Jyske Efterretninger, 1787-04-20
Aalborg den 20 April. (Følgende er indsendt til Besvarelse paa No. 13.) Jæl Dig lykkelige Rokkedreier, Din Roes blomstre i Udøde er ligheds Land. - Herefter skal alle Jyllands Ender frugte Dig, og meere end nogen Tid tilraabe hinanden: Hvo som staaer, see vel til han ikke falder. Hvo skulle nu meere trøste sig til at undstye din ræffsende Haand. Selv de som laante Dig Pressen, da Dine Qvaliner virkede, maae skielve hver Gang Du spidser Di Pen, besynderlig om Du lærer at betiene Dig af hiin snild Byefogeds Opfindelse, deraf Mangel paa en ordentlig Byesvend, lod 4re Maleficantere pidske hinanden indbyrdes. Sandelig nu er det værd at læse Aviser, i hvilke Bønder og Rokkedreiere propheterer, og Klopfægterne bare hinanden. Forgiæves bryster Spanien sig længere af sin Tyre og Hane=Fægtning, eller Rom af sin Pasqvino; men et Par Ord i Fortroelighed min værdig Broder, Skulle de Lindenborgske Kirker virkelig være saa usksom Du søger at indbilde Folk, og troer Du alvorlig, at den Brøstfældighed der ligesaavel kan findes paa disse, som andre Landets Kirker, ei var bleven afhiulpet, hvis Du havde efter ladt at raabe af Struben. Herligt var det om Du i disse 2de Poster kunde hæve al Vantroe; thi imellem os sagt: Mange beskylde Dig for at have et i høieste Grad sort og ondskabsfuld Hierte, uagtet jeg med mine grædende Taarer har søgt at bring dem paa bedre Tanker. Man bygger Slutning paa Slutning og giffer sig frem saaledes: Den Efterretning som for nogen Tilsiden læstes i Aviserne om de Lindenborgske Indretninger, skal 4) Da Udgiveren af disse Efterretninger baade veed, og kan angive, fra hvem saavel dette, som foregaaende, er indsendt, saa ere og blive visse modbydelige Stridigheder ham aldeles uvedkommende, og han derfor ei eller afbevise, hvad hver i sær har skrevet, men da dette ikke kan, eller bør, have Sted i disse Tidender, heller staaer til videre Ansvar for samme. - Det bliver altsaa Vedkommendes egen Sag enten at bevise, (Rescriot 20 Octobr. 1773.) saa understaaer man sig ikke heller at indføre noget som er fornærmeligt eller nanstændigt, i hvor underrettende det end ellers kunde være, men naar upartiske, redeligsindede, og for Jndsigt, Samvittighed og Overbeviisning, og angribe Misbruge og legge Fordomme for Dagen (Reser. det almindelige Vel, samt deres Medborgeres sande Beste nidkiære Patrioter ville skrive frit efter deres 14. Sept. 1770) maae de under deres Navn indsende samme og selv være ansvarlig for, at saadant ikke der ei kan være Publikum til Oplysning og Nytte, bliver herefter ei uden Betaling indrykket. strider imod de nu værende Love og Forordninger; thi ellers bliver sligt ikke indført, og overalt hvad gers Bestyrere, hvori Du dog, som man sikker veed, meget som Du formodede samme var skrevet af een af disse Jndretninhave foraarsaget Dig en saa meget meere utaalelig Mavevrid, ved denne Leilighed være gaaet Dig som hiin Judas, da han til skal have fellet; en fin, som man paastaaer, skal det virkelig det dyppede Stykke, Du vel har hørt tale om - og nu skal alt hvad Du taler og skriver være Ondskab og Dievelskab - truffet Anledningen til Din christelige Nidkierhed; men seer man Nei stop. Vel kan ikke nægtes, at man jo paa et Haar har Dig derfor mindre at skrive med kold Blod og sund Fornuft. Man betragte efter alle Lavateriske Konst-Regler, den fromme den Tartuf, der turde giøre Dig Rangen stridig. Man over Mine hvormed Du begynder Din smukke Epistel, og jeg trodser ikke skiult Dig som Anonymus. Det ene Halve af dit virkelige veie videre den Overlæg og Snildhed hvormed Du har skiult, og burde været tvivlet) nogen Ære faldt ved Dit Autorskab. Den Navn, nemlig Dreier, beholder Du, i Fald (hvorom ikke andet Halve, nemlig Luuren forandrer Du blot af overdreven hos Dig selv, vil iblandt et Publicum dertil Nationens Ære er findrigere været udtænkt