Almuevennen, 1843-03-01
Det er vist, at Forretningsproget i Slesvig er tydsk, at det bruges af alle Autoriteter der ere fælles for det hele Hertugdømme, at det ligeledes er det almindelige Rettergangsprog, undtagen hvor Dansk er Folkesprog, og hvor dette er befalet indført ved Retterne, "Noget som dog kun ufuldkomment har kunnet sættes i Værk, i de slesvigske Stænder er det tydske Sprog, fra først af blevet brugt, hvorimod det er foranstaltet, at der udkommer en dansk Oversættelse af Stændertidenden, hvad der forresten har mødt ikkeringe Modstand. Han paastod, at den slesvigske Præsident har taget alt mueligt Hensyn til Lorenzens Stemning og til den Berettigelse, som han kunde synes, at have til at benytte sig af det danske Sprog, og det forekom ham at man maatte erkjende det for tvivlsomt, om Enhver ubetinget er berettiget til at tale dansk i den slesvigske Forsamling. Det er vistnok en Uleilighed for den danske Befolkning i Slesvig, at Forretningerne føres i det tydske Sprog, men her havde han den Trøst at give, at det følger af Landets Stilling, og finder Sted ogsaa i andre Stater. Det er er Ulempe som man bør søge at formindske, men som man ikke bør forøge ved at sætte Sagen paa Spidsen. Saa foranlediget end den Harme kunde være som Lorenzen følte, saa var det urigtigt at han overlod sig til denne Harme, og det synes at han gjerne kunde have traadt tilbage uden at opgive den Charakteer som han vilde vise ved sin Opposition, (med andre Ord, han kunde vise Charakteer uden at vise den) men i alt Fald var der ikke foregaaet noget saa himmelraabende, at det krævede et overordentligt Skridt fra denne Forsamling. Han gjentog, at den bittre Stemning derved vilde forøges, og han meente og, at det ikke vilde være passende at træde imellem i en Sag, hvor der allerede var indgivet Klage til Kongen, som vistnok vilde afgjøre Sagen paa en værdig Maade. Han stræbte derpaa at udtyde Alt hvad der ellers var forekommet i de slesvigske Stænder imod Danmark som Noget der toges i en værre Mening end der ligger deri; Forslaget om at Mærket "dansk Eiendom" paa de slesvigske Skibe maa bortfalde, indrømmede han dog at være noget, som man maa finde anstødeligt dog maa det betænkes, at det hidrører fra en irriteret Stemning og fra den Forudsætning, at man herfra stræber at undertrykke Slesvigs Selvstændighed og gjøre det til en Provinds af Danmark. Han troede vel at der gives meget som maa opvække ubehagelige Følelser, ja vel en billig Harme, men som nærmere betragtet i den Sammenhæng hvori det er fremkommet, ikke findes at være i den Grad fjendtligt som det ved første Øiekast synes, og da han ansaae det for yderst vigtigt, at Forsamlingen ved en sindig og maadeholden Fremgangsmaade søgte at undgaae alt hvad der kunde forøge Spændingen, saa havde han anseet det for sin Pligt at udtale sig imod Andragendet, uden at man burde ansee dette som et Beviis for, at han ikke deelte de patriotiske Følelser som havde bragt andre til at harmes over hvad der var foregaaet. Jøvrigt forekom ham de Udtryk, at Forsamlingen skulde forsikkre Kongen og Folkets Beredvillighed til ethvert Offer for at bevare Statens Enhed, og anraabe Hs. Majestæt om, at gribe til kraftige Midler for at hævde den danske Nationalitet i Slesvig, at have et meget truende Udseende, ligesom det udentvivl, i Slesvig vilde blive udlagt til det Værste. Længere hen i Discussionerne sagde Commissarius, at der vistnok ikke hidtil fra de danske Stænder var foretaget noget Skridt hvorover Hertugdømmerne kunde have at beklage sig, men at der derimod igjennem Pressen havde udtalt sig en fjendtlig Stemning imod Hertugdømmerne, og navnligen den Paastand, at Slesvig burde incorporeres i Danmark, noget der havde bidraget til at fremkalde den uvenlige Stemning, der nu hersker i Slesvig. (Dette Udsagn om Pressen har baade Fædrelandet og "Kjøbenhavnsposten, erklæret for usandt indtil Hr. Geheimeraaden beviser dets Sandhed). Det var ogsaa ved denne Leilighed at Commissarius betjente sig af det besynderlige Beviis af Kongens Titel, for at vise at Slesvig er forskjelligt fra Kongeriget; Danmark. (Efter denne Titel er han ogsaa Konge i Vendien og Gothien, men disse Riger er slet ikke til, og Oldenborg tilhører ligesaalidet Kongen, som Rusland tilhører ham).