Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-02-24
Endskiøndt jeg ikke tør leve enten Dan eller mig selv megen Virkning deraf til at overbevise dem, som allerede ere indtagne af Tanken om Berbrissernes skadelige Jndflydelse paa Kornet endog i uberegnelig Afstand, kan jeg dog ikke nægte at uddeele mine Tanker derom, og det saa meget minde, som deraf kan sees, hvorfor de Berberisser, der af mig ere plantede her paa Stedet, endnu ikke ere udyddede. Her i Haven ere: ved vestre Side nogle faa Buske, ved nordre Side mod Gaden en kort Hække, og ved østre mod Toften en længere; J Toften er ved nordre Side mod Aarhuus=Veien en ikke ganske sammenhængende Hække, og ved østre Side mod Skoven nogle faa Buske: det er alt, hvad her er plantet af Berberisser. Havde jeg været overbeviist om deres skadelige Virkning, som Berberisser, skulle de for flere Aar siden været udryddede; thi om end Nogle ville troe, at jeg var ligegyldig ved andres Tab, kan man dog vel ikke tænke, at jeg vilde skader mig selv, da den liden Nytte jeg har havt af Berberisserne i al den Tid, de have været her, ei kan opveie den Skade min egen Rug og Havre har taget undertiden endog i eet eeneste Aar. Vel nægter jeg ikke, at Havren her i Toften der helder mod Sønden hvert Aar meer eller mindre tager Skade, (Rug har i min Tid ikke været saaet øverst i Toften, da Jorden er utienlig dertil, men deraf følger ikke, at Berberisserne, som Berberisser, have Skylden; thi at de, som Hække, kunne hindre Vindens frie Fart, tilstaaer jeg gierne: og hvorledes skulle Vinden kunne spille frit her i Toften, da det Øverste deraf, ikkun aabent for Sønden, er omringet foruden af Berberisser, paa vestre Side af Haven, hvor der baade inden og uden ere høie Træer, paa nordre af Elme, Pile og Poppeller, og paa østre af Skoven; derfor ere og de Ender af Agrene, som gaae uden for Haven og hvor Vesten Vind har friere Spillerum, altid mindst og undertiden saare lidet angrebne af Rust. Men skulle man være pligtig til at borttage alt det, som efter Enhvers Jndfald, kan synes at være ham i Veien, da blev Jngen fikker paa sin Eiendom. Kleveren bliver nu af Nogle anseet lig saa skadelig for Kornet, som Berberisserne; altsaa maatte den og udryddes: og skulle Nøgen falde paa, at Frugt eller andre Træer vare fordærvelige for Landet, maatte de faae som ere tilbage fra den nu herskende Træe Ødelæggelse, gaae samme Veie. s. f. De Grunde, som for mig have været og endnu ere overbevisende, at Berberisserne ei foraarsage Rust paa Kornet, men at der maae være andre Aarsager dertil ere fornemmelig følgende: 1. J mange Aar har jeg dyrket ikke faa baade inden og udenlandske Planter; men aldrig har jeg fundet det, som nu troes om Berberisserne, at den ene har havt skadelig Jndflydelse paa den anden, uden forsaavidt de denne have taget Næringen fra hverandte, og de Stærkere saaledes have qvalt de Svagere. At Rust paa Kornet har havt Sted i ældte Tider, kan man læse i gamle Skrivter, at Berberisser voxe vildt næsten over heele Europa er vitterligt: forunderligt altsaa, at man forhen, da det var en meget giængse Meening, at det var Fiendskab imellem adskillige Planter, ei skulle have lagt Mærke til det dødelige Fiendskab, som nu foregives, imellem Berberisser og Kornet. 2. En aldrende Gaardmand her i Byen, som har været død over 20 Aar, var den første, som, for henved 30 Aar siden, (og da vare Berberisserne her neppe plantede) giorde mig opmærksom paa, at Rugen tog Skade, naar det, efter stærk Dug eller Raa c: Støvregn, indfaldt stille Veir og brændende Soelskin, og Rigtigheden deraf have de følgende Aars Erfaringer fuldkommen bekræftet. Endog de faa varme og vindstille Dage i denne Sommer lode mig befrygte dette Onde: jeg betragtede faa Dage derefter baade Rug og Havre, og befandt, som sædvanlig, Stenene især forneden overdragne med en blaa Farve, der kan smitte Fingrene, og dette har altid, efter min Erfaring været Forløber for Rusten, der først bliver guul og tilsidst bruun eller sort. Skulde nu, efter Hr. Hansens Mening, Rusten som en Pest, der først udklækkes hos Berberisserne, ved Vind og Taage udbredes, maatte den vel først falde paa Axet og det Øverste af Straaet, da dog Erfarenhed viser, at den blaa Farve og derpaa følgende Rust altid begynder forneden og siden stiger høiere og høiere, alt efter Veirligets, Jordbandens, Beliggenhedens og maaskee andre tilstødende Omstændigheders Beskaffenhed. Besynderligt er det og, at man kan ansee de gule Pletter paa Berberisbladen som overgaaende paa Kornet, da Berberisser og Korn ere saa ganske urensartede Planter; mere passende er det med Naturens sædvanlige Gang, og meere begribeligt, naar der først, af hvilkensomhelst Aarsag, er kommen Rust paa noget af en Ager, at Rusten da, naar intet hindrer det, kan udbrede sig videre paa Ligsartede. Desuden kan et med maadeligt Forstørrelsesglas bevæbnet Øie lettelig opdage Forskiellen imellem de gule Pletter paa Berberisser og Kornet, og kyndige Botanii have allerede for flere Aar siden givet disse Smaaspampe forskellige Benævnelser. 3. I Sommeren 1805 var Rugen saa ringe her til Præstegaarden, at og efter 6 a 7 Tønders Udsæd ikkun avlede 4 Td. 4 Skp. og saadan Ufrugtbarhed, var almindelig i hele Landet. Derimod i Sommeren 1810 ver min Rug saa god, at den gav næsten 8 Fold; ligeledes var den og udmærket god ei allene hos de øvrige Beboer her i Sognet, men og paa de fleste Steder her i Landet og i de øvrige Provindser; hvilket hos mange endnu maae være i frisk Minde. Da skrev man, saavidt jeg veed, intet om Berberissernes Skadelighed, endskiøndt der vel endnu ikke vare mange opryddede, og de, som da stode, vare vist høiere og meere udbredte, end 1805.