Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-04-28
Da Jean Paul Frederich Richter's Værker ere ligesaalidet kjendte af mine Landsmænd som hans Navn meget, og det af vægtige Grunde, saa har jeg ikke taget i Betænkning her at meddele det dansklæsende Publikum nogle Prøver af de i ovennævnte Maigave uddragne og oversatte JeanPaulske Stykker. At oversætte hvilket som helst af denne genialske, aandrige Forfatters Arbeide fra først til sidst, et, i det mindste for Undertegnede, en Umulighed (dog undtager jeg hans Levana, 22 Th. Clavis Fichtiana sen Leibgeberiana og Vorlesungen der stethik, 3 Thl.) Jeg anseer det imidlertid for en Lykke at om end ikke de meest genialske, saa dog de skjønneste poetiske Stederichans Skrifter ere oversættelige; og overbeviist om, at man ikke lettelig i nogen Literatur eller, i hvilket som helst Sprog skal kunde finde aandrigere og smukkere Blomsterstykker, med mere philosophisk Saft og poetisk Duft, end dem, som Jean Paul char plantet rundtom i hans ligesaa mangfoldige som interessant vidtløftige Blomsterbede, har jeg, med skjælvende Haand, vovet at roptage nogle af disse, og nedplantet dem i dansk Grund. Maien er nær, snart udfoldes de spæde Blomsterblade, og Held mig da, om deres Duft og Smiil døbe den herlige Moderjord, For hvem vel denne Maigave er bestemt, Kun for Eder, J Naturens Yndere, som med Glæde see den kommende Mai imøde, kun for Eder, Jetrofaste Venner og J fromme Elskende, ri hvis rømme Hjerter den evige Mai smiler, for Eder skrev kun den herlige Jean Paul, og Eder tør og vil jeg kun tilegne denne Gave. Mange Læsere rør du da vel ikke vente at finde, lille Maigave, thi kold gaaer jo den store Hob i den yndige Natur, kolde trykke Vennerne hinanden i Haand, og de Elskende - intet Ord om de varme, forblindede Skabninger! Dog, du vil visselig komme en og anden i Hænde, som har Rum nok i Hjertet til de herlig ste, helligste Følelser; derfor skal du og snart vandre ud - og hilse den venlige Mai, og de Fag, som den elsker, vil vist ogsaa elske dig.) Kjærlighed din Funke er over Tiden, du hænger ikke ved Rosenkinder, undertrykkes aldrig, hverken under tusinde Taarer, eller under Alderens Sne, ei heller under Asken af dine - Elskte. Du udslettes aldrig; og Du Algode, naar der ingen evig Kjærlighed gaves, saa gaves der jo slet ingen! Leben des Quintus Fixlein. - 256. Elsker Du mig, spurgte Ynglingen hver Morgen hans Elskte; men hun saae rødmende ned og taug. Hun blev blegere og han spurgte atter; men hun rødmede og tang. Endelig da hun laae ved Dødens Bryst, kom han atter og spurgte, men kun af Smerte, "elsker Du mig da ikke?" og hun sagde Jo, og døde. Flegelighre. 4 - 163. "Alt lever saa herlig i Naturen, paa det Grønne og mellem det Grønne, i evig Ledsagelse af det uendelige Liv, Flagrer kun hen, i vakre Sommerfugle, og nyder Eders korte TilværelsesHonninguge - uden Hunger, uden Tørst - et skjønt Solliv - en Elskovsværen - og det eneste Hjertekammer er kun Elskovs evige Brudekammer bøier Blomsterne - flaarer kun hen - leger i Glandsen, J levende Blomster. "Hvor flyve J hen, Nattergale, J søde Foraarstoner, Søge J Myrten til Elskov, søge Laurbær til Sangen, Forlange J evige Blomster og gyldne Stjerner, Saa flyver kun videre under vore Skyer uden Storme og besynger de skjønneste Lande, men flagrer da elskovsvarme tilbage i vort Foraar, og foresynger Hjerterne i smægtende Toner Hjempeen efter de guddommelige Lande. J Træer og J Blomster, J viftes hid og did, og vilde gjerne være mere levende, gjerne tale og flyve, jeg elsker Eder, som var jeg en Blomst og havde Stilke, engang vorde Eders Liv høiere. Flegel. 3 - 88. cale 22 Anne saa elsker Eden san det iga 24 Blomst og havde Stilke, engang vorde Eders Liv høiere. Flageli 2 - 88. Ak hvilken varm Siel udtalte ikke engang Kjærlighedens Bøn forgjeves, og kunde da, lammet af stivnende Gift, lig andre Forgiftede, ikke mere røre den svære Tunge og det svære Hjerte, - Men bliv ved at elske, du varme Siel; thi den ømme Kjærlighed gjennembryder dog tilsidst, ligesom Foraarsblomster og Natsommerfugle, den fastfrosne Grund og ethvert Hjerte, som intet andet forlanger, end et Hjerte, finder det endelig ved Barmen! Titan, 1 – 65. Jeg har ofte forestillet mig, naar vi alle el skeede hverandre som to Elskende, naar alle Sielens Bevægelser vare som disses bundne Noder, naar Naturen aflokkede os alle Skkoet af dens over Stjernerne hensvævende Strengeleg, istedetfor at den nu kun bevæger et elskende Par som et Dobbelklaveer - da skulle visee, at et Menneskehjerte, fuldt af Kjærlighed, indslutter et umaaleligt Eden, og at Guddommen selv skabte en Verden, for at elske en. Hesperus, 3 – 286.