Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-12-24
Castiger ridende mores har den spøgefulde Tho lig skrevet over vort Theater, uden at tage sin alvorlige Søster Melpomene paa Raad med. Men hvad forstaaer hun ved Mores, Høre hendes egne Sæder og Usæder, Præster og Præstinder da ikke under denne Rubrik: Eller ere disse ophøiede over enhver Revselse og inviolable som diplomatiske Personer. Det maa nok være saaledes, thi paa anden Maade kan man ikke forklare sig den besynderlige Skjebne, der hidtil mødte enhver, som røvede at dadle nogen eller noget til Skuespillet henhørende? Hvorledes gik det den dramatiske Journal, Hvorledes gik det alle hans Efterfølgere, lige fra de vældigste Kjæmper indtil den sidste Skrælling, som man ikke besvarede med Pennen men med Stokken, Alle forlode de Valpladsen, midt i Kampen for Konstens Rettigheder. SelTheaterbladet, hvis jernstærke Constitution syntes at trodse Alt, maatte tilsidst dog bukke under, og kan man end icke for at der er gaaer til hve Fe dre, saa lader det sig dog kun af og til see som en hedenfaren Sjel, der ikke kan finde No i Graven. Men det gaaer næsten vor hele Litteratuikke et Haar bedre. Ogsaa den er en Gjenganger, kun forskjellig fra den Baggesenske deri, at den lader de Levende være i Fred og udmærket sig ved Spagfærdighed. Der er saa godt sørget for, at hverken Børn eller Ammer kunne blive bange for dens ranglende Been og raslende Lænker. Men det være nu som det være vil, saa har jeg besluttet at hæve den dramatiske Konst, og stoppe Munden paa de spidsfindige Tydske Konstdommere, der paastaae, at de Danske Stater vel havde en Konst og Litteratur-Tidende, men ingen Konst og Litteratur. Jeg skal vise disse Spottefugle, det negte os al Smag og Konstfølelse, at vi ere paa langt bedre Veie end de ville indbilde Folk. Jeg kan overalt ikke indsee, hvorfor disse Herrer bestandig raabe paa at vi ere saa smagløse, Danne vi os da ikke noksom efter deres Smag, Beundre vi ikke deres Kotzebue og Schmieder, Kunne vi see eller læse os mætte paa den første For ande vi ikke deres Rinalder, Glorioser og den hele Hær af Røvere, som i Germanien besynges i Prosa og paa Vers, Foretrække vi ikke enhver Oversættelse af Tydsk for enhver Dansk Original, Hvorfor anklager man altsaa vor Følelse for det sande Skjønne. Jeg tilstaaer, der hengik en lang Tid førend man ret begyndte at faae Smag paa det Kraftfulde og Excentriske, der ikke blot bevæger, men ryster Hjertet. Længe, kun alt forlænge, lode vi os nøie med det blot naturlige, sande og nave. Selv Ewald, som mange gjøre saa stort Væsen af, var dog en stor Sinke i det man paa Tydsk kalder Kraftfulle. Det var altsammen saa kjelent, saa deelicat, saa overdreven naturligt. Han forstod paa min Ære ikke engang at dræbe Folk saaledes at det kan gjøre Jndtryk. Endog i hans Balder, der dog skal være hans bedste Stykke, døer kun en eneste Person. Det skulde han komme langt med nu omstunder, Nei, da er Kotzebue en ganske anden Mand. Han gjør ikke saa mange Credencer. Han tager det menneskelige Hjerte med en Trum, og siger: Vogel fris oder stir, og jeg var tilfreds det var saa haardt som en Flintesteen, saa forstaaer han dog at bløde det op, naar han eengang har Dolken i Haanden. Han betragter Hjertet som en Fæstning, der skal indtages med Storm, siger med Suwarow, der falde hvad der falder, det koste hvad det koster, commanderer sine Tropper fremad, og gaaer over blodige Liig sin Triumph i Møde. Det koste hvad det vil, der falde hvad der falder, maa nu tilDags en