Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-10-24
Fædrelandet. Den kongl. Commissarius aabnede den roeskildske Stænderforsamling med en Tale, hvoraf vi maae nøies med at uddrage følgende Brudstykke; "Jeg har ikke mindste Anledning til at tage Noget tilbage af hvad jeg i den jydske Forsamling udtalte med Hensyn til det Lovudkast, der gaaer ud paa at gjøre den Værnepligt, der hidtil udelukkende har hvilet paa Bondestanden, fælles for alle Classer i Samfundet; thi det er vel blevet modsagt og tildeels haanligt behandlet, men ingenlunde gjendrevet. Hvilke forskjellige Meninger, der end kunne gjøre sig gjældende om den Jndretning af Landets Forsvarsvæsen, hvorfra det gaaer ud, og hvilke Tvivl der end fra andre Sider kunde opvækkes om Betimeligheden af den dybt indgribende Forandring i den nærværende Tingenes Orden, som ved den nye Lov skulde fremkaldes, saa staaer det fast, at den vil nedbryde den eneste Skranke, hvorved Lovene endnu skille Bonden fra hans Medborgere. Naar jeg derhos har udviklet, hvorledes de den Paagjældendes Herkomst aldeles uvedkommende Lempninger, som Udkastet har indrømmet med Hensyn til visse Livstillinger, paa ingen Maade komme i Strid med hiin fuldkomne borgerlige Liighed, saa har dette faaet ny Bekræftelse ved Udfaldet af Stemmegivningen i de jydske Provindsialstænder; thi med alt hvad der ogsaa der var blevet yttret angaaende de mange Undtagelser, hvori den almindelige Lovregel skulde gaae tilgrunde, saa var der dog end ikke en eneste af disse Undtagelser, som faldt ved den endelige Afstemning, hvorimod man meget mere androg paa nye og tildeels meget betydelige Lempninger til Fordeel for de hidtil befriede Classer. Saaledes henfaldt de prange og forvirrende Fremstillinger, hvormed man ogsaa ved denne Leilighed har søgt at bringe den hæderlige Bondestand, til at troe, at den ikke længere i sin Konge har en Fader, som dens Velvære, dens Fremskriden i Held og Hæder, ligger paa Hjerte. Det er i Sandhed forbausende, hvorledes saadanne Forestillinger kunne finde Indgang paa en Tid, der har været saa riig paa nye Love og Foranstaltninger, tjenende netop til at hæve Bondestanden til den fulde borgerlige Selvstændighed, hvortil der blev gjort en saa herlig Begyndelse ved de store og velgjørende Reformer, hvorved vor hedengangne Konge, dens uforglemmelige Velgiører, udfriede den af sin forrige for trykte Tilstand; at man glemmer, hvorledes Christian den 8de allerede betegnede sit første Regjeringsaar ved at tilstaae Landmændene en forhen ukjendt selvvirksom Deeltagelse i deres communale Anliggender og give Bonden Plads saavel i den snevrere som i den videre Kreds af den communale Bestyrelse; ved for en meget stor Deel at ophæve det Naturalarbeide, som Bonden maatte yde til offentlige Indretninger, og i den Henseende at udjevne Forholdene mellem de forskjellige Classer af Landeiendomsbesiddere, som og ved ellers at tilintetgjøre. Adskilligt, der fra ældre Love var blevet tilbage af Forskiellen mellem Bonden og Landets øvrige Borgere; og at man heller ikke vil ansee det for Noget, naar Kongen nu har indledet en Reform, der gaaer ud paa, fuldstændigen at gjøre hiin Stand lige for Loven med enhver anden, eller, hvilket er det Samme, at ophæve Begrebet. om en særlig personlig Bondestand. Men det staaer ikke til Nogen at udslette disse talende Kjendsgierninger af Danmarks Aarbøger eller af de danske Hjerter, og om end ikke Alle have havt lige Leilighed til at erfare, i hvilken Grad alt Dette skyldes Kongens Agtelse for Retfærdighed og Menneskeværd, hans rastløse Jver for, hvad der kan hæve hans elskede Folk til et høiere Udviklingstrin, saa er der dog ikke stor Vanskelighed ved at komme til den Overbeviisning, at Kongens personlige Tænkemaade der har havt en saare betydende Andeel. Naar jeg bringer dette i Erindring, saa er det kun, fordi det af saa Mange synes at være overseet eller miskjendt; men heller ikke glemmer jeg, hvormeget Alt, hvad der af hine Reformer i 1840 var Gjenstand for Stændernes Forhandling, blev befordret ved den beredvillige Erkjendelse, den gode indbyrdes Forstaaelse, den forstandige og billige Overveielse af de gjensidige Forhold, den eendrægtige Samvirken, hvormed begge Rigets Stænderforsamlinger kom Kongen imode. Denne Mand er sikkert endnu ikke uddød, og den vil paany vise sig virksom til Held for Konge og Land." – – Efter at Talen var sluttet, udbragtes: "Kongen leve! Paa hvad Fod Forsamlingens Præsident, Professor Clausen, vil stille sig til den kongl. Commissarius og hvilken Andeel han vil tage i Forhandlingerne, fremlyser af følgende Tale, hvormed han i det første Møde modtog sit Valg: "Idet jeg med Tak erkjender den Tillid, der har kaldet mig til denne Plads, er der et Ord, som jeg i denne Time troer ikke at burde holde tilbage. Dersom den Stilling, jeg her indtager, skulde formene mig personlig Deeltagelse i Forhandlingerne, da vilde jeg anvende hvad der staaer i min Magt for at formaae Forsamlingen til at tage det