Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-12-15
Fortsættelse af Fortællingen om Sara Thar eller den adelige Bondekone. (See No. 49.) Jeg er af et meget rigt Huus i de sydlige Egne af Engeland; dog var min Fader, formedelst de Tienester han havde viist Staten, og den Rang han desaarsag var ophøiet til, større heraf, end af sin Rigdom. Mit Fødsels Sted og mit Familie=Navn, maa de forlade mig, at jeg ikke siger dem. Man holder mig for død, og jeg vil ikke at man skal vide, at jeg endnu lever, for ikke at forstyrres i min Lyksalighed, er dette en Nødvendighed. Jeg var 6 Aar gammel, da jeg mistede min Moder. Min Fader, som elskede Philosophie og Videnskaber, i den allerhøieste Grad, og gjorde en Afgud af mig, vilde ikke indlade sig i noget nyt Ægteskab; han paatog sig selv min Opdragelse. Han syntest at finde et godt Begreb hos mig, og et Jndicium af det sieldne Slags; hvortil kom min besynderlige Lyst til at lære. Ligesom ieg opvoxede, meddelede han mig meere og meere sine Kundskaber, og syntes over min gode Fremgang at være særdeles fornøiet. Jeg maa forud sige dem, min Fader var bekiendt for en af de dybsindigste og indsigtsfuldeste Mænd i sin Tid. Han var indtagen saavel af Naturens, som Konstens Skiønheder, og med den fineste Forstand, forenede han det ædleste og ømmeste Hierte. Jeg var endnu ikke 18 Aar, da han fornam, at jeg allerede tilføiede egne Betragtninger, over en og anden Materie, som han havde gaaet igiennem med mig. Kort, jeg antog gandske hans Smag, og ledede mit Hierte gandske efter hans Caracteer. Han var fornøiet i min Omgang, og jeg kunde mærke, at jeg udgjorde hans heele Lyksalighed. Jkke faldt det ham ind, at gifte mig bort, og fornøiet i min Tilstand, var det og langt fra, at jeg vilde raade ham at forandre sig. Jmidlertid Sara talede, forgik adskillige Bevægelser i mit Hierte. Jeg troede at kiende hende, dog blev en Uvidenhed immer tilbage hos mig; men jeg haabede, skiønt med Utaalmodighed, at faae den opklaret. - Kun en lille Deel af Vinteren, blev Sara ved, opholdte vi os i Løn don. Neppe var vi engang ankommen, til denne Hovedstad, førend en ung Skotlænder søgte at komme i Tieneste hos min Fader. Det var et velskabt Menneske, og havde noget i sit Ansigt, som røbede en Følsomhed og en Ærlighed, over hvilke Egenskaber ingen kunde være ligegyldig. De veed, min Herre, at Almuen paa Landet i Skotland, bliver bedre opdragne og underviiste, end nogen anden Steds i heele Europa, og dette unge Menneske, var en af de beste fra sit Land. J Begyndelsen udmærkede han sig fra de andre Betientere, ved en overordentlig Flid og Paapasselighed i de Ting ham var betroed at forrette; men det var ikke den eneste Dyd hos ham: han besad endog den Gave, at vinde sine Medtieneres Yndest, og ved sid Exempel, at anspore dem til samme Flittighed, som besielede ham. Nu blev min Fader bedre tient, og hans Fuldsyntest muntrere og lykkeligere. Den unge Skotlænder, havde stedse, naar han var fri for sit Arbeide, en Bøg i Haanden, og min Fader kom omsider selv efter, at dette unge Menneske besaa ikke alene megen Forstand, men end- og det beste og ædelste Hierte. Mylord Dorset, sagde han, tog Prior ud fra en Viinskienk og gjorde ham til en af Engelands største Porter, maaskee kan ieg have den Lykke, at opdrage en Betient til en duelig Borger, som engang kan giøre sit Fæderneland Ære. Jmidlertid kom Tiden, at vi