Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1768-09-16
Om lille Annes Forlovelse, og Bryllups Anstalter. Gen lille Anne led imidlertid saa meget, At saadan Medfart før fik gjort en Steen bevæget, End hos Forældrene var den Barmhiertighed, Som dog almindelig mod Børnene har Sted. Hun faldt paa sine Knæe, hun bad med salte Taare, De hendes ømme Sind ei længer skulde saare, Hun ikke mægtig var at elske af sig selv, Og ingen Kilde fandt til Kierlighedens Elv. Hun Dem forsikrede, det var ei for hans Alder, Men for hun fattedes den Jld man Elskov kalder, Hun foer den helligt til, hun vidste ikke ret, Hvad det at elske var, men de ej troede det. De vilde endelig med Magt af hende vide, Om hun da ingen af de andre kunde lide, Men da hun svarte Nei, da fik hun Prygl og Slag, Og saadan Medfart var bestandig hver en Dag. De raabte stedse paa, som Barn hun burde lyde, Og giøre efter det de vilde hende byde. J alle andre Ting, den Stakkel svarede, Jeg Dem adlyde vil med stor Fornøyelse; Men til et Ægte-Val bør Kierlighed os føre, Og naar jeg fattes den, hvad skal jeg da vel giøre? O! sagde begge to, det er kun PølseSnak, Tag du din Herremand og Himmelen betak. Hvad Kierlighed angaaer, den kommer nok med Tiden, Faaer du ham først til Mand, du elsker ham nok siden. Hun græd og sagde Nei. Saa fik hun Prygl og Slag, Og saadan Medfart var bestandig hver en Dag. De sagde: Tør dit Skarn vel sige, du er dydig, Naar du dig viser nu i denne Post ulydig, Og ei vil ægte Ham, Fyrdig, du slemme, Skarn, Du er ej længer værd at kaldes for vort Barn. Viid: at vi begge to dit Bæste ikkun søge, Et Pigebarn ej bør med Lykken saadant spøge. Saa got et Tilbud, som af Junkeren dig skeer, Det maae du vide vist, at du faaer aldrig meer. Hun sagde: lige godt, jeg leve vil allene, Jeg heller for mit Brød hos ærlig Folk vil tiene, End ægte Junkeren; Saa fik hun atter Slag, Og saadan medfart var bestandig hver en Dag. Hun høyst forvirret var, og hartad paa det sidste Blev gandske taabelig og ingen Redning vidste, Hun vilde løbet bort, men hun indslutted sad, Hvorledes skulde hun nu sig vel bære ad? Al hendes Bøn og Graad ej frugtede en Smule, Hun gierne havde sig i Jorden vildet skiule, Og været meer tilfreds med Munden fuld af Muld, End ægte Junkeren med al hans Gods og Guld. O! alt for haard en Magt mod Pigebørn at øve! Det er at sætte dem og deres Dyd paa Prøve; O! en forbandet Lyst til Verdens Løkke Kram, At høre sligt om Folk er jo den største Skam: Forældre, som kun har et Barn, en dydig Datter, Og selv har Midler nok, en saadan Slutning fatter: Ved daglig Prygl og Slag at tvinge hende til, At hun skal ægte hvem de foreskrive vil Skiønt hun med Suk og Graad sig ynkelig beklager, Hun kan ej elske ham, hun hannem ej fordrager, Men for hans Penges skyld, hun hannem ægte skal, Hvad Lykke stikker vel i saadan Capital, Hvad vil vel Slutningen af Ægteskabet blive, Om end Forældrene det kan igiennemdrive, Mon saadan voldsom Tvang ej giør, at beste Barn, Kan falde til en Last og blive verste Skarn, J slig Omstændighed hvad skulde Anne giøre? Der ingen var med hvem hun kunde sig raadføre? Med alle Overlæg og al sin Skiønsomhed, Hun i Bedrøvelse dog stedse var bested. Hun fuld af Tanker laae en Nat og eftertænkte, Al den Ulykke, som nu hende overhængte, Om hun ej fandt sig i at ægte Junkeren, Som dog ej andet var en Sorg paa nye igien. Tilsidst besluttede dog denne snilde Pige, Et haardt aftvunget Ja om Morgenen at sige, For at befrie sig fra de mange Hug og Slag, Som hun var vissere end Mad hver lyse Dag. Da efter deres Skik de komme Dagen efter, Og paa det svage Sind faldt an med fulde Kræfter, De store Øien fik, da Anne sagde Ja, Hun vilde lyde dem og Herremanden tae. Fornøyelse og Lyst hos dem sig gav tilkiende, De begge vexelviis om Halsen fulde hende, De sagde: det er vel, det er dit store Gavn, Nu er du lykkeligst i heele Kiøbenhavn. Da Junkeren han kom, han blev saa glad derover, At han paa Timen til de Fattige bortlover, En Daler to Mark strax naar Brylluppet var klart, Og efter Junkers Død den anden halve Part. Han blev saa hierteglad, han hoppede af Glæde, Hans Elskov vilde knap saa megen Tiid tilstæde, Man Bryllups-Sagerne ret kunde faae i Stand, For dem som rige Folk, og ham som Adelsmand. Den længste Tiid han gav, det blev kun fiorten Dage,