Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1787-04-20
Dagen efter vor Afreise fra Glaskov maatte vi holde stille i en lille Flekke, som ligger ikke langt fra Lanck, vort Vertshuus var lige over for Stokken eller det offentlige Fængsel; fordi vi nu intet bedre havde at giøre, og Tiden blev os lang, aabnede vi Vinduet, og saae, hvad der foregik paa Gaden. Strax bemerkede vi, at en Mand kom ridende, som var indhyllet i en simpel men fiin blaae Frakke, havde en Hat med Tresser paa, da steeg af ved Vertshuset; den Reisende overgav sin Hest til en Dreng, lod den bringe i Stalden, og gik derpaa hen til en gammel Mand, som lagde Broe et Par Skridt fra vort Huus. Efterat han venlig havde hilset ham, indlod han sig i Samtale med ham; tog derpaa, ligesom af Adspredelse, Jomfruen, som Broleggerne betiene sig af, i Hænderne, stødte den et Par Gange til Jorden, og sagde til den Gamle, som syntes meget forundret derover: "Dette Arbeide, gode Mand, maa dog vel være noget tungt for eders Alder, Har J da ingen Børn, som kunne tage denne Byrde paa sig, og skaffe Eder Lindring J Eders gamle Dage. Om Forladelse, min Herre, svarede den Gamle, jeg har tre Sønner, som alle gave mig det skiønneste Haab, men de stakkels Børn ere nu ikke i Stand til at kunne hielpe deres Fader. - Og hvor ere de da, spurgte den Fremmede. - Den Ældste, svarede den gamle Mand, er gaaet til Ostindien, har taget Tieneste under Compagniet, og har havt den Lykke at opsvinge sig til Hovedmand. Min anden Søn, der nu troede at kunne maaskee giøre samme Lykke, som hans Broder, lod sig hverve og blev Soldat. - Men hvad blev der da af den Yngste, faldt den Fremmede ham hastig ind i Talen. Her kunde den gode Gamle ikke holde sine Taarer tilbage, de rullede hyppig ned af Kinderne; han udstødte et veemodigt Suk og sagde stammende: "Ak! den gode Unge, han gik i Borgen for mig, paatog sig at betale min Gield, kunde siden ikke opfylde sin Forpligtelse, og blev derfor anholdt af sine Creditorer, slængt i Fængsel, hvor den Arme, den Ulykkelige endnu sidder. Ved disse sidste Ord vendte den Fremmede sig lidet bort, holdt en Tidlang Hænderne for Ansigtet, men kom derefter igien til den Gamle, og sagde til ham: Men Eders ældste Søn, som er bleven Hovedmand, har han da kundet forglemme sin Fader, og ikke ladet Eder faae noget af det, han havde sammensvaret? – Ak, min Herre, vedblev den Gamle, hvor kunde han tænke saa umenneskelig. Han elskede vel sin Fader, og tænkte paa han, men det stulde ikke komme mig tilgode. Han sendte mig Penge, endog mere end jeg behøvede, men neppe fik jeg dem før jeg igien mistede dem, thi jeg var Borgen for min Huusvert, en god og brav Mand, men som siden ved alleslags ulykkelige Tilfælde blev sat ud af Stand, til at kunne betale sin Gield. Manden styrtede mig, og jeg veed det vist imod sin Villie, i Fordærvelse, og gjorde mig saa fattig, som jeg tilforn, havde været. Nu saae vi paa engang, at et ungt Menneske stak sit Hoved igiennem Gitteret paa Fængslet, som laae lige over for vort Huus, og raabte tydelig til den Gamle: Kiere Fader, dersom min Broder Wilhelm endnu er i Live, saa kiender jeg ham i denne Fremmede, som der har talt med Eder. Mit Hierte siger mig, at jeg ikke tager Feil." Neppe havde den Fangne ladet disse Ord høre, for den Reisende allerede svarede: "Jo min Bedste, det er mig, og styrtede den gamle Fader i Armene. Denne var ganske uden for sig selv, og kunde en lang Tid, intet fremføre uden Hulken, og trykkede sin Søn fast til sit Bryst; han var endnu ikke kommet til sig selv, da en gammel Kone, som var klædt meget reenlig og ærbar, kom ud af et lidet, men forfaldet Huus i Naboelauget, og raabte allerede paa Halvveien; 1 Hvor er da min kiere Wilhelm, er det sandt, at Gud har igien vildet skienke os ham, eller vil man kun bedrage mig?" Neppe havde den Fremmede mærket sin Moder langt fra, før han fløy fra sin Fader, og styrtede den gode gamle Kone i Armene.