Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-01-09
En mægtig Konge havde ved sit Slot en stor og prægtig Hauge, hvis Mage ikke fandtes i hele hans Rige. Natur og Konst syntes at have forenet sig om at forherlige den. Blomster og Planter fra de fjerneste Himmelegne havde samlet sig her i et ligesaa blandet som broget Selskab, og den moderlige Jord syntes, uden Hensyn til deres Fædreneland, at forunde dem lige Beskyttelse og lige Yndest. Hvad Naturen havde forsømt, søgte Konsten at bøde paa, og den store Regel, intet Skjønt uden Afverling, var nøje iagttaget. Snart traf man her lange skyggefulde Alleer, som ganske syntes at udelukke hver Solstraale fra deres Helligdom, snart stod man uformodet paa en uoverseelig Slætte, hvor Øjet, ligesom standset i sin Flugt, tabte sig i den store himmelblaa Ring, der begrændsede de fjerne, graalige Bjerge. Ogsaa Templer, Lysthuse, Vand falde, Labyrinther vare fremtryllede ved Konstens vældige Haand. Det Hele var et forskjønnet Paradiis, som end havde det Fortrin for det i Eden, at her hverken fandtes Hugorme eller vilde Dyr. Tæt ved denne Hauge laae et stort Stykke Jord, som aldrig havde været dyrket, og hidtil forgjeves havde ventet paa en røgtende Haand. En ung ubekjendt indfinder sig, og tager sig af dette forladte Jordsmon, dyrker det, beplanter det med spæde Poder, graver Canaler, opføre smaa Lysthuse, og inden en rum Tids Forløb staaer her en yndig Hauge. De, som hidtil havde besøgt den Kongelige store Hauge, begyndte nu at spadsere i den ny anlagte mindre, som med hvert Aar blev mere skyggefuld og behagelig. Endeligen fatter Kongen selv Godhed for det nye Anlæg, besøger det næsten dagligen og vælger det til sit Yndlingsted; men ikke nok hermed, endog de Frugter, der jevnligen komme paa Monarkens Bord, ere fra den lille Hauge, fordi han finder dem mere velsmagende end de, man pleiede at bringe ham fra Drivhusene. En Dag, da Kongen ved Taflet underholder sig med sine Hoffolk, spørger han sin første Minister, hvor disse velsmagende Frugter egentligen komme fra Eders Majestæt, svarede Ministeren, de Frugter, man anseer for værdige at komme paa Eders Bord, hentes fra den lille Hauge, som endnu for sexten Aar siden var en øde Plads. - Hvo har de opdyrket denne Plads," spurgte nu Kongen. En ung Ubekjendt, sagde Ministeren, som har udbedet sig den Tilladelse, der at anlægge en Hauge, og hvilken man troede, ikke at burde nægte ham. - Men nu har jeg i saa mange Aar, raabte Kongen, nydt af denne Hauges Frugter, og forlystet mig ved dens skjønne Anlæg, og aldrig har man nogensinde nævnet mig den Mand, hvis Flid og Omhyggelighed, jeg har at takke for disse Behageligheder."Med et dybt. Buk svarede Ministeren, "man har aldrig fordristet sig til at nævne denne Mands Navn for Eders Majestæt. Han er en Ubekjendt, uden Embede, uden Rang, uden fornem Slægtskab. Jngen veed hvorfra han er kommen, hvor han har lært Haugedyrkningskonsten. Man troede at fornærme eders Majestæt, ved at henlede eders høie Opmærksomhed paa et Menneske, der saa ganske er blottet for Alt, hvad der ellers pleier at udmærke Enhver, der fortjener at nævnes for vor stormægtige Monark. – "Jeg vil tale med den ubekiendte, sagde Kongen, i det han rynkede den høje majestætiske Pande, og Vreden læstes i hans