Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-12-06
Vi udi dette Liv gemeenligen befinde Blant Dyd og Dydens Løn saa stor Connexion, At med hverandre de sig ligesom forbinde, Og ei kan skilles af hos den og den Person. En Nøisom har jo i sin Dyd den største Lykke, Han er den Rigeste som findes nogensteds. Han veed af ingen Sorg, som Gierrige kun trykke; Han med sin ringe Deel er altid vel tilfreds. En ydmyg Siel, som Pragt og Hovmod plat foragter, Han mangen egen Sorg og andres Nid undgaaer. Nr. 770 Rd. Han æres just, for han ei efter Ære tragter, Og uden Umag det, som andre søge, faaer. En Tarvelig, som ey er daarlig overflødig J Mad og Drikke, ei i Vellyst søler sig, Han har ei Doktor tit og Apotheket nødig; Han lider vel, fordi han lever tarvelig. En fredelig Person, som hader Kiv og Trætter, Han skaaner just sig selv og andre fra Fortred; Han har et rolig Sind, er fri fra vaagne Nætter; Han haver Fred, hvorfor, fordi han elsker Fred. Vi maae just derudi paa Himlens Viisdom skiønne, At den os Dyden saa elskværdig haver gjort, I det at Dyden selv sin Elsker kan belønne, Og altid giør ham Haab om noget Got og Stort. Mon dette ikke ret til Dyden os forpligter; Og overtyder os om Dydens Herlighed; At Dydens Lov just til vort eget Beste sigter, Og vi selv blive kan lyksalige derved, En merkværdig Drøm. Følgende Drøm, som jeg denne Gang vil fortælle Læserne, er ikke drømt her i Dannemark eller Norden. Den er virkelig drømt i Tydskland, og endda af en lærd Mand. Jeg har fundet saa meget Jndtagende i den, at jeg deraf er overvunden til at meddeele den her. Den velfortiente Mand, som har givet sine Landsmænd Part deraf, maa og her tale: Det er sielden jeg drømmer; men denne Nat syntes mig at jeg var paa et meget høit Bierg, hvorfra jeg kunde oversee den hele omkringeliggende Egn, som forestillede mig den smukkeste Skueplads. Jeg saae paa den klare Himmel en liden men meget klar Skye, som meget hastig forandrede sig snart til et Taarn, snart til en Stad, og snart igien til et Nr. 771. Bierg. Jeg saae og, at Skyen nærmede sig meget hastig til mig, og paa en vis Længde fra mig blev den til en Vogn, hvorudi saa en ung Dreng, som sprang ud, og hoppede flygtigt hen til mig. Hans Skikkelse og Farver paa hans Klæder forandrede sig vel hundrede Gange i et Minut. Jeg gjorde mig saa dristig og spurgte hvem han var. Jeg er Phantasus, svarede han: Skialdrernes Ven, som uden mig ikke kan frembringe det allerringeste. Han strøg i det samme sit Haar, og strax faldt utallige Perler og Diamanter deraf. Han rørte mine Øine med sin Stok, og i Øieblikket saae jeg Aanderne sværme omkring i utallig Mængde i Luften, Vandet og Afgrunden; thi jeg kunde see saa skarpt, at jeg endog saae ind i det inderste af Jorden. Han rørte en liden Flintesteen med Stokken, og paa Timen stod der et prægtigt Pallads for mig, hvis Mure vare af Crystal. Med faa Ord: jeg saae i et Qvarteer meget mere, end Skialdrerne nogen Tid har seet eller beskrevet. Han sagde derpaa til mig: Ven, jeg elsker dig. Ønsk dig hvad du vil, saa skal du faae det; vil du have Bierge af Guld og Floder af Viin, saa skal de være dig til Tieneste, og vil du oprette det femte Monarchie, saa skal jeg strax giøre dig til den anden Kliem. Jeg takkede for hans Tilbud, og sagde, at jeg tragtede ikke efter Guldbierge eller Kasteller i Luften, og jeg vilde nok lade de nærværende Regentere i denne eller nogen anden Verden beholde deres Herredømme i Rolighed; men vilde han giøre mig nogen Tieneste, saa maatte han lade mig see, hvordan