Adresseavis for Børn, 1781-03-07
J Jtalien ligger en Stad, som heder Verona, og forbi samme løber en Strøm eller Flod, som kaldes Ersch. Denne Ersch var nylig tilfrossen om Vinteren; men et pludseligt indfaldende Tøeveyr brækkede Jsen, og foraarsagede, at Strømmen i en Hast begyndte at voxe. Grundisens Magt nedrev en af Broerne paa begge Sider ved Bredden, og kun den midterste Bue deraf blev endnu i nogentid staaende. Paa samme Bue stod et lidet Huus, hvorudi Tolderen med hans hele Familie boede. Disse Ulykkeliges Skrig, som raabde og bade om Rædning, trakde en Mængde Mennesker derhen, men der var ingen, som vilde vove at komme dem til Hjelp. Jmidlertid tog Jsen et Stykke efter det andet bort af denne Bue, og man ventede hvert Øyeblik, at den gandske skulde styrte ned Pludselig sprang da frem, af den store Mængde medlidende Tilskuere, en ædeltænkende Greve, (Spolverini var hans Navn, og holdt en Pung med Dukater i Veyret, hvilken han tilbød den, som vilde rædde den ulykkelige Tolder med sin Familie. Men der fandtes ingen; thi den Livsfare, som var dermed forbunden, var alt for stor og skrækkelig. Ende Avis Endelig trængde en fattig Bonde sig frem igjennem Hoben; et Menneske, som vel ingen havde tiltroet saa megen Ædelmodighed. Denne sprang ned i en Baad, og roede hen til den nedstyrtende Broebue, uagtet al den Magt og Modstand, som Jsen og Bølgerne gjorde ham. Tolderen og hans hele Familie, som allerede streed med Dødsangesten, lod sig i en Hast glide ned af et Toug i hans Baad, og han bragde dem allesammen lykkelig til Landet. Neppe vare de komne i Land, førend Resten af Buen med Huset paa styrtede ned, og Luften gav Gjenlyd af Tilskuernes Frydeskrig over Tolderens Families saa lykkelige Frelse. Greven skyndte sig nu hen til den ædelmodige Mand, som havde ræddet dem, og ralde ham den udlovede Belønning. Men hvor forundret blev han ikke, da han saae denne Mand gandske koldsindig at gaae tilbage og vægrede sig ved at tage derimod. For Penge, sagde han, har jeg ikke vovet mit Liv, men her er en fattig ulykkelig Familie, som har mistet alt, hvad de eyede, giv det til dem, som De havde bestemt for mig. Med disse Ord vendte han sig om, og blev borte iblandt Mængden. Hans Navn er ikke blevet bekjendt paa Jorden; men det staaer vist skrevet i Himmelen. Et lige Ædelmodigheds Exempel, som end- og overgaaer foranførte, har man læst om Woltemade, en halvfjerdsindstyve Aars gammel Bonde ved det gode Haabs Forbierg. Der laae engang et Skib for Anker, som vilde seyle til Batavia. Det ventede efter god Vind, da der i det samme pludselig reysde sig en forskrækkelig Storm, som varede i to Dage og to Nætter i eet vær, reev Seylene og Ankertougene i Stykker, brækkede Masterne, og kastede Skibet. snart høyt op i Luften og snart dybt ned i Afgrunden. Endelig blev det staaende fast paa en Sandbanke, og nu blev et Stykke deraf efter det andet for Børn. afrevet af Bølgerne. Dette saae Jndvaanerne i en Bye, som laae tæt ved Kysten. Gjerne vilde de hielpe de ulykkelige Mennesker paa Skibet; men de havde ingen Baad. Derpaa løb den gamle Woltemade, uden at sige et Ord, hjem til sin Hytte, sprang paa sin Hest, hastede tilbage til Strandbrædden, og raabde til de andre omkring ham: O Mennesker, kommer og lader os rædde Mennesker, Og med det samme svømmede han paa Hesten ud igjennem Bølgerne til Skibet, som laae over tre hundrede Skridt fra Landet, og raabde Trøst, og Hielp til de Elendige. To af Jer, sagde han, kan springe ned og tage fat i min Hestes Rumpe; Gud vil da hielpe os i Land. Siden vil jeg komme igien og hente flere J en Hast sprang to ned og toge fat i Hesterumpen, og den Gamle svømmede i Land med dem. Neppe havde han lykkelig bragt dem til Strandbrædden, førend han paa nye svømmede ud igjennem de brusende Bølger, og kaldede atter to af Folkene paa Skibet ned til denne farlige Reyse; kom atter lykkelig til Strandbrædden, og blev paa denne Maade ved, indtil han havde ræddet fjorten Mennesker. De, som stode ræddete ved Stranden, vare næsten færdige at tilbede ham, og hans Paarørende og Venner besværgede ham nu med Graad, at han ikke oftere skulde vove sig ud i den forskrækkelige Fare. Men der var intet, som kunde holde ham tilbage. Woltemaade hørde og saae ikke paa andet, end paa dem, som endnu vare i Dødsfare paa Skibet. Han sleed sig atter løs, svømmede ud igjen til Skibet paa sin Hest, og raadde det samme som tilforn. Men det var nu saa ulykkeligt, at den tredie Mand, tvertimod Woltemades Forbud, sprang ogsaa ned, tog fat i Bidselet paa den allerede udmattede Hest, og i det samme trakde det arme Dyr ned i Afgrunden, og druknede ikke allene sig selv, men endog begge sine Kammerater, og - o Jammer! – den fortræffelige Woltemade med