Jyllandsposten, 1840-01-21
(Med Hensyn til Naaletræplantagerne.)(Sluttet.) Naar Forfatteren saa meget priser Vedkommendes, saavel deres, der have havt Bestyrelsen med Plantagerne, som Planteurernes Dygtighed, og derhos minder omde ovennævnte, som han kalder det dyre Lærepenge hvilke de lode Staten punge ud med, for at, som han Man kan her ikke andet end tænke paa den Beretning, der forefindes i en tydsk Geographie, om Jylland, at der endnu ere mange Hedninger (en Feiltagelse, grundet i den dobbelte Betydning af det tydske Ord "Heiden, der baade bemærker Heder, af hvilke her kun gives altformange, og Hedninger, som dog nok neppe kjendes her uden af Navn. siger, at de kunde lære at kjende de fjendtlige Elementer – saa maa man vel spørge, hvilke disse fjendtlige Elementer vare, som der maatte betales de dyre Lærepenge, for at komme til Kundskab om, og Svaret bliver det var ene og alene alle Træplanters, og især de med deres Rødder dybtgaaendes og altsaa Fyrrens og Egens dødeligste Fiende, Ahlen. Og Forstmænd kunde jo vel ikke have været uvidende om dette, som endog Bønderne i de Ahlheden nærmeste Byer maae have vidst, thi havde man, ved Begyndelsen af disse Anlæg, fortalt dem, at her skulde nu anlægges en Fyr skov, og udladt sig med, at Fyrren havde en lige ned i Jorden stikkende Pælerod, vilde de vel i deres simple og troskyldige Sprog have svaret: "Det maae vel de der have plantet saa mange Slags Træer, forstaae bedre end vi, der i det høieste have sat en Piil. Men maae vi sige, hvad vi mene, saa gaaer det paa den Maade neppe an med det Slags Træer her, hvor der mange Steder neppe er et Spadeslag til Ahlen. De veed jo vel, at man skal stikke Fingeren i Jorden, og lugte, hvad Land man er kommen i. Men ihvor uforsvarligt det endog var at begynde med disse ligesaa unyttige som pengespildende Fyrbesaaninger, saa var det dog endnu uforsvarligere, at man, skjøndt det Feilfulde heri snarligen viste og kunde ikke andet end vise sig, fortsatte dem i gjennem den lange Række af Aar. Planteur Klok har fortalt, at da han som et ungt Menneske var bleven ansat herved, og strax lagde Mærke til, at Fyrren nu slet ikke vilde lykkes, men at det derimod snarere var Tilfældet med Granen At de med Roden dybtgaaende Træsorter i Ahlen finde deres dødelige Fjende, derom overbeviiste vor afdøde Konge, Frederik den Sjette, sig ved sine oftere gjentagne Besøg paa Ahlheden, men det fortjener at fremhæves, med hvilken Stivsindethed Overførster Brüel endnu i disse Aar holdt sin beskyttende Haand selv overde udgaaede Fyrretræer i Plantagen. Bemeldte Konge, som 1822 første Gang besøgte Ahlheden, stødte sig strax over disse fælle tørre Træstammer, som han befalede Forstraad Bang at lade borthugge. Denne indberettede Majestætens Tilkjendegivende til Brüel, uden at dog sidste effectuerede nogen Ordre til Skovningen. J Aaret 1824 indfandt Kongen sig igjen i Plantagen - forbausedes over endnu at see de udgaaede Fyrretræer staaende rundtom i Plantningen og befalede nu Hr. Bang uopholdelig at bortskaffe Træerne. Denne indmeldte det til Rentekammeret, som igjen communicerede Overførster Brüel Majestætens Villie. Men dette uagtet, skulde Fyrretræerne, ifølge Hr. Brüels Hoved, er bort – vel nødsagedes han til at meddele Hr. Bang en Gjenpart af Collegiets Resolution, hvortil han imidlertid føiede den bemærkning, at Hugstendesuden ei skulde finde Sted inden hans nærmere Bestemmelse, – men denne indløb ei. 1826 kom Kongen atter til Plantagen, Træerne stode der endnu - men Brüel var dennegang sovet hen. At Ahlhedeplantagen imidlertid i Aaret 1840 endnu skal vanzires af staaende udgaaede Fyrretræer, er saaledes vistnok et staaende Beviis paa, til hvilken Yderlighed Fastholdelsen af en engang opfattet skjæv Jdee kan forlede en Bestyrelse, som i anden Retning med samme anvendte Pengesummer kunde udrette utrolig Nytte for Landet Redactionen. gav han sig engang den ærbødige Frihed, at udlade sig desangaaende til Bruel, men at denne afviste ham kort og godt med det Spørgsmaal: "Maa jeg spørge Hvor har vel Du studeret Forstvæsenet?" Skovrider, Micheelsen, Forstraad Bangs Formand, pleiede atsige: "Ja