Viborger Samler, 1782-07-22
(Fortsættelse af No. 29.) Jmidlertid døde Emires Fader, og Efterladenskabet forslog ikke til Gielden, saa at Aristus, der saae sine Omstændigheder Dag for Dag at forværres, tog med Glæde imod et lille Embede i Vestindien, og begav sig med sin elskte Familie paa Reisen. Men endogsaa her forfulgte hans slette Skjebne ham, da han var meget nær ved at prøve Skrækkelighederne i et Skibbrud. J Vestindien søgte han nogenledes at hielpe sig igiennem, indtil den Mand, der havde skaffet ham sin Post, døde, og et andet Partie fik Magten, da han blev kaldet tilbage. Nu fandt han sig da atter hielpeløs; til endelig langt over al Formodning, Lord D..., en Mand af stor Anseelse ved Hove, kastede et gunstigt Øie paa ham. Denne Herre, lovede at forskaffe han et fordeelagtig Embede, og nødte ham virkeligen til at tage imod adskillige Summer; Men da Aristus efter nogle faa Maaneders Bekiendtskab merkede, at han havde nedrige Anslag mod hans Kones Dyd, saa afbrød han Venskabet, og bebreidede ham hans Uredelighed. Følgen heraf blev, at denne Ondskabsfulde, der havde hans Beviser liggendes, gav Anviisning paa ham til Personer, der lode ham fængsle for Summernes Lydende. Denne ulykkelige Mand blev altsaa revet bort fra hans grædende Kone og Børn, og kastet i et Fængsel, hvorhan holdtes i den nøieste Forvaring. Jmidlertid tilfaldt ham en maadelig liden Formue efter en af Elmires Paarørende, og saasnart han var kommet i Friehed, og havde bragt alle sine Sager i Rigtighed, forføiede han sig med Kone, og omtrent fem Aars gamle Datter, til det forommeldte Landgods. Dette var en liden net Vaaning, beliggende i en angenem Dal i Mide Me Midten af en skiøn Egn, prydet med Skov, Slettet, Aaer, fremskydende Banker, og kort alt hvad der udgjorde et Landskab fuldkomnere, end nogen Pensel skildrede eller nogen Maler har optænkt. Bag denne landlige Boepæl vare Hauger, anlagte i en Smag, der paa engang var baade jevn og ziirlig, hvori Naturen syntes pyntet til sin Fordeel, da Kunsten spillede her aleene en Opvarterskes Rolle, og hvormeget enhver Ting aandede Glæde og Yndighed i den blide Aarets Tid, kan sluttes deraf, at endogsaa midt i Vinteren selv var Scenen behagelig. Blandt disse Lunde tilbragte Clemene mange af Barndommens lykkelige Timer, og tabte sig i Betragtninger, imedens hun lydede efter Fuglenes Qvidren, eller sad opmerksom ved den sagte Raslen af den forbiglidende Bek. Opdragen i Jevnhed og uskyldighed havde dette smukke Fruentimmer nu naaet hendes 17 Aar, da hun en Aften, spaserende i Dalens Krumninger, blev et artig ungt Menneske vaer, der ved en Hændelse var kommet den Vei, og som satte sin Gang lige hen imod hende. Ved første Syn havde hun i Sinde at tage Flugten, men som han kom nærmere, bemerkede hun noget saa venligt i hans Mine, at da han besoer hende at blive, syntes hendes Fødder at have glemt deres Forretning, da hun lidt efter lidt tillod ham at komme til sig. Ved en af disse under underlige Sympatier i Naturen (om man saa kan kalde dem, som man saa ofte seer at virke paa to Personer, ved allerførste Øiekast, og som langt lettere bevises at være til, end de lade sig forklare, følte disse to elskværdige unge Folk saadan en hemmelig Godhed for hinanden, at det unge Menneskee ikke kunde holdt sig fra at erklære, og Pigen fra at føle en nimodstaaelig Kierligheds Magt. Men Celemene, der neppe engang kiendte Aarsagen til de Følelser, som hun fornam, begyndte nu at fatte sig en Smule, og da hun erindrede, at dette var den første Samtale, hun havde holdt med en Mandsperson alene, og endnu meere med en Fremmed, skyndte hun sig at afbryde den; da det unge Menneske derimod paa sin Side, i de varmeste Udtryk anholdt om Tilladelse at følge hende hiem, hvilket hun da tilsidst ogsaa bevilgede, og da Solen allerede var