Den Vest-Sjællandske Avis, 1821-02-17
Hvad Dronningens Budskab angaaer, saa erklærer jeg : at ingen kan forhindre hende i at modtage hvad Parlamentet vil bevilge hende. Hs. Majestæt begaaer her igien en af de constitutionsstridige Vildfarelser, hvori hun saa ofte synes at forfalde; og som ogsaa have forledet hende til at kalde det Engelske Folk, mit Folk og mine Undersatter. Til Jndvaanerne i Dover sagde hun: Jeg haaber, at det engang vil blive mig forundet at kunne bidrage til mine Undersaatters Lyksalighed, og til Jndvaanerne i Canterbury sagde hun: Jeg ønsker at det maae blive mig mueligt, at giøre Staden Canterbury noget godt og at gjøre mit Folk lykkeligt. De Midler, hvorved hun vil giøre sit Folk lykkeligt ere øiensynligen af det Slags, at Landets Constitution derved vilde blive kuldkastet. Skal Huset under saadanne Omstændigheder modtage Forskrifter og befalinger af Hs. Majestæt, Vilde man indrømme hende den gjorte Fordring, at hendes Navn skal optages i Kirkebønnen; saa vilde hun snart fremkomme med nye Betingelser og ikke allene forlange et Pallast; men endog at blive kronet; kort hun vilde ikke høre og førend Kronens Magt og Værdighed laae under hendes Fødder. Jeg vil bedre sørge for Undersaatternes Roe og Sikkerhed, ikke for Hs. Majestæts men for Georg den 4des Undersaatter, og saalænge jeg er Kongens Tiener vil jeg ikke tillade, at man foreskriver Regler for de constitutionelle Auctoriteter. Den agtbare Herre (Western) synes ikke at betænke, at naar Bod- og Strafbillen havde passeret begge Huse og erholdet Kongelig Sanction, saa vilde det vel have geraadet Parlamentet til Vanære ikke at have bevilget den ophøiede Person et anstændigt aarligt Udkomme; men Summen var bleven forskiellig med Hensyn til den fældede Dom. Jeg holder det ikke for at være Ædelmodigt paa nye at bringe det Spørgsmaal om Dronningens Uskyldighed paa Bane; men skal jeg med Taushed høre paa den agtbare Herres Stiklerier der ligeover for mig, og samtykke i at man en Dag efter den anden udskielder Regieringen, Skulde jeg forholde mig roelig derved, naar jeg tydelig indseer, at det kun er disse Herrers Ønske, at bringe Landet i Oprør, og for under det Paaskud at ville forskaffe Hs. Majestæt Retfærdighed, at bestræbe sig for at fortrænge det nærværende Ministerium. Hr. Tierne stod nu op og svarede: at naar den ædle Lord troer, at han og hans Venner kun tragte efter Magt, og at de ville modtage den under de Betingelser, under hvilke den ædle Lord holder sig i sit Embede, saa vilde han kaste denne usle Paastand tilbage paa ham selv og erklære: at han hellere vilde døe paa en Møgdynge, end have givet sit Samtykke til saadanne Handlinger, som den ædle Lord har gjort (stort Biefald.) Den ædle Lords Forhold forundrer mig ikke. Kun den, som ikke har selv nogen Fortjeneste kan hæve sig, ved at søge at beskiæmme sine Modstandere, og dette erden ædle Lords eneste og sande Hensigt (Hør, Hør!) imidlertid er Raabet om at Dronningens Navn skal optages i Kirkebønnen lydeligt og almindeligt; men den ædle Lord tilføier meget viseligen: indsættes Dronningen i alle hendes Rettigheder saakan jeg ikke være Minister længere; jeg veed meget vel, at det er Landets Ønske, men hvilken ubetydelig Ting er ikke saadan et Ønske, naar en Minister Post beroer paa dets Opfyldelse. Hr. Tier ne talte endnu en heel Time med tiltagende Hæftighed og sluttede sin Tale med følgende Ord: det er min faste og uforanderlige Mening, at Dronningens Navn igien vil blive indført i Liturgien og at alle den ædle Lords Forsøg ville være frugtesløse. Skulde jeg i dette Øieblik bortfjerne mig fra dette Huus og