Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-08-28
Jndenlandske Efterretninger. Om Retstilstanden i Aarhuus Amt indeholder Fædrelandet atter en Meddelelse fra Jylland, der endnu stærkere end det nys meddelte Brev fra Aarhuus Egnen skildrer den næsten utrolig sørgelige Tilstand, hvoriEindomssikkerheden der befinder sig. Ondet maa – hedder det – her, som paa mange andre Steder, for en stor Deel søges deri, at Jurisdictionerne ere for store at Politimesterne ere, om ikke just for gamle til en saa anstrængende Politivirksomhed, som Jurisdictionens Storrelse gjør fornøden, saa dog i alt Fald for meget sløvede af tidligere Aars Anstrængelser; at de boe i Kjøbstæderne, langt fjernede fra Skuepladsen for deres Politi virksomhed; at de derved ere blevne eller blive fremmede for deres Jurisdictioner, ubekjendte med mistænkelige Jndivider, uvidende om disses Forbindelser osv.: Noget, som ikke kan tænkes forenet med en forsvarlig Vaagen over Eiendomssikkerheden. Men naar Politimagten i en lang Række af Aar saaledes er bleven fremmed og saa at sige ukjendt i en vis Egn, bliver den naturlige Følge deraf at alle forbryderiske Tendentser der vinde et friere Spillerum; thi Gavtyvene lære meget snart at concentrere sig til Steder, hvor de vide sig sikkre for Politiets Efterstræbelser. Saaledes har det kunne skee, at een af de største og bedste Byer i Aarhuus Amt er bleven Hovedsædet for en rimeligviis meget udbredt Baande, der i lang Tid har hæriet Egnen og i flere Miles Omkreds drevet sit Spil med en stedse tiltagende Dristighed og Frækhed. Det er nu ikke mere en enkelt Tyv, der lister sig frem til natlig Jndbrud, men det er aldeles notorisk, at flere Tyve i Selskab kjøre ud, begaae flere Jndbrud i en og samme Nat og bortfore paa Vogne de Koster, for hvilke de have plyndret denne eller hiin By, der har været Gjenstand for deres Togt. Uagtet sandsynligviis ikke faa Tyverier ere begaaede, om hvilke jeg for Øieblikket er uvidende, saa er jeg dog overbeviist om ikke at feile ved at antage, at der i det sidste Halvaar er begaaet 30 til 40 Jndbrudstyverier, af hvilke flere have fundet Sted i een og samme Gaard og med overordentlig Dristighed. Enhver veed at nævne den By, hvori de farlige Ophavsmænd til disse Forbrydelser boe. Enhver kjender Hovedmændene i Banden; man veed at nævne deres væsentligste Hjælpere, Hælere og Oplagssteder; man kjender det Sted, hvor de samles til Aftale om en forehavende Forbrydelse, a de nærmest Boende skulle endog efter Tiden, paa hvilken Vanden drager ud, forud kunne vide at bestemme, om et Tyveri vil blive begaaet i Nærheden eller længere borte; man veed den i Besiddelse af Vaaben, thi man har seet Hovedmændene om Dagen øve sig i Pistolskydning. Men hvorfor, vil man spørge, gjør Landboerne sig ikke Umage for at sætte Grændser for et saa skammeligt Uvæsen, Vi kunne dertil svare, at Gavtyvene ere ligesaa snedige, som dristige, man har ikke kunnet gribe dem paa fersk Gierning; man har forfulgt dem eller man har kunnet forfølge deres Spor til eller i Retningen af ovenmeldte By, man har gjort Anmeldelser for Politiet, man har foranlediget Undersøgelser og Forhør, men altid forgiæves, rimeligviis fordi Politiets Jndskriden har været mangelfuld, er kommen for sildigt uden den behørige Energi, efter alt for mange og vidtløftige Forberedelser osv. Jfølge sin Natur og Tænkemaade fatter Bonden nu Mistillid til Politiets Hjælp; han kan ikke forstaae, at Politiet ikke kan opdage det, hvorom han selv troer at have klar Overbeviisning; han er derved endog kommen paa saa urimelige Formodninger, som den, at Politiet selv er i Ledtog med Tyvene. Ethvert forgiæves Forsøg, der ikke ledder til Gavtyvenes Opdagelse og Afstraffelse, udsætter ham for disses Hævn; han tør næsten ikke mere paakalde Politiets altid unyttige og frugtesløse Jndblanding; han seer sig overladt til sig selv, og han frygter paa samme Tid baade for sit Liv og Gods og for Tyvenes Hævn; men denne Frygt avler Forbittrelse, og Forbittrelsen vil meere og meere gjennemtrænge hans Sind. Naar en saadan Tilstand har varet i rum Tid, saa kan man ikke finde det ganske uforklarligt, om Bondens Sind leder ham til Tanken om Selvtægt. Der er virkelig ikke megen Usandsynlighed for, at vi en Dag kunne erfare Gjentagelsen af den samme sørgelige Begivenhed, der for adskillige Aar siden tildrog sig i Hjørring Amt. Det vil i saa Fald nu, da man forud er vidende om Stemningen, blive haardt at forsvare at straffe dem, der, ligesom i et uciviliseret Land, ikke paa anden Maade kunne forskaffe sig Sikkerhed for Liv og Eiendom. Vel er det saa, at der til alle Tider og under alle Grader af Civilisation vil findes Forbrydere og begaaes Forbrydelser; men da Sikkerhed for Person og Eiendom er eet af det organiserede Statssamfunds Hovedformaal, saa maadet og kunne betragtes som en ligefrem Fordring, Borgeren har til det Samfund, hvoraf han er Medlem, og hvis Byrder han bidrager til at bære, at Staten af al Magt drager Omsorg for at værne om og sikkre Liv og Eiendom, og kunne de sædvanlige Midler ikke dertil forslaae, saa maa der uden Tøven skrides til overordentlige Foranstaltninger. Ligesom Alle her i Egnen have den Overbeviisning, at de forhaandenværende Hjælpemidler ere utilstrækkelige, saaledes ere idetmindste Mange af den alvorlige Formening, at den simpleste og hensigtsmæssigste Maade til at erholde det Onde her udryddet, vil være Nedsættelsen af en Commission til denne Sags Undersøgelse og Behandling.