Den Vest-Sjællandske Avis, 1817-04-05
Da Kulden havde istor indfundet sig saa stærk i November, saa formodede man, at det vilde være et Forbud paa en haard Vinter; i de første 11 Dage af December indfandt sig ogsaa nogen Kulde, de nordlige og østlige Vinde havde Overhaand, fra den 6te til den 11te, blæste en vedholdende og skarp Sydost Vind, der væltede noget Snee ned, nogle Morgener vare Vinduerne bedækkede med Jis, dog havde Kulden ikke nogen Art, den var ikke saa stærk som i November, Tøeveir afvexlede med Frø sten, og Sneen bortsvandt af Jorden, som den kom paa den; og fra den 12te toge Vesten Vindene aldeles Magten til sig; de kom først med Snee og Slud, siden med øsende Regn; de indhyllede Luften i Taage eller i tykke Regnskyer; kun i 13 Dage i December Maaned faae man Solen af og til, ligesom Vinden kunde dreie sig til Norden, kom lidt Nattefrost, men som strax derpaa blev om Dagen afløst med Regnveir, imellem og Barometret, som drevet af en Feber pludselig høit op i Veiret, men pludselig sank det ligesaa dybt, da Maaneden gik ud, faae Naturen ud som det kunde have været i Begyndelsen af November, og man kunde være falden paa den Tanke, at disse to Maaneder vare ombyttede med hinanden. – Den nye Aar begyndte, og nu antog Veirliget stedse mere en bestemt Charakteer, Kampen i Naturen hørte op, de østlige Vinde og Vinter-Kulden opgave alt Haab om, at udrette noget mere, det milde mørke, regn og stormfulde Veirlig, fik aldeles Overhaand, de vestlige Vinde blæste paa faa Dage nær heele Januar igiennem. Det blæste stærkt og vedholdende, og i 5 Dage raste Stormen vildt, Solens Lys viste sig knap i 8 Dage, den traurige Dag stod sildig op, og begav sig tidlig til Hvile, over den halve Maaned regnede og sneede det; men megen Regnskyl borttoge strax ethvert Sneelag, som bedækkede Jorden, tykke og qvælende Taager opfyldte Dunstkredsen. Barometret steeg og faldt med lige Hurtighed. Luftens Mildhed tog til i den Grad, at Jorden begyndte at grønnes, Buskene og Træerne at knoppes, at man gravede Grøfter og pløiede, som om Foraaret; og Pløining maatte i denne Januar tiene Landsbye-Ungdommen til en Undskyldning for Skole forsømmelse. – Januar Maaned gik ud, og Februar begyndte; man giorde nu Regning paa at Vinteren skulde komme, (at lyse efter den i Aviserne kunde ikke hielpe; thi hvor man hørte og spurgte fra i andre Lande, var den ingensteds at finde); men havde Veirliget ikke tilforn været mildt, fugtigt og stormende, blev det nu det; af Maanedens 28 Dage, havde man kun een Dag Østen Vind; og disse uophørlige Vesten Vinde, hvor vilde og stormende vare de ikke, Luften var i et uafladeligt Oprør, i 10 af Maanedens Dage indtraf det frygteligste Stormveir, i 24 Dage styrtede Regn og Hagel ned i Strømme; vilde Hagelbyger giennempidskede Luften, især med nordvestlige Vinde; men Luftens Mildhed var desuagtet saa stor, at Hagelen aldrig blev liggende Dagen over; Middagssolen optøede den bestandigt; indtraf af og til et Sneelag, saa havde det samme Skjebne, ligesom det kunde have været Mai eller Junii. Sielden havde man en svag Nattefrost, ikke een eneste Morgen vare Vinduerne belagte med Jis, imellem naar Regnen standsede, Stormen standsede, og Solen lod sig see, havde man et sandt Mai Maaneds Veir, blot den sidste Dag i Maaneden blev Jorden bedækket med et tyndt Sneelag; ligesom Vinteren dog vilde vise sig eengang i sin Dragt, inden den tog Afskeed med Jorden. Barometret stod altid lavt, og sank imellem saa dybt, som det sielden falder. Man saae Solen oftere i denne Maaned end i de forrige, da Veiret var mere bygefuldt og afvexlende, og Luften mindre taget; men det vilde Veir standsede Værternes Udspring: den uophørlige Regn Pløiningen, og man skiælvede for Vintersæden, som svømmede bestandigt i Vand. – Kaster man nu et Blik ud over denne Vinters Beskaffenhed; saa finder man den at være saa stormfuld, at af 90 Dage stormede det i 17, og blæste heftig i 50 Dage, og det med en saa vedholdende Vesten Vind, at Vinden blæste i 74 Dage fra Vesten, og kun i 16 Dage fra Østen; saa regnfuld at det regnede og sneede i 53 Dage; saa mørk at Solen lod sig ikke see i 66 Dage, og saa mild, at ingen Sneekastning, ingen Jis i Stranden, ingen Spærring i Passagen paa Vandet fandt Sted; (men desto mere paa Landjorden, da Veiene bleve aldeles ufremkommelige), og at Jorden stedse var i Grøde, aldrig hviilte og heele lanteriget stod altid beredet til Udspring. Saa skadelige som de frygtelige Storme og den uophørlige Regn var for Menneskenes Boeligger, saa velgiørende vare disse stærke Vinde ved det fugtige Veirlig for Sundheden. Den melancholske Vinter svandt hen, som en Drøm, og da Foraaret og den gode Aarstid kom, vidste man ikke ret hvorledes det var tilgaaet; da man syntes nyelig at have forladt den. 20000 So