Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-01-03
En Ven af mig, som var Sø-Officier, havde benyttet Fredstilstanden mellem England og Frankrig, til i det sidste Lands Hovedstad at studere den høiere Mathematik. Paris er Videnskabernes Middelpunct, dens kostbare Bibliotheker staae aabne saavel for Fremmede som for Indfødte, til Professorerne, som for det meste ere udmærkede, faaer man let Adgang, og de Kundskaber, som man paa mange Steder kuns kan tilkjøbe sig med største Bekostning, og meget Arbejde, tilbyde sider, som af sig selv, for de Videbegierlige. Min Ven havde allerede nogle Maaneder benyttet disse Fordele, da Omstændighederne og forskjellige Anliggender kaldte mig til denne Hovedstad. Næppe var jeg ankommen dertil, før jeg lod mig vise til hans Bopæl i Pigale-Gaden. En berømt Landmaaler havde leiet ham en Deel af sit Huus. Da jeg havde aflagt mit Besøg, og han ledsagede mig tilbage over Gaarden, sagde han til mig; Seer De hin lille Pavillon i Midten af Haven, Den er Bolig for et af de besynderligste Mennesker i Verden; i to Aar har han beboet denne Krog; har De Lyst til at see ham?" Paa mit Ja gik han med mig igjennem Haven til en optil Muren af et Huus opført Pavillon af Træ af omtrent, Fod i Gjennemsnit. Havens Eiermand havde overladt Hr. Mentelli uden Betaling Benyttelsen af denne beskedne Plads. Min Ven bankede og vi traadte ind; den snævre Plads kunde næppe rumme os tre. Til Høire, paa tværs i Kamret, stod en umalet Kiste af Træ, der næsten optog Kamrets hele Brede. Den Lærde sad paa et Bræt med Fødderne i Kisten, hvori var lagt et gammelt uldent Teppe; med Ryggen lænede han sig mod Husets Muur, ved hvilken Pavillonen var opført; et lille Bord stod foran ham paa Kisten, og paa samme laa en Skifertavle, paa hvilken han optegnede sine Lærresætninger og Opløsninger. Tidens Tand havde sønderbrudt Tavlen, ogsaa beskadiget de 3 Træsider af Pavillonen. Forat afhjælpe det havde den Lærde klædet Papir paa de aabne Steder, hvis Gjennemsigtig hed lod os skue græske og arabiske Skrifttegn af yderste Finhed og høist elegant skrevne. Ved den venstre Side af Kisten stod en Lænestol, der, som hele den øvrige Deel af Værelset, var opfyldt med Bøger af forskjellig Størrelse, fra kæmpemæssige Follanter af til de saare smaa Bind, der ere udgaaede og nedstamme fra Blaus Presser; Lænestolen havde Cardinal Fesch foræret ham. Et Stykke plumpt bøiet Tin, saaledes at det dannede en Art Nøgle, hang ved en Messingtraad ovenover Bordet og tjente til Lampe. I en mørk Krog af Værelset saae jeg endnu en Potte af hvidt Blik, en Krukke med Vand og et Stykke Grovbrød. Hr. Mentelli, sagde min Ven til mig, efterat han havde forestillet mig for ham, taler ligesaa godt Engelsk som De, omendskjønt han aldrig har seet andre Englændere end os to. Og det forholdt sig virkelig saaledes. Han tiltalte mig i velvalgte Udtryk og uden nogen Jndblandelse af franske Idiotismer, og hvad der mest forundret, mig, uden en fremmed Accent. Denne overordentlige Mand talte strax godt Latin, Tydsk, Gammel- og Nygræsk, Slavonisk, Arabisk, Sanskrit, Persisk, Jtaliensk, Ungarsk og Fransk, han forstod de fleste af de andre bekjendte Sprog, og af det chinesiske kunde han omtrent 3000 Ord. Meget tilbøielig til de alvorlige Videnskaber og Statistiken havde han opofret alle Livets Behageligheder for Tørsten efter Kundskaber. Han gav ugentlig en Lection i Mathematik, hvilket indbragte ham 3 Franker, og derfor indkjøbte han da fødevarer for den hele Uge, der bestod i nogle Kartofler og et Par Grovbrød, havde han hver Dag kjøbt sit Brød, saa skulde hans Føde have kostet ham formeget; derimod havde han det Raad, at lade Brødet blive gammelt, for desto lettere at blive mæt deraf. En eller et Par Gange om Ugen kogte han i sin Blikpotte over sin Lampe 2 eller 3 Kartofler, det var det eneste Lækkerie, som han undte sig. En Kjole af grovt Flonell tjente ham til Klædning. Om Vinteren lagde han sig til at sove i sin Kiste, om Sommeren tjente hans Lænestol ham til Seng. Trods denne saa overordentlig frugale Levemaade og sin megen Nattevaagen befandt han sig ved god Sundhed. Han havde et smilende Aasyn, en frisk Farve, et aabent Fysiognomie, og var ogsaa temmelig korpulent. Hans lange Haar hang ham ned over Skuldrene, og hans skiønne brune Skjæg gav hans Figur, der var meget majestætisk, en antik Karakter, han havde allerede forskjellige Gange tjent som Model i Girodets Kunstværksted, og dette var endnu bestandig en lille Hjelp for ham. Jeg spurgte ham, om han ikke blev kjed af en saadan Levemaade, og fik til Svar, ne; han havde allerede levet saaledes i 20 Aar; Livets Behageligheder vare ham vist nok ønskværdige, men han havde, for at kunne