Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-10-24
Da det vistnok vil interessere vore Læsere at see en Dom over den slesvigske Sprogstrid af en Mand, som i fortrinlig Grad maa ansees for at kunne overskue disse forviklede Forhold med fuldkommen Upartiskhed, meddele vi følgende Sted af det nylig udkomne 5te Bind af Henrik Steffenss Hvad jeg oplevede." Forfatteren, som er født i Norge og opdrager i Danmark, har tilbragt en Deel af sin Ungdom i Kiel, Hovedsædet for de schleswig-holsteinske Anskuelser, og er siden sin første Manddom bleven i enhver Henseende aldeles tydsk. Han omtaler med den største Misbilligelse det ubetænksomme Forsøg, som nogle Danske i Aaret 1807 gjorde paa at danisere Holsteen, som de var afskaaren fra det af franske Armeer besatte Nordtydskland, og den retfærdige Indignation, som herved vaktes; derpaa siger han, "Jeg kan ikke berøre denne Strid, der var mig modbydelig som Dansk og som Tydsk, uden at tænke paa det ganske modsatte Forhold, der for nærværende Tid yttrer sig. Fra Holsteen af er det tydske Sprog trængt bestandig videre frem mod Norden, og det danske Sprog er ved de historiske Forhold, ved den danske Dannelses Concentration paa Øerne, deels udslukket, deels i nogle Egne kun blevet tilbage som et underordnet Folkesprog. J de Sidstnævnte var nu det danske Folk under et dansk Herredømme sat i den sælsomme Stilling, at Gudstjenesten saavelsom Retsforhandlingerne fandt Sted i et Sprog, som Folket ikke forstod. De Danske beklagede sig derover, og det Spørgsmaal, blev forelagt Landets Konge, om de indtrængte Præster Skolelærere og Embedsmænd skulde lære Dansk, eller det endnu danske Folk under dansk Herredømme lære Tydsk. Omendskjøndt man maa tilstaae, at disse Egnes Forbindelse med Hertugdømmene, især den fælleds Administration og Jurisdiction fremkalder Vanskeligheder, saa synes dog denne Fordring, rettet til en dansk Konge, at tilintetgjøre en endnu levende, om endog tilbagetrængt national Rod, at være fuldkommen urimelig, og med Rette at forkastes af det danske Folk. De skandinaviske Sprog ere af germanisk Oprindelse, ligesom det Tydske, ja dets Erindringer naae langt længere tilbage end det tydske Sprog. Hvad Jndierne og Ægypterne vare for Grækerne, er Skandinaverne for Tydskland; de gamle Gothers mythiske Urtid lever endnu i det høie Norden, danner endnu den friske Kjærne af en eiendommelig skandinavisk Digtekunst. Det er en Ulykke for Tydskland, at denne rige mythologiske Verden er forsvunden og kun sparsomt erstattet ved romerske Sagn, hvis prosaisk-doctrinaire og sædeligt belærende Hensigter kun ligge altfor tydeligt for Dagen. Den Tid nærmer sig, i hvilken den dybt forskende Tydsker vil opdage sit eget Folks vidunderlig rige Urtid, dets dybe Fortid Skat, der er opbevaret i de skandinaviske Sprog; det vil blive ham en betydelig Opgave, at erkjende sit oprindelige Hjem i det høie Norden, og han vil ære og skatte, ingenlunde fortrænge den Egn, i hvilken Sprogene bevare hans egen Tilværelses Urklange. De Danske have i hine Grændseprovindser ikke blot en ydre med de historiske Forandringer afvexlende Ret at forfægte, men meget mere en aandig, og et Angreb paa denne saarer tillige den nationale Tilværelses inderste Kjærne.