Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-12-20
Skrivelse fra en Landsbypige. Hr. Adgiver, Det vil uden Tvivl forekomme Dem besynderligt, min Herre, at en uskyldig Landsbypige, der, ligesom skjøn Sigrid i Visen, nys fyldte sit attende Aar, vover at skrive Dem til, og endnu oven i Kjøbet beder Dem om, at meddele Deres Læsere hendes Skriverie. Men jeg gad nok vidst, hvorfor vi Piger bestandig skal staae tilbage for Drenge? – Drenge, de kan skrive - de kan nyde alle Fornøielser – de kan være allevegne med - de kan gjøre sig saa lystige som de kun ville, men vi stakkels Piget vi tør nu aldrig tage os noget for, uden at man strax henviser os til Strikkepindene og Sye tøiet. Ja, Deres Kjøn taler nok om Tyrker, Chinesere og andre Hedninger, som behandle deres stakkels Fruentimmere som Slavinder; men i Grunden ere Europæerne, hvor meget de end snakke om vort Herredømme, ikke et Haar bedre. Om det end er Prindsesser, Dronninger og Churførstinder, saa vil man nuomstunder ikke tillade dem at see Mandfolkene lidt paa Fingrene. Ja, paa Baller og Concerter, det kalde de os Prindsesser og jeg veed ikke hvad, men naar Talen er om ret alvorlige Ting, saa hedder det strax, hvad forstaae Fruentimmer sig Paa lige. Og saadan gaaer det nu med Af ting. Men det var egentlig ikke det, jeg vilde sige. Jeg vilde blot bede Dem tilgive mig, at jeg besværer Dem med dette Brev. Jeg er en Forpagterdatter fra Landet, som nu har hensukket 18 kjedsommelige Sommere og Vintere blandt Faar, Gjæs og andre Umælende. Ja, Deres Kjøbenhavnske Piger, sukke nok efter at komme paa Landet; men der som de vidste, at det seer ganske anderledes ud der om Vinteren, end i deres Lasontaine, Florian, og hvad de alle hedde, som have skrevet saa meget om det landlige Væsen, saa ville de synge af en ganske anden Tone. Nei, den, som engang har seet Kjøbenhavn, han siger prosit die Mahlket til Landlivet Nuda jeg engang er her, vilde jeg heller ikke tage hjem igjen, om jeg ogsaa kunne komme til at græsse i Roser og Lilier op til Ørene. Naar de gode Kjøbenhavnere tage om Sommeren ud paa Landet, for at fornøie sig i det Grønne, saa troe de, at alle Landsbyfolk leve i et evigt Paradis, ja at Træerne bestandig er grønne hos dem, ligesom paa Malabar, og at det aldrig hagler, sneer og regner udenfor Kjøbenhavn. Naar de spise deres Hvedebrød, eller naar de kjøbe en Straahat, saa troe de, at Lyngby Tie bakker og Straahatte voxe af sig selv paa Marken. Derfor holde de saa meget af Landlivet, derfor tale de saa meget om den Lyksalighed, vi Landsbypiger nyde. Men saadanne Elskere af Landet skulde bareste være i otte Dage paa min Faders Forpagtergaard, kjerne Smør, hielpe at høste, malke, brygge og bage, og saa vilde denne Lyst snart tabe sig hos dem. Nei, da hover Kjøbenhavn mig langt bedre - og jeg vilde være den største Daare paa Jorden, dersom jeg nogensinde tog ud paa Landet igjen. Jeg er egentlig kommet her til Byen den 1ste October, da Robertson gik op i en Luftmachine. Det var første Gang i mit Liv, jeg havde seet Kjøbenhavn. Faer havde lovet mig over hundrede Gange, at jeg skulde faae Hovedstaden at see, men hver Gang var der noget i Veien. Men sidste Gang maatte han dog dertil, i hvor mange Undskyldninger han end gjorde. Moer sagde reent ud, at dersom han ikke vilde tage med, saa tog hun allene, og da Faer i saadanne Tilfælde altid spørger vor Præst til Raads, saa svarede Hans Velærværdighed meget gravitetisk, det er ikke godt at Mennesket er ene, siger Genesis 1ste Bog 2det Capitel 5te Vers, og nu havde Faer nok. Han lavede sig til Reisen, og vil ankom den 1ste October Klokken, om Morgenen i den lille Norske Løve. Da vi nu havde seet Luftmachinen og alle Luftanstalterne, og ham, som lod sig dratte hos vedkuls ned i en Kurv, saa vilde Faer og Moer, at jeg skulde tage hjem med dem, men det vilde jeg partout ikke. Kan Kjøbenhavnerne, sagde jeg, tage om Sommeren fra Hovedstaden ud paa Landet, saa kunne vi Landboer ogsaa om Vinteren tage fra Landet ind til Hovedstaden. Det er hip som hav, sagde jeg Faer er desuden, siden den unge Greve har faaet Godse, bleven til en meget velholden Mand; det har han hundrede Gange sagt til Moer. Han har nok Raad til at betale min Fortæring i Hovedstaden. Desuden maa De vide, jeg er i Huset hos min Tante, Hendes Mand har Penge som Sand. Han har, som hun Snese Gange har forsikkret mig, en stor Casse under Hænderne, som han har Hals og Haand over, som hun kalder det. Desuden har han ogsaa store Bunker med Lotteriesedler, som jeg maa sye sammen