Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-04-23
Naar det skulde gaae ganske formaliter tilværks saa burde Peererne sidde i Huset efter deres Rang saaledes Hertugerne paa den første Rad BænkeMarqvierne og Greverne paa den anden og Bare nerne paa den bageste; men denne Orden bliver aldrig iagttaget; de tage Plads ligesom Underhuses Medlemmer, efter deres politiske Principer, og Baroner, Grever, Marqvier og Hertuge sidde imellem hinanden. For nærværende Tid sidde Whig Ministerne og deres Tilhængere paa den høire Side af Uldsækken, og Tory Oppositionen paa den venstre Whigs og Torys ere de eneste passende Navne for at betegne Partierne; thi da hele Aristokratiet sidder i Overhuset, saa repræsentere Peererne kun sig selv, og kunne ikke være Organet for nogen politisk Mening; Lord Durham og Lord Brougham, som ere radicale, ere Undtagelser derfra. Der gives iblandt Lorderne nu som i det forrige Aarhundrede to politiske Nuancer, som bekiæmpe hinanden; De Torys forfølge deres konservative Princip med Konseqvence, et Princip hvorved alene Frelse kan findes for Arstokratiet, naar dette kun formaaer at sætte det igiennem paa en fredelig Vei og uden revolutionaire Handlinger, (hvilket synes at have været Formaalet for Orange=Logerne). De Whigs, hvilke nu, da de skulle lægge deres politiske Sindelag for Dagen ved Handlinger og ikke kunne lade sig længere nøie med smukke Flosk. ler, ere indvortes bragte i en stor Forlegenhed ved det Skin af Liberalisme, som de have antaget (de indskrænke sig derfor blot til at indføre gavnlige Reformer, uden at ville betage Overhuset noget af sine Forrettigheder og sin Anseelse, selv Lord John Russel har lagt dette Sindelag for Dagen; imidlertid kunne de ikke undgaae ved disse patriotiske Reformer at undergrave noget Aristokratiets Magt og Anseelse; men mange Udværter kunne ogsaa afskiæres, og det kan endda beholde nok tilbage deraf.)- De Torys Antal er langt større end de Whigs man kan regne 10 af de første mod een af de sidste; desuagtet bragte Whigminoriteten det dertil i 1832, at de Torys maatte give efter, og siden den Tid har den ved den udvortes Bistand (Folkestemningen) foreskrevet dem Love mere end eengang. Men Øieblikket nærmer sig, hvori den sande Majoritet vil maaskee giøre et Forsøg paa at afkaste Aaget, da det føler, at det vil ikke kunne redde sig ved at tilstaae mere. Det er muligt, at de Peers ville holde det for ligesaa hæderfuldt og romersk at gribe til Vaaden og forsvare deres Forskandsninger, som at blive siddende roeligt paa deres kuruliske Stole og oppebie deres politiske Død. (Et Hensyn paa hvad der fortælles om det romerske Senat ved Galliernes Jndbrud.) Reglementerne og Skikkene i begge Huse have meget tilfælles med hinanden, men ere ogsaa forskiellige. Den samme Skik finder Sted i Overhufet som i Underhuset at beholde Hatten paa; imidlertid tages dog et større Hensyn paa det Anstændige og Sømmelige i Overhuset end i Underhuset. Det møder sieldent at see Deres Herligheder lægge sig til Hvile paa Bænken og at beskrive telegraphiske Tegn med deres Been, end i Underhuset (hvor Hr. Hume for nyelig tog sig en Luur). Tummelen der er meere moderat og civiliseret, Bebreidelser ne ere høfligere indklædte (Lord Brougham giorde en lang Tid hvad han kunde for at forstyrre denne anstændige Tone. Ved Debatterne tilveiebringes i det Hele ikke saa mange livfulde og imponerende Scener som i Underhuset; men der hersker en større Eenhed og Holdning i dem, man hører ikke der saamegen ordrig middelmaadig Passiar som i det andet Huus, hvorved Taalmodigheden og Høfligheden taber sig. J Underhuset maa man ofte, ved at høre et talentfuldt Foredrag, finde sig i at høre til middelmaadige, hvorved Forhandlingerne blive matte og langtrukne (den store Plage i de repræsentative Forsamlinger, og hvorover man især klager i den nordamerikanske Kongres; J Overhuset gives ikke saamange talentfulde Talere; men man misbruger ikke heller Talefriheden saameget, og gaaer mere lige løs paa Sagen. Overhusets Medlemmer ere ogsaa kun en Haandfuld mod Underhusets; af en saadan utaalmodig Armee, som kamperer Nætterne igjennem paa sine Bænke, kan man ikke heller vente en saa god Mandstugt og en saa stor Betænksomhed. Saa høi end den Stilling er, hvori Overhusets Præsident staaer, især naar han tillige er Lordkantsler af England, saa har han dog ikke den souveraine Magt som Underhusets Taler. Peererne vende sig ikke til ham, men til Forsamlingen naar de tale; ikke han, men Forsamlingen, besidder Ret til at nægte et Medlem, som vil tale, Ordet; alene denne fører det indvortes Politie. Aarsagen til denne Forskiel er meget indlysende. Overhusets Taler vælges af Kronen; Underhusets derimod af dette. Kl. 5 lader Overhusets Præsident sig see paa sin Uldsæk, han ledsages af Dørvogteren med en sort Stav, og den Person som bærer Scepteret. En Biskop holder Bønnen. Naar tre Peers ere tilstæde, kan Mødet aabnes; tre Lords udgiøre en Forsamling af Overhuset; det er saaledes mueligt, at to Stemmer kunne forkaste en Bill, som var antaget af Underhusets 654 Medlemmer. Det møder ikke fieldent at hele Lordernes Huus bestaaer af en saadan lovgivende Treenighed; men naar vigtige Sager skulle forhandles saa pleier et stort Antal af Notabiliteter at indfinde sig, og Salen kan da blive temmeligt opfyldet.