Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-03-15
Den Franske General Gouvion Saint Cyr, som i Aarene 1808 og 1809 commanderede den Franske Armee i Catalonien, har i Aaret 1821 udgivet i Paris et Skrift om disse Feldttoge, hvoraf man lærer at kiende de Vanskeligheder, som ere forbundne med at føre Krig i dette Land. – Den 17de August 1808 erholdt han befaling af Napoleon til at begive sig til Catalonien for at overtage Commanden over det 7de Armeecorps. Da han reiste igiennem Paris havde han en Samtale med Napoleon og fandt ham meget nedslaget over det Vanheld han havde lidt i Spanien. Napoleon gav ham ingen anden Jnstruction end at han skulde søge at frelse Barcellona saasnart som mueligt. Han fandt ved sin Ankomst den Armee, som var betroet ham, i den sletteste Tilstand. Den eene halve Deel af Mandskabet laae i Hospitalerne og den anden var modløs og leed Mangel paa alle Fornødenheder. General Reille havde maattet ophæve Beleiringen for Girona og seet sig nødt til at trække sig til Figueras og General Duhesme, var ligeledes blevet tvunget til at trække sig tilhage til Barcelona med Tabet af Artilleriet og Bagage- Catalonien, siger Forfatteren, lægger utallige Hindringer i Veien for at føre en Krig deri og iblandt denne er Mangel paa Levnetsmidler den største. Det er besaaet med Bierge, som aftage i Størrelsen ligesom de fjerne sig fra Pyrenæerne og nærme sig til Havet; de faae Dale imellem dem ere kun smaae og meget giennemstaarne, og man har desuden forøget disse Forhindringer af Naturen; thi ingen Provins i Spanien har saamange faste Pladse, og disse ere ikke allene af Naturen stærke og godt befæstede, men ogsaa anlagte paa de meest fordeelagtigste Punkter. Man kan ikke gaae dem forbie og uden Fare lade dem ligge i Ryggen paa sig; man finder ikke i noget andet Land en saa kraftfuld og talrig Folkemængde, som er aldeles skikket til at forsvare det paa det haardnakkeste. Catalonien skylder sin Han det sin Jndustrue og sine Manufacturer den Rigdom, som det besidder, af denne Aarsag have Catalonierne i alle Krige med Frankerige altid giort de største Opoffrelser for at de ikke selv endog forden korteste Tid skulle underkaste sig de Franskes Herredømme, en Begivenhed, som de med Grund betragte, som en Grav for deres Velfærd. Desuagtet havde Bonaparte besluttet at indlemme Catalonien med Frankerige; han behandlede allerede dette Land som en Fransk Provins førend han havde erobret det. Hans Generaler bleve paa det strængeste forbudte at have nogen Forbindelse med Kong Joseph eller at modtage hans Befalinger. Cataloniernes Anstrængelse, som vidste Bonapartes Hensigt, var umaadelig. Det heele vaabendygtige Mandskab havde under Navn af Somatenes dannet en Milits, som uden at foraarsage Staten nogen Bekostning udgjorde en Magt af 46,000 meget frygtelige Krigere og som tilføiede de Franske større Skade end de regulære Tropper. Jndvaanerne i Fæstningerne forsvarede disse tilligemed det regulære Militair, selv endog Koner havde bevæbnet sig og inddeelte sig i Compagnier. Et andet Slags Milits, som kaldtes Miguelets, tiente som regelmæssige Linietropper. Alle Spanier vare besiælede af en Enthusiasme, som maaskee aldrig har hersket hos en heel Nation i en saadan Grad, og som Bonapartes ubetænksomme Politik havde opvakt. Med denne Enthusiasme forbinde Spanierne endnu en vigtigere Dyd, nemlig Vedholdenhed.