Almuevennen, 1843-06-28
Festen aabnedes ved Solens Opgang, ifølge Bestemmelsen, ved Dannebroges Heisning, ved en Salut med Kanonerne, der forkyndte Omegnen (som var opfyldt med de Aftenen forud og om Natten indtrufne talrige Gjæster) Festdagens Frembrud, og ved en derpaa følgende firestemmig Afsyngning af en Hymne. – Til strømningen af Folket var da ogsaa allerede begyndt og vedvarede til over Middag, saa at den tilstedeværende Folkemængde, uagtet den herskende Blæst og Støv, kan anslaaes i det Hele til henved 6000 Personer. Blandt Gjæsterne bemærkede man et anseeligt Antal fra Jylland og Fyen. Kl. 11, som den til Festens egentlige Begyndelse ansatte Tid, betraadte Bonden Laurids Petersen, Skau af Sommersted Talerforhøiningen, som var opkastet paa Bjergets Top. Han var af Bestyrelsen, der kjendte hans Evner, bleven opfordret til ved en Tale at indvie Bjerget til sin folkelige Bestemmelse. Til den ham omgivende Folkemasse, hvis stormende bifaldsraab ideligen afbrød hans kraftige Røst, holdt han følgende vakkre Tale, som her meddeles i sin Heelhed, især fordi Taleren er en Bonde, og det heraf sees at Bonden kan bringes til at udtale sig om Landets Anliggender ligesaa frit, fyndigt, kraftigt og smukt som nogen Anden: "Jeg er den Første, der træder frem, for at tale i denne Forsamling, uagtet jeg hører til de yngre Mænd, Alligevel er det ikke Forfængelighed eller Jndbildskhed, som har forledt mig. Af Comiteen er jeg bleven opfordret til at holde det første Foredrag: man ønskede, at en Mand af Bondestanden skulde gjøre det, og man vidste Jngen, som vilde paatage sig det. – Jeg vil ikke negte, at jeg villig gav mit Lofte, thi jeg blev glad over, at jeg, uden at være paatrængende, kunde faae Anledning til at tale til mine Landsmænd. Jeg vidste, at der laae mig meget paa Hjerte, som jeg ønskede at faae sagt, og tog altsaa med Glæde imod Opfordringen. Vel var jeg i dette Øieblik ikke betænkt paa hvad jeg vilde sige; kunde heller ikke vide om det vilde lykkes mig at faae Noget sat sammen, som man gad høre. – Derimod vidste jeg meget godt, at jeg udsatte mig for den Fare, at komme fra det med Skamme istedetfor med Ære, og at jeg let kunde blive beskyldt for Forfængelighed og Ubeskedenhed. Men dette bevægede mig ikke, da jeg selv var mig bevidst, at det ikke var Forfængelighed der drev mig. J lang Tid, i flere Aar have saa alvorlige Forestillinger idelig forfulgt mig, at de hverken levnede mit Sind Tid eller Rum til Tanken om, hvad der kunde bringe min egen Person Ære eller Jkke-Ære. Derfor veed jeg, at det ikke er Forfængelighed, der har bragt mig op paa denne Plads, var jeg meere begjærlig efter Andres Berømmelse, og meere bange for deres Spot, da var jeg bleven hvor jeg var og havde tiet stille. Beskyldningen for Mangel paa Beskedenhed frygter jeg ligesaalidet. Denne høipriste Dyd burde vi nordslesvigske Bønder og Borgere for længe siden være blevne kjede af: den har saaledes tyraniseret os her i Landet, at den har forjaget at egen Mening og egen Villie ud af Sjælen paa os, og næsten ikke ladet mindste Gran af Selvstændighed tilbage. Det er paa høi Tid, at vi prøve paa at holde Stand imod denne listige Despot, der under en ombyggelig Hyrdes Forklædning driver os foran sig som en Flok Faar. Men der skal Mod til at byde en gammel og indgroet Fordom Trods, og have Unge ikke dette Mod, saa have vi langt mindre Grund til at vente det hos de Gamle. Det er Aarsagen, hvorfor jeg besluttede at bryde Jsen, og