Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1785-03-04
Et fortreffeligt Menneske er bleven vores VenDet er Grev k. Han har den lykkeligste Ansigts Dannelse. J hans Øine læser man Ømhed og Folelse, og man bedrager sig ikke. Han er varm, om og god. Et Brev fra Charlotte er vores Venskabs Baand. Han elsker denne herlige Pige, kiender hendes Tilbøielighed for mig, men agter mig derfor ikke mindre. Dette aabenbare Kiendetegn paa hans gode Hierte har gjort ham uendelig dyrebar for mig, og fra den Tid af, jeg saae ham og talte med ham, er det Ønske, at Charlotte skulde give ham sin Haand, blevet det ivrigste at mine Ønsker. Jeg skal forsøge alting for at giøre ham lykkelig. Endnu blomstrer hun - men dense. hvormeget tabte ikke Verden, dersom en mørk Græmmelse skulle fortære hendes Blomster, Vi ere bestandig samlede, fra Morgen indtil Natten. Saa sladdre vi om alting, meddeele hverandre vore Følelser. Men - Du veed jo selv, hvorledes fortroelige Venner pleie at giøre. Nu skal Du sige mig Din Dom over en Stridighed, som vi have havt med hverandre. Han troer, at den Pige ikke kan være en god Pige, som forlader sin Elskte, og kaster sig i en Andens Arme. Jeg tænker herom anderledes. Hyppig er Letsindighed Grunden til denne Utroeskab. Vil Du kalde den en Last, Jeg troer, at, hvor Opdragelse og Exempler ere de Kilder, af hvilke den udspringer, naar den tilgives og oversees. Betragt de fleste Pigers Opdragelse. Deres Beskieftigelse er Pynt, og naar det gaaer videre, blive de underviiste i at blive gode Vertinder. Saa tienlig, og saa nødvendig denne Underviisning er, for at blive en god Kone og Moder, saa er dette dog ei det eeneste, som udgiør et lykkeligt Ægteskab. Det første, det fornemste forsømmes. Trods vores forroeste opklarede Tid, er det indtil nu Kietterie, at sige til en Pige, hvad Kierlighed er, og saalænge dette i deres tidligste Ungdom, imedens deres Hierte er ubunden og beqvem til at modtage hvert Jndtryk, saalænge dette ikke dybt indprentes dem, saalænge bedømmer man ei nogen Pige, Uden at begaae en Uretfærdighed, kan man ikke anklage et Menneske for Overtrædelse af de Love, som han ikke kiendte. Jeg troer, at af Uvidenhed om det, som henhører til en sand, lykkeliggiørende Kierlighed, kommer megen Utroeskab, overhovedet megen Ulykke i alle Ægteskaber. Kierlighed, den deiligste, herligste Følelse, skal snart ansees for en Phantom; thi de fleste kiende den kun fra den dyriske og spøgende Side. Ømhed, Troeskab bliver udleet. Jeg troer, at næst Begreb om Religionen, er det bedste, som Forældre kan vise deres Børn, Underviisning om Kierlighed, at Overeensstemmelse allene er det faste Baand til en lykkelig Kierlighed. Men, dertil vil det aldrig komme; det er et Ønske, som alle Ønsker - en Sæbeblære, som spiller i herlige Farver - hvor delig var den, dersom den kunde vedvare: -men, førend vi vente det, er den borte. -De kiere Forældre tabte alt formeget. De kunde saa ikke meere opofre deres Børn for deres Egensindighed. Den Herr Papa kunde ikke meere sige: "Jeg vil ikke tvinge Dig, men elsker Du mig, elsker Du mig kun lidet, saa tager Du ham., Mit Blod kaager. I Dag maatte jeg høre paa dette Konstgreb. Hevn over Dig, som fanger den skyldløse intet ondt befrygtende Pige i en saadan Slynge, Hevn af et Menneskes sønderbrudte, søndertraadte Lyksalighed komme over Dig Siger en indvortes Følelse det til en Pige, at det er Uret at forlade den, som elsker hende og lever for hendes Skyld, saa kunde tusinde Omstændigheder komme, som døve denne Følelse. Jeg taler frit, thi mit Hierte er varmt. Den største Hob af vore unge Mennesker er selv Skyld der. Gaae i et Selskab, see, hvorledes de flyve ind, som Sommerfugle, sværge de dyreste Forsikringer, om forrig Kierlighed for en Pige - og næsten i samme Øieblik forøde imod Naboen Forsikringer, om Troeskab og alt det, som maae være helligt og ubrødeligt for den Retskafne. Er det nu deres Skyld, eller vores, naar de blive troeløse. Man maae kiende Menneskets hele Forfatning og det Forhold han staaer i, naar man vil bedømme hans Handlinger. Jo mindre dette er mueligt, desmere maae