Norske Intelligenssedler, 1769-02-01
Nordske Jntelligen Sedler. No. 5. Onsdagen den 1. Februari 1769. Reisen til Maanen. En Fabel af Hr. Linnæus. Da de syv Viise engang vare forsamlede i Athen, siger en Nyesigen til dem, man paastaaer, at J ere de klogeste blant Menneskerne; jeg ønskede, at enhver af eder sagde mig, hvad han anseer fordet største Under. De syv Vise begyndte at gabe, bleve tavs, pousede meget, og havde maaskee ikke fundet noget tilstrækkeligt at svare, hvis ikke den iblant dem, der havde den største Oplysning og de høieste Begreber, havde erindret sig det Spørsmaal, der just til den Tiid gjorde Jordens Kloge neenige. En Ting, raabte han, som overgaaer langt alle de underlige Ting, som forbause den gemeene Mand, er i min Tanke Stierneligernes Meening, at Fix-Stiernerne ere Soele, og have deres Jordkloder, som velte sig omkring dem, og hvoraf enhver, ligesom vores Jord, have sine Jndbyggere. Denne Tanke syntes, endskiønt den var temmelig gammel, et Beviis paa Genie, og gjorde at de Viise meget beundrede deres kloge Medbroder, de antoge hans Lære Bygning, som om han selv havde været Mester for det; ja det gik end videre, de begave sig alle til Jupiters Tempel; de faldt i Knæ for hans billede, og bad, at han vilde tillade dem at giøre en Reise i Maanen, saalænge indtil de noksom havde overvundet denne Planet, for at kunde aflægge et nøje Regnskab, naar de kom tilbage. Endskiønt disse Bønner frembragtes af de syv Viise, vare de dog lidet daarlige; dog bønhørte Jupiter dem, og befalede dem, at begive sig paa Spidsen af et højt Bierg; der skulde de forefinde en Skoe, som skulde oversætte dem i Maanens Sletter; disse sidste Ord vare ikke saa snart sagde af Oraklet, at jo de Vise toge Jngenieurer med sig, og begave sig paa Bierget. Jupiter opfyldte sit Løfte; Skyen bragte dem over i Maanen, og det første der faldt dem i Øinene, var en prægtig Pallast, som var i Stand sat for at tage imod dem. Vore Reisende traadde af i denne Pallast, og beundrede den; de vare trætte af Reisen, og desuden er den Dag, da man ankommer, just ikke gjerne den, hvor lærd man end er, som man anvender paa Jagttagelser. De hvilede sig altsaa indtil følgende Dags Middag. Paa Jorden kand man vel arbeide hver Time paa Dagen, men saaledes er det ikke i Maanen. Man anrettede et saa velsmagende og stadselig Middags Maaltid, at de syv Viise, uden at tænke derpaa, spiste som syv Tærskere, deraf bleve de tunge og følgelig ubeqvemme til at giøre Slutninger; altsaa havde de nok at giøre den øvrige Tiid af Dagen med at fordøje. Alleneste mod Aftenen kigede de igiennem Vinduerne i Spise-Salen, og saae fortreflige og indtagende Sletter, og delige Blomster-Enge, som glimrede i Solens Straaler, De kom og saa vidt, at de opdagede, at Luften var opfyldt med den behageligste Lugt, og gav Gienlyd af en uendelig Mængde Fugles velklingende Sange, herover gjorde vore Viise deres Betragtninger, indtil Dagen havde Ende. De store Speculationer, som de havde foresat sig at giøre, opsatte de til den følgende Dag, og opfyldte med deres Forsæts Fuld giørelse, reiste de sig alle, før Morgenrøden fremkom. Men i det Øjeblik, som de gik ud af Slottet for at bemærke og beskrive Maanens Herredømme, mødte dem en Sværm unge Piger, som med en behagelig og forførende Geskjæftighed tilbød dem tusinde smaa Tienester; det havde været alt for eget, hvis kloge Mænd, der Aftenen tilforn ikke havde kundet