Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-11-09
Nu blev følgende Sang af Grundtvig afsungen: Møens Kliint og Skamlings Banke, Danske Bjerge graa, Mellem dem vi ride Ranke. Over Bølgen blaa; Kuling frisk i Belt og Sunde, Fuglesang i grønne Lunde, Moders Maal paa Folketunge, De er altid unge! Gaaer i Bjerge, gaaer i Dale. Det som Bølgeslag, "Dansk vi blive ved at tale Det er afgjort Sag, Høit og lavt, som det kan falde, Ja, saalænge vi har Skjalde, Dansk, om saa en Steen vil græde, Sjunge vi og qvæde! Dannemænd fra Skamlings-Banke! Sendebud fra Gram! Er end graa vor Løve=Manke, Munden er ei lam; Synke lidt kan Løve=Modet Ligger dog i Hjerte Blodet, Reiser sig i Dage klare Og i fælles Fare! Derfor hjertelig Velkommen Over Bølgen blaa Dannemark i Alderdommen, Skal forynget staae, Klarlig mindes Vermunds Dage, Klang af Skrep og Sang af Brage, Og med Holger Danske trodse. Hver en Barbarosse! Derpaa tog Prof. Clausen Ordet som følger: Vi ere her forsamlede, for at bringe vore Landsmænd fra hinsides Kongeaaen, der ere her tilstede iblandt os som Repræsentanter for de danske Patrioter i Slesvig, en Velkomsthilsen paa Landsmandsviis. Det er Mænd, der komme fra Stridens Land. Det er en retmæssig, en ædel Strid fra deres Side; thi de stride for et Liv og en Ret, som et Folk ikke kan opgive, uden dermed at have fordømt sig selv til Tilintetgjørelse. Det er tillige en alvorlig Strid. Thi det er en sælsom Slægt histovre, som uophørligt raaber paa egne nationale Rettighed er, uden at betænke, hvorledes den slaaer sig selv paa Munden, ved at gjøre den danske Nationalitet den samme Ret stridig, som den fordrer for den tydske. Det er sælsomt forvirrede Forhold histovre, hvor Advocater dominere i Landet, hvor en dansk Befolkning og en tydsk Embedsstand staae over for hinanden med modstridende nationale Jnteresser, – hvor danske Menigheder ere henviste til Kirker og Skoler, i hvilket Ordet bydes dem i et fremmed, neppe forstaaeligt Sprog, – hvor den samme Presselovgivning gjelder som i Kongeriget, og desuagtet Journatisterne ere underkastede Censur, og danske Journalister maae lade deres Blade censurere af slesvig-holstenske Antagonister, – hvor Regjeringen kan befale, anordne, rescribere, uden at befaling, Anordning og Rescript bliver efterlevet. Men til denne Strid - en Strid for Nationaliteten og Sproget, for Kongen og Loven, imod unaturlig Undertrykkelse, mod Selvraadighedens og Lovløshedens Aand – ere gode og dygtige Kræfter i Begreb med at reise sig. De udgaae fra den Stand, hvori Danmark i fordums Dage har havt sin Hovedstyrke. Det er gammel Nordbo Aand, i sin sunde Forstandighed, sin uforfærdede Dierhed, der atter staaer levende for os i disse Mænd, og derfor bringe vi dem en hjertelig Hilsen; den skal lyde gjennem dem til deres Landsmænd, saa mange som deele Sind og Hjertelag med dem. - De, der bringe denne Hilsen, staae personlig udenfor Striden; de hvile i Fredens Skjød. Det er bleven Skik iblandt os, at prise dette Skjød som Jndbegreb af al borgerlig Lykke og Velsignelse. Men det bør ikke glemmes - og det danske Folk burde ikke have vanskeligt ved at erkjende det –,at der er en Hvilen i dette Skjød, som kun slapper og fordærver, medens Striden over Kræfterne, giver Selvtillid og Mod. Og naar vi høre Stemmer iblandt os, i hvilke det, vi kalde dansk Beskedenhed, culminerer indtil det Punct, at man demonstrerer os, hvorlunde danske Mænd skulle betragte Danskheden og dens Ret Syd for Kongeaaen som sig uvedkommende, og med Rolighed see den gives til Priis for Tydskhedens Anmasselse, naar deres Antal ikke er ringe iblandt os, i de høieste som i de laveste Stænder – thi hvor det gjelder ædlere, aandelige Jnteresser, feiler det sjeldent, at disse Yderpuncter sympathiserende mødes –, for hvem Nationalitet er et Ord uden Betydning: sandelig, da skulle vi, paa vort nationale Livs Vegne, ikke prise Freden og dens