Norske Intelligenssedler, 1764-10-17
Da de jævne Marker i Jndien næsten vare forbrente, af en vedvarende Tørke, stode toe Naboe-Hyrder, Hamet og Raschid, paa Grænserne av deres fælles Enge, ganske udmattede av Tørst. Deres Faar gik gispende omkring dem, og de bade i deres hæftigste Smerter, om Vand. Luften blev pludselig stille, Fuglene holdt op at synge, og Hiorden at bræge. De vendte deres Øyne omkring, og saae noget, av en stor Skikkelse, at komme til dem, igiennem Dalen, hvilket, da de kom nærmere, de troede at være Uddeelelsens Aand. J den ene Haand holdt Han Overflødigheds Knippe, og i den anden, Ødelæggelsens Sværd. Hyrderne skiælvede og vilde tage Flugten. Men Han tiltalede dem med en Røst, hvilken var ligesaa behagelig, som den Vind, der om Avtenen stryger igiennem Sabæg Marker, saaledes: "J Støvets Børn, flyer ikke for eders Velgiørere. Jeg kommer for at tilføre eder Gaver, hvilke eders Daarlighed allerne kand giøre skadelige. J bede om Vand, lad mig ikkun vide, hvor meget J kand være tient med. Begiærer intet med U-betænksomhed, men betænker, at Overflødighed, av det, som tiener til Legemets Fornøyelse, er ligesaa skadeligt, som Mangel derpaa. Naar J erindrer eder Tørstens Smerte, saa glemmer ikke at tænke tillige paa den Farlighed, at man ogsaa kand omkomme i Vandet. Min Hamet, sig mig din Begjæring." Ogode og velgiørende Væsen! sagde Hamet, lad mig finde Naade hos dig, for min Forvirrelse. Jeg beder ikkun om en liden Bek, og at samme aldrig maa udtørkes om Sommeren, ey heller løbe over sine Bredde om Vinteren." Dette svarede Aanden, og strax aabnede han Grunden med sit Sværd, skal gives dig, og der opkom en Kilde under deres Fødder, som udgydede, igiennem Engene, sine Bekke Blomsterne fornyede deres yndige Lugt, Træerne udbredede deres grønne Blade paa nye, og Hiordene leskede deres Tørst. Aanden vendte sig herpaa til Raschid, og fordrede ligeledes, at han skulde aabenbare ham sin Bøn. "Jeg begiærer, sagde Raschid, " at du vil føre Floden Ganges, med alle sine Vande og Jndvaanere, igiennem mine Marke. Hamet blev rørt over denne hans Naboes store Bøn, og knurrede allerede hemmelig i sit Hierte over, at han ikke selv havde gjort den; da Aanden svarede, Forvovne Menneske! vær ikke umættelig. Betænk, at dette er et Gods, som er dig unyttigt, og hvorfore er din Trang større, end Hamets Raschid igientog sin Begjæring, og fornøyede sig selv forud, med den Anseelse, han, som Floden Ganges Behærskere, vilde have fremfor Hamet. Aanden gik tilbage mod Floden, og de toe Hyrder stode og ventede paa Udfaldet. J det at Raschid saae med Foragt paa sin Naboe, hørte man pludselig en stor Strøm komme brusende, og de saae paa den, at Dæmningerne for Floden Ganges havde faaet en Aabning Floden rullede sig fort i Raschids Marker. Hans Plantager bleve forstyrrede, og hans Hiorde oversvømmede, han selv blev bort-revet af Strømmen, og en Crocodille opslugede ham. For kort siden, talede jeg med en av mine Venner, om Fabler. Vi bleve enige at forklare dette Ord saaledes: En Fabel er en muelig, skiønt usandsynlig Fortællelse. Dette gjorde, at vi strax mærkede, at en stor Deel af Phædri Fortællelser, ikke fortiene dette Navn. Mange ere for virkelige, og for sandsynlige. Hvad kand være virkeligere, end at en grim Søster vredes, naar hun hører sin smukke, Broder tale, om Virkningen av sin Skabning, Skal dette være en Fabel, saa paastaaer jeg med lige Ret, at min andægtige Naboerske, hvilken i det mindste en gang om Ugen, prygler sin Mand, ogsaa er en Fabel. Men dette overtaler man aldrig Manden til at troe, hans Ryg føler alt for ofte hendes Virkelighed. Jeg var strax færdig, at regne den slette Fortællelse af Phædri anden Bog, om den beskævtigede Ledighed, blant de, som ikke fortiente det ædle Navn Fabel. Men min Ven, søgte at overbevise mig anderledes. Han troede, at denne ikke var nogen virkelig Fortællelse, men en blot Allegorie, som hensigtede paa de unge Advocater, hvilke endnu, for deres U-erfarenheds Skyld, ikke af nogen blev betroed Sager; men ikke destomindre vil have Anseelse av, at være beskiævtigede, og som til den Ende løber den gandske Dag, ligesom forrykte, igiennem Gaderne; beleirer Raadhuuset, uden at gaae ind; som aldrig gaaer ud, uden at have i Barmen er Støkke av en Ting-Act, som idelig qvæler alle Sælskaber, med Deres Casu in terminis, som giør meere Sladder, om deres vundne Processer, end en ung Officeer, om det sidste Holsteenske Felt-Tog; som stiller sig ganske, enten ophidsed, eller dybsindig, naar de, om Middagen Klokken tolv kommer fra Raadhuuset; kort sagt, som maatte døe av Kiedsommelighed, dersom de ikke besad Vid nok, til den halve Stads Misfornøyelse, intet at giøre. Denne er den Fortolkning, som min Ven giør, Jeg synes den er Falsk. Den er alt for Norsk. J stæden for, at jeg burde føres med mine Tanker til Rom, bliver de kun i mit Fædrene-Land. Sæt ogsaa, at Fortællelsen, er almindelig; hvem har da sagt, at hædrus just har meent de unge Advocater, Kand det ikke ligesaavel hentydes paa de unge u erfarne Medici, J det mindste ere der de, som daglig løber saa hurtig i Gaderne, som de vare forfuldte af de Siæle, hvis Legemer deres Piller, havde bragt under Jorden. De viser sig saa urolige, som de skulde befordre den halve Stad, til en Methodisk Ende. Men, som ofteste, opsøger han kun en Hund, for at anatomere. Nu behager mine Læsere at dømme, enten jeg, eller min Ven, har Ret Phædri Ord ere disse: Est ardelionum quædam Romae natio Trepide concursans, occupata in otio Gratis anbelans, multa agende nihil agens; Sibi molesta, & allis odiosissima.