Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-11-01
J Fædrelandet læses følgende Erklæring fra d'Hrr. Præster Berg i Visby, Feilberg i Vestervedsted, Gottlieb i Hvidding og Hagen i Medolden: Vi høre til den lutherske Afdeling af den christne Kirke med Jesus Christus til vor aandelige Herre og Konge; men da denne lutherske Afdeling af Kirken tillige er Statskirke, erkjende vi Statens lovmæssige Overhoved, Kongen, for Kirkens verdslige Herre. Denne Betragtning er baade christelig og luthersk. Hos Papisterne faldt paa en utilbørlig og uchristelig Maade den aandelige og verdslige Magt sammen i Pave og Bispemagten. Luther trak en Linie mellem Kirken og Staten, mellem den aandelige og verdslige Magt, og den Augsburgske Confession, som er Grundloven i Kirkeretten for den lutherske Afdeling af Kirken, har optaget denne Grændselinie. Det hedder blandt Andet der (Art. 28). "Man maa ikke sammenblande den geistlige og verdslige Magt. Kirkens Magt har sin befaling at lære Evangeliet og forvalte Sacramenterne. Den verdslige Magt har med ganske andre Ting at bestille end Evangeliet. Øvrigheden beskjermer ikke Sjælene, men Legemerne. Da altsaa den kirkelige Magt meddeler evige Goder, og udøves alene ved Ordets Embede, saa hindrer den ikke den verdslige Magt, saalidt som Syngekonsten er denne til nogen Hinder. – J vore Dage har man flittig søgt at vise, hvordan Kirke og Stat flød sammen i den inderligste Harmoni og Eenhed; det vedkommer os ikke her, – men skulde den verdslige Magt nogensinde glemme sin Stilling til den christne Kirke, og betræde dens Helligdomme med det verdslige Sværd, da er det baade christeligt og luthersk, "at adlyde Gud meer end Mennesker." Apostl. Gjern, 5 Augsb. Confes. 16. Et Phænomen har viist sig, mærkeligt og beklageligt. Tretten Præster have under Eet yttret sig offentlig i Palmebogssagen. De fik en Jrettesættelse af det kongelige danske Cancelli. En af dem, Birchedahl, retfærdiggjorde sig offentlig, og er sat under Tiltale for "at have gjort Cancelliets Resolution til Gjenstand for en, i hans Egenskab som Embedsmand, pligtstridig og utilbørlig Kritik At nu Kirkens Tienere yttre sig frimodigt, aabent og offentlig og Kirkens indre Anliggender, finde vi naturligviis ikke mærkeligt, end sige beklageligt; at en Præst, naar han faaer en Jrettesættelse af sine verdslige Foresatte, og troer sig uskyldig, forsvarer sig med tilbørlig Agtelse for den verdslige Magt, maa vistnok være tilladt, – men hvad vi finde mærkeligt og beklageligt, er at det kongelige danske Cancelli har seet sig nødsaget til at give de tretten Præster en Jrettesættelse, og sætte Birchedahl under Tiltale. Vi have læst disse Præsters Erklæring i Psalmebogssagen og Birchedahls Forsvar, men have ikke deri kunnet finde noget anstødeligt for den verdslige Magt. Det tilkommer ikke os at fælde nogen Dom, og hvad den sidste Sag angaaer, ville Domstolene om ikke lang Tid sætte os istand til at fælde en retfærdig Dom. Man kunde, som Sagerne nu staae, blive fristet til at troe, at det kongelige danske Cancelli har ved sine Forholdsregler villet sætte en Dæmning for Præsternes Frihed til at yttre sig i kirkelige Anliggender, ja man kunde gaae videre og tænke sig disse Forholdsregler stadfæstede af den lovgivende Magt, og saaledes see det verdslige Sværd draget for at holde det aandelige i Skeden; – men vi maa paa det Bestemteste afvise en saadan Formodning, med sine Conseqvenser. Det er umuligt, at den verdslige administrative Myndighed skulde i den Grad kunne glemme sig selv, og, hvis det skeete, var det aldeles umuligt, at den lovgivende Magt skulde kunne stadfæste en saadan Selvforglemmelse, og derved forrykke Statens Forhold til Kirken. Da det nu maa betragtes som umuligt, at det kongelige danske Cancelli skulde i et Land, der er rykket saa vidt frem i Civilisationen, ville undertrykke Præsternes naturlige Ret til at yttre sig om kirkelige Anliggender, saa maa dette høie Collegium have havt noget ganske Andet for Øie ved at sætte Birchedahl under Tiltale. Hvilke Ord, Vendinger eller Sætninger i det omtalte Forsvar, der have fremkaldt Tiltalen, kunne vi ikke sige, men det ligger ligesom tilhyllet for os i Cancelliets Ordre, at han sættes under Tiltale for"at have gjort Cancelliets Resolution til Gjenstand for en, i hans Egenskab som Embedsmand, pligtstridig og utilbørlig Kritik, Forsaavidt nu Domstolene maatte i Birchedahls Forsvar finde Spor af noget Pligtstridigt og Utilbørligt, frasige vi os al Deelagtighed med ham deri; – men forsaavidt han har adlydt sin høie Ordre som Kirkens Tjener til at tale om Kirkens Anliggender og benyttet sin naturlige Ret, maae vi aldeles slutte os til ham.