Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-08-09
Vore Fæstebønder have fra Barnbeen af næret stor Mistænkelighed mod Alt, hvad der tydede paa Godsejere og Herremænd, som i deres Tanker er synonymt med Bondeplager, saa have og dertilmed de fleste Forvaltere, Ladefogder &c. mægtigt bidraget til at forøge denne Mistænkelighed. Men var det endog saa, at Fæstebønderne trygt kunde stole paa deres nærværende Godsejer, der, som man siger, er selv hjemme, og ei lader sig føre bag Lyset af Domestikker; hvad sikkrer da Bonden for, at den tilkommende Godseier efter denne ogsaa vilde være at stole paa, eller, om han ikke maaskee kunde blive det Modsatte, som han havde Grund til at skielve for Kort sagt, det er nuomstunder, da Bondealmuen begynder at føle sit Værd, heelt urigtigt, at Fæstere fremdeles skulle underkastes endog slettænkende Godsejeres Vilkaarligheder, som, under de nærværende Forhold mellem Godseiere, og Fæstebønder, umueligt kunne forebygges, dertilmed harmonerer Indretningen af Hoveriet og Livsfæste nuomstunder meget slet med Tidsaanden. §. 11. Følgende Jndvending bør jeg her gaae imøde: "Mon ikke Almueoplysning og Folkeforædling snarere er i Aftagende end i Tiltagende? - Letsindighed, Ryggesløshed og Laster, der saameget udmærke vor Tidsalder, tyde dog ikke paa Almueoplysning og Folkeforædling!" Haanden paa Hjertet, min Broder, og slig mig saa throne Letsindighed, Ryggesløshed og Laster da saaledes blandt Folket, som af nogle Sværmere i den senere Tid udbasunedes. - Og er det blot blandt Almuen eller meget mere i alle Stænder, saavel blandt Høje som Lave? At jo Letsindighed, Ryggesløshed og Læster, ja end selve Gudsbespottelser i nogen Tid fremstod med fræk Pande, og lod til at vinde Herredømmet, kan ikke nægtes; men naar mon sligt ikke, tilligemed meget mere Ondt, udspyedes af onde Dæmoner, medens Krigens Bulder og dens rædsomme Blodscener hærgede Lande og Folk O! at Fyrsterne kun ret forstode at holde fast ved Fredens Palme, med denne vilde de da omsider bortskræmme hine onde Dæmoner. Vel har jeg ofte hørt og seet den Paastand fremsat: Krigen er stundom ligesaa nødvendig i den politiske Verden, som Storm og Uveir i den physiske; thi det renser begge Steder Luften." Der kan være noget Sandt i denne Paastand, men og meget Usandt; da det her, som i saa mange andre Tilfælde, kommer an paa Omstændighederne. Naar et Folk, hvis Cultur begynder at tiltage, nedkues og sønderslides af en despotisk Tyran, og Fortvivlelsen omsider opflammer dets Mod til, i Samdrægtighed at vove Liv og Blod for Menneske- og Borgerfrihed og Selvstændighed; da virker ofte Krigen med Tryllekraft til en slig Nations Forædling. Naar derimod Regentere, ledet af en falsk Politik eller bedaaret af Lidenskaberne, begynde eller fortsætte en Krig, som altsaa i Grunden enten lidet eller intet interesserer Folket, da viser Historien os noksom, at sligt et Folk under Krigens Langvarighed haster tilbage til et sandt Barbarie, som ved Fredens Gjenbringelse neppe igjen forsvinder med flere Generationer. Til Slutning paa denne Afdeling vover jeg endnu at fremsætte et Spørgsmaal, lige langt fra lav Smiger og fræk Trods, og fremsætter det blot for vise og erfarne Mænd, som Danmark, Gudskeelov, tæller mange af, nemlig: Hvilke Udsigter, lyse eller mørke, aabne sig for den danske Stat, i Sammenligning med saa mange andre Stater, (Fortsættes.) Enucleationer. "Hos en Enkemand kunne der ofte være Aarsager, hvorfor Man egentligt ikke kan fortænke ham, om han indgaaer andet Ægteskab.