Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-01-17
Allerede ved Begyndelsen af Aaret 1822 var man i en spændt Forventning af store Begivenheder; thi den Russiske Keiser havde ladet Porten tilsende sit Utimatum, og paa en saa bestemt Maade, at man ikke kunde tvivle paa, at det jo vilde have en Krig til Følge, naar det ikke blev antaget, og man vidste at Porten var utilbøielig til at antage det. Vel er dette Ultimatum i sig selv høist moderat og billigt, det gik kun paa 1) at alle de Christelige Kirker, som vare nedrevne, skulde igien opbygges. 2) at alle Christelige Jndvaanere i Tyrkiet skulde beskyttes i de Privilegier og Rettigheder, som vare tilstaaede dem ved de høitideligste Tractater; 3) at der skulde giøres Forskiel paa de oprotiske Grækere og paa de uskyllige og fredelige Jndividuer, og 4) at alt i Fyrstendømmerne Moldau og Vallachiet skulde, saasnart som mueligt, sættes paa den tractatmæssige Fod. – Men uagtet dette Ultimatums moderate Jndhold var der Bevæggrunde nok for Sultanen til ikke at antage det; han havde selv i sin Hidsighed givet Ordre til de Christelige Kirkers Nedrivelse; det var nu krænkende for hans Ære at lade dem opbygge paa nye; desuden forekom denne Anmodning den Mahomedanske Regiering, som hidindtil knapt havde taalt, at de Christne havde paa egen Bekostning opført nye Kirker, eller selv blot vedligeholdt de gamle, at være unaturlig og oprørende. Porten stod dengang endnu i den Formeening, at det bedste Middel til at qvæle Grækernes Oprør, hvis farlige Følger den forudsaae, var at behandle dem med den yderste Grusomhed for i Tide derved at indjage dem en almindelig Rædsel; den ansaae det derfore som at være et Middel til at vedligeholde Oprøret og sætte Mod i Grækerne at lade dem føle, at de kunde giøre Regning paa Ruslands Protektion i Henseende til Beskyttelsen af deres Rettigheder; og vilde den endog afgive et almindeligt Løfte i dette Stykke, saa befrygtede den, at ville kun blive indviklet i nye Stridigheder med den Russiske Regiering, naar den vilde ved sine Agentere paasee, at dette Løfte blev holdet. Desuden var Sultanen ved den Omstændighed, at den Græske Revolution var bleven antændet at Græske Officerer, som havde været i Russisk Krigstieneste, kommet paa den ugrundede Mistanke, at den Russiske Regiering var den hemmelige Aarsag til den udbrudte Revolution, og at Keiseren ved sin Fordring, at den indvortes Tilstand i Moldau og Vallachiet skulde sættes paa den tractatmæssige Fod, havde kun til Formaal at vedligeholde sin Jndflydelse i disse Lande, og at giøre dem til vedvarende Jldsteder, for derfra at oppuste Oprørsflammen over heele Riget. Forskiellige Omstændigheder indtraf nu desuden paa eengang, som oplivede Sultanens Mod og styrkede ham i sin Beslutning ikke at give efter for Ruslands Fordringer; men at erklære sig derover paa en undvigende Maade og at trække Forhandlingerne Landdrag; thi fordeelagtige Efterretninger indløb fra alle Sider, den Persiske Prins Mahomed Aly døde, hvorved der opkom en Standsning i det farlige Uveir, som truede Portens Asiatiske Provinser. Grækerne, som havde sat sig fast paa Jordtungen ved Cassandra og derfra truede Macedoniens Hovedstad, bleve fordrevne derfra med stort Tab; og det som var det vigtigste, man forudsaae med Bestemthed Aly Paschas Undergang; thi alle Udenværkerne for Janina vare erobrede, og han blev paa det strengeste der bloteret; og man tvivlte ikke paa, at naar denne frygtelige Fiende først var betvunget, og saaledes Veien aabnet til fra den letteste Side at trænge ind i Grækenland, saa vilde det blive en let Sag at betvinge de hidintil saa foragtede Rajas, og naar dette først var skeet og Rebellionen var først bleven aldeles undertrykket, saa var det tids nok at underhandle med Rusland om Grækernes Behandling, om deres Kirkers Opbyggelse og om Fyrstendømmernes Organisation. Vel gjorde den Østerrigske og Storbrittanniske Ambassadeur sig al mulig Umage for at bevæge Porten til Eftergivelse og Antagelse af det Russiske Ultimatum; men just disse omhyggelige Bestræbelser, maatte overbevise Porten om Vigtigheden af dens politiske Existence for de Europræiske Magter og styrke den i den Forblindelse, som paa uundgaaelige Veie skulde føre den til sin Undergang. Man kan derfore ikke undre sig over at Krigsrygterne løde høit ved Begyndelsen af Aaret 1822 og selv hyppigere og stærkere end nu ved Begyndelsen af indeværende Aar, da Krigen udentvivl staaer lige for Døren; thi man taler høit om Krig naar man truer, og man tier derom, naar man virkelig tilbereder sig til at føre den. Der blev talt om store Udrustninger, om den Polske Armees Bevægelse, og selv om at Kongen af Würtemberg