Adresseavis for Børn, 1780-09-06
J en fjorten Dagstid pleyede den lille Vilhelm, saa ofte han fik sin Frokost eller Vesperkost, at gaae ud af Gaarden dermed. Og hvergang han kom tilbage, pleyede han atter gemeenlig at bede om et Stykke tørt Brød, hvilket man saae ham spise med den største Appetit. Man beskyldte ham derover for at være umaadelig graadig, og gav ham derfor altid kun et lidet Stykke. Engang var hans Moder nysgierrig for at vide, hvorfor han saaledes stedse gik ud af Gaarden med sit Smørrebrød, og hvad han tog sig for uden for Huset. Hun saae altsaa efter ham igjennem Vinduet, og merkede da, at han listede sig gandske forbi Gaarden, og hen til Naboens Huus, hvor han bankede paa et af de smaa KjeldervinduerDen Mand, som boede der i Kielderen, var en fattig Skoeflikker, som i en fjorten Dagstid havde ligget meget syg, og imidlertid slet intet kundet fortjene. En af Skoeflikkerens smaa Børn lukde strax Vinduet op, rakde Haanden ud og tog imod SmørrebrøAvis. rebrødet af Vilhelms Haand, som stak det til ham, uden at sige et eneste Ord, og derpaa i en Hast løb, tilbage hjem igien. Da Vilhelms Moder saae dette Syn, løbe Klædes Taarer ned over hendes Kinder; thi saadan ventet Opdagelse havde hun ikke tænkt at gjøre om hendes Søns medlidende Hjerte. Hun besluttede ved denne Leylighed at undersøge, hvor vidt hendes kere Vilhelm havde allerede bragt det i det Gode, og anstillede sig derfor, ligesom hun slet intet havde seet. Vilhelm kom igien, ligesom han pleyede, og bad atter om et Stykke Brød endnu. - Men er du da reent umættelig, Dreng, sagde Moderen til ham, i det hun tvang sig til at gjøre et suurt Ansigt. Jeg har jo i Dag givet dig saadant et stort Stykke Smørrebrød, saa mig synes, du nok kunde være bleven mæt. Vilhelm. Jeg er dog virkelig hungrig endnu, min søde Moder. Moderen. Dreng, du bliver mig ret en Viel fras. Saadan Graadighed kan jeg ikke lide. Vilhelm. Min søde Moder! Moderen. Gaar din Vey du faaer slet ikke mere Frokost, end du har faaet dennegang. Uden at sige et Ord mere, gik nu Vilhelm hen til Bordet, for at tage en af sine Bøger at læse iDa kunde Moderen ikke længer holde sig for overmaade Glæde; hun reev Vilhelm hen til sig, som ikke vidste, hvad der vederfaredes ham, omfavnede ham og trykke ham op til sit Bryst. Min Guld søn, raabde hun, og vædede hans Ansigt med sine moderlige Taarer. O min søde Vilhelm, du er mig en dyrebar Søn, Jeg har seet, hvor du har gjort af dit Smørrebrod, og jeg er gandske henrykt af Glæde derover, at jeg har saadan en Søn, som kan føle sine Medmenneskers Elendighed, og som søger at lindre samme. Men slig mig, min kjere gode Dreng, hvorfor har du gjort en Hemmelighed deraf, og ikke sagt mig det, Vilhelm svarede: Fordi du selv, min søde Moder, saa ofte har sagt, at naar man vilde gjøre noget saadant Godt, saa skulde man gjøre det i Løndom, og maatte ikke tale derom; thi ellers tabde det sin Værd. Du har Ret, min Søn, sagde Moderen; men til mig havde du dog gjerne kundet sige det; thi saa skulde jeg forlænge siden have gjort Anstalt til, at en havde kunnet bringe de stakkels fattige Folk noget for Børn. mere, end dit Smørrebrød. – Herpaa skikkede Moderen, til Vilhelms Belønning og Glæde, dagligen en Kurv fuld af Mad ind til den syge Skoeflikker.