Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-12-24
Til Forfatteren af Stykket om Hestevæsenet, i Følgebladet til No. 185 af denne Avis. Jkke for at forene de to Partier, hvori Hesteverdenen hos os fortiden deeler sig, skrev jeg mit sidste Jndlæg. Siden Hr. Kammerraad Drewsen forsmaaede mine Tilbud i en lignende Anledning, skal jeg nok vogte mig for at tænke paa noget Forlig med mine Modstandere. Jeg har kun alt for godt lært deres Sindelag at kiende. Sandhed er ikke hvad man søger. Fire Jdeer og forudsattede Meninger vil man sætte igjennem, koste hvad koste; og kan man ikke længere forsvare sig, griber man til alskens Sophismer og Udflugter. Derfor skal nu jeg, og de som høre til mit Partie, være Theoretikere. Maaskee at Landhuusholdnings-Selskabet ogsaa var kommen til denne Overbeviisning, da det fratog mig mine Lærlinge (mit LivsGlæde). Og Theorie er det muligen ogsaa, at Meklenborgs Hesteavl ved blind Efterabelse af engelske Skikke, er forqvaklet. Praxis derimod, ikke at turde lade Folk see, om de Dyr man saa meget anbefaler til vore Hestes Forædling, kunne trække 1200 Pd. Dog Spøg tilsidesat. Hvem ere de store Praktikere som skrive imod mig? Hvorfor maa man ikke lære dem, at kjende, Frygter man maaskee for, at ved denne Leilighed een eller anden ung Herre turde komme frem, hvis Dygtighed som Hippolog Jngen kjender det mindste til, og som maaskee aldrig har lagt et Føl til, eller hvis han engang paa et Marked skulde kjøbe en Halvsnees Heste, vilde geraade i den største Forlegenhed, Og hvilke ere de Erfaringer hvorpaa man grunder den Praxis man saa meget brouter af, Selv samlet ere de i det mindste ikke, thi reist paa Hesteavlen i Engelland har neppe Nogen af mine Modstandere, og Erfaringerne hjemme om Hesteavl paa engelskviis, ere endnu saasaa, at ingen Fornuftig kan tage dem til Rettesnor. Vi kjende altsaa, mine Herrer, Alle ligemeget til hvad De behager at kalde Praxis, og ere vi Theoretikere, er sandeligen De det ikke mindre. Men saameget have vi dog forud for Dem, nemlig at vi gaae forsigtig tilværk og ikke lade os binde noget paa Ærmet, men prøve os for, thi desværre kun for ofte ere vi skuffede ved pralende Anbefalinger. Aldeberisminde, den 15de Decbr. 1835. C. Dalgas. Det har været os, som mange Andre, meget kjært at erfare, hvorledes adskillige Blades Redacteurer - blandt hvilke sær bør nævnes Kjøbenhavnspostens og denne Tidendes – have fortalt og optaget forskjellige Facta i Anledning af vor Stand og nogle af dens nødlidende Brødre. Jsærdeleshed kunne vi ikke undlade at henpege paa Khonspostens Fortælling i No. 304, der er overgaaet i d. T., hvilken viser os en ubekjendt Trøster, som indgjød Balsom i Gubbens dybte saarede Hjerte. Det vilde være uskjønsomt, om vi ikke ydede denne Ædle vor Høiagtelse for havte Uleilighed, trøstende at ledsage hiin Gamle til Kongeborgen, hvorfra – som han og vi Alle vide – ingen Retskaffen vender utrøstet tilbage. Ligesom dette skjønne Træks Udøvelse og Offentliggjørelse ikke har undgaaet vor Opmærksomhed, saaledes skulle vi ingenlunde lade lignende Handlinger mangle fortjent Tak: den eneste Løn vi have at byde. Ogsaa vil større Lyst og Kraft fordoble vor Virksomhed, i det man ikke nedslaaende vender os Ryggen; men, i Erkjendelse af det Værd den flittige Lærer har Krav paa, med aabent og broderligt Ansigt kommer os imøde. Da ville alle Lysets Venner, i kjerlig Enighed, meget snarere, under Guds Bistand, gandske kunne adsprede Taagen, der, uagtet den hæver sig, endnu hindrer Solens Straaler i at skinne mildt og klart over det elskede Danmarks Sletter. Jydske Landsbyeskolelærere.