Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-02-09
Den Østerrigske Ambassadeur i London Grev Stahremberg er over Calais ankommen til Paris. Grev Stahrembergs Afreise fra London og de svundne Fredsforhaabninger, siger Argus, have frembragt der en Sensation, der er yderst foruroligende for Regjeringen. Der existerer nu i Engelland imellem Oppositioners og Ministerialpartiet et tredie Partie, som er stærkere end begge hine. Det bestaaer af Godseiere, der ere opbragte over Parlaments- og Ministerial-Jntriquerne, af Capitalister der befrygte Følgerne af et Financesystem, der skal dække Nationalgielden ved endnu mere trykkende Paalæg og større Gield, af teligiens Jntolerances Fiender, der skrækkes ved den Crisis, der truer Jrland; af Kjøbmænd, der gaae til Grunde ved Fastlandshavnenes Spærring, af Forretningsmænd, der ved Manufacturernes Standsning ere bragte til det yderste, og af alle interesserede Borgere, som allerede siden 10 Aar have maattet lide for Partie solid, og ingen Begunstigede have at forsvare, ingen politisk Forbrydelse at undskylde. Dette Partie er ikke det støiende, men unegtelig Nationalpartiet. Factionernes Skrig bliver farlig paa en Tid, hvor ethvert Jndividuums Sikkerhed er paa Svil det er en frygtelig Orcan, som blot en Gnist kan sætte i Lue. – Den af Ministerne endnu bestandig affecterede Fatning røber snarere deres haardnakkede Uvidenhed end Villien til at vise en Modstand, der svarer til Farerne. Deres Svarpaa Keiseren af Ruslands Erklæring, er en Gjenstand for Haan og Fordømmelse. Troer St. James Camettet ved Krigens Fortsættelse at bevæge nogen stor Fastlandsmagt til at gjøre fælles Sag med det mod Frankrige, Dette er saa meget mindre sandsynligt, som dets sidste Væggring har fremvirket den Østerrigske Gesandts Tilbagekaldelse og som en naturlig følge heraf Brudet imellem Østerrige og Engelland og Fastlands-Forbundets Complettering. Ville Ministerne beklage sig over de haarde Vilkaar, Frankrige foreskrev dem, De ventede ikke engang indtil noget kunde tilbydes dem. De skyndte sig at afbryde den begyndte Underhandling uden Tvivl af Frygt for, at det Retfærdige i disse Forslag tilfulde vilde bevise Nationen og Verden, at de den hele Tid have fortsat en undvendig Krig. Ville de tale om den Russiske Erklæring og Sørettighedernes Bekjendtgjørelse, som alle Fastlands Magter maa fordre. En simpel Anmærkning i Moniteuren har kuldkastet det Bolværk, som hine Herrer have oprettet til deres Forsvar. Det er blevet dem sagt, at denne Ret er for naturlig til at bestemme dem i en Tractat; at i Fredstider enhver Stipulering af den Natur er unyttig, og at de Engelske Ministere, i Tilfælde af en Krig, selv naar de havde indrømmet disse Grundsætninger for Neutraliteten, uden Tvivl ikke vilde respectere samme mere end Amienstractaten, saasnart de følte, at de vare de Stærkere. Denne Anmærkning var en Lysstraale for det Engelske Folk. Fra dette Øieblik af bortfaldt den stolte Ordprunk, der saa ofte var bleven gjentagen, for at smigre den gemene Hobs Stolthed og forfegte en grundløs Sag. Man saae tydelig, at Frankrig hverken havde noget i Sinde mod Storbritanniens Ære eller Velstand, ligesom man nu seer, at en for Handelens Jnteresse mod Kjøbmændenes enstemmige Forestillinger vedligehodt Krig er en reen Modsigelse. Den Maske, som Ministerne have taget paa, er afrevet; vi ville snart erfare, hvad Parlamentet dømmer om deres Ansigter.