Norske Intelligenssedler, 1767-02-11
fordske Jntelligen. No. 6. Onsdagen den 11. Februari 1767. So og Det i No. 4, belovede Andet Brev. Til Philaria fra Hertugen af N. N. skrevet paa Hans Døde-Seng. Førend Du bekommer dette, vil min endelige Tilstand være fastsadt, af al Jorde rigets Dommer; Jnden faae Dage i det længste, ja maaskee inden faae Timer skal den usundvigelige Dom være afsagt, der enten skal opløfte mig til Høiden af Lyksalighed, eller nedstyrte mig til Elendigheds Dyb. Medens Du læser disse Linier, er jeg enten sukkende under sidste Aandedræt af fuldkommen Fortvivelse, eller seierrig udi ævig Glædskabs Fylde; Det er umueligt for mig at udtrykke min Siæles nærværende Beskaffenhed, eller den megen store Uvisshed, jeg strider med; Ord kand ej afmale Kraften og Hæftigheden af min Fornemmelse; Enhver Tvivl bær ligesom et Ansigt opfyldt med Forskrekkelser, og vilde aldeles overvælde mig, om ej en dunkel Straale af Haab trængede igiennem dette forfærdende Mørke. Hvad Tunge kand vel udsige en Siæls Ængstelse, der er udsadt mellem Yderlighederne af uendelig Glæde eller ævig Ulyksalighed, Jeg giør nu mit sidste Kast for Ævigheden, gysende og skiælvende for det vigtige Udfald. Gode Gud, hvordan har jeg bæret mig af, hvad Fortrydelse har betaget mig, i hvad Raserie har jeg hendraget mit Liv, hvad har jeg vel gjort medens Solen i sit Lob og Stiernerne i deres Glands har laant mig deres Straaler, Jeg har benytet mig af deres Lys til at lyse mig selv i Fordervelse, Jeg vaagnede aldrig før end nu, jeg har nu først begyndt at kiende Værdigheden af et fornuftigt Væsen; indtil nu har jeg havt en vrang Kundskab om alle Ting i Naturen, jeg har grebet efter Skyggen og fornøjet mig med Drømme, jeg har samlet Liggendefæe af Støv, spillet og leget med Vind. Jeg seer bag til mit fremfarne Liv, og formedelst Jhukommelse af Millioner Laster og Fejl findet det blanket og gandske øde af gode Gierninger. Det havde været bedre for mig, at have ædet Græs med Dyrene paa Marken, eller svævet med de vingede Jndbygere i Skovene, end at have brugt Livet til den Ende, jeg har anvendt det. Ach, hvor havde det Tusinde Gange været bedre, havde jeg blevet dannet til at hvile med Jord-Klumpen i Dalerne, og aldrig hørt den Almægtiges: Fiat, eller opvognet til Livet efter hans befatning. Jeg har aldrig førend nu havt et ret Begreb om Højtideligheden af den Rulle jeg nu skal forestille. Jeg har ofte med Frekhed. modet Døden paa en fiendtlig Mark, og med en dom Behiertighed trodset hans Forskrækkelser. Jeg har ofte brødet ind i Feldtslag med en Mandighed ligesaa Bestisk, som Hesten i Krigen, og leende af de blanke Spyd frydet mig ved Trompetters Klang; ja hverken gjort mig Tanke om nogen Tilstand paa den anden Side af Graven, eller om den store Domstol, hvilken jeg maatte aabenbares for Hvor alle skiulte Fejl for Dagen skulle gives, Og mindste Deel deraf i Glemme-Bogen skrives. Det et just det som bevævner Døden med al dens Forskrækkelse og Forfærdelse Jeg skulle ellers pardrue lee af Frygt, og smile midt i Ansigtet af den mørke Døds Fyrste. Det er ej for Tanken, at opgive min Aande, ej heller for ævindelig at blive ufølelig, som jeg skrækkes for; Nei, det forskrækkelige: Herefter, det noget paa hiin Side Graven giør mig Frygtsom, giør mig Zittrende. De store Virkeligheder, som jeg i mine Glædes og Forfængeligheds Timer handlede som Skygger og daarlige Drømme af overtroisk Hierne, de igiennemtrænge mig, og udfordrer mig nu med allergrueligste Beviisligheder. Min opvaagnede Samvittighed føler noget af den ævige Hevn jeg saa ofte har trodset. Til hvor stor Høide af Daarlighed er det ej mueligt for den menneskelige Natur at række? Hvad Galenskab er det ej at skiemte med Døden, at lee ad Fordømmelsen, at narre sig med ævige Lænker, og at forlyste en glad tom Tanke med Forestilliger af Helved-Angest, Var der ingen Ugudelighed i denne Slags Glæde, vilde det dog være ligesaa uanstændigt, som at fornøje en døende Mand med Synet af en Harleqvin, eller Beskuelse af et Narre-Spil. En hver Ting i Naturen synes at forekaste det menneskelige Kiøn denne Letsindighed; den heele Skabning, undtagen Menneskeet, er alvorligt; Mennesket, der har den største Aarsag at være saa, da det har Forretninger af uendeligt Følge, som kommer and paa dets korte og uvisse Vildfarelse, En fordømt Misdædere maa med ligesaa god Anseelse gaae dantsende til sit Rettersted, som den største Deel af det menneskelige Slægt fremkommer med saadan Tanke-løs Lystighed til deres Grave. Ol min Bhilaris med hvad Ængstelse erindrer jeg mig de Timer, som vi tilsammen har forødet udi Forfængeligheds Øvelse, Kommer dog tilbage J fortabte, J forsømte Øjeblik, hvor vilde jeg holde Eder langt høiere end alt Østerlands Liggendefæe, lad mig omgaaes med Eremiter, lad mig hville paa den kolde Jordi lad mig boe i smaa Hytter, naar jeg allerne endnu en Gang maa være berettiget til en himmelsk Krone, og udstaae min Prøve for himmelsk Lyksalighed. J forfængelige Høiheder i et Hoff, J lydende Ære Navne. J forfængelige Rigdomme, hvad betyde J nu, Hvad Trøst kand J nu give mig, Jeg har haft en kostbar Henfart til Graven. Jeg døer udi største Pragt, og mattes af under en forgyldt Himmel. Jeg udgiver min Aand paa bløde Dun-Puder, med Ærbødighed opvartet af mine Tienere og Læger, mine Underhavende sukke, og mine Søster græde, min Fader bugner under Aars og Bedrøvelsers tunge Byrde, min Elskværdigste Hustrue bleg og stiltiende skiuler sit udvortes Ansigt, min Ven den ædelmodige Philader der var som min egen Siæl, min Anden Jeg, undertrykker sine Sukke, og overlader mig at slutte sit Hiertes hemmelige Sorg, Men ach, hvor af disse vil gaae i Borgen for mig, naar Døds Dom afsiges, Hvor vil nedstige i det mørke Gravens Fængsel for mig, her forlade alle mig, efterat de haver aflagt nogle forfængelige Ceremonier til mit Liv-løse Leer, som maaske ligger nedlagt i stor Pragt, medens min Siæl, min eneste følende og tænkende Deel maa bævende staae for sin Dommere.