Københavns Adresseavis, 1762-07-19
Et uselt Monument til Vittighedens Minde, Som af en gierrig Flok blev nylig rustet ud, For, hos et fremmed Folk, med Uret Gods at vinde Til Trods for Hav og Storm, Naturen selv og Gud. Velan, styr du min Geist med dette Vrag til Landet, Og see dig selv i det med nye Forundring an; Forlad det forrige Hav; men vov dig paa et andet, Og lodd et større Dyb paa dette Ocean. Du veed Naturens Plan, den har jo alletider Afmaalt enhver sit Rum med gavmild Maalestok; Ti Tusind Myrer ey i Tuen Mangelalider, Og for en nøysom Siel er liden Omkreds nok. Den skar vor Klode af i smaa og store Dele, Dog saa, at ingen Deel blev Nøysomhed for trang; Den grov et skrekfuldt Dyb til Skillrum for det Hele, Og Veyen over det blev Ørnen selv for lang. Den deelte Soel og Luft, Forlystelser og Føde, Saaledes, som den saae, var tienligst for enhver; For andre Folkeslag den plantet anden Grøde, Hvad hist er Lægedom, forvolder Døden her. Hvad Frekhed var det da, som brød Naturens Love, Som med en sulten Aand fløy fra et dekket Bord, Og vilde, uden Trang, i Dødsens Gab sig vove, En for at vinde Brød, men plyndre andres Jord, Kand Havets blotte Syn Forfærdelse, indlage? Kand Døden banes Vey i et usynligt Hull, Kand Storm endog til Lands et modigt Hierte skage, Og kaste Ceder=Skov med Bull og Roed omkuld, Hvo var den Vovhals da, som torde først udhule Et sammenlappet Træ, og nagle det saa fast, At han sig deri trygt for Døden kunde skiule, Som trængte Strømviis ind, saasnart en Nagle brast? Hvo sagde til sligt Skrov: "Trods Stormen naar den hviner, Staae opreyst paa din Kiøl, hvil paa din Ligevægt, Gaae frek paa Hvales Ryg og dand iblant Delphiner, Din konstig Bygning er din egen Varetægt: " Hvo udfandt allerførst de Love Vinden følger Og tvang Orcanerne med en ophisset Klud, At skydse Slotte frem paa Pyreneiske Bølger, Saa hastig, som en Piil der fløy fra Scenen ud? Hvo ridsed Veyen af imellem skiulte Banker, Og lærte, med et Roer, at dreye Strømmen bort? Hvo lagde en Kapsun paa Stormen, med et Anker, Og nødte Modvind selv at hielpe Byrder fort? Hvad synger du min Geist, hvis Fodspor ere disse? Har Engle virket her, fandt Dievle dette ud? Ney, send en Speyder op til Tænke=Kraftens Spidse Dievel, Og knæl saa for dig selv du Engel Gud! Tilbed i dig den Aand, som alle Aander skabte, Og deelte Ævner ud til denne talrig Flok, Fik end de Større fleer, de Mindre dog ey tabte, Enhver fik det, som var til Øyemerket nok Hvad Rigdom fik ey her de Dødeliges Siele? Hvad Kraft at indsee det som er, som var og blir, At gjette, blive vis, og fra Erfaring stile. Forsikring for en Sats, hvor Gisning ikke gir, Skue Verden om, og see de glimrende Spectaler, Som Lærdom, Vid og Kunst opfører for dig nu See, disse Guddoms Spor er Menneskers Mirakler; Og Auctor var en Geist af samme Slægt, som du Sandt nok, Forstanden ey strax avler voxne Poder; Hvad Thales fiiled grovt, polered Nevton af: Opdagelserne har sin Gang som Jordens Floder; De fødes af en Bek og voxer til et Hav. Maaskee, saasnart man saae, at Træ bar op paa Strømme, Saa raabte Nøden strax, did maae du dig betroe. Man saae, maaskee, en Fugl, en Hund, en Odder spømme, Strax tænkte kun en Geist, og lærte Folk at roe. En Hændelse, maaskee, udhulte først Canoer, Til Vittighed faldt paa at nagle Planker fast; Maaskee, en Lyst at see en anden Øes Beboer, Og Drift til Fælledskab opreyste først en Mast. hvad nytter det Maaskee - men hvad maaskee? at gjette, Hvad Nød, Nysgierrighed, hvad Hændelse og meer Har lært at hitte op, – forfærdes kun ved dette, At Gierrighed