Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-10-31
Kammerraad Drewsen tiltraadte i det Hele Proponentens Fremstilling og følte sig fuldkommen overbeviist om, at en saadan Misstemning, som den skildrede, hersker i Folket. Han fandt det høist naturligt, at Folket er faldet paa den Mening, at Hs. Majestæts Raadgivere ikke tilbørligen udfylde deres Plads, hverken med Hensyn til at gjøre Hs. M. bekjendt med Folkets Stemning, dets Trang og Ønsker, eller med Hensyn til at understøtte den kongelige Villie. Han spurgte, om dette ikke ogsaa er ganske naturligt, efter at Folket har seet saamange af sine kjæreste Forhaabninger skuffede, saa mange fra dets Repræsentanter, endog næsten eenstemmig, fremgaaede Ønsker upaaagtede. Hvad Misstemningen angik, da ansaae han den tilfulde beviist i den sidste jydske Stænderforsamling, hvor ikke en eneste Deputeret vilde eller kunde nægte en saadan Stemnings Tilværelse. "Et høist forstemmende Jndtryk paa Folket – sagde han videre have Forviklingerne med Hertugdømmerne udøvet, og dette Jndtryk er blevet saa meget stærkere, som Folket ikke har seet et eneste Skridt af Betydenhed, for at hæve disse Forviklinger; den ulykkeligste Splid skjød frodigt i Veiret, og naaede sin nærværende beklagelige Høide. Men det var ikke nok. Det danske Folk maatte med største Forhauselse see, at Prindsen af Augustenborg udnævntes til Statholder i Hertugdømmerne, og derved udrustedes med den høieste civile og militaire Magt i samme, Prindsen af Augustenborg, hvis slesvigholsteenske Tendentser han selv har taget sig paa at bevise, saa at jeg altsaa ikke behøver det; og jeg skal derfor blot i Forbigaaende bemærke, at han har kaldt det Danske et fremmed Folk, og Rigets Hovedstad en afgjort fremmed By. Jeg vil spørge: Var det vel muligt, at der fra Regjeringens Side kunde skee noget Skridt, der mere kunde styrke det slesvigholsteenske Partie Er det ikke Alle bekjendt, at dette Parties Øiemed er Rigets Sønderlemmelse, og maa ikke altsaa hver Dansk, følgelig ogsaa Kongens Raad, ansee Slesvigholstenerne for Fjender, Men naar i al Verden har man seet Nogen sende sin Fjende en dygtig General, – Men en endnu større Ydmyggelse var forbeholdt os: Sprogpatentet udkom, og berøvede det danske Sprog dets lige Ret med det tydske den Stænderforsamling, som repræsenterer ligemeget Danske og Tydske. Det er ganske vist, for at bruge en anden Talers Ord, at Patentet slog ned som et Lyn, men at det ogsaa tændte som et Lyn; og den Følelse, som dette Patent har fremkaldt, har sandelig ikke været til Fordeel for Hans Majestæts Raad. Naar ellers ved andre Leiligheder dog Nogle bestandig forsvarede Hs. Majestæts Raad, stode de her ganske alene, ganske forladte af Folket, blandt hvilket tyve Tusinde erklærede sig mod den Sproget tilføiede Tilsidesættelse. Og denne Bevægelse maatte blive saameget større, som Hs. Maj. i 1842 erklærede, at det var hver Mands naturlige Ret at tale sit Modersmaal, og denne retfærdige kongelige Erklæring nu i 1844 i Gierningen blev taget tilbage. Men det er ikke alene Forviklingerne med Hertugdom merne, der have udbredt den Misstemning, den Misfornøielse, som hersker i Folket, men det er ogsaa den Omstændighed, at saa godt som aldeles ingen Besparelser ere indførte i Statshuusholdningen, og det uagtet Stænderne gjentagende og gjentagende have indgivet Begjæringer om saadanne – Stænderne have andraget paa Forelæggelse af et toaarigt Finantsbudet, men heller ikke dette beskedne Forlangende har fundet Regjeringens Bifald. Pressens Behandling af Cancelliet har heller ikke vakt liden Utilfredshed. De idelige Beslaglæggelser har Folket ikke seet paa med Ligegyldighed. Det danske Folk anseer, og det med Rette, en fri og uafhængig Presse som sit Palladium, som den sikkreste Beskyttelse i en absolut Stat for den Svage mod den Stærke, og det har derfor ikke med Ligegyldighed kunne see paa den Haardhed, hvormed Pressen er bleven behandlet. Men hvad der endmere har gjort et stærkt Jndtryk paa Folket, ere Beslaglæggelserne uden Lov og Dom; disse ere den rene, usminkede Censur, og Censur er en Modbydelighed for hver frisindet Dansk, og det er ikke blot det ujuridiske Folk, der klager over disse Beslaglæggelser, men selv erkiendte Jurister ere af den Formening, at Cancelliet har tilladt sig en ulovmedholdelig Fremfærd. Naar nu hertil føies, at det synes som om Hs. Majestæts Raad ikke har Evne til at gjennemsætte nogen mere betydelig Foranstaltning, f. Ex. ikke almindelig Væbning, ikke Tallotteriets Afskaffelse, ikke Ordning af Forholdet mellem Godseier og Bonde &c. &c., saa synes det ganske naturligt, at Folket ønsker, at Kongen vilde kalde til sit Raad Mænd, der vare i Besiddelse af Nationens Tillid. Det er een af Stændernes Rettigheder og Pligter, at frembære for Thronen en Skildring af Folkets Stemning, dets Trang og Ønsker; Hans Majestæt selv har udtrykkeligt sagt, at han ønsker at høre Sandheden; og efter min bedste Overbeviisning er, hvad jeg har sagt, Sandhed, ulidenskabelig Sandhed." Taleren meente derfor at en Adresse burde indgives. Overretsproc. Christensen var af samme Mening, og følte sig overbeviist om, at Fædrelandet virkelig befinder sig i Fare; han troede, at mange, at de allerfleste tænkende og fædrelandssindede Mænd i Danmark ere enige med ham i den Anskuelse, at Hs. Majestæts Raadgivere ikke have Folkets Tillid og ikke fortjene Kronens. "Men med denne Tro og denne Overbeviisning – vedblev han – vilde jeg svigte den første Pligt, der paaligger en Folkerepræsentant, naar jeg ikke aabent og uforbeholdent udtalte den. Vi, som ville Reformer i Forvaltningen, Reformer i Forfatningen, – vi, som ville en constitutionel Omordning af Statsforholdene, – vi, som ville alt Dette, men som frygte, frygte alvorligt, for en Revolution, vi maae dobbelt indstændigt og alvorligt trænge paa disse Reformer, fordi vi i de see det bedste og jeg troer, det eneste virksomme Middel til at forebygge en Revolution. Af Alt, hvad her og paa andet Sted er anført, mener jeg, at det maa være indlysende, at Jntet, aldeles Jntet er at vente af Kongens nærværende Raadgivere."