Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-03-01
Dannemark og Norges Qvinder, Mindes hvad eders Mødre vare, hvad de virkede, hvad de fuldbragte, naar det gjaldt om Dannemarks Ære, og Gavn, Saa ganske kan fremmed Ganteværk endnu ikke have berøvet eder de nordiske Følelser, der egne Danske Mødre og Møer. Nei, kun faa blandt eder mangle Ævne og Villie til at afkaste Forfængelighedens og Blødagtighedens foragtelige Lænker, og ene at tænke paa Fædrenelandet. Eders Jndflydelse paa Staten er større end J maaskee troe. Med Kjerlighedens og Ømhedens Rosenkjæder kunne J styre eders Ægtemænds Jd til Landets Bedste og opslamme dem til Daad, der ere Dannemand værdige. Saaledes regierede fordum Qvinderne i Dannemark, saaledes regjerede de i Sparta, saaledes fortjene J at regjere os. - Det store Øieblik er kommet, hvor J bør lære at kjende eders Herredømme, hvor J ved eders kraftige Medvirkning bør bortlede mangen en Lynstraale, der svæver over Dannemarks Jsse, hvor J ved eders omme Raad og Opmuntring kunne fremlokke mangen en slumrende Spire til Fædrenelandskjerlighed og Almeenaand. –J vide alle hvilken Fiende der er staaet op imod os. Jkke skaanede han det diende Nor, ikke den syge Olding, ikke Templets Altar, ikke Elendighedens sidste Tilflugtsted. Som Tigeren overfaldt han vor lykkelige, fredelige De, traadte alt hvad der var helligt under Fødderne, og betegnede ethvert af sine Fied med Drab og Blod. Vore dræbte Brødres og Søstres blege og blodige Skikkelser, svæve endnu for vore Øine. De raabe om Hevn, og de Jordpletter, som have indsuet deres Blod, istemme deres Raab. Saa vist som der er et Forsyn til den vil, den kan ikke udeblive. Nordens Mænd ere ikke vanslægtede fra deres Fædre. Men J, ædle Dan eqvinder, i hvis Lod det ikke faldt, at hevne ved eders Arm Fædrenelandets trænkede Ære og dets myrdede Børn, J have en anden Fiende at bekjæmpe, og til at fælde ham er Dannemarks Qvinder stærke nok. Denne Fiende er Yppigheden og Forfængeligheden. Den er sledsk og grusom som Britterne; den udsner Landets bedste Marv, undergraver dets Held, nedværdiger vor Danskhed og gjor os til Slaver af Fremmedes Luner. - Vore Sæder ere i de nyere Tider blevne til en besynderlig Sammenblanding. Fremmede Vedtægter have fortrængt eders Mødres hæderlige Skikke. De have fordærvet Nordboens Caracteer, der fordum var sernfast som hans Legemsbygning. Hvad have vi beholdt tilbage af vor Danskhed uden det blotte, komme Navn, Hvad vilde Thyre Dannebod og Anne Colbjørnsen sige, dersom de levede op igjen, og saae deres forkjelede Æt, Vilde de vel vedkjende sig den, Vilde de ikke forbauses over at see en Kjæmpeslægt forvandlet til Dverge, Vilde de ikke rødme over at være Moder til saa mangen en Qvinde, der svækker sin Sundhed ved Flaneglæder og Statens bedste Træfter ved sin Overdaad? Dog - bort med Bebreidelser i et Øieblik, hvor Samdrægtighed er den første Kilde til Almeenheld. Nødvendighedens grusomme Jernhaand tvinger nu Forfængeligheden og Yppigheden selv at vende tilbage til vore gamle tarvelige Sæder og aflægge Vaner, som kun kunde avles i Fredens og Lykkens Skygge. Søfartens og Handelens Standsning vil snart gjøre det umueligt, at tilfredsstille forfængelige Begjerligheder, og har allerede udtørret mangen en Kilde, hvorfra disse hidtil hentede deres vigtigste Næring. - Men dersom Savnet ikke skal blive os alt for trykkende, saa lader os i Tide vænne os dertil. Den Konst at undvære er vel let, men den læres langtsomt, naar den først er glemt. Yppigheden nærmer sig med Ynglingens Kjæmpeskridt, Savnet sniger sig med Oldingens Afmagt bag efter. Lader os derfor gjøre nu hvad vi agte at gjøre om et Aar. Ædle