Aalborg Stiftstidende, 1829-10-21
Jmedens saaledes Jubelen over den sluttede Fred er ligesaa almindelig i Rusland, som den er naturlig, bringer denne Postdag os adskillige Efterretninger, som lettelig kunde vække Tvivl om, hvorvidt denne Fred virkelig er en Ende paa Krigen. En Coureer, som er gaaet igjennem München fra Constantinopel til Paris, har nemlig bestemt udsagt, at Sultanen den 19de September endnu ikke havde ratificeret Freden. Hermed kan det maaskee staae i Forbindelse, hvad der meldes i en Skrivelse fra Thessalonich af 10de September, i hvilken det hedder: Sultanens personlige Feighed er nu ingen Tvivl mere underkastet hos de Franker, som raadede ham til Fred, efter at have ført ham til Randen af den Afgrund, som nu vil opsluge ham. Men saaledes lade ikke Macedoniens Tyrker og de krigeriske Albanesere, Sagen gaae hen og Mustai Pascha af Scutari har bestemt sig til at byde Fjenden Spidsen. Asiaterne, som kun forstaae at myrde, have forladt Sultanens Leir og det er sandsynligt, at denne Post nu ogsaa er besat af Russerne. Om man vil, er den ogsaa erobret af General Diebitsch, som indtager Stæder uden Sværdslag, og hvis Fremskridt i Aar kunne beregnes efter Tyrkernes Frafald. Paschaen af Scutari, som befaler over 25000 Rumilioter, har besat Sophia og er bestemt paa at forsvare sig der. Han kan rigtignoblive slaget, men dermed vil han ikke ansee sig for overvunden og som en anden svagsindet Flygtning bønfaldende strække sine Hænder ud om Fred. Efter Aftale imellem Vizirerne, Paschaerne og Ajanerne i Bosnien, Macedonien, begge Albanierne og Herzegowina har man lagt den Plan, om ogsaa Russerne i militair Taktik vide at gjøre deres Overlegenhed gieldende, at forsvare sig Skridt for Skridt i Skove og Bjerg passe og at føre en Partiegjænger Krig paa Liv og Død. Vedligeholdes denne Jver, saa have Russerne endnu langtfra ikke overvundet Tyrkiet og af dette Anarchie kunde let fremstaae en Mand af en ganske anden Caracteer end Mahmud den anden. Det hedder, at Laserne i Asien have tilkjæmpet sig vigtige Fordeele over General Paskewitsch og at han igjen har maattet rømme Erzerum. Vel er alt dette ikke aldeles vist, men saadanne Rygter ere allerede tilstrækkelige til igjen at vække de rettroende Muselmænds sjunkne Mod. Man hører allerede i alle Kaffehuse, at Storherren ikke er værd at herske over de sande Troende, at han har overtraadt sine Forfædres Lov og at de sande Musselmænd ei burde efterkomme hans Tractater. Disse Omstændigheder ere saameget vigtigere, som man beskylder Englænderne og Frankerne overhovedet for at være Ophavsmænd til det ottoman niske Riges Uheld. Paschaerne af Widdin, Orzowa- og Belgrad skulle med Eed have forpligtet sig til at forsvare de dem anbetroede Pladse til det yderste, ei at erkjende Sultanens Firmaner om deres Overgivelse til Russerne, men tvertimod at bekrige disse paa alle Maader, og paa eget Ansvar hverken at antage Forslag om Vaabenstilstand eller Fred. Efterretningen om Enos's Jndtagelse af Russerne opirrede selv de Gemytter, som i forrige Aar bleve rolige ved Efterretning om, at Franskmændene vare landede paa Morea. Rigtignok er Spørgsmaalet nu om noget ganske Andet. Nu gielder det om det tyrkiske Riges Tilintet. gjørelse, enten ved Vaabenmagt eller ved Tidens mæg tige Tand, som torde være allerfarligst for Muhamedanernes Herredømme. De øvrige Efterretninger om denne interessante Gienstand skal vort Blad i Morgen levere.