Norske Intelligenssedler, 1797-08-02
Kornpriserne. Hvede 5 Rd. pr. Tønde. Ruug 2 1/4 Rd. a 2 1/2 Rd. Byg 1 3/4 Rd. a 2 Rd. Malt 1 3/4 Rd. a 2 Rd. Havre 1 Rd. a 1 Rd. 12 s. B. Kloed. ger Tillæg. have Religion, etc. Tit. 2. v. 15. Lad ingen foragte dig. J Foraaret fik jeg en Pakke Kjøb l. Eft. Jeg stødte da paa denne efter fulde 2 Aar udkomne Recension. Hr. Recensenten J. K. H. finder intet at udsætte paa Skriftet selv; men med Orthographien synes han meget misfornøyet; hvilket jeg kunde spaae mig af en forhen udkommen Rec. da det synes at have sig med en vis nedstigende Recensent-Linie, som med den hellige Dalailama hvis Siæl, naar han afgaaer, farer i hans Eftermands Legeme. En billig Kritike bør enhver taale; men den Haanlighed, hvormed Ree, synes at stikle paa Forfatteren, vil denne just ikke uomtalt fordøye, f. Ex. Læseren studser. - Norsk - Dansk. Fortale etc., it igientager Forf. Ord: Landbruger - grave i Jorden - den her savnede Klygt og Lærdom. Læseren studser: smuk Undskyldning af Rec., som veed, at de tydske Al. 4, og hans svenske A, Kiere ey indførte af Forf. - Om det danske Æ, æ seer noget bredt ud, er ey heller Forf., men Bogstavernes og den deraf kommende taabelige Fantasies Skyld. Norsk - Dansk Hvad for et Sprog i vore Dage? Mon beskedentlige Norske bruge et urigtigere Sprog end Danske, Ney, ney. Jeg ikke heller. Er saadant andet end Ordspil, Conseqvents Magerie, og Recis nydelige Skoliographie (tor tosa descriptio), J Skriftet findes ikke norske Dialect-Ord. At en høylærd Rec. maae kunne skrive renere Dansk, ja Dansk-Dansk, bør jeg vel vide, f. Ex. realisere, Skoliographie, Jndividuer, Product etc. At proppe et Skrift fuld med saadanne unødvendige fremmede Ord, er Mynster for dansk orthographisk Stiil. Jeg enfoldige Landbruger havde troet det forstaaeligst for læg Folk efter mit Norsk - Dansk Stifter, Sogne etc. Mennesker; men hvor slet vilde det ey have viset sig imod Hr. Reels Menneskeklasser, Kredse, Jndividuer, Fortale (Faartale). Om i det Ord var Feylskriven eller Feyltryk, hvad da, Hvorledes passer her Rec. uundværlige Skoliographie (sluttelig Scholiographie) paa dette Sted, De Hr. Rec. skulde ey spilde Tiden og Rummet med at udbasunere saa smaa ligegyldige Ting; thi det kan dog ey borttage den menneskelige Feyltagelighed; opirrer Gemytterne: hindrer usigelig Literaturen; mangen lærd Mand vil heller tie, end blive saa igjennemdrøftet. Dog findes nogle Rec., som forkaste den kaade og krillende Dadle lyst, siger den nødvendige Sandhed, paa en oplysende, opmuntrende, lærerig og beskedentlig Maade; Ære og Tak være de m. Landbruger - grave i Jorden - den her savnede Klygt og Lærdom. Om vi Landbrugere, der maae savne saa mange Hielpe-Midler til Lærdom, ikke kan blive saa høylærde, om vi ofte for vores daglige Brød, fordi det er bleven vores Kald, fordi vi ey vil bedrage, snyltre, bankerotere etc., fordi vi vil bidrage til Statens offentlige Udgifter etc., noget alvorligere sysle os med landlige Arbeyder, naar andre i stor Magelighed ligesom svømme imellem store Bogsamlinger, lærde Skifter, Lexica, klygtige Hoveder etc. etc. er os Ære, ey Vanære, naar vi derhos redelig bruge den mindre Leylighed og det Pund, som os er betroet; saa maae derfor ey de, som kan troe sig at have dem saa meget større, finde Behag i at afføre os al sund Sands og Fornuft, eller handle med os, som der fortælles i Fabelen: at et Dyr sparkede Hjernen ud paa det andet. Det er aldeles ingen Følge, at fordi nogen er en arbeydsom Landbruger, han derfor skulde være