Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-09-01
Denne Konge holder Skribenterne for at have levet Aar 931 og udryddet de mange smaa Konger udi Danmark, og bragte Riget under et Hoved igien. Han var en hæftig Forfølger af den Christelige Troe, han forsagede Præsterne, og piinede nogle ihiel, og søgte, gandske at udrydde Christendommen af Riget, hvorfor han og blev kaldet med Tilnavn den Grumme. Han undertvang Saxen og Venden, og derfor ragede i Krig med Keiser Henrik Auceps. hvilken igien fratog ham, hvad han havde erobret udi Tydskland, og da anlagde et Marggrevskab ved Hethebye, og derover satte en Marggreve, for at beskytte Grændserne mod de Danske; han indog og saadan Frygt udi Kong Gorm, at han maatte love ham at tilstede Christendommen udi Danmark. Paa den Tid var Uni Erke=Bisp udi Hamborg, hvilken anvendte al Flid paa at forplandte Religionen udi Riget, men kunde ingen Fremgang giøre, saalænge Gorm regierede. Gorm Dronning var Thyra, gemeenlig kaldet Dannebod, det er de Danskes Trøst; hvilket giver tilkiende, at hun maa have været en meget god Dronning. Gorm havde 2 Sønner, Knud og Harald, af hvilke Knud var den ældste, og som Kongen elskede saa høit, at han lod forkynde, at hvo der bragte ham Budskab om samme Knuds Død, den skulle han omkomme med egen Haand. Da nu Knud blev ihielslagen, som nogle mene, af sin Broder Harald, fandt Dronningen paa saadant Raad for at give ham dette Dødsfald tilkiende: hun afførte ham hans sædva lige Klæder, og iførte ham Sørgedragt. Da Kongen saaledes blev omklædt, sagde han jeg mærker, at min Søn Knud er død, hvortil Dronningen svarede: Det siger I Herre, og vi ikke. Herudover blev Kongen saa bedrøvet, at han døde af Græmmelse, og Dronningen miste de sin Herre og sin Søn paa eengang. Harald Blaatand. Harald, Gorms Søn, fulgte sin Fader udi Regieringen. Denne Harald er besynderlig navnkundig blandt de Danske Konger; thi udi hans Tid blev Christendommen, stadfæstet udi Danmark, og Bispe=Stole stiftede. Aar 944, anfaldt Harald det Slesvigske Margarevskab, omkom Keiserens Folk, og forenede Landet med Riget igien. Hvorudover Keiser Otto 1 paaførte Danmark Krig, og kom endog til Vendsyssel med sin Krigshær, og, da han formedelst Havet ikke kunde komme længere, siges han, at have kastet sit Spyd udi det Sund, som til Erindring derom blev kaldet Ottesund; og vise Jndbyggerne endnu Stedet, hvor hans Leir var ved samme Sund. Harald var paa den Tid med sin Krigshær i Sverrig, men da han fik Tidende om dette Jndfald, efterlod han sin General Sturbiørn, med et Antal Folk i Halland, for at fortsætte Krigen mod Sverrig, og førte de øvrige over med sig til Jylland mod Keiseren. Skribenterne ere ei enige om Udfaldet paa denne Krig. De Danske siger, at Keiseren blev slagen af Harald; men de Tydske paastaaer, at Harald Aar 948, tog Riget og Christendommen af Keiseren; Men dette kan udtydes saaledes, at Keiseren gav Harald tilbage den Deel af Riget, som han havde indtaget. Jmidlertid blev dog den Christelige Religion ved denne Leilighed stadfæstet udi Riget, thi Keiseren førte en ræst med sig ved Navn Poppo, som var en Friislænder, den samme Præst lod sig indfinde udi en Sammenkomst, hvor Keiseren og Kongen vare tilstede med mange af de Fornemmeste udi Landet; og, da der paa samme Tid reiste sig en Dispyte og Religionen, og de Danske sagde: at Christus var vel en Gud, men ikke saa stor, som deres Guder, er heller gjorde saa store Mirakler, traadde bemeldte Poppo frem, og sagde: at