Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1786-04-21
Fortsettelse af Cardinal Rohans Supplique. (See Nr. 28.) Supplicanten har viist Jnvelereren dette Document, omhyggelig bevaret det, forklaret Sagen for Kongen, i det Øieblik, da han blev arresteret og endelig overleveret det til den Kongelige Mini, ster, for at tilstille Majesteten det, som et Beviis af den Vildfarelse, i hvilken han formedelst Kunstgreb var bleven styrtet. - Hvilket er nu det Factum, som egentlig betreffer ham. Han troede, at Dronningen ønskede at have et DiamantSmykke; han troede, at det var Dronningen, som havde givet ham denne Ordre, at tilforhandle sig samme, og havde antaget de af Juveleren, foreslagne Betingelser. Dette har Supplicanten troet; men det var en vigtig Vildfarelse, hvis Følger have været særdeles bittre. Vil man saa sige, saa er det en Lettroenhed, der i Begyndelsen er tung at begribe, en meer eller mindre oprørende Forblindelse. For imidlertid ret at dømme derom, maa man kiende alle Drivefiedrene, der kunde settes i Bevægelse, for at føre Supplicantens Trochiertighed i denne Tilfælde bag Lyset. Man maa nu tænke, hvad man vil, om hans Letsindighed i at lade sig forføre, saa er det dog umueligt, at finde Skin af en Forbrydelse hos en Mand, der er bleven bedraget. Men naar hiin Forblindelse kan være en Feil, saa kan Uskyldighed selv, uden at vide deraf, blive strafskyldig med de reeneste Hensigter. At ophøre at være i Dronningens Unaade, at bevise Hende sin Hengivenhed og dybe Ærbødighed; at frygte for at mishage Hende, naar befalinger, som man holdt for Hendes, ikke strax bleve fulgte, det er Følelser, som Supplikantens Hierte var giennemtrængt af. Kunne Skridt, der avles af slige Forfatninger, kaldes Forbrydelser, Umueligt. Fordi og førend man ikke har forskaffet sig den tilbørlige Kundskab om alle de Foretagender, som ere anvendte til Forførelsen, maa man tillegge Supplikanten Lettroenhed, Svaghed, Forblindelse til Last; han tilstaaer, at han i Gierningen er bleven henreven af Ærgierrighed, igien at naae en høi Souverains Gunst, han tilstaaer, at denne Ærgierrighed har gjort Opfinderen for disse Kunstgreb, sit Bedragerie let. Maaskee havde han undgaaet Snaren uden denne sædvanlige Forfatning i hans Siel; maaskee at det Maal, som han foresatte sig, har forblindet hans Øine i Hensigt til Urimeligheden af de Midler, der bleve anvendte for at lede ham paa Afveie. Hvad vil flyde deraf, Hans Simplicitet vil gjøre den List, som bevæbnede sig mod ham, meere forhadt, men ham ikke strafværdig, og hans Vildfarelse, der beviser hans Uskyldighed, kan tillige ikke være nogen Forbrydelse. Ville man sige: han skulle ikke falde i denne Vildfarelse? Dette kan Supplicanten ogsaa sige uden Vanskelighed, da han bitterlig sukker, fordi han har havt den forskrækkelige Modgang, at giøre Dronningen imod, og det endog ved de Veie, som han har taget for at bevidne Hende sin Underdanighed. Men da man berettede ham, at Dronningen ønskede at have et Smykke, at Hun vilde anordne dets Betaling til forskiellige Terminer af de Fonds, som Hun havde til sin Forvaltning, at, da Hun var kommen ud af Vildfarelsen i Hensigt til den ugunstige Tanke, som Hun havde fattet om Supplicanten. Hun ville bruge ham til en besynderlig Mellemhandling, uden offentlig at give det tilkiende, saa beder han sine Dommere, at tage hans Forfatning i Betragtning, omend skiønt man for nærværende Tid taler om den Uforstanthed at have troet. Men da følte han, hvor ulykkelig han var, hvis han ikke troede, og viste en kostbar Leilighed fra sig, der var det største Ønske for hans Ærgierrighed Han troede endelig, fordi man let troer det, som man ivrig ønsker, da hans Caracters Aabenhiertighed gjorde ham Bedragernes Projecter og Kunstgreb saa ubegribelige, som det er uoplyst, at man vil sverte hans redelige Siel for Utaknemmelighed. Alt hvad der er gaaet frem, viiste sig for hans Aand, for at jage alle Tvivl bort Kort, han troede og handlede, Ville man sige: det var en overordentlig Svag bed? Velan da ingen kan sette Grændser for den menneskelige Forstands Svaghed. Der har været Mennesker, der have forblindet andres Øine ved deres Bedragerier i en Grad, der var vanskelig at begribe. De Midler, der ere anvendte i denne afskyelige Jntrique ere maaskee sammenvævede med saa meget Kunst og Ondskab, for at formindske Forundringen over de deraf fludte ulyksalige Følger. Det være hvad det vil; at blive forført ved List; at være forledt ved et Ønske, ikke mere at være i en Unaade, som forbittrer Livet, det er Ulykkes Tilfælde, sieldnere, end man maa skee er tilbøielig til at troe. Supplicanten følet sin dybe Bedrøvelse. Men han kommer ikke fremfor nogen letsindig Domstoel, hvor enhver Dommer, i Fare for, selv at blive anklaget, forglemmer hans hemmelige Feil, for at hendreie bekiendte Begivenheder til det Latterlige. Han er kaldet fremfor Lovens Domstoel. Vildfarelsen er og kan ikke være nogen Forbrydelse. Denne fornemste Punkmaa endelig tilstaaes, som en ustridig Sandhed. Supplicanten er bleven bedtagen: Det er Hoved gierningen, som maa udvikles. (Fortsettelsen følger.)