Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-01-09
Den, som kjender noget af de ældste Vises 2), Rom. 2, 16. Lære om Gud, hvilken Lære indeholder en saare vigtig og ikke liden Deel af det, som Skrivten lærer om Guds Væsen, den maa føle sig ligesom tvungen til at troe, at hine Vise maa paa nogen overordentlig Maade have faaet Glimt af denne Sandhed; og den, som tillige kjender det, som hine Vise ansaae for at være det allerypperste i Sielen, den vil og kunne skimte, paa hvilken Maade de troede at faae slige Glimt af Sandhed. Det allerypperste og høieste, som de antoge i enhver Sjel, var Sindet *) (vor, mens) hvilket de ansaae for at være oven over Naturen *). Det som i Sielen var efter Sindet (mens) var Fornuften (207, ratio); og det er mærkeligt, at Frelseren benævnes paa flere Steder med dette græske Ord). Naar et uddannet Menneske, higende efter at kjende Sandhed, unddrog, saa meget som mueligt, sin Siel fra Sandsernes Paavirkning, saa kunde, som de Gamle sige, sligt et Menneskes Sind (mens) undertiden meddele dets Fornuft (rationi) lyse Glimt af Sandhed s), og den, hvis Fornuft (ratio) modtog af Sindet (mente) slige lyse Glimt af Sandhed, kaldtes (Sconvenoraa) guddommelig indblæst, deraf kaldtes ogsaa den høieste og sidste Grad i Mysterierne 3) det Ord Sind bruges her i Mangel af et bedre. (4) derfor kaldes det: dominans ille in nobis deus. Tuscul, disp. l. 1. c. 30 p. 45. Lips. 1826; derfor ligner ogsaa Plato in Phædro p. 22. c. 26, ed Ascii. det ved en Kudsk, som styrer tvende Heste, og Hermias siger os ibid. p. 127, at Kudsken er (mens) og de tvende Heste ere Sielens tvende Evner, Tænkeevnen (ratio) og Sandseevnen. (5) Joh. L. I. I. Joh 1. I. Apoc. 19. 13. (6) En fjern Lighed, hermed synes at være i Joh. 8, 28 og Joh. exomrei.); hvilket Ord betegnede i Mysterierne at see, ikke, som man har meent, med Legemets eller med Sielens Øie, hvilket kan sees tydelig af et Sted hos Macrobius *). Menneskene havde da længe for Kristendommen noget, som de kaldte Jndblæselse af Gud, eller Aabenbaring. Derimod fik Kristendommens første Bekjendere det høiere Lys af Sandhed meddeelt umiddelbar af Gud, uden for den naturlige Orden, som er fastsat for et Menneske til at faae Kundskab. Man maae derfor vel antage, at Aabenbaring er Grunden til al Theologie i den her bestemte Mening. og antage dette saalænge, indtil det bevises, at Menneskene have faaet den paa anden Maade. Fremdeles vil man maaske være nødt til at antage at Moralen, som er givet af Fornuften, maa have været kjendt og fulgt af Menneskene for de kjendte Theologie, eller Læren om Guds Tilværelse og Væsen; thi vel kan dette ikke bevises af Historien, da det ikke kan bevises, naar Menneskene have først faaet enten Moral eller Theologie, men det er aldeles ikke tænkeligt, enten at Sindet (mens) hos et Menneske, som var gandske udannet og fremmet for al Morali Tænkemaade og Forhold, skulde have meddeelt dets Fornuft lyse Glimt af Sandhed; eller at sligt et Menneske skulde kunne være beqvemt til at modtage Oplysning, meddeelt umiddelbar af Gud. Man er derfor vel nødt til at antage at Menneskene maa have kjendt og fulgt en mere 7) Olympiodor in Phædon Plat. p. 288, n. 47 ed. Fischer. 8) Saturnal. lib. I. c. 7. occultas & manantes er meri veri forte ratio nes, ne in ipsis quidem sacris enarrare permittitur seed, siqvisillas asseqvitur, continere intra conseientiam non tectas tenetur. eller mindre ufuldkommen Moral, for de fik ved Aabenbaring Læren om Gud. Endog af flere Grunde nødes man til at antage dette Moralen er lettere, Theologien tungere at fatte eller at begribe. Hvor meget er der i Theologien, som ei kan begribes, end ikke af det lærdeste og meest oplyste Menneske, hvormeget mere ubegribeligt maa der være i den fordet uoplyste Menneske, som skal begynde at lære? Moralen derimod, som har sin Grund i Fornuften, maa kunne begribes af enhver, som har Fornuft, og begribes saa meget des lettere, som den Erfaring, hvilken ethvert Menneske kan samle ved at agte paa de forskjellige Følger, som flyde for dets Sind og udvortes Omstændigheder deraf, at det enten efterlever, eller overtræder Moralens Bud, maa kunne overbevise det levende om, at det maa, hvis det vil være lykkeligt, efterleve Moralens Forskrifter. Derfor, da Theologiens Sandheder ere tunge, Moralens derimod lette at begribe, og da Overbeviisning om disses Rigtighed kan faaes af Erfaring i det daglige Liv, maa man troe, at Moral har været til i Menneskenes Tænkemaade og Forhold, før de fik Theologie, eller Læren om Guds Tilværelse og Væsen. Dette