Almuevennen, 1843-07-05
Det er nu Lovgiverens Villie, at den om muligt atter skulde hæves til sin gamle Betydning, at den atter skulde optræde som en sand Garanti for Retsprotocollernes Overeensstemmelse med Sandheden ved de Retter, der beklædes af en enkelt Dommer. Det er med dette Regeringens Formaal for Øie, vi i det Følgende skulle søge at fremstille de Betingelser, under hvilke en saadan Garantii efter vort Skjønnende kan ventes opnaaet. Som nødvendige Fordringer for, at en Tingmand skal kunne opfylde det ham overdragne Hverv, udfordres der paa den ene Side en vis Aandsmodenhed, paa den anden en selvstændig Stilling. Det er i første Henseende ikke ringe Fordringer, man gjør til et Retsvidne; man fordrer ikke blot af ham en stadig Opmærksomhed paa Alt, hvad der foregaaer i Retten, men ogsaa Dommekraft til at skjønne, hvad der under en Sag kan være af Betydning, Skarpsindighed til at opfatte den muligen vigtige Forskjel i Meningen, som et Udtryks Nuancering ved Protocollationen kan medføre, og Evne til selv til Prototollen i fornødent Fald at kunne lade tilføre sine bemærkninger. Paa den anden Side fordrer man af ham en levende Retsfølelse, saa at han ikke lader noget Hensyn faae Jndflydelse paa Opfyldelsen af sit Hverv, og som Garanti herfor en selvstændig Stilling, Uafhængighed i Almindelighed saavel af Personer, som af ubetydeligere ydre Begivenheder. Saadanne Egenskaber kan man vel paa Landet i Reglen og for Tiden kun vente at finde hos den velhavende Deel af Bondestanden, og hos de enkelte Personer, der udenfor denne opholde sig sammeneds, og af hvis Stilling i Samfundet det er en nødvendig Følge, at saadanne Egenskaber maae forudsættes hos dem. Det bliver altsaa blandt disse Personer man skal søge de Mænd, der paa en værdig Maade kunde sidde i Retten som dens Vidner, ikkun blandt dem tør man haabe at finde de paapegede Egenskaber forenede. Men paa den anden Side maa der drages Omsorg, for, at disse Egenskaber bevares hos de Paagjældende, at ikke Jnteressen for de retslige Handlinger, der kan forudsættes hos dem, der enkelte Gange ere tilstede under saadanne, ikke sløves ved en altfor hyppig Overværelse af de ofte ubetydelige Sager, at ikke Opmærksomheden for hvad der passerer, ved Vanen forringes; fremdeles at ikke den Jndflydelse, som den kundskabsrigere, mere dannede Dommer ved stadig Samværen med den, der staaer tilbage for ham i disse Henseender, næsten med Nødvendighed maa faae paa denne, gjør sig gjældende med Hensyn til Retsvidnernes Forhold til Dommeren, og saaledes den fornødne Selvstændighed ligeoverfor ham tabes. For at bevirke dette er det efter vort Skjønnende for det første nødvendigt, at Lovens Regler med Hensyn til Tingmændenes Functionstid, ikke gaaer over i den forventede nye Lov ioning om dette Jnstitut, og for det Andet taler disse bemærkninger mod at vælge stadige lønnede Relsvidner til at være tilstede i Retten, selv om de foran opstillede Betingelser med Hensyn til deres Udnævnelse iagttoges, og selv om de bleve at vælge af Jurisdictionens Beboere, enten umiddelbart eller middelbart. Det lønnede Reisvidne, det hvis Motiv til at overvære Rettens Behandling er pecuniair Fordeel, vil end mindre kunne bevare den selvstændige Holdning, som den Mand, der i Retfærdighedens Tjeneste, med Bevidstheden om, at han er tilstede af ingen anden Grund, end for at vaage over, at Enhver skeer sin Ret, røgter et Kald, som maa haabes snart at ville være anseet som et særdeles hæderligt. Det bliver saaledes efter vor Anskuelse den væsenlige Betingelse for at hæve Tingvidnerne til deres oprindelige Betydning, for i dem at vinde en sand Garanti for en med Lovgivningens Forskrifter stemmende Retspleie, at det gjøres til Pligt for samtlige enhver Jurisdictions Beboere, der have saadanne Qvalificationer, ere i saadanne Forhold, paa hvilke man tør bygge en Præsumption om, at de ville kunne fyldestgjøre de Fordringer man, i Overeensstemmelse med, hvad vi have bemærket, maa gjøre til et Reisvidne, efter Omgang at fungere som saadanne. At der herved i det Hele vil blive paalagt hine Personer en Byrde, er en Selvfølge; men om end ikke Betragtningen af det Vigtige og sæderlige i at anbetroes et Hverv, som det der bliver Retsvidnerne tildeel, kunde ansees at ville gjøre Alle modtagelige for den nye Lovbestemmelse, bør dog ikke Hensyn til, om alle Paagjældende ere villige til at paatage dem en Byrde, komme i Betragtning naar Fornuftens Fordring gjør en saadan nødvendig. Maa det altsaa fornuftigvis ansees forat være i Statens høieste Jnteresse, at Tingmændenes Jnstitution føres tilbage til sin oprindelige Betydning, og er det nødvendigt for at realisere dette Problem, at enhver dertil skikket Mand i Jurisdictionen efter sin Tour forpligtes til at give Møde i Retten som Retsvidne, saa kan, saa tør Jngen undslaae sig for at underkaste sig den Byrde, som derved mulig paalægges ham.