Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-01-13
Skrivelse fra en ung EnkeMedsønderknust Hjerte maa jeg her melde Dem, min Herre, at min Mand, Bogholder i, desværre er død. Ak, hvad jeg har mistet, det lader sig ikke udtrykke med Ord. Sort fra Top til Tag, indhyllet i det mørkeste Til sørger jeg ved hans Grav. Verden har ogsaa paaskjønnet den Hedenfarnes store Fortjenester. Aldrig saasnart havde han opgivet Aanden, førend der i Adresseavisen fandtes to Liiqvers, som et Liig, maatte røres ved, over hans Død. Jeg har offentlig frabedet mig al Deeltagelse i min Sorg, som en Ting, der kun vilde forøge den. Utrøstet og nynket vil jeg ene bære min tunge Lod, thi kun dette sømmer sig for en Kone, der har mistet det Dyrebareste paa Jorden. At faae en Mand igjen, det er ingen Konst; jeg behøver kun at avertere det i Avisen, og der indfinder sig ti for een. Men at faae saadan en from, kierlig og føielig Mand, som den jeg har mistet, det er jeg ikke istand til, om jeg ogsaa friede i alle Europæiske Aviser. - De vil maaskee spørge, hvo var da denne diamantsieldde Mand, hvilke Egenskaber besad han, Disse Spørgsmaale kan jeg ikke besvare anderledes, end ved at levere Dem et tro Malerie af hans Caracteer. Og naar De da ikke siger: "det var en Mand saa vil jeg ikke hedde Birgitte. Den ypperste blandt hans ypperlige Egenskaber var, at han sagde ja til Alt hvad jeg begjerede. Han modsatte sig aldrig med et Muk eller Mine mine Ønsker. Han kjendte ligen anden Lov end min Villie, som var ham Alt. For at føie mig gik han ikke allene i Jlden, men ogsaa i Vandet, naar det gjeldte. Naar der opkom en ny Mode, saa behøvede jeg ikke at udelukke mig derfra, hvor kostbar og sjelden den end var. Min salig Mand havde hellere gjort jeg veed ikke hvad, end paadraget mig den Tort, at komme i Selskab, uden at være klædt som en Dame af Smag. En smuk Kone bør ogsaa være smukt klædt, en Skjønhed klædt i gammeldags Dragt, er en Diamant, indfattet i Jern" - pleiede han altid at sige. Naar han saae, at en og anden Mode artikel, som jeg havde anskaffet mig, blev for gemeen, saa ærgrede han sig ligesaa meget derover som jeg. Ja, De skulde bare have seet ham engang, da vor Gjenboes Madame kom en Aften til os med en Guldkam i Haarene, som just den Gang nyligen var kommen i Mode, og var saa sjelden, at jeg og Grossererinde A. troede at være de eneste i hele Kjøbenhavn, som havde Mage dertil. Hvor phlegmatisk han end pleiede at være ellers, blev han dog opbragt ved saadanne Leiligheder. Han skoftiserede saa bittert over hende, og holdt ikke op at ivre mod simple Folks Glimresyge, førend han erfarede, at Kammen ikke var af Guld, men af Tombak. Kort sagt, intet krænkede ham mere, end naar han saae, at de Sager, jeg havde anskaffet mig, bleve for gemene, og Skræder- og Skomager madamer vilde efterligne Folk af Stand. Da de uægte Shawler kom op, sagde han bestandig, at Politiet burde forbyde saadan skammelig Forblindelse og Forfalskning. Ret havde han i Grunden; thi hvad have de, som betale 150 Rdlr., vel forud for dem, som kun betale 10 Rdlr., naar man saaledes skal have Lov til at kaste Folk Sand i Øinene? At et Shawl er ægte, kan af Mængden ikke saa let sees og bedømmes. Og man kan dog for Pokker ikke skrive udenpaa: "det er et ægte Shawl. Min salig Mand taalede aldrig, at jeg skulde komme i Kjøkkenet, for han saade, det var alt for gemeent og borgerligt, og sandt at sige, saa maa den fælle Kjøkkenrøg vel ogsaa være meget skadelig for en fiin Hund; han kunde heller ikke lide at jeg skulde give mine Børn Die, fordi det ligeledes er gemeent, og medfører stor Uleilighed. Han sagde altid, at en Mand ikke bør tage sig en Kone i den Hensigt, at hun skal være hans Huusholderske, Amme eller Opvarterske Nei, han indsaae vort Kjøns store Bestemmelse, og betragtede sin Kone som en Huusgudinde, der fortjener Tilbedelse og Høiagtelse. Han tænkte ikke saa pøbelagtig som saa mange Andre, der troe, at Qvinden