Jndvaanerne i Planterne omgikkes, ifald det ellers var sandt, at de beboedes af fornuftige Skabninger. Han bad mig derpaa stige op i sin Vogn og satte sig hos mig. Vi foere i saadan Hast afsted, at jeg ikke kan ligne den Fart med andet, end med Tankernes Hastighed. Underveis forsikkrede han mig om, at der vare fornuftige Indvaanere i Planterne, og vi vare nu allerede komme saa langt Nr. 772 sk. bort fra vor Soel, at jeg kunde stirre paa den, uden at det skar i Øinene. I det samme jeg sad og saae paa Solen, holdt Vognen stille, og vi befandt os i et koldt Land, som var fuldt af Skove, og som var meget lyst og klart. Jeg saae op i Veiret, og saae ikke alene 5 Maaner, men endog en bred skinnende Ringbrundt omkring denne Plante i en overmaade stor Afstand fra Jorden. Dette er Saturnus, raabte jeg, nu kiender jeg den. O lykkelige Jndvaanere! raabte jeg atter, hvilke lange Dage har J. og Nætter, som ikke giver Dagen noget efter i Skiønhed og Klarhed! Phantasus sagde smillende: Du skal nærmere betragte denne Lykke. Han førte mig derpaa ind i en meget stor Stad, og i et talrigt Selskab. Jeg blev imodtagen med saadan Forundring, som jeg tænkte. Jeg gav mig ud for en af Jordens Beboere; men de havde ikke engang hørt tale om vor Jord. Phantasus hviskede til mig, at de i den bedste Tubus, de havde, ikke kunde see vor Jord, undtagen naar den gik forbi Solen, da de saae den, som en næsten ukiendelig liden Prik, som omtrent Mercurius i lige Tilfælde er synlig for os Men, sagde han derhos, om og din Jord stod saa tydelig for deres Øine, som den store Ring, der gaaer omkring, Saturnus, saa var den dog ubekiendt for dem; thi disse Folk bekymrer sig aldeles ikke og saadanne Ting. Jeg merkede han havde Ret; thi da jeg tænkte at blive frittet omJordbeboernes Sæder, Religion, Viisdom og Levemaade, saa saae jeg mig nødt til at besvare tusinde latterlige Spørsmaale. En gammel alvorlig Mand, hvis Skieg naaede ham langt ned paa Brystet, spurgte mig, hvad vore Fruentimmer hare om Halsen, En anden anseelig Herre, som var af Stadens Øvrighed, vilde vide, hvor høie Hæle vore Borgemestere bare under deres Skoe, En Læge spurgte mig, paa hvad Sted i Ansigtet vore Fruentimmere satte Skiønpletterne. Da Dagene i Saturno ere vel sexten N 773 Nr. Gange længer end vore, saa havde jeg efter min Regning allerede tilbragt en lang Dag ved Kaffebordet, da jeg paa nye igien blev spurgt og saadanne Smaatting, som jeg aldrig havde givet Agt paa saasom, hvor mange Knappenaale der hører til et fuldkomment Antog? Hvor mange Bogstaver en af vore mindste Bøger bestaaer af, og hvor stort et Tal af Kaalorme der skulde til, ifald de i saa eller saa lang Tid skulde hos os kunde opæde en saa eller saa stor Eng, Jeg svarede: jeg vidste det ikke, og man saae mig an med Foragt. Man holdt alle mine Landsmænd for at være uagtsomme dovne Mennesker, som lode de vigtigste Ting gaae sig forbi, uden at give Agt paa dem. Jeg begyndte og paa min Side at spørge. Jeg erkyndigede mig om deres forunderlige Rings Beskaffenhed; men hvor forundret blev jeg, da jeg merkede, at de aldrig havde givet Agt derpaa. En ærværdig Mand sagde med en spottelig Mine. Han troede, at dette underlige Spørsmaal var af mig gjort første Gang i Saturno; at de aldrig havde gjort sig den Umaa, at tælle deres Maaner, og vidste ikke, enten de vare tre, fire eller sex, og om den forunderlige Ring vidste de slet intet. Han sagde, at naar de undertiden havde seet op i Veiret, saa havde de nok merket en klar og lys Strekning, men de havde aldrig