Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-01-18
Som Statsbestyrelsen her i Danmark da var og ligge til Enevældet forblev, var det unægteligt en Lykke for Landet ja for Kongehuset stundum en Rædning, naar den kongelige Ægtemage var en Dronning der havde Forstand og Mod til, en allene som Geheimeraad Guldberg siger i sin nydelige Dedikasion til Dronning Juliane Marie at træde frem, hvor de største Pligter fodrede det, men og ellers tage en Haand med i Statens ofte vaklende Ror. En Saadan var Dronning Doretea, og Hun havde og i Kong Kristian den Første faaet en Gemal, der erkændte, og, efter sin Stilling til den for Ham fremmede Nasion, hvis Regent Han var bleven, maatte erkænde sin Gemalindes ophøiede Talenter. Historieskriverne bemærke og, at K. Kristian som oftest i sin Dronnings Gemak holdt Raadsforsamlinger i Statens offentlige Anliggender, ja der og stundum afgjorde private Retssager. Endnu haves fra denne virksomme Dronning opbevarede Breve, som vise, at Hun i sin kongelige Gemals Fraværelse enten i Sverrig, eller paa Reiser udenlands har bestyret Regeringen, og som Rigsforstanderske udgivet stundum endog meget alvorlige befalinger til selve Rigets Stormænd. Men ellers i Følge denne sin Jndflydelse fulgte Hun som oftest sin Gemal paa de Hans indenlandske Reiser, en dansk Konge da jævnlig efter Regeringens Datids Organisasion maatte gjøre til Rigsanliggendernes Besørgelse. At og Kongen i intet vigtigt Anliggende bestemte Sig til Noget uden Hendes Raad er slutteligt af den store Anseelse, hvori Hendes Kantslere stode. Af disse Kantslere (vore Tiders Kabinetssekretærer) nævnes især Mogens Kaffe, der siden ved Dronningens Jndflydelse blev Biskop i Odense, og Herremanden, Johan Okse. Den Første var med ved det for Kongen vigtige Forlig, som Dronningen mæglede med Jakob Oksenstierne, Ærkebisp i Sverrig, i hvilket Riges Sager Hun overalt meget deltog, og hvor Hun og synes meget at have været afholdt, som er slutteligt af blant andet den Forpligt, de svenske Stænder indgik til denne Dronning ved Prinds Hans's Erkændelse som svensk Kronarving. Men et personlig K. Kristian maaske vigtigere Forlig var det Hans Dronning bevirkede med Hans Broder Grev Gerhart, der vel af Historieskriverne almindelig forestilles som en urolig Første, men virkelig besad flere gode skønt for den kongelige Jndflydelse i Holsten farlige, vel og med Tiderne upassende Egenskaber, da denne Første med Alvor tog Sig af den da just dybt, men ellers altid lige til K. Kristian den 7des Regering fortrykte holstenske Almue. Kristian den 1ste var især valgt, til Greve i Holsten efter Adolf ved de vort Kongehuus altid udmærked hengivne Rantzauer; thi jeg kænder ingen Familie, der, som Rantzauerne, forstode i en Række af Sekler, med deres efter Fødselen, Opdragelsen og Tiderne uundgaaelige aristokratiske Tænkemaade, dog altid at forbinde en inderlig hengivenhed for Konge og Kongehuus. Men Slesvig=Holstens Erhvervelse kostede ikke ubetydelige Pengesummer til Prætendenterne, hvortil, efter Datids Tænkemaade, Kong Kristians Brødre ogsaa regnede Sig. For at tilfredsstille den af disse mest paatrængende Grev Gerhard, gjorde Kongen ham til Statholder i de slesvig-holstenske Lande. Her fulgte nu Greven sin Lyst, og vandt snart den baade i Stæderne og paa Landet fortrykte Almue, saa han blev en farlig Statholder, ikke blot for Adelen, men og for selve Kongen sin Broder, som derfor iligen med Dronningen maatte reise til Holsteen. Straks ved Ankomsten til Holsten at erklære Statholderen aabenbar Feide, kunne havt farlige Følger, da Grev Gerhart, med Almuen paa sin Side, havde i sin Vold Gottorp, Rendsborg, Flensborg og flere vigtige Fæstninger. Dronning Doreteas Klogskab gjorde og al Vold unødvendig, ved paa en snild Maade, lig den Griffenfeld omtrent et Par Sekler efter fangede den holstenske Hertug Kristian Albrekt paa, at faae Grev Gerhart til Sig paa Slottet Segeberg, hvor og Kongen var. Her maatte nu Greven i et meget taaleligt og anstændigt Fængsel oppebie Kongens og Dronningens Tilbagekomst fra Kiel, hvortil en Landdag var udskreven, og ved hvis Foranstaltninger Kongen imidlertid tilbagevandt hine faste Stæder, saa Gerhart derefter maatte, for at slippe ud af sit Fængsel, indgaa et af Dronningen mæglet, Kongen i Tiden sikrende Forlig. At Doretta i dette Forlig havde privat Jnteresse, nedsætter ikke mere Hendes Fortjenester heri, end Niels Ebbesen ansees mindre fortjent af Fædrelandet, fordi Anledningen til, at han myrdede den holstenske Tyran, maaske var privat Anmositet. Men jeg maatte skrive Kong Kristian den Førstes hele Historie, naar jeg skulle gænnemgaaalle de Statssager, hvori hans Dronning vist har havt mere og mindre Deel. Kun en Begivenhed maa jeg særlig omtale, fordi Doreten for sin formentlige Deel i den maa høre meget ilde af Holberg, som siger, at Hun var en bedre Moder end Hun var Dronning, ja paastaar, at Hun med alle sine gode Egenskaber ikke kan regnes blant Danmark nyttige Dronninger. Anledningen til denne haarde Dom over en Dronning, jeg i Statsklogskab ikke ved at sætte nogen af vore oldenborgske Kongers Dronninger ved Siden uden Sofie Amalia, er Ørkenøernes Pantsættelse til den skotske Kong Jakob den Tredie, for Medgiften den Danske Prindsesse Margarete skulle have bragt ham. Vist nok mistede herved Norge disse Øer for evig, men for derfor at tale den forevigede Doretea saa haardt til, som Holberg giør, maatte bevises hvor megen Deel Hun havde baade i Partiet og i den deraf fulgte paaankede Pantsættelse, og om end dette kunne bevises, saa kan det dog og bevises, at Hun ikke kunne være Skyld i, at Pantet ej ind løstes, hvortil Aarsagen fornemmelig maa søges i baade Hendes Gemals og Hendes Søns Pengemangel. Doretea var en god, ja, som Nogle vil, endog vel skrap Husholder, der ikke kunde tro, at dette Pant i Tiden skulle blive uindløst, men Hendes gode Husholderskhed gik ikke i Arv til Desendenterne.