Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-07-19
Endnu maa jeg her tale et Par Ord om en vigtig Punkt, nemlig - ignorantia juris eller Retsuvidenhed. Unægteligen gives der i ethvert Menneskes Bryst en Følelse for Ret og Uret; men Graden af en Handlings Strafskyldighed er dog ikke Alle lige bekiendt. Uden at antage at en Menneske kan være saa fæisk, at det, som hiin Mordbrænderske for ikke længe siden vilde overtale. os til at troe, ei engang veed, at Mordbrand er en strafværdig Handling, saa er det dog ikke usandsynligt, at det blandt de lavere Stænder gives Mange, der i det mindste ere uvidende om, at der er fastsat saa alvorlige Straffe for visse Forbrydelser. Kundskab om Landets Love maatte derfor først og fremmest bibringes den opvoxende Ungdom. Ligesaa godt, som man lærer den, hvor langt Solen er fra Jorden, og hvilke Folk der hver i Africa, burde man ogsaa lære den, hvilke Forbrydelser, der regnes for de groveste og hvorledes de straffes. Rigtig nok læses de udkommende Anordninger baade til Tinge og tildeels fra Prækestolene, ligesom Andre bekjendtgjøres ved Trommeslag; men Tingene eller Retterne holdes nu, ikke mere, som i Oldtiden, under aaben Himmel for hele det forsamlede Folk, Kirkerne besøges ikke mere saa meget: som fordum, og meenig Mand fatter dem desuden ikke saa strax ved en hurtig Oplæsning. Love og Anordninger kunne derfor ikke faae Offentlighed nok, og skal deres Overtrædelse straffes, saa bør deres Jndhold ogsaa være Alle, som de vedkomme, bekjendt. Ogsaa i Straffeanstalterne maatte de Anordninger, som nærmest angik samme, offentligen opslaaes. Saaledes skal den Tanke, de fleste Fanger endnu staae i, at saasnart de komme til Sverrig, ere de fri, have havt en skadelig Jndflydelse paa Mange af dem. Denne Jdee kunde let betages dem, naar Forordn. af 10 Dec. 1809, om gjensidig Udlevering af Deserteurer og Forbrydere, blev opslaaet i enhver Arbeidsstue i Straffeanstalterne. Vigtigt er det, at betrygge enhver Straffeanstalt saavel mod Jlds Paasættelse, som mod al anden Jld. Jntet er begribeligere, end at en Bygning, hvor saa mange Ryggesløse ere samlede, maa være udsat for Jldspaasættelse. Wagnitz, der har skrevet et heelt Værk om Tugthuse, siger: "Det er en ganske egen Omstændighed, som man endnu ikke noksom synes at have taget i Overveielse, at Tugthuse saa ofte have været i Jldsfare, og at adskillige enten ganske eller tildeels ere afbrændte. Det i Amsterdam afbrændte 1647, det i Hamborg 1666, det i Bremen 1766, det i Kønigsberg 1782, det i Torgau, i det mindste for en Deel, 1790, det i Paris 1792. - Lod sig ikke, naar man - saa meget som mueligt - overalt omhyggeligen havde eftersporet Aarsagerne til de opkomne Jldsvaader og frimodigen opgivet de sande, udlede rigtige Resultater til lignende ulykkelige Tilfældes Forebyggelse?" - Men hermed lader denne Forfatter sig nøie, uden at anføre Midler til Vaadeilds og Paasatilds Forebyggelse. For Vaadeild kan man vel vogte sig, men for Jlds Paasætning vil det altid blive vanskeligt at bevare en Jndretning, hvor let antændelige Midler, som Uld, Verg &c., ikke kunde undværes, og hvor det, al Forsigtighed uagtet, saa let kan lykkes Ondskaben at henlægge Jld paa et Sted, hvor den enten ikke formodes, eller som er vanskeligt at komme til. Det eneste man her, næst de almindelige Forsigtighedsmidler, kan gjøre, er at indrette Bygningerne saaledes, at de ere adskilte fra hinanden, og at Jlden ikke letteligen kan forplantes fra den ene Fløi til den anden. Ogsaa burde de let antændelige Ting som Verg o. s. v., ligesom Krudtet paa et Skib, være gjemte paa et velbevaret og for Fangerne vanskelig tilgængeligt Sted, helst tæt ved Vandet. Jeg slutter denne Undersøgelse med den store Montesquiens Ord: si dans le nombre des choves qui som dans ce livre, il 7 en avot, quelquune qui contre mon atteente put offenseril Nyen a pas du moins qui y alt et mise avecmauvaise intention.