Aarhuus Stifts-Tidende, 1814-07-02
Bekiendtgiørelser. J denne Tid har adskillige langveisfra Udsendte indfunden sig hos mig, for at faae bedet for deres Syge, i Skaanderup Sognekirke, saasom en Mand fra Mattrup Gods, en Anden fra Kørning Sogn ved Horsens, som kaldte sig Jens Sørensen Udflytter, der klagede sig jammerlig for hans syge Kone og Barn, med flere, der deels skriftlig deels mundtlig yttrede paa deres Viis, Tro til Bønnens kraftige Virkning paa deres Syge i min Annerkirke. Hvor vi Mennesker ere dog ubegribelige Væsener! Det fattes dog ikke paa sund christelig Guds=Kundskab, og dens i Udbredere her i Landet, der i saa mange hundrede Aar har været i rolig Besiddelse, af det sande uforfalskede i Guds Ord, der klarligen viser, at den almægtige, uendelige, vise og eviggode Gud, og hans naadige Hielp er ikke langt fra enhver af os, og at den allestedsnærværendes Hielp ikke er bunden til noget vist Sted paa Jorden, med Udelukkelse af alle andre Steder. Menneskets Forstand er vel Vildfarelser i mange Maader, og hos os Alle underkastet, hvilket ikke bliver anderledes i dette dødelige Liv; men det er ubegribeligt, hvor den Vildfarelse, om Bøns overordentlige Kraft i Skanderup Kirke, frem for andre Kirker, er, og vedbliver at være saa vedhængende, da jeg er ganske vis paa, at trofaste Lærere, af alle Kræfrer søge at udbrede overalt de sundeste Begreber om det guddommelige Væsens Egenskaber, og om Bønnens Natur, med Advarsel mod alle de prange og falske Begreber som det menneskelige Hierte kunde giøre sig i disse Henseender, deels i Kraft af sin egen Svaghed, deels ved Forførelse og urigtig Anviisning af Vrangtænkende. At mine i Admyghed givne Vink i Aviserne forhen, ikke lægges paa Hierte, eller maaskee belees og sportes med, af de Letsindige, harmer lieg mig aldeles ikke over: - Som en gl. Lærer i Embedet veed jeg, at Sandhedens ivrige Tolk er spottet og haanet, i hvordan han end griber Sagen an, som han foretager sig at ivre imod. Spot maa Læreren, aldeles ikke lade sig afskrække ved, til teen Sandheds frimodige og uafladelige Bekiendelse, da det hedercontioner i Tide og i Utide, enten det er Vedkommende til Behag eller ikke, naar det kuns er gavnligt og nyttigt, og har Guds Ære til Hensigt, hvad der paa drives. Gierne vil jeg give efter for en ringe Ting, naar Vrangdømmende saaledes, i Heden af deres Fordomme fordre det; Fordommen forargede sig over mine, i fuld Vext staaende Berberissebuske i min Hauge, Nødig vilde jeg miste min Eiendom, der ingen Mand stod i Veien, og umueligt kunne disse Buske staaende bag ved en frodig Nøddehække midt i Haugen, og langt fra Rugmarkerne, der desuden havde anden Værn af Huse og høie Træer til Bedækkelse, giøre Ruggrøden nogen Skade. - Men de ere faldne for Øxen, disse Uskyldige, ikke af Overbeviisning hos mig, om deres Skadelighed i nogen Maade, men for at give sande Prøver paa, at jeg ikke kiender til den usle Lyst, at giøre Livet surt for en svag og urigtigtænkende Medborger, og at jeg gierne frivillig vil giøre Opofrelse for mine Medmennesker, i en ringe Ting, naar deres Roe derved kan vedligeholdes. Jeg beder at man dog ikke vil antage dette som en stinkende Selvroes; J Anledning af de mægtige Fordomme bliver det kun anført, og nægtes ikke, at det gjorde mig meget ondt, at jeg skulde udrydde disse mig, for Lyens Skyld, saa kiere Busker, der, som Jndkiøbte, var af mig hensatte paa et, mig saare vigtig til rolig Studering om Sommeren, indrettet Sted, der nu mere udsat for den rasende Nordvestvind, langtfra ikke er saa hensigtsmæssig. Dog heri vil jeg finde mig, som Philosoph; men den anden Fordom, som ovenfor er omtalt, er af en anden Beskaffenhed. Da den medfører Uorden, og forudsætter Mangel paa tilbørlig, skriftmæssig Ærefrygt for det overalt virkende, almægtige, vise og barmhiertige Forsyn, for hvem Jngen, som Propheten Jeremias lærer i det 23de Kapitel, kan skiule sig i saa lønlige Steder, at Herren ikke kan see ham, og hvis Tilbedelse ikke er eller bør, efter Jesu Christi Lære hos Joh. i det 4de Kap., under sin fortreffelige Samtale med det i aandelige Ting, lærvillige Samaritanske Fruentimmer ved Jakobs=Brønden, være indskrænket til noget vist Sted, da Guddommen efter sit høie aandelige Væsen bør at tilbedes, altsaa paakaldes og bedes til og omgaaes med i an Livets Omstændigheder, i Aand og Sandhed, uden