end dette: Min Epistel, overlagte Du Betænkelighed, eller Beskedenhed for en Tid. Hvad kunde vant til at opholde sig meget ved Smageting, uden at glemme det Store, giøre stor Opsigt; Nysgierrigheden vil i alle Selskatilbage iblandt disse Grublere, stryger mig om Munden, tier, ber gisse og giætte sig Forfatteren: Stolt spadserer jeg frem og og smiller i Skjægget; man seer det, bliver opmærksom, begynder at stave og legge sammen: Dreier - Dreier. - Det Halve af Hemmeligheden ligger i mit Navn, det andet Halve læses i mit tvetydige Smiil, og Vips, har man klap i klap den heele Luurendreier i min eene Person, som Autor til et Stykke der (nu hielpestore Apollo! aldrig før betlede jeg om et værdig Udtryk) der, siger jeg, viser at vi i Jylland har Mænd der vil med o. s. v. Er dette ei Forstand saaledes med et Blik at trænge igiennem en Række af Tilfælde uden at forseile Maalet, kulder man da min brave Rokkedreier, en ondskabsfuld Mand. saa sige man mig hvad der da skal kaldes Forstand. Forgiæves menneskers Tarv været Maalet for hans Jeremt Brev, behøLænge nok sige man om ham: Havde Guds Ære og hans Meddenborg Kirker, da han maae have seet 100, som i Grunden, vede han ikke at indskrænke hans christelige Nidkierhed til Lin ere slettere, og sæt: han enten ikke kunde, eller ville, see, hvad seende at vælge et offentlig Blad til hans med en hellig Ramme, andre seer; var det dog en Belials Stræg i meere end een Hen indfattet sorte Skilderie. Vidste han ei at værdige Mænd vare beskikkede af Regieringen til at see Kirke-Eierne paa Fingrene. de indsvøbt hans fromme Ønsker i en Convolut, og oversendt For disse kunde Sagen været andraget, eller og han smukt kun Jydske Efterretning. Man anmærke kuns vidre: Fordi Kirken samme directe til Kirke Eieren selv, som maaskee ikke læset den udvortes kan have slækket nogle Muursteen paa et Taarn, deret indvortes er saa buntet som dine Rokke, eller og Frost og Soel for kunde Du lige fuldt i samme udsse Dine Sukke om Himlens Bistand til Dine fiine Dreierier. Sandt nok! Disse Anmærkninger har Præg af Rimelighed, men bliver Du derfor en min und thue das Recht nicht. En stor Mand, er og bliver dog dre Mand; Nei, Nei, Tydskeren siger jor Schen den Teusel, altid den, der giør store Giørelser (vide Spitsbart.) Kan vel nogen af de ved Din satyriske Pen brændemærkede Kirker, nu derefter blive repareret, uden at det vil hedde: Dette har vi Rokke= eller rettere Luurendreieren at takke for. Ja! uefterlignelige Sandheds Martyr, Troe mig mine Jndvolde lyde i mig Fødselsdag; Jeg ville da om muelig formaae Solen til at staae stil af Glæde hver Gang jeg tænker paa Dig. Gid jeg kiendte Dinligefindede af dine og mine Venner, en ret lang fornøielig Dag. le midt paa Himlen en ganske Uge igiennem, for at nyde medandre Overlever jeg Dig, og disse usle Kirker eengang kommer i Stand, som man nu med Grund kan haabe, skal jeg sandelig lade et forgyldt Rokkehoved opsætte paa hver af de repareerte Kirketaarne, for at bevare Din Jhukommelse, endog blandt de sildigste Slægter i velsignet Erindring. Saa længe Partierne ere deelte finder jeg ikke raadeligt at underskrive mit Navn. Jeg haaber imidlertid at Du af mit Venne-Sprog, vil ligesaa vist kiende mig, som jeg af Dit Maal i Øieblikket begreb, at Du var en Gallæer. Hermed Gud befalet. Til Hielpe=Cassen. Rdlr. Mk. s. Den 15, hujus indsendt med Hosskrivt: Med inderlig Glæde har jeg i Dag hørt nogle unge Confirmanters Rost og deres aflagde Troes Bekiendelse: De have talet vel i alt det, de have talet. Gid de stedse maae have saadant et Hierte til at frygte Gud, og til at holde alle hans Bud alle deres Livs Dage, at det maatte gaae dem vel, og deres Børn. evindeligen Den 19, ved Cassens Aabning i Papiir med Hosskrivt: Jndlagte gives i Guds Navn, til Fattige. Desuden i løse Penge = = = 1 - Er 4 4 For hvilke paa de Fattiges Vegne skyldigst takkes.