Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-12-26
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Hos PostkaaleTolvte Aargang. No. 103. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 26 December 1816. Om Baggesen og om mig Havde jeg tvivlet om at Baggesens Aand er Udtrykket og Hovedet for en saare udbredt Aand i Danmark, da maatte de sidste Dage dog have givet mig Troen i Hænderne, thi hvad der veder fores mig i de forgangne Aar hardtad af alle dem der omtalde mig og af saa saare mange der tav, det vederfares mig nu af Baggesen, kun 1 høiere Grad og fuldere Maade fordi Aanden der kun svagt besjæler de Andre, er hos ham selv hjemme. Naar jeg saaledes betragter Sagen, kan det ikke længere forundre mig, at jeg maae tale i hvilken Tone jeg vil, og ærlig i dem alle, saa miskjendes dog mit Hjerte, saa mistydes dog mit Ord, taler jeg i Harpens dybere christne, kjærlige Toner, da siger Man jeg sværmer og hykler, og Baggesen siger jeg er en Trold og en Diævel, taler jeg Sandheds kraftige, rystende Sprog, da siger Man jeg er intolerant, ukjærlig og hovmodig, og Baggesen siger det Samme, kuni stærkere, udtryksfuldere Ord, griber jeg Skjemtetonen og stiller Daarskab og Forkeerthed i sit fortjente latterlige Lys, da siger Man enten at jeg sluddrer eller at jeg udspyer Gift og Galde og Baggesen siger begge Deele. Hvorledes skal jeg nu tale til denne Slægt, og som for Øieblikket just er Spørgsmaalet til Baggesen, Jeg skammer mig ikke ved at bekiende: det er mig en Gaade som jeg ikke kan løse, og altsaa maae lade løse sig selv. Jeg har i den sidste Tid prøvet at tale i den ægte, olddanske, trohiertige Tone, og jeg haabede, deels at den skulde finde Gjenlyd i hvert Hjerte hvor der endnu var Levning af Dannished, og at den dog skulde overbevise de Bedre om, hvad min Vandel og min hele Færd forgiæves har prædiket, at jeg hverken er en Hykler eller en Sværmer eller en Pesthuuslem, jeg haabede det fordi jeg meende ethvert alvorligt Menneske vidste hvad der baade er umiddelbar vist og stadfæstes af alle Tiders Historie, at hykleren kan ikke, Sværmeren vil ikke og den Vanvit, tige forstaaer ikke at tale let og frit i denne jævne trohiertige Stiil. Aldeles har vist dette Haab ikke glippet, men Baggesens sidste Tiltale har dog gjort mig det ret klart, at endnu er Timen ingenlunde kommet da Man vil kiende mig, lade mine Hensigter og min Færd vederfares Ret, thi selv denne Tone gjør Baggesen sig Umage for at mistænke, og da han dog føler det ikke ved gaaer an, vrager og haaner han den som Vrævl og Kjærlingepræk, ja laster den som gudsbespottelig, og erklærer høit at jeg kun har to Ting at vælge imellem, at ansees af ham enten for en uvittig Forfører eller en vanvittig forført Sværmer. Hvor er nu den Tone i Tungemaalet, hvor er de Udtryk for Tanker og Følelser som jeg end kan bruge, jeg vil ikke sige, for at bevæge Baggesen til en sandere og retfærdigere Dom, men selv kun for at ende hans Uvished, Mig synes, ingensteds, og der er da intet andet Raad, end at jeg maae lade ham, og alle dem der vitterlig og uvitterlig see med hans Øine, høre med hans Øren og skrive med hans Fingre, blive i Uvisheden, saalænge til de vil oplade Øine og Øren for Sandhed, ja jeg fristes end ikke længer til at oplyse, dem, da jeg seer de har saa fast bestemt sig forEt af To der komme mig her ud paa Eet. Kan og vil Baggesen og de Andre troe at Man af Hovmod og Hyklerie kan drives til at saare den foragtede, tornefulde Bane jeg har kaaret, styrkes af dem til at vandre den saa urokkelig og frimodig som jeg har vandret den, til at staae og svare saa rolig naar man tilsidst manes som en Diævel, da troe Man det, og vil Man ret være viis i sin Sag, da prøve