imodstaae et Giestebuds Behageligheder, om Morgenen havde været saa plumpe at gaae forbi disse Smukke uden at see paa dem, de saae da paa dem, i Førstningen med Ligegyldighed, strax derpaa med Beundring; men det var ikke nok, de fornøiede sig saa meget med at see paa dem, og at examinere dem, at de sluttede med at lege og dantse med dem. De troede at de ikke havde spildt uden et Øjeblik i dette muntre Selskab, da Arbejds-Tiden allerede var forsvunden; Dagen begyndte allerede at helde og endtes med Lystigheder, Giestebuder, kielne og passionerede Anmodninger og en indtagende Musik. De syv Viise overgave sig til disse søde Følelser; men et skrækkende Skriig forstyrrede deres Fornøielser; en opbragt Skare af Landets Jndbyggere vare blevne misfornøiede med vore Reisendes Ankomst, overfaldt dem og beskyldte dem, at de havde voldtaget dets Døttre. Nogle af de Philosopher, som beboe Maanen, havde Medlidenhed med vore Vise, gjorde Forbøn for dem, og kunde dog ikke tilfredsstille Mængden, uden ved at love, at de nøje ville undersøge disse Misdædere og igien overgive dem. Den heele tredie Dag tilbragte de sov Vilse i største Frygt; deres Meglere med Forbønner og Folket i Fortrydelse; de havde megen Vanskelighed at vinde Dommeren. Til Lykke var den Tiid omme, som Jupiter havde betinget dem, med Soelens Nedgang, saa at de ved Nattens Jndtrædelse i Hast saae sig oversatte til Athenen; men da Aarsagen til deres Reise var enhver bekiendt, kunde deres Tilbagekomst ikke holdes hemmelig. Folket forsamlede sig Skare-viis omkring dem, og anholdte, at de maatte fortælle dem de underlige Ting, som de havde lagttaget. De havde tabt for meget af Modet til at kunde strax opdigte Fabler, og vare for meget skamfulde til nøje at sige Sandheden, derfor svarede de, at Engene i Maanen vare fulde af Blomster; Træerne besatte med Nattergaler: de nævnede ikke Landets Døttre, uden Tvivl havde de deres Aarsager, Man blev meget forundret, at syv Viise ikke havde seet i Maanen andet end Marke, Blomster og Fugle, men, siden de ikke havde kundet bemærke noget andet, vilde man i det mindste vide, hvordan de Blomster saae ud, og hvad Slags de Fugle vare. Om Nympherne i Maanens Pallast vare Brunet, ter eller Blondiner, det vidste de Vise fortreflig; men havde de havt Tiid at undersøge Blomsterne, og opholde sig ved Fuglene, de svarede slet intet. Man havde got ved at spørge dem; de viiste at den Kloge og kand lettere spørge end svare. Folket vendte dem Ryggen, dog lod man ikke af at højt agte Viisdommen; men i den følgende Tiid havde man mindre Agtelse for de Viise. Disse Reisende, disse Grædske Viise, ere meget almindelige i dette Aarhundrede. De trende Dage, som bleve tilbragte i Maanen, ere Livets trende Aldre. Ungdommen er for svag, for ubestandig, for letsindig til at beskæftige sig med grundige Betragtninger og til at indtrænge i Naturens Hemmeligheder. Og naaer man den mandige Alder, saa undergiver man sig det smukke Kiøns Herredømme, man sukker ved deres Fødder, eller man indretter sig med dem, man gifter sig, og af Begiærlighed at fremdrage sin Familie, opvoxer Ære, sygen. J Alderdommen finder man sig gandske indbunden i Forretninger, og de sidste Aaringer bortgaae i Uroligheder, Processer og Fortrydelser. Saaledes bortflyver Livet, uden at Mennesket, dette fornuftige og kloge Væsen, veed, hvorfor han har annammet det, eller hvad han har gjort endnu langt mindre, hvad han skal giøre.