(Fortsættes.) Frederiks=Gave og Hoveri. Der ligger en besynderlig Modsætning i disse to Ord, omtrent den samme som mellem Jld og Vand, og det er derfor ikke forunderligt, at den offentlige Opmærksomhed er blevet henvendt paa den seneste Foranstaltning, hvorved der for det første endnu i tre Aar skal gjøres Hoveri til Frederiks-Gave, at FrederiksGave endnu i tre Aar skal dyrkes ved Hoveri. Hoveriets Oprindelse skriver sig fra den Tid, da Retten laae i Spydstagen, da den Svage, for at friste sin usle Tilværelse, maatte give sig under den Mægtigeres Beskyttelse, selv om han derved skulde vorde trælbunden og Slave. Dette udtaltes i et Forslag om Midler til Hoveriets Afløsning, som Kammerraad Drewsen fremlagde i den første Stænderforsamling der var samlet i Roeskilde. Forsamlingen indgav i Anledning af dette Forslag en Petition til Kongen, og en Følge deraf var Placaten af 9de Marts 1838, hvori Kongen erklærer det for sit "landsfaderlige Ønske, at Naturalhoveriet kunde paa alle Steder, i Vort Rige Danmark, til fælles Gavn for Godseiere og Fæstere, ophæves, – at han stedse med allerhøieste Velbehag vil ansee. saadan Hoveriets Ophævelse, - og at han holder sig overbeviist om, at alle Vedkommende, saasnart Omstændighederne tillade det, ville bidrage til det her nævnte Formaals Fremme. Den kgl. Commissarius forsøgte nylig i Roeskilde med megen Jver at bevise, at den nye Regjering er ligesaa gunstig stemt for Bondestandens Emancipation som den forrige var, det maatte derfor være paafaldende for Nationen at see et kongeligt Gods, bestemt til Sommerbolig for Kronprindsen, at blive bortforpagtet med Hoveri, hvorved Hs. Kgl. Høihed dagligen blev udsat for det ham vistnok yderst ubehagelige Skue, af Trælbønderne. Dette udtaltes naturligviis af Pressen, der vilde svigte sit Kald om den i saadanne Tilfælde lagde Dølgsmaal paa hvad der gaaer fra Mund til Mund, men "Dagen" der ikke taaler at noget Collegium eller nogen Autoritet staaer uden Forsvar, var ogsaa her ved Haanden, og fortalte med megen Bram, at der har været indledt Forhandlinger med Godsets Bønder om at give et, efter en moderat Taxation ansat Vederlag for Hoveriet, men Bønderne, der holde deres Jorder i en ypperlig Drift, og paa Grund af den paa Godset almindeligen udbredte Mergling have en større Arbeidskraft end den andetsteds sædvanlige, interesserede sig ikke meget for Afløsning af Hoveriet, hvilket paa Grund af disse Omstændigheder ikke synderlig generede dem, hvorfor de ikke vilde byde stort meere end Halvdelen af den billige Taxationsværdi for Hoverifriheden. "Der blev saaledes kun budet 24 s. for en Spænddag og 8 s. for en Gangdag, et Bud, der var saa uforholdsmæssig lavt, at det Offentlige neppe kunde entrere derpaa, uden saagodtsom at bortskjænke Hoveriet. Samme Blads ligesindede Collega, "Slagelse-Avis" føiede endnu hertil, at der efter befaling skal og 3 Aars Forløb atter indledes Underhandling med Bønderne om denne Sag, og at Rentekammeret har i de sidste par Aar ved Bortfæstelsen af hoveripligtige Gaarde paa Frederiksgave og Flenstofte Godser, reserveret den kongelige Kasse Ret til at kunne opsige Fæsterne Hoveriet imod en i Fæstebrevene bestemt lempelig Afgift, og dette, mener den, beviser, at Collegiet tænker alvorlig paa at hæve Hoveriet saasnart det kan skee uden alt for stort Tab for Finantserne. Ligeledes troede "Slagelse-Avisen, at kunne end yderligere forsvare Hoveriets Bibeholdelse paa Frederiksgave ved følgende Raisonnement: "Det er, saavel i Stænderne, som i de offentlige Blade, lagt Administrationen af de gamle Domainer til Last, at man uden Nødvendighed har nedsat Afgifterne til stort Tav for Statsfinantserne, og det skulde være forunderligt om en lignende Daddel ikke vilde være fremkommen, hvis man havde betraadt den saaledes paaklagede Vei, med Hensyn til den ny Domaine; thi det kommer dog nok saa omtrent ud paa Eet, hvad enten man paa den ene eller paa den anden Maade uden nogen forhaanden værende Nødvendighed og i Faveur af visse Familier, formindsker Statens Jndtægter. Det Følgende vil udvise, at det er meget tvivlsomt hvorvidt der vilde været udviist nogen Faveur mod Bønderne ved at antage deres Bud, men om det end for et Øieblik antages, at der derved var skjænket dem Noget, troer da "Dagen" og "Slagelse-Avisen, ikke, at Stænderne og de frisindede Blade vide at skjelne imellem, hvad der bortskjænkes til enkelte høitstaaende og begunstigede Familier, og hvad der anvendes til et vigtigt National-Godes Fremme, J sidste Henseende vilde Administrationen vist ikke have noget at befrygte af Stænderne og de offentlige Blade. Vi give derimod Administrationen at betænke, om Virkningen af hine kongelige Ord i Placaten af 9de Marts 1838, ikke meget betydeligen maa svækkes, hos de Godseiere der endnu holde paa Hoveriet, naar de see at Regjeringen selv holder paa det paa sine egne Godser, og om det ikke var nogen Opoffrelse værd, at undgaae en saadan modvirkende Jndflydelse?