Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-05-18
Ligesom det svenske Riddervæsen især uddannede sig i den sidste Halvdel af det 13de Aarhundrede, saaledes træffe vi og først da, under de pragtlystne Folkunger, paa Torneringer (Tor ninger, Dystrenden) her i Norden. Vel nævnes disse Ridderspil i Rimkrøniken første Gang ved Midten af det 13 Aarhundrede, under Erik Læspe, men Lagerbring tvivler om Stedets Rigtighed. Suhm omtaler for første Gang et Torneerspil, som holdtes i Jonkoping 1262, i Anledning af Kong Waldemar Birgersons Bryllup med den danske Prindsesse Sophie, men ogsaa herom tier endnu Lagerbring. Derimod omtale de begge en Tørning, som stod i Laholm 1284, ved en Sammenkomst imellem Erik Glipping og Magnus Ladelaas, hvorved en dansk Ridder, Peder Skaaning, og en svensk Ridder, Hollinger, især udmærkede sig ved deres sjeldne Behændighed. En anden dansk Ridder derimod, ved Navn Magnus Dysevald, der ved samme Leilighed æskede hele det svenske Ridderskab i Skrankerne, og udsatte sin Hest og 100 Mark til Priis for hvem der overvandt ham, blev i første Tilløb kastet af Sadlen af en svensk Ridder, Erengisle Plata, af Familien Braha. 1297 stod igjen en prægtig Tørning i Stokholm, i Anledning af Kong Bergers Bryllup med Erik Menveds Søster, hvorved Kongens Broder, Hertug Erik, sloges til Ridder, og vandt alles Hjerter ved sit smukke Udvortes og sine ridderlige Færdigheder. 1313 holdtes atter et Torneerspil i Lødese, i Anledning af den samme Hertug Eriks og hans Broders Formæling med tvende norske Kongedøttre. Helt charakteristisk er det, at vi i hine Dage støde paa faa eller ingen lignende Ridderspil inden de danske og norske Landemærker. Thi naar undtages et, som holdtes 1273 i Slesvig, i Anledning af Erik Glippings Bryllup med den brandenborgske Prindsesse Agnes, og eet, som Valdemar Atterdag 1355 lod anstille i Roeskilde, vides ingen i den Tid at være holdte paa dansk og slet ingen paa norsk Jordbund. Derimod maatte Erik Menved 1311 drage til Rostok, for at finde et tilstrækkeligt Antal Fyrster og Riddere til at tilfredsstille sin Glimresyge, dem han nok forgiæves ledte efter her inde. Men denne Tornering overgik da ogsaa i Pragt og Storlighed Alt hvad hidtil var seet af Lignende i Norden; thi ikke mindre end 20 Fyrster, 3 Erkebisper, 20 Bisper og 6400 Riddere indfandt sig der, for efter Eriks Indbydelse, at højtideligholde en Markgreve Valdemar af Brandenborgs Bryllup. Festen tog sin Begyndelse den 12te Juni, varede i samfulde 4 Uger, og blev hele Tiden begunstiget af det deligste Sommervejr, hvilket lokkede end flere Tilskuere derhen, saa deres Antal allene beløb sig til over 6000. Da Rostokkerne, skjøndt dengang under dansk Høihed, i Tillid til Hanseforbundet, og af Mistro mod Kongen, havde nægtet ham at komme ind i Staden, bleve Telte opslagne udenfor Steinthor, østenfor Byen, paa en aaben Plads, som man mener fik Navn af Rosengarten efter denne Høitidelighed. Kongen lod bygge to Værelser, og betrække med kostbart rødt Klæde: et for sig selv, det andet for Brudgommen; desuden vare ogsaa de andre Telte udentil beklædte med Skarlagen. Den samme Yppighed herskede i Beværtningen; thi der var ikke allene Kjældere fulde af alskens Madvarer, men endog hele Brønde som Nat og Dag fløde med Vin, Mjød og Øl, hvormed ikke allene de Indbudne, men ogsaa Tilskuerne bleve trakterede, saa der ordentlig maatte skee Tilførsel fra Danmark og andre Steder. Paa Marken var opdynget et heelt Bjerg af Havre, hvoraf Enhver kunde tage til sin Hest, saa meget han lystede. Der vare og allehaande Gøglere, Springere, Liniedandsere, Brydere, Veddeløbere, og ikke mindre end 640 Par Klopfægtere tilstede, og idel Musik lod sig høre af Piber, Trompeter, Giger, Hakkebretter