Berlingske Tidende, 1790-03-15
Fortsættelse af Rigsraadens Grev Hermansons Tanker om Sverrigs Tilstand ved den opkomne ulykkelige Krig med Rusland. (See foregaaende No. af disse Tidender.) Det er umueligt for den, der er ubekiendt med saadanne Ting, at angive den rigtige Summa i Tal, da ind- og udenlandske Laan ere blandede i hinanden. Man har gjort Omsætninger, for at betale gamle Laan med nye, forenet almindelige Casser, forrykket dem af deres Sted og anvendt dem til et andet Brug. Dog hindrer dette ikke, at man jo temmelig nøie kan bestemme Gieldens Beløb, og efter den Kundskab, som Pengenes Bevægelse og Omløb giver, slutte, at Gieldens Summa er ikke meget mindre end den angivne. Denne Angivelse er nødvendig, og kan i Statsberegninger ligesaa lidet forbigaaes, som en Huusholder kan i den aarlige Beregning over sin Jndtægt og Udgivet udelade Laanet; thi den sande Beholdning og Overskudet kan ikke udbringes, naar man ei forhen har fratrukket dette Vilde man gaae anderledes til Verks saa maatte deraf følge, at Hs. Kongel. Majestæt vilde og kunde selv betale Gielden. Og hvormeget vilde da ikke Rigstændernes Kummer blive lettet, samt Nationens Frihed og Rettigheder beskyttede, Men denne Overbeviisning finder ligesaalidet Sted, som den kan have det. Hvori have Finants=Operationerne hidindtil bestaaet, Deres Hensigt var ikke, at befordre Rigets indvortes Styrke, hvorpaa en almindelig Armod med alle dens ubehagelige Følger ere, som jeg forhen har anmærket, det mest talende Beviis. Ei heller var Hensigten, at udvirke et nyttigt Omløb af Pengene, men hellere at standse dette, hvilket Jndvaanerne i Landstæderne mest fornemme, og dog giør man udenrigs Laan paa Laan. Dette sortiente at blive udførlig afhandlet; men ved disse fremmede og usædvanlige Gienstande er den Anmærkning nok, at ved en saadan Anordning bliver intet andet tilovers, hvilket man kan betragte som en særdeles Hielp til disse Laans Betaling, end fremmede Subsidier. Gielden er vis, og at den maae erling. betales, er ogsaa vist. Men Subsidierne ere derimod uvisse. Lidet klækkelige ere de til Betalingen af de aarlige Renter, og endnu mindre til Afdrag paa Capitalen. Et Rige i saadan Mangel er næsten ikke at betragte anderledes, end som en Skyldner, der falder i sine Creditorers Hænder og ikke raadet for Betingelserne, dog med den mærkelige Forskiæl, at han kan opgive sit Boe og derved blive sin Gield qvit; men Regenten og Staten bliver saalænge i Giæld, indtil den er betalt. Sagen maae falde ud, som den vil, Riget føler dog Byrden. Det er Riget, som lider, naar Forsvarsverket og andre uomgiængelig nødvendige Udgivter indeholdes, for at betale Renter, og hvilken Skade dette tilføier Næringsveiene og den almindelige Bevægelse, det føles i samme Forhold, som Pengene gaae ud af Riget. Skeer det ved nye Laan, bliver det Onde endnu større; Betalinger maae jo dog tilsidst udpresses af Undersaatterne ved nye Contributioner eller paa anden Maade. Man siger, at der er gjort Laan paa min og mine Medborgeres Eiendom, uden at vi engang have faaet noget at vide derom, eller givet vort Samtykke dertil. Det er dog dette Samtykke, hvilket Rigets Stænder, som Nationens Befuldmægtigede, give, til at optage Laan, naar samme ere uomgiængelig nødvendige, og uden dette Vilkaar kunne de ikke giøres i Overeenstemmelse med Regieringsloven og Folkets Ret. Den 50de Paragraph i Regieringsformen lyder saaledes: "Statsverkets Tilstand, maae forelægges Rigstændernes Commission, paa det at samme kan see, at Pengene ere blevne anvendte til Rigets Gavn og Nytte. Derfore maae alt det, der hører til Stats huusholdningen, angives." En stumpet Angivelse vilde gandske og aldeles være stridende imod Hensigten. Sammenlignet man denne Paragraph med den 