Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-11-12
Blandede Efteretninger. Om Napoleons Ophold paa St. Helena. (Fortsættelse; see No. 82.) Om sine Forhold til Frue Stael=Holstein sagde Napoleon til Omeare: "Kort efter min Tilbagekomst fra Jtaliens Erobring, talede Fru Stael til mig i et stort Selskab. Hun forfulgte mig overalt, og kom mig saa nær, at jeg ikke kunde undvige hende. Hun spurgte mig, hvilken Qvinde vel nu var den første i Verden, hvormed hun vilde gjøre mig en Compliment, i den Forventning, at jeg skulde besvare den. Jeg saae paa hende og sagde: "den, der har født de fleste Børn, vendte mig omkring og lod hende skamfuld staae. Hun er intet ondt Fruentimmer, men en utrættelig Jntrigantinde, af store Talenter, store Jndsigter og megen Jndflydelse. . . Man har sagt om hende, at hun vilde styrte sine Venner i Søen, paa det hun, naar de vare paa Veie at drukne, kunde have Leilighed til at redde dem. Jeg saae mig nødsaget til, at forvise hende fra mit Hof. J Genf var hun meget fortrolig med min Broder Joseph, som hun ved sin Underholdning og sine Skrifter indtog meget. Da jeg kom tilbage fra Elba, sendte hun sin Søn til Paris, der skulde anholde om en Audience hos mig, for at kræve Tilbagebetalingen af 2 Mill. som hendes Fader Necker, af sin Privateiendom havde laant Ludvig XVI. (Han havde, som bekjendt, ikke laant samme, men givet dem til Underpant for sin aflagte Regnings Rigtighed.) og tilbyde mig sin Tjeneste, naar jeg bevilgede Fordringens Betaling. Da jeg kjendte hans Hensigter og ikke troede at kunne indrømme hans Begjering, uden at fornærme Andre, som befandt sig i samme Stilling, saa gav jeg befaling, ikke at tillade ham at komme for mig. Men Joseph lod sig ikke afholde fra, at indføre ham, den vagthavende Officier vovede ei at modsætte sig min Broder, især da han erklærede, at ville være ansvarlig for Følgerne. Jeg optog den unge Stael høfligen, hørte hans Andragende, og svarede ham, at det gjorde mig meget Ondt, at jeg ikke kunde opfylde hans Ønsker, fordi de strede imod Lovene og jeg i saa Fald maatte handle ubilligen mod mange Andre. Fru Stael lod sig endnu ikke nøie hermed. Hun skrev et langt Brev til Fouche, hvori hun satte sine Fordringer ud fra hinanden, og tilføiede, at hun behøvede Pengene til Medgift for sin Datter, der skulde ægte Hertugen af Broglio, med det Løvte, at jeg ved at opfylde hendes Begjering, kunde gjøre Regning paa hende og hendes. Fouche sagde mig dette, og bad mig indstændigen, at give efter, da hun, under Tingenes critiske Stilling, kunde være mig til stor Nytte. Jeg svarede, at jeg ikke vilde indlade mig i nogen smudsig Handel. (Fru Staels sildigere Forbindelse med A. W. Schlegel har vist, at hun i det mindste med sin Pen kunde skade ham.) Henseende til Keiser Paul sagde Napoleon: Begyndelsen var Keiseren meget indtagen mod Revolutionen og mod alle dem, der havde deeltaget deri; men det lykkedes mig ganske at omstemme ham. Havde han levet, saa vilde Jndien nu været tabt for Engelland. Vi havde aftalet et Angreb, hvortil jeg, efter Pauls Begjering, udkastede en Plan. Jeg paa min Side havde sendt 30,000 Mand af de bedste Soldater dertil; han skulde levere et lige Antal af sine bedste Tropper og 40,000 Cosakker. Ti Millioner tilbød jeg at give til Camelers og andre Fornødenheders Anskaffelse. Jeg havde allerede ladet anholde hos Persiens Kahn om en Gjennem marsch gjennem hans Stater, og endskiønt Underhandlingen endnu ikke var tilende, kunde jeg dog gjøre Regning paa Tilladelsen, da Perserne selv haabede at drage stor Nytte deraf. Mine Tropper vilde have gaaet til Warschau, for der at træffe sammen med Russerne og Kosakkerne, og derpaa at fortsætte Marschen til det caspiske Hav, hvor de, efter Omstændighederne, enten