Aalborg Stiftstidende, 1833-06-15
Det er høist mærkeligt, at det var saa langt fra at Linnee i sine unge Aar røbede hvad han senere blev til, og saa lidet udmærkede sig ved Fremskridt, at hans Fader, en fattig Landsbypræst, aldeles opgav den Tanke om Sønnens Duelighed til samme Stand, men besluttede at lade ham lære et Haandværk, og man forsikkrer, at han virkelig satte ham i Skomagerlære. Men selv i en sildigere Epoke, da han forlod Latinskolen, i Vexio for at tage til Academiet i Lund, gav Rectoren ham følgende lidet smigrende Attest: "De Studerende kunne sammenlignes med Træerne i en Planteskole, ofte ere blandt de unge Planter saadanne, som trods at Om kunne blive til vilde Skud; men omplantes de senere, saa forandre de deres Natur og bære undertiden kostelige Frugter. Kun alene i dette Haab geleider jeg denne unge Mand til Academiet, hvor maaskee en anden Luft vil begunstige hans Udvikling. Men det unge Skud var neppe plantet, før det begyndte at udvikle sig med mageløs Raskhed. Som Kostgiænger hos Prof. Stobus anvendte han Natten til at læse Bøger som han hemmelig havde taget af sin Lærers Bibliothek, Da denne engang opdagede det, blev han rørt af denne Videbegjerlighed. Han gav ham Nøglen til hans Bibliothek lettede ham Adgangen til alle Underviisnings=Midler, og gar ham Privat-Underviisning i forskjellige Grene af Naturvidenskaben. Linne erkjendte imidlertid ikke Stobbus's Godhed, den Mand der havde behandlet ham som sin Søn, thi han forlod ham uden at tage Afskeed fra ham. Han tog til Upsala=Universitet, hvilket man saa meget havde anpriis, for ham. For denne Utaknemlighed leed han Straf i den høieste Elendighed, hvori han snart nedsank, han havde gjort Regning paa at finde sit Livs-Underhold i det han kundet tjene som Repetent i det latinske Sprog; men det var saalidet, at han igjen maatte gribe til sit gamle Haandværk og slikke Sko for sine Kammerater. Men snart fandt hans nogle Beskyttere; Celsius, Forfatter til Commentaren overst Bibelens Planter, der fandt ham sysselsat i Academiets botaniske Have, hvor han analyserede nogle Blomster, bemærkede, at han var dybt indtrængt i Kundskaben om Vegetationen; han lod sig hielpe af ham ved sine Undersøgelser og tilstod ham som Vederlag derfor fri Kost og Logis. Snart derefter betroede en anden Professor, Olæus Rudbeck, Linne Opdragelsen af hans Søn, og lod ham endogst undertiden i hans Forelæsninger over Botanik vicarere forsk sig. Linne, hvis Underviisnings=Maade havde behaget meget, nærede et Øieblik det Haab, selv at blive Professor men trods den Uleilighed, som Rudbeck gav sig i denne Anledning, strandede Planen, og Linnefølte sig endog meget lykkelig, ved at erholde det Hverv, at undersøge Lapland. Han paabegyndte Reisen i Mai 1732 til Fods, uden Ledsagelse, tog ikke andet med end sin Lommebog, tvende Skjorter og den eneste Kjole han havde paa. Saaledes gjennemvandrede han, under tusinde Farer, et øde Land hvor han kun sjelden stødte paa Mennesker, hvis Sprog han desuden ikke forstod. Jkkun nogle tørre Fisk, som han ansaae for en stor Lykke at kunde erholde, udgjorde i lang Tid hans Næring. Fras denne Reise medbragte han kosteligt videnskabeligt Udbytte, udvidede Kundskaber og en saa fuldstændig Samling, som hans i Kræfter formaaede at bære. Nye Forsøg, som han gjorde for at erholde en Lærestoel, lykkedes ikke bedre for ham, og selv da han vilde holde offentlige Forelæsninger saltsaa gratis) over Mineralogien, satte den Professor ved Universitetet, i som læste over denne Videnskab, sig derimod, og der blevise intet af dette Cursus. Da han anden Gang saae sig skuf 7) Besynderligt nok, at der aldeles ikke findes nogen nærmere Oplysning i Biografien over dette sælsomme, ja unaturlige Træk. 1 relset i sine Forhaabninger, reiste han i Selskab af nogle und Mennesker til Dalecarlien. Denne Reise, som han gjorde paa en Privatmands, Baron von Reuterholm, Bekostninger, var ikke mindre rig aa Frugter end den i Lapland, men den satte Linnee just ikke i en mere glimrende Stilling. Efter hans Tilbagekomst ledsatte han sig i Falum, gav