Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-06-25
Paa en mørk Morgen fulgte sædvanlig den skjønne ste Middag; paa de rygende Ruiner af hæriede Stæder fremblomstrede med Tiden Cultur, Oplysning og Menneskeheld. Saalænge vi altsaa betragte Krigen med stadigt Hensyn til det Hele, saa ville vi umuelig kunne ansee den for et Onde. Vi finde den nødvendig saalænge Menneskene ere Mennesker, saalænge som udvortes Stød af og til maae vække dem fra et Slags Uvirksomhed, de af Naturen synes tilbøielige til. Lad end være at de herligste Lande ødelægges, og mange tusinde gjøres ulykkelige; Virksomheden erstatter snart igjen den tabte Kraft; den af Beboere alt for betyngede Jord faaer saa at sige Tid til at ligge brak, og hvorfor skulde Lande og Riger ikke ligesaa godt trænge til Hvile, som Ageren og Træet, Bærer da Frugttræet hvert Aar. Maa det ikke have Tid til at samle ny Kræfter, Det er ikke anderledes med hele Stater. De maa synke naar de begynde at bugne af Cultur Man kan sammenligne Verden med en Række af Agere, hvoraf den ene bestandig maa hvile medens den anden dyrkes. Saaledes ligger det fordum saa blomstrende Jllyrien nu øde, og beboes af Barbarer, medens fordum øde og af Barbarer beboede Stæder nu ere Middelpuncten for Europas Cultur, og Oplysning. Men vi forhauses over at see Ache nen og Persepolis i Gruns, uden at betænke, at det maatte saa være, dersom de gamle barbariske Galliers Rige skulde blive de nyere Tiders Rom. Dette evige Skifte mellem Cultur og Barbarie en een med de fineste Led sammenføiet Kjæde, hvi egentlige Sammensætning er en Gaade for Mennesket. Betragte vi Krigen fra den physiske Side, saa er den heller ikke i egentlig Forstand saa stort et Onde, som den ved første Øiekast synes. Det er skrækkeligt at see en Valplads fuld med Krigere, dræbte eller saarede i deres kraftfuldeste Alder. Men hvorfor forekommer det os saa vædsomt Fordi Elendigheden ligger her samlet paa een Plet, og fordi vi her see tusinde lide, istedet for at vi ellers kun pleie at see nogle enkelte, kort, fordi vi her see hvad vi ellers kun pleie at høre omtale. Men dersom disse tusinde laae adspredte i Sygehuse, og vaandede sig under de smerteligste Sygdomme, vilde vi langtfra ikke finde det saa skrækkeligt. Ve vilde ansee det for en ganske naturlig Begivenhed Det er altsaa kun Synet af det Onde, og den samlede Mængde af de Lidende, der forestiller os det saa rædsomt. Men der forløber ingen Dag, at der i et stort Rige jo lider langt flere paa Sygesengen, end i det blodigste Feldtslag paa Valpladsen, uden at det rører os saa meget. Vi føle det ikke, fordi vi ikke see det Onde samlet. - Hvad er desuden Maalet for Menneskers Levealder i Halvfjersindstyve Aar. J Gjennemsnit havde maaskee altsaa alle hine Faldne om tredive Aar været Støv, i hvilken Stand de end havde levet. Og hvor mange Gange er man i saadan en Række af Aar ikke udsat for Sygdomme, Lidelser og Døden. Om ti Aar havde Sygdomme og naturlige Svagheder maaskee bortrevet det halve Antal af dem, hvis Tab vi nu begræde. – At falde i Kampen, især for sit Fædreneland, er dernæst den lykkeligste Død. Man forlader Verden i Opfyldelsen af sin Pligt, og i sin fulde Legemskraft; man pines ikke langsomt ihiel af en haardnakket Sygdom, vankundige Læger og væmmelige Lægemidler. Man gaaer Døden kjekt i Møde, fordi man er beredt paa dens Komme. At faae et Legemsmeen eller miste et Lem er rigtig nok en ulykkelig Omstændighed. Men hvilke herlige Erindringer nærer ikke tillige er saadant Meen hos den fande fortjente Kriger, Er det ikke det skjønneste Hæderstegn, han kan vinde Minder det ikke hans Medborgere bestandig om hvad han har vovet, hvad han har lidt for sit Land, Er det ham ikke en bestandig Opfordring til at prise Forsynet for hans Redning? Hvilken sand Fædrenelandsven ærer ikke den kjekke Krigers Saar og gjør sig en sød Pligt af, at gyde lindrende Balsom deri, Lønnes nogen Lidelse med ædlere Følelser end den man lider for sit Fædreneland, Men fordi Krig i det Hele betragtet, uden Hensyn til enkelte Nationer, snarere kan ansees foret Gode end et Onde, maae man ikke antage, at enhver Krig, som en Kulikhan eller anden Despot fører, for at tilfredsstille sin umættelige, barbariske Herskesyge, er et Gode, eller at han ikke fortjener Menneskehedens Forbandelse fordi de Ulykker, han stifter, det Blod, han udgyder, kaldes uundgaaelige Følger af Krig. Lad end være at hans Udaad med Tiden leder til velgjørende Virkninger, saa ophører han ikke destomindre at være et Uhyre. Man dræber ligefuldt den giftige Skorpion, uagtet dens hele Art er nødvendig i Skabningernes Række. En Erobrer er, fra hvilken Side man end betragter ham, med hvilken Skaansomhed man end bedømmer ham, et Uhyre, en Svøbe for hans Samtidige, en Afsky for hans Efterkommere. Lad Hykleriet længe nok lovprise hine blodtørstige Tyranner, Alexander, Carl den Store eller Tamerlan, – som higede efter at tilrive sig andres retmæssige Eiendomme og undergrave fredelige Staters Lykke, lad dem kue alt, rane alt, tilintetgjøre alt, som er deres Planer i Veien; een Eiendom besidder Mennesket, som end ikke den vældigste Despot kan berøve ham, og denne Eiendom er hans Mening, hiin lønlig, usynlig, skudfri Dommer, der troner i hans Bryst, og som trodser Canon- og Musketkugler. Denne Dommer, ophøiet over al jordisk Magt, vil afskye og forbande enhver Blodmand i Purpur, der behandler Nationer som Slagteqvæg, Stater som Fjerholde, og den menneskelige Aand som et umyndigt Barn.