Corsaren, 1844-12-20
Den foreløbige Behandling af Landbosagen. De ærede Deputeredes Foredrag vare saa mange og saa indholdsrige, at vi virkelig maae bede om Undskyldning for, at vi ikke kunne overkomme dem alle. Der ere tohundrede og fire og tredive Spalter at gjennemlæse, og vi tilstaae oprigtig, at vi bleve trætte paa Halvveien og lode de vistnok vigtigste Talere ligge, saasom Kammerherrerne Bentzon, Scavenius m. Fl. De faae nu blive liggende for det, de ere. Sagen angik en Forbedring i Bondestandens Kaar, navnlig ved Selveiendoms større Udbredelse og det privilegerede Hartkorns Afløsning. De indkomne Andragender bleve af Comiteen og navnlig af dens Referent, Etatsraad Vang, skildrede som uretfærdige, overdrevne og uudførlige, da de vilde gjøre Indgreb i Eiendomsretten og skade nogle store Godseiere. Da man imødegik de af Comiteen foreslaaede "Palliativer", forsvarede Vang dem bl. A. med, at de i det Væsenlige vare uskadelige og i alt Fald kun skadede "enkelte smaae Parcellister". - Forskjellen mellem Ret og Uret ligger altsaa i Forskjellen mellem store Godseiere og smaae Parcellister. Da Kammerraad Drewsen havde opponeret mod Comiteens Forslag, at Fæstegodset kun "successive og efterhaanden" skulde gaae overtil Selveiendom, og forlangt en bestemt Tidsgrændse "for Ex. 10 Aar", reiste sig Justitsraad Ussing og forekastede ham, at han for nogle Aar siden selv havde stemt for dette "successive og 'efterhaanden". Justitsraad Ussing har let ved at fremkomme med en saadan Bebreidelse, da han jo netop har gjort det Modsatte. For nogle Aar siden forlangte han (i Adressen, fra Borgerrepræsentanterne), at Kongen "snart" skulde skjænke Landet en fri Forfatning; nu vil han have det "successive og efterhaanden". Forøvrigt maatte han yttre den Anskuelse, at det var urigtigt, som adskillige Talere havde gjort, at betragte denne Sag fra en "politisk Culturs Standpunct" og gjøre Spørgsmaalet politisk, istedetfor ene og alene at tage Hensyn til Fæstebondestandens Jnteresse. Hvad er da et "politisk" Spørgsmaal? Et, der angaaer Statsborgere. Skal man da behandle en enkelt Klasse af Statsborgere og deres Jnteresser uden at tage Hensyn til de øvrige Statsborgeres? Skal den, der klinker en ituslaaet Tallerken, kun see paa de ituslaaede Stykker og ikke bryde sig om hele Tallerkenens Form? Godseieren Etatsraad Reergaard erklærede, at "Fæsteforholdet er et stort Privilegium for Danmarks Bondestand", og modsatte sig med Hænder og Fødder, at dette Privilegium blev den berøvet, hvormeget den end selv i sin Ufornuft maatte bede derom. Han er ikke saa godmodig og svag som Secretair Wulff, der ansaae almindelig Værnepligt for "den største Ulykke, i der kunde ramme Bondestanden", men dog stemte for den. Samme Wulff bemærkede, at, naar Bonden lider Vold eller Mishandling, faaer Prygl osv., saa har han jo Domstolene at holde sig til. "Er det derimod en eller anden Omstændighed, navnlig Frygt, paa Grund af at han skylder Godseieren Skatter og Afgifter, som afholder Bonden fra at paatale sin Sag, da skeer ham jo den Ret, han selv ønsker, og hans Stilling, er jo ikke anderledes end en Debitors til sin Creditors." Nu, saa gid Secretair Wulff da var vor Debitor! Hans meget store Foredrag lader til at have været nedskrevet; thi Kammerraad Drewsen fremkom med en Allusion dertil. Herpaa svarede Secretairen. "Har det været skrevet, har jeg i alt Fald dog viist, at jeg kunde læse det". De udhævede Ord har Secretair Wulff selv ladet udhæve i Stændertidenden, formodenlig for at det danske Folk med Forundring kunde erfare om Secretair Wulff, at han kunde læse sin egen Skrift. Den nylig lavede Baron Zeuthen fandt, at, selv om Godseierne fik fuld Erstatning i Penge for deres Privilegier, saa vilde Sagen dog være "ubehagelig". Det er dog ganske forskrækkeligt, saa fornem en Adelsmand kan blive. Han gider ikke engang røre ved sligt Smuds som Bønder og modtage deres Penge. Saa gid da en Bonde engang maa hænge sig i hans Paasyn! Zeuthen vil finde det for ubehageligt at skjære ham ned, og saa kan Zeuthenkomme til at sidde i Arrest sammen med Huusmandskonen, der forleden glemte at skjære sin hængte Mand ned. Kammerherre Sehestedt-Juel beklagede, at Tiden var saa langt fremrykket; "hvis dette ikke havde været Tilfældet, kunde jeg ikke have modstaaet mit Hjertes Trang til at udtale mig om Forholdet mellem Godseier og Bonder". Vi kjende Deres følende og ømme Hjerte, Hr. Kammerherre, fra forrige Session, da De forsikkrede, at Fæsternes Koner altid havde været tilfredse med Deres Jagt. De fleste Andragender indskrænkede sig iøvrigt til at forlange Nedsættelsen af en Landbocommission, der kunde sprede Lys over Landboforholdene og gjøre passende Forslag til Mislighedernes Afskaffelse. Dette vilde Godseierne paa ingen Maade tillade. De paastode, at der ingen Misligheder fandt Sted, og at Bondestanden i det Hele er lykkelig. Det er altsaa pure Beskedenhed, at de ikke ville have Bondens Lyksalighed bragt for Dagens Lys. Derimod ville de, at Kongen skal udstede en af de saa meget yndede Declarationer, hvori skulde erklæres, at Bønderne ere lykkelige. Dette, meente de, vilde hjælpe, især naar der tilføiedes en streng Straf for dem, der ikke vare lykkelige eller af Stridighed ikke vilde tilstaae det.