være den Første, som talte i denne Forsamling, og dog havde formodentlig den Frygt faaet Bugt med mit Mod, som jeg ikke kunde blive fri for, naar jeg tænkte paa, at bestige en Talerplads, hvis det ikke var blevet styrket ved min Harme over den falske Frygt, den indbildte og løgnagtige Beskedenhed, der gjør os til Slaver i Stedet for frie Mænd. – Da jeg nu overveiede, hvad jeg af alle de Ting, jeg saa ofte havde ønsket at afhandle med Eder, idag burde vælge til Theema, saa blev jeg snart enig med mig selv om, at det ikke kunde blive nogen af disse Ting, da den første Tale paa Skamlingsbanke nødvendigviis maatte handle om Hensigten med denne Sammenkomst og Betydningen af denne Fest." Altsaa Hensigten med denne Sammenkomst," Skulde de mange Mennesker, som have indfundet sig, angive, hvorfor de ere komne, da ville de Fleste upaatvivlelig sige: " den Tanke, at faae en fornøiet Dag, og med det Haab, at muligen noget Nyt og Uventet skulde gjøre denne Fest meere end almindelig interessant. Nogle vilde vel ogsaa sige, at de ventede at faae et eller andet Alvorsord at høre i den slesvigske Sag. Jeg har selv heller ikke været i Stand til at udfinde anden Hensigt. Jeg har talt med Bestyrelsen, derom, og de Herrer have omtrent givet samme Svar: "De havde ved denne Fest ingen anden Hensigt, end at skaffe Folket, Gamle og Unge, Høie og Lave, Mænd og Qvinder en glad Dag, en Dag, hvor især den nationale Følelse kunde give Glæden et eget Præg og en større Fylde end et sædvanligt Selskab. De vilde gjøre Alt, hvad de formaaede, for at dette kunde skee; men meere end Leilighed og Midler til at man kunde more sig, kunde de ikke give. Om disse blive rigtigt benyttede, og om Morskaben og Glæden virkelig vilde indfinde sig, beroede paa, hvem der kom, og paa deres Sindsstemning, noget ogsaa paa Lykken og Tilfældet. – Mine kjære Landsmænd, lader os da benytte Leiligheden, Bestyrelsen har ærlig gjort Sit: Den har ingen Møie og Anstrængelse, ingen Offer og Omkostninger sparet. Lad os nu gjøre Vort, og med aabent Sind og glad Hjerte nyde denne Dag. Her er en ypperlig Dandseplads og prægtig Musik dertil; det pleier dog at være de unge Pigers og Karles bedste Fornøielse. Her er Skiveskydning, hvor der gives Leilighed til at more sig og vise sin Færdighed, og blive belønnet derfor. Men for dem, der ikke kan tage Deel i disse Forlystelser, eller ikke finde nogen Fornøielse ved at see paa dem, er der sørget ved Bænke og Hvile steder, Borde og Telte; de kan opsøge deres Venner, og i al Mag forslaae Tiden med skjemtsom eller alvorlig Samtale. Ogsaa er her den skjønneste Leilighed til at stifte nye Bekjendtskaber, der kan blive Kilde baade til Gavn og Glæde. Og nu dertil bestandig at være omgivet af den deilige Jnstrumentalmusik, der alene vilde være nok til at fryde Hjertet, men som endnu meget forhøies ved berligt udførte Chorsange, der i den Grad bevæge Sjælen, at man knap veed om man er i Himlen eller paa Jorden. Og skulde der uagtet alt dette, endda være Nogen tilbage dorsk og døsig, saa vil Kanonernes Torden ryste hans Sind op af Dvalen, for at der ikke skal være Een her paa Skamlingsbanke, som forbliver uberørt af Festens Jndtryk. - Jeg haaber ganske vist, at Hensigten skal opnaaes, at vi Alle skal more os herligt her idag. Der er kun een Ting, jeg kan tænke mig som Hindring; men den kan ogsaa være farlig nok. Det er: hvis det skulde skee her, som saa ofte, at den Ene gaaer bestandig og seer efter, hvad den Anden giør, og