Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1815-10-02
Freds Underhandlingerne. ere endnu ikke tilendebragte. Der er allene sluttet en Konvention angaaende Armeerne, som Man i første Øieblik holdt for at være Fredstrakten selv. Om dennes Betingelser synes Man in enlunde enige, da Østerrig og Preussen vedvarende fordre Afstaaelsen af Enet og Loningen, men Rusland og Engelland paastaae Frankerigs Jntegritet. Dog giver Gazette de France af 21 Septbr. den gjentagne trøstelige Forsikring: at alle store Vanskeligheder ere hævede. Med alt dette befrygtes der, at Udfaldet af Underhandlingerne vil blive anderledes, end det tydske For ver beføiet til at vente det, da efter insigtsfulde Statsmænds Mening Europas Rolighed kuns tredie Gang vil kompromitteres ved for stor Midhed og Føielighed. Og fra paafaldende det er, at høre ingelske Ministerialblade forsvare Frankerigs Jntegritet paa Grund som disse, at det franske Folk ugjerne vilde see nogen Aftrædelse, og at de Allierede selv have erklæret, kun at ville betrige Napoleon og de Rebeller som understøttede ham, men ikke Nationen, med saa megen større Deel hørelse læser Man i tydske Blade følgende Modgrund Frankerig har altsaa Privileg paa, at begynde ustraffet Trig. Seirer det, da forstørrer det sig ved fremmed Bebeet, som Aarhundreders Historie lærer, Men tabet det, ja saa hedder det strax. Man maa Jntet tage fra Frankeri, ei engang de andre Lande forhen afrevne Prorindser, thi derved kunde det franske Folkægges og da vor det forbi med Europas Rolighed! Det snurrigste herved ger, at netop Engelland fører dette Sprog. Vistnok have de Allierede erklæret: at de kun vilde bekrige Uucpatoren og hans Tilhængere; men fandt de da ikke hele Nationen under Vaaben, og vilde ikke selv den ubestemteste Franzos have erklæret sig for Bonaparte, hvis han havde vundet ved Belle Alliance? Denne Nation. som gjerne havde knuust sine Neboer, maa nu, da den er overbunden, ikke anmodes om Noget, der kunde krænk dens Forlængelighed, som om ikke Østerrig og Preussen, opssaa havde følt sig krænket ved de haarde Fredsvilkaar, som de samme Franzoser (Talleyrand inclusive) tvang dem & til at indgade Titte upasende nogle Betragtninger af det sidst berørte Skrivt, som nylig er udkommet at Hamborgeren von Hest. Forfatteren bemærker iblandt andet, hvorledes netop den Magt, som næst Franzoserne gjaldt for den eneste fjendtlige, da bydende Omstændigheder tvang den til at gjøre fælleds Sag med Frankerig, var den eeneste, som kraftig antog sig Hamborgs Sag og medvirkede til at redde Staden fra aldeles Ødelæggelse. Menved at betænke, hvad Løn denne Magt fik derfor, vil selv den største Menneskeven neppe kunne afholde sig fra en bitter Reflexion. Forfatteren gaaer derpaa over til at spørge, ikke hvad Erstatning Man tænker at yde Hamborg for de store Opofrelser, det har bragt den fælleds Sog - vel vidende, at Taknemlighed ikke regnes til de politiske Dyder, - men om Man i det mindste vil vært retfærdig imod det, og anfører de i denne Anledning den Skandal, hvorledes den igjen indsatte Konge ikke forsmaaede, at tilegne sig den lille Levning af Bankrovet i den plyndrede Stad, og at en af hans daværende Ministre afviste den retfærdige Paastand om Erstatning med det haanlige og lunvne Svar: Man kunde afregne denne Sum paa den Rest, som Man endnu var skyldig i den af Bonaparte paalagte Strafkontribution!! -