Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-11-04
(Jndsendt.) Jblandt Bekjendtgjørelserne om Forelæsningerne her i Hovedstaden i tilstundende Vinter, sees med Glæde en fra Hr. Professor Ridder Smith over den techniske Chemie (Adresseavisen No. 248 og 249), der sikkert vil være kjerkommen for enhver, som har havt Leilighed til at gjøre sig bekjendt med slige Forelæsningers Nytte. J det Anmeld. nærer den høieste Ærbødighed for enhver af de andre, ham tildeels ubekiendte, videnskabelige Afhandlinger, kan han dog ikke undertrykke det Ønske, som ved denne Leilighed opstaaer hos ham, at gjøre den erhvervende Classe, for hvilken dette Foredrag, efter sit Navns Natur, i Særdeleshed, vil være bestemt, opmærksom paa, at de, ved at Denne og hermed beslægtede Benævnelser beder jeg, hele Stykker igjennem forstaaet, ikke allene om den Classe af Samfundet, man i daglig Tale forstaaer under dette Navn, men, i Ordets meest udvidede Betydning, om hele den producerende Classe: Bonden selv naar ellers hans Fatte Evne er noget udviklet – ikke uberegnet. Jo mindre maskinmæssig Forstandsevnerne burde anvendes til Haandteringen, desmere nærmer denne sig til det herunder forstaaede Begreb. høre denne Art Forelæsninger, vil kunne samle sig en Mængde nyttige Kundskaber, og ved Eftertanke og rigtig Anvendelse af de her forklarede Gjenstande udrette meget til deres Haandværks Forbedring. Paa en Tid, da Videnskaberne broderlig rækker Konsten Haanden, og med moderlig Omhu pleier denne sin kjere Datter, naar denne blot med barnlig Opmærksomhed vil lytte til de moderlige Lærdomme og opbevare dem i Erindringen, for at fremme dem til gavnlig Daad; - paa en Tid, da idelig Klynken over slette Conjuncturer gjenlyde fra Øst til Vest, og gjentagne - vist nok for en Deel ugrundede, men dog ogsaa i mange Henseender billige - Klager over Danmarks daarligere Fabrikata, og Umueligheden i at kunne concurrere i denne som i flere Henseender med andre Lande - (lad os f. Ex. blot tale om Luxusartikler, saa see vi strax, at vi ere Børn, som gjerne ville legge med Dukker, men endnu ikke ere saa voxne, at vi selv kunne sye Dukketøiet) - opvække Ærgrelse hos Patrioten, i det han derved ledes til at tænke paa den Mængde mindre og større Fabrikata, der, forfærdigede i Udlandet, skal betales med danske Penge til fremmede Arbeidere, medens vi her i Fylde skue arbeidsdygtige Mennesker vandre fra Dør til Dør - i ugenlig Forstand - med Pose og Stav; paa en Tid, da ethvert tænkende Menneske vist med Uro og Bekymring, eller i det mindste med spændt Forventning seer de kommende Dage 14II imøde, uvis om han skal haabe et Mirakel, forat see vor synkende Velfærd (eller, rettere saa stigende Armod) igjen reise sit modfaldne Hoved, eller han skal frygte at see den reent sammen styrte i en Gruusdynge, inden vi Daarer, som kalde os selv fornuftige Skabninger, ile den styrtende Bygning til Hielp; thi desværre først da, naar hele denne, i hin Danmark glimrende Periode. - før Misundelse bortjog den gyldne Fred fra dens vante Enemærker, – samlede Velstand, ligger i et uendeligt Chaos, lig Massen til det vordende Univers paa hiin Skabelsens store Dag, først da, desværre, ville vi taabelige Flaner, oplært i Erfaringens kostbare Skole, vende tilbage til vore Fædres jevne Skik og Levemaade, og paa samme simple men klippefaste Fundament som de, nemlig ved Tarvelighed, Vindskibelighed, Banlysning af fremmed Flitter, Nøisomhed med Danmark solide, om ikke altid glimrende, Klædemon, og alle slige Oldtidens djærve, selvstændige Præg, grunde en Velstand og Tilfredshed, til hvis Ruin der vel, desværre, atter engang opstaaer en overdaadig Generation, liig den, vi kunne gjøre os Ære af at være Lemmer af. - Men saa uendelig