Jyllandsposten, 1839-12-31
Vor Bjerregaards stadige Stræben i hans Liv Aften er i hans rolige Landsbypræstekald saaledes offret hans Kalds Pligters trolige og punctlige Opfyldelse, hans Jver for Udbredelsen af gavnlige Skrifter og Skovculturens almene Fremme i Jylland. Ved at dvæle under denne Mands Tag kan man ei andet end i fuldeste Maal at blive indtaget af hans ædle og hellige Bestræbelser for at virke til Gavn for det Land, hvoraf han er Borger, idet hans hele Viden og Tragten kun gaaer ud paa at stifte Nytte i enhver Retning, saa han derfor er hviagtet, af Alle hans Lige er han elsket, ja i den Grad velsignet af sin Menighed, at Ord ei kunne beskrive det. J en Alder af over halvfjerds er han Sundheden selv og kan endog udholde de største Strabadser. Udkræver hans Plantage hans Nærværelse, gjør det ham endog intet, en heel Dag igjennem at gaae med vaade Fødder; han siger, at Vanen dertil har hærdet ham. Han sover let og kort. Under fri Himmel gaaer han helst med blottet Hoved i Haven og Plantagen. Gudstjenesten i hans Kirker forretter han saa tidlig, at han almindelig dermed i begge Sogne er færdig til Kl. 12, efter denne Tid, siger han, er Bonden mindre oplagt til Andagt, da han som Arbeidsmenneske ved at undvære Middagshvilen bliver sløv. Hans Phystognomie finder man almindelig at have paafaldende Liighed med enkelte Afbildninger af Luther, og ud af hans Øie bliver man strax vaer, at der luer en Jld, som brænder for noget ganske Andet end det Hverdags. Ved at betræde hans Studerekammer oplades den daadrige Mands hele Virksomhed paa en forunderlig Maade for den Jndtrædende. Rundt om paa Borde, Stole og Vinduer finder man hans daglige Virksomhed anskueliggjort ved at see alle de Bøger opslaaede, der afgive ham Stof til hans Exempelsamling og andre gavnrige Udarbeidelser, ligesom man mellem Bøgerne snart finder Frø af forskjellige Træsorter og andre Dele, Plantningen vedkommende. Som den Mand, der i Jylland har givet Jmpuls til Skovkulturens Udbredelse, vil hans Navn stedse staae foreviget i Efterslægtens dyrebare Minde. Af de mange hundrede Tusinde Naaletræer, der seent med hans egen Haand aarlig omplantes i Provindsen, fra hans Træfrøbeder, vil efterhaanden trindtom Naaleplantager fremstaae, der alle ville opbevare kjærlig Erindring om denne sjeldne fædrelandssindede Mand hvis største Bekymring det stedse var, at der fra det Offentliges Side gjøres altfor lidet, for ei at sige intet, for Naaletræplantningens Udbredelse i det Store i Jylland, hvortil Millioner Tønder Land fortrinligen egnede sig, og som at beplante kostede en sand Ubetydelighed (høist 20 Rbd. pr. Td.) imod den Jntrade af Millioner, som saadanne Anlæg i Tiden vilde kunne tilbagelægge Landet, naar man kun vilde undgaae, som ved Ahlhedeanlæget, at plante Fyr paa Ahl, som ei er stort klogere end at opelske Viinstokken paa Himmelbjerget. Forinden det Aar rinder til Ende, som hævede sine 25 Aars kneisende Toppe i Plantagen i Hiermind, ville vi derfor alle i Tankerne taknemmeligen helligholde vor Bjerregaards og hans Silvas Sølvbryllup og dertil sjunge. Fem og tyve Aar henrandt, Siden Du Dig fæsted Denne Brud, Du fattig fandt, Da Du hende gjæsted. Hende Du beriget har Med Dryadens Goder, Kjærligheden Frugter har - Tusind skjønne Poder. Hold Sølvbryllup da med Lyst, Seel de Krandse grønne Smykke Brudens fulde Bryst, Og Din Troskab lønne. Sølverpoplens Perler graae Blinke Dig til Ære, Selv som Brudgom nu Du maaSølverkronen bære.