Adresseavis for Børn, 1780-02-02
Min tilforladelige Ven og Broder Franz Henrich Nu er vor Porthund Pakan død. Du kjendte ham saavelsom den lille Stuehund Spitser fra den Tid, du gik i Skole hos os, og jeg kan nu sige dig, at jeg har seet Exempel paa Godhjertighed og Misundelse i disse to Hunde. Du lagde ikke saa meget Merke dertil som jeg Spitser var stedse venlig, ligesom han er endnu, men Pakan var et misundeligt og uvenligt Beest. Spitser kunde ligesom ret hjertelig glæde sig, naar Papa karesserede hans Kammerat Pakan; men denne slemme Hund knurrede altid, naar Spitser vovede at krybe paa alle fire hen til Papas Fødder, for og at blive karesseret af ham. Naar Pakan fik et Stykke Kjød, saa logrede Spitser og glædede sig ligesaa meget derover, som han havde faaet det selv. Blev der et Been derimod engang slængt til Spitser, saa begyndte Pakan at tude, som Huset havde staaet i lys Lue, da den godhiertige Spitser gemeenlig lod Benet ligge, og, for at undgaae Trætte, listede sig hen under Kakkelovnen. Papa merkede det nogle gange, og kunde derover ikke længer lide Pakan saa godt som før. Engang da han sad til Bord, kastede han to Stykker hen til disse Hunde, et Stykke Kjød til Pakan efter Sædvane, men en liden Bruskknokkel til Spitser. Men neppe saae den misundelige Pakan, at hans Kammerat fik ogsaa noget, førend han ligesom med Uvillie slængte sit Stykke Kjød hen af Gulvet, og sprang gende mod Spitser, for at tage Bruskknokkelen fra ham. Spitser lod den fare, og var Avis paa Veye at krybe hen under Kakkelovnen igjen, da Papa kaldte ham tilbage, og gav ham det Stykke Kjød, som Pakan havde kastet hen ad Gulvet, og sagde: Æd du det, min gode Hund; "det er billigt, at du skal have det, siden Pakan " tog det andet fra dig. Pakan gjorde store Øyne. - Og, blev Papa ved, fordi du har altid været saa godhiertig og stedse givet saa meget efter, saa skal du allene herefter være min Stue hund, og Pakan skal være Porthund. Fort med " ham. Bind ham i en Lænke. Som sagt, saa gjort. Pakan blev bunden i en Lænke i Porten, og Spitser blev i Stuen. Da skulde Du seet, minBroder, hvilken Forskiel jeg saae paa disse to Hunde imellem et godt og et ondt Hjerte. Saa ofte den gode Stakkels Spitser fik en Lekkerbidsken, saa sparede han den fra sin egen Mund og nænte ikke at gotte sig dermed, men haer den ud til Pak an i Porten, logrede for ham, og vilde ligesom nøde ham til at æde den. Han tilbød sig og af sig selv, at ville gjøre ham Selskab om Natten og sove i hans Hytte, for at varme ham, at han ikke skulde fryse. Men den misundelige og avindsyge Pak an vilde hverken smaae det, som Spitser baer ud til ham, eller tage imod hans venlige Tilbud men gjorde ikke andet, end knurrede og murrede, naar han kom ham nær. Hvad skede. – Avindsyge, Misundelse og Ærgelse over Spitsers Lykke; at være bleven ene Stuehund, paadrog Pakan en tærende Sygdom, af hvilken han endelig døde saa hentæret, at han saae ud som en Beenrad. Jeg troer, jeg har fattet en uendelig Afskye for den vederstyggelige Last Misundelse, ved de Betragtninger jeg har gjort mig over disse to Hunde. Den er meget almindelig iblandt Mennesker. Dersom Du vilde besørge dette indrykket i Børne-Avisen, troer jeg gandske vist, mit Brev skulde ikke være unyttigt skrevet. Det er just i den Hensigt, jeg har været saa vidtløftig og omstændelig i Beretningen; thi Dit Hjerte kjender jeg, det er alt for ædelt til at være Misundelses Bolig. Gjør heri, som Dy vil. Jeg er Din &c. Ephraim Jorddrot. Nyeheder.