Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-09-16
Hollands-Falsters Stiftstidende. Udgivet i Nykjøbing af W. F. Laubs Enke. Redigeret af Chr. Jørgensen. Torsdagen den 16de September. Folkekesten paa Pandebjerg. III. Pastor Wegeners Foredrag. Vi have stræbt saa nøiagtig, som det var os muligt, at giengive Jndholdet og Tankegangen i dette Foredrag, men føle vel, at vort tørre Referat ikkun giver et ufuldkomment Billede af denne ypperlige humoristiske Tale, der strømmede over af ægte folkeligt Lune, af skjemtende og dog alvorsfulde Jndfald, paa en beundringsværdig Maade, understøttet af Talerens hele Tone og Holdning, som ogsaa frembragte en slaaende Virkning i Tilhørernes Gemytter og fremkaldte stormende bifald. Disse Talens Egenskaber maae undskylde Referatets Mangelfuldhed, som ogsaa tildeels har sin Grund i den for Referenten uheldige Omstændighed, at han havde faaet et Par urolige Sidemænd, som syntes at have ondt af den almindelige lydelig yttrede Samstemning, og ved Fordreielser af Talerens Ord og mangehaande anden Forstyrrelse søgte at bortlede Opmærksomheden og forhindre de Omstaaende fra at høre og opfatte det Sagte. Jmidlertid troe vi, efterat have gjennemgaaet Talens Jndhold med andre Tilhørere, at kunne indestaae for, at intet væsentligt Moment er ganske forbigaaet og det Meddeelte rigtig opfattet.) Taleren bad om Undskyldning for, naar han istemte en fra de foregaaende Talere lidt forskjellig Tone, da der vel Jngen var, der tvivlede om hans danske Sind, Kjærlighed til Fædrelandet, Glæde over Danmark og over det Gode og Udmærkede, vi ere i Besiddelse af fremfor saamange Andre; men vi maatte dog selv paa denne Glædessest tage os ivare for, at vi ei bleve altfor glade. Det var sagt af en foregaaende Taler, at selv Veiret, der saae mørkt og betænkeligt ud imorges, nu har klaret sig; men – det truede dog endnu, og Regnen hænger og hele Tiden over Hovedet og truer med at styrte ned. V. gjorde Ret i, idag og alle Dage at besynge den "deilligst Vang og Vænge, "Bølgen blaa, de grønne Skove Freias Sal, de fordums harniskklædte Kæmper, og deres Bantastene", "Slettens Piger", "Nordens herlige Stamme, det "blodrøde Dannebrog, at Moders Navn er en himmelsk Lyd, at Moders Røst er vor Vugge gang, og endelig baade først og sidst, at Dannemark vi m kan ligne ved en frugtbar Vang, hegnet rundt omkring; men – det kan ei nytte at prale af vore Forfædre, naar vi maaskee ere vanslægtede fra disse, ei at rose os af Guds Godhed og Velsignelser, naar vi slet benytte os af disse og ikke hegne om dem, ei af Modersmaalet, al den Stund Tydsken piner os paa alle Kanter, e af Vuggesangen", da der endnu findes dem, som have tydske Barnepiger og Ammer til at lalle for de Smaa Men fremfor Alt – spurgte Taleren – er da Vangen begnet, er da Ledet hængt i Lave, Nei! De vidste Alle, at vor Sorg igjennem mange Aar har netop været den, at det ei er Tilfældet, og at Vangens sydligste Deel er bleven et stort Overdrev, hvor de, som vi rose os af at have hegnet for, spille Mester og Herre. Det var ligesom En af Eder vilde bestandig gaae og glæde sig og synge om, hvor fortræffelig han nu havde faaet sin yderste Mark hegnet og omgivet med tredobbelte lollandske Pilegierder, medens der en var Spor af Hegn, og Naboens Heste, Køer, Faar, Sviin, Gjæs, Ænder, Høns uafladelig græssede hans Mark og afnappede selv det mindste Græsstraa, – ligesom han vilde prale deraf, medens han meget godt vidste, at Ledet, som var hængt i Lave af hans Forfædre, og som hegnede hans kostelige Mark, har han selv paa sine Skuldre maattet bære bort fra sin Udmark og nu sat det for en afsine Jndmarker, saa at medens han netop selv har indhegnet sin Mark i Naboens Jorder, og opført en stor og stærk Muur imellem sin tilbageblevne Eiendom og den Deel, som han har indhegnet i Naboens, han dog vilde juble høit over sit prægtige Hegn og Leed, ja, hvad mere er, medens Naboen staaer udenfor og skjælder ham Huden fuld, truer ham med, at han snart vil tage ogsaa Resten fra ham, ja at han vil "bide Fingeren, af ham, dersom han blot vover at stikke den over Muren. Naar en Mand har sig saaledes ad, skulde man da ei tro, at han var gaaet fra Forstanden, osv. Fremdeles, vedblev Taleren i Alvor, efterat han paa flere Maader spøgefuldt havde udviklet, hvorfor vi ei endnu