Jyllandsposten, 1839-05-27
Jrranos ren. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Mandag den 27de Mai. Nr. 21. Maa trykkes. Fleischer. Jens Langkniv. Original Røvernovelle fra det attende Aarhundrede. (Brudstykke af den vestlige Profil af den cimbriske Halvøe.) Den i sin Tid ilde berygtede og meget frygtede Hederøver, som Titelen nævner, havde erhvervet sit betydningsfulde Tilnavn af sit Yndlingsvaaben, Kniven. At denne skulde været meer end almindelig lang, troer jeg just ikke; men han kastede langt med den; og den kom – ligesom Thors Hammer - strax til ham igien, eftersom Skaftet var fastgjort til en Snor af passende Længde. Denne Omstændighed lader os formode, at vor Langkniv ingen simpel, raae og gemeen Røver, har været – og det er dog saa rart at finde Dannelse og Førelse hos saadanne Folk, og det gjør En selv godt, naar man seer, at en Røver og Morder alligevel er et godt Menneske. Jeg slutter nemlig med høi Grad af Sandsynlighed: a) at han har kunnet læse; b) at han har kunnet læse Tydsk, thi hvor, uden i en tydsk Reisebeskrivelse, skulde han vel faaet Underretning om Knivkastningen i de spanske Søstæder, Selv at have opfundet saadant, strider mod National characteren. Men jeg slutter endvidere: c) at da han har forbedret den sydpyrenæiske Opfindelse med Snoren, maa han ustridig have havt Kundskab i den oldnordiske Mythologie. Over denne ikke overflødige Digression, vender jeg tilbage til vor Helt. Hvor han boede, det veed man ikke; men det var den almindelige Mening, at han havde flere Bopæle, og det paa forskjellige Steder af den udstrakte Hedeegn. At man i dette vigtige Stykke er bleven saa ukyndig, stikker deri, at hans Bopæle ikke laae ovenpaa Jorden, og følgelig vare de ikke saa nemme at finde - om man endog havde søgt efter dem. Men Birkedommere og Herredsfogder vare dengang for kloge til at jage efter Tyve og Røvere; hvad Fordeel skulde de havt deraf, "Nul altsaa vi faae ikke mere at vide og Røverstuer, Jntet med apodictisk Vished, men med en høi Grad af Probabilitet: han skal have boet i Rævegrave, dem han da indvendig har udvidet og indrettet med store Beqvemmmeligheder. Det vil siden vise sig, at denne Formodning ikke er greben i Luften. Vor Helt havde een Maxime - jeg vil troe, han har lært den af sin Huusejer, Ræven, der aldrig bider i Nærheden af sit Hjem - denne nemlig: aldrig at antaste Landets Beboere eller deres Vaaninger; men ene og allene Bissekræmmere. Jeg vil troe, at han har handlet saaledes, ikke saa meget for egen Fordeel, som for at bidrage Sit til at hæmme en skadelig Uskik. Fordenne Mening har jeg ligeledes mine gode Grunde; For det Første tog han Livet af disse Kræmmere; for det Andet tog han baade Penge og Varer fra dem; havde han nu ikke taget Livet, kunde de jo vedblevet at øve deres Smughandel, og havde han ikke taget Pengene og Varerne, kunde jo andre Kræmmere have fundet samme, og da havde han jo slet Jntet udrettet til Landets Gavn og Bedste. (Det undrer mig storlig, at den nylig saa ynkelig henrettede Morder og Røver Worms Defensor ikke har faaet fat paa en lignende Anskuelse af den salig Afdødes Færd: at denne nemlig har dræbt Tønder, for at han ikke længere skulde oversvømme Læseverdenen med sine usle Varer; og at han har taget dem og Pengene, for at en Anden ikke skulde fortsætte dette litterære Smuglerie.)At bestemme, hvormange Kræmmere den patriotiske Langkniv saaledes har ryddet afveien, er plat umuligt; thi naar man fandt en Saadan myrdet og plyndret, sagde man blot: "Det har Jens Langkniv gjort og begrov ham; og saa var den Historie ude. Jeg beklager oprigtigt, at jeg ei holder mig istand til at give paalidelig Oplysning om vor Helts Huusliv - eller om man vil, Rævegraveliv - om han har havt Koner, Maitresser, og hvormange af hvert Slags. Historien tier; men jeg for min Deel vilde ansee det for en Uretfærdighed mod den Hedengangne, at beskylde ham for Følesløshed mod det smukke Kiøn. Jøvrigt forgriber jeg Jngen i sin Dom over denne Materie - dog, det forstaaer sig, med Forbeholdenhed, at min Mening er den ene rigtige. - Men jeg iler til Enden - den sørgelige Katastrophe, der satte Grændse for vor Langknivs virksomme Liv. Saa kom der da en Dag en Kræmmer gaaende i een af disse øde Heder, med Kramkisten paa Ryggen, og en Knortekjep, der og gjorde Tjeneste som Alen, i Haanden. Som han nu gaaer opad en Bakke og kan see ud over Toppen af samme, faaer han Øje paa et Menneske, der kommer ham imøde ned af næste Bakke.