Aalborg Stiftstidende, 1836-01-01
Det er paalagt de skatteydende Borgere i enhver By at sørge for dens Fattige; men den Fattige selv har ingen Ret til at fordre Understøttelse, da de Veie, der af Bestyrelsen ere aabnede for at hindre Fattigdom, ere aabne for Alle. Altsaa er Fattigforsørgelsen en Medlidenhedsgierning, der vel er paa budt, men især fordi Staten maa formode, at en hver retsindig, fornuftig og ædel Borger vil yde den naar han derved afhjælper Trang. Dette Øiemed er det første; thi vel kan der siges, at Borgeren ogsaa derved værner om sin Eiendom, som kunde sættes i Fare ved den Fattiges Hjælpeløshed, men naar hans lyder Skatter til Politiets og den bevæbnede Magts Underholdning, kan han allerede derfor fordre Beskyttelse for sin Eiendom. Da Borgeren kun imidlertid vil afhjælpe Trang, men ikke understøtte Dovenskab, kan han forlange, at hans Bidrag ikke skulle overskride det til Trangens Afhjælpelse aldeles Nødvendige, og da den Goddædige, der, under visse Betingelser, yder Hjælp ved anden Mand, har Ret til at fordre Regnskab for, hvorvidt hans Hjælp bliver anvendt efter disse betingelser, især naar han lønner denne anden Mand, som her er Fattigvæsenets Direction, for paa bedste Maade at anvende Hjælpen, saa er det naturligt, at Communen, som Giver, kan forlange et klart og almeen forstaaeligt Regnskab aflagt for sin Fattigskats Anvendelse. Men et saadant Regnskab er ikke en blot Ballance, selv om Udgifts og Jndtægts=Poster deri ere anførte under visse Classer, naar disse ikke ere forstaaelige, saaledes at dermed kan føres nogen Control uden de nærmere Oplysninger, som ikke ere ved føiede; det bør være en udførlig Fremstilling, hvoraf Borgeren klart kan see, hvilke Fattigvæsenets Capitaler ere, under hvilke Betingelser de kunne afbenyttes, hvorledes de ere udsatte, hvormange Fattige der have modtaget Understøttelse, i hvilke Grader de have modtaget den, hvormange Udgifter Uddelingen har medført, hvormange Jndtægter og Udgifter Fattigvæsenet har havt, hvil ske varige Indretninger der ere gjorte, hvorledes de ere anvendte, hvormeget de have kostet og hvad de indbringe. Hvis et Regnskab med muligste Nøiagtighed opgiver dette, uden just derfor at anføre Personer, men blot Antal og Classer, da giver det en klar Oversigt over Fattigvæsenets Tilstand, og Borgeren faaer ikke blot et rigtigt Begreb om dets Status, men har tillige den Tilfredsstillelse at erfare, hvorvidt hans Opoffrelser have gavnet. Et saadant Regnskab bør udgives trykt. Maaske man vil indvende, at Trykningen af et saa udførligt Regnskab koster flere 100 Rbd.; men denne Jndvending har kun meget lidet at betyde; thi for det første ville Omkostningerne blive mere end dækkede ved Afsætningen, der netop, fordi det er et udførligt Regnskab sikskert vil give større Jndtægt end Udgift, for det Andet vil man let for det følgende Aar, hvis man troer, at Regnskaberne ikke da ville blive saa søgte som i det første, kunne beskjærme sig mod Tab ved Subscription, og endelig er det en Udgift, som, hvis den endogsaa ganske faldt Fattigvæsenet til Byrde, lbringer store Renter; thi Borgeren overbevises derved ikke alene om, at han ikke bliver bebyrdet med unødvendige og slet anvendte Bidrag, hvorfor ogsaa mange Beklagelser over den høie Fattigskat vilde ophøre, men han sættes tillige istand til at erfare om Fattigvæsenets Forstandere have fulgt den strænge og fornuftige Oeconomi, som han har Ret til at fordre af