Corsaren, 1841-09-10
Den Fattige og den Rige. "Denn die Menschen soll keiner belache als einer, der sich recht herzlich liebt." Jean Paul. Dersom den Stilhed, der for nærværende Tid hersker i Folket, var foraarsaget ved Opfyldelsen af alle Onsker (som Regjeringspressen er ifærd med at bilde os ind) og saaledes var den contemplative Ro, hvori man synker hen, naar man er ret inderlig glad og fornøiet og ikke fornemmer Savn eller Trang, da var det uden Tvivl en Pligt og tillige en Nødvendighed for ethvert Oppositionsblad at ophøre. Man vilde da deels ikke finde Noget at være misfornøiet med og deels Jngen, der vilde læse de Artikler, hvori man udtrykte sin Misfornøielse. Da det Sidste imidlertid er langt fra at være Tilfældet, saa synes man ifølge alle menneskelige Beregninger at være berettiget til at slutte, at den Stilhed - for ikke at sige Sløvhed - som hersker, er foraarsaget ved, at Folket er blevet træt af selv at være virksom, endog blot i Tankerne og Følelserne. Men, er det sandt - og vi troe, at de Fleste i Hjertet ville maatte indrømme det - da er det et Vidnesbyrd om Tilstedeværelsen af en Mangel paa Energi, Kraft og Liv, som tilsidst maa ødelægge Folket, altsaa tillige et Vidnesbyrd om, at alle politiske Bestræbelser, som skulle have Værd og Betydning, maae gaae ud paa at vække dette Liv og denne Kraft, hvad enten nu disse ere aldeles hendøde eller de blot slumre en dyb Søvn. Men ligesaa vist som det igjen er, at Energi og Kraft ikke kan være borte fra et Folk, uden at dets Hjerte er udiørret, dets Aand sløvet, og at Hjerterne ikke forynges og Aanden ikke gjenfødes derved, at Legemet faaer nye Former at bevæge sig i - ligesaa vist bliver det da, at Folkets Lykke ikke blot skal tilveiebringes ved en mere eller mindre democratisk Statsforfatning, men at en Reform i Folket selv, i dets hele fociale Liv, maa hidføres, og at da Statsforfatningen af sig selv vil gestalte sig samtidig dermed som det legemlige Udtryk af Folkets Aand. Og hvad er det da, som behøves? – Svaret herpaa er i Sandhed let. Det er, at Friheden skal være i Hjerterne, ind i disse skal Friheden bringes, for at den kan virke ud ad. Den skal som en styrkende Medicin blande sig med Blodet saa faaer Legemets Ydre af sig selv Friskhed og Farve. Den skal ikke være "til udvortes Brug," og gjøre Huden frisk og blød, medens det Jndre vedbliver at være sygt. Og det er saa let at bringe Friheden ind: Trældommen behøves blot at jages ud - saa er Friheden der allerede. "Trældommer behøver blot at jages ud" - ja, herpaa kommer det an. Det er den Trældom, som paa den ene Side er Frygt, Svaghed og Underkuelse, paa den anden Side Foragt, Overmod, og Despoti, paa den ene Side Savnet af materielle Goder og den bydende Nødvendighed at erhverve dem, paa den anden Side Besiddelsen af disse og Tilbøieligheden til at misbruge dem; paa den ene Side Aanden og Kraften sløvet af Arbeide, Kummer og Nød, paa den anden Side Hjertet fløvet i Nydelse, Overdaad og Ubekjendtskab med Sorgen. Det er med faa Ord. Fattigdom og Rigdom og disses Jndflydelse paa det sociale Liv og derfra paa det politiske Liv. De sidde med hele deres Slægt og Afkom i Folkets Hjerte og forgrene sig derfra gjennem dets Blod til Legemets yderste Spidser. Man troe nu ikke, at vi efter disse Ord ville fremkomme med et Forslag om Fattigdommens