Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-09-29
Fædrelandet. Stænderforsamlingen i Roeskilde. Under den foreløbige Behandling af Sagen om almindelig Værnepligt yttrede Professor David: "Naar den ærede Referent har betegnet min Anskuelse af Stillingsvæsenet som en Urimelighed, saa har jeg i dette Udtryk fundet Alt andet, kun ikke en Gjendrivelse, og den havde jeg ventet, at han vilde have forsøgt paa, da han begyndte at omtale mine Yttringer. Men forsaavidt han har spurgt mig, om jeg da virkelig troer, at denne urimelige Anskuelse, selv om den her i Salen fandt Understøttelse, vil formaae at gjøre sig gieldende ved Lovens endelige Tilblivelse, skal jeg svare ham: nei, det tør jeg lingen i Roeskilde. Blandinger. Odense. ei haabe. Men derfor har jeg dog anseet det for min Pligt, ikke at tilbageholde den, men tvertimod at udtale den, for at den kan tjene som et Vidnesbyrd om, at i det mindste een Stemme har hævet sig for at sige, at den Lov, som Man nu har troet sig nødsaget at give, da den fordres som en Retfærdighedshandling mod Bondestanden, ikke vil, og da den gives, uden at være tilstrækkeligen forberedet, ikke kan opfylde sin Hensigt, og blive til det, hvortil den skulde blive, Hærens Organisation, og uden at finde sin Støtte i en, Lovens Hensigt sig klart bevidst, almindelig Tænkemaade i alle Stænder." Referenten: "Jeg bør erkjende, at det var mindre rigtigt, at jeg har brugt Ordet "Urimelighed", og jeg tilstaaer, at jeg forsaavidt har feilet." Den kgl. Commissarius. Den ærede Deputerede (Overrets prokurator Christensen) har med en Dristighed, som er ham ganske egen, og som holder ud lige til Forsamlingens Slutning, underrettet Forsamlingen om, hvorledes Militair-Etaten i flere Henseender bliver slet bestyret, hvorledes navnligen Penge burde have været sparede, og hvorledes den militaire Administration har forsømt at sørge for en høist vigtig - som det forekommer mig, betegnede han den endogsaa som den vigtigste Deel af Armeen, nemlig for Underofficererne. Jeg vilde holde det for skadeligt for den her foreliggende Sags hele Behandling, om der nu fra Regjeringens Side blev gaaet ind paa saadanne Yttringer. Dersom den Deputerede for Alvor vilde bringe disse Anliggender til Undersøgelse, er det klart, at de maatte gjøres til Gjenstand for særegne Andragender og en omhyggelig særegen Prøvelse; men leilighedsviis at bringe dem paa Bane, ikke engang for derpaa at støtte noget selvstændigt Amendement, men kun for at styrke en Argumentation, kan ikke føre til nogetsomhelst for denne Sags Behandling gavnligt Resultat, og derfor skal jeg ikke indlade mig paa nogensomhelst Gjendrivelse, men lade disse Udladelser ganske staae hen. Forsaavidt derimod den Deputerede ved det nuværende Udkast har erindret, at Bondestandens Krav paa en ligelig Behandling med de øvrige Stænder ikke derved fyldestgjøres, maa jeg dog dertil svare et Par Ord for at føre Betragtningen tilbage til det, der er Kjernen i Udkastet. Det er da klart, at Adgangen til Stilling ikke i mindste Maade træder Fyldestgjørelsen af hiin Bondestandens Krav for nær Der udskrives ikke en eneste Mand af Bondestanden, udenfor det Antal, der ved en retfærdig Fordeling falder paa samme; den, der stilles i Stedet for en udskreven Værnepligtig, indtræder aldeles frivillig, og der paaføres altsaa ikke derved Bondestanden nogensomhelst forøget Byrde fremfor de øvrige Klasser, saa at det er aabenbart urigtigt, at