Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1814-03-04
Hvad Prindsen af Pontecorvo i denne Henseende som Kronprinds af Sverrig har været mod Keiser Napoleon, er bekjendt nok; det fremlyser end mere af den Proklamation til det franske Folk, han nylig har udstædt. Denne meddeles nu i Statstidenden saaledes lydende: Franske Det er ingen Ulænding, der i Dag vender sig til Eder Det er en Mand som de dyrebareste Følelser knytte til Eders lykkelige Klima. Eder skylder han sin første Hæder. J have seet ham forsvare Eders Sag, da den var ædel og reen I have seet ham med Glæde udgyde sit Blod for Fædrenelandet, naar J kjæmpede for det. Delende alle Eders Ønsker, alle Eders Forhaabninger have J seet ham, hvorledes han gjorde det franske Navn elsket endog i de Lande til hvilke han førte Eders seierrige Faner. - Franske, Hvad er der bleven af Eders talløse Skarer ; Hvor er Eders Krigerhæder, Hvor ere de Legioner, som vare Eders Stolthed og syntes for evig at sikre Eders Held, Hvilket Himlens Sværd har fældet dem, - Alt er nedstyrtet i en frygtelig Afgrund. For til Aar siden gjaldt Eders Grændser for uangribelige, nu - trues de; da vare J Europas Beundring; seer hvad J nu ere: Gjennemvandrende Jordkloden ville Eders Blik neppe være istand til at opdage et eneste Folkeslag som er Eders Ven; allevegne falde de paa Egne hvor Tusinder af Franske have fundet deres Grav. - Hvo er Stifteren til saamange Ulykker; - En Mand, som ikke engang er født Fransk. - Hvilken salig Tildragelse har da gjort ham til Eders Skjæbnes Volgivtsmand og Svøbe, Begyndelsen til hans krigerske Løbebane betegnedes af et blodigt Optrin inden Parises Mure; man havde firsindstyve tusinde Braves Død at bebreide ham, hvilke han opofrede for at fuldbyrde sin Plan at opivinge sig til seiser i Orienten, i en anden Verdensdeel. Skuffet i sit Haab, forlod han sin Hær, og paa samme Tid da han lodsine Vaabenbrødre forsmægte i Elendighed i Lybiens brændende Sand overtraadte han, for at komme tilbage til Frankerig, Qvarantaineloven, som selv den hellige Ludvig havde holdt i Ære. - Til Frankerigs Ulykke var Lønnen for saa stor Brøde Konsultogen og snart derpaa det Keiserlige Purpur. - Kommen til den høieste Magt lovede han Frankerig indvortes Roe, Europa Fred. J troede ham, Franske Hvad faae J ham foretage sig for at opfylde Eders Forhaabninger, - indgaa Foreninger, der lige saasnart bleve brudte som de vare sluttede - Denne Fredsstifter for Jorden har ført Ødelæggelse og Død over Spanien, og gjort Eder til Redskaber for sin Ærgjerrighed. J saae ham, hvorledes han udspredte Tvedragts Sæd mellem Fader og Søn, derpaa viste sig i Bavonne som Mægler lovede Europa at han vilde bilægge deres Uenighed, opvakt af ham selv, og hvorledes han da, efterat have beraabt sig paa Faderens Værdighed og den Ærefrygt hans graae Haar bøde styrtede den ene i et Fængsel og og den anden i Landflygtighed, men først berøvede begge hvad dem tilhørte. - Det af saamange Uretfærdigheder bedøvede Europa taug endnu; men langt fra at Fyrsternes og Nationernes Langmodighed tilfredsstillede hans umættelige Higen, hvis Aag J bære, syntes hans Ærgjerrighed meget mere kun derved at tiltage. Man saae ham tilintetgjøre sit eget Værk, overfalde sine Venner som sine Fjender, fordrive en af sine Brødre fra en Trone, han selv havde skabt, fratage den anden endeel af de Stater, han selv havde givet ham. Den ene Udvidelse af sine Lande sendte han paa den anden, en Omvæltning lod han følge paa den anden, og saaledes berøvede han det i Krampetrækning liggende Europa ogsaa det sidste Trylleglimt af en varig Tilstand, hvori det syntes at finde Trøst. - Maalet blev endelig fuldt, da han, forladende sine Stater, førte de Franske syn hundrede Mile bort fra deres Fædreneland og ved dette Kjæmpetog stadfæstede alt det man har læst om Oltidens Erobreres Daarskab. Men medens Europa i dette TogUlykkesperiod smillende saae sin Befrielse imøde, hvad tænkte J da om ham, som, efterat have bragt saamange Ulykker og saa store Lidelser over den skjønneste Hær paa Jorden, atter forlod den i den Afgrund, hvori han havde styrtet den Hvad dømte J da om den General, der saaledes blev er Forræder mod sine ulykkelige Soldater, og forlod dem mid i en Sneeørk uden Levnetsmidler, uden Klæder uden Veiviser, – J saae de ynkelige Levninger af en før saa blomstrende Hær adspredte i iisdækte