Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-06-12
Jblandt de mange Nyheder, som kommer op i denne Tid, læser jeg nu ogsaa i Aviserne den Mærkelighed, at Vi Bønder paa Akademiens Gods sidder saa luunt og har saa naadigt et Herskab. Det skal staae i et Blad, som hedder Dagen, og som, efter hvad de siger, skrives for Betaling af En inde paa vores Herskabs Cantor, der hedder Fribert, og derfra er det igjen sat ind i AarhuusAvis, som jeg og mine Colleigiebrødre holder. Der gjøres nu, som sagt, meget Væsen af, at den gamle Peter Johansens Gaard i Munkebjerreby ved Avsionen er lø den op til 3,110 2, og der staaer der kan man see, hvad der nu, ved en fornuftig Drift, kan indvindes for Landmanden, og hvor ubeføiede de høirøstede Klager ere, der oftere, ogsaa i Stændersalen, ere førte over, at Afgifterne paa Akademiesens Godser, ere for store. Det er stærk Tobak for os Akademiens Bønder, og jeg kan forsikere, at vore Øine endnu rinde i Vand derved. Ja, jeg tør sige, at dersom de høie DirigsionsHerrer vilde gjøre sig den Uleilighed, og reise lidt omkring blandt os herude, vilde de vist længes efter, at komme hjem igjen med det Forderligste. Denne Avsion over gamle Peters Gaard har nemlig sat os Bønder i en stor Anterasion, og vi kan ikke faae den hele Handel i vores Hoved. Naar man betænker, at den gamle Peter havde været Gaardfæster, Sognefoged, Bondefoged, Lægdsmand og Kirkeværger paa Godset i over halvtredsindstyve Aar, og at hans Majestæt, vor gode salig Frederik, der var en retskaffens Mand og en oprigtig Ven af vi fattige Bønder, havde sendt Dannebrogskorset derud til ham, som vi selv saa vores høie Amtmand, ten unge Stemann, der blev Dannebrogsmand længe ef her Peter, hange paa ham i Bjerreby Kirke med en vigtig og mærkelig Tale, til Høimæsse, naar man betænker, at den gamle, retskafne Peter er død, og efterlader sig en Søn, og man saa hører, at denne Søn bliver stødt ud af sin Faders Gaard, tilligemed sine Søskende, og at Gaarden bliver solgt væk for Fode, saa synes mig ikke, at han derinde paa Cantoret skulde være saa særdeles fornøiet, for vi finde det ubegribeligt og hart, gjør viDe siger, at Sønnen ikke kunde faae Gaarden, fordi han Jndsenderen bedes undskylde, at dette Inserat er bleven opholdt nogle Uger i Trykkeriet. Red. kun er atten Aar, men hvorfor kunde han da ikke bestyre den under en Curator, da der var vederhæftige Folk, som vilde gaae i Cavsion for ham, og der blev gjort store Bud, og han er et dygtigt Menneske. Kan en Konge blive myndig over Land og Rige, og faae Hals og Haand over alle vi Millioner, naar han er tretten Aar gammel, sagtens kan da en Karl paa atten Aar blive raadig over en Plet Jord og nogle Høveder. Der er saamange Ting i Verden, som er underlige, og som man siger, aldrig Evighed kan skee, men man seer dog, at de skeer alligevel, og naar bare de, der har Magten, vil en Ting, saa seer man ogsaa, at det kan skee, om det aldrig er saa begribeligt. Hvorfor kunde da den gamle, ærværdige Peiter's Børn ikke blive ved deres Fædrenegaard. Hvad hjælper det nu, at han har havt alle de mange Værdigheder, og gaaet her endeel Aar med det smukke Sølvkors ved det lange Baand, og hver Dag udøst flere Sveddraaber paa sin Lod, end den hele høikongelige Dirigsion, ligefra Conferensraaden ned til Akkestenzen, vil komme til at svede indtil Verdens Ende – hvad hjælper det altsammen, naar man foser hans Børn udaf Hjemmet, saasnart han har slæbet sig i Jorden! Det er ikke kjønt, er det ikke, Jeg siger reentud: det er ikke net, er det ikke! Og vi Bønder ere meget særdeles mankeerlige derover, er vil Og gamle Peter vilde vende sig i sin Grav, hvis han vidste det, vilde han Ja, naar