Jyllandsposten, 1840-03-24
Noget om de saakaldte Opvakte. Adel veed jeg, at Jyllandsposten ikke er bestemt for religieuse Æmner, men da nedenstaaende Jnserat alene viser, hvorledes man, under Religionens Maske, og forat udvide sit Parti, undergraver Medborgeres Agtelse og huuslige Lykke, og bestemt erklærer den for Borgersamfundet farlige Lære, at Hensigten helliger Midlet, idet et i Retten aflæggende Vidnesbyrd vil beroe, hvorvidt en Mand vil holde med Seclerne eller ikke, haaber jeg, at det ogsaa kan faae Plads i et Blad, der befatter sig med borgerlige Anliggender. De saakaldte Opvaktes eller Helliges Færd kan vistnok betragtes fra flere Sider, og Resultatet af disse Betragtninger bliver, naar de anstilles uden forudfattede Meninger, neppe, i det mindste ikke i alle Egne, de glædeligste. Saaledes veed Forfatteren til disse Linier flere Exempler paa, hvorledes de Opvaktes Fane svingere i denne Egn, ved deres ubesindige Proselytmageri, paa den sørgeligste Maade have adsplittet de helligste Baand. Enhver, der paaskjønner det huuslige Livs Betydning, saavel i det borgerlige som christelige Liv, maae med Uvillie betragte disse Menneskers Færd, der flere Steder have gjort sig værdige til at stemples som Ægteskabsdjævle eller andre onde Aander, der ere Forstyrrere af det huuslige Livs Lyksalighed. Det er vistnok vanskeligt, med juridisk Vished at overbevise om saadanne Mørkhedens Gierninger; imidlertid træffer det sig dog saa heldigt, at En af hine Herrer giver den menneskelige Øvrighed Leilighed til at kræve han til Regnskab for hans Proselytmageri, ved nedenstaaende Breve, der ere fremlagte i Retten, og af vedkommende Retsbetjent godhedsfuldt udlaante til mig, efterdi vi Begge fandt, at saadanne Breve, der lære hvorledes man handler i Herrens Navn og Hensigten helliger Midlet, om dette endog var falsk Forklaring i Retten, qvalificerede sig til at vorde bekjendt for Flere, og maaskee kunde tjene Nogle til Advarsel. Brevene ere, med Udelukkelse af Navne, ordret afskrevne; og det bemærkes, at Brevskriveren er en meget ung Seminarist og beskikket Skolelærer. Den bemærkes, at da det første Brev blev skreven, var ikke som man af Truselen maatte formode, Huusfaderen anklaget for usædelig Omgang med den omskrevne Qvinde, men da han ikke valgte, hvad Skolelæreren forlangte, opfyldte denne Truselen, ved strax at foranstalte Manden anklaget; men det viste sig strax, hvad Angiveren, skamfuld og grædende, maatte tilstaae, at Beskyldningen var aldeles uden Grund, ligesom og den Beskyldte har den almindelige Mening for sig, at han er en retsindig Mand, Ægtefælle og Fader. At hiin saa dybt krænkede Huusfader har forlangt Sagens Forfølgelse imod hiin Apostel, der, for at fremme sine Planer, vilde berøve ham Siels Fred, huuslig Fred og borgerlig Agtelse, finder Enhver vist at være i sin Orden; som jeg og maa bemærke, at han, for ei at gjøre Angiveren ulykkelig, lod sig overtale til at nøies med et Forliig, hvorved Skolelæreren fuldstændigt tilbagekaldte sin Beskyldning, og betalte en Mulct af 8 Rbd. til Sognets Fattigkasse. Brevene behøve neppe, om end- og Pladsen tillod det, at ledsages med bemærkninger; den tænksomme Læser seer strax, at de give Anledning til mange og alvorlige Betragtninger; han ønsker vistnok, at saadanne Apostle eller Missionairer, eller hvad de nu i egen Jndbildning ville ansees for, aldrig maae faae Leilighed til at indsnige sig i hans Huus, ønsker at en Lære, som denne Proselytmagers, der undergraver al borgerlig Orden og Sikkerhed, aldrig maa finde Hjerter, der ere beredte til at antage den; han seer, at det dog nok kunde være ønskeligt, om der sattes Skranker for saadanne selvkaldte Prædikantere og Proselytmagere, med hvis Lære og Færd Staten aldeles ingen Control kan holde; thi troer han, at disse Mennesker, i deres Forsamlinger, nøies med at oplæse en Prædiken, og ikke selv prædike, hvad Aanden indgiver dem, da tager han mærkelig feil. 1ste Brev. J lang Tid sad jeg hos Eder før og kunde ei faae mig selv til at tale det med Eder, som jeg egentlig vilde, men da jeg nu seer at J er saa unaturlig en Fader at J vil støde eders egent Barn fra Eder, fordi han vil frygte og elske Herren saa er ogsaa al Velvillie fra min Side forsvunden; det vil J vel sige, bryder J Jer intet om, dog beder jeg Eder at J betænker hvad J gjøre; Herren har sat Eder til Fader for mange uopdragne Børn; det gjælder, om J ogsaa gjør Alt hvad J kan for at velede dem til den Herre, som saa kjærlig ved Daaben optog dem i sit salige Samfund men at kjære Ven hvad giør J; thi dersom J vil at de skal vandre den samme Vej som J vandre da istedetfor at vise dem Veien til Himmeriges Glæde, saa viser J dem Veien til Helvedes Afgrund, istedenfor at opmuntre dem til