Ribe Stifts Adresseaviser, 1786-01-27
Mennesket. Et Bliv, - og nye Verdener, Saasnart det Ord blev hørt, opstode. Et Vink, - saa tindre Sole der, Hvor før et øde Chaos boede, Knap talte Almagt et: det skee, Før disse Verdener vrimlede Med Skabninger, som alle vare gode. Nu var her skabt, det derom galt: Hvem skal Regent paa Jorden være, Mon den uskabte store Alt Vil selv umiddelbar regiere? Nei, - hørtes: - jeg vil skabe meer; En Skabning, som blant Skabninger, Skal blive Middelpunkten for min Ære. Jeg skabe vil et Menneske, 2 Mit eget Præg paa hannem skrive, Men, hvor er den Materie, Som kan beqvem til Skabning blive? Oi jo - lidt Støv - i Almagts Haand Blev gjort til Krop, - indblæst en Aand, Med Evner, som en Gud kuns kunde give. Fulkomne Skabning, O! hvor lig Ham Selv den Store Eviggode, Dit Herredømme strakte sig Saa vidt, som den nyeskabte Klode; Hvor elsket var du af din Gud Hvor sød en Lov var dig hans Bud, Og salig Vellyst i dit Hierte boede. Gud Herren vil end høyere. Sin Vens, sin Adams Lykke drive; Hvad manglet den Lyksalige? Kan vel hans Lykke større blive Gud sagde: " Jeg ei tienligt seer: At Mennesket allene er: Jeg vil en Medhielp skabe og ham give, Hvordan vil dette falde ud? En Søvn maae Adams Øyne blinde, Et af hans Risbeen tager Gud, Og deraf bygger han en Qvinde: og der sees i Historierne at have staaet. Nogle See, hun er din, tag hende hen; Og Adam gav sin Brud det Navn. - Maninde, Saa skulle Evas kiælne Favn; Guds Yndlings Lykkes Høyde blive O i Kierlighedil, hvor er det Navn, Som kan dig værdig nok beskrive; O! ædle Drift, O! Følelse! Du har Gud selv til Stiftere, Hvor gode Frugter maae du kunde give Men - du er for den mindste Deel Det, som Gud vil de skulle være, Du kan kuns en usmittet Siel Guds sande Hensigt med dig bære: At glæde, giøre lykkelig, Var det, hvortil, Gud skabte dig; Saaledes brugt, er du din Mesters Ære. Du kan ei i en ureen Siel Din stille glade Tempel bygge, Du flyer langt bort fra Lasters Træl, Og efterlader, blot din Skygge; Du er uskyldig Godhed liig, Og den, som saadan føler dig, Bør ikke i sit Bryst dig undertrykke. Siig kolde Philosoph, kuns nei; Skye Kierlighed, - men glem dog ei, Hvormed Gud kronede sin Yndlings Lykke. Om Jordklodens Beboere. Ved at igiennemlæse og sammenligne de ældre og nyere Historieskrivere, er jeg faldet i Forundring over, skriver en Reisende, at finde Jordkloden saa fattig paa Menneskeer i Sammenligning med det den tilforn har været. Hvorledes! Kan Naturen vel tabe sin forunderlige Frugtharhed saaledes i sin første Alder, Tr den maaskee bleven gammel, og staaer maaskee i Fare for af Mangel paa Styrke at falde tilbage til sit Jntet. Jeg reiste for nogen Tiid siden, skriver han, igjennem Jtalien, og fandt ikke andet, end Levninger af det gamle og berømte Jtalien, og omskiønt næsten alle der boe i Stæder, saa de dens Sletter og Marker, ere disse dog af Mangel paa Jndbyggere næ disse store Kongeriger Jrimetta, Circassien og sten Ørkener, og synes alene at være til forat vise os de Stæder, hvor de berømte Sta og der sees i Historierne at have staaet. Nogle paastaae, at Rom allene havde tilforn 4 Millioner Menneskeer, og dette vil maaskee ei synes overdrevent, naar man betænker, at nogle af de Rommerske Borgere havde 10, ja 20000 Slaver, foruden de, som de brugte, paa deres Landgodser. Da man nu har regnet at der sammesteds vare 4 til 5000 Borgere, saa kan man deraf giøre sig en Slutning til total Antallet af dens Jndbyggere, som altsaa ikke maa sætte vor Jndbildning i Forundring.