Viborger Samler, 1833-03-28
J Anledning af at man troede, hun muligen kunde være tosset eller sindsforvirret, har Sognepræsten til Frue Kirke i Roeskilde og St. Jørgens, Hr. Hertz, givet følgende Attest: "Jeg har intet Spor kunne finde hos hende til Sindsforvirrelse, men snarere til en tyk Overtro, paa hvilken desværre endnu findes hyppig Spor blandt Almuen. Hvad hendes moralske Tilstand iøvrigt angaaer, da er den vist saa sløv som muligt. Den eneste herskende Følelse hos hende er Hævn, hvilken selv Tanken paa den mulig forestaaende Død ei formaaer at qvæle. Den har saa ganske betaget hendes Siel, at enhver Trøst eller Formaning er hende ligegyldig, fordi hun beroliger sig ved den Tanke, at hendes Misgierning er en billig Giengield for en forhen lidt Uret." - Hun vil gjerne leve, men frygter ikke for at blive fordømt af Gud Af en "Skildring af de Danske i 1832, forfattet af en Franskmand, hvortil den lover at meddele bemærkninger, meddeler Kbhposten følgende frygtelige Historie om den saaofte paaankede Spidsrodstraf: "Jeg var Vidne til en af disse Executioner, ved hvilke Delinqventens Mod var endnu større, end Straffens Grusomhed. En ung Soldat var mistænkt for at have stiaalet 9 Daler Dansk fra en Kjøbmand i Helsingør. Uagtet al Eftersøgning, fandt man ikke Pengene hos ham. Allerede skulde han frikiendes, da hans egen Tilstaaelse forvandlede Tvivlen til Vished. "Nei, sagde han, jeg vil ikke være et feigt Menneske, efterat jeg har begaaet en Handling, som allerede er lav nok. Jeg er den Skyldige; Pengene ville J finde paa Postcontoiret; jeg har sendt dem til min Fader, der er fattig og syg. Denne Hielp vilde have været ham til stor Gavn; men jeg burde ikke have understøttet ham ved at vanære mig selv. Han vilde selv hellere have raadet mig at lade ham døe. Jeg veed den Straf, der venter mig; men jeg underkaster mig den, uden at sige et Ord derimod." Drivfjederen til en saadan Handling, ihvor dadelværdig den end i sig selv var, fortjente vel nogen Eftergivenhed. Men Loven maatte træde i Virksomhed. Den Ulykkelige blev dømt til at løbe 20 Gange Spidsrod, imellem tvende Geledder Soldater, hvert paa 50 Mand, saa at han ialt fik 2000 Spidsrodslag. Han var afklædt til Beltestedet, havde Hænderne bunden foran og Munden fuld af Hamp, paa det at han ikke skulde bide Tungen af sig under den frygtelige Smerte. To Underofficerer holdt ham, idet de marscherede baglænds, deres Sabelspidser for Brystet, for at forhindre en hurtigere Gang, der kunde befrie ham for nogle af Huggene. Spidsrødderne, der ere af en lille Fingers Tykkelse, vare dyppede i Søevand og bleve fugtede igjen ved hver Gang. Flere Officerer tvang under Trudsler Soldaterne til at hugge til af alle Kræfter, og for at gjøre Delinqventens Marter fuldstændig, ledsagede en Piber ham med lystige Arier paa hans Smertesvandring, Desuagtet læste man i hans Træk ikke den ringeste Smerte, og han beholdt denne Mine, fuld af rolig Fatning, indtil Executionen var endt. Da han saae, at man løste hans Baand, for at bringe ham paa Hospitalet, udspyttede han Hampen, som hans Tænder havde presset saa fast som Pap, tog Ordet og sagde med lydelig Røst omtrent Følgende: "J have seet, at jeg godt har udstaaet min Qval; Lovens Fordringer har jeg opfyldt; men om ogsaa mit Mod i dette Øieblik har budt Eder Trods, saa torde det vel ikke være stærkt nok til andre Prøvelser. Hvis jeg igjen traadte ind i mit Compagnie, saa vilde man ikke længere fæste Liid til mig; jeg vilde stedse staae i Ny for at være en Tyv; og en saadan Tilværelse vilde være mig skrækkelig. Jeg har villet bevise Eder, at Smerten ikke forfærdede mig; men nu maae jeg døe. Levvel!" Med disse Ord løb han i største Hast hen til Graven og Fæstningen Kronborg, hvor den hele Scene var gaaet for sig, styrtede sig ned fra Volden og faldt omtrent i en Dybde af 50 Fod mod en Klippe, der knuste ham og endte hans Lidelser."¬