Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-09-09
At Saxo Grammaticus skriver et udmærket smukt Sprog, er næsten det eneste, hvorfor han af alle fornemmeligen berømmes, men naar Man betragt ter ham som oldnordisk Historieskriver bliver Sproger en iblandt hans væsentlige Ufuldkommenheder, Undertiden er det baade tvunget og mørkt, og saa fuldpropper med poetiske Beskrivelser og romerske Kunstord, som ingenlunde passe sig paa vort gamle Norden, at Meningen ofte bliver dunkel og uforstaaelig, og foraarsager at enhver troer sig befølet at forklare Ordene paa den Maade, som bedst stem mer overeens med en allerede forudfattet Mening For dem, som kun løseligen have giennemlæst nogle af Romernes Prosaister og maaskee Stumper og Stykker af deres Poeter, er det et fuldkommen vildt Arbeide at tage Saxos Historie i Haanden, kun de som ved en lang Øvelse have faaet en grundfæster Smag i Romernes bedste Klassker, kan vente deraf at hoste nogen Nytte, og fra den Side betragtet, er Mængden af de studerende som ønske at kiende Saxos Historie en troe Oversæt telse uundgaaelig nødvendig. Denne væsentlige Ufuldkommenhed hos Saxo Grammaticus har ogsaa jævnligen sat vore Lærde i en ikke ubetydelig Forlegenhed (1). Fuldkommen upartisk, og desuden med bedste Overbeviisning, tør Forfatteren heraf paastaae, at i Henseende til udtrykkets Nethed og Stykke staaer Snorre Sturlesøn ingenlunde tilbage for Saxo Grammaticus, men overgaaet ham langt i ægte og kraftfuld nordisk Aand; men Man kan ikke vente at denne Fuldkommenhed vilblive paaskiønnet af andre end dem som enten besidde grundig Kundskab i Nordens gamle Sprog eller have lært det som deres Modersmaal, og følgeligen ere i Stand til at læse Sturlesøns koste lige Værk i Grundsproget. Alle de andre derimod 11) C. Rothe Nordens gamle Statsforfatning, 1 O. P. 51, 161 og 162. Dr. Baden Lovkyndighedens Historie, P. 18. 21. Lagerbrings Svearikes Historie, 1 D. P. 143, m. A. Hvor ombedes, ikke at slutte fra den danske Oversættelse som findes i den schønningske Udgave af Snorre Sturlesøn, til Grundsprogets Reenhed og Siirlighed, thi saa mesterligt som dette er, saa stødende er derimod Oversættelsen for alle dem som ynde den nuværende finere og bedre Tone i det danske Sprog; hvilket dog ingenlunde være sagt for derved at vilde nedsætte denne Oversættelse, som unægtelig har sine store Fuldkommenheder, da dens Hensigt allene synes at have været, at levere sin Original i det ægte og rene gamle danske Sprog, men ingenlunde saaledes som det ved vore Dages Cultur og Smag er bleven forandret. Uden at indlade sig her i en vidtløftig Undersøgelse angaaende, om og hvorvidt Saxo fortiener Navnet pragmatisk Historieskriver (12), hvormed Dr. Baden har beæret ham, og tillagt ham samme paa den nye critiske Journals Authoritet i langt høiere Grad end Snorre Sturlesøn, vil man blot bemærke, at kun den Historieskriver, som ikke blot paa et enkelt Sted, men hele sit Værk igiennem har lagt for Dagen Sandhedskiærlighed, og det mindste nogenlunde taalelig Skiønsomhed og Smag i de Tildragelsers Valg og Forbindelse, som udgiøre Hovedtraaden i hans Fortælling, tilkommer retmæssigen Hædersnavnet pragmatisk. At Saxo ikke opfylder disse Fordringer, at han paa mangfoldige Steder røber Partiskhed fornemmeligen mod de Norske, som han kalder en doven og opblæst Nation, og forsikkrer, at den som viste dem nogen Velvillighed giør det mod utaknemmelige (13).(2) Badens Skrivt, Pag. 47. 49. 13) Sar Historie, Pag. 134 og 199. Derom kan enhver bedst overtyde sig ved at igiennemlæse hans Historie, og dog ikke med Grund finde sig beføiet til med Dr. Baden, at rettesætte vor Schønning, skiøndt han i Anledning af de anførte, samt flere andre Saxonis Udeladelser, har paa en beskeden Maade yttret sin Mening om sidstnævntes partiske Sindelaug (14). Selv Lagerbring, som dog mindst var interesseret i at betragte vor Saxo fra ufordeelagtigere Side end som virkeligen stemmede overeens med Sandhed, har dog fundet sig beføiet til, at fælde følgende Dom over hans Historie: (15) "Det er Skade, at denne sidste (Saxo, thi iforveien har han alt afsluttet sin Berømmelse over Sturlesøn), uden Skiønsomhed og Orden, har iflæng sammenskrabet alt hvad han har kundet overkomme, og desuden som oftest ladet fremlyse en altfor stor Partiskhed i de Ting, som han har indbildt sig at angaae hans Fædrenelands og Landsmænds Ære" Man har derfor fundet sig nødsaget til for størstedelen at forbigaae Saxos Fortællinger, eftersom han viger altfor meget fra andre paalideligere Veileddere." – Ganske fuldkommen kan man heller ikke friekiende Sturlesøn for den Feil, at have holdt maaskee en smule for omt over Nordmandens Krigerære, men yderst sielden spores dog denne Feil, og aldrig uden at ledsages af etslags sindigt Maadehold og Værdighed, som overalt saa høiligen udmærket hans klassiske Arbeide.