Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-06-04
Som et fortræffeligt moralsk Lægemiddel, kan især Læsningen af moralsk satiriske Skrifter mod Rangsyge anbefales, f. Ex. 3die Acts første Seene af Holbergs honnette Ambition, hvilken saadanne Patienter maa lære udenad *). Rangsyge er sædvanligen forbunden med et Slags Vanvid, der saaledes forstyrrer Fornuftens *) Jeronimus. Ak, min Dukke, vil du da gjøre alle Folk til Gjække, som faaer Rang og Caracteer? – Magdelone. Det være langt fra; thi naar En har gjort Landet Tieneste, og derfor af Øvrigheden ophøies til Værdighed, er det ham en Ære. Men jeg kan ikke see, hvad En, der uden foregaaende Meriter, beder om en Rang, vinder derved. – Jeronimus. Han vinder det derved, at Andre paa vige for ham. - Pernille. Man løber ogsaa til Side for alle galne Folk, men derfor ere de ikke des ærværdigere. - Jeronimus. Hold din Mund siger jeg, eller = Magdelone. Min hjerte Mand! Naar en uden Meriter søger Rang over sine Medborgere, røber han jo sin Hofmod og Ufuldkommenhed, og derved erklæret sig den Ringeste og U fuldkomneste. - Jeronimus. Nei, min Dukke! Han erklæret sig at have en honnet Ambition, og vinder han intet andet derved, saa bliver han fri for borgerlige Betjeninger. - Magdelone. En, der søger Rang for at blive fri for borgerlige Betjeninger, erklærer sig selv enten doven eller udygtig, men hvad Ære vinder paa derved – Jeronimus. Erfarenhed viser dog, at han bliver agtet derved. Pernille. Der har Jeronimus Ret; thi en saadan en er ligesom en Kobberpenge, hvilken, naar man sætter Mærke derpaa, og siger, at den skal passere for en Ducat, passerer den og for en Ducat. - Jeronimus. Fort paa Døren, din Akkermær (Pernille, løber ud). Det var ikke tjenligt, Nogen skulde høre os tale saaledes, og at vi foragte slige Ting. - Magdelone. Hør min hjerte Mand, om den høie Øvrighed af egen Motiv gav dig en Rang, da var det noget, som baade du og jeg burde glæde os over, thi da var det et Naadestegn; men at en gammel Borgermand, som du est, der i intet har distinqueret dig frem for dine Medborgere, vil betie dig en Rang til, det er noget, som man aldrig kan sætte Farve paa Jeronimus. Der er dog mange ældgamle Borgere, der har gjort det samme. - Magdelone. Det er sandt nok. Men jeg tor ikke sige hvad jeg mener om slige ældgamle Borgere. og Sandsernes rigtige Brug, at Patienten, ligesom Hr. Jeronimus, seer i hver Skrædder, der arbeider for fornemme Folk, og i enhver Laqvei, der tjener hos en adelig Herre, store Patroner, som han maa føde med Dyresteeg og Viin, paa det de ved Leilighed kunne tale et godt Ord for ham. Han kjender i sin Forrykthed hverken til Slægt eller Venner, saalænge de ere titelløse, og vil neppe engang tage Hatten af, naar han møder Nogen af dem paa Gaden. Ogsaa i Patientens Tale og Gebærder sporer man en mærkelig Foranbring. Han trækker sædvanligen paa Ordene, kroer sig som en opblæst kalkunsk Hane, og bærer Næsen saa høit, at man kan see lige ind i den. Men foruden de moralske Curer gives den ogsaa en physisk, som er meget probat, nemlig den i nyere Tid saa berømt blevne Sultecuur, thi uagtet man har villet lægge Mærke til, at mere end een Don Ranndo ikke kunde cureres derved, saa virker i Almindelighed dette Middel, om end langsomt, dog temmelig sikkert. J det mindste staaer Maven i en saa besynderlig Correspondence med Hjernen, at hiin, skjønt langtfra at høre til de intellectuelle Organer, dog virker sympathetisk paa denne, og istedetfor som ellers, at lede Forstanden bort fra Hjernen, i dette Tilfælde, netop leder samme hen til Hjernen. Om Renter, Disconto og Aager. (Slutning; see forr. No.)