Aalborg Stiftstidende, 1839-03-02
Udlandet. Belgien. Hvilken Bevægelse der hersker i Kamrene som i hele Nationen, i Anledning af Regjeringens Fredsforslag, vil man kunne see af følgende Brudstykke af de sidste Kammerforhandlinger. Efterat den ministerielle Beretning var oplæst, reiste sig Hr. Dumortier og tiltalte Ministrene saaledes: "Jeg var langt fra at vente de Forslag, som vi nylig have hørt af Ministeriet, efterat Samme havde lagt Kongen Ord i Munden, som ere Nationen værdige Men har jeg ogsaa hørt rigtigt, Man overdriver vor Ulykke og man proponerer os Belgiens Vanære. Elendige Statsmænd, seer J ikke, at de Feil, som J have begaaet, føre Fædrelandet sin Fordærvelse imøde; kun Eders Feil give vor Fjender Kraft. Belgien har dog for hele Europa indgaaet ganske andre Forpligtelser, end de, som man nu foreslaaer, det har erklæret, at det ikke vilde vige tilbage for nogetsomhelst Offer og har eensstemmigt indrømmet Dem Alt, hvad de i saa Henseende kunde forlange. Ovenfor saadanne Facta forelægger man os nu, da dog endnu Jntet i vor Stilling har forandret sig, et Tractat-Udkast, som kun fører Spot og Skjændsel med sig. Hvem kan have foranlediget Ministrene til at overtage en saadan Rolle? Jeg begriber, at man kunde give efter, men kun for Magten. Hvis det var Deres Hensigt, at lade Belgien gjøre saa nedværdigende Skridt, hvorfor talte De da om Udholdenhed og Mod Udholdenhed har de aldrig havt, Mod vil De aldrig faae (Vedvarende Bifald paa Tribunerne og fra Bænkene i Kamret). Præsidenten: "Jkke ved larmende bifald lægger man sin Patriotismus for Dagen. Discussionen maa være fri og tør hverken afbrydes af Bifald eller af Dadel." Hr. Du mortier: "Jeg opfordrer de gode Borgere til at forholde fo rolige. Omstændighederne ere af alvorlig Natur, vi maa vise Rolighed og især Fasthed. Naar De førte Belgiedenne sørgelige Skjæbne imode, hvorfor talte De da om Udholdenhed og om Mod? Hvorfor forlangte De Offre som man ikke har afslaaet Dem? Naar De havde Landets Skjændsel og Vanære for Øie, hvorfor forøgede De de Rustningerne og foranledigede saa mange Udnævnelser i Armeen? Hvorfor indkaldte De den polske General, Hvor af os troede ikke, da han saae denne berømte Feldtherre ankomme, at der endnu var Mod tilbage hos os, J dette Øieblik vil endnu kun Eet blive tilovers for os, at forvise denne General fra Landet, saaledes som de absolutistiske Maa ter fordre det. De vil indvilge i denne Skjændsel; – og De taler om Nationalitet, naar De selv slænger den i Støvet? Ak, jeg rødmer ved at være en Belgier, naar jeg seer Fædrelandet fornedret til saadan Skjændsel. Jeg vilde give Slip paa min belgiske Borgerret, som er mig dyrebarere end mit Liv, hvis jeg faae en saadan Skjændsel hæfte ved mit Fædreland. Hvis Noget er paafaldende i den Beretning som vi nylig have hørt, da er det Udtrykket af Regjeringens smertefulde Beklagelse. Naar man har valgt sig sine Slagtoffre, saa er det grusomt, at krænke dem endnu mere ved ironiske Udtryk. Opgiv De vore Brødre, skjøndt de have samme Rettigheder, som vi, men agt deres Ære og forhaandem ikke, idet De beklager deres Skjæbne. Jeg vil ikke sige mere, men jeg kunde ikke sige mindre for med min Aands hele Kraft at protestere mod saa ydmygende Forslag. Hvad mig angaaer, saa vil jeg aldrig indvilge i at adskillmig fra mine Brødre i Limburg og Luxemburg, der have den samme Ret, som vi, til at forsvare deres Nationalitet. – Da Ministeren oplæste Ordonnantsen om Limburgernes og Luxemburgernes Naturalisation, udraabte Hr. Pirsonjeg renoncerer paa det belgiske Navn." En anden Deputeret, Hr. Hoffschmidt, udbrød: "Det er en Skjændsel, en Jnfamie." Alle Præsidentens Opfordringer kunde ikke bringe disse tvende Herrer til Rolighed. Hr. Pirson sagde: "Jeg taler, hvad min Samvittighed byder mig og modsætter mig Ministrenes, Præsidentens og selve Thronens Despotismus." Der blev først roligere, da den gamle Mand af Udmattelse ikke kunde tale mere.