Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-05-03
Undertegnede holder det for Skyldighed mod sig selv, offentligen at erklære, at han var ligesaa uvidende om "Brevet, hans Fortællinger angaaende, som om Recensionen af Deodat, og sammes Forfattere, førend han læste begge i de Blade, hvor de findes aftrykte, hvorvel han ikke nægter, han under Læsningen af Tonen og Stilen i begge har troet at gjætte Forfatterne Han haaber desaarsag Deodats Rec. vil fortryde de Sidehug, han i sit Gjenmæle (i Overskrivten, i Begyndelsen og endelig i Slutningen af samme med en vist utidig Bitterhed tildeeler Bogens Forfatter, som om denne havde stillet sig bag ved den unavngivne Brevskriver. Rec. vil sikkert ligesaalidet have fundet, at jeg nogensinde, paa en underfundig Maade har søgt at fremme min egen Roes, som at jeg har manglet Mod, eller, jeg haaber det, Evne til at møde den Kunstdommer, der efter min Mening havde mishandlet mit Arbeide. At jeg ikke i et heelt Aar og mere har sagt et Ord offentlig mod Recensionen af Deodat, maatte bevise ham, enten at jeg har været tilfreds med samme, eller at jeg, selv utilfreds, ikke har fundet det tjenligt - hvorvel en rolig og sindig Udvikling af Grunde og Modgrunde i videnskabelige Materier, altid giver et Udbytte for dem, som holde det værdt at samle det – at give Misnøie tilkiende. Jeg er ikke vant til at føre hemmelige Vaaben, eller lade andre fægte for mig. Hvorfor da kiere Recensent, disse uværdige Sidehug til mig, fordi man i Anledning af mig har forsøgt at underkiende Deres Kritik hist og her, medens jeg, hvem Kritiken er overgaaet, ikke har tænkt paa offentlig at gjendrive, og endnu mindre fortørnes over den? Hvo har her høiest Tanke om sin Ufeilbarhed - Forfatteren som tier, eller Recens som tillader sig Bitterheder, selv mod Forfatteren, fordi hans Ufeilbarhed betvivles: Hvor røber meest Selvtillid, Egenkierlighed og Jndbildskhed, den Forfatter, der, – som ikke her er Tilfældet – bruser op med en ofte overfladisk, fornem, eller indskrænket Dom, eller den Recensent, der geraader i Vrede, fordi hiin, eller hans Velyndere, ikke tause og ydmyge kysse og venerere den Svøbe, han svinger, som om det er nok at usurpere en saadan, for ogsaa at besidde den nødvendige Circumspection til at svinge den? Hvorfor stedse indtil Væmmelse raabe paa, at det blot er Forfatternes saarede Egenkierlighed, der driver dem til at underkiende en Recensions Værd, som om denne Underkiendelse ikke ligesaa godt kunde grunde sig paa Recensionens indvortes Utilstrækkelighed? - Vilde den Beskedenhed, den Mistillid til sit eget Værd, som man undertiden med Rette, og Recensenterne med, fordre af Forfatterne, ikke ogsaa klæde en Rec. ret godt: Jeg for min Deel agter enhver Recensent, i den Grad, som han viser Agtelse for mig, og jeg er ham af Hjertet takskyldig, selv for hans Dadel, naar hans Anskuelse opklarer og berigtiger mine. Men dertil udfordres, at han i sine Udviklinger viser mig, at han staaer paa samme Synspunkt som jeg selv, og da, som oftest, Recensenter saavel hos os, som paa mange andre Steder, søge blot at giøre deres Synspunkter gieldende, uden at bryde sig om Forfatterens, saa blive deres Domme skieve, og opvække Forbittrelse i samme Grad, som de med Fornemhed see ned paa et Værk, de ikke har havt Aandsomfatning nok til at opfatte. At dette, kiere Rec., ikke er Tilfældet ved Deres Domme, maae, om ikke min lange Taushed derom, saa dog den Agtelse, jeg i mange Henseender bærer for disse, overbevise Dem om, uagtet jeg derfor ikke nægter, at jeg i nogle ikke er tilfreds med dem, langtfra ikke fordi jeg ikke finder dem berømmende nok, fornuftig Dadel kan ogsaa være Roes), men fordi det forekommer mig, som Rec. har stillet sig paa en Høi, hvor han har betaget sig selv et frit Overblik over den Gienstand, han bedømmer; men jeg erkiender Stræben efter Upartiskhed, deri, og et ikke uvenligtsindet Hu mod Forf., som nu til Dags er al Ære værd, da disse end- ogsaa siges Bitterheder, fordi de have Venner; med alt det finder jeg dem noget eensidige, og urigtige forsaavidt som mine stille Modgrunde, vel turde veie op mod Recs. høit udtalte Grunde. Men hvorfor skulde der ikke ogsaa være Urigtigheder og Feil i Deres Recension, ligesaavel som efter Deres Mening og min med i min Bog Begge ere jo Menneskeværk, og Rec. anseer vist, ikke sit for at være overmenneskeligere, end jeg mit menneskeligt. Ergo: Bedøm mig som hidtil, kiere Rec., efter Kunstdommer-Samvittighed, som jeg ønsker hverken meer eller mindre menneskelig end hidtil, men saar mig ikke med uværdige Angreb, og herpaa rækker jeg Dem venskabelig Haanden.