vare blevne indskibede, eller havde fortsat Marschen til Lands. . . . J de første Aar af en Krig, som J Engellændere faae med Russerne, ville de frarive Eder Jndien." - Den i Aaret 1802 til Paris ankomne engelske Fredsmægler Cornmallis, roste Napoleon meget. "Det var, sagde han, en retskaffen, høimodig og oprigtig Characteer. Han var den, der først opvakte hos mig en god Mening om Engellænderne. Jeg erindrer, at han engang sagde: der gives Egenskabet, man kan tilhandle sig, men en god Characteer, Oprigtighed, ædel Stolthed, og Aandsnærværelse i Farens Stund, ere ikke tilfals for Penge. - Disse Ord gjorde et dybt Jndtryk paa mig. Han har maaskee ikke været nogen Mand af store Ævner, men han besad Talent, stor Retskaffenhed og Oprigtighed. Han brød aldrig sit Ord. Tractaten i Amiens var færdig og skulde Kl. 9 underskrives af ham paa Raadhuset. Der kom noget imellem, hvorved han blev forhindret i at komme derhen, men imidlertid lod han den franske Minister vide, at han kunde betragte Tractaten som underskreven, og at han næste Dag vilde sætte sit Navn derunder. Om Natten ankom en Coureer fra Engelland med den befaling, ikke at give sit Samtykke til visse Artikler, og ikke at underskrive Tractaten. Endskiønt nu Cornmallis kunde brugt dette til Paaskud, saa var han dog saa stræng i sine Grundsætninger, som Mand af Ære, at han sagde, hans Løvte var ligesaa godt, som hans virkelige Underskrift, af hvilken Aarsag han svarede sin Regjering, at han havde givet sit Ord, og maatte holde det; dersom den ikke var tilfreds, maatte den nægte Ratificationen. Det var en Mand af Ære, en sand Engellænder. Hans Død har meget bedrøvet mig. Mange Medlemmer af hans Familie have anholdt hos mig om Fangers Frigivelse, og altid faaet deres Begjering opfyldt. Napoleon benægtede ganske det Foregivende, at han skulde have teet sig saa ilde mod Lord Whitworth i en Privatconference, saaledes som engelske Blade fortalte. "Lord Whitworth sagde efter hiin Sammenkomst, som man har gjort saa meget Væsen af, og hvori jeg ingenlunde var heftig, at han var meget tilfreds saavel med mig, som den Maade, jeg behandlede ham paa, og at han haabede, at Alting endnu vilde gaae godt, Dette gientog han ogsaa for adskillige andre Magters Gesandter. Nogle Dage derefter, da de engelske Tidender med Beretningen om denne Sammenkomst ankom, opvakte denne Forundring. hos Enhver, især hos hine Gesandter, der gjorde ham Forestillinger derom og mindede ham om de Ord, han havde yttret for dem. Han var forlegen og svarede: han havde vel talet saaledes, men Beretningen vae ligefuldt sand. J Engellændere, vedblev Napoleon, have først brudt Amiensfreden; eders Ministere, der gjøre sig saa meget til af, at de ikke have erkjendt mig for Keiser, vidste meget vel, at de havde brudt Tractaten; at de ved Lord Whitworth have ladet mig gjøre det Forslag, at give mig 30 Mill. Fr. og anvende al deres Jndflydelse, paa det jeg kunde blive Konge af Frankrige, naar jeg vilde samtykke i, at Engellænderne beholdt Maltha. (Forslaget blev gjort til Malouet) Mit Svar var: Sig DeLoro Whitworth, at jeg ikke vil have Udlændinger og deres Mellemkomst noget at takke for Naar de Franske ikke af egen Drivt ville vælge mig til Konge, saa vil jeg aldrig anvende fremmed Jndflydelse, for at blive det. Det Sande er, at Deres Ministere fra Arilds Tid have skuffet Folket ved Spilfægterier, og stedse ere af Lord Chatams Mening, at det vilde være ude med Engelland, dersom det kun i 24 Timer viste sig retfærdig mod Frankrig. (Fortsættes.) Andre beretter i sine occonomiske Nyheder, at et Lam, opfødt tilsammen med en Hund, havde saaledes vant sig til dennes Føde, at det aldrig rørte mere ved Planter, skyede Dyr af sin Art, og, ligesom Hunde, agtede paa Menneskenes Vink.