Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-02-08
De Herrer Vein, Falsen og Fos agte at udgive i Bergen et nyt Blad under Titel af: den norske Tilskuer. J den Norske Rigstidende af 29 Jan. d. A. læses følgende: "Overbeviist om, at alle Videnskabernes og Universitetets Venner med Længsel imødesee de nærmere Efterretninger angaaende Professor Smith i det Haab, at Tidenden, der er os bragt om hans Død, mueligen kan være usand, anseer man det for Pligt at meddele Publicum, følgende Udtog af et Brev fra den Svensk Norske General-Consul i London, Hr. Charles Tortie, hvilket Hr. Kiøbmand P. Hofgaard i Drammen har havt den Godhed at meddele det academiske Collegium. Efterretningen om, at Skibet Congo i Slutningen af October kom til Brasilien, efterat have været i Africa og der trængt 120 Engelske Mile længere op af Floden Congo, end Nogen forhen har været, samt at Capitainen, den 1ste Lieutenant, Botanikerne og to Trediedele af Mandskadet vare døde af smitsom Syge i Africa - denne Efterretning er bleven bragt til Liverpool ved en Skipper, der kom fra Brasilien, men er ei officiel, og da der vare 4 Botanikere med paa dette Tog, saa bør man endnu nære det glade Haab, at Prof. Smith ikke er iblandt dem, Sygdommen har henrevet, om end det Øvrige af den sørgelige Tidende skulde bekræftes. Hr. General Consulen har havt den Godhed at love at meddele den officielle Efterretning, saasnart samme indløber, men den 3die Jan. 1817, da hans Brev skreves, havdes samme endnu ikke, da de 2de le neste Poster fra Brasilien manglede. Peter Foersom. Sørgelig er hans Lod, der vandrer usavnet til Hades, Synker i Gravens Dyb, uden et Spor om hans Liv. Alle vel styrte ei hen, som Skovens mægtige Ege Knusende i deres Fald Stammer, som kneiste alt kjækt; Men for hvem og en Viv kun, en Ven, eller Barn, eller Frende Væder afsjellede Leer, snart hans tillukkede Grav, Med sine Taarers Strøm, og reiser et Minde i Hjertet, Som den forstandige Mand heller end Marmor attraaer. Han har et levet omsonst, om end Krøniken ikke ham nævner, Om for hans Samtid endog stille sig skjulte hans Ofte for dyrt har man kjøbt sig et Navn gjennem Seklernes Række, Ved at opoffre den Lyst, Venskab og Kierlighed gier. Dog naar til saadant Savn, som Resind og huuslige Dyder. Skienker selv ringere Kraft, sorgfuld sig slutter og mørk Tusinders Savn, som rundt om Landene vækkes for Manden, Hvem de aldrig maaskee skuede med deres Blik Men hvis Virken og Daad de lærte af Værker at kjende O! da er dobbelt vor Sorg, medens og dobbelt vox Trøst. Thi Held ham, hvem det gives at stifte sig saadanne Minder, Hvor med det Venlige huldt parrer Fortjenesten Derfor tilraabe vi Held Dig, og trefold Held, skjønt med Hjerter, Sorgfulde over Dit Tab - o Du vor hengangne Ven! - Prise Dit Held, at Du togst saa skjønne Minderi Graven, Græde kun over vort Savn – let Du erstattes os ei. Ak! om Ægtefællen, om Faderen, Vennen skal Harpen. Tie, den tolker det ei, hvad der i dem er os tabt. Men hvad med mandig Kraft Du for Vidskab har virket og Konsten, Det skal nævnes med Priis selv for den kommende Tiid. Var end ei let at beseire de Hindringer, selve Naturen. Lagde Dig i Din Vei, hist i Melpomenes Hal, Steegst Du dog, vakkre Konstner, med Sands for det Dybe og Skjønne, Jndsigt, og redelig Flid ofte til Høider, hvor nu Jngen Dig følger saa let – nu Hamlet forstummer og Edgar Oluf studser med dem, Axel, Corregio med Men fremfor Alle din Shakespeares Skygger, som nærmed sig glade. Dannemarks Musalund, og til Melpomenes Hal, Flygte forladte nu bort, Dit Navn dem svæver paa Læben, Jle til Shakespeares Grav, tolke saa der deres Tab. Bretlands Barde i Graven - dog brist, o Stræng paa min Harpe, Brist for Taarernes Strøm strømmer fra taarefyldt Blik, Dæmpende Tonernes Klang, og nedslaaer med Mismod mit Øje, Som med trøstende Haab stiger mod Evigheds Blaae. Af dette Blad udkomme ugentlig to Numere.