Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-02-10
Mod Udvandrings=Manien. Medens Alle, selv de, der ere tilbøielige til at dvæleved Betragtningen af Tingenes Skyggeside, maa erkjende, at der for vort Fædreland er oprunden en ny Æra, hvortil store Forhaabninger for Fremtiden lade sig knytte, har der her i Landet reist sig et Partie, som ikke tænker paa noget mindre, end at sige Danmark et evigt Farvel, for, ved fjerne, ubekjendte Strande, at søge et andet Foreland. At retskafne og dygtige Mænd, at hele Familier kunne forlade deres helligste Arv, deres Fædrelands minderige Kyst, for, efter utallige Møisommeligheder, efter en lang og farefuld Reise, at udgande Livet i Amerikas Skove, lyder saa utroligt, at vi maatte drage det i Tvivl, hvis vi ikke vidste, at et saadant Partie virkeligen er til her i Jylland. Her er ikke Spørgsmaal om en saadan Udvandrings Tilladelighed. At Folkemængden formindskes derved, at Staten derved taber i Jndtægt, i physisk Kraft, i Erhvervs=Virksomhed, er naturligt, og derfor har ogsaa Emigrationen i adskillige Lande været ligefrem forbuden, J Danmark er den det ikke. Enhver fri Mand kan frit drage hvorhen han lyster i Verden, og endogsaa Værnepligtige kunne gjøre sig Haab om, at vinde Deel i denne Frihed. Men er det fornuftigt, at emigrere Og hvorfor ønsker alle disse Mennesker sig et Pa tusind Mile bort fra deres skjønne, herlige Fædreland Er det for at finde Beskyttelse for deres Person og Eiendom, Nei, den have de i Danmark saa fuldkommen, som i noget andet Land paa Jorden. Er det maaskee, fordi Man nægter dem Samvittighedsfrihed eller ukrænket Udøvelse af deres Religions Ligesaalidet, Samvittighedsfrihed er et af det danske Folks helligste Goder, og det befinder sig i uantastet Besiddelse deraf. Eller er det kan skee, for at komme under fornuftigere Love, for sikkrere at kunne nyde Frugterne af deres Flid, Onei, det Motihave vi Jngen hørt fremføre, ei engang som Paaskud Er da maaskee Befolkningen for stor her i Jylland, saa Nogle tvinges til, at vandre udi Gud bedre det – nei, her boe kun 930 Menneskeer paa en Qvadratmil. Eller kunne de Emigrerende paaskyde, at dem fattes Tillid til Regjeringens Forsorg, Det vilde da ialtfald kun være en Mangel paa deres Side, ikke paa Regjeringens Hvad mon det da være, som driver alle disse Mennesker ud i en øde og vildsom Verden, Det er Driften til, under fremmede Stjerner at søge en uvis Lykke, et Held, som Jndbildningskraften fremgjøgler saa tillokkende. – Det er høi Tid, at tale et Alvorsord i denne Sag, thi skjøndt de, der hidtil ere udvandrede herfra Provindsen, kun skulle have havt en maadelig Lykke, griber dog denne Manie om sig som en Smitte, der truer at undergrave utalliges hele jordiske Velfærd. Man seer talrige Familier, rigtbegavede med Børn, gjøre Alt i Penge, for, saasnart Søen vorder aaben, at betroe sig til den. Det er en Stolemager Dessau i Aarhuus som staaer i Spidsen for disse Emigrationer. Om han er en Dansk vide vi ikke, men vi troe at kunne forudsætte, at han ikke er det. Vi troe heller ikke at denne Mand har nogen finde gjort sig selv Rede for, hvad det er, han vil, og hvorledes han vil dette, og hvorfor han vil det Men Alle, som det er lykkedes ham, at indvirke paa, opfordre vi herved til, at gjøre sig Rede for alt dette og vel at betænke – Enden, uden at lade sig blænde af den sangvinske Forhaabning, at Man blot behøver at bringe 5 Species til Amerika, for strax at vorde Eier af 100 Tdr. Land. Gid Nogen, som kunde det, i denne Tidende vilde levere en ret levende og sanddru Fremstilling af den Skjebne, de Sidstudvandrede have havt, siden de vendte deres Fædreland Ryggen! – Vi ere forvissede om, at der ikke vilde gives noget bedre Middel til at aabne Øinene paa de Forblindede, som ville forlade Fædreland og Arne, Frænde og Ven, kort: Alt, hvad de kjende og elske, for i en fjern Ørk at søge Erstatning derfor. C. S. Svar til Hr. Kammerraad Dalgas. Først beder jeg denne Avises Læsere undskylde, at jeg nødsages til endnu engang at kjede dem med en gammel Historie, og dernæst Hr. Kammerraad: I. Moses var, som De veed, ifjor ved Stutteribeligtelsen omfodet paa det ene Forbeen af en Hornkløvn. Dette saae De ligesaa godt som alle andre Tilstedeværende, men De maatte afbenytte denne ligegyldige Omstændighed for at kunne give Deres Harme Luft, og i Deres Jndsendte af 13de Decbr. f. A. at nedsætte en offentlig Foranstaltning, der er saa uheldig, ikke at være efter Deres Kogebog. Forresten glæder jeg mig med Dem over at vi leve i Publicitetens Tid, men skulde denne bestaae i, at man af Frygt for Grovheder, stiltiende skulde see gode og veludførte Foranstalinger latterliggjorte, og saaledes maaskee lade Den der skriger høiest beholde Ordet, saa vilde vi snart see Tilliden til mange offentlige Foranstaltninger svækket. Vel higer Tidsaanden efter Offentlighed i alle de Kjendsgierninger og Forhandlinger der kunne interessere Almeenheden; men derfor bør ogsaa Sandruhed, i Fremstillingen være enhver Rettænkende hellig; thi ellers vilde den ene Vildfarelse nære den anden saalænge, at de tilsidst voxte den ubevogtede Sandhed over Hovedet. Hr. Kammerraaden har altsaa ved at underrette Publicum om Commissionens Fremgangsmaade, troet at kunne gjøre sig interessant ved at gjøre I. Moses's Ømhed i den ene Forhov til spatlamDette er uværdige Hjelpemidler, Og naar Hr. Kammerraaden nu finder den af Commissionen foretagne Examination af J. Moses, at have været Dem for langsom og kjedelig; og derimod den 13de Decbr. fandt den ikke tilstrækkelig og offentlig, saa er dette Modsigelser; men dem er man vant til. – Naar forresten Hr. Kammerraaden mener, at jeg har villet gjøre Den latterlig: saa maae jeg blot spørge Dem, hvad var Deres sande Hensigt med Deres Jnserat af 13de December f. A. 2 Man maae forundre sig over Hr. Kammerraadens udtalte Ulyst til at gjøre Opsigt. Dette synes ikke for at have været Deres Sag. At skrive over en Sag er ogsaa lettere end at bevise med Kjendsgierninger. For sildig har Hr. Kammerraaden maattet beklage at være kommet til denne Erkjendelse i Landoekonomien. Om De nogensinde vil komme dertil i Hesteavlen, vil Tiden vise. Sønderbyegaard, den 5te Februar 1838. H. C. Riegels