Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-12-27
At Mandfolkene ere ligesaa ustadige i deres Klædedragt som Fruentimmerne, kan ikke negtes, men man maa dog tillige tilstaae, at de sjeldnere opoffre deres Sundhed, for at tilfredsstille deres Forfængelighed. Vist nok have ogsaa Mandfolkenes Moder altid været ligesaa ustadige som Veirliget. Hvormange Forandringer have ikke Beenklæderne undergaaet, Snart maatte de sidde saa stramme og saa opspændte, ved Hielp af et Slags Dunkraft, at den, som ikke var en reen Herkules, maatte aldeles give Slip paa at klæde sig efter Moden, eller tage sin Tilflugt til Konsten, snart hang de saa slatte som en Sæk og sloge Folder i TusindetalHalstørklæderne have snart været saa tynde som Pandekager, snart saa tykke, at hele Puder skjule des deri. Overkjolerne have utallige Gange skiftet Snit og Skikkelse. Snart saae de ud som en Fruentimmerklokke og vare snoede stramt om Livet, snart vare de saa vide som Kudskekapper. Snart vare Kraverne enkelte, snart dobbelte, snart tredobbelte, snart runde, snart fiirkantede. Nu er det endelig kommen saavidt, at man ordentlig har ondt ved at skille Kraven fra Kjolen, og at den endes ved Knæerne. En saadan to Alen lang Krave er en Satire over den i vore Tider især saa høist nødvendige Tarvelighed, og vore Oldefædre vilde ret godt kunne have faaet en kortskjødet Kjole af et saadant Spektakkel af en Krave. Vedbliver den saaledes at avancere nedad til Extremiteterne, saa vil den tilsidst koste mere end forhen en heel Overkjole, og man vil da ligesaa let komme til at træde Cavaliererne paa Kraven som Damerne paa Slæbet. Med Knapper er man ikke mindre ødsel, og de staae nu opkillede i dobbelte og todobbelte, Geleder. Men i Grunden ere dog Skræderne mere Skyld i disse evige Forandringer end Mandfolkene. Skræderne ere speculative Hoveder, deres stillesiddende Liv giver dem stor Anledning til at udruge ny Jdeer, og deres egen Fordeel tilskynder dem at faae dem udførte. Det er egentlig dem, som hitte paa saadanne Moder, og derfor vil man altid finde, at de fleste af disse Moder ere beregnede til Skræderens Fordeel. Dersom dette Slags Professionister ikke førte et stillesiddende Liv og havde mindre Leilighed til at meditere, saa vilde vore unge Mandfolk forskaanes for mangen en naragtig Mode og Litteraturen for mangt et Skræderproduct. Men alt dette lader sig ikke med fuld saa stor Føie sige til Undskyldning for Fruentimmerne. Vel opfindes de fleste Moder hos Modehandlersker og Pyntmagere, men Modesyge er dog Kjønnets herskende Svaghed. De fleste Damers Digten og Tragten gaaer dog ud paa, bestandig at opfinde nyt. At bygge og nedrive, indføre og forjage er deres bestandige Syssel. En Hat af en ny Facon, kan opvække en heel Revolution i de Skjønnes Verden. Den behøver kun at lade sig see paa en Concert, et Bal eller en Assemblee, og tusinde misundelige Øine ere henvendte paa den. Man er neppe kommen hjem, førend der fra alle Kanter sendes Bud til Hattens lykkelige Eier, for at faae den laant, og to Dage ere neppe forløbne, førend man i enhver Krog, i enhver Gade og paa enhver Spadserevet træffer Copier af den forhen saa misundte Hat, der ansaaes for den eneste i sit Slags. Naar dette ikke er Forfængelighed, saa veed jeg ikke hvad der fortjener dette Navn. At der forholdsviis gives ligesaa mange brave Qvinder som Mandfolk er noget, som jeg aldrig har negtet. Men det er heller ikke de brave Qvinder, som bør