Ribe Stifts Adresseaviser, 1786-02-10
Menneskets Pligt imod Dyrene Hersk over Dyrene! - Saa sagde Verdens Gud; Da af hans Skaberhaand det første Par gik ud; Hersk over Dyrene, du, som min Skaber ligner; Hersk ved Fornuft, og see, din Fader dig velsigner De hørte det, dog ei kom det i deres Sind, At Dyr blev ene til for Mand og for Mandind. Den ganske vide Jord Ungdoms Flor var deres, Og paa den fandtes alt, hvad ønskes og begieres. Her hang paa mangt et Træe til Føde lislig Frugt, Og Vellyst lovede til Syn og Smag og Lugt; Hist spired Urter frem, for gode at fortrædes. Spiir, Blad og Stilk og Rod tilbød sig dem at ædes; O nok, O meer end nok, Hvad kunde ønskes meer, Naar hist paa Greenene rødmalet Æble leer, Den føde Figen her tilbyder sig at brækkes. Og det ved Hespers Frugt Midsommers Hede stækkes, Dog hvo opregner dem, Jordklodens Tusinde? O nok, og meer end nok, til sand Fornøielse! Saa kom og lad dit Syn bevæbnet med Crystal Fremtrænge længere, end nu det trænge skal; Og du vil snart tilstaae, naar dig dit Øie viser, At og det mindste Miid en alviis Skaber priser, At og den mindste Orm, som største Elefant, Ved Fødsels jevne Vei sig kun i Live fandt. Saa see vi alting og, hvad skabtes at opholdes, Og hvorved kunde det, om ei ved Gud forvoldes Som Solekredse da staae Dyr hos ham i Agt, Skiønt Mennesket, fik dem udi sin Bydemagt. Saa byder over dem, Men og som milde Herrer; At et ved Eders Skyld sig Trællens Stand forværrer; Giør ikke af dens Liv et ufornuftigt Spil; Laan Styrk og Hielp af den, der er den villig See! Tyren staaer bereed, at trække dine Furer; See, hvor paa Ulven hist for dig dog Hunden, lurer; Er vores Arm for svag, at skyde Læster frem. See, Hestens brede Bring er villig og beqvem, Ja hist, hvor Spyd paa Spyd, paa Skjolde, Skiolde støde, J Strid den bærer os og vrinsker dem i Møde; Et taaligt Offer jo frembyder Faaret sig Til dig, Uskiønsomme, og klæder, føder dig; For dig, en flittig Orm en Høitidsklædning spinder; For dig af Kuben hist nectarisk Sødme rinder, Alt yder dig Tribut, saa langt dit Øie seer, Alt er dig underlagt; og kan du ønske meer, Lad da Vasallen og, som dig saa villig lyder, See, at det er Fornuft, som over hannem byder, At den det Fortrin er, du har for ham forud Og at du hersker kun ved den - og ligner Gud. Saa aldrig Dyrets Ret din stolte Fod nedtræder, Ei unødvendigt Blod dit Kongescepter væder, De, som dig tienede og end skal tiene dig, See, at du mægtig er, og dog taknemmelig; Naar Vinterens strenge Haand giør Skov og Enge øde, Da sørg for deres Tarv, og laan dem Skyts og Føde; Naar Vandheld rammer dem, en Syge slaar den ned, Da see de, at Fornuft dem kun at redde veed; En ringe Ting er kun, det lidt, som de begiere, Og derfor villig dog erkiender dig for Herre. Retfærdig øv da ud, den Herremagt du bær, Død være Røvirens Straf, men ikke Piinseler; Og bliv og stedse meer et billed paa det Høie, Som kun Retfærdighed, ei Grumhed kan fornøie; Han bruger Skabningen alt til sit Øiemeed, Men dog til alles Vel bestandig Veie veed. En Deel af Herrens Magt er os forlenet vorden; Vi byde under ham, vi herske over Jorden; Lad mild Retfærdighed mod alle Skabninger, Da vidne, ham til Priis, vi værdig Scepter bær, Slutningen af Politisk Regning.