Almuevennen, 1844-11-20
Den kongelige Deputerede, Etatsraad Stenfeldt, udtalte paa sin sædvanlige vidtløftige Maade, kun hvad de to foregaaende Talere alt havde anført, om den overfladiske Behandling, der vilde blive de Puncter til Deel, som skulde omhandles i Adressen, og om den hos Nationen herskende Stemnings Ustadighed og Kortvarighed. Han omtaler en Deel mindre oplyste, af Sandheden mindre gjennemtrængte Mænd, som troe paa enhver Maade at burde fremskynde, ja endog fremtvinge en constitutionel Forfatning, og for at opnaae dette agitere de Folket. De følge med speidende Øie Regjeringens Foretagender, for at see, om de ikke skulle opdage et eller andet Misgreb eller nogen Ufuldkommenhed, og hvor de da troe at have fundet saadanne, udhæve de dem med stærke Farver, søge at vække Misfornøielse med Regjeringen, og stræbe at fremkalde den Tro, at, naar man fik en Constitution, vilde al Aarsag, til Misfornøielse ophøre. De samme Mænd tage ikke i Betænkning at svække og undergrave de ædleste og skjønneste Følelser, der fra Barndommen af ere vakte hos Folket for Alt, hvad der er det kjært og helligt. Ved denne Agitation er det netop, at de fremkalde den Misstemning, der nu spores og paaberaabes. Alle disse Beskyldninger og Domme, selv over Hjerter og Tanker, er Hr. Etatsraaden imidlertid dog saa god at indrømme, at han kun kan vidne om, efter sin egen personlige Maade at opfatte og bedømme Sagen paa Han har ogsaa meget at indvende imod den ganske ny Lære, at Ministrene skulle staae til Ansvar for det, som Kongen selv har besluttet. J constitutionelle Stater ansees Ministeransvarligheden som en Hovedhjørnesteen for Forfatningen, og man søger deri en Garantii mod Kongemagtens Misbrug, men i absolute Monarchier, og navnlig hos os, lader Ministeransvarligheden sig ikke realisere. Man maatte da have Vished om, at de virkelig have medvirket til den Handling, hvorfor Ansvaret skulde paahvile dem; men Statsraadets Protocol ligger ikke aaben, og vi har ikke nogen Ministertidende; man søger Beviset deri, at Ministrene ikke have taget deres Afskeed, og altsaa stiltiende have samtykket i Beslutningen, men vilde Ministrene tage deres Afskeed, fordi Kongen, imod deres Raad, havde truffet en Foranstaltning, da vilde dette røbe en for stor Tillid til deres egen Menings Rigtighed, og de berøvede sig derved Leiligheden til ved oftere gjentagne og nye vægtige Grunde, efterhaanden at gjøre deres Meninger gjældende hos Kongen. Det var at fraskrive Kongen al selvstændig Villie, at antage, at han ikke vilde have været af den Mening, hvis han ikke var bleven raadet saaledes. Kongen har to Raad, Ministerraadet og Folkeraadet, og Etatsraaden finder det høist besynderligt, at det sidste skulde erklære det førstes Mening urigtig, og andrage paa dets Entledigelse. Directeur Duntzfeldt antog, at en Adeesse vilde være et Sammenknytningsmiddel mellem Stænderne og Regjeringen, hvorved Kongen end yderligere vilde komme til tilforladelig Kundskab om, hvad der rørte sig i Folket. Han troede ikke, at den Stemning, der hersker i Folket, er saa bevægelig, som Biskoppen havde antaget, saa at man, saa at sige, maatte gribe den i Flugten for at kunne udtale den; hvorimod han formeente, at, naar man trindt om i Landet har søgt at opnaae Kundskab om den, vil man være meere paa det Rene med sig selv om dens Beskaffenhed, end at man skulde antage, at den i Dag er saaledes, i Morgen anderledes. Grunden til denne Stemning maa søges i virkelige Kjendsgierninger, som ikke have en saa bevægelig Form. Han vilde ikke nægte, at det var en rigtigere Form, at forebringe Kongen sine Ønsker af Petitions=Veien, naar det kunde ventes at de private Andragender, i den korte Tid, der var tilstaaet Forsamlingen, kunde gjennemgaae den Behandling, der var foreskreven; men desværre maatte det befrygtes, at mange, maaskee de vigtigste af disse Andragender ikke vilde blive behandlede, og i dette Tilfælde vilde man dog i Adressen have udtalt det, som man ønskede at bringe til Kongens Kundskab. Han troede ikke at Forsamlingen ønskede, eller at Kongen behøvede at ile med at svare paa Adressen; det Forsamlingen ønsker, er, at der maa blive handlet i Overeensstemmelse med dens Ønsker. Han stemte for en Comitee, og sluttede med at gjentage Etatsraad Sten feldts Ord under Adresse-Forhandlingerne 1838. En gjensidig, hjertelig og aandelig Meddelelse mellem Kongen og Folket knytter Baandet fastere, og forøger den Tillid og styrker den Frimodighed, som skal give et Folkeraad sin sande Betydning, Taushed, hvor man føler Trang til at udtale sig, lukker øieblikkelig Hjertet, hemmer Tanken og standser Aanden, hvor Hjertelighed og uforbeholden Tale kunde gjøre saa vel." (Da Stenfeldt talte saaledes var han en af Folkets