Aalborg Stiftstidende, 1843-04-01
(Jndsendt.) Epilog. fremsagt ved Forestillingen til Jndtægt for Haandværksforeningen. Ei blot til Lyst det var, naar vittig Skjemt, Vi i Thalles Tempel stilled frem for Øie; Naar Spøg til Glæde gjorde Hjertet stemt, Det ei alene var for at fornøie. Saamangen Alvorslære. Jgiennem Spøg til Hjertet finder Vei, Og hvis i Livet Frugter den monne bære Til Lyst alene Spøgen var dog ei. Ei blot til Lyst det var, naar Lidenskabens Jld, Naar Nød og bitter Smerte, Naar mangt et saaret Hjerte, Fremstillet levende ved Kunstens Spil, Fra Øiet lokked Taarer; Ei blot til Lyst det var, – det skulde minde om, At udenfor saa ofte Sørgen saarer, At Mangen fandt paa Glæde Tiden tom, Mens her i Munterhed den blev os kjær. Og dobbelt var ei denne Aften blot til Lyst? – Det skjønne Maal et Skridt kom mere nær At lette mangt et sorgbetynget Bryst, At skaffe gamle Haandværksmand en sorgfri Alder, Naar han er trættet af de mange Aar, Et Tilflugtsted til Herren kalder, En Hjælp i trange Kaar. Den unge Haandværksmand sin Arne bygger glad, Hans Arm er stærk, han bruger vel sin Tid; Arbeidet vinker, – han sparer ikke Flid. Vel veed han ikke, hvad Aarene vill bringe, men han veed, At skal hver Mand end i sit Ansigts Sveed Erhverve sig og Sine dagligt Brød, Saa vil dog Alles Fader ikke glemme Det Huus, hvor Nøisomhed og Flid har hjemme. Til Hustru, Børn han muntert seer, Han har jo Arbeid, Kraft, hvad vil han meer? Da kommer blegen Sot. Den ham til Leiet tvinger, Og Sørgen nu hans Huus omringer. Dag hengaaer efter Dag; han Jntet vinder, Thi uden Kraft er nu de stærke Arme. Arbeidet ligger stille, – brat hans Velstand svinder, Til Hustru, Børn han seer med Taarer varme; Han kan ei længer holde Armod borte, Den Tanke fører ham til Dødens Porte. Alt synes tabt. – O hvilken Nød! Hvo skaffer her fornødent Brød? – O! hvilken Glæde. Til Sygesengen da at kunne træde; Ved kraftig Hjælp at fjerne Fremtids Mørke, Og Haab og Tillid atter styrke; At give Hustruen sin Mage Og Børn Forsørgeren tilbage. Og havde Hver end anvendt vel sin Ungdoms Vaar, Og flittig brugt sin Manddoms Aar, Der kommer dog en Tid, Hvor slet sig lønner selv anstrængte Flid; Hvor Aldren svækker Kraften Og Oldingen i Livets Aften Kun Lidet Selv erhverve kan, Maa tære paa, hvad han som Mand J bedre Dage henlagt har. Men ofte det kun Lidet var, Thi uden egen Brøde, Kan mangt et Uheld møde, For Lykken Gud alene raader, Og Velstand svinde kan paa mange Maader - Paa svundne Tid da træt han seer tilbage, Mismodig mindes han de Kraftens Dage, Da let ved Virksomhed han kunde faae, Hvad han nu sukkende undvære maa Alt meer og meer ham Verden nu forlader; Hans Manddoms Venner alt i tætte Rader Længst hvile ved hinandens Side, Han ene endnu staaer med Lokker hvide. – Mørk er den Gamles Aftenstid, Han vandt ei nok ved al sin Slid, Og siddende i Arnens stille Krog, Han ønsker Hvilen under Kistens Laag. O hvilken Glæde. Til svage Olding da at kunne træde, Og gjøre blide ham de Dage, Han endnu have kan tilbage, At lette for ham Aldrens tunge Byrde, Og fjerne, hvad hans Aftens Fred vil myrde. Det er det Maal, der stræbes efter Og vil end svinde mangt et Aar, Før ved Manges forenede Kræfter, Den skjønne Bygning færdig staaer: En Grundvold dog er lagt, som ei kan rykkes, Paa hvilken glad og tryg kan bygges. Og takket være derfor de ikke Fag, Som hvert Aar Steen til Anden sammenføie, Som ikke spare Flid og Møie. For at den Bygning Fremgang vinde maa. – Hver takket være, som ei strax vil høste, Som lyder, hvad Erfaring bod, At ikke Træet man maae ryste For Frugten modnet svulmer rød. Og skulle vi end ikke Frugten plukke! – ODen kommer sikkert dog den Tid Da gamle Haandværksmand i Alders No. Med Tak skal nyde Renten af vor Fliid.