Corsaren, 1842-11-04
Dina. For nogle og tyve Aar siden skrev Oehlenschlæger et lille, nogle faa Sider langt Digt: Den sælsomme Jordefærd". Enhver kjender dette Digt og erindrer, at Ulfeldt ikke finder Ro i Graven, men at hans Aand stiger op ved Midnatstid og i rædsom Anger hyler. "Dina"! Historien har senere bedre opklaret dette Punct, og Ulfeldt staaer reen for dette Fruentimmers Beskyldninger, hendes Blod kommer ikke over hans Hoved. Men Oehlenschlæger er bleven staaende ved dette Digt, det er Stoffet til hans Drama, og man har nu bebreidet ham denne Feil mod Historien, bebreidet ham, at han har plettet Ulfeldts Characteer og forædlet Dina til et sandt Jdeal. Vi havde troet, at man var kommen ud over en saadan Fordom. Er Oehlenschlægers Ulfeldt og Ding ikke den Ulfeldt og den Dina, vi kjende, saa er det en anden Ulfeldt og en anden Dina, saa er det hans egne, og saa har han endda Æren af at have frembragt dem. En Digter skal ikke skildre Facta; Tragedien, og her den historiske Tragedie, er ikke en sandselig Fremstilling af Historien, en ængstelig tro Copi efter den Original, der engang har existeret, et Daguerrotypbillede af den svundne Tid. Tragedien vil fremstille tragiske Characterer; hvad der af Historien om dem ikke passer, kaster den bort, forandrer, tilpasser - hvad der fordres, er kun, at der kommer en virkelig consequent Characteer ud deraf, at Tilskueren seer og føler: Saaledes maa en saadan Mand have handlet. - Det er derfor ingen Feil af Oehlenschlæger, som Digter, at han har fremstillet os Ulfeldt, som han har gjort. Det er ingen Feil af ham, men det er et Uheld for ham selv, at han har skrevet i en Tid, der har fordybet sig i historiske Undersøgelser og netop angaaende denne Characteer, og at Tiden har en personlig Jnteresse ved denne Undersøgelse; thi det er Absolutismen, den Absolutisme, der har overlevet Ulfeldt, og som man nu kunde have Lyst til selv at overleve, hvorom det her egentlig gjælder. Det er for at fuldende Avsolutismens Afskaffelse nødvendigt, at der ogsaa viser sig historiske Beviser for, at den har skadet, man har fundet eller troet at finde et saadant i Ulfeldts Historie, og at ville tilintetgjøre et saadant Beviis er det Samme som at rive et Been fra en sulten Hund - (Vi tage saa meget mindre i Betænkning at bruge denne Lignelse, som den jo, hvis den indeholder noget Fornærmeligt, nævner os med). Her kommer nu tillige det gamle Spørgsmaal tilbage, om det er tilladt en Mand som Oehlenschlæger at blive aldeles fri for Daddel, naar han saaledes staaer udenfor Tiden, er saa ligegyldig for den, at han saarer den paa det ømmeste Sted, saarer den i dens Ønsker, dens Længsler, dens Sympathier. J ethvert Tilfælde vil det idetmindste blive bedrøveligt; det vil undre Efterverdenen, at Øehlenschlæger koldblodigt har kunnet benytte sig af sin digteriske Ret til at plette en Characteer, som Folket alt mere og mere har vænnet sig til at fee stolt og reen idet mindste for smaae, nederdrægtige Forbrydelser. Det vil blive sørgeligt, selv i æsthetisk Henseende; thi hvilken gigantisk Tragedie kunde ite være sammenspiet af det gigantiske Stof: Ulfeldts uhyre Kamp mod Overmagten, Hoffet, Rænkerne, Hadet; hans Nederlag, hans Landflygtighed, Tilbagevenden som en anden Coriolan og hans sidste forfærdelige Fald. Jo renere da Ulfeldt havde staaet, jo mere tragisk vilde Handlingen være blevet; men - det vil være en senere Tid forbeholdt at bringe et saadant, folkeligt. Drama paa Scenen. Tog, Alt dette bliver her aldeles ligegyldigt. Har Digteren ikke valgt det Stof, som maastee kunde være blevet rigere og meere glimrende, saa maa han selv bære Skade for Hjemgjæld. Vi maae derimod holde os til det, han har fundet for godt at behandle. Det kommer ikke an paa, hvilket Stof han har valgt, men om han har behandlet det Valgte