Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-02-19
De ønsker et tro Malerie af vor Hovedstads nu værende Forfatning. Dette Ønskes Opfyldelse er maaskee vanskeligere end De troer, min Ven. Den første Lov for et veltruffet Malerie er Sandhed, og jeg har aldrig i eet og alt kunnet bifalde vor udødelige Juuls Portraiter, blot ford han smigrede Originalerne for meget. Ganske anderledes handlede de gamle Konstnere. De gave os Naturen igjen, saaledes som den er, uden at tage noget fra eller lægge noget til. See det antike Brystbillede af Cicero, Konstneren har ikke forandret det mindste i den store hæslige Vorte, som vanzirer saa meget det skjønne caracteerfulde Ansigt. En nyere billedhugger havde maaskee søgt at gjøre den mindre mærkelig for ikke at saare Øiet. Som det er i Konstens saaledes er det og i det videnskabelige Rige. Juulske Portraiter opvarter man os bestandig med, og man frygter saa meget for en Ciceroniansk Vorte, at man hellere leverer os et Portrait, som aldeles ikke ligner, end et Contrafet, som har ubehagelige Træk eller modbydelige Udvexter. Hvad er vor Litteratur i de senere Tider blevet til! Lovtaler – intet uden Lovtaler – er det Litanie, vi bestandig maa høre. De ubetydeligste Handlinger finde deres Berøm mere i vore offentlige Blade. Navnet Patriot har aldrig været tilfals for en lettere Priis end i vore Dage. Enhver, som har svist Hestekjød, enhver, som har opfundet et Middel til at fordrive Markmuus, troer sig berettiget til dette store Navn, og giver sig ikke til Taals førend han har faaet sin patriotiske Handling udbasunet i alle Aviser. Sandhedens djærve Stemme, som man fordum saa ofte har hørt lyde i vort lykkelige Fædreneland til Landets Held, denne Stemme, som har fremkaldt og fremmelsket saa mangen en skiøn fædrenelandsk Jd, synes ganske at forstumme. Jngen, eller i det mindste saare faa, tale mere det aabne, uskrømtede Sprog, der anstaaer Danske Mænd saa godt, det Sprog, som Absalon talde til sin kronede Ven, uagtet vi dog leve under en Valdemar, der ynder velmeent, fornøden og beskeden Sandhed. Egennytten, denne fule Hydra, har bemægtiget sig saa mange Hjerter. Man arbeider og tænker ligesom i et Skibbrud, hvor enhver kun søger at redde sig paa sit Vrag, ikkun for og paa sig selv, og glemmer at Staten i sine Trængsler kan gjøre Fordring paa Opoffrelser. Man ødsler med Lovtaler over Folk og Handlinger, uden Fortjenester, og man er bleven saa vant til disse Lovtaler, at de, selv der, hvor de ere fortiente, nu næsten ere uden Virkning. Man arbeider kun paa ved blændende Handlinger at tildrage sig offentlig Opmærksomhed og, med denne, offentlig Roes man higer uafladelig kun efter at tilfredsstille sin Forfængelighed, men de stille Borgerdyder, som kun faa see og høre, der ikke vente nogen anden Belønning end Selvbevidstheden, at have fortjent den beskedne Borgerkrone, blive med hver Dagfieldnere. - Dersom jeg skal levere Dem noget tro Malerie af vort nuværende Kjøbenhavn, saa bliver det en underlig Blanding. Her seer De Rigdommen med alle sine glimrende Attributer, svømme i Vellevnet; hist seer De Fattigdommen sukke i alle sine rædsomme Skikkelser; her finder De et ubetydeligt Menneske forvandlet til en Tøndeguldsmand i en stolt Borg; hist en fordum anseet og velhavende Familie forflyttet til nogle smaa indskrænkede Værelser i en afliggende Gade, kjæmpende med Mangel og Armod. Saaledes har Krigen bragt Lykkens underlige og ustadige Hjul ganske ud af Lave. Hvert andet Skridt støder De paa en Parvenu. Naar De kommer til Kjøbenhavn, saa mærker De ved første Øiekast intet til Krigens uundgaaelige Følger. De fleste ydre Ting ere endnu som før. Skuespilhuset, Restaurateurerne, Maske raderne, Klubberne mangle ikke Besøgere, og jeg behøver kun at sige Dem, at man betalte 14 Rdlr. siger fjorten Rigsdaler, for en Billet til sidste Maskerade, for at overbevise Dem om, at man er langt gridskere efter saadanne Forlystelser nu end førend Krigen. Men det kan heller ikke være anderledes. De Rige, som ere blevne endnu rigere ved Krigen, de Parvenus som paa eengang og paa en saare let Maade ere blevne til hovedrige Folk, med alle deres Grene, Qviste og Sideskud, bryde sig intet om Penge, og anvende Alt paa Glimmer og Fornøielser. Af alle disse leve der lykkeligviis igjen mange Tusende. Dette er den behagelige Side af Maleriet, hvor De seer Solen straale i sin fulde Middagsglands og finder arkadisk Lyksalighed. Men vender De det om, saa viser det sig mørkt og skyggefuldt. Ligesom enhver, der kan lade sig sit Arbeide betale i Forhold til Dyrheden paa alle Livets Fornødenheder, ikke har nogen Nød, saaledes er den, som skal leve af sin bestemte Lønning eller sin lille Capitals Renter, virkelig at beklage. Jeg kommer i dette Øieblik fra en Enke, hvis Mand for et Aar siden døde udenlands. Han har i mange Aar faret som Capitain paa Middelhavet. Hans Skib var ikke assureret. Han mistede det, og hans Enke boer nu fattig