Almuevennen, 1844-03-13
Da vi havde optaget Fæstehuusmand Peder Hansens Beretning om den Skjæbne, der mødte hans og mange andre Huusmænds Andragende til Kongen om Lindring i deres Kaar, spaaede en Mand os, at der omen 14 Dages Tid nok kom et langt undvigende Svar i "Berlingske". Ganske rigtigt. J Søndags bragte Berlingske en tør og vidtspunden, men derhos i og for sig lidet betydende Artikel, hvis Forfatter siger som selvgjort Advocat at ville forsøge at drøfte de Grundsætninger, der formeentlig kan (kunne antages at lede Peder Hansen i hans Foretagender og at begrunde hans Fordringer til sine Medmennesker". Resultatet, som denne Hjertekjender har vundet ved sine Forskninger, er ikke mindre end det, at det er Egenkjærlighed med dens Følgesvende, Misundelse, Had og Forglemmelse af hvad Andre eller Næsten igjen med lige Ret kan fordre. Med denne Prase begynder Hjertekjenderen, og han slutter formanende i samme Aand med den Advarsel, "Du skal ikke begjære din Næstes Gods. Det øvrige af "der langen Rede kurzer Sinn(den lange Tales ubetydelige Jndhold) gaaer hovedsagelig ud paa, at Fæstevæsenet er en meget god Jndretning, der i alt Fald kun er til Skade for Grund*) Efterat Huusmand Peder Hansens Artikel i dette Blads Nr. 6, med Overskrift "Godseier=Klogskab, havde været aftrykt i "Kjøbenhavnsposten, læstes i "Berlingske Tidende" Nr. 53 for den 25de Febr. et Slags Stævning og Jndlæg, hvorved Peder Hansen opfordres til desangaaende at møde og svare "for Fornuftens og den sande Tænknings upartiske Domstol, Vi kjende Peder Hansen saa nøie, at vi vide han ikke vil unddrage sig fra at møde for denne, saalidt som for nogen anden Domstol, der ikke beklædes af Partiskhed og Vilkaarlighed, kun skulle vi gjøre den "selvgjorte Advocat opmærksom paa, at Jngen kan optræde som Advocat for nogensomhelst Domstol, det være juridiske eller moralske, uden at han, ligeoverfor sin benævnte og bekjendte Modpart, ogsaa fremstaaer umaskeret og navngivet; i modsat Fald vil han ikke kunne undres eller beklage sig, om der nedlægges Afviisnings=Paastand, Dersom han holder sig overbeviist om sin Sags Retfærdighed kan han jo med sin Fornuft og sande Tænkning" intet vove ved at kaste sin Maske bort, naar hans Modpart kun er en ringe Fæstehuusmand, der naturligviis ikke kan maale sig med ham i "Færdighed i at udtrykke sig." For vort Vedkommende overlade vi Besvarelsen til Pede Hansen, horimod vi her meddele "Kjøbenhavnspostens Tilsvar i Sagen. Red. cieren" (som Hjertekjenderen, formodentlig for Velklangens Skyld, kalder Godseieren, samt at Selveiendoms Udbredelse vilde medføre Bondestandens totale Ruin, Det er vistnok ikke mindre absurdt curimeligt) end ondskabsfuldt for ramme Alvor at ville udbrede den Forestilling, at det er Had, Misundelse og Tilbøieligheder, stridende saavel mod de guddommelige som de menneskelige Love, der lede Huusmændene i deres Stræden, forsaavidt disse ikke, som destoværre mange Steder er Tilfældet, ere i den Grad forsømte og tilsidesatte, at de ikke formaae at virke med i deres egen Sag, Dersom Huusmændenes Bevæggrunde vare disse, mon de da vare gaaede til Stænderne, mon de da rolig havde fundet sig i den Behandling, disse lode dem bederfares, mon de uden Gjengieldelse havde taalt hiin forstaaelige Godseier-Tale, at saa længe der er Huusmændsrygge til, saa længe maa ogsaa Godseierpidsken have frit Spillerum derpaa, mon disse Ordets Forkyndere blandt Godseierne, Kammerherrerne Scavenius og Castenschiold, have maattet døie den mindste Tilretteviisning, endog blot i Miner, af deres Huusmænd, Dersom Huusmændene