Jyllandsposten, 1840-02-25
Fredagen den 21de dennes forlod det Hoffmannske 4 Stellaske Kunstberiderselskab Aarhuus, efterat have opholdt sig her i Byen tvende Dage, uden at kunne erholde vedkommende Skoleforstanders, Ritmester v. Freislebens Tilladelse til Afbenyttelsen af Ridehuset, for der at vise sine Kunststykker. Da vi atter her have et Beviis paa den Ringeagt, hvormed man nu engang er kommen Vane med at behandle omreisende Kunstnere i Provindsen, gjøre vi os det til Pligt, at fremhæve Hr. Freislebens Fremgangsmaade ved denne Leilighed. – Efter Ankomsten til Aarhuus med 18 til bemeldte Selskab henhørende Personer og 16 Heste, med samt adskillige Vogne fulde af Ba gaae, henvendte Hr. Hoffmann sig til Hr. Freisleben. om Ridehusets Afbenyttelse, hvilket denne imidlertid alene indrømmede paa de Betingelser, at Første, efter hver Gang han havde givet sine Forestillinger, paa det fuldstændigste skulde ryddeliggjøre Ridehuset, baade med Opstillingen af Circus, Bænke, m.m. Dette, bemærkede Hoffmann, var ham en aldeles Umulighed, hvorimod han forbandt sig til, hver Gang at borttage ei alene Bænkene, men endog den halve Circus, det vil sige, den Deel deraf, som skulde vende ind af til Ridehuset, idet han blot forlangte, at den anden Halvdeel af Circus, som faldt ud mod Gavlen paa Ridehuset, maatte forblive uforandret i de 14 Dage, han agtede at opholde sig i Aarhuus, hvorved Rideøvelserne saaledes ei i mindste Maade forhindredes, da det store Ridehuus paa denne Maade kun mistede tvende Hjørner, som høist kunde optage et Rum af 6 a 10 Qvadrat=Alen, altsaa en Plads af ingen Betydning. Hr. Freisleben, som, ifølge Hoffmanns Beretning, med Kulde og Bitterhed affærdigede ham, sagde nu med bydende Stemme, at, saafremt blot den mindste Deel blev tilbage, efterat Forestillingerne vare givne, vilde samme blive kastet ud og intet videre Brug af Ridehuset tilladt. Hoffmann tilvod sig nu villig til, ogsaa at henvende sig til andre af dHrr. Officerer i Regimentet, hvortil Hr. Freisleben bemærkede, at den forlangte Tilladelse alene beroede paa ham, hvorfor saadant Jntet vilde hielpe. - Gjentagne Forestillinger bleve nu forsøgte, men kun med Haardhed lød das Commandowort: "Durchaus nicht Hoffmann havde, efter dette Magtsprog, Jntet mere at haabe og bemærkede blot det haarde i hans Stilling, ved saadant Afslag at blive berøvet den Fordeel, som han af en By som Aarhuus med Føie havde ventet sig. Hu Freisleben, hvis Princip det skal være, ikke at indlade si paa nogen Raisonneren, udbrød nu med en saa determineret Tone, ges ist genug, at Hoffmann over Hals og Hoved greb efter sit Hovedtøi, idet han antager, at han havde resikeret at blive kastet paa Døren, dersom han endnu engang havde ladet sig forlyde med et eneste Ord. Udfaldet af denne Begegnelse meddeelte Hoffmann nu sin Compagnon, den vidtbereiste Stella, som imidlertid fandt det rettest – forinden hele Selskabet forlod Byen - ogsaa personlig at henvende sig til Hr. Freisleben, hos hver han dog med Alt dette forudsatte saa megen Forstand og Levemaade, at han ei uden al Grund vilde nægte, hvad der ei i fjerneste Maade kunde hindre de bestemte Rideovelser. Stella indfandt sig nu 6 Gange i Hr. Freislevens Logement, hvor dennes Tjener stedse nægtede ham hjemme, i hvorvel hans Stemme indenfor flere Gange endog tydeligen blev hørt, hvilket saaledes lader Formodning om at Hr. Ritmesteren hører til de saakaldte Usynlige. Ved en Hændelse blev han imidlertid kort efter synlig i Vinduet, hvorefter Stella mintlig skyndte sig til hans Dør, men denne sprang nu op, inden han naaede den, hvorpaa Hr. Freisleben stillede sig paa Dortrinet, og, idet han spærrede enhver Indgang, erklærede han nu kein Wort mehr zu høren, hvorpaa Døren blev smækket.