Den Vest-Sjællandske Avis, 1817-02-15
Hvad det Spørgsmaal angaaer, hvorvidt Domfældte kunde ansees som capax poenæ luerdie, have de Tilforordnede bemærket, at Vidnerne hos ham ei have bemærket Mangel af Fornuftens fulde Brug, ligesom han og selv har udsagt, at han den Aften han fuldførte Forbrydelsen ikke mærkede til nogen Sygdom, skiøndt han vel forklarer at have været upasselig om Formiddagen. Hans nerve syge Constitution og tungsindige Sindstemning kan ei komme i Betragtning, til at hæve hans Strafskyld. Ved dernæst at undersøge hvad Straf Domfældte. kunde være ifalden, er det af Retten anført, at da 6 19 - 1, kun nævner det Tilfælde, hvor Jlden er sat paa anden Mands Huus, kunde den der bestemte Straf synes anvendelig, naar Jlden er sat paa eget Huus, især da en criminel Lov ei bør anvendes uden paa de i samme nævnte Tilfælde, med mindre en fuldkommen paritas rationis finder Sted, og det synes at forudsætte en større Grad, af Jmmoralitet, at sætte Jld paa anden Mands Huus, end paa sit eget, for at besvige Brandforsikkringen. Men herved er det paa den anden Side bemærket, at skiøndt dette Lovsted saaledes ei in terminis er anvendeligt paa det her omhandlede Delictum, maae det udentvivl antages, at Lovgiveren har villet haft samme henført under Lovstedets Bestemmelse. Sees der nemlig hen til Forordningen af 5te Mai 1683, §. 15, der fastsætter, at de der med frie Villie lade deres Huse eller Boliger afbrænde, for derfor at faae Anledning til at betle, skulle straffes som andre Mordbrændere, saa synes det deraf klart, at Lovgiveren har betragtet en saadan Handling som Mordbrand. Denne Mening synes endvidere især at faae Medhold i Brandforsikkrings=Anordningen for Kiøbstæderne, af 29de Febr. 1792, §. 9, hvor det hedder, at den der har anlagt den Jld, hvorved hans Huus er lagt i Aske eller beskadiget, skal, foruden den i Loven fastsatte Straf, have forbrudt al Erstatning, hvilket Udtryk ikke skiønnes at kunde have Hensyn til en Straf, der først skulde udledes af Lovens Grundsætninger, men vidner aabenbart om, at Lovgiveren har sigtet til en Straf der nominatim er omtalt i Loven, og denne kan da et være anden, end den i 6 – 101 anførte; dette bestyrkes og ved Bestemmelserne i den ældre Anordning, angaaende Brandvæsenet i Kiøbstæderne, af 24de Januar 1761, Cap. IV, §. 14, hvori det hedder, at de, som forsætligviis foraarsage Jldsvaade, straffes paa Liv og Formue, samt den ligelydende Bestemmelse i S. 11 af Forord, om Brandvæsenet paa Landet, af 29de Febr. 1792. Hvad angaaer Udtrykket i Placaten af 8de Junii 1733, Post 3, §. 6, angaaende at den, som sætter Jld paa sit eget Huus for at faae et nyt, skal " forfølges til yderste Straf, da det er tvivlsomt hvorledes samme skal forstaaes, efterdi Placaten blot fastsætter, at Brandkassen skal forfølge Sagen imod den Paagieldende, saa at han dømmes til yderste Straf, men lader det uafgjort hvori denne skal bestaae. Men om man endog ikke vil ansee nogen af disse Anordninger for afgiørende i saa Henseende, men antage, at Straffen for den her omhandlede Forbrydelse ei var bestemt ved noget udtrykkeligt Lovbud, maae dog den i Lovens 6191 dicterede Straf ansees overeensstemmende med Lovgiverens præsumtive Villie, thi naar man betragter denne Forbrydelses objective Farlighed, da synes den ligesaa stor, som ved Jldspaasættelse paa anden Mands Huus. Det maae in casu bemærkes, at i Huset, hvor Jlden paasattes, laae Folk, at der saavel i Boden som paa Loftet stod Krudt, at Huset paa alle Sider var omgivet af andre Huse, saa at baade hans Folks Liv og Naboernes Eiendomme ved Forbrydelsen udsattes for Fare. Det er og klart, at Afbrændelsen af Varene og Huset vilde have medført betydeligt Tab for Assurandeurerne, hvilke traadte i Eierens Sted, og, da hans Effecter vare forsikkrede over deres Værd, endog vilde have lidt mere end om samme havde været deres Eiendom; og dette Tab har Domfældte netop ved Forbryde sens Udførelse havt for Øie. Han har benægtet, at have havt til Hensigt, at ville indebrænde sine Huusfolk, hvilket ikke heller Sagens Data give Anledning til at antage, men, foruden at han dog har viist en utilgivelig Ligegyldighed for disses Liv, er en saadan Hensigt heller ikke noget nødvendigt Reqvisit ved Mordbrand; Forordn. af 21de Marts 1705, §. 7, der fastsætter, at den, der sætter Jld paa noget, anden Mand tilhørende, strandet eller paa Landet inddrevet Skiberum, enten der er Folk paa eller ikke, skal have sit Liv forbrudt, synes og at tale for denne Mening, som endvidere bestyrkes ved Analogien af 466, der hiemler Livsstraf for Forbrydelser, der maae ansees mindre farlige end den her omhandlede. Paa Grund af alt det foranførte have Rettens Tilforordnede derfor anseet Domfældte med den forommeldte i 619 fastsatte Straf, men de have derhos allerunderdanigst anbefalet ham, til ved Hs. Majestæts Naade at befries for Livsstraffen, imod at hensættes til Tugthuusarbeide paa Livstid, og i saa Henseende paaveget følgende Benaadningsgrunde: 1) at han, paa Grund af sin Nervesvaghed og melankolske Sindstemning, sandsynligviis ikke har handlet med roligt Overlæg; 2) at han ved Forbrydelsens Udførelse har handlet planløst og røbet megen Forvirring, da Forbrydelsen, efter hans Fremgangsmaade, vanskelig kunde blive skiult; 3) at han strax uforbeholden har tilstaaet sin Brøde, ved hvilken ingen Skade er bevirket; 4) at han sandsynligviis ikke har tænkt paa Krudtets muelige Virkning, efterdi han ellers, endog for sin personlige Sikkerheds Skyld, maatte have bortsternet dette, medens han var i Boden, endelig 5) at han har fordeelagtige Vidnesbyrd om sin hidtil førte Vandel.