skulle drage ud paa Landet igien. Vi reiste, og min Fader tog den unge Skotlænder med sig. Nu fandt min Fader ofte en Fornøielse i, at tale med ham. Jblandt disse Samtaler, kom han efter, at Skotlænderen havde givet sig ud at tienne, for at komme en fattig Fader lidt til Hielp, med sin fortiente Løn, og giøre hans Alderdom taalelig. - Denne ædle Hensigt, rørte min Fader mangfoldig, ja saa stærk, at han endog fældede Taare derved, naar han fortalte mig det. Han fandt strax en Drift hos sig, til at skienke dette unge Menneske en anseelig Summa, som han kunde sende sin Familie, men hvor forundret blev min Fader, da Betienten vegrede sig for at modtage denne Gave. Naadige Herre, sagde det unge Menneske, det er min Pligt at arbeide for min Fader; den Løn ieg bekommer, er tilstrækkelig for os begge. Dersom han forsmægtede i Elendighed, saa modtog jeg deres tilbudne Velgierning med Taknemmelighed; men Gud skee Tak, at han ikke er i saa yderlig en Forfatning; det lidet han behøver til sin Beqvemmelighed, har jeg tilovers fra min Løn, og det er min Pligt at række ham dette. Min Fader tænkte for retskaffen og dydig til, at han vilde forandre det unge Menneskes ædle Tænkemaade; men derimod, for at faae Leilighed til at forbedre hans Vilkor, lod ham aflegge Liberiet, og satte ham til at have Opsigt, over hans Bibliothek; han fik tillige en Slags Jnspection over Landgodset; og i begge disse to Embeder, opførste den unge Skotlænder sig, til megen Ære for sig, og Fornøielsee for min Fader. Bibliotheket var det Sted i vores Huus, hvor ieg forden meste Tid opholdt mig, og ofte fandt jeg der den gode Philip, Det var mig vist ikke kiært, naar jeg ikke bestandig fandt ham der. Han saae mig aldrig, uden med en vis Følelse, som jeg mærkede, og som frembragte saadanne Tanker i min Siæl, som ere mig alletider værdige, og som jeg har at takke for mit gandske Livs Lykke. Jeg var ikke saa enfoldig, at jeg jo kunde forud see Følgerne af min Lidenskab; men det varede ikke længe, saa brugte jeg mine Jndsigter, ikke til at bekæmpe, men til at vedligeholde men Lidenskab. Jeg skyede Menneskenes Domme; men Tankerne ere dog toldfrie, sagde jeg ved mig selv, og var fornøiet med min Tilbøyelighed. Min Fader var meget streng, og derfor maatte han intet erfare. Jeg skiulede min Lidenskab, for dens Gienstand, som heller ikke aabenbarede mig sin, men blot lod mig giette den. Jeg var stolt og følsom; disse Egenskaber stred ikke mod Kierligheden, men de modstod blot dens Svagheder. Philip kunde intet, uden elske, og en høiere Grad af Kierlighed, paalægger ligesaavel Taushed, som Uligheden i Stand. To lykkelige Aar tilbragte jeg i den Fornøielse, at elske og at være elsket; og min Kierlighed ydmygede mig slet intet, men jeg blev meget meere stolt over, at jeg ikke havde overladt mig for meget til den. Jeg var lykkelig; men ieg mistede min Fader, og ieg havde vist ikke overlevet ham, dersom ikke min Tilbøyelighed havde skaffet mig Trøst. Ved dette Sted, henflød Sara i Taare, og lang en lang Tid stille. Det er hende, sagde jeg ved mig selv, det er vist hende, jeg kan ikke længere tvivle derpaa; jeg var allerede i Begreb med, at give mig tilkiende for Sara, men den Frygt holdt mig tilbage, at jeg skulde derved miste hendes Fortrolighed og tillige endeel af hendes Historie. Hun begyndte derpaa igien, efter at hun havde stillet sine Taare. Jeg saae, sagde