Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-05-17
Hvad der er Luxus i den ene Tidsalder, er det ikke altid i den anden; hvad der er det i eet Land, er det ikke i et andet, og hvad der er det for een Borger er det ikke for den Anden. Luxus er, som Filangieri meget rigtigen siger, intet andet end den Anvendelse, man gjør af Rigdom og Konstflid, for at gjøre sin Tilværelse behagelig ved de meest udsøgte Midler, der bidrage til Livets Beqvemmelighed og Selskabets Fornøielse. At gjøre sig, sin Tilværelse saa behagelig og beqvem som mueligt, uden at støde an mod Sædelighedens Love, er et Ønske, som maa opstaae hos hvert dannet Menneske. Hvad er Hensigten af al vor Stræben og Arbeiden, Jntet uden vor Lyksalig heds Mfordring. Selv den, der blot arbeider for at samle sig en Capital, der kan sikkre ham mod Nød og Mangel i Fremtiden, stræber til dette Maal. Som en Spore til Flid og Vindskibelighed blev denne Drivt viseligen nedlagt i vor Siel, thi uden den vilde Mennesket hensynke i skadelig Dorskhed, Konster og Videnskaber komme til at savne al Opmuntring, de Rigdomme, som Jorden og Havet saa at sige frivilligen yde, blive paa enkelte Steder, og de gavnlige Canaler, igjennem hvilke de skulle udbredes i alle Statslegemets Aarer, ganske stoppes. Vi see heraf at en fornuftig Luxus ikke blot er uskadelig, men endog høist nødvendig i en cultiveret Stat. Dog, da Alting i Verden kan blive misbrugt, saa er det en Selvfølge, at ogsaa Luxen kan blive det, og misbrugt vorde skadelig. Altsaa gives der ligesaavel en skadelig som en gavnlig Luxus. Luxen bliver skadelig, naar dens Anvendelse skeer paa en mod Sædeligheden stridende Maade. befinder et Lands Handel sig i alt for stor Under ballance, maa den, som driver Luxus, gjøre Gield, som han ikke seer sig istand til at betale, eller foretage sig Handlinger, der baade stride mod Statens og Sædelighedens Love, for at opfylde Luxens Fordring, saa er der intet Spørgsmaal om, at en saadan Luxus maa betragtes som usædelig, følgeligen ogsaa som skadelig. Luxen kan ikke være gavnlig uden at den tillige er sædelig. Spørgsmaalet om den hos os i dette Øjeblik herskende Luxus's Skadelighed eller Gavnlighed, beroer paa Besvarelsen af disse to Hovedpunkter: a) hvorvidt kan denne Luxus i Almindelighed kaldes usædelig, og b) hvorvidt kan Statens nuværende Handelsballance taale den Til Luxus henregne vi: 1) Pragt i Klædedragt, 2) i Møblement, 3) Overflødighed af Tjenestetiende, 4) af Mad og Drikke, 5) glimrende Equipager. Vi ville betragte hver af disse Gienstande fra sin særlige Synspunkt. Man bebreider vore Fruentimmer, at de klæde. sig alt for overdaadigen, og at de især have alt for stort Hang til at prunke i udenlandsk Stads. Vist nok maa man beklage, at der næsten aldeles ikke spores nogen Forskiel blandt Stænderne, men at Grevinden og hendes Kammerpige klæde sig sædvanligen i Tøi af eet Slags. Men heller ikke bør man være her for overilet i sin Dom. Unægteligen gives der mangfoldige forfængelige Fruentimmer, der forandre deres Klædedragt med hver ny Mode. Men de fleste Fruentimmer behandle dog alt hvad der hører til deres Paaklædning med langt større Skaansomhed end Mandfolkene, og besidde desuden ogsaa den Færdighed, selv at kunne forandre det efter Moden. Det klinger rigtig nok meget, naar man siger et Shawl koster 2 til 300 Rbd.; men hvorlænge kan et ordentligt Fruentimmer ikke have Nytte af et Shawl, Mange kunne have det deres halve Levetid. Hvide Varer, Sirtser o. s. v., ere rigtig nok ikke saa stærke som vore Oldemødres Brocade, Stof o. s. v., men saa have disse Tøier ogsaa det Fortrin, at de kunne vaskes og ikke ere saa dyre som hine. Straahatte have i og for sig vel ingen Værdie, men naar de behandles med Skaansomhed, kunne de dog holde ligesaa længe som en Filtehat, der i og for sig heller ikke har nogen Værdie. At de fleste søge at faae saa fiint Tøi som mueligt, er neppe nogen Overdaadighed, thi enhver veed, at der vindes langt mere ved at