Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-10-03
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. 7000000 Ro Syttende Aargang. No. 80. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 3 October 1820. Et Brev fra Philotas til hans Ven, om Embedsmændene. Du forsvarede, kjere Ven, i et Par Linier af Dit sidste Brev Embedsmændenes Sag med saa megen Varme, og tillige med saa megen Sandhedskjærlighed, at jeg derved følte mig opfordret, til nøiere at overveie Forholdet, hvori Embedsmændene staae, end jeg hidtil havde gjort, og jeg tør haabe, at det ei vil være uden Jnteresse for Dig, at høre de Resultater, hvortil jeg kom, uagtet jeg har betragtet Sagen fra en gandske anden Synspunct end Du. Det er saare begribeligt, at i en Stat som Danmark, hvor Fleertallet af de Cultiverede, isærdeleshed paa Landet, i een eller anden Henseende kan betragtes som Embedsmænd, de Yttringer høres oftest, som ere til Embedsmændenes Fordeel, men den gamle Regel audiator & altera pars bør ogsaa ved denne Sag ei tilsidesættes, og da det er ridderligt, at tage sig af dem, som ingen Talmand have, saa vil jeg prøve, hvad jeg kan frembringe for den svagere Part, uagtet jeg veed, at derved er ingen Lykke at hente, da Du selv, og Fleertallet af dem, som Dumueligen kunde meddele disse Tanker, hører til Embeds kassen, og Dommen altsaa let kunde være mistænkt for Partiskhed. Dog, der gives i denne Klasse, som jeg paa en Maade ved dette Brev vil angribe, endnu saa mange ædle Sjele, som jeg inderligen agter og elsker, og hvis Bekjendtskaber jeg anseer for een af Forsynets største Velgierninger imod mig, at jeg ikke kan ønske mig bedre Dommere end Dig og de ædle Embedsmænd, som ere vores fælleds Venner, og jeg overlader det derfor ganske til Din Bestemmelse, hvem Du vil meddele disse Blade. Du vil vist indrømme mig, at Embederne ikke ere Senecurer, at de ikke ere opfundne for at forskaffe en Mængde Mennesker Forsørgelse, men at Staten, ved at ansætte en Embedsmand, har en vis Hensigt, som til Landets Vel skal opnaaes, og at altsaa denne Hensigts Opnaaelse, og ikke Mandens Forsørgelse, er Hovedsagen, og kunde Staten see denne Hensigt opfyldt, uden at lønne en eneste Embedmand, da burde Borgerne vist ikke bebyrdes med Bidrag til Embedsmændenes Lønninger. Men, da vi nu desværre maa have lønnede Embedsmænd, saa vil Du dog vist tilstaae mig, at ved Embedsmændenes Udnævnelse opstaaer et gjensidigt Forhold, som gjør hans Rettigheder afhængige af hans Forpligtelsers Opfyldelse, og at det sidste, Opfyldelsen af de ham paaliggende Forpligtelser, er endnu langt vigtigere, end Vedligeholdelsen af de ham tilstaaede Rettigheder. Blive disse krænkede, saa lider dog kun den enkelte Mand, men opfylder han ei sine Forpligtelser, saa lide Mange, det hele Statssamfund. Det burde derfor med mueligste Omhue forebygges, at Mangel paa Pligtopfyldelse fra Embedsmandens Side, enten slet ikke kunde finde Sted, eller, da alle Mennesker og alle menneskelige Jndretninger have Ufuldkommenheder, at disse dog saa hurtig som mueligt bleve opdagede, afhjulpne, og, til Advarsel for Andre, straffede, og det maa være Staten meget magtpaaliggende, dertil at træffe de kraftigste Midler. Saaledes siger en viis Konge selv (Ordsprog 26, 15); Skaf den Uretfærdige bort fra Kongens Tjeneste, saa befæstes hans Trone ved Retfærdighed. Du bliver vred over denne Yttring; Du tænker strax paa vilkaarlig Afsætning fra Embederne, og gyser over Embedsmændenes skrækkelige Stilling, som bleve udsatte hvert Øjeblik for at miste deres Jndkomster, og med deres hele Familie at være overgivne til Mangel og Elendighed, og erklærer en saadan Fremgangsmaade for den