en foragtelig Døsmer. Retskafne og nyttige Lærde ere høyst agtværdige Mænd, men Lærde, uden sand Redelighed og Nytte, er med den blotte Lærdom inutilia terræ pondera. Vist nok var jeg værd Hr. Recensentens haanlige Stiklen, ja og de udsøgte Ord, Grille, Urimelighed, Særhed, om jeg var Skyld i det, som mange, efter Rec. Kritike, maae mistænke mig for. Hr. Rec. Ord ere iblant andre disse, ikke allene (nemlig naar man skulde bifalde den Skrivemaade efter Udtalen) maatte den da være ligesaa mange Orthographier, som Dialecter, men ligesaa mange som Menneskeklasser og Kredse, ja noget nær som der er Jndividuer i enhver Nation. Maae ikke enhver heraf slutte, at jeg paastaaer, at man i det almindelige Sprog bør indføre alle Dialecter, Mundarter, Bøyde, sprog, ja ethvert Menneskes uforstaaeligste Ord i Skrift og Tryk, og jeg da maae være en stor Grillenfænger, Hr. Rec. Hovedbeviis imod mig, maatte være saa mange Orthographier - som Jndividuer. Hvor kan en høylærd Rec. skrive saa ubetænksomt, Naar enhver skal skrive efter sin Udtale, saa falder jo alle Orthographier bort; ikke 1 eneste er da muelig. Hvortil nytter et Beviis, hvor det sidste plat kuldkaster det første, og tvert imod, Om jeg vilde giøre en saadan Slutning: Da der ey er tilstrækkelig Fond til et Akademie med 12 - 16 Professorer paa det passeligste Sted i Norge, saa raader jeg de Norske at indrette 4 Høyskoler, og, for at begynde i det smaa, kun i det første sætte 8 Professorer ved enhver, det er kun 32, og etc. etc.; saa maatte jeg vel for en saa taabelig Slutning vente omtrent samme Roes, som den Hanibal gav den lærde Phormis. J Steden for at skrive efter Dialecternes Udtale, har jeg tvertimod fremsættet: at skrive efter den almindelig antagne rigtige Udtale i det danske Sprog. Til Beviis herpaa maae jeg og her anføre noget af min Afhandling: Reg. 1. J Almindelighed bør man skrive Ordene med de Bogstaver, som nærmest passer med den Maade at tale paa, der er brugeligt af alle Danske og Norske i Almindelighed. De almindelige Ord, som man da skal betjæne sig af, ere de, som for det mæste høres paa Prædikke-Stolen, eller i andre offentlige Taler, eller af fornemme og studerede Folk, naar de tale med Beskjedentlighed. Mærk 1) Hvor mange forskjellig Dialecter, der end ere i et Sprog, saa er der dog en almindelig Maade at tale paa, som forstaaes af alle i det samme Land, hvilken maae antages for den rigtige i Talen og Skriven; f. Ex Præsterne til Fields i Norge, de i Jylland og de i Kjøbenhavn, bruge de samme Ord at prædikke med, og forstaaes dog lige vel paa de Stæder, i hvor forskjellige end deres Dialecter ere. Derfor 2) Enhver, som taler offentlig, bør da fornemmelig bruge de almindelige rigtige Ord, og er i sine offentlige Taler indføre saadanne Ord, som allene henhøre til en vis Dialect, eller han selv har vænnet sig til etc. Behøves noget tydeligere imod Dialect-Sprogene, eller til Beskyttelse for det rigtige danske Sprog, At der af mig kan findes nogle Ord skreven paa forskjellig Maade, gjør ey den hele Plan til Jntet. Jeg kan, ligesom andre, lættelig tage Feyl, men jeg har og skrevet det samme Ord paa forskjellig Maade med rigtig Overlæg; f. Ex. i Afhandlingen om Skrive Rigtigheden er begyndt med den brugelige Skrive-Maade, som lidt efter lidt forandres efter de ansatte Regler, og paa nogle andre Stæder kan det og være skeed med Aarsage. Mit Forslag, at skrive vad, jøre, By etc. i St. f. hvad, giøre, Bye, gjør ingen Forskjel i den almindelige rigtige Udtale. At A, a med Stræg over eller