Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-22
Naar man blandt Folket udbreder Lægemidler, Salver, Mixturer o. s. v., uden at lade medfølge. Forskrifter og Veiledninger, saa ville de snarere gjøre Menneskene syge end helbrede dem, man har ligesaa mange Exempler paa Siele, der, ved Brugen af den hellige Skrift, uden Veiledning, ere blevne forvirrede og fanatiske, som paa Legemer, der ved at bruge upassende eller utidige Lægemidler, ere blevne svækkede og dræbte, ei at tale om, at Bibelen taber sin Anseelse ved en saa ødsel Udbredelse, thi nimis trita vilescunt. Hvorfor skulde man sørge mindre for Sielen og dens Salighed, som for Legemet og dets Gavn, Bøger og Jnstituter, rigtigen anvendte og viisligen brugte, ere altid rosværdige, og ville ogsaa være meget myttige, naar man gjør Brug af dem. Naar J.J. Rousseau driver sin Lyst til Paradoxer, saavidt, at han endog nedværdiger Videnskaberne, saa maa han i disse kun have seet den slette Anvendelse og Misbrugen. 3. Disse Hjelpemidler, saa fortræffelige de end i og for sig ere, naar de bruges og anvendes tilbørligen, ville endnu understøttes af et andet, som man let gjetter, og som i Mængdens Øine er et Beviis og en Borgen for deres Godhed; de maa nødvendigen ledsages og understøttes af Exemplet, det kraftigste af alle Midler, uden hvilket al Underviisning, alle Formaninger og de bedste Bøger ville være til Unytte; man indseer let at det Middel, som den, der foreskriver eller tilraader. selv bruger, tages meget villigere, og at det Modsatte er Tilfældet, naar man seer Lægerne selv ringeagte Sundheds- og Sygdomslæren, og gjøre sig fortjente til den Bebreidelse Medice sana te ipsum. J Henseende til Moralen er det nødvendigt, at den Lovgiver, der giver Love imod Overdaadighed, saavelsom de, der angive Tonen, selv bør være den første, som efterlever dem, i det han ikke tillader sig nogen Nydelse, som hans Stilling ei uundgaaeligen kræver. Det er nødvendigt naar man giver kirkelige Politielove angaaende Helligholdelsen af de Dage, der udelukkende ere bestemte til Andagtens Øvelse, at Statens første Mænd og Folk af Stand ogsaa ere de første til at vise Religionen og dens Dyrkelse Agtelse ved at besøge Templet; at Religionen, betragtet som det, den virkeligen er, det væsentligste Anliggende, beholder i egentlig Forstand Herredømmet, og at den overalt ikke ustraffet kan fornærmes af hvem det end maatte være, hverken i Henseende til sin Dyrkelse eller til sine Tienere Exemplet, i Forening med de andre Hjelpemidler, kan ene gjøre dem kraftige og virksomme. Naturen løsriver sig fra en Lov, som er os til Besvær, og søger at opsætte sig imod den; men Exemplet drager os til sig, og tvinger os til at efterligne sig. Det er det, der i Almindelighed mangler Indretningerne, endog stundom fra deres Side, der yde denne Hjelp, da de i deres Blindhed (som vi heller ville tilskrive det end deres Hjerte ved deres Adfærd og Ligegyldighed tilintetgjøre Virkningerne af hine Midler, eller endog bringe dem i Vanrygte som tomme Theorier. De samme Folk, der saaledes nedbryde med den ene Haand, hvad de opbygge med den anden, vove ofte at beraabe sig paa Midlernes Uvirksomhed og at udstøde store Skrig over den herskende Sædernes Fordærvelse, som tildeels er deres eget Værk. Hvilken Urimelighed, Man har have Lande, hvor man syntes at gjøre Alt for at svække Religiøsiteten eller begunstige Hanget til Ryggesløshed, tilfreds med at beraabe sig paa: at der er fastsat Revselse og Straf for dem, der ved Misbrug, ødelægge sig selv eller forstyrre den offentlige Orden; man forøgede, man tillod der, under det Paaskud at de ere nødvendige i en stor Stad, alle muelige Forlystelser; man lønnede rigeligen Præsterne i disse Templer, og modtog dem, som Personer af Vigtighed, endog i de første Selskaber. Mange kunde faldet paa at troe, naar de saae hvorledes man behandlede denne Sag, at Fornøielse er vort Hovedformaal, og