Københavns Adresseavis, 1780-07-05
Da jeg for nogle Maaneder siden sildig om Natten gik forbi en Mands Værksted, som har været min Skolekammerat, hørte jeg at der endnu blev arbeydet i samme. Klokken havde allerede slaget tolv, jeg blev derfor nysgierrig at vide Aarsagen til dette sildige Arbeyde, som jeg troede at være Vindesyge, og gik ind for at spørge derom. Jeg havde taget feyl, Manden, som er en Nagelsmed, meget fattig, og har temmelig slette Forældre, svarede mig med den Troe hiertighed, som ikke troer at giøre noget stort, og ey venter Roes: han arbeidede for en Mand som det havde brændt for, 2 Timer tidligere om Morgenen, og 2 Timer sildigere og Aftenen, for at kunde bevise en Kierligheds Gierning imod denne Forulykkede. Jeg maae sige Dem, Hr. ** sagde han, jeg har ey Raad til at give Almisser, mine Søm kan jeg ikke giøre for intet, jeg er fattig, og maae hver Dag fortiene mine visse Penge, naar jeg skal leve, men naar jeg arbeyder, 4 Timer mere om Dagen end sædvanlig, saa udgjør det 2 Dages Fortieneste og Ugen, og saa meget ringere sælger jeg mine Søm til den fattige Mand. Enhver skal jo tiene sin Næste ligesom han formaaer, det staaer i Evangelio. Skulde jeg have roest Manden? jeg kunde det ikke, af Frygt at han i Fremtiden maatte giøre det af Hovmod, hvad han hidindtil havde gjort af Menneskekiærlighed, hvorom jeg har havt bedrøvelige Exempler, det er ret gjort, sagde jeg, og lod ham arbeyde. Men under Haanden søgte jeg at faae 200 Gylden, som jeg vilde laane Manden uden Reen ter, for at sætte ham i Stand til at kiøbe sit Jern fra første Haand, og at kunde spare noget, foruden det hvad han behøvede til sit Ophold. Jeg fik Pengene, og gandske fornøyet hastede jeg hen til Manden, som jeg troede at giøre lykkeligere, end han nogen finde kunde have haabet at blive det. Jeg tog atter feyl, tag Deres Penge tilbage, sagde han, jeg behøver dem ikke. Det Jern, hvad jeg bruger, kan jeg betale, og bruger jeg meere, saa har jeg Credit hos Kiøbmanden. Jeg beder Dem, tag Deres Penge, De kan tiene en anden dermed. Det vilde være utaknemmelig gjort af mig, om jeg ey vilde unde Kiøbmanden, som betroede mig 30 og 40 Gylden, da jeg ikke eyede det ringeste foruden de Klæder som jeg havde paa Kroppen, den ringe Fordeel som han kan have paa Jernet. Kort sagt, jeg maatte tage Pengene tilbage. Men uden inderlig Glæde kan jeg aldrig see, en Mand, i hvis Siel den ædleste Følelse af Menneskekiærlighed og Taknemmelighed har sit Sæde, og viser sig i Gierningen, uden at det engang falder ham ind, at han var bedre end andre Mennesker. (Af Jselins Ephemmeriden der Menschheit.) En Bonde, hvis Vilkaar desuden ey vare meget gode, deelagte ved Drik og Spil alt hvad han eyede, og kom hele Dagen ikke ud af Kroen. Hvad der giorte ham mere strafværdig, var, at han havde en brave Kone og et Barn, hvilke ofte, naar de den ene Dag kun havde spiist sig halv mæt, dog den paa følgende ikke havde et Stykke Brød, eller noget, hvorfor Konen kunde have forskaffet sig det Nødvendige. Engang drak og spillede denne liderlige følesløse Bonde paa en eneste Aften alt det bort, som han havde faaet for nogle solgte Vare. Om Morgenen derpaa gik han til sin Viingaard, og sagde til Konen, hun skulde bringe ham Middagsmad derhen. Konen kom med en tildækket Kurv, og satte den hen for ham. Bonden, som var bleven hungrig, forlod strax sit Arbeyde, sadte sig ned ved Kurven, og læste efter Sædvane til Bords. Da han nu aabnede Kurven, blev han ikke lidet forskrækket, da han, i Stedet for Mad, der fandt sit eget Barn, sovende. Han vidste ey, men kunde dog halv formode hvad dette skulde betyde, og saae ganske bestyrtet paa sin Kone, som stod lige for ham for at see hvad for en Virkning dette vilde giøre paa ham. Sptis, sagde hun til ham med en Tonne, som gik ham igiennem Mar og Been, dette er alt hvad jeg kan bringe dig, da du i Gaar har forødt indtil den sidste Skilling. Æd ikkun dit halv forsultne Barn ganske op, fortæres maae det jo, det er bedre at det skeer ved dig som dets Fader, end ved Hungeren. Manden saa som sandseløs, hans Øine stirrede paa det sovende Barn. Endelig brast han i Taarer, sprang pludselig op, faldt hans Kone om Halsen, bad hende grædende om Forladelse, og lovede at han fra nu af ganske vilde forandre sin Levemaade, og aldrig meere gaae paa Kroen. Han holdte Ord, kom fra den Time af aldrig paa Kroen, arbeydede flittig, og tilbragte sin meste Tid hos sin Familie som en retskaffen Mand og Fader. Tildragelsen er skeet i Marggrævskabet Baden, ikke langt fra Basel, hvor denne Mand boede og døde 1779 om Foraaret, Stedets Præst har udi hans Liigprædiken forvalt denne rørende Begivenhed, saaledes som Manden havde berettet ham den, da han laae for Døden. Fra Christiania.