Tingenes Tilstand for Danmark, og med det Ønske, at det danske Folk aldrig i Stænderforsamlingerne maa savne en stærk Repræsentation af Mænd, som med Fædrelandets Vel for Øie besidde Mod og Udholdenhed til at styre didhen, uanfægtede af Tidens Storme og Bølgeslag, skal jeg tillade mig at udbringe et Længe leve for alle ædle, selvstændige, frisindede, høihjertede danske Stænderdeputerede. Derefter besteg Kammerraad Drewsen, hilset med levende Acclamation, Stenen og fremstillede for sine talrigt forsamlede og opmærksomt lyttende Medborgere, og Medborgerinder den danske Nationalitets sørgelige Stilling i Slesvig, som ingenlunde var forbedret, men tvertimod bleven endmere mislig ved det sidste kal Patent, hvis factiske Følge var det danske Sprog haanlige Udviisning af den slesvigske Stændersal. Denne Tale udmærkede sig ved den Taleren sædvanlige Dierv Trykt i det Brünnichske Bogtrykkeri ved 3, C. Lund. hed, fordringsløse Simpelhed og klare Aabenhiertighed og i hvert Ord strømmede en bevæget Følelses varme Pulsslag, saa den ikke alene paa Bønderne, til hvilke den nærmest var henvendt, men paa Alle gjorde et lige rent og stærkt Jndtryk, hvilket ogsaa kundgjorde sig derved, at henimod 300 af de Tilstedeværende øieblikkelig underskrev den af Kammerraaden medbragte Petition. Kl. 7 begyndte Dandsen i den af couleurte Lamper og Lysekroner oplyste Pavillon, som fortsattes til den lyse Morgen, kun afbrudt Kl. 11 af et paa en Plaine i Skoven foranstaltet smukt Fyrværkeri, der tilsidst viste Dagens Datum og Frederik den Sjettes Portrait Brillantild. Desværre savnede man ligesom ifjor Gjæster fra Naboriget, kun Helsingborgs Borgemester, den af det venlige Samqvem mellem Sundets Bredder tidligere saa høit fortjente Lundberg, gjæstede Helsingørs Borgemester og gjorde med denne samt Kjøbenhavns Overpræsident et kort Besøg ved Festen, naturligviis efter at dens politiske Deel var sluttet.