Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-04-13
Paa min Reise igiennem en Landsbye i Holland blev jeg vaer en Samling af Bønder, alle med vaade Øine og nedslagne Hoveder, at gaae ind i en Kirke. Dette Optrin rørte mig meget. Jeg fulgte efter dem, og saae, at de havde en død gammel Mand mellem sig, som var klæd i Bondeklæder, og hvis graae Haar og Skiæg tilkiendegav en høi Alderdom. Byens Præst traade frem, og holdt følgende Tale: Mine Brødre, den Mand, J her see, har i 90 Aar været Menneskeslægtens Velgiører. Han var en BondeSøn, og har fra hans spæde Barndom været vant til Plogen. Saasnart hans Been havde Styrke nok for at bære ham, fulgte han sin Fader ved alle Landhaandteringer; men saasnart han havde faaet de Aar og Kræfter paa Bagen, han ønskede, sagde han til sin Fader: "Lad nu mig arbeide, og hviil nu I eders gamle Lemmer Fra den Time af har enhver Morgensoel seet ham duelig og flittig at skytte sin Haandtering. Han har opryddet og pløiet meer end 2000 Agre nyt Land. Han har med sin egen Haand plantet de Frugttræer, hvoraf eders hele Bye, har sin Næring, og Beskiærmelse mod Solens Straaler. Det var ei Gierrighed, som gjorde ham ufortrøden i sit Arbeide, men Lyst til Duelighed og Flittighed, hvortil Mennesket er født. Var han ikke altid rolig for Velsignelse af sin Møie, Naar Mennesket giør sit, saa vil Gud giøre sit, var hans Ordsprog. Han giftede sig, og havde 25 Børn, hvilke han alle dannede til Arbeide og Dyd Ethvert af dem har og beholdt et ubesmittet Navn. Hans Omsorg gik endog til at see dem vel gifte, og selv ledede han dem med et glad Ansigt til Alteret. Alle hans Børnebørn ere opfødte i hans Huus. J veed selv hvad Glæde det var ham. Han elskede dem, og viiste, at det var hans Fornøielse at elske dem; derfor elske de og alle hverandre, thi de have intet andet lært. Paa de høitidelige Dage var han den første, som lod sig set. Hans Ansigt, hans Gebærder, hans Røst, vare R. 228 R. R. Forbude paa en almindelig Glæde. J kan jo aldrig glemme hans Munterhed, og de Virkninger, som hans stille og nøisomme Sind gjorde blandt eder i Forsamlingerne. Hans Tale, som altid var fuld af Fornuft og Skiønsomhed, hvor gjerne gad J ikke hørt den Det er sandt, han var nidkiær, men uden at fortørne. Han elskede Orden, og en indvortes Følelse af Dyden. Hvem negtede han sin Tieneste, Naar syntes han kold i Ting, som angik Landets Vel? Hans Hierte brændte for Fædrenelandet, og hans Handlinger svarede til hans Hierte. Da Alderen nu bøiede hans Skuldre, og hans Knæe darrede under ham, saae J ham ikke alligevel at stige oppaa en liden Høi i Marken, og der at give Underviisninger til de unge Folk, som samlede sig omkring ham. Hans Hukommelse var et Forraadshuus af nyttige Anmærkninger, hvilke han havde samlet paa i 80 samfulde Aar. Det og det Træe, plantet i det eller det Aar, førte ham til Minde Himmelens Naade eller Vrede. Han paamindede sig selv altid hvad andre forglemte, at hielpe den Fattige, understytte den Flittige, og forsørge den, som Sygdom og Nød trykte. Han syntes at være begavrt med en Slags Spaadomsaand, som dog kun var en Frugt af Erfarenhed; thi naar han i Maanskin sad og overlagde sine Tanker, kunde han altid forud sige, hvad Sæd der best vilde arte sig i den eller den Ager. Aftenen for hans Død kaldte han sine Børn og Børnebørn til sig, og sagde til dem: "Mine Børn, jeg stunder nu at komme til det Væsen, som er alle Tings Skaber og Herre, ham, jeg har dyrket og tilbedet, og paa hvem jeg har fortrøstet mig. Skiærer i Morgen eders Pæretræer, og begraver mig ved Solens Nedgang i min Grav, stroe saa disse sidste Spirer af min første Flid over mit Hvilested. Gaae nu mine Brødre, og lægger ham der, og efterfølg hans