Frugter. Men vistnok er det paa den anden Side ikke Ord, der her gjøre Sagen klar, hverken fagre Ord eller varme Ord eller stærke Ord. Og dog - skulde det danske Folk, hvor det gjelder nationale Anliggender, være kommet stort videre end til Ord? Hvor personlig Nød eller Lidelse paakalder Landsmænds Hjelp, der paakaldes den sjeldent forgiæves. Er det derimod patriotiske Foretagender, aandelige Bestræbelser af national Vigtighed, der bringes paa Bane, da begynder den hele uafseelige Række af Jndvendinger og Modgrunde, Tvivl og Betænkeligheder, indtil Kræfterne splittes, eller Foretagendet faaer et saadant Udfald, at det er et Spørgsmaal, om det ikke heller maatte have været uforsøgt. Men Barmhiertighed og Godgiørenhed, hvor skjønt og elskværdigt end dette Sindelag er, er dog kun en enkelt, en underordnet Yttring af det Sind, der først giver Berettigelsen og Dygtigheden til at existere som Nation: den levende Følelse af Ret og Uret, den stærke Handlekraft efter Overbeviisning om det Sande og Rette. Og derfor - skal den Haand, vi her række vore Brødre, der ere stædte i Strid, den Hilsen, det Ønske, vi bringe dem, have nogen Betydning for dem og for os, da maae vi gjøre deres Sag til vor Sag, gjøre den til vor i Mere end Mund og Pen. Og naar jeg fremfører det Ønske, at det maa kjendes mere og meere, at en virkelig national Aand er tilstede i det danske Folk, Nord og Syd for Kongeaaen, redebon til selvstændig og vedholdende, sammensluttet og opoffrende Gierning, da skal dette Ønske være den Hilsen, jeg her udbringer for vore Landsmænd. For disse Mænd, der have sluttet sig sammen for den nationale Sag til kraftigt Ord og kraftig Gierning, om hvem der er funget igaar: Og Slesvigs Bønder, Ryg mod Ryg, Vil slaae en Skandse fast og tryg Om Danmarks nye Rige, for disse Mænd et Længe leve. Laurids Skau af Sommersted reiste sig, hilset med almindeligt bifald, og svarede: Mine Herrer, Da vi i Nordslesvig havde besluttet, offentlig at vise Ris Lorenzen og Posselt vor Erkjendtlighed, fordi de havde havt Mod og Fasthed nok til at holde paa vort Modersmaals Ret og værne om vor Folkeære, valgte vil en Dag, som ved sin egen Betydning kunde kaste Glands paa vor Fest, vi valgte Hs. Majestæts, vor allernaadigste Konges Fødselsdag. Christian den Ottende var det, hvem Forsynet i sin Naade skjænkede et Hverv, saa høit og saa kongeligt, som det sjelden falder i Kongernes Lod: at bryde de Aandslænker, der i Aarhundreder havde hvilet paa en ædel og kraftig Deel af Folket. Begyndelsen har Han gjort, og Hanhar lovet ei at ville standse, for Værket er fuldendt. Jeg bragte det kongelige Løfte frem for Forsamlingen i Grams Slotshave, og Tusinders Stemmer overdøvede mig med Jubel; thi Jngen tvivlede paa, at Kongen vilde indløse sit Løfte. Heller ikke endnu tvivle vil derom, kan og vil ikke tvivle derom thi hvo skulde være Folkets Ven, naar Kongen ikke var det Og hvor paa Jorden vil Kongen finde en varmere og stærkere Ven, end i det Folk, hvis Velgjører og Beskytter Han er Og naar Han engang har indløst sit Løfte, og staaer derovre iblandt os, omringet af mange tusinde selvstændige Mænd, hver Mand en trofast Ven, som tilraaber Ham: Tak Konge, fordi Du brugte Dit Scepter, ikke til at bøie vor Nakke, men til at rette vor Ryg, ikke til at kue vort Sind, men til at reise vort Mod, saa at vi ikke maae behøve at see til Jorden, men frimodigt kan see ligge ud! – naar mange tusinde Stemmer tilraabe Ham Tak, fordi Han var en ret Konge i Landet; da skal Christian den Ottende nok føle, at, om end hans Dagværk var strengt og surt, maaskee strengere og surere end mangen Andens, saa lønner Aftenen Ham med en dyb Fred i Hans Sjæl og en kongelig Glæde i Hans Hjerte. Vi tvivle ikke, og vil ikke tvivle: Kongen skal nok indløse sit Løfte. Men, mine Herrer, jeg staaer idag i en Kreds af Mænd, som allerede for en stor Deel har indløst deres Løfte. Jkke alene Danmarks