Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-04-25
Jndenlandske Efterretninger. Hs. Kongl. Høihed Kronprindsens befindende, vedbliver at forbedre sig. Som et Vidnesbyrd om den Jnteresse, hvormed ogsaa Jyderne følge den mod Orla Lehmann anlagte Sag, optage vi af Kjøbenhavns posten nedenstaaende fra Jylland meddeelte Artikel "Jntet Autoritets=Skridt har i lang Tid taget den almindelige Opmærksomhed her i Provindsen saaledes i Beslag, som det kgl. danske Cancellies Actionsordre mod Orla Lehmann. Det er naturligt, at der til enhver Tid, men især i en Bevægelses-Periode, som den nærværende, maa fremtræde visse Personligheder, som Bærere og Ledere af de Ønsker og Forestillinger, der mest levende røre sig i Folket, og jo klarere dette i dem erkjender sin egen Bevidsthed, sin egen Trang og sin egen Stræben, desto fastere slutter det sig til dem. De ere Aand af Folkets Aand, Marv af Folkets Marv. En saadan Personlighed er Orla Lehmann. Vi Jyder have længe fulgt ham med stor Opmærksomhed, og hos ham fundet en Rigdom af Kundskaber, et Væld af Tanker, en sjelden Klarhed i Fremstillingen, en vidunderlig Lethed og Styrke i at forme og bøie Sprogets Malm efter sin Villie, og derhos en saa reen-menneskelig Begeistring for det Sande og Rette, en saa gediegen Dannished, at han fortjener at være ikke Opmand for en vis Clique, som visse Folk have villet stemple ham til – men en Yndling af det hele Folk. Det er ogsaa hine fortræffelige Egenskaber ene og alene, der have hævet ham til en Stilling i Samfundet, som hverken Lykketræf eller Herre-Gunst kunne bane Adgang til. Han er En af Kjøbenhavns Borgerrepræsentanter og Stænderdeputeret for Østifternes de Kjøbstadsdistriet. Han er, som Medudgiver af Fædrelandet, en af den liberale Presses Ordfører, i Danmark. Med al Ærbødighed for det kgl. danske Cancelli vare vi derfor strax – vi tilstaae det oprigtigt tilbøielige til at tage Parti for Lehmann Det forekom os utroligt, at denne Mand, med sit juridiske Blik, sin besindige Danskhed, skulde have forbrudt sig saa grovelig, at han havde forskyldt at tiltales ved Generalfiskalen. "Men hvad har han da sagt? Hvad har han da gjort spurgte den Ene den Anden, og dette Spørgsmaal absorberede i flere Dage enhver anden Jnteresse. Og da nu hans Tale for Falstringerne blev bekjendt; da vi fik Sort paa Hvidt for, at Lehmann ogsaa her – hvad vi aldrig omtvivlede – er forbleven sig selv lig, ærlig, sanddru dansk i Hu og Tale, da grebes vi ikke af Frygt for hans Skjebne, som han selv visselig ikke frygter, da Fædrelandskjærligheden hos ham forlængst har drevet Frygten ud – men af en dyb Smerte over, at vi endnu ikke ere komne videre Saamegen Stræben og Kæmpen, saamegen Ønsken og Haaben, og endnu ikke videre, Vi vare tilmode, som naar man vaagner af sin Nattesovn, og troer det lakker af Dag, og glæder sig til Lyset, og saa hører Klokken slaae Tolv! Altsaa endnu ikke over Midnat! – Vi have – vi gjentage det gjerne - den største Ærbødighed for det kongl. danske Cancelli, men vi maae dog ærligt tilstaae, at vi ansaae en saadan Action for en factisk Umulighed i Danmark. Efterat ikke blot den bedste Deel af den periodiske Presse, men ogsaa Stænderne, dette lovmæssige Organ for Folkets Ønsker, have sagt netop det samme som Lehmann, efterat navnligen vore Deputerede have sagt det ulige stærkere end han, efterat Kong Christian den 8de er antagen at have frigivet Discussionen og Forfatningspørgsmaalet, efterat den ubestikkelige, over enhver Anfægtning ophøiede Historie forlængst har bemægtiget sig det samme Stof, og er kommen just til samme Anskuelse, som Lehmann, troede vi os berettigede til, at ansee en saadan Action for en factisk Umulighed. – Man sammenligne blot hvad Roulund i den sidste jydske Stænderforsamling har sagt om Forfatningspørgsmaalet, om denne store Sag, som Ørsted med Rette har kaldt det, med det, Lehmann i Nykjøbing har sagt derom, og man vil indrømme, at hvad den Sidste actioneres for, det har den Første sagt langt djervere. Men han kunde ikke actioneres, thi i Stændersalen staaer en Midler mellem Kongen og Folkeraadet, en Midler, men ingen Anklager, og i hvor dristige Ord der end her komme over den Deputeredes Læber, saa er det dog frie Ord, som Gereralfiskalen ikke kan beordres at tiltale ham forMed andre Ord: i Stændersalen er der Talefrihed. Havde altsaa Lehmann holdt sin Tale i RoeskildeStænderhuus istedetfor paa Nykjøbings Raadhuus, og havde han betjent sig af endnu langt stærkere og djer vere Udtryk, saa havde han ikke kunnet actioneres. Men det maa gjennemtrænge enhver Fædrelandsven med den dybeste Smerte, at hvad en Deputeret frit kan sige i Stænderforsamlingen, det vorder regnet ham til Forbrydelse, naar han siger det udenfor Stænder huset. Det er altsaa Murene af dette Huus, der her danne Grændsen mellem det Tilladelige og Utilladelige, det Lovlige og Ulovlige. Sagen er den samme; det er altid den store Sag. Taleren er den samme. Siger han sin Hjertens Mening indenfor denne Væg, da kan Jngen krumme et Haar paa hans Hoved derfor, siger han den derimod udenfor, saa er Generalfiskalen der.