Ribe Stifts Adresseaviser, 1816-01-19
En Hund, der var løbet bort fra Helsingøer, har sat Frederiksværk og dens hele Naboelag i Forskrækkelse, bidt et ParLænkehunde, nogle Gjæs og tillige et Menneske i Haanden, dog uden at Vandskræk gav sig deraf tilkjende. Tilskueren (af Rahver, har havt en Rytaarsdrøm, hvori han paa en Maskerade saa Momus uddeele kurisse Nytaarsønsker. Et af disse maatte alle vore Skribentere ønske at kunne tillegne sig. Det lyder saaledes: Blæk der ei er tyndt som Vand, Men dog, saa det flyde kan, Der er sort, men ikke smitter, Ei af Malurt alt for bitter, Samt en ny velskaaren Pen Som, ei spids nok til at stikke, Giver Blæk, men sprutter ikke, Og kan slette ud igien. Ønskes Dig i Aar, min Ven Justitssag. Høiesteretsadvokat Justitsraad Bilsted, der var befalet som Defenfor, inden Høiesteret, at udføre en, imod Arrestantinden Anne Olsdatter anlagt, Justitssag, anholdt om, at den hende, for at have henlagt Anne Marte Kirstine Jensdatter, noget over 7 Maaneder gamle Barn, i et Huus i Kiøbenhavn, ved bemeldte Ret, i Qvereensstemmelse med det sidste Membrum af Lovens 6610, cfr. med Forordn. af 19de Novbr., 1751, idømte Straf, at kagstryges, og hensættes til Arbeide i Kbhvns Tugthuus paa Livstid, allernaadigst maatte eftergives hende. - De nærmere Omstændighedermed denne Sag ere, efter hvad i Ansøgningen er anført, følgende: Arrestantinden, som paa samme Tid havde hendes eget diende Barn at passe, opholdt sig, i Januarii Maaned, f. A., hos nogle Folk her i Staden, hos hvilke et Fruentimmer, ved Navn Anne Marie Kirstine Jensdatter, med sit Barn, sit Huuslye for nogle Dage. En Morgen anmodede denne Anne Olsdatter at passe hendes Barn, imedens hun rygtede et Ærinde; hvilket Arrestantinden ogsaa paat og sig, da Moderen lovede at komme snart tilbage; men denne udeblev, og efterat have forgiæves ventet paa hendes Tilbage. komst, blev Arrestantinden urolig, saa meget meere, som Folkene, hos hvem hun opholdt sig, vægrede sig ved at antage Barnet. Da hun, formedelst Fattigdom, neppe var istand til at ernære sit eget Darn, fattede hun den Beslutning, at bringe det fremmede Barn ud paa Fødselsstiftelsen, hvor hun anmodede Vedkommende at tage imod det, men fik Afslag Paa Hiemveien foreslog den Kone, hun var i Huset hos, som var i Følgeskab med hende, at henlægge Barnet i en Bondeslæde i Bredgaden, men hun forkastede dette Forslag, og da Varnet, til samme Tid, begyndte at jamre sig af Hunger, kiøbte hun Fødemidler og stillede dets Hunger. Efter hendes Hiemkomst gik Manden i Huset, paa hendes Anmodning, til Distriktets Fattigforstander, for at formaae ham til, paa Fatrigvæsenets Vegne, at modtage Barnet, men denne vægrede sig derfor, og henviste Manden til Politiet. Arrestantintens Fortvivlelse steeg nu til det høieste, især da Manden undslog sig for, paa hendes Vegne, at henvende sig til Politier, og hun deels frygtede for, at faae det samme Beskeed, som hos de tvende førstnævnte Embedsmænd, hun havde henvendt sig til, deels ikke engang selv kunde gaae didhen, da hun ikke kunde bære begge Børnene, og ei maatte lade det ene blive tilbage. Jmidlertid forkastede hun dog det Forslag, Manden, efter hendes Forklaring, skal have gjort hende, angaaende, om Aftenen at henlægge Barnet i en afsides Port, sigende, at skulde det henlægges burde det skee ved høi lys Dag, for at andre kunde komme Barnet til Hielp. Hein vidste da ingen anden Udvei at gribe til, end at betroe Barnet til andre Menneskers Varmhiertighed. Næste Dags Morgen, imellem Kl. 9 og 10 Formiddag, begav hun sig derfor ud, i Selskab med Manden i Huset, som har hendes eget Barn, og henlagde derpaa Barnet, i Huset No. 53 i Skidenstrædet, i Forstuen, udenfor Stuedøren, hvor det strax efter blev fundet, og udsat til Opfostring hos en Kone, her i Staden, hvor det endnu befindes.