Viborger Samler, 1793-03-18
Det er først i sildigere Tider, at Europas Fyrster har lært og udøvet tvende Tronernes Glands fortrinlig forstørrende Dyder, en fornuftig Statshusholdning og Popularitet. Dog er hin noget ældre end denne. Men mærkeligt er det, at i begge har det Brandenborgske Huses sieldne og store Fyrster givet de andre Europas Statsbestyrere Exemplet. Friderik Wilhelm sparsommelige og fortrinlig kloge Statshuusholdning er bekjendt. Ved heri at følge ham, bleve Preussens Monarker, – tilforn kun lidet veiende i Europas Vægtskaal mere end ved deres seierrige Vaaben, det de nu ere. Hvo har hørt noget tale om den eneste Friderik, og ikke spurgt den Popularitet, der under hans kloge Regiering værnede lige stærk om den stundom saa foragtede Trælbonde, og den naadige Greve. Vel sandt man har Exempel paa - som i den bekjende Arnold ske Sag – at Friderik, stundom forledet af sin Popularitet, har just stødt an imod samme, hvis Hovedbud unægtelig er, uden Stands eller Persons Anseelse, at gjøre Ret. Men saadanne Feil ere kun Beviis paa, at selv de allerstørste Mennesker – og blant disse (de Geistlige sige hvad de vil) er vist Preussens ja Europas eneste Friderik Jorden nogensinde bar, dog ere kun Mennesker. Maaske troede og denne store Konge, men ligesaa stor Menneskekjender, at naar i tvivlsomme Tilfælde af tvende Parter en skal lide Uret, det da under den store Ulighed, som i Staterne mellem dens Borgere finder Sted, er for Statens og dens en Gang antagne KonstitusionsVedligeholdelse bedre, at den Rige og Mægtige lider noget, end den Fattige og Undertrykte. Hin føler det aldrig saameget som denne, der desuden - som en af vore fortjente Lovgivere erindrer - tiest er udsat for Overlast. Ogsaa Sverrigs Ellevte Karl var en af sin Tid ved klog sparsom Statshuusholdning bekjendt og udmærket Regent, som herved bragte Sverrig til en Høide, det neppe siden han naaet. Ogsaa han besad nogen Popularitet. Under ham kunne derfor enhver Undersaat nyde det, som i Monarkierne paa Mængdens Bekostning og til dens Undertrykkelse alt for ofte er forbeholden en enkelt Klasse af Undersaatterne, der dog alle i Følge Staternes oprindelige Stiftelse og Hensigt bør have lige Ret og Fordring til Statsbestyreren. Enhver nemlig, saavel den, der ydmyg søger at erhverve egne Fortjenester, dem erhvervede han oftest ikke kjender, som den, der stolt praler med af Forfædre borgede Fortjenester, enhver - Borger eller Adel - kunne faae Karl i Tale. Dog som Menneskerettighederne langt fra ikke endnu alle ere satte i Kraft, meget mindre vare de i Karls Tid, da vel ingen uden de med 16 Ahner eller fra Mængden udsved Rigdom forsynede Mægtige ansaaes for at have Rettigheder. Den sande Popularitet er langt fra ikke endnu almindelig paa Tronerne, kan vist altsaa endnu mindre tillægges nogen den Tids Fyrster, hvis Feil rette sig efter Tiderne, og ofte derfor ere saa undskyldelige som uundgaaelige. Vor Opdragelse give vi os ikke selv. Dens Godhed eller Slethed beroer paa deres Tænkemaade, i hvis Værge en blid eller ublid Skjæbne ved Fødselen sætter os. Men Opdragelsen bestemmer Mennesket, og giør ham oftest til det han er som Mand, som Gammel, som Borger, som Huusfader, ond eller god, uoplyst eller oplyst, overtroende eller vantroenbeThi hvor vanskelig, endog i den med kold og fornuftig Overlæg forbundne modnere Alder, at udrydde de ved en feilfuld Opdragelse næsten med Dien indsnede Fordomme. Hvormange af disse Fordomme give ikke tidlig Sjelen et Sving, hvortil den saaledes vænnes, at den bliver Sjelen som en Natur, der gjør – især naar Sjelekræfterne ikke ere desto stærkere – at om og det Sande og Rigtige opdages, det dog ikke følges. Hvad Under altsaa nu, om Karl ansaae den sine Undersaatter skjænkede fri Adgang til sig, som en Naade, hvis Værd de ydmyge burde føle og paaskjønne, ikke som en Ret, der fuldkommen tilkommer hver Statens Borger, som har noget at skaffe med Statens Embedsmænd. Hvormangen meget ringere Embedsmand tænker ikke, endnu i vore oplyste Tider ligedan, i det mindste handler, som om han tænkte saa, naar Fuldmægtigen baade skriftlig og mundtlig maa afgjøre Alt. Hvad Under derfor, om Karl efter den med da værende uoplyste Tider følgende Tænkemaade stundom kunne føle sig selv, og sit indbildte Værd over sine Undersaatter, og derfor vredes, naar en eller anden Undersaat, benyttende sig af den ham og Medundersaatter skjenkede Ret, nu og da kom paa en Kongen ubeleilig Tid, eller naar Kongen just var i ond Lune. Thi og Konger have Luner, hvis Virkninger ofte for Lande og Riger, og Millioner Mennesker have været betydelige. Hvad Under endelig, om en saadan Undersaat, der havde det Uhæld, at komme til sin Konge, enten paa en ham ubeleilig Tid, eller naar Kongen var i en ond Lune, stundom afvistes paa en efter vore Dages oplystere Tænkemaade Konger ikke mindre end hver anden Embedsmand uanstændig Maade. En af Roms Kaisere, den dog Historien gjemmer som en af de bedste, skal have sagt: "skjønt vi ikke ere nogle Love undergivne, saa gjøre vi os dog en Ære af at holde dem, og disse Kajserens Ord ophøier man, i hvor megen Despotisme de end, rigtig vejede, Udnaade. Thi monne Fyrsten, ikke ligesaavel som Undersaatterne, er en Borger af Staten, altsaa pligtig til at holde de Love, der kun ere Midler, til at naadet, som har bevæget Menneskene til samlede at indtræde i Staten, hvis Hensigt ganske skulle forfejles, naar en eneste Statens Lem skulle ansees fritagen for Lovene. Har man da kunnet rose denne Kajserens despotiske Sætning, hvi skulle man da ikke, med Tiden i hvilken han le bede, undskylde Karl, ja vel endog kjende hans gode Hjerte i følgende Anecdote, som her efter den Svenske Historieskriver Lagerbrink fortælles.