Jyske Efterretninger, 1790-01-15
Aalborg den 15. October. forlorne Paradiis, gives hermed et Stykke af den Som en Prøve af den belovede Oversættelse af Miltons fierde Sang om Adams og Evas Samtale ved første feste lige Midnat a. Hvoraf den skiønsomme Læser vil slutte til Sversætterens meer og mindre Hæld i at naae sin Driginal, og ved Sammenligning med et andet Stykke af samme Digt i en riimfrie Oversættelse (uden Tvivl den belovede af Schønheyder, som findes i et Hefte af Minerva for 1789) selv skiønne, hvilken af de to der best flydende og mindst stodende lader sig læse. Det forlorne Paradiis. Fierde Sang. - - and twilight gra had in her sober livery all things cladSilence accompanied - for beast and bird &c. &c. Tusmørket dækked med sin Klædning sortegraa Hver Skabning. Taushed kom og skiønnede derpaa; Bort havde hver et Dyr og hver en Fugl sig sneget, Hiin var til Leiet gaaet og den paa Redet steget. Kun paagen Nattergal, den Skovens Discantist, Sin kiælen Elskovsang paa den afsides Qvist. Opmærksomhed blev rørt. Paa Himlen var en Scene Afklare, levende og ægte Ædelsteene, Og Hesperus foran i blankes Optog reed. For denne Stierne Hær - omidder Maanen klæd J Skyefuld Majestæt, som Himlens Dronning alider Her frem med festlig Glands deelt ud til alle Sider, Og hyller Mørket ind med let sølvfarvet Sløer, Da Adam saade til sin Evn: Smukke! hør, Det Midnats Time er, og alt, der søger Hvile, Os minder ligesaa til Rolighed at tile, Da Gud har Dag og Nat. Roe, Arbeid vexelviis Til vor Nødtørftighed uddeelt i Paradiis: Den faldne Aftendug, som Søvnen med sin bringer Med lette Vægt af Slum vor Øielaag betvinger; De andre Skabninger, som ledig gaae omkring. Behøve mindre Roe, bestille ingen Ting, Men Mennesket hver Dag, har noget at forrette, Som deels skal Legemet, deels Sindet sysselsætte, Tegn paa hans Værdighed og Himlens Vel behag; Der mærker paa hans Vei - det er en anden Sag Med Dyr, som Tiden hen i Leddiggang fordriver, Hvor Gud er nøie Aut paa deres Forhold giver, For næste Morgen har forgyldet Østens Grund Med Lysets Straaler - Vi maae passe vigtig Stund - Staae op - og aarle ved vor moersom Arbeid være Løvhytten pudse af - og Grenene beskiære Til kiølge Alle - der ellers vil forgroe, Og vi kan knap formaae, da vi er eene To At tvinge fraadig Væxt og vilde Skud aflave Der fleere Hænder kan - meer Folk hielp behave, See dette Blomster Flor - og denne Gummi Sveed Der ligger her miskiendt, nedtraadt og ubereed Forlanger Hielp, om vi vil Livets Lethed nyde, Jmidlertid vi vil Naturens Stemme lyde Og Nattens, listende os smukt til Rolighed, Ham svarte Evar fuldkommen Skiønhed klæd: O Adam! Du der er mit Ophav, min Ledsager, Uvægerlig jeg din Befaling imodtager; Min Lydighed paa Guds Anordning grunder sig, Thi Gud er Lov for dig - og Du er Lov for mig, Beskeden tænke, og nysgierrig ikke være; Er Qvindens ypperst Vid og Kiønnets største Ære, Jeg glemmer Tidens Løb ved Roe i Adams Skiød, Hver Part deraf med sin Afvexling er mig sød; Sod er den Aande, som hver Morgenrøde gyder! Sød Dagningen naar hver en tidlig Fugl sig fryder. Sød Solen er - hver Gang dens øsing Straale naaer Til Eden - spillende i Duggens Perle Taar, Paa Urter og paa Træe, paa Blomster og paa Frugter - Sød Jorden - naar den paa en Regnskyll krydret lugter, Sød Aftenen, naar man har havt en travel Dag, Søe Nattens Eensomhed med Nattergalens Slag. Sød Himlens Maane og dens Stierner ligeledes. Som i et pragtfuld Tog paa Himmelen udbredes; Men, er den Morgen som med Fuglesang fremgaaer, Og ei den Soel, som op for dette Eden staaer. Ei Urt, ei Blomst, ei Frugt, hvor Dugens Draaber prale, Ei Vellugt efter Regn, ei milde Aften Svale, Et Natteraalens Glag, i meest fortrolig Nat. Et Trip i Maanestin, - ei Stierners blanke Skat, Er sød foruden dig da du det Hele kryder. Men hvad mon dette Skin den lange Nat betyder, Hvem tindrer Stierner for, og Maanen? Hvilket Syn! Da Søvn har trykt sia paa hver Skabnings Øienebryn. Vor Stammefader til det Spørsmaal svarte atter: O Eva Menneskets og Guds fuldkomne Dotter, De Lys deroppe, har sin Bane de skal gaae, Til næste Aften de om Jorden ende maae Sin Tour, før Slægter, selv ufødte, de opstege, Og dale ordentlig, fra eet til andet Rige. De deele Lysning ud at Mørket, Nattens Ven Skal ei sin gamle Magt og Herskab saae igien. Da al Naturens Liv med eet tilitet gjøre, Da Stiernerne ei blot skal lyse - ogsaa røre Og varme qvægende, hver Skohumas Livs-EffentsMed mildest Heede af forskjellig Jnstuentz. Den samme Stiernekraft de Planter og fornemme, Som op af Jorden arve - der gjør dem just beqvemme Ved Solens større Jld fuld Modenhed at faae, Altsaa de eromsonst paa Himlen kom at staae: Skiønt de ukiendte til i Nattens Dyb sig sænke Om aldrig Mennesker var til - Du ei maae tænke Det mangler Himlen paa Beskuere til Priis, Usecte Aander gaae omkring i Paradiis J Millioner - naar vi vaage, naar visore, De seer Almaatens Værk og Dag og Nat ham love: Hvorofte har vi fra den tætte Busk og Krat Hørt Engle Røster som besang Guds herlig Nat Og priste Skaberen, nu med særskilte Noder, Nu i Afdeelinger af Synge=Chor og Roder; Tit naar de holde Vagt og gaae om Natten rundDe blande Stemmerne af fød harmonisk Mund, Med høie Skrald af Guds Basun, hvori de støde, Bestemmer Timerne, naar Himlens Vaat skal møde. Og løfte op mod sig hvor foelsom Skabnings Aand. Saaledes talte de - og ninge Haand i Haand, Til stille ensom og løvkronet salig Hytte. En Plads, som Skaberen selv ønsked at benytte, Da han for Menneskeer alt andet har frembragt Det hvældet Tag var af tetvoxne Greene lagt, Som ganske Skygge var - af rarest Træe og Frugter, Af Myrther, Laurbær - alt hvad herligst groer og lugter - Omkring ved Væggen stod ulignelig Acanth, Og hvor født duftende lavstammet Busk iblandt Smukfarvet Jris og Jasmin og Roser hæver Sit Hoved stolt i Veir, og nydelig indvæver Mosaisk Arbeid i Ukunstlede Paneel, Violer blomstrede paa Hyttens Underdeel. Og Crocus - Hyacint - med Farver lyse reene, Trods Emaillering af de meest udsøgte Steene! Hidkom ei Dyr, ei Fugl, ei Orm og ei Jnsect, For Adam og hans Løv de bar for stor Respect; (Jslig en Skygge, slig en Helligdom af Skove Kom ei Sylvan og Pan i Fablen til at sove, Og ingen Faunus fandt hos Nymphen slig en Eng) Herredde Eva først sin kydske Brude=Seng.