Viborger Samler, 1849-11-17
Det hedder i Grev Eulenburgs Skrivelse af 18de Octbr. til Superintendent Nielsen: "At prædike Oprør for Guds og Samvittighedens Skyld, kan jeg ikke forstaae anderledes end at gjøre Christus til Syndens Tjener. Jeg afholder mig fra andre Yttringer om Troes= eller Samvittigheds-Capitlet, eftersom De ventelig kan prædike meget bedre end jeg, saa at det for en læg Mand vel kan være tilstrækkeligt at hentyde derpaa. Men hvad angaaer de politiske Grunde, som frembringe denne udbredte, og desværre som hellig fremstillede Modstand, saa maa jeg i Korthed berøre de vigtigste Puncter. J sig selv kan den nuværende Mellemtilstand have sine betydelige Mangler, som jeg ingenlunde miskjender. Men det er umodsigeligt, at den har opnaaet et Øiemed, som man i Almindelighed kalder et godt, nemlig at gjøre Ende paa unyttig Blodsudgydelse. De Spørgsmaal, hvorom Sagen dreier sig, kunne ingenlunde afgjøres ved Sværdet alene, fordi det overhovedet ikke gielder om nogen Erobring af Land, men om Fastsættelsen af Rettigheder, eller Begreber. Og dette kan dog kun skee ved Underhandlinger. Greven søger derefter at godtgjøre, at det ingenlunde er overeensstemmende med Klogskabens Regler, naar Slesvig, vil bryde med den nuværende Tilstand. J Vaabenstilstandsconventionen siges, at Slesvig skal regjeres af en særegen Commission i Kongen af Danmarks Navn, og Benævnelsen "Hertug af Slesvig" er udeladt. Preussen har fra den Dag af, da Commissionen blev indsat, reclameret og paastaaet, at det aldrig har villet eller kunne forstaae noget Andet, og Preussen er i sine fortsatte Underhandlinger kommet saa vidt, at Danmark vil tilstede en saadan Forklaring, naturligviis under den Forudsætning, at Vaabenstilstanden virkeligen fuldbyrdes. Jstedet herfor tager Statholderskabet, enhver Amtmand, Borgermester eller Præst, sig for at erklære Vaabenstilstands Regjeringen Krig, og lægger derved saagodtsom uovervindelige Vanskeligheder iveien for det, man ønsker at opnaae. Statholderskabet erklærer, at det kun vil vige for Magten, og at det selv alene er den retmæssige Øvrighed, under Forbehold af Landsherrens Rettigheder. Statholderskabets Retmæssighed er nu idetmindste meget ung. Den Magt, fra hvilken det har modtaget sin Fuldmagt, er siden den Tid gaaet overstyr; en anden Magt, som ikke vilde give Hertugdømmernes Rettigheder til Priis, har maattet gribe Roret, – og denne skal nu være uberettiget til at ordne en anden til Omstændighederne passende midlertidig Regjering! At anvende en Retsdeduction paa Tilstande, der ere frembragte ved Jndskridelse med Vaabenmagt, har altid været i sig selv overflødigt; men hvorfor den engang foregaaede Beskikkelse af en midlertidig Regjering under den fortsatte Udvikling af de statsretlige Forhold i Tydskland, og som Deel af Krigens fortsatte følger, – skal udelukke enhver Omordnelse af Sagen og gjøre denne uretmæssig, – det lader sig vel kun begribe fra det vilkaarlige Partistandpunct. Om Hertugdømmernes uopløselige Union hedder, det fremdeles. Over eet Aarhundredes Historie er gaaet hen over dette Spørgsmaal for at forbunkle det, og endelig ere Danmarks Overgreb fremskredne til Slesvigs Jndlemmelse i Danmark, hvorved Krigen er opstaaet, og Preussen og Tydskland traadte i Kamp for Hertugdommernes Rettigheder. Disse skulle nu varetages og betrygges ved Fredsslutningen. Tydskland har imidlertid ogsaa havt en heftig Udviklingsperiode, og er endnu sysfat med sin egen Udvikling; derved er det kommet til det Resultat, at tydske Stater, som høre til det snevrere Forbund, ikke samtidig maa danne nogen Statseenhed med andre Stater, som ikke høre til Forbundet. Denne Grundregel er saa nødvendig, at man ikke har burdet tage i Betænkning at gjøre den gieldende imod Tydsklands ældste Stat, Østerrig, og naturligviis ogsaa imod Slesvig=Holsten, fordi ikkun Holsten, men aldrig Slesvig har hørt til det tydske Forbund. Naar nu en Konge af Danmark i Fortiden har givet Hertugdommerne det Tilsagn, at de skulle være uddeelte, saa kan dette dog vel ikke være istand til at standse Tydskland i sin Udvikling, og ligesaalidet kan en vilkaarlig Beviisførelse afgjøre, at ogsaa Slesvig maa, som Følge deraf, høre til Tydskland, uden at Tydskland og Danmark først ere komne overeens derom, og da ovenikjøbet England og Rusland ligesaalidet vilde samtykke heri, da de allerede ere misundelige paa en fastere Forbindelse af Tydsklands Deele. Grev E. ender sluttelig sin Skrivelse med, "at der hører en slesvig-holstensk Selvbevidsthed til at betragte deres egen Udtydning af deres Forbindelse som den eneste gyldige, og at en Opsætsighed imod Øvrighedens Anordning fra Geistlighedens Side, hvis Pligt det fortrinsviis er at udsaae god Sæd, maa bære tusindfold onde Frugter.