Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-11-29
J Grunden havde hun ogsaa nydt alt for fiin en Optugtelse, til at hun nu, uden Selv fornegtelse, skulde kunne omskifte den vante Levemaade paa Hovedgaarden med Bondens jevne Sæder og lave Vilkaar. Hun læste ogsaa i Tyges Øine noget Vist, der bød hende, ei at overile sig i sig Valg, og skjøndt hun just ikke ligefrem gjorde sit noget Haab om hans Haand, ansaae hun det dog for bedre at døe ugift, end at stige ned igjen til den Stand, hvorfra man allerede saa tidligen havde revet hende ud. Aldrig saa snart var Fru Beate traadt bort fra Vinduet, førend en Tjener nærmede sig med et Brev, som en Betlerdreng havde leveret Dørvogteren, sigende at der intet Svar behøvedes. Udskriften lød til den ærlige og velbyrdige Fru Beate Brahe til Knudstrup, men Haanden var hende ubekiendt. Hun aabnede Brevet og læste: "Jeg har altid været og skal evindelig blive en svoren Fiende af Eders Søn Tyge, Fru Beate, Men jeg er Adelsmand, og alt Had og Fiendskab maa ophøre, naar det gielder paa at afbøde en Plet, der er lige vanærende for Eder, som for hele den danske Adelstand. Glemmende al personlig Harme giver jeg Eder derfor tilkiende, Fru Beate, at der forestaaer Eder og Eders Slægt en stor Beskæmmelse. Eders Søn Tyge er paa Veie at gifte sig med en ufri Qvinde. Endnu lader denne Forsmædelse sig maaskee afværge; men hvad der skal skee maa snarligen skee, naar det skal frugte." Dette Vink var, ovenpaa det, Fru Beate nyligen havde været Vidne til, et sandt Tordenslag for hende. Hun tabte næsten al Sands og Samling, og det varede længe førend hun kunde komme til sig selv igjen. Hun læste gjentagne Gange Brevet, for ligesom at vænne sig til den grumme Tidende, det bragte, og ikke lade Folkene mærke den store Forandring, der var foregaaet i hendes Sind. Omsider gik hun ind i det næste Værelse til Fru Inger, der sad og baldyrede en rød Fløiels Hue, som hun agtede at forære Tyge, saasnart han var fuldiggen kommen sig af sin Sygdom. Fra 5. Beates Øine stial sig endnu en Taare, der til lede ned af hendes blussende Kinder, og brimegen Møje, hun end gjorde sig, for at skjuden, kunde Fru Inger dog tydeligen læse i hindes Ansigt, at hun pintes af en svær Hjertesorg, og hun stræbte derfor at udspeide den paa forskjellige Maader. Fru Inger vidste alt for vel, hvad Forstillelse var, til at hun kunde overtale sig til at troe, at det Jernsind, hendis Svigerinde her viste, var andet end paataget. Der hviler en tung Steen paa Dit Hjerit, kjere Beate, sagde hun, det mærket jeg alt for tydeligen. Maaskee jeg kan hielpe dig at vælte den bort, naar Du vilde aabenbare Dig for mig?" Fru Beate vedblev at undertrykke sig Kummer, og at lade som ingen Ting var i Veien; men Fru Inger pressede hende saa stallmed Spørgsmaale, at hun endeligen brast i Taarer, slog begge Hænderne sammen om Hovedet, og raabte, ligesom ude af sig si vee mig Ulykkelige, vee vor hele Slægt!" hvorpaa hun sank ned i en Lænestol og faldt i et Slags Daanelse. Fru Inger stænkede hen lugtende Vand, som hun havde i en mi Ædelstene besat Guldboddike, i Ansigtet, et fik hende derved snart oplivet igjen. Da hun atter var kommen til sig selv igjen, spurgte Fin Jnger: "men gode Beate, hvad er der hændet, Har Du lidt saa stor en Hjertebedrøvelse, at den ikke er at raade Bod paa?" - Medi stende Haand drog Fru Beate Brevet frem af Barmen, og rakte Fru Inger det. "Læs deil Brev, sagde hun med bævende Røst, og slig saa om jeg ei har Aarsag til at vride mine Hader og fælde modige Taarer over den Var re, der truer vort Huus." Med lyn Blikke gjennemløb Fru Inger Skrivelsen." Gud, hvad læser jeg her, kjere Beate!" dog si tende sig i det samme, tilføiede hun, men