Aalborg Stiftstidende, 1846-01-15
Vi ville ikke modsige, at enhver Position i et Theater, der i særdeles paafaldende Grad gaaer udenfor det Almindelige, kan maaskee for et og andet Øie have noget Stødende ved sig og i sig selv ikke er anbefalingsværdig, men for det Første er det et Attentat paa Theaterfriheden at ville foreskrive Nogen, hvorledes man skal placere sig, og ogsaa kun den, der i Smaalighed glemmer Scenen for Tilskuerne og for sin personlige Stemning imod Jndividet, vil kunne opholde sig over hvad der er ham aldeles uvedkommende; men hvad dernæst selve Scenen angaaer, da er det virkeligt mildest talt latterligt, naar dennes Fremstillere ville befatte sig med en Tilskuers Opmærksomhed eller Ligegyldighed for dem. Skal Tilskueren, idet han seet paa Publicum istedetfor Scenen, genere Nogen, saa maatte det da være Publicum (som vi dog sandelig ikke troe, hos den Vedkommende hertil har havt Anledning, ligesom den Skildring, Anonymen giver, ikke er ganske sanddrup; men Scenen staaer aldeles ikke i nogen personlig Rapport til Publicum, og ligesom der her i det Hele ikke kan være Tale og Krænkelse, saaledes kan ogsaa kun den Skuespiller, der dyrker sin Forfængelighed istedetfor sin Kunst, indlade sig paa hvad der ligger udenfor hans hele Sphære, ligesom han ved at stille sig i Correspondence fra Scenen med et Jndivid i Publicum, hvilken end denne Enkeltes Adfærd eller Position maatte være, drager sig selv ned i den Smaalighed, han vil paatage sig at revse. Vi skulde være nær ved at troe, at Hr. Printzlau, ved at gaae i sig selv, selv er kommen til denne Erkjendelse; feile vi, saa faaer ogsaa dette være; men har Hr. Pr. ingen bedre Forsvarere, end saadanne i Publicum, der acclamere hans Fornærmelse mod dette selv som Hele; der paakalder Vold, for at tvinge Mening i Kamp med Mening til brutal Villie, saa beklage vi end mere baade ham og dem, der, ved at glemme sig selv i Stillingen som Publicum eller Deel heraf, bære meest Skyld for at have bragt ham til at glemme sig i sit Forhold til Publicum. Anonymen i Aarhuus Avis har imidlertid ikke blot ved sin Motivering af Sagen fra den almindelige Side stillet dennes Svaghed i sit rette Lys, men endog ved den specielle Fremstilling af det Forefaldne og ved sin Skildring af Magtmisbrug viist, fra hvilket Standpunct Forfatteren refererer og hvad man har at dømme om det Organ, der ikke generer sig ved at tilegne sig et saadant Referat. Thi ikke at tale om, at dette indeholder factiske totale Urigtigheder og egennyttig Parti Bedømmelse af den Acclamation, der faldt, saavelsom af den oppositionelle Menings Tilkjendegivelser, saa har Forfatteren paa den anden Side allerbedst skildret det egentlig Grandioseved Begivenheden, som bestod i hele Standalens Natur og Omfang, idet han endog med Fornøielse fortæller Publicum, hvorledes den raae Villie søgte ved ud med Piberne" osv. at gjøre sig til Meningens Selvherskere og endog ved personlig Attentat prøvede at occupere Terrainet. Saaledes staaer det altsaa til, ikke blot med Meningens, men med den personlige Frihed! Det er vore oplyste Dage, hvori man ikke blot haaner Meningens Frihed, men med Vold antaster den personlige Frihed og lovlige Ret og, selv efter Lidenskabens Opblussen, roser sig af det meest oprørende Attentat og skildrer sig selv gra Publicum med glædebrukken Mine i "imponerende Stilling. Jsandhed, vi vide ikke, hvad man meest skal forbauses over: enten at en Begivenhed, som den omhandlede, har kunne forefalde eller at den endog kan finde sit billigende Organ? Ref. dadler vel et Misgreb af Hr. Printzlau, ved i sit Foredrag, at indblande en Personlighed; men dette Misgreb er i sig selv det, der endda lettest lod sig undskylde hos Skuespilleren, der, kjæmpende med Brændingen griber den nærmeste Planke, naar han kun ved dennes Hjælp kan naae sine Venners Havn. Sørgeligt bliver det derimod at høre Anonymen tale om det uskyldigere Misgreb, naar Forfølgelsens hadefulde Røst i samme Øieblik gjør sig skyldig i et langt forkasteligere og endog fremstiller den ved Bortgangen fra Theatret Forfulgte som en Fredløs, der kun havde sin heldige Plads i Theatret at takke for at han ikke strax følte Vægten af Publicums Vrede, og høre Munterheden istemt over at en Pøbel, der naturligviis ægges ved Attentatet paa Friheden i Theatret, forstyrrer Freden i Samfundet, Vi have maaskee for længe vælet ved det, som kun behøvede at fremdrages, ei at commenteres. Thi endnu er Sædeligheds følelsen og Agtelsen for personlig Frihed vist ikke bleven Offeret for Ligegyldighed eller Døgncabaler. At Publicum ved ethvert lovligt Middel vil vide at hævde sin Værdighed det haabe ogsaa vi, men Lovlighed er en Spot, naar man kroer sig af Brutalitetens Vold, og Publicums Værdighed hævdes ved at agte sig selv og værne om hver Enkelts Frihed og Fred som Led af det Hele, ikke ved ussel Smaalighed, der qvæler Tactbegrebet, endnu mindre ved en uværdig Forfølgelse, der unddrager Lovlighed sin Ret, træder Friheden under Fødder og aabner alle slette Motiver deres Porte. – Hvorvidt forøvrigt Politiet, der skal vaage over Orden og Lovlighed naar denne trues, har gjort hvad dette paahviler, baade for og efter, vil nærmere være at belyse.