Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-06-04
Dette interessante Dyr blev i Efteraaret af 1855 bragt af Kaptain Wood fra Kysten af Gambiafloden til Bristol. De Jndfødte, af hvilke han fik den havde sagt til ham: at de havde fanget den i en Afstand af omtrent 120 engelske Mile fra Kysten inde i Landet, og at den dengang var eet Aar gammel; de havde seet den hos de Gamle, som de antoge at være 4 1/2 Fod høie, og da de først havde dræbt disse, saa havde de taget Ungen til Fange. Saalænge denne Abe havde været ombord paa Skibet. var den meget munter; den klattrede ofte høit op i Takkelagen og udviiste megen hengivenhed for Matroserne, som behandlede den godt. Jeg saae den første Gang den 14de October i Opsynsmandens Kiøkken; iført en Kittel, sad den paa Skiødet af en gammel Kone, hvortil den klyngede sig saa ofte hun gjorde Mine til at sætte den ned paa Gulvet. Dens Ansigtstræk vare milde og tænksomme; men lignede en gammel indskrumpet Mands (alle Aber, som Oversætteren har seet i Menagerier, havde dette Gammelagtige i deres Ansigt og Tænksomme deres Bevægelser, f. Ex. naar de toge noget med Hænderne, saae de saaledes ud, som de ret tænkte noget derved.) Dens store Øine, dens Ansigt, som var uden Haar og rynket, dens Øine, som lignede meget Menneskets, og over hvilke det sorte Hovedhaar stod i Veiret, giorde Ligheden med Mennesket uagtet den indtrykkede Næse og fremstaaende Mund meget paafaldende. (Den har virkelig megen Lighed, med en Neger, især i en Frastand; men den er haaret over hele Kroppen, Arme og Been, Hænder og Fødder ere længere, Hofterne mindre kiendelige, Hovedet gaaer meget langt tilbage, og Ansigtet staaer besynderligt langt fremad. En anden Abe, Hylobates Syndactylus, ligner endnu mere en Neger, naar ikke Armene vare saa uhyre lange. En Hierneskal af en Neger synes at staae midt imellem en Orang Outangs og en Europæers, og den hele negeragtige Menneskerace synes at staae paa det laveste Trin, derfor har den ogsaa fundet sig i Slaveriet. Naar man betragter Abe=Phystognomier, saa opdager man let en Lighed med et eller andet Menneske, som man har kiendt. J Sydamerika, hvor forresten Aberne ere mindre menneskelignende end i den gamle Verden, fandt dog den berømte Naturkyndige, Prins Maximilian af Neuwied, en besynderlig Lighed imellem enkelte Abearters og enkelte vilde Nationers Physiognomier. Han fandt denne Lighed med Mennesker ubehagelig; da den minder os om vor dyriske Natur. Ak! var dette kun det eneste som minder og om den og om at vi ere aandelige Væsner, som med Møie bestræbe os for at udvikle os af den dyriske Natur, og at arbeide os frem mod den aandelige Verden, til hvilken vi skulle overgaae - De følgende Beretninger ere overmaade interessante; det er sieldent at Nogen giør sig saamegen Umage for og har saameget Talent til at anstille Forsøg for at udforske hvad der boer i et dyrisk Væsen, hvilket har saamegen Lighed med Menneskenaturen, som Hr. Broderip besidder.) Den holdt meget af sin gamle gode Oppasserinde og hun meget af den, uagtet de først i 4 Dage havde gjort hinandens Bekiendtskab. Den kunde ikke godt lide, at hun gik fra den for at besørge Noget paa et andet Sted i Huset. Den befandt sig meget vel paa hendes Skiød og betragtede hende som sin Pleiemoder. Den greb ofte med sin Pote efter en Fold i hendes Haltørklæde; men naar den giorde det, saa satte hun den i Rette og sagde: nei Thomas, du maa ikke tage Knappenaalen ud. Ofte sad den roelig paa hendes Skiød og tog om Tæerne paa sine Fødder (Baghænderne) med samme eftertænksomme Mine som et Barn. Jeg ønskede at undersøge dens Tænder, for at faae den til at aabne Munden, lagde dens Opvarterske den tilbage i sine Arme og killede den, og nu var Karrikaturen af et menneskeligt Udseende fuldkomment. Jeg trak Handsken af og rakte den Haanden, den tog ganske sagte fat i den og paa en Maade, som var lige langt fra Impertinence, som fra Frygt den betragtede den, og da den bemærkede en Ring paa Fingeren, saa undersøgte den den forsigtig med Tænderne, uden at man dog kunde bemærke