Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-04-27
Vi ere langt fra at være Chinesernes Lovtalere, deres Regjering er, efter vor Mening, i det Practiske slet, og deres Religion end værre; den første, troe vi, gjør dem egennyttige og mistroiske, den sidste overtroiske og skinhellige; men saa uselskabelige, som de virkeligen ere, og saa kolde og tilbagestødende, som de nødvendigen maa være, hvor Fruentimmerne ere aldeles udelukkede fra Selskabet, kunne vi dog ikke undlade at troe, at der er bleven kastet en mørkere Skygge over adskillige Dele af deres Characteer, end de fortjene. Vi ville endog gaae et Skridt videre, og tilføie at, overveiende de Omstændigheder, vi have anført, om hvis Sandhed der ikke kan være nogen Tvivl, ere vi tilbøielige til at troe, at et nøiere Bekjendtskab vilde nære hos os en noget gunstigere Mening om dem, end vi hidtil vovede at indrømme dem. Men uheldigviis betager os det indere Politie, fiendtligt mod alle Forbindelser med andre Nationer, og et Sprog, uligt hvert andet paa Jordkloden, alt Haab om et nøiere Samqvem end der hidtil har fundet Sted, og hvilket, som Enhver veed, er indskrænket til en eneste Havn, ganske paa Ydrekanten af dette store Rige, hvor nogle faa Handelscompagnier, lig vore egne, blot taales for at lette Omsætningen af nogle faa Luxusartikler mod Nankiner, Thee, Boe og Congo. Naar vi omtale Regjeringen som slet, mene vi den practiske Bestyrelse deraf ved underordnede Embedsmænd, thi Chinas Enevoldsherre er langt fra at være en Despot. Det er naturligviis umueligt for os at indtrænge i det chinesiske Hofs Hemmelighed; men vi ere urimelige nok til at troe, efter Alt hvad vi have seet og hørt, at den store Keiser er lidt mere end en Dukke i sine store Embedmænds Hænder, og, at han besidder i Gierningen ikke større Magt, end Darius's Efterfølgere, fordi de samvittighedsløse bekjendtgjorde som deres egne, de syv persiske Prindsers nigienkaldelige Anordninger. Dette være, som det vil, Keiseren af China, en god Mand, sees aldrig i noget andet Lys end som en velgjørende Bestyrer, stedse beredt til at undskylde Forbrydelserne, formilde Straffene og lindre sit Folks Lidelser. Ved alle Nationaluheld bekjender han offentligen sine Vildfarelser, og tilstaaer, at hans urigtige Forhold er Aarsag til det guddommelige Mishag. Den naturlige Følge heraf er, almindelig Kierlighed og Høiagtelse for hans Person, der, hvorledes hans Privatcharacteer end maatte være, saaledes med Flid vises Undersaatterne fra en elskværdig Synspunkt. Opstand imod hans Myndighed er et særligt og sjeldent Tilfælde; de Uroligheder, der leilighedsviis indtræffe, have i Almindelighed deres Oprindelse fra Mangel paa Fødemidler; de ere ene Mave Rebellioner, og ligesaa hurtigen undertrykte ved Bortryddelsen af den Aarsag, der frembragte dem, som de langsomme Bevægelser af en plump og uforanderlig Maskine tillade det. Dersom vi bør troe, at den menneskelige Natur og de menneskelige Følelser næsten ere de samme i alle Lande, ene modificerede ved Opdragelse og Vane, maa vi antage, at en Regjering, som i tre Tusind Aar eller derover, har været istand til at sammenholde, under et eneste Foreningsbaand, den største Folkemasse, nogen Nation paa Jorden kan opvise, neppe kan betragtes som en fuskeragtig og tilfældig Maskine, men snarere indbefatter visse rettende Bevægelser og selvbeskyttende Fjedre, hvorved dens Jndretninger bestyres og dens Ophold bevares.