nyde det, da maattet anvende den ham saa kostbare Tid paa den kjedsommelige Ting at give Underviisninger; men i dets Sted fortsatte han heller sine Studier; at Tiden dertil endnu bestandig var ham saa knap, endskjønt han brugte hele Dage og halve Nætter dertil; og endeligen at han ingenlunde følte sig ulykkelig. Desuden var det ikke Ønsket eller Maalt for ham at gjøre Opsigt ved sine Forunderligheder, som havde bestemt ham til Valget af en saa stræng Levemaade. Han sammendyngede sine Skatte af Kundskaber og tilbragte sin Tid med, at formere denne sin Rigdom, ligesom en Gjerrig, der opoffrer Rolighed og Livet for Guld, for hvilket allene han føler Sands og Tilbøielighed." Han fortalte mig, at han havde gjemnemreist alle europæiske Lande, England undtagen; at flere Medlemmer af Frankriges Jnstituter vare hans fortrolige Venner og ikke forsmaaede, uagtet hans slette Klæder, at spadsere Arm i Arm med ham, og at indbyde ham i deres Sammenkomster, noget der burde tjene til Exempel for Medlemmerne af vore aristokratiske Universiteter og de for saadant Forhold frygtsomme Professorer, hvorpaa i England er saa rigt, Hos os tør man ej lade være at see paa Kjolen, som om den hørte til at lære Videnskaberne. Et slet klædt Talent tør ikke lade sig see i England. Med Hensyn herpaa fortalte den gode Mentelle mig en lille Historie, som jeg til Opbyggelse for vore Lærde her igjen vil fortælle. Nogle af mine Venner, fortalte Mentelli, sendte mig engang en stor Mængde Klædningsstykker af alle Sorter. Jeg klædte mig i dem en eller to Gange; men snart vandt min Kierlighed til Bøgerne Sejr over den Fornøielse, som jeg følte ved at vise mig saa pyntet. Jeg kunde ikke modstaae det Forsøg at sælge hele min Garderobe, for derfor at forskaffe mig nogle Værker, som jeg ønskede at besidde. Jeg lagde endnu min gamle Frakke dertil, pakkede mine nye Klæder sammen, og bar alt dette til en Marschandiser; men denne, der ved mit ydre Udseende af slette Omstændigheder og ved Siden af den afstikkende Qvalitet og Værdien af de Stykker, som jeg falbød ham, holdt mig for en Tyv, og angav mig for Vedkommende. Jeg blev anholdt og sat i den Deel af Fængslet, der er bestemt for Løsgiengere, som af Politiet anholdes. Til mine Venner torde jeg i Begyndelsen ikke henvende mig, og fuld af Skam over mit uoverlagte Skridt, holdt jeg en heel Uge Stand i mit tvungne Qvarteer. Men da jeg endeligen indsaae, at jeg kun tabte min Tid, greb jeg til Pennen, og blev nu strax ved en af mine Venners Mellemkomst frig ven. Havde man givet mig et afsondret Fængsel og Frihed til, at fortsætte mine Studier, vilde jeg ikke saa snart have forladt dette Opholdsted; jeg fandt det ganske beqvemt; jeg levede der sorgfrit og kunde altsaa desbedre hengive mig til mine Studter. Min Ven, Søe-Officieren bad undertiden Mentelli hos sig til Bords; men disse usædvanlige Maaltider forstyrrede hans vante Levemaade paa en for hans Sundhed farlig Maade: et eneste Glas Vin berusede ham. Han nærede hos sig en stor Attraa til ogsaa at see England, og meente, at han, for at bereise det overalt, og eftersom der var meget dyrt at leve, vel maatte behøve 150 Franker. Jeg kunde ikke tilbageholde et Smil og forsikkrede ham, at det var en reen Umulighed. "Jeg har dog, gav han til Giensvar, ikke brug en tredie Deel til mine Reiser paa Continentet. J min Beregning har jeg allerede bragt Levnets midlernes Dyrhed i Deres Land med i Anslag. Som Spise behøver jeg ikke andet end Brød, som Drikke kun Vand, til Natteleie paa Landet Hvælvingen af Grenene af et Træ eller en Busk, og i Stæderne eller Landsbyerne Kirkens Portal." Ak, kjære Herre, giensvarede jeg, ikke at have Penge, er i England det største Onde. At være fattig, er det samme som at være i Gield, og vore Love til Borgernes Beskyttelse vide kun at værne for hans Eiendom, ikke mod hans Armod; lægger De Dem end under et Træ for at sove saa vil man vække Dem, for at sætte Den fast. Stedets Fredsdommer vil behandle Dem som Løsgjenger, maaskee som Vildttyv. Siger De ham, hvo De er, saa vil han pege paa Deres luslidte Kjole og saaledes bevise Dem, at De har sagt Usandhed. Hvo veed, om ikke endog en vanærende Straf bittert lader Dem fortryde Deres Uforsigtighed, Jeg kjender flere end een Øvrig, hedsperson i Provindserne, der vel var i Stand, til, uden videre Omstændigheder og blot fordi Deikke har nogen Kjole af ti til tolv Guineers Værdi, at tilkjende dem Straffen at ligge krum. Vil Degaae til England, saa bring De en dygtig Garderobe med Dem, og belav Dem derpaa, at betale Alt, hvad De behøver paa Deres Reise, fem eller sex Gange over dets Værdie. (Sluttes i næste No.) Advarsel om ikke uden indre Aald at opofre sig til Kunsterne.