at vandre paa den gode Vei gjøre J Alt for at faae dem til at vandre paa den brede Vei. J sige vel at J frygter og elsker Herren; men kalder J det at frygte og elske Herren naar een Eed større end den anden bestandig udgaaer fra Eders Læber og hvad der er det værste er det jeg egentlig vilde sige Eder, har J tænkt over paa hvad der kunde bevæge mig til at vise Eder den Psalme J saae i Søndags, ellers vil jeg nu ligefrem sige Eder det, jeg har næmlig fra ganske sikkre Hænder hørt at J har utilladelig Omgang med N. N. og dersom dette er Tilfældet, som jeg aldeles ikke kan omtvivle, at hvor maa da ikke skammes og blues ved Eder selv at J saa aldeles nedværdiger Eder endog under Dyrene. Kalder J ogsaa dette at frygte og elske Herren. Er det ikke forskrækkeligt at J som Herren har velsignet med en christelig og god og tro Hustrue, at J paa saa djævelsk en Maade bryder det hellige Ægteskabs Løfte, hvor maa det dog ikke inderlig smerte og bedrøve hende naar hun erfarer Eders store Utroskab. Jeg har hørt det at Flere end een af Eders Børn at de have sagt at naar de er ude i Marken, ere de glade, men naar de kom hjem vare de bedrøvede og naar J kom ind gik de hen at græde af Sorg over Eders elendige Tilstand. Og nu kjære Ven her have J Valget, inden faa Dage bliver jeg indkaldt som Vidne angaaende Sagen med N. N., for at faae hende væk af Byen, som jeg gjør mig saamegen Uleilighed for, thi det er allerede af Præsten anmeldt for Cancellieraaden og nu kunne J vælge, deer nu min bestemte Mening, enten anmelder jeg Eder der, som Medskyldig, og tillige siger jeg det til Eders Kone, Eller ogsaa at tillade Christen at bekjende sin Tro, hjemme hos Eder saa godt Herren giver han Naade dertil, samt at J tillige tillader de andre af Eders Børn at besøge Forsamlingerne, saa ofte det er muelig, og forresten tillader dem at tjene Herren som de bedst kunne, her have J Valget, een af Delene skal skee saa fandt der er en retfærdig Gud der straffer en hver Misgierning, hvad enten den er begaaet lønlig eller aabenbare. Gid Herren dog nu vilde bøie Eders haarde Steenhjerte, saa J maatte faae et Faderlig Hjerte mod Eders Børn, og et barnligt Hjerte mod Eders himmelske Fader, saa at J dog maatte see Eders Jammer og Elendighed og vende om til Herren, medens endnu Naadens Dør er aaben. At betænker dog endnu hvad der tjener til Eders Fred, betænker at dersom J paa nogen Maade have undladt at formane advare eller givet eders Børn et slet Exempel da vil Herren kræve deres Blod af Eders Haand, og kalder Herren Eder bort fra Verden inden J omvender Eder, da vil J ogsaa komme til at høre de græsselige Ord: Paa hiin store Dommens Dag: Gaae bort fra mig Du forbaandede i den evige Jld, som er beredt Diævelen og hans Engle, J maae sige hvad J ville det vil det kan ej blive anderledes, og hvorfor er J saa forbittred paa Christen fordi han taler Guds Ord, det er jo net op derfor at J føle hos Eder selv at det vil gjøre Ondt, da J endnu ikke har vandt Eder fra Syndens Vej, og ikke har Forladelse for Eders Synder; thi havde dette da lod J ham frit tale hvad han vilde. Gjør kuns nu hvad J ville, men jeg beder Eder tænk paa Dommens store Dag og Helvedes Afgrund; og hvad jeg har sagt vil skee, og derfra afholder intet Menneske mig enten melder jeg, eller og J giver Frihed; og det vil jeg sige Eder Christen skal ei længe komme til at savne Hjem, om han end ej maa have den hos Eder, saasandt Herren bevare hvad jeg har. Herren være med Eder det ønsker 2det Brev. Eders Brev modtog jeg og Eders Forbittrelse seer jeg? Hvad jeg har gjort er gjort i Herrens Navn, og skal jeg lide derfor, vil jeg snarere glæde mig derover end sørge derover; om jeg end i en god Hensigt har mistet Eders Venskab skal jeg dog ved Herrens Hjælp gjængjælde Godt med Ondt, jeg skal være en Lærer for Eders Børn saaledes at jeg her kan forsvare det for Eder og hisset for min Gud. Nu gjøre J hvad J ville, jeg kan fremføre Vidner paa, hvad jeg siger; men det beder jeg Eder giør Alt i Herrens Navn. Trøst til Clausen. Villemænd. - Saa De har rigtig tabt Rodsagen! - Naah - jah - Seer De - hm - Kjære. - hm - see see see - Kjære. - Hvad skal vi sige - jeg siger Jngenting - hm – slemme Veie - ondt Veir -hm. - Kjære. - Vogt Dem! - Luften usund - puh. - Maa jeg spørge - uden Fortrydelse – kjender De Ravnegaldret? – saa, – Ragnaroksmythen, overhovedet? – hm. - seer De - Kjære, efter Vigridsslaget – seer De - saa kommer Fimbultyr kjender De ikke Vola, – eller Hyndla? – Det var slemt – men - hvad skal man sige - jeg siger ikke Noget – men - det er strænge Tider - dyre Priser paa Alting - m. - Kjære. - det turde blive bedre - Frisk Mod Antonio. - Jeg condolerer – ikke Dem – men - hm – jeg veed ikke engang Navnene - God Morgen!