og Jndskrænkning til noget vist Sted paa Jorden, hvorpaa ikke et Sandskorn, ikke en Vanddraabe, eller i hvad det end er af skabte Ting, og hvor disse ere, kan vedblive at være til, uden Guds overalt værende Opholdelse og Bestyrelse, følgelig at de Syge og Elendige ogsaa overalt ere for hans Øine, og han des og omkring dem, hvem de endog ere og hvor de end ere, saa kan jeg ikke give dem Medhold, som indtagne af Fordom mod det uendelige gode Forsyn, søge dets forbarmende Hielp og Bistand her ved Bøn, da de selv hjemme har Adgang til den himmelske Faders Naadestoel, og under sommelig Forhold, kan og tør vente i Hielp i den beleilige Tid. At de Syge og deres Venner maaskee ved Hiemstavn søger Herren, og andre lovlige beskikkede Midler, er muligt; - men, naar de langveis fra, søge hertil i det Haab, at GudsKraft hos os, der selv har Syge nok iblandt os, der ale og i mange Aar, sukke under de sværeste Lidellæng ser, saasom min egen gigt og nervesyge Kone, skulle være sikkrere og vissere, enten til Livet eller Døden af erholde, er et Jndfald, som ikke kan være grundet, uden i en alt for svag Religionskundskab, hvorved manbeskjemmer sig selv, og giør sig latterlig for Daarerne, da man har rigelig Leilighed, til at faaer den forbedret hos de mange gode, overalt beskikkere offentlige Kirkelærere, og ved Bibelens andægtige Læsning, der ikke hos os er en, under Livsstraf forbudet Bog, som den desværre er og har været, paa saa mange Steder i Christenheden. Dens Læsning, under en retsindig Religionslærers Veiledelse, giver jeg mig den Ære at anbefale vedkommende Syge og deres Venner, der desuden hos deres egen Sielesørger ikke vil savne videre Anviisning, til et retmæssig Forhold under Sorg, og Sygdom. Den svagtænkende, der læser dette, maae da ikke troe, at der er en trodsig, menneskefiendske Aand i mig, der ikke skulde ville mine elendige Medborgere vel, eller ved et Hiertesuk unde dem Himmelens saa høit ønskede Bistand i deres Rød - Nei, Jeg er mig andet bevidst, da jeg stræber efter Ævne, at udøve Tienstvillighed; Men denne har, som alle Pligter mod Menneskeet, sine Grændser, som ikke bør tabes af Øiesyn under Udøvelsen. Vore Kirkelove og Ritualens Bud bør dog ikke tilsidesættes, som ikkun i visse Tilfælde og paa en vis Maade, har foreskrevet Præsterne i Dannemark, Omgangen med Forbøn forfremmede Brængstede og Svage. Og med hvad Spot og Haanhed, ville de mange Letsindige omkring os ikke begegne mig, om jeg upaatalt, vilde lade al Verdens Syge strømme hertil, i den Tanke, at de allene her kunde reddes og frelses, enten fra Liv eller Død, som ved en uimodstaaelig Tryllekraft. Den mig paaliggende skyldige Broderkierlighed og ømme Velvillighed, fordrer ikke, at jeg skal udsætte mig ufornødent, for de maliciense og letsindige Religionsspotteres og Præstehaderes, uforskyldte Haan og Spot, hvoraf jeg ellers har, i dette Tilfælde, faaet mere end nok; da man, skiøndt urigtigen, har formeent, at denne Forbøn for Syge i Skandrup Sognekirke, kunde være eller var Præsten her, eller Kirke-Eieren som en Art Gevinst Kilde, der ikke kunde være ubehagelig at holde vedlige, eller som en Følge af Hierarchie, Dorskhed og Fattigdom i Aanden, med flere Uartigheder og Grovheder, som den Letsindige bedre veed og er forsynet med, end jeg behøver at anføre her. Nok: jeg ønsker og beder venligt, at alle langvels fra bespændte og beængstede ville behage, at henholde sig tillideres førveskikkede Sielesørger, og i øvrigt, i Troe og Ydmyghed, kaste sig i den himmelske Faders Arme, der i Naade hielper den Taalmodige, naar Tid er, efter sin velbehagelige Villie, som det heller ikke glemmes her ved den offentlige Guds tilbedelse, at anbefale i den almindelige Bøn efter Prædiken det gandske Lands Jndbyggere, sunde og syge, i den alvældige Guds Beskiermelse og Vare lægt. Hvor meget og hverlænge disse Attringer vil standse vedkommende Syge=Venners Tilstugt hertil, vil Tiden lære, gid de ikke gandske maatte oversees, men noget bidrage til sin Hensigt, Guds Æres sande i Vedligeholdelse, og god Ordens Stadfæstelse i Land og Kirke. Privat Hensyn til nogen, end den allermindste Fordeel, veed jeg mig frie for, ved denne Bekiendtgiørelse, og saa faaer man bedømmelden som man vil, hvorom jeg ikke bekymter mig. Giern Præstegaard, den 29de Juni 1814. F. Thura, Sognepræst for Giern og Skanderup. Menigheder.