Politivennen, 1802-01-01
Præsten Holus Forslag om Maaden til at formindske Tyverier og derved betrygge enhvers Ejendom. (Fortsat fra No. 282.) Man kan ansee Hæleren, som Tyvens høje Principal, men Tyven som en arm Djevel, der tjener Hæleren og stjæler for at berige sin gunstige Heere, for hos ham at faae en 100de Deel af det Stjaalnes Værdi, som en Belønning for sit farlige Foretagende, hvorved han giver sin Ryg til Priis for Riis, og sin Pande for Tyvemærke; det er altsaa klart, at Hæleren er Hovedmanden i Tyveriet, Tyven seld kun en Haandlanger, hvilken Hæleren bruger til sin Gjerning, Tyveriet, ligesom Smeden bruger sine forskjellige Tænger til sit Arbejde. Tungt bør derfor Retfærdigheds Sværd falde paa Hælere. Havde vi seet nogle af de rige Hælere, som med Foragt betragte den sattige Bvrger, der ved ærlig Fliid neppe kan underholde sig og sine imedens de opdynge Rigdom paa Rigdom, havde vi seet nogle af disse Hælere at svinge i Galgen ved Siden af deres Brødre, Tyvene, da skulde vi ikke havt saa mange Tyve, som vi nu have, og jeg tør dristig paastaae, at det vil være forgjeves, at haabe at see Tyverier at formindskes, saa længe man ikke behandler Hælerne med større Strænghed. Den Lov, som fastsætter mindre Straf for Hæleren end for Tyven, vil, naar den prøves, hverken findes overensstemmende med billighed, eller nyttig for Almenvellet. Til Tyveriets Formindskelse, til mere Betryggelse for enhvers Gods og Ejendom, drister jeg mig derfor allerunderdanigst at foreslaae, at Tyvshælere for Eftertiden straffes ligesom Tyven selv, og at ingen Pengesum, hvor ster den end maatte være, skal kunne forsone Hælerens Forbrydelse; thi hvor Penge, som Ordsproget lyder, kan giøre alting Godt, der er intet Haab om Forbedring. For det Menneske, som ingen Følelse har af Ære, vilde Hæleriet blive en stor Speculationshandel, naar en engang greben Hæler kunde frikøbe sig fra den vel fortjente Straf ved at opofre en Deel af det, hans Hælerie havde indbragt ham. Da det er hilligt, at man bruger alle lovlige Midier til at hæmme Lasternes Udbrud og Fremgang, saa troer jeg, at det ej vilde være upassende, om man brugte Ære og Fordeel disse store Drivefiedre hos Mennesket, og satte Den som en Dæmning til at hindre Tyveriers og Hæleriers videre Fremgang. At udelukke den fra Hæder og Fordeel, som ved Tyverie og Hælerie havde gjort sig selv uværdig dertil, synes højst billigt; det er og at formede, at Mennesker vilde afskrækkes fra disse Laster, naar de paadroge Forbryderen en Straf, som han maatte føle sin hele Levetid, i denne Henseende troer jeg det ikke upassende, at den, som stjal eller hælede med en Tyv, efterat han var gaaet ud af Børnealderen, eller var konfirmeret, foruden anden Straf, blev tillige af Dommeren erklæret for uværdig til at lære Profession, til at fæste Bondegaard eller Huus med Jord; men denne Straf der gjorde Forbryderen til Helot, ved at nedsætte ham iblandt de usleste Mennesker, maatte nødvendig afstrække andre fra Lyverie og Hælerie, da Mennesket gjerne ønsker, at arbejde sig saa langt frem, som muligt. Det forekommer mig meget underligt, at en Tyv, som har Udstaaet sin Straf, siddet en Tiid i Forbedringshusei eller andre Fængsler, vender sideu tilbage til Hjemstanden, tager sin forrige Gaard eller Huus i Besiddelse, og ansees nu som ligesaa god Mand, som en anden, thi blandt den ringere Classe af Mennesker er en riig Mand hos os, ligesom hos Engeltænderne en agtet Mand, paa hvilken Maade han end har faaet sin Formue, og den, som har stjaalet til han er blevet rug, har intet at befrygte af Nabeers eller Gjenboers Bebrejdelse, naar han kommer tilbage fra saadant et Korstog; da Tyverio forenet med Rigdom, er hos gemeen Mand ikke saa foragtet, som ærlig Fattigdom. Jeg har selv engang hørt, at en fordrukken riig Bonde, sagde om en fattig, men skikkelig Bonde, han er kuns en Kieltring, han ejer jo intet. Jeg siger derimod, med Poeten V., man sætte Tyven for, man sætte Tyven bag, en Tyv er dog en Tyv, enten han sidder højt eller lavt, er 1iig eller