Aalborg Stiftstidende, 1835-01-01
Blandinger. Den mandige Skjønhed. En Dyd er nok for Kvinden, den er tilstede naar hun viser sig yndig for Hjertet; yndig for Øiet viser hun sig stedse!" Schiller. Skjønhed er Naturens Ridderbaand, Skabningens Fribrev, Livets Hovednøgle; men Skjønheden er netop som et Anbefalingsbrev kun Leilighedsgiverinden til nærmere Bekjendtskab: den der overbringer dette Brev, maa selv først bevise dets Sandhed, hans land, hans Hjerte, hans Sindelag og Adfærd, kortilhans hele Væsen maa ogsaa være skjønt, hvis det skal svare til Anbefalingsskrivelsen. Skjønhed alene er et Billed uden Siæl, et Landsab uden Lys og Skygge, en Himmel uden Sol, Maane- og Stjernelys, en Blomst uden Lugt, en de Sommer uden Frugt, et Hav uden Salt, en Vexel kluden Accept, et Øie uden Liv, et Speil uden Billed; kortsagt en malet Jld. - Ved Mangel paa den stille Tillokkelse tiltrækker intet skjønt Ansigt, thi en Lokkemad uden Krog trækker nok, men fanger ikke." Hos Manden er Mandighed, hos Kvinden, Kvindelighed hiin stille Ynde, som er den tiltrækkende Hage paa Skjønhedens Krog. Kvindelighed er Yndighed; man siger ikke: et yndigt Sværd; men man siger: en yndig Pige, ligesaavel som man siger: en yndig Blomst! Ynde lader sig ikke beskrive, ikke betegne, ikke maale, ligesaalidt som den lader sig tilkæmpe, erhverve, opfange, eller fremkunstle. Ynde ger den ødsle Skadelses Naalepenge til sine kjereste Døttre. Det er en uvurdeerlig Medgift for hele Livet, deres Brudeklædning og Enkesæde; det er degres hele Tilværelses søde, herlige Udstyr. Yndigt kan det smukke Kjøn kun være derved, at det er uaffecteret kvindeligt. Kvindelighed i det blide Ords ømme Mening er den fine Glands, som et Udvalg af det smukke Kjøn bærer paa sit hele Væsens Plychevinger. Det begribes ikke, opfattes ikke, men skinner venligt og veldædigt, glimrende og dog simpelt os imode. Hvor altsaa dette kvindelige Yndes Guddomsbelte mangler ved en Skjønheds Toilet, der er Skjønheden Jntet uden en ugyldig Formular. Her see vi Alizia. Hun er skjøn, som en Juno det rosenfarvet Aasyn, oplyst ved to lynende Øine, hæves endmere ved fyldige Lokkers Mørke; Skikkelsen er den legemliggjorte Harmoni; derhos besidder hun Aand og Viden, men Kvindelighed mangler hende. Hun er mandig, bær sig mandig ad, og stræber efter Mandighed, og hendes hele Skjønhed, staaer der, som et prægtigt Gudstempel, hvori et fremmed Afgudsbillede dyrkes, og vi beklage: at dette Tempel er saa smukt, Azilia elsker alt Urvindeligt; hun kjører ikke blot selv, nei hun rider; spiller hun, er det ikke Klaveer, nei Violin; hun snakker ikke, hun tordner, naar hun gaaer, skrider hun frem som en Sergeant, naar hun sidder, gynger hun paa Stolen som en Karl, naar hun spiller, smider hun Kortene stærkt paa Bordet; naar hun spiser, skeer det med Hastværk, naar hun drikker, tømmer hun Glasset i eet Drag, naar hun disputerer, fægter hun med Armene om i Luften, som en Veirmølle. J Skuespillet gaaer hun som et Mandfolk omkring fra den ene Plads til den Anden, dreiser sig op imellem Acterne og lorgnerer omkring, criticerer stærkt og høit, naar hun dandser, driver hun det som Arbeide hele Timer i Rad, i de vildeste Ture, og griner Herrerne ud, fordi de blive snarere trætte, end hun; er Selskabet derefter, saa tager hun sig en Priis; i Selskab sidder hun med korslagte Been; paa Concerter klapper hun stærkt og vedholdende; hvad hun skriver er i diærve Træk, med lange, skrævende Strøg; er der en Henrettelse eller anden Execution paafærde, der maa hun være tilstede, og bagefter fortæller hun: at hun har seet Alting med til sidste Øieblik, Hendes Klædning er stedse af paafaldende Snit og skrigende Farver; hun fægter og bares, hun spiller Billard og Phargo, snakker som besat om Krig og kløvede Tyrkepander. Kort, Azilia er - en smuk Karl, Hendes