Aalborgs Stifts Adresseavis, 1823-05-05
Ægteviede i Veggerbye Kirke den 2den Maj 1823 bleve Hr. J. Dybron til Mølskovgaard i Vensyssel og Jomfrue D. Listrup i Kalstrup Mølle. Vedden almeenelskede, den eiegode Oldings, Hr. Etatsraad Lauritz Kjellerups Grav. See hist ved Lundens lune Høie en Olding hviler faur og fiin : det lukket er hans milde Øie; hans Barm er svøbt i hviden Liin. Hans Haand, som venligt tørde Taarer, sank i Cypressens Skygge ned; men Længslers Øie Stedet kaarer, den valgde sig til Hvilested. See, paa hans Kind end Smilet hviler, saa sødt og saligt som han hen; og Himlens Engle mod ham iler thi han var altid Himlens Ven. - Gak derfor hjem i Længslers Bolig, stig, Vandrer, som den Kjære saae: "Ved Høien hviler han saa rolig: her hviler man jo kun paa Straa Stephansen. Simple, men velmeente Tanker, fremskyndte ved Efterretningen om Hædersmandens Hr. Etatsraad Laurit; Kjellerups Død. "Min Siæl døe de Retfærdiges Død, Mit Endeligt blive som hans!" Saa er Du sjeldne brave, høistagtværdige Mand! Du blide, beskedne, hjertensgode Olding! Du skjønne Mønster af et ædelt, troefast Menneske, ei meer blandt Os? Saa har Du ligesom den trætte Vandrer ved Maalet af Din Bane, efter et langt, virksomt og hæderligt Liv, nedlagt Din Vandringsstav, for at nyde en sød, velfortjent Hvile, og for at høste salig Løn for Dine jordiske Jdrætter, Saa skal da Gravens fredelige Hvælving, ach! alt for tidlig, ogsaa gjemme Dit afsjælede Stov. - Foruden dem Du stod i nærmest Forbindelse med paa Jordlivets Vandring, sukke Mange, ja Mange i stille Veemod ved Din Bortgang, Du salige Forklarede. - Ledet af og fortroelig med Christendommens blide Aand, hyldede Du fremfor Mange, den første og skjønneste af christelige Dyder i en uskrømtet, kjærlig Deeltagelse i Dine Medmenneskers uheldige Skjæbne, uden Hensyn til Personer eller hvad Rang de havde i Samfundet. Stedse, ja lige til Dine Dages Ende, var det en Fryd for Dit ædle Hjerte, at kunne tørre Kummerens Taarer af Dine lidende Brødres mismodige Øjne. Du var en sand Pryd for Din Stand og den Virkekreds hvori Forsynet havde sat Dig. J Besiddelse af en dyrket Forstand, havde Du Mod og Kraft og Kjøbmandshjerte nok, til at udvikle store Foretagender, naar Omstændighederne dertil gav Anledning. Men, Du havde ogsaa Klogskab og Jndsigter nok, at trække Dig tilbage, naar Tingenes Gang tog en prang eller tvetydig Retning. J en lang Række af Aar var Dit Navn og Underskrivt, saavel i de fjærneste Lande, som i Dito Fødeland, det sande Symbol af en ærlig, dydig, troefast og ordholden Mand. Ja - Dit hæderlige Navn havde Obligationens fulde Kraft og Tillid, hvor det var tegnet, og i hvilken Haand det var. Den Credit var stor, for ikke at sige ubegrændset, saalænge Credit fandt Sted mellem ærlige Menneskeer; thi Du misbrugte den aldrig til at subtrahere paa Næstens Bekostning. Dit Rum i Samfundet vil vanskelig, maaskee, aldrig vorde ganske udfyldt. Pral og Glimmer og Tant vare langt borte fra Dine Enemærker. Som simpel, men grundig oplyst Mand, kunde Du med Din stille, forskende Aand, og ved Din lange Erfarings sikkre Ledetraad, kaste dybe Blik ned i Menneskelivets, oftest uberegnelige Gang. - Og dog maatte Du ædle Mand, i Dit Livs sidste Afdeling, ogsaa føle Braadden af de hvasse Torne, som Tidsomstændighederne, alt meer og meer fremskyndte baade sjærn og nær. Men - paa Dit Livs hele Vandring bar Du Modgangens Byrder med christelig Taalmodighed og stille Hengivenhed i Guds Villie. Du nød under alle Omvexlinger til Dit Livs Ende Hjertets blide Fred. Endog paa Dit sørgelige Helsotsleie var Du den samme blide, godmodige Mand, som i Dine sunde Dage, da Du vandrede from og fro blandt Os - ja selv Døden smillede Du imøde, med den herlige Bevisthed, at have gjort Alt, hvad der stod i Din Magt, til det Heles, som det Enkeltes Vel. Med faa Ord: Du vor salig Forklarede, ærlig i Hjertet - troe og utrættelig virksom i Dit Kald - sanddrue i Ord og Løvter - beskeden i Adfærd - oprigtig i Vandel - en øm Ægtefælle - en kjærlig Fader - en urokkelig trofast Ven - Armodens sikre Tilflugt, Trøster og Hjelper. Aldrig bøiede Du Dit Øre til Skumlerens eller Smigrerens lave Røst; thi Du havde af Erfaringens Bog lært den store Kunst, uden synderlig Misgreb at skille Kjærnen fra Skallen - Lyset fra Skyggen, og det Virkelige fra Skinnet. Dog - saaret, ja inderlig saaret ved Tabet af Dig, min - i Livet og Evigheden høist agtede og høistelskede Ven og Velgiører, formaaer min Pen kuns med svage Strøg at antyde Dine mange personlige Dyder, eller tolke de Følelser, hvoraf mit lidende, men evig taknemmelige Hjerte er gjennemtrængt. Men - dristigen og efter min fuldeste Overbeviisning tør jeg sige: Saalænge Dyd og Retsind og christelig Vandel er det ægte, hædrende Stempel paa Menneskeværd, vil Du salige Forklarede, beholde en høi Rang mellem de sjeldne, gode Mennesker, som vare her tilhuse. Enhver, som elsker Sandhed og Ret, vil give Dig det umiskjendelige og velfortjente Eftermæle: Lauritz Kjellerup var en god, ærlig, troefast Mand. Hvil da i Fred, i Guds Fred, Du Gode, Nyd hisset salig Løn, for Din ædle Daad, herneden. Din Gierning - Din Troeskab i Gierning følger Dig. Dit Minde er dybt indgravet i mit Hjerte med Venskabets og Taknemmelighedens undslættelige Præg. "Aldrig, aldrig nægte skal mit Hjerte, Saalænge det formaaer at slaae, og Siælen tænke kan, Dit Savn, o dyrebare Ven! at mindes med vemodig Smerte, Og for enhver Velgierning, Dig velsigne, ædle Mand!" Den 5te Mai 1823.