Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-02-17
Da de offentlige Anliggender staae paa denne Fod i Persien saa kan man nogenlunde forudsee hvilken Fremgangsmaade Russerne vilde følge i den nærværende Krig, de ville forholde sig faa længe defensive; indtil deres Krigsmagt er bleven i den Grad forøget, at de kunne gaae offensive tilværks. Sandsynligen ville deres Fordringer indskrænke sig til at Floden Aras (Araxes) bliver Grændselinien; hvorved de kom i Besiddelse af Fæstningen Erivan, som er ligesaa vigtig for dem for at dække deres sydvestlige Grændse, som Der bent var for dem for at dække deres østlige ved det Caspiske Hav, og som de først kunde erhverve sig efter haarde Kampe. Thi hvad vilde Rusland vinde om det udstrakte sine Fordringer endnu videre, længere mod Sønden, Tauris forbi, findes ikke nogen saadan naturlig Grændse. (En saadan er Floden Sefidrud eller Kisil Osen, som falder ud i det Caspiske Hav og flyder Norden, for Sultanie, den afgiver et ganske fortræffeligt Grændseskiel) og saasnart Rusland er kommen Sydspidsen af det Caspiske Hav forbi (men som ikke er Tilfældet med denne Grændse) saa blotter det sin venstre Flanke og kommer derved Berørelse med de raae Tallischer i Høilandet, som er et nyt politisk Caucasus og med de endnu kraftfuldere Beboere i Provinsen Ghilan, ved det Caspiske Hav, og derved i en krigerisk Stilling som der er ingen Ende paa. (Rusland er ikke saa bange af sig, og naar det først har sat sig i Besiddelse af det Persiske Biergland; saa maae det hele øvrige fløde Land siden respectere dets Befalinger.) Saaledes vil da ogsaa denne Krig, som alle de øvrige i en længere Tid end et Seculum ende sig med at forøge og befæste Ruslands Magt; dog bør man her ikke klage derover; thi denne Erobring vil blive en Gevindst for Menneskesamfundet. Det har i et kort Tidsrum giort meere for at civilisere de Lande, som det har frataget Barbarerne end mange, af deres Administration stolte, Regieringer have gjort for deres Lande i et langt. Vil kun Forsynet altid forunde det Mænd som ville være det for de nye erobrede Stater, som Hertugen af Richelien har været for Krimm- og General Permoloff for Georgien. Desuagtet kan man ikke nægte Sandheden af det, som Gen. Sebastiani sagde nylig ved Debatterne om Tak addressen i de Franske Deputeredes Kammer: at Rusland nyder den sieldne Lykke, at i det samme Øieblik, hvori det udvider paaden ene Side sin Grændselinie fra Phasis til Araxes og paa den anden Side erholder ved blotte Underhandlinger Moldau, Vallachiet og Servien til sin Disposition, bliver det ovenikiøbet rost for sit Maa behold. (Dette kommer deraf at Ruslands tilvoxende Storhed synes at være den hemmelige Aarsags Villie, som leder Menneskeslægtens Skjæbne og at denne Storhed ved Tingenes besynderlige Gang bliver det ligesom paanødet, Forfatteren til dette Stykke deeler ikke denne Beskuelse; han tilskriver det Statsmændenes Feil at denne Magt er kommen i en Stilling, at den idelig maae tilvoxe, som tilsidst kan blive betænkeligt for Europa; men han vil ikke giøre dem nogen Bebreidelse, men forunde de døde Statmænd Roe og overlade de levende til deres Eftertanke. Vi ville derimod overlade os til en beroeligende Tillid til en Dynastie, som har antaget og erklæret sig for et moralsk System i Politiken, hvis Grundsætninger gaae i Arv fra den ene Hersker til den anden; over enhver Magtudvidelse af Culturen paa Barbarernes Bekostning ville vi glæde os, og Culturens Lande vil Dyden paa Thronen af sig selv vide at skaane.)