Viborger Samler, 1846-11-23
Stænderforsamlingen i Viborg. Det 15de Møde. Til foreløbig Behandling blev foretaget Sagen betræffende Jnspecteur Betzers Andragende om Udjevning af Forskjellen mellem det privilegerede og uprivilegerede Hartkorn. Til dette Hovedpunct havde Comiteens Betænkning tilføiet: at dermed navnlig maatte bortfalde den Hindring, som Opretholdelsen af de complette Sædegaardes Rettigheder hidtil har lagt i Veien for Afhændelsen af sammes Bøndergods til Selveiendom. Den kongelige Commissarius erklærede sig i det Hele taget temmelig enig med Comiteens Jndstillinger og yttrede sig, som om Kongen vilde være tilbøielig til i det Væsentlige at gaae ind paa samme. Da det iøvrigt vil være vanskeligt at gjengive Hovedindholdet af Discussionens mange tildeels udførlige Foredrag i kort Extract, ville vi hellere meddeele sammenhængende Partier af enkelte Foredrag baade for- og imod Forslaget. Saaledes Cancelliraad Jngerslev, Jeg er langtfra at miskjende Betydningen af den foreliggende Sag; tvertimod veed jeg ret vel, at paa flere Steder, hvor man ikke vil erindre de forskjellige Vilkaar, hvorunder de forskjellige Classer af Eiendomme ere erhvervede, giver Forskjellen mellem det privilegerede og uprivilegerede Hartkorn Anledning til Ulemper, som man maa ønske at undgaae, naar det kan skee paa en Maade, hvormed man kan være tjent; men det forekommer mig, at det af Comiteen Foreslaaede ingenlunde dertil er tilstrækkeligt. Comiteen har med Hensyn til Landskatten henholdt sig til, hvad der findes udtalt i Collegialtidenden, hvorefter kun Forskjellen i den Deel af Landskatten, der ikke under Navn af Gammelskat er gaaet over til en faststaaende, uforanderlig Afgift, skal afløses, hvorimod den iøvrigt skal afskrives paa Gammelskatten. Det forekommer mig, at derikke behøves overmaade megen Erfaring om, hvorledes det er gaaet til med Bevægelsespartiet her i Landet, for at kunne sige, at der muligt allerede om en Snees Aar vil fremkomme Forslag om Gammelskattens Forandring. J Begyndelsen vil Forslaget blive anseet for urimeligt; men man vil vedblive ufortrødent, og jeg tør antage, at inden 50 Aar vil hele Gammelskatten være afløst, og altsaa den Godtgjørelse, der paa den Maade er tilstaaet, gaae aldeles tabt. Jeg har ingenlunde overseet, at Comiteen forudsætter, at der vil blive givet et kongeligt Tilsagn om, at denne Skattelettelse ikke ved nogen Omordning af Gammelskatten skal blive Eiendommen betaget uden fuld Erstatning. Jeg er langtfra iøvrigt at nære Mistillid til Kongens Ord, jeg har tvertimod megen Respect derfor, men man maa undskylde, at jeg i dette Tilfælde ikke kan stole paa, at det i Tidernes Løb vil blive ubrødelig holdt; i hvert Fald kan man vælge den Udvei, at indføre en ny Matricul, og da det er klart, at man i saa Fald ikke vilde beregne Skatter og Afgifter efter tre forskjellige Matrikler, vilde udentvivl den ældre bortfalde, og dermed tillige en væsentlig Deel af den Godtgjørelse, som baade Regjeringen og Comiteen have erkjendt, at det privilegerede Hartkorns Besiddere, have en lovbegrundet uimodsigelig Ret til. – Fremdeles Proprietair Weinschenk: De Discussioner, som her føres, dreie sig dog egentlig om, at den Ene vil forsøge paa at tilvende sig den Andens lovligt erhvervede Gods. Man besmykke denne Sag med saamange veltalende Ord, som man vil, saa har den dog sit Udspring fra en Kilde, som staaer i Disharmonie med selve Skriftens Ord, der siger: Du maa ikke tage din Næstes Huus. Alle de Friheder, alle de Begunstigelser, som Bondestanden paa Retfærdighedens Vei kan opnaae, under jeg den med største Beredvillighed, og jeg har selv ofte ved mange Leiligheder, ikke med tomme Ord, men ved virkelig Gierning beviist det; men jeg forsmaaer den evige Coquetteren med Bondestanden, at man uafladelig gaaer ind paa alle de Fordringer, som den opstiller. Alt Menneskeligt maa have sin Grændse, saaledes ogsaa Bondestandens