Norske Intelligenssedler, 1763-07-27
rentelligeren, Seddeler No. No. 10. Onsdagen den 27. Julii 1763. Noget Moralskt. Arbeide og Dyden stode fordum begge tu engang i Tjeneste sammen ved Jupiters Hof, hvilket da gav dem Lejlighed at blive meget vel kjendte med hinanden, og saasom Dyden var særdeles delig, blev Arbeide strax gandske forliebt i Hende, begierende Hende herpaa af Jupiter til ægte, og fik virkelig Kongens Ja, Monarchen, lod selv foranstalte Deres Bryllups Høitid, som ogsaa med megen Pragt og til det heele Hoffes største Fornøielse blev celebreret. De nyegifte Folk levede nogle Aar meget vel og fornøiede tilsammen, men saa som Dyden hidindtil stedse blev ufrugtbar, begyndte Arbeide med Tiden at vise sig noget koldsindig imod Hende; Denne gandske fortvivlet over at see sin Mands Kjerlighed til sig formindsket, vendte sig i denne Nød til Juno, og aabenbarede Dronningen hvad Hende laa paa Hjertet, og hvad Aarsagen var til Hendes Bedrøvelse, derhos underdanigst og paa den beveegeligste Maade af Verden bedende, hendes Majestæt vilde være saa naadig at tale et godt Ord, for Hende, og recommendere hendes Memorial til Jupiter, at Hun engang maatte blive frugtsommelig. Hendes Ansøgning blev bevilget, og 9 Maaneder derefter kom Hun virkelig i Barsel=Seng med et deligt Drenge-Barn, som Gudernes Fader, selv gav Navn, og kaldte det: Ære; Jkke destomindre varede denne Glæde dog ikke længe, men dette kjære Barn, som var af en alt for deelicat Constitution, døde kort efter Fødselen, og saasom Dyden efter den Tid blev gandske og aldeles ufrugtbar, blev Arbeide derover saa kjæd af sin Huustroe, at Han slet forlod Hende og lod Hende sidde eenlig, hvilket Dyden tog sig saa nær til Hjerte, at Hun af Harm og Græmmelse derover efter Haanden fortærede sig selv, og blev forvandlet til et Spøgelse, saadan, som Hun endnu den Dag Dag er, og lader sig see iblant saa man Bedragere, der falskeligen rose sig af stamme ned i lige Linie fra Arbeide og 2 Nok meere. Sandhed og Retfærdighed fik engang Lyst at give Menneskene en Visite. De for forlode begge til den Ende herpaa Himmelen, og gjorde hinanden Sælskab at stige need til os paa Jorden, men bleve ikke lidet bestyrtede over den slette Jmodtagelse, de strax ved første Ankomst fandt hos vore Forfædre. Sandt at sige, kom De ogsaa i saadan Ski Drikkelse og Dragt anstigende, som heller ikke vel andet kunde, end bringe Dem en slet og haanlig Afviisning til Veje. Sandheden var splitter nogen fra To til Taa, og Retfærdighed havde slaaet, store Rynker i Panden, og begyndte at sætte et forfærdelig alvorligt Ansigt op Jntet Menniske havde derfor Lyst at tage nogen af disse tu vandrende Personer til Huuse, saa de endeligen, efter en Tid lang at have behjulpet sig under aaben Himmel, omsider tog sig for at skilles ad. Sandheden blev nød til at lægge sig ind hos en stakkels fattig Mand, som ikke vidste bedre at tale for sig, end hans Enfoldighed drev Tungen til. Retfærdigheden var langt ulykkeligere, og efter forgjeves at have igiennemløbet vor halve Jord-Kreds, eller i langsommelig Tid saaledes at have skrippet igiennem et Land efter det andet, lod Hun sig omsider i et vist Keiserdom anmelde hos den øverste Ret, hvor man havde gjort Hende viis, det aldrig kunde slaa Fejl, Hendes blotte Navn jo vilde være nok, at gjøre Hende hjertelig velkommen, og at Hun med største Distinction og al optænkelig Afbødighed vilde der blive imodtaget. Hun overgav herpaa i største Underdanighed sin Suppliqve til Dommerne, men disse gode Herrer, i hvor vel den stakkels forskudte, og forladte Gudinde med store Bogstaver, havde underskrevet sit Navn, undsaae sig alligevel ikke, imod al Forhaabning at gjøre. Hende utallige Vanskeligheder og Spørsmaale, hvortil Hun ingen Ting i Verden, andet vidste at svare, end allerne slet og ret dette: at Hun var Retfærdighed selv. Hun havde aldrig saa snart med egen Mund saaledes bekræftet dette sit Jndgivende og Underskrivt, at jo strax paa Befaling af dette højanseelige Senat, Døren blev slaget til for Næsen af Hende, efter at man dog først ved en Fyrbøder havde. ladet Hende betyde, at de Herrer Assessores i ingen Maade havde den Ære at kjende eller vide noget af Hende at sige, og at Deres høivise Forsigtighed heller ingenlunde kunde tilstæde, at gjøre nogen Ubekiendt deelagtig i Deres Societets Hemmeligheder. Den stakkels Retfærdighed, over saadan haanlig Medfart gandske bestyrtet og skamfuld, besluttede herpaa, aldeles at afstaae sit Forsæt længere at ville boe hos os paa Jorden, og fles samme Øjeblik ligeop til Himmelen, hvorfra den, efter al Anseelse, vel ikke saa hastig vil tage sig. for at komme her need igien.