Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-27
Da man kom til Lappen blev Frederik en uhytstor Steen vaer, der havde ligget der siden umindelige Tider. Efterat have betragtet den noget sagde Kongen: denne Steen kan jeg bruge til Cronborg. Alle studsede over den dristige Tanke, thi Stenen var af en saa ualmindelig Størrelse, at det ansaaes for umuligt, ved menneskelige eller dyriske Kræfter at flytte den af Pletten. Eder Majestæt, sagde Rantzau, kræver her en Umuelighed. Denne Steen ligner i Størrelse en Klippe Hvorledes skal denne kunne bringes til Krogen: Mennesket kan hvad det vil, naar det kun vil hvad det kan, svarede Kongen. Jkke sandt Tyge? Tilvisse Eders Majestæt," svarede Tyge. Giv mig en Fodbred udenfor Jorden, vare Archimedes's Ord, og jeg skal rokke denFor Mekaniken ere kun faa Ting umulige. Da vil jeg dog vedde, udbrød Christopher Walkendorf, i det han med Spodskhed skeelede til ham: "tyve Flasker gammel rhinsk Viin, Junker Tyge, at J med al Eders Mekanik, ei flytter mig denne Steen, en Fodbred. Velan, jeg veeddemed Eder dobbelt saa mange Flasker, at inden faa Aars Forløb skal denne Steen, der nu ligge her urokkelig som en Klippe, staae paa det yderste Næs af Krogens Søbred og trodsende de indbrydende Bølger, styrke og befæste det nye CronborgsGrund."J tykkes, Junker Tyge, indvendte Walkendorf, som haanligen vendte sig bort fra ham, ganske at have forglemt, det gamle Mundheld, at den Steen, man ej kan løfte, skal man lade ligge. Da Kongen havde taget hele Omegnen i Øiesyn, og Planen til det nye befæstningsanlæg var udkastet, sagde han: "Det er nødvendigt, at jeg lader smedde en Nøgle til Østersøen, men stærk og dirkefrie maa Laasen dertil være. Hvad det gamle Flyndsborg i Aarhundreder har været, det skal mit Cronborg i Fremtiden blive: en Vognborg for Øresunds Hæder, et Værn for Rigets ældgamle Rettighed. Her, hvor nu Havet skyller ind paa det gule Sand, og de fraadende Bølger opdynge deres hvide Skum, skal engang staae en klippefast Borg, som de mægtigste Riger ville bukke sig for, og hvis Cartover intet Flag vil undlade med Ærbødighed at hilse." Kongen og hans Følge tog derpaa i en prægtigt udsmykket Baad over Sundet, for at holde Middag i Helsingborg. Et herligt Maaltid var der anrettet, og Tyge foruden adskillige andre af den skaanske Adel, der vare komne, forat byde Monarken velkommen, nød den Naade at spise ved Kongens Bord. Da man reiste sig fra Taflet, raabte den eiegode Frederik, der følte sig dobbelt glad ved Tanken om det forehavende store Værk: Kongen er ikke hjemme!" Dette var det sædvanlige Løsen til, at Bordgjæsterne kunde slaae sig saameget løst, som de vilde, og være saa aabenmundede, som de ønskede. Den første, der begyndte at drive Skjæmt, var Tage Krabbe. Du er en sand Diogenes Cynicus, Broder Tyge, sagde han Hvi saa Tage," spurgte denne. "Fordi Du altid ligger som Diogenes i sit Fad, tog Tage til Gjenmæle. "Da maa jeg sammenligne Dig med en langt større Mand, lagde Tyge. "Og med hvem spurgte Tage heel nysigen. Med Julius Cæsar, varede Tyge smilende. Han vilde heller være den Ypperste i en Landsby, end den Anden i Rom, og Du vil heller være den Fornemste blandt Sække end den anden blandt Vise. Tyges Svogere, Henrik Gyldenstjerne og Otto Skeel saavelsom hans lønlige Avindsmand Christopher Walkendorf, fandt her god Leilighed til at stikle paa hans Frierie til Christine Barbara, og meente, at dette just var det rette Øjeblik, til at henlede Kongens Opmærksomhed paa den Skjændsel, som Tyge agtede at tilføje sin Slægt og hele Adelen. Gyldenstjerne fyldte et Bæger og raabte Din lille Kirstens Skaal, Broder Tyge!" Skam faae den, der ikke drikker hendes Skaal, udbrød Skeel, i det han stødte sit Bæger til – hun er jo den smukkeste Frillepige nogen Junker kan ønske sig; rød som en Rose og hvid som en Lilie. Hvor Diævlen fikst Du fat paa den Mo, Tyge?" "Saa faaer nok ogsaa jeg ligesaa at drikke den smukke Bondepiges Skaal, sagde Christopher Walkendorf. "Jeg har længe hørt tale om hendes Deilighed. J nyder en sjelden Lykke, kjere Tyge." Der er nok raabte Tage Krabbe, der have havt deres Garn ude efter denne Paradisfugl, men kun een Tygge lykkedes det at fange den." – Tyge søgte saa godt som muligt at undertrykke sin Harme over denne haanlige Behandling; men alligevel kunde Frederik, der allerede i Forveien var underrettet om Tyges Frierie, og hvormeget saavel hans Slægt som hele Adelen var ham deri imod, læse tydeligen den store Forbittrelse i hans Ansigt. Monarken reiste sig derfor med Værdighed af sit Sæde og raabte: Kongen er kommen hjem igjen! Alle forstummede, og den dybeste Ærbødighed, traadte nu i den meest tøileløse Overgivenheds Sted. Kongen gav et Vink, og Enhver af de Tilstedeværende forføjedde sig bort.