Berlingske Tidende, 1836-10-25
Kjøbenhavn, den 25de October. Af de med Posten i Morges Kl. 6 1/4 ankomne Tidender meddele vi vore Læsere de faa Nyheder, de indeholde. Portugal. – Utilfredsheden med den nye Forfatnings Beedigelse begynder at vise sig hist og heri alvorlige Bestræbelser fra det contra revolutionaire Parties Side, og desuden ængstes Ministeriet af den Omstændighed, at de mange miguelitiske Bander sætte sig fast i den sydlige Deel af Landet. Det var netop det femte Jæger-Regiment, det samme, der den 9de f. M. stod i Spidsen for Bevægelsen, i hvis Rækker Regjeringen den 6te d. M. opdagede en Sammensværgelse, der havde en Omstyrtning af Forfatningen fra 1820 til Formaal. Regimentet, der den 7de skulde forlade Hovedstaden, for at fægte mod Miqueliterne i Algarbien, vilde, ifølge de Sammensvornes Plan, Aftenen forinden forlade sin Casserne og proclamere Don Pedros Charte. Denne Plan synes dog kun at have fundet liden Jndgang blandt Regimentets Soldater. Flere Personer, der mistænkes for at have underkjøbt Soldaterne, ere fængslede; blandt den Regimentets ældste Major, der, saasnart han er helbredet for et Beenbrud, foraarsaget ved at styrte med Hesten, skal stilles for en Krigsret. Paa Regjeringens Befaling forsamlede sig Nationalgarden, om Aftenen for den til Sammensværgelsens Udbrud bestemte Dag, inddeeltes i fire Brigader, der holdt Statens betydeligste Punkter besatte, og forblev under Vaaben indtil Midnat, medens Linietropperne vare consignerede i deres Caserner. En stærk Reserve af Nationalgarden holdt ogsaa den øvrige Deel af Natten Hovedpunkterne besatte. Saaledes strandede Contra-Revolutions=Planen, og indtil Efterretningens Afgang var Roligheden ikke blevet forstyrret. Man troer at de Sammensvorne ogsaa have ladet sig ledes af den Omstændighed, at det engelske Krigsskib Talavera var gaaet for Anker ved Plaga do Commercio, og at den brittiske Escadres bevæbnede Baade uophørlig fare frem og tilbage paa Tajo, at 350 brittiske Marinesoldater den 6te om Morgenen, vare komne i Land ved Cacilhos, paa den venstre Tajo Bred, for at exerceres, og at Hoffet stod i bestandig Forbindelse med den brittiske Admiral. Samme, Dags Eftermiddag begave Ministrene sig til Dronningens Pallads og erklærede hende, at de ret ved vidste hvad der foregik, men bade hende, hvis hun skulde have Kundskab om de opspundne Planer, da ikke at billige en Adfærd, der vilde have Anarki og Blodsudgydelse til Følge for Nationen og derved bringe. hendes Trone til at vakle. Dronningen viste sig yderst bekymret og forundret derover, og erklærede sig rede til at modarbeide enhver Rolighedsforstyrrelse. Saalænge altsaa Regjeringen kan forlade sig paa Tropperne, har den Jntet at befrygte. Den 7de Kl. 10 om Morgenen indskibede sig det femte Jæger Regiment i Belem, til Algarbien. Uagtet det regnfulde og stormende Vejr indfandt Prinds Ferdinand sig to Gange ved Indskibningsstedet, og bleve hver Gang modtaget af Regimentet med det enthusiastiske Raab: "Constitutionen af 1820 leve!" Hovedstadens Nationalgarde har udstedt en Afskeeds Adresse til Regimentet, hvori den udtaler det tillidsfulde Haab, at Regimentet vil tilintetgjøre de jammerlige Bander af Usurpatorens Tilhængere, og den lover, imidlertid at bevare Forfatningens Klenodie uantastet, hvilket de, Nationalgarden og Linietropperne i Forening, have erobret den 9de f. M. Dufavel i Brønden. Denne, af Courier Lyon" laante Afhandling er selv kun Udtoget af en af Dr. Bienvenu bekjendtgjort Notits, der faldbydes til Bedste for den Reddede. Han meddeler den ved hans Spørgsmaal foranledigede Fortælling af Dufavels egen Mund, om den