og blottet for alt paa en lille Bagsal langt ude i Adelgaden, som hun maa betale 20 Rdlr. om Halvaaret i Leie af. Hun maa nu kummerligen ernære sig og sit Barn af at sye og vaske for Folk. Jeg kjender en anstændig Kone, som i Mandens Fraværelse maa leve med fire Børn af det, hans ubetydelige Lønning 7 Mk. ugentlig - sætter ham istand til at sende hende. Naar De betænker, at næsten alt hvad der udkræves til at leve er fem, ja sex til syv Gange saa dyrt som det har været i Fredstider, saa kan det ikke falde Dem forunderligt, at mangen en Familie, som ikke har større Jndkomster nu end før maa indskrænke sig paa alle muelige Maader, gjøre Gield og sælge det ene Stykke af sit Bohave efter det andet. Rubriken Vare har derfor aldrig været saa stor i vor Adresseavis som nu. Paa Auctioner betaler man derimod alting uhyre dyrt. Skulde De vel troe at man giver 9 til 10 Mk. for Pundet af gammelt Kobbertøi, Den Lethed, hvormed Marchandiserne kunne blive af med alt hvad de indkjøbe, driver Priserne høit i Veiret. At Krigen maatte forøge Statsudgivterne, og at vor Papirmynt, som en Følge heraf, ligesom de fleste Staters Papirmynt maatte synke i Værdien, er begribeligt, men saaledes som den er sjunken vilde den ikke sjunket, dersom ulykkeligviis det Sted, der med største Føie bærer et Taarn af sammensnoede Crocodiller, ikke havde været til. Udlændingerne have altid havt størst Tillid til Danmarks Redelighed, fordi de vidste at den Danske Regjering endnu aldrig har gjort noget Laan, som den jo paa det samvittighedsfuldeste betalte. Men det er i det Store, som i det Smaa ingen Tyve ere farligere end Huustyve. J Statens egen Barm ligge de Slanger, som fortære dens bedste Kræfter. Det er notorisk, at man i Danmarks Hovedstad har arbeidet og arbeider paa at ødelægge Danmarks Financer. Gjennemgaa Aviserne, og De vil finde, at vore Penges Værdie altid er bleven nedsat paa vor egen Børs. Der gives Mennesker, der troe at de blive rige ved at forøge Massen af deres Bancosedler i det de nedsætte deres Værd, og uagtet de ere listige nok til ved alskens Konster at virke til dette uværdige Øiemed, kunne de dog i deres Eenfoldighed ikke indsee, at den, som blander een Flaske god Viin med tre Flasker Vand vel faaer fire Flasker Viin af een, men at han taber i Qvalitet hvad han vinder i Qvantitet. Jeg antager at en Mand, der havde førend Krigen en Formue af 100,000 Rdlr., har ved alle Slags Mandeuvors i Coursen forøger den til 200,000 Rdlr.; eier han da ikke langt mindre nu, da Coursen er 850, imod hvad han havde eiet om Coursen kun havde været 2 eller 300 Men saaledes ere disse Mennesker. Ligesom Silkormen arbeide de paa deres egen Grav, og det er netop deres Konst, der dræber dem. Jmidlertid er den Elendighed, de derved udbrede over den største Deel af deres Medmennesker stor og uberegnelig. Virkningerne af deres sataniske Konster spores ikke i deres Pragtbygninger og ved deres ødsle Taffel, men i Hytten, hvor den Fattige maa fryse, hungre og tørste for deres Skyld. Endnu troer jeg det var mueligt at redde vor Cours fra at gaae alt for slet, men efter min individnelle Mening er ethvert Laan i Species eller Banco, det være under hvilken Skikkelse det være vil, ikke det hensigtsmæssigste Middel til at ophielpe Coursen. Mine Grunde ere disse. Saadanne Laan kunne aldrig skee uden at love Laangiveren anseelige Fordeele. Da disse Fordele bestandigen stige med Coursens Forfald, saa er det naturligt, at de fleste Deeltagere i et saadant Laan troe at vinde ved at forøge Massen af deres Sedler, endskjønt de i Grunden dog kun tabe derved, da denne Fordeel netop er bygt paa Coursens Forværrelse. Men dette leder imidlertid til Agittage; thi jo flere Sedler man faaer, desslettere bliver Coursen, og mange kortsynede og upatriotiske Mennesker ønske og arbeide derfor kun paa, at den skal blive slettere. Staten kunde derfor ligne i den Henseende en Patient, der netop bliver syg af det Lægemiddel, som skulde helbrede ham. Jeg troer der gives et andet Middel, der vilde være langt hensigtsmæssigere, nemlig: at oprette en Privat Banque. hele Danmark og Norge vilde det være let at sammenbringe 5 Millioner Lod Sølv. Alle Undersaatter uden Forskiel skulde opfordres til at indlevere alt deres Sølv paa Skeer og andre nødvendige Ting nær, dog paa det Vilkaar, at det kun skulde deponeres, for at kunne tjene den oprettede Privatbanque til Garantie, og ikke smeltes for at udmyntes, men i sin Tid tilbageleveres i samme Stand som det er modtaget. Naar nu denne Garantie endnu forøgedes med 5 Millioner i Forskrivninger fra vore første Handelshuse, saa havde man en Fond af 10 Millioner. Mod denne Garantie kunde man udstede i det mindste 15 Millioner Speciesedler. For disse 15 Millioner kunde man efterhaanden inddrage Danske Courantsedler, og denne Jnddragelse vilde og maatte da saare hastigen virke til Fordeel for vor Cours. Paa Dannerkongens Frederik den 6tes Fødselsdag den 28 Januarii 1811.