Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-10-20
Jfølge private Efterretninger, som man har i Hamborg faaet fra Constatninopel har ogsaa Rusland erholdet i Freden Aftrædelsen af alle de Øer, som ligge i det sorte Hav ved Udløbet af Donau og tillige en fuldkommen Handels og Skibsfarts Frihed for Rusland i det hele Tyrkiske Rige uden al Jndskrænkning, som skal være bleven garanteret ved en hemmelig Artikel Den Russiske Keiser har udstædet et Manifest angaaende Freden, men har ikke bekiendtgjort Freden selv; Aarsagen dertil er, at denne skal først ratificeres. Man forhauses derfor ved at læse en Beretning fra München under 9de Octbr.:at en Fransk Coureer, som er passeret derigiennem til Paris har udsagt: at Sultanen havde endnu ikke den 19de Septbr. ratificeret Freden. Dersom denne Efterretning er grundet, hedder det, saa maatte man antage, at Mahmud endnu smigrer sig med Haabet om at giøre Modstand, da han maaskee har faaet Efterretning om de 35000 Mand Albaneseres Marsch, som ifølge Breve fra Bucharest søge at trænge frem over Sophia til Adrianopel. Mærkværdigt er det ogsaa at det Engelske Blad Times yttrer den Frygt, at Sultanen ikke vil ratificere Freden og at det derved kan komme til en Kamp, som vil have Tyrkiets Undergang til Følge; hvorved det yttrer det Haab, at den Engelske Regiering ikke vil blive en taus og uvirksom Tilskuer ved Kampen. At Paschaen af Viddin, som hele Sommeren igiennem har staaet uvirksom med sine Albanesere, er paa eengang brudt op og marscheret imod Balkanbierget, som man siger for at afskiære Russerne deres Communicationer vidste man i Belgrad den 20de Septbr., og man frygtede for en hensigtsløs Blodsudgydelse, da man tillige vidste at Gen. Geismar er brudt op for at forfølge ham, Andre sige at det er Paschaen af Scutari og ikke Paschaen af Viddin, som er brudt op og har besat Staden Sophia. Jfølge Beretninger fra det indre af Tyrkiet skal denne Pascha i Forbindelse med flere have forbundet sig med hinanden til at forsvare sig paa Liv og Død og ikke at bryde sig om Sultanens Firmaner eller at underkaste sig den Fredstractat, som han lader sig tvinge til at underskrive. Mahomedanerne beskylde ham for personlig Feighed, sige at han er ikke værd til at herske over de Troende, anklage ham for at han er bleven til en Dschaur og har overtraadt Forfædrenes Love, hvorfor de sande Muselmænd ikke holde sig forpligtede til at efterkomme hans Tractater. - Ogsaa fra London skriver man, at man ifølge private Breve fra Consiontinopel omtvivler, at Sultanen vil være i Stand til at udbetale den forlangte Godtgiørelsessum. De Tyrkiske Hofembedsmænd have allerede maattet sende deres Guld- og Sølvtøi til Mønten, for at tilfredsstille de meest trængende Fornødenheder. - Ogsaa læses i Allg. Zeitung, en Skrivelse fra Berlin, hvori der yttres den Frygt, at ved Navnet og Formen af en Fredsslutning endnu ikke alle Vanskeligheder ere hævede; men at en Spænding i de politiske For sold vil for det første vare ved. (Det kan saaledes med Freden i Orienten blive til endnu hvad det skal, ikke at tale om de Følger, som denne høist mærkværdige Fred, som er af et dybt Jndhold, vil tilveiebringe i Fremtiden). Ved dette tvivlsomme Udfeende, som Tingene have i nærværende Øieblik og især ved den forunderlige Omstændighed, at man ingen Efterretning faaer om, at Sultanen har ratificeret Freden, er det interressant at høre saameget Nyt fra Constantinopel som muligt. Man læser nu en Skrivelse fra Pera dateret den 18de Septbr. af følgende Jndhold: Den 17de er den Kgl. Preussiske Gesandt Hr. v. Royer kommen her tilbage fra Adrianopel ledsaget af to Russiske Officere. Man vidste nu at Freden var underskrevet af Underhandlerne og ventede at den ufortøvet skulde blive ratificeret af Sultanen, (men som dog endnu ikke skal være sitet). Hele Staden skal være beruset af Glæde derover, Unge og Gamle omfavne hinanden og forkynde hinanden den glade Efterretning. Allene Sultanen skal ikke yttre nogen Glæde: men være nedsunket i et Slags Metancholie, som opfylder dem med Frygt, som omgive ham; han synes at fee Fremtiden med Bekymring i Møde, som kun er alt for vel grundet ved Rigets før gelige Forfatning. De to Russiske Officere, som ledsagede Hr. Royer, skulle være bestemte til at afsendes til Gen. Diebitsch og Admiral Rieord, for at underrette dem om Fredens Afslutning, faasnart Sultanen har ratificeret den. Hr. von Royers Underhandlinger med General Diebitsch skulle fornemmelig have angaaet Krigscontributionerne, Fiendtlighedernes Ophørelse og Udvidelsen af de Græske Grændser. Porten skal nemlig have yttret deel Ønske, at der i denne Traktat, som skal publiceres, ikke skal tales noget omde Penge den skal betale; men at denne Punkt, skal kun omtales i almindelige Udtryk og det nærmere bestemmes i en hemmelig Artikel. De Grunde, som Reis Effendi har angivet for at Traktaten paa denne Maade skal affattes, viser hvormeget Sultanen frygter for den giærende Stemning imellem Folket, da dette let kunde bringes til at troe, at Porten blev Rusland tributair, en Troe, som vilde tiene Sultanens Fiender til et mægtig Vaaben og endnu mere opbringe Nationen imod ham. Man siger, at det skal være lykkedes Hr. von Royer at bevirke dette; men angaaende Grækenlands Grændser kunde det ikke lykkes den Preussiske Gesandt at udvirke den ønskede Modification, som gik ud paa at den desinitive Bestemmelse derom skulde overlades til Conferencerne i London; thi Gen. Diebitsch Jnstructioner løde meget bestemte om dette Punkt, da det Russiske Cabinet betragter den Græske Stats Udvidelse til Bugterne ved Arta og Volo som væsentlig nødvendig for Orientens tilkommende Rolighed. De Russiske Krigsfanger ere alle satte i Frihed og blive ved den Kongelige Danske Residents Hr. von Hübschs Omsorg forsynede med det Fornødne til at foretage Tilbagereisen til Odes a. – Jfølge en Engelsk Søeofficeers Skrivelse dateret Therapia den 28de August havde en almindelig Desertion fundet Sted i Omer Paschas Leier, man siger at da han kom tilbage til Sultanen og forestillede ham sin Forfatning, saa havde Mahmud først isinde at lade hugge Hovedet af ham, men han betænkte sig, og lod nogle Taarer falde. Mandagen derpaa bleve Moscheerne aabnede og Dervischene erklærede at Riget var i Fare; derpaa blev et Fir man publiceret hvorved hver 5te Mand blev opfordret til at forsvare den hellige Jslam. Men Muselmændene ere nedfunne i en saadan Sløvhed og Ligegyldighed, at man maae omtvivle, at de vilde drage Sværdet for Mahomed selv, ifald han flod op af Graven. Russerne rykkede derfor frem i to anseelige Colonner den ene mod Hellesponten og den anden mod Bosphorus, og Kosakkerne stode kun 20 Engelske Mile fra Constantinopel.