Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-09-25
Blandede Efterretninger. Brev fra en Reisende i Rusland, i Juli 1821. (Fortsat fra forrige Nummer.) I øvrigt, vedblev Greve Romanzow, læser jeg meget gjerne tysk, og paa mit Bord vil De finde adskillige tydske Bøger. Her ligger strax en Bog, hvormed jeg har sysselsat mig meget, og som i rum Tid ikke er kommen fra min Side. Med disse Ord rakte han mig Rübs "Middelalderens Historie." - Men, blev han ved, "for at komme tilbage til min Histories Anvendelse for nærværende Tilfælde: jeg spurgte Dem om De var Skribent, for ikke igjen at foranledige et uvelkomment Møde. Jeg venter nemlig idag, foruden vor Historiker Karamsin, ogsaa en berømt Landsmand af Dem, der ligeledes er Skribent, nemlig General Klinger. Der laae i den Maade, hvorpaa Cantsleren fortalte den lille Begivenhed og tog Samtalens Byrde alene paa sig, paa Grund af, at det var vanskeligt at føre en Samtale med ham, fordi han hørte saa slet, saa megen Godmodighed og muntert Lune, at hans Fortælling ligesaa meget rørte som moerede mig. Paa hans Yttring skyndte jeg mig at svare, saa høit som muligt, at ikke alene jeg ansaae det for en stor Nydelse og Lykke at træffe sammen med Klinger, men at jeg heller ikke kjendte eller kunde tænke mig nogen tydsk Skribent, som i min Stilling kunde være af en anden Mening. Greven syntes at have forstaaet mine Ord, idetmindste tilnikkede han mig venlig. J samme Øieblik aabnedes Dørene, og en Mand i Generalsuniform med to Ordensstjerner, med en simpel og ædel Anstand, traadte ind. Det var Klinger. Da Samtalen nu blev almindelig, vendte Klinger sig til mig med det Spørgsmaal: "De besøger vort Norden som Reisende?" – "Ja", svarede jeg, efterat jeg havde seet det sydlige og velt lige Europa, drog Norden mig til sig. Tydskeene reise nu næsten ligesaa meget som Eng- Mine Landsmænd, svarede lænderne. Klinger, gjøre Ret i, at de reise meget; lærd kan Tydskeren blive i sit Land, men dannet kun udenfor det." – "J Sandhed, svarede jeg smilende, jeg for min Person er glad over at høre denne bemærkning udenfor Tydsklands Grændser; iøvrigt - føiede jeg til, efter en liden Pause - den, som giør sin Nation Ære, kan ogsaa fælde en bitter Dom over den. - "Hvorledes gaaer det de gode Tydskere i Deres Land spurgte Klinger, ligesom han ikke hørte min Eftersætning. "Nu., svarede jeg, der regjeres og adlydes, skrives og læses, saaes og høstes. Det er ypperligt, faldt han ind, men har De ikke udeladt endnu en nødvendig Modsætning, kjøbes og sælges der ikke ogsaa, Jeg vilde netop til at fortælle ham noget om Told og Accise og Stapelret, men Dørene aabnedes og en Tjener meldte, at Taffelet var serveret. sig kom til at sidde ved Siden af Karamsin. Efter nogle almindelige Anmærkninger begyndte vi en Samtale om hans historiske Værk. Jeg sagde ham, at jeg med megen Jnteresse havde læst det i den Hauenschildske Oversættelse. "Mange Udlændige,, svarede han, Tydske, Franske, endog Englændere have gjort mig den Fornøielse, at sige omtrent det samme, og jeg har for det meste optaget det som en Artighed, man troer at skylde Forfatteren af en Bog. Rigtignok anseer jeg ikke min Historie for nogen slet Bog; jeg har anvendt de bedste Aar af mit Liv derpaa, ikke skyet Anstrængelse eller Offer, for at bringe den til saa stor Fuldkommenhed, som var mig mulig; men jeg har skrevet den for Russere, for mine Landsmænd, dem har jeg fortalt deres Fyrsters og Forfædres Skjæbne, med den Livagtighed og Omstændelighed, som kun kan giøre Jndtryk paa dem, Fremmede maae finde Hiin for fyrrig, og Denne for vidtløftig. - Er Følelsens Udtryk rigtig, svarede jeg, saa kan den aldrig synes overdreven, og er der Eenhed i Udførligheden, kan den aldrig gjælde for Overfyld. Jeg takker Dem, svarede Karamsin, for Deres forbindtlige Ord. Min Maade at skrive paa har sin Grund i den Anskuelse, jeg har af Historieskrivning. Af et Folks samtlige literaire Frembringelser er Fortællingen om dens Tilskikkelser den, som meest maa interessere det, som mindst tør have en almindelig, ikke streng national Characteer. Historieskriveren maa juble og klage med sin Nation. Jkke saaledes, at han af Partiskhed skulde forvanske et Factum, i sin Fremstilling forstørre Lykken eller formindske Ulykken; fremfor Alt maa han være sanddru, men han tør, ja han maa med Sørgmodighed fortælle Modgangen og det Skjændselfulde i sin Nations Historie, det Hæderlige, derimod, Triumphen, Medgangen, med Glæde og Enthusiasme. Kun saaledes bliver han en National skribent, og det maa Historieskriveren være fremfor alle Andre. Humes Englands Historie, er rigtignok skreven med saakaldet philosophisk Aand, men saa koldt, at en lærd Spanier kunde have skrevet den ligesaa godt. Kun da bliver Hume varmere, naar han fortæller de skotske Feider, da bliver han ogsaa partisk for Skotland og yttrer en Provincialpatriotisme. Andet er for kjærligheden for Skotland ikke i et Verk, som kaldes Englands Historie. Tydskerne have, saavidt jeg veed, kun to Historieskrivere, der skrive saaledes, som jeg tænker mig Nationalhistorie skriveren, den Ene er Johannes v. Müller, men han skrev kun et lidet tydsk Lands Historie; den Anden er Gagern, og Denne har, andre Mangler fraregnede, foresat sig et indskrænket Maal.