Aalborg Stiftstidende, 1827-10-27
J mindre end en Time, fortæller vor Antor, hvilken Forandring foregik der med mig, hvilken Revolution i den indvortes Verden, hvilken Aands-Op svingen til de høiere Regioner, Smertens uopholdelige Standsning var intet i Sammenligning med den Udsigt til himmelske Lyksaligheder som aabnede sig for mig, Jeg havde opfundet et Universalmiddel imod Menneskehedens Onder, som saa mange Philosopher forgiæves have søgt. For een Penny kunde jeg forskaffe mig det, som kunde bringe mig i Extase og yde mig den reneste Lyksalighed. Den Ruus som Opium bevirker, er efter vor Forfatter, aldeles forskjellig fra Viinrusen. Efter ham bringes Aanden ved Opiummets Virkning i en Tilstand, som volder en rolig, ja selv en alvorlig, Nydelse, som, med den samme indvortes Kraftstyrke, vedvarer i 8 til 10 Timer. Alle Sielekræfter synes at stige i en overordentlig høi Grad, medens de alligevel vedvarende forblive i den fuldkomneste Harmoni. De ædlere Følelser og bedre Tilbøieligheder, erholde mere Liv og Velvillie, enhver Aarsag til Ophidsning forsvinder, enhver Forstemning hører op; Sielen synes igjen at vinde dens oprindelige Natur og at hæve sig til de fredelige og lysere Regioner, hvor Lyset af den rene Erkjendelse glimrer, uden Anstrængelse. Forfatteren tog i Begyndelsen hver tredie Uge kun een Gang Laudanum, og det ialmindelighed om Torsdagen og om Løverdagen. Paa disse Dage sang den berømte Sangerinde Grassini i den italienske Opera. Han udeblev aldrig derfra, efterat han havde taget sin Dosis Opium, og ethvert Udtryk synes ham at være for svagt, til at udtrykke den fortryllende Virkning som Musikken gjorde paa ham. "Ethvert Partii, siger han, ethvert Chor syntes mig, at oprulle mit hele henrundne Liv, ligesom paa et rigt Tapetmaleri. Alle Begivenheder vare nærværende for mig, ikke ved Hukommelsens Virkning, men som ved en Slags Trylleri; det var mig, som om disse Begivenheder aldeles vare forvandlede i musikalske Accorder, som bortfjernede ethvert smerteligt Minde. En anden Gang gjennemstreifede han London, og tænkte over den menneskelige Natur, over de Fattiges og Riges Skjebne, og over det selskabelige Livs Contraster - og han skuede Alting i et saa forklaret Lys, og følte sig saa lykkelig, at Timerne svandt, og han vidste ikke hvorledes. Men naar hans Extase opnaaede den høieste Grad, saa undveeg han Mængden og søgte Ensomheden, for ikke ganske at fordybe sig i ubeskrivelig salige Visioner. Flere end een Gang hendte det sig, at han blev staaende i et Vindue, hvorfra han havde Udsigten over Themsen og Byen London, fra Solens Opgang til dens Nedgang, uden at nære det Ønske, eller føle Fornødenhed af at forlade sin Plads. "Det forekom mig da, siger han, "at jeg havde Universets billede for mig. Staden London, forestillede Jorden med dens Qvide og dens Gravsteder, men jeg saae dem kun i det Fjerne og ligesom noget Forbigangent. Oceanets evige Rolighed var Præget af min Siels Tilstand. Jeg svævede høit over Livets Tumult; Bevægelse og Forvirring, de hemmelige Byrder som nedbøie Hjertet - alting var forsvundet; det var ligesom en Hviledag fra Menneskehedens Elendigheder. Jordelivets Haab og Glæder vare udsonede og forenede med Graven. Der herskede en grændseløs Virksomhed, men tillige en uendelig No.