Jyske Efterretninger, 1794-09-08
Det var derfor ikke urigtigt, om vi oversatte Ordet Krig i et meere forstaaeligt Sprog. Naar vi betale vor Armees og vor Flodes Underholdning, da lad os antegne - saa meget for at myrde, saa meget for at lemlæste, saa meget for at giøre Enker og Faderløse, saa meget for at bringe Hungersnød over et Landskab, saa meget for at bestikke Borgere og Undersaatter som Spioner og Forrædere, saa meget for at ødelægge vindskibelige Handelsmænd og foraarsage Bankerotter, som dette Slags Ulykke kan vi i det mindste giøre os et Begreb) saa meget for at løslade Plyndrings og Begierligheds rasende Dæmoner paa det borgerlige Selskabs Eenemmerker, og at give de vildeste Menneskers umenneskeligste Vildhed et frit og uhindret Løb. Ved dette Middel skal vi i det mindste faae at vide hvad vi have betalt vor re Penge for, om vi have gjort et godt Kiøb, og om vi kan formode, at dette Regnskab vil finde bifald - paa et høire Sted. Hertil maae vi føie alle disse Blomstændigheder, der giøre Krigen, betragtet som et Feldt slig, til den mindste Deel af sig selv, paa minima lui Bi maae fæste vore Øine, ikke paa Helten der seirende vender tilbage, ikke heller paa den tappre Officeer, som falder paa Ærens Leie, dette ere Gienstande for Maleren og Potten, men paa den gemeene Soldat, som var tvungen til Tienesten, og udmattet af Feldtsyge og Møie slæber sig bleg og udhungret til et Hospital, med Udsigtil Livet, maaskee et langt, vanæret, unyttigt og kummerligt Liv. Vi maae tænke paa hendes utalte Taarer, som græder i sin Eenlighed, fordi det eneste Væsen, som tog Deel i hendes Følelser, er hende berøvet; ingen Krigs=Musik vil stemme med disse Følelser; endelig kommer en længe ønsket Dag; men han vender ikke til bage. Ved hans Grav udgyder hun ikke sin Sorg; thi ingen har sagt hende, om han nogensinde fik en Grav. Havde han vendt tilbage, da skulde hans Tapperhed ei have skaffet ham nogen egen Hæder; thi han var kuns en liden umærkelig Deel af den menneskelige Maskine, som vi give Navn af et Regiment. Endnu maae vi tilføie den langvarige Sygelighed, som Bekymringer og Armod har avlet, hvilken ingen Hæder er i Stand til at skiule. - Disse Malerier ere ikke Hierne Fostre; og have J. Lyst til at forhøie dem, saa kan enhver iblandt Eder giøre det for sig selv. Lægger hertil de Følger, som søles, maaskee for heele Menneske=Aldere, førend et Land, som har været aldeles ødelagt, løfter igien sit Hoved i Veiret. Lig en Lava=Strøm, er det ikke den største Ulykke af Krigen, at den strax omstyrter Stæder og Paladser; men den lange Ufrugtbarthed, hvorunder det ulykkelige Land, som den i sit Løb har skiult, maae sukke. Lægger hertil den Fare, som ordentlige Regieringer ere underkastede ved Krigen, der snart forvandler dem til Anarkie, og snart til Despotisme. Lægger alt dette til, og lad os saa eftertænke, om en General, der, efterat han har udført disse Bedrifter, bliver hilset: "veldig, du gode og troe Tiener!" om han vel kan vente sig at høre det samme bifald paa et andet Sted. J dette syndige Arbeide er der een Omstændighed, som meget forøger dets Strafværdighed; og dette er den Formastelse, at anraabe det guddommelige Væsen om at giøre os Bistand deri. Næsten alle Nationer have vant sig til at blande deres onde Lidenskaber med et Skin af Religiøsitet, og at begynde disse deres Ødelæggelser med Bønner og Gudsdyrkelsens Høitideligheder. Naar de udsende deres Hære for at giøre et Land til en Udørken og forstyrre Naturens yndige Skikkelse, da ere de frække nok til at haabe, at Naturers Herre vil nedlade sig til at være deres Bundsforvante og blande sig i deres smaae og foragtelige Tvistigheder. Deres Bøn, om vi fremsatte den i et simpelt Sprog, vilde lyde saaledes: Kierligheds Gud, Fader af alle Jordens Slægter, vi ville nu gaae hen for at nedsable vore Brødre af det menneskelige Kiøn men vor Styrke svarer ikke til vor Forbittrelse. staae derfor du os bie udi Ødelæggelsens Værk ledsag vore Floder og vore Hære, vi kalde dem kristelige. og i vore Fahner og Vaaben Zirater have vi anbragt en lidende Religions Symboler, for at kunne stride under Korset, hvorpaa vor Frelser døde. Hvad Ulykke vi end- og anrette, o Menneskenes Fader, den ville vi anrette i dit Navn; og derfor haabe vi, at du vil beskierme os vore Foretagender. Du som af eet Blod har dannet alle Jordens Beboere, Vi forlade os paa, at du allene vil see i Naade til os, og giøre os dygtige til at bring Elendighed over den hele øvrige Klode! - Vente vi nu virkelig, at saadanne Bønner vil blive hørte, da ere vide daarligste blandt alle Skabninger; hvis ikke, da ere vi de meest uforskammede af alle Hyklere. o. s. v.