Aalborg Stiftstidende, 1829-11-04
Den nu tilendebragte Krig har, foruden dens vigtige følger for Menneskehedens Vel, tillige aabenbaret den juropæiske Politiks store Hemmelighed, med Hensyn til den ottomanniske Port. Hvor er nu den Koloss, med hvilken Avind gjennem en lang Række af Aar, lige siden Peter den Stores Tid, truede at undertrykke Rusland, spiller i det mindste at indskrænke dets Villie og dets Daad? Hvor er nu hiint paa Ruinerne af græsk og romersk Vælde grundfæstede Riges Magt, som fordum var Christenhedens Skræk, Denne Koloss var kun til i Jndbildningen. Dette Aars Felttog, riigt paa følger af det forriges, kronet med Varnas Jndtagelse, har viist Verden Sandheden. 50000 russiske Krigere i Europa og 20000 i Asien, under to store Hærføreres, Diebitsches og Paskewitsches, Overbefaling, rystede Tyrkiet i dets dybeste Grundvolde, og seirede over alle physiske og moralske Hindringer. Vore Tropper droge over Bjerge, som man troede, vare uoverstigelige; Fæstninger erobredes, som kaldtes uindtagelige, og Tyrkernes, fra Arildstid saa høit berømte og saa vidt bekjendte Fanatisme, bøiede sig for Ruslands Tapperhed paa Kamppladsen, og for dets Mildhed efter Seiren. Mahomeds Fane, den engang saa frygtede Sandschack-Sheriff, vajede i to Aar, for at kalde Musselmændene til Kamp, men bøiede sig omsider for Ruslands Faner. Under Constantinopels Mure maatte Tyrkerne bede om den samme Fred, der allerede nogle Gange var bleven dem tilbyden. Kun Høimodigheden rækkede dem Fredens Palme, for ikke at udstykke et Rige, hvis Skjæbne Residentsens Jndtagelse maatte afgjøre. Jntet kunde afholde Russerne fra, at plante deres Fane paa St. Sophie Kirken. men Seierherrens Mildhed og Høimodighed forsagede ethvert Ønske om ny Hæder og om nye Trophæer. Ganske anderledes forholdt det sig med Rusland under Nationalkrigen i Aaret 1812, da det bevabnede Enropa i Masse overraskede vort Fædrenelands Grændser, Udenfor Moskaus Porte vilde Russerne ikke slutte Fred, men med den faste Beslutning, at seire eller døe, bragtes de største Offere; Rusland gjorde ikke alene hele Europas Angreb Modstand, men gik endog større og kraftigere ud fra sin haarde Kamp. Tyrkiet var derimod nær ved allerede at segne under blot den tiende Deel af de Stridskræfter, som Rusland besidder til sit Forsvar. Hvilken er vel Grunden til denne store Forskjellighed, Politikere ville maaskee atter tage deres Tilflugt til Formodninger, Opdigtelser og Spaadomme; men vi, som kjende vort Fædreneland, kjende ogsaa Kilden til vor Kraft. Det er vor Kjærlighed til vor Regjering, en udetinget Opfyldelse af vor Kei fers Villie, hvis Velfærd er uadskillelig fra Rigets Velfærd; en Forening, der har virket og endnu virker Under. Verden forhauses over disse Under, og mange kunne ikke begribe dem, fordi de søge Kilden til vor Kraft der, hvor den ikke er. Skulde det være nødvendigt, at bevise Sandheden af det her er sagt, og nøiere at udvikle den velgjørende Jndflydelse af Ruslands Stilling, som den virkeligen er Lader os kaste et Blik paa nogle gamle europæiske Stater, hvis udvortes Glands blænder mangen Jagttager. Enhver Krig bringer disse Stater i heftig Bevægelse, og hviler tungt paa alle Stænder. Overordentlige Paalæg, Taxer, tvungne Gaver, Laan, Coursens Fald og Handelens Aftagen ere der de sædvanlige Følger af en Angrebs, eller Jnvasionskrig, som desuden sætter Undersaatterne i Uroe og Regjeringen i en betænkelig Stilling. J Rusland derimod, hvor alle Ønsker ere foreeenede i een eneste Villie, og hvor ene denne sætter Alt i Bevægelse, anledigede en Krig i Europa og en anden i Asien ei alene ikke Coursens Fald, men forøgede endog Driftigheden i Handel og Vandel; ikke i ringeste Grad faldt den Undersaatterne til Byrde ved nye Skattepaalæg. Roe, Tryghed og Tilfredshed herskede overalt, ja endog i de til Krigsskuepladsen nærmest grændsende Provindser; Rusland blev kun ved Seiers Høitidelighederne vaer, at det førte Krig. Hvad ville endelig de sige, som søgde at indbilde Europa, at Rusland higer efter Erobringer, og kun strider for Udvidelsen af dets Grændser, Nogle Fæstningers Erhvervelse i Asien er en Forholdsregel til vore egne Grændsers Forsvar, et Pant paa Fredens Vedligeholdelse, men ingen Erobring. Enkelte Fæstninger og Provindser forøge ikke Ruslands Styrke, de ere kun Draaber i Havet, Rusland kæmpede for den ved brudte Tractater krænkede Nationalæres befæstelse, men end meer for Menneskehedens Vel. Gives der i Historien, mange Exempler paa, at seierrige Stater, der foreskreve Freden i Fjendeland, mere toge Hensyn paa Andre end paa sig selv? Men det har Rusland nu gjort, det drog Omsorg for Fyrstendommene Moldaus og Wallachiets Skjæbne, som ofte har været afhængig af en Vezirs eller Paschaes Luner, og betryggede dets Troesforvandte Servierne en uafhængig Stilling; det grundlagde Grækenlands politiske Tilværelse, og betalte derved paa den europæiske Cultur hellige Skyld. til Grækenland; det aabnede for alle Nationer en fri Skibsfart imellem Bosphorus og Dardanellerne, og satte ved Qvarantaine Foranstaltninger paa Grændserne af det europæiske Tyrkie et Maal for den største af alle Plager, for Pesten. Enhver Artikel i Fredstractaten er et nyt Beviis paa Ruslands Maadehold og Høimodighed; der kunde tage Alt, om det havde villet, men det forsagede sin egen Fordeel - gavne fremmede Nationer. Her tale Kjendsgjerninger. Fire Aar varede Krigen med Persien og Tyrkiet, og i disse overordentlige Seiers- og Hæders=Aar tiltoRuslands Vælde; det betryggede sine Grændser, og gav, medens det ved sine Seire satte Verden i Forbanselse, Beviser paa Ædelmodighed og Maadehold det overtydede Begivenhedernes upartiske Jagttager om at enhver ny Hindring, enhver ny Fare, ene og allene tjente til at befæste dets Magt. Dette maa give deres Anskuelse, der ere af den Mening, at Rusland kunde svækkes ved at indvikles i Krig, en anden Retning, og give dets Naboer er Vink om, at de for deres eget Bedstes Skyld gjøre klogest i at leve i Fred med Rusland. Dette bør især de lægge Mærke til, hvilke det kan være til Baade, at vide Sligt.