Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-10-26
Prof. David har taget vort Spørgsmaal, om Hage har været en stor Mand, i den Mening, om den Sorg, der har yttret sig ved Hages Død, er retfærdig, og om den Beklagelse, at Danmark ved hans dødelige Bortgang har lidt et stort Tab, er grundet." Tildeels har han Ret i at forklare vort Spørgsmaal paa denne Maade, men ogsaa kun tildeels, thi vi have aldrig tænkt paa at negte, at Hages tidlige Død er et Tab, men kun villet bekæmpe de overdrevne Lovtaler over ham, hvilke vi ikke kunde ansee for fortjente. – Derimod har det været os kjært at see, at Hr. Professoren hverken kalder vor Artikel uendelig slet eller jammerlig eller philisteragtig, hvilke Prædicater den paa andre Steder er bleven beæret med; han siger derimod: "Jeg maa da for det Første bemærke, at det er et Beviis paa vor fremskridende politiske Dannelse, at et sligt Spørgsmaal gjøres; thi det er endnu ikke ret mange Aar siden, at der blev holdt Taler og Sørgefester over Afdøde, uden at Nogen faldt paa at spørge sig, om den, hvis Død blev anseet for et National=Tab, ogsaa havde gjort sig fortjent af Fædrelandet, om hans Embedsvirksomhed havde været gavnlig, eller om hans Fortjenester stode i Forhold til hans Titler og Ordener. Anderledes er det nu, der har udtalt sig megen Sorg ved Hages tidlige Død, men man opkaster nu ogsaa det Spørgsmaal, om der er Anledning til at sørge som over et stort Tab. "Jeg vil herpaa svare: Hage var en sjelden kundskabsrig, sandhedskjærlig og frimodig Mand, der hadede Uret og afskyede Usandhed, der tænkte sundt og varmt over Forholdene i Staten og de offentlige Anliggender, og der havde Mod til at hæve sin Stemme imod Fordomme og Misbrug, og til frit at udtale hvad han efter sin Overbeviisning ansaae at være gavnligt for Staten, uden Hensyn til om han derved vandt Gunst eller blev ilde anseet paa høiere Steder. J sin Overbeviisning om, at flere af de Ulykker, der have rammet Danmark, vilde være undgaaede, og at flere af dem, der endnu true Landet, ville blive forebyggede, naar Almeenaand virkelig besjellede Folket, og naar den offentlige Mening hos os var kraftfuld og stærk, kaldte han, som det er blevet sagt ved hans Baare, med den ham egne Klarhed og Skarpsindighed saamange Gjenstande, om hvilke enten slet ingen eller ingen klar Forestilling var for Haanden i den offentlige Mening, hen under en fri Discussion. Men det er netop saadanne Mænd, som vitrænge til, og hvoraf vii have saa saare faa. Havde Hage levet i et Land, hvor politiske Kundskaber ikke ere sjeldne og hvor borgerligt Mod ikke er et Særsyn, saa vilde hans tidlige Død vel have været smertefuld for hans Slægtninger og Venner og beklagelig for Videnskab og Stat, fordi der blev begravet et stort Haab med ham, men man vilde neppe have havt Grund til at kalde hans Bortgang et stort Tab, thi en Anden vilde snart have udfyldt hans Plads. Det gaaer med den aandelige som med den legemlige Rigdom. Det, som tilfredsstiller vor Trang og hvis Savn vi dybt vilde føle – det er Rigdom. Man har længe nok troet, at Rigdom kun fandtes under en vis Form, og at det myntede Metal alene var Kapital, denne Vildfarelse begynder nu at svinde. Lader os da ogsaa erkjende, at vi maae ansee de Aandsgaver og Kundskaber, hvortil vi netop trænge meest og have den største Fornødenhed, for den største Rigdom, uden Hensyn til om de bære det laugsmæssige Stempel, der i Almindelighed giver Manden en bestemt Navneværdi i Staten. "Man har sammenlignet Hage med Armand