var bestemt til at overtage Commanden; Alles Øine vare saameget meere henvendte paa denne seierkronte Monark, som han eengang havde fægtet saa tappert for Tydsklands Frihed, og som han, ved at tillade sin Hovedstad at blive Middelpunktet for de Foreninger, som dannede sig i Tydskland til Grækernes Understøttelse, ogsaa havde udviist, at han interesserede sig for Grækenlands Friehed; man erindrede sig desuden, at en Prins af dette Huus var gaaet i Russisk Krigstjeneste i den sidste Krig, som Rusland førte med Porten i Haab om at medvirke til det Græske Riges Gienoprettelse. Paa saadanne Formodninger tænker derimod nu ingen meere i den nærværende truende Tausheds Periode, nagtet denne tappre og høittænkende Monark, midt i den haarde Vinterstid begiver sig til Tyrolen for at holde en personlig Sammenkomst med Nutidens Alexander. Det blev sagt, at den Russiske Keiser havde bestemt d. 30te Novbr., som den Tid paa hvilken Porten skulde erklære sig om den vilde antage det tilsendte Ultimatum eller forkaste det; endelig erfarede man, at den d. 2den Decbr. havde meddeelt et Svar derpaa. Denne Note var af den Natur, at det hverken kunde siges at Russiske Ultimatum var blevet aldeles antaget eller aldeles forkastet. Journal des Debats sagde med Føie om det: denne Note er ikke fuldkomment tydelig; der hersker i dette heele vigtige Dokument et System af Halvhed, bag ved hvilket Portens Utilbøielighed til at tillade nogen Jndblandelse i sine huuslige Anliggender kun skiuler sig paa en svag Maade. Heele Europa stod nu i den almindelige Forventning at den Russiske Keiser ikke vilde lade sig nøie med disse halve Forholdsregler. Krigsrygterne udbredte sig derfore med Vildhed, Spændingen i Europa tiltog, der blev udbredet i de Engelske Blade, at den Engelske Regiering havde i Sinde at sende en stor Observationsflaade til Østersøen; den Franske Regiering havde udviist Jnterresse for Grækernes Friehed, saalænge Hertugen af Richelien var ved Statsroeret, den syntes at formindskes ved hans Afgang. Men det Østerrigske Cabinet søgde at bevirken fredelig Stemning ved sin Gesandts Baron von Lebelterns Underhandlinger, som det havde afsendt til Petersborg og at aabne nye Udsigter for Mægling og Fredens Vedligeholdelse. Dets Bestræbelser, vare ikke heller frugtesløse, den høimodige Alexander lagde det tydeligt for Dagen at han høist unødig vilde gribe til Sværdet, og for at underrette dette Cabinet om sine sande Hensigter, besluttede han at sende Geheimeraad v. Tatitschef som overordentlig Gesandt til Vien. Han ankom dertil d. 5te Marts. Man kan med Grund antage, at hans Mission, uagtet dens Gienstand er aldrig bleven bekiendtgjort har været af den høieste Vigtighed; da Gesandten, som forblev i denne Hovedstad indtil den 20de April da han begav sig tilbage til Petersborg, atter vendte tilbage til Vien og ankom der d. 9de Juli. Dette udviiste, at der vare gjorte det Vienske Hof Propositioner af en saa vigtig Natur, og at dette havde gjort bemærkninger derover af en saa stor Betydenhed, at det allene kunde betroes en Mand af saa stor Anseelse, og som i en saa høi Grad nød begge Manarkers Tillid, at overbringe Forslagene og de i den Anledning gjorte Modforslag og personlig at bringe disse Forhandlinger til Afgiørelse. Hvori disse Forhandlinger have bestaaet er som sagt ubekiendt; den Franske Moniteur har endog for ganske nyelig aflagt den Bekiendelse, at der hviler et ugiennemtrængeligt Mørke over Forhandlingerne angaaende Begivenhederne i Østen. Men man kan tænke sig, at de kunne have havt til Formaal at lægge en indbyrdes Plan til at bringe Roligheden igien tilveie i de Tyrkiske Lande paa en Maade hvorved Menneskelighedens og Christendommens Fordringer kunne tilfredsstilles uden at foranledige Udbrudet af en Krig i Europa, og tillige at giøre den fornødne Aftale om hvilke Forholdsregler der skulde gribes til og hvilke Planer der skulde følges; dersom Porten ikke skulde være at formaae til at udvise en fornuftig Eftergivenhed. Man veed at store Planer med Hensyn til Tyrkiet have været aftalte i ældre Tider under Catharina d. 2den og Joseph den 2den, imellem Rusland og Østerrige, hvilke kunde optages paa nye eller andre fattes i deres Sted, om ikke som dengang i erobringssyge eller i kosmopolitiske Hensigter, saa dog nu som et Værk af Omstændighedernes uundgaaelige Trang. Hvori nu ogsaa disse Forhandlinger eller Aftaler have bestaaet, saa gav det sig dog tilkiende, at en uafbrudt Harmonie imellem begge Magter var bleven vedligeholdet og befæstet, og som indtil det nærværende Øieblik viser sig som et ligesaa stort personligt som politisk Venskab imellem begge disse Staters ophøiede Monarker.