den Ahl er os rigtignok vel fjendsk, men vi sige med Peter Czar: Svensken slaaer os saa længe, til han lærer os at slaae ham igien." Peter naaede sin Forventning med Svensken, men Micheelsen ikke sin med Ahlen. De Omkostninger, der medgik i denne saa daarlige Kamp, og hvori der aarligen faldt Millioner og Millioner Fyr for Ahlen - Omkostninger, der, om man kjendte deres fulde Beløb med Renter og Renters Renter, enhver Upartisk vistnok vilde kalde skammelige, er det Forfatteren vel kalder dyre Lærepenge, men om hvilke han derhos udraaber: Hvad gjøre de til Sagen?" Jhvordan Forfatteren end vil have Ahlhedens Grændser, der, som han selv erindrer, bestemmes saa forskjelligt, afpælede, saa havde man dog vel Grund tilat vente af ham, at han for Fuldstændigheds Skyld, ei blot havde omtalt de 3 Benævnte, men og idetmindste med et Par Ord nævnet de tvende andre Plantager, nemlig gamle og ny Kompedals, der jo regnes med saa meget mere Føie blandt de 3 andre, da hine jo og ere, saavel som disse, Kongens, ja ere endog anlagte af de selv samme Mænd, der have foreslaaet og behandlet dem. Men her var Sagen, at da det var ham, hvad der er kjendeligt nok, kun om at gjøre, at sætte Plantagerne paa Ahlheden, saavidt det paa nogen Maade lod sig gjøre, i et gunstigt Lys - saasaae han gjerne, at de blandt hans Læsere, der vare virkeligt uvidende om disse tvende Plantager, vedbleve at være det, ja vedbleve endog at være uvidende om, at de eengang havde været til, men ere det ikke længer. Jeg siger: ere det ikke længer; thi gamle Kompedals Plantage har man jo allerede for mange Aar siden ganske slaaet Haanden af og overgivet som et aldeles forulykket Misgreb, saa at den nu ligger der som en Ørk i det Mindre, efterat have medtaget sin Part af de dyre Lærepenge. Men af alle tidtnok nævnte Lærepenge, ere der vel ingen meere ubegribeligt, ingen meere uforsvarligt udgivne, end de sidste til ny Kompedals Plantage anvendte. Men man tør haabe, at disse og blive de sidste, da det nuværende Rentekammer vistnok ikke lader sig formaae til slige Forsøg. Nok hiin ældre Plantage var, som sagt, allerede forlængst erklæret for uden Redning mislykket, og derfor aldeles forladt. Og ikke destomindre begyndte man, for en halv Snees Aar siden, lige ved Siden af samme, en ny Plantage, uagtet Jordbunden her var som der, og Ahlen her som der var kun 6, høist 8 Tommer under Overfladen. Jntet Under da, at hele Besaaningen mislykkedes i den Grad, at de faa endnu tilbageværende, ofte i 10-12 Alens Afstand fra hinanden staaende Graner ere ei alene saa usle smaae, men saa guulsot tige, at de trues hvert Øieblik af den nære Død. Forfatteren spørger: "om vi et have hørt, at Granen ikke skyder frem som en Padehat, Jo, saameget have vidog baade hørt og seet uden at behøve at være Forst mænd af Profession. Men vi tillade os til Vederlag det Spørgsmaal, om ei baade Forstmænd og Jkkeforstmænd forlange af en Gran, at den i 10 Aar skal naae en Padehats Høide, Da man siden Begyndelsen af Anlægget, ikke ved Eftersaaning eller Efterplantning har søgt at udbedre samme, hvilket jo heller ikke vilde være til nogen Nytte, saa maa man vel og have opgivet dette Anlæg. Men ihvad man har eller ikke har, saa er sammes Udseende af den Beskaffenhed, at hvis man vilde, at den endnu skulde ansees for Plantage, blev det fornødent, at antyde dette, ved en deri ophængt Tavle, ligesom hiin Maler, der var kommen saa slet fra Tegningen af en Kat, fandt det fornødent at sætte under samme: "Dette skal være en Kat." Blev dette Anlæg foretaget efter høiere Ordre, havde det jo været Vedkommendes Pligt, ved Henviisning paa dets Naboes saa totale Forulykkelse, aldeles at fraraade samme Allerede i Aaret 1794, altsaa i det 5te Aar, efter at Skovanlæggene paa Ahlheden vare paabegyndte, blev en Commission, bestaaende af daværende Stiftamtmand Sehestedt i Viborg, Proprietair Statsraad Steensen og Proprietair Lihme, udnævnt, for at undersøge, om det var raadeligt at udvide og fortsætte disse Anlæg eller ikke. Her var det, at Brüel fremlagde en Beregning, der skal have gaaet ud paa, at 500 Tdr. Land skulde i 80 Aar indbringe 180,000 Rdlr. D. C.