Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-29
Som her Kjerminder himmelblaa Med Duggens Perler smile, Saa skal og skjønt Dit Minde staae Mens Rad af Aar henille, Og Krøniken Din store Daad Med Himlens Farve male, Og Efterslægt med Kinden vaad Om Dannerhelten tale. Endog som Unge føle vi Hvad Alt i Dig man eier; Med spæde Røst hver stemmer i Den Roes, et Guld opveier; Høit lyder den fra hver en Kyst J Dans og Noras Rige, Og som et Offer fra hvert Bryst Til Himlen skal den stige. Ogsaa dette Optrin rørte Tordenskjold indtil Taarer. Han takkede Børnene paa det inderligste, bevidnede Commandanten, Byfogden og Borgerne sin Taknemmelighed for den Ære, de havde viist ham, og yttrede sit Ønske, jo før jo heller at tage til Bøiden, den yderste Pynt af Fyen, for derfra at lade sig sætte over til Augustenborg. Tordenskjold forlod nu med sit Reisefølge Nyborg, paa et godt Stykke ledsaget af adskillige Hundrede af Byens Indbyggere, der, til Afskeed, igjen tiljublede ham et eenstemmigt Hurra, som det korteste og fyndigste Udtryk paa deres varme Følelse for hans Velgaaende. Fra Bøiden lod man sig sætte over i en Jagt til Augustenborg. Det varede ikke længe og det hertugelige Slot viste sig i sin hele jevne Skjønhed. Det var bygt for 70 Aar siden (1651) af Ernst Gunther, Stamfader til den Augustenborgske Linie, og opkaldt efter hans Gemalinde, Augusta af Holsteen Glücksburg. Dennes Søn, Ernst August, en meget oplyst Herre, nyligen traadt over fra den catholske til den lutherske Tro, var den nuregierende Hertug. Endskjøndt han var tredsindstyve Aar gammel, besad han dog endnu den største Fyrrighed og Munterhed. Han levede paa det yndige Augustenborg i Naturens Skjød med sin næsten ligealdrende Gemalinde, Baronesse Velbruk, der vel ikke havde været saalykkelig at skjænke ham Børn, men som dog paa andre Maader søgte at bøde herpaa, ved at forskjønne ham selv Livet og være Fostermoder for Børn, der ingen Forældre eller Støtter havde. Hertugen satte stor Priis paa Tordenskjolds Heltebedrifter og, som en Ven af Kong Frederik og af Danmark, kunde han ikke være andet end Viceadmiralens ivrigste Velynder. Tordenskjold og hans Reisefæller bleve, som man let kan tænke sig, meget venligen optagne paa Augustenborg. Hertugen selv viste dem omkring i den smukke Hauge med sine herlige Anlæg, ja fulgte dem endog ind i den bag samme liggende tykke Skov, hvor han havde ladet anlægge to lange, brede og skjønne Alleer. Derfra førte han dem hen til den lige for Slottet liggende lille By med tredive Huse, for det meste beboede af fyrstelige Hofbetjenter, som allerede var temmelig i Opkomst. Paa Slottet, som vel var af Bindingsværk, men dog stort og beqvemt indrettet, fik Tordenskjold strax inddrømmet to skjønne Cabinetter for sig med et Værelse for sin Kammertjener, Christian Kold, og to Stuer for hver af hans Reisefæller. Selskabet blev ved Hertugens Taffel meget glimrende beværtet. Om Aftenen var stor Assemblee paa Slottet. Blandt de Fremmede var ogsaa Præsten ved det hertugelige Capel en meget aldrende Mand, et Mønster paa Retskaffenhed, men fuld af sin Tidsalders Fordom, Tordenskjold fandt Behag i hans aandfulde Tale og underholdt sig med ham over en heel Time. Ahnelser og Forvarsler kom paa Bane. Præsten paastod at saadanne virkeligen gaves; Tordenskjold lod til at være af andre Tanker. Nu fremkom Præsten med egne Erfaringer til Beviis paa sin Menings Rigtighed. Han fortalte blandt andre Exempler, at han engang havde havt en Drøm, at han stod paa en høi Klippe, for at overskue den vilde Egn, men at han gled med Foden og styrtede pludseligen ned i et uhyre Svælg. Han agtede ikke paa denne Drøm, men næste Dag gik hans ældste Søn, et Barn paa ti Aar, op paa Høloftet, og i det han hældede sig ud over Lemmen, styrtede han for over og fandt sin Død ved Faldet. Den veltalende Maade, hvorpaa Præsten fremførte sine Fortællinger, gjorde Jndtryk paa Tordenskjold, der ikke var ganske utilbøielig til at troe paa Forvarsler, J hans Fødeland var Troen paa Bjergtrolde, Nisser, Forvarsler og Ahnelser meget almindelig, og med alt hans Heltemod var det dog noget, der kunde indgyde ham Frygt, nemlig de Forestillinger, han med Modersmelken havde indsuet og i den barnlige Alder befæstet i sin Siel ved Omgangen med uoplyste og fordomsfulde Folk. Endelig gik man til Bord og svarede ikke paa Skaalerne. Men uagtet Tordenskjold havde nydt en god Deel af den Saft, som fryder Hjertet, og Selskabets Munterhed burde have sat ham i en lystig Stemning, saa havde Præsten dog opfyldt hans Hoved med saa mange mørke Billeder, at han denne Aften gik meget urolig til Sengs. (Fortsættes.)