Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-10-15
Udlandet. Rusland. En Scene af Cirkassierkrigen 1840. En af Ubichernes berømteste Høvdinger er den gamle Pschi Hadschy=Dochum=Ohu, der tidligere var en Helt uden Lige i at bruge blanke Vaaben, men nu var nedbøiet af Krigens Strabadser og Alderens Byrde. Den gamle Helt, der ikke bliver træt af at prædike Had og Blodhævn over Russerne, havde tidligere personlig fægtet i Spidsen for de Tusinder, der adløde ham, og havde med Sablen i Haanden gjort Mirakler af Tapperhed. Han ledsagede ofte med en udvalgt Skare de scherkessiske Jndfald i Kuban, hvor han sædvanlig var blandt de Første, der dristigen styrtede sig ind mellem de tætteste Hobe af de ischernomoriske Kosakker og som forsøgte den tunge Schaschka mod Modstandernes røde Landse. Han nedlagde selv mange Fjender, og i Kikoakogens (den kankasiske Skjalds) Sange, der prise Heltegierningerne ved Kuban, nævnes hans Navn ved Siden af Gus Begs og Dschimbulats blandt Landets første Helte. Den gamle Helts Legemskraft er nu brudt, men da han hørte tale og Russernes Planer mod hans Hjem, forsamlede han sine Slægtninge, Venner, Trofaste og slæbte endnu engang sit med Skrammer bedækkede Legeme i Slaget. De russiske Tirailleurer saae den gamle Høvdings ærværdige Skikkelse paa en steil Klippe, hvorfra han, overskuende Kamppladsen, gat sine befalinger og frydede sig ved sine Sønners og Sønnesønners Tapperhed, der bivaanede denne Træfning med alle deres Vasaller og Livegne. Skraaningerne af Ubichiens Bjergkyst er tildeels bedækket med smukke Træer, Mægtige Ege= og Bøgetræer rage med deres mørkegrønne Toppe op over de graae Stenes Tinder og Klipper. Ved nogle af de ældste Stammer seer Man nogle raadne Trækors befæstede, som stamme fra en ubekjendt Tid, maaskee fra hiin georgiske Dronning Ta mara, der engang med seierrige Vaaben skal have udbredt Christendommen i Kaukasus. Den engelske Skribent Bell saae paa sine eventyrlige Vandringer i Tscherkessien flere saadanne Kors paa de ældste Træstammer, og han fortæller, at nogle fanatiske Mollader engang vilde tilintetgjøre disse Kors, som vare Tegn paa deres Forfædres Vildfarelser og Overtro." Men Pluraliteten af Bjergboerne, som med Ærefrygt betragte disse Kors som en hellig Arv fra deres Aner, erklærede sig energisk derimod. Ali=Oku, en Sønnesøn af den gamle Hadschi=Dokhum=Oru, havde med sine Krigere samlet sig omkring en af disse hellige Ege, som har Christendommens Symbol, og gjorde den russiske Avantgarde Jorden Skridt for Skridt stridig. Stedet var gunstigt: paa den ene Side Skov, paa den anden en steil Afgrund. Den russiske Commandeur for Bjergartilleriet, som ledsagede Tirailleurerne, lod to Stykker Skyts med Haubitser rette mod dette Punkt, hvor Ubicherne stode i sætte Skarer. En Kugle slog ned igjennem den raadne Træstamme, Stumperne fløi rundt omkring, men Jngen saaredes og det gamle Kors blev urørt. Høie og glade Jubelskrig fra Ubicherne lød ned til de russiske Ryttere. Suaneternes Cavalleri forsøgte et Angreb paa samme Sted, men Terrainet var for vanskeligt, Anførerens Hest styrtede og rev i Faldet to andre med sig, Hest og Nytter rullede ned i Afgrunden. De imerethinske og abchasiske Krigere vege ogsaa tilbage fra dette Sted, som Fjenden forsvarede med utrolig Raseri. Da trængte en ung og hidsig Officeer, der befalede et Compagnie Tirailleurer fremad, og hans Folk fulgte efter med fældet Bajonet. En Bøssesalve modtog dem, Officeren faldt saaret, Soldaterne betænkte sig, ladede deres Geværer og besvarede Fjendens Salve. Fra Klippe til Klippe, Busk til Busk, sigtede Man nu gjensidig med meget Raseri, ofte med blanke Vaaben, og en vel vedligeholdt Musketild raste i alle Retninger. De russiske Blinkere fik Forstærkning og trængte bestandig frem, men Ali-Okuholdt fast Stand ved Egen. Med den venstre Haand omfavnede han det hellige Træes Stamme, med den høire svang han den vældige Schaschka