for ham med en Traad, og som han studerer i hver Aften førend han gaaer til Sengs. Jeg har ladet mig sige, at han vinder bestandig. Jajeg kan nok tænke, at Morbroder ikke giver sin Pære bort, uden at han jo faaer et Æble igjen. Han er lige saa klog som Tallotteriet. Han har sine gode sunde Øine, og Lotteriet er jo, som alle Lykkens Drabantere, altid stokblind. - J Tantes Huus har jeg nu i tre Maaneder nydt alle muelige Fornøielser. Jeg har allerede været sex Gange paa Bal i Vinter, og kommer hver Søndag paa Concert i Klubberne. Musiquen bryder jeg mig, sandt at sige, ikke stort om; Ørene kunde jeg gjerne lade blive hjemme; men demere Nydelse er der for Øinene og Hjertet. Naar jeg saaledes sidder ganske andægtig som den hellige Madonna paa det store Malerie hjemme i Storstuen, saa samles der strax en heel Kreds unge og gamle pyntede og puddrede Herrer omkring mig, og snakke saa født for mig. Er Jomfruen engageret til næste Bal spørger den ene, behager Frøkenen en Appelsine spørger den anden, – er det ikke en guddommelig Andante eller Antante, spørger den tredie, og saa videre. Det morer mig ganske usigelig. Jo, det er noget ganske andet end at sidde og kukulure hos Kirsten og Hans, og blandt Faar, Ænder og Gjæs. Naar saa Concerten er ude, springe de alle frem, og jeg kan da ikke bare mig for at lee, naar jeg seer, hvor de ordentlig rives om mig, ligesom det kunde være en Prindsesse. Og saa er de saa høslige, saa omgjængelige. Der behøves saa delig ikke meget til at blive nøie bekjendt med Mandfolk i Kjøbenhavn. Jeg kan sværge paa, jeg kjender allerede over tyve. Nei, det er noget ganske andet end hos os paa Landet, hvor en stakkels Piges Rygte er i alle Folks Munde, og tygges sønder og sammen af dem, naar hun offentlig taler lidet fortrolig med et fremmed Mandfolk. Hidtil har jeg været to Gange om Ugen, paa Comoedien i første Pladsloge, for Tante synes intet om abonnerede Loger; thi deels maa man bestille dem hele Aar i Forveien, deels abonnerer man paa denne Maade paa en Hob Stykker, som man kan kjede sig ihiel ved. Tante har derfor Aarsregning med Formanden for Billetprangerne, og saa er hun viis paa, at faae dem, naar hun vil. Naar Saisonnen er ude, faaer hun en vedbørlig qvitteret Regning for hele Vinteren. Det er en meget kjøn Jndretning. Nu kunne dog Folk, som det tilkommer og som have Raad dertil, gaae paa Comoedien, og Prakkere blive nødte til at holde deres Næse kjønt derfra. "J forrige Tider, siger Tante: kunde Folk af Stand ikke faae en Billet til en Beneficeforestilling, Geburtsdag &c., uden at deres Tjener eller Karl stod Fare for at blive krammet i Trængslen som en Sneebold, ja at tilsætte Liv eller Førlighed derved. - Nu er der sat Pind for alt dette - Nu paatage Billetprangerne sig ved saadanne Leiligheder hele Livrancen. Saaledes burde det være med mange andre Ting. Jeg kan ikke beskrive Dem hvad jeg morer mig paa Comoedien. Mellem Acterne saa seer der saa mange op til mig, ja mange tage endog Briller paa for at betragte mig ret nøie. Jeg slaaer - som De nok kan kænke - Øinene ned, men jeg kan, sandt at sige, dog ikke holde dem længe nede. De komme ordentlig op af sig selv, uden at jeg veed noget deraf. Hvad det dog maa være en Fornøielse at være Actrice eller Danserinde. Jeg har saa ofte tænkt paa, at det ikke kunde være saa galt at blive det. Jeg synes, det maa være rart, saaledes at træde frem som Dronning, Prindsesse, Sultaninde, Grevinde og saa videre, at høre saa mange hundrede Mennesker klappe og raabe brave, og saa oven i Kjøbet at kaldes i Blade, som sendes om i alle Huse ligesom Vægterplacater, Konstnerinde, Stjerne, Soel, Engel, Præstinde, og saa meget andet. Jeg synes Hjertet hopper i mig naar jeg tænker derpaa, og saa lever de desuden som Grevinder disse Folk. Der boer nu en saadan Præstinde, som de kalde hende - skjønt hun langtfra ikke seer ud som en Præstekone - lige over for min Tante; der staaer til hos denne Jomfru saa propert som hos en Prindsesse. Alting er af Silke, lige indtil Sengegardinerne. Nylig fik hun en Vugge tilsendt, som en Storførstinde ikke behøvede at skamme sig ved at sove i. Jeg har ladet mig et Par Gange mærke med for min Tante – at jeg nok havde Lyst til at være ved Comoedien enten som Actrice eller Danserinde, men hun svarede altid – sligt lader sig ikke gjøre - det er kun for fattige Folks Børn din Fader er alt for formuende &c. &c. Atjeg faaer at finde mig i min Skjebne. Jeg er ikke den første Pige, der er bleven et Offer fordi Forældrene ulykkeligviis vare rige.