hun, at Philip bedrøvede sig, ligesaameget som jeg, og at min Smerte, gjorde ham den største Uroe, hans Øine stod fulde af Vand, saasnart ieg udbrød, i Taare; i de mindste Handlinger, mærkede jeg den omme ste Hengivenhed, i de Tienester han beviiste mig, i hans Tale, i hans Foretagender; ja endog i hans Mine og hans Stemme, opdagede jeg den gandske Lidenskab, som mit Hierte affordrede ham, og tillige intet, som fornærmede min Dyd, eller den Ærbødighed, som han var min Stand skyldig. De kan let forestille sig, hvad Tanker der maatte foregaae sig hos mig, naar jeg saae til min Rang, Standens Sæder, Love og Vaner. Min Faders Philosophie havde lært mig at kiende de herskende Domme, men tillige ikke at foragte dem, og ofte holdte jeg Samtaler med Philip, om denne Materie, der var meget vigtige for os begge i vore Omstændigheder. Undertiden besværede jeg mig over de menneskelige Fortrins Ubilligheder, og tillige over den Magt, de havde over fornuftige Siele; men da gjorde Philip sig al Umage for at besvare dem, og frembragte en Mængde Grunde, hvorimod jeg neppe kunde giøre nogen Jndvending. Jeg mærkede, at naar han vandt i saadan en Strid, blev han meget meere bedrøvet, end sædvanlig; jeg gjettede ogsaa Aarsagen, hvorfor han antog en Meening, som var ham saa lidet gunstig. Jeg saae, at min kiære Philip, af Hengivenhed til mig forglemte sig selv, og uden Betænkning bragte mig et Offer, ved hvilket han leed selv meest, thi han havde kun min Fordeel, Lykke og Ære for Øine. Jeg talte gjerne med Philip, om hans Familie, om deres Dyder, og om den Lykke, som de nød i deres ringe Stand. Jeg spurgte ham om deres Opholdssted, om deres Naboeskab, om deres Handtering. Philip syntes gandske at være indtaget af Landlevnet og Agerdyrkning; men stedse foreholdte han mig min Familie, og ikke sielden igientog, hvor megen Høiagtelse og Hengivenhed, denne Familie, der elskede mig saa meget, og saa meget var æret i Engeland, fortient af mig. Det er sandt, mine Paarørende omgikkes mig, med megen Ømhed og Ædelmodighed, og gav mig de tydeligste Beviis, paa deres Høiagtelse og Kiærlighed for mig. Deres Tillid til min Conduite, havde allerede længe tilforn, forhvervet mig Majorennite. Jeg var altsaa Herre over mit Gods og over mig selv. Mine Paarørende lod mig leve og indrette mit Liv som ieg vilde. De kiendte min Tilbøielighed til Philosophie og Videnskaberne. Man var overbeviist, at jeg havde Forstand nok til at forestaae og bestyre mine Geskiefte, og man troede, at intet andet beskieftede mig paa Landet, end mit Gods og mine Studeringer. Det var næsten et Aar siden min Fader døde, og jeg var endnu ikke kommen fra det Gods, hvor ieg havde seet ham døe. Jeg havde en Onkel, en ærværdig Mand, som besynderlig havde udmærket sig i Parlementet, ved sin Vil talenhed og sin Ugennyttighed; han besøgte mig undertiden. Engang da vi havde spiist, overtalte han mig, at giøre en Promenade med sig i den Kongelige Hauge, her erindrede han mig om det Venskab, som han alletider havde vedligeholdt med min salig Fader, og hvor meget de begge havde elsket mig. Jeg har en Søn, sagde han, som har bragt det meget vidt i sine Studeringer, alle de Breve, jeg i de Aar han har været uden for sit Fæderneland, har faaet fra ham, bestyrker mig i det gode Haab jeg alletider har havt omham. Han er omtrent i lige Alder med dem; hans Hiemreise er bestemt, og jeg kan vendte ham om