Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-02-02
J Kjøbenhavnsposten for den 24de Januar har en Hr. N. meddeelt et Forslag Geistligheden vedkommende, som gaaer ud paa at indskrænke de hyppige Omflytninger i denne Stand, en Sag, som for 4 eller 5 Aar siden ogsaa blev udførlig behandlet i samme Blad af Hr. Pastor Hansen i Ønslev, og senere ofte er bleven omtalt. Efterat nærværende Forfatter med stærke Farver har skildret de skadelige Følger baade for Præsterne og Menighederne, som flyde af det hidtil fulgte System, kommer han til at omtale den Plan at sætte Præsterne paa fast Gage, men mener, at meget vægtige Grunde tale derimod. Da han herved tænker, sig, at Præstegaardene og alle mulige visse og uvisse Jndtægter skulle overtages og oppebæres af det Offentlige, og Præsterne derimod erholde et bestemt Pengegehalt, der efter Alder og Værdighed kunde forhøies, maae vi være aldeles enige med ham i at fraraade det, men vi mene dog, at der med Lethed kunde findes en Middelvei, naar nemlig, efter Hr. Hansens Forslag, Geistlighedens Hovedindtægt, Tienden, paa denne Maade blev oppebaaren af det Offentlige, og fordeelt efter et strængt Retfærdighedshensyn. Det af Hr. N. fremsatte Forslag vilde unægtelig med endnu mindre Vanskelighed kunne udføres, idet han mener, at Fordelene ved fast Gagering i det Væsentlige kunde opnaaes derved, at en større eller mindre Deel af Tienderne efterhaanden ved Vacance fradroges de større Kald saaledes, at der tilveiebragtes en større Lighed mellem Embederne i det Hele og Aar, ne at dette Fradrag anvendtes til at give de ældre Præster, uden Hensyn til Opholdsted, et Tillæg i Forhold til Alder og Fortjeneste. At Amtsprovsternes Lønningsfond da matte anvendes til samme Bestemmelse, ansee vi med Forfatteren som en Selvfølge, da det synes os fornuftstridigt, at dette Fond længere skulde bestaae og accumuleres, efterat Amtsprovsterne forlængst ere forsvundne, ligesom det neppe kunde være retfærdigt paa een Gang at lade de Jndtægter, hvoraf det er dannet, hjemfalde til de Præster, der nu tilfældigviis ere i Besiddelse af de Kald, hvorfra de ere tagne, og det paa den anden Side tilhører Geistligheden i det Hele og ikke med Retfærdighed kan fratages denne. Skjøndt de Grunde mod Præsternes hyppige Forflyttelser, som hentes fra deres Virksomhed som Sjælesørgere og Lærere, unægtelig ere de vigtigste, og i og for sig tilstrækkelige til at gjøre en Forandring i det bestaaende Forhold paatrængende nødvendig, er derdog en anden, som i statsoekonomisk Henseende og navnlig for Præsternes Vilkaar heller ikke er uvigtig. Vi mene herved den usle Forfatning, hvori de fleste Præstegaarde befinde sig. Naar en ung Mand nu bliver kaldet til Præst, tænker han strax paa at komme bort igjen til et bedre Kald, og i Reglen erholder Jngen et Kald, hvor han kan beslutte sig til at blive sin Livstid, for det er saa langt ud paa hans Livs Aften, at han ikke kan gjøre Regning paa at have ret mange Aar tilbage, og i alt Fald mangler Kraft og Lyst, og som oftest tillige Evne til at paatage sig de Besværligheder, der ere forbundne med at bygge. Det bliver heraf en naturlig Følge, at de fleste Præster nøies med at flikke og lappe paa det Gamle, saa at Præstegaarden blot nogenlunde kan udholde Provstesynet, der som oftest ikke har meget at betyde; men derfor boe de fleste Præster usselt, og de evige Smaareparationer medtage dog i Tidens Længde saa meget, at disse ofte ere en væsentlig Grund til Præsternes trange Kaar. Vi maae til Slutning lægge Præsterne paa Hjerte i Tide at forene sig for at kunne indkomme til de næste Stænderforsamlinger med Andragender og disse og andre for deres Stand vigtige Gjenstande. Naar Stændernes Petition om en forenet Bestyrelse af Kirke- og Underviisningsvæsenet bliver opfyldt, – og at dette ret snart vil skee, betvivle vi ikke - kan man have grundet Haab om, at saadanne Bestræbelser ville blive kronede med Held.