JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Det var det første regelmæssige originale Sørgespil, hvis Æmne var taget af det virkelige Liv og den nyere Historie, man havde seet hos os udført med saa megen Følelse og Bekjendtskab med Theatret. Æmnet i sig selv var interessant og Alle bekjendt. Hvo havde ikke hørt tale om den haarde Christian den Anden, hans smukke Dyveke og hans kloge Raadgiverinde Sigbrit, der fra hollandsk Frugthandlerske var bleven dansk Geheimeraadinde? Hvo havde hidtil seet en Munk, ja en saadan Munk, paa Skuepladsen, Og hvilke Skuespillere udførte ikke disse Roller, Rosing, Schwarz og Frydendahl i deres Alders Blomster, og Jomfrue Smith (den nuværende Mad. Heger), som ved sin Figur og sit Organ saa ganske syntes skabt for en Dyvekes Rolle. Dertil kom endnu, at Forfatteren, første Gang optrædende med et saa skjønt Stykke, blot bekjendt som Privatmand, havde lutter Venner, men ikke en eneste Fiende, og om han end havde en saadan, ved Døden, som end ikke tillod ham at see sit Stykke gives, da dets Opførelsesdag var hans Begravelsesdag, maatte forsynes med ham. Hvor alle Omstændigheder, endog de uheldigste, selv bidrage til at bortgjenne hver avindsyg Anmærkning, og forene sig om at hæve et Stykke, der kan dets Lykke ikke blive andet end glimrende Man gik næsten lige fra Jordefærden hen til Skuepladsen, for at beundre Arbeidet af en Digter, man nogle Timer i Forveien, i sin kraftfuldeste Alder, havde nedsænket i Graven. Denne var endnu neppe tilkastet, da, efter den sidste Scene af Dyveke, en Lund fremkom med en Urne i Midten, hvorpaa Samsøes Navn, og hvorved Melpomene sad nedsænkt i Kummer, og i det hun smertefuldt sagde: "Han er død!" Tidens Genius fremtraadte og svarede: men hans Minde lever. Konstdommerne udtømte sig paa forskjellige Maader i Roes, og man foreslog, at der skulde sættes ham den Gravskrift: "Han skrev Dyveke, og døde. Hans utrykte Smaaarbeider, endog de mindre betydelige, bleve samlede, og udgivne tilligemed Dyveke. Saaledes gjorde et eneste Stykke Samsøes Navn udødeligt, og hans ivrigste Beundrere maatte tilstaae, at hans Udødelighed, i Henseende til Tids Anvendelse og Krafts Anstrængelse, ikke kom ham dyrt at staae. Men den var i Grunden mere bygget paa de Forventninger, han ved sit første Værk havde opvakt, end hvad han i sig selv allerede havde ydet. (Fortsættes.) Gjendrivelse af Dr. Gottsches Svar. (Slutning; see forr. No.) Naar en Kræmer roser sine Varer, begynder jeg at tvivle om deres Vigtighed, og, naar min Debitor sværger paa, at han er en ærlig Mand, opsiger jeg ham Capitalen. Holberg.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Skulde Doctoren endnu ikke være fornøiet med disse Autoriteter, kan jeg henvise ham til Academiets Ordbog tomme II, Pag. 586, 699 og 751, hvor mit Anførte stadfæstes. Doctoren maatte desuden af daglig Talebrug kiende den almindelige Regel for Prononciationen, at soirante et on re udtales saaledes, at t ikke forbindes med opre, hvilket kunde overbevise ham om, at man ikke kan skrive Sante ome. Dette være for det Første Beviis paa, at det ikke forholder sig saa ganske paa det Rene med Doctorens Jnfallibilitet, hvis han troer at kunne tillægge sig en saadan, ligesom og at Recensenten ikke har Ret, naar han i den theor. Veiledn. ikkun finder let undskyldelige Trykfeil.