Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1841-09-11
Et ungt Menneske, af hæderlige og agtværdige borgerlige Forældre i en af Fyens Kjøbstæder, der ikke have forsømt at give ham, ligesom deres øvrige Børn, en god Opdragelse og fleersidig Dannelse, efter den Leilighed, som Stedet tilbød: ladet ham, foruden i Andet mere, give Underviisning i Sprog, Mathematik, Historie, Tegning; Modersmaalet ikke at omtale, som han talede og skrev fuldkommen rigtig, og hvori han udtrykte sig med Færdighed: dette unge Menneske, saaledes opdraget og dannet, og som efter sin Konfirmation ikke forsømte at uddanne sig selv videre, meget hengiven til Læsning, og gribende enhver Leilighed til at lære noget Nyttigt; anbefalende sig, ikke alene ved sædelig Opførsel, men derhos ved et behageligt Udvortes og et frit Væsen, talende godt for sig; livlig i sine Bevægelser; altid opvakt, og ufortrøden til at udføre, saavel hvad ham bødes som Pligt, som hvad han anmodedes om som Villighed: dette unge Menneske, saaledes opdraget, dannet, udrustet, forberedt, fik Lyst til at gaae Sømandsveien; og hans fornuftige Forældre modsatte sig ikke hans Tilbøielighed. De lode ham begynde med at gjøre Smaatoure til Kjøbenhavn og Norge; de lode en dygtig Skibsfører, som de stode i Venskabsforbindelse til, tage ham med sig paa en Vestindiereise, og han fik, for Skibet var kommet langt, tilstrækkelig Leilighed til at vorde bekjendt med Søens Farer, Hjemkommen fra denne hans første betydelige Søtour, begarhan sig til Kjøbenhavn, for at søge Hyre, og fik den paa et Skib, som i Forsommeren 1839 gik til Middelhavet, hvor han besøgte italienske og spanske Havne, saae italienske og spanske Kyster og Byer, Sildig paa Efteraaret gik han med samme Skib til Engelland. Paa Tilbageveien derfra var Skibet nærved at sætte til imellem de norske Skjer, og han ved at drukne, da han faldt overbord, men var heldig nok til at fatte Enden af et nedhængende Toug, hvorved han holdt sig, og blev draget op da han blev bemærket, efterat han længe havde raabt forgiæves om Hjelp, da hans Røst overdøvedes af Stormens Brag og Havets Brusen. Skibet var saa ilde tilredt, at det maatte lægge sig i Vinterhavn i Norge, for der at vorde udbedret: og kom først i Forsommeren 1810 til Kjøbenhavn, og han med det. Det var ved den Tid Fregatten Bellona udrustedes; og han blev presset for dens Besætning. Men det var for ham ingen Presning, ingen Tvangsnødvendighed; thi hans Lyst til Søvæsenet havde de prøvede Besværligheder ikke svækket, hans Mod de udstandne Farer ikke knækket. At komme med paa et Krigsskib, en Fregat, der skulde omseilede den halve Jord, indtog ham, tryllede ham, hævede Følelserne høit i den modige Ynglings Bryst. Her, saa tænkte han, vil blive saa Meget for mig at see, saa Meget at erfare, saa meget Nyt at lære. Det vil lykkes mig ved mine Kundskaber og min Opførsel at anbefale mig i mine Foresattes, Skibsofficerernes, Yndest; jeg vil, naar de lære at kjende mig, ikke blive behandlet som slet og ret Matros; En eller anden af dem – disse dannede og kundskaberige Mænd – vil maaskee tage sig noget særdeles af mig. lære mig Navigation og Styrmandskunst; kort efter min Hjemkomst til Fædrenelandet tager jeg da min Styrmandsexamen, bliver snart Styrmand paa et lidet Skib, derefter paa et større, bliver tilsidst Skibsfører, og - hvo kan vide det Skibseier; o. s. v. - o. s. v. Bleve nu denne haabefulde og haabende Ynglings Udsigter. Ønsker, Forhaabninger, Planer til Virkelighed, eller vare og bleve de blot en Drøm, et Fantom, som hans sværmende Fantaste foregøglede ham, Jblandt Andet: hvilken blev hans vigtigste, føleligste Erfaring paa denne Seillads, Bellona, det vide vi Alle, er for flere Uger siden kommen tilbage, dens Tilbagefart har været kort, ikke vanheldig forden selv og ikke til Ulykke for andre Seilere; den har intet Sted styret sig selv paa Grund, og intet mødende Skib rendt til Havbunden. Dens Officerer have hørt deres egen Berømmelse, det