en føie Tid. Dersom de kunde fatte Jnclination for ham, som leg ønskede, saa vilde jeg have den Fornøielse, at kunde elske dem, som min egen Datter, og at see vor fælleds Formue conserveret i vor egen Familie. - Dette Andrag, fyldte mit Hierte med den bitterste Gremmelse. Jeg troer jeg blev rød og bleg paa engang, og svarede min Onkel, med en Koldsindighed, som maatte fornærme ham. Jeg har ingen Lyst til at gifte mig, Onkel, svarede ieg. Hidtil har mine Geskiefte og min Smag, kundet gjort mig fuldkommen baade lykkelig og fornøiet. Naar jeg skulle forbi de mig med en Mand, maatte jeg nøie kiende ham, og jeg maatte da mere lade mig lede af min Tilbøielighed, end af nogen anden Hensigt. Men tillige vilde ieg aldrig forglemme hvad jeg var min Familie skyldig. - Min Onkel bad mig derpaa om Tilladelse at presentere sin Søn for mig, som jeg ikke havde seet siden han var et Barn. Den Gang saae han meget godt ud, og jeg som Barn holdt selv den Gang og meget af ham. Jeg skulle svare min Onkel, men min Siæl var saa fuld af Jdeer, der fulgte saa hurtig paa hinanden, at jeg ikke engang veed om jeg svarte ham eller ikke. Da min Onkel var reist, skiulte ieg mig i det dunkleste af Haugen. Mit Hierte kom i den største Bevægelse. Jeg spadserede frem og tilbage, stod undertiden stille, især naar der mødte mig Indvendinger i mine Tanker, som ieg ikke kunde besvare. Endelig sadte jeg mig paa et omfalden Træe, og overlod mig gandske til mine Tankers Herredømme. Philip kom. Han havde længe gaaet og søgt efter mig. Aldrig følte jeg tilforn saadan Fornøielse, og saa heftig en Attraae til at forbindes for evig med ham, som denne Gang. Han sadte sig hos mig, og jeg fortalte ham min Onkels Hensigt, men tillige den Kummer ieg følte, naar ieg afslog saa værdigt og ædelt et Tilbud, hvorved jeg forud saae, at vilde paadrage mig min heele Families Ugunst. Jeg erindrer endnu, hvor heftig og længe ieg opholdte mig ved at skildre Philip min Tilstand; og i Sandhed, jeg vil saa længe ieg lever have at forekaste mig, at jeg kunde være saa grusom og qvæle min Philips Hierte med Fortællinger, af denne Kummer. Han blev bleg og zittrende over sit gandske Legeme. Hans Øine syntest mig at blive dumme og forvildede. Han stammede, ethvert Ord kostede ham Møye at tale. - De maa, sagde han, = = = = ja, de maa . . . . Det er et ungt dydigt Menneske. . . . Deres Familie, . . . Deres Stand - - . -De maa - - - De maa. - Han lod falde nogle Taare, og saae mig an med en Væmmodighed, som giennemtrang mit Hierte. Han sank ned i sine Knæ - og jeg var mig selv ikke meere mægtig, jeg understøttede min Philip, med min Arm, trykte ham til mit Bryst, og raabte: Ach min Elskeligste. - Paa dette ømme Skrig svarede Philip im tet. Han saae alene stivt paa mig, og nu strømmede Taare ned af Hans Kinder. Hvad mit Hierte ikke var rørt, saa blev det. Kort, jeg blev ude af mig selv, og gientog mit ømme Skrig: min Elskeligste! min Elskeligste Da han derefter kom sig lidt, vilde han forlade mig; men jeg holdt ham, og saa godt som tvang ham at høre mig. Min Philip lod sig overtale. Han sadte sig igien hos mig, og bedækkede en af mine Hænder med Kys. Dette Øieblik, som bestemte gandske min heele Lykke i Verden, er mig endnu i saa levende et Minde, at jeg end ikke har forglemt den mindste Omstændighed derved. Hør min Herre, hvad jeg vovede at tale til Philip. (Slutningen følger.) Jndfald.