Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-11-07
Naar man taler om, at der hersker Misstemning blandt Folket, maa man først være enig om, hvad man forstaaer ved Folket." Jfølge Forordn. af 15de Mai 1834 bestaaer det danske Folk i statsborgerlig Henseende, foruden af de store Grundeiere, kun af dem, der eie en Grundeiendom i Kjøbenhavn, til Assurance-Værdi 4000 Rbd., i Kjøbstæderne 1000 Rbd. og paa Landet Bygninger til Værdi 2000 Rbd., eller idetmindste 4 Tønder Hartkorn Ager og Eng. Den øvrige Deel af Nationen, der ikke besidder saadan Grundeiendom, er, hvad end Jndividernes Qvalificationer forresten kunne være, i statsborgerlig Henseende, skjøndt ingenlunde i financell, Nuller. Hvorledes Stemningen er blandt hiin, som man kunde kalde, den capitaliserede Deel af Folket, behøve vi ikke at undersøge; den sender sine Udvalgte til Stænderne; Stændertidenden er altsaa det Barometer, der paa det nøiagtigste maa kunne vise os, af hvad Beskaffenhed denne Stemning er, og efter hvad der er yttret af Pluraliteten under Adressediscussionen, i Roeskilde, og efter det Udfald den har faaet, er man beføiet til at antage, at der blandt den valgberettigede Deel af Folket, d. v. s. det i statsborgerlig Forstand, egentlige Folk, i Østifterne ingen almindelig Misstemning findes. Blandt den grundbesiddende Bondestand, der er den talrigste Deel af det statsborgerlige Folk, indskrænke Ønskerne sig fornemmelig, som Capitain Buchwald ligesaa træffende som rigtigt har bemærket, til, at der maa træffes Foranstaltninger til, at det frie og det ufrie Hartkorn kunde blive meere ligeligt beskattede; ligeledes at Forholdet mellem, og Lovgivningen angaaende, Fæstere og Eiere maatte blive meere bestemt, samt at flere Landbovæsenet vedkommende Bestemmelser maatte blive tagne under nærmere Overveielse." Om Alt hvad der ligger udenfor disse Ønsker bekymrer Bonden sig kun lidet, idetmindste ikke saa meget, at Mangler i de udenfor hans Vedkommende liggende Deele af Statstyrelsen skulde vække hans Misstemning. Mærkeligt er det rigtignok, at det netop er Bondestanden, som har sendt nogle af de radicaleste Deputerede til Forsamlingen, vi ville heller ikke benægte Muligheden af, at disse Deputerede repræsenterer misstemte Valadistricter, skjøndt vi virkelig tvivle derom, vi troe snarere, at deres Valg, foruden ved personlige Forbindelser, deels er bevirket ved Ordets Magt, der virker med sær bedøvende Kraft paa den simple, udannede Almuesmand, og deels ved at vælgerne ere gaaede ud fra, og det med god Grund, at disse Mænd vilde være særdeles skikkede til at føre Ordet i Forsamlingen for Bondens særlige Jnteresser. Som det er med Bonden, er det i Regelen ogsaa med Kjøbstadborgeren. Den største Part af disse bekymrer sig kun lidet om, hvad enten Danmark regjeres efter den absolute eller constitutionelle Reform, hvad enten den ene eller den anden Arvegangsorden finder Sted i Staten, osv.; men hvad der ligger ham paa Hjertet er, at Tolden er saa lav som muligt, at Kjøbstadmanden beskyttes i sin Næringsvei mod Landboen, osv.; træder man ham paa disse Liigtorne, saa skriger han, iøvrigt er han temmelig tykhudet og lader sig ikke bringe ud af sin gode Stemning, fordi Fædrelandet eller Kjøbenhavnsposten, blive lagte under Beslag. Blandt denne, som vi have kaldt, capitaliserede Deel af Folket, kan man derfor sikkert ikke sige, at der hersker en almindelig Misstemning, og endnu mindre kan man tale derom, naar man ved Folket vil forstaae, hvad man almindeligst forstaaer derved, Nationen i sin Totalitet; den langt overveiende Deel af denne store Masse har ikke, og kan ifølge sin Opdragelse, sin borgerlige Stilling og sine Aandsevner ikke have Jnteresse for andet, end hvad der kommer i Berørelse med dens daglige Forhold, hvad der ligger udenfor disse Forhold, er udenfor dens Erfaring, dens Sympathier, og den lader sig ikke lettelig berøre deraf. Men man kan ogsaa tage Benævnelsen Folk i en tredie Forstand, og derved forstaaes den Deel af Nationen, som er kommen til personlig