bekymret sig om at udforske, enten det var en Linie eller en Cirkel. Kort sagt: disse Folk tilbragte et langt Liv med lutter Smaating, og jeg bad min Ledsager, at vi maatte snart komme derfra. Phantasus førte mig derpaa strax i faa Minuter til et Land, som var meget selsomt. Det var giennemsigtigt som klart Glas, og saaledes dannet, at Solens Lys ikke alene faldt der igiennem, men skiød endog sine Straaler ind i Himmelen. Jeg merkede, at denne Verden var en Comme te, som nu var paa Tilbageveien fra vort Soelsystemme. Endog denne vankende Stierne var besat med Mennesker, Nr. 774 R. R. men de vare de allerfortredeligste, som kunde findes i hele Verden. Efter Anseelse var det lutter Stiernekigere; thi hver af dem havde sin Kikkert i Haanden. Deres fornemste Forretning er at betragte de Jordkugler, som de farer forbi, men de bekymrer sig ikke det allerringeste om en astronomisk Kundskab om Verdens Bygning, hvortil de dog havde den skiønneste Leilighed. Men da de formedelst deres Kikkerter kan nøie betragte alle Jndvaanerne i Planterne, saa taler de ikke om andet, end hvad de bestiller. Jeg har aldrig hørt tale og saa ukierlige og bagtalerske Folk, som i Commeten. Folkene der ere alle tungsindige og suurseende og derhos meget avindsyge og mistænkelige; de udlegger alting paa det farligste, og spaaer tusinde muelige Ulykker, som visse. De taler om intet heller, end om forestaaende Krig, Pest og Dyrtid, om Oprør og saadanne forskrekkelige Ting. Dette er især besynderligt, at de fortplantes af deres Spyt. Jen kan aldrig sige, hvor glad jeg var, da jeg slag fra denne Commet og kom til Jupiter. Jupiter beboes af lutter stolte, opblæste og overmaade storagtige Mennesker, og jeg er vis paa, at man ingensteds finder saa mange Ceremonier som her. Selskaberne. og Sammenkomsterne tilbringes alene med Bukken, Skraben og Complimenter. Den ene Part bukker sig for at bevæge den anden til samme Æresbeviisning, efter de stolte Ydmygheds Love. Jmidlertid lagttager den anden Part alle Rangens Smaaheder paa det nøieste; og der reiser, sig de største Tvistigheder, ifald man af Forseelse eller Uvidenhed rekker een Tallerkenen eller Caffeen førend en anden, som holder sig for fornemmere. Samtalerne handler ikke om andet, end Ahnernes og Stamtavlernes Opregnelse og Beskrivelse. Ingen taales i nogen Forsamling, som ikke i det mindste kan opvise 206 Ahner. Da denne Planet fra Begyndelsen af har været besat med lutter Standspersoner, R 775 Rd. saa finder man ingen af ringe Fødsel, uden de Uægte, hvilke de Adelige avler, paa det at de kan have nogle til Opvartning, som ere ringere end de selv. Den store Pragt og Overdaadighed i Klæder er ikke at udsige. Alle Levnetsmidler ere overmaade vare og kostbare i Jupiter. Jeg, som en slet Jordbeboer, torde ikke meget lade mig see, og man begegnede mig allevegne meget skeelende og afsides; Derfor bad jeg min Reisekammerat, at vi maatte komme bort fra denne nomgiengelige Planet. Og saa kom vi til Mars. Jeg indbildte mig, at jeg skulde her treffe et krigst Folk; men jeg fandt ikke engang et Gevær paa den hele Planet, og Jern findes ikke iblandt alle Metallerne paa Mars. Jndvaanerne har en Jordklode, som er meget overeenstemmende med deres Gemyts Beskaffenhed. Mars er huul, og der gaaer en stor Aabning igiennem denne Kugles Axel. Almindelig beboes den dog paa Overfladen. Jndvaanerne ere lutter Pennekrigere og Avisskrivere, som ikkun fegter med Tungen og Pennen. Aviserne handler ikke om andet end om Krige, som fores paa en eller anden Planet. Jeg kunde