Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-11-04
Her ere tre Hovedspørgsmaale at undersøge: I. Hvorvidt og under hvilke Omstændigheder kan Opkjøb paa Landet blive skadeligt, 2. Kan det standses ved Forbud, og endelig: 3. Kan store Kjøbstæder ganske undvære det? For saavidt som alt Opkjøb, det være paa Landet eller i Kjøbstæderne, det være i det Store eller i det Smaa, under visse Omstændigheder, kan have sine skadelige Følger, er det unegteligt, at Verden vilde være langt bedre tjent med, om den ganske kunde undvære Grosserere, Høkere og Detailhandlere, om enhver paa sin lille Jordlod og i sin lille Hauge kunde avle alt hvad han til Livets Ophold behovede. Men vi leve desvære ikke meere i en saadan Uskyldighedsstand. Vi leve i Stater, hvor man trænger til tusinde sammensatte og usammensatte Natur= og Konstproducter. Disse tusinde Ting maa gaae igjennem tusinde Hænder, som alle ville have deres Umage betalt. Ævnerne ere ulige, og den ene søger derfor at tiltuske sig ved sit Arbeide hvor han ikke ved sin Konstfærdighed eller Forstandskræfter kan forskaffe sig. Derved opstaaer et Slags Tuskhandel, og denne udvider sig alt mere og mere ligesom Cultuxen og med denne de menneskelige Fornødenheder tiltage. Middelstanden og de Fattige trænge nødvendigen til Folk, der kunne indkjøbe i det Store, hvad de behøve i det Smaa, og dette Jndkjøb, der saa ofte stemples med den forhadte Benævnelse: Opkjøb og Forprang, er saa ganske grundet i Sagens Natur, at man maa beklage, at de fleste Landes Love hidtil endnu ikke fuldkommen have adskilt og bestemt Begreberne i den Henseende. Den Haandværksmand, som til Morteensaften vil have en Gaas, kan ikke reise 3 eller 6 Mile ud i Landet, for at kjøbe den hos Bonden selv. Han maa, naar Bonden ikke har Tid og Leilighed til at komme til Torv, finde sig i at betale en saakaldt Opkjøber eller Pranger en liden Fordeel, som han maa betragte som en passende Godtgjørelse for den Umage, Prangeren har havt med at skaffe ham Gaasen til Byen. Som det er hermed er det med tusinde andre Ting, der deels altid have været, deels ved Culturen ere blevne Menneskene til uundværlige Fornødenheder. Nu indvender man maaskee: "men denne Næringsgreen, er upassende?" – Hæderlig paastaaer ikke heller jeg at den er, bedre vilde det være, hvis alle de øvrige Omstændigheder tillode det, at enhver Bonde eller Bondeqvinde, der opkjøber Varer hos andre, vilde ved sin egen Vindskibelighed aflokke Naturen dem. Men lader det samme sig ikke sige om al Smaahandel med Livets Fornødenheder, Kunde en fiirskaaren Spekhøker ikke gavne Landet langt mere bag Plougen end i en Kielderhals, Kunde den productive Nytte, han stifter, ikke blive langt størke, naar han tærskede Korn, end naar han spæder Flode med Vand? Men den Fattige i Kjøbstæder kan ligesaa lidet undvære Spekhøkere, som Landet kan undvære Jorddyrkere; begge ere lige nødvendige i Staten. - Men antaget, at enhver, der enten ikke duer til andet eller ikke kan finde anden Fortjeneste, vælger, som Odensemanden, paastaaer, den, efter hans Mening, i moralsk og politisk Henseende, lige sørgelige Nærings green, at opkjøbe Fødevarer paa Landet og sælge den strax igjen med Fordeel, er det da ikke bedre, at han vælger denne Vei, end at han, dreven af Nøden, skulde tigge og derved blive en sand Landeplage? Vælger han her ikke af to Overtrædelser den mindste – At opkjøbe paa Landet Varer i det Store har Loven ikke forbudet, thi paa Sædegaarde.) kan enhver kjøbe saa meget han vil, og det er heller ikke mede end billigt, at det bør være Godseieren tilladt, at sælge sine Varer til hvem han vil. Klagen kan følgeligen kun ramme Opkjøbere, i det Smaa, altsaa den Deel, som selv, naar man ubetinget antager dette Slags Opkjøbs Skadelighed, er det mindst skadelige. Men naar man betænker, at Varer som Smør, Fjerkræ, Æg ikke som andre Artikler henlægges, men afsættes strax af Opkjøberne, saa indseer man let, at dette Slags Opkjøb, naar det ikke drives alt for vidt, aldrig kan blive saa skadeligt, som mange troe. At man paa Veien, (formodentlig i Fyen), som Odense manden siger, møder hele Karavaner (hvilket Hyperbol!) af opkjøbt Smør, Flesk og Kornforraad, medens man forgjeves trygler Landmanden om at sælge det til Huusforbrug; at man næsten allevegne møder det Svar: "det er bort tinget, vi have Jntet," – det er noget, som vedkommende Øvrigheder i Fyen maa forsvare, og som gjør den Fyenske Landmand liden Ære. Men er denne Beskyldning grundet, saa tjener selv den til et Beviis paa, hvor vanskeligt det er ved Forbud at standse Opkjøb og Forprang. Vi Sjællændere, kunne imidlertid ikke føre en saadan Anke. Til