at Alting er endt med dette Liv. Paa den anden Side ere de moralske Hielpemidler, som man troer at modsætte disse Onder, en utilstrækkelig Dæmning, en svag Protestation mod Fordærvelsen; og det saa meget mere som disse Midler, langt fra at være tvingende (som fordum i en liden, men berømt Republik), lade Folket have frit Valg mellem at gjøre Brug deraf eller ei. Hvorfor skulde den svage, uvidende og til Efterlignelse tilbøielige Hob, ved Synet af de mere Cultiveredes Adfærd, modstaae Fristelsen og undlade at give Morskaben Fortrin for Alt, Kan vel Vellystens Tillokkelse, som endmere vækkes ved Exemplet, være andet end herskende hos Mængden, vil denne ikke foretrække Skuespil, hvor alle dens Sandser bevæges, for alvorlig Læsning, for kolde Prækener eller religiøse Øvelser, der næsten ene bestaae af Taler, Fyrster og Jordens Store, J nære sikkerligen ikke den urene Hensigt (som en vis forhenværende aristocratisk Stat) at fordærve Folket, for derved at holde det desto bedre under Aaget; at paastaae sligt vilde være at gjøre eder stor Uret. Eders Undersaatters sande Lyksalighed, som er saa adskillelig fra Sædeligheden, er jo eders eget høieste Gavn. Lægger ingen Hindringer i Veien ved en alt for overdreven Eftergivenhed for Mængdens letsindige Smag, og skjænker ikke dem, der kun lamme eders bedste Hensigter, eders Fortrolighed! Lægger Mærke til, hvorledes Skaren, trods alle eders Bestræbelser og Ønsker for, at den skal oplyses og forbedres, saalænge som Forlystelserne forøges for den, er tilbøieligere til at løbe efter disse, og heller besøge Overdaadighedens og Forfængelighedens end Herrens Templer. O, Held, tusinde Gange Held de Børn, de Undersaatter, de Lærlinger, hvis Siel allerede tidligen næredes af Gudfrygtighed og styrkedes ved gode og opbyggelige Exempler, hvori de dagligen kunne see stadfæstende Beviser paa Gavnligheden af de Forskrifter, de have faaet, Svagheden maa, naar man vil følge Evangeliets Aand, behandles med samme Varsomhed som Børn, og man bør bortfjerne fra den, saa meget som mueligt, Alt hvad der kan vække Begreb om Lasten; thi mankan sige om Skaren hvad Juvenal siger og Børn; maxima debetur puero reverentia. Men om de andre, der beherskes af onde Tilbøieligheder, kan man, hvor meget der end gjøres for deres Opdragelse, hvor mange gode Bøger, der end gives dem i Hænde, og hvor meget man end sørger for at oplyse deres Forstand, sige: Video meliora probo que, deteriora sequor. Dette Malerie af Svaghed og Elendighed bør ikke forurolige Deres rene og ædle Hjerte, og, langtfra at overgive sig til et Slags Tungsindighed, i Henseende til den eller hiin Tidsalder, lader os, om mueligt, holde os her, som altid, til den gyldne Middelvei. En Fordom er det, at troe, at Sæderne ere virkeligen slettere eller mere fordærvede nu end i ældre Dage, og at den henrundne Tid fortjente Fortrinet. Nei, førte ikke vore Fædre og deres Forfædre, til hvilken Tid man end gaaer tilbage, allerede samme Klage? Gives der da noget ganske Nyt under Solen, Guldalderen, som man ofte skildrer os med saa skjønne og fortryllende Farver, er, som let indsees, en Digteridee eller Allegorie. Denne Moralens Guldalder, denne foregivne Uskyldigheds alder, er i hvert Tilfælde, dersom den nogensinde har været til, Videnskabernes og Konsternes Jernalder (qui potest capere captat, eller, som det mystisk hedder, Kong ompar). Valget imellem begge er ikke let. Den selskabelige Stand, som vi ere bestemte for, giver stedse Leilighed til Uordener. Lasten spiller i de forskjellige Tidsaldere, skjønt under forskjellige Skikkelser, indtil Verdens Ende, en stor Rolle, og under den uophørlige Kamp imellem den og Dyden, øves og seirer den sidste. Vi ville ene ønske, som Borgere af Staten og Medlemmer af Kirken, at der maatte holdes et Slags Ligevægt saavel i Moralen som i Physiken, istand til at understøtte og opmuntre Retfærdighedens og Religionens Ven.