Berlingske Tidende, 1836-04-15
J Gaar Eftermiddag Kl. 4 afseilede her fra Rheden, Orlogsbriggen St. Croix til Vestindien, under Commando af Hr. Capitain-Lieutenant Grove. Om Hoveri. Hr. Fr. ville undskylde, at jeg ikke er lige saa hurtig i at besvare hans Angreb paa Godsejernes Ret, som han er i at fornye dem; men uagtet at den Erfaring og Kyndighed Hr. Fr. selv forsikkrer at besidde, synes hans Avis=Artikler dog ej at have saadan Værd eller Vægt, at de behøve videre Svar, end hvad andre Forretninger tillade mig en passant at meddele derpaa. Desuden er jo nu Hoverisagen tilendebragt i Stænderforsamlingen og har faaet et ganske andet Udfald, end Dhrr. Reformatorer gave dem Skin af at vente. Jmidlertid skal jeg dog ikke aldeles lade Hr. Fris sidste Angreb i den Berlingske Tidendes Extrablad, Nr. 59. savne hiin Gjendrivelse, fordi selv den meest ugrundede Paastand kan tilsidst vinde nogen Tiltro ved at gjentages med Hr. Fris. Vedholdenhed. Hr. Fr. synes ved Overskriften til sit Stykke at ville betegne mig som den, der uden Forskiel forsvarer alt det Bestaaende. Men heri gjør han mig Uret, da jeg ofte nok har yttret min Erkjendelse af Manglerne i Fæste væsenet. Om det derimod hører til Manglerne, at Fæstebonden kan være hoveripligtig er noget ganske andet; dette Spørgsmaal besvarer jeg med fuld Overbeviisning benægtende, og paastaaer derhos, at Enhver, hvis Retsfølelse ikke blændes ved eensidig Jver for den modsatte Mening, bør i intet Tilfælde ønske Hoveriet ophævet ved nogensomhelst Foranstaltning, der kunde krænke Godsejernes Ret; thi denne skal være ligesaa hellig som Bondens. Det ubetingede Conservations-Princip, Hr. Fr. tillægger mig, benytter han iøvrigt paa en ikke ganske ærlig Maade, idet han derpaa bygger Beskyldninger, for haltende Raisonnements og deslige. Overalt synes det at være Hr. Fr. i det mindste lige saa meget om at gjøre, at finde Feil og Modsigelser i mine Yttringer, som at behandle Sagen selv, for hvis Oplysning denne Skrivemaade neppe er til Gavn. Saaledes har f. Ex. Hr. Fr. forhen bestridt Hoveriets Lovlighed ved Hjelp af det Foregivende, at det fra først af skulde være usurperet af Godsejerne, og jeg har hidtil formeent, at Hoveriets hidtil ubekjendte Oprindelse ikke vedkommer det nuværende Retsforhold imellem Godsejer og Fæstebonde. Hr. Fr. behager nu at berette, at jeg skulde fra Hoveriets Oprindelse have hentet Beviis for dets Lovlighed, og triumpherer derpaa over, at jeg ikke kan oplyse dette ældgamle historiske Factum. Paa lige Maade hænger det sammen med hans Beretning om, at jeg af Ukyndighed i Landbolovgivningen skulde have erklæret Selveierbønder for berettigede til at sammenlægge flere Gaarde uden Bevilling. Disse Hr. Fris. Disputeerkunster skulde jeg slet ikke have omtalt, dersom de ikke udgjorde en væsentligere Deel af hans bemærkninger, end man skulde troe. Men de ere Argumenter for den Paastand, der egentlig udgjør Fundamentet for samtlige hans bemærkninger, nemlig den Paastand, at jeg skulde mangle Jndsigt i Landvæsenet og Landboforholdene og at derimod Hr. Fr. selv er en Mand af saa overordentlig Kyndighed og Erfaring, at hans Erklæring maa gjelde som Troesartikler. Jeg troer imidlertid, at Jndholdet af hans Stykke er langt fra at retfærdiggjøre hans Pretention. Ved hans hele Stykke er vort Spørgsmaal neppe bragt sin Opløsning nærmere. Thi hvad finder man egentlig videre i det, end Hr. Fris, tidt nok gjentagne Forsikkringer om, at Hoveriets Afskaffelse er nødvendig for Agerbrugets Fremskriden og for at Bonden ikke skal være Træl, at de større Ejendomme kunne drives uden Hoveri og at Godsejerne nok skulde faae deres Hoveripenge betalte, Men Grunde for alle disse Paastande endsige fyldestgjørende Grunde, finder jeg ligesaalidt som før, med mindre man vil lade den overlegne Kyndighed, Hr. Fr. tiltager sig, passere for en Grund. Er end Danmarks Agerbrug ikke paa det Trin, man maatte ønske, saa ligger Hovedgrunden hertil vistnok i Fæsteindretningen. Det er ved Ejernes frie Raadighed over deres Grundstykker, Englands Landvæsen har naaet sin Høide, men ophæver hos os vor hele Fæstetvang, og vi skulle snart følge efter. Men at Hoveriet er forenet med vort Fæstevæsen, saalænge dette og beholdes, kan i ethvert Tilfælde ikke forandre det mindste. Hvo kan saaledes betvivle, at Agerbruget paa det Classenske Fideicommisses Godser er i kraftigste Fremskriden; og dog har man paa disse Godser ikke hævet Hoveriet, men derimod formeret det – overeensstemmende med hvad den forbedrede Drivtsmaade krævede, og Regjeringen har befalet Bønderne at underkaste dem Forandringen, uagtet de modsatte dem, vildledte af andre Raadgivere (See Beretningen om det Classenske Fideicommisses Virksomhed, Aar 1833). Ogsaa er det et Factum, at Hoveri er i Frederik den Sjettes Tid indført paa Steder, hvor det forhen har været afskaffet. Disse Facta godtgjøre, at der hverken føles nogen Trang til Hoveriets Afskaffelse eller at Regjeringen skulde have nogen Plan, der gaaer ud derpaa. At Bonden er Træl, fordi han under Lovens særdeles Beskyttelse forretter Hoveri (som et andet Blad har fortalt med Uvillie) er en Absurditet, som jeg troer er tidt nok tilstrækkelig gjendrevet. Bonden vil sagtens helst være fri for Hoveri, saavelsom for sine øvrige Forpligtelser, men dette gielder ikke i høiere Grad om Hoveriet, end om enhver anden Præstation, der paaligger ham.