Aalborg Stiftstidende, 1827-07-04
Paris den 27de December 1821. Vores korte Samtale paa Gaden i Torsdags Morges har overbeviist mig om, at jeg ikke har havt Uret i at troe at De bærer et Slags, om ikke Nag, saa dog Uvillie til mig, og da jeg er mig fuldkommen bevidst aldrig at have fortjent denne Følelse fra Deres Side, og aldrig at have manglet imod Dem i noget af hvad de almindelige Konvenientser byde, saa er det mig om at gjøre, just ikke at retfærdiggjøre mig, thi det behøver jeg ikke, men at vise Dem at De har Uret. Jeg er desuden kommet til den Alder, at jeg kan vente hver Dag at blive afhentet, og jeg vilde nødig at man, efter min Død, skulde kunne gjøre mig, med Sandsynlighed, saadanne Bebreidelser, som jeg ikke længere var istand til at gjendrive, og som maaskee ingen anden da kunde gjendrive paa mine Vegne. Jeg vil indskrænke mine Anmærkninger til nogle historiske Fakta, hvis Rigtighed De ikke vil kunne nægte. Jeg kom hertil i Foraaret 1800. Nogen Tid derefter kom De til Paris. At De dengang ikke gjorde mig den Ære at besøge mig er saare begribeligt. De samme politiske Grunde der forbød Dem at boe under Tag med Herr Malte Brun kunde vel og forbyde Dem at see mig. Jeg gaaer endnu videre: Havde jeg, ved min Ankomst, fundet Dem i Paris, vilde vel Konvennientserne have befalet mig at gjøre Dem det første Besøg; men jeg havde neppe vovet paa at gjøre det; thi jeg burde have betænkt, at den bestandige Yndling af den selvsamme Regjering, der havde proskriberet mig, ikke kunde see mig med synderlig Fornøielse, og uden at kompromittere sig. Men nu bragte Hændelsen os en Aften sammen i et privat Huus. Her bemærkede jeg med den største Forundring at De anstillede Dem, som om De ikke kjendte mig. Men for at gjøre et Skridt videre, i Hensigt at vise Dem min Agtelse, og min Beredvillighed til at fornye Venskab med Dem, bragte jeg Dem, nogen Tid derefter, en liden Bog, hvis Værdie vel ikke er synderlig stor, men som jeg ønskede at lade Dem erholde fra min egen Haand, hvorfor jeg ogsaa havde skrevet mit Navn paa det første Blad, paa det de ikke skulde være uvidende om fra hvad Kilde den var kommet. Jeg maae troe at De har taget mig denne Dristighed ilde op; thi siden den Tid, altsaa i henved syv Maaneder, har De bestandig skyet og undveget mig, som Pesten. Jeg har sagt Dem i Ærlighed alt hvad jeg burde sige Dem for at bevise at jeg umueligen kan beskyldes for Mangel af Agtelse imod Dem. Jeg vilde gjøre mig selv de værste Bebreidelser ifald jeg havde kunnet mangle imod Dem i denne Post eller i andre Tilfælde. At De ikke har troet at burde vise den samme Delikatesse imod mig, derfor har De sikkert Deres gode Grunde, som jeg billiger, uden at forlange at kjende dem. God eller ond, er jeg stedse den samme som jeg altid har været; mine politiske Meninger har jeg aldrig forandret; det er maaskee en Feil, jeg bør troe det, siden jeg kjender en Mængde Mennesker, der dagligdags forandre Meninger, og som derfor ogsaa ere saa lykkelige at have, hvad de behager at kalde, intime Venner i Overflødighed. Jeg er nu for gammel til at vinde saadanne Venner. Hvad jeg altid var, det bliver jeg stedse heel og holden; og De kan følgeligen troe mig, naar jeg slutter med den Forsikring, at jeg med dette Brev ingen anden Hensigt har havt end den at vise mig saadan som jeg er, i en Mands Øine, der synes at have fast besluttet stedse at ville miskjende mig, uagtet jeg aldrig har nægtet ham den Agtelse han i mange Henseender fortjener. Heiberg. 2) Min Bog om Dødsstraffene.