Norske Intelligenssedler, 1776-04-03
Passions-Tanker. J denne eensomm Roe, hvor idel Taushed boer, Og Tiidens stille Gang, hvor riig den er, mig lærer Hvor al Naturen fæl, Guds Lovs Basun dog bærer Og Verdner taler selv for Verdner: Gud er stor. Hvad søger du min Geist, har Lærelyst dig bragt Til denne Sandheds Tolk, ja vel, saa hør dens Stemme, Den taler blot Guds Lov og Ord, du ej bør glemme, Vaag op henslumret Sands, og hør dog og giv Agt, Kig ud i endløs Rum, utalte Verdners Hær Strax tumle sig for dig i stiernestrødde Egne, Du seer - beundrer den, som kunde dem indhegne, Hans Viisdom - hvilket Dyb - hvor kiærlig, hør og lær. Viid denne Majestæt, det Heles Herskere, Forlod af Kiærlighed sin Trone for at komme Et Støvs Beboere til Hielp mod Verdens Domme, Paatog en Slaves Dragt - umaalt Fornedrelse! Forhaanelse og Spot, Elendighed, Uret, Ja alt, hvad bittert er, al Nød og alle Plager, Dog meest vor Velfærd hans beklemte Hierte nager; Betænker Siæle dog, for os Han lider det. Jeg seer en heel Natur iklædt i Sorg og Nød. Selv Solen skiuler sig kun huule Sukke høres, Ei Klippen er saa haard, at den jo her maae røres, Ja Graver aabner sig; alt raaber: GUO er død, Nu daanede min Geist - - mon Evigheden her Dig nok fuldtakke kand, mon Engle-Chorets Tunger Tilbørlig kand Din Lov, Dit Navn, Din Priis bestunge, Nei, Evighed er stor, men størr Din Godhed er. Langfredags Betragtninger. Velsignede Dag, Paa hvilken ikke allene Landets, men endog heele Verdens, Misgierning er borttagen; Du ypperste og mærkværdigste iblant alle Aarets Dage, med hvor store, høje og hellige Tanker bør ikke hvert Hierte være opfyldt, der andægtig og alvorlig erindrer sig, at du især er bestemt til den Lidende Frelseres Jhukommelse. Ville vi ej berøve os hans Lidelsers store Velgierninger, da maa vi opoffre samme vores opmærksomme og ydmyge Betragtning. Viger da J Jordens Sysler og ængstende Bekymringer, paa det vi med Andagt kand tilbede den lidende Frelser; Han, som igiennem alle Livets Scener, prøvede den menneskelige Ondskab i høieste Grad; Han, som loed sig føde i Uselhed, loed sig forfølge og foragte, bespotte og forhaane, dømme og korsfæste; Han, som under de forsmædeligste Smerter, bad i Døden for sine Fiender; Han, som paa det allerfuldkomneste, opfyldte de ævige Raads Beslutninger, udførte den Æviges Plan til Menneskets Forløsning, og ved sin Seier over Døden og heele Helvedes Magt, krafteligen beviiste sig at være Guds Søn den forgiættede Messias. Er Kundskaben om hans Lidelser, blot en Hukommelses Gierning, saa bliver ogsaa Lærdommen om samme en mørk og skiult Tale for vore Hierter. Nei, den skal forandre og hellige vores gandske Siæl, den skal skynde os til, at rense Samvittigheden fra døde Gierninger og at tiene den levende Gud i Aandens nye Væsen; Thi foruden det, at vi altid bør have Christum for vore Troes Øjne, altid see hen til ham, altid komme hans megen Kiærlighed ihu, saa bør især paa denne Dag Christi Lidelse og Død haves i høytidelig Erindring, til Troens Bestyrkelse og Sinds og Levnets Forbedring. Vi kiende alle denne Nødvendighed; vi maatte have fornægtet Christum, om vi ei erkiendte den. Derfor har der og i den Christen Kirke, fast fra dens Begyndelse af, og medens