Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-10-15
Concertmester Schall. Chor. Vor en Fader, for en elsket Ven Dannerigets tunge Taare flyder! Brat rev Dødens grumme Engel hen Dig, som Himlens Sallighed nu fryder! Christian vend Dit Øie til Dit Land: see, det græder, hor dets Veemodsklage! Fjern fra os Du endte Dine Dage, ei Din Grav vor Taare væde kan, Recitativ. O Held ham, Held ham og hans Søvn er fød ei Brag af Vaaben for hans Øre lyder! Fred er hans Slummer, Fred var alt hans Liv! Velsignelser ledsaged ham til Graven, Et ved hans Krone klæder Borgerblod; ne til sin Søn han reen den efterlader. Vor Christian denne Roes er evig skjøn, det er en Laurbærkrands, som aldrig visner! O, hør, Dit Folk forbander Albion, og raaber: "Veel uddreven af sin Rede sank Fredriks Fader under Sorgens Vægt!" Paa tvende elskte Rigens Fremtids Skjebne i Dødens Time han sit Øie fæsted; men Danmarks Skytsaand peged paa hans Søn, let blev hans Hjerte, Engelen forsætted: Han, som i Live var Din Støttestav, skal kjæmpe for Din Havn og Danmarks Æret!" Velsignende sin Søn, sit Folk, sit Land, til Himlens Fred indslumred Christian. Aria. Elte Skygge, som omsvævet Dine Rigers Moderkyst, og Dit Minde blandt os lever dybt indgravet i vort Bryst, Af en Broders Haand Dit Hjerte, modtog Dødens grumme Slag: Bretlands Olding, Christians Smerte, hævnes vil ved bittre Nag! Arme Negers Slavelænke faderlig han sønderbrød; Vold tør ei Naturen krænke; Jngen her til Træl er fød! Recitativ. To Rigers Fader, Bondestandens Ven, Vor Freds Beskjermer, Musernes Opliver, han ynded Fryd og lindred Armods Nød, han elsked Danmark - og han gav det Fredrik!! Modtag, Henfarne, dets Erkjendtlighed! Ved Gud for og om Hævn og Hædersfred, Duet. Første Stemme. Kom, Fred, tilbage – men med Ære! For Felde, end en skjændig Ro Anden Stemme. Vi hver en Byrde freidig bære, thi Kraft og Mod iblandt os boe! Første Stemme. Om Dannerkongens Grav var Mørke! Anden Stemme. Hans Lande kued Røvervold! Begge. Vi seire skal ved Borgerstyrke! Retfærdighed er Danmarks Skjold! Ja, Himlen vil skienke os Seier, thi, Fredrik! Dit Banner kun varer for Ærlighed, Troskab og Mod; Dig offver hver Borger sit Blod, Chor af Fruentimmer, (som bekrandse Christian den 7des Urne med Cypresser).Med Cypresser Christians Urne pryder, Danmarks Taarer trille paa den ned! Ham vi offre vor Erkjendtlighed, og hans Søn vor Kjerlighed vi byder! Chor af Mandfolk, (som slynge en Egekrands om Frederik den 6tes Buste). Borgerkrandsen Fredriks Jsse smykke! sildig flyde ved hans Grav vor Graad! Danmarks første Mand i Raad og Daad, længe lev til Fædrelandets Lykke!!! Vi ere alle Mennesker. Da Plato engang vilde forklare sine Tilhørere hvad et Menneske egentlig var for et Væsen, sagde han: "det er et tobenet Dyr uden Fjer." Spotte gjøgen Diogenes troede at gjendrive Philosophens Paastand ved at plukke Fjerene af en Høne og jage den ind blandt hans Tilhørere med de Ord: "seer her Platos Menneske!" Diogenes havde virkelig stor Uret, og hans Spot beviste her aldeles intet. Plato kunde med lige saa stor Føie sige, at et Menneske, blot som Menneskedyr betragtet, er et tobenet Dyr, uden Fjer, som Naturgrandskerne i de nyere Tider godtgjorde, at Durang Ontangen, er det Dyr, som Mennesket ligner meest i Udseende og Skabning, og altsaa kunde kaldes dets Formand i Skabningens Række.