Corsaren, 1841-12-10
Hr. Haabets Begravelse den 3die December 1841. Vi vare samlede til Hr. Haabets Begravelse, vi, hans gamle Bekjendte: Dhrr. Kjøbenhavnspost, Fædreland, Dagen og Berlingske samt Hr. Folket og jeg, Corsaren. Desuden havde en talrig Skare af Uindbudne indfundet sig for at bevise den Afdøde den sidste Ære; thi han var almindelig afholdt som et stille bly og fredsommeligt Menneske. Som man imidlertid vil erfare af denne Beretning, vare Dhrr. Dagen og Berlingske ikke komne for Begravelsens Slyld, men for at nedlægge Indsigelse imod den; thi de paastode, at han slet ikke var død. Da vi traadte ind i Ligstuen og samledes om Kisten for at see den Dødes indfaldne Ansigt endnu engang, stod nemlig Hr. Dagen frem og sagde: "Hvad er det for Galskab? Ville J virkelig holde Begravelse? Det er Afsindighed, Den Mand, som ligger der med Næsen i Veiret, er slet ikke død, han er lyslevende. De ligblege Kinder straale jo af Sundhedens Rødme, de brustne Øine tindre jo af Livslyst og Kraft. Det er Dhrr. Fædrelands og Kjøbenhavnsposts lumpne Jnsinuationer og usle Machinationer, der have bevæget ham til at lægge sig saaledes hen og lade, som om han var død. Der have vi endnu et Tidens Tegn, en af Liberalismens Gift-Frugter: lyslevende Mennesker gaae hen og døe, det vil sige: agere døde." Hr. Berlingske tilføiede: "Efter den omhyggeligste Beregning har jeg udfundet, at Hr. Haabet slet ikke er død. Han kan tvertimod endnu leve idetmindste 3 Aar 5 Maaneder 2 Uger 4 Dage 11 Timer 57 Minutter og nogle Secunder, Tertierne ikke beregnede." Der blev stor Forstyrrelse i Salen ved disse Ord. Alle trængte sig hen for at see, om det virkelig skulde være sandt, hvad de to Herrer sagde. Hr. Fædreland fik først fat i den Dødes Arm, følte Pulsen og sagde: "Ja, vist lever han; der er Liv i ham endnu;" men om Hr. Fædrelands Mund viste sig, medens han sagde disse Ord, et lille Smiil, der syntes at tilkjendegive, at han ikke meente dermed. Derefter kom Hr. Kjøbenhavnspost; han følte Pulsen et Øieblik og bemærlede derpaa mut: "Gu er han død." Corfaren følte ogsaa og sagde strax. "Han er død som en Sild." Andre holdt imidlertid med Hr. Dagen og Hr. Berlingske, hvorfor man besluttede at lade Hr. Folket sige sin Mening. Han havde været den Afdødes Pleiefader, havde elsket ham som sin Søn og tidt sparet fra sin egen Mund for at give ham, og derfor meente man at kunne troe Hr. Folket bedst. Hr. Folket følte sig omhyggelig for, undersøgte den Ligklædte paa alle Kanter og udbrød tilsidst med bedrøvet, men dog fast Stemme. "Han er død." Han er død!" lød det nu igjennem Salen, og man stred uopholdelig til Begravelsen. Kisten blev slaaet til (efter at dog mangen En forinden havde givet den Afdøde et Afskedskys), bragt i Vognen og kjørt ud paa Kirkegaarden. Dhrr. Dagen og Berlingske kjørte dog ikke med, men sagde, at de vilde vadske deres Hænder i Uskyldighed. Corsaren bemærtede hertil, at det kunde deres Hænder have meget godt af. Da man var ankommen til Kirkegaarden og Liget var bragt af Vognen og sænket i Graven, fremstod en Søn af Hr. Folket og holdt følgende Tale: Det er vel en sørgelig Anledning, hvori vi ere samlede; men der er dog ingen Grund til de Taarer, jeg seer paa adskillige af de Omstaaendes Kinder. Vor Ven er død, det er sandt; men hans Død er ikke kommen pludselig og overraskende - tvertimod: han har jo alt længe strantet, jeg troer i 1 1/2 Aar, og næsten daglig have vi kunnet vente Efterretningen, at det endelig var forbi. Nogle have spurgt, hvoraf han døde. Jeg troer, at det var af galopperende Svindsot, som han fik af, at han for omtrent 2 Aar siden dandsede sig varm og pludselig kom ud i Kulden. Nogle sige imidlertid, at han døde af den langsommere Svindsot, at han fødtes med denne Sygdom, og at hiin Forkjølelse kun paaskyndede Krisis. Hvo af os der har Ret angaaende hans Dødsmaade, veed jeg ikke; men det er ogsaa temmelig ligegyldigt: Død er han. - Jmidlertid, jeg har en Trøst at bringe. Min Fader har i sin Ungdom, dengang han var en rask og rørig Mand, og da hans Ven, som vi nu begrave, ogsaa var ung, rask og rørig, oftere sagt til mig: Min Søn! Det er en Grundsætning i vor Familie: Haabet døer aldrig. Den Familie uddøer ikke, og døde den end ud, saa opkaldte vi os selv ved hans Navn - han døde altsaa ikke alligevel. - Nu er han død, den sidste Spire er død, lader os da følge min Faders, den gamle, svage Hr. Folkets Ungdomsraad og kalde os selv Haabet. Vi sige da som om Kongerne, naar de døe: "Haabet er død, leve Haabet!" Efter disse Ord kastede han den første Spade Jord paa Kisten under de Omstaaendes dundrende Raab: Haabet er død, leve Haabet!