har bygt det Skib, hvis Vrag du seer. Elendig Creatur, nys glimred dine Straaler, Med hart af Guddoms Glands; hvor fæle bliv de her Forskrekkelige Syn, en Kunstners Skaber taaler, At Himlens Skilderie en Dievle=Maske bær, Den Geist, som tvinger Hav, af Lyster underknes: Umættelig Attraa giør Dievel af en Gud! - o hør min Sang og blues, Fornuft tilbeder Guld! Du som til Ophirs Strand først rusted Skibe ud! Knap var Naturens Frygt for Havet overvunden, Saa Mattighed sov trygt i Farlighedens Skiød; Knap var den frie Vind med Kunstens Lænker bunden, Før Jorden blev for trang, og Mætte græd for Brød. Man slog den trygge Strand med avindsyge Aarer; Hver glemte strax sin Ven og spurgte kuns om Rov; Bundløse Søer blev et Element for Daarer, Som kappedes om det, de havde mindst behov. Den fæle mørke Nat fløy frem og vilde skrekke Forvovenheden fra at fare længer fort, Den for den halve Jord drog ned sit sorte Dekke, Og giemte Cours og Land for Øyekredsen bort: Men nu blev intet fælt, som før var fælt paa Jorden; Den Geist, som troded Død, den spotted Mulm og Mørk, Phænicierne saae, en Stierne stod i Norden, Og strax fik Verden Lys i Havets vildsom Ørk. Den lille blanke Biørn, som nær ved Polen tindred, Og stedse lyste op en uforandret Plads, Den maatte vise Vey, saasnart som Natten hindrede At Styrmands=Øyet ey fik Solen til Compas. Saa voxte Vid og Kunst, men Vellyst endnu meere; Fra hver opdaget Strand kom nye Lyster frem; Det Land som mættet en, det avled mange flere, Og med hver Ladning Guld, kom Tusind Laster hiem. Den tarvelig Natur, som pleyes slet med meget, Den skabte man nu selv Fornødenheder nok, Man tvang den meer og meer at væmmes ved sit eget, Og gav den saa til Priis for Lægedom og Kok. Ukiendte Folke=Slag opretted Venskabs Pagter, Skiønt Fordeel veyed Ven= og Kiøbmandskab blev Svig; Man tog Barbarers Sag mod Christne Naboe=Magter, En for at stifte Fred, men selv at blive rig. En sindrig Gierrighed ophitted Tusind Sager, Det blev nødvendigt strax, som blot vellystigt var, Med Kunster strømmed ind en Hob beqvemme Plager, Og ved Exemplers Tvang blev Viisdom selv til Nar. Gemyttets Roe blev qvalt, og Vellyst fødte Smerter; Den rene Gudsfrygt blev af Pragt og Kunster fuld, Urene Lyster fik sin Helligdom i Hiertet, Og Himlen fik et Huus af Ceder=Træ og Guld. Jag bort det stolte Skib, hvor Indiens Ambra ryger, Og Vimpler svæver i en Aromatisk Skye! Paa Stavnen sidder Pest og ubekiendte Syger, O hvilket Lazaret. - nysgierrig Landsmand flye Kom pralende Forstand, som Havet kand regiere, Viis frem din fundne Skat, og roes den, om du tør Er Verden bleven riig, fordi den mangler meere, Fandt Menneskeer i Guld den Dyd, de savned før Blev Sandhed hentet ind med Ceylons Specerier, Fik Ømhed større Rum i Hierterne end før Blev Kierlighedens Lov Europas Lov? – du tier, Ja, tie kun med en Sag, som Skam forklare bør, Begrav i Tausheds Grav dens Navn som først opdaged En Steens forborgne Kraft at dreye Staal til Nord; Som ridset Circlen af, hvorefter Vellyst jaged Til skiulte Vraaer hen, og fandt en anden Jord. Skielp rolige Barbar! du som med nogne Arme Afbilder selv din Gud og Troes Helligdom, Som ofter Uvens Blod, og æder selv hans Tarme, Dit Forhold bliv ey meer en Sag for Himlens Dom. Frygt ey for Solens Brand som falder paa din Jsse; En for de giftig Dyr, hvoraf din Mark er fuld; Du har dog Skiul for hiin, og kand undløbe disse, Men skielv, fordi dit Land har Ædelsteen og Guld. Du seer det gule Støv, og veed ey selv hvor vægtigt Det er for hines Siel, som nærmer sig din Strand; Men viid, der er en