langvarige Kamp, denne havde at bestaae med de ham omgivende Dødsfarer : en Fortælling, der i sin Simpelhed frembyder den høieste dramatiske Jnteresse. "Jeg befandt mig - saaledes begynder Fortælleren, Kl. 7 om Morgenen oppe ved Brønden, da en af mine Medarbeidere, der hurtigt kom op, sagde mig, at et Jordskred strax vilde paafølge. Brønden var 52 Fod dyb og var gravet i løst Sand. Ei hvad sagde jeg jeg faaer dog vel Tid nok til at tage Tilflugt til mit Trug, og dermed foer jeg ned. Snart, omtrent paa Halvveien, hørte jeg svære Stene falde; jeg fortsatte dog min Vei og ankom dernede, lagde derpaa tvende Bræder i mit Trug, og hævede Foden i Veiret, for at lade mig vinde op igjen, da jeg hørte noget knage over mit Hoved; jeg saae op, og opdagede, at fem af Brøndens Trommer (Træbeklædninger) paa engang brast sammen. Jeg skreg højt i Veiret, men blev strax bedækket af det nedstyrtende Sand og saae Jntet meer. De nederste Trommer var bristede ovenfra, de øverste nedenfra, hvorved Sandstyrtningen standsedes, og Massen, sammendyngedes paa Bræderne, der opfangede den. Mit Trug var endnu befæstet ved det Reeb, ved hvilket jeg var kommet ned; det laae noget omstyrtet henimod mit venstre Been. Rummet, hvori jeg var indesluttet, var den første Dag omtrent syv Fod højt, men da Bræderne gave efter og Jorden, der bares af disse trykkede paa saae jeg mig allerede nødt til den besværlige Stilling hvori jeg maatte blive de elleve Dage, der endnu henrandt for min Befrielse. J den Forudsætning, at jeg derved kunde reddes, droge mine Medarbeidere, der vare blevne ovenpaa, i Rebet; derved hævede mit Trug sig optil Bræderne, der afholdt Sandet, og da de med ny Anstrengelse søgte at vinde det op til sig, trykkede Truget mod Bræderne og rystede dem, saa at der faldt Jord ned; jeg overbeviste mig om, at man ikke vilde være istand til at drage det op; det vilde man forgjeves have forsøgt med tyve Oxer. Mine stakkels Kammerater holdt mig for tabt, thi de hørte op med at drage i Rebet; jeg trak dette ned til mig og lagde det sammenrullet i Truget, af Frygt for, at de igjen skulde forsøge noget Lignende. Virkelig begyndte de paa Ny, efterat have opdaget at Rebet gav efter, jeg skar det over med min Kniv, inden Truget atter havde naaet Bræderne, og deri handlede jeg meget rigtigt, thi man vedblev at drage i det ulykkelige Reeb, der forsvandt medens Truget blev liggende hos mig. Hullet, hvorigjennem det havde taget sin Vej, dannede en lille Aabning, gjennem hvilken der trillede Sand ned. Lykkeligviis kom snart en Steen deri og tilstoppede Hullet. Jeg befandt mig ved een Side af Brønden, med Ryggen mod Jordvæggen, og med Jordskredet over mig, hvorfra Sand og Steen faldt ned paa mig. Da dette Sand dyngede sig sammen paa Bunden, besværede det mine Been, hvorved jeg lidt efter lidt, mod min Villie, saae mig hævet op til Bræderne, der dannede en Hvælving over mit Hoved. Den tredie Dag var jeg allerede kommet saa højt i Veiret, at jeg maatte holde mig krum og indtage følgende Stilling: det høire Been havde jeg under mig, det venstre udstrakt langs med Truget, med Foden stikkende i et Hull mellem Brædterne, det høire Knæ under den venstre Has, Legemet bøiet for over, den venstre Skulder støttende mod tvende af Trommens Bræder, tæt ved Ridsen, hvor de vare sammenføiede, og Hovedet hældet mod den venstre Skulder; mine Arme vare næsten frie; jeg kunde udstrække dem halvt; med mit Hoved berørte jeg Bræderne af den Hvælving, der paa en saa underfuld Maade havde lukket sig over mig. J al den Tid, jeg tilbragte her, har jeg rundtomkring mig følt Stykker af de sønderbrudte Bræder, der dog forbleve