Exempel. Men førend J skiule disse graae Haar i Graven, som saa længe have fortient eders Høiagtelse, kommer da og seer hans hærdede Hænder; beskuer de ærefulde Mærker af langvarigt Arbeide. Her løftede Præsten een af den Dødes kolde Hænder op, kyssede den med Ærbødighed; og hele Selskabet fulgte hans Exempel Hans Børn bare ham til Graven paa Kornneger, begrove ham efter hans Begiering, og lagde paa Graven hans Spade, hans Hakke, hans Plogere. Om Major Andre i Amerika. I London og Schweitz, tales endnu stedse om den ulykkelige i Amerika henrettede Landsmand Major Andre, og der bliver vel faae Schweitzer, som ikke paa det ømmeste endnu røres ved den omstændelige Fortælling af denne Herres sidste Ende. Jmidlertid tilstaae vi alle, at Døds=Dommen var rigtig, alleneste den, paa hvilken den blev fuldført, fortiente en lykkeligere Skiæbne. - Man læser her en Amerikansk Officers Skrivelse, som indeholder nogle hidindtil bekiendte Efterretninger om denne mærkværdige Begivenhed, hvilke følge her, som et Udtog."Al 1, drig er nogen Fange, af det Slags, som Major Andre var, behandlet med meere Høyagtelse og Eftertanke end han. Krigs Raadet for hvilken han stod, behandlede ham med ald muelig Godhed, og bad ham, at " han ikke vilde svare paa noget Spørsmaal, som alt for hæftig kunde angribe hans personlige Empfindtlighed. Major Andre selv vilde slet intet skiule, som angik hans " egen Person, og efter hans egen frivillige Bekiendelse, forfærdigede Krigs=Raadet sin Efterretning, uden at afhøre fleere Vidner. Alle Lemmer i Krigs=Raadet bleve rørte ved Majorens Friemodighed og beskeedne Standhaftighed, - Ved et af mine Besøg, (saa skriver den amerikanske Officeer, formodentlig Vashingtons Adjutant, bad han mig, at udvirke ham Tilladelse til at skrive til General Clinton. " Jeg seer min Skiæbne, forud sagde han, og vil aldeles ikke agere en Helt, og synes ligegyldig over Liv og Død, men jeg er bereed ved min indvortes Overbeviisning, i ald Fald, ikke min Forbrydelse, men min Ulykke vil fordømme mig; en Ting allene foruroliger mig. Sir Henry Clinton " har havt for megen Godhed for mig, jeg er ham alt " for stor Forbindtlighed skyldig, og elsker ham alt forR 230 Aa" høyt til at kunde fordrage den Tanke, at han selv, eller " andre kunde kaste ham for, at jeg, for at følge hans befaling, havde udsat mig for nærværende Ulykke; Ney, ikke for den gandske Verden vilde ieg styrte hans Siæl i saadan en Kummer, som kunde forbittre alle " hans Livs Dage, (Her kunde han ikke holde sine Taare tilbage, men han fattede sig dog igien, og foer saaledes fort.) " Jeg beder altsaa om Tilladelse, at jeg maae " give ham den skriftlige Efterretning, at jeg ikke har handlet efter denne Jdee, men allene underkastet mig den, sig yttrende Nødvændighed, som var lige stærk " imod min Villie, og hans befaling. Dette blev strax tilstaaet. - Da man forkyndede ham sin Døds Dom, " og han saavel mundtlig, som skriftlig, bad om en Soldats Død, hvilken han dog ikke kunde tilstaaes, besluttede General Washington, ikke at give ham noget Svar her paa, for at spare ham den Kummer, som hans vise Død Art vilde foraarsage ham. Saa snart man " førte ham til Retterstædet, tog han Afskeed med alle Omkringstaaende med største og roeligste Venlighed, og lag" de i det han saae Galgen, Jeg skal dog døe paa denne Maade. Man svarede ham: At det umuelig kunde føye sig anderledes, hvor til han lagde følgen=, de Anmærkning, at han nok var bereed til Døden, men er ikke til saadan en Død. Det varer kuns et Øyeblik, " sagde han videre. Da man paa det sidste spurgte ham, " om han endnu havde noget at sige, svarede han Jntet; " Jeg beder alleneste at lægge heele Verden for Øyne, a at jeg døer, som en Mand.