Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-04-13
Nu lever jeg her af Guds og mine Medmenneskers Medlidenhed. J det Oldingen sagde disse Ord, trillede der en Taare ned af hans blege Kinder. Denne Taare, gode Gamle," sagde vi vidner om, at Du siger Sandhed, og i det vi puttede ham nogle Penge i Haanden, forføiede vi os bort, for ved andre Gienstande, at udsprede de sørgelige Jndtrykke, som den Gamles Fortælling havde gjort paa os. Vi havde foresat os at gaae ud paa Toldboden, men da det med eet begyndte at regne meget stærkt, saa gik vi ind til Major Brænder just boer her i Nærheden af Volden. Den Tydske Avis, der var ankommen denne Dag, laae paa Bordet. Jeg læste den, og her fandt jeg til min største Forundring, at en vis Øvrighedsperson hos den ovenanførte Chur første, som ved sin ufornuftige Strænghed, for nogen Tid siden nær havde været Aarsag til et farligt Oprør, og som havde paadraget sig Borgernes almindelige Had, var i Naade entlediget fra sit Embede, og givet sin hele Gage 2000 Rdlr. i Pension. - "Nu, Hr. Greve," sagde jeg, hvad synes Dem herom? En gammel udlevet Soldat, der har tjent i 49 Aar, skal tigge, og en Person, som man har været nødsaget til at afsætte fra sit Embede, skal beholde sin hele Gage, to tusinde Rigsdaler, i Pension og fortære den i Ørkesløshed. – Nei, Lessing har Ret: "Den, der over visse Ting ikke mister Forstanden, har ingen Forstand at miste. Da vi forlode Majoren, mødte vi strax ude paa Gaden henved tredive Slaver, der vare sammenlænkede, som om det havde været en Flok Tigere. Havde en Lavater været her tilstede, saa vilde han uden Tvivl i ethvert af disse Ansigter fundet de umiskjendeligste Præg af Ondskab og Laster. Thi det gaaer med Ansigter som med satiriske Skrivter, man finder gjerne i dem alt, hvad man vil finde deri. Lavater vilde maaskee af deres Phystognomierbeviist, at enhver af dem i det mindste havde begaaet et Mord eller Ran. - "De ere ulykkelige, sagde jeg til Greven, og den Ulykkelige, selv den, der har forskyldt sin Skjebne, fortjener altid Deeltagelse. Vi gik hen til Opsynsmanden, som fulgte med dem, og indlode os med ham i følgende Samtale: Han. De tredive Slaver, De her seer, ere alle Slags Folk, især Bønder. Naar manikke puttede disse Krabater ind i Slaveriet, saa vilde vi snart faae Complotter af Røvere og Tyve, som man har dem i London, hvor min salig Fader har opholdt sig i ti Aar. Der skulde De komme hen, mine Herrer, der føder Kongen ikke deslige Karle, der hænger man dem i Sneesetal. Jmidlertid ere disse Forbrydere dog ikke alle lige slemme. Og naar jeg skal tilstaae Sandheden, saa maa jeg sige, jeg har ret Medlidenhed med mange af de arme Diebler, ja mæn har jeg saa. Der gives nogle iblandt dem, som endnu kunde blive ret brave og nyttige Mænd. Her er især en gammel Knark, som ofte har fortalt mig sin Skjebne. Men, saa sandt som jeg er en ærlig Mand, jeg har aldrig kunnet bare mig for at græde, Du Berthel! kom hid engang! Her kom en gammel Slave frem. Han havde en Spade i den ene Haand og nogle Redskaber paa Nakken. Da han ingen Strømper havde paa, saa havde Jernet gnedet Huden af det venstre Been. Han havde ingen Skjorte paa Kroppen, og Kjolen var ganske laset. "Fortæl disse Herrer Din Historie, Berthel," sagde Opsynsmanden til ham. Nu begyndte den Gamle at fortælle sit Levnedsløb: "Min Fader var en fattig Huusmand. Han havde 6 Børn, og var bestandig i usle Omstændigheder. Da jeg var otte Aar. gammel blev jeg sat i Skolen, hvor jeg hverken lærte at læse eller skrive, men derimod alt mueligt Ondt. J mit tolvte Aar døde min Fader, og jeg blev nu sendt til Hovedstaden, hvor jeg kom i Lære hos en Skomager. Saalænge jeg var her, maatte jeg forrette det foragteligste Arbeide. Endelig døde min Mester, og jeg havde endnu ikke lært noget. Jeg vilde gaaet i Lære hos en anden Mester, men da jeg allerede var atten Aar gammel og desuden ingen Klæder havde paa Kroppen, saa gjorde man Vanskeligheder for at modtage mig. Til min Lykke var just min Farbroder kommen som Styrmand hjem fra China. Han understøttede mig med nogle Penge, og jeg nedsatte mig i mit nittende Aar som Skoflikker. J Førstningen havde jeg mit Udkomme, og det varede ikke længe, førend jeg begyndte at lægge mig noget til Bedste. Ved mine forbedrede Omstændigheder fik jeg Lyst til at givte mig. Der slog sig Børn til, og for at have Arbeide nok, maatte jeg undertiden paatage mig at gjøre Nyt. Lauget kom efter det, og Mesterne lurede paa mig, som Ulven paa Faaret. Engang da jeg sad i mit Værksted, og havde travelt til Helligdagene, kom tre Mestre med to Betiente ned til mig, og fratoge mig alt mit Arbeide og alt mit Værktøi. Nogle Dage efter blev jeg indkaldt for Retten, og dømt til at betale en Pengemulet. Det samme mødte mig til mit Uheld to Gange endnu, og den sidste Gang manglede jeg Penge til at betale Mulcten. Nu satte man mig paa Vand og Brød. Medens jeg vansmægtede i et mørkt Hul, mistede jeg mine Kunder. Blottet for alting kom jeg nu løs. Jeg vilde laane Penge for at sætte mig istand igien, men ingen vilde lagne mig noget. Jeg vilde arbeide hos andre, men ingen vilde give mig Arbeide, efterdi jeg gjalt for en Fusker. Min Families Forfatning blev Dag for Dag meere ussel. Endelig vandrede jeg ud paa Landet, for at see om nogen af mine Paarørende endnu levede, men de vare alle døde. Hunger og Elendighed og Sorg for Kone og Børn forledede mig til at begaae en Forbrydelse, – jeg stial en Hest. Det varede ikke længe, saa blev jeg greben. Man bragte mig ind til Hovedstaden, og her blev jeg dømt til at kagstryges og gaae i Slaveriet. Hvad siger De nu?"sagde jeg til Greven. "Er dette og et Beviis paa, at Jorden er et Elistume,