Adresseavis for Børn, 1782-02-27
Aar. Numer Fjerde. Tyve Aargang. for Onsdagen. Børn. den 27. Februarii. Kald Dyd ey besværlig, før du haver prøvet Om den ey med Lethed kan blive udøvet. Nyeheder. Kun Begyndelsen er tung. Den lille Frits havde en meget stor Ulyst og Afsky for den tidlige Opstaaen. Om han nu endskiønt vel indsaae, hvor meget han forsømde ved sin lange Soven om Morgenen, og fattede ligeledes ofte det Forsæt, at ville forbedre denne Feyl, saa vilde det dog aldrig lykkes for ham, fordi han endnu ey havde Mod nok, til at overvinde sin Ulyst til det Gode. Nu var det om Sommeren, og han vaagnede engang om Morgenen Klokken fem; pludselig faldt ham da det Forsæt ind, som han havde fattet, og han tænkde ved sig selv; jeg faaer dog engang gjøre Begyndelse derpaa. Med denne Tanke sprang han hurtig ud af Sengen; men der kom en Gysen over hans hele Legeme, saa stærkt satte hans tilvante Dorskhed og Dovenskab sig derimod. Han klædede sig imidlertid gesvindt paa; men under Paaklædningen var det endnu stedse for ham, ligesom han skulde lægge sig hen paa Sengen lidt endnu. Et Pargange var han ogsaa virkelig allerede i den Fristelse, at gjøre det; men han streed imod, og overvandt den lykkelig. Efterat han havde toet sig og var gandske paaklædt, satte han sig hen og læsde over paa sine Lectier, og han merkede med Fornøyelse, at han kom langt bedre afsted dermed og lærde alting lettere, end ellers. Hans Lærer var den hele Dag igjennem gandske usædvanlig tilfreds med ham, og hans Forældre, som hørde dette, gave ham mange Prøver paa deres glade Kjerlighed, og rosede og berømmede ham. Han selv var og meget mere munter og fornøyet, end han pleyede, og det var for ham, ligesom han i Dag havde faaet et nyt Liv. Han tænkde da ved sig selv. Belønner den Smule Selvfornægtelse og Overvindelse, som den tidlige Opstaaen i Dag kostede mig, sig med saa stor en Fornøyelse, og saa maatte jeg jo ret være en stor Tosse, om jeg ikke hver Dag vilde gjøre det. Han gjorde det og, og det faldt ham hver Morgen lettere, at staae ligesaa tidlig op. Endelig blev det ham endog saaledes til en Vane, at han aldrig kunde sove længe, eller blive liggende i Sengen, om han endog havde villet. Seer, Avis Seer, J unge Mennesker, saaledes gaaer det med alt, hvad der i Førstningen forekommer os tungt og besværligt. Angriber kun Sagen, frisk, tvinger og overvinder eder selv kun et Par gange, og jeg indestaaer eder for, at det hver Dag skal blive lettere for eder, ja endog tilsidst en Fornøyelse. Ved denne Leylighed maae jeg fortælle eder en besynderlig Drøm, som en af mine Venner engang fortælde mig. Disse ere hans egne OrdJeg drøide engang, at jeg gik paa en meget smal Vey, hvor der gik mange Folk foran mig, af hvilke dog allerede en stor Mængde kom tilbage igjen, som allesammen sagde til mig. Jeg skulde kun ikke gaae længer frem; thi midt paa denne smalle Vey laae en Klippe, og naar jeg kom hen til den, saa maatte jeg dog alligevel vende tilbage, efterdi der var ikke et eneste Menneske, som kunde komme over den. "Men jeg lod mig dog ikke afskrække derved, fordi jeg dog endnu stedse saae nogle andre at gaae fremad foran mig, hvilke jeg ikke saae komme tilbage igien. "Da jeg gik noget videre frem, forekom det mig, som der laae en liden Steen midt i Veyen, paa nogen Afstand fra mig. Men jo nærmere jeg kom hen til den, desto større syndes denne Steen at blive, og tilsidst forekom den mig saa stor som et Huus. Da var jeg nu ogsaa tilsinds at ville vende tilbage igjen. Men der var een, som greb mig fat ved Armen, og sagde: Du unge Menneske du er nu paa Veyen til Dyden, og denne Steen er den almindelige Anstødsteen, det er Modtvillighedstenen, som ligger i Veyen for det Gode. Lad dig ikke afskrække derved, at den synes saa stor. Det er ikke andet, end blot Blindværk for dine Øyne, og Stenen er i sig selv kun gandske liden, vov kun et kjekt og modigt Spring, saa skal du see, at du kommer over den. Jeg tænkde da du maat vove det lukkede derpaa begge mine Øyne tæt til, og sprang lykkelig over denne Steen, som syndes at være en saa forskrækkelig høy Klippe. Da jeg havde gjort Springet, vendte jeg mig om og saae mig tilbage, og saae da til min for Børn. store Forundring intet videre, end en gandske maadelig Steen, som jeg gjerne i al god Magelighed havde kunne skræve over, og som tilforn havde dog for min Jndbildningskraft seet saa forfærdelig stor ud." Nu blev jeg med eet saa let og vel tilMode, som om jeg pludselig var kommen mig af en haard og meget stor Sygdom."Men da jeg saae mig tilbage igjen, saae jeg saa mangfoldige Mennesker, at de næsten vare utallige for mig, hvilke alle med Angest og Bævelse betragtede denne Modtvillighedssteen, og vendte derpaa tilbage igjen. Jeg raabde til dem, alt hvad jeg kunde, at de skulde ikke lade sig afskrække derfor, at Stenen forekom dem saa stor, Det var et blot Blindværk, Men de brøde sig slet ikke om alt hvad jeg raabe. Derover blev jeg meget bedrøvet, begyndte at græde, og vaagnede derved op med et kummerfuldt og beængstet Hjerte. Reysende.