Ribe Stifts Adresseaviser, 1845-02-14
D. 10. ds. holdtes den slesvigske Forenings Generalforsamling i Haderslev. Den kongl. Resolution ang. Ophævelse af Forbuddet mod Foreningens Møder oplæstes først. 50 nye Medlemmer optoges i Foreningen. Et Forslag af Pastor Hagen om at Foreningens Møder maatte afholdes paa flere Steder, for at Medlemmerne paa Vestkanten kunde lettes Adgang til dem, blev overdraget til en Komittee. Til Understøttelse for Høiskolen i Nødding blev af en Deel af de tilstedeværende Medlemmer, fornemmelig af Bønder tegnet 1000 Rbd. Endelig stillede Sekretæren det Forslag, at Foreningen i Rigets og Sandhedens Jnteresse vilde udstede en Protest modden i den holstenske Stænderforsamling fremgaaede saakaldte Verwarungsact, til hvis Udarbeidelse, en Komittee nedsattes.) Ved Bordet udbragte Laurids Skan den første Skaal, der lød saaledes: "Mine Venner. J veed Alle, hvem den første Skaal gjælder. Thi skjøndt det hedder om os, at det vi gjør en lutter Uorden, saa vil vi dog blive ved vor gamle Vane i hvad vi kalde Orden, og lade Kongen være Nummer Eet og begynde med Ham. Men det er ikke alene for god Ordens Skyld at vi idag begynde med Kongens Skaal; det er fordi vi idag have særdeles Aarsag til at bringe Ham vor Tak. Det er dog Ham, og vistnok Ham alene (thi hvem ellers 2) vi have at takke for, at vi her ere forsamlede. Vi føle det Alle, at en Steen er lettet fra vore Hjerter, nu da Forbudet mod vore Sammenkomster er hævet. Men Hvad var det egentlig, som tyngede os. Det var ikke den Beskyldning, som saa mangen mægtig Mund udtalte om os og saa mangen listig Pen søgte at udbrede: at vi vare grove Forbrydere. Thi hvor langt vi vare fra nogen forbrydersk Tanke, maatte vi dog bedst vide selv; og naar vore Modstandere udtrykte deres dybe Harme over, at vi havde viist Mangel paa Respekt mod Hans Majestæts hellige Person, saa kunde vi heri ikke see Andet end Had imod vor Forening 5) Af en ved Festen Tilstedeværende er forøvrigt fortalt Redaktionen et Kuriosum, der er saa ægte schleswigholsteinsk, at vi et have kunnet negte os den Fornøielse at meddele det. Forat Foreningen skulde fornemme, at den var i en tydsk By, blev af Politimesteren, Justitsraad Lassen sendt et tydskskrevet Signalement paa en undløben Forbryder, med den Fordring at det blev oplæst i Forsamlingen, hvor kun nogle Faa forstode Sproget. Det var fiin Ja Gud, hvor det maa have tirret den derværende danske Pøbel!" Hvorlænge mon Advocaterne have været om at faae denne Sag udstuderet og den gode Lassen indstuderet; men det forekommer os dog beklageligt, at selve Byens Borgermester lader sig paa en saadan Maade bruge. Red. og Hykleri imod Kongen, saalænge de midt i deres Omhu for Majestætens Hellighed vedbleve at vise Modstand og og Vrangvillighed imod Hans Villie og Ønsker. - Det var heller ikke Frygt for Straf. Thi skjøndt vi meget godt veed, at moralsk Uskyldighed og juridisk Brøde gjerne kan findes sammen, skjøndt vi tillige veed, at den jevne Bondeforstand og den fine Lovkløgt kan føre til ganske modsatte Domme, og skjøndt vi maatte formode, at de samme Domstole, som havde erklæret Tiedemann, der offentlig arbeider paa Statens Sønderlemmelse, for uskyldig, vilde komme til at dømme os, som ei kunne fragaae, at vi netop arbeider paa det Modsatte - skjøndt vi vidste alt Dette, og altsaa ei havde noget Godt at vente, saa maatte Straffen dog blive saadan, at vi vel kunde bære den, og i al Fald trøste os med vor moralske Uskyldighed. - Men Det, som tyngede os, var den Tro, at det ikke stod sig rigtigt imellem Kongen og os, at Kongen var vred paa os - og denne Tro var saare nedslaaende, saare trykkende for os. Jeg veed ikke hvorledes de Lærde, der ere i Besiddelse af Historiens og Granskningens Skatte, tænke om deres Forhold til Kongen, ei heller, hvorledes de Store og Mægtige, være sig Embeds= eller Adelsariskokrater, føle, thi jeg hører til ingen af Disse; men os Bønder forekommer det altid at være ganske unaturligt, naar der ikke er ærligt og oprigtigt Venskab mellem Konge og Bonde. – Vi kan begribe, at Embedstanden kan være os imod; thi de menneskelige Skrøbeligheder: Herskelyst, Forfængelighed, Havesyge, kan undertiden gjøre Embedsmænd til Embedsaristokrater, og naar vi da ikke vil finde os heri, saa er det naturligt, at de ingen Godhed kan have for os. Vi kan ogsaa begribe, at der intet varmt Venskab findes imellem Adelsaristokraterne og os; thi da disse besidde Forrettigheder, som de nødig ville