Aalborg Stiftstidende, 1843-08-07
– J disse Dage er den afg. Capt. Synnestveds Be tilh. Gaard i Brøndshøi solgt til Ritmester Marcher i Gardehusardevisionen for 11,000 Rbd. – J Mandags solgtes ved 2den Auction Eiendommen Jslehuus til Lieutn. Gjørling af Kjøbenhavn, for 6,100 Rbd. – J Tirsdags solgtes ved 4de Auction Tracteurstedet Ermelundshuset til Gaardeier Niels Nielsen af Rødoure for 5,000 Rbd. (B. Td.)- Allerede i sidste Stænderforsamling og ved senere Leiligheder, saaledes ved Spørgsmaalet om Lehmanns Habilitet som Borgerrepræsentant under den imod ham anlagte Generalfiscalaction, viste Ulgreen-Ussing en vaklende holdning, der, hvorledes man end bedømte den, gav hans politiske Farve et vist changeant, som gjorde det vanskeligt at bedømme dens rigtige Grundstof, fra hvad Kant man end søgte Skjæret. Dette foranderlige Farvespil kunde imidlertid hos Folket, der havde troet at kunne betragte ham som en af det liberale Parties faste Koryphæer, ikke fremkalde noget behageligt Jndtryk, hvis Uhyggelighed end mere maatte forøges ved den Taushed, hvori Ussing under flere af de vigtigste Tids- og Principspørgsmaals Discussion og under Begivenheder, der sært bevægede Gemytterne, indhyllede sig Paa den Kampplads, som vor nye politiske Æra betegnede, den Kampplads, der skulde være, ikke nogen Vaabenleeg for Aandens Kløgt og Dialektikens Færdighed, men det sande borgerlige Mods og det ægte Frisinds Prøve, var AlgreenUssing den første og djærveste Kjæmper, den Første som svang Sværdet for Pressens Frihed, den Første, som atter drog sit Glavind for en gjennemgribende Finantsreform og Besparinger i Stats- og Hofhuusholdningen og erklærede, ikke at ville lade Sværdet hvile, saalænge Fienden stod opreist. Ved hver Sag af folkelig Betydning og Vigtighed lød Algreen-Ussings Stemme. Hvad Under da, at hans senere Taushed, selv om ingen andre Tegn havde viist sig paa hans politiske Horizont – maatte vække Forundring, og at Folket, lyttende efter sin Vens Røst forundret maatte spørge: "Men hvor bliver Algreen-Ussing af: Et Aar er henvundet siden vi henledede Opmærksomheden paa denne mærkelige Ussingske Barometerforandring, og vi vide med Vished, at vor Betragtning ikke gik ubemærket hen og at Mange med os spurgte: "men hvor bliver Algreen-Ussing af:" Meget har siden den Tid tildraget sig, Meget, som vel var værdigt til at beskjæftige en Ussings Pen og bringe en af Folkets kaarne Mænd til at oplade sin Røst. Clausen og Schouw, Folkefrihedens ægte Drabanter, der troligen følge det Banner, hvortil de have sluttet sig, have talet, men Algreen-Ussing er forbleven taus, saa taus som om mægtige Hindringer bandt den forrige Folketalsmands Tunge. Dog ikke Tausheden alene er det, som har vakt Forundringen, men ogsaa andre forunderlige Tegn og Gierninger ere fremtraadte paa Algreen-Ussings sidste Tids politiske Løbebane, og det mærkeligste af disse er fornemmelig hans, den erklærede Offentlighedsvens, erklærede Modstand imod Kjøbenhavns Communegjenstandes offentlige Forhandling. Algreen-Ussing har herved utvetydigt viist, at han har forladt den Sag, hvis ivrigste Forkjæmper han før har været og at det ikke længere er i de samme Rækker som før, at Folket skal søge ham. Det maa smerte, at see en saa dygtig Kjæmper, hvem Folket allerede eengang har vundet Egeløvskrandsen, at forlade sin Fane, men det maa glæde, at han selv nu aabent bekjender, til hvilket Parti han hører, og end mere maa det glæde, at Fædrelandet, dette Oppositionens udholdende Talsmand, uden Sky og uden de andre Hensyn, som hidtil synes at have gjort Oppositionspressen vaklende i sin Mening, om den i Ussing endnu saae sin gamle Ven eller ikke aabent har udtalt sig herover, ikke af et andet Blads Blødøgtighed ladet sig afholde fra at yde Sandheden hvad Sandhedens er. Fædrelandet har heri øvet en Retfærdighedshandling, som har Krav paa Taknemmelighed. Thi i den nærværende politiske Overgangsperiode, der i mange Retninger er bleven til en Reactionsperiode, er det meer end nogensinde vigtigt, at Folket kjender sine offentlige Charakterer og at det ikke blændes ved tomme Skjær, og dette, ansee vi, er en af de meest velgjørende Retninger, hvori Pressen kan virke. Yderlighedsperioden er forbi og den Kamp som nu fægtes, er en aaben og ærlig Strid om Meninger, hvori Folket har lært at respectere enhver brav Stridsmand, til hvad Parti han end hører, naar hans Kamp blot er aaben og fri. Derfor vækker nu en Stemannsk Confeqvents sin fortjente Ærbødighed, medens man vender sig bort fra dem, der i Ord og ikke i Gierning tilhøre den Mening, hvilken de ansees at tjene. Folket rutter ikke uden Grund med sin Tillid og sin Hæder, og naar det skjænker Guld pocaler, fordrer det ogsaa, at Hædersbægeret kun krandses med ublandet Viin.