Man det, og naar Manhar udholdt Prøven, da lære Man. Verden den Konst, som hidindtil har været Sandheds trofaste Vidner forbeholden, og som jeg endnu tør troe, Gud hverken kan eller vil lade andre lære. Kan og vil Baggesen og de Andre troe, at jeg hadede ham, der næsten ikke havde nævnet mig. og aldrig angrebet min Færd, fremfor mine bittreste Modstandere og Anklagere, og greeb Skjemtetonen for at stille ham i saa latterligt og forhadt et Lys, som muligt, da faaer Man troe det, men jeg vil dog minde om at Man troer en Umulig hed, jeg vil minde om, hvad jo dog Baggesen. maae see, at der i det Hele ikke er Spor af Had og Foragt mod ham, men meget mere villig Erkjendelse af hans Fortrin, og heeligjennem det venlige Haab, at han vil beskjæmme sine Fiender og glæde Sandheds Venner ved at kaste den Trøie, Slagene som han selv siger, ene rammede, og spille sit Frikort ud, netop det samme Haab hvis Spire laae i det Ønske jeg for tre Aar siden udtalde tilligemed Daddelen, i de klareste, alvorligste Toner. Jeg vil endelig sige til Christne: var det min Hensigt at gjøre Baggesen foragtelig, at gjøre andet hos ham latterligt end hvad en Christen i Alvorstale maae kalde syndigt, og som jeg ønskede han selv vilde foragte og forkaste; da gjøre Gud mig foragtelig! Kan de saa endnu troe, at den Mand der har viist at han slog sin Liid til Gud, kan fremføre en saa gruelig Gudsbespottelse, som dette vilde være, naar hiin Erklæring ikke var en for Guds Øine prøvet Sandhed, nu, saa faaer de troe det, jeg har da ogsaa i dette Stykke en foelst Samvittighed, og oppebier rolig Timen, der skal føre til Lyset, hvad som er skjult i Mørket og aabenbare Hjerternes Raad. Baggesen fordrer mig til Regnskab for det Lære-Embede jeg i Dannemark har ført, han lægger Haanden paa Bibelen og erklæret sig for min Dommer. Det Samme gjorde Professor Ørsted, for hardtad to Aar siden, og sigtede mig ligesom Baggesen nu, erklærede det for afgjort om jeg var en vanvittig Sværmer eller en uvittig Forfører, men for afgjort, at jeg i al Fald havde gruelig forført og forvildet Folket. Baggesen, synes at have, vel ikke synderlig bedre Tanker om mig, men dog er bedre Sindelag mod mig, og derfor vil jeg minde ham om, at ligesaa pligtig som jeg er til at gjøre Regnskab for min Tale, ligesaa pligtig er den, der vil være min Dommer til at vise han kjender og forstaaer den, og dømmer Alt efter den eneste Lovbog, hvis Myndighed i aandelige Ting en Christen kan og maae erkjende: Bibelen. Finder da Baggesen ved en redelig Undersøgelse at jeg har gaaet paa Rævekløer, da affløre han mig, finder han at jeg for frem som en Pog eller Galing, da foragte ham mig, og spilde ei sin Tid og sine Ord paa at bekjæmpe en Tale, der jo maae falde af sig selv, men finder han at min Færd var aaben og ævlig, at jeg har skrevet med Betanksomhed og med dyb Ærbødighed for den Bogen Christen maae lade dømme alle sine Tanker og Følelser, da skal han, selv hvor han er uenig med mig, behandle mig med den Agtelse, den ene christelige Mand og Skribent skylder den anden, og vil han ikke det, eller vil han, efter et flygtigt Bekiendskab rask fælde Dom over hvad jeg brugde fem Aars Dage og Nætter til at prøve og udarbeide, da maae han ikke vente at jeg vil spilde Tid og Flid paa at gientage, hvad jeg har sagt, og hvad der ligger aabent for hvert opladt Øie Det er sandt, hidindtil har jeg gjort alvorligt Regnskab, uagtet det fordredes af Mænd, der kun opfordrede og udfordrede mig med Skjældsord og Forhaanelser, men det gjør jeg ikke mere; thi bliver Man ikke ved at udskjælde og forhaane mig, iste en for at prøve og drøfte den Lærdom jeg før rer, som om Verdens Nød var afhjulpet, naar blot jeg bleve anseet