Viborger Samler, 1838-02-10
(Jndsendt.)¬ J Randers Avis No. 13 d. A. findes et Jnserat som den i Berlings Tidenden No. 2 fremsatte "mærkelige Tildragelse. Efterat heri først er doleret over den paa nogle Aar herskende Sygdom: "at røbe Vankundighed og Lyst til at klage over Authoriteterne", gjøres heraf Anvendelse paa Forfatteren til det i B. T. Jndrykkede, Hr. J. Müller, hvorved da Jnseratets Forf, tillige faaer Leilighed til at vise sin egen Kyndighed. Endeligen gives et Sidehug og dernæst et velvilligt Raad til Præsterne i Almindelighed. Hvad nu Lysten angaaer til at klage a., der dog neppe kan kaldes herskende; da er den en naturlig Følge af den, ved Stænderforsamlingerne – Gud velsigne vor gode Konge for denne Foranstaltning – og flere Omstændigheder, vakte Frihedssands og Selvstændighedsfølelse, der ikke længere lader sig nøie med: saa har den eller de høie Herrer i deres Viisdom resolveret; men vil have Grunde, og naar disse formeentligen ikke ere fyldestgjørende, da tillader sig, at fremstille og drøfte Sagen for Publicums Domstoel. At ikke faa af disse Klager ere udsprungne fra Mangel paa den rette Jndsigt, fra en skjæv eller eensidig Anskuelse, af Sagen, eller maaskee fra Noget, endnu værre, hvo kan eller vil nægte det? Men lige saa unægteligt er, hvad ogsaa flere, og deriblandt Hædersmanden, Prof. Schouw, klarligen have viist, at selve ugrundede Klager, naar de bekjendtgjøres ved Trykken, medføre deres Nytte, i det de give vedkommende Authoriteter Leilighed til at oplyse, eller hvis dette er infra dignitatem, da ved andre at lade oplyse, Klagernes Grundløshed og det Rigtige, Lov- og Pligtmæssige i deres egen Fremfærd. J modsat Tilfælde vilde derimod Klagerne dog forplantes mundtligt, og paa denne Reise fra Øre til Øre, fra Mund til Mund, vistnok modtage adskillige, for de Paagjældende ufordeelagtige Tilsætninger, uden at det kommer til disses Kundskab, og de faae Leilighed til at retfærdiggjøre sig. Men herved vækkes igjen Utilfredshed og Mistanke om Ukyndighed, eller Ubillighed og Partiskhed hos Authoriteterne, hvilket kan have saare skadelige Virkninger. Dette er sagt paa Prent og aldrig gjendrevet, af den simple Grund, at det ikke lader sig gjendrive. Man maa derfor undre sig over, at Juseratets Forfatter, der vist vilde føle sig høiligen fornærmet, om man ansaae ham for uvidende om Tidens vigtigste Anliggender og Jnteresser, – og dertil hører Publiciteten og, hvad derom skrives – har desuagtet villet gjentage denne Klagen over offentlige Klager. Det er haardt og ubilligt, naar J. M., han være nu Præst eller ikke,) beskyldes for "Bankundighed," fordi han ikke har kjendt, eller har glemt en enkelt af de mange Lovbestemmelser, Fattigvæsenet angaaende, om end denne in cas qvæstionis maatte være afgjørende. Heelt spydint tilføies, at Kancelliple af 9de Januar 1830 er tilstillet alle Sognepræster; men der er ingen Regel uden Undtagelse, og hvoraf veed Jnseratets Forf. med Vished, at den og saa er J. M. tilstillet, Kan ikke en Vacance i Provste J Dersom det er Sognepræsten for Velbye og Tibirke Menigheder i Sjælland, Jeremras Müller, da er denne Mand Doctor philos. Han har altsaa offentligen aflagt saadanne Prøver paa videnskabelig Kundskaber, at Professorer derfor have tilkjendt ham en akademisk Værdighed; men hvad forstaae de Folk sig paa at bedømme Kundskaber og Kyndighed, Her have vi jo en Overdom for, at han er vankundig. Embedet og deraf følgende mindre Orden i Udførelsen af dets partes eller andre Omstændigheder have foraarsaget, at han ikke har erholdt den? Men om han ogsaa har, erdet da uden Exempel, at ellers dygtige Jurister have, af menneskelig Skrøbelighed, overseet et eller andet, for den Sag, de behandlede som Dommere eller Advocater, vigtige Lovbud, Dersom jeg ikke feiler meget, bleve, for nogle Aar siden, en Politirets=Dom og den dermed overeensstemmende Overpolitirets-Dom i Høiesteret kjendte uefterrettelige at være og tilbageviste, fordi man havde forglemt at oplyse den Tiltaltes Alder og Sindstilstand, og dog vilde neppe nogen med Grund have kunne erklære Ded kommende for maadelige Jurister, end sige for vankundige Jkke mindre haardt og ubilligt er det, i deres Fag. naar J. M. beskyldes for Lyst til at klage over Authoriteterne, fordi han eengang, i en Sag, hvorved han, om end urigtigen, troer sine Sognefolk forurettede, og maaskee efter deres Opfordring, fører en saadan Klage. Elle er det maaskee Jnseratets Forfatter bekjendt, at han ofterhar klaget, eller ophidset andre dertil – Kort disse Beskyldninger synes lige saa haarde og ubillige, som om man vilde kalde en Mand en projectsog Herman von Bremenfeld, fordi han til en Stænderforsamling har indgivet nogle Forslag, som der ere blevne afviste