rigtigt og conseqvent. Vi ere ikke berettigede til at undersøge, om hans Characterer stemmer overeens med Historiens, men velt om de stemme overeens med sig selv. Lader os da først betragte Ulfeldt. Hvad Tragedien helst vælger, er, enten at forstørre Feil og Forbrydelser eller at forædle det Ædle ved at skille det fra de Pletter, som have vanziret det. Men herved gjælder dog naturligviis den Regel: at ueensartede Feil eller Dyder ikke tør blandes sammen. Ærgjærrigheden for Cx. er en Last. Digteren kan forøge Ærgjærrigheden, forøge den med Hovmod, Trods, Haardnakkethed; thi der gaaer en eensartet Aand: Stolthedens, gjennem alle disse Feil. Characteren bliver ikke sig selv ulig derved. Men Oehlenschlæger har gjort den stolte, ærgierrige Corsitz Ulfeldt til en Giftmorder; ja, hvad Mere er, han lader ham som Ægtemand have staaet i Kjærlighedsforhold til Dina. Vel er Giftmordet kun et øieblikkeligt Forsæt; men Oehlenschlæger lader selv Ridderen sige om Ulfeldt. Han er for ædel og for stolt til endog blot at fatte et saadant Forsæt. Forholdet til Dina krymper rigtignok, jo længere man kommer ind i Stykket, alt mere, og mete ind, og tilsidst bliver det til "en Spøg en Leg"; men i Forveien har Tilskueren erfaret, at Ulfeldt har forlovet sig med hende i Kirken, stukket sin Ring paa hendes Finger og derpaa tilbragt en heel Nat med hende i Haven - og Sligt er, min Tro, hverken Leg eller Spøg for en Ægtemand. Dina synes os vel lige reen og uskyldig derfor, for hende er denne Kjærlighed ingen Forbrydelse; men Ulfeldt, Ægtemanden, Cleonore Christines Gemal bliver i vore Øine en Forbryder derved. Og derfor foraarsager den ærgjærrige, "stolte", "ædle" Ulfeldt os en piinlig Folelse af Skam paa hans Vegne, saasnart Talen er om Dina. Det harmonerer ikke. Dina, denne herligt tegnede Characteer, dette urolige, poetiske, stolte Gemyt, bliver, som billigt er, greben af Had til Ulfeldt, da hun erfarer, at den ubekjendte Ridder, der trolover sig med hende, er ham, Ægtemanden. Hvorledes vente vi, at et ædelt Gemyt skal vise sit Had? Sikkert, om end ikke ved en ædel Tilgivelse, saa dog ved en ædel Hævn. Men Dina bliver en Angiverske. Hun beturer Ulfeldts Samtale med hans Gemalinde, erfarer derved hans øieblikkelige Forsæt at dræbe Kongen, ved Gift, og uden at lade sig styre af hans høitidelige Forsikkrig om, at han er uskyldig, iler hun bort og angiver ham. Digteren har vel villet lade hendes Kjærlighed vaagne paany, lader hende ved et Brev ville underrette ham om Faren; men, idet Digteren saaledes lægger Kjærlighed til Kongen som Motiv for hendes Adfærd, overskrider han maaskee sin Ret, idet han benytter sig af en Følelse, som ikke i Forveien er viist som eristerende. Rigtignok kan Etatsraad Oehlenschlæger mene, at en saadan Hengivenhed bør forudsættes hos enhver loyal Undersaat; men det neies vi ikke med i Tragedien. Hvad vi der ikke see som eristerende eller nødvendigt, behøve vi ikke at troe. Altsaa. For at hendes Hengivenhed for Kongen og den deraf fremgaaede Frygt for hans Sikkerhed skulde være det afgjørende Moment i Dramaet og foraarsagede hendes uheldbringende Skridt trods alle Ulfeldts Forsikkringer, maatte der i Forveien i kortere eller længere, men markerede Træk være tegnet en saadan Hengivenhed - ellers faaer hendes Handling Udseende af Had og uædel Hævn. Men saaledes som Digteren har givet sig Stoffet, har han ikke kunnet undgaae disse Juconsequentser. Skulde Dina være saa reen, maatte tilfeldt blive mindre reen, og skulde han igjen renses, maatte igjen Dina bode derfor. Her har Afvigelsen fra Historien hævnet sig selv. Vi kommer nu til det andet Hovedpunkt. - Charactererne have vi; men det, som lader dem virke, som lader dem stræbe hver efter sit Maal og dog kun naae det Maal, som det selv jernhaard bestemmer: Fatum, Skjæbnen, det skulle vi