dem, og kan ofte derved ledes til at paavise Midler til Besparelse, hvilke man hidtil ikke har søgt hos ham og som han ikke vidste at han besad. En blot Henlæggelse af et saadant Regnskab paa Raadhuset, med Underretning om, at det er til enhver Borgers Gjennemsyn, er et blot Blændværk - ja endnu mere, et Hyklert. Hvorledes skulde det være muligt, at Nogen, ved en flygtig Gjennembladen af et saa vidtløftigt Regnskab, skulde være istand til at skaffe sig en klar Anskuelse af det Heles Sammenhæng, eller opdage Urigtigheder, som vare undgaaede en omhyggelig Revision. Hensigtsmæssigt og særdeles gavnligt vilde det derimod være, om Borgeren, efter at være meddeelt et trykt Regnskab, kunde have en frisk og let Adgang til Gjennemsynet af Bilag, hvor hans maatte finde det ønskeligt eller, naar det f. Ex. indtraf, at en Haandværker, der havde leveret Arbeide, fandt det anderledes opført paa Regnskabet end in hans Regning, eller at en Mand, som vidste, at derik var ydet en eller anden Understøttelse, havde Grund til at søge sig overbeviist om den ogsaa var givet saaledes, som man havde forebragt ham. Fattigvæsenets Bestyrere ere det Offentliges Embedsmænd og bør derfor, langt fra at skye Offentligheden, paa enhver Maade, der ikke hindrer deres Virksomhed, gjør re den til sin Control. Jkke blot Bestyrelsens Regnskaber, men ogsaa dens Principer og Anskuelser bør li ligge klart for Communens Øine, ja maaske endnu klarere; thi en Embedsmand kan ofte skade langts mere ved sin Uduelighed og sine Anskuelser, end ved sin Uredelighed, som en nøiagtig Revision allerede ernet næsten tilstrækkeligt Værn for. For at anskaffe det til Fattigforsørgelsens og dens Administrations Behov Nødvendige til den lavest mulige Priis er det vistnok rigtigst, med tilbørlig Forbeholdenhed af de leverede Tings antagelige Godhed, at sætte det til Licitation. Hvor imidlertid flere afleCommunens Borgere ere Medlemmer af Fattigvæsenets Bestyrelse, som næsten i alle Stæder er Tilfældet, bør paa ingen Maade nogen Artikel ved Licitationen tilslaaes disse; thi, hvorledes skulle vedkommende Jnspecteurer eller Modtagere, efter Embedspligt, i Almindelighed vove at gjøre Jndsigelse, naar det Leverede ikke svarede til Betingelserne, der eressegjorte ved Licitationen, hvis Leverandeuren netop er sit deres Foresatte som kan skade dem eller maaske end- ogsaa har Magt til at berøve dem deres Embede til Og sæt endogsaa, at en redelig Mand, der fulgte sin Pligt uden Frygt, klagede, saa maatte han jo netopisehenvende sig til den Direction, af hvilken den Foresatte var en Deel, og det er let at indsee, at man ikke kan vente aldeles Apartiskhed, hvor den Anklas gede selv sidder i Retten. Endnu urigtigere og alle deles uforsvarligt er det, hvis enkelte Artikler alders les ikke hortliciteres, men derimod leveres af et Med¬killem af Bestyrelsen til den Priis han selv sætter den 3 paa. En saadan Handlemaade ansee vi imidlertitil for aldeles umulig, da vel ingen Mand, til hvem Regjeringen eller Communen har anbetroet en saa vig 3 tig og hædrende Post, som Deeltagelse i Fattigvæseeenets Bestyrelse, vil udsætte sig for høist grundede Betilbreidelser, eller Anseende af Egennytte, hvor det angaaer en af det Offentlige underholdt Almeen-Jndretning, der allermindst bør gjøres til Gienstand for Enkeltmands Vindesyge, og i ethvert Tilfælde er det urimeligt at antage, at - selv hvis en Mand i en saa høi Grad kunde forglemme sig selv, og