skal være Mandens Medhielp; han paastod bestandig, at Manden var til for Konens Skyld, ikke Konen for Mandens. Jalousie kjendte han nu aldeles intet til, for den, sagde han, røber Frygt, og ingen Mand bør frygte for sin Kone, naar han elsker hende oprigtig. Derfor kunde jeg ogsaa i hans Paasyn spøge med andre Mandfolk saa meget jeg vilde, det brød han sig aldrig noget om, tvertimod glædede det ham inderlig, naar han saae en heel Kreds af Mandfolk flaggre omkring mig som Sommerfugle. "Det fornøier mig jo, sagde han ofte: naar Folk finde Behag i mine Blomster, mine Malerier eller min Viin, hvorfor skulde det mindre fornøie mig, naar de finde Behag i min Kone - mit skjønneste Blomster og Malerie paa Jorden, - Der var Skumlere nok, som gave sig Umage for at sværte mig hos ham, men han lod som han slet ikke mærkede det. Han betragtede dem, som anonyme Angivere, man ikke maatte agte paa Ondskabsfulde Mennesker skreve endog i Klub den en Satire over ham, hvori de, jeg veed ikke hvorfor, kaldte ham Potifar. Men han lod som han aldeles ikke forstod det. Seer De, saaledes levede min salig Mand ene for mig. Men desuagtet var han ingenlunde nogen Ødeland. Alt hvad han anvendte paa min og min Families Glands, det sparede han igjen paa saa mange Kanter, hvor Andre bortødsle deres Penge; thi man er sig selv nærmest, og Mand og Kone ere et Kjød, pleiede han at sige. Han gav f. Ex. 2 Rdlr. aarligen til Fattigvæsenet, og og alle andre for skammede og uforskammede Tiggere paa Døren; han forødte hele Aaret igjennem ikke en Skilling paa Bøger; thi Bøger, pleiede han at sige, ere en død Capital, han gik aldrig i Caution for nogen, thi den, som gaaer i Borgen gaaer i Sorgen, var hans Ordsprog, og for at blive Cautions=Supplicanterne qvit, sagde han altid, at han engang for alle havde forsvoret at cavere for nogen. - Seer De, saadan en Mand har Døden berøvet mig. Vel har min salig Mand sørget for, at jeg som Enke egentlig ikke behøver at lide Mangel, thi strax da han begyndte at bruge Jslandsk Mos og Meel suppe, gik han ind i en Enkecasse, og forsikkrede mig 700 Rdlr. aarligen. Men ak, det er kun af Haanden i Munden, og desuden kommer det nu meget an paa, om ikke engang Cassen spiller Banquerot, og lader Enkerne pensionere sig selv. Dersom jeg imidlertid skulde gifte mig igjen, skulde det ene skee for mine syv Børns Skyld. Men naar jeg ikke kan faae en Mand igjen, der i det mindste i Hovedpuncterne ligner den jeg har mistet, vil jeg hellere døe som Enke, og overlade mine Børns Opdragelse til ham, som klæder Marken med Lilier og føder saa mange tusinde Skabninger, der ikke engang sætte noget i Enkecassen for deres Enker. Birgitte ** Som Fuldmægtig hos Birkeskriveren her ved Retten paa Hirschholms District, har jeg kun sjelden Leilighed til at glæde mig paa mit Fædrenelands Vegne, da de fleste Sager, som her ere Mængde af, for det meste angaae Tyverie, Bedrag, m.v. Dysto glædeligere er det for mig, naar jeg kan hvæle ved andre Ting, som sigte til vor ypperlige Regjerings, og Undersaatternes sande Bedste. Jblandt disse Ting finder jeg de Taxerings-, Boniterings og Vurderings=Forretninger, som Landinspecteur N. Lund (bekjendt som Udgiver af Nordisk Landvæsens- og Landhuusholdnings Magazin) har indført her paa Amtet. Disse ere indrettede saa simple, overbevisende og tydelige, at enhver Landbruger maae lære at fatte et langt høiere Begreb om Land Eiendommenes Værdie end hidtil har været almindelig bekjendt. Naar man forhen spurgte Bonden: Hvad er Din Gaard værd, Da svarede han, Jeg lægger næsten intet op; aarlige Skatter og Afgivter tage det meste. Nu her i Omegnen, har Bonden lært anderledes; han siger: Min Avling føder og klæder mig og min Familie; jeg har Huuslye, og saa mange af Livets Beqvemmeligheder, at om nogen gav mig for Exempel 600 Rdlr. aarlig, kunde jeg ikke leve saa godt af samme, som jeg nu gjør; jeg skatter derfor min Eiendom for at være nok saa god som 15000 Rdlr.