Viborger Samler, 1829-06-04
Adskilligt. The Times vedbliver kjækt at træde i Skranken imod den moderne Prædilection for Rusland den uden Hensyn paa Følgerne gjerne saae de russiske Ørne at svæve over Constantinopel. J en Artikel i dette Blad, der har Hensyn paa dets nylig fremsatte Paastand at det var paa den høie Tid at afgjøre Grækenlands Anliggender, hedder det: "Naar Mæglingens ostensible Formaal blev bragt istand, saa vilde Frankrig ikke meere komme i Forlegenhed mellem sin til Mode blevne Smag for Grækenland og sin naturlige Mistroe til Rusland. England kunde bortkaste Byrden af en Underhandling, som gjør det vanskeligt for denne Stat at beskytte Porten mod ethvert Anslag til dens Tilintetgjørelse; Rusland der maatte aflægge Forklædningen som Mægler for en af hele Europa yndet Sag, vilde staae uden Skjul som Ophavsmand til et Foretagende, der foruroliger hele Europa og er det i høi Grad imod. og Tyrkiet, der ikke meere adspredtes ved en Kamp af underordnet Betydning om nogle Qvadratmile af det græske Gebeet (som man med dens bedste Venners Samtykke har stræbt at fratage den), vilde for Fremtiden stille sine Rettigheder i Archipelagus og det adriatiske Hav under Englands maaskee ogsaa under Frankrigs Garantie og anspænde sin hele Kraf for at forsvare hiin Grændse mod Nord, der, nøie betragtet, er ligesaa nødvendig for hele Europa som for dets egen Sikkerhed. Men en Skribent og rimeligvis en russisk, har sagt, at vi vilde give at forstaae, at der herskede en fjendtlig Stemning mod Rusland i det britiske Cabinet." Vi have ingen saadan Hensigt, men paastaae derimod bestemt, at der i det britiske Cabinet ikke hersker nogen "fjendtlig Stemning enten imod Rusland eller nogen anden Magt. Med ubetinget Vished kunne vi sige, at det britiske Cabinets Sindelag er det venskabeligste i Henseende til enhver retmæssig Handling af Rusland og enhver Udvilling af dets Nationalstorhed og Velfærd ved lovlige Midler. Skulde Rusland ulykkeligviis lade øine Hensigter og Planer som, i engelske Statsmænds Øine ingenlunde lade sig retfærdiggjøre ved dets keiserlige Rettigheder ligesaalidt som deres Udførelse vilde lade sig bringe i Samklang, med andre Regjeringers utvivlsomme Rettigheder eller med Europas Sikkerhed og Rolighed, saa kan England ikke med Rette beskyldes for en fjendtlige Stemning mod Rusland, naar det kun - og det ugjerne - medvirker til at forsvare Bundsforvandte, hvis Tilværelse trues til at forsvare de dyrebareste Rettigheder, der tilhøre baade dets egne Undersaatter og hele Europa der med Skræk eller Uvillie bliver de til deres Fuldendelse nu langt fremrykkede Planer og Rustninger vaer. Da Hs. keiserl. Majestæt, først forkyndte Europa sine Hæres Marsch mod Tyrkerne, da behagede det ham i de velvilligste Udtryk at renoncere paa ethvert Ønske om Tyrkiets Udstykning eller Erobring. Slige Forsikkringer om ikke at nære ærgierrige Hensigter ere intet Usædvanligt hos Fyrster i Spidsen for frygtelige Hære og ved Begyndelsen af dristige Foretagender, og vi ere fuldkommen villige til at fortolke Keiser Nicolaus's Ord ligesaa fordeelagtigt som enhver anden krigførende Monarchs. Men lader os undersøge den nærmere Sammenhæng af disse fredelige Forsikkringer. Hs. Majestæt erklærer, at han vil lade sig nøie med saadanne solide Garantier (altsaa ikke uden dem, som han anseer for tilstrækkelige imod et fremtidigt Brud paa Troe og Love fra Tyrkiets Side som hvem vi altid have hørt, at det netop udmærker sig ved en samvittighedsfuld Opfyldelse af Tractater), og med saadanne Skadesløsholdelser, som kunde være tilstrækkelige til at dække nærværende Krigs Omkostninger. Nu spørge vi: "Hvad er det aabenbare Jndhold af Trudsler," Intet ringere end en haandgribelig Ophævelse af alle foregaaende Forsikkringer. Bliver denne Garantie eller Sikkerbed ikke given, vægrer man sig ved Skadesløsholdelsen i Penge - og det vil kaarlig Sikkerhed, ubestemt Skadesløsholdelse - en det ganske uforeneligt med det tyrkiske Riges Sikkerhed at give den ene og med dets Pengekilder at betale den anden, hvad skeer da? Naturligviis maa Krigen da fortsættes, indtil Tyrkiet ikke meere kan tilbyde eller afslaae Noget, indtil det, med eet Ord, ligger nedstyrtet for Ruslands Fødder. Altsaa nægter man som vi allerede have bemærket, vel Planen til en Udstykning eller Erobring som Krigens umiddeldelbare Formaal, men ikke som et Alternativ, hvilket Rusland maatte finde for godt at gribe til, naar det ikke uden ved Erobring kunde opnaae de Øiemed, som det angiver, uden nøie at bestemme dem. Vi spørge altsaa den britiske Nation, om det er at vente, at en redelig og modig Minister i et saadant Tilfælde som rolig Tilskuer vilde oppebie Udfaldet. Vi elske Freden, vi ønske den, vi bede omden, men, om vi ogsaa vilde, kunde vi ikke erholde Fred og Sikkerhed ved en usømmelig Eftergivenhed. Med Tillid haabe vi, at de kongelige Ministre stemme overeens med os i dette Punct; at Englands Folk gjør det, vide vi. Endnu maae vi tilføie at Bilæggelsen af det græske Spørgsmaal, selv efter de af Rusland opstillede Grundsætninger, ikke kan ansees som en Deel af Ruslands Fordringer til Porten, fordi det til Frankrig og England har erkleret, at dets Hære brød op mod Tyrkiet for at afgjøre et for Rusland særskilt Spørgsmaal. Vi ville inderligen ønske, at England og Frankrig aldrig ville blive tvungne til at ansee dette for Andet end en "særskilt Kamp.