Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1829-04-10
Storbrittannien. Det var først om Morgenen Kl. 4 den 31 Marts, at den saakaldte Relies eller katholske Afhielpnings=Bill, saavelsom Freholder= eller Stemmerets=Billen, blev læst tredie Gang og antaget i Underhuset, og endnu samme Dags Morgen af Hr. Peel indbragt i Overhuset, hvor den anden Læsning alt paafulgte om Aftenen den 2 April. Slutnings Kampen i Underhuset var endnu haard, og et Amendement af Marquis v. Chandos, hvori han foreslog den tredie Læs nings Udsættelse i 6 Maaneder, hvilket havde været det samme som Billens Forkastelse, maatte endnu forkastes med 320 imod 142 Stemmer, ligesom et andet, hvorefter intet romerskekatholsk Medlem af nogen Korporation maatte have Stemme, naar der handledes om Anvendelsen af milde Stiftelsers Kapitaler, med 233 imod 17 Stemmer. Af de hæftigste Opponentere talede v. Chandos med større Maadehold end tilforn, thi hvor meget han beklagede talentfulde Mænds Affald ved denne Leilighed, haabede han tillige, at enhver Partieaand med Debatternes Slutning maatte forsvinde af alle Hjerter. Sir Wertherell holdt atter en lang Tale, hvori forekom bittre bemærkninger over sin Afsættelse. Saaledes syntes det Punkt i Billen om Pengemulkters Jnddrivelse for Overtrædelse af Katholiker ham kun Spilfægterie, thi da det var General=Advokatens Pligt at inddrive Bøderne, behøvede en katholsk Førsteminister blot at afsætte ham paa Veien til hans Hjem, og dermed var det forbi. Hr. Peel meente, at en Katholik ikke saa let vilde blive Førsteminister; paa Indenrigsminister var ikke at tænke, formedelst dennes hyppige Berørelse med KirkePatronaterne, og han gav sit Ord paa, at hvis Huset nogentid skulde foreslaae en katholsk Caler, vilde Regjeringen, ikke approbere det. Hr. Bankes yttrede, at Man i to Aar. hundreder ikke havde seet Magen til denne Bill og var vis paa, at den irlandske Kirke maatte vige for den katholske Overmagt, hvorefter da den engelske ikke vilde holde sig 20 Aar til. Denne Frygt forekom Sir Tindall saa meget meere ugrundet, naar betænkes, at den protestantiske Religion havde gjort, vel langsomme men desto sikrere, Fremskridt til en Tid, da Fleerheden af Folket var katholsk. Statsprokuratoren var ved det muntreste Lune, og søgde at berolige Gemytterne med den bemærkning, at saalænge Kongen var en Protestant, havde Man Jntet at befrygte. Endnu engang fængslede Hr. Sadler Husets Opmærksomhed, som den redelige og varme Talsmand for en efter hans Overbeviisning god Sag. Hvor megen Umage, Man end har gjort sig, for at svække Jndtrykket af hans forrige Tale, vedblev den uforfærdede Sandhedsven, med Frimodighed at fremstille sine Grundsætninger. Af hvad Aand disse vare, maae nogle Brudstykker vise. Først beklagede han den Hast, hvormed en saa vigtig Sag behandledes, og fralagde sig Beskyldningen for at have anbefalet til Borgerkrig, da han tvertimod havde foreslaaet Fredens milde Kunster, Kunst flidens Opmuntring, Armodens Understøttelse, Sandhedens og Menneskerettighedernes Udbredelse. "Den Emancipation - vedblev han - som jeg forlanger for Jrland, er ingen seutimentalsk, som kun strækker sig til faa Priviligerede, ingen Emancipation for Assembleerne og de Stores Salons; det er Massen af det irlandske Folks Emancipation fra Overtroens og Tyranniets, Grusomheds og Undertrykkelses Lænker, fra rædsom Mangel og ødelæggende Nød. Midlerne hertil skulde være: Landets Opdyrkning, Moradsernes Udtørring, Jndførelsen af et fornuftigt Velgjørenheds System &c. Den foreslaaede skjændige Bill angriber Kongens Ret og kuldkaster den brittiske Forfatning; den opstiller et Jndifferentismens Princip i Henseende til den offentlige Religionsbekjendelse, som maa lede til Ringeagt for Kristendommen selv. Jeg nægter bestemt, at den udjævner Striden imellem Protestantisme og Katholicisme, hvilke efter deres Natur ere uforenelige, saalænge Man for Alvor troer den ene eller den anden. At Pavedommets Jndsættelse i dets fordums Magt og Jndflydelse, skulde være det sikreste Middel til at skade det, og Ophævelsen af Protestantismens Privilegier det bedste til dens Befordring, bliver aldrig min Troe, hvor moderne den er hos visse Theologer og Politiker. Magten har hidtil stedse næret Pavedommet. Nu skal Alt, hvad den protestantiske Kirke har virket og lidt, for Engellands Frihed og Monarkie, og hvad dens uforsonlige Fiende har skadet dem begge, paa engang udslettes. Hidtil var vor Kirke Statens troe Ledsagerinde, nu foreslaaer Man at indlemme dens rivaliserende Bislopperskee i Familien. Som noget Eiendommeligt ved det nye Forslag maa det og betragtes, at dets Befordrere selv indsee Faren derved, og allene for Øieblikkets Forlegenhed vil efterlade vore Børn Kampen i Arv. Man undskylder sig med Tidsaanden; men dette Dogma, som er blevet Alpha og Omegai vor nye Lovbog, er kun en sikker Styrmand, naar det oplyses af Religionen og styrkes af Grundsætninger. Disse tilsidesatte, er den kun Jntriguanternes, den ærgjerrige Slaves og den ubarmhiertige Tyrans tjenstfærdige Drabant. Hvad udrettede da Tidsaanden i Frankerig, da Man der antog den for Statsmændenes Rettesnor? Maatte ikke Kristendommen selv gaae under for den og den ædle Ludvig falde som dens Offer, Bort med denne Slange=Politik. Jeg gjentager det: Parlamentet har ingen Ret til at berøve det engelske Folk dets Privilegier som Protestantere. Jngen Majoritet kan gjøre Løgn til Sandhed. Engelland behøver ingen Opvækkelse, for at forsvare Trone og Alter. Vi ville forfægte vor Sag til det Yderste, og dette moralske Slag stride ved Protestantismens Thermopyle, Udødeligheden visse, selv i Tilfælde af vort Nederlag Praler da længe nok med Eders Fleerhed, bringer Eders Bill i Seiers=Procession til Overhuset, nævner Os alle de Rige og Mægtige, som befinde sig i Følget! Langt bort staaer Engellands foragtede og haanede Folk og forfølger dem med tause Forbandelser, indtil omsider Tordenen udbryder, som ryster Statens Grundviller. Vi stole paa hineHelte, som blødede i Kampen for Engelland, paa vor Monark og endelig paa Gud. Jeg har udtalt. Vel veed jeg, at min svage Stemme intet vil udrette; at Grunde, Bønner, Forestillinger maae brydes paa Modstandernes Phalaux. Men hvad jeg kunde, har jeg gjort. Hvor ringe det er, har jeg nedlagt dette sidste Offer paa Fædrelandets Alter gjerne gav jeg mit Liv til, kunde dette Offer baade, og samme Følelse deeler Millioner med mig. Sir Nork sluttede Debatterne, som havde varet 11 Timer, med et lystigt Jndfald, idet han foreslog den nye Toast: "Gid Søster Rigerne vorde forenede og stedse leve sammen som Brødre i Fremtiden.