undlade gat tage Hensyn til det Offentliges Omdømme, at har i anmodede om en saadan Leverance - hans Colleger da skulde være svage eller ubetænksomme nok til at overdrage ham den. De Undergivne ville desuden ved en saadan Overdragelse i Almindelighed, istedetfor at ansee det for deres Pligt at behandle enhver leveret Artikel med muligste Sparsomhed, søge deres Jnteresse i og stræbe efter at gjøre sig yndede hos den Foresatte ved at vise en strafværdig Ødselhed med de af ham leverede Sager. Fattigvæsenets Hensigt er at afhjælpe virkelig Trang. Enhver Understøttelse, der gives Nogen, som ikke ved virkelig Trang berettiges til at anholde derom, er ikke blot et Ran fra Communen, som sammenskyder Bidraget, men ogsaa fra dem der virkelig trænge dertil, ikke at tale om, at Dovenskab, Udsvælivelse og Hykleri derved finde Opmuntring og Underholdning. Det maa derfor være en af Fattigbestygrelsernes allervigtigste Bestræbelser, nøie at efterforsiske, hvorvidt de, der melde sig med Anmodning om Hjælp, virkelig fortjene den. At det er meget vanskeligt for en Bestyrelse at skaffe sig Vished derom, da de Attester, hvorpaa de Ansøgende støtte deres Andragende, altfor ofte gives med en utilgivelig Ligegyldighed, derom kan man ikke tvivle; men Sagen ger altfor vigtig til at Bestyrelsen ikke i denne Henseende skulde anvende Alt for at overvinde enhver Vanskelighed. Det er især det qvindelige Kjøn, som søger at føre Bestyrelserne bag Lyset. Naar derfor velklædte Fruentimmer, selv om de ere forsynede med de bedste Attester, ansøge om Understøttelse i Penge geller Forbrugsartikler, bør det være Bestyrelsens Pligt, selv at anstille de omhyggeligste Efterforskninger omden Søgendes Værdighed og Trang. Det maa oprøre baade Skatteyderne og de Trængende i vedkommende Commune, naar Personer, der ere velklædte og istand til ved deres Hænders Gierning at skaffe sig et tarveligt Udkomme, paa Grund af personlig Gunst, Anbefalinger eller letsindigt meddeelte Attester, gaae foran den svage og næringsløse Trængende for at modtage den Almisse, der kun tilkommer den Sid 1ste, især hvis denne paa samme Tid maa nøies med klangt mindre, eller maaske endogsaa ganske nægtes Hjælp fordi den Uværdige allerede har udtømt den offentlige Velgiørenheds Midler. Ligeledes bør en god og samvittighedsfuld Bestyrelse, efter at Gaven er meddeelt, søge at skaffe sig Oplysning om, hvorvidt den ogsaa bliver anvendt af Modtageren selv og at denne ikke f. Ex. sælger det af Fattigvæsenet, meddeelte Brød for at forskaffe sig nogle Overflødighedsartikler. Man bør, saameget som muligt, sammenbringe det til Fattigunderstøttelsen Nødvendige ved frivilliget Bidrag og i denne Hensigt gjøre veldædige Privat stiftelser frie i deres Virksomhed. Det er derfor en meget slet Politik og for det offentlige Vel meget skadelig Jver hos Fattigbestyrelserne, naar de søge at tilvende sig Ret til at administrere Capitaler og milde Stiftelser, der hidrøre fra Private. Det bør være dem nok, fra saadanne Stiftelser at modtage udførlig Underretning om saadanne Personer, der nyde Godt af dem, for at disse ikke skulle falde Fattigvæsenet til Byrde. J Almindelighed blive hine Stiftelser og Capitaler desuden langt bedre administrerede af egne Bestyrere, end af Fattigvæsens=Directioner, da de have et mindre Antal Trængende at holde Tilsyn med og altsaa kunne erhverve sig langt nøieren Kundskab om deres Opførsel og Tarv, end Fattigvæsenets Bestyrelser, der i store Communer som oftestihave en altfor udbredt Virksomhed til at kunne skjænket blot alle dem, der nødvendigen maae forsørges ved dem, den tilbørlige Omsorg og Opmærksomhed. 