stærke nok, til at modstaae Jordskredets Tryk og holde Sandet tilbage, der ufeilbarligt vilde have qvælt mig. Men, spurgte Dr. Bienvenu, hvorledes har man kunnet gjøre sig forstaaelig for Eder, Og hvorledes kunde den til Aandedraget nødvendige Luft naae ned tilEder, "Jeg har allerede sagt, svarede Dufavelat der var en Aabning over mig; jeg saae den ikke men en fiin Sandregn overbeviiste mig om, at der var en saadan. Søndag Morgen Kl. 2 hørte jeg, at man ovenfra kaldte paa mig. Jeg svarede: søg kun nøjagtig paa den Side, hvor jeg er, ved Kirsebærtræet (dette Træ hæver sig virkelig i Nærheden af Brøndens Aabning), der maa være et Hul; thi Sandet falder bestandig ned, som gjennem en Tragt. Efter at have opdaget dette Hul, talte man til mig; jeg sagde, at jeg var ved godt Mod og leed ingen Smerter; men at man maatte gaae sagte til Værks, da der bestandig regnede Sand ned paa mit Hoved. Jeg sønderskaar nu mine Klæder og forsøgte med min Kniv at stoppe Hullerne i Brædernes Spalter, hvor Sandet løb igjennem. Saasnart man kunde meddele sig mig igjennem Aabningen, forlangte jeg noget at drikke, jeg var meget sulten, men Tørsten qvælte mig meer: jeg havde allerede fire Gange været nødt til at drikke Urin af den hule Haand, men derved var Tørsten kun blevet større. Derpaa bad jeg om et Stykke Seglgarn; jeg befæstede min Pengepung og mine Ørenringe derved, for at man skulde give dem til min Kone. Dette skeete og jeg følte mig beroliget. Først om Løverdagen Kl. 6 begyndte man at tilstille mig Drikke, omtrent sex og tredive Timer vare henrundne siden Jordskredet; man gav mig en Flaske med en særdeles god Drik, der styrkede mig meget; kun var det en for lille Jndgivt. Om Søndagen sendte man mig Kjødsuppe og Viin; dette kunde ikke tilfredsstille min Sult, og jeg fik det Jndfald at fortære Proppen, de Flasker, der senere tilstilledes mig, havde ingen Prop man havde tilstoppet dem med Viinblade; ogsaa disse fortærede jeg alle; thi naar jeg en Tid lang Jntet havde nydt, følte jeg mig ilde." Har J i disse fjorten Dage været syg, – spurgte Hr. Bienvenu, – thi man har ofte sagt, at J leed af Hovedpine; man har endog tilføjet, at J havde villet ombringe Eder selv, da J ansaae Eder for tabt. Ak ne! - svarede Dufavel – jeg har bestandig været vis paa at vorde befriet; jeg leed kun af Hovedpine, naar jeg havde været for længe uden Næring. Den syvende Dag, om Torsdagen, sendte man mig kold Kjødsuppe, deraf fik jeg Mavepine og Opkastning. Hr. Chinard lod mig derpaa tilstille Medicin, og to Dage efter var jeg kommet mig igjen. Man lod ogsaa et Glas colnsk Vand glide ned til mig; men Lugten var for stærk, mit Hoved blev angrebet deraf. Der havde ogsaa dannet sig en Byld paa den store Taa af min høire Fod; jeg skar den op med min Kniv og dermed var al Smerte hævet. Da man kunde tale med Eder, lade komme Levnets. midler gjennem Aabningen til Eder, sagde Lægen, saa maatte J ogsaa kunne see Dagens Lys, "Nei, svarede Dufavel, Hullet var rigtignok over mit Hoved, men der havde derover dannet sig en krummet Vej i Form af et Sgjennem Trommelens Brædter, jeg havde maatte være paa den anden Side af Brønden, for at see Dagen. Fra Kl. 10 om Formiddagen til Kl. 2 troede jeg rigtignok at see et mindre dunkelt Punkt, end alt det Øvrige, men Forskjellen var saare ubetydelig. Da J Jntet saae, hvorledes kunde J tælle Dagene spurgte Hr. Bienvenu. - Vedgen Flue, som var inde i mit Hul, kunde jeg tælle Dagene og Nætterne. Det var en af de store Fluer, thi den gjorde en forfærdelig Larm. Den første Dag hørte jeg at den fløi oven omkring mit Hoved, dengang stod jeg endnu opreist, da jeg ikke meer hørte