Københavns Adresseavis, 1764-10-26
De kiere Gudfrygtige Gamle har fortalt en smuk Historie, hvorudi de ville vise Guds retfærdige Veye, hvor urimelige de end ofte forekommer den menneskelige Fornuft. De fortæller, at en af de gamle Patriarcher begierede at see Guds Domme, og bad Gud i sin Bøn, at han dog vilde vise og lade ham see samme. Der kom derpaa en Engel til ham, som sagde: Stat op, kom og sølg med mig, jeg vil vise dig Guds Domme. Da nu Patriarken gav sig til at vandre med Engelen, og kom i en stor Skov, hvor der laae en Eremit, som var reven ihiel af en Løve, forundrede han sig derover, og sagde til Engelen: at han meget got havde kiendt denne Eremit; at det havde væ retten from Mand, som stedse havde bedet, og var dog nu saa grusømt og jammerligt blevet sønderreven af Løven; og undrede over, hvi Gud havde beskikket saadan Ulykke over ham, Men Engelen gaaer videre frem med ham til en Mand, som boede paa en høy Klippe ved Siden af et Vand, og forhen havde været meget from, men tilsidst havde afviget fra Fromheden, og var bleven meget ugudelig. Ham talede Engelen til, hvorfor han havde forladt sin forrige Fromhed, og Manden svarede: At han havde seet, at hans Fromhed mere skadede end gavnede ham; thi i Verden, havde de verste Skarn den beste Lykke. Men Engelen førte ham til Gemyt, at han i sin Fromhed ikke skulde see paa det timelige men paa det ævige Gode; Hisset fulgte først Belønningen paa et gudeligt Levnet; og der vilde Verdens Børn nok ogsaa faae at føle, hvad deres Arbeyde bragte for en Løn med sig. Derved blev Manden bevæget, saa at han slog i sig selv, og paa sine Knæe bad Gud om Naade. Men midt under hans Bøn greb Engelen fat paa ham, og skiød ham ud i Vandet, hvor han maatte drukne. For det Tredie kom de til en Vert, som gjorde dem alt got, og til Velkomst satte et Sølv=Bæger for dem, hvilket Engelen stak i sin Lomme og stial det fra Manden, i det han om Natten drog bort uden at tage Afskeed. For det Fierde kom de til en ryggesløs og ond Vert, af hvem de intet hørte, uden Banden og Skielden, og kunde heller ikke faae en Seng at ligge i hos ham, men maatte lade sig nøye med at ligge i Stalden om Natten. Hannem takkede Engelen og Morgenen gandske veenlig, og forærede ham det Sølv=Bæger, som han Dagen forhen havde stiaalet. For det Femte kom de til en riig Mand, der gjorde dem alt got; og da de vilde reyse en ubekiendt Vey, lod han dem faae hans eneste Søn til Veyviser, for at føre dem paa den rette Vey. Da nu det kiere Barn havde bragt dem paa den rette Landevei, tog Engelen ham fat ved Hovedet, dreyede Halsen om paa ham, myrdede ham, og kastede ham i en Grøft. Da nu Patriarken blev nidkier derover, og sagde til Engelen, at han ikke maatte være nogen Engel, men en Dievel, fordi han paa hans Vey handlede saa ubarmhiertigt og uretfærdigt, svarede Engelen ham og sagde: Er ikke Du den Mand, som bad Gud om, at han vilde aabenbare Dig sine Domme, Jo, sagde Patriarken, men saadant er ikke Guds Domme men Dievelens, som er en Tyv og en Morder, og saa mordisk og tyvagtig har Du og gaaet til verks med disse Folk. Da straffede Engelen ham og sagde: Hør, min kiere Fader, Du skal ikke laste Guds Domme. Hvad Du har seet, der er skeet, det er altsammen skeet efter Guds befaling, og af høyvigtige Aarsager; omendskiøndt Du ikke forstaaer det, saa veed dog Gud vel alle Ting, hvortil det er got, og giør ingen Uret. Thi hør engang: Den første, nemlig Eremitten, har ofte bedet Gud, at han dog vilde lade ham blive en Martyr, fordi Christus havde udgydet sit Blod for ham, saa vilde han igjen gjerne ham til Ære udgyde sit Blod. Derfor har Gud skikket denne Løve til ham, som har dræbt ham, siden der er ikkun liden Forskiel imellem en Løve og en Tyran, og altsaa har han naaet hvad han har bedet Gud om, og er død salig. Den anden Mand, som først var from, og lod Verden, tilsidst forføre sig, bragte jeg til hans Synders Erkiendelse; og da var det ogsaa Tid at han døde, paa det at han ikke skulde forlade Gud og faae Verden kier, ifald han havde levet længer. Derfor styrtete jeg ham udi i Vandet, da han havde skriftet og afbedet sine Synder hos Gud, da han og salig opgav sin Aand. Den tredie var en from Mand; men fordi Gud velsignede ham og beskierede ham saa meget, at han kunde drikke af et Sølvbæger, blev hans Hierte hovmodigt, og han brugte ikkun Bægeret til Pralerie og Hoffærdighed, derfor tog jeg det fra ham, paa det at han ikke dermed skulde forsynde sig imod Gud. Men den fierde var en ugudelig Mand, som havde ingen Deel i Himmelen, og søgte ikkun sin Fornøyelse i Verden, derfor gav jeg ham Bægeret; det maatte han have som hans Deel i denne Verden, og dermed fare til Helvede, efterdi han dog intet andet havde at vente. Den første var i Begyndelsen af hans Næring en god giørende og barmhiertig Mand, som gav Almisser, og hialp alle Trængende til rette, fordi han ingen Børn havde. Men da Gud gav ham en Søn, blev han baade karrig og gierrig, paa det at han kunde skrabe mange Penge og Gods sammen til sin Søn. Derfor tog jeg Barnet fra ham, paa det at det skulde ikke blive ham en Aarsag til hans Fordømmelse; men Barnet er derfor ikke omkommet, thi det er død saligt i sin Uskyldighed, førend Ondskaben forrykte dets Forstand, og forledede det til allehaande Synder og Laster. Og altsaa erkiendte Patriarken af Engelens Tale, hvorledes Guds Domme vel ofte synes meget urimelige efter den udvortes Anseelse, men ere dog allesammen i sig selv retfærdige. St. Augustinus giver herpaa en smuk Lignelse, naar han siger: Kommer du ind i et smukt Værelse, som er belagt med deylige Stene, saa maae du ikke see paa en Steen allene; thi da vilde det ofte lade, som den laae slemt og paa et ureet Sted; men naar du betragter det hele Gemak, saa skal du finde, at alting passer sig meget net og ordentligt; Saaledes maae du heller ikke tage et Stykke allene fat af Guds Regiering, og betragte samme med din egensindige Fornuft; men du maae tage den gandske Guds Regiering tilsammen, da skal du see, at alting er ordentligt og got, ja, at det ikke kand være anderledes, men maae være saa ledes, paa det at det kand passe sig til hinanden. Gaaer det ey saa til i en velsat Musik, at den i Førstningen klinger haardt, men naar man nøye og flittig hører til, saa kommer det dog tilsidst meget behageligt ud ved en velkungende Harmonie. Vent derfor, Menneske, ikkun paa Guds forunderlige Regierings Udfald; Harmonien vil visselig til sidst klinge meget behageligt. Thi hvad Gud giør, det er vel gjordt; det bliver hans retfærdige Villie. 19de Søndag efter Trinitatis prædiker formodenlig: Aftensang.