Ribe Stifts Adresseaviser, 1813-03-09
Om Prisernes Stigen. Paa en Tid da det synes saa vanskeligt at finde indlysende Aarsager til Fødemidlernes høie Priis, saa man hører de meest forskiellige Domme af alle Stænder, og de offentlige Tidender give Gienlyd af Gemytternes Glæring paa en Maade, der vidner om ei noksom tydelige Forestillinger. Thi alle vil hverandres Tale rette, men ofte demonstrere de saa slet at det sig ender tidt med Klammerie og Trætte synes det passende, at Mænd, der kunne og tør vedstaae sin Mening, bidrage til at bringe den offentlige Mening nærmere til det Rette. Derfor disse Linier. Her ere 3 Spørgsmaale at besvare: 1) Fortiene de høie, Priser Navn af ublie og ugudelige, 2) Hvo er Skyld deri, og 3) Hvorledes raades Bod derpaa og vil antage, at Prisen i dette Øieblik er for Rug 5, Rd. 3. 55 Gange 7 s., eller 4 Rd. 1s.; og for Byg 35 Rd. 3. 35 Gange 7 s., eller 2 Rd. 3 Mk. 5 sk. 3). At denne Priis er høi, tilstaaer jeg gierne; men ublue? – Jngenlunde. Ethvert saadant Udtryk forudsætter en Begierlighed efter at berige sig, ved at nytte Andres Uheld. At denne findes hos Enkelte, ja hos Mange, saa har det været fra Syndfloden. Men her behøver den slet ikke at bringes i Anslag, men blot 2) Ved at fastsætte Kornpriserne kan man ei tage Hensyn til hvad En eller Anden ved en enkelt Leilighed har opskruet den til, men hvad Landalmuen i Almindelighed har solgt sit Korn for. Det forventede Kapitelskiøb vil vise os Middelprisen efter de virkelt skedte Salg ; og man vil da see at jeg snarere antager for høi end for lave Priser. fts Adresse=Avis Nr. 20. den Bestræbelse, som man vel ei vil laste hos nogen fornuftig Huusholder, at hans Arbeide maa kunne svare Regning: for at finde at Priserne ei kunne ventes meget lavere end de ere. - Alt hvad Bonden behøver til Jordens Dyrkning, til Klæder, Boligs Vedligeholdelse a., er steget i samme Forhold eller endnu høiere. - Man eftersee blot sine 20 Aar gamle Regninger. - J Aaret 1792 s. Er. (Undertegnedes første Embedsaar her i Landet) kostede: Jern, Skpd. 14 Rd. 1 Mk. 10 s., som nu koster 140 Rd. Steenkul, Td. 1 Rd. 3 3 Mk.; nu 31 Rd. Hampereeb, 50 Favne Tøier, a 2 en halv s. nu 1 Rd. 1 Mk. 9 s.; nu (a 3 Mk.) 25 Rd. Tran, Td. a 25 Potten, 22 Rd. 3 Mk., nu 200 Rd. Tiære, Td. 5 Rd. ; 120 Rd. Spegesild, Td. 5 Rd. 2 Mk.; skal nu ei være at faae, (skiønt jeg har budet 25 Rd. for Fierdingen) 100 Rd. Bergefisk, Lpd. 5 Mk., nu 8 Rd. Lüneborger Salt, Td. 4 Rd.; nu 40 Rd. Norsk Salt, Td. 3 Rd.; nu 32 Rd. Bo. gebrænde, Favnen 4 Rd.; nu 46. Steenlægter a 20 Fod, Tylten 1 Rd. 1 Mk. 8 s.; nu 12 Rd. Biælker paa 12 Al. 4 Rd.; nu 36 Rd. Fiælle, Drammens Bord, Tylten 1 Rd. 4 Mk.; nu 36 Rd. Kalk, Td. 4 Mk.; nu (læsket) 16 Rd. Rigaisk Hør, 2 Rd. 2 Mk.; nu 30 Rd. Sæbe, a 10 sk. Pd., Fierdingen 4 Rd. 4 Mk., nu 44 Rd. 500 store Søm, a 2 Mk. 4 s. 1 Rd. 5 Mk. 4 s.; nu 20 Rd. Et Læssetræe 1 Mk.; nu 5 Rd. En Potteflaske 5 sk.; nu 1 Rd. Staal. Lpd. 2 Rd.; nu 22 Rd. Brunsviger Humle, Lpd. 4 Rd.; nu (dansk) 34 Rd. Et Par Træsko, 10 sk.; nu 1 Rd. 3 Mk. Et Par Sko, 5 Mk.; nu 8 Rd., Støvler, 2 Rd. 2 Mk., nu 30 Rd. Store Ruder til et Vindue, a 8 sk., 3 Mk; nu (a 10 Mk.) 10 Rd. 24 Al. Vadmul at farve a 1 Mk., 4 Rd.; nu (a 2 Rd.) 48 Rd. En Dagleier 1 Mk. 8s.; nu 2 Rd. En Vognhest 45 Rd.; nu 700 Rd. o. s. v. Naar man saaledes sammenligner Priserne, vil man ei finde dem overdrevne, men finde, at de staae i Forhold til Landmandens Nødvendigheder; især naar man bemærker, at mange Ting, som den sparsomme Bonde dengang brugte, nu neppe ere at faae for nogen Priis, saasom Tran, Sild, o. a. fl., i hvis Sted han nu maa sætte andre kostbarere Artikler. Hertil lægger man nu den stegne Folkeløn og de forøgede Skatter, Saaledes fik i Aaret 1792 den bedste Karl i Løn 18 Rd.; nu 