jeg skulde lade dets 657 Medlemmer blive tilbage med den Overbeviisning, at de alle ville stemme til Fordeel for den ædle Lord, saa bliver dog min Mening med Hensyn til Gienoptagelsen af Dronningens Navn i Liturgien uforanderlig (ubeskriveligt og vedholdende Biefald). Efterat flere Parlamentslemmer havde talet, blev Hr. Westerns Forslag, at Huset skulde gjournere sine Møder, forkastet. Huset forvandlede sig derpaa til en Committee hvori Lord Castlereagh foreslog i en kort Tale, at en aarlig Jndtægt af 50,000 Pd. Sterling skulde bevilges Dronningen. - Hr. Wortley yttrede nu den Formening, at der ikke skulde bevilges Dronningen en saa stor Summa, paa Grund af at hendes Majestæt havde ved det Svar, som hun har givet paa de forskiellige Adresser, ført saadan et Sprog, som har til Formaal at kuldkaste den nærværende Regiering. Hr. Holme Sumner gik endnu videre og paa stod: at Hs. Majestæts Ægteskabsbrud var paa det tydeligste bleven beviist, men at hun blot ikke havde faaet sin Dom; men om han endog vilde forbigaae dette, saa maatte han dog i høi Grad dadle hendes udviste Forhold i England, og bekiende at den Tale hun fører bliver Dag for Dag meere oprørisk. Man maatte derfore tage i Betænkning at bevilge Dronningen en saa stor aarlig Jndtægt, især da han havde hørt at hun havde ikke betalt en eneste Regning; ikke engang hendes Haandværksfolk (nu blev der en frygtelig Allarm.) Huset skulde først underrettes om hvorledes hun bruger Pengene. Om hun ikke dermed bestrider Omkostningerne ved Processionerne, som holde Landet i Gjæring, eller om hun ikke selv nedværdiger sig til at bestikke Pressen for at ophidse Nationen imod dens Regiering. – Han troede derfore, at det kunde være nok at bevilge Dronningen 20000 Pd. om Aaret, men han vilde dog foreslaae at hun fik 30,000 Pd. – Aldermand Wood svarede derpaa (under almindelig Raaben og Bifald) at alt hvad Hr. Sumner havde sagt var usandt, og han opfordrede ham til at bevise sine Ord. Han sagde at Dronningen havde betalt alle sine Regninger, at hun vel ikke havde faaet det sidste Qvartal udbetalt, men at en Bankeer havde for strakt hende dertil. Hr. Sumner tilstod ogsaa, at han havde kun hørt det af Rygter og tilsidst blev Lord Castlereaghs Forslag om de 50,000 Pd. eenstemmig antaget. – J Underhusets Møder den 1ste Februari sagde Hr. Brougham: at Dronningen vilde bestemt ikke modtage nogen Appanage, saalænge hun befandt sig i sin nærværende Stilling. Han viide derfore slet ikke indlade sig paa denne Sag; men allene besvære sig over, at man vedblev at giøre beskyldninger imod hende, efterat hun var blevet frikiendt. Er hun ikke friekiendt, saa lad hendes Anklagere kun ufortøvet træde frem. Jeg opfordrer dem dertil; Dronningen forlanger Retfærdighed og andet forlanger hun ikke. – En Hr. Lechbringe sagde: at han havde hørt at Coureren Bergami havde for kort Tid siden levet paa en Fod i Paris, som vel kunde passe for en engelsk Lord; men ikke for en saadan Coureer, og han ønskede at vide, hvorfra han fik disse Penge og om det ikke kom fra dem som Underhuset havde bevilget. Aldermann Wood opfordrede ham nu til at bevise at blot en Penning af Dronningens Penge var anvendt dertil, Bergami kom ikke til Paris for sin Fornøielses Skyld, men fordi det var ham blevet befalet, for at han kunde blive brugt som Vidne i dette Land og for at han ikke skulde være for langt borte derfra; og dersom den ædle Lord havde fordristet sig til at bringe Bod- og Strafbillen for dette Huus, saa vilde denne Mand sandsynligen have ladet sig see foran Skrankerne (Hør, Hør, Billen om de 50,000 Pd. blev derpaa anden Gang forelæst.