Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-06-28
Av. Nr. 99 igjen leveret en Artikel Adversus novem istos Pastores, paa hvilken vi gjøre vore Læsere, opmærksomme. Aviserne have nu i Almindelighed antaget en saa tør og alvorlig Tone, at man næsten skulde troe, at de ansee al Spøg for Contrebande, vi ere derimod af den Mening, at man ved Spøg undertiden kan udrette ligesaa meget som ved den dybeste Alvor, og glæde os derfor ved denne Forfatters Artikler, enten han nu er 67 Aar eller ikke, enten han er Præst eller ikke. Da vi ikke kunne optage hele Artiklen, ville vi uddrage enkelte Stykker, af den. Forfatteren omtaler først, at hans Udarbeidelser have huget mange brave og fornuftige Mænd omkring i Landet, medens man derimod har peget Fingre ad de ni Præster. "Mig kan Enhver forstaae, saavel den Lærde, som den Ulærde; dem derimod kan Jngen blive klog paa, hvem de er, hvad de vil, hvad de farer efter, hvad de fægter efter. Det Bedste, de endnu have gjort, var, da de i to Aar taug gandske stille. Men saa kom denne Ussing, og saa hang de sig strax ved ham. Siden maatte Dr. Hald holde for, og tilsidst kastede de sig som niGlenter over trende gandske uvedkommende Mænd, sc. Dr. Frost, Provst Nannestad, og Sognepræst Steen Blicher, hvilke de ligesom have sat Kniven paa Struden, for at tvinge dem til, at sammenskrive hvad de ikke selv gider gjort. Et nydeligt Comportamento af geistlige Mænd. – Men Tiden skal vise, at de have gjort Regning uden Vert. Thi med Kirkens Reform indvendigud vil Ussing aldrig befatte sig, allene af den Grund, at han er en Jurist og en Assessor; Dr. Hald vil heller ikke gjøre det, eftersom det Hele kan være ham ligegyldigt, da han haver det største Sognekald paa chersonnesus cimbrica udi Besiddelse; Dr. Frost vil ligesaalidet gjøre det, da der udi den gandske Kirkehistorie ikke findes noget Exempel paa, at en gammel Stiftsprovst, som ogsaa er Ridder, haver bemænget sig med Nyheder; Provst Nannestad kan ingenlunde gjøre det, da han saa gandske nylig er kommen til Provsteværdigheden; og Steen-Blicher gjør det partout slet ikke, da man af hans sidste Avertissement erfarer, at han haver Nok med sine egne Vilkaar at skaffe og desformedelst kun kan føle sig lidet genegen til at melere sig i disse Affairer. – Alting hos disse ni Præster skal nu lade saa helligt. De tænke slet ikke paa sig selv, men ene og alene paa den stakkels Kirke. De bryde sig slet ikke om Offer og Accidentier – Gud bevares! Nei, de bekymre sig bare om det Aandelige. De spørge hverken om Præsteoste eller og Ydegjæs, men kun om det Overjordiske. Ja naar Nogen vilde troe dem, de hellige Skalke, Men kunde man læse i deres Hjerte, vilde det snart vise sig, at Forskjellen paa deres og min Færd er, at hvad jeg siger høit, det tænke de i al Stilhed og Geheimhed. Jeg haver aldrig kunnet med at hykle, hverken med Værdighed, eller uden Værdighed; som jeg er, saadan giver jeg mig. Det er min oprigtige Mening, at det gandske ikke haver nogen Nød med Kirken, og det skal aldrig forvolde mig noget Hovedbrud, hvorledes hun skal komme ud af det. Hun hytter sig nok, det er min mindste Sorg. Det er ikke i alle Lande hun haver det saa godt som her. Der bør være Maade med alle Ting; est modus in rebus. Naar hun haver sin ordentlige Betjening, bør hun dermed lade sig nøie." - Men hvorledes faaer Kirken sin ordentlige Betjening, Kun derved, at Præsternes Jndtægter forøges. Man har hidtil tracteret Præstekaldensom et Slags offentlige Divisions- og SubtractionsØvelser, men ikke anvendt Addition og Multiplication paa dem. "Saasnart noget Nyt kom op, og der spurgtes: hvor tage vi Penge fra dertil, blev Enden paa Visen, at vi Præster nok kunde rykke ud dermed. Saaledes bleve vore Kalde beskaarne snart af Seminarierne, snart af Amtsprovsterne, snart af Banken. Den Eneste af den nyere Tids Kjepheste, som man ikke haver tvunget Geistligheden til at lægge Bidsel paa, er den indbyrdes Underviisning, hvisaarsag vi ogsaa altid have anseet denne uskyldige Indretning med gunstige Øine, hvilket vor i sin Tid indgivne Rapporter noksom udvise. Endvidere bemærker han, at Pastor J. Kiær udi Skaarup " haver Ret, naar han yttrer sig derhen, at deikke er med Kirken det har nogen Nød, men med Præsterne. Kirken fattes i alt Fald kun et nyt Ritual, og da dette nu i fire Aar haver været underveis, og vi ikke have fornummet, at det er forliist, forhaabes det, snart at kunne arrivere." – For en Embedsmand er det, som Hr. Kjær meget rigtigt bemærker saare tungt, ikke at kunne spise sig mæt udi Livet Mættelse maa tilvisse være et stort Gode, siden ve endogsaa i de berlingske Tidender finde udtrykkeligen bemærket, at det Middagsmaaltid, som blev skjænket Garnisonsskolebørnene i Anledning af den sidste høie Formæling, var et mættende Maaltid. Af Mangel paa Mad er Mangen forfalden til Drik. Hvad Klæderne anbelanger, da kjender jeg en Menighed, som haver skudt sammen til en ny Præstekjole til sin Sjelesørger. Den han havde, var rigtignok yderlig og inderlig daarlig, navnligen vare Vingerne gandske henslidte, ja ligesom afsvedne. - Men Hr. Kjær skal ikke have Tak, fordi han dadler det hos mig at jeg er en duelig Landmand. Det fattedes kun endnu, at vi skulde opgive Agerdyrkningen – saa vare vi gandske tiggefærdige. Lad de hellige ni Præster kun kæmpe med Anderledestænkende; jeg skal ikke ophøre, saalænge jeg kan løfte en Hakke, at kæmpe med Qvæk, Rapunzel, Rødbynke og deslige heterdore Urter. Lad den snuse efter Kættere; jeg snuser efter Klinte og Heire, thi det er just de rette Kættere, som ikke bør taales, hverken over eller under Jorden. Lad dem bringe deres Møg til Stænderhuset i Viborg; jeg bringer Mit ud paa min Brak mark. Sal sapienti!"