maa man troe endnu af en anden Grund, Moralen nemlig forbereder og beqvemgjør et Menneske til at kunne og at ville modtage Theologiens Sandheder, og disse give derimod Moralens Bud nye Bevæggrunde og en uudsigelig forhøiet Styrke. Jngen vil kunne nægte, at et Menneske, hvis det skal kunne fatte Tanken om Gud, behøver at have øvet og brugt forud sin Fornuft noget til Tænkning; ei heller vil nogen kunne nægte, at et Menneske behøver endnu mere Øvelse i Tænkning for at kunne fastholde eller vedligeholde Tanken om Gud hos sig, end det behøver for kun at fatte denne Tanke. Men mon der er noget, som kan give rigere og mangfoldigere Anledning til at øve og bruge sin Fornuft, end Moralens Bud kunne give, og hvis denne Læres Bud ere fremsatte i den Orden, som deres naturlige Forbindelse kræver, da lede de jo efterhaanden et Menneskes Tænkning - bort fra det, som virker nærmest paa dets Sandser hen til det, som er længer borte fra Paavirkning paa dets Sandser, og paa denne Maade kan Moralen give et Menneskes Fornuft den Øvelse i Tænkning, som den behøver for at kunne ikke alene fatte Tanken om Gud; men endog vedligeholde hos sig den fattede Tanke. Moralen forbereder da et Menneskes Fornuft til at kunne modtage Theologiens Lærdomme. Dog forbereder Moralen ikke alene et Menneskes Fornuft til at kunne, men ogsaa tillige dets Sind til at ville modtage Theologiens Lærdomme. Den, for hvis Fornuft, Tænke= og Handlemaade Moralen er fremmed, kan lige saalidet have Lyst, som Begreb, til at høre og fatte Læren om Gud, og, dersom han endog hører noget af den, og noget af det Hørte hænger ved hos ham, da virker dette hos ham almindelig intet andet, end Frygt; hvilken Frygt dog underkues snart af hans Sandselighed, saalænge han har Sundhed og det gaaer ham efter Ønske. Hvad vil derimod skee i dette Stykke med den, som med Fornuft, samt i Tænke= og Handlemaade har nogenledes fattet Moralens Bud? lad sligt et Menneske høre, at der er en Gud, som er uendelig viis, og ligesaa god som viis, og vil derfor kun det som er godt og bedst, og vil derfor ogsaa gjøre alle lykkelige! Lad det høre at denne uendelig vise og gode Gud veed Alt, fordi han er tilstede overalt, og virker overalt, fordi han kan Alt endelig høre, at denne allestedsnærværende og almægtige Gud har elsket Verden saa, at han har sendt sin Søn for at oplyse, frelse og saliggjøre den Mon ikke den, som er forberedet ved Moralen, vil høre disse Sandheder med Glæde, mon han ikke vil finde i disse Sandheder nye og mægtige Bevæggrunde til at efterleve Moralens Forskrivter, og til af al Evne at stræbe til at opnaa en saa viis og god og kierlig Guds Hensigt med ham, Derfor, som Moralen forbereder et Menneske til at kunne og at ville modtage Theologiens Lærdomme; saaledes give disse Lærdomme, Moralens Bud nye og mægtige Bevæggrunde og en uudsigelig forhøiet Styrke. Her have videt Forhold, i hvilket Moral og Theologie siges at staae til hinanden. Den første haves af Fornuften, den sidste af Aabenbaring, den første har været kjendt først, er lettest at fatte; og forbereder et Menneske til at kunne og at ville modtage Theologiens Lære om Gud, denne begynder der hvor Moralens Bud ende, og, skjøndt den er kjendt sidst, og tungest at fatte, udvider den Omkredsen af menneskelige Begreber, samt bestyrker Moralens Bud, i det den giver nye og mægtige Bevæggrunde til dens Efterlevelse. For at see det Forhold, som finder Sted imellem Religion og Moral, samt Theologi, paa den ene Side, og paa den anden Side imellem Religion og det fornuftige Væsen i et Menneske, maae man først gjøre sig et tydeligt og rigtigt Begreb om hvad Religion er. Fortidens Visehidledede det Ord Religion af et Ord, som betyder at samle igjen (Cicero af relego); eller af et andet Ord, som betyder at sammenbinde eller foreene igjen (Gellius af relige). Efter denne Oprindelse betyder da det Ord Religion: Gjenforening, nemlig: med Gud. Da Sielen er kommen fra Gud, saa maa dens Gjenforeening med ham bestaae deri; at et Menneske i dette Liv nærmer sig i sin Tænkemaade og i sit Forhold altid mere og mere til Lighed med Gud, og ved sligt et Liv forberedes eller beqvemmelig gjøres til endelig Forening med Gud efter dette Liv. Dersom da det Ord Religion betegner Gjenforening med Gud, da maae Religion, forsaavidt den er uden for Mennesket, være et Indbegreb af de Sandheder, som kunne, naar et Menneske kun vil selv, lede det til Gjenforening med Gud; derimod Religion, forsaavidt den er inden i eller hos et Menneske, maa være Kundskab om og villig og stade det til Gjenforening med Gud.