Almuevennen, 1844-06-19
Onsdagen den 19. Juni 1844. Om Nationalaand og Borgersind. (Sluttet. See Nr. 4, 5 og 10.)Der gives Tilfælde, da den sande Fædrelandskjærlighed i Særdeleshed yttrer sig med Kraft hos et heelt Folk, og dette er, naar Folkets Frihed og selvstændige Tilværelse trues, naar Faren henvender deres Opmærksomhed paa dets Tilværelses sande Værd, naar det ved voldsomme Rystelser vækkes til, med mere Styrke end ellers at føle, hvorledes det tilligemed Friheden og Selvstændigheden vilde tabe Livets høieste og ædleste Gode, uden hvilken Livet selv mister sin Priis og sit Værd. Da kan Mængden hæves over sig selv; et heelt Folk kan blive patriotisk kan ville opoffre sig for at betrygge Samfundet, naar fjendtlige Angreb true at omstyrte den Selvstændighed hvis velgjørinde Jndflydelse vorder erkjendt. Herligst yttrer sig ogsaa i Nationen den Almeenaand der er Sjælen hos et Folk, den Fædrelandskjærlighed, der forener Alles Villie, Alles Kraft til en eneste, det Borgersind, der i Statens Hæder og Velfærd seer den første Betingelse for Folkets Lykke, naar den i Farens Tid væbner Alle med lige standhaftigt Mod og samdrægtig Tapperhed, med lige Jver til at opoffre al timelig Velfærd for det Høieste, Mennesket som Borger besidder, for ukrænket Værdighed, Selvstændighed og Frihed. Jngen Egenskab, intet Characteertræk, ingen Kraftyttring hos Nationerne, er af meere ubedegnelig Værd og Bigtighed for Staten, end hiin mægtige Aand, der begeistrende opflammer Modet og Tapperheden hos Alle; thi for Staten gives intet høiere udvortes Maal, end dens Selvstændighed, og dennes Forsvar. J den er Betingelsen for dens Tilværelse, for dens Livs hele Yttring. Hvad derfor Livet er for det enkelte Menneske, det er Selvstændighed for Staten; og ligesom Kjærlighed til Livet og Stræben efter at opholde det, er een af de stærkeste Naturdrifter hos Mennesket, og bør være det, fordi alle andre Drifter og hele Tilværelsen er betinget ved denne – saaledes maa nødvendigen ogsaa Statens høieste Stræben og yderste Kraf anvendelse gaae ud paa at opholde det, der er for den hvad det physiske Liv er for Mennesket. Vi kunne derfor, da Krig er bleven et nødvendigt Onde, ikke tænke os noget Borgersamfund, uden at tænke os det som væbnet Magt, og ikke tænke os nogen Stat, uden at dens Borgere, ved at leve i Staten, have paataget sig den Forpligtelse, at bidrage af yderste Evne til at hævde dens Selvstændighed, og forsvare dens, og dermed ogsaa deres Rettigheder mod Vold, Angreb og Krænkelse. Denne i Statens Væsen grundede Forpligtelse erkjendte man meere almindeligt i Middelalderen, end i den senere, meere forfinede Tid, da man troede, ved et konstigt Forsvar, (Leiehære) at kunne udrette mere, end ved det naturlige. Men saatidt en stor og almindelig Fare truede Staten med Undergang, have saavel Regjeringer som Nationer erkjendt, at da kun hele Folket med enig Villie er i Stand til at forsvare sig mod overmægtig Vold, og det har da viist sig, at jo stærkere denne Villie var hos Folket, jo meere levende den Jdee besjælede alle dets enkelte Lemmer, at paa Statens Frelse beroede ikke blot dens Tilværelse, men ogsaa Nationens, og følgelig i større eller mindre Grad hver enkelt Borgers Velfærd – desto kraftigere har Modstanden været, desto meere sikker og ærefuld Seieren. Ja dette er saa vist, at man kan paastaae, hvad ogsaa Historien bevidner: at et Folk, der ikke ved Blodagtighed havde mistet al krigersk Aand og Manddom, aldrig har kunne tvinges under fremmed Aag, saalænge det har været begeistret af det udødelige Mod som hiin Jdee indgyder. Let var det, at lade Historien tale, og fremstille saa mangen et glimrende Exempel paa Nationer, der have følt Selvstændigheds Værd, og med samdrægtig Aand og enigt Mod værget den af yderste Kraft, men disse Blade