Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-12-06
Af vore Kunstnere er Hr. Historiemaler Høier den eneste, som hidindtil har offentlig bevidnet Hr. Prof. Badens her omhandlede Fordømmelsesdom over den nordiske Mythologie sit bifald. Jeg for min Deel er overbevist om at Adskillige af vore mest udmærkede Kunstnere hylde den modsatte Mening, om hvis Rigtighed jeg er fuldkommen overtydet. Saalænge den Pligt paaligger mig, at foredrage den nordiske Mythologie ved Kunstakademiet, maa og vil jeg efter Ævne søge at opfylde den - uden at ændse de heftige Modsigelser der møde mig fra den Embedsmand, som man mindst skulde tro kunde ansee det for tilladeligt eller passende, offentlig at haane og nedværdige et Videnskabsfag, hvorover Kongen har befalet at Forelæsninger ved Akademiet skulle holdes. Finn Magnusen. Af Uvillie over, at nogen offentligen i en Avis uforskyldt nedsatte den dansk spanske Uld og derved mueligen bragte den i Miscredit, lod jeg, uden at nævne mig, indrykke i Kjøbenhavns Skilderie No. 94 om Opfordring til Justitsraad Nielsen m. fl., at tage til Gjenmæle mod en i Handels- og Jndustrie-Tidenden bekjendtgjort Afhandling om den spanske Faareavl i Europa, i hvilken var fældet en ufordeelagtig Dom om den danskespanske Uld, og i hvilken bestredes Mueligheden af, at i Danmark kunde frembringes uld, som kunde sammenlignes med den fra Tydsklands spanske Skæfferier. Da jeg senere er farede, at jeg blev nævnet, som den ommeldte Afhandlings Forfatter, fralagde jeg mig det i Dagen. Jmidlertid er jeg underrettet om, at der endnu ere de, som troe, at fordi jeg ikke i Opfordringen i Skilderiet bestemt yttrede mig mod Forfatteren, i Handels- og Jndustrie=Tidenden, jeg skulde være enig med ham. Jeg nødsages derfor herved at erklære, at jeg altid har været fuldkommen overbeviist om Uldens Fortrinlighed, fra de Kongelige Stamskæfferier, og om at Danmark er ligesaavel, som mange andre Lande, skikket til at besidde gode spanske Skæfferier. At min Opfordring i Skilderiet er noget tvetydig, tilstaaer jeg, men hertil maa jeg bemærke, at dengang jeg skrev den, troede jeg ikke, at jeg skulde komme til at nævne mig som dens Forfatter, og ved at fremsætte Opfordringen, saaledes som skeet er, haabede jeg derved saa meget mere at bevæge Justitsraad Nielsen, Professor Viborg, og Kammerraad Drewsen til at tage til Gjenmæle mod Handels- og Jndustrie=Tidendens Beskyldninger. Rawert Kammerjunker. En læg Mands Fredsord med Hensyn, til Striden imellem Harms og Witthöfftt, et af vor Tidssørgeligste Tegn. (Fortsættelse; see No. 94.)Med den besynderlige Paastand: "Vort Selskab af frivillige Fattigvennerhar, som saadanne, vitterlig ingen Religion, begynder dette Foredrag, og opvækker, ved det Forvirrede og Forskruede i de efterfølgende Linier, ligesom og ved Talerens egenkierlige Ophøielse paa et Sted, fra hvilket han ligesaa haard som uhørt fordømmer Religionslærerens ærværdige Stand, en ubehagelig Følelse hos Læserne, naar de forestille sig Anledningen, Stedet og Kredsen, af Tilhørere ved denne Tale. Ligesaa forvirrende er Mysticismens Sammenligning med Snee, og den Mening overdreven, at den leirer sig over Folkeslagenes Fornuft, for at qvæ leden." Den kan omgive de Svages Øine med et Taageslør, frembringe enkelte Udværter; men aldrig vil det lykkes den at faae Plads blandt Kiernen hos Folkeslagene, de virkelig Dannede. Havde Taleren læst Bibelstedet hos Joh. XVIII. 