Berlingske Tidende, 1779-12-01
Hs. Majestæts fuldkomne Retfærdiggiørelse og Frankrigsundslettelige Fordømmelse berver allene paa at bevise to enkelte og næsten afgjorte Sætninger: først at der var en dyb, vedvarende og paa Engellands Side oprigtig og sand Fred, da Frankrig sluttede først hemmelige, siden offentlige Forbindelser med de oprøriske Colonier i America; for det andet, at disse Forbindelser, efter de af Folke=Rettens Grundsætninger, som overalt ere antagne, ja endog efter de imellem begge Kroner subsisterende Tractaters Jndhold, kunde ansees som et Freds=Brud, og at den offentlige Tilstaaelse af disse Forbindelser var ligesaa god, som en Krigs-Declaration fra den allerchristeligste Konge. Dette er maaskee den første Gang, at en ærværdig Nation har havt nødig at bevise to saa afgjorte Sandheder; Kongens retfærdige Sag erkiendes og af alle Mennesker, som dømmer uden Egennytte og Fordom. Da Forsynet kaldte Kongen til Thronen, nød Frankrig den dybeste Fred." Disse ere de Udtryk, som Hoffet i Versailles betiener sig af i sit sidste Manifest; dette Hof erkiender lettelig de høitidelige Forsikringer af et oprigtigt Venskab og de fredeligste Tilbøieligheder, som det ved denne Leilighed erholdte fra Hs. Brittiske Majestæt, og som til og ofte blev fornyede ved begge Hoffers Ambassadeurers Megling i en Tid af 4 Aar indtil det fatale og afgiørende Øieblik, da Marqvis af Nogilles Declaration kom. Det kommer altsaa derpaa an at bevis, at Engelland disse den almindelige Roe ligheds. ligheds lykkelige Tider skiulede en hemmelig Krig under det Skin af Fred, og at sammes ubillige og vilkaarlige Opførsel, blev drevet saa vidt, at de stærke Skridt, som det Franske Hof gjorde, og som allene kunde være en erklæret Fiende tilladt, derved kunde retfærdiggiøres. For at afgiøre dette maatte der bringes tydelig bestemte og tilstrækkelig grundede Besværinger for Europæ Domstoel. Denne store Domstoevilde da forlange formelige og maaskee igientagne Beviser paa den tilføiede Uret og Besværing, saa og at man havde nægtet en anstændig fyldestgiørelse, samt det lidende Parties Protestation, at det ved denne Vegring fandt sig høiligen fornærmet, og at det herefter ansaae sig frie for Venskabs Pligter og Tractaternes Forbindelser. De Nationer, som holde Eders Hellighed og Fredens Nytte i Ære, ere allermindst beredvillige til at benytte sig at de Leiligheder, som synes at friekiende den fra en hellig og høi tidelig Forbindelse, og med Bæven understaae de sig at opgiv de Nationers Venskab, hvis Uretfærdighed og Fornærmelser, de i lang Tid have erfaret. Men Hoffet i Versailles har enten ikke kiendt disse vise og nyttige Grund=Sætninger, eller og det har foragtet dem, og i Steden for at fremlægge Grunden til en billig og retmæssiKrig, lader det sig nøie med, at frembringe paa alle Siden af sit Manifest lutter ubestemte og almindelige Besværinger, som ere udtrykte i en metaphorisk og forstørrende Skrivemaade. Det gaaer over 60 Aar tilbage for at anklage Engelland for den liden Omsorg, samme har viist i at ratificere nogle Handels=Forordninger, nogle Artikler af Utrechter Freden. Det giver sig selv den Friehed at bebreide Kongens Ministre, at disse betiene sig af Stoltheds og Ærgierrigheds Sprog, uden at nedlade sig til den Pligt at bevise, disse ligesaa urimelige som hadefulde Beskyldninger. De uden Beviis frembragte Forudsætninger af det Engelske Hofs Ærgierrighed, og brudte Troeskab ere samlede paa en forvirret Maade, ligesom om man frygtede at opholde sig derved. Man mælder paa en meget mørk Maade om de formeentlige Fornærmelser, som skulde være blevne tilføiede den Franske Handel, dets Flag, ja dets Territorio selv; og endelig lader man en Tilstaaelse slippe ud om de Forbindelser, som den allerchristeligste Konge allerede havde sluttet med Spanien for at hævne deres respective Besværinger, og for at sætte Grændser for det tyranniske Overherredømme, som Engelland paa en uretmæssig Maade havde tilegnet sig, og tænkt at erholde paa alle Søer. Det er vanskeligt at fægte med Skyggen, eller at svare paaen tydelig og bestemt Maade paa det Sprog, som bruges i Declamationen. Kongens billige Tillid skulde uden Tvivl forlange at overlade sig til den allernøiagtigste Undersøgelse af de ubestemte Besværninger, over hvilke Hoffet i Versailles saa viseligen har undgaaet at erklære sig med den Tydelighed og Omstændighed, som dog allene kunde understøtte sammes Grunde og undskylde sammes Forhold. J den Fred af 15 Aar giver 2 mægtige og maaskee over hinanden misundelige Nationers Jnteresse, som støder sammen paa saa mange adskillige Steder, baade i den gamle og nye Verden, uomgiengelig Anledning til Besværinger og Klager, hvilke Moderation paa begge Sider let kan undertrykke; men som ofte alt for let forbittres og forgiftes ved en hemmelig og ærgierrig Fiendes virkelige Had og affecterte Mistanke, og Amerikas Elendighed var meget beqvem til at mangfoldiggiøre Frankriges Haab, Paaskud og uretfærdige Fordringer. Jmidlertid har Kongens og hans Ministres altid sig selv lige og altid fredelskende Opførsel været saaledes beskaffen, at den ofte har bragt hans Fiender til at tie; og hvis det er tilladt at lægge Mærke til den rette Meening af disse ubestemte og tvetydige Beskyldninger, hvis studerte Mørkhed viser Træk af Undseelse og Snedighed; hvis det er Tilladt at udvikle Gienstande, som ikke ere til, saa kan man med Sandhed og Dristighed paastaae, at adskillige af disse formeentlige Besværinger første Gang ere blevne forkyndede i en Krigs Declaration, uden nogensinde at have været forelagte det Londonske Hof paa en Tid, da det med en alvorlig, gunstig og venskabelig Opmærksomhed skulde have kundet anhøre samme.