Fordringer, og jeg kan derfor ikke andet end fraraade det hele Forslag, som Comiteebetænkningen indeholder, saameget mere som de Godseiere, der i den senere Tid have kjøbt deres Eiendomme, maae have gjort den Beregning, at disse havde den større Værdi, fordi de omhandlede Herligheder vare forbundne med dem. Disse Godseiere, vilde føle sig høilig skuffede, hvis de communale Byrder pludselig bleve paalagde dem, og et saadant Paalæg vilde vistnok blive en Ødelæggelse for mangen en driftig og virksom Mand. Men kan man da nu ikke standse den Manie, som synes at gjøre sig gjældende, saa maa jeg paa det Bestemteste gjøre Paastand om, at Hovedgaardseierne gives fuld Erstatning for hvad der berøvedes dem. - Fremdeles Kbid. Ree: Jeg maa tilstaae, at jeg ikke kan fatte det Mislige i at røre ved Rettigheder, naar disse ikke ere reelle Besiddelser, men saadanne, som den almindelige Lovgivning fører med sig, som denne har givet, og som den ogsaa kan omdanne, naar den finder dem at være i Strid med Samfundsforholdenes gode Ordning, og jeg skjønner ikke andet, end at det endog er Statens simple Pligt, ikke blot at røre ved Rettigheder af saadan Natur, men om ikke omstøde, saa dog omstøbe dem i den Form, som Tidskravet og Samfundets Bedste betinger. Heri skeer aldeles ikke Andet, end hvad Staten i saa mange andre Tilfælde har følt sig forpligtet til, naar dens Bedste fordrede det. Saaledes, for at nævne Exempler, have Kjøbstæderne hidtil ved Lovgivningen en Fritagelse for den personlige Værnepligt, som Lovgivningen nu atter agter at hæve, og hvortil den, for at Retfærdigheden og dennes Krav paa ligelig Fordeling af en fælleds Statsborgerpligt paa alle Classer skal skee Fyldest, naturligviis ogsaa er fuld berettiget. Det gaaer ikke anderledes med Rettigheder, der knytte sig til særegent privilegerede Stænder og yde væsentlige personlige Standsfortrin, saasom de saakaldte patrimonielle Rettigheder, om hvis Ophævelse et Forslag forelligger, og det Samme gjælder, naar man gaaer et Skridt videre, om hele Adelsinstitutet, om Ophævelsen af den eminenteste Rettighed, der knytter sig til Fødselens Tilfældighed, og hvortil Staten, jo, naar den kommer til Erkjendelse om dette Standsprivilegiums Skadelighed, med al Føie kan, og i Tidens Løb sandsynligviis ogsaa vil, beslutte sig. Der maa altsaa i alle Tilfælde skjelnes vel imellem Eiendomsret og Rettigheder, som Lovsystemet har skabt, og paa disse er det jo ogsaa Betænkningen gjør Forskjel, i alt Fald kan Cancelliraad Jngerslew tilvisse ikke beklage sig over, at Eiendomsretten ikke tilfulde respecteres, naar den Ret, der anerkeindes som saadan, udløses af Staten imod fuldt Vederlag. Jeg maa endnu tillade mig at gjøre Hr. Proprietair Weinschenk opmærksom paa, at der dog vel er stor Forskiel paa at begiere Næstens Gods, og paa at Staten afløser en Rettighed, der er til Skade for Samfunds helet, og herfor yder fuld Valuta i Erstatning. Skriften, som den ærede Deputerede paaberaaber sig, siger netop, at vi Alle herneden skulle være lige, og naar Menneskene i deres Samfundsindretninger, drevne af Standseqvisme ere afvegne herfra, da skal dette vel mindst kunne lægges Skriften til Last. Den ærede Taler maa ogsaa have misforstaaet Sagen, naar han betragter den ene for Bondestandens Sag, da det er Statens Opgave, der til Udjevning af skadelig Ulighed her foreliger, og det desuden ingenlunde er Bondestanden alene, men ogsaa den Jntelligents, som har og faaer Sæde blandt denne, der herved særdeles er interesseret. Ligesom jeg derfor netop deler Mening med ham om, at der ikke bør finde CoquetteriSted med Bondestanden eller i det Hele med Standsinteresser, saaledes er det jo netop denne Coquetteren, der maa bortfalde, naar Standsforskjellen ophører, naar det i sig selv og i sin Betegnelse unaturlige Ord "Bondestand forsvinder, og der kun bliver, hvad der ogsaa kun bør være een agerdyrkende Stand, een Landboclasse.