u denne Tidende ogsaa sandfærdige Er dille Brev ikke digtet, og kan man troe den Avindemand, der kalder sig Din og Din Søns uforselige Fjende?" i Jeg har for stakket siden desværre havt alt for meget Syn for Sagn, kjere Inger, svarede Fru Beate. Jeg saae med egne Øine, hvorledes han leflede for hende, hvorledes han trykkede hendes Haand til sit Bryst. Hvo vil regne det saa nøie, udbrød Fru Jnger, efter nogen Taushed. Pigen er smuk, Tyge ung. Hvilken ung Riddersmand i Skaane holder ikke af en smuk Bondepige. Ungdom og Visdom følges ei ad." Du kiender ikke min Søn Tyge ret, bedste Jnger, naar Du troer, at han, som andre unge Adelige i vor Tid, kun vil drive Bolskab med Christine; sligt skulde visselig ikke sætte mig mange graa Haar i Hovedet. Men dertil er Pigen for ærbar og min Søn for dydig. - Da kan han ikke være dydigere end Hans Skeel, der ogsaa har Kjerlighed til en ufri Qvinde. Han har levet med hende i fem og tyve Aar, og avlet elleve Børn med hende; hun har havt hans Nøgle og Laas at volde over, spist og drukket med ham, og alligevel har ingen vovet at sige, at han var gifte med hende. Søren Sørensen skjældte endog hans Frillesøn, Jørgen Hansen, for en Horeunge, uden at Viborg Landsting, som Sagen blev indanket for, turde røre et Haar paa hans Hoved. Sligt et Bolskab agtes i vore Dage ikke for nogen Skam, hverken her eller udenlands blandt Adelen." - Men veed Du da ei, hvormeget Tyge hader Adelen og adelige Sæder, tog Fru Beate til Gjenmæle. Kiender jeg ham ret, saa vil han aldrig indlade sig paa Bolskab med Christine, og hvilken Spot og Spee maa det ikke blive for vor Slægt, naar de ædle Bilde-Brahers Blod, der har holdt sig reent og usmittet i Aarhundredder, nu skal blandes med en ufri Qvindes. Naar en Vorned og Træl skal kunne kalde sig Frende af Jørgen og Otto Brahes Enker, Føler Du ikke det Fornedrende heri, Kan alle vore Skjoldmærkers Glands udslette en saadan Plet, og vil ikke de sildigste Tiders Krønike tale med Harm og Gram om, at Tyge Brahe, den kostelige Astronom, var ægteviet til en Vorneds ufrie Datter." Du maler Tingen sortere end den er, kjere Svigerinde, sagde Fru Jnger; Du seer Spøgelser om Dagen og drømmer om Farer, hvor ingen gives. Det har ingen Nød med Din Søn; han føler alt for vel sin Byrds og Stands Værd, og er for kløgtigt et Hoved, til at han skulde ville forvolde sin Moder en saadan Hjertesorg og sig selv og sin hele Slægt en saadan Vanære. (Fortsættes.) En Udflugt til Skotland. (Fortsat, see No. 94.)Der landes; i det antike Kongerige Fise tages en Frokost, men Jeannette, som ogsaa var indbuden dertil, nyder kun et eneste Glas Genever, hvilket hun med største Livlighed tømmer til Ære for sit Reiseselskab. Den stegte Fisk fra Cameron, Skinker, kold Fuglesteg - Alt svinder bort for Angrebet af den Appetit, som Skotterne kjende saavel, og som stedse staaer til deres Tjeneste. Dernæst gjorde vi Begyndelsen, med at opfylde vore Pligter som Reisende, Pligter, ved hvilke Baroneten Joseph Cart ikke kunde have skillet sig bedre end vi. Vi bemærkede Slottenes Forfald, Bøndergaardenes Reenlighed og Elegance; vi aflagde et Besøg til Falkland, et ruineret Palais, hvor Jacob engang har holdt Hof. Denne Bye har endnu stedse sit Collegium, hvor der, nu som før, bogstaveres Græsk, oversættes Latin, men, fremfor Alt, spises til Middag Klokken 4, drikkes The Klokken 6 o. s. v. Kaartspil staaer der i Anseelse, Logiken i Ærefrygt, Aanden er sjelden, de tykke Maver ere hyppige, Levemaaden er fredelig. Hver Dag borttager Havet et Stykke af Jndvaanernes Land; de reclamere det ikke og vide ikke heller, hvorledes de skulle faae det tilbage. Hvad Falkland angaaer, saa skulde det, dersom jeg var en Autor af