Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-06
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Ottende Aargang. No. 63. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 6 Augusti 1811. Om Øhlenslægers Corregio. (Udaf et Brev i en Ven paa Landet.)(Sluttet.) aar Rec. ellers mener, at vi kun see Corregato i Kamp med Livets tilfældige, foragtelige Sletheder, saa tager han gropeligen Feil. Det er virkelig ingen Ære for ham som Recensent her at have overseet Slutningen af anden Act, det meest tra giske Punct i Stykket, hvor Corregio begynder at tvivle om, at han er skabt til at være Maler. (En Scene, der især viser, hvor tragiske heele Emnet er.) Denne indre Kamp i ham er dog vel ingen Kamp med noget slet og foragteligt. Med Armoden, hvori Corregio er kommet ved den Stilling, hvori Forsynet har sat ham, kæmper han og saa, men hvem vil kalde den en foragtelig Slet hed, Det er ellers usigelig smukt, at det egentlig er Correggios Kone, der gaaer denne Kamp igjennem for ham. Med Ottavio og Battista kæmper Maleren egentligen ikke, skjønt Rec. anseer dette for afgjort. Thi Ottavio kæmper ikke mod Corregio; saasnart han mærker, hvad denne vilde lide ved at skilles fra sin Kone, træder han jo strax tilbage. Og hvad Battista angaaer, saa kæmper vel kan imod Corregio, men denne næsten slet ikke imod ham. J første Act kan han ikke bringe den godmodige Corregio udaf sin Humør, og i Slutningen veed denne slet ikke noget af den Fare. hiin bereder ham. Jeg erindrer endnu tydelig, hvad Du sagde mig herom strax efter, at Du havde læst Stykker første Gang. "Hvor skjønt er det, sagde Du, at Corregio kommer ind i Livsfaren og udaf den igjen uden at aabne det mindste derom. Den hulde Musa, eller rigtigere det evige Forsyn beskytter den fromme Maler og leder ham forbi Faren uden at han veed det. Hvor forherliges han ikke herved, og hvor godt har Digteren vidst midt heri at forherlige ham endnu paa en anden Maade ved hans Maleries Virkning paa den raae Hob. (Man sige ikke, som jeg har hørt nogle sige, at det blot er Magdalena, ikke det skjønne Malerie, der gjør denne Virkning. Hvor kan man dog troe, at et slet Malerie af Magdalena vilde gjort den samme Virkning paa disse Jtalienere,) Og nu gaaer denne Rec. hen og bekjender offentligt for det heele Publicum, at han ved alt dette ikke har følt det allermindste. Tvertimod veed han (see pag. 187) ikke, hvad Røveren Valentino skal her. Men jeg kan troe, foruden hans Mangel paa Sands, har hans Utaalmodighed været ham i Veien. Med et utaalmodigt Sind er man rigtig nok ikke i Stand til at nyde et Kunstværk. Dertil kræves indre Rolighed. Ret characteristisk er det, at han ved at omtale denne Monolog yttrer, at en Characteer i Dramaet ikke bør aabenbare sig ved en lang Tiltrædelsestale, men udtale sig i Conflicten med det Omgivende". Valentino kommer jo slet ikke ud af Conflicten med det Omgivende i denne Monolog, den er netop et Udbrud af denne Conflict. Men man seer, hvor legemligt Rec. vilde have alt; man skal haandgribeligt kunde tage og føle paa det, naar det skal gjøre Jndtryk paa ham. Derfor troer han at Røveren ikke er i Conflict med det Omgivende, fordi han er allene. Derfor ere Vaulundu og Axel ham ikke nordiske nok. Derfor yttrer han her, at Silvestros, Nicolos og Ricordanos Charakterer ere udførte Luden Nuencer, skjønt f. Ex. Ricordanos (Cølestines Faders) Character endog er skildret med langt mere Fiinhed og Kunst, end man kunde fordre, da han er en Biperson, der kun kommer frem i en Scene. Dog for den Synd, Rec. her har begaaet, har Musen revset ham ved siden at forrykke