Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-11-24
Adskillige Skjermydler fandt nu imellem d. 1 og 2 Sept.) Sted imellem de Danske og Engelske Forposter, men uden Virkning paa begge Sider. (Herpaa følger den fiendtlige Generals sidste Opfordring og GeneralPermanns slag. Det er med den yderste Smerte, at jeg giver mig her til at beskrive de rædsomme Scener, Kjøbenhavns Bombardement frembod. Vel veed jeg, at saadanne Rædsler ulykkeligviis ere uundgaaelige Følger af Krig; men ingen er Herre over sine Følelser, fornemmelig i det første Udbrud af sin Kumere. Hvilken Skjændsel for Verden, saade jeg til mig selv, da jeg omtrent Kl. 7 1/2 om Aftenen hørte Morterernes Torden bryde løs og saae en stor Brandraquet komme flyvende igjennem Gaden og dræbe i sin Flugt et stakkels uskyldigt Barn, der stod i et Vindue lige for min Bolig. O! Britannien, udraabte jeg i min Fortvivlelse: Nationers Dronning, Moder til saa ædle og mandige Sønner, er dette det Værke Forvirringen var nu almindelig. Menneskene løb ængsteligen igjennem Gaderne: Moderen til sine Børn, Faderen til sin Familie og hver, som havde en Post til sin bestemte Plads. Bomberne faldt i Mængde allevegne; Brandraquetterne gjennemkrydsede den mørke Luft; Canonerne paa Voldene blandede deres Torden med de Engelske, og forøgede den gjenlydende og rædselfulde Bragen. Der udbrød strax Jld paa forskjellige Steder, men vore Sprøiter og vort hele Brandvæsen vare i saa god Orden, at Jlden blev allevegne snart slukket. Henved 500 Mand brugtes allene i dette Øiemed, og vare bestandig tilrede paa Gaderne og andre Steder, for at forekomme Følgerne af Jldebrand, Paa denne Maade var Bombardementet i Førstningen meere ødelæggende for Menneskene end for Husene. Folk saaredes og dræbtes saavel paa Gaderne som i Boligerne, og ingen troede J Tilskuerens virkelig humane Anmærkning over dette Sted fortjener her at anføres, hvis man ved Nationers Dronning ikke forstaaer deres Selvherskerinde, men den ypperste og ædelste iblandt dem, og ved Britannien ikke det Øglerede, som man med Føie kan kalde Kongens onde Raad, men selve Folket, da har det paa mange Maader gjennem Aarhundrede beilet, og vedbliver endnu fremdeles at beile til denne Titel, hvortil ogsaa danske Tilskuer, forudsat at han i saa Fald var villig at erkjende noget saadant afgjort Fortrin, maaskee neppe selv vilde negte det sin Stemme. Og tænker man sig nu fremdeles ved Bestanniens ædle og mandige Sønner, ikke Pophamerne, eller Dunbarerne, eller Castlereagherne, eller Canningerne, eller Percevalerne, men denne lange Række af brittiske Worthies fra Alfred til C. J. Forfra Edmond Jronside til Lord St. Vincent eller Sir Roger Curtis, kan man ikke andet en fristes at give Forfatteren Ret, om han ved at erindre disse Britanniens ædle og mandige Sønner, og deres Daad, med et undrende Udraab spørger deres Moder, om hun ogsaa vedkjender sig hine Vanartninger, og deres Udaad; men da er vist nok Complimenten, han gjør slige udartede Britter, meget maadelig sig sikker, selv i den dybeste Kieldere. Bomberne gik igjennem alle Etager af Bygningerne, og ødelagde Alt hvad de stødte paa. Moderen, der gav sit Barn Die, blev dræbt tillige med dette af een og den samme Bombe, Qvinder, omringede af deres grædende Børn, ubekjendte med deres Mødres Jammerskrig, søgte Tilflugt i mørke Kjeldere mod de grusomme Bomber. Henved 30 Bygninger stode i Lue, og Nattens Mørke forøgede disse ynkelige Optrins Rædsler. Henimod Kl. 8. som Morgenen ophørte Bombardementet. (Her følger Gen. Prymanns Bekjendtgjørelse af 3 Sept.