Afskaffelse eller med et hemmeligt Vink til de Fattige om at dele med de Rige, enten dette skulde skee med det Gode eller med det Onde - thi det Første vilde være latterligt, det Sidste vilde kun sætte eet Slags Tyranni istedelfor et andet - men vi ville søge at vise, hvorledes Fattigdommens Virkninger kunde tilintetgjøres, og dette vil formeentlig bedst skee, naar det vises, hvorledes den virker. Efter hvilken Ret skulle saaledes af to Børn, der fødes under samme Himmel, i samme Land, maaskee i samme Huus og i samme Time, det ene indvies i Videnskab og Kunst, dets Aand forædles og beriges, dets Legeme pleies og styrkes, imedens det andet bliver efterladt i Uvidenhed om næsten alle guddommelige og menneskelige Ting, udstødes i Savn, Nød og Kummer, og medens dog Samfundet sætter lige Belønning og lige Straf for Begge, naar de under saa forskjellige Betingelser enten blive gode eller slette? Med hvilken Ret berøve J den Ene Adgang til det Kundskabs Væld, der tilhører den hele store Menneskehed, fordi hans Fader og Moder boe i en Kjelder eller paa et Tagkammer? Eller mon J regne for Ex. Nicolai Fattigskole og de massmannske Søndagsskoler at være tilstrækkelige for den Ene, medens den Anden har Adgang til de intelligenteste, klygtigste og skarpsindigste Mænds Lærestole? Og maa ikke denne Forskjel, idet den vilkaarlig uddeler Kræfterne, gjøre den Ene til Herre, den Anden til Træl, kvæle Friheden i den Enes Hjerte ved at give ham Magt og Herredømme over Andre, og i den Andens Hjerte ved ikke at give ham Begreb om, hvad Friheden er – "Det kan ikke være anderledes," ville J sige. Men det kan være anderledes; thi det har været - ab esse ad posse valet consequentia, som Sibbern sagde, for han blev Politiker. Det har været anderledes i Oldtiden, og vare maaskee Oldtidens Menneskeer formede af et andet Stof end Nutidens? – J Athen var det Lov, at alle Børn skulde i deres tidligste Ungdom undervises i de første Elementer og dernæst lære enten en Kunst eller en borgerlig Haandtering. Efter deres 13de Aar gaves dem paa Statens Bekostning saavel Underviisning i alle "ridderlige Øvelser" som Adgang til de berømteste Nænds Foredrag i Philosophi, Rhetorik og overhovedet i alle de Videnskaber, som Tidsalderen kjendte.*) Og denne Underviisning gaves dem ikke blot i tørre Ord fra Lærestolene; men de udmærkede Lærere, de største Statsmænd, Philosopher, Feldtherrer, omgikkes de Unge, den Fattiges Sønner ligesaa godt som den Riges, og hvad dette har at betyde, hvilken Jndflydelse dette maatte *) Som Beviis for, at det godt er muligt at forbinde Haandværk og Lærdom, kunne vi anføre hiin Philosoph, om hvem Cicero fortæller, at han i en Forsamling af Grækere stod frem og tilbøde at holde en Tale over hvilkensomhelst philosophisk Gjenstand, man vilde opgive ham, og tillige viste, at han selv havde syet den Kappe han bar, og smeddet den Ring, han havde om Fingeren. - Det forstaaer sig, at Laugsvæsenet ikke existerede dengang; thi ellers havde man maaskee draget Philosophen for Politiretten paa Mistanke om, at han ogsaa havde været Skrædder for Andre. have paa den Unges Gemyt, vil Enhver kunne fatte. Hvilken Forskjel vil der for Ex, ikke være mellem to unge Mænd, af hvilke den ene har havt Leilighed til dagligt Samkvem og Samtale med f. Ex. Ørsted og Schou, medens den Anden har henslidt syv