nu omtale. Heri troe vi at see Stykkets allersvageste Side Skjæbnen virker ovenfra uafhængig af Digteren; den er det Givne, hvorom han former sit Digt. Han constituerer først det Fatum, hvorom han vil forme den tragiske Tildragelse; men i det Øieblik, det er constitueret, staaer det ovenfor ham, han maa selv adlyde det. Det er ingen Mechanisme, som vi maae see sat fat i Bevægelse af Maskinkarlene, det er det bevægende Princip i Stykkets Mechanisme. Det betjener sig af det, vi kalde Tilfældet": Noget, der synes at være let, ubetydeligt og undgaaeligt, er dens bevidste Villiesyttring, dens Bestemmelse, som ikke kunde undgaaes, og hvoraf de vigtigste Begivenheder udspringe. Tilfældet maa altsaa komme saa tilfældigt som muligt, vi maae ikke see Digteren arrangere det. Her, i "Dina", vil Skjæbnen, at Dr. Sperling ved et Tilfælde" skal glemme Giftflasken hos Ulfeldt; at denne ved et "Tilfælde" skal falde Ulfeldt i Øinene netop i det Øieblik, han ikke længere kan styre sin Harme over Hoffets Fornærmelser, og derved vække Tanken hos ham om at forgive Kongen; at Dina senere ved et "Tilfælde" skal erfare denne Tanke og betjene sig af den til sin og Ulfeldts Ulykke. Man seer allerede, at Tilfældet fremtræder temmelig ofte, saa at Tilstueren faaer Mistanke om, at det er aftalt Spil mellen det og Digteren. Desto varsommere maa Digteren altsaa hver Gang være med det. Men, selv om vi nu finde, at det er et puurt Tilfælde, at Dr. Sperling sætter Giftflasken i Vinduet og sine andre Sager paa Stolen, hvorved det bliver ham muligt at glemme den; at det ikke mindre er Tilfælde, at Ulfeldt, der knap har kastet et Øie paa den, senere strax gjenkjender den og derved faaer hiin ulykkelige Tanke - saa synes det os dog altfor lidt tilfældigt, at Elconore, der "sidder og studerer Latin", pludselig faaer det Jndfald at komme ned i Haven og bede Ulfeldt opgive hiin strækkelige Tanke. Digteren lader vel Ulfeldt udbryde. "Den fordømte Flaske! Hvor kunde Du dog ogsaa faae det Jndfald at komme herned og tale om den!" men det Spørgsmaal gjør netop Tilskuerne ogsaa: "Hvor kunde Du faae det Jndfald at gaae herned og tale om den!" og Digteren bliver os Svaret skyldig. - Dinas Adfærd, da hun paa denne Maade erfarer Hemmeligheden, have vi alt berørt, som et Træk af Juconsequents i hendes Characteer. Allerede derved, at hendes Handlemaade ikke fremgaaer som en nødvendig Følge af hendes Characteer, bliver den tragiske Skjæbne sat ud af sin Ret, den ophører at virke som bestemmende, og Digteren indtager dens Plads. Men endnu Mere træder dette frem i det Følgende. Dina siger i Fængslet, at, havde Ulfeldt sagt hende, at han virkelig havde næret Tanken om Kongemord, men opgivet denne Tanke i samme Øieblik den blev til, saa vilde hun have troet ham, hvorimod hun dengang ikke troede hans høitidelige Forsikkring om, at han aldrig havde fattet den. Der synes at være nogen Forskjel her imellem; men der er dog ikke. Hist kom det an paa, om hun kunde troe ham, her ogsaa. Maatte hun frygte for Kongens Liv, selv om Ulfeldt helligt og dyrt svoer, at han ingen Mistanke fortjente maatte hun ogsaa frygte, om han end forsikkrede, at han havde opgivet Planen. Det kom i begge Tilfælde kun an paa at have Tillid til ham, og den havde hun ikke. Skjæbnen, som altsaa skulde bragt Ulfeldt til at vælge en Forsvarsmaade, som bragte Ulykke; medens der nærved laa en Forsvarsmaade, som kunde have gjort Alt godt, faaer her ingen saadan Virkekreds - den ophører at være Skjæbne, ophører at være til. Vi have været saa dristige at finde Feil i et Værk af Oehlenschlæger, vi have været endnu dristigere, vi have udtalt det. Men, naar vi have dvælet længe ved de formeentlige Feil og omhyggeligt søgt at vise dem, saa har det tildeels været af Frygt for, at Mange ellers over Værkets Skjønhed kunde oversee dem.