have deres Maal, og Sandhederne de have søgt at udtale ere klare ved sig selv. Der gives vel færre af dem som ville nægte dem, end af dem, der have Svaghed nok til ikke at følge, hvad de i Hjertet maae erkjende. Men, som det dog aldrig for ofte kan gjentages, saa turde det heller ikke nu være overflødigt at paaminde høit om den Styrke, som ligger i Nationens Aand og Eenhed, om de Kræfter, som Mod, Samdrægtighed og Standhaftighed kunne udvikle, selv hos et lidet Folk; og først og sidst om det, som i Krigens Farer og i afgjørende Tider er saa vigtigt at vide og at benytte: at ikke Armes Magt, eller Vaabens Mængde alene give Seier og Kampens heldige Udfald; men at det ogsaa beroer meget paa det Sind, hvoraf de Kæmpende beherskes, og at Aandens Kraftformaaer vel saa meget som Hærens Størrelse. Med et ubegrændset Maal for dets Standhaftighed, Tapperhed og Opoffrelse maa vel et Folk, der værger det høieste paa Jorden, Frihed og Selvstændighed, og hvis Aand ret levende er greben af disse Jdeer, ei kunde andet end seire i Kamp mod Fjender, der kun ere Redskaber for fremmed Herskesyge og Undertrykkelse. For hiint Folk gives ingen Grændse, hvor dets Mod, dets Forbittrelse, dets Tapperhed skulde ende; disse have deres Fordeel til Grændse for deres Voldsfærd, og Kræfter, som de med beregnet Overlæg maa skaane. Det første har alt at tabe, og kan sætte Alt i at forsvare det; de sidste have blot Noget at vinde, og maae vogte dem for, at de ei skulle kjøbe det for dyrt. Derfor har det ogsaa ofte viist sig, at en tilsyneladende Overmagt har været svagere end den ringere, men ved Aand og Enighed forhøiede Styrke. Det er heel voveligt, hvor frie Menneskers Kræfter yttre sig i den høieste Spænding, at ville maale dem, som Virkningen af en mekanisk Kraft, thi hvorvidt indvortes Bevæggrunde kunne drive Mennesker, og hvad de, sporede af dem, have kunne udrette, har Jngen været i Stand, til med Vished at forudsige eller beregne. Det er daarligt, at maale en Nations Kræfter efter dens Størrelse, en Stats Styrke efter dens Folkemængde og Flade indhold, et Folks Tapperhed, Standhaftighed og Evne til at værge Uafhængighed og Selvstændighed, efter Mandtal og Skatteberegninger. Vi vide ei engang, siger en politisk Forfatter, hvormegen Marv vi have i Knoglerne, hvormegen Styrke i Hænderne, og vi ville bestemme den Kraft, der ligger i hele Nationers Villie, deres Evne til at begeistres, deres Energi og Resignation, deres almindelige og sædelige Cultur, deres Tillid til Gud, og det Mod denne kan give dem. Jngen har udtalt, og Jngen vil nogensinde kunne udtale, hvad et Folk er og ikke ler, hvad det formaaer og ikke formaaer. Men ligesaa vist som det er, at et Folk i dets enige Villie, i Begeistringen for dets Selvstændigheds Forsvar og i almeen Følelse af dets Nationalære besidder en Styrke, der er høiere og meere uforgængelig, end de blot physiske Kræfter, ligesaa vist er det, at den Nation der har tabt Almeenaand og Samdrægtighed, snart vil tabe Modet, og med dette dets ypperste Værn imod Vold og Fare. Hvor det Hele trues med Undergang, der maae alle Kræfter opbydes til Modstand, og alle virke til et Maal. Det er sædvanligt, naar et Folk ikke aldeles er hensjunket i Dvale og Afmagt, at i saadanne Tilfælde, hvor dets Frihed trues af udvortes Vold og dets Ære krænkes af en uretfærdig Fjende, vaagner den almindelige Patriotisme, om den endog længe har slumret, og forener, som en usynlig Magt, Alles Hjerter i een Følelse, Alles Stræben i een Villie. Men i saadanne Tilfælde gives heller ingen værre Last, end naar den enkelte Borger, ved at nægte Samfundet al den Bistand, han formaaer at give det, bidrager til at svække den fælles Kraft. Aldrig er den nedrige Egennytte meere fordærvelig, aldrig Troløshed mod Stat og Medborgere meere afskyelig, aldrig