Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-06-04
Af Weimars Vise og Digtere lever kun endnu Göthe. Han har sjungen en Drape over den ene efter den anden, over Herder og Wieland og Schiller: hans qvædende Brødre ere alle svundne, "men eensom som han nu er i Geniets Verden kan man med større Føie sige om ham end om nogen Anden, at han, tilsidesat (?) og undertrykt, ønsker at være hos dem og i Ro thi ingen levende Forfatter, mindst i Tydskland, kan rose sig af en saa lang og glimrende Løbebane. En Mand af Genie, og en Mand af Verden tillige, har Göthe viist sig ikke mindre som en fuldendt Hofmand end en stor Digter. Han tilbragte i Weimar over Halvdelen af sit daadrige Liv, som Gienstanden for hans Landsmænds enthusiastiske Beundring; hædret af Souverainer, som hans Muse aldrig har forsømt at vise Agtelse; en Ven af sin Fyrste, der anseer ham forden første Mand paa Jorden; og smigret af alle Qvinderne i Tydskland, til hvis Aandstjeneste han har helliget sig fra sin Ungdom af. Det er kun nødvendigt at vide, hvad Göthe end er i rolige og venlige Øjeblikke, for at indsee, med hvilken Ret den almindelige Stemme beskriver ham som den Mand, der er indtagende af Person, Sæder og Talent. Han er nu fire og halvfjerdesindstyve Aar gammel, men desuagtet er hans høje, imponerende Figur ikkun lidet bøiet. af Aarene; hans høje aabne Pande har vedligeholdt sin hele Værdighed, og selv Øiet har ikke tabt meget af sin Jld. Alderens Virkning er fornemmeligen mærkelig i en tilfældig Utydelighed i Udtalen. Meget har været sagt om den Ængstelighed, hvormed han vaager over sin literaire Navnkundighed og den hovmodige Tilbageholdenhed, hvormed denne Ængstelighed omgiver Omgangen med ham. De, som fandt det saaledes, maa enten have været saadanne, hvis egen Berømthed gjorde ham forsigtig i deres Nærværelse, eller hvis tvivlsomme Hensigter paalagde ham endnu ubehageligere Tvang; thi han lukker stundom sin Dør og ofte sin Mund af Frygt for utilbørligen at bringes ind i Bøger. Hans Omgang er utvungen, fiin og underholdende; i hans Udtrykkes Zirlighed og Fynd gjenkjendes, ligesom i hans Værker i Henseende til Sproget, den første tydske Classiker. Han har et Steds sagt, at han betragter sig selv kun at have erhvervet eet Talent, det: at skrive Tydsk. Han yttrer ingen Lyst til Brammen, og mindst i hans Yndlingsstudier. Det er ikke usædvanligt at høre Folk sige, at de ei have fundet i Göthes Tale nogen paafaldende Prøve paa det Genie, der besjeller hans Skrifter; men det er, som det bør være. Der gives faa utaaleligere Mennesker end de, der, efter eengang at have erhvervet sig et Navn for Dygtighed, troe sig forpligtede til, aldrig at aabne Munden, uden at sige noget, som de antage for skarpt og ualmindeligt. Alderens Nærmelse og visse udvortes Omstændigheder, som saarede hans Forfængelighed, have omsider bragt Göthe til at drage sig tilbage. Han tilbringer Vinteren i Weiman, men ingen sees mindre end han Begraven blandt sine Bøger og Kobbere, tilegner han sig Alt, hvad der i Tydsk, Engelsk, Fransk og Jtaliensk fortjener at læses; han har sagt Farvel til verdslige Glæder og Fornøielser og endog til mangt af det almindelige Selskabssamqvem. For ikke længe siden indfandt han sig ved en Concert, som til Hæder for en Fødselsdag blev given ved Hoffet. Han kom sildigt; men da han traadte ind i Concertsahlen standsede strax Musiken; alle glemte Hoffet og Prindserne for at samles om Göthe, og Storhertugen selv nærmede sig for at lede sin gamle Ven frem. - For henved fem Aar siden forlod han Theatret, som pleiede at være Skuepladsen for hans største Ære. Ved Vægten af sin Navnkundighed og Directorpost havde han indført en saadan Despotisme, at Tilskuerne vilde anseet