Corsaren, 1842-04-22
Thomas Ægypter. Mester-Vandeville i 1 Act. Endelig have vi da faaet et udmærket, et mesterligt Stykke paa Scenen! Lovet være den Dag, da det skjænkedes os; det var den 14de April. Vi have omhyggelig seet efter, om den 11de April ellers har gjort sig berømt i den sidste Tid, men have fundet, at den ingen Bedrift har udført siden Aar 201 for Christus, da den leverede Slaget ved Zama. Efter saa lang Tids Hvile maatte Dagen selvfølgelig frembringe noget Beromt. Hvad der imidlertid ved denne Leilighed er det mest Glædelige er, at Stykket er et originalt, et hjemmegjort Stykke, at det skylder indenlandsk Kunst og Flid og Kunstflid sin Tilværelse. Rigtignok har Directionen beskedent - renoncerende paa den Forfatterære, den vidste, at der ventede den - udgivet det for oversat, og Hr. Overskou er endog nævnt som Oversætter - ah, men Sligt forstaae vi meget godt: Hr. Overskou er naturligviis kun ansvarhavende Redacteur og Udgiver - hvad vi vilde sige: Oversætter og Udgiver, og han har paataget sig det, fordi han selv hedder Thomas. Men der hørte da heller ikke megen Opoffrelse til at paatage sig Ansvaret for et saadant Stykke, kan vi troe. Der er Jntet ved det, som jo vidner om den uendelige Flid, Omsorg og Dyglighed, hvorunder det er blevet til. Selv den lange Tid, der hengik inden Opførselsen, er lun et Led af denne lange Række af Dygtighed, Flid og Betænksomhed. Det maatte vente indtil det Øieblik, da det netop var passende, da det stemmede overcens med de politiske Forhold - - ja, vi bede om Forladelse for, at vi saaledes falde med Døren i Huset og uden videre Indledning fortælle, at Stykket er politisk, men det er saa: Theaterdirectionen er imødekommet Tidens store Opfordring, den har gjort et Skridt, et mægtigt Skridt den har betraadt den politiske Kampplads. See, det var Ret, Hr. Direction! det kunne vi lide. Sagen er kortelig denne. Directionen har indseet, at det er den høie Tid til, at der trædes energisk op imod de liberalistiske Blade, der snedig, under Skin af at ville forsvare de Bestemmelser, der i den senere Tid ere trufne til strengt at indføre og overholde den militaire Subordination, i Grunden angribe dem og søge at gjøre dem forhadte. Af Stykkets Ælde kan man see. at Planen blev fattet, da Ordren om at knappe Frakken til en bestemt Side og gaae visse Skridt i Minutten, blev publiceret, og at denne Plan consequent er bleven vedligholdt lige indtil nu, da der viser sig Tegn til en kommende befaling om, at de Militaire altid skulle være militairt klædte. Det projecterede Stykke skulde vise, at det, trods alle liberalistiske Jnfinuationer, var den Militaires Pligt at adlyde enhver saadan Bestemmelse, selv om den gik til det Yderste. Derfor er til Stykkets Sujet valgt et af de meest extraordinaire Tilfælde. En General eller Gouverneur eller en.... kort sagt: en Krigsmand, befaler sine Soldater, at de skulle tage deres Haarprydelse af, deres Vidsk, som har været dem til uendelig Nytte, i mange Slag. Soldaterne bevise dette, de ville hellere offre deres Liv end deres Pidsk, men Gouverneuren eller Commandeuren eller Generalen, eller hvad han nu er, forbliver ubevægelig: han har nu en Gang faaet den Grille, at de skulle tage den af. - "Hvad er nu Soldatens Pligt?" – Adlyde, siger Directionen. - "Og, naar han ikke adlyder?" - Da fortjener han, at det gaaer ham paa følgende Maade: Man lader, for at statuere