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Hvad de grammatiske Punkter angaae, som jeg i disse Blade har giennemgaaet, da har jeg med Autoriteter af Academie, De Way og berømte Forfattere hiemlet mit Anførte, saa at Doctoren ingenlunde, uden at fordreie Sandhed, kan forsvare det hos ham Paaankede. – J det jeg hermed slutter disse Undersøgelser vil jeg blot, i Anledning af Doctorens Selvtillid, minde ham om Montagnes kiernefulde Ord: "Det gaaer, siger han med visse lærde Folk, som med Kornstraae: Spirerne staae i Veiret ligesom med oprakt Hoved, saalænge de ere tomme; men naar Axene komme til Modenhed, begynde de at ydmyge sig og at bukke med Hovedet. Og jeg vil nu ret ønske at Doctorens Ar maae ved en beskeden Bøien give Haab om fyldigere Kierne! Borring.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Jndenlandske Efterretninger. Hans Majestæt Kongen har under 16de Januari d. A. allernaadigst behaget at resolvere saaledes: "Vi ville allernaadigst have den det asiatiske Compagnie under 21de Marts 1792 forundte, og ved Placaterne af 29de Januar 1817. 16de Februar 1820 og 31te Januar 1821 prolongerede, Octroy forlænget indtil videre, fra 14de Januar d. A. at regne." Det er et lige saa fornøieligt som sjeldent Syn paa den Tid af Aaret, at see fra vor Toldbod Skibe passere ud og ind af Bommen, ligesom det kunde være midt om Sommeren. Gid Tidsomstændighederne maatte være os saa gunstige som Naturen.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Odense. Saalidet det kan nægtes, at vedkommende Tiendetagere, i foregaaende Aaringer, have lidt betydeligt Tab, ved at erholde Tiendeafgivten efter Middeltallet af 10 Aars Capitelstaxter, og Tabet desføleligere, da det ramte den Enkelte, saa er Tilfældet desværre, nu aldeles modsat: da Mange, som skulle svare Tienden efter benævnte Regel, sukke under den Byrde, der, foruden Skatter og Commune Afgivter, ved Nutidens lave Kornpriser, er lagt paa deres Skuldre, saa at Bettelstaven maaskee tilsidst bliver deres eneste Støtte. Hvor lovlig Forening er sluttet mellem Mand og Mand, tør den retfærdige Regjering ikke udveie med billigheds Vægtskaal, og da egen god Villie saaledes her maa gaae i Lovbudets Sted, er det høist glædeligt, naar priisværdigt Exempel paa sand human og christelig Tænkemaade gives af Enkelte, til Efterfølgelse for dem, hvis Stilling og Kaar, uden Tilsidesættelse af høiere Pligter, tillade dem lignende Fremfærd. Saadant skjønt Exempel have Tiendetagerne i Frørup Sogn her i Fyen givet, ved med Yderne at indgaae en ny Forening derhen, at Tiendeafgivten, som betaltes efter Middeltallet af 10 Aars Capitelstaxter, for Fremtiden svares efter hvert foregaaende Aars Capitelstaxt. - Denne ædle Handling fortjener ganske sikkert at vorde offentligen bekjendtgjort, ikke for at offre Dem Roes, der offrede Formue, thi Belønningen ligger alt i selve Daaden; men fordi Man nærer det glade Haab, at flere derved ville finde sig opmuntrede til at gjøre det Samme.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Aalborg, d. 7 Febr. Det her i disse Dage holdte Hestemarked, var saare ubetydeligt, hvortil ventelig det slette Veir bidrog meget. Gode unge Heste solgtes for 60 til 70 Rbdlr. Stykket. Natten efter den sidst anmeldte Orcanstorm, blev her i Fjorden fisket en betydelig Mængde Sild, som solgtes her for 20 a 24 Skilling. - Det første her i Aar udenlands fra komne Skib var Galleasen Anne Maria, Capitain J. Sørensen, af Aalborg, fra Christiania, med Jern m.v., som ankom den 5te Dennes.