General sige, der vil vinde Seier og en Sørgefvildigter, der vil vinde Bifald. Ligesom Historieskriveren ikke bør have noget Fædreneland, saaledes bør Tragvedieskriveren heller ikke have noget Hjerte. Hvad Aristoteles sagde om Medlidenhed passede maaskee til hans Tid, men er høist uanvendeligt i vore Dage. Rædsel og Forfærdelse skal et Sørgespil opvække, men ingen Medlidenhed. Rystes skal Hjertet, ikke røres. Desuden maa Hjerterne jo have forandret deres Natur siden Sr. Aristoteles's Tid saa godt som Constitutio nerne. Alle Hjerter ere ikke eens og det er heller ikke sagt, at det, som rørte en Græker ogsaa skal røre en Sjællænder. Hvad bryde vi os desuden om Aristoreles, Han var jo en Hedning, og hvor kunde han sige, hvad der skal røre eller hove christne Mennesker. Men har end den gode Smag gjort overordentlig stor Fremgang hos os i de senere Aar, saa kan man dog heller ikke negte, at dens Ypperstepræster og Vægtere endnu ere alt for delicate i at haandhæve dens Rettigheder. Bestandig frygte de for, at angribe Hjertet for voldsomt, og allerede i Kratters Sammensværgelse mod Peter den Store har man af en saadan falsk Delicatesse ladet den skjønne, rørende og emphatiske Radbrækningsseene foregaae uden for Skuepladsen. Af samme utidige Ømhed over svage Nerver har man nok heller ikke villet tillade Hakon Jarl at offre sin Erling ligefor vore Øine, forbudet ham at træde frem med blodige Hænder og hans Søn at skrige saa nysselig, som han havde lært det. Delicate Konstdommere havde strax saa travelt med at fremsætte delicate Anmærkninger, og paastode, hvad der skrider saa ganske mod Naturen, at den, der faaer en Kniv i Halsen, kun skal give et Qvæk fra sig. Hvad bryder jeg mig om Lessings eller Giessings Snak, Fordi saadanne Ludimagistere paastaae, at Øier ikke maa see Blod, skal man derfor opoffre et saadant Synd Jeg var tilfreds en Engel eller Satan sagde i sin Minisk, at man ikke maa fremstille Døden saa skrækkelig som den er, saa paastaaer jeg dog, at der er intet interessantere at see paa Skuepladsen end Døden. At man ikke er saa bange for at see Blod, havde man jo ved Herleins og Nissens Halshuggelse de tydeligste Exempler paa. Hvorfor skulde Folk ælles ved at see paa Skuepladsen, hvad der interesserer dem at see i Virkeligheden, Det er stor Skade, at Erlings Offring ikke skede midt paa Theatret, og ligge for vore Øine, saaledes som Jsaaks Offring forestilles i den Weimarske Bibel. Saadan et Syn havde gjort Jndtryk. Men intet uden den fordømte Humanitetsfølelse, intet uden det pedantiske Følerie, som end ikke tillader skikkelige Folk at plukke en Gaas levende, er Skyld i, at man ikke giver os saadanne Steener saaledes som det smagfulde Publicum fordrer det. Men en god Genjus synes efter Haanden at udbrede sine Vinger over vor Skueplads og dens Smag. Vi nærme os lidt efter lidt Maaler, og det vil, som jeg haaber, ikke vare længe, førend vi faae at see Skaffotter, Guillotiner og Galger paa Scenen. Vedkommende begynde at faae Øinene op, og saavidt jeg veed er der i de senere Aar neppe antaget noget tragisk Stykke, hvori ikke i det mindste tre Personer slaaes ihiel og more Tilskuerne med deres Dødskamp og interessante Krampetræk, Nu vilde man betakke sig for et Stykke som Emilie Gallotti, hvor kun et eneste Menneske dræbes. Publicum vil have anderledes Smæk for Skillingen, og faaer det ogsaa. Et Stykke, hvori der ikke i det mindste døer tre Personer, er sikkert paa at falde igjennem. Kun Skade, at Vedkommende ere alt for langsomme i at aflægge