Christus var den sande Gud med Faderen og den Hellig Aand. Kong Harald spurgte ham da, om han kunne give nogen Prøve eller Tegn, for at vise den Christelige Troes Rigtighed, hvilket han lovede. Den følgende Dag lod Poppo udi Almuens Overværelse giøre en Jern=Handske gandske gloende, hvilken han stak paa sin Haand, og bar den saalænge, som man forlangede. Han lod sig og iføre en voxed Kiole, hvilken han lod anstikke; medens Kiolen brændte, gjorde han sin Bøn med udstrakte Hænder til Himlen, og uagtet Kiolen blev brændt til Aske, blev hans Legeme dog gandske uskadet. Da Almuen saae dette Mirakel, bleve de derover saa bevægede, at de forlangede at døbes. Kong Harald blev strax derpaa døbt tillige med hans Dronning Gunild og hans Søn Svend, hvilken sidste Keiser Otto selv holdt over Daaben, og lod ham christne Svend Otto. Danmark blev saaledes omvendt til Christendommen udi denne Kong Haralds Tid, og blev deelt udi trende bispedømmer, nemlig Slesvig, Ribe og Aarhuus, nogle mener den 4de med, nemlig i Odense, som udi Keiser Otto Tredies Brev kaldes Othenesvig. Denne Kong Harald anlagde og bygde den Stad Julin udi Venden, hvilken Stad han lod besætte med et Antal af ungt Dansk Mandskab under Anførsel af den bekiendte Palatoko. Disse Folk ere siden blevne bekiendte udi Historien under det Navn af JomsBorgere, og Palatoko deres Lovgiver. Han holdt dem til Dyd og Tapperhed, og især at foragte Døden, hvilket og disse Jomsborgere lode see, da mange af dem bleve fangne og henrettede af den Norske Hagen Jarl, thi de gik alle leende til Døden, og holdt philosophiske Taller. Blandt disse Jomsborgere blev Kongens Søn Svend opdragen, som af Regiere=Lyst, og kied af hans Faders langvarige Regiering, rebellerede mod sin Fader, som maatte forlade Danmark, og flygtede til Juliin, hvor han døde kort efter af Gremmelse over sin ulydige Søn, nogle sige, han døde af de Saar, han fik i Krigen mod sin Søn. Kongens Legeme blev strax ført til Roeskilde Kirke, hvilken han selv havde ladet bygge af Træe den Hellig Trefoldighed til Ære; og, saasom han er den første Konge, man finder at være begraven udi Roeskilde, kan man formode, at Roskilde fra den Tid har begyndt at blive en Residentz=Stad, og at KongeSædet da er bleven forflyttet fra den gamle Stad, Leire, hvor Kongerne fra Skjolds Tid have resideret. Kong Harald døde Aar 980, hvilket hans Gravskrift udi Roeskilde giver tilkiende og regierede henved 50 Aar, og det synes at have været Himmelens Forsyn, at denne Konge skulle regiere saa længe, at den begyndte Christendom kunne blive stadfæstet udi Riget. - Hans Moder, den dydige Dronning Thyre Dannebod, og udi hans Tid, nemlig Aar 960, skille de Tydske Grændser fra Danmark ved den store Grav og Vold Dannevirke, hvoraf endnu sees Levninger ved Gottorp. Samme Vold var et stort Værk, thi det strakte sig 8 a 9 Mile udi Længden. Forhen er erindret, at Kong Cöttrik først anlagde denne Vold, saa det er troeligt, at den kom ret i Stand ved denne Dronnings Omsorg; hun ligger begraven i Jylland ved Jellinge, ikke langt fra Colding, hvor tilforn hendes Liigsteen af mægtig Størrelse har været at see, og holde nogle for, at hendes Søn, Kong Harald, anvendte saa stor Flid paa hendes Begravelse, at Bønderne derover, som brugtes til saadant Arbeide, bleve utaalmodige, og derfore opæggede hans egen Søn, Svend, imod ham. Der fortælles videre: at da Almuen paa Viborgs Ting havde erklæret Svend for Konge, og Kongen, som paa samme Tid var beskiæftiget med sin Moders