gaaet ned, ledsagede han hende til hendes Faders Haugeder, hvor han forlod hende, efter at have ved mange indstændige Bønner faaet hende til at love, at hun ville møde ham to Dage efter paa samme Sted og paa samme Time, som han først havde seet hende. Neppe havde imidlertid Celemene forladt ham, førend hun begyndte at fortryde et Løfte, som hun uden sine Forældres Vidende havde gjort en Fremmed; men alligevel kunde hun dog ikke overtale sig til at melde dem denne Hændelse. Da hun stedse var opdragen i UskylUskyldighed, saa var dette den første Gang, hendes Bryst var naget af en Hemmelighed, som hun ikke torde opdage, og denne Betragtning var nok for at berøve hende sin Rolighed. Jkke destomindre mødte hun til bestemte Tid og Sted sin Elskere; men det var i det faste Forset, at afbryde al videre Omgang. Dette gav hun ham tilkiende paa samme Tid, som hun var oprigtig og erfaren nok, for at tilstaae sine fordeelagtige Tanker om ham. Denne haarde Dom gjorde ham næsten fortvivlet; men da han var gaaen saavidt at nævne Kierlighed og Ægteskab, saa var han nødt til at holde sig til hendes Befaling, aldrig nemlig at drive paa den Sag, eller at møde hende igien, med mindre han kunde paa samme Tid begiere hende af hendes Fader. Da han endelig havde samtykket her, skiltes de ad, omendskiøndt Celemene forlod ham med et svert Hierte. Jmidlertid løb baade Dage og Uger, og dog hørte hun intet fra sin Elskere. Denne Omstændighed berøvede hende uformærkt sin Munterhed, og Helbred; men Aristus og Elmire saae hendes Kræfter og Skiønhed forsvinde, uden at de vare i Stand til at giette Aarsagen, da de ikke bare den mindste Mistanke om, at der laae hende noget paa Hiertet. Virkeligen havde hun nu ogsaa sat alle Tanker tilside, om nogensinde meere at høre fra det in unge. unge Menneske, der var Aarsagen til alle hendes Lidelser; da hun en Eftermiddag, som hun ganske aleene sad i en op til Haugen grendsende liden Lund, ganske nedsynken i sine Betragtninger, saae sin Elsker pluselig fremstille sig for hende i dyb Sorg, der med et Ansigt, hvori Glæden fremstraalede igiennem Frygten, kastede sig for hendes Fødder, og tiltalede hende saaledes: Tilgiv mig, delligste blant Deres hele Kiøn, min tilsyneladende Forsømmelse og Ligegyldighed; Den bør alene henregnes til den strenge befaling, De paalagde sidste Gang, jeg blev velsignet med Deres Nærværelse. Jeg har lige fra den Dag bestandig overveiet, hvorledes jeg dog paa en anstændig Maade kunde begiere Dem af Deres Forældre; men hvorledes kunde jeg vel tænke derpaa, min Celemeneda jeg var efterladt i Verden fader og moderløs, og bekom al min Underholdning alene af en vidtløftig Beslegtedes ømme Omsorg, der siden den Tid har udstaaet saa mange Vanhæld, at han derved blev ganske sat udaf Stand til videre at rekke mig Haanden. Jkke opdragen til nogen særdeles Haandtering, og lige blottet for Penge og Anseelse, hvorved jeg kunde erlange noget Embede enten borgerligt eller krigerisk, befandt jeg mig i et Menneskes Forfatning, der er ganske overgiven til Uhældighed, og vidste ingen anden Redning, ning, end at forsøge, hvad en gammel Ven i London kunde giøre mig. Vel var jeg ikke uvidende om at Lord D... var beslegtet med mig, men jeg vidste ogsaa, at han i min Barndom havde nægtet mig den allerringeste Hielp. Men der var en Ting, som ikke var mig bekiendt, nemlig i hvor nær en Forbindelse jeg stod med hans Høivelbaarenhed. Dette bekom jeg først Efterretning om for fjorten Dage siden, da han forlod Verden, efterat hans eneste Arving var død kort tilforn. Denne Hændelse, foer den unge Adelsmand sort, satte mig i Besiddelse af hans Titel og Formue, hvilke begge jeg hermed nedlegger for min Celemenes Fødder, imedens jeg paa Kierligheds Vinger flyver hen at begiere hende til Ægte af sin Fader. (Resten følger.)