ei saa at vide, hvor Avisskriverne fik deres Efterretninger fra. De udtrykker, sig selv herom paa den hemmelige Maade, at de har faaet disse Efterretninger snart fra en god og snart fra en sikker Haand. Men denne Haand er usynlig for alle de øvrige Jndvaanere paa Mars, og den æres og dyrkes af den gemene Mand som en stor Hex. Det mindste Blad, som rører sig, kan sette den hele martialske Verden i Skrek og Frygt. Og jeg har seet med mine egne Øine, at en stor Mængde meget sterke Pralere, tillige med heele Egnens Jndvaanere, krøbe ned igiennem Aabningen paa Planten og skiulte sig indvendig i den, da dem blev sagt, at en Kanønkugle, naar den blev afskudt fra vor Jord, kunde jeg veed ikke i hvor mange tusinde Aar, naae Mars. De Nr. 776 R. R. forestillede sig, at Jndvaanerne paa vor Jordklode kunde faae i Sinde at giøre Prøven; og siden den Tid boer de mestendeels paa den indvendige Side af Mars, og den udvendige Deel, som vender fra vor Jord, beboes ikkun af samme Planet. I deres Selskaber imodsiger de hinanden bestandig; de ere store Brovtere og mægtige Lovkyndige, som alle ville have Ret; de skilles ikke af uden den største Forbittrelse, og det er allene deres store Frygtsomhed og Feighed at tilskrive, at der endnu aldrig har tildraget sig Slagsmaal paa denne lykkelige Planet. Deres Tunger seer meget fæle ud, og de kan danne dem snart som Pile og snart som Sværde, ligesom Striden er, og de finder det fornødent. Somme lader trykke deres Krige, og uddeler dem til hver Huusvert til Brug i hans Huusholdning. Jndvaanerne forsikkrer, at ingen Steg eller Kørbonade smager bedre, end den, som er svøbt i saadanne Skrifter, og Maculaturhandelen er den vigtigste og som indrenter meest i Mars. Da jeg her ikke kunde tale et Ord, uden at blive imodsagt, saa hastede jeg med Phantasus derfra, og vi kom derpaa til Planten Venus. Venus er den smukkeste af alle Planterne. Byerne ligger i Laurbær= og Myrteskove, som beboes af idelig syngende Nattergale, og Landet er overalt et ægte Arcadien; men Jndvaanerne ere af en usædvanlig besynderlig Art. Landet beboes af lutter Hyrder, og hver Damon har sin Doris; men disse Hyrder deeler sig i adskillige Slags, og ere baade skalkagtige og dristige. Jndvaanerne i Byerne beflitter sig alle paa en galant Levemaade, og i deres Sammenkomster taler de ikke om andet, end deres Kierligheds Bedrifter, Tugt og Sædelighed er ligesom fremmet for dem, og deres Frekhed i Ord og Gierninger er saa stor som mueligt. Phantasug sorte mig derpaa til Mercurius. Jeg 10, 777 Rd. meente, at jeg skulde treffe de reneste Jndvaanere i den Planet, som var nærmest Solen; men jeg blev forskrekket, da jeg kom i et Selskab, hvor de største Drankere vare forsamlede; thi man tørster og drikker her uophørlig. De vittige Hoveder i denne Planet har lutter mavre og tørre Jndfald, og deres fineste Skiemt ligner de groveste Beskiemmelser. De ledsager alt deres Snak med en ubændig Latter og vildt Skraal, og de taaleligste Mercurianer ere flygtige Brødre, som sværmer omkring paa alle Steder og ere ingensteds at finde, som kan paa en Dag vel giøre en Snees Besøgelser, og kommer overalt omkring, undtagen der, hvor de skulde komme. Jeg har aldrig hørt større og utroligere Løgne end her, og jeg erindrede ved den Leilighed en Mand, som jeg havde kiendt paa vor Jordklode, hvilken altid fortalte de usandfærdigste Ting, og sagde, at han havde selv seet det. Mercurianerne ere overmaade nysgierrige, og man gjorde mig paa alle Kanter saa mange Spørsmaal, at det var mig ganske umueligt