kjøbe det Fine end det Grove, og at det kun kommer her an paa det første Udlæg. Erfaringen lærer, at een Alen fiint Klæde holder to, ja tre Gange saa længe som en Alen grovt, og det samme er Tilfældet med det Øvrige, der hører saavel til Paaklædning som Huusgeraad. Kun en Nar kalder det Luxus, naar han seer Nogen gaae i fiint Tøi, thi naar den Fiintklædte har betalt hvad han bærer paa sit Legeme, saa er han en langt større Patriot end den Grovtklædte, der ikke har betalt den lueslidte Kjole, han har paa Uden derfor at ville tage virkelige Ødelande i Forsvar, kan man dog antage, at, i det Hele betragtet, den Luxus, Qvindekjønnet hos os fører, ikke er af den Betydenhed, at vi for dens Skyld, skulde ønske Gjennindførsel af Douanelinier, Angiverie o. s. v., saaledes som i sin Tid i det Napolevnske Rige. Det blev nu eengang Qvindens Bestemmelse ved sine Yndigheder at strøe Roser, paa Livets kundrede Bane og ved udvortes Smyk kelse at forhøje dem. Det gjøre de Vilde, hvorfor skulle vi Civiliserede ikke gjøre det? Men, indvende de, der blindt hen fordømme al Luxus lad den smykke dem, men de skulle sælge indenlandske Frembringelser, ikke de fremmede, som drage Pengene ud af Landet." Det vilde de ogsaa, svarer jeg, dersom vort Lands Fabriker kunde frembringe hine ligesaa gode, ligesaa smagfulde, ligesaa billige som de udenlandske; men det kunne de ikke, thi kunne de det, saa var der intet tabt ved at klæde sig endog i det udenlandske, da i saa Fald vore Fabriker maatte kunne gjøre det samme som hine, sende deres Varer til fremmede Lande, og atter indhente for det Jndenlandske de Penge, den ere gaaede ud for det Udenlandske. Unægteligen vilde det være en herlig Ting om vore Fabriker kunne frembringe Alt hvad vi nu maa hente udenlands fra; men dertil er ingen Udsigt. J hvert Tilfælde maatte vi undlade at klæde os som andre civiliserede Nationer, indtil vore Manufacturer kom i den Stand, at de kunde forsyne os med saadanne Fornødenheder; men ikke at tale om at man derved paa en høist besynderlig Maade vilde udmærke sig, saa vilde vore Fabriker under saadanne Omstændigheder aldrig kunne komme i Gang; thi selv til den indenlandske Konstflids Opmuntring hører jo ogsaa nogen Luxus. - Men naar man betænker, at vore Fabriker maa hente deres fleste Materialier, paa Uld nær, udenlands fra, og at Udlændingerne endog finde Regning ved at lade vore raa Naturproducter komme og forarbeide, saa vil man let indsee, at Fordelen ved vore egne Fabricater heller ikke er saa stor, som vi i Almindelighed indbilde os. Saalænge det ikke er beviist, at vi have for mange arbeidende Hænder, kan det heller ikke antages, at det, der vindes ved Manufacturarbeide, ikke ligeledes kan vindes ved de for vort Land naturligere Sysler, som Agerdyrkning, Skibsfart, Fiskerie o. s. v. Mindst vilde vi kunne drive Fabriker med synderlig Fordeel nu, da Engellænderne, der bugne under Frugterne af lutter Nationalvindskibelighed, undersælge Nationer, der allerede for længe siden have været langt videre i Manufacturvæsenet end vi. Selv vore Klæde fabriker, det eneste Slags Manufacturer, vi hidtil have seet os istand til med Fordeel at drive, fordi vi eie Materialet dertil, begynde nu at gaae i Staa, ikke af Mangel paa Afsætning, thi det meste Klæde, selv det, der under Navn af udenlandsk forbruges hos os, er dansk, men fordi de ikke kunne holde Priis med de udenlandske, og 3 Fremtiden, naar vor Cours vedbliver at forbedre sig, saa meget mindre ville kunne det, som det netop var Coursens Høide, der satte dem istand til at holde Priis med Udlændingerne. Enhver indseer let, at naar Arbeidet skal betales efter en Cours af 700, kan Fabricatet ikke sælges til en Cours af 600. Men svarer man, ved strænge Forbud mod al Overdaadighed og mod al Jndførsel af fremmede Fabricater maa man ophielpe den indenlandske Konstflid. - Vel, vi ville raadføre os med Erfaringen, og see hvad vore Forfædre, der betjente sig af saadanne Midler, udrettede derved.