det ringeste Spor deraf paa Ringen. Jeg rakte den nu den anden Haand uden at tage Handsken af: den besaae den, befølede den og vendte den om, og prøvede den ligeledes med Tænderne. Ved den naturlige Overflade forekom det den, som at den kunde godt forlade sig paa sit Syn og sin Følelse: men at dette ikke kunde forslaae ved den konstige Overflade, hvorfor den maatte tage Tænderne til Hielp for at prøve den; den havde maaskee et Slags Formodning om at Handsken kunde være noget Spiseligt; man bemærket tydeligt et Væsen som virker efter dunkle Forestillinger; men hvor stor en Deel af Menneskets Virksomhed er ikke ligesaadan beskaffen?) Endelig maatte Pleiemoderen skille sig fra den og hun satte den ned paa Gulvet, efterat den havde først sat sig noget derimod. Den vilde dog ikke slippe hende, gik næsten ganske opret og holdt hende i Skiørtet og fulgte med hende næsten ligesom et Barn. Hun blev den endelig qvit ved at give den en raae og skrællet Kartoffel, som den tog i den høire Haand og spiste med stor Appetit. Dens Opsynsmand, som holder meget af den og tager sig meget af den, kom nu til og talede til den. Det var tydeligt at see, at Thomas gjorde sig Umage for at tale; den stod næsten i en opret Stilling, giorde mangehaande Gebærder, stak Læberne frem- og lod høre en hæs Lyd, hvilken lød som Huhu og bar sig omtrent saaledes af som en Døvstum, der giør sig Umage for at tale. (Gud har nægtet Aberne Tale Organet; de maatte ikke ligne Menneskene i disses væsentligste Fortrin, det at kunne betegne deres Tanker ved Hielp af Lyden, uagtet deres Ansigt saa meget ligner Menneskets, saa skulde de dog ikke i det endnu fuldkomnere Siælens Speil efterligne det. Vare de i Besiddelse af saadant Tale Organ, som Papagøierne, hvormeget Forunderlig vilde man da ikke faae at bemærke hos dem, Den fik snart Lyst til at lege med mig, som den gav tilkiende ved at hoppe lige overfor mig som et Barn paa de laveste Extremiteter, og faae op paa mig, som den vilde opfordre mig til at fiase med den; jeg lod den have sin Villie, og Sagen gik fortræffeligt. - En anden Gang, da vi vare blevne bedre bekiendte med hinanden, lod jeg under Legen bringe et Speil og holdt det foran den. Den blev nu overmaade opmærksom, dens livfulde Bevægelser hørte øieblikkelig op, og den faae uden Ophør i Speilet og, som det syntes, fuld af Forundring. Endelig saae den paa mig og derpaa igien i Speilet, og lagde nu Mærke til Spidsen af mine Fingre paa det Sted hvor jeg holdt om Speilet; den lagde sine Fingerspidser og derefter sine Læber derpaa, saae derpaa bag ved Speilet, og derpaa i det igien(det samme giøre ogsaa andre Dyr f. Ex. en Hane), rørte ved min Haand paa nye, lagde sine Læber og Tænder paa Overfladen af Glasset, saae igien bag ved det, følede paa Speilets bagerste Flade, imedens den blev ved at see i det, aabenbart for at komme efter om der ikke var noget Legemligt bag ved det. En Vild vilde ifølge de Reisendes Fortællinger have omtrent baaret sig ligesaadan ad(Man seer her tydeligt et Væsen hvis Siæl er i fuld Virksomhed, endskiøndt efter utydelige og ubevidste Jdeer og hvorfor den ikke kan giøre noget Regnskab; men ogsaa Menneske=Siælen arbeider saa ofte efter dunkle og uklare Jdeer; sielden holder den sig længe i en klar Tilstand. Forfatteren har nævnet det Ord Vilde, det er fraperende hvormeget Aberne have tilfælles med Vilde og med Børn; de ligne hine i deres Nysgierrighed og deres Foranderlighed, i deres Stiæle lyst og deres Hævngierrighed; i deres store Legems færdighed, deres overdrevne Kierlighed til deres Afkom, deres Maade at give Die paa; i at samleUtøiet af sig og at fortære det, og de mishandle Hunkiønnet ligesom de, de boe i Skove og forgaae ligesom Skovene udryddes, ligesom de Vilde, og de ligne Børnene i deres Lystighed og pudseerlige Adfærd, og selv i deres Drengestreger eller i en Hang til en Virksomhed, som ikke ordnes af Fornuften; saaledes føle de en Lyst til at rykke op hvad Menneskene have plantet, ligesom de slemme Drenge der fordærve Træerne paa vore Landeveie.)(Fortsættes.)