Viborger Samler, 1782-04-08
Nu var den ulykkelige Hyrde ikke længer mægtig til at imodstaae saadanne Overtalelser; hans Kiereste og hans Hiord ere paa engang forsagede af hans Tanker eller i det minste foragtelige i hans Øine. Hans Landsbye Vaaning taber sin Anseelse og Ærgierrighed, fylder hver en Vraae i hans Bryst. Omsonst søger den redelige Selskaberinde i alle hans Fornøielser og Bekymringer at faae ham til at blive; forgieves forestiller hun ham de utallige Farer, han nødvendig maa giennemgaae, intet kan overtale et ungt Sind, der er ansporet af Lyst til Ære, og der føler enhver Lidenskab i yderste Grad. Uvis imidlertid, hvad Løbebane, han skulle begynde paa, faldt han tilfældigviis først paa at dyrke Muserne, og viste Verden snart nogle forOg forunderlige Prøver paa sit store Genie. Han blev da strax anseet og antaget blandt de vittige Hoveder, og gav Lærdomme til dem, der søgte at vinde Publikums Bevaagenhed. Han bekiendtgjorde Kritiker, for at vise at nogle vare ikke fødte til Digtere, og Forsvars=Skrifter for at bevise sin egen Vittighed. Men Satiren angreb ham snart med al dens Galde; i enhver Medvittig fandt han ogsaa en Meddeler, og ved ethvert Forsøg, fandt han en nye Modstandere, færdig at nedsette og laste, hvad han havde skroet. Han fandt altsaa meget snart for godt, at forlade denne forføriske Bane, der tilbyder Rosen=Senge, men skienker kuns et Leie paa Torne. Det neste Skridt var, at forsøge sin Lykke som en Soldat. Han var altid den forreste i at hævne sit Fædernelands Forurettelser, og at hielpe til, at befæste dets Monark paa sin Throne; stedse i Spidsen, hvor det kom an paa at trodse Død og Fare, og storme den myrdende Muuraabning, banede Tapperheden ham snart Vei til de høieste Æres=Poster; men nu begyndte ogsaa Misundelse at afplukke fra hans Tinding den saa besværlig vundne Laurbær-Krans. Hans Erobringer bleve ikke tilskrevne hans overlegne Kundskab og Erfarenhed, men hans Medbeileres Uvidenhed; hans Patriotisme, sagde man, kom af Gier hed, og hans Tapperhed af en dumdristig Forvaven venhed. Vores Hyrde skiftede altsaa endnu engang om, og, for sit eget Forsvars Skyld, begav sig fra Felten i Kabinettet. Bleven nu en fuldkommen Statsminister, giør han her Planer til Foreninger, indgaaer Traktater, opbringer Hielpetropper og Penge, foranstalter Hvervinger, bestyrer Sagerne, sælger, kiøber og mister sin egen Sinds Rolighed, imedens han skaffer Europa den. Tilligemed en Ministers Vinskibelighed antager han ogsaa hans Feil, og bliver frygtsom, mistænkelig og streng. Beruset af sin Magt og Myndighed, og indviklet i Systemer, seer han, raadfører sig med, og lider ingen, uden sig selv. Han er ikke længere denne jevne, ærlige Hyrde, hvis Tanker vare alle redelige, og som talte ikke, uden hvad han meente; han har nu tvertimod lært aldrig at sige, uden hvad han ikke har i Sinde at udføre. Hans Feil stødte nogle, hans faa øvrige Dyder endnu fleere; og endeligen feiler hans System, og alle hans Udsigter og Anslag falde bort. Hvad der var blot en Virkning af Uhæld, blev tilregnet Bestikkelse og Uvidenhed; Folket igiennemhegler ham, og med Nød undgaaer han en beskiemmende Døds=Dom. Her var det, at han, skiønt for sildig, indsaae sin Daarlighed, i at have lydet Gierrigheds Røst og Ærgierrigheds Kald. Jlende altsaa tilbage til sin længe forladte Hytte, antog han igien Uskyldigheds og Jevnheds landlige Dragt, tilbringende i sin ømme Sylvanes Armee, hans øvrige Dage i Lyksalighed, Fred og Rolighed. In EigiemIHustrissimi & ExcellentissimiDni, BoLLEl MEMI LUDORIII Ari hand pridem incisam. LüDORI landes arguto carmine tentatPercelebrare Turuis, concinit Urak, Carorn, Clio, nec non HEROS amica Enstøi, cunctis incaluere animiHorum dum satagit Divarum cetus, ArottoDulce melös cithara consociare parat. Intendit nervos, qveis plectrum molliter aptatRumpitur ast chelyoschorda sonora statim Omine turbatus plectrum projecit & inqvit: Præsenst, Handes ersuperare mees. gen.