Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-04-04
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. gen deres Fjerde Aargang. No. 50. Udgivet og forlagt af J. Wersel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Høeckes Enke. Løverdagen den 4 April, 1807. Sandheden. Ey Allegarde. Hvorfor kalder man Sandheden den Nøgne, hver Gang man vil skildre den i sin hele oprindelige, himmelske Kraft og Vælde? – spurgte en Sultan sin lærdeste Derwisch. J Verdens første Dage, svarede Derwischen: da Jorden moxen havde udviklet sig af sit Chaos, da Adam og Eva, uden at kunne skjelne imellem Ondt og Godt vandrede omkring i Edens Hauge, da den første, som Klodens Enevoldsherre, levede paa den fortroligste Formed alle umælende Skabninger, og den sidste, som Jordens eneste Dronning, ikke fandt det under sin Værdighed, at underholde sig med en trædsk Hugorm, da Menneskenene endnu ikke kunne myrde hinanden, fordi deres hele Slægt kun bestod af To; da man endnu ikke kjendte til Svig, Ondskab og andre Laster, da man endnu ikke havde Sagførere, Domstole, Opium - disse gyldne og lykkelige Dage vandrede Sandheden ganske nøgen omkring i Paradiset, uden i mindste Maade at blues. Den var Mandens og Mandindens bestandige Selskab, og ingen af dem fandt det besynderligt at den gik nøgen, thi begge havde endnu aldrig seet nogen Paaklædt. Men da Qvinden spiste af den forbudne Frugt, og solgte hele sin Slægts Lyksalighed for et Æble, fornam de, at ogsaa Sandheden var nogen som de, og overtalde den til at skjule sig med dem for Herrens Ansigt midt blandt Træerne i Haugen. Da Alt saae dette raabte han: Sandhed, hvor er du og den svarede: jeg hørte din Røst i Haugen, og frygtede, thi Jeg fornam at jeg var nogen. Adam og Eva bleve drevne ud af Haugen, som Cherubim med et draget, rystende Sværd maatte bevogte. Sandheden fulgte dem, ikke i sin oprindelige mogne Skikkelse, men med et belte af Figenblade om Livet. En god Stund lod den, ligesom Menneskene, sig nøie med denne simple Bevækning. Men ligesom Menneskeslægten formerede sig, begyndte man alt mere og mere, at undsee sig, og da Sandheden ikke vilde beqvemme sig til at indhylle sit skjønne veldannede Legeme i sammensyede Laser, bleve Menneskenene med hver Dag meere fjendsk paa den. Omsider havde den intet blivende Sted. Den maatte vandre fra By til By, og hvor den end kom hen, kunde den kun opholde sig en stakket Tid. Allevegne bebreidede man den, at den var nøgen; hos Nogle opvakte dens Nøgenhed Medlidenhed, hos andre Harme. Kom den til en fattig Hyrde, saa gav han den et Par Sokker med den Formaning, at den for Alting maatte tage dem paa; kom den til et og andet Hof, saa forærede man den en prægtig Narrekappe, kort sagt, den havde paa denne sin Vandring samlet sig en heel Garderobe. Kjed af Haan og Forfølgelse, forbittret over Verdens Uskjønsomhed, besluttede den endelig at smigre Menneskenenes Forfængelig hed, og at klæde sig efter deres Smag og Luner. Fra den Tid af var den en vandrende Maske. Snart klædte den sig som Spaamand med et langt graat Skjæg og spaaede Folkets Skjebne, snart som Skjald med en gylden Harve i Haanden, og sang Viser for den fornemme og lave Pøbel, snart som Hofnar med Bjelder for og bag, og morede Sultaner, Baschaer, og Veiirer. J denne Maskeradedragt har den nu vandret omkring i mange Aarhundreder. Selv under Africas Himmel tør den ikke aflægge denne Dragt, fordi den maa befrygte, at blive forfulgt og haanet. Naar den vil svale sig lidet i hede Sommermaaneder maa den gaae ud i øde Skove, eller brændende Sandørkener, hvoringen Dødeligs Øie kan blive den vaer. J det Høieste kan den kun søge Skjul og Tryghed i lave Hytter og blandt Bønder paa Landet.