Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-09-03
Overkrigscommissair Elmquist er efter Amtets Ordre af 25de Juni d. A. i nærværende Sag tiltalt for Overtrædelse af Trykkefrihedslovgivningen med Hensyn til en i Aarhuus Stiftstidende No. 106 for iaar indrykket Artikel med Overskrift: "Extract af den slesvigske Forenings Protocol", men hvori Overtrædelsen ellers skal bestaae, derom indeholder Ordren Jntet. Om han skal tiltales for at have villet tilskynde til Opstand mod Kongen eller bespottet Guddommen m. v., derom yttres Jntet, og dog kan det neppe omtvivles, at en Actionsordre, naar den skal have nogen Virkning, bør være saa bestemt, at man kan see hvad det er for en Forbrydelse, hvorfor Tiltale skal finde Sted. Det er ikke nok at Tiltale beordres for at have overtraadt Loven, men det maa opgives hvilken Art Delicum Overtrædelsen skal angaae. Jkke kan man sige, at dette er opgivet derved, at det er sagt: Overtrædelsen angaaer Trykkefrihedslovgivningen, thi, foruden at denne Lovgivning bestaaer af en stor Mængde Forordninger, Placater, Rescripter, indeholdende en Mængde forskjellige Lovbestemmelser, kan man paa Tryk gjøre sig skyldig i mangfoldige heterogene Forbrydelser. Det forekommer mig derfor, at Actions-Ordren lider af en saadan Ubestemthed, at Sagen alene af denne Grund bør afvises, (fr. L. O. Rets=Dom i Jur. Tidsskr. 35 pag. 159 f.) Dette bliver derfor min Paastand, men skulde denne ikke tages til Følge, skal jeg tillade mig at bemærke, med Hensyn til Realiteten, Følgende: Det har altid været erkjendt, og ved mange Præjudicater stadfæstet, at Den der er under Censur, maa have Ret til at antage, at hvad der eengang af Censor er censureret, maa i Relation til det Offentlige og Staten være lovligt, ellers er Censuren ei blot intetbetydende, men den er i sig selv en Uting. Det vilde være det Samme som om den Sag der eengang var paadømt i Høiesteret, atter kunde paa dømmes der; det vilde være det Samme, som omdenne ærede Ret, naar den eengang i denne Sag har afsagt Dom, atter skulde tage fat paa den, og atter afsige Dom i den, efter de samme Documenter og samme Oplysninger som den eengang har brug til derpaa at bygge sin Dom. Man kan derfor fornuftigviis ikke antage, at det eengang Censurerede, d. er det eengang af Staten, selv i eneste, og derfor høieste og sidste Jnstants bedømte og med Lovlighedens Stempel Forsynede, af Staten paany skulde kunne tages under Bedømmelse og erkjendes som brødefuldt, saa at den ligesom skulde sige: "Vel har jeg sagt Ja! da Du spurgte mig, om Du maatte vise Andre hvad Du dengang viste mig, men nu har jeg betænkt mig; nu skal Du endogsaa straffes, fordi Du dengang viste Andre det og lod dem læse det, uagtet jeg gav Dig Tilladelse dertil. En saadan Fremfærd kunde neppe passe for en Pascha i hans Paschalik, og den kan ikke tænkes i en velordnet europæisk Stat. Det kan derfor ei heller nogensinde fornuftigviis have været eller være vor Stats Villie, at en Avis redacteur skulde straffes for Jndholdet af en Avis, naar Statens Embedsmand c: Censor, eengang har sagt: "Jndholdet er godt. Det maa læses. Derfor kan Meningen af Slutningen af § 10 i Avisudgivernes Privilegier aldrig være, at den under Censur værende Avisredacteur i Almindelighed skulde kunne straffes for Jndholdet af hans Avis, naar Cen for har erklæret det for godt. Men, vil man sige: denne Bestemmelse maa dog have en Mening, thi uden Hensigt kan den ei være sat. Det maa erkiendes. Den har en fuldkommen fornuftig Betydning, som jeg skal tillade mig at oplyse: Det maa nemlig vel erindres, at Censur er indført for det Offentliges Jnteresse, for at forhindre at Jntet trykkes der kunde krænke Staten eller det Offentlige, eller med andre Ord: for at forhindre Forbrydelser mod Staten. Deraf følger at Censor, som Statens Embedsmand, ved at censurere et Blad, alene tager Hensyn til om dette indeholder Noget der maatte være skadeligt eller fornærmende for Staten, hvilket han da stryger, men om Bladet indeholder nok saa mange og nok saa graverende Forbryde ser mod privat Mand, derfor udstryger Censor Jntet. Dette lader han være den private Mands egen Sag at paatale. Med Hensyn hertil er Slutningen af § 10 i Anklagedes Privilegium affattet; altsaa for at forebygge, at Avisredacteuren ikke skulde ville indskyde sig under Censor, naar han af Private tiltales for Fornærmelser mod Private. Da alle Bøger vare under Censur ifølge Loven, udtryktes derfor det her af Sagens Natur flydende Resultat med imp. S. .p. d. c. imprimatur salve jure privati. Det Selvsamme er det Kongen har villet udtrykke i bemeldte § 10. Man kunde vel ogsaa tænke sig andre Tilfælde, hvor den under Censur værende Forfatter kunde drages til Ansvar, uagtet hans Arbeide var censureret, f. Ex. om Censor spillede under Dække med ham, for at erholde statsforbryderske Bekjendtgjørelser udbredte blandt Folket. J Forbindelse med det almindelige Hensyn til Private, kunde ogsaa saadanne enkelte Tilfælde være indbefattede i Slutningsbestemmelsen af § 10, men at ansee den som almindeligt gjældende, vilde, som viist, stride altfor meget mod Statsoverhovedets forudsatte fornuftige Villie og vor ellers sunde Lovgivnings Principer, til at man kan formode sligt. Naar nu hertil kommer, at Udgiveren af Avisen in casu ei engang er den paaankede Artikels Forfatter, at dog selv de meest absolutistiske Regjerings mænd maae erkjende, at det er tvivlsomt om Artiklen indeholder noget Ulovligt, og saa tvivlsomt at en Mængde af Statens meest hengivne Tienere, i deres Embedsmedfør som Censorer, ikke i den have kunnet finde noget Ulovligt; naar man betænker alt dette, da veed jeg sandelig ikke, hvorledes man med Følelse af Ret eller billighed vil kunne beqvemme sig til at paastaae Straf over den Mand, hvis hele (jeg er i Forlegenhed med hvad jeg skal kalde den, thi Brøde kan den ei kaldes) Handling bestaaer i, at han, efter at have spurgt Staten om han maa lade Folket læse det Blad han først lader Staten læse, og faaet et bejaende Svar, derefter gjør dette Jeg skjønner ikke, at der ifølge det Ovenanførte er Tale om at anvende den indskrænkende Lovfortolkning paa tidtommeldte § 10, men skulde dette behøves for at komme til det Resultat jeg har paaviist, som det Lovgiveren fornuftigviis ene maa have villet, da veed jeg ikke at den nogensinde kunde være mere paa sin Plads end her. Af disse Grunde maa jeg saaledes, afseet fra alle Andre, paastaae Overkrigscommissair Elmquist aldeles frifunden for Actors Tiltale og det Offentlige tilpligtet at udrede Sagens Omkostninger.