Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-10-31
Jomfru R. er en Kjøbmandsdatter. Hendes Fader havde tidligen lært hende, at Penge ere en saare god Ting, og efterlod hende nogen Formue. Hun gjorde saa meget Væsen af disse Penge, at hun besluttede, aldrig at ægte nogen, der ikke eiede ligesaa mange Penge som hun. Adskillige Mænd, som allerede vare i nogen Vei, og som haabede, ved at givte sig nogen Formue til, at komme i endnu bedre Vei, negtede hun sin Haand; hun blev, som en Naturlig Følge heraf, en gammel Jomfru og endnu styggere end hun var før, uden i mindste Maade at nedstemme sine Fordringer. Frøken 3. var tvertimod meget smuk, havde Formue og var af god Familie. Men hun var saa indtagen af, at gjøre Erobringer, at den ene Seiervinding afløste den anden. Hun havde, da hun var i Flor, været Dronningen paa alle Baller, i alle Selskaber og i alle Assembleer, hun havde læst Rinaldo Rinaldini, Røverhistorier, og Comoedier, og hun havde lært deri, at et Mandfolk med jevn Menneskeforstand ikke var meget bedre end en Nar, saadanne Folk gav hun Afslag, og sukkede kun efter de raske, luftige og tankeløse, men morsomme Fyre, som endog fire Maaneder i Forveien havde abonneret hos hende paa den trettende Tour til et Bal, og som kunde danse skotske Trin som en Vestris eller Bournonville. Efterat hun saaledes havde forkastet hundrede, som kunde lide hende, og forgjeves sukket efter hundrede, som havde forkastet hende, fandt hun omsider, at hun havde bedraget sig selv. Nu søger hun kun Selskab hos sine Tanter og Cousiner, og figurerer stundom ved Siden af en Stoel i en Contra dans Kort, hun betragtes nu som et Stykke gammelt Møbel, der kun bruges til at opfylde en Krog i et Værelse. Men ikke Fruentimmerkjønnet allene bør man tilskrive Skylden, naar der tales om, at Ægteskaberne i vore Dage blive sjeldnere og sjeldnere. Der gives ogsaa andre Aarsager. Rigdommenes alt for ulige Fordeling og den deraf flydende almindeligere Fattigdom. Den voxende Letsindighed og Sædernes tiltagende Fordærvelse *); Yppigheden og de deraf flydende store Fornødenheder, som en redelig Mand næsten ikke seer sig i Stand til at tilveiebringe; alt dette er tildeels Hovedaarsag til at mangen en æbel ung Mand ender sit Liv som en enerveret Pebersvend, og at mangen en værdig, ung Pige hensukker sine bedste Dage i ugivt Stand. J disse bedrøvelige Tider, hvor Penge gielde alt og gielde in ret, fordi tusinde nymodens Fornødenheder ) Hver Menneskevens Hjerte maa bløde, naar han tænker sig, hvorledes en vis skrækkelig og skjændig Sygdom mere og meere udbreder sig og synes at trodse enhver Skranke, - en Sygdom, som forgifter den første Kilde til det menneskelige Liv. O, Fædre og Mødre, kaster et Blik paa Fremtiden, J sørge for Eders Sønners Forstand, sørger ogsaa for deres Sundhed! Hvad skal der blive af vort Old, naar Drenge paa fjorten Aar allerede indvies i Vellysten, og Mænd paa tredive endnu neppe kunne tænke paa at givte sig? opslage dem, kan en Yngling, som mangles al Udsigt til at ernære en Familie, meget lettere end ellers forfalde til utallige Laster. Hvorledes skulde ellers de mange offentlige og private Skjøger kunne leve paa saa høi en Fod? Der vil komme en Tid, da man, men maaskee for seent, vil føle, hvad Jndflydelse, det har paa det Hele, naar Coelidat bliver almindeligt. Ægtestanden er Viisdommens, Dydens og Vindskibelighedens Skole. Det er den, som lærer Mennesket at handle koldsindigen, at styre sine Lidenskaber, og bære Livets Gjenvordigheder med Taalmodighed. Huusfaderen har en om Ægtefælle og Børn, som ere ham dyrebare, som ved hvert Skridt, han giør, minde ham om, at deres Skjebne er forbunden med hans, og at han ogsaa skylder dem Regnskab for sin Daad. Er han i Begreb med at begaae en Forbrydelse, saa er ofte den Tanke, at hans Familie derved styrtes i Elendighed, allerede mægtig nok til at afholde ham derfra. Ganske anderledes forholder det sig derimod i den eenlige Stand; der skylder Mennesket kun sig selv Regnskab for sine Handlinger; kun dets egen Person kan komme til at lide; kun dets eget Jeg udgjør saa at sige dets hele Verden. Lader Eders Soldater givte sig, siger Voltaire, saa ville de ikke rømme deres Vei, binder dem til deres Familie og J binde dem til deres Fædreneland. En ugivt Soldat er stundom ikke andet end en Vagabond, som det er ligegyldigt, enten han tjener Kongen af Neapel eller Keiseren af Marocco. De Romerske Krigere vare givte, strede for deres Qvinder og Børn, og gjorde andre Folkeslags Qvinder og Børn til Slaver.