Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-07-12
De, som ansættes ved en saa vigtig Jndretning, bør naturligviis være Mænd af Menneskekundskab, der handle efter modent Overlæg og den strængeste Ret. Mangle de disse Egenskaber, saa ere de heller ikke skikkede til en saa vigtig Post. Men, selv udrustede med disse uundværlige Egenskaber, er det nødvendigt, naar de tilbørligen skulle kunne røgte deres Kald, at deres Anseelse, saameget som mueligt, vedligeholdes og understøttes i Fangernes Øine; thi Lydighed og Frygten kunne ellers letteligen tabe sig. For at hævde denne Anseelse er Harmonie imellem Embedsmændene indbyrdes først og fremmest nødvendig; thi arbeide disse ikke til eet Maal, saa slappes snart det Baand. der skal holde det Hele sammen. Selv i det Tilfælde altsaa, hvor den ene Embedsmand seer sig, af Pligt, Overbeviisning og Samvittighed, opfordret til, at paapege og paaanke sin Medembedsmands virkelige eller formeentlige Forseelser, bør dette skee i al Stilhed, og aldrig saaledes, at de frembragte Klager endog rygtes iblandt Fangerne, eller at de formeentlige Misbrug skildres med saa overdreven mørke Farver, at utidig Medynk vækkes og uforskyldt Mistanke udbredes. J enhver Stat, hvor der gives retfærdige Love, og hvor disses Haandhævelse ere i retskafne, oplyste og menneske kierlige Mænds Hænder, vil enhver Misbrug af dette Slags kunne paaankes, uden at man just behøver at gjøre Anken til en Gienstand for den usagkyndige og til ufordeelagtigt Omdømme desuden saa tilbøielige store Hobs Omtale. Men de Embedsmænd, som gjøre Fordring. paa en saadan vidtstrakt Myndighed og en saadan nøieregnende Skaansel, bør heller ikke glemme, hvilken vigtig Post de staae paa, og at de engang for den Almægtiges Domstoel ville komme til at svare Regnskab for den Maade, hvorpaa de her paa Jorden have opfyldt det dem af Gud og Staten betroede Kald. Dersom vi kunde betragte en Straffeanstalt, som det Sted, der ene opsamler Afskummet af det menneskelige Selskab, saa vilde intet være lettere end at bestyre en saadan Jndretning. Men langt fra ene at være Staternes moralske Slamkister, ere Straffeanstalter tvertimod de Steder, som Menneskevennen ikke kan gaae forbi, uden bitter Vermod. Vi have i Jndledningen til disse Betragtninger viist Straffenes Nødvendighed til Almeensikkerhedens befæstelse; men de Straffede blive desuagtet, som Mennesker, altid en vigtig Gienstand for vor inderligste Deeltagelse, og Menneskeheden bør æres selv i den groveste Forbryder. Endnu er for Lovgivnings philosophien ikke opstaaet nogen Linne, der har classificeret Forbrydelserne efter de enslige Drivter og Tilbøieligheder. Maaskee Morderen, som vi ligegyldigen see døe for Bøddelens Haand, vilde forekomme os langt mindre strafskyldig end mangen Anden, der slipper med en ringe Tugtelse, om det var os mueligt paa Fornuftens Vægtskaal, at veie Drivter mod Drivter, Tilbøieligheder mod Tilbøieligheder. Hvor ganske anderledes vilde maaskee vor Dom falde ud, dersom vi kunde aabne Sielens hemmelige Drivværk og undersøge de skjulte Fjedre og Hjul, der under Tilfældighedens ustandselige Strøm, avle og modne Forsætter, Maaskee lidt tyndere Blod, lidt mindre Galde, en anden Blanding af Vædsker, en ubetydelig Forandring i Omstændighedernes Sammenkjædning havde forekommet den groveste Forbrydelse, havde gjort, at det samme Menneske, vi nu see som Forbryder, vilde anvendt sit Mod, sin Kraft, sin Kløgt til de gavnligste Foretagender, istedet for at nu de samme Egenskaber ledte ham til Straf og Skjændsel. Forud indtagne af Fordomme træde vi stundom ind i Straffehuset, og troe i ethvert Ansigt, som vi her møde, at finde Lastens og Forbrydelsens Præg. Men hvor ofte bedrage vi os ikke i vore Jndbildninger, Denne Mordbrænderske havde maaskee aldrig siddet hør, om ikke en ulykkelig Kierlighed havde vakt