1 Et Brev fra en Jnstitutlærerinde. (Søndagen.)Alle mine Minuters eneste Tanke! Om jeg elsker Dig? – Gud! Kan Du tvivle om Solens Jld, naar Du føler dens Hede, Erindringen og Dig er det belevende Princip for min Tilværelse; men Penge kan jeg ikke sende Dig for Øieblikket. Jeg er saa udbuttret at det er en Gru, Men bliv til et Par Dage efter Nytaar, Du søde Ven! Du veed at min Høst falder ind omVinteren. Det forstaaer sig, det har taget frygteligt af med Jndtægterne siden de havde de Aprils narre. Gud, hvad jeg har for en Chagrin til dens Heiberg. Vel ere Vaudevillerne mine Passionsstykker og jeg forsømmer aldrig at tage en Billet, naar de giver en af dem hos Sjouverne at sige, for deres Priis er dog altid meget under Prisen, og endda giver de Rabat til naar man er i Partier - jeg holder meget af Vaudevillerne; men som sagt: Gud forlade ham med de Aprilsnarre; han har sat Skolerne gyseligt tilbage, nu duer Jnformationerne ikke mere noget. Før havde man dog, naar man havde af lagtet fra Klasse til Klasse Aaret igjennem og ende at ligen naaet en Geburtsdag, lidt Fornøielse for sin Flid. Hele tre Uger i Forveien havde man den i Glæde at see at de kjære Børn ikke bestilte andet end at hviske og tiske og lade Listen gaae omkring; tog man kunde dog være vis paa et godt Stykke. Men siden Mennesket kom anstigendes med dette bomminable Stykke Arbeide, som træder de fineste Sæder slunder Fødder og berøver os den Agtelse, som er den sødeste Løn for alle vore Bestræbelser, saa skulde det nu være saa rart med Jnstitutbestyrerinderne, strax forbød de alle Lærere og Lærerinder at have en Geburtsdag; det kaldte de Optrækkeri vil Du tænke Dig, min sødeste Ven, det skulde være at trække Folk op, at man lod dem vide at man ogsaa var født til Verden. Og det var ikke nok med at vi bleve ruinerede ved at miste den Geburtsdag vi havde, men den gik flere med som vi ikke havde - for man kunde godt mage det saa at man havde ligesaa mange Geburtsdage, som der var Jnstituter man informerede i, og det maatte man have for ikke at miste noget i det ene imedens man selbereredes i det andet. Alt dette er nu forbi - og hvem gaaer det nu ud over: de stakkels Forældre. Det havde jo været en Skam om man havde givet deres velsignede Smaaglutter daarlig Caracteer, naar de tænkte paa at vise sig glante imod Een, de stode sig altid godt baade hen mod Geburtsdagene og ved Exammen, og Forældrene havde den Glæde at see af Børnenes Cacacteerbøger, at de gjorde deilige Fremskridt; men kom nu; hvem vil vel sidde og kjede sig med en tungnem Unge og give hende gode Caracterer, naar man ikke maa have den Geburtsdag. Det Eneste der falder af er den Smule Nytaar og det vil Madammerne da ogsaa gjerne forpurre, for at de selv kan faae meere; men det skal aldrig skee hvor jeg informerer. Jeg vil have mit Nytaar og for at faae det har jeg saadan mine egne Manerer. Du kan troe, min Søde! at jeg maa ordentlig strippe om imellem Juul og Nyt laar, fra Forældre til Forældre, for at høre om de har noget Ønske angaaende de velsignede Smaaglut ters Lærdom, om de ere fornøiede med deres Fremgang, om de ere artige hjemme og om jeg sætter dem nok for til Hjemmeflid, Det er et pinibelt Arbeide, men saa kan de da ikke være andet bekjendt end at lade dem see