det var en Prakkere af en Herremand, en forgjældet Kammerherre, der var forlegen for et Par Skillings Penge, saadan en rigtig Blodsuer og Bonde plager, som havde gjort det, saa kunde vi endda nok begribe det, for de fattige Kammerherrer ere kjære ad Pengene, i hvordan det saa gaaer med det Øvrige; men Akademien, Akademien, der har en Million Rigsbankdaler, i sin Kasse, som just saadanne Folk, som salig Peter og vi Andre, har slæbet op til hende af Jorden, Nu er der Nogle, der siger, at den høie Dirigsion er ganske angerløs, og at den hele Sag har været fremlagt for Hans Majestæt i Statsraadet, og at Alt, hvad der er skeet, er besluttet sammesteds. Jeg for min Deel veed ikke, hvad jeg skal troe; men hvis saa er, saa ville vi blive endnu engang saa mistrøstelige, som om Conferensraaden og Etatsraaderne havde gjort det paa deres egen Hasart, for saa seer vi jo, at det saa skal være, og at der Jntet er ved at gjøre. Vi kan ikke vide, om vor salig Frederik - Gud glæde ham! – havde sagt Ja dertil, hvis han havde levet; Vi veed kun, at han altid stod hart paa den fattige Bondes Bedste, og vi har tidt hørt, hvor gram han kunde blive, naar man vilde for læsse os. Uhrmageren i Bjerreby, som er gift med gamle Peiter's Datter, havde gjort kongelig Ansøgning; Præsten havde ogsaa indlagt et godt Ord for de stakkels Børn efter den gamle Dannebrogsmand, men det hialp intet. Gaarden skulde til Avsion og Børnene herud. Gud give dog, at Hans Majestæt, vor allernaadigste Konge, engang vilde reise lidt omkring herude, saa vilde det vist være til Gavn paa begge Sider, at sige, hvis Hs. Majestæt saadan ganske hemmeligt vilde see sig om iblandt os med en simpel Spidskjole paa og en Kjep i sin Haand, for naar han kommer farende henad den brede Kongevei i sin Kareth, med sine Stjerner og Ornamenter paa, saa seer han ikke ret meget af vort daglige Væsen, saa er Alting saa pyntet og saa nydeligt, som i Evangeliet paa Palmesøndag, saa er der Roser og Yndelige Blommer, i hvor han saa vender sine Øine; men paa Biveiene seer det strax anderledes ud, og i vore fattige Hytter, hvori der ikke er en brændt Steen eller et Brædegulv, seer det ogsaa anderledes ud, end paa Akademiesens Hovedbygning, hvor man har godt ved at slaae stort paa, og æde Fløielsgrød og Hjortesteg og flydende Æbleskiver, og drikke Extrat og Kanalisæk, og fylde Lamperne med Olie langt ud af Natten. Om man ogsaa ikke vil tage den gamle Peiter og hans fattige Børn i mindste Betragtning, saa er det endda et stort Spørgsmaal, om der er noget Glædeligt ved, at Bøndergaardene kunne skrues saaledes iveiret, at ingen Bondesøn mere kan vente, at komme i Besiddelse af sin Faders Gaard. Akademien kan vel paa den Maade faae nogle lumpne Tusinde mere i sin Kasse eengang for Alle, og endeel fornemmede Folk paa sine Gaarde, men mon det er at agte paa Bondestandens Tarv, og mon det ikke tilsidst vil gaae ud over Akademien selv, saa man kanskee endnu kan opleve, at see hende ligesaa forarmet som hun engang tilforn har været, har hun, Mon det ikke er Akademiesens underdanige Skyldighed, naar man skal tale det Rette, at konselvere Bondestanden i Besiddelsen af Fæstegodset, Og hvorledes opfyldes denne Pligt? Her sidder en Propitær med een Bondegaard, der sidder en adelig Junker med En, der sidder en Præst med En, der sidder en Degn med En, der sidder en Skovrider med En, der sidder noken en Skovrider, med To, gjør han, der sidder en Justitsraad med Tre, der en anden fornemme Mand med To, der nu Hr. Maribo med Peter's Gaard, og saa fremdeles. Skal det saaledes blive ved, saa komme Bønderne tilsidst til at desentere fra disse Grændser. Mon det har været Baron Holberg's Mening; Eller