Corsaren, 1841-09-24
Nicolaus Beckers Løn. (De fleste af vore Læsere kjende sikkert Rhinsangen. "Sie sollen ihn nicht haben" af Nicolaus Becker. Man veed formodentlig ogsaa, at denne Sang, hvor exalteert og pralende den end var, gjorde en overordentlig Opsigt i Tydskland, og vakte sikkert hos Mange, som ikke kjendte ret til det sønderlemmede Tydsklands Svaghed, et stærkt Haab og Mod. Jmidlertid sang de "unge Germaner", med deres ofte falske Enthousiasme og ligesaa ofte altfor store Selvfølelse, den saa høit, at de bedøvede sig og bildte sig ind, at de ikke alene havde forsvaret Rhinen, men ogsaa erobret Frankrig. Dette mødtes med Spot og Udfordring fra fransk Side, hvorved igjen bevirkedes en Strøm af Skjeldsord og Udfordring fra tydsk Side (thi Tydskerne ere sande Figaroler", imod Spot sætte de Skjeldsord), og Kampen fortsattes med saadan Forbittrelse og Heftighed, at, havde hvert Ord eller blot hver ny Sang været det, man ønskede den skulde være, nemlig en Viil i Modstandernes Hjerter, saa havde der nu ikke existeret et levende Væsen enten i Gallien eller Germanien. Det forstaaer sig at Fatter Charivari ikke var den Sidste i denne Kamp, og det er en af hans Artikler, hvori fornemmelig spøges lidt med den tarvelige Belønning, Nicolaus Becker, uagtet sine store Forhaabninger, fik for sin Andeel i denne mægtige Strid, som vi her gjengive.) Endelig har Gjengjeldelsens og Belønningens Dag lyst paa Horizonten. Længe, altfor længe havde den tydske Gavmildhed ladet den store Poet, der er Germaniens Hæder, vente paa sig. Man forundredes allerede i Frankrig over den Langsomhed, som man viste med Hensyn til Lønnen for den Laurbærkronede, der i saa lang Tid har moret os. Hædret være den germaniske Fyrste som har begrebet denne Følelse og vidst at tilfredsstille den! Nicolaus Becker har Jntet længere at fordre: Han er bleven udnævnt til Byskriver i en stor By i Fyrstendommet Lippe-Detmold*) og hans Jndsættelse i Embedet er bleven feiret med stor Høitidelighed. En af vore Correspondenter hiinsides Rhinen har oversendt os en tilforladelig og detailleret Beretning om Festen, som vi ile med at meddele vore Læsere. Da den Laurbærkrandsede modtog det fyrstelige Budskab, sad han som en simpel Dødelig tilbords foran en Flaske Øl og et Fad Kaal. Den store Digter grublede, medens han spiste Frokost. Lægger vel Mærke til denne Omstændighed; vi skulle senere fortælle Eder hvorfor. Han tog Brevet i de begeistrede Hænder, brød Seglet og læste. Da blev Nicolaus Becker bevæget; ja! han blev bevæget, den guddommelige Barde, og man faae Taarer væde hans Skjortekrave. - "Jeg ventede ikke Mindre," sagde han, "af Fyrstens kongelige Høimodighed. Han har forstaaet mig; jeg er værdig til en saadan høi Æresbeviisning." - Da han havde sagt dette, drak han et Glas Øl, imedens han nynnede sin egen Rhinsang til Ære for Lippe-Detmolds Herster, som havde udnævnt ham til Byskriver. Dernæst, da han havde spiist og drukket, vadskede denne antike Mand sine Hænder og befalede sine Lærlinge at samle sig om ham. De kom, to Tallet, og han opstillede dem langs af Salens Vægge. Derpaa vendte han sine Øine imod Loftet og holdt følgende Tale: "O! J, som ere her forsamlede! Poesiens Leviter, Sangens Jndviede, Tydsklands Pryd, Galliens