hædrende Valg tilbage. Thi – jeg maa tilstaae det – Forholdene i mit Fædreland, den danske Stats og den danske Nationalitets Tilstand for Tiden og dens Udsigt i Fremtiden staaer saaledes for mig, at det vilde være mig høist piinligt, at skulle være tilstede som stumt Vidne i en Forsamling, der er sammenkaldt med det Hværv at raadslaae og Fædrelandets Vel og Bee i Nutid og Fremtid. Det er – jeg tør ikke tale paa dette Sted uden frit og uforbeholdent – det er ikke blot med alvorligt, men det er med betynget Sind, jeg denne Gang er indtraadt i Forsamlingen, med en dyb Trang til at udtale hvad der hviler trykkende paa Sindet, til at føre Ordet – jeg kan ikke sige med freidigt Haab, men dog endnu stedse med urokket Tro paa en Folkestemme Jndflydelse, hvor den har Rod og Grund i en Folkester ning, til at hæve de Hindringer, som stille sig i Veien for de almindelige Folkensker. Jeg maa saaledes paaskjønne den Frihed til at tage til Orde som Medlem af Forsamlingen, der anordningsmæssigt staaer Præsidenten aaben. Men paa den anden Side kan jeg ikke fordølge for mig selv, hvor vanskeligt det er at forbinde den døv belte Birksomhed saaledes, at hverken den Ene eller den Anden skal lide ved denne Forbindelse. Om ikke derfor Valget maaskee bedre var faldet paa en Anden, hos hvem Ordets Trang var mindre stærk, hos hvem Hensyn af forskjellig Art udøvede en større Jndflydelse, end det er ma ligt for mig at indrømme dem, – er i det mindske er Spørgsmaal, jeg ikke kan skyde tilbage. Ligesom jeg imidlertid intet Øieblik skal glemme, hvad jeg skylder denne Plads og gjennem den skylder hvert enkelt Medlem i den ærede Forsamling, saaledes haaber jeg, at det vil kunne lykkes at bevare det frie, uhildede Overblik over Forhandlingernes Gang, uden at skulle bringe den personlige Deeltagelse i samme, hvor det gjælder Fædrelandets og Nationens Livspørgsmaal, som Offer."J Forsamlingens 2det Møde meddeelte Præsidenten, at han om Morgenen havde modtaget et Andragende fra H. P. Hansen om en Adresse, der skulde udtrykke den i Nationen herskende Stemning med Hensyn til den nærværende Stilling af Statens vigtigste politiske og nationale Forhold, at han strax havde sendt en Afskrift deraf til Commissarius, men fra denne havde modtaget det Svar, at dette Andragende idet mindste Dagen for dets Foretagelse maatte være Commissarius meddeelt og opslaaet, samt at de kgl. Propositioner, ifølge Fordn. 15de Mai 1834 § 58, maatte gaae forud. Hertil bemærkede Præsidenten at den første af disse Fordringer ikke havde Hjemmel i den tidligere Praxis eller fandt Medhold i de af Commissarius selv med Hensyn til Adresser opstillede Fordringer, men forøvrigt ansaae han det for at være i Forsamlingens egen Jnteresse, at Adresser behandledes som andre private Propositioner; Commissarii anden Paastand var ogsaa afvigende fra den hidtil fulgte Fremgangsmaade, men da denne ikke havde Hjemmel i Lovbestemmelserne, kunde der ingen Jndsigelse gjøres. Commissarius forklarede, at Grunden til, at han denne Gang afveeg fra tidligere Praxis, var det, der var forefaldet i Viborg, hvor der, efter at en kort Proposition om en Adresse var oplæst, var fremført en Masse af heftige Anker over Kongens Regjering; han vilde derfor iagttage større Forsigtighed for Fremtiden, ikke fordi han i Viborg havde været sat i nogen Forlegenhed eller fordi han ansaae sit Svar der for utilfredsstillende eller tillagde de offentlige Angreb derpaa mindste Betydning, men fordi det var muligt, at her kunde fremkomme bedre understøttede Anker. Commissarius gav sig derpaa til at polemisere mod Folkebladet og Fædrelandet; det var mærkeligt, at Mænd, der havde saa stor Færdighed i at skrive, læste saa daarligt, fordi det havde været ham uventet, at hine Bebreidelser fremkom i den jydske Forsamling, deraf fulgte ikke, at han havde været uvidende og Misstemningen; man havde beskyldt ham for at vælte Bebreidelserne mod Kongens Raadgivere over paa Kongen, men dette kunde kun betyde Noget, hvis Bebreidelserne vare grundede, men da han ikke kunde erkjende dette, saa var hans Paastand ikke blot en ligefrem Sandhed, der fulgte af Statsforfatningen, men han kunde ikke undlade at fremføre den, for at man ikke siden skulde paaberaabe sig, at han havde erkjendt, at man kunde udtale sig, som man vilde, om Kongens Regjering, naar man blot vendte Critiken mod hans Raadgivere. Lehmann svarede, at det havde været ham som mange Andre uventet, at det kunde forundre Commissarius, at den herskende Misstemning havde fundet Udtalelse i en Folkerepræsentation, hvis Opgave det netop var at afgive Vidnesbyrd om Nationens Stemning; Ankerne bleve ikke ugrundede, fordi man erklærede dem derfor, men han tog med Fornøielse til Jndtægt, at Kongens Raadgivere ikke saaledes kunde skyde grundede Anker fra sig. Han henholdt sig iøvrigt til Præsidenten, men reserverede sig imod, at den nu gjorte Afvigelse fra Praxis betragtedes som Præcedens for Fremtiden. Derpaa forelagdes 12 kongelige Lovudkast. (Fædrel.)¬