Politivennen, 1809-01-01
Ønske om og Forslag til en skærpet Lovgivning til Husbonde Standens Handthævelse. (Fortsat fra No. 554). Vi talede en husbondennetens Forfald hos os i Handværkstanden. Hvor er det muligt, at denne skjønne Statsborgerklasse, det ved den nyttigste Forædling af de raae Varer og mange Livets Bekvemmeligheders Skabelse fortjener saa højligen Statsstyrerens Omsorg, kan nyde Trivelse og Fremme, da Subordinationen, eller for at bruge det rette danske Ord Tugten er borte? Mesteren firer for Svenden, endog naar denne begaaer den største Uret imod ham, ved Sviren eller Forsømmelse af Arbejd paa Tider, da deraf er mest at gjøre; han firer, naar Svenden svarer ham studs og upassende; og dette er som sædvanlig den selvsamme Svend, der har optaget betydeligt Forskud af den Mester, han saaledes foruretter. Og hvor er firer han saaledes; fordi han er bange for at miste disse Arbejdere, hvor slette de end ere; og har han givet Dem Forskud, da har han endnu een Grund, den, at han frygter, naar de gaae fra ham, at miste Forskuddet. Men er dette muligt, hører jeg alle raabe, der ikke i dette Stykke have Sagkundskab, er der ikke Tvang fra Laugets Side? er der ikke Lov og Ret? Ja, det er ikke allene muligt, men virkeligt. - Hvad Langene angaaer, da vide vi, at disse ikke er, hvad de i gammel Tid vare, og hvad det er vel at de ej mere ere. - At indklage sin Svend, der forlader Tjeneste, vil medføre, at Svenden forpligter sig i visse Terminer at afbetale Forskudet; men dette er det samme som intet, thi naar Terminen er ude, skal Svenden atter søges, og hvad har han at tage det Forfaldne af? - Kun een Dom kunde nytte Mesteren, den at Spenden dømtes til, ikke allene at blive sin ordentlige Tid i Mesterens Arbejd, men endnu længere, hvis dette ej var nok til at afbetale det Forskudte. Nu, dette var Svendene, vi komme nu til Læredrenge; - og her hersker ater Mangel af den Tugt, der er saa nødvendig. En Læedreng bør dog vel ej uden eller imod Mesterens Tilladelse og tvertimod Læretontrakt gaae til en anden Lære eller en anden Næringsvej, ikke engang til Krigsstanden, om han endog var voxen ne., thi dette er at opløse Lovenes Kraft, og et af de vigtigste Baand i Selskabet. Jntet Middel kan mere tænkes, imod et Onde, der har grebet saavidt om ig som alle vore Tyentes af alle Arter) Tøjleløshed, Frækhed, Utroskab og vore Husbonders, Madmødres, Herrers, Mesteres Eftergivenhed, og frivillige eller aarsagede utidige Blødagtighed, - uden dette, ved en skærpet Lovgivning at gjenskabe og befæste den Orden og Tugt, det Herredømme og den Lydighed, den Regiering og de Underkastelse, der nødvendig bør have Tid imellem den store Klasse af Husbonder og den end større af Tyende. Den Omstændighed, at enhver Uenighed mellem Husbonde og Tyende, enhver Strid om Rettigheder, enhver Anke over Fornærmelse, ikke kan taale mindste Udsættelse, ikke kan oppebie den almindelige Rettergangs afmaalte Gang, men fordrer den hastigste om muligt øjenbliklige og tillige uappellable Paakjendelse, - taler uimodsig ligen for Nødvendigheden af at skille alle Hustugt Sager, (maaske kunde man rettest bruge denne Benævnelse), fra dem, der hørte under de almindelige og nubestaaende Retter. Thi - at sætte dem under Politiretterne var 1) J Hovedstaden at bebyrde denne Ret betydeligen, medens den har nok desforuden at paakjende. 2) Paa Landet aldeles uhensigtmæssigt, fordi Politiretter der enten ikke ere til som særskilt, eller ikke vedhaanden, saaledes at den fluxe Paakjendelse kunde haves. 