Konge anraabte vi om Beskyttelse imod vore mægtige og listige Undertrykkere; thi vi vidste, at naar Kongerne maae kæmpe for Folket, er Folkets Kraft deres hvasseste Sværd og dets Enighed deres stærkeste Skjold. Vi henvendte os ogsaa til vore Medborgere baade i Syden og Norden. Fra Folket med Nelden til Vaaben lød Svaret: afsværg først Eders Mødres Maal og Eders Fædres Sæder, kom saa igjen, Men de Danskes Hjerter aabnede sig for os, og de talte, vi fordre intet Offer, som gjør Hjertet Vee; ville J i os see Eders Brødre, da dele vi gjerne Godt og Ondt med Eder. Og det blev ikke ved Talen, mangen Mand har alt bragt sin Skjærv, for at vi kan smedde Vaaben til vor hellige Kamp for Aandens Lys og Frihed. Mine Herrer, jeg taler ikke alene i mit eget Navn, og i mine to Venners, som have anmodet mig om at føre Ordet for dem; i hele den slesvigske Forenings Navn takker jeg enhver Broder i Kongeriget, som har rakt os sin Bistand. Vi kan vel trænge til den; thi Kampen er ikke snart til Ende og den vil blive hedere end den er. Stod hele Nordslesvig som een Mand, da vare vi stærke nok ved os selv; thi hvad er stærkt, som et enigt Folk, med dets Konge i Spidsen, Men saaledes er det ikke endnu. Jkke enhver Mand iblandt os er en begeistret Patriot, der kan jage ud sin Forfængelighed, sin Misundelse, sin Angst, sin Karrighed, og hvad alle de Jammerligheder inden i os hedde, hvoraf en listig Fjende laver det tykkeste Bind for vore Øine, det fasteste Baand om vore Hænder, den strammeste Snøre og vore Fødder, end mindre kan enhver Mand iblandt os være en Helt, der, som den Herkules vi nylig saae i den gamle Mesters Værksted, staaer med Brystet frem og med Køllen i sin Haand, med hele sin Mine og Stilling sigende: her er jeg, hvo tør komme mig for nærMen dog vaagner Livet flink hos os derovre; mange Fordomme og mange Smaaligheder drage allerede ud af vore Huse og Byer, og flere ville følge dem over Grændsen. Og hvis det er, som det synes, at Mange i Kongeriget have fast besluttet at staae og falde med os i denne Kamp for hele det danske Folks Ære og aandelige Liv, da skal vi med Guds Hjælp nok faae Bugt med den lede Trold, og det skal vise sig, hvilke Kræfter der ligge i et Folks Nationalitet. Mine Herrer, vil De tømme dette Glas med os, naar vi Nordslesvigere, i vores og de Hjemmesiddendes Navn, byde dem Fostbroderskab, men det skal være meent, som om vi paa gammel dansk Viis blandede Blod med hinanden. (Sluttes i næste M.)J Frederiksb. Av. læses Følgende: Den lavere Classe af Almuen i Frederiksborg Egnen synes destoværre endnu bestandig at hævde hiint sørgelige Ry for Tilbøielighed til lovløse og voldsomme foretagender, som den har i Arv efter de forrige Tiders Kulsviere. Frederiksborg Amt sender saaledes i Almindelighed ulige flere Recruter til Straffeanstalterne end noget andet Amt, og sjeldent ender et Aar her uden Mord- og Røverhistorier. For nylig er atter foregaaet et Mord under saa gruelige Omstændigheder, at det fortjener ligesaa megen Afskye som Opmærksomhed. – Efterat Huusmand i Høvelsvang, unge Ole Pedersen, i længere Tid havde staaet i usømmeligt Forhold til en anden der boende Huusmands Kone, blev sidstnævntes Mand, ved Navn Anders Christiansen, Tirsdag Aften den 24de f. M. overfalder i sin Stue af Ole Pedersen, der efter de voldsomste Mishandlinger snørede den næsten døde Mand en Strikke og Halsen, og slæbte ham saaledes udenfor Huset. Da Morderen mærkede, at hans Offer endnu gav Livstegn, uagtet al anvendt Grusomhed, druknede han omsider den Lemlæstede i en nærligende Tørvegrav. Først paafølgende Fredag Formiddag - saa ligegyldige eller frygtsomme for Morderen vare alle Omboende - skete Melding til Politimesteren, Justitsraad Arboe, hvis Udholdenhed og Energi det dog snart lykkedes, at skaffe Lys i Sagen. Morderen og den Dræbtes Kone have, skjøndt med Besmykkelser og Udflugter, dog Begge tilstaaet Forbrydelsen.