Feighed og Modløshed meere foragtelig, end hvor de kunne virke saa farligt og skadeligt, som i en Tid, naar det beroer paa Alles Medvirkning, om det Hele skal frelses. Naar man i en saadan Tid seer, endog den ringe, den fattige, den udannede Almuesmand yttre Sielstyrke, Selvopoffrelse og Fædrelandskjærlighed – hvor dybt maae da hine være sjunkne i Fornedrelse og Fordærvelse, der skylde Staten uendelig mere, Dannelse, Ære, Anseelse, Rigdom, Jndflydelse, og dog kunne begaae det Riddingsværk, at svige den i Farens Tid, Mon de vide, hvad de gjøre, og mon de vide, at om ei Hensyn til Ærens og Pligtens Love kunde holde dem tilbage fra saa stor en Nedrighed, saa maatte den Tanke gjøre det: at de handle imod deres egen Tarv, ved at handle imod Statens Kun indbildt er Striden imellem det Heles Vel, og de enkelte Borgeres Fordeel. Saalænge Mennesker leve i en Stat, er deres Velstand og Bekvemmelighed, deres Tryghed og Rolighed, deres hele indvortes og udvortes Liv saa nøie indflettet i Statens Tilværelse, at Enhver, der bliver en Forræder imod dennes Jnteresse, i Grunden er det mod sin egen. Thi den, som forledet af egennyttige Aarsager, troer at kunne til sin Fordeel overtræde den Lov, der byder ham at lade Borgerpligt være den høieste Bevæggrund for hans Handlinger, den mægtigste Drivefjeder, til Alt, hvad han i det offentlige Liv foretager sig – den, som blendet af lav Vindesyge, af usle øiebliklige Fordele, troer at handle for sig selv, idet han virker imod Staten, hvad arbeider han paa, uden paa at nedbryde sin egen Velfærd og Lykke, i det han arbeider imod Statens Velmagt? Kan Nogen leve i en Stat, og tillige udenfor den Hvor er vor borgerlige Tilværelse, naar vi glemme, at for at være Medlemmer af et Borgersamfund, maae vi leve som Borgere, for at deeltage i Statens Velmagt, og Fordele, maae vi selv stræbe at fremme dem af alle vore Kræfter, – Vee den foragtelige Usling, den feige Ridding, der indbilder sig, at kunne svige sit Fædreland, at kunne berige sig ved dets Tab, at kunne unddrage det sin Bistand, at kunne forsage det i Nødens Time, og dog troer, at kunne fremme sin egen usle Tilværelses Gavn. Selv har han udstødt sig af det Samfund, hvor hans Liv oprandt, det Samfund, der gav ham Alt, hvorved han blev Menneske, Ægtefælle, Huusfader, Ven, og Alt, hvorved den jordiske Tilværelse bliver os kjær og skjøn og elskelig. J sit Jndre maae han føle den Forbandelse, der hviler over enhver, som har medvirket til at gjøre ikke blot et enkelt eller nogle faa Jndividuer, men mange tusinde Mennesker ulykkelige. J Nødens Tid skal Faren svæve dobbelt truende over hans Hoved, og hvor den Modige gaaer med jublende Glæde i Døden, der skal han under Feigheds Rædsler føle det, som er værre, end nogen død. Seirer da den gode Sag, og reiser Fædrelandet sig atter, skjøndt blødende, dog med usmittet Hæder, efter den haarde Kamp mon han kan dele dets Hæder, og hans Medborgeres Fryd, Mon den, hvis JsseRiddingsdaad betynger, nogensinde kan finde Ro i sit Hjerte? – Nei, evig er Skændselens Byrde over den, der sveeg den helligste af alle Pligter. Nedrig skal han leve og foragtet af enhver Ædling, og piint af forgiftende Rag, den, som forlod sine Medborgere, da det gjaldt om Alles Frelse, og tifold tungere skal Skændsel og Fredløshed og Forbandelse hvile over ham, om han er blandt dem, der med hiin evig fortærende Bevidsthed overlever sit Fædrelands Fald, og med den rædsomste af al Blodskyld dvæler blandt dets Ruiner. Men dette maa heller ikke forties, at som det er undslettelig Skændselsdaad hos de Enkelte, at svige Borgersamfundet i Nødens og Farens Tid, og som ved saadan Udaad Nøden endnu kan forøges og Faren vorde meere truende, saa er dog Fordærvelse, Undergang, og Opløsning langt mere nær, ja, om ikke anderledes er besluttet i Guds