Jord, hvor Guldet er almægtigt, Og hvor man Himlen selv for Perler kiøbe kand: Hvad nytter det jeg vil Europas Laster skone, Naar Døbtes blotte Navn er Hedninger en Skrek, Hør Blodet raaber lydt fra Monreumas Throne, Mon Iber=Floden kand aftvætte denne Flek; Mon Løver slagtet har de Millioner Kroppe, Som ligger rundt omkring paa Perus Marker stroed, De vilde Faar, som fløy paa Biergene der oppe, Og eyed blot et Liv, hvad nytted deres Død, O blues dog engang, hvor Dievle selv maa blues, Forfærdes for dit Vid, du Tiger Hiertet Folk Miraklet af din Geist med Rædsel maa beskues, Thi Rov og Blod og Mord bliv Vunderværkets Tolk. Du aabner Sindrig nok Naturens skiulte Giemmer, Og gir for Vind og Hav snart Almagts Love ud; Du bringer Verdiner frem; men plyndrer dem, og glemmer, At ogsaa Vildes Suk kand trænge op til Gud. Du med en modig Aand erobrer, deeler Jorden, Men for en Haandfuld Støv gir Sielens Roe til Priis Det Folk som dyrker dig, det kuuser du med Torden, Og aabner Helvede i Verdens Paradiis. Du borger dig et Navn af Himmelske Legater, Og kalder Lyst til Guld en Lyst til Sieles Bod: Men Fredens Engle bliv strax Furiers Soldater, Og skildrer Troen af med Mexicaners Blod. Oldrag Forhænget ned for denne fæle Seene! Nok seet nysgierrig Geist! lad Sukke presse ud En Sandhed fuld af Skrek - at Mennesket er ene Det Dyr, som avle kand en Dievel lig en Gud. -o! hvad var det for Torden, Jeg styrer Røret jeg! Som fra en uskabt Skye hos Cherubim foer ud, Hvor bæver Himlene, hvor skielver alt paa Jorden Ved denne Almagts Røst fra alle Guders Gud! Almægtig Styrmand for de mange Verdners Flaader, - din Forsyns Ocean. Som krydser - o hvor vidt Du som for Liv og Død, for Tid og Udfald raader; Almisser fra din Haand er alt, hvad Geister kan. Du er den samme Gud i Engle og i Orme Alt er dig lige dyrt, en Verden og et Løv Ved dig bliv Havet stille, ved dig opreises Storme, Af dig faaer Kroner Glands, ved dig bliv Throner Støv O du, som med dig selv Uendelighed maaler, Hvis Væsen ene er Forundrings fuldt og stort; Al Viisdom bliv kun Damp, kun Dug for dine Straaler, Og svinder, store Soel, i din Betragtning bort. Nys saae jeg Verdens Hav ved din befaling bruse; Jeg bukked for den Geist, som med din Styrke bød Stormvinde føre frem de kunstig bygte Huse, Som sværmer der omkring imellem Frygt og Død. Fornuften stod forgabt; den med Beundring nævner En Orm, til hvilken du Forstand og Tanker gav; Da Sands og Vidd og Kunst, og alle Geisters Ævner Er Draaber kun af dig, bundløse Almagts Hav! Jeg saae en graadig Lyst ukiendte Verdiner deele; Dit Navn blev gjort til Guld til Jndianers Spot; Hvor zittred mit Begreb, men du, som seer det hele, Du seer og styrer saa, at det som skeer bliv got. Du tvinger Laster selv at knæle for din Throne; Og føre herlig ud din Viisdoms skiulte Raad; Du giør, at engang hist Hallelujers Tone, De Scener aabne skal, som endtes her med Graad. Din Forsyn er det, som utæmte Lyster tæmmer, Den dæmper dem vel ey, men styrer deres Fart; Maaskee Tyranners Sværd, med Blod din Villie fremmer; Maaskee - men dette giør din Ævighed vel klart. Lad Dievle rase fort, Fornuften skal dog lære At du, Almægtigste, er i din Viisdom god; Den Siel, som sukked her, skal hist dit Fodspor ære Og see, at du var der, hvor Grumhed tapped Blod. Men skal allene hist, skal Ævigheden blive Din Forsyns ene Tolk og synge Lofsang der Ney, ogsaa Hav og Vind og Seyl og Roer skal give Anledning for dit Folk at synge Palmer her. Hvo skulle see et Skib og ey din Almagt ære. Staaer ey hver Nagle der blot ved din Forsyn fast Har du