Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-05-17
Kammerjunkerne fortalte ved Kongens Taffel hvad de havde seet, og Dronning Sophie Magdalena søgte nu Leilighed, at faae Bagerkonen at see. Opbragt herover formaaede hun sin Herre til at lade udgaae Forordningen af 16 April 17736. Følgen deraf var høist fordærvelig for Staten. Juveler, Guld og Sølvtresser og Stoffer bleve solgte for det Halve, en Diamant, som forhen var 1000 Rdlr. værd, blev nu solgt for 200 Rdlr., og en Alen Stof, som havde kostet 50 Rdlr. for 10 Rd. Varene bleve førte til Engelland, Holland, Frankrig, Spanien og begge Jndierne. Fædrenelandet tabte adskillige Millioner, som aldrig kom tilbage, og istedet for Guld-og Silkestof, som gik i Arv fra Slægt til Slægt, at man nu Flor, Silkebaand og tynd Taft, som ikke holdt længe, og ofte maatte forandres. Dette foraarsagede aarligen nye Udgivter, og bidrog til fordærvelige franske Moders Jndførelse. - Denne Forfatters Mening understøttes ogsaa af Riegels i hans Christian d. Sjettes Levnetsbeskrivelse. Han siger, at denne Forordning udbredte stor Misfornøielse blandt alle Borgerne, helst Middelstanden i Byerne, da den foreskrev dem, hvilke Klæder de skulde bære, og bestemte, at ene Kongehuset og dets Yndlinger herefter maatte skinne i Diamanter, Perler, Ædelstene og Galoner; at den udbredte falsk Ærelyst, som ganske qvalte Vindskibelighed og Tarvelighed. Ogsaa han antager, at det var Sophie Magdalena, som havde givet Anledning til denne Forordning, for ikke at blive forbunklet af Andre. - Men den mindste Eftertanke viser, at begge disse Forfattere have været alt for stærkt indtagne imod Christian den Sjette og hans Dronning. Uden at ville tage Sophie Magdalenas Glimrelyst i Forsvar, viser hiin Forordnings hele Jndhold, at Forbudet ikke strakte sig blot til Diamanter, Perler og Ædelstene, der i alt Fald kun kunne have vakt de Stores Misundelse, men selv til Tjenestetiendets og Bønders Klædedragt, hvilket sidste sees af Resc. 24 Oct. 1739, der forbyder Bønder og Folk, der boe paa Landet, at bære guld- og sølvblommede eller med Guld og Sølv bebræmmede Huer. Der maa altsaa have været langt vigtigere Grunde for de paabudne Jndskrænkninger, end det blotte Ønske, at tilfredsstille høiere Personers Forfængelighed, og der er aldeles ingen Tvivl om, at man ved hine troede at kunne forbedre Landets Finance væsen, der under Statens store Udgivter til Slottets Bygning o. s. v., paa den Tid just ikke kunne været saa meget glimrende. Det er saa meget mere ubilligt at ville udlede hiin Anordning fra en saa ureen Kilde, som det er vitterligt, at derunder Christian d. Sjettes Regjering gjordes Meget baade for Handelens og Næringsveienes Fremme. Hensigten var sikkerligen velmeent, men de dertil valgte Midler ikke altid de vigtigste; hvilket man bør tilskrive den menneskelige Svaghed og vore Kundskabers Begrændsethed i Almindelighed, ikke nogen egentlig ond Villie. Hvad der med Føie kan indvendes mod Christian den Sjettes Overdaadigheds=Forordning var, at den tabte en vigtig Punkt af Sigte, den nemlig: at enhver Forbedring hos Undersaatterne maa udgaar af Exemplet ovenfra; thi saalænge Hoffet vedblev at føre saa stor en Pragt kunde man ikke vente, at Undersaatterne, der i saadanne Henseender helst rette sig efter de Store, skulde indskrænke sig. Ganske anderledes handlede den store Washington, og hans Kone. Da han indsaae at Jndskrænkning var nødvendig, naar Staten skulde kunne forsvare sin Uafhængighed, spurgte han sin Gemalinde om hun vel, naar det kom han paa at redde Fædrelandet fra fremmed Aag, vilde nægte sig een af sine Yndlingsnydelser - Thee? Hvilket Spørgsmaal, svarede den ædle Kone, og næste Dag indbød hun Stadens fornemste Damer til sig, erklærede dem, at det var sidste Gang, hun opvartede dem med Thee, da hun havde besluttet, fra nu af at undvære denne Nydelse, som Fædrenelandet under nærværende Omstændigheder ikke havde Raad til at lade komme fra Fremmede. Hun viste dem den Beholdning, hun havde, og som hun agtede at lade kaste i Delawarefloden. Hendes Exempel virkede; man afskaffede Theen i alle Huse, og et Skib, ladet med denne Artikel, som just laae i Havnen, maatte seile bort uden at det havde afsat det Mindste af fine Varer. Det er ved saadanne Midler, ikke ved Tvangslove man bør virke paa Folket, naar man vil sætte Skranker for den skadelige Luxus.