Berlingske Tidende, 1800-03-14
J Anledning af Hermandine Henriette Arngens Død, den 7de Martii 1800. Tungt er det for efterlevende Forældre, naar deres eneste Haab, i tidligst Morgenrøde, skal vandte ud af Liver Bane - Tungt vardet, da Hermandine Henriette Arnhan, 26 Uger gammel, blev afmeiet, liig Græsset, med den skarpe Le. Ligets Traad var snart udspunden. Da eget Plat skulde godtgiøre Forældres mange savnløse Nætter, ble Sorg og Veerlage Lønnen for utrættelig Omhu. J sukkere til alle Væsenets Fader - J udstødte et afuldt Bee over rædsom Skiæbne. Jeensom Vraa lættede J Eders Sorg, ved at udese enriig Strøm af Taarer. Natten, Naturens Livløshed, steenede eders Sind til fordoblet Marter. Knap skimtes Guds Godhed gjennem Sørgens sorte Sene Ja hvor megen Sielestyrke udkræves ikke for at adsprede Modgangs Stormvinde. Naar tans Vemod nedske paa stillet Gravhøi, qvægende Trøst fylde da det blødende Hierte - denne - hun er overleveret i den evige Albestyrers Faderarme; tidlig udrevet fra dette Livs strømmende manaf frige Gienbordigheder, og ukiendt med Sorger, optaget i en skiøn og salig Lod i Evighedens frydebulde Egne. Maaskee, naar Spæd Plante i Foraars blide Soelskines Dage, skulde sætte første Knep, de, som ved Tilsyn, Pleie og Beskyttelse skulde ovelske den, da allerede vare indgaaede til deres himmelske Borgerskab. Ei var Forstanden smittet af Tidernes Fræthed, Ei blev den høie Aands Flugt længe lænkebundet af Legemets tunge Lov. Ei var Hiertets rene skyld tabt eller Sæderne fordærvet, heller ingen Kamp mod Utilfredshed med Forsynets Tilskikkelser. Dyden blev ei miskiendt; de ædleste Handlinger ei mistydet, og Avindsfuld Tand gavede ikke paa Rygtet; ei heller naaede ængstende Udsigter for Fremtids mørke Dage til den lette Barm. Tidlig tog, den gode Fader, hendes skyldfrie Siæl til sig, fordi han elskede den, bort fra megen Ondskab, da de jordiske Levninger hvile i Jorden, Alles Moders trygge Skiød. Salige Aanders Medborger, Jngen Vandring mere frem af paa Livets tornefulde Stie- Jkke kiøber de Timers korte Fryd for lange Dages Graad eller udsættes for ublide Skjæbnes haarde Stød. At pløie det skummende Hav, at rulle over de lange Sletter og ned ad steile Bakker, for at søge et, til knap nok, beskaaret Brød, af barske Frue, af stolte Herskab at modtage de med Mondighed, uddeelte Ordres - intet intet af alt dette kan naae hen til din ophøiede Aand. Aldrig rynkes din glatte Pande af Alderdoms prantne Dage, naar Forhænget for al Fryd ned trækkes. J roelig Havn, og betrygget for alle langvarige Smerter, pludselig paakommende Sygdomme, og de i Skiul martrende Sørger - Hvilken Lyksalighed. Hvortil Graad, bort al Klage, Med sine forhen hensovende Sødskende, er eders Livs Frugt i en stedsevarende stigende Lyksalighed, hvor de, nu bedrøvende Forældre eengang med Glæde, vil om savne hende. Paa Moders Skiød saa forgløs hvilte Den spæde Glut med huld og skyldfrie Aand. Til Faders Smiil reen Uskyld smilte, Og rakte frem den lubne favre Haand. Du her o Død, og Baandet brister, Ei Taarer, Jammerskrig kan bøie dig, Paa Almagts Vine man alting mister; Ei Hielper Lægers Kunst al anvendt Fliid. Venner, tung er Støvets Vei herned; Og Farer om os hvert et Øitolik; Kuns hisset, der er varig Glæde, Hvor vi gaaer hen og hun hengik - Hen ind til Lysets blide Zoner: Derhen, hvor ingen Kummers Skye har Sted, Hvor Gud usminkte Dyder troner, Med evigvarende Lyksalighed. C. Arnzen. Danske og Norske Species=Banke.