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Blandede Efterretninger. Det Huus i Stratford, hvor Shakespear er født, og opdraget til sin Faders Haandtering, Uldkæmmer, er af Bindingsværk, lidet og uanseeligt. De tilrøgede Vægge ere bedækkede med Jndskrifter og Navne i alle Sprog, af Pilgrimer af alle Nationer og Stænder, fra Fyrsten indtil Bonden. Huset beboes af en gammel snaksom Kone, der gjør sig et Slags Næringsvei af at forevise de fortrinligste Reliquier. Her findes et Stykke af det Gevær, hvormed Shakespear gik paa Krybeskytterie; hans Tobaksbøsse; det Sværd, hvormed han spillede Hamler, og den Lygte, hvormed Pater Lorenz opdager Romeo og Julie i Graven; et rigeligt Forraad af Digterens Morbærtræ, men især hans Stoel. Man kan om man vil, ligesaa godt antage dem for ægte, som Levningerne af de elleve Tusinde Jomfruer a. Men hvad Stolen angaaer, da har den allerede deri samme Natur, som Santa Casa i Loretto, at den, uagtet den for adskillige Aar siden har været solgt til en nordisk Prindsesse, dog, ved et Slags Trolddom, har fundet Veien tilbage igjen til den gamle Caminkrog. - Digterens Grav i Kirken er bedækket med en flad Steen, der har til Paaskrift følgende Linier, som, efter Sigende, skulle være af ham selv. Good friend, for Jesus Søke, forbeer To dig the dust inclosed here. Blessed be the man that spares these stones, And curst be he that moves my bones, (God Ven, for Jesu Christi Skyld undladAt rode i det Støv, her gjemmes. Velsignet den, som skaaner disse Steen, Forbaandet den, som rører mine Been!) Over Graven findes i en Hvælving Shakespears Büste, opstillet kort efter hans Død, og som antages for at ligne ham. Jndskriften nævner hans Alder, 53 Aar. Hans Gravskrift har forhindret, at hans jordiske Levninger ikke bleve flyttede til Westminsterabbedie, som man engang havde foreslaaet, og da for adskillige Aar siden en tilstødende Hvælving indstyrtede, fremkom et tomt Rum, som en Bue, hvorigjennem man kunde naae hans Grav. Stratfords gamle endnu levende Degn bevogtede Stedet i to Dage, indtil Hvælvingen var færdig og Graven lukket, paa det ingen Gravhærser skulde forstyrre den. Han saae ind i Hulingen, men opdagede hverken Kiste eller Been, men kun Støv. J Nærheden sees hans Kones og hans Yndlingsdatter, Mistr. Gall Grav.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
De Skribenter, der i Tydskland give sig af med at skrive om den dyriske Magnetisme, vedblive at koppes med hverandre om, at fremsætte Overdrivelser og Sværmerier. En Dr. J. C. Passavant har nyligen udgivet Untersuchungen, uber den Lebensmagnetismus und das Hellsehen", 430 S. 8vo., hvori denne Forf. søger næsten bag enhver Overtro en tilstøret Sandhed, der har sin Rod i den dyriske Magnetisme. Den Kierlighed, mange Mennesker bære til Klenodier, Bøger &c., som Elskede, Forældre og Venner ofte have berørt og holdt af, søger han ikke i Tilbagekaldelsen af behagelige Erindringer, men deri, at de ere svangrede med de Menneskers levende Kraft, hvilke vi ved Blodets Baand og Kierlighed ere inderligen forbundne med. Den samme levende Kraft, mener han, hænger ogsaa ved livløse Ting, hos hvilke man, ved deres Eieres Død, sporer en pludselig Forandring, f. Ex. naar Uhret standser, Glasset knækker, Billedet falder ned o. s. v. Ogsaa Lig tiltroer han for ramme Alvor en vidunderlig Lægekraft; thi, siger han, man maa ikke glemme, at de Mennesker, hvis jordiske Levninger man tilskrev en helbredende Kraft, for det meste havde, i Betragtning og Henrykkelse, ført et aandigere Liv, opnaaet en større Magt over sig selv og Naturen, og sædvanligen givet sig af med Syges Helbredelse ved Hændernes Paa lægning og Aandens Opløftelse til Frelsens Kilde. Saadanne Menneskers Legemer ere derved blevne et beqvemt, livudstrømmende Redskab for Sjelen, og det er ikke usandsynligt, at deres Legeme, end- og efter Døden, beholdt den levende Kraft. (Altsaa have Tyrkerne jo Ret, at de bruge Stykker af Mumier som Medicin?)