Bevidsthed om sin nationale Existents, den Deel, som ved Opdragelse, borgerlig Stilling og Aandsevner udgjør hvad man kalder det intelligente Folk. Det er kun hos denne Deel af Folket, at man egentlig kan spørge om Misstemning eller Jkke-Misstemning; thi for den gives der noget mere i Livet, end den blotte Tilfredsstillelse af de daglige Fornødenheder. Seer man nu hen til, hvad der i de sidste 10 Aar og derover er foregaaet her i Landet, saa vil ingen kunne nægte, at der er foregaaet Meget, som hos den forstandige og tænksomme Deel af Folket, hvem Statens Liv og høiere Formaal ligger paa Hjertet, maatte vække alvorlig Bekymring, og fremkalde den Mening, ikke at Regjeringens Medlemmer jo nok vilde det Rette, men at de enten manglede Jndsigt eller Kraft dertil. J meere end 10 Aar er der i den halve Deel af Staten prædiket høit og lydeligt, baade i og udenfor Stænderne, at den nu bestaaende danske Stat er en Nullitet, at enhver god Borger bør arbeide paa at faae Hertugdømmet Slesvig ind under det tydske Forbund, at man for at opnaae dette bør søge at gjøre Forbindelsen mellem Kongeriget og Hertugdømmene saa løs som muligt, at det er oprørende at see et dansk Flag vare paa et slesvig-holsteensk Skib, osv. Man skulde dog troet, at Regjeringen snart maatte komme til sin Erkjendelse, at dette var at prædike Statens Opløsning men hvad gjorde den for at forhindre det, den indrømmede begge Hertugdommer en fælles Regjering, en fælleds Overappellations=Ret, og besatte Statholderposten, med en Mand, der ganske uforbeholdent havde erklæret at han ikke erkjendte den bestaaende Stat. Først i den seneste Tid lader det til, at Regjeringen har begyndt at tage sig sammen, og det kan ikke nægtes, at den ved Afgjørelsen af Spørgsmaalene om Banken og Toldoverskuddet, har viist en Kraft, som man kun maa ønske at den fremdeles vil vedblive at vise. Maae vi nu spørge, har denne Mangel paa Bestemthed hos Regjeringen, denne Usikkerhed og Statens vigtigste Livspørgsmaal kunnet andet, end vække Mistillid til de Styrende, Misstemning hos Folket? Og nu Regjeringens Fremfærd mod Pressen. Denne har gjort sig skyldig i Udskeielser, siger man. Ja det har den, og vi misbillige af vort ganske Hjerte disse Udskeielser, disse personlige hadefulde Angreb, men det er dog denne samme Presse, der allerede for mange Aar siden har gjort Regjering og Stænder opmærksom paa de farefulde Bevægelser i Hertugdommene, denne samme Presse, som utrættelig er vedbleven at advare derom, og endelig synes at have bragt det til, at man begynder at indsee, at det ikke gaaer an at ignorere dette farlige Uvæsen. Og hvorledes har man nu behandler denne frie, uafhængige Presse, der, man sige hvad man vil, dog er en af de første og vigtigste Betingelser for al selvstændigt, aandigt Liv i Staten, og der i mange Henseender kan træde istedetfor en Constitution? Man har ikke alene hjemsøgt den med en utallig Mængde Processer, nogle forskyldte, de Fleste, som Resultatet har viist, uforskyldte; men man er gaaet meget videre, man har uden Lov og Dom undertrykt den, maatte en saadan Fremgangsmaade ikke vække Misstemning? Maatte endelig ikke, for ei at tale om de mange andre Aarsager til Misstemning, som f. Ex. det uheldige Sprogpatent, maatte ikke den liden Modtagelig hed, som Regjeringen i flere Retninger har viist for Stændernes grundede Forestillinger, efterhaanden svække Nationens Jnteresse for Stænderinstitutionen og fremkalde Mismod? Vi ville lade det være nok hermed, vi troe tilfulde at have viist, at der har været grundede Aarsager til Misstemning, og det er ligesaa vist, at den har fundet Sted, idetmindste hos den Deel af Nationen, som kan ansees at kunne have en Mening om disse Anliggender. At de Stænderdeputerede ikke have kunne blive enige om, hvorvidt en saadan Misstemning finder Sted eller ikke, er meget forklarligt, da det beroer paa deres Opholdsted og i hvilke Kredse de bevæge sig; thi den egentlig intelligente Classe er just ikke overdreven stor i Kjøbstæderne, især i de mindre og paa Landet.