Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-03-24
(Fortsættelse.)¬ Der gives tre politiske Hovedpartier i England, de saakaldte Torys, de gamle og de nye Whigs I Parlamentet viser sig sædvanlig ikkun to Hovedpartier. Ministerens og Oppositionspartiet. Men da Ministerialpartiet bestaaer snart af Torys snart af Whigs, er det ganske urigtigt at vilde bestemme Partiernes politiske Karakteer efter Stedet, som de have i Parlamentet. Torys ere, hvad Tallet angaaer, de svageste, og langt sieldnere i England selv, end i Skotland. Man har vildet antage et dobbelt Partie iblandt dem, nemlig de moderate og de exentriske Torys. Men disse sidste, der holde med Monarchens absolute Magt og Despotismen, have i deres Tænkemaade intet tilfælles med hine. Der gives ikkun faa af dem, som for størstedelen ere Medlemmer af den høie biskoppelige Geistlighed, der med deres betydelige Pavestolthed vel torde indbilde sig, at deres Stemme har meget at betyde, men øiensynlig fattes baade Nationens Agtelse og dens Tillid. Jmidlertid søge Toriernes Modstandere at fremstille det Parties politiske Grundsætninger fra den forhadte Side, som hine Despotismens Venner uden Tilbageholdenhed lade see. Toryerne ere, ligesom alle patriotiske Englændere, overbeviste om Nødvendigheden af at holde Hovedet op paa Frieheden, som Nationen har at takke for sin Storhed, men de ere ikke enige med Whigpartiet om Forholdsreglerne. (Formedelst de grove Hverdagsvildfarelser, som finde Sted i denne Post, vil det ikke være af Veien, at giøre Læserne opmærksomme paa følgende Steder af en Torys, den berømte David Humes Troesbekiendelse: Essays part 1. pag. 64 s. "Toryerne hade, som Mænd, al Undertrykkelse, og derfor, som Engelskmænd, al vilkaarlig Magt. Deres Nidkiærhed for Frieheden var maaskee mindre varm, end den imod deres Antagonister, men tilstrækkelig til at lade dem forglemme alle deres Hoved-Grundsætninger. – En Tory er, med faa Ord sagt, en Ven af Enevælden, dog uden at give slip paa Frieheden, og en Tilhænger, af det stuartske Huus. Den sidste Tilsætning i Definitionen er nu omstunder et forældet Prædikat).De hade Partiernes Aand, og ønske Rolighed. De ansee den borgerlige Friehed for at være betrygget ved den engelske Jury og Publiciteten, men ville give Kronen meere Magt, for desto sikkrere at holde Partiernes fremstræbende Aand Stangen. Hvor stort, hvor blomstrende vilde ikke England være, hører man dem ofte at sige, dersom det indvortes blev regieret af Samdrægtigheds Aand! Naar I, sige de til deres Modstandere, giøre Ministeren ethvert Skridt vanskeligt, kaste Skygge paa alle hans Fortienester, fordreie hans Udladelser, og bagtalersk mistyde hans roesværdigste Hensigter, da nøde J ham jo selv til de Kabaler, hvormed han søger at forsvare sig mod Eders, Naar Englands Anseelse bliver svækket Udenlands, er det ikke en Følge af Oppositionens vanvittige Skraalen, der bebuder Statens Undergang i samme Øieblik, da Nationens Velfærd og indvortes Kraft øiensynlig tager til Naar J standse og svække hine den executive Magts energiske Yttrelser, maae jo Staten selv synes mat og kraftløs, Naar Frieheden er et saa uskatteerligt Gode, som J sige, hvorfor ville J ikke nyde det i Rolighed? J tale om Fædrenelandets Farer, men falder det da Eder ikke ind, at det er Eders Faktioner, der true det med de skrækkeligste Ulykker, Partiekampen i Staten udsætter dens Tilværelse for uophørlige Farer, det er en Feberpatients Rystelser, der i en voldsom Parorysme tilintetgiøre den sidste Rest af Liv, eller ved eensformig længere Varighed lidt efter lidt opløse og fortære hans Kræfter.