Apostlerne endnu levede, eller kort efter deres Død, været visse Tider bestemte til Christi Lidelses og Døds offentlige Erindring. Ja Lære-Fædrene, der levede i det andet Aarhundrede, mælde ej derom, som om noget Nyt, men som om noget, der længe havde været i Brug, og deres efterladte Skrifter bevidne enO J stemmigen, at Christi Korsfæstelses Dag blev med sær Andagt og Faste holdet hellig. Christue, hvilke Følelser opfylde da ikke ogsaa paa denne Dag eders Siæle, J Ydmyghed og Troe nedlade J eder ved hans Kors paa Golgatha, og der i hemmelig Andagt forlyste Eder med de behageligste Betragtninger af hvad, J med Lyst og Andagt have hørt i de offentlige Forsamlinger; Thi endog disse vide J, at J ikke maa forlade, have endskiønt nogle den forargelige Skik, saa ere J dog ikke af dem, som hensige sig til Fordervelse, men af dem, som troe til Siæls Befrielse. Ak, hvor mange forglemme dog ikke baade hemmelig og offentlig at fæste deres Øjne paa Frelserens Kors, de fleeste ere saa jordisksindede, at de med alle deres Begiærligheder kryde i Støvet, at de have det Forfængelige saa kiært, at Gudfrygtigheds Dyder stedse blive rarere, al Ting tilskynder og opvækker deres Nysgierrighed og Opmærksomhed, de forrige Tiders Tildragelser; hvad der hender sig i vore Dage; enhver Nyehed, hvor forfængelig den end er, en intet betydende Samtale; Haabet om en forfængelig Ære; Lasterne, ja alting bemægtiger sig deres Siæl, og derudover kand de ikke giøre sig nogen frugtbar og levende Betragtning over Jesu Lidelse, saa længe de lade sig bedrage og bedaare af Verden. Nei, man maa rive sig løs fra alle Lidenskabers fordervede Herredømme, flye fra Verdens Tummel, samle sine adspredte Tanker, foragte alt det, der ikke maler os Jesum den Korsfæstede for Øinene, Siælen maa brænde af en inderlig og heftig Kiærlighed til sin guddommelige Forløser, dens Længsel og Attraa maa være at vinde Christum og findes i ham, at kiende Ham og hans Lidelsers Samfund, dens Bestræbelser maa gaae ud paa daglig at berede sig meere og meere til den himmelske Herlighed og ævige Sallighed, som den er skabt for og igienløst til. See dette er Skilderiet av en andægtig Siæl, der overlader sig til en gavnlig og levende Betragtning af sin Frelseres Lidelse. J samme Sinds Forfatning maa vi søge at oversætte os, dersom vi ellers vil tænke at finde Trøst, Glæde og Sallighed i vor Forsoners Død paa Golgatha J sande Tilbedere af Jesu Kors, Udbryder da nu med Glæde, og istemmer med Fryd denne hellige Lovsang: Lyksalig endte dog min Frelser, sine Dage, Lyksalig endt, da min Trølser, sin Dage Sit Lives Kors, sit Korses Plage; Hans Siæl er løst af alle haarde Baand; Hans Røst var Himmel-høi og sød for Livets Ende, Han raabte: Fader, o min Aand Vil jeg levere Dig i Hænde. Hør til, du Levende, som har din Død i Hælen, Lær her at døe og frelse Siælen, Som blev saa suurt og dyrt løst ind ved Jesu Blod; Sov hen med Jesu Ord i Hiertet og i Munden, Den Siæl, Gud tager selv imod, Har Døden evig overvunden. Mit Liv i Nød og Død, min Jesu Du der døde, Hielp mig at gaae min Død i Møde, Og give Gud min Siæl med Dine egne Ord; Faaer da mit faldne Maal ej ført dem ud for Smerte, Saa er mit sidste Suk paa Jord, Din Røstes Echo i Guds Hierte.