38, saa vilde han have fundet, at Pilatus forlod Christus med de Ord: Hvad er Sandhed? og derved gjorde ethvert Svar ligesaa overflødigt, som hans Angivelse er en betydningsfuld Taushed, der her kun giver Anledning til Mistydninger, og vel ogsaa af Upartiske kunde ansees saaledes, at Guds Søn ikke havde vidst at svare noget derpaa. Ogsaa Nathans smukke Fortælling, ved hvilken Lessing upaatvivlelig har villet hentyde paa Tragten efter Menneskekjerligheds Udøvelse og moralsk Fuldkommenhed, er, i Særdeleshed i Modsætning af "den betydningsfulde Taushed", her ikke paa sit rette Sted. Uagtet Ordførerens strax efter følgende Paastand, at Menneskeheden, indtil denne Tid, endnu ikke er bleven enig om Spørgsmaalet: "Hvad er Sandhed?", vil han dog vel selv tilstaae, at vi allerede maa holde noget her for sandt, naar ikke al vor Grandsken efter Kundskabens Lys skal være forgiæves og Mennesket, i alle Livets Forhold, hengives til en sørgelig Vaklen. Selv hans egen, her saa tydelig udtalte Beskuelse, maa jo være ham en erkjendt Sandhed, dersom han ellers ikke vil have fremsat en intetsigende Drøm og foredraget Ting, om hvilke han ikke er overbevist. Men, hvorledes skal man finde et Udtryk til at betegne de Overdrivelser, som de følgende Sider indeholde i den oprørende Sammenligning mellem Christendommens og andre Folkeslags Religionsbegreber, Er Taleren da virkelig saa ubekjendt med Historien, eller taler han her til en Forsamling af Uvidende, siden han vover at fremstille Ting, som, mildest talt fortjene at kaldes daarlige? Hvor ere de bekiendteste, mægtigste og meest cultiverede Folkeslag paa Jorden, blandt hvilke ikke den christelige Religion er den herskende China, det eneste Rige, som nogenledes kunde komme i Betragtning, kjender Taleren ligesaalidet, som vi Andre, tilstrækkeligen, og om et Eldorado vil han dog vel ikke have drømt. At han selv ikke vil være nogen Christen (thi efter Jndholdet af denne Tale maa man slutte dette, er en Sag, han maa afgjøre med Gud, paa hvad Maade han bedst kan, men at han stiller vor Religionsstifters hellige Lære i lige Linie med det, som deels dunkle Følelser, deels kloge Thaumaturgers Sætninger, tvang fremmede, enten i deres Barndom eller i en af Alderdom slap Tilstund sig befindende, Folkeslag, til at troe og yde deres Tilbedelse som et høiere Væsen; at han, siger jeg, søger at afsnakke den christelige Religions Bekjendere deres Troes guddommelige Oprindelse, og offentlig vover at nedværdige denne Læres Fortrin, dens underfulde Udbredelse, dens Jndflydelse paa Menneskeslægtens Dannelse og Forædling, hvis Aand og Godhed igienkaldelig bekræfter, at den kommer fra Gud og er ham værdig, det er en Forvovenhed mod den Helligste, og sandelig, Harms har ikke Uret, naar han spørger: hvor bliver vor Trøst i Livet og i Døden, Selv Fornuften, hvilken Taleren saa ofte paaberaaber sig, vil gyse ved den Fordom, at det er ligemeget, enten Mennesket tilbeder med Slavisk Frygt den hebræiske Smertensgud, i vild Dumhed en Fetisch, eller Fredens, Kierlighedens og den sædelige Friheds Gud i Aand og Sandhed, i det mindste maa Fornuften det, naar den, efter Ordførerens egen Angivelse, skal være en Lederinde til Religion, i Religionen. Men saaledes, som hans Fornuft her udtaler sig, er den en Furie, som med haanende Foragt over Dommedag (Historien) ved bedragersk Gjøgleværk bringer de Forblindede til Vanvittighed. Med denne Miskiendelse af al sædelig Værd, som Christendommens gudelige Lære tildeler os, og øvet i denne Følelse, er sandelig alle gode Gierninger intet, og hverken christelig eller menneskelig, hverken reen eller god. Jeg forbigaaer de indtil Yderlighed opdyngede, for det mestelurigtig valgte billeder og Sentenzer; den, det protestantiske Lærebegreb modstridende, Benævnelse af Præster, istedetfor Geistligheden; de mod denne Stand, til den høieste Grad af Overdrivelse udstødte Forhaanelser, som, med Hensyn til det Almindelige, blive endnu uretfærdigere, og endelig den grundfalske Anvendelse af de udsøgte Steder af forskjellige Religionstifteres Lærdomme, hvilke, om de end udtrykke deres rene og retfærdige Sindelag, dog aldrig kunne vidne om deres Læres Guddommelighed, saaledes som den hellige Skrift kan det om Christendommens Fortrin. Kun to Ting maa det endnu være mig tilladt at berøre: Forvirringen i Talerens Begreber, og det Lys, i hvilket han selv har viist sig, formedelst hans ubetænksomme Foredrag. (Fortsættes.)