Københavns Adresseavis, 1780-02-07
bey dem Grabe einer zartlichen Mutter Frau Amalia Catharina Bradt, gebohrnen Grimmeling, den 27 Januarii 1780. Hier, og Himmel, hier bey diesem Grabmal will ich Thranen giesen, Bey der besten Mutter Grab, Fliest ihr Thranen, stumme Zengen Meiner unausprechlich Leiden. Fliest auf dieses Grab herab. Flieset Strohmenmeise, fliestet. Durch den Sarg, der Sie einschlieset. Warm auf Jhre kalte Hand Sollt Jhr meine Seufter drücken Und von Jhren Lippen pflücken; Trost in diesem Trauerstand. Bildet Jhr die viele Schmerzen, Die in meines Vaters Herzen. Jbr. Entseelung har gerengt. Bildet Jhr die viele Sorgen Die fith nenern jeden Morgen, Jn des besten Greises Herz Taglich hier bey diesem Grabe, Will ich mich in Thranen laben, Dieses sollin die Blumen seyn, Damit ich Jhr Grab will schmücken, Zartlich sollen sie ansdrücken, Was ich fühl, dein Töchterlein. Taglich will ich mich auch bilden Hier in diesen Traulr. Gefilden, Nach den m. Bild, Erhabneste, Um dereinst in deinen Armen Durch des Ewigen Erbarmen, Ewig, ewig mich zu freun. Maria Gertrud Bradt. Følelser, ved Jfr. Jde Margareta Lottrups Grav, den 1 Februarii 1780. O jordisk Haab hvor vaklende: Støv er din Grund - din Trøst er Jammer, Kun Almagt byder: Dommen skee, Og vis og hastig Straalen rammer. - Bestemt for Himlen, snart din Dyd Blev Englers liig, Ulignelige! For snart - dog evig undt din Fryd, en Lad Taarer her min Fordring sige. - Lyksalige! Du hviler vel; Din Død mit Hierte saaret haver: Naar saae man i saa ung en Siel, Forenede saa steldne Gaver Hvor saadan Lærelyst sig teer. Slig Engle Fromhed - Viisdoms Tie Den fande Ære - Dyd - og meer Lad Seraph selv Portraitet male. Af al det som elskværdig giør, Na ud og Naaden intet glemte, Til hen es Sel at yde - for De, himm værdig Himle, gjemte. Saa straal - saa savn den Himmel heel, Hvis Under Tanken ey omfatter; Den Lyst blev kun de Renes Deel, Og dette Haab din Savn erstatter. J Anledning af Frue Amalia Cathrina Bradt, født Grimmelius, Afgang den 27 Januarii 1780. Til Hr. Cancellie=Sekretair Bradt. Stort er dit Tab, min Ven, og billig er din Klage, Ja bitter er den Skaal, Gud bød din Siel at smage Lad Taarer strømme frit, giv billig Sorg sin Ret. Og Graad blev os til Lod - Saa har Gud ordnet det. O! var min Harpe stemt, som Youngs, at høie Toner Gød Lise i min Siel - klang til Cherubers Throner; Ol var min Haand saa lærd, som hans at Strængen lød Guds Viisdoms, Godheds Lov i vor og Venners Død. Død! - Ha naar Venner hist gaae hen til Salligheder, Staaer den Forladte her saa bød du Gud) og græder. Her Graad! - hist Salighed! - vi skabtes ei for her. Lad Taarer strømme frit; men føel, tænk, hvad du er! En skabtes vi for her. Hist skal du hende favne Forklaret, Engleliig og aldrig, aldrig savne. Bort kold Philosophie, du varmer ei mit Bryst, Svagt er dit Syn og kort - jeg gyser ved din Trøst. Kom sand Religion og trost min Ven, som tabte Denn, som Gud selv for ham og ham for hende skabte, Den Frommel dan det Pant, hun gav hans Kierlighed, Her til sin Moders Dyd, hist hendes Salighed, Trøst ham, hvis sølvgraae Haar paa hædred Jsse bære Den beste Faders og din ædle Tieners Ære! Trøst hver, som føle kan og kiendte hendes Siel Hvem røved hendes Død ei Deel af fordisk Vel Tanker. ved Jda Margrete Lottrups Død den 27 Januarii 1780. At miste Eiendom og det Hvortil man ene haver Ret, Er tungt, dog godt naar Livet svares, Og Vennen hos sin Ven bevares; Men ach, vi maae den Skiebne friste, Dig, kiæreste af alt at miste. O voldsom Død, og med Foragt Afviser Lægers Flid og Magt, Som de anvende mod din Vælde; Det unge Træe vil du og fælde. Mens andre sov, du bortrev Jn Fra Moders ømme Bryst og Side. Af samme Navn en Søster er Indgaaet før til Glæde der, Hvor du med hende blandt Udvalgte Beskuer ham, som dig bortkaldte; Nu savnes altsaa tvende Jder, Men godt, de ingen Smerte lide Ja, hvad kan trøste os, vi som Dig ansaae for vor Eiendom, Kun, Du os engang skal omfavne Og vi Dig aldrig meere savne: Ol dette trøster Fader, Moder. Og mig, som var Din ældste Broder. H. L. Tanker. ved Jde Margre ha Lottrups Død Hastig gik Du, gode Pige, Til en bedre Verden bort, Her Du havde faa Din lige, Derfor var Dit Ophold kort; Thi Alfader, som Dig kiendte, Dig til større Lykke hendte. Skiønt vi vide, at Du nyder, Salighed og himmelsk Fryd, Tabet dog os Sorg indgyder, Rundt om høres Klagelyd: Heede Taare hyppig rinder. Paa forladte Venners Kinder. Men fortiener Dyden Ære: Har uskyldig Andighed. Ret at elskes: bør vi være For de Gode Kierlighed, O! da er vor Klage billig: Du forlod os alt for tidlig Kiød=Taxt,