Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1771-11-11
En Samtale imellem tvende Geistlige, ved Navn Cleobulus og Silvander, i Florentz. Cleob: Man skulle tænke, at Verden, jo ældere den blev, jo meere forbedret burde den blive. En Tid, da Fornuften dyrkes i saa høi Grad, da de Mangler, som fandtes hos Fædrene, fordi de havde ikke tilstrækkeligt Lys at indsee dem, ere udmærkede, de nye Opdagelser immer gaae for sig, skulle ikke saadan Period spaae de forbedrede Jndretninger, nogen Alder er tilforn har vidst af, Man synes at have noget nær rimelig Grund til saadan Formodning, men Erfarenhed viser, at Virkeligheden er udeblivende, og Formodningen svækkes daglig ved uformodentlige Tildragelser. Vore Fædre vidste lidet mod os, men unægtelig gjorde de meere, end vi nu giøre, af nyttige og vel indrettede Ting. Vi have den at takke for Grunden til vore Fordele, men vi have ikke selv fortient Tak, at disse ei ere stegne til høiere Grad. Ville vi blot udlede de sand Aarsager hertil, Ville vi dog troe, at vi selv ere disse, Ville vi ikke undsee os ved at eftertænke den herskende Egennyttighed iblandt os, at dette: Jeg er mig selv, nærmest, har et bedrøve ligt Fortrin for det almindelige Bedste, Ville vi ynkes engang over os selv og tænke, hvor uhældige vore bemøielser ere endog i den allerstrænge, ste Egennyttighed, naar den i vore Tider grasse rende Pest, Yppighed og Overdaadighed, øde lægger disse, Kunne vi engang komme til rigtige Begreber om den Uorden, Skade og Fordærvelse, heraf flyder i det Almindelige, Vi see jo den almindelige Velfærd hælder og er nær ved sin Undergang. Er ikke hertil Aarsag, Man raaber paa slette Tider; men hvo giør Tiderne slette, uden slette Mennesker, Treffe undertiden ind uhældige Tildragelser, mon samlede Kræfter, ved fornuftige Overlæg, ikke kunne afhielpe dem, Men saa længe et Stats Legeme ikke mangler svagStyrings Lemmer, kand det heller ikke cureres. Saa længe disse gaae med masqverede Hensigter, til egne Fordeele, maa Staten i Almindelighed forfordeeles; Og hvo merker ikke, naar disse kun kan naae sine Hensigter, lader de alt andet gaae sin naturlige skieve Gang, Men, Broder, Vi ere nær ved at glemme det, vi egentlig skulle handle om. Silv. Lad os giemme det til en anden Leilighed, og vedbliv Du at tale om det forrige! Du veed, Manglene i det Hele strækker sig til os, som ere Deelene. Cleob. Ney, ikke om Du ville give mig nok saa meget for hver Meening. Silv. Synes Du ikke, vores Provints ligger temmelig undertrykt, og er nær ved, ikke meere at reises? Cleob. Kand vel være. Silv. Hvad synes Dig om den ypperlige Projectmager, som ville forbedre Riget med Etablissement af en ny Handels Stad, Monne ikke der laae skiønne Hensigter under, Cleob. Kand vel være. Silv. Hvor er Du dog paastaaelig: jeg er nær ved at blive vred. Cleob. Jo, mere paastaaelig bliver jeg, hvis Du anmoder mig om det, Flere har lagt for Lyset, og dog ikke vundet andet ved, end blot Gennemlæsning, for at glemmes. Kand Du blive fyldestgjort i denne Materie, vil jeg fortælle Dig om Biørnene Vane? Naar de komme ud af sit Vinter=Leie ere deres Vomme syge; Men veed Du, hvorledes de curere sig, De opsluge en heel arbeidsom Myre=Tue, hvilken maa renovere deres Jndvolle, og sætte dem i Stand til at gribe om sig. SilvLad os da handle om det, vi have foresat os om vores Ordens Broder i Kolle-Kolle, Lad og overveie de Helte Gierninger, han giør i denne Tid, som i en anden aldrig havde gaaet vel af Lad os see, hvor han gaaer omkring som en glubende Ulv, hvorledes han har gjort sig et Privilegium af Forurettelser, Lad os see, om han ikke burde falde i Jnqvisitionens Hænder, som en Kiætter af Epicurisk Sekt. Cleob. Lad og see, om ikke Du er lidt hidsig, og fordømmer ham, førend Du har beviist hans Forseelse, Silv. Kiere Broer, veed Du ikke, hvad der har tildraget sig nylig, Seer Du ikke, de til som burde tale, Cleob. Ja, begriber Du ikke, de tie, fordi de ere overbeviiste om, det nytte ei at tale, fordi de, som egentligst burde tale, tie, og derved lader slig Person løbe utøiler, Silv. Det maa dog gaae saa længe det vil, jeg troer vist han render Halsen af sig. Cleob. Ja saa gaaer vist Kraven med. Men jeg undre mig over, at det ikke længe siden er skeed. Viist nok er han en utaalelig Person i den sælskabeligVerden. Silv. Hvor skulle man da giøre at ham, Cleob. Sende ham hen til Siberien, der kunde han blive ret Poncerød, og fik intet at varme sig med. Men, alvorlig at tale, fortæmig, hvad Gierning han sidst gjorde sig berømmelig ved, Silv. O! gid jeg aldrig havde Aarsag at nævne den, Orden, Velanstændighed Christendom, ja Menneskeligheden, er hos ham jaget i Landflygtighed. Cleob. Passer han da ikke paa sin Meenighed, Silv. Han passer paa alle Ting; men i de fælleste Hensigter. (Resten skal følge.) Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir hos O. Brose.