overdaadige ere vi dog ikke heller, thi, lad os lytte rundt omkring, og hør da hvor vi alle med bister Vrede forbande, fordømme og forundre os over de flanevurne Mennesker, som, ufølsomme for Næstens Nød, ruinere dem selv og deres Landsmænd ved overdreven Pragt." Dog, lad os titte nærmere til, - og see, i samme Nu denne skjønne Velsignelse over hine prunkende Væsener flyder fra vore elskværdige Læber, perler en Taare i det mørknede Øie, fordi vi, uagtet al Anstrængelse, - ikke kunne ligne dem. Hvi seer du da Skjæven i din Broders Øie, men Bielken i dit eget agter du ikke." Mærker du ei, at hos dig selv kun den haardeste Nødvendig, hed er istand til at tvinge dig til Jndskrænkelse i din Levemaade og Afskaffelse af hidtil indbildte Nødvendigheder, hvilke af den Fattigere betragtes som lige saa stor, lige saa overdreven Luxus hos dig, som det, du hos Andre, med en stræng Dommers hele indbildte Upartiskhed, uden Naade nedstyrter i Fordømmelsens Pøl, synes dig at være, mærker ei, at du alt staaer paa Randen af din Velfærd, for længe siden aabnede, Grav, og dog med Letsindighed bortødsler din svundne Formues sidste sørgelige Levninger paa en Gjenstand, for din Forfængelighed, uden at agte paa, at denne lille Rest, ved rigtig Anvendelse, kunde have fremskyndt din Frelse; og dog vil du med Skingrunde neddysse din bedre Overbeviisning, i det du søger at indbilde dig selv, at din Ære vilde erholde et ulægeligt Saar, naar du nægtede dig en Pynt, som Modens ubetvingelige (?) Lov har gjort til Fornødenhed. "Man maa dog see ud som andre Mennesker, er et uomstødeligt Argument, hvorpaa al Veltalenhed strander, enten saa dette, som saaledes skal bringe os til at ligne andre Mennesker (der som oftest ere langt over os i Stand og Kaar), voxer paa denne eller hiin Side Muelighedernes Rige - et Argument, der allerede har bragt Millioner til Bettelstaven, og daglig med Kæmpekraft og stærke Skridt drager den forblindede Rest med sig, som vel maaskee bekymret skuer Forræderens bedragerske Adfærd, og endogsaa med den bedste Villie til at sætte Grændser for hans sledske Overtalelser, endda ikke opvækker Selvstændigheden til virksom Kamp mod en saa ondskabsfuld Fiende, men med ængstelig Bekymring skuer rundt omkring sig, for hos et andet Jndivid at søge et Exempel paa en Pragt Resignation, som man selv er for svag til at yde og som kunde dække den indbildte Skam, en saadan Jndskrænkning maatte medføre. Ville vi da aldrig lære at indsee, at gode Handlingers Udførelse ikke behøver at opsættes til Exemplet trækker os ved Haarene hen til dem og tvinger os til at handle, men at vi redebon bør gribe enhver Leilighed, som tilbydende aabner os Veien til et ønsket Maal, uden først at oppebie Roes eller Dadel, men være os selv nok, og finde os belønnet ved den Stemme, som i vor egen Barm siger os: du har handlet som du burde. Først da, naar enhver vil kappes om at være den Første, der giver det skjønne Exempel paa, at lade Tarvelighed beherske det forvante Sind, først da kan Samfundet haabe med fælles Kraft at ødelægge den Orm, som med uophørlig Virksomhed arbeider paa at undergrave det almindelige Vel. Hvor ønskeligt, om flere af Fædrelandets værdige Familier vilde ynkes over denne vor lidende Tilstand, og med iøinefaldende Daad, efter et høiere dagligt for Øine havende udmærket Exempel, bryde Staven over Modens jerntunge Aag, sikkert vilde da, som en lægende Balsom, denne velgjørende Strøm udbrede sig i det mindste over den bedre Deel iblandt os, som svage vansmægte i Vedtæg ternes Lænker, – kjende Midlerne, hvorved disse kunde sønderbrydes, men mangle Selvstændighed, til at handle. De Ædle, der allerede have vist hvad de ville og kunne, kan disse Udeladelser ikke fornærme.