Norske Intelligenssedler, 1772-01-15
Sedler. tinger NorNe No. 3. Onsdagen den 15 Januari 1772. Fortsættelsen af: Historie om den tappre Tistrand og den skiønne Jndiana. Tistrand fik en føjelig Vind og kom til Jndien, men han torde ikke offentlig lade see sine Skibe, han gik til en anden Konges Land, dog nær ved; tog saa en af de smaae Jndianske Barker og drog til Landet dermed; han havde ingen med sig uden hans Hofmester og Vaabendragere. Der var en lystig og skiøn Skov hvor Tistrand gik og besaae sig; han tog sine Vaaben paa for Fare skyld. De andre gik og kom blandt disse skiønne Lemon og Pommerantz-Træer, og gik et temmeligt Stykke fra Prindsen; i det samme mødte der Tistrand et forfærdeligt Monstrum, lignende en Drage eller Lindorm, som strax begyndte at vilde angribe ham; Tistrand satte sig imod det grumme Dyr, som skiød en forfærdelig Jld paa hannem; han hug længe med sit Sverd, men hans Skoldt var saa haard, at intet Hug kunde bide derpaa, saa tog han sit Sper og passede paa, at naar Ormen reiste sig i Veiret, da kastede han det behændig igiennem hans Bug, at det sadt fast i Jorden, hug saa strax til med sit Sverd, saa maatte det grumme Dyr give sig, men imidlertid skiød det saa megen Jld og Forgivt ifra sig paa Tistrand, at han stoed i lys Lue, dog maatte endelig Ormen, med et forfærdelig Skrig, opgive sin Aand. Tistrand hug Hovedet af Ormen og loed det ligge, men Tungen tog han udaf og forvarede den; og som han var bleven gandske afmægtig og tørstig, saa hans Harnisk brændte af Heede, leedte han efter Vand, fandt og omsider et lidet Vandspring, som kom udaf et Bierg, og drak deraf, siden lagde han sig derunder og loed Vandet rende paa sig at kiølne hans Harnisk, men som han saaledes laae, besvimmede han, og vidste intet af sig selv; hans Hofmester og Vaabendrager gik og leedte efter Prindsen, men som de fandt ham ikke, tænkte de han var gaaet til Stranden igien. Da de ikke fandt ham der, gik de tilbage. - Den Tiid at Tistrand dræbte den grumme Orm, da var i Skoven en af Keiserens Skytter-Drenge, som sadt i et Træe og saae paa alt dette, og saa snart var ikke Tistrand gaaet bort, førend han gik til Stædet og tog Ormens Hoved og bragte det til Keiseren; thi han vidste at Keiseren havde gjort det Løfte, at hvem der kunde dræbe den Orm, som gjorde hans Lande saa stor Skade, skulde have een af hans Døttre, og et Landskab med hende, til Belønning. Da han kom til Keiseren, blev en stor Glæde over Ormens Død; men at hans Overvinder, var af saa nedrig en Stand, blev Keiserens Døttre meget haanlig over, særdeles den skiønne Jndiana, hvorvel det gik ikke hende an; thi hun var Keiserens ægte Datter, og hendes Fader havde lovet, at han ikke vilde give hende nogen anden Mand, end som hun selv vilde have, dog kunde hendes Majestætiske Hierte ikke tilstede, at hendes Halv-Syster skulle gives saa slet en Person, hvorfore hun spurgte ham, hvormed han dræbte Ormen, Han svarede: med et Sverd; Da bad hun, at han vilde vise hende samme; men han sagde: jeg lagde det efter mig i Skoven. Prindsessen paastod, at han ikke havde gjort det; men han viiste Hovedet meget stolt fræm, sigende: dette er Beviis! Derpaa visiterede hun Hovedet og fandt ingen Tunge deri, hvorover hun sagde: jeg vidste vel, du ikke havde udrettet det, Den som har dræbt Ormen, haver giemt dens Tunge; J vil paa en skielmsk Maade nyde den Priis, fordi J har fundet Hovedet, da jeg neppe troer J torde see Ormen, langt mindre dræbe den. Hun bad da sin Fader, at Drengen maatte fængsles, indtil videre, og reed selv med et prægtigt Følge til Skoven, for at erfare Sandheden. Da hun kom derhen, fandtes, at Spæret stod igiennem Ormen; thi sagde hun, der kand de see, at det er en mandig Ridders Gierning. Lader os lede omkring efter ham, saa tør han vel findes enten død eller levende.