Den Vest-Sjællandske Avis, 1816-07-06
Betragtninger over Naturen. (Slutning) Det er velgiørende imellem, at vende sine Betragtninger bort fra den Planet, vi beboe, hvor Død og Ødelæggelse er blandet med Livet og dets Glæder; hvor det Rædselsfulde og det Smertelige staaer ved Siden af det Skiønne og Behagelige; hvor alt er anlagt paa Forgiængelighed, alt indrettet og passet efter dens Beboeres Tilstand og Beskaffenhed, hvis Lov er varig Kamp, og hvis Bestemmelse er en indvortes og udvortes Udvikling. fra den dyriske til den aandelige Natur, og en Forberedelse til en høiere og lyksaligere Tilstand, og det skienker Hiertet Trøst og vækker høie Forhaabninger i Sielen at udsende sine forskende Blikke i det uhyre og giennemstraalede Himmelrum, i det Ocean af Verdner, som venlige og trøstende udsende deres Lys til Jorden. Men paa hvilken af disse skulle vi hellere henvende vores Opmærksomhed, end paa det uhyre Himmellegeme, som er 21 Millioner Mile fra Jorden, paa hvis Overflade der er 12700 Gange mere Plads, end paa denne, og som behersker den og bestemmer dens Bevægelse; end paa Dagens Konge, paa den pragtfulde Soel, som har Lyset i sig selv og som derfore synes at være et langt fuldkomnere Opholdsted for aandelige Væsner end Jorden. Dog ogsaa dette himmelske Lys har sine Dunkelheder. Man seer bestandigt mørke Pletter paa dens Overflade. J dette Aars April har man bemærket at de vare usædvanlig talrige og store den hele Maaned igiennem; 6 Pletter har især været synlige, hvoraf en af betydelig Størrelse og ligner en Hob nær hinanden liggende Øer, omtrent af Jordens Størrelse, en anden Plet er meget bunkel og omgives af en svag Skygge. Man holdt i ældre Tider disse Soelpletter for at være Skyer eller Uddunstninger af Solens Legeme, nogle af de nyere Astronomer antoge dem for at være Fordybninger i Solens Overflade, andre for at være Have; men den store engelske Astronom Herschel, som især har giort sig Flid for at bevise, at Solen i sig selv er et mørkt og beboeligt Legeme, men som er omgivet med en tæt Dunstkreds, hvorover der svæver en lysende Materie, antager at Soelpletterne ere Aabninger i denne lysende Beklædning omkring Solen; han formoder at i de Aar, hvori der lade sig kun see faae Soelpletter eller Aabninger i denne Lysmaterie, udbreder ogsaa Solen færre varmende Straaler over Jorden; ogsaa er han af den Meening, at den ene Side af Solens Kugle giver mere Varme fra sig end den anden; han har forresten med sine store Telescoper anstillet de ombyggeligste og utrætteligste Jagttagelser over disse tilsyneladende Formørkelser paa Solens Legeme. Den Streg, som Jorden spilte sin troe Ledsagerinde, Maanen, om Midnatten d. 10 Juni i Aar, (og som denne vil hevne i November) ved at stille sig i Veien for Solens Lys, saa at den tabte sig i Jordens Skygge, saae vi ikke her, Regn og Taager tilhyllede Danmark Sletter og deres Beboeres Blikke, og vi har ingen Bierge, som vi kunne stige op paa, og fra hvis Spidser vi kunne opløfte vore Øine over Jordens Mørke og vore Tanker til Himlens Herlighed; Maanens Beboere, gik det derimod bedre; thi den Soelformørkelse, som der i samme Øieblik indtraf, kunde ikke blive der ubemærket. Maanen har i dette Foraar ført sig bedre op imod Jorden, istedet for at betage den noget Lys har den endog skiænket den et dobbelt; thi den 12 Mai viiste sig i Prag to Bimaaner, hvoraf hver havde paa den modsatte Side af Maanen regnbuelignende Farver, men paa den anden Side en Lyskugle i Skikkelse af en Commethale; dette Luftsyn var snart mattere, snart livfuldere, og varede omtrent 50 Minuter.