den, sluttede jeg, at det maatte være Nat. Da man om Løverdagen Kl. 2 om Morgenen, første Gang havde talt med mig, lod min Flue sig først høre nogle Timer sildigere; af dem, der kom med ved Aabningen, havde jeg stedse faaet at vide, hvad Klokken var jeg havde ikke taget Feil. Enhver af de følgende Morgener kom Fluen med Solens Opgang; den satte sig paa mit Hoved, paa mine Hænder, ogsaa paa mine Levnetsmidler. Naar den havde nydt sin Deel, forsvandt den, eller lod sig ikke meer høre; efter nogen Tid kom den igjen, om Aftenen hørte jeg den ikke meer. Jeg vidste, at den satte sig paa mine Levnetsmidler, thi saasnart jeg berørte dem, fløi den surrende bort. Hvorofte sagde jeg ved mig selv: Lykkelige Flue, hvor gjerne vilde jeg ikke være lille som dufor at kunne komme gjennem Aabningen. Dens Selskab var virkelig en Trøst for mig. – Men, spurgte Lægen videre, naar J saaledes bestandig hørte eller saae Sand nedfalde, maatte J ikke frygte, at Eders Rum vilde vorde opfyldt og at J maatte derved qvæles, – J vistnok faldt mig den Tanke ind. Derfor bad jeg om Søndagen om en lille Sæk, for at skaffe Sandet bort man nedhidsede en lang og tynd til mig; jeg fyldte den med Sand og den blev trukket op ved en Snor. - Om Mandagen, fire Dage førend min Befrielse, sagde man mig, at jeg ikke maatte lade trække Noget meer op, fordi Gjennemtrækningen af Sækken rystede Sandet, og at desto meer af den vilde nedfalde, hvilket jeg allerede havde bemærket. J de første Dage løste Sandet sig paa den anden Side af Brønden; den faldt over mine Been og truede med ganske at bedække det venstre, som laa udstrakt der. Jeg tog eet af de to Brædter, som jeg havde lagt i mit Trug, og stillede det opreist mod det Sted, hvorfra Sandet kom **) derved forhindrede jeg, at det ikke kom til mig; jeg hørte det endnu at falde ned bag ved Brædtet, og efterat en vis Mængde havde opdynget sig, samlede det sig mod Brædets øverste Deel og bøiede det i Form af en Hvælving; fra den Tid hørte jeg intet Sand meer falde, og sluttede deraf, at Rummet maatte være ganske opfyldt. - Hvortil benyttede J det andet Brædt, "Jeg havde deraf dannet mig et Sæde, i det jeg bragte det i en skraa, nedhængende Stilling; den ene Side blev understøttet af en Rand af Trommelen, paa den anden sad jeg, saa ofte jeg maatte tilfredsstille en naturlig Trang, løftede jeg Brædtet lidt i Vejret mod Trommelen. – Endskjøndt der stedse faldt Sand ned, saa var det vel ikke af nogen Betydenhed, og efterat JJ een Dag har man paa denne Maade brinen Dag an paa Sans ad Hr........ fire fulde Spande. Der fandtes Træspaaner, Brudstykker af sønderrevne Bræder, et Stykke af en Rand af Truget, der meget havde generet Dufavel, og som han havde overskaaret. Nogle Spaaner havde Blodpletter. De talrige Tilskuere reves om disse Stykker, en ny Slags Reliquier, hvis Skue forøgede den levende Deeltagelse, som den Ulykkeliges sørgelige Stilling indgjød. Disse Bræder vare omtrent tre Fod lange, af Poppeltræ, tynde og bøielige. havde opstillet Brædtet foran Eder, er dog intet Sand skred meer paafulgt? – Aa jol jeg oplevede saagar endnu et slemt Øjeblik, det var tre Dage førend min Befrielse som Tirsdagen); jeg hørte Alt oven over mi knage; Sandet styrtede ned mod Væggen og mod Bræderne, hvortil min venstre Skulder var lænet; Alt sank nu fem til sex Tommer ned og mit Hoved blev endnu meer nedtrykket mod den venstre Skulder; lykkeligviis varede dette kun et Øjeblik, og siden den Tid er Alt blevet ubevægeligt." – Har J hørt, hvorledes man arbeidede paa begge Sider af Brønden, – "Da man sagde mig, at Jngenieurcorpsets Skandsegravere gravede en Brønd bag min