Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-12-01
Blandinger. Det var endnu meget aarle om Morgenen; men paa alle Veie, som førte til den amerikanske ByRedeliff, mylrede det allerede af Folk. Det var klart at noget Overordentligt var ivente. Da Solen stod op, var den lille By overfyldt med Mennesker. J Vertshuset var der en uhyre Vrimmel, paa Gaderne saaes gamle Bekjendte, som ei havde seet hinanden mange Aar; Hestene stampede, Hundene gjøede, Qvinderne snakkede. Men Synet af denne tumultuariske Mængde lod ikke formode, hvad der havde samlet den her. – J det gamle Fængsel havde en anden Scene fundet Sted samme Morgen. Der laae i et fugtigt, mørkt Hul, betynget med Lænker, en Ulykkelig, hvis jordiske Ende syntes nær. For faa Time siden vare hans tro Hustru og hans lille Datter hidkomne fra fjerne Egne, for, paa Gravens Rand, at omfavne ham endnu engang. De sluttede hinanden i Favn, og fra det skumle Fængsel steg nu, ved Morgensolens første Straaler, en Lovsang op til den Evige, saa at Fangevogteren neppe vilde troe sine egne Øren. Var det en Morders Stemme, Var det hans Hustrues, hans Barns Røst? – Denne korte Sammenkomst var tilende. De Ulykkelige havde giensidigt anbefalet hinanden til den himmelske Faders Varetægt og derpaa løsrevet sig fra hinanden - Manden, for modigt at træde sin Skjebne imøde paa Retterstedet - Konen, for med sit Barn at tiltræde den møisommelige Reise til sit fjerne, glædeløse Hjem. Udmattet sank derpaa den Dødsdømte i en fast Søvn. - Denne Mands Navn var Jason Creel; hans Hjem var Virginien. Medens han nordfra vendte tilbage til sit Hjem, var han bleven fængsle og dømt til Døden for et Mord, som han skulde have forøvet paa en Reisende, der havde en betydelig Sum Penge hos sig. De havde nemlig gaaet et Stykke Vei sammen, og i et Herberg ikke langt fra Redeliff, i det samme Værelse hvor Begge overnattede, var den Fremmede fundet med overskaaren, Strube. Creel havde vedvarende paastaaet at være uskyldig, og forsikkret, at Mordet maatte være begaaet, medens han sov; men Omstændighederne vidnede altformeget imod ham, og han blev derfor, skjøndt man ingen Penge fandt hos ham, sat i Fængsel i Redcliff og dømt til Galgen. Den til hans Henrettelse bestemte Dag var nu kommen, Skaffottet var allerede reist, den nysgjerrige Mængde var hidstrømmet fra alle Kanter, og fra tusinde Munde lød det: Herud med Morderen." - Omsider slog Kl. Elleve, og Henrettelsen kunde ikke opsættes længer. Retsbetjentene traadte ind til den Dødsdømte, ruskede ham vaagen, sagde ham, at Alt var rede, og opfordrede ham til, at følge med. De lagde Haand paa ham og vilde føre ham ud, medens han, som gjenfødt, saae studsende mod Himlen. Ha, hvilken Drøm, hvilken Drøm!" raabte han i en forunderlig Tone. Hvad for en Drøm," spurgte Sheriffen. – "Jeg drømte - ja, ja, saaledes var det – jeg drømte, at medens J Hr. Sheriff. forelæste min Dødsdom paa Skaffottet, trængte en Mand sig pludseligt gjennem Mængden, og traadte hen for os en Mand med en hvid Hat paa Hovedet, i en graae Overkjole, med stærke, graae Bakkenbarter. En Fugl flagrede over hans Hoved, og skreg: "det er Lewis, den Reisendes Morder." - Sheriffen og hans Følgesvende studsede, overlagde Sagen med hinanden og aftalte, at Enhver skulde see sig nøie om, forat finde den betegnede Mand. Fængselsdøren aabnedes, og bleg og svag, men hengiven i sin Skjebne, vaklede den Ulykkelige, med Bønnebogen i sin Haand, til Retterstedet. Men neppe havde han besteget det, før han forskende lod sine Blikke flyve over den forsamlede Menneskevrimmel. Sheriffen forelæste Dommen, den Ulykkeliges Angst voxte med hvert Øieblik, fortvivlende saae han sig om - derpaa lod han Hovedet synke ned paa Brystet og sukkede dybt; men idet han opløftede det igjen stod en Mand, gandske som han havde betegnet ham, kun sex Fod fra Stigen. – "Det er Le wis, den Reisendes Morder, raabte Fangen med flammende Blikke. – Man greb øieblikkeligt den Fremmede. J Begyndelsen søgte han at flye, men da han saae, at det var forgiæves, tilstod han Mordet, angav de nærmere Omstændigheder derved, gar en Deel af de røvede Penge tilbage, og sagde, hvor Resten var, hvorpaa han blev overleveret til Justitsen. Creel blev strax sat i Frihed; som afsindig tilte han ned af Retterstedet, og forsvandt. - Tre Dage vare forgangne; Creel var, som sagt, forsvunden. Da bleve Dommerne pludseligt satte i den største Bestyrtelse ved en Tilstaaelse, som Manden med den hvide Hat, den graae Frak og den store Knebelsbart aflagde; thi han erklærede, at han ikke var nogen Anden, end – Creels Hustru. Redningsplanen havde de aftalt i Fængslet, og Lykken havde været med dem. Om Creel var skyldig i Mordet, er ikke bleven oplyst. Konen blev, efter kort Arrest, sat i Frihed, og Begge ere nu forsvundne.