Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-07-04
Sædvanligst lægges Spiren til Sværmeri i Børnegarene. I det 11te og 12te Aar, maaskee ofte før, begynder Barnet især at lytte efter sværmeriske Udbrud og Jdeer og selv at udklække saadanne, i dets Lege udmaler det hvad det har hørt eller læst, og i dets Væsen og Tale søger det at efterabe de Helte, som dets Phantasi er beskjæftiget med, og som i Bøger ere forekomne det, naar man er opmærksom paa Barnet, kan man let i denne Alder afvænne det, ved Mildhed blandet med Strænghed, fra saadanne sværmeriske Jdeer og Yttringer, men desværre, Forældrene som skulle dæmpe sligt, vedligeholde det som oftest, blot fordi det klæder Barnet saa rart, fordi man i Selskaber saa gjerne gidder hørt: "Aasee hvilken vittig lille Unge!" – O. J kortsynede Fædre og Mødre, dersom J saae den Fordærvelse og Ulykke som slige Jdeer maaskee engang bringer over Eders Børn, J ville vist ikke vedligeholde dem, men søge at udslette dem i en Alder hvor det endnu er muligt. Der er maaskee Jntet, som fordærver Børns Moralitet og vildleder deres Fornuft saa meget, som farlig overspændt Romanlecture, deres Fornuft kan ikke faae Tilladelse til Selvtænkning, thi man nedsluger Forfatterens Tanker og Jdeer, man tænker og føler i alt som Han, men man tænker og føler derfor sædvanligst galt –, som Helten eller Heltinden i Bogen er, saa ønsker man selv at være, Intet kan være deligere, Intet sødere, man higer efter snart selv at kunne spille en lignende Roman som den man læser. - Naar gal Opdragelse fordærver et, fordærver maaskee Bøger ti Mennesker; de Forældre eller Opdragere som uhindret lade deres Børn læse hvad dem falder i Hænde, paadrage sig derved et stort Ansvar for Gud og Mennesker. - Censomhed og Landlivet føder især Sværmerie og nærer den; man læse engang, Zimmerman, "uber die Einsamket", og man finder Exempler nok derpaa; det er naturligt, thi Jndbildningen arbeider meest i Eensomhed, og man er paa Landet, i Naturens Skjød, varmest stemt for følsomme Jndtryk, som desværre vor svag Natur ikke kan taale for mange af. - Fra det 12te Aar stiger Hanget til Sværmerie, hvis det ei vorder dæmpet, og gaaer da indtil det latterligste og naragtigste Galenskab, og gjør Sværmeren, enten til Nar eller til Daarekistelem. Dog der gives jo og mangen Undtagelse i dette som i Alt, ikke alle Sværmere blive "Werthere, der gives ogsaa de, som høre lidet efter den kolde, men derfor sunde Fornufts Stemme, og lade sig i Tide raade og sige af Venner, som vil deres Vel, og som efter disses Raad mærkelig daler i deres Ørneflugt fra den høie Skye ned imod Jordens lavere Regioner, hvor de da søge at give dem en fast Gang, paa deres egne korte eller lange Been, igjennem Jordlivets Dale. J det 16de og 17de Aar er Sværmeriet paa det høieste fordi da sædvanlig Kjerligheds Følelserne blander sig derimellem, og giver Sværmeriet det rigtige romantiske Sving, som det hidtil manglede, man seer i hver en Pige med et nogenlunde taaleligt Ansigt, en Venus, en Gudinde, eller hvad Navn man nu giver hende, i hver en rødkindet Bondetøs, en Nympe, og Gud veed Alt hvad man ikke da seer, man seer kort sagt, ind i den syvende Himmel. - Kjerlighed gjør sværmerisk, det er en antagen Sætning, som man har seet saamange Beviser. for, at det ikke kan afdisputeres mere; ved Kjerlighed vorder man først fuldkommen Sværmer; Alt forekommer og ganske anderledes og forandret, Himmel, Jord og Hav svømme i Et, Stjernerne ere lysende Guds Engle, som svæve over os i Luften og beskytte os, og Maanen den "søde Maane" den er Kjerligheds Soel, for den sværmer Elskeren i høi Grad, i Maaneskin finder man ham i Lunden med sin Elskerinde, vandrende Haand i Haand eller siddende paa en gammel Træestub, hvorhen Maanen, kaster sit fortrolige Skiær, og møder deres Blikke, som uafvendte stirre did op i det blaae Fjerne. Maaneskin er Elskovens Frister, hvilket en Mand bevidnede der blev spurgt, hvorfor han holdt saa tidligt Bryllup med sin Forlovede, og da svarede Ack, wir gukte so viel in der Mond!" – Den kjerlighedsfulde Sværmer er lykkeligst ved en sagte rislende Bæk, der sidder han ved