Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-22
Ved Reformationen erhvervede Staten en absolut Ret til at disponere over alle de Godser og Eiendomme som det katholske Kleresi deels retmæssigen havde været i Besiddelse af, deels ved alleslags List og Jndgreb tilegnede sig (og hvor kan nu bestemme hvad der lovligt tilhørte det.). Den danske Stat udøvede, som bekiendt, denne Myndighed, fremfor alle andre dengang reformerende Stater, med stort Maadehold og Klogskab, og, som det var billigt, meest til Kirkens og Samfundets moralske Bedste (ikke blot til Kirkens Tieneres!). Mange katholske Præster apostaserede, og beholdt derved alle deres forrige Jndtægter, paa dem nær, som kun fløde af Overtro; i de andre Kald derimod, som af Mangel paa evangeliske Præster tildeels længe stode ledige, herskede sagtens under Vacancen lidt Uorden, og da de endelig bleve besatte, vare Jndkomsterne vel paa mange Steder vandrede i andre Hænder, og de nye Præster maatte i lang Tid leve af Menighedens Medlidenhed; men endeligen tænktes alvorligen paa at forbedre deres Kaar og lidt efter lidt kom da, deels ved Staten direkte, deels ved Patronerne i Statens Sted, og paa dens Opfordring, alting i den Orden, der i saa mange Aar har bestaaet. Loven hiemlede nu og bestemte disse Tilstaaelser og Forhold nøie - mellem Mand og Mand, - mellem Statseiendom og privat Eiendom, - ikke mellem Statstiener og Regiering; thi der gielder ei Hævd! Dog, som alt dette omsider ophialp Præsterne, som Fødemidlerne bleve dyrere, og deres Vilkaar Aar for Aar bedre, saa kom ogsaa det svundne pavelige Klærkeskabs Aand tilbage, og den Tro, at Staten nok efter Behag kan vedblive at lægge til, men aldrig tør tage fra Kleresiets Jndkomster, blev atter den herskende; - men Regieringerne vare nu for kloge til at deele denne Overbeviisning; det forrige Hierarchies Anmasselser vare end i frisk Erindring; Erfaringen havde lært dem, hvad Ulykke en saadan Aand afstedkom, og de tænkte med Rette vestigia terrent! Derfor har aldrig den danske Stat, som Stat, formeligen renonceret paa sin ved Reformationen erhvervede omstridelige Ret, til at disponere over det saakaldte geistlige Gods eller hvad andet de geistlige Embedsmænd oppebære istedenfor fast Løn, det være sig Penge eller Penges Værd, men den hele Masse af Jord og Tiende a., som Præsterne have Tilladelse at benytte, er at ansee som en Fond, hvorover Staten endnu stedse, ligesom ved Reformationen, er berettiget til, efter bedste Skiønnende, at raade, og eftersom den selv trænger eller ikke trænger, eftersom den anseer det gavnligt eller nødvendigt for de geistlige Embedsmænd, samt vigtigt eller nyttigt for det hele Samfund, kan uddele af eller holde tilbage til andet Brug, forandre og modificere, formere og formindske, ligesom den ofte har gjort Forandringer med den Deel af det, forhen katholske, Kirkegods, som blev bestemt til Skolevæsenet, og endnu jevnligen lægger til og tager fra de civile og militære Statstieneres ikke blot Emolumenter men ogsaa Gager, uden at det i mindste Maade falder disse ind, at de kunde have Ret til alt det samme, som deres Formænd i Tienesten for 20 eller for 100 Aar siden, nøde. Der er følgelig ingen skiællig Grund hvorfor geistlig Embedsjord og Tiende &c. skulde være mere skattefri end andre Landmænd, naar nemlig en geistlig Beneficarius alligevel ikke behøver at ængstes mere for sit Udkomme, end i Forhold Fædrenelandets andre Embedsmænd, og aflægges ligesaa godt som de, saa Staten kan siges at have sørget for hans Underholdning saavidt den formaaer, og man kan tilføie - saavidt den bør. Hvad skal da Godseieren, hvad Stam herren sige? Hvor er den fri Hovedgaardstaxt blevet af Hvor, mange gamle Herligheder, nedarvede fra Slægt til Slægt, og maa det gaae Eieren saaledes, hvorfor da ikke ogsaa Brugeren. Nei, mine velærværdige Herrer! Naar Enkelte nyde et Monopol paa det Heles Bekostning, saa viser Historien, at det ikke kan vedvare evigt, og baade Politik og Moral maa sædvanligen samtykke i dets Tilintetgiørelse, naar ikke vigtige Grunde maaskee undertiden torde giøre en Undtagelse; men i Henseende til Præsterne indseer jeg ikke, at slige Grunde finde Sted, om de end virkeligen, som jeg haaber at have modbeviist, kunde siges at være i Besiddelse af et Nonopol, deres Kald ere til for Statens, ikke for deres Skyld; Embederne gaae ikke i Arv til dem, de blive altsaa ikke skuffede i medfødte Forventninger, de have heller ikke kjøbt dem, saaledes som mange Godser kiøbtes og betaltes efter deres høieste Værdi, medens snart efter uventede Paalæg nedsatte denne Værdi betydeligt. Nei, Landsbypræsterne have selv søgt deres Kald saaledes som de vare eller bleve under Vacancen, i det mindste gives der nu mange Landsbypræster, hvis Skatter, siden de modtoge Kaldet, ikke ere forhøiede, men tvertimod nedsatte, og selv om dette ei var Tilfældet, saa traf dem dog intet værre Lod end alle deres Sognebørn, eller dog end alle Tiendetagere og Eiere af fri Hovedgaardstaxt, ja, end selv mange verdslige Embedsmænd, hvis Gage, som bekiendt, for 12 Aar siden blev nedsat over en Trediedeel, mod hvad den var før Krigen, saa at den, som i Aaret 1805 havde 800 Specier i fast Gage, nu, efter 20 Aars Forløb, kun har 500, altsaa leed et aarligt Tab af 300 Spec., som ikke blot hans Formænd, men ofte han selv, før Krigen havde oppebaaret. Dette kan da vel med Rette kaldes en temmelig alvorlig Embedsskat, langt større end hver Afgivt, som nogensinde har truffet Geistligheden, og dog mindes jeg aldrig at have sporet Forundring over dette Afdrag, end sige at nogen beklagede de verdslige Embedsmænd. Nei, den fornuftige Borger i Staten, indseer tilfulde, at vor Regiering maa af alle Kræfter arbeide paa Finantsernes Forbedring, og at enhver, i Forhold, bør bidrage sit til at skaffe den Udveie. Slutteligen smigrer Indsenderen sig med, at Brevet vil afgive en bedre Anvisning til at komme ud med sine Indtægter, end hiin i Skilderiets No. 67. Om de Landsbypræster, som nu desværre eengang ere komne tilbage, ville eller kunne giøre nyttigt Brug af den, drister jeg mig ikke til at haabe eller afgiøre; men til dem, som endnu ere i Behold, og til de samtlige unge theologiske Kandidater vil jeg raabe af alle Kræfter: Gak hen og giør ligesaa Dixi et liberavi animam meam!