at besvare dem alle thi den ene spørger den anden uden Ophør, og uden at vente noget Spar. Nogle giøre lutter nye Opdagelser, og man beleer en Sandhed, saasnart den bliver noget gammel. Beviser, som for en Maaned siden vare meget kraftige, mister inden fire Uger sin hele Styrke. Da jeg var der, beviiste et vittigt Hoved, at der var ingen Soel til, og siden hans Beviis ikkun var to Timer gammelt, saa blev det over hele Planten holdt for at være uimodsigeligt. Vi reiste derfra til Solen, hvorom jeg nu kunde give en ganske anden Theorie, om Tiden og mit Øiemmerke tillod det. J Solen har Sandheden sin Residentze, og her er dens Rige. Jndvaanerne veed ikke af nogen Forstandens Vildfarelse, og deres Omgang er i denne Henseende den lærerigeste i hele Verden. Men da der i dette Soelsystem er intet fuldkommen: saa fandt jeg og store Ufuldkommenheder hos er 778 R. Svlens Jndvaanere, og de ere i tusinde Henseender ufordragelige. Det Ord Kierlighed er ubekiendt hos dem; thi de bilder sig ind, at de ere aldeles uden Feil, og har altsaa ingen Taalmodighed eller kan bære over med nogen Skrøbelighed. Jeg blev strax kied af deres Selskab, og bad min Ledsager at anføre mig til Maanen. Da jeg var kommen i Maanen, faldt jeg i Forundring over, at jeg fandt dette Land saa uligt vor Jord, som det dog er saa nær. Vi kom just paa den Deel, hvor Solen skinnede. Jndvaanerne ere smukke af Skabning og velvvoxne. De har meget indtagende Linnammenter, og man synes at see Venskab og Oprigtighed i deres Øine. Jeg kan ikke sige, hvor glad jeg blev over den Venlighed, med hvilken de toge imod mig i deres Selskab. Men inden faa Minuter merkede jeg, at alt dette lod kun saaledes, og skede ikkun paa Skrømt. Jeg kan just ikke sige, at jeg traf nogen Falsk eller Bedrager; men de vare heller ikke redelige og ærlige; de vare ret uden Hierne og Forstand og havde ikke andet end tomme Jndbildninger. Vegelsindighed var deres Afgud; hvad der behagede dem i Dag, mishagede dem i Morgen, og de elsker ingen Ven længer, end i nogle Timer. De har stedse udskeiende Projecter i Hovedet: Skinnet og Glandsen indtager dem; og de ere alle strax færdige med Nei eller Ja, ligesom den Fornemste i Selskaber vil. De skifter Religion hver Maaned, og undertiden har de slet ingen. De ere meest lettroende af alle Plancternes Beboere. Ligesom de ere i Lune til, saa flytter de deres Boepæle fra den mørke til den lyse Side paa Maanen; thi de holder snart Natten og snart Dagen for best. Det varer ellers ikkun stakket, at de ere misfornøiede med nogen Ting; men af det foregaaende sluttes, at Folkene vandre bestandig i Maanen. De ere saa følesløse, at man skulde holde dem for vandrende Støtter. De søger meget flittig og begierlig at komme i Selskaber, men de sidder der hos hinanden og seer paa hverandre, uden at tale et Ord. De rører ikke Munden uden ved en langsom Gaben. De har saadan hovmodig Jndbildning, at de anseer vor Jord for deres Maane og troer, at den er allene skabt for deres Skyld; og derfor kan de heller ikke indbilde sig, at vor Jord skulde være beboet. Hvad de ikke kan forestille sig og begribe, det troer de ikke, og dette er meget. Hvad de derimod troer, det troer de ikkun paa en Dags Tid. Naar de kommer paa Tale om Spøgelser, saa ere deres Samtaler temmelig muntre. Jeg længtes nu ret at komme til vor Jord igien; thi her lever man lykkeligere, end i nogen af Planterne, og i det, jeg ret betragtede alt dette, kom en ved Døren til mit Kammer, hvorved jeg vaagnede, og saae og befandt mig paa den Jord jeg ønskede.