Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-03-02
Nyeste kilderie af K. øbenhavn. ad de saa den Ottende Aargang. No. 18. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin Løverdagen den 2 Martii 1811. Planerne, eller man kan ikke hvad man vil. Femte Capitel. Denne Samtale virkede ikke synderlig paa Ernsk Grønbergs Sind. Den Tanke, at man kan hvad man vil, havde saa dybt rodfæstet sig hos ham, at han endnu ikke kunde opgive sin Plan, at udmærke sig som Forfatter. Han troede nu, at den bedste Maade, at forskaffe sig ved sine Aandsarbeider Jndflydelse paa det store Publicum, uafhængig af enkelte Menneskers Domme, var at skrive et populært Ugeblad. Han erindrede sig her vor store Holberg, der blot ved at holde sig til dette Publicum, vandt Ære og Formue i Livet og et udødeligt Navn efter Døden. Han tænkde paa den Engelske Tilskuer, der virkede saa mægtig paa en heel Nations Aands Dannelse, og endog efter et heelt Aarhundredes Forløb læses med stor Deel tagelse. Han foresatte sig, uanseet de Forbindelser og Forhold han stod i, at tale Sandhedens, Dydens og Retfærdighedens Sag, uden at agte paa de Uleiligheder og Forfølgelser, som dette mueligen kunde forvolde ham. Det første Numer af hans Blad gjorde stor Opsigt. Man fandt der, hvad man i lang Tid ikke var vant til, Sandheden fremstillet i sin hele herlige Nøgenhed, og ikke som hos sædvanlige Forfattere, udklædt og udpyntet som Mariebilledet i Loretto. Man saae her en Mand, der ikke havde svaret til nogen litterair Fane, eller indkjøbt sig i noget lærd Laug. Hvert Ord aandede Frimodighed og Upartiskhed. Lykkeligviis var det en Tidspunct, da man ikke havde erkjendt det for nødvendigt, at paalægge enhver Forfatter at sætte sit Navn var det end kun paa en Koger eller Syltebog. Man brød sit Hoved med at gjette Forfatterens Navn, men ingen faldt paa at nævne Ernst Grønberg. Bladet vandt efterhaanden mange Yndere blandt det saakaldte illitteraire Publicum, og mange Læsere, om just ikke Kjøbere, blandt det litteraire. Grønberg havde anvendt alt for at holde sit Navn saa skjult som mueligt. Men hvor er den Afgrund, der kan skjule os for de lærde Støveres Øie? Deres Lugt er for skarp, til at de ikke skulde kunne opsnuse alt Saalænge man ikke vidste hvo der skrev Bladet, vovede ingen for Alvor at laste det, men aldrig saasnart havde man faaet Nys om, at Grønberg var Forfatter, førend man lydeligen begyndte at nedrive, ikke saa meget hans Blad, som hans Person. En Aften kom Grønberg ind hos en Restaurateur. Nogle unge Mennesker talde om hans Blad, som laae paa Bordet. Har Du læst Maanen, spurgte den ene. Det er da noget elendigt Tøi! og saaledes vedblev han at tale i den foragteligste Tone om Bladet. Grønberg kunde tydelig mærke, at dette unge Menneske, hvis hele Tale røbede, at han baade manglede Aar, Kundskaber og Erfaring til, at bedømme hans Arbeide, ikke kjendte ham af Person. Jmidlertid begyndte denne Dadel siden at udbrede sig som en smitsom Syge fra den ene Mund til den anden, og da han i sit Blad havde vovet at laste nogle Forfatteres Skrifter, saa reiste hele den skrivende Pøbel sig imod ham og overøste ham med Grovheder og Forkleinelser, der endog saarede hans borgerlige Agtelse. De skjønneste Stykker i hans Blad bleve behandlede med den koldeste Ligegyldighed, ja næsten med største Ringeagt, og han havde den Ærgrelse at see andre Forfatteres frempinte safte og kraftløse Drivhuusplanter roses og udbasunes som Mesterværker, medens de sunde, saftfulde og læggende Urter, der fremkom ligesom af sig selv, uden konstig Gjødning eller Varme, paa hans Aands frodige Bund, med Taushed bleve forbigaaede. Efterhaanden mistede han sine Abonnentere, og de Folk, som ofte betalte mere for en eneste Parquetbillet til et yndet Stykke end for en heel Aargang af hans Blad, nægtede ham deres Understøttelse midt i hans største Virksomhed. Man spottede offentlig med hans Blad, gav det Øgenavne, og skrabede og pillede med voldsom Haand saalænge paa Barken af den spæde Gode, som han med saa megen Ombyggelighed havde opelsket og pleiet, til man omsider naaede Marven, og saae den visne og gaae ud. Nu var Grønberg 40 Aar gammel, altsaa langt over den Alder, hvor man som Skribent kan vente at gjøre synderlig Lykke mere, naar man ikke har gjort den i Forveien. Vel vidste han, at Holberg allerede var over 40 Aar gammel, da han begyndte at skrive sine Vittighedsarbeider, men han følte hos sig selv, at hans Talent ligesaalidet som hans Tidsalder lignede Holbergs. Grønberg havde nu passeret Livets Middagslinie, uden mindste Udsigt til et Embede eller nogen anden Stilling, der kunde sætte ham istand til at føde en Familie. Hans elskede Pige, paa hvis Troskab han byggede saa trygt og hvis Oprigtighed, han i saa mange Sonetter havde besjunget, vilde ikke bie længere, men giftede sig med en Skibscapitain, som havde tilbudet hende sin Haand. "Min gode Ernst", sagde hun, inden Du har gjort Din Lykke er jeg gammel og graae. Jeg vilde gjerne ægte Dig, men man kan ikke altid hvad man vil, min Ven, og dermed gav hun ham Kurven. Dette sidste Stød knækkede aldeles hans Mod. Han blev vranten og mismodig, og henfaldt tilsidst i en ulægelig Melancholie. Syg paa Legeme og Sjel, blottet for Alt, skaffede een af hans fordums Elever ham en Plads i det almindelige Hospital. Den, som saae ham her i denne Kummerens Bolig, skulde umueligen gjenkjendt i den lange mavere Figur, i hvis blege Aasyn Skjebnens hvasse Pile havde efterladt sig saa mange dybe Arr, den Mand, som engang med Stolthed sagde: "man kan hvad man vil. - Han døde i sit 46de Aar og blev jordet som Fattiglem paa Fattigkirkegaarden. Nogle faa af hans Ungdomsvenner, der skjønnede paa hans fortreffelige Hjerte og store Talenter, fulgte ham til Jorden, og satte ham en liden uanseelig Mindesteen med følgende Paaskrift: Herunder hviler. Ernst Grønberg, som ved sit Exempel beviste: at man ikke altid kan hvad man vil. Epilog, fremsagt af Solodanserinden Madame Schall ved hendes Benefice-Forestilling den 23 Februarii 1811. En Dansens hulde Muse mig fremleder i denne Time for et ædelt Folk, kun Hiertet byder mig at takke Eder! og Læben være skal dets svage Tolk.