Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-01-18
Hvad der forskaffede Rousseaus Skrifter saa stor Berømthed var hans Fremstillingsgave, hans Synsmaaders Nyhed, den Samklang, hvori de af ham fortrinligen bearbeidede Gienstande stode med den Sindstemning, der var den herskende, da hans Skrifter udkom, den Forfølgelse, disse voldte ham, og den practiske Anvendelse, han søgte at gjøre ved sit eget Exempel. - Den største Fare for en Forfatter, der skriver for en høitdannet Nation, er at foraarsage sine Læsere Kiedsomhed (derfor sagde allerede Voltaire, enhver Art er god, den kjedsommelige allene undtagen), en Feil, der hører til de utilgivelige; Stilen er altsaa en væsentlig Nødvendighed. At Rousseau besad Fremstillelses gaven i høieste Grad, er en Fortjeneste, som selv den bittreste Avind ikke har villet gjort ham stridig. Grev Mirabeau kaldte ham Veltalenhedens Gud. Men hvorledes blev han i saa høi Grad Mester af sin Stiil, Rousseau havde sig selv at takke for det, han var. Han øste ikke af Bøger, ikke af Omgangen med Lærde. Ved en Examen, som Mad. Warren, efterat han havde tilbagelagt det 19de Aar, lod anstille med ham, erklærede man ham endog for ganske at mangle Kundskaber, og hvad der endnu var værre, Anlæg, men det er gaaet flere berømte Mænd saaledes: Holberg fik ved sin Examen slet Characteer i Metaphysiken, hvori han siden blev Professor, Linne blev sat i Lare hos en Skomager, fordi man fandt ham udygtig til Studering, og den store Digter Thomson gjeldte i Skolen for et saa maadeligt Hoved, at dennes Rector ikke vilde troe sine egne Øine, da han i en Boglade fik hans Digt Vinteren tilfældigviis at see. Rousseaus Læsning var uden Plan, og strakte sig længe til ubetydelige Bøger. Han selv giver Voltaire den Roes, at Læsningen af sammes Værker har havt Jndflydelse paa hans StiilsDannelse. Diderot, hvis Skrivemaade J. J. R. i Begyndelsen foresatte sig som Mønster, corrigerede nogle af hans første Skrifter. Roussean siger herom, "det er vist, at Diderots Vendinger og mine, især i mine første Afhandlinger, hvis Foredrag er som hans noget hoppende og følerisk, ere de to, som blandt vore Samtidiges, ligne hinanden meest. Hvad Tankerne angaaer, da ere de, som han har havt den Godhed at laane mig, og jeg havt den Dumhed at antage, meget let at skjælde fra mine." - Uden at glimre blandt Frankriges Digtere, besad han det største poetiske Genie, for saavidt en glimrende Jndbildningskraft udgjør det Characteristiske ved samme. Denne Jndbildningskraft, ikke svækket ved Bogstudium, og bestandig pirret ved en melancholsk Stemning, Følgen af hans udvortes Stilling, hans sygelige Legemsbeskaffenhed og ensomme Levemaade, satte ham ind i en idealsk Verden og lod ham betragte alle de høiere Classers virkelige Forhold fra en idealsk Synspunkt. Han erhvervede sig i sin Ungdom i Omgangen, med de lavere Folkeclasser en rigtigere Kundskab om Menneskenes virkelige Characteer og fande Forhold, end han kunde opnaaet ved Bøger, eller Bekjendtskabet med dannede Personer, der i Almindelighed ligne hverandre som eet Æg det andet. Med stor Færdighed laante han Characteren, i hans Skrifter, endskjøndt skildrede med smukkere Farver, fra den ham bekiendte virkelige Verden. Man veed efter hvilke Originaler, han har skildret sin Julie eller Clara, eller sin Vicar fra Savoyen. Derfor have hans Helte en ganske anden Tænkemaade, tale et ganske andet Sprog end de, der ere tegnede efter Pariser Originaler, og netop denne Forskjellighed behagede som noget Nyt. Med samme Færdighed indflettede han i sine Skildringer de romantiske Egne i Schweiz og Walter Scott har maaskee af ham først lært at indflette skotske Naturskildringer i sine Romaner). Han havde en klar Anskuelse af, og en indvortes Overbeviisning om det, han foredrog Verden. Det var hans egne Jdeer. Han forstod den Konst, at foredrage selv de meest vovede Tanker med et Anstrøg af Agtelse og Selvfølelse, der ligesom i Forveien gjorde Critiken vaabenløs. Naar han f. Ex. i sin savoyardske Vicars Troesbekiendelse yttrer sin Tvivl om den hellige Skrifts guddommelige Jndskydelse, saa lader han Vicaren sige: Jeg veed ikke om jeg feiler; det er vanskeligt, naar man anstiller en Undersøgelse, ikke stundom at tale i en bekræftende Tone. Men man glemme ei, at alle mine bekræftende Paastande ere intet uden Tvivlsgrunde. Søg selv Sandheden; jeg for min Deel lover intet uden Oprigtighed. Naturen lagde ham ligesom Pennen i Haanden; og ved sin af samme laante Fremstilling var han netop forstaaeligst for dem, som Bogstudium ikke havde givet en unaturlig Retning. Han blev snart en Yndlingsforfatter hos det smukke Kjøn og den unge Verden, for hvilken Jndbildningskraften endnu beholder Overhaand. En Voltaire, en d'Alembert kunde han ikke fornøje, thi han talte Hjertets Sprog til Hjertet, men ikke til Forstanden. - Dog, hvad der ikke bidrog lidt til at forøge hans Læseres Tal, var, at han behandlede sine Gienstande fra en Synspunkt, meget afvigende fra de sædvanlige Begreber. Det Almindelige kjeder, kun det Nye er tiltrækkende. At Konster og Videnskaber have bidraget til den menneskelige Slægts Lykke, er en forslidt Tanke. Rousseau paastod det Modsatte, og allerede Nysgierrigheden lokkede til at see, hvorledes en saa dristig Sætning lader sig forsvare. (Fortsættes.) Hvad Fordom formaaer det saae man forikke længe siden et Exempel paa i Paris. Et engelsk Skuespillerselskab gav der, som bekjendt, engelske Skuespil. Engellænderne havde sluttet en Accord med Theatre de la Porte St. Martin om sex Forestillinger. De gave Othello, Shakespears Mesterstykke, men Allarmen blev stor. Man raabte: la Canaille, A la porte, a la poste Martainville (Directeuren), og Stykket blev givet under de største Spektakler og kaadeste Optoge.