Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-09-09
Den berømte Mercier siger: den Maler, som vilde forestille Publicum i sin sande Skikkelse, burde male det under Figuren af en Mand med langt Haar og en galoneret Kjole, besat med Epauletter, en Hue paa Hovedet og en Kaarde ved Siden, med en kort Kaabe og lange røde Hæle, bærende en Kjep med et Ravnenæb i Haanden, Ludvigskorset i det venstre Knaphul, og en Domherrepelts paa den høire Side. Denne Person vil omtrent raisonere som han er klædt. Menneskene i Almindelighed kalde denne Figur Publicum, Statstyrerne kalde den Folket. Man taler bestandig om den med den største Ærbødighed, ja man lader endog som man er meget bange for den, og alligevel behandles den, især af skrivende Mennesker, paa det uforsvarligste; endog Peblinger spille Gjæk med den, nappe den ved Kjolesliggen, og behandle den paa det haanligste, uden at den, saalænge man har kjendt dens Navn, nogensinde har vovet at knye. Dens foregivne Dyrkere tracterer den næsten som Chineserne deres Huusguder; i det ene Øieblik falde de ned i Støvet og tilbede dem, og i det andet prygle de dem paa det grusomste, fordi de troe, at de ikke have opfyldt deres Begjeringer. Der gives derfor ingen større Urimelighed, end ubetinget at tale om Publicums Bifald og Mishag, Agtelse og Ringeagtelse, ingen større Latterlighed end at see en Skribler, hvis Aandsproducter maaskee flygtigen læses af 50 Mennesker, og derpaa bruges til Haarkrøller, tale med en vigtig Mine om sit Publicum. Jntet Menneske er saa ædelt, at det blandt den Skare, som fører dette Navn, jo finder Folk, der mistyde, laste og fordømme dets bedste Handlinger, intet Skrivt er saa tomt for sund Sands, saa anstødelig mod Sædeligheden, at det jo finder Beundrere blandt denne talløse Hob, intet Værk saa fortræffeligt, at det jo finder Dadlere nok iblandt den. Men der gives en anden Domstoel, som hvert retsindigt Menneske bestandig burde have for Øine, bestandig burde appellere til: Fornuftens og vort eget Hjertes bifald. Dette Tribunal kan aldrig mislede os. Mange store Forfattere have derfor bestandig, naar de havde Bøger under Arbeide, havt en vis Mand, om hvis Forstand, Jndsigter og Retsindighed de føl sig overbeviiste, svævende for deres Phantaste Saaledes siger Mendelsohn i Fortalen til et af sine Værker: under dette Arbeide har jeg bestandig havt min Ven Lessing for Øinene Hver Gang jeg nedskrev en Linie, tænkde jeg mig, hvad mon din Ven vel vilde sige den til 24 - Ogsaa Lichtenberg anpriser denne Methode. Jkke allene hver Forfatter, men og saa hvert andet Menneske burde i enhver muelig Stilling altid vælge sig et saadant Mønster, billede, og hvilket Menneske har ikke engang i Livet havt Leilighed til at lære at kjende en klog, retskaffen og indsigtsfuld Mand, Jstede for at tænke sig hvad den store blandede Hol som man giver Navn af Publicum eller Folk vil sige, burde man hellere ved enhver vigte Handling, tænke sig en saadan Mand som sit høieste Dommer. Kun faa Mennesker betænke, hvor meget Skade der stiftes ved den evige Higen efter af bestikke Publicum. De nyttigste Sandheds undertrykkes, den lastværdigste Forstillelse finde, res som en ordentlig Konst, de uskyldigste Hand linger vises fra de ufordeelagtigste Sider, kor mange Mennesker benytte sig af de laveste Konstgreb, blot fordi de have vant sig til den Tank at Publicum er et Barn, som man kan indbilde Alt, og fordi virkelig maaskee ingen tros, lettere lader sig føre bag Lyset end netop Publicum. Ganske anderledes vilde det see ud i Verden, dersom Menneskene og Statstyrerne ikke skabte sig et saadant nonexisterende Jdeal, men bestandig havde et eneste, virkeligt Subject for Hinene. Hvor mangt et litterairt Misfoster vilde ikke døe som Embryon, dersom hver Forfatter, ved hver Periode han skrev, tænkde sig: hvad mon T. Rothe, Suhm eller Birckner, vilde sige, dersom de skulle dømme om hvad du her skriver? Hvor mangen en skadelig og ødelæggende Lov vilde ikke undertrykkes, dersom hver Regent tænkde sig, førend han underskrev den: hvad mon Trajan, Mare Aurel, Frederik den Store, Christian den Fjerde vilde sige, dersom de skulle fanctionere den? Hvor mangen en mercantilsk Handling vilde ikke dræbes i Fødselen, dersom enhver Kjøbmand spurgte sig selv, førend han udførte den: "Hvad mon B. Anker eller Ryberg vilde sige dertil, O, hvor lykkelig vil Menneskeslægten ikke være, dersom hvert Jndividuun, næst efter Fornuftens og Hjertets bifald, bestandig kun erkjendte en eneste stor og retskaffen Mand, ikke den blandede Menneskehob, som kaldes Publicum, for sine Forsætters eneste og overste Dommer, Inden= og udenlandske Efterretninger.