Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-05-10
J Gudernes Forsamling kom det engang paa Bane, hvo af dem der havde den største Jndflydelse paa Menneskene. Hver af dem vilde med uomstødelige Grunde bevise, at han, og ingen anden, var den, der styrede de Dødeliges Handlinger. Efter mange Debatter fremtraadte Jnteressen og Forfængeligheden. Den første tog Ordet og talde i begges Navn: "Vel høre vi, begyndte Jnteressen, ikke til deres Tal, hvis Dyrkelse Menneskene offentlig ville vedkjende sig; vel regne de os ikke engang blandt Guderne; men værer forvissede om, ærede Med guder og Medgudinder, at ingen i Eders hellige Kreds, Jupiter selv iberegnet, dyrkes og tilbedes i Hjertet saa ivrigen af Jordens Børn som netop vi. - Med haanlige Smiil saae nu den ene Guddom paa den anden, og i alles Øine kunde man tydeligen læse: at de ansaae denne Erklæring for Usandhed og Skryderie, Jupiter reiste sig nu op og sagde med Majestæt til Forsamlingen: "Mine Venner, For eengang for alle at overtydes om, hvo af eder der har den største Jndflydelse paa Menneskene, kunde det være moersomt nok, om adskillige af Eder paatoge sig en menneskelig Skikkelse og i Selskab med Jnteressen og Forfængeligheden gjorde en Reise til Jorden." Forsamlingen bifaldt i alle Deele Jupiters Forslag, og Dagen derpaa tiltraadte man Reisen. Hver af dem paatog sig en egen Skikkelse. Plutus var klædt som en rig Kjøbmand, Minerva som en Schellingianer, sort fra Top til Tag, Mars som en Tydsk Officier o. s. fr. Det første Gjestgiversted, de kom ind paa, gav dem strax Leilighed til at see, hvem af dem der virkede meest paa Menneskene. Sæt Dem ned, min Herre, sagde Værten til Minerva; "jeg skal spørge Opvartningspigen, om vi have Logis til Dem allesammen." Da han kom tilbage, vendte han sig strax til Plutus, og sagde: et eneste Værelse have vi endnu tilovers, som De kan faae; men for de øvrige Herrer har jeg ingen Plads." Da Selskabet ikke kunde blive samlet her, gik det hen i et andet Værtshuus. Underveis sagde Jnteressen, kunne J see, mine Herrer Medcolleger! Den første Prøve beviser, at det er mig, der regjerer Menneskene. Kun den brillantklædte Plutus blev af Værten anseet værdig til at tilbydes Logis." Een Svale gjør ingen Sommer, og een Nar beviser intet, svarede Plutus ganske but. Da de traadte ind i et andet Værtshuus, kom Værten med sin Hue i Haanden dem i Møde, og gjorde mange Credencer. "De ønske Logis, mine Herrer, Det skal de faae, saa godt og saa propert som hos nogen. Behag at sidde ned. Jeg skal i Øieblikket være hos dem igjen." - Kan J see, sagde Minerva, "her fandt vi dog en fornuftig Mand, der ikke er interesseret. Da Værten kom tilbage, begyndte Forfængeligheden: "Det er ret en interesseret Nabo. De har Hr. Vært. Han havde kun et Logis ledigt, og det vilde han ikke overlade andre end den Herre, De her seer, formodentlig fordi han er brillantest klædt.""Hvorledes begyndte Værten, ganske ude af sig selv af Ærgreise. De har allerede været hos min Nabo, min ivrigste, min dødeligste Fiende, og efterat han har afviist Dem, skal jeg modtage Dem? Jeg skulde paadrage mig den Spot, at have modtaget Giester, som min Nabo, den Lux, ikke skjøtter om? Det er godt, at De har sagt mig det; nei, mine Herrer, - jeg har ingen Plads for Dem. Undskyld mig, mine Herrer. - Den Lux, - den Ræv; det er een af hans gamle Streger, for ret at gjøre mig til en Fabel for hele Byen."Med denne Besked maatte nu Selskabet atter pakke sig. "Kan J see, mine Herrer, raabte nu Forfængeligheden, mig, – mig er det, der regjerer Menneskene." Langt om længe fik de Logis ved Volden. Da de havde hvilet sig lidet, gik de ned i Billardstuen. Her vare de Vidne til et rørende Optrin. To Fættere, der ikke havde seet hverandre i syv Aar, mødtes her igjen for første Gang. Jeg har gjort min Lykke i Ostindien, kjere Fætter, begyndte den ene. "Jeg forlod Kjøbenhavn, som Du veed, som et fattigt Menneske, og jeg vender tilbage igjen som en meget velhavende Mand." O, lad os ikke tale om det, raabte den anden: "hvad er Rigdom, hvad er alt mod den Glæde, at kunne trykke Dig, min Bedste, til mit Bryst? Dette Favnetag er mig mere værdt end hele Coromandelkystens Skatte. Minerva trak nu Jnteressen og Forfængeligheden ved Kjolefligen heni en Krog, og sagde: "Seer J, mine Venner, endnu gives der Mennesker, der ikke beherskes af Eder. Seer disse to ædle Fættere, hvorledes de omfavne og kysse hinanden, Taarene staae den i Øinene, og de have ikke Følelse for andet end Slægtskab, Venskab og om Broderkjerlighed." - "Rolig, min Kiere, rolig! Tiden er den retfærdigste Recensent, og den leer bedst, som leer sidst." Da Fætterne havde længe nok staaet og kysset og klappet hinanden, og deres Følelser og Meddelelsesævne, saa at sige, vare ganske læns, spurgte den ene Skulle vi spille et Partie Billard, bedste Fætter O ja, svarede den anden. - Men om hvor meget?" - Om fem Ducater Partiet, det er jeg vant til i Ostindien." Man blev enig herom, og de spillede nu fire Partier efter hinanden. Den Ostindiske Fætter var en god Billardspiller, og efter en halv Times Forløb havde den Kjøbenhavnske tabt tyve Ducater, Nu trak den sidste Kjolen af og raabte ligesom en Rasende, da han og havde tabt det femte Partie, "quitte i deur." Som sagt, saa gjort. Efter tre Qvarteers Forløb havde Kjøbenhavneren tabt hundrede Ducater. Uagtet han var ganske ude af sig selv af Harme, vedblev han dog at spille. Vel vandt han et enkelt Partie, men efter en Times Forløb havde han dog tabt i alt 150 Ducater. Nu erklærede Ostindianeren, at han ikke vilde spille længere, men at han vilde have betalt, hvad han havde vundet.