Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-06-17
Fra Begyndelsen af Disputatserne begyndte Hovedspørgsmaalet at tage en Retning, hvorved den pavelige Auctoritet syntes at svæve i største Fare; thi ved at afskaffe al menneskelig øverste Myndighed erkjendte og kjekt forsvarede Luther, og hans Medhielpere, at den hellige Skrift, ret fortolket efter Fornuftens Grundsætninger, havde den høieste Auctoritet i alle Troessager, og paastode de strængt, ikke at ville vige uden for Grunde, hentede af guddommelig Aabenbaring. Og vist nok var dette Grundvolden, hvorpaa Reformationens hele Bygning skjønnes at være opført. Heraf fulgte alle Reformatorernes Læresætninger og Rettigheden, der skulde hævdes Fornuften i guddommelige Ting, og at den hellige Skrift ikke burde fortolkes efter Kirkens Godtbefindende (ved hvis Vidnesbyrd dette end maatte blive bekjendtgjort, enten ved Kirkefædrenes eller Conciliernes eller selve Pavernes),men efter den retteligt underviste og underrettede Fornuft selv; hvor virksomt dette var til at fastsætte og pryde ethvert evangelisk Dogme, vilde det blive for vidtløftigt ved denne Leilighed at gjennemgaae. Dette allene ville vi tilføie, som let vil indsees af Enhver, at den menneskelige Fornuft, indsat i sine oprindelige Rettigheder, har udmaalt og indbegrebet det hele Omfang af alle videværdige Ting, og ei blot de theologiske, og af selve Kirkeforbedringen grebet Leilighed til høiere Anskuelser, samt at hvad der (til evig Tid Erindringsværdigt, næsten over hele Europa blev udrettet selv i menneskelige Videnskaber, skyldes for største Delen ham, der brød Overtroens og Pavevældens Lænker, og ei alene tillod det menneskelige Vid at prøve sine Kræfter, men og ved sit Exempel vakte det til ethvert stort og vanskeligt Forsøg. Men da alle de Sandheder, som Mennesker kunne opdage og erkjende, ere indbyrdes sammenknyttede, og alle ligesom forene sig til eet Maal, nemlig Kundskab om moralske og guddommelige Ting, hvor ypperlige og saliggjørende have da, fra denne Side, Virkningerne af Kirkeforbedringen været, da denne atter grundfæstede Overeensstemmelsen mellem Fornuft og Aabenbaring (der efter den guddommelige Frelsers Villie bør være uopløselig, men formedelst Tidernes Uretfærdighed blev ophævet) paa det Vilkaar, at hiin ærbødigt skulde erkiende den guddommelige Aabenbarings øverste Myndighed; men denne, kommen fra Gud, om den end lærte noget, som var over Fornuften, maatte dog intet Fornuftstridigt fastsætte. Ved denne saa saare ønskelige Enighed, er Religionslæren atter renset fra en slettere Tidsalders Ureenhed, og har opnaaet sin gamle Værdighed, og mestendeels ogsaa Simpelhed. Thi at Reformatorerne tragtede efter og især pønsede paa at fornye Christnes Jver for de Ting, der virkelig ere af meget stor Vigtighed, lærer den hele Historie om de af dem foretagne Arbeider. Derfor afholdte de sig, saavel i dogmatiske som moralske Materier, fra tomme og overflødige Spidsfindigheder og Subtiliteter, saavidt det kunde skee med Hensyn paa Tiderne, og med al Flid bestræbte de sig for at udlede christelige Dogmer af den hellige Skrift, og klart og tydeligt at fremsætte, hvad der burde være Troes- og Levnetsregel for Alle; derimod forkastede de det Meste af hvad der ikke kunde øses af den bibelske Theologies Kilder, og som var til ingen Nytte i det menneskelige Liv, eller endog kunde have skadelige Virkninger formedelst overtroiske Meninger, der ikke letteligen kunde skilles derfra. Men da de udledte alt af den hellige Skrift, som eneste Kundskabskilde, forsaavidt nemlig Religion bør hentes fra Aabenbaring, er det beundringsværdigt, hvormeget de bidroge til at give denne Styrke og Fasthed. Thi ved denne ene Lære forsvandt Skolastikernes hele Digt om saa mange andre Kilder, hvoraf Religionskundskab skulde øses, hvilke den romerske Kirke, af Lyst til at beherske alle øvrige, havde saa aldeles ledet efter sin Villie, at den omsider holdt Oracler fra Paven, som den, der udgav sig for Guds Statholder, (uagtet Alle af friere Aand og mere opvakt Hoved forgjeves satte sig derimod), som en Rettesnoer for Alt, og mente, at Alt hængte af hans Vink. Men ved den evangeliske Lære blev der lagt en fast og urokkelig Grundvold, thi naar den hellige Skrift, fortolket efter Fornuftens Love, erkjendes som den eneste Religionskilde, sammenstyrte de øvrige Slags Auctoriteter af si selv. Den er da tilstrækkelig, saasom den stemmer overeens med Fornuftens Værdighed, og den guddommelige Aabenbarings Majestæt, Hvor glædelig en Skikkelse alt dette gav Religionen, vil let kunne indsees, naar man sammenligner Virkningerne med Aarsagerne, thi det bliver da klart, at den med Fornuften i Sandhed overeensstemmende Troe, saaledes som den blomstrede i apostolisk Tidsalder og næstfølgende Aarhundreder, er saaledes grundfæstet i alle evangeliske Menigheder, at Enhver maa erholde Lyst til Religionskundskab, og, at hvorvidt end Menneskers Frækhed gaaer i at foretage Nyheder med Religionen, og blande det Nederst med Øverste, menneskelige med guddommelig Ting, kan dog denne Troes Rødder aldrig oprykkes, men fastnes snarere dagligen selv ved Modstandernes Anfald. Herved bliver hiin fornuftige Gudsdyrkelse, hiin fuldkomne Kundskab om Religionen og dens Anvendelse paa Sæderne inderligt forenet med Fornuftens Brug (hvortil andre christelige Menigheders Medlemmer vanskeligt ville komme formedelst Mysticismens Farligheder, som neppe kunne undgaaes af dem, der anstille alt for dybe Undersøgelser) og ypperligen fremhjulpet formedelst de ved evangeliske Menigheders Lære fastsatte Love, og Mennesker, som have gjort temmelig Fremgang i det høieste Væsens aandelige Dyrkelse, maa ved de kraftigste Bevæggrunde drives til at hylde den, fordi den er lige passende med Religionen og Fornuften.