et Exempel, Hovedmanden for Opfætsigheden, den trodsigste og forvovneste blandt Soldaterne, gribe, stille for en Krigsret, og dømme til Døden. See, det har han fortjent, og han vilde upaatvivlelig ogsaa komme til at lide Dommen, hvis han ikke havde det Held at leve under en absolut Commando eller Regjering - dersom ikke i Dødsvieblikket Absolutismen traadte frem i hele sin patriarchalske Characteer og sagde til ham: Du har fornærmet mig, Du har ikke villet lade din Pidsk tage af, Du bør døe. Men Du er mit Barn, jeg er din faderlige Hersker, jeg lader Naade gaae for Ret. Tilsyneladende maa Du skydes; men Soldaterne faae løse Patroner, Du kommer levende derfra, sniger Dig bort og gaaer i evig Landflygtighed. En anden Gang lad Din Pidsk tage af. Moral. J skulle lystre ellers -- J see, hvad man kan gjøre. For det politiske Diemeds Skyld maa man imidlertid ikke troe, at Theaterdirectionen i nogen Maade har negligeret det egentlig æsthetiske - bevares! tvertimod! Ogsaa denne Side af Stykket vidner om Directionens rastløse Jver. J den sidste Tid har den ved et Tilfælde opdaget flere SangTalenter, om hvis Tilværelse hverken den eller noget Menneske havde nogen Anelse, saasom Ferslev, Schram og Flere. Fra den Tid af er det gaaet Directionen som Bonden, der pløiede et Guldsmykke op og siden ikke pløiede efter Andet end Guldsmykker. Den vil nu overalt finde Sangtalenter blandt Theatrets Personale, og leder rastløs efter dem. Forleden sagde En af Directionen: "Hør, jeg har tænkt paa, om der ikke skulde ligge en udmærket Sanger skjult i Nielsen." - "Hm," sagde en Anden, "det kan nok være. Men hvorledes faae vi det opdaget?" - "Jh! Vi lade ham faae et Syngeparti. Kommer han ind og skal synge, saa vaagner nok Talentet, og saa have vi det. Det gaaer med saadant Noget ligesom med min lille Hund. Den vilde altid bilde mig ind, at den ikke kunde svømme. Men en Dag tog jeg og kastede den ud Vandet, og saa svommede den sgu nok saa net." Hr. Jnstructeur Nielsen maatte altsaa paa sine gamle Dage træde frem som Sanger. Hvorledes det nu var eller eller ikke var, nok - Directionens Beregning slog feil, i Hr. Nielsen fandtes Alt Andet, kun ikke Sang-Talent. Men Directionen har en overordentlig Lykke, en characteristisk Lykke med sig: der opdagedes desuagtet et mærkeligt Talent, der gjordes en forhausende Opfindelse, som alene var Umagen værd. Hr. Nielsen opfandt i et inspireret Dieblik i Mangel af Syngekunst Kunsten at synge med Tegn. Naar han skulde tage en dyb Tone, tog han den ikke, men angav dens Dybde ved at pege mod Jorden og omvendt. - Hvilken mægtig oplivende Jndflydelse vil dette ikke have paa vor Opera! Uagtet Alt dette kunne vi dog ikke fordølge, at Nogle af Publicum, som ikke forstod den politiske Hentydning, der laa i den megen Tale om Ordet Pidsk, og som derfor fandt, at det hele Stykke beskjæftigede sig utilbørlig med Ordet Vidsk, begyndte at Men ogsaa dette havde Directionen, ledet af en lang Erfaring, forudseet og skaffet Midler imod. Directionen kjendte sit Publicum, den vidste, at det ikke modstaaer Sentimentalitetens Magt. Pludseligt demaskeredes dette Batteri og begyndte at spille. En ung Pige faldt i Afmagt af Kjærlighed og Angest, Gouverneuren viste sig saa ædelmodig, en gammel Husar græd, og - det rørte Publicum istemmede enthousiastiske bifaldsraab. - Gud velsigne Directionen! Og Gud velsigne Publicum! De fortjene hinanden.