hiin falske Delicatesse; Theatercassen lider uendelig meget derved. Der er nu den ny Ballet Rolf Blaaskjæg. Den kunde blevet en reen Guldgrube for Cassen. Fortræffelig Dans – herlig Musik, og hvad der i Parterrets Øine er dobbelt saa meget værdt – fire myrdede Koners Gjenfærd, og en dræbt Konge forekomme deri. Havde de fire myrdede Koner ligget foran paa Skuepladsen til offentlig Beskuelse, saa havde det været et rørende og herligt Syn, som maatte bringe hele Huset til at ryste af bare Klap og Bravoraab. Men nu skal man forestille sig, at Konerne ligge i Cabinettet det vil sige bag Coulisserne, og hvo gider vel det Enhver veed at der ligger ganske andre Væsener bag Coulisserne, og overtydes snart derom naar han seer et Par kurlaks Ansigter eller en Kielling med Kappe og Kyse paa, lige frem. Dernæst giver sligt saa megen Anledning til Snak, Tvivl og Spørgsmaale. Den ene spørger, om Konerne ligge i Kister, den anden, om de staae i Spiritus, den tredie, hvorledes Rolf kunde taale Lugten af disse fire Liig i sit Huus o. s. v., Alle disse dumme Spørgsmaale vilde besvare sig selv, dersom man havde lagt Ligene i fire Kister, aabne eller tillukte, ligge for Tilskuernes Øine. – Den Maade, hvorpaa Rolf trækker Jsaure i Haarene, er heller ikke ganske rigtig. Naar den skulde gjøre Effect, maatte han give hende et Hug med Sabelen, saa man kunde see Blodet flyde ud, og dertil behøvede man jo kun, som i gamle Dage, at anbringe en Blære med Oxeblod. Nei, i den Henseende kunne vi endnu lære meget af de Tydske Skuespillere. Da jeg paa min Udenlandsreise var i Katzenellenbogen saae jeg et Stykke opføre, som kaldtes: die Geburt Casars, eine Haupt und Staatsaction. J dette saae man Cæsars Moder ligge i Barnsnød og Doctoren forrette Keiser snittet paa hende ligge for Tilskuernes Øine. Den Figur, der forestilte Moderen, var af Vox men saa naturlig dannet, at man skulde sværge paa, det var et levende Menneske. Medens Operationen gik for sig, stod en Actrice bag Coulisserne og skreg som om hun havde en Kniv i Halsen. Der skulde De bare hørt en Bravoraaben! Encore Encore!" hedte det i eet væk – noch einmal furs Geld raabte Parterret, og Doctoren maatte saaledes vedblive at snitte og Actricen at skraale i en heel Time. Af alt det anførte vil De nok kunne skjønne, at jeg er Karl for at hæve den dramatiske Konst, og forbedre, rette og rense den offentlige Smag. Mine Jdeer herover agter jeg at fremlægge til Publicums gunstige Bedømmelse i et Theaterblad, som jeg med det første agter at udgive under Titel af Castigat ridendo mores. Deres hengivne. Aristarch. Spilog, fremsagt af Skuespillerinden Madame Clausen, ved hendes Benefice den 19 Novbr. 1808. efter Forestillingen af Skuespillet Epigrammet. Min Rolle fra aflægger! – Nu mit Hierte, som banker høit af reen Erkiendtlighed, skal tolke, hvad blot Følelsen mig lærte, ei Kunsten længer er mit Øiemeed. Du værdiges, og ædle Kreds, at høre mig tale for mig selv. Min svage Røst er fare flygtigen forbi Dit Øre. dens Toner finde Gienklang i Dit Bryst, Ei blot for denne Dag min Tak jeg byder, nei, den er intet mod de mange Aar, hvis dyrebare Minde for mig staaer og mig med Eders Hædersyndst fryder, De svandt. - Min Ungdomsvaar med dem for hen dog har jeg fordums Fliid og Lyst tilbage, thi end jeg skuer mangen ædel Ven! Det Syn oplive skal min Fremtids Dage, ja, det skal styrke mig med Kraft og Mod til kjæk at holde Løvtet jeg nu giver, at her, hvor i saa mange Aar jeg stod, til sidste Time tro min Pligt jeg bliver N. T. Bruun.