Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-03-01
da den Gjenstand, hvorom Artikken dreier sig, saa ofte er bleven behandlet af populaire Skribenter og saa hyppigt maa afhandles af Præsterne, baade som Folkets Lærere i Almindelighed og som Ungdommens i Særdeleshed, troer man ikke over samme at burde optage noget Bidrag i Folkebladet, som ikke enten udmærker sig ved kraftig populair Veltalenhed eller en indtrængende klar Belæring og derved giver Haab om større Virkning end den, man kan vente af sædvanlige Formanninger og Advarsler." Det synes altsaa, som Skrivtcomiteen enten kun har læst Over skrivten og derefter bedømt hele Artiklen, eller ikke forstaaet dennes Jndhold og Hensigt. Den indeholder nemlig hverken Formaninger eller Advarsler imod Brændeviinsdrik, men en Opfordring til Menneskehedens og Fædrelandets Venner at virke imod den overhaandtagende Brændeviinsdrik, deels ved at modarbeide den almindeligt antagne Mening, at Brændeviin, som maadeligt brugt Næringsmiddel, er gav ligt og tildeels nødvendigt, – deels ved at give den fattige Almue andre, mindre skadelige, opmuntrende Drikke og i det Hele taget Leilighed til at bruge deres Skillinger til noget Nyttigere, end Brændeviin. Her kan da, som mig synes, hverken være Tale om "kraftig Veltalenhed eller indtrængende, klar Belæring, men kun om en Jdee, som jeg opfordrer Kyndigere til at yttre sig om. Skal Folkebladet nogenlunde svare til sit Navn, saa finder jeg, at netop saadanne almeenvigtige Jdeer fortjente deri at behandles med "kraftig Veltalenhed og indtrængende, klar Belæring, for at vække en levende Deeltagelse i Folket; men dertil har jeg ved nedenstaaende Bemærkninger blot villet give Impulsen, og da Folkebladet ikke har villet være Organet derfor, har jeg troet, at de kunde finde en nogenlunde passende Plads i den vestsjællandske Avis, der i den senere Tid oftere har viist sig som et sandt Folkeblad. For Resten maa jeg tilføie, at den Mening, jeg her tvivlende har fremsat om Brændeviins Unødvendighed og Skadelighed, findes fuldkomment bekræftet ved Vidnesbyrd og Erklæringer af de meest anseete engelske Læger i Britisk and foreign temperance society's Skrifter, hvoraf dette Blad mueligen med Tiden kunde finde sig foranlediget til at meddele nogle Uddrag Den 23de Februar 1838. Skatter og Afgivter ere vel trykkende" – siger Benj. Franklin; – men de tungeste Byrder ere dog de, som vore egne Daarligheder paalægge os," og iblandt disse er neppe nogen meere trykkende eller ødelæggende for et Folk, end Brændeviin. Dette Livsvand" der i Begyndelsen kun anvendtes som Lægemiddel, er uetop ved sin almindelige og hyppige Brug – en Følge af dets billige Priis - blevet en sand Plage og Ulykke for Menneskeslægten, især for Folkenes store Masse, som deri har et lidet bekosteligt Middel til at slukke Sorgen ned og - som de mene - styrke Sjæl og Legeme. Al Overdaadighed i sandselig Nydelse er vel skadelig, men dog ingen i den Grad, som Brændeviinsdrik. Viindrankeren kan – naar han ikke ender med at blive Brændeviinsdranker – holde længe ud, uden betydeligt at svække sit Helbred; men Brændeviinsdrankeren vil meget snart blive saaledes svækket paa Legeme og Sjæl, at al Frelse er umuelig. Jo stærkere Brændevinet er, des hurtigere vil det naturligviis nedbryde Legemets Kraft og sløve de Organer, hvorigjennem Aanden nærmest virker, og Brændeviinsdraukeren kommer derfor sjeldent til at see den Afgrund, som aabner sig for ham, før han alt er styrtet deri uden Haab om Redning. J Daarekister, Hospitaler og Tvangsarbeidshuse seer man denne Afgrund, dette bundløse Dyb af Elendighed, hvori alene Brændeviin har styrtet mangen stolt Ungkarl, der mindste havde drømt om, at Afgrunden var saa nær.