miste, saa kan de i Bondestandens Opkomst og Selvstændighed let see, om ikke en Fjende, saa dog en Fare. Men hvad i al Verden skal bevæge en Konge, allerhelst en Konge i et agerdyrkende Land, til at være fjendtligsindet imod Bonden, Han kan jo ikke være skinsyg paa os; thi det er ikke os, men Embedsaristokraterne, som ere i den Stilling, at de kan liste Kongemagten og Kongekraften til sig og lade Kongen kun beholde Kaaben og Scepteret. Han kan jo heller ikke være bange for os, saaledes som han med Grund kan være det for Adelsaristokraterne; thi det er jo aldrig om Bonden, men og Adelen, vor Historie fortæller, at den ofte bandt Hænderne paa Kongen saa fast, at han hverken kunde røre dem til Godt eller Ondt. Tvertimod, naar Embedsmændene blive ulydige eller opsætsige imod Kongen, saa er Bønderne hans naturlige Allierede, thi det gaaer ud over den Begge; og naar Adelen bliver overmodig og trodsig imod Landets Konge, saa er ogsaa her Bonden Kongens naturlige Allierede. - Den Ting, at Konge og Bonde nødvendigen maae holde sammen, forekommer os derfor saa naturlig, at det er, som om hele vor Stilling var kommen af Lave, naar dette Forhold ikke finder Sted. Kjærlighed til Landets Konge er ogsaa den danske Bonde medfødt, og der skal skee Meget, inden denne Grundfølelse forlader ham. Og kan han ikke længer bevare denne Skat - godvillig giver han den aldrig fra sig - saa kan Jntet erstatte ham dens Tab. Han kan vistnok alligevel elske sit Fædreland lige inderligt; men hans Fædrelandskjærlighed bliver da oftere en Smerte og Bedrøvelse over Landets Skjæbne, end en Glæde over dets Lykke og Herlighed. Men skal Kjærligheden til vor Konge virkelig boe i Hjertet og ikke blot paa Læberne, saa maae ogsaa den Tro sidde fast hos os, at Kongen elsker os. Uden denne Næring maa Kjærligheden hos os døe ud, og hvor lydige og pligtskyldige vi i vore Handlinger og Opførsel end ere, saa slaaer Hjertet ikke meere varmt for Ham. Men det er denne Hjertets Varme vi vil føle ved Tanken om Landets Konge, hvis ikke vor bedste fælles og almindelige Glæde, Glæden over vort Fødeland, skal mangle, hvis vi ikke selv ved vor daglige Dont skal føle et tungt Savn i vort Sind. – Siig mig, mine Brødre og Venner, har jeg talt ud af Eders Hjerter, idet jeg har talt ud af mit eget? (Jublende Jal) J al den Tid vor Forening har været forbudt, har det da været Bevidstheden og grove Forbrydelser, der har tynget paa Eders Sind, (Neil) Eller har det været Frygten for forfærdelige Straffe, som skulde gaae ud over Eders Hoveder, Nei, ne!) Eller var det ikke meere den Følelse: Kongen begyndte at være vor Ven og Beskytter, men han er det ikke mere, Var det ikke denne Følelse, som trykkede Eder i al denne Tid og svækkede Eders Lyst og Mod til at tænke paa vore offentlige, vore almindelige Anliggender, og er det ikke Tilladelsen til atter at kunne holde vore Sammenkomster, som har gjengivet Eder den Overbeviisning: Kongen er dog vor Ven; han er os atter huld og naadig? (Jo, jo!) Lad derfor vor første Skaal ved denne Fest bringe Hs. Majestæt vor Tak, ei alene fordi vi atter kan komme sammen og arbeide med hverandre til Det, som er vor Forenings skjønne og alvorlige Maal: at befordre, saa meget vi formaae, alt Godt og Ædelt, til Bondestandens aandelige og borgerlige Vel, navnlig at værne og vort danske Modersmaal og Nationalitet, som er den første og nødvendigste Betingelse til vor aandelige, altsaa i Grunden ogsaa borgerlige, Sundhed; men lad idag vor Tak især lyde til Ham, fordi han har givet os vor Frimodighed, vor Glæde i Sindet tilbage. - Jeg formaaer hverken i Løfter eller Trudsler at veie op med det Slesvigholstenske Parti. det lyder ikke nær saa naturligt at tage Munden fuld paa Dansk som paa Tydsk, og det sømmer sig heller ikke for Bønder at føre saa store og gevaltige Ord, som Prælater og Riddere med deres Drabanter efter sig, Professores og Advocater. Men naar Slesvigholsteenerne dristigen sige til Kongen, at vort Slesvig ikke hører til Danmark og ikke skal forblive sammen med Danmark, saa siger jeg i al Simpelhed, jo saamænd hører Slesvig til Danmark og skal forblive sammen med det. Og jeg lover neppe meere end jeg kan holde, naar jeg føier til at, hvis de Herrer engang vil prøve paa at trække det bort fra Danmarks Konge, saa ere vi Bønder heroppe endnu stærke nok til at holde det tilbage. - Med dette ærlige Løfte vil vi raabe: Længe leve Hs. Majestæt Kong Christian den Ottende, sine troe Bønders Ven og Beskytter!"