virkelig pønsede paa, at tilvende sig Næstens Gods, handlede de da ikke som Daarer ved at henvende sig til Kongen om Hjelp, Og dersom de ikke vare en forkuet Slægt, hvem Godseierne, endnu uden synderlig Risted, kunne byde næsten et Behandling, von da Huusmændene under Engellarm, Jselingen og de øvrige Godser, hvorfra ovenomtalte Andragende indgaves til Kongen, rolig vilde have mødt for de Standretter, der betjentes af Godseierne med Hjelpere og Hielpershielpere, Forvaltere, Ladefogder, Skytter osv., i det Øieblik, da de i deres Enfoldighed haabede det Bedste af en Petition til Kongen Sandhed, den "Berlingske Hjertekjender gjør os Alle tilSkamme; thi uagtet Huusmændenes og deres Venners Fremgangsmaade ligger klar – især i Modsætning til Godseiernes – for hele Verden, saa er han dog kommen efter, at det Hele kun er et Fif med det Endemaal at faae Stænderne og Kongen med til Hjelp for at stiæle og røve af Godseiernes Overflod, Var endda Peder Hansen eller en Anden, som havde Evner og Mod nok dertil, optraadt som Huusmændenes OConnel, der ikke lod det blive ved døde og magtesløse Petitioner, men ved Hjelp af det levende Ord og Penge, Verdens stærkeste Løftestange, søgte at vække den store interesserede Masse fra ørkesløs Dorskhed til bevidst Handlen - da kunde der dog maaskee være en Skingrund til, at Godseierne oplæste Oprørsacten. Men nu vilde det endog være vanvittigt at erklære alle Huusmændene for Candidater til Slaveriet og Forbedringshusene – thi, hvorfra skulde saa Landgilden og Ugedagene komme: Der hører visselig meere end borgerlig Blindhed til ikke at see, at Huusmændenes og Jndsiddernes Klager, udspringe af andre Aarsager end en umoralsk halvforbrydersk Stræben: Fattigdommens Rod slynger sig udprykkelig gjennem hele Menneskeheden. Hos os ere dens Aarsager for en Deel, skjøndt vel fremtraadte under en noget særegen Skikkelse, ikke andre end de, der ogsaa vise deres Herredømme i mere civiliserede Lande. Capitalkraftens og Maskinevæsenets Overvægt over de til sig selv henviste Arbeideres Haandkraft, Overbefolkning i enkelte Egne, i det mindste i Forholdet til Jordens øieblikkelige Productionskraft, og den med Culturen stigende Attraa efter en større Livsnydelse, der er en nødvendig Frugt af det lettede aandige og materielle Samqvem mellem Klodens forskjelligste Deele – Alt dette i Forbindelse med Menneskenes Arvesvagheder spiller sin Rolle i vor Pauperisme-Tragedie, (Fattigdoms Sørgespil) ligesaa fuldt som vore eiendommelige borgerlige Jndretninger. De Baand, som vore Love lægge paa Udstykningen af Jorder, hvorved Adgangen til at indrette Boliger efter den Trang og Søgning, de locale Forholde føre med sig, er vistnok, ikke mindre end den ubeskyttede Tilstand, hvori Lovgivningen lader Huusmanden staae ligeoverfor Godseieren, der kan betinge sig saa stor Landgilde og saa mange ubetalte Ugedage, han lyster, ved Siden af de ikke faa Præstationer det Offentlige kræver af Samfundets fattigste Classe, Momenter, (væsentlige Omstændigheder) som ikke synes at kunne undgaae Nogens Opmærksomhed. De ligge i alt Fald lige for dens Øine, der ikke, saaledes som den Berlingske Hjertekjender, finder Behag i at samle i Menneskenes skjulteste Lønkammere. Huusmandssagen er nu engang reist, og den forstummer ikke, hvor mange nædle Motiver, der end underlægges dens Talsmænd. Men det er ikke blot Huusmændene, hvem den angaaer. De Grundsætninger, hvis Drøftelse, den nødvendigviis medfører, omfatte hele Fæstevæsenet, Noget der i saa høi Grad foruroliger Godseierne og derfor ogsaa har bragt den Berlingske Hjertekjender