ey skabt den Geist, som kunde Verden lære At tvinge Skib med Roer, og Storm med Seyl og Mast, Du som har Nøglen til Naturens lukte Vraaer, Og aabner, naar du vil, den før tillukte Dør, Du som har Jorden deelt med Floder, Hav og Aaer, Du baned ogsaa Vey, hvor intet Spor var før Vor Klode adskilt var i mange mindre Kloder, Hver omflødt Øe var som, en Verden for sig selv; Man følte Selskabs Drift, men stod forladt ved Floder: Og mange Ønsker saae sin Ende ved en Elv. Du vinker kunn, og strax bliv Vey paa alle Vande; Man borger Vindens Magt og far paa Havet ud; Man leder Brødre op i ubekiendte Lande, Og seer, at du er meer end Europæers Gud. Du kiendes strax igien i andre Verdens Parter: Din Almagt lyser klart i nye Væsner der, I Urter, Planter, Træer, og Dyr af andre Arter, End de, som ved din Kraft groer op og vrimler her. Hvor gavmild deeler du Naturens rige Gaver, Og er ey blot mod Trang, men og mod Vellyst god; Til Østersøens Strand frembringes Indiens Haver; Og heede Landes Viin opvarmer koldes Blod. See Havets aabne Barm! - min Geist duk engang under I dette svangre Dyb, fortæl, hvo planted der Slig bundløs Verden fuld af nye Almagts Under; Og sagde: Kommer Børn, og fisker Rigdom her! Hvo lærte Verden først den raske Hval at trætte, Og med en svag Harpun at byde den til Kamp, Hvo var det, som tillod Nødtørftighed at flette For Legioner Sild et Fangehuus af Hamp, Du ene store Du, som Hav og Himle fylder, Og hersker overalt med Enevolds Gevalt; Du er den Geist, den Kraft, det Vid, som Verden skylder For Søefart, Selskab, Kunst, for Rigdom, Brød og alt. Hvert Aar, hver Dag, hver Stund, hvert Øyeblik du giver Anledning til din Priis blant Mennesker og Kræe; Det er din ene Lyst, at alt lyksaligt bliver; Og skeer ey det, saa er Fornuften værr end Fæc. Tør nu - o bange Tvivl, hvor fuld er du af Længsel, Tør nu vel denne Geist, min Gud, en Geist som kom Nys ud fra Verdens Sværm, fra skidne, Lysters Fængsel, Et Knafald offre dig udi din Helligdom? Vig bort vanhællig Sværm! J Verdens Sysler hviler! Det er min Siels Sabbath, lad alting blive tyst! J Længsler kommer nu, forsamles her og iler! Der er alt aabnet Vey til Kierlighedens Bryst. a. (Dette er taget af et Priisskrift, som findes i Forsøg i de skiønne og nyttige Videnskaber, samled af et Patriotisk Selskab, 1te Stykke; i samme forekommer næst efter dette det andet Digt om Søefarten. Derefter over det fremlatte Spørsmaal. Hvad Jndflydelse det har i de smukke Videnskaber, naar oplyste og polerede Folk stræbe at overgaae hinanden i nogle Betragtninger over Tiden. Den nye Edda eller Gylfes anden Reyse, som alle et Bind sælges paa Skrivpapier i Sr. Ackermans Boglade for 2 Mk., Om Vexlers første Oprindelse og Beskaffenhed. Tor Tusinde Aar siden vidste man i Frankerig ikke endnu at G sige af Vexler, og deres Opfindelse er uden Tvivl kommen fra Jøderne. Thi da de i Aarene 640. 1181, og 1316. bleve fordrevne fra Frankerig, har de forføyet sig til Lombardiet; og paa det at de da kunde faae deres Penge og andre Vahre til sig, som de havde maattet lade blive i Frankerig hos deres Venner, har Nøden lært dem, at udstæde Breve og Seddeler med korte Ord, saaledes som Vexelbrevene endnu i vore Tider bliver skrevne, Forat sette dette desto bedre i Verk, har de betient sig af de Reysende, Pillegrime og Kiøbmænd, som lykkedes for dem, at de paa den Maade kom til deres Eiendom. Formedelst den megen Aagren hermed, lærte de derefter at kiende de gode Penge fra de slette, og hvorledes det forskiellige Metal reduceredes til Penge, paa det at de skulde ikke blive bedragne.