Carrel, og i en vis Henseende kan denne Sammenligning være rigtig, hvor forskjellige deres Dogmer, Grundsætninger og Bestræbelser end vare. Dette sidste tør jeg sige, thi jeg kjendte Hage nøie. Men Ligheden imellem Carrel og Hage bestod deri, at han var en sand Patriot, der samvittighedsfuld, modig, utrættelig, udtalte sin Overbeviisning, og søgte at gjøre sine Grundsætninger gieldende, fordi han ansaae dem for at være rigtige, ubekymret om at han derved gik glip af de personlige Fordele, som det vilde have været ham saa let ad andre Veie at opnaae. Fast i sin Villie, agtende Sandhed og Ret over Alt, modtagelig for Grunde, foragtende al blind Autoritetstro, uforfærdet naar det gialdt sine Medborgeres Vel, arbeidede han Dag og Nat paa at berige sig med de Kundskaber, hvorefter hans Siel tørstede, og hvoraf hans Medborgere kunde høste den største Nytte. En saadan Characteer var ogsaa Armand Carrel. Den er en Sjeldenhed, Frankrig, men en endnu større Sieldenhed, i Danmark. Det er derfor at Hages Bortgang maa ansees som et stort Tab, og indtil man har beviist, at hvad jeg her har sagt om min hedengangne, Ven er usandt eller overdrevent, troer jeg, at Alle de, som troe, at der er Meget at uddanne i vore Samfundsforhold, Meget at forbedre, Meget at rette, mange Misbrug at paatale i Danmark, ogsaa have Grund til ved hans Grav at sørge som over et stort Tab. Det er os kjært at have fremkaldt denne Udvikling af Hages Fortjenester, som vi hverken kunne eller ville giøre nogen væsentlig Jndvending imod Vi have allerede erklæret, at vi kun vilde kæmpe imod Overdrivelser, ikke imod maadeholdne Lovtaler. Til Slutning beviser Prof. David med et Brev fra den Kongelige Direction for Universitetet og de lærde Skoler af 1ste October 1836, at Hage først da søgte Afsked med Pension, da der ikke kunde gives ham Tilsagn om at erholde Pension, hvis han ved overhaandtagende Svaghed skulde blive sat ud af Stand, til ved eget Arbeide at erhverve sit Ophold. Dette Factum have vi ikke benegtet, og forsaavidt er dette Brev os uvedkommende; hvad forresten Spørgsmaalet om Hages Pension angaaer, have vi Jntet at tilføie til det, vi have sagt i Nr. 164. Ved samme Leilighed ville vi bemærke, at vi at Hr. O. Thomsens Avis Nr. 168 have erfaret, at ogsaa Hr. Claudius Rosenhoff i den Frisindede har taget til Gjenmæle imod vor Artikel. Vi have ikke læst hans Bemærkninger, saa at vi ikke vide, om de gjøre noget yderligere Svar nødvendigt. Hvad Hr. Thomsens smaa Angreb paa os angaaer, finde vi os ikke foranledigede til at tage Notice af dem. Vi kunne blot sige om dem: Det Scho er, som græder; Det falder, som man seer, lidt plumpt paa visse Steder. Skulde Hr. Thomsen engang faae Raad til at komme frem med en Tanke, som er hans egen, vi udbede os nemlig Grunde istedetfor Skjeldsord – kunde vi maaskee finde det passende at indlade os med ham; indtil dette skeer, kunne vi anvende vor Tid bedre end til at skrive imod ham. Den 24de October 1837. Efterskrift. Vi have siden i Hr. O. Thomsens Avis Nr. 169 læst et Udtog af Hr. Claudius Rosenhoffs Artikel og antage deraf, at videre Tilsvar fra os er ufornødent. For imidlertid at vise, at vi i det Mindste fra Sprogets Side have lært Noget af vore Modstandere, ville vi afvise den Formodning af Hr. R., at den skumle Avind har fremkaldt vor Artikel, som ussel og jammerlig. Himlen veed, hvad der skulde bevæge os til at misunde den Døde. Vi ønskede at virke paa de Levende, og dertil ansaae vi en Yttring om den Døde for nødvendig Den 26de October 1837.