Ryg, billigede jeg dette særdeles; thi man maatte tage mig i Ryggen og saaledes havde de valgt det rette Sted. Da de begyndte at arbejde i Sandet, omtrent i en Dybde af til Fod, hørte jeg strax det første Stød med Spaden, og siden har jeg hørt alle de følgende. Da Sandet ikke er sammenpresset og ikke hører til den finere Sort, man betjener sig af ved Bygninger, meddeler Lyden sig lettere. Jeg hørte ogsaa nok mine Kammerater, Brøndarbeiderne, der arbejdede paa den anden Side paa en Brønd, men jeg hørte dem svagere, fordi Sandet her hængte fastere sammen og Jordbunden overhovedet havde en anden Beskaffenhed; jeg paastod, at de ikke vilde kunne befrie mig, da Brønden foran mig var ganske fyldt med sønderbrudte Bræder, med Jord og Sand, og saasnart man rørte derved, maatte Alt falde sammen over mig. – Dagen for Eders Befrielse sendte man Eder Viin og Levnetsmidler for firetyve Timer. Har dette ikke ængstet Eder, Man troede, at der kunde skee et nyt Sandskred, og vilde, hvis J ikke blev qvalt, derved forskaffe Eder en øieblikkelig Vederqvægelse. – Denne Omstændighed har slet ikke foruroliget mig. Jeg troede kun, at da Aabningen var blevet mindre, man ikke længer vilde sende mig Næringsmidler, og at Forsørgelsen for firetyve Timer var beregnet paa at det kunde vare saalænge med Aabningen af den Gang, Jngenieurerne gravede. Dengang hørte jeg Soldaterne, der arbeidede paa min Befrielse, tale. Jeg kunde svare dem, og hørte Sandet, de udgravede, falde ned. Pludselig, da jeg vendte Hovedet en Smule, saae jeg Lys og raabte: Hal jeg seer et brændende Lys. Dette var for mig et herligt Øjeblik, Men jeg følte pludselig en heftig Kulde, en Følge af Lufttrækket, og jeg trak mit Hoved fra den nylig gjorte Aabning. Lieutenanten, der var i Gangen, som førte til mig, sagde mig to Gange, at jeg skulde see paa ham, og vise ham mit Ansigt gjennem Aabningen. Jeg gjorde det, men trak mig hurtigt tilbage forden Kuldes Skyld, jeg følte. J det Øjeblik, da det øverste Hul var blevet mindre, havde man anbragt en lille Klokke over Eders Brønd og man lod en derved befæstet Snor gaae ned til Eder. Hvorfor ringede J saa ofte, efterat man havde aabnet Gangen og J havde seet Dagens Lys, – "Det var for Kuldens Skyld, som den fra forskjellige Sider indstrømmende Luft foraarsagede. Jeg bad derfor om, at man vilde tilstoppe den øverste Aabning. Lieutenanten sagde derpaa til mig, at jeg maatte blive ubevægelig, da de tvende Bræder, mod hvilke jeg støttede mig, skulde gjennemskjæres, for at jeg saaledes kunde komme ind i Gangen. Han frygtede for et Sandskred, hvis man rørte ved Bræderne; men jeg sagde ham, at de Jntet havde at understøtte; jeg begyndte ogsaa strax at gjennemskjære, det ene med min Kniv. Brædet var daarligt, og Gjennemskjærningen lykkedes med Lethed, endskjøndt jeg var i en ubeqvem Stilling, og Brædtet var bag mig, ved min venstre Skulder. Skandsegraverne udskaare paa samme Tid det andet. Jeg sagde derpaa Sergeanten, at han maatte borttage en stor Steen og et Stykke af Trugets Rand, da begge vare mig i Vejen. Da jeg derpaa støttede mig til Højre med Haanden, kunde jeg gjøre en lille Bevægelse og dreie mig en Smule til den venstre Side. Jeg søgte at stikke Hovedet gjennem Aabningen, da en Sergeant greb mig om Skuldrene, g trak mig med Kraft til sig. Uvilkaarligt raabte jeg: Brave Jngenieurcorps, Med en ny Anstrengelse fra min Side kom jeg ham nærmere, og saaledes blev jeg paa langs trukket ind i Gangen. Der lagde man mig paa Hs. Alle de brave Soldater kastede endnu deres Kapper over det Dække, man havde holdt i Beredskab for mig. Jeg sov strax ind for nogle Øjeblikke. Jeg var frelst