Berlingske Tidende, 1836-03-15
Da det, efter det oven forklarede, maa antages, at den nuværende Lovgivnings Utilstrækkelighed ligger deri, at den ingen Straf har bestemt for den Forfatter, der vel har yttret sig saaledes over Statens Forfatning, Love og Regjering, at disse Yttringer, efter den naturlige og rimelige betydning, hvori Læserne ville opfatte dem, indeholde nedværdigende Domme over disse Gjenstande, men som dog siden giver en saadan Forklaring over hine Ytringer, at den bestemte onde Mening findes ei med Sikkerhed at kunne tillægges ham, saa maa det Supplement, hvortil hiin Lovgivning trænger, bestaae deri, at ogsaa den Mangel af pligtmæssig Omhu for ikke at virke skadeligt, hvori en slig Forfatter i alt Fald maa være skyldig, gjøres til Gjenstand for et Straffe bud. Det kan vel ikke kaldes i Tvivl, at det for en Forfatter, der offentligen behandler saa vigtige Æmner, er Pligt at anvende Eftertanke og Opmærksomhed, for at undgaae en fordærvelig Virkning af dette sit Foretagende, og at han, for kjendelig Tilsidesættelse deraf, bør kunne drages til Ansvar. Dette er tydelig antydet i den ovennævnte af Høiesteret stadfæstede Dom, kun at det antages, at der behøvedes et udtrykkeligt Lovbud for at gjøre dette Ansvar gjeldende. Straffen bør derimod naturligviis være ringere end forden, som forsætlig Brøde er overbeviist. Ved de ovennævnte Grunde er det Lovudkast fremkaldt, som herved forelægges Provindsialstændernes Forsamling til Raadgivning. Den Forseelse, som det gaaer ud paa at inddrage under Strafansvaret, er uden Tvivl betegnet saa bestemt, som Gjenstandens Natur tillader, og Betegnelsen slutter sig saa nær som muligt til den gjeldende Lovgivning og til det Vink om et Hul i samme, der er givet ved den oftmeldte Dom. Straffen gaaer ikke uden til Bøder, hvilken Straf, i Forhold til de øvrige i Trykkefrihedslovgivningen, er fundet at være den meest passende for den, hvis Brøde kun kan antages at bestaae i Uagtsomhed. Vel har Udkastet ikke kunnet trække Grændserne mellem det Tilladelige og Utilladelige med en saadan Bestemthed, at dets Anvendelse falder ganske af sig selv. Denne Mangel af nøiagtig Bestemthed kunde fra en dobbelt Side anføres som Jndvending mod Udkastet, nemlig baade af dem, der lægge meest Vægt paa Samfundets Beskyttelse mod Skribenternes Udskeielser, og derfor frygte for, at Loven ei vil blive virksom nok til at forebygge saadant Onde, og af dem, som Frihedens Opretholdelse ligger meest paa Hjerte, og derfor nære den Bekymring, at en slig Lov kunde opvække en skadelig Ængstelighed hos dem, der ønske at gavne ved frimodige Tankettringer over offentlige Anliggender. Men Sagens Natur fører det med sig, at Grændserne for Trykkefrihedens tilladelige Brug ei kunne afpæles med en saadan mathematisk Nøiagtighed, at jo Anvendelsen meget maa beroe paa Domstolenes Skjønsomhed og Retsindighed. Naar altsaa Regjering og Folk ønske Trykkefrihed, men denne naturligviis dog ei kan være uden Begrændsning, saa maa man paa begge Sider finde sig i den mulige Fare, som er uadskillelig fra samme. Den kan ikke undgaaes uden enten ved Censur eller ved Lovløshed; Kongen vil ugjerne gjøre Brug af hiin og kan ikke tilstede denne, og Folket ønsker vist ligesaalidet en lovløs Presse som en censurbunden. Faren er med Hensyn til Skribenterne i Grunden heller ikke af nogen Betydenhed; thi for den, der blot redeligen ønsker at gavne og ikke af Forfængelighed eller Forbittrelse vil benytte Trykkefriheden paa dens yderste Grændse, kan det ikke være vanskeligt at gaae sikker uden dog at opoffre det, som virkelig behøves, for med Frimodighed og Styrke at udtale sin Mening om de offentlige Anliggender. Udkast-Placaten lægger desuden væsentlig de samme Criterier til Grund som de hidtil gjeldende Love, under hvilke det dog nu er vist, at en høi Grad af Skrivefrihed er bleven udøvet; kun udvides Ansvaret til den, der ikke med bestemt umiskjendelig en Villie, men derimod af aabenbar Mangel paa pligtskyldig Omhu har overtraadt den