det for Forræderie at applandere førend Göthe fra sin Loge havde givet bifaldsløsenet. Jmidlertid kunde dog en Hund og en Qvinde fordrive ham fra Theatret og fra Verden. De Fleste kjende det franske Melodrama Skoven Bondy eller St. Aubry's Hund. Det blev for en Tid et Yndlingsstykke saavel i Tydskland som i Frankrige, thi det var noget Nyt, at see en Pudel spille en tragisk Helts Rolle. Der gjordes Forsøg paa at faae det spillet i Weimar. Göthe, som efter Schillers Død, var Skuepladsens uindskrænkede Monark, modsatte sig med Jver Forslaget; han ansaae det for en Vanhelligelse af det Theater, som han og hans Brødre havde reist til Rangen af de meest ubesmittede i Tydskland, at det skulde besudes af usle Mennesker, støiende Optoge og en Pudels Søen. Men denne Modsættelse var forgjeves; den første Skuespillerinde paastod, at det skulde gives, og dette Fruentimmer havde i lang Tid havt en særdeles Jndflydelse hos Storhertugen. Hunden kom og Göthe gik. - Göthe staaer høit over alle sine Landsmænd i Geniets Bøielighed og Almindelighed. Der ere faa Fag, hvori han ikke har forsøgt sig; og i mange har han vundet den første Hæder. Der er ingen Digteart, hvori han ikke har arbeidet: Sang, Epigram, Ode, Elegie, Ballade, Opera, Lystspil, Sørgespil, Heltedigt, og det borgerlige Epos, der, forsagende Heltenes Daad og Nationernes Skjebne, besynger i velklingende Hexametere Borgernes og Landmændenes jevne Liv og Kierlighed. Men Muserne have langt fra ikke beholdt Eneret til denne utrættelige Mand; ligesom de vare de første, han har Kierlighed til, saaledes ere de endnu hans Genies Yndlinger; men han har beilet til talløse Rivaler, og Mineralogie, Critik over de skjønne Konster, Brographie og Topographie, sentimentale og philosophiske Romaner, Optik og sammenlignende Anatomie have alle sysselsat hans Pen. Hans Arbeider i Videnskaberne have hverken vakt stor Opmærksomhed eller Beundring. At skrive vel om enhver Ting er ikke nok til at tage Jnteresse i hver Ting. Det er i de skjønne Konster, i Poeste og som Artist, i Malerie og Billedhuggerie som Critiker, at Göthe retfærdiggjør den Berømthed, han i halvtredsindstyve Aar har nydt; thi hans Frembringelser i dette Fag indbefatte en Samling af ulige Fortræffeligheder, som ingen af hans Landsmænd kan frembringe, uagtet de i det Enkelte kunne finde deres Lige eller overgaaes. Faust allene, et Digt, som ene en Tydsk kan ganske føle eller forstaae, er aabenbart Frembringelsen af en Genius, næsten hjemme i hver Ting, der kan være Gienstand for Poesien, og Mester af al den Stiil, Poesien kan antage. Fra hans Ungdom af har han været Berømthedens Yndling; han har naaet Gravens Bred, hyldet af hans Fædrenelands Røst, som den ypperste af dets Store, dens Literaturs Patriark og dets Genius's Mønster. Paa hans gamle Alder, indelukket i Weimar, hører han, hvilket ogsaa passer saa ganske til hans Aar og er saa svarende til hans Vaner, ingen andre Lyd end Lovtalens og Hengivenhedens. Lig en østerlandsk Potentat, eller en skinsyg Guddom, seer han fra sin Ensomhed paa den intellectuelle Verden, han har dannet ved sine Forskrifter og sit Exempel; han afsiger Orakeldomme eller udsender en Aabenbaring, og Folk stirre paa ham, for at ære og adlyde ham. Fyrster ere stolte af at være hans Selskabsbrødre, mindre høje Mennesker nærme sig ham med Ærefrygt, som en høiere Aand, og naar Göthe skal følge de beslægtede Sjele, som han har seet forlade Verden i Forveien, saa vil Weimar have tabt sin sidste Støtte af Navnkundighed, og i Tydsklands Literatur vil der være en ledig Trone. (Af A Tour in Germany and som of the Southern Provinces of the Austrian Empire, in the Years 1820, 1821, 1822. In two volumes, 12mo, Edinburgh, (Jndsendt.)