250 Rdlr. Da kostede 150 Tdr. Korn at udtærske paa Tærskernes egen Kost 16 Rd.; nu i det mindste 225 Rd. Dengang beløb Skatterne af en Bondegaard paa 12 Tdr. Hartkorn sig til 27 Rdlr. 3 Mk.; nu 488 Rdlr. 1 Mk. 5 sk. Da tabtes paa Konge= og Skattekorn, Fonrage, intet, nu 250 Rd. Da vare Ægterne En hvert 3die Aar, nu, see neden for. Da kostede en beslagen Vogn 36 Rd., nu 500 Rd. Uden at være nogen Oedipus, kan man vel finde, at Landbruget under disse Omstændigheder kan maadeligen svarer Regning, og uden at raadspørge Cassandra tør man vel forudsige, at hvis Tiderne skulle vedblive saaledes, vil Landmanden blive aldeles ødelagt, og at Kiøbstæderne da maa styrt sammen, tænker jeg at kunne i vore Dage forbigaae at bevise. Men Bondens Velstand, vil man indvende. See vi ikke Denne bortsle Penge for Stads til sine Fruentimmer og bortføre kostbare Bohave fra Marchandiserne, have vi ikke nyligt hørt offentligen ført Klage over at Bonden var saa velhavende at han ei behøvede at sælge af Trang? Hvad det Sidste angaaer, da svarer jeg kun: Ve den kultiverede Stat hvor den arbeidende Klasse maa sælge sin Flids Frembringelser af egentlig Trang! Den der kan ønske Sligt ved ei hvad Ulykke han ønsker sit Fædreland. Jeg sagde den kultiverede Stat; thi Kulturen skaffer Mennesket saa mange Nødvendigheder og vækker saadanne Øusker hos ham, der hverken tillade ham Leddiggang eller at forretrække Opdyngelsen af sine Vare for en billig Afsætning. Og hvad Bondens Lyst angaaer til et kiøbe Stads og kostbart Husgeraad, da gielder Dette om Enkelte, men ingenlunde og Bondestanden i det Hele, og Daarer, der bortødsle hvad de ei have og leve paa det Tilkommende, gives der i alle Stænder. Og hvilken er da den Luxus som Bonden fører. Jeg kiender denne Stand nøie. Hele Godsers Almue bruger ei Overdaadighedsvarer for den Sum, som mangen enkelt heldig Spekulant; og hele Amters menige Mand ei saameget som en eneste maadelig Kiøbstad. Men jeg vil tilstaae at Bondestanden i Aarene 1809 og 10 kom noget til Velstand (1811 var det omvendt og 1812 vil neppe blive dem fordeelagtigt, og dertil var Aarsagen at Enhver i hine Aar, ved alle Tings pludselige Stigen, solgte saa yderligt som han kunde og anskaffede sig saa Lidet som muligt. Bonden solgte Korn, Fedevare, Kreature, Lærred, Dynevaar, og hialp sig derimod med de gamle Vogne, Avlingsredskaber, Hestetøi o. s. v. Kunde Dette kun vedvare, var det herligt: men Alt faaer Ende, disse Ting ogsaa, og mangen Landmand, seer allerede meget betænkelig paa sine ødelagte Vogne og udslæbte Arbeidsdyr. De sidste kunne tillægges igien paa 4 a 6 Aar, men Vognene ikke. Endnu sammenkludres det Gamle men og 2 a 3 Aar maa der skaffes Nyt, og da vil mangen Bonde ei kunne reise en ny Vogn; og som den nu misundes vil denne Stands Kaar da blive beklagelige. Denne sørgelige Udsigt bliver end mørkere naar man seer, at hans Jorders Dyrkning og hans Agres Fred hvert Aar bliver slettere. Alt forsvinder Hegnet rent fra mange Egne af Landet, og Agerbruget drives et meere som Bonden vil, men som han kan, af Mangel paa hielpende Hænder. Men ethvert Henblik paa Fremtiden passer kun slet til Døgntonens Krav. I det jeg beder om Tilgivelse, gaaer jeg over til at besvare det andet Spørgsmaal. Hvem er Skyld i den dyre Tid, Hvor overbeviste end Mange synes at være om det Modsatte, og hvor stærkt og giennemtrængende de end yttre denne Overbeviisning, saa vover jeg dog at paastaae, at en mindre patriotisk Tænkemaade kun lidet, men Tidsomstændighederne, Landets Stilling og Europas Forfatning næsten aldeles er Skyld deri. Lignende Tider under lignende Omstændigheder ville stedse foraarsage Dyrtid, og denne naturligviis Spekulationer, og skabe Spekulanter i ethvert Borgersam(Fortsættelsen følger.) fund. Endsen.