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Da i Korstogets Tid i det 13de Aarhundrede den østerlandske Keiser trængte til Penge, kunde han end ikke faae 200,000 Fr. laante uden Pant. Han pantsatte hos venetianske Kjøbmænd den hellige Tornekrone. Men da Forfaldstiden kom, kunde han ikke indløse den, og Nicolas Querini, en venetiansk Kjøbmand, traadte i Udlaanernes Sted, og til Belønning for den korte Frist, han indrømmede, fordrede han, at Kronen skulde bringes til Venedig, og der gjemmes. Den var bleven en venetiansk Kjøbmands Eiendom, hvis ikke Ludvig den Hellige var rykket ud med Penge til at indløse den. Keiser Baldnin forærede ham den, tilligemed andre Reliquier, og Ludvig lod bygge et Capel til deres Opbevaring.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
J den græske Kirke i Rusland opstod i det sidste Aarhundrede en i mange Henseender med Mennoniterne beslægtet Sect, Duborgerne kaldet, hvis Lemmer i Begyndelsen bleve forviste til Sibirien, men som den nuværende Keiser har tilbagekaldet, og som have nedsat sig i Krim ved Siden af Mennoniterne.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
J Aaret 1817 kom Mandskabet fra det franske Skib St. Louis til en africansk Landsby, og nærmede sig under alle Venskabstegn. De godmodige Jndbyggere toge dem gjæstfri imod men midt om Natten overfaldt de troløse Gjæster deres Hytter, og bortførte deres Qvinder og Børn som Slaver til Cuba. Her solgtes de til Spanierne, der behandle deres Slaver mildt, og som satte de ranede Stakler istand til at fortjene saa meget, at de kunde løskjøbe sig, og 1818 vende tilbage til deres Fædreneland, hvis Kyst de betraadte med ubeskrivelig Glæde. Joh. Bayt. Ancher, Bibliothekar ved den hellige Lazarus's armeniske Kongregation i Venedig, lover at levere adskillige Skrifter af den bekjendte græske Skribent Jndaus Philo, efter en armenisk Oversættelse fra det femte Aarhundrede, Haandskriftet er fra det 13de Aarhundrede, og har tilhørt Kong Hayton II. Titelen er to Dig loger om Forsynet, en Dialog om Dyrenes Siel Bemærkninger over nogle af Mose Bøger, tor Prækener over Samson og Jonas, og endnu en Dialog om de Engle, der aabenbarede sig for Abraham.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Den 21 Mai f. A. solgtes ved en Auction i London 11 Tegninger af Reynold, der betaltes uhyre, f. Ex. Caritas med 1500 Guineer (omtrent 13500 Rbdlr. rede Sølv), Retfærdigheden med 1100 Guineer (8800 Rbd. r. S.), og et andet Malerie med 1500 Guineer: den høieste Priis, der endnu nogensinde er givet for et engelsk Malerie, naar undtages de Haltes Helbredelse af WestReynolds var født 1723 og døde 1792.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Kjøbenhavns Børs, d. 15 Februari. Cours. Hamb. 2 M. 247, a vista 250. Spec. 249. - Specier solgtes til 14 Rbmk. 15 s. Obligationer (med Renter fra 11 December 1821) 74 1/2 a 75. Nationalbank-Obligationer (af Laanet den 2den Februari 1820) 97 1/2 Rbdlr. r. S. (uden Renter) eller 122 Rbdlr. Sedler pr. 100 Rbd. r. S. - Norske Rigsbanksedl. 12 1/4 a 125. Svenske Sedler 59 s. - Disconto 6 pC.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Kjøbenhavn. Trykt hos J. H. Höecke¬
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-19
