Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-06-13
Om den æftetiske Kritik i Almindelighed, tilligemed et par Ord til Hr. F. C. Gundelach. Sluttet.) Denne her anførte Stymperens Roes over enkelte beder jeg, at sammenholde med Slut mine ingen af det Sammensterium kaldet Redenston, Lærde Efterretninger o. 214, hvor han siger: Jeg har saaledes efter Overbeviisning og uden Forned om (?) fremsat mine Tanker (?) om disse Digte, fornemligen hvad deres Form angaaer, thi kun denne var det, jeg kunde tage Hensyn til, da de overhovedet mangle sand og ægte Digteraand. Er dette ikke meget konseqvent, først roser denne Stymper, siden bryder han – i et og samme Aandedræt Staven over alle mine Forsøg. Og kan Digtes Uværd thi saa meget burde dog selv en Stymper vide bevises af Formen, maae de ikke eene og allene bevises af Materien? Det sletteste Digt, kan jo have den bedste Form, men Hr. Gundelach tager det velikke saa nøie, naar det kommer an paa at bevise Noget, og heller ikke kan man fordre ellerqvente det af ham, thi det er Stymperen egen, og ligger i hans Natur, at han bruger Magtsprog der, hvor han ikke kan komme frem med Grunde eller med Beviis. Den selvstændige Mand, Konstdommeren i Ordets rette Betydning, beviser hvad han siger, Stymperen derimod smaasnakker og paaser uden Ende. Man tillade mig at anføre endnu et Exempel paa Jnkonseqvenze. J Fortalen til mine blandede Digte (1809) har jeg udbedet mig, indsigtsfulde Kienderes Domme over mine Forsøg. J Lærde Efterretninger p. 213 siger Hr. Gundelach: "det være Man har en hos Alangtfra mig at jeg tilegner mig Navn, "af indsigtsfuld Kiender, min Dom bør Jeg altsaa som saadan fortie." Denne oprigtige og ved praktisk Erfaring beviiste sande Tilstaaelse gjør dette Menneske, efter vidtløftigen at have maasnakket om mine Digte, og, som han kalder det, bedømt dem, er dette ikke meget konseqvent De Sprogseil, som Hr. Gundelas skarpseende kritiske Øie har opdaget, kan vi med Taushed gaae forbi, deels fordi de ere ubetydelige, og deels fordi de bestaae i intet andet end i den kaadeste Gloserettelse", og i smaaligt Ordkløverie, De fleeste af disse, saakaldte Feil grunde sig paa den Retskrivningsmaade, som jeg følger, og som det sandeligen ikke kommer Hr. Gundelach til, at vrage J enhver trykt Bog, maae der absolut kunne findes nogle enkelte Uagtsomheds Feil. Disse maae og bør anmærkes, det maae jeg tilstaae; men naar man ved Opdagelsen af slige Feil flux hen bebreider Forfatteren, Vankundighed i Sproget, da er det en Fremfærd der egner og anstaaer en kritisk Stymper som Hr. Gundelach. Blandt flere Sprogs Dyrkelse, har Modersmaalets Studium stedse været for mig det vigtigste, ligesom det kiæreste af dem Alle, og jeg tør troe, at jeg vel har fuldkommen saamegen Kundskab til Modersmaalet, som Hr. Gundelach og hans Hielperes Hielpere. Det vilde blive alt for vidtløftig, her at opstille alle disse Glosserettelser, og at giendrive dem. Man læse Hr. Gundelachs Recension, og man vil finde, at Smaahedsaanden strækker sig lige hen til selve Glose rettelserne. Jeg har saaledes i mueligste Korthed fremstillet Hr. Gundelachs Ussethed som Kritikus, og selv under denne Strid viist ham den Skaansel, han aldeles ikke fortiente. Jkke uden Følelse af inderlig Jndignation har jeg kunnet læse hans Smørerier, som han med en fræk Pande ikke undseer sig for, at kalde en Bedømmelse. Det har stedse været mit Ønske, som jeg gientagne Gange har yttret, og her maae gientage, at indsigtsfulde Kiendere, aabenlyst ville staae frem imod mig, men ingen Stympere; eller en ondskabsfuld Nidding, der fører Krig i sit Skjold. For Stymperens Domstoel kan jeg hverken staae eller falde, en Stymper kan hverken give eller fratage mig den litterære Roes, som jeg maaske engang i Tiden maatte fortiene. Og en Stymper skal jeg i Fremtiden møde, under hvad Skikkelse han end viser sig, og hvorledes han end teer sig, med Kraft og Energie, og med de Vaaben som Klogskab byder. J øvrigt beder jeg alle og enhver, som denne Strid maatte interessere, fra først til sidst at giennemløbe Hr. Gundelachs Sammensurium i Lærde Efterretninger No. 12, 13 og 14, og man vil da mere fuldkommen kunne overbevise sig om dette Menneskes mageløse Stymperagtighed. - Paa den, Prosa med de dertil hørende Rimerier, som dette Menneske har adresseret