eller forkastede. Mærkelig bliver altid den omhandlede Sag; thi den af giver Exempel: 1) paa en Fader udenfor den egentlige Almuestand, der hellere vil have sin voxne Datter anseet og behandlet som Fattiglem, end selv øde hende den fornødne Understøttelse, hvortil han ikke skal mangle Evne, og i det mindste har moralsk Forpligtelse: denne, desværre ikke ualmindelige Adfærd, der kun røber liden Æresfølelse og Pietet, ville Flere tilskrive den bestaaende Fattiglovgivning; 2) paa den, Gud skee Lov, sjeldne Anvendelse af et Lovbud, som, hvor den indtræffer, stedse vækker en høi Grad af Uvillie, hvori man ikke kan fortænke Vedkommende, især dersom slig en uventet Udgift er betydelig, eller Fattigdistrictet er lidet eller forarmet. Naar man derhos veed, at besvangrede Fruentimmer, der er sjeldent af flere Grunde have Modbydelighed for at tye til det Fattigvæsen, hvor de ere forsørgelsesberettigede – og saadan Modbydelighed bør vel ikke modarbeides – ofte have, just formedelst dette Lovbud, den største Vanskelig hed ved at finde en Hytte, hvor de kunne føde og forblive, saalænge høist fornødent er: da maa man vel ønske en anden Bestemmelse i Henseende til, hvor de, der ikke. siden deres 18de Aar, have nogetsteds havt stadigt Ophold i 3 Aar og der ernæret sig selv, ere forsørgelsesberettigede. Men eetsteds, vil man sige, maae dog Saadanne have Forsørgelsesret. Unægteligen, og lad saa dette blive der, hvor de ere fødte, forsaavidt de skulle have Opholdsted, men lad Amtets eller Provstiets øvrige Fattigdistricter deeltage i Omkostningerne. Disse have i Grunden lige saa megen Forpligtelse dertil, som de Districter, hvor de Paagjældende tilfældigviis ere fødte, og det er jo en gammel og for rigtig erkjendt Forholdsregel, at fordeele den Byrde, der er en for tung, paa Flere. Forresten synes Amtets Fattigkasse, ifølge Fattigreglm, af 5te Juli 1803, §. 49, Litr. b, her at burde komme til Hjælp; thi overordentlige fortjene vel slige Tilfælde at kaldes. Til Slutning formaner Jnseratets Forfatter Fattigcommissionerne og Præsterne til flittigt at studere Fattiglovgivningen, hvorom Jntet er at sige; men naar der tilføies den Compliment, at der vel desuagtet vil indløbe Knuder, som de ikke kunne faae Bugt med; da svares: det kan gjerne være, og er ikke underligt, saalænge Fattiglovgivningen er saa vidtløftig, forviklet og adsplittet. Jeg har desuden selv oplevet, at en høiere, reen juridisk Authoritet har 2 Gange maattet ifærd med en just ikke vanstelig Fattiglovgivnings Knude, førend den fik denne løst. J Øvrigt bemærkes: Præsterne ere ikke, og skulle ikke være Jurister, saa lidet, som Juristerne Theologer, naar det derfor paalægges Commissioner, bestaaende som oftest at Jkke Jurister, Politimestrene deeltage og kunne kun høist sjeldent deeltage i dem – i Almindelighed, og Præsterne i Særdeleshed, at overholde en enkelt Green af Lovgivningen, og paasee dens Bud udførte: da synes det billigt og hensigtsmæssigt, at disse Bud ere eller vorde samlede paa eet Sted, uden alt for mange smaalige Bestemmelser, i en klar Fremstilling og let overskuelig Orden, saa at ikke blot Jurister, men hver forstandig og dannet Mand kan fatte deres Mening. Naar dette Geistlighedens længe nærede Ønske og Haab engang – gid snarligt – gaaer i Opfyldelse ved et nyt Fattigreglements Affattelse: da ville Præsterne ei behøve, efter Forfatterens Raad, at ter til deres Politimestere og Herredsfogder, som hertillands ofte boe flere Miil fra dem, og hvoriblandt der vol turde findes ellers brave Mænd, men som, formedelst deres mange og heterogene Forretninger, ei have havt Leilighed til stadigen at følge Fattiglovgivningens uafladelige Tilvæxt, og derfor muligt ikke ville blive meget hældigere Knudeløsere, end Præsterne. Jeg har følt saa meget mere Kald til, saaledes som her er skeet, at gjendrive de, imod en Embedsbroder gjorte, haarde og ubeføiede Beskyldninger, og derfor vedbørligen at revse deres Forfatter, som de rimeligviis ikke komme til den Angrebnes Kundskab, undtagen de skulle blive optagne i eet af de Kjøbenhavnske Blade. – Den Anledning, som jeg derved fik, til at yttre mig over Adskilligt vor Fattiglovgivning og Præstens Stilling i Henseende til den vedkommende, har jeg tillige tilladt mig at benytte. Ei Domme, afsagte i den Kongelige Lands-Overret i Viborg. (Mandagen den 5te Februar 1838.)J Sagen No. 283. Ldsoprykt. Krigsraad Deigaard som Actor, contraLdsoprykt. Jespersen, Defenfor for Arrestanten Jens Johan Christophersen. (Der tiltales for anden Gang begaaet Tyverie.) Dom: "Underretsdommen bor ved Magt at stande. J Salarium til Actor for Overretten, Krigsraad Procurator Deigaard, betaler Arrestanten 5 Rbd. Sølv. At efterkommes under Adfærd efter Loven."