Almuevennen, 1843-06-21
Under den endelige Behandling af Sagen i Roeskilde yttrede Sognefoged Petersen, at det vilde have været ham meget kjært, hvis Regjeringen, efter de jydske Stænders Jndstilling, havde aldeles fritaget det til Forstærkningsbataillonerne henhørende Mandskab for Møde ved de aarlige Sessioner, naar de intet Specielt havde der at berigtige. Det er en stor Byrde for dette Mandskab, hvoraf de Fleste ere Huusmænd og Jnderster, at skulle møde ved Sessionerne; de have almindelig 3 a 4 Mile til Sessionsstedet, og spilde saaledes ved deres Møde en heel Dag; paa Sessionen treffe de godt Selskab og fristes derved ofte til i een Dag at forøde en heel Uges Fortjeneste, medens det gaaer ud over den fattige Kone og Børn hjemme; undertiden hænder det vel endog at de blive siddende Dagen over i Kjøbstaden og svire, de leve i trange Kaar, og det lader sig maaskee dermed undskylde, at de en saadan enkelt Dag, naar Leiligheden gives, ville holde sig skadesløse for det Tryk de ellers maa bære. Men Anledningen kan hæves, thi det Hele de maa møde for, er, at svare paa de to Spørgsmaal: er du givt, eller er de Huusmand, endnu, og naar Svaret da lyder: Ja eller Nei, hedder det: gaa hjem. Det synes dog i Sandhed at Lægdsmanden ligesaa godt kunde give denne Besvarelse. "Jeg er selv Lægdsmand, vedblev Hr. Petersen, og jeg skulde indestaae for, at jeg i enhver Henseende skulde give den rigtige Besvarelse for mit District, og jeg troer det vilde gaae paa samme Maade i ethvert District. Skulde man befrygte at Mandskabet skulde tabe den militaire Tact ved ikke engang imellem at blive stillet for de militaire Herrers Bord da troede han at dette var overflødigt. Han beklagede endelig at en Upasselighed havde hindret ham fra at være tilstæde ved Sagens foreløbige Behandling, da det nu var forsildigt at stille et Amendement herom, men han havde talt for at vise, at der ogsaa i den Roeskildske Stændersal var Mænd, som stemmede for denne Sag, og han var viis paa, at hvis et saadant Amendement var blevet stillet, vilde det have fundet bifald. Herimod optraadte Kmhr. Abrahamson, der er Generalkrigscommissair for Danmark, og som saadan vistnok seer meere paa Rullernes Orden end paa Mandskabets Besvær. Han yttrede i det Væsenlige følgende: Altfor ofte har man hørt, at den Mand der ikke længer tjener i Linien, ansees for ikke at have noget mere at gjøre med Armeen, men han ansaae det for en sand og stor Ulykke, om denne Mening skulde blive almindelig, thi Forstærkningens Fastmandsklasse er tvert mod Armeens bedste og trofasteste Styrke, da det Mandskab som hører til denne Klasse, er i sin kraftigste Mandsalder, fra 30 til 38 Aar. Naar nu denne Klasses Mandskab ingensinde gav personligt Møde og aldrig lod sig see, og saaledes aldrig blev paamindet om at det hørte til Armeen, da kunde let den Tro udbrede sig og blive almindelig at de Jntet længer havde med Armeen at bestille, naar de først havde udtjent i Linien. En god Orden i Rullerne er Grundlaget for det hele Forsvarsvæsen, og en complet Berigtigelse af Rullerne hvert tredie Aar maa ansees for absolut nødvendig. Han maatte indrømme at det meget vel lod sig gjøre, at Lægdsmænd eller Lægdsforstandere gjorde Rede for Mandskabet, naar de altid vare hvad de burde være; at de fleste ogsaa ere det, er vist. Men der er Jngen, som bedre end han veed, hvilket "seigpinende" Arbeide det er, at faae en Feil i Rullerne berigtiget, naar den først er indløbet. Hvis en god Orden i Rullerne skal være mulig, var det derfor aldeles nødvendigt at Mandskabet møder personligt hvert tredie Aar. Forstærkningsmandens hele Pligt i Fredstid indskrænker sig til 2 eller høist 3 Gange at møde for Sessionerne, men dette forekom ham ikke at være saa stor en Byrde, at man, for at fjerne den skulde udsætte sig for, deels at Rullerne ikke altid vare i Orden, deels at Mandskabet ikke betragtede sig som længere værende i Hæren, og, naar det Øieblik kom, der kaldte ham til den helligste af alle Pligter, skulde ansee denne Pligt som en Byrde og et nyt Paalæg, istedetfor som den ligefremmeste Pligt. (Her kan nok det værnepligtige Mandskab med fuldeste Ret spørge, om det ikke er en ligesaa hellig Pligt for enhver anden af Landets Sønner, som for dem, at tage Deel i Landets Forsvar, og om de, saalænge denne Pligt ene hviler paa dem, ikke have god Grund til at ansee den for en Byrde og et Paalæg.) Han bemærkede derhos at tolv Amtmænd af 18, og de fleste Land- og Sø-Krigscommissairer havde meere og mindre, erklæret sig for Mønstringens absolute Nødvendighed hvert tredie Aar, og at 4 Amtmænd og 2 Krigs commissairer endog havde været af den Formening at den som hidtil maatte skee hvert Aar.