Adresseavis for Børn, 1782-07-17
Den unge Alvil havde velhavende Forældre, og blev opdragen af dem efter deres Stand. Men de søgde ogsaa tidlig at indflyde ham et fromt Sindelav, og sagde ham især meget ofte, at han gandske allene skulde forlade sig paa Gud og ikke paa de jordiske Ting. Den unge Alvil lagde Merke dertil, omendskjønt han dengang endnu ikke kunde indsee, hvor for hans Forældre saa ofte igientoge just denne Formaning. Det varede ikke længe, saa blev der Krig, i hvilken Alvils Forældre vare saa ulykkelige, at deres Huus blev afbrændt for dem. De geraadede derved i meget fattige og trængende Omstændigheder; dog beholdt de endnu netop saameget tilovers, som de kunde leve af, endskjønt det var til den alleryderste Nødtørft. Den unge Alvil maatte nu trække grove og slette Klæder paa sig, og tage til Takke med fattig og ringe Kost. Mange af hans Meddisciple, som allerede ikke ret vel kunde lide ham forhen, foragtede ham nu gandske for hans Fattigdoms for Børn. Skyld, og for han gik med saadanne slette grove Klæder. Dette smertede ham vist nok meget. Men nu tænkde han paa det, som hans Forældre saa ofte havde sagt ham, at man skal ikke forlade sig paa de jordiske Ting, men allene paa Gud, som altid mener det godt med os, og vender al vor Skjebne til vort Bedste. Nu blev hans Sind paa eengang gandske lettet, og han følede en himmelsk Beroligelse i denne Tanke. Han iførde sig nu gandske fornøyet sine slette og grove Klæder, var taalig ved al den Foragt, hans Meddisciple viisde imod ham, og tog gjerne til Takke med sin ringe og slette Kost. Denne Alvil har siden ofte sagt, da han allerede var bleven en gammel Mand: Han takkede Gud for de ulykkelige Tilfælde, som han allerede havde ladet træffe ham i hans Ungdom. Thi den ringe og simple Kost havde gjort hans Legeme sundt og frit for mange Sygdomme, og den Foragt, som hans Meddisciple viisde imod ham, havde allerede tidlig lært ham, at taale Fornærmelser af andre Mennesker, uden at tænke paa nogen Hævn derfor, ved denne Foragt og ved hans slette Klædedragt var hans naturlige Stolthed bleven meget ydmyget, hvilken maaskee ellers skulde have gjort ham ulykkelig, han havde altsaa Aarsag til, og maatte tilbede Guds uendelige Viisdom, og bekiende, at han havde ikke uden Aarsag ladet ham være fattig og nødtrængende i hans Ungdom. Vi ville nu vende tilbage igjen til vor Historie. Den unge Alvil var flittig, og gjorde sine Forældre megen Glæde. Dette forsødede nogenledes den Kummer, som de i Førstningen følede over deres Formues Tab. Alvil elskede og sine Forældre med en ret sønlig Kjerlighed. Engang, da de gik og spadserede en deylig Foraarsaften, sagde de til ham. "Vi ere nu gamle og svage, og Kummeren har meget stærkt nedbøyet os, det vil maaskee ikke vare længe til førend vi blive bortkaldte ved Døden, og vi kunne slet intet efterlade dig til Arvegods; men see, Herren vor Gud, som klæder de unge Træer med Løv, og vederqvæger Græsset paa Marken, han vil ogsaa sørge for dig." Alvil Avis Alvil blev meget stærkt bevæget, og kunde ikke bare sig for at fælde Taarer ved denne rørende Tiltale. Jnden to Maaneder døde begge Forældrene, kort efter hinanden, og man fandt neppe saa meget efter dem, som kunde være tilstrækkeligt til deres Begravelse. For den unge Alvil blev der altsaa slet intet at arve Han var i Førstningen gandske utrøstelig over hans Forældres Død. Men da han engang sad og græd ved deres Grav, faldt det ham pludselig ind, som de endnu to Maaneder førend de døde havde sagt til ham. Klæder Gud vor Herre Træerne med Løv, tænkde han ved sig selv, og vederqvæger han Græsset paa Marken, saa vil han jo ogsaa vist antage sig mig! Hvad han her tænkde, det skede ogsaa, thi endnu selvsamme Dag havde nogle retskafne Folk, som den unge Alvils Elendighed gik til Hjerte, raadslaaet med hinanden, at de vilde antage sig ham og sørge for ham. De lode ham altsaa komme til sig, og lovede ham, at de vilde til fælleds drage Omsorg for hans nødtørftige Underholding. Alvil takkede hans Velgjørere med et rørt Hjerte, og saasnart han var allene, erindrede han sig meget levende, hvorledes han for nogle Timer siden, da han græd ved sine Forældres Grav, var endda forladt af alle Mennesker, og hvorledes Gud allerede imidlertid havde saa kjerlig sørget for ham. Da kastede han sig ned og takkede Gud med Glæde for denne uforventede Hjelp.