af sine Ungdomsaar som Læredreng, løbet Byærinder, modtaget Puf og Slag og Forbandelser, og sine Ynglingsaar som Svend, de sex Dage paa Værkstedet, den syvende "paa Kroen"? - Man vil sige. "Hvorledes skulde de udmærkede Mænd kunne bringes til at omgaaes daglig med de Unge?" - Det vilde komme af sig selv med et mere offentligt Liv. Derefter maa man imidlertid ikke troe, at Staten sagde til de Fattige. "Nu have J faaet et Begreb om et høiere Liv, det er nok for Eder fattige Uslinger." - Nei. Derefter traadte de Unge, uden Forskiel paa Rig og Fattig, ved hinandens Side ind i Krigernes Rækker, og den, som udmærkede sig, blev Officier, Overofficier, Feldtherre, uden at det faldt Nogen ind at sige: "Hvorledes kan han være General? Han er jo ikke Adelig." Man maa nemlig vide, at Folket selv valgte Øvrighedspersoner, udnævnte Feldtherrer o. desl. Men, naar Borgerne bleve gamle og ikke kunde ernære sig og Jngen havde dertil, saa tog Staten sig af dem - ikke ved at indlægge dem paa et Vartou-Loft, og bespise deres Børn to Gange om Aaret paa Spetatens Seillofter; nei, der blev sørget for, at de levede et ordentligt og efter Omstændighederne behageligt Liv. Var det en af Staten fortjent Borger, saa bespistes han paa Statens Bekostning - ikke med en Ladegaardssuppe, men paa Prytaneet, i Selskab med Statens første Embedsmænd og de fremmede Staters Gesandte, og en Borgen for, at den Fattiges Suppe ikke var tyndere end den Riges, var, at de, saavidt man af de Lærdes Efterforskninger har kunnet erfare, spiste af samme Terrin. Oldtiden begreb, at der var Noget som hed Menneskeværd, at det ene Menneske ikke burde bringes til ynkelig at trygle det andet om en Bid Brød og maaskee trygle hos hundrede, for han fandt en Barmhjertig. Men Pengene hertil? – Nu, Pengene. Som om vi ikke brugte uhyre Summer i vore Fattiganstalter, og som om disse ikke ere saa utilstrækkelige formedelst de urigtige Bestyrelsesprinciper, at den private Godgjørenhed aarlig udreder ligesaa enorme Summer, som - det være sagt med al Agtelse for de Hjælpsommes Hensigter og gode Villie - vel hjælpe den Trængende for et Øieblik, men sikkert ikke drage ham ud af Fornedrelsen eller hjælpe til at gjøre hans Aand modig og hans Sind frit Hvilken Skat af Livskræfter og ædle Evner gaaer ikke tabt under Fattigdommens trykkende Savn; hvilken Masse Menneskeliv forpestes ikke under den Ureenlighedsaande, der hviler over den! Men, vil man nu for Alvor paastaae, at den Gift, der saaledes tærer paa Samfundet og kvæler al Frihed i Hjerterne, skal kunne udryddes, at Frihed og Lykke skal kunne fremblomstre derved, at man over et saadant Statslegeme dækker en constitutionel Frihedskappe? Ved at give dem, som have stor Eiendom mere Magt og saaledes forøge deres Herredømme over dem, som have Lidet eller Intet? Ved at oprette et eller to Kamre, hvori de Rige og Velhavende herske, og hvorhen de Fattiges Bønner kun naae for der at blive begravne? Nei! Skulle vi arbeide for en anden Statsform, da lad det være en saadan, som ikke blot er en Form, men som i Aand og Sandhed er frii, og som, idet den bringer Energi, Kraft og Varme ind i Folket, først har naaet sin Udvikling, naar disse Egenskaber tilfulde ere komne tilstede. Hvis ikke, da lader os slaae os til No, lader os leve dette Planteliv. Deri ere vi dog i en vis Henseende Alle lige.