Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1838-09-27
Stænderforsamlingen i Roeskilde. Den kongelige Commissarius aabnede Forsamlingen med følgende Tale: Hæderværdige Medborgere, Kongens og Fædrelandets troe Mænd! Det er glade Erindringer, der bevæge sig i min Sjæl i det Øieblik jeg atter træder frem for at bringe de Hædersmænd, min Hilsen, der have samlet sig ved Hroars Kilde, for efter den elskede Landsfaders Bud med hinanden at overveie Landets Anliggender, og bære Frugterne af disse Overveielser fremfor Tronen. Da jeg første Gang opløftede min Stemme fra dette Sted, var min Tillid vistnok ikke ringe enten til den nye Jnstitution, som Kongens høihjertede Beslutning havde skjænket sit Folk, eller til de Mænd, som Folket havde udseet til at sætte den i Virksomhed. Men i selve dens Nyhed laae der dog en Grund til nogen Usikkerhed, nogen Uroe, der ikke ganske lod sig trænge tilbage ved de beroligende Betragtninger, som Jndretningens eget Væsen, Folkets Karakteer og dets lykkelige Forhold til dets Konge frembød. Det lod sig ikke miskjende, at den skjønne Tankes lykkelige Udførelse beroede paa Maaden, hvorpaa den blev opfattet af Folket, af det Held, hvormed det vilde vide at benytte den udstrakte Valgfrihed, som var samme tilstaaet, og af den Aand og Dygtighed, hvormed dets Udvalgte maatte vide at fuldbringe det store Kald, der var blevet lagt i deres Hænder. Og med al den Tillid, som Folkets sunde Sands og dets trofaste Hengivenhed mod dets faderlige Konge maatte indgyde, kunde man dog ikke være uden al Frygt for den Mulighed, at der i den uvante Kreds, hvori det havde at bevæge sig, kunde indløbe Feilgreb, som især i Begyndelsen, kunde give den hele Jndretning en skjæv, maaskee endog en fordærvelig Retning. Kun Erfaring kunde bortfjerne dette Stof til Bekymring: men den har ogsaa gjort det; den har nu frembaaret et Vidnesbyrd, som ikke lader tvivle om, at Kongen kjendte sit Folk, som han elskede det, da han betroede det en raadgivende Medvirkning til de Love, hvorved han styrer samme. Det vilde være et uværdigt Smigrerie, hvorfor De, mine høithædrede Medborgere, vistnok vilde vide mig liden Tak, om jeg vilde paastaae, at Jnstitutionen allerede havde opnaaet sin Fuldkommenhed; dette vilde være imod Naturen. Men det vil ingen skjønsom Medborger, der har fulgt den første Forsamlings Virken fra dens Begyndelse og til dens Slutning, og paa lige Maade har agtet paa de tvende jydske Forsamlinger, indbyrdes sammenlignede, kunne miskjende, at der strax viste sig en Dygtighed og en Aand, som langt overgik hvad der lod sig vente i Jnstitutionens Begyndelse, og at denne er vedbleven saaledes at udvikle sig, at man tør stole paa, at Jnstitutionen mere og meere vil blive hvad den efter Kongens Hensigt skulde være, et Organ til at uddanne en forstandig offentlig Mening, hvori Kongen kan have et fast Tilhold under sine uafladelige Bestræbelser for Folkets Bedste, og hvorved de mange, paa ufuldstændig Prøvelse grundede, Forestillinger, der stundom gjelde for den offentlige Mening, kunde snart opklares og berigtiges, snart aldeles fortrænges. For min egen Person ere endog de dristigste Forventninger, som jeg kunde gjort mig, om paa denne min Plads at vedligeholde og befæste den gode Villie, som mine Medborgere nærede mod mig, blevne saaledes overtrufne, at ogsaa dette maatte give min Glæde og mit Mod til her at gjøre den Gierning, som var mig anviist, Næring og Tilvæxt.