vil sige: den Berømmelse som dem er givet af Andre for Humanitet og Mildhed imod Mandskabet. Danske Matroser have og faaet deres tilbørlige Lov; thi at nogle Matroser absenterede sig fra Skibet, var vel ikke velgjort af dem, men dog til Hæder for vore Søfolk af den Classe i det Hele: at de som dygtige og skikkelige Folk begierligen søges af Fremmede. (At En sprang i Søen, og kom ikke op igjen, var alene for at have det kjøligere i det vaade Element, da det, efter hans Følelse, tykkedes ham paa Skibet baade for tørt og for hedt. Bellona kom da hjem; og det unge Menneskes Forældre og Sødskende, der ufortøvet bleve underrettede derom ved en Vens Brev, glædede sig i det kjære Haab, snart at skulle see deres Søn og Broder hos sig, og here ham fortælle om Reisen, om det muntre og frie, og i Synderlighed for ham behagelige Sømandsliv, thi de vidste, for Fregatten ifjor var bleven gjort klar til Afseiling, at han var bleven ansat som Skibspræstens Opvarter, og meente derfor, at, naar ikke Stormveir eller andre Tilfælde gjorde Brugen af den hele Besæt nings Hænder aldeles fornøden, vilde han blive fritaget fordet haardere Matrosarbeide. Men i dette deres kjere Haab bleve de smertelig skuffede, da de nogle Dage senere fik Underretning om at Ynglingen ikke var kommen tilbage med Fregatten, men i de Dage, den beredte sig til Hjemreisen, var død af Sygdom. Det var dem kun en ringe Trøst i deres Kummer, at dem tillige meldtes, at han var bleven begravet i Land, og det med Hæder og Høitidelighed; men ikke desto mindre dog en Trøst, som, naar den første bittre Smerte var følt, ogsaa kunde bidrage Sit til at lindre Smerten. Thi, tænkte de, er vor Søn, vor Broder, bleven begravet med Høitidelighed, saa maa han ved sit gode Forhold have vidst at vinde, og til det Sidste at bevare sig i sine Foresattes Yndest; maaskee og paa en eller anden Maade, have udmærket sig. Sorgen satte sig efterhaanden noget: Forældrene hengave sig - Moderen fornemmelig, formedelst hendes ægte religiøse Sind - i Hans Villie, uden hvilken ingen Spurv falder til Jorden, ingen Orm søndertrædes, men heller ikke Mennesket døer, lider, omkommer paa tusindfold Viis, og ofte for de onde Dage, der ikke behage, komme med Aarene, finder sin Grav i Vandet, eller i Jorden; omkommer til, ikke enkelt, men i Tusinder, i nogle Timer paa Valpladsene; ja i Viste Øieblikke, indhentede af gjennembrydende Hav= eller sydende Lavastrømme. Forældrenes og Sødskendes første overvældende Sorg var da noget bleven dæmpet; mere og meere heledes Vunden; den ømmede vel endnu, men den brændte ikke meere. Men, nu kom en Skibskammerat fra samme By hjem; og frygtelig oprev han, ved sin Fortælling, det halvlægte Saar, i større Omfang og Dybde aabnede sig igjen Vunden; langt heddere, mere brændende og stikkende blev Smerten. Hans Fortælling gjengives her i Korthed, som den er Jndsenderen meddeelt af den hidindtil trøstesløse Moder: Paa Henreisen havde vi det haardt, og bleve behandlede med Strenghed. Deres Søn blev taget fra Præsten og gjort til Opvarter hos en Officeer. Han var ellers godt lidt af Alle og blev ofte skikket i Land for at kjøbe Frugter. Men han døde af Bank. Han laa derefter i tre Dage, uden at kunne røre sig, og svømmede i sit Blod. J den "Tid gik Præsten ofte ned til ham. Bankene fik han i de "Dage, Chefen var oppe i Landet. Paa Hjemreisen havde vi det meget bedre, end paa Henreisen og fik jevnlig Punsch om Aftenen. Hvorfor det unge Menneske var bleven slaget vidste Fortælleren i Øvrigt ikke at gjøre Rede Forudsat nu, at det Fortalte er Sandhed, da er saadan Behandling oprørende barbarisk. Thi antaget – det Jngen vil bringe Jndsenderen til at troe om denne Yngling – at noget Skibsmandskabs Jndividuum forbryder sig saa svært, at det fortjener Dødsstraf, saa tillade dog vel ingen kristelig Nations Sølove, at det bankes til døde; formodentlig byde de i saadant Tilfælde, hurtigere og mindre tyrkisk, at expedere den Skyldige ud af Livet.