Deputerede, nu er han kongelig Deputeret). Grev Knuth ansaae det for sin Pligt at udtale, at, dersom Forsamlingen vilde indgive en Adresse, maatte dens eneste naturlige Jndhold søges i den Deel af den kgl. Bekjendtgjørelse, hvori Stændercomitee=Sagen omtales. Denne Sags vigtige Motiv (Bevæggrund, og den Omstændighed, at den desuagtet nu er, eller synes, at være opgivet, danner det rette Udgangspunkt for en Adresse, og kan tillige betragtes som Anledningen til de fremførte stærke Angreb paa Regjeringen. Der havde vel her i Landet i længere Tid været politiske Retninger, som stemme med saadanne Angreb, men de vare dog ny i denne Forsamling, og vilde vel heller ikke just nu være fremkomne, naar de ikke havde vidst, at den Modstand, der herfra kunde gjøres gjældende mod dem, maatte føle sig betydelig lammet ved, at der er et Forslag fra Regjeringen, hvorved denne selv har forsøgt paa at ordne Forholdene, men som atter er blevet henlagt, uagtet Stændernes væsentligste Forhaabninger vare knyttede til dets Udførelse. – Naar en politisk Gjæring er tilstæde, kan det neppe undgaaes, at et Øieblik som dette, hvori man synes at ville standse det Begyndte, maa fremkalde heftige Angreb, og et Forhold indtræde, hvori de Sager, som ellers kunde have været udførte, møde dobbelte Hindringer, og som altsaa virker hemmende paa Statssagerne i Almindelighed. Disse skadelige Følger af et dybt indgribende Regjeringsforslag, der er forblevet uden Virkning, kan ikke afvendes fra Regjeringen, om man end kan paavise, at de Vanskeligheder, Forslaget mødte vare begrundede i Omstændighederne; thi, hvad enten de virkelige Forhold vare forefulde eller ikke, gunstige eller ikke, saa var det jo dog med Hensyn til disse, at det blev foreslaaet, som skulde have været udført, og ikke med Hensyn til en idealsk Tilstand af Kjerlighed, og almindelig Samvirken, hvori der netop ikke vilde have været Anledning til, at bringe en indgribende Forandring paa Bane. De skadelige Følger lade sig kun afvende derved, at Regjeringen atter griber og forfølger den Tanke, der laae til Grund for Stænder comitee-Forslaget, nemlig selv at give det første Stød, til at ordne Forholdene. – Stændercomitee=Sagen maa desuden betragtes som et Anliggende, der vedkommer Regjeringen ligesaa umiddelbart og nær som Stænderne; den er bragt paa Bane for at tilveiebringe Enhed i Statsforholdene; men Savnet af denne Eenhed føler Regjeringen visselig fuldt saa meget som de danske Stænder; thi Regjeringen støder idelig paa Spaliningen mellem Hertugdømmerne og Kongeriget, som en Hovedhindring for mangfoldige af sine Bestræbelser. –Man kan overhovedet ingensinde skjelne mellem en formeentlig stændersk og en Regjerings-Jnteresse, og denne Sætning skyldes væsentlig den høitagtede kgl. Commissarius som ved sin udmærket talentfulde Deeltagelse i alle vigtigere Forhandlinger, har ført Stænderne til at søge deres Støttepunkt i en levende Vexelvirkning med Regjeringen, har lagt Grunden til den vigtigste, men og den vanskeligste af at politisk Erkjendelse, den, at intet sandt Gode kan opnaaes uden gjennem Eenhed mellem Regjering og Repræsentation. - Men Enhver, der fastholder Tanken om en saadan Eenhed, vil ingenlunde kunne forklare sig, at en Sag, der for to Aar siden blev anseet nødvendig af Regjeringen, og nødvendig for Statens Skyld, nu henlægges af Regjeringen selv, uden at det fremtræder, ved hvilke Midler de vigtige Øiemed nu skulle søges betryggede, der laae til Grund for hiint Forslag. Dersom dette var en fremherskende Tanke hos Forsamlingen, ønskede han, at den maatte finde sit klare Udtryk, sit sømmelige Ord, men og sit frimodige Ord, men da han antog, at Spørgsmaalet nu var, enten at ingen Adresse indgives, eller en saadan som der var foreslaaet af de Deputerede som først talte, saa maatte han stemme mod Comitee, thi det var ingenlunde hans Hensigt at tage nogen Deel i en saadan Adresse. Kammerherre, Grev Moltke fandt, ligesom Biskoppen, at Andragendet ikke var motiveret eller bestemt nok, for at kunne antages. Etatsraad Vangs Foredrag havde været ham aldeles fyldestgiørende. Det kunde vel være, at der med Hensyn til enkelte Foranstaltninger kunde herske et Slags Misstemning, men han maatte benægte, at der skulde herske en almindelig Misfornøielse med Regjeringens Fremgangsmaade i det Hele. For Forsamlingen udtalte den Misstemning, der maatte finde Sted, maatte den først overbevise sig om, at denne Misstemning havde en sund Nod; men skulde den gaae ind paa en Undersøgelse af alle de Anker, der vare fremførte, vilde den største Deel af dens Tid medgaae dertil. Han stemte mod en Adresse. – Paa Grund af Drewsens Yrringer protesterede han paa det bestemteste imod, at betragte Beboerne i Slesvig og Holsteen som Fjender.