fattig, og jeg troer at det var bedst, at han allid blev foragtet, til Skræk for andre, som ellers maatte have Lyst til at blive hans Brødre. Mon det ikke var mere passende, om Tyve og Tyvshælere, foruden anden Straf, tillige blev dømte til at have deres Fæste forbrudt ved føjste Tyverie, at gaae ud af det Amt i hvilket de boede, da de bleve dømte som Forbrydere, ja maaskee at forlade den Provints, hvori de levede, og hvor de kom for Eftertideat sættes under Øvrighedens Opsigt, ligesom mistænkelige Personer i Frankerige sættes under Præfecternes. Der var i det mindste mere Haab om saadanne Forbryderes Forbedring, naar de forlode deres forrige Opholdssted og med dette maaskee tillige deres hemmelige Forførere, og bekjendt Lejlighed til at øve deres onde Haandværk, end, naar man lader dem forblive i deres forrige Cirkel. Veed man desuden, at mange af den ringere Stand ansee det tuligere, at forlade den By eller det Sogn, hvori de ere fødte end vi andre finde det, naar vi gjøre en uden. lands Rejse, saa er det at formode, at den Straf, at forvises fra Fødestavn og Venner, vilde være dem en Bevæggrund, til at lade enhver beholde sit ubeskaaret. Men vi have Tyve, som meere end engang ere udbrudte af deres Fængsler og have da begyndt deres forrige Haandværk, Tyve, som ere straffede for 3die 4de og Ste Tyverie, og saa beseglede i deres Pander, at der intet meere Rum er efterladt til nyt Tyvemærke. Disses igientagne Udbrud tilkiendegive, at Staten har ingen Fængsler, som kan holde dem, og deres igientagne Tyverier vidne om, at de ere liforbederlige hvad skal man nu gjøre ved disse? Skal man lade dem blive ved at bedrøve den fredelige Borger ved nye Udbrud og nye Tyverier? Skal man udsætte reiskafne Folk for den Fare at tabe Livet ved at forsvare deres Ejendom imod disse Statens og Dydens Fiender? Den fromme Americaner vil her tale om renlige Fængsler, disse bør Fanger altid have, og om en god Behandling, som skulde forbedre disse Umennesker og give Staten dem tilbage som nyttige Borgere. Ønsket er meget kristeligt, alt er skiønt, naar det var kun gjørligt; men jeg frygter at sligt henhører til idealiske Skiønheder, som aldrig lade sig realisere. Jeg er villig til at tilstaae, at et Menneskes Liv er den vigtigste Gave, Gud har betroet ham, siden han uden dette ej kan nyde det mindste af alt det gode, Gud har beredt for ham i denne Verden; derfor have og alle gode Love sikret Menneskets Liv, og ville ikke, naar jeg undtager Krigeren, at nogen skulde døe, førend han havde opnaaet sine Dages fulde Maal med mindre Menntesket ved store Forbrydelser gjorde det nodvendigt, at Lovene maatte udrydde ham af Borgersamfundet, for at staffe hans Medborgere den Sikkerhed og Fred, som ikke kunde erholdes uden ved Forbryderens Død. Det er altsaa klart, at man ej bør skaane Forbryderens Liv, naar den gode Borgers Sikkerhed paa Liv og Ejendom fordrer dette Offer. Tyve, Tyvshælere og Røvere ere jo blant fredelige Borgere det samme, som Tigere og Løver blant de tamme Kreature, Rovdyr i menneskelig Skikkelse, som enhver maae frygte for, og som ingen kan sætte sig i Sikkerhed for, uden at skille dem ved Livet. Hvem vil indestaae mig for, at den Tyv, som bryder ind for at bestjæle mig, ikke tillige dræber mig, naar jeg gjør Modstand og forsvarer min Ejendom. Jeg troer, at den Lov er ubarmhjertig og uretfærdig, som vilde skaane en Tyvs Liv, naar denne havde lagt Haand paa den, som forsvarede sin Ejendom imod ham, blot paa den Grund, at Ejeren af Godset kun blev saaret, men ej dræbt. At den Gode her beholdt Livet, dette maae vi jo tilskrive all: Tings Overherre, der vaager over os alle, og ej Tyven, der helstønskede ved et afgjørende Slag at skille sig ved sin Modstander, og gjøre sig Vejen til at røve hans Gods lettere. Da den øverste i Borgersamfundet har paataget sig at førge for enhver god Borgers Liv og Cjendom, saa kan der ingen Tvivl være om, at han jo bør rense Staten fra sligt Ukrud, og skille disse Uhyrer ved et Liv, som kun bruges til at udøve Misgierninger. (Fortsættes.)