Nyeste Kjøbenhaf Tilderie af Nittende Aargang. No. 15. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 19 Februari 1822.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-19
Den danske Skueplads. (Slutning; see forr. No.) Dramatiske Arbeiders enthusiastiske Modtagelse er ikke sjeldent uden en vis sympathetisk Kraft. Den vækker og maa vække Kappelyst. Krandsen er for indbydende; Bifaldsyttringen for lydelig og offentlig, Honoraret for stort, til at den jo maa anspore det sig følende Talents Udmærkelseslyst. Erfaringen viste ogsaa, at neppe to Aar efterat Dyveke havde gjort en saadan Lykke, en anden, forhen ligeledes ikke synderlig bekjendt Digter, C. L. Sander, fremtraadte med et Sørgespil, Niels Ebbesen, der, i det bifald, hvormed det blev modtaget, syntes at ville gjøre Samsøes Arbeide Rangen stridig. Vist nok var det, ligesom Dyveke, kun forfattet i Prosa, men ligesom ikke alt det, som er skrevet i bunden Stiil kan gielde for Poeste, saaledes er heller ikke altid det, der er skrevet i ubunden Stiil, simpel Prosa, og Mad. Stal har uden Tvivl Ret, naar hun paastaaer, at de Franskes største og sande Digtere ere deres Prosaister: J. J. Rousseau og Büsson. Det Æmne, Sander havde valgt, var særdeles skikket til at gjøre Lykke i en Tidspunkt, som den, hvori han skrev. En Brutus midt i Hjertet af Danmark, en Cæsar, fældet af en jevn jydsk Herremand, maatte nødvendigen behage i et Øjeblik, da Kampen mellem Afrihed og Frihed i Europa var paa det heftigste. Men disse Omstændigheder, som Tiden medførte, bidroge langt fra ikke ene til at forskaffe Niels Ebbesen en saa glimrende Lykke. Bearbeidelsen af de tre første Acter var virkelig ypperlig. Hovedcharactererne, Ebbesen og Grev Gert, ere herligen skildrede, og aande i det Hele, hvad der er besynderligt nok, da dets Forfatter var tydsk født, mere dansk Aand og historisk Sandhed end Dyveke, hvis Digter dog var en indfødt.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-19
Dansk. Da Niels Ebbesens Recensent i Universitetsjournalen sagde, at Stykkets Forfatter skrev Dansk som en Jndfødt, syntes Sander at tage ham det ilde op, og meente, at han, som i tredive Aar havde arbeidet i den danske Literatur, jo nok maatte kunne skrive saa godt Dansk, som en indfødt Yngling paa femten Aar; men han misforstod aabenbart sin Recensent; thi det er nok den største Compliment, der kan siges en Udlænding, at han i et Nationalstykke skrev Sproget som en Jndfødt, naturligviis som en Jndfødt, der kan skrive et saadant Nationalstykke. Men fra den æsthetiske Side havde dette Sørgespil, alle sine sande Skjønheder uagtede, den Feil, at det var til Ende med Gerts Død i tredie Act, og at Handlingen i fjerde og femte derfor bliver slæbende. Forfatteren har selv følt det, og derfor ved Omarbeidelse søgt at bøde paa denne Mangel. Dog, hvad der i den første Støbning af et poetisk Konstværk er forfeilet, lader sig fjeldent ved Omstøbning ganske forbedre. Med Niels Ebbesen, syntes Sanders Digterild for evigen slukket. Vel blussede den noget op igjen i Digtet Skjærtorsdag (1801) og Dødens Vuggevise, men i det Dramatiske havde hans Genie tabt sin Svingkraft, hvad enten han i Eropolis fremtraadte som