til mig i Skilderiet Nr. 68, svares ei, det er plumpe, intetsigende – men aldeles ikke fornærmende Yttringer – af en opirret Stymper, der tørster efter Hævn, fordi man har vovet, at modsætte sig hans Stymperagtighed. Og end kan jeg ei forlade Kamppladsen, uden først at aflægge en fiendtlig Hilsen til den bekiendte litterære Stridshane Hr. Nik. Fred. Sev. Grundtvig, som ukaldet, ubefeidet og uantastet har væltet sig ind paa mig under denne Strid. Dette Menneskes underlige Fagter, hans litterære Konvulsioner og Daanelser, med de derpaa følgende løierlige Bukkespring, ere alt for bekiendte til, at de behøves at bringes i Erindring. Dette Menneske vil ikkun fornye den ulitterære Klappesagt, der for nogen Tiid siden drer sit Væsen i Litteraturen, og for at besmykke denne sin ædle Hensigt, eller for at give Tingen et andet Navn, skriger og skraaler han bestandig, at han reiser sig til Kamp for Konsten. Hans galdesyge Natur har hidtil forledet ham til, at overspye Godtfolk med Jnsolenzer, Grovheder og Pøbelagtig heder, og som en ægte Misantrop betragter han de ærligste Hensigter og de redeligste Bestræbelser fra den værste Synspunkt, fordi hans ærgerlige Gemyt og hans Trættesyge, stedse holder denne for den eeneste som den rigtigste. Drevet af Furierne Had og Skinsyge, betragter han enhver Anden – uden sig selv – for Pygmæer, der pusle om i Mørket, og intet litterært Produkt er ham tilpas, uden det, han selv frembringer Hr. Grundtvig er en litterær Thersites, der ordgyder, bronter og skielder, som hiin hans Staldbroder hos Homer, men han vogte sig for dennes Skjebne, engang ilde tilredt og forslaaet at maatte forlade Kamppladsen, ledsaget af Spot og Haanlatter. De seer, min Herre, jeg frygter Dem aldeles ikke, og hvorfor skulde jeg det? Deres Grodheder, Deres trædske Ondskab og Deres Jnsolenzer, har jeg giengieldet med nogle Sandheder, som De kan tage til Hierte og jeg bør endvidere sige Dem, hvor meget jeg ringeagter Angreb, der have deres Udspring fra de forhen nævnte Kilder. Og naar De, med saa megen Tillid til Dem selv, stedse vrager Andre, hvi frembringer De da ikke selv et Værk, der har objectiv Digterværd, hvor findes et saadant af Dem, Deres Stridsdigt med den dertil hørende Prosa, er det dog vel ikke, de enkelte, stundom usammenhængende Qvæk, som fra Tid til anden høres fra Dem, berettiger Dem sandelig ikke til, med en saa fornemtladende Mine, at sku ned paa Andre, der godt kan lade sig høre ved Siden af Dem! Det er ingen Konst at nedrive, det kan hver Stymper; men at bygge op, seer De, min Herre, deri stikker Tingen. De kan nu i Fremtiden skielde og smelde saa meget De vil. De kan fradømme mig Genie, Sands og Samling, og Gud veed hvad mere, finder jeg mig beføiet til at tale, da vil jeg med Vaaben i Hænde, sværdombeltet og aabenlyst møde til Kamp; hvis jeg tier, da kan De en for alle Gange ansee denne min Tavshed som et ubedrageligt og udvetydigt Beviis paa min Ringeagtelse mod Deres Sqvalder. Med raske Skridt vil jeg i Fremtiden vandre af min Bane, mindende Bragis Ord til at synge hører Mod, som til at stride. Mit Qvad runger i Tiden, i den vil det staae, eller falde. Man har ægget mig til Kamp, og jeg maatte have været den feigeste Ud ling, hvis jeg et Øieblik havde tøvet at drage imod mine Modstandere. Jeg ønsker nu fremdeles at leve og at sysle i den blide Ro og Fred, som meest stemmer overeens med mit Hiertes inderligste Følelser, og med min Tilbøielighed. J en Kamp, hvor kun den, at nogle svage uselvstændige Siele, ansees for den Sel rende, der paa den meest pøbelplumpe Maade kan overvælde sin Modstander med de største Grovheder, der viger jeg meget gjerne. Og den, som søger sin Hæder i en saadan Kamp, han er en Nidding, der fortiener at afskyes; han ypper Kiv, og denne maae og bør man undflye, for ikke at besudles. A. Kirst. Bod og Bedring. (Til Hr. Gundelach.) Som oftest valgte Man en Ugle Kil Dommer over andre Fugle Thi det var gammel, lovlig Skik, At den kun Dommerembed sik, Som Man var ganske sikker paa Et kunde Fuglesang forstaa H. Forbander den Poet, hvis Pose gik itu Og spildte alt det Kram, hvorfor jeg pines nu Dog, nei, kun utro Pen forbandet være du Jeg har jo sagt dig det saa tilAt førend du med Sort paa Hvidt Dig gjorde lystig over Noget Du skulde tænke efter først, Og ikke løbe hen i Taaget.