skrækkeligste Uretfærdighed, ligesom Du deraf frygter et langt større Onde for Borgersamfundet. Dog, det var ei min Mening; Vilkaarlighed i vore Forhold til Andre er altid Uretfærdighed, og at jeg med mine Jdeer vil søge at fremme Retfærdigheden, derom burde Du, som kjender mig, i Forveien være overbeviist. Det kommer altsaakun an derpaa, at opfinde Reglerne, hvorefter man skal gaae frem, og der ønskede jeg, at Din Skarpsindighed vilde komme mig til Hjelp. Naar det var Regel, at antage alle Embedsmænd med en vis Opsigelsestid, saa var det efter den positive Ret ei meere uretfærdigt at opsige dem deres Embeder, men derved vilde just Vilkaarligheden faae lettest Jndpas, og denne vilde jeg netop gjerne udelukke, og sætte, istedenfor Vilkaarligheden, en fast Regel, da vi antage, at Retfærdigheden er det eneste moralsk rigtige Princip, ligesaavelsom den eneste rigtige politiske Regel for at opnaae Hensigten, en god Embedsbestyrelse. Du vil, som jeg haaber, ikke erklære det for overflødigt, at tænke paa Midler til at fremme Embedsmændenes Pligtopfyldelse, da vi desværre have Exempler nok om Embedsmænd, som ere satte under Tiltale, og om Andre, som forlode Landet eller Embedet inden det kom saavidt. Vel troe Nogle, at disse Pligtsforsømmelser alene ere Følgerne af Krigen, af Kaperierne og af Pengevæsenets Foranderlighed, som have fordærvet Moraliteten, og at disse sørgelige Exempler ville forsvinde ved vores nærværende fredelige Tilstand. Men, uden at nægte disse Omstændigheders skadelige Jndflydelse, som maaskee endnu i mange Aar kan efterlade sig Spor, troer jeg dog, at dette ikke ere de eneste Aarsager til den Mangel paa Pligtopfyldelse, som har fundet Sted hos flere Embedsmænd, da baade vores Lovgivning og vores Praxis værne om Embedsmanden, og han ikke letteligen rammes af de Straffe, som burde følge enhver Tilsidesættelse af de ham paaliggende Pligter. Naar man nemlig anvender paa Embedsmandens Pligtforsømmelse, den ved vores nyere Criminal=Lovgivning, som ved alle bedre Criminal Lovgivninger, hyldede Grundsætning, at Straffens Størrelse ikke bidrager saa meget til at forhindre Forbrydelsens Gjentagelse, som Visheden, at den sikkert vil blive anvendt, og formodentligen vil dit menneskekierlige Hjerte dertil gjerne give sit Samtykke, saa vil Du sikkert tilstaae, at den Sikkerhed, at Straffen træffer den forsømmelige Embedsmand, ikke er saa stor hos os, som den burde være, og skulde Du formene, at dette blot havde sin Grund i en for eftergiven Praxis, som, ved et til mere Strenghed tilbøieligt Personale, vil blive hævet, saa maa jeg deri modsige Dig, da jeg troer, at vores Lovgivning giver Anledning til, at Embedsmændenes Pligtforsømmelse ikke letteligen vil blive paatalt, hvilket man til Statens Vel dog burde ønske, og da Du, som en god Patriot, der forsvarer vores Lovgivning, vil forlange Beviser herfor, saa skal disse følge strax. Jeg beder Dig at overveie med mig: Hvem der sædvanligen anlægger Sag imod Embedsmænd, og hvorledes disse Sager føres, 2. Hvem der dømmer over Embedsmændene, naar en Sag anlægges imod dem, Naar vi paa det første Spørgsmaal faae det Svar, at Sager imod Embedsmænd om Embeds pligtens Forsømmelse, anlægges i Almindelighed kun af Overøvrigheden, eller den høiere Autoritet, under hvilken Embedsmanden sorterer, og sjelden af en privat Mand, saa vil Du maaskee finde, at dette er gandske i sin Orden, og troe, at det vilde svække Embedsmandens Autoritet, om han var udsat for, ofte at blive tiltalt af Undersaatterne; men jeg paatager mig at bevise, at Statens Sikkerhed, for at blive bekjendt med, og befriet for slette Embedsmænd, var langt større, naar Sager imod dem oftere