Ribe Stifts Adresseaviser, 1808-03-18
Kjøbenhavn, den 14de Marti. T T a 6 i Den Danske Regiering har med billig Utaalmodighed oppebiet Virkningerne af de Bestræbelser, som det Petersborgske Hof har anvendt, for ved venskabelige Midler, at bringe Sverrig tilbage til den Jnteresse, det har tilfælles med heele Norden, og til de Grundsætninger, der udgjøre det første Led i dets Forbindelser med Rusland og Danmark. Da disse Bestræbelser bestemt ere mislykkede, befinder den Danske Regiering sig i Henseende til Sverrig i en Stilling, som ikke længere kan tillade den at tolke denne Uvished i sine Forhold til det. Man kan ikke dølge sig, hvad disse Forhold ere blevne til, siden et troløst Angreb pludselig har udrevet Danmark fra den Bane, som det i en lang Række af Aar ikke har tilladt sig, den mindste Afvigelse fra. Den Voldsgierning, som Storbrittannien har udøvet imod et neutral og fredeligt Land, har bragt hele Europa til at gienlyde af et eneste Harmskrig, og fra alle Sider gav man den Danske Regiering Beviis paa den meest levende Deeltagelse. Hoffet i Stokholm ene iagttog, uagtet de særegne Baand, der forene det med Hoffet i Kiøbenhavn, en bestemt Tavshed, og har tilsidst kun brudt, den, for at fremføre de mindst retmæssige Klager og meget ilde grundede Bebreidelser i Henseende til de Uleiligheder, som vare umiddelbare Følger for det af Krigsbegivenhederne, saavelsom de Strengheds Forholdsregler, som den voldsomme Stilling, den Danske Regiering paa eengang saae sig bragt i, med Magt tvang den til at antage, og hvilke de Chicaner og Drillerier, som fra Sverrigs Side ere blevne paaførte den, har kun lidt været skikkede til at bringe den til at afstaae fra. Det Danske Kabinet havde været meget forlegen med at forklare sig denne Adfærd fra en Souverains Side, hvis Jnteresse, Grundsætninger og Følelser det havde ønsker at kunne see i lige Grad saarede af en Skiendselsdaad, der pludselig har tændt Krigs=Luen i Norden - dersom det ikke havde havt Leilighed til at iagttage, at den Følelse, som i dette Tilfalde har bestemt Kongen af Sverrigs Beslutninger, ikke var Ligegyldighedens. Den forunderlige Redebonhed, hvormed denne Monark, adskillige Uger førend Stralsunds Overgivelse har samtykket i den største Deel af den engelske Krigsmagts Afreise fra Pommern, hvor den kun syntes at være ankommen for at oppeble Øieblikket, for at føres til Sielland - og den Umage, Hs. Svenske Majestæt gjorde sig, for at underrette sin Nation om, at denne Gien=Jndskibning skeete i Kraft af en særskilt Artikel i hans Konvention med Storbrittannien, har givet de første Kiendetegn til en hemmelig Forstaaelse paa Danmarks Bekostning. Disse Kiendetegn have snart forøget sig. Den Danske Regiering kiender ikke Udstrækningen af de Tienester og den Hielp, som deres Fiender have modtaget i Sverrigs Havne; men den har føle Virkningerne deraf paa en for den høist sørgelig Maade. Det Jndtryk, som Forhold af ethvert Slags og tillige de afbrudte Kommunikationer, som Engellænderne ikke fandt nogen Vanskelighed ved at underholde med Sverrig, maatte giøre paa den Danske Nation, er let at begribe. Det har ikke kunnet blive ubemærkt af nogen, hvor meget krænkende for Danmark der laae i den Glæde, Kongen af Sverrig, syntes at finde ved at være paa Kysten lige for Sundet personlig Vidne til alle de Uretfærdigheder og Fornærmelser, der udøvedes mod dets Naboeland - i de Smigrerier og utallige Udmærkelser, der bleve øslede paa Cheferne for den Engelske Krigsmagt - i de Æresbeviisninger, disse med Affektation fra deres Side søgte at bevidne deres Souverains Allierede - og i de Agtelsesbeviser for Hs. Svenske Majestæt, som de fra Kiøbenhavns Havn med Vold bortførte Danske Krigskibe bleve paa deres Fart igiennem Sundet underkastede, endog under Kanonerne af den Fæstning. som deres Salutering skyldtes. Hvor lidet gunstige det Lys end var, hvori Sammenstødet af disse forskiellige Omstændigheder maatte sætte Kongen af Sverrigs Sindelav mod den danske Regiering, kunde denne dog ikke bebreide sig, uden Grund at have overdrevet de Sandsynligheder, som Hoffet i Stokholm, langt fra at bestræbe sig for at bortfierne, meget meere syntes at arbeide paa at frembringe, nære og bestyrke ved alt, hvad der kunde staae i dets Magt. Men det blev snart meere, end simple Sandsynligheder. Den Engelske Regiering var den første, der opdagede Danmark Hs. Svenske Majestæts aabenbar fiendtlige Sindelav. Enropa kiender allerede de Forklaringer, som denne Angivelse har foranlediget imellem Danmark og Sverrig. Man har seet, at Kongen af Sverrig, opfordret paa den meest aabenhiertige og venskabelige Maade til at forklave sig over denne Gienstand, har begyndt med at ville undgaae denne Nødvendighed, og at Hs. Majestæt endnu ivrigere paatrængt, har endt med at give et skiert, tvetydigt og fornærmeligt Svar. Da dette Svar imidlertid syntes i en vis Henseende at indeholde en Usandheds beskyldning mod Engelland, lod den Danske Regiering sig for Øieblikket nøie dermed, og troede at burde skiule sine billige Klagegrunde imod Sverrig, i Haab om, at dette, oplyst om sin sande Jnteresse og modent overveiende Følgerne af sine Beslutninger, vilde ende med at give efter for de Forestillinger, som Hoffet i Petersborg har gjort det med ligesaamegen Skaansel som Taalmodighed, for at bringe det til at afstaae fra sine Forbindelser med Storbrittannien, som aabenbar ere blevne unyttige og uforenelige med Nordens Rolighed og især med Danmarks Sikkerhed.