Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-07-18
(Fortsat.) Søndagen er virkelig en skiøn Dag i Florens de roelige Jndvaanere tilbringe den i en stille Glædesfølelse; alt synes paa den Dag at være behageligere, selv Alleernes Skygge i Cascini. Overalt er Søndagen en Glædesdag, paa hvilken Folket overlader sig til sine Forlystelser og søger at forglemme hele Ugens Plager; men i Florens seer man det a moere sig med at spadsere, at udvise i sit hel Forhold en god Tone, og at en borgerlig Velstand, er almindelig; man seer ikke i denne Stad den lurvede Klædedragt, som i saamange andre; Bønder, fruentimmerne gaae med Hatte med Fiere i og Bøndermandfolkene bære Handsker. Disse Cascini er mere behagelige end Haven ved Tuillerierne; thi man seer der ingen Gitterværker eller Skildvagter, men de ere en nydelig Skov, tæt ved Staden, hvor man vel har indhugget enkelte Alleer; men forrester er i sin naturlige vilde Tilstand; Arnofloden løbe forbi den og livfulde græsbedækkede Sletter sees ved dens Bredder. Søndagspromenaden i Cascini et en ynderig italiensk Fest; man seer to lange Rækker af Vogne kiøre langs op af den store Allee, en Mængde Ridende hist og her, imedens Fodgiængere. spadsere i Sidealleerne i Skoven. Det er et Syn fuld af Rolighed, Elegance og Ynde, som alt hvad der er florentinsk, man hører intet larmende Raab, Folkemængden bevæger sig med megen Anstændighed og Beskedenhed; den yndige Sølvklang af den bløde toskanske Dialet lyder harmonisk fra den ene Mund til den anden, en sand Musik for Øret. Jngen Strid, intet Klammerie, ingen Grovheder, høres (det er deligt); hvilket dog ingenlunde kommer deraf, at dette Folk mangler Lidenskabelighed, som det under visse Omstændigheder besidder i en høi Grad; men deraf, at det har for megen sund Sands og besidder for ædle Følelser til paa offentlige Spadseregange at overgive sig til at larme og tumle; naar det spadserer saa stille og saa anstændigt i de Cascinis, saa har det sin Grund i at det afskyer den vilde og hensigtsløse Qvalm. Men man gaae nu engang ind i Theatret og see hvad der passerer der grædes, lees, man stamper med Fødderne, afbryder en Snees Gange en Cavatine med sit Bifald, en Følge af Sydboernes Livfuldhed. Eller man gaae hen i Domkirken, naar en veltalende Munk, af hvilke jeg har hørt en holde en Jule eller Fastepræken; alle Talerens Phraser svæve paa de udtryksfulde Ansigter af det uhyre Auditorium; alle trykke deres Hænder tæt sammen for ikke at lade sig forlede til at klappe. Saasnart Prækenen er forbi bliver Præsten baaret bort i en Portechaise, som er meget klogt; thi ellers vilde Folket bære ham bort i Triumph. En skiøn Foraarsmorgen gik jeg udaf Floren; igiennem Porten St. Gallo, da jeg var bleven inviteret til at høre i en Landsbyekirke et Litanie forden hellige Jomfrue. Det var Madame Catalant og hendes Datter Madame Duvivier, som skulde synge; thi hendes Lyststed ligger tæt ved Landsbyen Messen blev læst af en agtværdig Præst, 80 Aar gammel. Kapellet var fuldt af Bønder og Bønderkoner; alle nedsunkne i en stille Andagt og knælende, og forenende deres Bønner med Præstens. Omkring Høialteret var kun et lidet Antal af de Jnd budne forsamlet, deriblandt Hr. og Madame Gan ton Murat og den polske Greve Potocki. Madame Catalani istemmede Litaniet med sin pragtfulde herlige Stemme, denne Stemme, som Europa har saa ofte hørt og beundret. Denne Gang havde hun ingen Parterre af La Scala (i Mailand), ingen Loger af San Carlo (i Neapel), intet Auditorium af Parisere eller Russere eller Englændere, ingen Kongres af Konger for at beundre sig. Fattige Bønder vare hendes Tilhørere; de hørte paa hende med aaben Mund, fulde af Forbauselse; man kunde see paa deres Ansigter hvor de vare fulde af Henrykkelse; jeg har kun været Vidne til faa Scener som i den Grad havde rørt mig. Den berømte Konstnerinde, som laae knælende ved Foden af Alteret og sang, var skiøn og majestætisk, som hun altid er, som vi have seet hende i den italienske Opera; af hendes Øine fremlyste den ædle ophøiede Stolthed, paa hendes Ansigt brændte den Begeistringens Flamme, som aldrig ganske forlader det. Jeg var saa heldig at kunne forstaae Bønnens folsomme Jndhold, henvendt til den hellige Jomfrue, som i sonort Latin strømmede over de italienske Læber. Ved de ophøiede Udraab Himmelens Dronning, mystiske Rose, de Bedrøvedes Trøster! faldt hele Choret ind med de Ord: hed for os! Og dette ora pro nobis blev funget med et beundringsværdigt Ensemble; men den medfødte Rigtighed og Præcision, som ligger i ethvert italiensk Øre. Kompositionen var alvorlig og Sangerinden havde ikke betaget den noget af dens Naivitet; men hun forstod i enhver Anraabelse at lægge en Jnderlighed, en Begeistring, som at den udgi fra en Seraphs Siæl, hvorved denne Poesie erholdt en ganske uventet Fortryllelse. Denne fortryllende Stemme syntes at svinge sig op til Himlen, og derpaa at svæve ned til Jorden for at bortdøe i Tilhørernes Jstemmelse; saaledes blev denne Vexelsang ikke afbrudt ved nogen Pause, hvorved den Regel blev bogstavelig opfyldet, at Kirkens Bøn maae aldrig falde til Jorden, saa at den tiende Mund skal optage den sidste Tone af den Mund, som vil til at lukke sig. - Jeg har hørt mange Concerter i Jtalien; men ingen som kan sammenlignes med denne landlige Høitidelighed. J det sixtinske Kapel i Rom, da det herlige Misserere, gienlød foran Michel Angelos Freskomalerier, blev jeg under begeistrende Henrykkelse mindet om Litaniet i denne Landbye.