Skræk!" (Denne Begyndelse rørte Tilhørernes Hjerter, og de bragte deres Lommetørklæder til Øinene). "Jeg staaer i Begreb med at reise til et fjernt Clima. En germanisk Fyrste har kaldet mig til sine udstrakte Provindser; han har overøst mig med Hædersposter, Titler og Værdigheder: Jeg er Byskriver." (Forbauselse og Glæde betager ved disse Ord den ene Discipel saaledes, at han falder i Besvimmelse). "Ja, jeg er Byskriver," tager Minstrellen atter tilorde; "men, *) For at man ikke skal troe, at Fatter Charivari farer med Usandhed, ville vi gjøre opmærksom paa, at flere tydske Aviser have berettet om en saadan Udnævnelse. - Fyrstendømmet Lippe-Detmold er 21 - Mile stort, dets største Stad tæller 2500 Jndvaanere, udgjør altsaa henved Halvdelen af, til Ex., Helsingøer. hvor høi end min Stilling monne være, stedse skal jeg for Eder være den, jeg hidtil har været: Becker, Nicolaus Becker, den af Guderne elskede Sanger. Høiheden skal aldrig bringe mig til at glemme mine Venner. Skriver mig ofte til; men sørger for at frankere Brevet." Nicolaus taug, og Forsamlingen skiltes ad, idet den bar sin besvimede Kammerat bort med sig. Den næste Morgen lyste Dagstjernens første Straaler over Becker, der besteg et Kjøretøi for at begive sig til sit Byskriverat, der laa 5 1/2 Miil borte. Phobus bemærkede med Fornøielse, at hans Collega bar sin Lyre i et bredt Baand om Halsen og det Guldbæger i Haanden, som Kong Ludvig havde foræret ham. For at underholde sig behageligt paa Reisen. sang Becker. Han sang, og Viin rimede sig paa Rhin, og Echo gjentog: Rhin, Viin, Rhin. Endelig, efter en tre Timers Reise, berørte Vognen Lippe-Detmolds Grændser, og Kudsken pegede paa Landeværnet og hele Befolkningen, der saaes i det Fjerne, marscherende frem for at hilse paa sin Byskriver. Becker satte Foden paa Jorden og nærmede sig med Værdighed Borgermesteren, som gik frem i Spidsen for Toget med en Tale i Haanden og en Jmprovisation i Munden. Denne Borgermester hed Hermann, som alle Tydske. Lægger vel Mærke til denne sidste Omstændighed, vi skulle siden sige Eder hvorfor. Da Befolkningen, syv og halvtredsindstyve Personer i Tallet, saae Aasyn til Aasyn den berømte Byskriver, som Storhertugens faderlige Bestyrelse havde tilstaaet den, udstødte den et eenstemmigt Begeistrings-Raab, og Landeværnet, der bestod af en Bataillon paa elleve Mand, affyrede en Generalsalve af syv Skud. J samme Øieblik slog Tambouren Tappenstregen, og Lyden af Stadens Klokker hørtes i det Fjerne. "Geniet modtager tidligt eller sildigt sin Belønning", mumlede Becker. Nu oplæste Borgermesteren sin improviserede Talle. Muser! Hvorfor have J ikke bevaret denne Tale, fuld af Veltalenhed og ædel Simpelhed! Hvorfor maatte Trommens Larm forhindre Eder fra at høre den! Da Talen var tilende, kastede Becker sig som een Mand om Borgermesterens Hals og knugede ham til sit Digterhjerte. Befolkningen blandede sine Raab med sine Taarer, og Toget bevægede sig frem mod Hovedstaden med Landeværnet i Spidsen og Vecker i Midten. Samme Aften, paa den Tid, da den blonde Phobus kastede sine sidste Straaler paa Lippe-Detmolds Hovedstad, nedskrev Becker i jambiske Vers en Seirshymme paa en Mellem-Muur. Lægger vel Mærke til denne sidste Omstændighed; vi skulle siden sige Eder hvorfor.