Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-02-28
Nu er det vel bekjendt, at Rusland kun har vundet sin Jndflydelse i Asien paa Tyrkiets Bekostning, ligesom det og vil være indlysende for Enhver, at Tyrkiet, naar det atter faaer Syrien, vil være i Stand til, baade paa Grund af sin geographiske Beliggenhed og formedelst de mange aandelige og religiøse Sympathier, der hersker mellem Tyrkerne og de øvrige Asiater, at neutralisere Ruslands Jndflydelse i Asien, medens det derimod ingensinde kan blive farligt for Englænderne i Jndien, og derfor, og fordi Tyrkiet tillige under andre Omstændigheder kan tjene til Modvægt mod den russiske Kolos i Europa, ønsker England at hjælpe Tyrkiet, og i denne Henseende understøttes det og af Østerrig og tildeels af Frankrig og Preussen. Men da England tillige ønsker et prædominerende Herredømme, i Ægypten, for saaledes at kunne sikkre sig den nærmeste Vei til Ostindien, er det herved kommen til at støde an mod Frankrig, der ønsker Ægypten Selvstændighed nok til at kunne spille en Rolle i Middelhavet; sikker paa at dette Lands Jnteresser forøvrigt stedse maa gjøre det til en Ven af Frankrig, der alene kan laane det Kraft til at modstaae Englands mulige Forsøg paa der at gjøre sig til Herre, og derfor kan Frankrig ikke taale at Ægypten underkues, hvilket England vil, og heri er Grunden til disse 2 Magters Uenighed. Østerrig og Preussen ere vel og interesserede i at Tyrkiet ikke gaaer under; men da det sidste Land for Tiden staaer i en intim Forbindelse med Rusland, vil det naturligviis ikke træde fjendtlig op mod sin Bundsforvante, især da der hersker megen Jalousie mellem Preussen og England paa Grund af det mod Englands Handels-Jnteresser stridende preussiske Toldsystem, og derfor søger Preussen alene at bevare Tingene saaledes, som de nu engang ere, (den saa meget yndede Status quo) og understøttes heri trolig af Østerrig, der er dette Vedligeholdelses=Systems egentlige Stifter, hvilket System i meer eller mindre Omfang og har faaet Jndpas i det øvrige Europa. Hoved opgaven for det europæiske Diplomatie er derfor at holde Tingene i den Orden, hvori de nu engang ere komne, og spotter en eller anden tilfældig Omstændighed disse Bestræbelser, da seer man Alle forene sig for atter at raade Bod paa den skete Forstyrrelse. Dette i Forening med en afgjort Frygt for alle store gjennemgribende Foranstaltninger, sandsynligviis fordi Diplomaterne føle, at de ikke ere Herrer over Resultaterne, er derfor, som et engelsk Blad meget rigtigt bemærker, vor Tids Særkjende, der ikke har ladet sig selv uden Vidnesbyrd, i de vidtloftige Congresser og Protocoller, ved hvilke man har søgt at afpæle saavel de enkelte Staters som hele Europas Fremtid, og som nu atter viser sine sovndyssende Virkninger paa de orientalske Anliggender. Men Asien er endnu ikke ganske fængslet af det europæiske Diplomatie, og efterat man derfor forgiæves har søgt at afgjøre Spørgsmaalene ved Underhandlinger i Constantinopel og Alerandrien, Wien og London, begynder man atter afhandle i Asien, og som Skridt til Hovedspørgsmaalets Afgjørelse, nemlig Herredømmet i Asien, ansee vi Russernes Tog mod Chiwa og Englændernes Tog mod Afghanstan; thi kun mellem disse 2 Magter kan dette Spørgsmaal afgjøres, omendskjøndt det øvrige Europa ikke alene er interesseret i dets Afgjørelse, men vel endog vil blive tvungen til at tage Deel deri. Da man nu af den med de orientalske Forhold vel bekjendte Urguhardt hører, at Rusernes Tog mod Chiwa alt var aftalt med Schachen af Persien, da han begyndte sit Tog med Herat, kan man ikke nægte, at Englænderne have udvikket ligesaa megen Snildhed som Kraft for at tilintetgjøre Russernes Anstrængelser. Om nu England vil være ligesaa heldig i China, hvorhen Russerne have sendt Missionairer, vil Tiden vise, og det vil sikkert for en stor Deel beroe herpaa, naar det egentlige Hoveddrama skal tage sin Begyndelse.