Den Vest-Sjællandske Avis, 1819-01-02
J Seclers Hav fandt svundne Aar sit Ly Med Alvors tause Blik Du minder. Hvor selsomt var din døde Broders Fied, Der hviler Ønskets Maal, vi glædtes ved; Der visnet Rose under Træets Løv Os lærer, Alt, hvad skabtes vorder Støv Naar langsomt, seent vi Glædens Altar fandt Vi glade saae dets Lue, og den svandt. En Blomster=Knop der var paa Skiæbnens Træe; Vi haabed snart udfoldet den at see. Men ak! Et Uveirs Storm i skumle NatOmhvirvled spæde Knop, den knustes brat. Nu staae vi atter paa en fremmed Vei, Vi skue i det dunkle Fierne, Om ei en venlig Ledestierne. Vil føre os af Banen hen. Dog nei, J Tidens Strøm forgiæves Øiet leder: Det taber sig i skiulte Evigheder. Hvortil skal Hiertet føle salig Glæde: Hvor ofte Veemods Taare Øiet væde? Hvor ofte vil mig Broder=Hiertet møde, Og Livets føde Fryd i Aanden vækkes: Hvor ofte skal mit bange Hierte blode Naar tans Cypresse Krands paa Graven lægges: Men - lukt er Tidens Bog; dens Segl ei bryd En Dødelig, kun Almagts Haand det lyder. O, kom da, Eneste, som aldrig flygter! Du blide Haab, og lys paa ukiendt Vei, Hvo saae dit Vink til Fremtids Fryd, og frygter; Hvo saae i Mulmedit Lys, og trøstes ei Dog lær os at minde, At til Jordens Støv Vi dig ei maae binde Som det visne Løv Snarligt vil du svinde Evigheden er din Bolig; Der vi finde skal dit Meed; Der vil Bølgen vorde rolig, Der vil Hiertet finde Fred. Haabet er fra dig, vor Fader. Trygt vi bygge det hos dig Aldrig Modet os forlader, Naar ved dig det støtter sig. Ol kom da nye Aar, Der atter for mig staaer, Som Morgenrødmen blid. Med hellig Tillid dig Jeg følger roligt did, Hvorhen du leder mig. Og skal min Vei i Ørknen gaae, Og over vildsom Stie, Og Bemod dybt mit Hierte naa Og Glæden flye forbie; Da skuer jeg tilbage. Paa Livets svundne Dage. Og høre kjære Røst: O! hellig er den Lyst, At takke Gud i Nød; Thi Fryd er Taarens Høst, Som Øiet fromt udgiød. D. Luplan. Samtale. imellem det gamle og det nye Aar. Den 31te December 1818 om Aftenen Kl. 11 3/4. Det gamle Aar. Velkommen til Danmarks Sletter Du skiønne Yndling, hvor dit Øie er livfuldt og muntert, Glæden smiller fra din Mund, og Haabet straaler fra dine Blikke, faaledes har jeg engang ogsaa været; men at den Tid er henrunden, og den kommer ikke meere tilbage. Det nye Aar. Er det Dig jeg skal afløse Du affældige Olding, man har fortalt mig om Dig, inden jeg kom hertil, hvor Du dog seer daarlig og ilde ud, Siig mig hvordan er det med Dig, hvor bliver Du af, naar jeg kommer i Dit Sted? Det gamle Aar. Jeg gaaer til Hvile hos mine Forgiængere og lægger mig ned i Tidens rummelige Grav; der ligge atten hundrede og sytten den i Dødens evige Slummer og jeg skal snart blive den attende. Det nye Aar. Er det Eders hele Antal, Det gamle Aar. Ja at sige i Tidens øverste Gravhvelving; der er en anden, som ligger dybere; i den skulle tretusinde, nihundrede tre og fiirssindtyve af vore ældre Forgiængere ligge begravede; man kan ikke tælle dem saa nøie; men det skal saa omtrent være Antallet. Det nye Aar. Tilgive mig min Nysgierrighed Du vise Olding; men fortroe mig det, har ikke Tiden, som sendte mig og Dig og har bortkaldet vore Forgiængere, havt flere i sin Tieneste, jeg kan ikke ret forestille mig at den nogensinde har været uden Sendebud for at udføre sine Forandringer. Det