Siden af sin Møe og leger saa skjelmsk med hendes yndige Haand, eller piller ved hendes Lokker, eller han gaaer i Engen, og søger om "Forglem mig ei til hende, eller han afriver Blade og kaster i Bækken, for at see Bølgen bortføre dem i glidende Fart, lytter saa ømt efter Nattergalens sværmeriske Toner, og er paa saadant Sted ikke mere paa Jorden. Fra det 20de Aar daler man lidt efter lidt ned fra sin Flugt imod det Høie -, man nødes da til med mere Alvor at gribe ind i Verdenshjulets Gang, de sværmeriske Følelser tabe sig meer og meer, man afkaster lidt efter lidt Narrekappen og træder endelig frem som et for vor Jord passende Væsen, og i det 25 Aar er man sædvanligen ganske helbredet for denne farlige Sygdom. Dog, som forhen sagt, vedligeholder den svæmeriske Aand sig hos enkelte Mennesker indtil deres seneste Dage, og forskaffer dem kun Ulykker, Sorg og Elendighed, og forkorter dem tilsidst Livet. - Sværmeren lever i en selvgjort Idealverden, som ikke findes, og ei heller nogensinde kan findes paa Jorden. Han er lykkelig saalænge han endnu troer at kunne finde den, men naar han først taber Haabet derom, naar hans hede glødende Pantasie allevegne kun møder kolde Jismasser, naar han daglig seer sig skuffet i sine sværmeriske Forventninger til Menneskene der omgive ham, see, da vorder han fuldkommen ulykkelig, men desværre ikke fuldkommen klog, hans Sværmerie tager derimod en farlig Vending, han vandrer snart Veien til Daarekisten, hans Livs Bestemmelse er forfeilet, og Sværmerie hans Grav. - Sværmerie har afstedkommet mangfoldige Ulykker og Elendigheder i Verden, især ved de aandelige Sværmere Munkene; hos Zimmermann finder man næsten utrolige Exempler derpaa i Fortællingen om deres anachoretiske Galenskaber; i hans omtalte Bog om Eensomheden. Man kan derfor ikke noksom advare Menneskene imod dette forføriske Sving i Aanden, det bringer os kun Jammer og Elendighed og fører hen af Daarskabens Veie. Ligevægt i Sjælen er nødvendig til Menneskenes sorgfrie Existents, og den erholdes kun ved en fornuftig Brug af de Aandsgaver, Gud har nedlagt i os, aldrig ved selvskabt phantastisk Hjernespind, aldrig ved Higen efter en Jdealverdens Fuldkommenheder som ikke kan findes her i denne Verden, som ligger langt uden for os. Jeg kunde endnu have meget at sige om Sværmerie og dets Skadelighed, men deels er det ikke Stedet her at udkaste et fuldstændigt Malerie derover, deels har man det fuldstændigt i flere gode Skrivter, saa hvad her endnu kunde siges, kun vilde være et svagt Echo af hvad hine langt bedre have sagt; jeg har kun søgt at give Læseren et Vink til grundig Selvtænkning over denne Gjenstand. Overdreven Føelsomhed, bestaaer i et forkjælet Begreb, og en feilagelig Anskuelse af Tingenes Natur her i Livet; den viser sig næsten altid i utidig og som oftest latterlig Medynksomhed ved enhver lille Leilighed og over enhver Ubetydelighed; den hidrører fra en kjælen Opdragelse, fra svage Nerver, fra ulykkelig Kierlighed, eller, ligesom Sværmerie, fra den forføriske smægtende Romanlæsning. Fast Bestemthed, mandig Diærvhed, og Kraft i Villien og Handlingen, hører til en Charakteer, som vi Mandfolk især maa stræbe efter at naae, dersom vi nogensinde skal komme til at handle med Energie, dersom vi nogensinde fuldkommen vil fortjene Navnet: Mand. Thi Mandens Villie bør være urokkelig, naar han veed den er ret, den maa ikke kunne vendes og dreies eftersom Vinden blæser, da var den som Sivet, der saa saare let knækkes i stormfuldt Veir. Føelsomhed hører det smukke Kjøn til, og pryder det; Ynde og Blidhed fører os den qvindelige Siel imøde og virker velgjørende paa os, kun bør den ikke omdanne os til Svag linge, til usle Halvmænd uden Kraft og uden Villie, hvilket den saare let kan komme til ved en alt for høi Grad af Følsomhed; en 3die Deel af dem der bære Navn af Mænd er det maaskee ikke, thi deres Koner have omdannet dem til sande Ærtekjællinger, deres Villie have de mistet, de tør ikke gjøre eller lade noget uden Konens Villie, de staae, som man siger: "under Tøflen, de have neppe Navnet Mand tilbage; hvormange Exempler høre og see vi ikke daglig herpaa.