dette System medfører, at der ikke skeer Bondestandens Krav paa en retfærdig Fordeling af Værnebyrden Fyldest. Det er ligeledes en aldeles urigtig Paastand, at Bondestandens Krav ikke fyldestgjøres, naar ikke Menige kunne avancere op til de høiere Poster igjennem Underofficeersklassen; thi Bondestanden staaer i denne Henseende slet ikke under andre Vilkaar, end de øvrige Stænder. Staten og Hæren kunde maaskee være interesserede i, at et saadant Avancement fandt Sted, i det mindste er dette blevet udtalt af Flere; men den Deputeredes Henførelse af denne Sætning til Bondestanden er, om ikke paafaldende, saa dog aldeles ubeføiet. Langt vigtigere er det fra en abstract Betragtning hentede Argument imod Stillinger, som navnligen er blevet fremført af Prof. David, at det idealle Formaal med almindelig Værnepligt ikke opnaaes, naar Stilling kan finde Sted; men jeg troer dog, at den ærede Deputerede er gaaet noget for vidt, naar han har sagt, at det er det Samme, naar Rigmands Søn, hvem Loddet rammer, nødes til at gaae i Tjenesten, som naar denne Forpligtelse paalægges Bondens Søn, thi det er dog indlysende, at Byrden for de dannede Klasser og for Jndivider, der ikke ere vante til physisk Arbeide, er ulige større. Det er langt fra mig - og jeg troer heller ikke, at Nogen vilde tiltroe mig Sligt – at jeg skulde mene, at den nu stedfindende Ulighed ikke bør ophæves, saaledes, at hiin Byrde alene skulde ramme Bondestanden; men vist er det, at Forholdet ikke er ganske det samme. Jeg maa dertil føie, at det, som aldeles strider imod de sociale Forhold i en Stat, saaledes som de nu engang ere, ikke lader sig gjennemføre. Det er uundgaaeligt, at der i ethvert Fald bliver een Udvei, Udygtighedens; Erfaringen har viist, hvorledes den allerede hidtil er bleven misbrugt, og jeg vil bede betænke, hvad Følgen i denne Henseende vil blive, naar Man saaledes med Magt vilde paatvinge Staten, hvad der staaer i Strid med alle de sociale Forhold, saaledes som de nu engang ere tilstede. Overretsprokurator Christensen: "Det skal blot være to Ord, jeg skal tillade mig at rette til den kgl. Commissarius. Jeg veed da ikke, hvorvidt det er en passende Bebreidelse mod en Deputeret, at han taler med Dristighed, aldenstund det, som han anfører, ikke blot maa og skal præsumeres at være hans Overbeviisning, men ogsaa, som jeg har tilladt mig at bemærke, er aldeles beviisligt. Jeg skal, da Forsamlingens Tid er saa knap, ikke opholde den med at referere disse Beviser, men jeg skal gjøre mig en Fornøielse af at sørge for, at den kal Commissarius af en anden Vei skal kunne blive behørig bekjendt med, at jeg har været ganske vel og nøie underrettet. Naar han har dadlet, at jeg, istedetfor at stille et privat og særegent Andragende derom, har fremført sligt paa en Tid og i en Sag, hvor det ikke engang kunde gjøres til Gjenstand for et Amendement, maa jeg tilstaae, at denne hans Bebreidelse forekommer mig meer end synderlig paa en Tid af Sessionen, hvor han selv vel maa have seet, at endog de saa private Andragender, der ere blevne optagne til Commiteebehandling, dog i Grunden kunne siges kun at være optagne for, om jeg saa maa udtrykke mig, at begraves ved Hjelp af den korte Tid, hvorved Man har gjort os det aldeles umuligt at faae andet end de kongl. Lovforslag under egentlig Behandling." Den kgl. Commissarius. Der ligger ikke nogen Fornærmelse i den Yttring, at en Deputeret har dristige Anskuelser.