Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-02-01
Den forhen i dette Blad omtalte Afhandling af J. H. Vos, i Tidskriftet Sophronizon, har til Overskrift: Hvorledes blev Fritz Stolberg en Ufri. Det Hele gaaer ud paa at vise Stolbergs Overgang til den papistiske Tro i sit Udspring, sin Udvikling og sine Følger. Voss, en laarig Beteran, agtet som Menneske og hædret som Digter, fremtræder her paa Gravens Bred, som sin Ungdomsvens Anklager. J Jndledningen anfører han sine Grunde. Han siger, at det bliver alvorligere med det romerske Hierarkies Lokkelser. Hvad man før medynksomt smilede ad, som en smittende Pip blandt dorske Forkjelede, kan nu, naar man ikke sætter Skranker derfor, blive til en ødelæggende Aandspest. Det romerske Klerkeskab forbinder sig med Ridderskabet, begge med leiede Forfattere, for at fornye Middelalderens Raahed. Herskere, som man betragter for lige saa ukyndige om Fortiden, som om den nu saa bevægelige Tid, skuffer man helst ved at blæse den i Ørene, at de bør vente deres og Folkeslagenes Held fra den Side, hvor netop Faren truer. Krybere i alle Slags Former, snige omkring, hvidslende og giftsprudende. Mislykkes vil vel de nyere Hildebranders Plan, thi Snedighed er ikke Klogskab. Reformationen er Borgen for enhver letsindig Tilbagevendelse under det romerske Aag. Men meget Ondt kan i det Enkelte skee. Den, som Gud har forundt Jndsigt og Hjerte, han advare, han ivre, han besværge. Atten Aar, siger Forf., har han tiet, i det Forsæt, stedse at tie; ogsaa efterat Grev Stolberg saaledes har besvaret hans oprigtige Advarsel ved sin ubesindige Overgang. Men ikke længer bør Veemod over en Ungdomsven overvælde ham; da St., ikke tilfreds med Selvberoligelse, vedbliver at forstyrre Andres No og Lykke, og i sin nyeste Afhandling om Tidsaanden aabenbart bekiender sin utrættelige Stræben for hierarkisk og aristocratisk Tvangs herredømme. Han vil vise, at de snart hiinsides, hvor ingen Ridder eller Klerk hersker, maae staae til Ansvar for Anvendelsen af de betroede Talenter. Jkke frank og frit at have vidnet for Sandheden, vilde, ved Opvaagnelsen fra den sidste Slummer, være det første, han havde at angre Forf. viser nu, hvorledes en Mand af F. Stolbergs Aand, Søn af strængevangeliske Forældre, opvoxen i lærerig og munter Omgang med JohAnd. Cramer, Luthers og Melanchtons Sanger, med hans Huuslærer Funk, med den fromme Frederik den Femtes værdige Statsministere, den ældre og yngre Bernstorff, med Klopstock og hans yngre Venner Gerstenberg, Preisler, Schønborn, Sturz, Münter, Resewitz; hvorledes en saadan Mand, i sit 50 Aar, var istand til at gaae over til den papistiske Tro. Selv født Tydsker, siger han ved denne Leilighed: "Bernstorff havde bragt saa mange Tydske til Kjøbenhavn, at de Danske følte sig krænkede; ved hyppige Gnidninger tændtes det end luende Had, der gik over til Alt hvad der kaldes Tydsk." Omgangen med Klopstock medførte for F. Stolberg en sværmerisk Kierlighed for Friheden. Men Klopstock vilde en velordnet Forfatning under lovlig Øvrighed, og afskyede Vilkaarlighedens Magt. Stolbergerne derimod tænkde sig ved Fornuftret nærmest adelige Forrettigheder, fordum tilkjæmpede med Sværdet, nu fornuftmæssige. De vilde ikke lige Lov og Ret, men hvad den Gang i Polen og for 1772 i Sverrig kaldtes Frihed, Overmagtens Jndskrænkning ved Fødselsadel, fornemme Slægters Friheder, Oligarchie. Skridt for Skridt følger Forf. Stolbergs Fremskynden til sin Overgang til Papisterne. S 77 siger han: Gleim fortalte mig i Sommeren 1799, at en Minister fra Berlin havde besøgt ham, og i en Samtale om Tidsomstændighederne sagt: Folket ræsonnerer for meget; man maa begunstige Cathekkerne. - Lad Excellencerne kun tage sig i Agt, var Gleims Svar; J faae eders Folk saa raa, som min fordrukne Capuziner, som, da han nyligen travede forbi, svarede lystigen paa mit Spørgsmaal: Hvorhen Broder, Til en Syg, vil Herregad gjøre ham. - Da i Middelalderen Ridder og Kierk nøde et raat Velvære, blomstrede da ved deres Forening Folkeslagene i legemligt og aandigt Almeenvel, herskede da Love, Orden, Pligtfølelse, Kierlighed for den lyksalige Forfatning, stode Tronerne faste- Eder selv, J ubesindige Excellencer, maatte, naar ikke Hovmod og Sandselighed bedøvede eder. eder selv maatte det skrækkelige Raab fra eders ødelagte Borge trænge til Hjerte: Lærer vardsled at gjøre Ret og ei at misagte Jer Gud? Med den usle Fornuftdannelse, som J fik fra den aandige Borgerstand, troe J eder snue noktil at dræbe Folkets Fornuft, Vee eder, om det kunde lykkes. Det fornuftløse Menneske bliver Fæ, det mishandlede fa bliver Skovbestie. -(Gyldne Ord i en viis og sandhedskjær Oldings Mund, Tydsklands nyere Historie har noksom viist, hvortil Mørke, Mysticisme, Munkeovertro lede. Først arbeidede Digterne og Konstdommerne paa at frembringe Mørket, mange af Svaghed, Andre for at smigre de Mægtige. Hvad man theoretisk bearbeidede, er practisk fremstaaet. Hvad Lærde forkyndte paa deres Chateder - det løbe nu Drenge med paa Gaden!) - Efterat have gjennemgaaet Stolbergs hele Omvendelseshistorie siger V., at St. Paarørende og Tilhængere erklærede ham for intolerant; men christcatholske Brødre elsker han, ligesom Alle, der afvige i uskadelige Meninger, men papistisk Jntolerance maa være enhver Tolerant en Rædsel. En protestantisk Geistlig, der selv ikke kunne nægte sig den Fornøielse at gaae paa Kjetterjagt, lod trykke sand Tolerance maa ogsaa taale Jntolerance!" Den sande Tolerance taaler ikke allene, men vil, at man ikke skal taale Jntolerance. Et saa barnagtigt Ordspil i en saa vigtig Sag. Brugt af Papister er det mere end barnagtigt, er det snedigt. - Ogsaa mangen Papist svæver den menneskelige Forfølgelsessyge kun paa Læberne, det menneskelige Hjerte modstræber den. Men anderledes er det med de Papister, der ere blevne det. For dem skrev Forf. Jndskriften paa hans Lysthuus.