A, a, skal udtales som Aa, er ligesaa rimeligt som Ø, 8, og ey i den Sted Oo, po. Er det fornødent med dobbelt Vokal at tilkjendegive et langt Tonehold, som i Meel, Huus, Jis etc., saa kan det være ligesaa fornødent f. Ex. i Faaaar, Laaaar etc. Hvor unaturligt for Børn at stave den aa; ligesom og naar o skal sige aa, e - , 4 - en snart k, snarts 8, hek ofte ey høres i Udtalen; det Ord og skal sige aak, enddog langt anderledes end endog etc. Kan det være Urimelighed, Særhed, Grille, at jævne noget i saadan, sig selv uliig, Skrivemaade, Vil man endnu være saa uklog at troe: at læg og simple Folk (som dog vel maae skrive) skal forstaae, naar et Ord kommer af det Græske, Latinske, Franske, Tydske, An Angelsachsiske etc. imod Udtalen. Kjære Læser, gaae et lidet ud fra indgroede Fordomme, den saa. Saare stor Urimelighed og Vanskelighed syntes den besynderlige Forandring med alle Bogstaverne fra Skrift til Tryk at indføre, nu skal en saa liden Forandring til det lættere og jævnere medføre en saa urimelig Urigtighed, Ja det vil (efter Rec. Formening) blive næsten ligesaa vanskeligt at læse et saadant Skrift, som om det var Græsk eller Hebraisk. Løber nogen igjennem Afhandlingen, seer han, at neppe 1 - 2 Timer behøves til at forstaae den Skrive-Maade, som læg Folk og Bønder her lettelig læse. At jeg mueligen kan have taget Feyl i nogle Ords Udtale, . i give eller give, jyldig eller gyldig etc., derom har jeg advaret Læseren, at følge hvad han veed rigtigst. Feylen kan der være, som i Myndt og Mønt, Mynster og Mønster etc. J Her seende til Derivasionen og den Formening, at mange Ord, forskjellig i Meningen, bør skrives forskjellig, derom har jeg talt i Afhandlingen. Skulde man noget nøye tage disse 2 i Agt, hvorfor skriver man da ikke ver, vere - af er (i gammel Tryk findes og ær), da desuden være betyder og at lugte. J nogle Ord vil man ingen Derivasion see, i andre seer man med ForstørrelsesGlas: Derivasionen er en Spille-Bold efter Jndfald. Hvorfor mon Kunst skal skrives Konst det kan rimelig ledes af kunne; Udtalen og Skrivningen har været Kunst i Dansk og Tydsk, begge Døtre af en Moder. Hvad man uden Anstød i Udtalen og Skriven kan jævne efter Derivasionen, burde vel skee, f. Ex, spørget, sættet, lægget, i Steden for spurgt, sat, lagt; jo ordentligere jo bædre. Aldrig bør nogen efter eget Jndfald forandre noget Ords Udtale eller Skriven, naar det giver Anstød og ingen overveiende Nytte i Regel-Retheden. Prøv imod hinanden: Morro, Morroer, morrosom, Morrosomhed etc., Morskab, Morskaber, morskabelig, Morskabelighed etc. Hvad støder meest? Det er slet ingen Ulykke i Orthographien, om man troer, at Morrokan komme af Ro, Tilfredshed, Fornøyelse etc. Saadanne ganske unødvendige Forandringer begriber ey læg Folk, som nok vil ynde Otthographien meere, naar den var iført en, saa at sige, simpel passende Klædes Klædning, end med en varende Kappe af smukke Blomster-Papirer og kulørede Silke-Stykker. Ey at tale om, at de fasteste Derivasions-Grunde ofte staaer paa svage Fødder, f. Ex. Myndt, Mynster bør umodsigelig skrives, da det ey synderlig stoder imod Udtalen, Mønt, Mønster af Monsta, monstro; men naar man nu veed at aa, 4, o ere enkelte usammensatte Vokaler, ligesaavel som de øvrige, saa kan aa og æ ey have a, ø ey o i sig; saa bliver ingen Grund deri, at jeg skal forandre y til s. J Poesien vil denne Skrive-Maade (efter Udtalen) ganske vist være heldigere; thi da passede vel sammen, f. Ex. er (ær) med nær, for med naar, nok med og, af med gav, o. s. v. Nu passer