der Underviisning i Minera- ogien og søgte at danne sig en Virkekreds som Læge. Her forelskede han sig snart i en anden Læges Datter, og han ortæller i hans Selvbiografie med megen Selvbehag, at han og hvorledes han blev foretrukken en Adelsmand, der ogsaa beilede til den Skjønnes Elskov. Formedelst hans dybe Armod var det imidlertid nær ved at ogsaa han blev afviist, endelig bestemtes 3 Aar i hvilke han først skulde see at vinde nogen Fasthed i Erhverv førend Giftermaal kunde tilstedes ham. At opnaae dette, vilde vel neppe have lykkedes for ham, hvis Tilfældet ikke havde tilført ham Manden, der i nyere Tid har været de Lærdes ædelste Beskytter. Da han begav sig til Holland, for der at blive Doctor, i Medicinen, blev han forestilt Boerhave, og snart blev han, paa denne store Læges Anbefaling, af en rig Banquier, Clifford, valgt til Directeur og Opsynsmand over dennes prægtige Have i Harlecamp. I de store Drivhuse her, vare mangfoldige Planter fra de tropiske Lande. Linnee gjorde meget mærkværdige Experimenter over den Culturmaade, som var passende for dem. Førend han var kommen her havde man indskrænket sig til at holde dem i en jevn Temperatur, og at vande dem hyppigen. Vor unge Botanniker tro lede derimod, at de burde sættes i samme Forhold som i deres Fædreneland og ved Kunst at frembringe til deres Behov den udvortes Tørke og overflødige Regn, som betegner de Lande, der ligge i Nærheden af Æqvator. Ved dette Middel fik han adskillige Planter til at blomstre, som til hans Tid i Europa aldrig havde opnaaet deres fuldkomne, Udvikling; iblandt andre Paradis=Figentræet, som han har beskrevet under Navn af Musa Gliffortiana. Medens hans Ophold i Harlecamp udgav han alle hans første betydelige Værker, hvis Skarpsindighed har sat den hele lærde Verden i Forhauselse. Han var den første, der inddeelte hele Naturens Riger i Classer. Baron Cliffort gav ham nu Penge at reise til England og Frankrig. Efter hans Tilbagekomst til Sverrig nedsatte han sig som practiserende, Læge i Stockholm, og skjøndt han nu i hele Europa var bekjendt som en Videnskabsmand af første Classe, saa stod han dog hos sine Landsmænd i saa svag Credit, at han kun havde faa Patienter i den simplere Almue. J denne Stilling greb han til et meget ydmygende Partie. Han satte sig for, at besøge de Steder, hvor udsvævende unge Mennesker forsamledes, som vare udtømte af alskens Excesser, og lovede at curere dem ved nye og egne Midler, især ved Brugen af Rhinskviin. Dette Middel lykkedes, og nu vandt han en temmelig indbringende Praxis. Kort derefter lærte en mægtig Mand, Baron von Tessin, at kjende Linne, der vidste at værdige ham. Nu begyndte Lykken at tilsmile Linnet, der steg høiere og høiere. Da hans heldige Maade at curere Brystsvaghed paa bleve bekjendt ved Hoffet, antog Dronningen ham, og nu til strømmede ham de fornemste og rigeste Syge. Han blev Læge ved Admiralitetet og Kongl. Botanicus. 1742 udnævntes han til Professor i Upsala. Her levede han nu ganske og aldeles for sine Studier og forbedrede den botanske Have betydelig. Foruden at han her paa ny udgav sin talrige Værker, forfattede han næsten 200 academiske Skrifter, foruden en talløs Mængde Afhandlinger til hele Europas lærde Selskabers Skrifter; men fornemmelig sysselsatte ham Udarbeidelsen og Fuldendelsen af hans Hovedværker Species plantarum, Philosophie botanica" og Materia medica. I de senere Aar af hans Liv trak han sig mere og meere tilbage fra de academiske Forretninger og søgte 1772 om sin Afsked. Men denne blev hams afslaaet i de meest hædrende Udtryk, og Kongen forærede ham et Gods. 1774 blev han truffen af et Stikflod, der kom igjen efter 2 Aars Forløb og efterlod en sørgelig Svækkelse saavel i Aanden som paa Legemet, som endte med Døden den 10de Januar 1778. Der forekomme i Videnskabernes Historie maaskee faa Mænd, der med saa overordentlig megen Skarpsindighed forenede saa megen Klarhed, og Orden i Begrebene, saa megen Mod og Udholdenhed og saa megen træffende Vittighed. Kong Carl den 14de ha 1819 ladet sætte Linnee et Monument i hans Fødested.