Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1827-06-26
Indenlandsk. Roat døde paa Frederikshospital Natten efter hans Fald, Kl. 12. Ved dette havde Hovedet faaet et dødeligt Sted. J Anledning af hans Skjæbne ere adskillige Rygter blevne satte i Omløb, deriblandt er det almindeligste, at Skedevand eller Vitriolspiritus var bleven anvendt. Det skal imidlertid ved Politiets Undersøgelser være sat uden for al Tvivl, at Ulykken er gaaen gandske naturlig til, da Touget ved den idelige og stærke Gnidning paa Taarnets skarpe Kant, var blevet skjørt, og Roat selv befalede de 36 haandfaste Karle at stramme det, hvorfor det maatte springe. Roat skal kun have brugt Touget een Gang før, og det i Aalborg, hvor det siges at være kjøbt. Det skal have været en 4 Tommer i Omkreds. - Fra Kjøbenhavn skal han have havt ifinde, at gaae til Stockholm og Christiania, hvorfra han vilde begivet sig til Hjemmet, for at ende sine Dage i Roe. - Conversationsbladet anfører som et lidet Bidrag til Hundenes Caracteristik, det Factum, at Roats Hund, der ellers stedse har og forholdt sig rolig, naar han har forladt den, i Tirsdags den 12te Juni) næsten hele Dagen, dog især mod Aften, tudede frygteligt, og paa ingen Maade var at stille tilfreds." - Løverdagen den 16de Juni om Formiddagen blev Roat begravet paa den catholske Kirkegaard, fulgt af en utallig Mængde Mennesker og et anseeligt Sørgefølge. Menighedens Præst, Hr. Zimmermann, holdt en saa hjerterørende Tale ved Graven, at kun faa Øine vare tørre, især hos Damerne, og det endnu mere, da To at den Afdødes Smaaglutter kastede Jord ned paa deres Faders Kiste og sagde Farvel til ham. Aldrig mindes man noget Dødsfald, der har vakt en saa almindelig Beklagelse. Da Roats Liig Torsdagen den 14de Juni var bleven kistelagt, og iklædt den samme glimrende Ridderdragt som han havde havt paa da han styrtede ned, strømmede en saadan Mængde Mennesker ud til Hospitalet for at see ham, at man sloges for at komme ind, saa Adgangen maatte nægtes. Det er ikke allene som mageløs Konster han beklages, thi hans Lige faaer maaskee ingen af de Nulevende at see, men ogsaa som Menneske; han var ualmindelig elskværdig, det Vidnesbyrd give Alle, som kjendte ham. Der forsikkres, at han i Manges Paahør skal have sagt paa Exerceerpladsen, da Stel ladsen blev opreist, at det var ham spaaet, at han skulde ende sit Liv i Kjøbenhavn, men at han slet ikke troede paa sligt, og havde smillt deraf. Mange snesegange havde han sagt, at intet Uheld kunde ramme ham paa Linien undtagen det, naar Touget sprang, alt Andet var han belavet paa; og just dette skulde møde ham. Uagtet al sin Dristighed og Sikkerhed, tog han dog hver Gang Afsked med Kone og Børn, som om det gjaldt en lang Reise, og denne Gang især skal han, som der forsikkres, have været ret veemodig stemt ved Afskeden. Da Linien brast, hørte man Een af Roats Smaaglutter raabe til Moderen, der sad ved Indgangen: "Moder, Nu falder Fader!" Han bares øieblikkeligen ind i Kassernen, hvor han strax blev aareladt. Da Jndgangen var spærret, for at holde den tilstormende Folkevrimmer ude, blev Madame Roat løftet op paa Skuldrene, og saaledes hjulpet ind af Vinduet til sin døende Mand. Hun skal være aldeles utrøstelig. Roats Uheld har i disse Dage været Gienstanden for alle Samtaler.