hos hende en forbrydersk Hevnelyst, og uskuffet af sin Beiler havde hun da maaskee været nu den trofasteste Ægte mage og Moder. Hiin Ulykkelige, hvis skumle Øiekast nu forfærder os, var maaskee ikke kommet herind, dersom hans hidsige Blod ikke havde forledet ham til at overtræde Subordinationens Forskrifter, selv denne Røver var maaskee ikke bleven Røver, dersom Tilfredsstillelsen af hans Begjerlighedsdrivt tidligere var bleven henvendt paa tilladeligere Gienstande. De Mennesker, som ere fødte med et egentligt Rov- og Myrdeorgan, ere i det Hele meget faa; de fleste ere blevne til Forbrydere, fordi Opdragelse, Vaner og Omstændigheder gjorde dem dertil. Jeg veed, at Lovene hverken kunne eller bør tage Hensyn hertil. De straffe Handlingen saaledes som den yttrer sig; dens fjernere psychologiske Aarsager kunne de ikke indlade sig paa at undersøge, da det deels ligger uden for deres Virkekreds, deels vilde give enhver Forbryder Anledning til at undskylde sig med Temperamentsfeil og Tilfældigheders Sammenstød. Men de Gamle gjorde Astræa til en Datter af Aurora, for at tilkjendegive, at hun havde sit Udspring fra Guds egen Naade og et reent Hjertelav. Hun, ligesom Justitia og Themis, hørte til det Kjøn, hvis Hovedsærkjende er Mildhed og Ømhed. Ogsaa seer man Justitias Billed paa alle Mynter fra Hadrian, Antonin den Fromme o. s.v., ikke med et Sværd, men med Spiret i den ene og Vægtskaalen i den anden Haand. Lader os derfor aldrig glemme, at selv de værste Forbrydere ere Mennesker, og at vi, som skulle straffe deres Brøde, bør dømme med Mildhed, da vi kun ere istand til at bedømme Handlingen saaledes, som vi see den, men Ske formaae at gaae tilbage til de allerførste Nødder, hvorfra den udsprang, eller til at undersøge, hvor for det vildtopskudte Træ just tog en saadan feilagtig Retning. Fra denne Synspunkt bør de ved en Straffeanstalt ansatte Embedsmænd betragte Fangerne. Stræng og alvorlige i deres Forhold, bør de aldrig glemme, at ogsaa disse Forbrydere ere Mennesker; og at de, som saadanne, have Følelse for Ret og billighed, for Krænkelse og Forhaanelse. Upassende er det at tiltale disse Folk i Udtryk, der er Manden af Opdragelse, hvis Bestemmelse er at være Andres Foresatte og Leder, uværdige. Saa meget som mueligt bør man skaane selv den groveste Forbryder, for Benævnelser, der kun fornedre den, der betjøner sig deraf. Meest krænkende ere saadanne upassende Udtryk, naar man tillader sig dem mod Mennesker, der ikke ere indsatte i Straffehuset for egentlige Udaad, men for Forseelser, der mere have deres Grund i Letsindighed, Hidsighed og Mangel paa Overlæg end i noget ondt Hjerte. Ogsaa bør der tages meget Hensyn til en Fanges Opdragelse og foregaaende Stilling i Staten. Saalidet som en Forbryders Rang og Stand bør komme i Betragtning for Retfærdighedens Domstoel, da netop Opdragelse og en høiere Stand opfordrer, til endog strængere Straf, saa meget bør dog i selve Straffe huset gjøres Forskjel paa den Fange, der sit hele Liv igjennem har været vant til haardt Arbeide og Medfart, og den, hvis Kaar have været af ganske anden Beskaffenhed. Saaledes fortjener vel Den, som begaaer Underslæb med de ham af det Offentlige betroede Penge, en haard Straf men naar han sættes i get og samme Straffehuus, med en almindelig Tyv, saa maa man dog betænke, at Straffen her er ulige følelig for begge. Da den første angreb Cassen, skete det maaskee i Tran gens Øieblik, og sikkerligen i det faste Forsæt og Haab, at betale det Tagne tilbage; han straffes ikke fordi han vilde bedrage, men fordi han ikke kunde betale; havde han i Tide kunnet udrede Pengene, saa var man ikke kommet paa Spor efter hans Forbrydelse, eller rettere, hans Forbrydelse havde da ikke været til. Den gemene Tyv, hvis Staldbroder han nu er bleven, har derimod blot stiaalet for at stiele, og det betyder