Profession og det var min Forretning, at lægge et Par Bind foran mig, for at giøre et tredie derefter, være mig en let Sag, at fylde et Bind af respectabel Tykkelse med de Erindringer, som knytte sig til denne kongelige Residents. Der levede i lang Tid den elskværdige Stourdi, Kongedømmets Epicur, han, som forførte alle smukke Piger i sine Domainer, den Ene efter den Anden, og syntes at ville være ganske alene om at befolke hele sit Kongerige. Jkke uden Overlæg havde Jacob, som iøvrigt var høihjertet, fuld af Ynde og Aand, hengiven til Vellyst og Digtekunst, valgt dette Fee Pallads, disse maleriske Pavillons, som beherskede en af de tætteste Skove – nu ere Egene fældede, Taarnene forfaldne. Hvilken Beliggenhed havde ikke dette Lystslot, som hævede sig paa Lomonds jevntstigende Skraaning, var beskyttet ved dens uhyre Vold, kronet ved dens himmelstræbende Træers Diadem, og hvorfra Øiet faldt paa de rundt omliggende Høie og Dale, paa Fises Amphitheater og det yppige Grønne, hvoraf det fyldtes! Larmen af heftige Lidenskaber og Krigens Tummel kunde kun svagt og langt borte gjenlyde i dette yndige Opholdsted; ved sin Fraliggenhed, sin Størrelse og Behagelighed var det ligge passende for Philosophie, Tungsindighed, Religionssind, Ømhed, Vellyst og alle de fine Følelser, som Sjælen har i sit Eie. Nu vidne nogle Straahytter, enkelte Trægrupper, nedfaldne Taarne, omstyrtede Søiler og Tagrygge imellem Græs om Tidens Magt og alle menneskelige Tings uundgaaelige Forgængelighed. Tause nærmede vi os Falklands Slot. Botanikeren havde glemt sine Cryptogramer. Geologen bukkede sig ikke længer for at sønderslaae de Stene, som rullede under hans Fødder: begge mine Philosopher vare, ligesom jeg, fængslede af Steders Genius. Jgiennem en Bresche i Muren paa den østlige Side kom vi til Jacobs Domainer; vi gik langs med en Egeskov, som var berøvet Toppene af sit Grønt, men dog havde nogle levende Grene, som dannede et naturligt Tag. Markblomster og tætvoxet Græs bedækkede Jorden; en ensom Tidsel, Sindbilledet paa den længstforsvundne skotske Uafhængighed, vuggede høit sit Hoved, som glimrede i livligste Purpur. Vi satte os paa Jorden, vi betragtede det ødelagte Palais, vi saae paa hverandre, og ingen aabnede sin Mund. Hvorfor denne Taushed, Vor Følelse var altfor vidtstrakt til at antage nogen vis Form, og altfor dyb til pludselig at udtale sig i ubetydelige Ord. En indvortes Tanke Sympathie forenede i dette Øieblik de tre stiltiende Reisende. "Maaskee," begyndte omsider Botanikeren, der, som allerede er sagt, var den Yngste i vort Selskab, efter i nogle Minuter at have siddet som i Drømme, maaskee er det dette selv samme Sted, hvorhen den ulykkelige Marie trak sig tilbage, da hun blev forfulgt af sin kydske Fiende, Her faldt maaskee den første Taare, som hendes delige Øine udgøde. Værdige Datter af Henrik den Ol tende, pletløse Dronning, bestandige Jomfru bestandige Kjæreste, hvorfor have Skyggerne af Esser og Bedford, som gnavede paa din Samvittighed med kun altfor retfærdige Bid, ikke standset det vilde Blod, som flød i dine Aarer, inden den ulykkelige Time, da Du opofrede din kongelige Søster for dit dræbende Coquetterie, Vi stode op for at see Palaiet. Ak! Et stort Sviin var den eneste Beboer af det Capel, hvor engang Maria Stuart bad sine første Bønner. Høe, Halm og Avlsredskaber fyldte de Gemakker og Saloner, hvori Kongen havde holdt Hof. En kæmpemæssig Brombærbusk havde sat sig i Besiddelse af den forrige Alcove foran Monarkens Soveværelse, hvis Rum var udfyldt med Høe. Uden at yttre os over den Sindsbevægelse, som saadant et Syn foraarsagede os, forlod vi hastig denne Ødelæggelsens Skueplads og fulgte Eden=Flodens smillende Bredder.