Landstrækninger; hvorledes de under Kulde, Hunger og Saar kjæmpede med en trefold Død. J faae hvorledes alle disse Lidelsers Ophavsmand, der nægtede de Ulykkelige al Medlidenhedsfølelse, og ikke tænkte paa andet end at undvige, vovede at vise sig for Eder og fordre nye Kraftanstrængelser nye Tropper, Kun alt for let erholdt han disse. To Gange hundrede tusinde Franske maatte atter drage ud, for med deres Blod at farve Tydsklands Jordbund, Tydsklands, der elskede den og som de i tretten Aar maatte overvælde med Forhaanelser, og Krænkelser førend det kunde overtale sig til at tænke paa Hævn - Den guddommelige Retfærdighed har ladet de sidste Anstrængelses af en Tyran, der er sit Fald nær være frugtesløse. Eders nye smertelige Opofrelser have ikke kunnet ende Eders Ulykker. - Nu, J franske Mænd er Tydskland, befriet; men Napoleon, tilbagetrængt inden Eders Fædrenelands naturlige Grændser, vil forlange nye Kraftanstrængelser, af Eder. For at erholde dem vil han sige Eder, at hans Allierede have forraadt ham, at de forenede Magter ville sønderlemme Frankerig, og han, der vilde bringe alle Folkeslag, fra Neapel til Stokholm, fra Madrid til Moskan under Slaveaaget, vil nu tale til Eder om hans Modstanderes grændseløse Ærgjerrighed. Men Eders Fornyet maa sig Eder, hvem der er Ophavsmand til Krigen han, der uden Ophør bringer den over alle Lande, alle Nationer, eller det som blot have afværget fjendtligt Overfald og nu forfølge Angriberen. - De allierede Magter ville ikke sønderlemme Frankerig. De ville at det selv afhængigt skal erkjende andre Nationers Uafhængighed. De tilbyde det Fred, og fordre den. De fordre den, fordi Verden behøver den, og fordi de sætte deres Ære i at ende Verdens Trængsler De fordre Freden af det franske Senat, og dersom Senatet ikke vover at stemme for denne almeenønskede Fred, saa fordre Hærene den af Hørene og af Folket, af hine lemlæstede, forraadte, forladte Hære, af hiint for Mænd blottede, med Skatter betyngede Folk, hvis ædleste Følelser man angriber, hvis Børn man river bort, hvis Jndustrie man paalægge, tunge Lænker, og som, siden Napoleon kom til at beherske det hverken har Roe for den nærværende eller Sikkerhed for den kommende Tid. - Franske, skuer omkrin Eder! Endnu staae Afgrunden aaben, endnu er den Haand hævet, der kan nedstyrte Eder deri. Skal den ogsaa nedstøde den sidste af Eder 2 Ville J taale at et heelt Folk gaaer tilgrunde, og see J ikke at intet formaaer at bedre den Ubarmhiertige, som Skjæbnens Spil har gjort til Eders Behersker, Hvor er i det heele, før saa lykkelige Frankerig den Mand, som nød sin Frihed og sit Liv, og til hvem Napoleons Dekreter ikke naarde? Tvinger ham derfor til at indgaae den Fred man fordrer af Eder. Skulde derimod det franske Folk og dets Hære, ved et grusomt Tilfælde, som stedse er følge af en tyrannisk Statsindretning, ikke kunne erklære sig for Freden, saa ville de Allierede beklage, at de ikke paa anden Maade kunde naae Frankerigs Undertrykker end gjennem en Nation som de agte, og selv da skal deres Ønske stedse blive Korsikaneren Krig, det befriede Frankerig Jntegritet, Fred og Venskab; Efter sin Ankomst til Kølln har Karl Johan atter udstædt en Proklamation, til de Franske, hvori han siger, at som den, der ved et frit Folks Valg er kaldet til den store Gustavs Trone, kan det kun være hans eneste Ærgjerrighed, at arbeide for den skandinaviske Halvøes Vel. Den mellem Napoleon og Ferdinand den 7de i Valener den 15 Decbr. 1813 afsluttede Fred indeholder følgende: Spanien med alle dets Besiddelser, deriblandt Port Mahon og Ceuta bliver uafhængig, og den spanske Kongefamilie vender tilbage til Spanien. Kong Ferdinand giver sine Forældre en bestemt aarlig Pension. Halvøen skal rømmes baade af franske og engelske Tropper efter en nærmere militær Overeenskomst. Man er kommet overeens om at opretholde Europas Søeret saaledes som den var efter Utrechterfreden og til Aaret 1792. En Handelstraktat skal afsluttes mellem Frankerig og Spanien. Ogsaa Rusland har sluttet Fred med Persien, hvis Jndhold den Petersborger Hoftidende meddeler saaledes : Persien aftræder til Rusland Kanskaberne: Karabag, Ganschin, Schekin, Schervan, Derbent, Kubin, Baku, Talvschin, og hele Dagestan, det frasiger sig desuden al Ret til Imerette, Grusinien, Migrelien, og Georgien. Paa det kaspiske Hav skal herefter kun det russiske Krigsflag taales.