mon det har været Oberste Kalkrenter's Mening, Denne Kammerherre var ogsaa sin Tid en rigtig Bondeplager, og kunde ikke taale, at Bønderne havde Noget, men flaaede dem, saa Gud maatte sig forbarme. Havde en Bonde to Køer, saa tog han den Ene; havde Bonden to Høns og en Hanne, saa tog Obersten den ene Høne. Men da hans Høivelbaarenhed blev syg og sengeliggende, saa fik han Qvalmer i Samvittigheden, og saa gjorde han Ponitense, og tog et Pergament for sig paa Sengen, og skrev et Testamente til Bøndernes Bedste, hvort han forordnede, at Jngen skulde give Meer end 102 i Jndfæstning af en Gaard – Jndfæstningen af Peiter's Gaard blev dreven op til 1,410 28 – og at Alle til evig Tid skulde være frie for Landgilde hvert syvende Aar, hvilken Frihed nok ikke har meget at betyde under de senere Regjeringer. Akademien kan saamænd ogsaa blive syg og sengeliggende engang, kan hun, ligesaavel som Oberste Kalkrenter kunde blive det. Det er værd at lægge Mærke til, at han inde paa Cantoret anfører Peter's Gaard som et Beviis paa, at vi Akademiesens Fæstebønder sidde for en ringe Afgift. Af bemeldte Gaard svares rigtignok kun 21 Tønder Sæd i aarlig Afgift; men der er skuffelige Bønderlodder paa Godset, som der er paalagt en aarlig Afgift af det dobbelte, altsaa af 42 Tønder Sæd – mon det ikke er et grumt Paalæg, Vi, som have Skoen paa, føle bedst, hvor hun trykker, og de høie Herrer i Dirigsionen skulde have ondt ved, at flytte sig i saadanne Sko. Jeg er overbeviist om, at hvis Hr. Conferensraad Engelstoff, eller Hr. Cancelliraad Fribert, blev sat paa saadan en Gaard med et Par tomme Næver, som vi maae begynde med, saa vilde de, med alle deres Videnskaber, om kort Tid blive saa forarmede, at man kunde ryste dem, ja, ligesaa bankerut, som Sognefogden i Saltofte, Langelænderen i Døiringe, Hedboen i Frenderup, Garteneren i Hylstrup, Peder Olsen i Slaglille samt mangfoldige Andre, og kanskee Akkestenz Kruse kom og skrev Alting for dem, inden det første Aar var omme, for hun gaaer strengt, paa herude, gjør hun, og hvilket naadigt og medlidende Herskab vi har paa dette Gods, som ene og alene arbeider for Oplysningen, og hvilken Velstand her regierer, det kan man bedst skjønne deraf, at her forleden paa Kirkestævne blev oplæst en Reselution fra den høie Dirigsion af det fornøielige og christelige Jndhold: at de anordnede Tvangsmidler strax skal iværksættes mod Enhver, som ikke betaler sin Afgift paa den selvsamme Dag, som den kræves. Det fik vi ligeovenpaa Evangeliet. Jesus fristes af Diævelen. Hvor saadanne Truster ere nødvendige, der maae vist Bønderne staae sig svært godt, maae de. Man hører ogsaa hyppigt tale om Stævninger og nødtvungne Forliig og Executioner. Forleden skal en Bonde i Braaby være sat fra Gaarden for en Restanse af 41, siger og skriver eenogfyrretyve Rigsbankdaler. Jfjor maatte En i Gystinge, som blev smidt fra Gaarden, ovenikjøbet betale en Mult af et Par Hundrede Daler, som dog nok maa brænde dem, der tog dem, en Kiende paa Fingrene. Nei, i Paradises Urtegaard maa man ikke bilde sig ind, at vi boe. De Fleste af os har det snevert nok, har vi, og Mangen gruer, hvergang Hunden gjøer. Mens naar vi maae trælle hart, og lade os true hart dertil, saa har vi dog den Opreisning, at vor Slid og Slæb sætter Academien istand til, at udøse en Tønde Guld om Aaret, for at lære nogle fornemmede Mænds Sønner de saakaldte skjønne Videnskaber og gjøre en halv Tylvt Studentere. Det er dog Noget, er det Da jeg ligger midt i Saaden har jeg ikke Leilighed til mere dennegang. Mens jeg skal nok lade mig indfinde igjen lidt bedre hen. Stakkels gamle Peter, m. m. m. En Fæstebonde paa Sorø Academiens nordre Godsdistrigt.