hans Tanker saaledes, at han f. Ex. kalder Menneskelighed en Nuance. Skade er det ellers, at han ikke og saa anmærker, at Opvarterens Charakteer i anden Act er udført uden Nuancer. Ret skamme sig skulde han over det, han har yttret om Charakteertegningen i Corregio, der netop er saa mesterlig. Jeg har allerede for talt om, hvorledes Recensentes Villie her synes at blotte sig. - Her vil jeg gjøre opmærksom paa, hvor forkrert han bærer sig ad ved at paaberaabe sig Gehes Charakteertegning. Han kjender ikke Göthe, i det mindste veed han ikke, hvori denne Mesters tiendommelige Fortrin i Charakteertegning bestaae. De bestaae især i den Fiinhed, den Delicatesse det bedre tydske Ord ere Jartheis) og den vise Sparsomhed, hvormed Gothe i faa Træk kan skildre en Characteer, uden at deffTræk dog blive skjærende. Vor Digter har netop i dette Stykke viist, hvor meget han besidder af denne Kunst. Jsær er Colestines fortryllende, i to korte Scener, med saa megen Fiinhed og Hertelighed skildrede, Characteer et i Øine faldende Exempel netop paa mesterlig gothisk Characteer tegning. Rigtig nok skal jeg ikke nægte, at der skal meer end sædvanlig Sands til at erkiende dette Men ingenlunde mere end man kan fordre hos enhver Kunstdommer. Dog fra kan troe vi ere overhovedet ikke vente til at sinde meget hos vore Kunstdommere, vi som i denne Henseende ellerede længe for Krigen ikke have faaet andet end maadelige Surrogater. Derfor have vi heller ikke kunnet undre os over, at en af disse Folk f. Ex. offentlig har yttret, at man i Vilhelm i Axel og Valborg, ikkun seer den milde Natur og ikke den modsatte, som efter hans egne Ord ogsaa ligger i ham. Der som Digteren havde ladet Vilhelm være mild i een Scene, rase i en anden, være mild igjen i en tredie og rase i en fjerde, saa havde han vel faaet denne Kunstdommers Bifald. Vor Recensent vil især have alt ret føleligt. Hvorledes Rec. har det, seer man ellers ogsaa den af, at hen anfører Schillers die Rauber" som Væsener, der ved Udfoldningen af deres fineste Nuancer (man lægge Mærke til Jncorrectheden, Udtryksmaaden) meddeles en mærkelig Grad af Jnteresse. Ligeledes deraf, at han som et Exempel af lignende Slags paa en ondskabsfuld og nedrig Characteer, der dog interesserer, anfører Jage i Shakkespeares Othello, uden at tænke paa at na sten det samme der gjør denne Characteer interessant, netop ogsaa gjør Ottovio i Correggio interessant nemlig begges, skjønt forskjellige Fiinhed og mesterlige Skildring. Men saaledes er det, han kjender Shakesprare. Jøvrigt tager han meget feil, naar han meener, at Ottavios Lige vandre om i Hob tal her i Livet. Langtfra; det er yderst sielden at man seer Mænd med den Fiinhed og Politur At Rec. kun lidet forstaaer Shakespere, saa meget han end taler om ham, viser en anden Ydtring af ham, paa. 185. Han meener at de to Maleres Ankomst kun staaer i en tilfældig, ikke som den burde nødvendig Forbindelse med det Hel Dette minder om de franske Tragikeres og Kritikerts eensidige Grundsætninger. ShakespegriStykker pleie ellers at være en god Skole herimod Man lærer ikke at forstaae dem, endog kun Han let til Ex. uden at lære at indsee, at det udvortes Tilfældige kan have en høi indvortes Nødvendighed. At han meener at disse Malerie eiendommelige Egenheder udgjøre en alt for lide integrerende Deel af Værket, til at burde fremstilles saa udførligen er i en høist paafaldende Grad urigtigt. Men han har nok ikke just paa det bedste forstaaet sig paa, hvad der er integreren, de i et Drama. Har hen ellers virkelig lasShekesprare, saa kan han ret sige: operom er olcam perdidi.