noget ganske andet. Saadanne og lignende Mennesker, som hine, bør behandles med al muelig Skaansel, af Straffeanstalternes Foresatte. De ere allerede straffede nok ved at være indsatte paa et Sted, hvor de imod deres Villie komme i Bekjendtskab med skjændselmærkede Personer, der selv, naar de ere satte i Frihed igjen, plaae dem med Overløb og Erindringer om et Samqvem, de helst ønskede at kunne drage det tykkeste Slør over. Men selv de haardnakkeste Fanger bør man kunne søge at tæmme ved andet endene ved Prygel, der kun forhærde dem end mere. De aldeles Utæmmelige sætte man i Aflukker for sig selv; de mere Tømmelige straffe man i Tilfælde af Forseelser med strængere Arbeide i en vis Tid, med Afkortning i Mundprovision, med eensom Fængsel o. s. v. Det er noget, som man ikke saa let vænnes til som til Hug og Slag. Visse Nydelser, som ere blevne Fangerne til en Natur fornødenhed, som Skraa, Tobak, p. desl. nægte man ikke ganske dem, som ellers føre sig vel op At man nægter dem det, bidrager neppe til deres Forbedring, og gjør dem snarere end mere fortvivlede. Ogsaa hos Forbrydere bør god Opførsel paaskjønnes, og det er ikke Lovgiverens Hensigt, at de skulle lide meere end fornødent gjøres. Tvangsarbeide og Frihedens Berøvelse er det, der skal virke til Fangens Forbedring, og videre bør Straffen heller ikke strække sig. Men for det, som Fangen, under en iøvrigt god Opførsel, uden at forsømme sit Pligtarbeide kan fortjene, bør det være ham tilladt, at kjøbe sig noget, hvorved har paa en passende Maade med sine Foresattes Vidende kan formilde sin Tilstand. Dette vil upaatvivleligen virke mere til at fremme Arbeids lysten og Tilfredshed med sine Kaar blandt Fangne, end hensigtsløs Skjærpelse af Straffen ved Fangenskabets Forbittrelse. Vist nok bør en Straffeanstalt ikke være nogen Phillantropie, men da Hovedformaalet af en saadan Jndretning er Forbrydernes Forbedring, og da de Fleste i en saadan Anstalt Jnddømtes Bestemmelse er engang at gives Staten, som forbedrede Mennesker, tilbage, saa bør dette Formaals mueligste Opnaaelse, ogsaa være det, som de Foresattes Bestræbelser bør sigte til. Men fremfor Alting bør de være retfærdige i at paalægge Straf for Forseelser. Jntet krænker endog den ryggesløseste Forbryder mere end Tanken om at lideren uforskyldt Straf, endog den, der selv træder Retfærdigheden med Fødderne i sine Forhold mod andre Mennesker, føler sig dog høiligen fornærmet, naar hans Overbeviisning siger ham, at han ikke har fortjent Straffen. Frygt kan det vel indtage ham, men ogsaa Frygten modificeres efterhaanden og efter Omstændighederne saa meget, at den tilsidst ganske taber sig. Jo oftere en Forbryder straffes, desmere hærdes han i physisk og moralsk Henseende, og Fablen om Konen, der har Kalven saalænge indtil hun omsider kunde bære den som Stud, synes ikke at være anvendelig paa en saadan Forbryder. "J Nordamerica, siger en Engelskmand i sin Skrivelse til Keiseren af Østerrige i British Mercury, er Opsynet over Tugthusene betroet til Qvækerne; de anvende som Middel haardt Arbeide og bestandigt Opsyn; men mere end alt dette virker den gode Behandling. De betjene sig hverken af Prygl, Lænker eller mørke Huller. Forbrydere vende forbedrede tilbage til Selskabet. Ved modtvillig Tugtelse og hensigte løse Pinster vilde de sikkert blive til Bestier eller nedsynke i fæisk Uvirksomhed o. s. v. Lad end være at denne Skildring af Qvækernes Tugtelses maade og dens Virkninger ere skildrede med alt for smigrende Farver, da baade Prygl, Halsjevn og Cachotter altid blive nødvendige for Mennesker, der nu eengang ikke ville lade sig styre ved andre Midler, saa er det dog neppe at paatvivle, at saadanne Tugtelsers alt for idelige Anvendelse medføre den dobbelte Uleilighed, at den Straffede forhærdes og endog Exemplet omsider taber sin Virk(Fortsættes.) ning.