Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-08-19
Endskjøndt Jndsenderen af disse Linier selv ikke i enhver Henseende er enig med Grundtvig har han dog ikke kunnet læse Ovenstaaende, uden inderlig Fortrydelse og finder det uædelt, om de, der elske og ære Grundtvigs herlige Aand, hans ufortrødne, andfrygtige, meget miskjendte Virksomhed, lade ham ved saa uværdige og oftere gjentagne Angreb staae ene, uden offentlig at bekiende deres Agtelse for ham. Paastande, der saa aldeles ere anførte uden alt Beviis, ere vel ikke engang skikkede til at modtage en ordentlig Gjendrivelse; men aldeles upaatalte bør de dog ikke hengaae, da den mindre selvtænkende Deel af Publikum maaskee kunde lade sig forlede af den imponerende Tone, hvori de ere anførte, til at troe, at de vare ligesaa grundede som fornærmende. - Læserne bedes derfor med Reflecteurens, efter hans egne Ord, ovenfor anførte Paastande, at jævnføre følgende bemærkninger. Grundtvig skal have sløvet sine Aandskræfter, vidner da hans større Verdenskrønike, Skriftet imod den lille Anklager, hans Prædikener, hans Oversættelser af Saxo og Snorro, hans Bearbeidelse af det angelsaxiske Digt, for ikke her at nævne de af Forfatteren saa foragteligt omtalte Afhandlinger i Athene, om en sløv Aand? Ere de her nævnte Arbeider ikke næsten alle af betydeligt Omfang, forudsætte megen Anstrængelse, skarp og længe fortsat Tænkning, Udentvivl vil Forfatteren af Neflexionerne dog kun tildeels indrømme dette, og frakiende de ovenfor anførte Arbeider baade Skarphed, Tænkning og Held i Udførelsen; men han prøve paa at ledsage sine Paastande med Beviser og han skal see at det ikke vil falde saa let, og at man, i at bedømme en original Tænker, dergaaer sin egen Vei, lettelig kan fare vild. - Hvilken er den selvstændige Aandsanstrængelse, Grundtvig har opgivet? Den formodentlig: uden Hensyn til Bibelog Christendom at bygge et philosophisk Sy stemt Jeg veed ikke, at man kan nævne nogen anden aandelig Stræben, som Grundtvig kan siges at have opgivet. - Her er ikke Sted, eller Leilighed til at undersøge saadanne selvstændige philosophiske Bestræbelsers Værd, eller et Menneskes moralske Forpligtelse til at foretage dem: men det bemærkes alene, at dersom selvstændig Aandsanstrængelse ikkun bestaaer i denne Art af Tænkning, da har Paulus og Augustin, Luther og Melanchton heller ingen selvstændig Aandsanstrængelse øvet. - Det bebreides ham, at kan har kastet sig i Armene af den saliggjørende Troe, han har villet finde Luthers Lære. Dertil kan kun svares, at Grundtvig har i sine Skrifter ingen andre Sæl ninger anført som lutherske, end dem, enhver troende Christen finder baade hos Luther og i sin Bibel. En eller meget hæderlig Videnskabsmand paastod vel engang, at det Grundtvig forkyndte som Luthers Lære, var kun Lutherdommen, som den til en Tid saae ud i nogle indskrænkede Hoveder, men han er blevet Beviset skyldig Hvilket er det vilkaarlige og ufornuftige Standpunkt, som Grundtvig har valgt og hvorfra han betragter Alt? Grundtvig har saa ofte selv angivet det, at vi ikke kunne feile i at bestemme det. Han antager nemlig, at den høieste og klareste Aabenbarelse af Sandheden er skeet i Christo Jesu og vil at alt skal prøves og veies efter den Erkjendelse af Sandheden, der gives os i hans Lære. At kaldt dette Standpunkt vilkaarligt er et passende Udtryk, desuden urigtigt, om ellers vor Frelsers Lære om at fødes ved Guds Aand til SandhedsErkjendelse maa staae ved Magt, og ufornuftigt kan det ikke kaldes, saalænge det ei er ufornuftigt at være en Christen. At Grundtvigs senere Digte skrante under en vissygelig og trættende Snaksomhed indrømmes ogsaa efter mit Skjønnende, men vidne da Roeskilderimene og de mange herlige Stykker i Qvædlingerne, vidner da hans Heimdal aldeles ikke om Opfindelse. - Dog jeg veed, at Grundtvig ikke erkjender sig selv som Digter i egentligste Betydning, at han overalt ikke vil trætte med nogen om sin litteraire Rang og Værdighed, naar man kun vil lade ham gjelde, som den, der forkynder Guds Ord i Sandhed og Reenhed; vi ville derfor ikke mere modsige Forfatteren i dette Stykke. Men uden Forbeholdenhed være det ham sagt, at dersom han havde læst sin Bibel ligesaa flittigt som sin Göthe, studeret sin Christendom ligesaa omhyggeligt, som sin Æsthetik, vilde han ikke have kaldet Grundtvigs Theologie, et dødt Legeme. Grundtvigs Theologie er netop den, som Luther og Reformatorerne forkyndte, og vi tør haade til Gud, at det ei vil vare længe, før det skal vise sig, at der boer en Aand i det Legeme, der vel tør maale sig med den, som boer hos Reflexionernes Forfatter. Denne siger, at Grundtvig har end ikke leveret Fragment af den Maade, hvorpaa han sammenknytter og udvikler Christendommens Lærdomme. At levere en nyr dogmatisk Lærebygning kunde aldrig falde Grundtvig ind, da han slutter sig ganske til Luther og de ældre Reformatorer, men ved mangfoldige Leiligheder i sine forskjellige Skrifter søger han at belyse Christendommens Lærdomme nu fra et, nu fra et andet Punkt i den menneskelige Videns Kreds. At alt hos Grundtvig dreier sig om Lærdommen, Forsoningen, Troen og Guds Regjering over Verden er sandt, men disse Sætninger hos ham ere ikke, som Forfatteren paastaaer, utrydelige for den, der ei er ukyndig i sin Christendom Naar han siger, at Grundtvig lærer det gamle Testamentes Ufeilbarhed og dette skal forstaaes saaledes, at vi skulde være forpligtede til erkjende alle det gamle Testamentes Byger at have samme guddommelige Auctoritet og Ueilbarhed, som det nye Testamentes, da er dette ovenikjøbet en drøi Usandhed, da Grundtvig Just herom baade i Fortalen til sin større Verdenskrønike og i Afhandlingen, skal vittroe paa Gud, eller paa Athene, har erklæret sig meget moderat herom.