Vendinger ere skarpe, kantede, uden Runding, uden Grazie; hendes Stemme er ru, haard, uden Blidhed, uden mild Velklang; hendes hele Væsen er stærkt, bestemt, overdreven amazonagtigt, uden Blødhed, uden Behagelighed, uden Ynde. Azilia har Beundrere, men ingen Velyndere; tusinde Tilbedere, men ingen Elskere, man seer hende tænke. og hører hende føle, men man tænker og føler ikke med, fordi hun er skredet trodsende ud over sine Grændser, og er bleven en Billedstormerske imod den blide, ømme, kvindelige Natur. Azilia har mange som giør, Cour til hende, men hun vil ingen Mand faae; thi Hvermand vil have en Moder, men ikke endnu en Fader, til sine Børn. Saphir. Professor Jngemann har udgivet en ny historisk Roman i 2 Bind: "Prinds Otto af Danmark og hans Samtid, der vil være en kjærkommen Gave for de Mange, der med Fornøielse have læst hans tidligere Bearbeidelser i Romanform af vor Middelalders historiske Minder. J Fortalen tilkjendegiver Forfatteren, at han med denne Roman og et endnu paatænkt Digt slutter den Cyclus af historisk poetiske Billeder, som han har leveret i Valdemar den Store og hans Mænd, Valdemar Seier", Erik Menveds Barndom" og Kong Erik og de Fredløse". Digteren har ved disse Arbeider stræbt at virke livligt paa det danske historisk-poetiske Sind. Derved kunde Digtningen maaskee ogsaa bane Veien for en tilkommende reen historisk Skildring af vor Middelalder, det Afsnit af vor Historie, der er forekommet Forfatteren mest skikket til fri romantisk Fortælling, da det indbefatter en virkelig romantisk Tid, og som dog af Mangel paa en levende historisk Fremstilling, uagtet al den priselige Flid, Lærdom og Critik, man har anvendt derpaa, endnu for en stor Deel ligger død, dunkel og uanskuelig i Annaler og Archiver. Forfatteren slutter denne Fortale, hvortil han paa en Maade har givet sin Troesbekiendelse om den historiske Roman som Digtart, med følgende Ord: "Mange af de ypperste Hedenoldsagn med vor store mythiske Kæmpe=Barndom havde Ochlenschlager og Grundtvig med poetisk Aand og Kraft kaldet tilbage i Nationens Erindring. De nyere Tiders Heroer staae i for stærkt historisk Daglys til at kunne forglemmes; men med Kæmpeviserne syntes Mindet og vor romantiske Tid at ville forstumme. Her laa en stor øde Mark, skjult med Gruset af vore forsvundne Klostre og Ridderborge, J Fremdragelsen af det rige, men dødt henliggende historiske Stof, som det var mit Ønske at bringe Liv i, har jeg, ifølge mit angivne Princip, ligesaameget villet fremhæve hvad jeg kalder Begivenhed dernes eller den factiske Sandheds Poesi, som Capracterernes. At der gives en saadan Poesi, endog med et langt udholdende Liv, vidne Sagaliteraturen, Kæmpeviserne, Riimkrøniken og selv vore Almuekrøniker om gjennem Aarhundreder. Vil man derfor heller kalde mine historiske Romaner Kroniker, skal jeg intet have derimod. Jeg kan ikke ønske dem noget længere og virksommere Liv, end hine Krøniker, og det skulde fornøie mig engang at see dem paa Bondens Hylder mellem Holger Danske og Carolus Magnus. Med Glæde paaskjønner jeg den Lykke, de allerede have nydt, og det Liv, hvormed de i Almindelighed ere blevne modtagne. Derved har jeg fundet tilstrækkelig Opmuntring til med Fornøilelse at fortsætte disse Arbeider, hvorpaa jeg med Kjærlighed har anvendt adskillige Aar af mit Liv Gamle Regler for Landmanden. Januar. Veiret kjender man paa Vinden, Fade gren paa Glutten, Herren paa Svenden. Fabian Sebastian (29de Januar) lader Saften gaae i Træ lerne. En ret bidende Jan. er sund for Mark og Folk. Februar. Vedholdende Februarkuld, især stadig Nordenvind, spaaer et godt Aar. En vinterlig Kyndelmisse gjør Bonden til Junker. Naar Myggen legge, gruer Bonden. Megen Snee, meget Hø, men lidet Korn og Straa. Efter Mathiis (24de Febr., gaaer Mikkel ei meer over Jis. (Fortsættes.