Jyske Efterretninger, 1768-02-26
Udi et Landskab i Jndien, (Historien nævner ikke dets Navn) regierede en Konge, der hedde Dabschelim, hvilket i Landets Sprog bemærkede den store Konge. Han foretog sig ikke uden store, og en Konge anstændige, Ting. Han underholdt 10000 Elephanter, hans Rytterie og Fodfolk var i Ligning dermed, og han besad et overmaade riigt Skat=Kammer. Herved gjorde han sig forskrækkelig for sine Fiender, og levede bestandig i Fred og Rolighed. Han lod sig det i Særdeleshed være om at giøre, at see sine Undersaatter satte i en blomstrende Tilstand. Han søgte sin Fornøyelse i at dømme selv i alle deres Sager, skielnede udi deres Trætter, og ingen var saa ringe eller fattig, at han holdt det sin Majestæt og Høyhed for uanstændigt, at lade ham komme for sig, og selv anhøre hans Ansøgning. Han lod nøye undersøge, hvad der kunde være til Landets Opkomst og Beste, og han anvendte alle Midler paa at faae det sat i Verk. Han beskikkede ingen Embeder, uden de høyst fornødne, og samme besatte han altid med udsøgte Mænd, paa hvis Troeskab, Menneske=Kierlighed og Indsigt i Forretningerne han havde havt særdeles Prøver. Da han havde saaledes bragt alle Ting i Riget i den beste Orden, førte han et lyksaligt og roeligt Regimente. Da han en Dag havde længe arbeydet i Rigets Sager, blev blev han tilsidst træt, og lagde sig paa en Sofa for at udhvile sig. Neppe vare hans Øyne faldne sammen, førend der fremstillede sig for ham et billede i en skinnende og Majestætisk Skikkelse, hvilken tiltalede ham med disse Ord: "J har i Dag gjort en god Gierning til Guds Ære; J. skal blive belønnet derfor. Lader eders Hest i Morgen i Dagningen sadle op, og rider imod Østen der skal J finde en dyrebar Skat, ved hvilken J skal overgaae alle andre Mennesker. J det samme vaagnede Dabschelim op saae ingen i Gemakket hos sig, og gjorde sig adskillige Betænkninger om, hvad dette vilde sige. Som han nu ikke ansaae det for nogen Drøm, men en guddommelig Aabenbaring, lod han Dagen derefter i Dagbrækningen en af sine beste Heste opsadle, og med nogle af sine Betientere reed imod Østen. Da han var kommen i giennem adskillige beboede Stæder, kom han endeligen indi en stor Udørken. Han saae allevegne omkring sig, i Tanke at finde her den belovede Skat. J det samme blev han et stort Bierg vaer, hvis Spidse naaede til Skyerne, og ved Foden af det var en meget mørk Huule. Da han kom nærmere dertil, saae han en Mand sidde derinde, hvis Aasyn vidnede om hans Sinds Alvorlighed. Kongen fik stor Lyst til at tale med ham. Den gamle Mand, der af Kongens Mine kunde skiønne hans Villie, begyndte derpaa saaledes at tale: Deres Majestæt, omendskiønt der er ingen Ligning i mellem min liden Hytte og deres Pallads, saa har det dog været en gammel Skik, at Konger have beviist fattige Folk den Naade at besøge dem. De Store forøge deres Høyhed ved at tage ind til de Ringe. Jhvor prægtig og anseelig Salomon end var, saa holdt han det sig dog ikke for nogen Skam at betragte de smaae Myrer." Dabschelim fandt Behag i denne gamle Mands Tale, sti gede af Hesten, og gik ind til ham. Da de havde talet om adskillige Ting, og Kongen vilde tage Afsted, gjorde den gamle Mand Kongen denne Compliment: "Deres Majestæt saa fattig en Mand, som jeg, har ingen Forfriskelsen at byde saa mægtig en Konge, som dem; Men jeg har en Jg Fori Foræring, om Deres Majestæt behager den, hvilken er Resten af det, som jeg har arvet efter min Fader, og er Dem tiltænkt. Det er en Skat, som jeg har her, Dersom Deres Majestæt behager at befale Deres Tienere at lede efter den." Da Dabschelim hørte dette, fortalte han den gamle Mand sin Drøm, der glædede sig meget over, at hans Villie stemmede saaledes overeens med Guds. des de he Følgende er indleveret.