Jyllandsposten, 1838-12-10
Højfornemme Gjæster forsamle sig nu, Og dem maa jeg hjælpe at bænke. Der kommer saa mange, det ret er en Gru Thi maa jeg vel hjælpe at skjænke. "Maa jeg være med siger Knosen saa glad, Mit Bly jeg i Pletten kan fæste, "Jeg træffer vel ogsaa den engelske Rad, Jfald han os her vilde gjæste." Den Gamle han smiller: "Nei hor mig engang "Til Knægten, jeg troer han faaer Rykker. Kommer Du imod Fjenden, din Humlestang, Han times Alverdsens Ulykker." Den Unge ham huer slet ikke det Ord, Han tager saa smaat til at snofte: For jeg er saa lille, og Du er saa stor, "Du skulde dog holde det Løvte." Om!" brummer den Gamle, den Slubbert har Ret; "Grandgivelig nu jeg det husker. "Naal kom saa, men see, at Du ej bliver træt, Og bagud som Mikkel Du lusker! Saa gik de tilsammen da Fader og Søn Lad være J Qvinder at tude, "Her hjælper ej meer hverken Løn eller Bøn; Vi har at bestille derude." Den første Bestilling de Tvende nu fik, Var Lundehuusvejen at feje. Og kan J vist troe mig det fejende gik, Og Døden fik Mange til Eje. En Kugle vel nær til den Unge kom, Paa Riffelen masede Panden. Da siger den Gamle: "Nu vender Du om, Og henter fra Byen en anden, Den Unge han beder saa inderlig, Fader! "Aa! lad mig dog see det tilende "Hvis hjem jeg fra Jagten nu Veyen taler, De Andre vil troe, jeg vil rende. Den Gamle han siger: "Du holder din Kjæft, "Paa Timen Du gjor, som jeg siger, Den Unge han knuger sit Bøsseskjæft, En Taare i Øiet ham stiger. Han lyder; hvorvel det var haardt ham imod, Og grædende hjemad han trasker. Han stamper heel vred med den lille Fod, Ved at høre den Kugleregn pladsker. Men siden saa fulgtes de sammen igjen Den Fader med Søn udi Feldten. Uskadte de gik baade hjem og hen; Tidt Døden gaaer udenom Helten. Og Alle de vilde nu see den Smaapog, Som Jngenting kunde forknytte. Jeg troer, at de snakked i hver en Krog Om den lille Herregaardskytte. Den Gamle han taber med eet sit Gevær, Og Armen til Laaret han trykker. "Jeg fik nok en Smøre paa Albuen her, "Men ellers er Jntet istykker." Og skotter han saa til sin Høvidsmand - Gud veed, at han var det med Ære; Og vil jeg nu sige Jer strax paastand, Han Navnet von Krohgen mon bære. Hr. Kammerherre, De seer nu, jeg vil Komme snart til at krybe i Sengen. "Men skulde han der komme Noget til Og jeg være borte fra Drengen." Gaae Du ikkun hjem med din snilde Søn, Den Høvidsmand monne bebude. Da siger den Unge: "Jeg haver en Bøn: "Maa jeg bie, til Spillet er ude Den Gamle han smilte, og listelig stak Den saarede Arm udi Barmen: "Jeg ogsaa foruden al videre Snak, "Vil tøve, og see paa Allarmen."Men stop lidt, her er jo et væsentligt Savn, Hvorover jeg rigtig mig skammer. Saa hør da, Vi gjorde et Riim paa hans Navn: Hr. Hammer, hans Kugle den rammer. Slet ikke jeg veed, hvor hans Grav de har lagt; Langt mindre, hvordan de den smykke. Men dette jeg veed: at hvad her jeg har sagt, Er Sandhed, som Jngen skal rykke. Og dette jeg veed, at var Alle som Han, Ad hele Verden vi blæste; Og kom her end Fjender som Sand i Strand, Dem alle vi Ligtexten læste. Og dette jeg veed, at hvad blive skal God Krog, skal tidligen krøge; Og Hvo der siden vil staae for Skrald, Som Dreng han med Døden maa spøge.