Norske Intelligenssedler, 1777-11-12
NorerNordJntelligen, No. 46. Onsdagen den 12. November 1777. Fortsættelsen af: En Faders Umenneskelighed. J to Aars Tid havde Sønnen tient ham med en Nidkierhed uden Exempel, da han leverede ham et forseglet Brev. Gaae, siger han, til Bagdad, der skal J finde min Datter, og hende skal J levere dette Brev; Jeg anbefaler hende at drage, Omsorg for Eder; J skal blive hos hende indtil min Tilbagekomst, jeg skal snart komme efter Eder. Det unge Menneske adlydede Kebal og begav sig strax paa Veyen. Ankommen til Bagdad, spurgte han strax efter sin Herres Bopæl, og bankede paa dens Dør, som man viiste ham. Kebals Datter lukker op, og seer et ungt Menneske smukkere end Kierlighed (Cupido) som bringer hende et Brev fra hendes Fader. Utaalmodig aabner hun det; men hvor forfærdet blev hun ikke, da hun læste disse Ord: "Den, som bringer Eder dette Brev, er min største Fiende. Jeg sender Eder ham, paa det J kand lade ham ombringe. Jeg fordrer af Eder denne Prøve paa denne omme Kierlighed. Kebals Datter, langt fra at ligne sin Fader, havde et Hierte, som var een foldigt, og fuldt af Menneskeligheds Følelse. Hun betragtede nøye den, som havde bragt hende Brevet, og hun kunde ikke bare sig for at elske ham. Kierlighed indganhende Middel til at frelse Livet paa den, som i et Øyeblik var bleven hende meget kier, og at forbinde sig ham for altid. Efterat hun havde befalet det unge Menneske at bie, skrev hun, efterlignende sin Faders Haand, et andet Brev, lydende saaledes: Den, som bringer Eder dette Brev, er mig kierere end min Søn kunde være mig, Ansee ham som en anden mig selv. Betroe ham Bestyrelsen af alt mit Gods, og gift ham med min Datter Melahie. Efter at hun havde skrevet dette Brev, forseglede hun det. Da hun derpaa gi ind i det Kammer, hvor hun havde efterladt det unge Menneske, siger hun til ham J har taget Fejl, det Brev, som J har givet mig, var til min Moder, jeg skal vise Eder til hendes Kammer. Den unge Kebal leverede Brevet til Moderen som, efter at have læst det, og da hun ikke tvivlede paa, at det var fra hendes Mand, fuldbyrdede den befaling han gav hende, og giftede sin Datter med det unge Menneske. Kebal reiste imidlertid, efter at han havde fuldbyrdet sine Forretninger, tilbage til Bagdad. Han blev overmaade forundred, da han kom hiem, over at finde sin Søn gandske levende. Han blev endnu meere forhauset, da han fornam, han var bleven hans Sviger-Søn. Alle disse Hendelser forekom ham utroelige; men Frygt for at aabenbare sine Mishandlinger, betog ham Lysten til at erkyndige sig herom, Han besluttede at forstille sig, og skiulede under Venskabs Skin det dødelige Had, som han stedse bar til den uskyldige Søn. Hans Datter Melahie forstod nok denne bedragelige Rolighed. Hendes omme Kierlighed, bekymred for en elsked Mands Liv gjorde, at hun blev underretted om alt hendes Faders Forehavende. Nogen Tiid efter sin Ankomst gav Kebal sine Huus-Folk en Vædder med mange Krukker Viin. Holder Eder lystige, siger han til dem, i Nat, og holder høytideligen min lykkelige Tilbagekomst i mit Fæderneland. Men jeg fordrer af Eder en stor Tieneste. En hemmelig Fiende tragter efter mit Liv, jeg skal i denne Aften bringe ham i mit Huus. Mod den fierde Time af Natten skal han gaae need af Trappen fra mit Kammer: Saa snart J fornemmer ham, stik ham ihiel med Eders Dolke. Da Timen var kommen, siger Kebal til sin Søn, at han skal gaae need i Gaarden, hvor hans Tienere vare, og faae ham een af dem op. Han var i Begreb med at gaae need af den ulykkelige Trappe, da hans Kone, altid mistroende, holdt ham tilbage, og bad ham indstændig ej at fuldbyrde en befaling, hvori der forekom hende at ligge noget skiult, og tog ham med sig Jmidlertid var Kebal plaged af forskiellige Sinds Bevægelser. Da en halv Time var forløben, uden at han havde erfaret Udfaldet af sin Skielmskagtighed, vilde han vide, om hans Tienere omsider havde tienet hans Hevn. Da han gik hastig need, saa tvivlede de (som havde faaet hans befaling, og som hidtil ej havde mærket nogen paa Trappen) ej paa, at det var deres Slagt-Offer, kastede sig over ham og myrdede ham i Mørket. Saadant var denne barbariske Faders velfortiente Endeligt. Den, som han havde givet Livet, og hvilken han til havde prøvet paa at tage det fra, arvede alt hans Gods. Da hans Fødsel var en Hemmelighed for ham; saa levede han rolig med sin Ægtefælle, og vidste aldrig, at hun var hans Søster. Den østerlandske Historieskriver slutter denne Historie med det arabiske Ordsprog: Den, som graver en Brønd for sin Broder, falder selv deri.