tænker paa hvad Andre ville sige, uden at turde følge egen Lyst og Jndskydelse, ret som om vi vare fulde af uanstændige og slette Begjæringer, som vi vel maae lukke for, at de ei skulle fare ud og gjøre os Skam og volde Forstyrrelse. Men en saadan ængstelig Opmærksomhed paa hvorledes Andre, især Saadanne, som ansees for finere og fornemmere, bære sig ad og hvad de dømme, er ikke noget Godt, den er ikke andet end en umandig Frygtsomhed, der slaaer baade Sjæl og Legeme med Lamhed; og denne Frygtsomhed har endda sin Grund i en ussel Forfængelighed, ikke at ville passere for enfoldigere eller raaere end Andre. Jeg kjender godt denne Omstændighed. Jeg har truffet den saa ofte i Huse og Byer, hvor jeg kom for at foreslaae noget, der forekom mig saa simpelt og ligefremt. Det er en leed Hex, der drager om her i Landet og forvirrer Forstanden og dæmper Modet. Derfor jag hende bort, hvis hun sniger omkring iblandt Eder. Her paa Skamlingsbanke maae vi dog faae hende fordreven, hvor vi have Dands og Musik, selv Kanoner til Hjelp. (Bravo bravo!) – Jeg har endnu nogle Ord at sige; det er angaaende den nærmeste Anledning til denne Fest. Denne er, som Enhver nok kan tænke, Sprogrescriptet, som udkom for tre Aar siden. Med hvor stor Glæde og Taknemmelighed denne kongelige Gave blev modtagen i hele Nordslesvig, vide vi alle. Men denne Gang var Glæden ikke som ved saa mangen Gave indskrænket til Modtagelsens første Øieblik, den er tvertimod bestandig taget til, bestandig bleven inderligere og almindeligere. Jo længere vi eie denne Skat, jo nøiere vi betragte den, desto klarere indsee vi, hvilket dyrebart Klenodie vi besidde i den. Den indeslutter vor Ære og vor aandelige Frihed. Thi om Ære og Frild kan kun der være Tale, hvor man nyder Borgernes almindelige og nødvendige Menneskerettigheder; men dem have vi og vore Forfædre mange Led været berøvede. De, som havde at byde og befale, og som dog lønnes af Staten, altsaa med vore egne Afgifter, for at sørge for vort Vel, kunde tale til os i fremmed Sprog, og lade os selv sørge for, hvorvidt vi forstode dem eller ei. Dette er ikke at blive behandlet som rigtige Mennesker eller som fuldstændige Borgere. Den, som i Statens Navn skal tale til os, er pligtig at tiltale os i Landets Sprog; ellers er der ingen sikker for, at vi forstaae ham. (Bravo!) Og naar Staten forlanger vor Tale, hvor det saa er, enten for Retten eller i Stændersalen, maae vi have Ret til at bruge vort Modersmaal. (Vedvarende lydeligt Bifald).- Hvem binder Hænderne paa sin Karl, naar han skal arbeide, eller hænger Klodser om hans Fødder, naar han vil skikke ham i Ærinde, Dette indsaae Kongen, derfor gav han Sprogrescriptet, (Bravo!). Vor forrige Konge indsaae det ogsaa, og prøvede flere Gange paa at gjøre os frie, thi han kunde ikke lide Slavelænker, og han var den simple Mands fuldtroe Ven. Dog kunde han ikke føre det ud; men det var vores og ikke hans Skyld. Vi hjalp ham ikke imod dem, der vilde hindre det, enten det saa var, at vi dengang vare for enfoldige eller forknytte; men nu veed vi bedre hvad det gjelder om, derfor ville vi denne Gang hjelpe Kongen: han skal mærke, at han kan stole paa os, og vore Modstandere skulle erfare, at de ikke alene have med Kongen at bestille, men ogsaa med Folket, i det mindste med os Bønder. Det hedder nok, at vi ikke have Lov til at sætte os op imod Embedsmændenes Villie, men disse have ligesaa lidt Lov til at sætte sig op imod Kongens Villie. (Bravo, bravo!) – Men