man, - troer jeg - af holde sig fra at dømme. Der gives Timer, der gives Øieblikke, i hvilke vi ere heel Menneske, og saadant et eneste Øieblik - hvor meget kan det bestemme, Sophie har elsket mig, det er sandt; men hendes hidsige Blod giver hendes Følelser en Elasticitet, som hastig støder ethvert Jndtryk bort fra sig. Hun kiendte kun Kierligheden fra den smigrende, ei fra den alvorlige Side, ikke i det Lys, hvor det giver Mennesket Værdighed, og opløfter sig over alle levende Skabninger. Var dette hendes Skyld? – jeg er retfærdig, Theodor, og friekiender hende. Jeg vidste, at jeg ikke vilde blive bestandig lykkelig, naar jeg ikke lærte hende at kiende Kierligheden i sin hele Omfang. Jeg lod mig ikke afskrække ved de Vanskeligheder, som hendes flygtige Temperament lagde mig i Veien. Min Rolighed, mit tilkommende Livs hele Lyksalighed, beroede paa min Bestræbelses lykkelige Udfald. Jeg havde hende paa den rette Vei. Jeg reiser bort. Bernheim kommer. Et Embede -at blive forsørget - at være Kone - en elskværdig Frier, som hele Byen gav den ubesmittede Berømmelse af en retskaffen Mand, - hvor mange Grunde stormede her sammen for at bevæge hende til Vankelmodighed, Nu Forældres smigrende Bønner, Smigrerier blandede med Trudsler, Løfter, som ophidsede den unge Phantasie, smigrede Forfængeligheden, maaskee ogsaa Konstgreb, som lode hende føle, at hun var ung og fyrrig, og saa i samme Øieblik, i Naturens Oprør, ligesom af et Ongefehr kastet i Veien den lange Udsigt til en anden Forsørgelse, udsatte min Forbindelse med hende til en langt fraværende Tid. - - Skaalen sank. - Nei Theodor, naar jeg i Lidenskabens Opbrusen gjorde hende Bebreidelser, saa har jeg miskiendt hende. Nu klaaer jeg over min Skjebne, men ei over hende. Visselig, visselig tænkte hun ei derpaa, at hun ved dette Skridt skulle giøre mig ulykkelig. Hun vilde det ikke, og havde ei heller Lyst dertil. Saaledes blev Sophie utroe, - og saaledes blive det fleste det. Lad os handle retfærdig, og vi skulde friekiende hende. Hvad Opdragelse, hvad Exempel, hvad Omstændigheder, Tid og Ungdom giorde, er ikke hendes Gierning; er et Tilfælde. Selv den dydigste, velopdragne Pige vilde jeg ikke heel fordømme, naar hun blev utroe, og jeg troer, at der gives et Tilfælde, hvor hun endog ganske kan undskyldes. Set det Tilfælde; hun voxer op, Følelse ophøier Verdien af hendes Skiønhed. Endnu kiender hun ikke Kierlighed. En Sværm af unge Mandfolk trænger sig omkring hende. En eeneste er kun i hele Hoben, som han noget Tiltrækkende for hende. Han nærmer sig til hende, og i en nøiere Omgang finder hun hans Tænkemaade meget overeenstemmende med hendes. Endnu følte hun aldrig for noget ungt Menneske, hvad hun føler for ham. Han spørger med et Øiekast, fuldt af Haab og Længsel, om hun elsker ham; et sagte Haandtryk siger ham ja Strax derefter kommer en anden. Den første eftergiver ham intet i Elskværdighed, og dog føler Pigen ved at see den anden i hans Nærværelse en Gysen, en Længsel uden Lige, uden Navn. En hemmelig Følelse siger dem begge, at de ere skabte for hverandre. Et Maal, som hun ikke kiender, siger hende, at han er den, som skal være hende alt, skal udfylde alle hendes Sandser og Ønsker. Hun hænger ved hans Øiekast. Timen kommer; - Mund imod Mund - under en inderlig Omfavnelse bliver Pagten sluttet. Kan Du kalde hende utroe? Det var ikke Kierlighed, som hun følte for den første, det var Liighed og Overcenstemmelse udi Tænkemaaden, det var Venskab Endnu havde hun ikke følt noget for et ungt Menneske, og saa troede hun, at hun elskte ham. Men nu kom den Mand, til hvilken en umodstaaelig Drivt henrev hende, den, (naar jeg skal sige det med de Udtryk, som findes i den smukke tyrkiske Fabel;) som var den anden halve Deel af hendes Siel. Hun fandt - og elskte ham undsigelig og evig. Havde hiin lært at kiende hende sildigere, saa var hun altid bleven hans varme Veninde, saaledes som hun og nu vil blive ved at være det; men Kierlighed - Kierlighed, egentlig Kierlighed, Kierlighed, som udøser alting - den var det ikke, som hun folke for ham, og som hun vilde have kunnet føle for ham.