44de, der taler om Myndtens Ophøielse eller Nedsætning, og byder, at saadan Forandring ikke maae skee uden Stændernes Vidende og Samtykke; samt med den 45de Paragraph, der indeholder, at ingen Krigsstyr, Leverarrer eller andre Afgivter maae lægges paa Jndvaanerne; og endelig med den 55de Paragraph, der handler og Banquen, saa forene alle disse anførte Aarsager sig til Opnaaelsen af den Hovedhensigt, at beskytte Eiendomsretten imod alle Indgreb, samt at bevare et frit Folk den Ret, at taxere sig selv. Der gives intet større Beviis paa Hs. Majestæts milde Tænkemaade i denne Punkt, end af han, i Følge den 8de Paragraph, kun har forbeholdt sig 2 Stemmer i Justitssager. Til disse hører ikke blot Liv og Ære, men ogsaa Eiendom og Sikkerhed. Jntet kan tænkes, der har et nærmere Samqvem med denne Sikkerhed, end saadanne Laan, hvorom her tales. Bliver denne Ve aaben, og uden den Jndskrænkning, som Regieringslovenforeskriver, saa veed ingen, hvad han har, og tilsidst maae Kongen og Riget komme i Armod. Hvad vil der da blive af Selvstændigheden, og hvorledes kan den Svenske Nation kaldes et frit Folk, Ord uden Betydning. Man har ei alle ne indviklet sig i Krig, men endog strax i Begyndelsen gjort et udenrigs Laan for at befordre Troppernes Transport til Finland og hvad dertil hører. Efter nogle Maaneders Forløb vare alle Pengene forsvundne, og allerede i October sporede man Mangelen. Hvad der fandtes i Rentekamme, ret, blev borttaget, og intet skaffet i sammes Sted, hvoraf stor Uorden reiste sig. Hvad der paa engang skulde betales, blev kun for en Deel betalt paa et Sted og ikke paa det andet, endskiøndt Trangen var lige stor. Den anordnede Udrustningscommission havde indgaaet adskillige Contracter og Leverancer og skulde endnu indgaae flere, som intet Ophold taalte, uden at have Penge i Hænderne eller at vide anden Udvei til Betaling, end med Rigs=Giælds=Contoirets Forskrivninger. Altsaa en reen Giæld af Kronen, der beløber sig til nogle Tønder Guld, men som ingen Leverandeur eller Jhændehaver kan i Handel og Vandel giøre nogen Brug af. Qvartals=Gagerne begyndte ligeledes at udeblive ved Forfaldstiden, hvilket satte dem i stor Forlegenhed, der modtage deres Gage i Penge. J de tvende sidste Krige, skedte dette ikke; under Carl den Tølvtes Regiering skedte det vel, dog først efter en 16 Aars Krig; et Souverainitets=Indgreb, som man hellere maae forglemme end paaberaabe sig. En i saadan Forfatning bestædt Stat eller Riger kun lidet agtet og endnu mindre frygtet. Undertiden kunne vel besynderlige Aarsager og tilfældige Omstændigheder tilveiebringe et Slags Venskab og Forbindelse; men da maae ingen Tiid spildes; thi en saadan Conjunctur forsvinder lige saa let, som den opkommer. At den indvortes Statshuusholdning staaer i den nøieste Forbindelse med de Forholdsregler, som tages udenfor Riget, har alle Tiders Erfaring beviist. Den store Rigshuusholder, Carl Kl., skulde visselig, skiøndt mindre krigersk end hans Thronfølger, have gjort Peter den Førstes Hensigt, at sætte sig fast ved Østersøen, ulige vanskeligere. Jo mere man betragter den opkomne Krig fra denne Side, desto ubegribeligere bliver det, hvorledes man endog har kunnet blot tænke derpaa. Men Sagen er denne: Man gjorde Regning paa, at Nyeslott, Frederichshamm, Wyborg &c. skulde allerede i October have maattet overgive sig til Sverrig, hvorved man vilde faae Penge i Overflødighed og en ved Seiervindinger kronet Ende paa Krigen. Men af alt dette er til denne Time intet blevet. Man gjorde Regning paa Ruslands Forlegenhed og glemte sin egen. Planen var stor, Krigens Hensigt selsom og usædvanlig, Hielpekilderne slette, og Anstaterne til Krigens Fortsættelse, hvorom der nu skal handles langt slettere. (Fortsættelsen følger.)