for en Dosmer og Hykler og Pesthuuslem, som om Man ikke trygt kunde overlade Gud Dommen over mit Hjerte og mine Hensigter, Efterslægten Vurderingen af min Aand og mine Kundskaber, og holde sig til hvad der af mig ene kan have Jndflydelse paa Folket, mit offenlige Ord. Jngen alvorlig Mand kan dog nægte at vor Tid er syg, ja dødelig syg, og naar jeg nu forkynder en Lægedom, og beraaber mig ikke paa min Jndsigt eller Konst, som en Markskriger, men paa et offenligt Guds Ord som skal kundgjøre, paa de forrige Tiders Historie som skal stadfæste, paa hvert Sandhedskjærligt Menneskes indvortes Erfaring som skal bevidne dens underfulde Kræfter, da mener jeg det sømmede sig Alvorsmænd rolig og sindig at prøve og erfare om de Ting have sig saaledes, og da med Kraft og Forstand, med Inderlighed og Frimodighed, Ting Gud aldrig lader Sandheds Vidner fattes, opløfte Røsten for eller imod den Lægedom jeg forkynder, overdriver jeg, da lad dem holde Maade! snubler jeg, da lad dem staae fast, mangler jeg Jndsigt og Lærdom, da lad dem vise og bruge deres i Sandheds Tieniste til Folkets Frelse, Hvi slumre, hvi kie de Mænd, der veed det bedre, kan gjøre det bedre end jeg, er det en Roes for Christne at hede fredelige og sagtmodige, naar den skal kjøbes ved uden Kamp at see Christendom uddøe, Folket nedsynke i Vantroe og Uteerlighed, er det en Maade at affærdige den Mand paa, der trods alt det Verdsliges Tillokkelse og Trudsel, løfter Røsten frimodig, at sige han hykler, eller er hovmodig, eller elsker Strid, Nu vel, hvis Gud det tillader, skal jeg dog lære de Bedre, hvor saare de tage Feil, de skal lære at Strid er ikke min Lyst undtagen for saavidt det er mit Kalds og Embeds Lov, jeg skal rie til de oplade Øinene og see, at jeg ikke streed uden høieste Nødvendighed og at mine Vaaben vare ikke kjødelige, at jeg læmpede mig og skaanede overalt, saavidt det ned frelst Samvittighed var mig muligt, de skal see, at var det Guds Villie, da vilde jeg gjerne henleve min Tid langt borte fra den store Kampeplads, dyrke min Gud og forkynde Hans Ord og Hans Gierninger i Stilhed, og kan dog virkelig Nogen, som kjender min Skrift, tvivle om, at jeg ved Harpen og Sagabogen kunde henleve rolige, salige Dage og at jeg har Hjerte til at nyde og skatte dem, naar jeg kun tør unddrage mig fra den egenlige Tvekamp med Nutidens onde Aand! Og, see, det tør jeg nu, saalænge til de Bedre erkjende, at ogsaa jeg var efter Guds Huusholdning et nødvendigt Redskab i den store Strid, og stræbde i menneskelig Skrøbelighed at være et villigt, ydmygt og kjærlig Redskab; saalænge til de selv fremkalde mig i Herrens Navn til at gjøre min forordnede Gierning og tømme min beskikkede Kalk. Jeg tør det, thi jeg har talt, talt for døve Øren, i Bogladerne æde Mølede Bøger, jeg skrev under Nattevagt og Bøn og Taarer, vilMan ikke løse og forstaae dem, da har jeg udtalt til den ældre Slægt, har den yngre Øren, da vil Gud give Tunger, og for dem vil jeg arbeide. J mine Prækener efter Tidens Tarv, som dog vel engang komme for Lyset, har jeg stræbt klart og frimodig at fremstille Tidens Forhold til Christendommens Sandhed, og det skal være den sidste Bog om guddommelige Ting jeg udtigger i Verden, den sidste hvormed jeg bebyrder min Forlægger og meder hans Møl, thi er det usømmeligt at udtige Fædrelandets Krønike i Verden, hvormeget mere da de evige Sandheder, Hos Gud og i de forbigangne Dage vil jeg sænke mig, ikke for at undgaae men for at fremvirke og oppebie Kampen, for at styrke og beredes til den, til Kampen, ei om mit usle Jeg, det Eneste Man end har vovet at angribe, medens jeg stedse stræbde at glemme det over Sandheden, nei, til Kampen om den Sandhed der ene kan oplive og frelse