Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-12-29
Hr. Kandidat Borring yttrer sin store Misfornøielse over Litteraturtidendens Recension af de over det franske Sprogs Grammatik udkomne Skrifter, fordi dens Resultat er, bemærker han, at mine Skrifter ere de eneste, der fortjene af mindelig Roes og Anbefaling, alle andre Grammatiker derimod, som ikke bære mit Navn, ere, i Recensentens Øine, ubrugelige, som vrimlende af Feil og Udeladelser. For at tage de, efter hans Ord, fordømte Forfattere, ligesom Umyndige, der trænge til en saakyndig Patron, i sin omhyggelige Protection, forsøger han, under en eller anden af adskillige ikke under mit Navn udkomne Grammatikers Berømmelse, en lille Antikritik over min theoretisk praktiske Veiledning, og for at give sin Bedømmelse Sandhedens fulde Vægt moret han Laseren med en Fortælling om Skadens Forfængelighed og Paafuglens Fjedre, tilligemed en Anckdot om Visemagere, der gaae for Døren at falbyde deres Varer. Han paaminder overhovedet den varme Kierlighed for Sandhed, den Humanitet, der tilhører den redelige Recensent -man seer allerede heraf, at Hr. Kandidaten er beste let af menneskekjærlige Følelser, kommer som Sandhedsven for at oplyse det i hans Øine forblændede Publikum – og idet han spørger, om de i min theoretiskepraktiske Veiledning forefundne Feil da virkeligen ere saa ubetydelige, at de kunne undgaae en Recensents noksaa svagtseende Øie, meddeler han Læseren det endelige Resultat af sine Undersøgelser. Førend jeg drøfter disse, vil jeg forteligen berøre to Omstændigheder, skjøndt de ere temmelig almindeligen bekiendte; den første Omstændighed vedkommer nemlig Hr. Kandidatens Fortælling om den Sammenligning, som han anstiller imellem mig og Visemagerne samt den Beskyldning, han isaahenseende gjør mig for at have villet indføre nye Skikke, der, efter hans Yttring, idetmindste her tillands (!), ikke have fundet Sted, nemlig at falbyde mine Varer for Døren. Havde Hr. Kandidaten ikke ladet sig aldeles forblænde af sin overdrevne Jver for at meddele Publikum sine vigtige Sandheder, saa, synes mig, kunde det være ham, som Jnstitutlærer i Fransk, ikke ubekjendt, at det er den høie Kongl. Borgerskole direction, der fand min mindre Grammatik særdeles hensigtsmæssig, og derfor anbefalede den til Stadens adskillige Læreanstalter. Hvad mig selv angaaer, har jeg kun talt med nogle faa af de Herrer Jnstitutbestyrere angaaende mine Bøger og kun i det jeg præsenterede dem, med al den Høiagtelse, som jeg yder Mænd, hvem en af Landets vigtigste Sager er betroet, et Exemplar af mine adskillige Arbeider. Hvorledes dette har kunne sætte Hr. Kandidatens Følelser saa i Bevægelse, begriber jeg aldeles ikke. Den anden Omstændighed vedkommer Litteraturtidendens Recension af mine Arbeider. Var ikke Hans Høiærværdighed Hr. Prof. Müller, som Litteraturtidendens Redaktør, Borgen for en muligst paalidelig Bedømmelse af de adskillige litteraire Sager, saa kunde jeg med Sandhed erklære, at jeg bad Hans Høiærværdighed om, at Prof. Puerari, der, som Lærer i Fransk ved Universitetet, bedst maatte kunne bedømme, i hvilket Forhold mine Arbeider stode til andre Grammatikeres og hvilken Plads der kunde tilkomme dem iblandt de adskillige Skrifter af samme Slags, maatte blive mine Bøgers Recensent. Det var mig altsaa om at gjøre, at Sandheden ihenseende til mine Arbeiders mulige Fuldkommenheder og Ufuldkommenheder maatte komme for Dagens Lys. At Prof. Pue rari virkeligen har paataget sig Recensionen af mine Arbeider, og at han har leveret de fornødne Materialier desangaaende til Hans Høiværdighed Prof. Müller, er bekjendt, da Hr. Prof. Puerari selv offentligen har sagt det til sine Tilhørere. Forresten have mine Arbeider havt den Lykke at vinde de i Faget meest erfarene og indviede Lære res Bifald, og dette bifald hidrører ikke af mine Bøgers Falbydelse, hvorfor Hr. Kandidaten vil beskylde mig, heller ikke af den i Litteraturtidenden over samme givne Bedømmelse, paa hvilken Hr. Kandidaten søger at kaste Partiskhedens Plet, det hidrører ikke deraf, siger jeg, thi alerede føromtalte Recension bleve mange af mine Arbeider forskrevne baade til Provindserne og til Norge, Steder, hvor jeg idetmindste ikke kunde gaae omkring og falbyde.