3. J Smaastæderne ere vel Politimesterne ej altfor overvældede med Sager, men her, som overalt uden for Kbhavn, savnes i større Grad de fuldstændige Potitilove, som for saa lang Tid siden lovedes, men endnu ikke ere givne; og da Politiretten i den liden Stad kun bestaaer af een Person, vilde en ej paa Love noksom fodfæstet og i meget blot paa Skjønnende beroende Dommende Magt synes uskilkt til saa vigtige Afgjørelser paa uappellabel Maade. End mindre synes hensigtmæssigt, at lade Hustugtsagerne ligge under de almindelige Retter; thi a) var disse Retters Forløber, Forligelseskommissionen, aldeles ubestaaende med disse Sagers Matur. b) Den behøvende Hurtighed kunde efter disse Retters faste Jndretning ikke ydes Hustugtsagerne. c) Tingstedernes Faahed og Fraliggenhed, forøge Utilstrækkeligheden og Uhensigtsmæssigheden i at lægge Hustugtsagerne under de almindelige Retter. Altsaa lævnes kun den Udvej, at anordne et nyt færskilt, Tiltro indgydende en muligt overalt nærværende Dømmevæsen. De Retter, der af Staten anfortroedes dette vigtige Dømmevæsen, kunde kaldes Tugtretter eller Hustugtretter. At dette Dømmevæsen ikke maatte være forbundet med allermindste Udgivt for Parterne, synes at følge af sig selv. Da vi ikke eje Politilove for alle modende Tilfælde, disse maaske ikke engang ere mulige; saa blev Dommernes Rets- og Billigheds Følelse og en fuld Erkjendelse af Statens Trang til Tugt i Forholdet mellem Husbonde og Tyende, Rettesnoren for Dommerne i Hustugtretterne, som derhos af det øverste Justitskollegium behøvede til Vejledelse, en kort Forskrivt, bygget paa enkelte ufravigelige Regler. Uforgribeligen tør Forfatteren her foreslaae Følgende, som han troer skikket til at indgaae i Grundstoffet til ovennævnte Forskrivt. 1) Husbonden har altid Præsumtionen for sig, fremfor Tyendet, saalænge han ikke har havt en Dom imod sig ved en Huslugtret, eller er dømt som skyldig ved nogen Kriminalret. Denne Grundregel er ikke allene logist sykologisk rigtig, da den agtbare Husbonde, og kun om ham er her Tale, har flere Bevæggrunde til det Gode, - men den er og til Hensigten, at frembringe Hørsommelighed hos Tyendet, og anstændig Opførsel, med eet Ord Tugt, aldeles nødvendig. 2) Den agtbare Husbondes blotte Ord omstøder Tyendets, med mindre dette kan bestyrke sit med klare Vidner eller Dommerne finde Omstændigheder, der understytte det. 3) Husbonden kan altid føre Tyendet for Hustugtretten, naar han har Aarsag til Anke, over dets Forhold som Tyende, men Tyendet ikke Husbonden. Har Tyendet Anke imod Husbonde, Madmoder, Herre eller Mester, det være sig for ærerørig Beskyldning, Sveltning, Straf over det Loven bestemmer eller deslige, da staaer det samme frit, at føre ham eller hende for Politiret, eller den almindelige Ret. Herfor er unægtelig Grund deri, at ovennævnte Husbondens Anke er egentlig hvad Retten skulde blive til forog at kun den behøver den foreskrevne hurtige Paakjendelse. Tyendets Klage over Husbonden kan dermed ikke da behøve hurtigere Paakjendelse, end der kan opnaaes nu, da Hustugtretten ej er til. 4) Husbonden kan ej føre Tyendet for Hustugtretten for Gæld, men har i sligt Tilfælde at søge den almindelige Ret. 5) Sag angaaende Misgjerning, forøvet af Tyendet, hvad enten den tillige bryder paa Hustugten eller ej, kan ikke føres eller paakjendes ved Hustugtret. Men paa Mældelse af saadan Misgjerning kan Hustugtretten befale Hæftelse. 6) Tyendets Forbrydelse mod Hustugt straffes ej med Pengebøder, thi Tyendets Løn er ringe nok, og at forkorte den kunde bevæge til Tyveri, eller nøde til en Mangel paa Klæder, som skadede Helbreden. Jkke heller kan Hustugtretten dømme til Krumslutning, eller Vand og Brød eller nogen anden helbredskadende Straf, thi det var at skade Staten, ved at give den vanføre eller sygelige Borgere. (Fortsættes).