Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-11-30
Løverdagen den 30 Rovember, 1805. Breve over den Galske Lære om Hjernen og Hjerneskallen. VI J mine foregaaende Breve har jeg vist Dem, hvorledes Gall af Anatomien og Physiologien vil godtgjøre, at Hjernen er Sjelens Organ, eller en Samleplads for alle Aandsforretningernes Organer. Denne Sætning stadfæstes, efter hans Mening, fuldkommen, naar man kan bevise, at Anlægget eller Mueligheden til den eller hiin Aandsvirksomhed hos et Menneske, tilkjendegives ved Forhøininger, som frembringes paa bestemte Steder af Hovedskallens Overflade ved de enkelte Organer, hvis Samleplads Hjernen er *). At ethvert Organs større Udvikling i *) For at overtyde adskillige berømte Læger i Berlin om, at denne Hjerneskallens udvortes Form fuldkommen stemmer overeens med Hjernens, og dannes af Hjernen, har Sall ladet næsten alle sine Hjerneskaller sauge over. Man seer paa dem alle, at de udvortes Forhøininger ere virkelige Udbulinger, og indvendig ganske hule. den funde Tyskland uldner om forre Frasigte tring, bevises af den almindelige Sætning, som gielder for den hele dyriske Oeconomie, at jo større Orgaaet er, desstørre er Fraften. Man har indvendt, at store sunde Hænder altsaa maatte have en finere Følelse end smaa, men det er ikke Hænderne, som Masse betragtede, det er deres Nerver, som udgjøre Følelsens Organ Disses Størrelse og Mængde vil altid staae i et uviagtigt Forhold til Følelsesævnen. Det samme finder man ogsaa stadfæstet i de forskjellige Dyreclasser i Henseende til alle øvrige Sandser. Hos Dyr, som have et skarpt Syn, en fiin Lugt eller Smag a., er See, Lugt- og Smagnerven ogsaa forholdsmæssig stor. Aandsforretningernes Organer, Hjernens Halvkugler eller Hemisphører ere fuldkomnest og først hos Mennesket. At Hierneskallens udvortes Dannelse fra det første til det sidste Øieblik bestemmes af Hjernens Form, søger Gall at bevise ved Grunde, som jeg, for ikke at blive for vidtløftig, forat bigaaer her. Dersom De ønsker at læse den saa gives der Bøger nok, hvori De vil finde dem. Nok er det, Sall paastaaer, at alle de Unaturlige Jndtryk at, som Hovedet kan faae ved Fødselen, forsvinde siden igjen, deels ved Benenes Clasticitet, deels ved Hjernens ud af virkende Kraft, forudsat, at Hovedbenene ikke ere beskadigede og den underliggende Hjerne paralyseret (lamgjort). Gjordemødrenes Manipulation anseer han derfor for en meget skadelig Skik, ford nu ogsaa er afskaffet i alle gode Fødselsanstalter, da det er umueligt at give Hoveder en anden Form end den Naturen engang har giver det. Han har her i Kjøbenhavn seet et Barn, der var blevet født med er dybt Jndtryk i Hovedskallen. Jndtrykket forsvandt efterhaanden af sig selv, og da Barnet havde optager det andet Aar var det aldeles borte. Galles Lære gaaer altsaa fornemmelig ud paa at bevise, at Mennesket fødes med bestemte Anlæg, og at disse, materielle betragfede, have en bestemt Beliggender. Men naar man fødes saaledes, kan man indvende: hvor bliver da vor Frihed som moralske Væseger af Den beholde vi, - siger Gall, ligefyldt Ved Opdragelse og Religion kan man endog give de skadeligste Anlæg en god Retning Hvad vilde til overalt være, dersom vi ikke fødtes med saadanne Anlæg, Jntet uden kolde, følesløse Væsener. Hvad vilde Dyden være, dersom dens Frands ikke krævede saa mangen en Kamp. - Uden Avlingsdrivten vilde vi ikke kunne forplante vort Kiøn, men alligevel maa dette Anlæg fores af Forlysten, naar forikke skal bidrage til vor Fordærvelse. Men af dette uagtet ere vi dog ikke andet end det Naturen har dannet og til Manden kan ikke tilegne sig Qvindens og Qvinden ikke Mandens Egenskaber. Alt hvad Cal i sine Forelæsninger forsagt over disse Gjenstande er fortræffeligt skarpsindigt, og del udtænkt. Men om han af gaaet ud fra sande eller falske Grundsætninger det maa Tiden lære. Han paastaaer, at alt hvad han siger, grunder sig paa mangfoldige Erfari ger. Den Sætning: der gives ingen Regel ude Undtagelse, har han ved sine Undersøgelser ald sees forkastet, thi Naturen kjender ingen Undtage ser. Han vil derfor, at man skal gjendrive han med Kjendsgjerninger (Thatsachen), ikke med Raisonnement. - Men da han i saa mange hans Erfaringer selv gaaer ud fra Raison ment, saa paaligger det ham først at bevise, og hans Raisonnement er rigtigt, førend han ka fordre, at man skal gjendrive hans Erfaring blot med Erfaringer. Naar han siger, den Forhøining betegner Mordorganet, Tydsorgang &c., fordi jeg saavel ved Sammenligninger imeller Mennesker og Dyr, som ved tusinde Erfaring, har fundet det stadfæstet, saa paaligger det han først at bevise, om Mennesket ogsaa fødes med Anlæg til Mord, Tyverie &c. Nødvendigheden i at føre saadanne Beviser, har han selv indsen og han fremkommer ogsaa dermed i Jndledningen til hans Lære om Organernes specielle Beliggenhed Philosopherne, siger han, indvende, af dersom man vil paastaae, at Mennesket fødes med Organer til Mord a., saa er det en Beskyldning imod Naturen. Morderen var da uskyldig i at han myrdede, og Tyven i at han stial Tyverie lader sig ikke tænke i Naturstanden, sige de Lovkyndige, thi der existerer ingen Eiendom. Denne fremkommer først ved de forskjellige Forhold i det borgerlige Liv. Herpaa svarer Gall, vi see hos Dyrene, at der existerer Eiendom. Nattergalen, der gjerne bygger sig en Rede i de Egne, hvor der gives mange Orme, som kunne tjene den til Føde, forsvarer sig Rede mod enhver af dens Art, som vil be vove den samme. Dyrene leve deels i Selskab, deels adskilte. Selv de, der gjerne kunne finde deres Føde i den isolerede Stand, leve dog i Selskab. Durang=Outangerne, Ulvene a. ere Dyr, som gjerne kunne leve isolerede, men alligevel leve de i Selskab. Alt dette viser, at Naturen selv har indført det selskabelige Liv. Og saa Mennesket henhører til de Dyr, som ere *) Selskabsfuglene f. Ex. kunne aldeles ikke leve adskilte. Naar man indelukker een af dem i et Buur, saa døer den, naar flere af dem leve sammen, og een af dem døer, saa døe de øvrige efterhaanden af Græmmelse over dens Død. Een af mine Bekjendtere fortalte mig nylig, at han havde et Par saadanne Fugle i et Buur, og da den ene døde, satte han et lidet Speil ind i Buret, og nu speilede den Efterlevende sig bestandig deri, og paa denne Maade sparede han den Livet, da den ellers sikkert vilde have fulgt sin Mage. kabte til at leve i Selskab. De giensidige Fornødenheder kunne ligesaa lidet drive dem til at føre et saadant Liv, som de Dyr, der, som anført, uden Nødvendighed, leve i Selskab sammen. Det er ført nok, at det, som Gall her vil afgjøre i femten til tyve Minuter, har været et Tvistens Æble for de skarpsindigste Philosopher, som have skrevet hele tykke Bøger derom. Locke, der uden Tvivl har været ligesaastor en Tænker som Gall, og som har tilbragt sit hele Liv med philosophisk Grandskning, siger hvor der ikke existerer Sendom kan der heller ikke existere Uret, og denne Sætning lader sig neppe kuldkaste med blotte Magtsprog. Om man nu end vil negte, at der nogensinde har existeret nogen egentlig Naturstand, om man end kunde bevise, at en saadan Stand maa ophøre af sig selv, i det Øieblik, at to Mennesker leve i Samqvem paa een Plet, saa maa man dog, forudsat at man ikke antager, at det første Menneske aldrig har existeret, tilstaae, at i det mindste den Gang, da Adam levede ene i Paradiis, virkelig existerede en Naturstand. Saalænge noget andet Menneskee ikke var til kunde han hverken begaae Mord, Tyverie ; thi hvem skulde han myrde, hvem skulde han bestjele? Om Adam kunde man altsaa sige: han levede i en sand Naturstand, og han besad i egentlig Forstand ingen Eiendom; thi den Ret, som af ingen Dødelig paa nogen muelig Maade kan krænkes, er det samme som ingen Ret. Han kunde altsaa heller ikke begaae nogen Uret mod nogen af sin egen Art, fordi denne endnu ikke existerede. Men da Eva blev skabt, da Adel og Cain bleve fødte, opstod der nye Forhold, og disse fødte Eiendom, og hvad der er en Følge af Eiendom. Det er altsaa de gjensidige Forhold, ikke Naturen, som har indført Eiendomsretten, thi sæt, at disse fire første Mennesker havde adskilt sig, og hvert af den var henvandret under en særskilt Himmelegn, saa havde Eiendommen atter ophørt, uden at kunne blive til, førend to af dem igjen havde forenet sig. Eiendom tager altsaa først sin Begyndelse med det selskabelige Liv i indskrænket Forstand. At udlede Begrebet om Eiendommen og det selskabelige Liv fra Dyrenes Levemaade, er overalt en Jdee, som ikke fortjener nogen alvorlig Gjendrivelse; thi eet er det, at besidde Eiendom og leve i Selskab, og et andet, at have et fornuftigt Begreb om begge Deele. En Hund f. Ex. har virkelig Eiendomsret til det Been, han graver paa, men det vilde være latterligt at paastaae, at han ikke vil tillade at det fratages han, fordi han har et Begreb om sin Eiendomsret, eller at sige, at den af hans Art, som fratager ham det, gjør Uret.