Syngespildigter, i Hospitalet, som Lystspilforfatter, eller i Knud Lavard, som Tragiker. Hvor uheldig han i det Hele end var i det sidste, som vel ikke manglede skjønne Enkeltheder, var han dog heldigere i det Alvorlige, end i det Comiske, hvor det Konstlede og Tvungne stikker saa meget mere frem. Men den Lykke, Niels Ebbesen havde gjort, og den Virak, man havde overøst ham med, voldte, at han søgte Aarsagen til sine Stykkers Vanheld mere i ufortjent Miskiendelse end i egne aftagende Kræfter. Betragtende sig som et Offer for en i hans Øine falsk Smag, yttrede han siden, snart i Flyveblade, snart i Skrifter af videnskabeligt Jndhold, en just ikke altid bifalds værdig polemisk Opposition, istedetfor ved Konstværker, af sand indvortes Værd, at befæste den Lykke, han tidligere havde gjort, og holde sig til Rousseaus Paastand, at et godt Værk er et frygteligt Svar. At han selv ikke var aldeles upartisk mod Andre, det viste han især i sin Svada(1814). Hans Polemik var maaskee tildeels Aarsag i, at ikke en eneste af hans Konstbrødre paa Parnasset plantede paa hans Grav en poetisk Mindeblomst, skjøndt han dog nok fortjente det saa godt, som mangen Anden, og hans theoretisk æsthetiske Skrifter, i hvorvel noget vidtløftige og stundom ensidige, i Forening med hans Niels Ebbesen og nogle af hans mindre Digte, vil altid give ham en hæderlig Plads i vor Literatur.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-19
Man saae Samsøes og T. Thaarups Minde ihukommes paa Skuepladsen, medens Sander døde, uden at hans Navn erindredes der, uagtet dog ingen Upartisk vil nægte, at Niels Ebbesen altid kan veje op mod Dyveke eller Høstgildet og Peters Bryllup.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-19
Som Lystspildigter leverede ogsaa Envold de Falsen adskillige Arbeider for Skuepladsen. Han havde allerede 1776, i en Alder af 21 Aar, skrevet et Sørgespil, Salvini og Adelson, og to Aar senere et Lystspil, de snorrige Fættere, som gjorde nogen Lykke. Een og tyve Aar derefter, da han var kommen tilbage fra Norge, hvor han den hele Tid havde beklædt anseelige Embeder, optog han igjen sin næsten nedlagde Pen, og skrev Syngestykket Dragedukken, hvortil Æmnet var af en Meisnersk Fortælling, og som ved sin lette, almeenfattelige Musik af Kunzen, og den gode Udførelse af Hovedrollerne, Jakob Olsen og hans Kone, ved en Knudsen og Mad. Frydendahl, gjorde megen Lykke. Men efterat man i den nyeste Tid har hørt Musiken til Tancred og Figaro, vil den til Dragedukken ikke ret smage mere. Falsen prøvede paa ny sin Lykke i Lystspillet, og leverede Konstdommeren, og derpaa Frieren og Kieresten, hvilke Stykker hans Stilling i Staten og hans Navn i Literaturen ikke kunde gjøre ham vanskeligt at faae opførte, men i intet af dem kunde det store Publicum finde Smag, og de ere siden aldeles forsvundne fra Skuepladsen. Derimod var han heldigere i sine Bearbeidelser af fremmede Arbeider, som den forladte Datter og Pebersvendene.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-19