kunde anlægges af Private og at Embedsmændenes sande Agtelse derved vilde blive forøget, og ingenlunde formindsket. Naar nemlig en høiere Autoritet skal have nogen Efterretning eller nogen Foranstaltning udført i et District, maa den henvende sig til vedkommende Embedsmand, den er altsaa ofte trængende til hans Hielp og Medvirkning, og maa bevise ham en udmærket Agtelse og Tillid, og det er altsaa saare naturligt, at den høiere Autoritet ugjerne paataler Embedsmandens Pligtforsømmelse, samt at den har den Overbeviisning, indtil det Modsatte fuldkommen klart bevises, at Embedsmanden efterkommer alt det, som er paalagt ham som Pligt. En derimod stridende Præsumtion, var ikke alene høist unaturligt, men ogsaa høist skadeligt for hele Statsbestyrelsen, da den høiere Autoritet umueligen kunde vente, at Embedsmanden med samme Lyst og Jver vilde iværksætte Alt, som fra høiere Vedkommende bliver ham paalagt, naar han stedse skulde ansee denne høiere Autoritet, som en beskikket Actor, der satte Mistillid til enhver af hans Handlinger, og maaskee ved Spioner eller andre Konstgreb, søgte at opdage enhver Afvigelse fra den strengeste Pligtopfyldelse. Et saadant Forhold vilde tilintetgjøre enhver fælleds Sammenvirkning af den høiere og den underordnede Autoritet, som til Opnaaelsen af Statens Formaal er saa aldeles nødvendigt, og jeg tænker sikkert, at Du vil bifalde den Paastand, at for at bringe Eenhed i Statsbestyrelsen, bør enhver Embedsmand ansee alle de høiere Autoriteter, under hvilke han sorterer, for hans naturlige Defensorer, paa hvis Velvillie og Forsvar han stedse kunde gjøre Regning, da et saadant venskabeligt Forhold imellem alle Statens administrative Autoriteter, alene kan give Statsbestyrelsen Eenhed og Kraft. Men da Embedsmændene dog ere Mennesker, og altsaa kunne feile, hvo skal da paasee deres Pligtopfyldelse? Hverken den høiere, eller cordinerede eller subordinerede Autoritet kan gjøre det, uden at svække det Eenhedsbaand, der bør forbinde alle administrative Statstjenere, ingen er altsaa tilbage, end Publikummet, som ogsaa, da det er meest interesseret i at Embedsmanden opfylder sine Pligter, da det i hele Landet nærmest omgiver Embedsmanden, og har mange Øine, bedst vil være skikket til at controllere Embedsmanden, og tvinge ham til, med mueligste Opmærksomhed at bevogte alle sine Skridt, og med mueligste Flid at fremme alle Statens Øiemed. Du bliver varm, min Ven, og mener, at enhver i Publikummet allerede nu er istand til at anlægge Sag imod Embedsmanden, og at Embedsmanden vilde komme i en høist ubehagelig Stilling, og mangle den nødvendige Autoritet, naar det end mere blev lettet Privatmanden, at anklage hans Øvrighed, og troer maaske, at ingen i saa Tilfælde vilde paatage sig at være Embedsmand. Hvad det sidste Argument angaaer, da tør jeg ganske berolige Dig derover; thi da ingen skal dømmes uden efter Lovene, saa kunde ingen afholdes fra at vælge denne Bane, uden de, som enten ikke føle Evne hos sig til at opfylde Embedspligterne, eller ikke have det redelige Forsæt, i alle deres Handlinger at rette sig efter deres Pligter, og naar disse Personer vælge en anden Næringsvei, saa er dette visseligen intet Tab, saa meget mere, da Antallet af Concurrenterne til alle Embeder virkeligen er for stort, og Hr. Etatsraad Schmidt Phiseldeck, i hans Bog: Enropa og Amerika, P. 176 og fr. viser, hvor ønskeligen det var, at den store Mængde Mennesker, som nu ønske at være Embedsmænd og altsaa allene ville være fortærende Medlemmer af Statssamfundet, tillige kunde henregnes til den erhvervende Klasse, og ved deres Virksomhed kunde bidrage til at forøge Nationalproductionen. (Fortsættes.)