lovbestemte Grændse. Men at bedømme, om en retstridig Handling er begaaet af ond Villie eller af tilregnelig Uagtsomhed, er Noget, som i det Hele stedse maa underkastes Domstolenes, paa Overveielse af samtlige Sagens Omstændigheder grundede, Skjønnende, uden at det er muligt ved Lovat foreskrive en saadan Regel, at det ved en umiddelbar Subsumtion af det givne Factum, under en saadan Regel lader sig afgjøre, om det ene eller det andet Slags Skyld finder Sted. Udkastets §2 turde ikke være aldeles nødvendig, thi det maatte vel følge af sig selv, at Overtrædelse af den nye Anordning, der indeholder et Supplement til Forordningen 27de September 1799 og vore øvrige Anordninger og Pressefriheden, maa have samme juridiske Følger, som Overtrædelsen af selve hiin Anordning; men, for at forebygge enhver mulig Tvivl, er det dog fundet hensigtsmæssigt udtrykkelig at udtale dette. Til at tage denne Sag under Overveielse blev nedsat en af 5 Medlemmer bestaaende Committee (Algreen-Ussing, Haagen, Birch, Bang, Holstein, og efterat denne havde afgivet sin Betænkning, blev Sagen, discuteret i trende Plenarmøder, den 18de 22de og 24de Februar. - der i Committeen havde i sin Betænkning: det Væsentlige falder sammen med Forsamlingens Betænkning, og derfor ikke her inextens, meddeles – først undersøgt, hvorvidt det var hensigtsmæssigt, at der for Tiden blev givet nogen Slags Tillægsbestemmelse til den nærværende Trykkefrihedslovgivning, og den havde, paa de Grunde, som i Forsamlingens Betænkning ville findes anførte, principaliter indstillet: "at Forsamlingen, i Henhold til de i Betænkningen udviklede Grunde, vilde i Præmisserne til dens Betænkning udtale den Formening, at Forsamlingen, uagtet den maa beklage og misbillige de Misbrug af Pressen, som det forelagte Lovudkast, gaaer ud paa at modarbeide, dog ei kan ansee det ønskeligt, at der for Tiden gives skjær pede Staffebestemmelser for saadanne Misbrug. Committeen var derefter gaaet over til at drøfte det specielle Jndhold af Lovudkastet, og havde paa de Grunde, som ligeledes erfares af Forsamlingens Betænkning, in subsidium indstillet: "at Forsamlingen, for det Tilfælde, at Hans Majestæt Kongen maatte finde det nødvendigt at foreskrive Straf for blot culpose Overtrædelser af Trykkefriheds Anordningen, vilde yttre, at Forsamlingen ei finder Anledning til at tilraade, at slige Straffebestemmelser skulde angaae de Tilfælde, hvor den omhandlede culpa blot har fundet Sted med Hensyn til Skriftets Jndhold, naar Skrivemaadens Form iøvrigt har været tilbørlig og sømmelig. Derhos havde Committeens Pluralitet (Haagen, Birch, Bang og Holstein) fundet sig foranlediget til, for det Tilfælde, at Hans Majestæt Kongen skulde finde det hensigtsmæssigt, ogsaa at indbefatte culpamed Hensyn til Skriftets Jndhold under de nye Straffebestemmelser, at tilføie en yderligere subsidiær Jndstilling, som gik ud paa: "at en slig Bestemmelse da i alt Fald maatte indskrænkes til, at den, som ved at yttre sig om Rigets Constitution eller monarkisk Regjeringsform i Almindelighed havde brugt en saadan tvetydig Skrivemaade, at han aabenbart havde burdet indsee, at hans Yttringer kunde tages i en Betydning, som kunde lede til Misnøie med Rigets Forfatning, blev at dømme efter den paatænkte nye Straffebestemmelse. Hertil havde Committeens Pluralitet, idet den dog, som bemærket, principaliter fraraadede al Straf for culpa med Hensyn til Skriftets Jndhold, fundet sig foranlediget ved den Betragtning, at en slig Bestemmelse ei i nogen Maade kunde genere Forfatterne ved i sommelige Udtryk frimodigen at yttre sig om de enkelte Love og Regjeringens Foranstaltninger, hvilken Friheds Jndrømmelse egentlig er det Væsentlige i vor nærværende Presse Lovgivning, ligesom en saadan Forskrift ikke heller vilde ophæve den nu bestaaende Ret til at anstille Sammenligninger imellem det absolute Monarkie og andre Statsformer, naar Skriftet blot ikke giver Anledning til at tillægge samme en, hiin Regjeringsform nedværdigende, Betydning.