gamle Aar. Jo man siger det, at der neden for disse Gravrum skulle være endnu de, som ere langt dybere og større, dog veed ingen at fortælle noget ret derom; de som have skuet ned i disse Dyb, har det forekommet, som de vare bundløse; de have betragtet dem svimlende og forladt dem forstummede. Det nye Aar. Hvad hielper det at jeg spørger Dig videre om dette Ubegribelige - Jeg vil ikke gruble derover; men Dig selv har jeg et Spørgsmaal at giøre Du min udlevede Forgiænger. Hvad er Aarsagen til at Dit Udseende er saa udtæret og sørgmodigt? Jeg har tænkt mig Alderdommen at være udmattet, men tillige at være blid og roelig; Dit Øiekast er derimod fortredeligt hvordan er det gaaet Dig, har Dine Dage været besværlige: Det gamle Aar. Det kan jeg ikke sige; mit Markarbeide var langt fra at være overdrevent, der var ikke saameget at slæbe hjem fra Ageren og jeg følte mig ikke belæsset i dette Stykke. Min Huusgierning trykkede mig ikke heller, thi mine Døttre havde meget andet at tage vare paa; vi kiøbte rask, hvad vi brugte i andre Lande og lagde Hænderne i Skiødet; og mine arbeidsvante Sønner toge sig ogsaa Livet ret mageligt, streifede Landet rundt og fandt det nemmere at tiltrygle eller tiltrue sig sin Underholdning, end at fortiene den. Det nye Aar. Men Du har maaskee havt mange Fortredeligheder? Det gamle Aar. Du har gjettet rigtigt, Du kan ikke troe hvor piinlig min Tid har været mig, aldrig har jeg havt Ørene frie for Klager og Ubehageligheder. Uafladelig plagede mine Børn mig med Klynken over den slette Tid jeg bragte med mig; alle mine Forestillinger og at Skylden laae hos dem selv i deres Uvirksomhed og deres Overdaadighed vare forgiæves. Jo mere jeg faae dem forøde, destommere klagede de over mig; efter de havde fyldt mine Øren med deres Besværinger saae jeg dem at gaae hen for at sætte sig ved et glimrende Giestebud, og efter at have tabt betydelige Summer ved et Spillebord, gave de mig Skylden for at de ingen Penge havde, jeg tilstaaer Dig, at jeg er kied af at trættes længere med dem, og at jeg er glad ved dit Komme. Det nye Aar. Din Skildring er ikke behagelig; Du kunde næsten afskrække mig fra at træde i Din Plads. Hvad raader Du mig, hvorledes skal jeg forholde mig i en saa vanskelig Stilling? Det gamle Aar. Jeg veed ikke noget bedre at raade Dig, end at Du ikke skal være saa føielig mod Dine Børn, som jeg og mine Forgiængere have været det; vær strengere mod Dem og lidt mindre rund med Dine Gaver, giv Dem virkelig en Grund til at klage over, saa ville De maaskee nødes til at vende tilbage til de ældre Tiders Tarvelighed, Flid og Huuslighed; da Danske Folk gik i Danske Klæder og fornøiede sig med Danske Nydelser; da de holdt først Regnskab med deres Pung, førend de tillode sig at deeltage i en Forlystelse; da ville de maaskee finde den Lykke i dem selv, som de, nu søge udenfor dem og ikke kunne finde. Det nye Aar. Tak for Dit Raad Du lidende Olding; Din Tale har vel formindsket den Fryd, hvormed jeg har nærmet mig til Jorden; men den har ogsaa lært mig at nærmee mig til den med større Viisdom. Det gamle Aar. Vær velkommen Du fagre Yndling modtag min Haand og betræd de svage Dødeliges Land; jeg føler at mit sidste Øieblik nærmer sig, lov mig at Du vil efter min Død gjemme Mindet af mig hos mine Forgiængere. (Klokken slaaer 12.)