til at forsøge sig i en Lovtale over Fæstevæsenets Gavnlighed. Det er just een af Huusmandssagens almindeligere og gode Sider, at den Discussion bringer Folk paa Tanken om det Ungturlige, der ligger til Grund for det hele Fæstesystem. Retop derved bereder Huusmandssagen Overgangen til en større og almindeligere Kamp for Selveiendoms Udbredelse. Allerede nu begynder det at gaae op for Mange, at Fæsteforholdet ikke er Andet end en tvungen Hazardentract, hvorved Fæsteren vel sjelden har Udsigt til Vinding, men dog altid løber af med mindre Tab, jo længere han og hans Kone leve, og hvorved Gevinsten bliver større paa Godseierens Side, jo oftere han kan forskaffe sig en ny Fæster og derved atter betinge sig en ny Jndfæstning. Det erkjendes mere og meere, især ved Jndfæstningernes opdrevne Høide, at Jndfæstningen i Virkeligheden ikke er Andet end Penge, som Fæsteren giver Godseieren paa Haanden, uden nogensinde at faae dem tilbage, selv om han til Klokkeslet betaler sine Afgifter, og selv om han forbedrer Gods eierens Gaard og Jord nok saa meget. Det klares mere og meere, at Fæsteren ikke har noget timeligt Maal. for sit Arbeide, thi sig og Sine sikkrer han ikke sin Fæstegaard; tvertimod ville hans Efterkommere, om de blive saa heldige at afløse ham i Fæsteforholdet, komme til at betale hans Arbeide; thi jo bedre Eiendommen er, desto høiere bliver jo Jndfæstningen og Afgifterne ved en ny Fæsters Tiltrædelse. Disse simple Erfaringssætninger, der daglig gjentage sig, ere Beviis nok for, at Fæste væsenet ikke kan være i Bondestandens Jnteresse. Og, dersom det nu virkelig er saa, som Hjertekjenderen paastaaer, at Godseierne kun have Tab af Fæstevæsenet, hvorfor arbeide de og deres selvgjorte Advocat da ikke paa Reform deri, Det siges vel, at Ophævelsen af Fæstevæsenet og dettes Omdannelse til Selveiendom vilde medføre, at mangen Bondekarl, som nu er i Stand til at sammensvare nogle hundrede Rigsdaler til en Jndfæstning, aldrig vide være i Stand til at blive sin egen Mand, naar han kun kunde opnaae dette ved at tilkjøbe sig en Selveiendomsgaard. Dette klinger næsten som Jroni (skjult Spot). Bondekarlen offererer Godseieren hele sin Formue, for at faae Tilladelse til at brugeGodseierens Eiendom, hvoraf han aarlig svarer ham fuld Rente og endda vel lidt til Og hvor mange Fæstere sætte sig ikke i Gjæld for at skaffe Jndfæstningen tilveie, og hvor mange lægge ikke derved den første Haand paa Bettilstaven, Det bliver næsten trivielt (kjedeligt) at skulle gjøre opmærksom paa, at en Selveier ingenlunde behøver at have de Penge, en Selveiergaard koster, paa Kistebunden i det Øieblik, da han kjøber den; han har jo altid et Pant at tilbyde, hvis Værdi i Regelen retter sig efter Prisen, og han vil saaledes være i Stand til at reise de fornødne Penge mod almindelige Renter og endda beholde hele sin Capital for sig selv. England frembyder netop for Øieblikket et Exempel paa, hvilken Trang, Elendighed og Uro, der kan afstedkommes ved høie Jndfæstninger og Forpagtnings afgifter. Rebeccaiternes Bevægelser i Wales hidrøre just derfra. De engelske Godseiere forlange uhyre Forpagtningsafgifter, og de have ikke Vanskelighed ved at faae de Lysthavendes Samtykke paa deres ublue Fordringer, da det er en gammel Skik, at den, der vil bosætte sig som Forpagter, faaer Hjelp af Frænder og Venner. J Begyndelsen gaaer Alt godt, men naar Sparebøssen er bleven tom, og naar Hjelpen svigter, indfinder Trængselens Time sig, Forpagteren og hans Familie kastes da somhændede paa Døren for at det samme Skuespil kan opføres forfra med en Anden.