Aasyn; jeg befaler han skal strax komme." Den Ubekiendte kom, og nærmede sig Regenten med langsomme Skridt. – "Er Du det Menneske, spurgte Kongen, som har forvandlet det udyrkede Jordsmon ved min Slotshauge til et saa skjønt Anlæg!" Den Ubekiendte beggede Spørgsmaalet med et dybt Buk. - Det er første Gang i Dag, sagde Kongen, at man har gjort mig opmærksom paa Dig. Den Fornøielse, jeg har nydt ved Nydelsen af de Frugter, Du avler, og ved at vandre i de Anlæg, som ere Dit Værk, gjør mig Dig meget forbunden. Siig mig, hvorledes kom du til at vælge dette Hverv," – "Konge svarede den Ubekjendte, vi svage Dødelige vælge sjeldent selv, uagtet vi sædvanligen troe det; en høiere Haand leder os til den Bane, vi betræde. Havde eget Valg skullet bestemme mit Kald, saa havde jeg neppe valgt der vanskeligste af alle, at opdyrke et øde Jordsmon." – "Du kalder det et af de vanskeligste raabte Kongen studsende. - Dersom J tillader det, Konge - "Tael, sagde Monarken, Din Færd vækker min Deeltagelse. Førend jeg begyndte at anlægge denne Hauge, som nu blomstrer ved Siden af sin ældre Kongelige Broder, sagde den Ubekiendte, levede jeg glad og lykkelig, fjern fra Hovedstaden, i min Faders Hytte. Jeg havde Alt hvad jeg behøvede, og den sikkreste Udsigt til, selv engang at blive Eier af en skjøn Gaard med Jord og Hauge til Som Yngling kom jeg til Hovedstaden, og den Tanke, engang at kunne forvandle et øde Jordsmon til en yndig Hauge, som kunde tækkes og glæde min Konge, henrykkede mig. Den bevægede mig til at forlade min Fødestavn, og forsage hver anden Udsigt til Fremtids Lykke. Jeg tog Jordsmonnet i Forpagtning af eders Slotsgartner, ryddede det, beplantede det med alskens Værter og Træer, og Himlen velsignede min Flid. Meget har jeg at takke Naturen, det er sandt, men uden Arbeide og Anstrængelse, uden vor stadige Medvirkning, udretter den blotte Natur sjeldent meget, naar det kommer an paa at forene Livets Gavn med Livets Glæder. Tro mig, min Konge, saa ledes som J nu see denne Hauge, er den ikke bleven til af sig selv. Den har kostet mig mangen en suur Time. Men Arbeide har altid været min Lyst, og den største Anstrængelse har aldrig angret mig, naar jeg kun saae noget Gavn deraf. Mangen Nat har jeg sovet under aaben Himmel, for at holde Maaren og Ræven borte fra de Træer, med hvis Frugter jeg prydede eders Bord. Mangen heed Sommerdag har jeg udsat mig for Solens brændende Straaler, blot i den Hensigt, at vande de Blomsterbede, J saa ofte forlystede eder ved, og luge det Ukrud, som lumskeligen sneg sig ind blandt mine Planter. Men al den Møje og Anstrængelse fortrød mig ikke. Jeg vidste, at min Konge paaskjønnede min Flid og min gode Villie, at han med Velbehag nød de Ferskener, Apricoser og Ananasser, ligesaa vel som de Agurker og Rødbeder, der leveredes fra min Hauge, uden just at bryde sig om, hvilken Haand der havde opelsket dem. Denne store Naade udgjorde min Tilfredshed, min Belønning! Den trøstede mig, naar Ormen fortærede mine Blomster, naar Muldvarpen undergravede mine skjønneste Planter, naar Snogen listede sig ind i mine Rosenhækker naar Hagelen nedslog og Stormen afblæste mine Frugter." Her standsede den ubekiendte, og Kongen rakte ham med et vennehuldt Smiil sin Haand. Vi ville ikke videre udføre denne Allegorie.