og Sækkepiber. Dagen førend Torneringen skulde gaae for sig, skienkede Kongen samtlige Fyrster og 80 af den fornemste Adel hver en Skarlagens Kappe, en Kjortel med russisk Peltsværk, en dansk Hest, og et prægtigt udziret Skjold og Sværd, hvormed de den følgende Dag viste sig udenfor Kongens Værelser, og bragte ham deres Hylding. Derpaa aabnedes Torneerspillet af Kongen og Brudgommen paa den anden. J den Førstes Følge vare Hertug, Valdemar af Slesvig med ikke mindre end 3000 Ryttere, foruden 6 Grever og Herrer, der hver førte sit Banner. Jmod dem red Markgreven i Spidsen for de tydske Fyrster, Alle med nedslagne Vistrer, saa man kun kjendte dem paa Skjoldmærkerne. Først hilsede de tvende Troppe hinanden, dernæst skeete Udfordringen, og saa gik Dysten løs. Hvo der udmærkede sig, blev opskrevet efter sit Vaaben, og tillige bemærket, hvori hans Daad bestod. Efter Dysten gik man til Bord, hvor de første Retter bleve frembaarne af Ryttere, der alle vare iførte eens Dragt, og derfra til Dands, i hvilken Ordenen bestemtes af Kampdommeren, efter Riddernes Fortjenester ved Torneringen. Til Slutning indfandt alle Fyrster og Herrer sig igjen udenfor Kongens Gemak, for at takke ham. Med nedladende Værdighed modtog Kongen de knælende Fyrster, berømmede deres Vaabenfærd, og slog dem Alle til Riddere, tilligemed 800 Adelsmænd, som ved denne Leilighed havde erhvervet sig deres Guldsporer. Foruden disse bleve endnu Mange slagne til Riddere af de andre Fyrster; af Markgrev Valdemar allene 16 til 1700). 2) Denne omstændelige Beskrivelse over Torneersvillet ved Rostok findes hos Sum 11te T., fra S. 661. til 665. Sammesteds S. 862 anføres endnu af Kæmpeviserne, at Kongen lod først udskrive sine Riddere og siden sine Mænd til dette Tog, saa han i Endnu engang bivaanede Kongen, efter Jndbydelse, et Torneerspil i Meklenburg, som anstilledes ved Pintsetider 1319 af Hertug Henrik af Wismar. Kongen landede paa Øen Retholm, hvor han lod opslaae et kostbart Telt, og viste sig i fuld Kroningsdragt med Krone og Scepter. Siden drog han ind i Wismar, hvor Hertug Henrik holdt hans Stigbøile, da han var traadt ud af Skibet og steg til Hest. Endskjønt det saaledes ikke kan nægtes, at der jo i Middelalderen har været et Slags Riddervæsen i Norden, og at Danske og Svenske endog have øvet Ridderspil og Torneringer, saa synes det dog endnu høist uvist, hvorvidt dette har været Tilfældet i Norge, skjønt man med Rette kunde tro, at Nordmændene, som i Vaabenfærdighed visselig ikke gave Nogen efter, ikke vare ubekiendte med ridderlige Øvelser. Men tages endvidere Hensyn til Maaden hvorpaa de Norske førte deres Krige, udenlands komne over Havet og indenlands ved Terrainet nødte til at fægte tilfods; lægger man Mærke til at alle Træfninger, som Saggerne nogensinde omtale, saavidt vides, ogsaa afgjordes uden Rytterie, denne Ridderskabets Sjæl, saa bliver den største Rimelighed nok den, at vore Forfædre i Middelalderen ikke befattede sig med dette Slags Vaabenøvelser. Men vi finde ogsaa, at de derved langtfra ikke ere komne tilkort, og skulde vi derfor behøve noget Beviis, da kunne Hav og Land og Strand optræde som uforkastelige Vidner; et heller synes det saa underligt, thi en Datidens Ridder var, formedelst sine mange og tunge Dækningsvaaben, ikke ulig en Skildpade, faldt han derfor til Jorden, maatte han, som Barenhorst bemærker, smukt blive liggende indtil der kom nogen og hialp ham op igien. (Hmd.) Alt drog ind i Rostok med 7000 Mænd til Hest, hvis Sadler vare forgyldte, og som bare røde Vaabenkjorter med hvide Kors. Men hvor lidet denne Vise staaer til Troende kan sluttes deraf, at den ogsaa anfører Kongens Arvefiende, den landflygtige Marsk Stig, blandt Ridderne. Apotiori sit denominatio!