Begravelse, adspurgte en reisende Person, om han nogen Tid havde seet større Machine trukken end denne sin Moders Liigsteen, svarede den Reisende: Jo, thi ieg saae i Gaar paa Viborg Ting, din Søn, Svend, at trække det heele Rige til sig, hvilket er endda større. - Udi denne Konges Tid blev Christendommen ogsaa indført udi Norge og Sverrig. Udi Sverrig gik det til paa saadan Maade: Den samme St. Ansgarius, som forplantede Religionen, i Danmark, prædikede ogsaa Troen udi Sverrig, da Kong Biørn regierede; men som Riget da blev indviklet i Uroeligheder, Kong Biørn stødt fra Thronen, og Amund, som bemægtigede sig Riget, hæftigen forfulgte dem, som af Ansgarius vare anvendte, maatte denne Nordiske Apostel forlade Sverrig igien. Men da Olaf, kaldet Trætelga, blev Konge, kom Ansgarius tilbage, formanede Kongen, til at antage den Christelige Troe, hvortil Kongen og beqvemmede sig, saa at han ikke allene tillod sine Undersaatter at antage Christendommen, men han lod sig og selv døbe Men saasom nogen Tid derefter blev dyr Tid udi Sverrig, foregave de Svendske Hedninger, at saadant var en Straf over Landet, og derfore holdte det nødigt at ofre til deres gamle Guder igien. De formanede ogsaa Kongen til det samme, men da han ikke kunde bevæges til at falde fra Troen igien, bleve de saa forbittrede, at de toge ham selv ved Hovedet, og offrede ham tilligemed til deres Guder. Herudover kom Christendommen til at staae paa svage Fødder igien, indtil Kong Steenkill kom paa Thronen, han antog sig Christendommen med stor Jver, kaldte Præster fra Hamborg, og lod sig selv tilligemed en stor Mængde Svenske døbe. Derpaa blev den store afgudiske Tempel til Upsal. forstyrret, og har den Christelige Troe siden stedse foreret udi Sverrig. - Udi Norge derimod blev Christendommen forplantet meget Cavaleremment; thi Omvendelsen skeede fast paa samme Maade, som de Reformeertes Omvendelse udi forrige Aarhundrede i Frankrig, nemlig ved Spyd og Hellebarder. Den første Konge som indførte Christendommen udi Norge, var Olaf Tryggesen. Denne Olathavde i sin Ungdom ladet sig undervise udi den Christelige Troe i Engelland, og da han kom til Regieringen udi Norge, tog han sig for at lade Christner det heele Rige. Men derudi bleve Apostlernes Fodspor aldeles ikke fulgte, ei heller de Regler, som Christus byder, at iagttage, nemlig at forplante Troen ved Lærdom, Levnet og kraftige Overtalelser; thi saasom Kongen selv Hendelseviis var bleven en Christen, saa holdt han det unødvendigt, at bruge mange Beraadslagninger og stor Vidtløftighed, men reiste fra en Provintz til en anden, og med Kaarden i Haanden spurgte Folk, om de ville være Christne, hvilket vel er den nemmeste men ei forsvarligste Maade, at anvende Folk paa. Sno ro Sturlesen skriver saaledes: Saasnart Olaf Tryggesen var bleven Konge i Norge, lod han udi Vigen kalde de fornemste Mænd til sig, og gav dem tilkiende, at han havde i Sinde at indføre den Christelige Troe udi Norge, og hade dem, de herudi ville være ham behielpelige, forsikkrende dem om Velstand og Forfremmelse, om de ville være villige hertil. De lovede ham strax al muelig Hielp, uden at spørge engang, hvori den Christne Troe bestod, eller om Kongen havde nogen Præst med sig, som kunne forklare dem Christendommens Jndhold. Kongen lod da ved en befaling paabyde, at alle Undersaatterne skulle antage den Christelige Troe, og lod han først døbe alt Folket udi Vigen, dernæst længer Norden udi Landet. De, som ikke ville lade sig døbe, lod han