maatte være altfor gyselig glade, naar der dog ei var skeet Andet, end dette Led var kommet af Lave, saa kunde det maaskee nok igjen komme i Lave, og der var Aarsag til virkelig Glæde over enkelte Tegn, som tydede paa, at det idetmindste en vor gode Konges Villie og Hensigt, at det skal hænges i Lave. Ja selv om "Skammen", som Visen udtrykker sig, ei bestod i Andet, end at lade rane saa vort Fæ vort Gods, Formue, saa var den Sag ei saa farlig, den kunde snart igjen oprettes; men Skammen var en langt værre, Faren en langt større: vi have Alle meer eller mindre ladet os frarane eller rettere sagt bortgivet vor Nationalitet, vor danske Sjæl og Sind; det danske Hjerteled var sprængt, Danskheden var krøbet ud af Hjertet, og mange fremmede Creaturer og Udyr krøbne ind: heri stak Ulykken. Vi maatte altsaa arbeide paa, at faae vor Hjertemark ryddet og faae den igjen indhegnet. Vi skulde ret betænke, det Gruopvækkende, der var i, at, naar vi ret opmandede og til Fædrelandskjærlighed og Nationalfølelse, naar vi sang vor Nationalsang, saa udsang vi over os selv en Skjændselssang og endte med en Logn. Vi skulde tage os ivare; thi ellers vil det snart ei være ret langt fra, at vi ei kunne synge vor Nationalsang "Danmark, deligst Vang og Vænge, uden paa Tydsk. . . Taleren spurgte videre, om Lollikerne og Falstringerne fremdeles holde meget af at synge denne Nationalsang i Modersmaalet, om de ønskede at være med igjen at hænge Ledet i Lave og bygge et nyt Dannevirke, (Hertil svarede hele Forsamlingen med høi Jubel: Jal) Nei, afbrød Taleren, jeg veed ikke, om J sige sandt, om det er Eders Alvor, thi foruden hvad der tidligere var tegnet her i Stiftet til dansk Underviisnings Fremme i Slesvig, saa udgjør det aarlige Bidrag, som Stiftet giver til den slesvigske Hjælpeforening, kun 63 Rbd. 4 s. Kun 63 Rbd. 4 s. vil hele Stiftet aarlig bidrage til at hænge Ledet i Lave. Stiftets næsten 80,000 Mennesker vurdere ei Fædrelandets Frelse og Ære høiere, end til 63 Rbd. 4 s. Det er cira 12 s. til hver. Der forlanges ei, at J skulle gaae ned til Eideren og slæbe Steen til det nye Dannevirke. Men naar J idag ere fulde af Mod og Patriotisme, rede til at opofre Alt for vor hellige Sag; saa stop lidt - kjære Brødre og Søstre - hvormeget offrer Enhver af Eder, hvormeget anseer Du Dig selv aarlig værd? 1 Skilling! – Taleren opmuntrede nu videre til at give Bidrag til den slesvigske Sag, henviste til Beretning om danske Borgeres Medvirkning til Danskhedens Bevarelse og Opreisning i Hertugdømmet Slesvig for Aaret 1847. Det høieste aarlige Bidrag til Hjælpeforeningen er kun 1 Rbd.; Hvo som ei har Raad hertil kan give 1 Mk. eller 1 s., da mange Bække smaa gjør en stor Aa. Taleren henviste til den Opfordring, som den kjøbenhavnske Comitee havde nu nylig igjen ladet udgaae til hele Landet, og bad Alle og Enhver, der følte for Fædrelandet, at tage sig af denne Sag og melde sig til den kjøbenhavnske Comitee. Han foreslog, at en Mand i hvert Sogn skulde gjøre sig til Sagens Formand og indsamle Bidragene. Han var villig til, dersom man hellere ønskede at melde sig til ham, som var i Nærheden, igjen at berette det til Comiteen, samt sende den de indkomne Bidrag. Han henviste til de Mænd her i Stiftet, som vare Medarbeidere.) Han bad alle Dem, som onskede nærmere Oplysninger angaaende de slesvigske Sagers Væsen og Vigtighed, at henvende sig til disse Mænd og til ham. - Taleren endte med, at han ei i Øieblikket vidste Noget at raabe Hurra for, der stod i Forbindelse med det af ham Fremførte; thi det forekom ham for galt at raabe Hurra for den Ed eller det Lofte, at vi Falstringer og Lolliker for Fremtiden ei ville være 1 Skillings Karle, Det var bedre, ganske slukørede at tie stille. Men da det dog nu engang var Skik, til Slutning at raabe Hurra, saa vilde han minde om Nationalvisens sidste Vers, hvor det hedder: "Gid som Korn opvoxe Knegte, der for Marken frisk tør fægte. Vi Voxne duede ikke meget til at fægte for Marken; vi ere saa svage og feige, opvoxne en mat Tid. Vi holde saa meget af at haabe, skyde Sagerne fra os og stille os i en god velbehagelig Ro; lader os da ogsaa gjøre det her, og lad vort Hurra gjælde de Drenge, som opvoxe, at disse Knegte maae faae det Mod og den Kraft og den Fædrelandskjærlighed til at fægte for Marken, som vi mangle.