Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1837-10-06
Følgende meddeelte Strøbemærkninger ansee vi i nærværende Øieblik vel værd at høre: "J mange Aar har det været Soldaten tilladt, naar et Regiment eller Corps blev mynstret, at han, naar han dertil blev opfordret, kunde fremtræde for den, der mynstrede, og fremføre, om han havde noget at klage over, eller om han havde noget at andrage hans Stilling som Soldat vedkommende, uden at han havde nødig, som ellers er hans Pligt at fremføre sin Klage eller sit Andragende i Forveien for sin Compagnichef. J de senere Aar blev denne Tilladelse udvidet, til at det var Soldaten tilladt Mynstringsdagen ogsaa at fremføre Andragender fra hans Hjemstavn. Aarsagen til at Soldaten den Dag et Øieblik i denne Henseende blev løst fra Krigsartiklernes Bydende, er indlysende nok. J den senere Tid synes denne befaling at tabe en stor Deel af sit Værd, idet man tillader sig at fordre, at Soldaten forud skal underrette vedkommende Chef om sit Andragende, ja det er endog gaaet saavidt, at man har tilladt sig forud at forsyne disse Ansøgninger med Regimentets Paategning, hvorved det Smukke i denne befaling næsten er tilintetgjort. Man troer at burde gjøre opmærksom herpaa, da nu Specialreverne skal begynde. – Et andet Misbrug synes ogsaa at finde Sted, nemlig at Stabsofficierenes og Adjutanternes Ordonnantser udtages af de indkomne Frifolk; – thi disse indkomme for at øves i Tjenesten og ei for at holde Heste. 4 Ligeledes burde man lægge Mærke til, at Officierer, som have Tilladelse til en Oppasser in natura, og som hele Aaret igjennem foretrække at have Godtgjørelse i Penge, ei i Exerceertiden tog Oppasser in natura af de indkomne Frifolk; herved kunde det jo let hændes, at en saadan Oppasser kun var Officieroppasser paa Papiret og i Virkeligheden blev fri for Tjenesten. Om saadant finder Sted vil det let kunne sees af Compagniernes Rapportbøger. - Det synes i Sandhed overflødigt, at Stabsofficierer og Regiments=Adjutanter i Exerceertiden har hver 3 Soldater til Oppasning. (Kbhpst.)Et Exempel paa Censurtvang i Randers. Hr. Proprietair Clausen til Lesagergaard, som indtil videre staaer under denne ubehagelige Tvang, havde nemlig til Optagelse i en jydsk Avis indleveret en Skrivelse fra ham til Stiftamtmanden i Viborg, med gjentagen Begjæring om Beskikkelse, af fri Sagfører til at møde for ham ved Underretterne, under adskillige Tingsvidner han agter at føre i den bekjendte Rodske Sag, som for Tiden staaer for Landsoverretten. J denne Skrivelse besværer Clausen sig over, at Stiftamtmanden havde meddeelt hans Bondekarl det mundtlige Svar: "at det Ansøgte ei behøvedes, hvilket han kalder den ham saare utilfredsstillende Communicationsmaade, og erklærer, at det er hans faste Beslutning, ei at sætte sin Fod indenfor Skrankerne ved Middelsom og Sønderlyng Herreders Ret, uden Sagfører, da han har havt saa haandgribelige Beviser paa, hvorledes selv den retfærdigste Sag kan blive behandlet inden disse fire Mure, og hvorledes man som Part, udsættes for sammesteds at faae endog sin soleklare Ret vanskeliggjort, at en Tilsidesættelse af en Forsigtighedsregel, som denne, vilde kunne bebreides ham som utilbørlig, hvor Sagen, som her, har Fordring paa det Offentliges Opmærksomhed m.v. Denne Skrivelse havde Censor for den Avis for hvilken den var bestemt, Hr. Reiersen i Randers, forbudt at publiceres ved Trykken, ifølge Cancellie Circulaire af 25de April 1833, hvorimod Censoren i Aarhuus har tilladt dens Optagelse i Aarhuus Avisen. Et nyt Beviis, siger Kbhpst., paa hvad det vil sige, at staae under en vilkaarlig Censur, med Hensyn til en af de vigtigste Borgerrettigheder, at være sat under Politiets specielle Opsyn.