Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-01-07
Det er nu den ottende Stænderforsamling, som jeg har gjennemlevet i Forening med de Mænd, der vare kaarede til at sidde til Raads over Fædrelandets vigtigste Anliggender, og allerede min Alder tyder paa, at det vil være den sidste Afskeden fra dette kjære og hæderlige Kald har stedse havt noget over al Beskrivelse Gribende for mig; men det Øieblik, hvori jeg nu staaer rede til at forlade dette Sted, for, efter al Sandsynlighed, aldrig meere at betræde det, maa, om muligt, endnu dybere end enhver tidligere Afsked bevæge mit Jnderste. Den hele Virksomhed, Stænderinstitutionen lige fra sin Begyndelse og indtil nu har udfoldet, og de Følger, som deraf have udviklet sig, alle de mangfoldige Betragtninger og Følelser, som derved ere opstaaede i mit Sind, træde ganske af sig selv frem i stærke Træk, som der dog mangler mig Tid til at ordne og klare. Nærmest ved Siden af hvad der er foregaaet i den Forsamling, som nu strax vil være opløst, staaer det Øieblik, da de danske Folkeraad første Gang samlede sig. Det Spørgsmaal paatvinger sig, om de Forventninger af den nye Jnstitution, som jeg da nærede, og saavidt jeg formaaede udtalte, have stadfæstet sig, om den oplivede og tillidsfulde Følelse, som da havde Overhaand over de Tvivl og Bekymringer, som ikke ganske kunde blive borte ved Tanken og de nye og vigtige Forhold, endnu har Berettigelse til denne Overmagt. Det er fra en dobbelt Side, at dette Spørgsmaal paatrænger sig, baade med Hensyn til de Frugter, Jnstitutionen har baaret for Konge og Fædreland, og med Hensyn til min personlige Virksomhed og det Forhold, hvori den har bragt mig. Maaskee skuffer jeg mig; men jeg er fra begge Sider kommet til et trøstende Resultat. J Sandhed, Regjeringen har ved Stænderinstitutionen vundet et nyt Øie; den er blevet sat istand til, fuldkomnere at trænge ind i Forholdene og at erfare de Ønsker og Anskuelser, der bevæge sig i Folket, saa at den, ved et veloverveiet Hensyn dertil, desto sikkrere kan indrette sine Love og Foranstaltninger saaledes, at Folkets Velfærd fremmes og befæstes. Ogsaa er det synligt, at der ved Stænderindretningen og ved de Jnstitutioner, hvis Spire laae i den samme Plan, der besluttede at indføre Provindsialstænderne, og som ved vor forevigede saavelsom vor nu regjerende Konges utrættelige, landsfaderlige Omhu, under Stændernes Medvirkning, ere blevne bragte til Udførelse, har udviklet sig en Sands for de offentlige Anliggender, der, naar Udviklingen gaaer frem paa en sund og rolig Maade, maa tjene til at hæve Folkets Hæder og Held. Ogsaa have de aabne Meddelelser mellem Regjering og Folk, hvortil Jnstitutionen har givet saa rig Leilighed, bidraget til at berigtige mange vrange Forestillingsmaader, som stode i Veien for den Tillid mellem Regjering og Folk, hvorpaa Landets Velfærd beroer. Vel er det saa, at hiin Udvikling stundom har viist sig i en Skikkelse, som kunde synes betænkelig, at den Jver for det offentlige Vel, den Selvfølelse, som den nye Jnstitution har fremmelsket, stundom er traadt frem som en urolig Higen efter Forandringer, der, idetmindste naar de foregik under behørig Forberedelse, kunde blive Folkevellets Grav. Men om endsaadannne Phænomener øieblikkelig kunde vække Ængstelighed, saa vil man dog ved dybere Eftertanke finde, at de ligge i Udviklingens naturlige Gang, man vil komme til et sikkert Haab om, at hvad der er skjevt eller overspændt vil finde sin Modvægt i den Leilighed, som dets Fremtræden giver til fleersidige Overveielser af Forholdene; og Folkets rolige og forstandige Characteer borger for, at den øieblikkelig forstyrrede Ligevægt snart vil blive bragt tilbage. J de sidste Dage have vi sysselsat os med Forhold, der mere end noget Andet kunde fremkalde Ængstelser, og jeg maa tilstaae, at ogsaa mit tillidsfulde Haab paa en rolig fremskridende Udvikling til det bedre begyndte at vakle; men ligesom det Udfald, Forhandlingerne fik, dog mildnede min Bekymring, saaledes har det almindelige Overblik, hvortil jeg ved den forestaaende Afsked har overladt mig, ført til den trøstende Tanke, at Lidenskabernes øieblikkelige Opbruusning snart vil afløses ved en alvorlig, fordomsfri Overveielse fra alle Sider, saa at det vil blive klart, at det, der var Brødrene imellem, fornemmelig beroede paa Misforstaaelse, og at der vil indfinde sig en gjensidig Erkjendelse af det rette og naturlige Forhold, saa at Alt, hvad der i Lidenskaben er foregaaet, vil blive trængt tilbage og kun blive i Erindringen, forsaavidt det kan tjene til Advarsel i Fremtiden. Den Forviisning, som jeg har om den Viisdom og Fasthed, hvormed Kongen vil vide at behandle hine vanskelige Forhold, styrker mig i dette beroligende (Sluttes i næste No.). Haab.