evige Raad, fast uundvigelig i den Stat, hvor hele Nationen er smittet af den dødelige Sygdom, som Stater ligesom kun ved et Underværk overleve. Er den Aand forsvundet, som ene giver et Folk Livskraft, hvorledes skal dets Liv da kunne opholdes, Er den Overbeviisning ikke længer levende hos en Nation, at den Jntet er. Jntet kan være, naar ikke enhver enkelt Borger kun føler sin Tilværelse i Statens, og kun i dennes Velfærd og Selvstændighed seer sin egen - hvorfra skal da den almene Begeistring, komme, der skal vække dets standhaftige, ubetvingelige Mod, som kæmper til den sidste Kraft for den Frihed og de Rettigheder, uden hvilke Borgeren i Livet ei kan see andet end en tung Byrde, eller en døsig, slavisk, fremkuet Dvaletilstand, Er ikke den Kjærlighed endnu Folkets, der elsker og værger og frelser sin Frihed, sin Hæder og Selvstændighed, som Møen sin jomfruelige Ære, eller som Moderen sit diende Barn – er ikke den Aand Nationens, der indgyder Alle den samme Troskab og Hengivenhed mod Samfundet og mod dets styrende Magt, der besjæler Alle med lige Jver til at offre det Hele hver enkelt Kraft, der opluer hos Alle den samme Æresfølelse, den samme Begeistring for Fædrelandets Sag, den samme brændende Jver efter at kæmpe til dets Forsvar - o, hvorfra skal da Styrken komme, naar en overmægtig Fjende kan tvinge Landets Hære, naar Staten, forladt af Bundsforvandte, kun har sig selv at stole paa, naar dens Redning beroer paa at Alle vove Alt for at frelse det Høieste? – Og som jeg har sagt det før, saa gjentager jeg det her, for Mennesket, som Borger i en Stat, gives intet Høiere end den Frihed og Selvstændighed, han kun i Statens kan bevare. Hvad er det, naar vi sige: Mennesket staaer høiere end Borgeren; vi kunne tabe vor Borgerlighed, og dog redde vor Menneskelighed? – Vi ere jo Menneskeer kun ved at være Borgere; thi vort Liv har udviklet sig i Staten, og med dens Tilværelse er vor egen, med dens Vel og Blomstring vor egen jordiske Lyksalighed uadskillelig forenet. Saa føler, saa tænker og saa veed det ædle, det frie, det selvstændige Menneske - og kun hans Overbeviisning kan være den gjeldende Rettesnor, naar vi ville bedømme hvorledes Alle skulle være; kun han og hans Lige ere Menneslægtens Repræsentantere, dens faste Kjerne, og naar Spørgsmaalet er: om den ædle, den frie, den uegennyttige Borgers, eller den Redriges, den Feiges, den Selvsyges Stemme skal høres hvor det gjelder og Staters Velfærd, om Nationers Dyder, om Borgeres Pligter – da bliver dog vel Svaret ikke tvetydigt. Gives der end enkelte, unaturlige Forældre, gives der end Børn, som hade og forfølge hverandre, og som øve den sorte Last, Utaknemlighed og Ukjærlighed mod Forældre – det er dog vel ikke disse vi spørge, om det er Godt og Ret, at Faderen elsker og opdrager og beskytter sin Slægt og Afkom, og Sønnen viser Kjærlighed og Hengivenhed for dem, der gave ham Livet og opholdt det Historien har bevaret Mindet om de Forvildelser, hvori indvortes Splid og Tvedragt nogle Gange i Fortiden have ført det danske Folk; den har ogsaa gjort det unødigt, at gaae til Fremmede for at hente Exempler paa, hvorledes Stater ved Usamdrægtighed kunne svækkes, ved Partiaand bringes Opløsning nær. Men den har tillige viist, at eiendommelig Aand og Nationalfølelse aldrig have været saaledes forsvandne hos vort Folk, at de ikke yttrede sig, hver Gang en kraftig Stemme forstod at kalde dem frem, og paa nyat spænde de slappede Strenge. Den har viist hvad Danmark formaaede, naar Faren var størst. Troskab mod Fædreland og Konge, Samdrægtighed i Nødens Tid, Mod og Standhaftighed i at værge Landets Frihed, have været Danskes Dyder ligefra Hedenold – og ere det endnu, saa sandt som vi ikke saaledes ere udartede fra vore Fædre, at de jo ofte med Glæde ville kjendes ved deres Æt.