henregnes under de Fruentimmers Tal, jeg i No. 21 har omtalet. Sandt er det, at mange Mandfolk næsten overgaae Fruentimmer i de usleste Smaaheder, og at de altsaa ikke bør beklage sig over hvad de selv ere Skyld i Men er det billigt at Qvinden saa ofte misbruger sit store Herredømme over den stundom svage Mand, Kan det undskylde vore Beherskerinder, at de lede os med Rosenbaand og Guldlænker ind i Labyrinthen, Hvilke Smaaheder og Taabeligheder nedlader endog den fornuftige Mand sig ikke ofte til, for et at mishage en elsket Pige eller Ægtefælle, Man kan herske ved Ynde saa godt som ved Vælde; men man kan ogsaa misbruge sin Ynde saa godt som sin Vælde. At saa mange af vore Fædre blive Fædre førend de ere Mænd og forsømme at opdrage deres Sønner til Mænd, er sørgeligt. Men betænker man, at Mødrene have den første og vigtigste Jndflydelse paa Drengebørns Opdragelse; at Livets Fornødenheder i vore Dage ere saa store, at deres Tilveiebringelse udkræver Mandens meste Tid. saa vil man ikke finde det saa underligt, at han ikke altid kan, i Ordets egentlige Forstand, være sine Børns Fader og Opdrager. Man maa ikke finde det besynderligt, at Tarveligheden nu er sjeldnere i Familier end i gamle Dage; thi fordum var Manden Mand i sit Huus hans Ord, hans Vink var en Lov for Konen. Nu er det omvendt. Manden er ofte Jntet; Konen Alt. Hendes Griller og Luner er en Lov for Familien Agtelsen for Mandens Værdighed som Huusfader er forsvunden og Alting regjeres efter Qvindeluner. Aarsagen hertil er let at indsee. Det er fjelden i Ungdommens favreste Vaar, at Manden lyder Naturens Bud og rækker en dydig Møsin Haand sjelden Kierlighedens yndige Rosenbaand, der sammenknytter Hjerterne. Ynglingen maa have et Levebrød, førend han kan indtræde i den Stand, hvortil Naturen gav ham Kald, og til et Levebrød hører nu saa saare meget, som vore Fædre vilde have kaldet Ødselhed og Yppighed. Pigen vælger derfor ikke en Mand, fordi hun ærer og agter hans Caracteer, men fordi hun vil have en rig Forsørger. Hun vil heller have en gammel end en uformuende Ægtefælle. Den allerede aldrende Mand vælger sig en Kone saa at sige af Fortvivlelse, og giver hende Tøilen, fordi han hos sig selv føler, at det er den eneste Maade at vinde hendes Yndest. Til den kjere Mage over lades det allerede som Fæstem at besørge Alt hvad der hører til Bosætning. Den unge Kone er nu Husets Regentinde, og indfører en Familielupus, som siden griber mere og mere om sig. Efter hendes Befaling maa Manden ofte skabe sig til en Taabe og klæde sig som en Spradebasse. For ikke at mishage den Tilbedte i en Alder, hvor man dog endnu saa gjerne vil behage, føier han sig i hendes taabeligste Luner, klipper sig en Hanekam, og hopper og springer som en Knøs paa sytten Aar. Han opoffrer ganske sine Rettigheder, som Mand og Fader, og lader sig regiere af en erfaren Qvinde. Hvo er nu meest Skyld i vor Slægts Vanartelse, Mandfolkene eller Fruentimmerne? Man indvende ei, at Manden ikke bør lade sig krænke i sine Rettigheder. Hvo er meest skyldig - den, som krænker eller den, som lader sig krænke, Jeg kjender mange lykkelige Familier, mange værdige Huusmødre, mange fortræffelige Piger, paa hvilket alt det Anførte ikke i fjerneste Henseende lader sig anvende. Men i det Hele taget vil enhver, der kjender noget til de nyere Tiders Opdragelsesmaade og ægteskabelige Liv, dog indrømme, at her ikke er sagt et Ord, som jo med tusinde levende Exempler lader sig bevise.