Vi have saaledes med Upartiskhed fremsat det Vigtigste af Skuepladsens Historie, nogle enkelte Gienstande undtagne, lige fra dens Oprindelse indtil Begyndelsen af det nittende Aarhundrede. Hvad der fra nu af frembyder sig for vor Betragtning, ligger os for nær, til at man, endog med den bedste Villie og den største Sandhedskjerlighed, kan fælde nogen i alle Henseender fyldestgjørende Dom. Der maa være forløben en vis, og det ikke for kort, Tid, førend man kan tale om en Digter i nogen bestemt Tone. Man seer et Konstværk med ganske andre Øine nu, end man vil see det om tyve Aar. Enhver kun nogenlunde udmærket Forfatter, der rager frem over Mængden, har altid blandt sine Samtidige sine Yndere og sine Dadlere, hvoraf sjeldent Nogen holder den gyldne Middelvei. Først naar Lidenskaberne have sat sig, Gemytterne ere rolige, og de forskjellige, for Konsten fremmede, Forhold ere forsvundne, først da er det Tid at tale; og jo mindre man da har at befrygte af sin Dadel, eller at haabe af sin Roes, desto større Jndtryk vil en sanddru og retfærdig Dom gjøre paa en ubestukken Almeenhed.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-19
(Jndsendt.) Jntet i Verden er Nyt, siger en Philosoph.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-19
Her er dog en Poeticus, Con saa splinternye, at den, som jeg haaber, vil skjænke en uvisnelig Laurbær Krone til Undertegnede. Ca At Hav Tak. For Tobak, Politisk Snak,
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-19
Den gamle Conjak, Hvori glad jeg mig drak Og loe, saa aldeles sprak Min halvslidte snorede Frak End ubetalt, hos Skrædder Hr. Mak. Han render hos mig, som en Kakelak. Lad løbe Betale gjør borgerligt Pak Jkke jeg, som, skjøndt uden Patent og Vox-Lak, Er bleven Herr Junker, ligge fra Hak indtil Nak Spiller, puffer, praler, fløiter, bander, som en Cosak, Lyver for Pigerne, som den bedste trykte Almanak, Piber paa Parterret, saa det dirrer, Dingederling ding ding dak! Skriver Digte, er min Muses Gunst Trompeter. Kyklekaklekak! Sover i Kirken, spotter Præst, vinder Brud ved Spillebord i Trick-Track. Skiller Folk ved Ære og No, med mit Blæks det rask løbende Klak paa Klak Er i Et og Alt - Din til Fidelitet stedse færdige - Claus de Vindsak.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-19
Jndenlandske Efterretninger. Den i Slutningen af forrige Aar i Carlsrube, afdøde Kammerherre Knud Bille Greve af Schack, var den sidste Descendent af sin Slægt, og hans efterladte betydelige Godser arves af Kammerjunker v. Brochenhuus, en Søn af Over hofmesteren. Den Afdøde nedstammer fra en Mecklenburgsk Slægt, hvoraf Feldtherren Hans Schack blev naturaliseret under Frederik den Tredie (1668), og Kammerherre Christopher Ernst v. Schack paa Wendorff i Mecklenburg, under Christian den Syvende (1776). De Godser, Familien har eier, og som nu for en Deel tilfalde Brochenhuus, ere: Bramslykke, Brink, Fresenhagen, Gersdorfslund, Gissenfeld, Gram, Hassen dal, Hütten, Johansdorf, Kierstrup, Kongsdal, Lammehauge, Ratlovsdal, Rohagen, Schakkenborg, (stiftet 1672), Sneumgaard og Stubbe. - Af Grev Hans Schacks Descendenter fik Baron Frederik Christian Schack til Giesegaard 1749 Titel af Greve og et forbedret Vaaben. - Da Geheimeraad Joachim Otto Schack, efter sin Fasters Geheimeraadinde Ratlovs Død, 1771, tiltraadte Stamhuset Ratlovsdal, optog han den Ratlovske Families Navn og Vaaben, og kaldte sig SchackRatlov.