Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-03-11
af forældede Statsygdomme og den nordlige Him Jmedens Afrika saaledes fortæres af sit Barbarie, Amerika ligger i de krampagtige Udviklinger af nye Fødsler, det vestlige Europa sønderslides mel selv ikke er skyefrie, seer man allene det østlige Europa vise sig i Skikkelse af en vældig Kiæmpe, som urokkelig, med usvækket og stedse tilvoxende Sundhedskraft og Styrke byder begge de Verdensdele, hvorover den udstrækker sine Arme Rolighed og Orden, og har den her meddeelte Skildring tient til at vise hvormeget det vestlige Europa trænger til en saadan Mellemkomst, og hvormeget dets indvortes Tilstand, lader bebude uroelige og vilde Optrin i Fremtiden; saa giver der sig ikke mindre i det fraliggende Asien saadanne Symptomer paa store Revolutioner tilkiende; at det er en Trøst, at der gives een Stat tilbage, som har Magt til at sætte dem Grændser, eller at benytte dem til Culturens og Humanitetens Bedste. Thi ikke at tale om, at de store Jndiske Fastlande og de dem tilhørende Øer ere i en saadan indvortes Bevægelse, at der nødvendig maae foregaae store Forandringer i deres Tilstand, eller at det uhyre Chinesiske Rige, synes stedse meere at nærme sig til sin Oplysning, og hvor Regieringen begynder at forfølge de Christne, selv af Frygt for at det stedse mere tilvoxende Antal af denne Religions Bekiendere skal forøge Rigets indvortes Uroe og Farer; saa forberede sig høist mærkværdige Begivenheder i den Deel af Orienten, som støder til Europas Grændser. Man vil ikke herved gjøre saameget opmærksom paa hvad der foregaaer i det Persiske Rige, hvor en tvivlsom Europæisk Cultur lader til at ville begynde at fæste Rødder, men det store Tyrkiske Rige, som baade formedelst sin Nærliggenhed, og for de Landes Vigtighed i Fortiden, som det indbefatter, har saamegen Jnterresse for os, maae herved især beskiæftige vore Betragtninger; det synes virkelig at tile med stærke Skridt sin Opløsning imøde; det Tyrkiske Asien henfalder i en næsten aldeles desorganiseret Tilstand, Paskaen i Bagdad er saagodt som aldeles uafhængig af den Ottomaniske Port; de Provindser, som ligge langs med den Persiske Grændse, hæries af uophørlige Angreb af Kurder og Turcomanner, og Paskaerne fordrive hinanden indbyrdes; i Natolien eller i lille Asien afløser det ene Oprør det andet. Hovedstaden i Syrien, Aleppo, har rebelleret, eller rettere den i samme liggende Janitschar Milits, og Thorsched, Ahmed Pascha er i Begreb med at betvinge Staden; og er den Efterretning sand, at Paskaen af Ægypten, Wahabiternes Betvinger, den berømte og oplyste Mahomed Ali, er faldet ind i Palæstina og har erobret Jerusalem, saa vil Storsultannens Herredømme over Asien formodentlig snart være tilintetgiort, og paa hvor svage Fødder staaer ikke denne Magt i Europa selv. Albanien og Grækenland ere saa godt som unddragne Storherrens Befalinger; en uroelig Aand hersker iblandt de Europærske, som blandt de Asiatiske Pasker, omendskiønt de ere mindre selvraadige end disse; Jnsubordiationen iblandt den frygtelige Janitschar Milits tiltager bestandig, og udbreder Skræk selv bag ved Serailets Mure; Sultanen har nyeligen ved StorvizirensDervisch Mehmed Paschas Afskedigelse erklæret for hans Efterfølger, Essen Pascha, i det ham tilstillede Hatti Sheriff, at Aarsagen til hans Forgiængers Afgang var blot, at denne besad et altfor mildt og eftergivende Gemyt til at forestaae Statsbestyrelsen i hans Keiserrige. Men det meest frapperende og mærkværdige Symptom paa det Tyrkiske Riges forestaaende Opløsning er, at den Keiserlige Familie uddøer efterhaanden. Sultanen har havt mange Sønner, men Døden bortriver den ene af dem efter den anden; den 24de Januar døde hans yngste Søn, Sultan Ahmed; og den eneste Prinds, som han endnu har tilbage, Abdul Hamid, skal være meget svagelig, skulde den Keiserlige Familie saaledes uddøe, saa vilde det tilveiebringe en saadan Forvirring i dette store og uroelige Rige, at Europas Magter maatte nødvendig tage det under sin Bestyrelse. Historien synes at vise, at berømte Dynastiers Undergang skal træffe samme med store Omvæltninger paa Jorden. Forbinde vi alle disse foranførte Beskuelser af Menneskeslægtens nærværende Tilstand med Betragtningen over de uhyre Fremskridt, som Menneskenes Aand giøre i vore Dage i alle Deele af Konster og Videnskaber, i Opfindelser af det Nyttige, og i Afbenyttelse af Naturens Kræfter og Riigdomme; ligesom med Betragtninger over den Giæring, som finder Sted i Menneskenes religiøse Forestillinger, og endelig med Overveielsen af den store Forandring, som forestaaer Handelen og Næringsveiene paa Jorden, og derved Nationernes indbyrdes. Forhold, saa maae man med Forbauselse bekiende, at ingen Tidsalder har været mærkeligere end den vi nu leve i, ingen som har bebudet større Begivenheder og Omvæltninger i Fremtiden; vi leve i en Tingenes Orden, som absolut maae føre til en Hovedforandring i Menneskestægtens Tilstand. Om en bedre, en lykkeligere, det ville vi ikke sige, hver Tidsalder er bleven skuffet i sine Forventninger; men vi ville trøste os med den Tanke, at Menneskelivet er kun en forbigaaende Drøm, og at Jorden er ikke videre end en Skueplads for Udviklingen af physiske og aandelige Kræfter, som staaer i Forbindelse med en høiere for os ubekiendt Tilværelses Tilstand; men paa hvilken Begivenhederne ledes af den samme usynlige Aand, hvis Viisdom giennemtrænger al Naturen, og hvis Veie det er Jordens fornuftige Beboeres Pligt at betræde med Hengivenhed og Tillid, med Selvbeherskelse og med rene Følelser for det Gode.