Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1829-01-16
Fra Nedre-Donau meddeeltes den 10de December, at saameget ogsaa de tydske Tyrkevenner føle sig overbeviste om, at den energiske Sultan Mahmud anvender, ligesom Napoleon i sin Tid, sin Nations hele Kraft til det Øiemeed, fremdeles at forsvare dennes Eiendom og Ophold i Europa, og, ligesom fordum Robespierre i et lignende Tilfælde, opofrer Tyrkernes Gods og Blod og de Christnes og Jødernes reqvirerede Eiendom med Moscheernes Rigdom, saa tager man dog meget feil, naar man af den russiske Hærs Formindskelse i Vintertiden paa den høire Side af Donau vil slutte sig til Fredagen den 16 Januar 1829. Varnas Fald og russiske Nederlag. Tyrkehæren er vel talrig paa alle vigtige Angrebs- og Forsvars-Puncter og i det Hele bedre bevæbnet end forhen; men om end den russiske Hær har formange Veteraner, saa har den tyrkiske formange uvede Conscriberede, der ikke saameget af religiens Fanatismus, som af Tvang, stillede sig i Hæren. J det Høieste indeholder Tyrkiet 7 1/2 Mill. Tyrker i tre Verdensdeele. Den africanske Arm er lammet; den asiatiske tæller vel iblandt sine Kjæmpere, imod al Forventning, de tvende souveraine Paschaer, dog ikke i Personer, men kun i Repræsentanter, hvis hemmelige Befalinger vistnok, i Tilfælde af Tyrkernes Nederlag, have til Hensigt at redde Paschaernes Uafhængighed. Klogere end Sultanen handlede den afsatte Storvezir, veed ikke at ville afgjøre Rigets Skjæbne ved en eneste Træfning og hellere opofre Varna. Et stort Nederlag og Umuligheden af at opbyde en anden Hær, havde frembragt Anarki i Tyrkiet og en saadan Tilstand, som Preussens i Aaret 1806 efter Slaget ved Jena. Jkke de gamle Paschaer, men deres Sønner, betragte sig i det værste Tilfælde som Sultanens Arvinger, og tænke paa et Rige som Ægypten, Tschapan OglusBjergstat i Asien, Barbareskernes Deyskaber, Arnanternes og Albaniernes Høvdingsposter, o. s. v. En Sammensværgelse fattes endnu, men alle Opløsningens Elementer ere der. Kunde Sultanen gjøre Regning paa saa mange Penge, at han kunde besolde Albaniens vaabendygtige Arnanter, saa var det muligt, at Rusland maatte ligge under, nu er det kun at beklage, at hidtil de enkelte russiske Generaler ikke understøttede hverandre saa kraftigt, som de tyrkiske (?); men Arnanternes og de tappre Bosniakkers Tøven, Sygdomme i den tyrkiske Hær, Balkans Uveibarhed, og Mangel paa Skyts, gjør det umuligt for Tyrkerne, i Vinter at gjenerobre Varna, hvis Fæstningsværker ere temmelig vel udbedrede. Skulde maaskee den russiske Nordkyst ved det sorte Hav ikke være i Stand til, i 6 Maaneder at forsyne de i Varna værende 12,000 Russer med Levnetsmidler? Skulde Besætningen i Silistria, Widdin, o. s. v., være i Stand til at forurolige de 100,000 Russer, som ere i Vinterqvarteer i Moldau og Wallachiet, og skulde disse iblandt 1 1/2 Millioner Moldauere og Wallacher ikke finde saamange Levnetsmidler, at de kunde holde sig? Vegge Førstendømmerne have, med Undtagelse af den widdinske Besætnings Hærien i det lille Wallachi, Jntet lidt ved Plyndringer og ere de frugtbareste Provindser. Tyrkerne have ingen Vinger, og Russerne have ikke engang lidt et Nederlag, endskjøndt, desværre, heller ikke bibragt Tyrkerne noget (?), fordi man ikke strax trængte frem til Schumla og paa napoleonsk Viis blot observerede Fæstningerne i Ryggen. Servien, som gjerne vilde insurgere, venter kun paa et fuldkomment Nederlag paa tyrkisk Side og en sand Garanti fra Russerne, at det ikke endnu engang skal blive opofret for den christelige Mæglingsyge til Held for den raadne Tyrkestat – for, med et nedholdt Tryks hele Kraft, at slutte sig til Russerne. Den lunkne Christelighed i London, Paris, o. s. v., er det, som de christelige Servier og Andre frygte. Erklærede det wienske Hof kun kort, at de insurgerende Christne ikke igjen skulde blive Slaver af de tyrkiske Paschaer, da vilde man erfare Vidundere af de Christne i Tyrkiet, hvem man fratog Alt, for at organisere den tyrkiske Modstand. Ved Siden af deres store Armod herske alle Elendighedens Sygdomme endnu langt værre, end i Tyrkehæren ved Schumla. Alle Tyrker frygte Mahmud som en Svøbe. Den tyrkiske Fanatismus er ligesaa egennyttig, som enhver Anden, og holder ikke længere ud. Mahmud er omgiven af Forrædere, som gjerne saae ham falde, hvilket forhaabentlig for Keiser Nicolaus nu og i Aaret 1829 ikke vil være Tilfældet. England vil ikke begynde en Krig, for at redde Porten; ikke heller vil nogen Continentalstat opofre sig for Tyrkerne.