Danneqvinder, fordømmer fra eders Huus, saa meget som mueligt, enhver fremmed Natur- og Konstprodukt, Himlen har givet hvert Land ligesom hvert Menneske alt hvad det til Nødvendighed behøver, skjønt ingen Skabning i Verden, fra Løven indtil Myggen, finder sin Føde uden Anstrængelse. Midt imellem Grønlands Jisfielde leve Mennesker af samme Stof som vi, og, tilfreds med deres Kaar, savne de intet, som hører til Livets Ophold. Skulde den Algode have sørget mindre for os, som han har hensat under en langt lykkeligere og blidere Himmelegn, Nei, han har skienket os alt hvad vi behøve, alt hvad der stemmer overeens med vor Natur. Men vi foragte hans herligste Gaver og søge hos andre det, som vi meget lettere og ofte bedre kunde finde hjemme. Vi hente Vine fra fjerne Lande, glemmende, at denne Drik ikke er skabt for vort Norden og at Øl er vor sande Nectar. J Nicolai Kirke, siger den uforglemmelige Tode, see vi Exempler nok paa den Sundhed, som der er ved Øl fremfor Viin. Hvilken Forskjel imellem de gode hæderlige Danske Mænd, som staae skildrede paa Epitaphierne, og de andre, som staae i Stolene, Hvor runde og sunde, hvor føre og friske, hvor mandige og kikke see hine ikke ud. Uagtet deres andægtige Skilling, deres foldede Hænder, kan man dog læse Danne manddom i hvert et Ansigt. Man kan ret kjende enhver, som har været med at forsvare Kjøbenhavn. Og de have drukket Øl. De have ikke sluttet, deres Maaltider med Madera, Samos eller Constantia. De have ikke forsmaaet en lædskende og oplivende Skaal af deres eget Lands Grøde." Vore Skibe maa seile tre til fire Tusinde Mile for at hente Thee. Denne for og Nordboer unaturlige Plante er bleven til en reen Nødvendighed. Vore gamle Danske Kroner have i en Række af Aar maattet vandre til China, og hvad have vi faaet andet tilbage end visne Blade, og andre Undværligheder, Hvilken Utaknemmelighed mod Skaberen, der i vor egen Jordbund har ladet voxe Planter, hvis Blade kunne gjøre samme Nytte? Den saakaldte Læge Ærenpriis, der voxer i aabne Skove, kan fuldkommen sættes ved Siden af hine Chinesiske Blade. Den har en styrkende Kraft, Bierne trække af dens Blomster, og det beviser noksom denne herlige Egenskaber. Men vi træde den med Fødderne og overlade den til Qvæget, som, skjønsømmere mod Naturens Gaver, om For5) Som den Gang endnu ikke var afbrændt. aaret nyder den med Velbehag. Naar dens afplukkede unge Blade sammenrulles, tørres og ind pakkes i Daaser, kan den Chinesiske Thee ikke gjøre den Rangen stridig i andet end at den ikke er voxen paa Dansk Grund. Ogsaa de unge Blade af Jordbærplanten ere, behandlede paa samme Maade, efter Lægers Forsikkring, langt fundere end Chinesisk Thee. Saaledes kunne vi endnu opregne saa mange fortræffelige indenlandske Producter, der kunde gjøre de udenlandske aldeles undværlige. Vi hente Citroner fra Jtalien, og betale denne Frugt, især om Vinteren, i dyre Domme, medens den herlige Berberisse, hvis Bær 9de ligesaa behagelig en Syre, blomstrer nændset og falder af ubrugt. Dannemark og Norges Qvinder! Det Øieblik er kommet, hvor Omstændighederne selv opføre dre eder til at lære at kjende eders Lands Velsignelser og eders Herredømme over vore Hierter. Ovelsker og fremmer alt hvad der er Dansk og alt hvad der fordum udgjorde Danneqvinders Stolthed, Værer hvad J bør være, og der vil igjen komme en Tid, hvor hver Dannemand kan sige om sin Hustrue, hun er dydig som ThyreDannebod og dansksindet som Anne Colbiørnsen, Svar paa Hr. Dr. G. L. Badens Tiltale i No. 40 af Kiøbenhavns nyeste Skilderie. Die Critie ladt sig nicht ivre machen durch Authoritaten, Vorliebe, Mode, vorubergehenden Enthusiasmus, Schwarmeren und Ansehugroser Nahmen. Knigge.