mine kjære Landsmænd, vi maae passe vel paa, passe vel paa os selv, at vi ikke lade os narre. Kan vore Fjender ikke faae Modersmaalet fra os med Magt, saa søge de at udrette det ved List. De søge at faae den ægte Æresfølelse i os skaffet tilside, og faae en falsk sat i Stedet, uden at vi mærke det. De ville vænne os til, at vi skal skamme os ved vort Modersmaal, og see at skjule dette for Verdens Øine, og at sætte en Ære i at tale et andet Sprog, eller dog efterabe det saa godt vi kan. Kan de først faae os alle til den Tro, saa har de bundet Munden paa os, bundet Tanken og Villien og Hænderne paa os, saa kan de faae os til det Taabeligste og Forkeerteste af Verden. Og vi tør desværre ikke negte, at en saadan Hunde Æresfølelse har rødfæstet sig hos Mange her i Landet. Det kommer af, at Forfængelighed og falsk Æresfølelse, kan let indpodes alle, selv de usleste Menneskeer; men der er kun Faa, som af Naturen har faaet Selvstændighed og ægte Æresfølelse. Men Sprogreskriptet af 14de Mai 1840 giver et bedre Lys om, hvad der er den sande Ære, og de, som hidtil have sat deres Stolthed i at følge i Halen paa deres Overmænd, vil vel efterhaanden komme til at erkjende, at det er hæderligere at gaae i Spidsen for deres Ligemænd, og mindes at Slesvigernes Vaaben er ikke en Abekat, men en Løve. (Stormende gjentagen Hurra.) – Rescriptet af 14de Mai 1840 ophævede som ved et Trylleslag den Fornedrelsestand, hvori det nordslesvigske Folk i Aarhundreder havde været lænkebundet. Derfor skal vor Friheds- og Æresdag ogsaa være vor aarlige Fest – og Glædesdag. Lad os Alle med een Mund istemme: "Velsignet være den 14de Mai og velsignet være dens Giver, Kong Christian den 8de. Hurra Forsamlingen udbrød derpaa i et 9 Gange gjentaget enthusiastisk Hurra. Den fuldstændige og øieblikkelige Opfattelse af Skaus Tale, og den Sympathi, som gav sig Luft i uvilkaarlige bifaldende Ord eller enthusiastiske Hurraraab, viste tydeligt, at det her var en Mand af Folket, der for Folket tolkede dets Trang og Tanker, og var et stærkt talende Beviis for, at den slesvigske Bonde føler, at et unaturligt fremmed Aag er ham paalagt, og at han vil afkaste det. Efter Skaus Tale optraadte Kammerraad Drewsen, men hvad han talte og i hvilken Anledning, finde vi det meest passende at berette paa et andet Sted i det følgende af denne vor Beretning. Der herskede meget Liv og Munterhed ved Festen den hele Dag, hvori Jntet manglede undtagen Kronprindsens Nærværelse; han var indbudet af Festbestyrelsen, men Dagen for indløb en Skrivelse om at han var forhindret fra at møde, hvorimod han havde tilladt Brigade Musikcorpset fra Fredericia at bivaane Festen, hvilket ikke lidet bidrog til den almindelige Fornøielse. Festen sluttedes om Aftenen idet Dannebroge ved Solens Redgang blev strøget og en Salut affyret, hvorefter ved Mørkets Frembrud Kl. 9 1/2 et Festblus antændtes paa Bjergets nordlige Tind, omkring hvilken Mængden forsamlede sig og, ledsaget af Musicorpsets Accompagnements, afsang en herlig Aftensang; derpaa adskildtes den forsamlede Mængde hver til Sit, i rolig Munterhed og medtagende et Jndtryk som ikke let vil udslettes og som borger for, at Folket ogsaa vil være vaagent naar det gjelder om at handle. Det sidste Afsnit af vor Udsigt over denne Kamps Førelse staaer endnu tilbage, og det skal omhandle hvorledes Danmarks Jndbyggere i Tale og Gierning have viist deres Deeltagelse for deres betrængte danske Brødre i Slesvig. (Fortsættes.)