hudstryge, drive i Landflygtighed eller aflive, saa at den Norske Historie vidner, at den største Deel af Landet i en Hast blev døbt, men man kan og sige, at de bleve døbte derefter. Efterat Kongen havde gjort disse nye Christne udi Vigen, foer han videre frem, kaldede Almuen sammen udi Hordeeland, hvilke han først med gode Ord formanede at antage den Christelige Troe, og sluttede sin Tale med Trusler, at, hvis de ikke med Gode beqvemmede sig hertil, maatte de vente hans Vrede. Da siger Historien, at der skeede et Mirakel; thi, da 3 af de fornemste Bønder den ene efter den anden opstod for at tale til Hedenskabets Forsvar, blev den ene slagen med Trangbrystighed, den anden blev stam, og den 3die blev hees, saa at Folket derover blev Christnet, inden de skiltes ad. Men dette kunne gjerne skee uden Mirakel, at disse Tallere bleve stamme og trangbrystede, da man holdt Sværdet over Hovedet paa dem. Derpaa foer Kongen til Gulcting, og der ligemaade gav sin Meening tilkiende, da stod en ved Navn Oldmoder op, talede Kongen haardt til, og bebreidede ham den Vold, han gjorde Kongen brugte da et særdeles Argument til at omvende ham, i det han lovede, at give sin Søster Astrig til Erling Skialgsen, som var samme Old moders Frende; thi de bleve derover ikke allene begge selv Christne, men overtalede ogsaa den heele Almue til at lade sig døbe. Men udi Trondelauget, hvor Landets Styrke var, fandt Kongen meest Modstand, saa at han adskillige Gange maatte staae fra sit Forsæt, efterdi Bønderne grebe til Gevæhr og truede ham paa Livet. Men han trængede dog omsider igiennem med sit Forsæt; thi, som han var en uforskrækket Helt, saa dristede han sig engang til udi en stor Forsamling at slaae den store Afgud Thor for Panden, saa at han faldt ned af sin Piedestal, hvilket dristige Exempel hans Hofmænd strax efterfulgte med alle de andre Guder, som stode derhos, hvilke de sloge ned af deres Stole, Dette gjorde Bønderne saa Modløse, da de mærkede, deres Guder ei kunne hævne sig for saadan Tort, at de beqvemmede sig til at efterleve Kongens befaling, helst saasom deres Anfører Jernskiæg paa samme Tid blev ihielslagen af Kongens Folk uden for Døren af Templet; thi ingen anden understod sig at føre dem an. Man finder vel, at Kongen da havde en Christen Præst hos sig ved Navn Tangbrand, men man finder ikke, at han ved disse Leiligheder, prædikede for Bønderne; Tvertimod siger Historien, at han var en stærk Kæmpe, som udi sin Nidkierhed slog mange ihiel, saa at Kongen fandt ham beqvem til at omvende Jslænderne, og derfor skikkede ham der op. Men saasom han var en Saxer, som Islænderne ikke kunne forstaae, saa er det troeligt, at han ingen har omvendt, uden med Næverne. Saaledes gjorde Kong Olaf Tryggesen i en Hast fleere Christne udi Norge, end St. Ansgarius udi mange Aar kunne giøre i Danmark og Sverrig, men om han gjorde saa gode Christne, som den sidste, derom har man megen Aarsag at tvivle. - Det er ellers herved at mærke, at som Christendommen blev noget sildig indført udi disse Nordiske Lande, efterat den af de Romerske Paver var bleven temmelig forfalsket, saa haver Omvendelserne her ikke kundet være saa ordentlige, som udi den første Christen Kirkes Tider, da Christi Lærdom blev forplantet ved Sagtmodighed og grundige Prædikener. Men da var allerede Vold og Geistlig Tyrannie paa den høieste Spidse, Paverne traadde Keisere og Konger paa Halsen, Bisper anførte Krigshærer, og Præsterne vidste bedre at omgaaes med Geværend med Bibelen.