det ikke, ey heller, og med Bog, jeg med Eeg, seer med eer; thi enten støder det mod Øret eller imod Øyet, som ofte giør en Poet forlegen Hr. Rec. vil ey smigre mig med den falske Trøst, at den (Skrive-Maade efter Udtalen) nogensinde skulde finde bifald. Jeg kan give Rec. den Trøst, at det tusindformede Misfoster (Skrif- og Tryk efter Dialect- og Jndividuel-Sprogenes Udtale) aldrig af nogen kan opfostres. Men at det aldrig skulde komme i Bruug, at jævne Sproget efter den rigtige, almindelig antagne Udtale, den Trøst tør jeg ey give Rec.; thi jeg har nok mærket, at mange (ja endog Recensenterne selv) deels har samtykket, deels fremkommet med det samme, som deres egne Tanker. J de kjøbe l. Eft. A. 1796 d. 4 Jul. siger Hr. Rec. i Anledning af min Afhandling: Man vil af flere Exempler vise, at Forfatteren har virkelig Ret i mange Ting, at aa, æ, ø virkelig ere enkelte rene Vokaler, der altsaa bør have deres enkelte Navne efter Lyden, og en enkelt Figur at betegnes med o. s. v. 1790. S. 309. Her findes Forslag om at bruge 1 enkel Vokale i Steden for 2, som i Meel, Huus, Soel etc. efter mit Forslag: Mel, Hus, Sol, eller Mel, Hus, Sol, 1790. S. 809. Her foreslaaes at antage en egen Figur til den Lyd, man hidtil i Dansken har skrevet og trykket med saa. Forslaget (siger Recens.) er understøttet med umodsigelige Grunde. Synderligt er det, at man er saa seen til at antage Forslaget. 1791. S. 492, om at sammen, trække aa til 1 Bogstav, som tilfører Nytte. 1792. S. 347. Vokalen aa bør ikke forvexles med 2 a etc. - Endelig tykkes Rec., det var paa høy Tide, man blev enig om, at undgaae den heel urimelige Læsning, at Ca siger ka, men ce siger se, o. fl. St. Det er derfor nu ey rart, imod nylige Tiders Brug, at skrive, Kapitel, Sirat, Sirkel, Triumf, nasional, Ortograst. grast, Tid, Værk, Brug o. s. v. Ja Hr. Rec. J. R. H., i hvor varsom han end maae have været i sin korte Kritike (breves argutiæ svaves), har dog, som passer med 3 Regler i min Ortografi, skrevet: Dialekter, Klasser, Værk, Tid. J de norske Jnt. Sædl. 1796, No. 39, siger Hr. J. J. V. til mig: Jeg troer til Deels med Dem - at vi kan gjerne undvære C. O. W. Z., og at vi bør bruge Jod for og efter en Vokal etc. 1797, No. 4, er Forslag om at skrive de (i vort Sprog brugelige) franske og fremmede Ord med gothiske Bogstaver, og efter norsk SkriveMaade, it: at e bør udelukkes - a ligeledes - it: og 1 og 3 - o. s. m. hvilket alt i en sammenhængende Orden er med Regler og Beviis fremsættet i min Afhandling om Skrive-Rigtigheden efter Udtalen, hvor man snart vil finde nys anførte igjen. Hvad behøver jeg flere Vidnesbyrd, Enten maae nu alle disse litterate Personer ansees, hver i sin Grad, tilligemed mig, som urimelige Orthographer, eller og kan jeg sætte dem (foruden mine anførte Grunde) imod enhver, som vil beskylde mig for orthographisk Urimelighed, og derhos næsten bruge samme Ord, som hin vittige Bonde, da han for sine fordomsfulde Tilskuere fremvisede den levende Griis, som han havde skiulet under sin Kappe, sigende: Denne (Disse) viser, hvordan Dommere J ere. Efter-Skrift: Ærbødigst forlanger jeg, at Selskabet indfører ovenstaaende i de kjøbenhavnske lærde Efterretninger; men beder Skriftet fritaget for tydske A, 4, og svenske Ara; da A. a faaes hos Skrift-Støberen. At jeg har ladet dette trykke her, er iblant andre Aarsager, fordi der maaskee vil løbe mange Aar hen, førend det kan trykkes i Sælskabets Bogtrykkerie, da den korte Kritike forhaledes over 2 Aar. Suar Øen d. 2den Augusti 1797. C. Kølle.