Corsaren, 1841-09-10
Skrivekunsten som Treenighed. Philosopher og Digtere have viist, hvorledes den christelige Lære om Treenigheden symbolsk er bekræftet ved forskjellige Gjenstande, - saavel i den materielle som i den aandelige Verden. At paavise, hvorledes endnu en Gjenstand - Skrivekunsten - indeholder et saadant Symbol, skal være Maalet for de følgende Linier. Ligesom Skrivekunsten ufravigelig fordrer en tredobbelt legemlig betingelse for sin Tilværelse: Pen, Blæk og Papiir, saaledes fordrer den ogsaa i aandelig Henseende en Trehed, der under dens Virken ere saa nøie sammensmeltede, at de ikke kunne adskilles: Manden*), der skriver, Ordene, hvori hans Tanker finde Form, og Aanden, der paa eengang besjæler Manden og Ordene. Manden er Faderen, Ordene Sønnen, Aanden, ja, den er Aanden. Faderen er til for Sønnen, og Aanden er hos ham fra hans første Tilblivelse af; Faderen sætter Aanden i Virksomhed, og den undfanger Sønnen 9. Ordene. Saaledes taler den hellige Skrift ogsaa om Treenigheden, og den tilføier udtrykkelig, som om den vilde hentyde paa det menneskelige Ords tilkommende guddommelige Kraft gjennem Pressen, at Ordet var hos Faderen fra Evighed af. Ordet 9. Sønnen, gaaer ud i Verden, og, kommer det fra en liberal Fader, saa forhaanes og forfølges det. Pharisæerne løfte de skinhellige Øine imod Himlen, fordi det angriber den gamle Overtro, hvorpaa deres Magt og Vellevnet er grundet. Men Ordet lader sig ikke kue af deres Forhaanelser og Trudsler. Det fjerner sig kun fra disse Hovmodiges Dørtærskel og fra dem, som i *) For at forhindre visse Folk, der ellers ikke godt ville funne forstaae Begrebet Mand i aandelig Henscende, bemærke vi udtrykkelig, at vi her tænke os Mandens aandelige Personlighed. egen Jndbildning have fundet Sandheden, og gaaer ud blandt det simple Folk. Der taler det om Fremtiden og dens Haab, og ved dets Tale bliver Vandet til Viin i den Fattiges Væger. Det aabner den Blindfødtes Øine, helbreder den, som troer paa det, fra hans aandelige Sot, og vækker den Døde til fornyet Liv. Saavidt naaer Lignelsen fuldstændig; men ved Catastrophen indtræder nogen Ulighed. Hidtil er antaget, at Ordet virkelig er gaaet ud i Verden ligesom Sønnen. Blive vi nu end ved dette Antagende, saa at Justitsraad Reiersen altsaa ikke har lagt det under Beslag, men at Cancelliet bagefter decreterer Action ɔː stiller det for Landshøvdingens Domstol, for at have tilsidesat den pligtskyldige Opmærksomhed ɔː nægtet at betale Keiseren Skat, og at det saa dømmes, saa indtræder dog den Forskjel, at ikke blot Sønnen dømmes og straffes, men ogsaa Faderen. Saavidt er Verden nu kommen fremfor tidligere, at, medens de i hine Dage lode sig nøie med at korsfæste Sønnen (rigtignok af gode Grunde, fordi Faderen var Gud i Himlen), saa lade de nu Sønnen ɔː Ordet, brænde og Faderen J. Skribenten, sætte under Censur og maaskee paa Christiansø. Men er det nu et saare uskyldigt Ord, som Landshovdingen først ingen Skyld finder ved ɔː som frikjendes af Hof- og Stadsretten, men som derefter paa Pharisæernes og de Skriftkloges Raab endnu engang bringes for Retten og dømmes (af Høiesteret), saa turde det maaskee indtræffe, at Dommeren toer sine Hænder i Uskyldighed, medens Anklagerne troftig raabe. Dets Blod komme over os og vore Børn.