Folket og Slægten. Jeg veed det jo godt, ogsaa denne Erklæring vil Man miskjende, ogsaa dette Skridt vil Man mistyde, som ethvert jeg paa Sandheds Bane har gjort, men lad saa være jeg er kied, inderlig kied af det eiendige Spil Man driver med Bog og Skrift, med Roes og Daddel til Tidsfordriv og for at vinde, tilhøkre eller tilliste sig en Stol paa Parnas eller et Rum paa Athenes Bænke, jeg har kun Valgelmellem tvende Ting, at angribe det hele skriftlige Uvæsen i sine benævnte Elskere og Tolke og tvinge dem til at stride pro aris & facis, saa der dog paa en Maade blev Alvor af Legen, eller at betragte det Hele som en Farte, der maae udspille sig selv for at aabenbare sin Tomhed, og ikke blande mig deri, uden med den Deel af min Personlighed der kan spille med, og blot vaage over at den ei forspiller sig. Jeg vælger det Sidste, fordi jeg føler og erkiender det bør saavære, og i det Mindste skal dog de Bedre deraf lære at jeg er hverken Fanatiker eller Sværmer, om de end ikke, som jeg tænker, ved at faae Øie paa saadanne lyslevende, skal høilig bebreide sig selv, at de, i ubegribelig Blindhed for de menneskelige Vilkaar og Historiens Vidnesbyrd, kunde ansee mig for en saadan, uden at stemple Luther og alle Christendommens uforfærdede Stridsmænd i de forrige Tider med samme Skjændselsnavne. Man skal ikke sige jeg stiæler mig bort, Man skal ikke sige jeg lader mine Hjelpere i Stikken, Man skal ikke sige jeg lod mig true eller kjøbe til Tavshed, og saalænge jeg har Lov til at røre Tunge og Pen, skal Man vist ikke savne Vidnesbyrd om at min Troe og Overbeviisning staaer fast, at jeg, Gud være lovet, hverken fattes Modeller Kraft, men tier kun fordi og saalænge Man, ikke vil høre, fordi og saalænge Man ikke alvorlig vil spørge og afhandle hvad Sandhed er, fordi og saalænge Man kun vil bekjæmpe min Lærdom i min Person, som om jeg var Christus selv, som om jeg havde prædiket mig selv og ikke Ham at være Herren. Der ligge mine Bøger og vidne høit om den Korfæstede men igjen Opstandne, gientage med lydelig Røst Tidernes Vidnersbyrd om Ham som lever i al Evighed, udæske Verdens Lærde og Vise og spotte deres Kløgt, medens de erklære mig for en arm Synder og et Jntet, der ligge de og nu og stedse vedstaaer og vedkjender jeg mig hvert Ord, som ei kan bevises at stride mod Guds skrevne Ord, Krønikens klare Tale og en troende Fornufts imodsigelige Domme, jeg erklærer det høit, Jngen har endnu fremført et eneste Beviis imod at de indeholde christelig Sandhed saa som et skrøbeligt Menneske kan udsige den, Beviset skylde endnu alle mine aabenbare og hemmelige Modstandere og Forhaanere Sandhed og mig, og indtil de have betalt denne vitterlige Gield, skylder jeg dem ikke andet end Spot og Trods i Sandheds Navn. Der ligge mine Bøger, og lad nu Nogen fremdeles antaste dem med tomme Skjældsord og kaad, letsindig Spot, da skal han fornemme at de staae omgiærdede af hvasse Spyd, fornemme at jeg lever, lever som en troende Christen, der skifter Vaaben og Mæle efter Tidens Tarv, men skifter hverken Troe eller Farve om end Sværde klirre, og Pile gløde over Jssen. Nu kan vel Baggesen sige sig selv hvad jeg maae svare paa hans Opfordring til at gjenføde Knud Sællandsfars Eftermæle og frimodig vove en Dyst, men jeg vil dog sige aabenbar, i Dag er jeg ikke oplagt til at skjemte, Knuds aandelige Støv vil jeg helst lade ligge i Roe, men vil Baggesen endelig see hiint Eftermæle, da opfordre han mig tredie Gang og jeg skal gjenføde det saa sandt og fuldstændigt som mueligt, og vil han fremdeles antage sig Knuds Sag mod Sandhed og mig, da maae Peer Degn være til hans Tjeneste, og Jndholden af hans Præk og Brøvlskal altid vedstaaes. N. F. S. Grundtvig, Præst.