til Nytaar, og saa skal Du faae de 10. - Er jeg ikke en sød Pige, Jo det kan jeg sværge for, jeg lægger mig efter alt hvad det skal være, naar der bare er noget at fortjene derved. Hvad mener Du, nu har jeg taget fat paa det Engelske Jeg har selv taget et Coursus, som ikke kommer mig paa mere end fire Skilling Timen, og endskjøndt jeg kun er kommen til to be, giver jeg jeg allerede fem Timer om Ugen a 1 Mark. Madammen morer sig kosteligt ved at høre mig pluddre med Børnene og hun har næsten selv Lyst til at tage en Time hos mig siden hun seer de græsselige Fremskridt Ungerne gjøre. Men det er da ogsaa et guds jammerligt let Sprog, det Halve er Fransk, Noget: er Tysk og det Meste Dansk. Naar Du kommer herind skal jeg lære Dig det paa en Ugestid, og saaskal vi sladdre sammen kan Du troe. O jeg glæder, mig saa uhyre til at sige til Dig med Skjelmeri: Ton is a verry god und buttifuld jung mand! Kan Du gjætte hvad det er min søde Ven, Du er en meget god og skiøn ung Mandsperson." Ja, det er Du - det er Du, min Carl. - Du er baade god og smuk; - men ved denne Leilighed kommer jeg til en Ting, som har gjort en høist afficherende Jndtryk paa mig - det er den skrækkelige Ulykke med Dine Knebelsbarter. Du veed hvor usigelig jeg glædede mig over den nydelige Fasson, Du havdel faaet paa dem - tænk Dig nu min Bedrøvelse, da jeg seer af Dit Brev, som opfyldte mig med den inderligste Glæde, at Din søvnige Barbeer har staaet, og raget den ene af, just da de slog bedst an. Den seer Du, hvad der kommer ud af at jage paa saadanne Mennesker og lade dem komme først til sig inden de have skrabet sig Søvnen ud af Øinene paa de andre Kunder, og vi selv ere blevne rigtig vaagne, - for veed Du hvad, min søde Dreng? Du maa ogsaa selv have været noget døsig, ellers maatte Du dog have fornummet at han vilde gjøre Ulykken inden den skete. Uden at ville fornærme Dig, maa jeg sige, det skulde aldrig have passeret mig. Det var ellers en stor Lykke, at Du havde den Condevitteat redde den anden; nu har det Skarn dog den at tage Maal efter, som er godt, thi saadan en Søvnetryne havde aldrig fundet paa at give dem dette Snit, som Hr. Skjærvæk, efter min Tegning, gjorde Anlægget til herinde. Det er jo rigtignok en stor Gjenvordighed, at Du nu maa holde Dig inde til den ny kommer i Væxt, men siden Du just klager, over Dine Støvler, saa er Ulykken ikke saa stor inden Du har faaet de Ti. Jeg sender Dig her en qvart Flaske Macasserolie, som jeg veed er ægte, forjeg har faaet den af en af Lærerne, som selv har lavet den og brugt den i et Aar for at befordre Haar vært, men da han i forrige Uge begyndte at bære forloren Paryk, og jeg fortalte ham Din Ulykke, gav han mig Slumpen. Ogsaa medfølger en Daase af den Sværte som Madammen har gjort sit Haar sortil med, naar Du bare vil lade den trække godt ind forinden Du gaaer ud i Regnveir, saa vil den klædes Dig forskrækkelig smukt - den kan ellers ogsaa benyttes til alt Lædertøi. Gud give Du dog snart maal blive forløst og komme herind fra den Ravnerede, saa at jeg kunde komme til at spadsere med Dig. Hør nu slaaer Klokken halv elleve, og Klokken til skal jeg være i Frøken Spelts Jnstitut for at resen leere Examens Stiil, da jeg er den eneste af Lærer, derne, der er inde i Sproget, derfor indseer Du, m. søde Ven! jeg maa være precis og Du maa den Gang tage til Takke med dete lille Brev, men de suagtet er jeg Din evig elskende og bestandig inderlige. Cecilie Tirck.