Corsaren, 1843-10-13
Kongen og Bonden. Marionetspil i 3 Optoge, oversat af Hr. Halm efter Lope de Vega, og igjen af Hr. Herz efter Hr. Halm. Store, ferske, levende, spanske Jdeer, Jdeer. er godt, 6 Skilling en Pot! Her have vi da endelig faaet et Stykke, hvor man er aldeles fri for det empirisk-trivielle Opkog med Charakterer, Jntriguer, Forvikling osv. Vi befinde os i Jdeernes rene Sphære, vi see dem tale, spise, og elske hverandre. Vi see Kongens Jdee og Bondens Jdee omgaaes fortrolig med hinanden, og vexelviis invitere hinanden til Selskab. Og vi udbryde: ja saadan skal det være! Saa nedladende skulde alle Konger være, saa rige skulde alle Bønder være, og saa tillige saa gode Undersaatter, thi Bondeideen offrer her baade sine Penge og Børn til Kongeideen, men faaer dem ogsaa tilbage, de første fordobblede og de sidste adlede. Hovedideen i Stykket kan saaledes betegnes deels som en Abrahams- eller Tryde-, deels som en Hjobsidee. Ligesom Abraham vilde slagte sin Søn, og Tryde offre sit Hjerte, saaledes sender Bonden her sine Penge og Børn til Hoffet; ligesom Hjob sagde: Herren gav, Herren tog, Herrens Navn være lovet, saaledes maa Bonden her erkjende, at, "en Konges Retfærd er viis, skjøndt for Bondens svage Øie fattelig *). Jdeen er altsaa ikke blot moralsk, med tillige politisk. Men ikke blot Scenen var denne Aften gjennemtrængt af Konge- og Bonde-Jdeen, den var som rimeligt i et kongeligt Theater, endog trængt igjennem til Forsalen. Kongeideen var her repræsenteret ved Billet-Kassereren i Hullet og en dobbelt Rad opplantede Bajonnetter, Bondeideen ved Soldaterne og en gammel Controlleur, som holdt Bajonetterne overfors, Folkets Jdee ved en halv Snees Personer, som Kl. 6 med Livsfare maatte krybe under Bajonnetterne, Forretningsgangsideen derved, at den der heelskindet var kommen igjennem begge Nækker Bajonnetter, maatte blive i Arresten en 5 Minutter efter at han havde faaet Billet. Saaledes harde de 10 Personer næsten alle faaet Billet i Løbet af en Time, og kunde magelig see endog meer end det Halve af Stykket. Bajonnetterne ere slet ikke saa farlige, som man troer, naar man blot har Tid til at tage sig i Agt for dem, og bukke sig tilstrækkelig dybt. Vi vare blandt de første, og saae over 2/3 af Stykket. Kongen og Bonden førte Proces, om hvem af dem, der kan prale bedst. Det fortjener at bemærkes, at da Bonden praler afvexlende i liberal og servil Retning, saa klappedes der i Skuespilhuset afvexlende af yderste Venstre og *) See Herslebs Bibelhistorie. Høire, thi i et Jdeestykke klappes der naturligviis ikke for Handlingen, (som der heller ikke er nogen af) eller for Spillet, (som der var noget af), men aleneste for Jdeerne. J første Actpraler Bonden alene, i anden Act praler han for Kongen, og i tredie Act praler Kongen for ham. Det Omrids af Frankrigs Statistik, som Kongen giver ham, samt Sceptret og Spiret, gjør naturligviis et saa dybt Jndtryk paa den kalkunske Bonde, at han falder paa sine Knæ, og udbryder: "Om Forladelse, Deres allernaadigste Majestæt, jeg erkjender med Ruelse, at De er en langt større Storpraler, end jeg." Moralen af Stykket er meget tidssvarende, det er den, at det ikke kan hjælpe, at en Bonde, vil sætte sig op imod en Konge. Forresten har samme Bonde til Datter en Jdee i Atlask, der taler som en Prindsesse, og det er saaledes slet ingen Mesalliance, at hun bliver gift med den Jdee, der er Hofmarschal, hos Kongen. Hr. Nielsen var Bonden, og fortalte sig næsten ikke mere end 1 1/2 Gang. Han anvendte især med Held den Stilling af Benene, som gav sal. Frydendahl Anledning til at benævne sal. Ryge, den store Kunstner, min Ven Slagteren." Fru Heiberg græd undertiden særdeles smukt Hr. Waltz gjorde det samme af et Mandfolk at være. Jomfru Andersen spillede ogsaa.