Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1776-03-29
28de Oeconomiske Brev. Min Ven! De erindrer sig vel, hvorledes der for et par Aar siden blev udi Odense Adresse=Contoirs Efterretninger meget ventileret og skrevet med og imod Odense Byes Jorders og Heders Deeling, saaledes at hver Gaard og Huus udi Odense kunne faae sin Jordpart til evig Eiendom, som aldrig maatte skilles fra Stæderne. Nogle vare med, andre imod denne Inddeeling. Hvad der egentlig bevægede nogle til at sætte sig imod denne ypperlige Indretning, og det eneste Middel til at give Gaardene og Huusene i Byen nogen Værdie, er let at slutte; Men om det Almindelige skal opofres for det Private, det staaer derhen. Saare vanskeligt er det at faae Penge at sætte i en Gaard eller Huus, og mange maa gaae fra Huus og Hiem af Mangel paa en liden Capital til Prioritet i den nærværende Forfatning; Men havde hvert Sted sin Jordpart, var dog Stedet i sin Værdie, og da var det ingen Vanskelighed at faae en liden Capital paa Huus og Grund. Hvor ønskeligt var det ikke, om hver Mand kunne faa sin Andeel af Byens Jorder, og giøre sig samme saa nyttige, som han kunne og ville, Man skulle da om kort Tid see de nu næsten uduelige Jorder forvandlede til de frugtbareste. Hvad Nytte, maatte man vel spørge, har Byen, nu af sine mange skiønne Jorder, De ere begroede med Mos, Stær og Tuer, den uduelige Jord koster dog Byen, nok med Gierder og Grøfter, Stumper indtages efterhaanden, Græsningen er dyr, og Køerne dog sultfødes. Skulle da Jndvaanerne dog ikke engang faae opladte Øine? Bleve derimod Jorderne deelede, kunne hver Mand giøre sig sin Anpart saa nyttig, som han best vidste og kunne, man skulle da see Kløver i stæden for Stær og Siver, og de magreste Græsgange forvandlede til de feedeste. Og skulle vel de, som efter deres Grundtaxt, ikkun fik en liden Andeel eller Anpart, dog ikke faae meere til Leie af den end de nu faaer i Græspenge, som ingen Køer holde? Sildig kan Køerne komme ud, gemeenlig Medio Maji; og efter St. Knuds Dag er gemeenlig intet meere Græs. Hvem kan vente sig meere af en med Mos begroet gammel Jord, - Det tilige Græs, som i Martii og April oppipper, afnipper de mange Faar og Lam, Heedene ere bestroede med. Veed man ikke, at Faarene og Lammene, søger Hiertet, ja gaver endog Græsrøddene og Ingen fornuftig. Landmand lader Faar komme i sin Korgang; thi der ville da kun blive lidet Græs til Køerne. Og mon ikke denne Hær af Faar og Lam, som først i Foraaret afnipper det oppippende Græs er Aarsag til, at Køerne saa sildig kan komme ud. Naar Faar og Lam har af bidt Hiertet og Rødderne af Græsset, skyder det sildig op til Køerne, men hvad gotgiøres Byen for alle disse Faar og Lam Jkke allene nogle enkeltes i Byen, men og alle omkringliggende Huusmænds Faar græsses her paa almindelig Bekostning. - Artigt nok, Overalt vil der i dette Foraar blive en almindelig Foertrang, og burde man da ikke conservere det tilige Græs. Dette Brev haaber jeg De indfører iblant Deres andre Oeconomiske Breve, mueligt det kunne give Anledning til at denne gamle omtvistede Sag, at faae Jorderne deelte, kunne blive fornyet, og at Jndvaanerne dog eengang med upartiske Øine ville indsee deres eget Gavn, og ei længere lade sig forblinde. Jeg forbliver a. En Fabel af Hagedorn. Den forliebte Fortvivlede. Ak! den jo at beklage er, Som sin Gudinde haver kiær, Men alle Sukke hielper ikke - Han sover ei den gandske Nat; Men græder, hyler for sin Skat Og døer - og stor Ulykke! O Haarde Laura! skræg Pedril, Grusomme, du min død kun vil Strax vil jeg for dig Livet lade - Nu render han i fuld galop Til øverst paa sit Tag henop Og - gloer hen i en Gade. Man sætter Bordet for ham hen - Hvad, siger han, jeg lever end? – Ved den Kniv vil ieg dødsens være: O Kierlighed, giv mig nu Mod. Strax flyde skal mit Hierteblod. Begyndte - Brød at skiære. Mæt falder han i Stolen hen - Hans Elskov qvæler ham igien, Forgift nu ende skal hans Dage. En Flaske Viin han aabner da, Og at det bedre virke maa, Han nok en anden tager. Han bander den ukraftig Drik, Og henter Skammel, Søm og Strik, Og sværger: nu skal Livet glippe -Men er det ei en Jammer=Sag? Hans Strik er tynd, og Sømmet svag Og Skammelen vil hvippe End en Dødmaade vælger han, At qvæle sig gaaer lættest an For Staal og Strik man svarer Sorgen. Han gaber - stønner ynkelig Og udi Dynen svøber sig Og - sover til den lyse Morgen.