og opmuntrede sine Folk med Ord og Exempel. En russisk Musketkugle traf ham i Hjertet. Han blev staaende opreist lænet imod Egen, hans Liig dækkede endnu det hellige Træ, hans Blod bestænkede de hundredaarige Rødder. Udichernes Klageskrig over den unge Helts Død lød hurtig gjennem Bjergene og naaede Bedstefaderens Øren, medens han træt af Kampen, hvilede sig paa en Klippe. Ved dette Sørgebudskab seirede Smerten over Alderens Skrøbelighed. Han samlede sine sidste Kræfter og ilede med sine Trofaste i egen Person de Krigere til Hjælp, som kæmpede med Russerne og Besiddelsen af Liget. Som en gammel Løve styrtede Oldingen sig ind i Slagets Hede, den ærværdige Helts Exempel opflammede Ubicherne. Mand med Mand kæmpede Bjergboerne og Russerne om den gamle Christeneeg, Bajonetter gjennemborede de ridderlige Kaukasus=Sønners Bryst, Schaschkahug spaltede Russernes Hoveder; endelig beholdt Ubicherne her den kjøbte Seir, og den unge Helts Liig var reddet. Ali=Oku var kun 18 Aar gammel, han var en rank Helteskikkelse, efterlod en fjortenaarig Brud, Datter af en tscherkessisk Fyrste, der var dragen Ubicherne til Hjælp med alle sine Folk. Den unge Brud ventede med sine qvindelige Slægtninge i en Naboby paa Faderens Hjemkomst; han skulde have bragt hende den længselfuldt ventede Brudgom, men i Stedet for ham bragte han hende Efterretningen om hans Død. Keiser Nicolaus's Goldamme er en Skotlænderinde. Hun er stegen til Generalsrang; i Rusland maales, som bekjendt, Alle med den militaire Alen. Hun er decoreret med St. Andreasordenen, adlet og meget riig, kort, hun har gjort en Carriere, som i sit Slags er uden Exempel. For 55 Aar siden kom hun, som fattig Tjenestepige, til Rusland med en skotsk Familie, der gik til Petersborg paa Lykke og Fromme. Et lykkeligt Tilfælde forskaffede hende en Plads som Underbarnepige i Keiser Paul's Familie, hvor hun især syslede om den nuværende Keiser, som hun lærte at tale Engelsk. Hans Hengivenhed for hende var saa stor, at han stillede hende i Spidsen for Opsigtspersonalet over de keiserlige Børn, og siden har hun gjennemløbet alle militaire Rangs-Gradationer indtil Generalsrang, som hun nu beklæder. Norge, Fra Trondhjem skrives i den "Constitutionelle": "Blandt Passagererne paa den fra Nordlandenne sidstankomne Dampbaad befandt sig ogsaa en Skibscapitain Holck, der, efter hvad vi af hans egen Mund, have hørt, har oplevet et Aar saa fuldt af Møisomme ligheder og Besværligheder, som vel Faa i vort Land have oplevet det. Som Fører af et paa Hvalfiskefangst udrustet Skib, tilhørende Kjøbmand Aagaard paa Hammerfest, udgik han med 23 Mand fra dette Sted for omtrent 1 1/2 Aar siden, men forliste totalt 20 Mile fra Spits bergen f. A. Sommer i Juli. Jmidlertid reddede dog den hele bemanding sig i Skibsbaaden, forsynet med noget Proviant og tre Geværer &c.; de saae Skibet synke for deres Øine og overgave sig derpaa til Forsynet, der ogsaa over det vilde stormende Jishav førte dem til Spitsbergen. Her begyndte deres egentlige Lidelseshistorie. Saalænge endnu Sommeren aandede over de nøgne takkede Bjerge og lod Kokklearen og Græsset grønnes, ligesom et mildt Haabs Forkyndere, i Fjeldridserne, og saalænge Provianten endnu strakte til var Glæden, over Redningen frisk og varm; men da Vinteren kom og de grusomme Følgesvende: Kulde og Hunger, med den, da blev det haardt. 14 Mile havde de ved Ankomsten vandret over den øde Egn før de fandt en af de eensomme Hytter, som der ere opsatte af enkelte Entrepreneurer for Hvalfangstexpeditionerne, og som have seet saamange komme og saamange dø, Medens Skib og Alt her hjemme i Norge var anseet som tabt for bestandig, levede nu de 24 Mænd mellem Jis og Snee og nærede Selv denne Føde blev sig af Hvalrossekjød og Blod. saa sparsom, da Vinteren var strængest og Skørbugen, hindrede de Ulykkelige fra at gaae, om vi saa kunne kalde det, paa Rov, liig Ulvene, at de Levende vare nær ved at hente Kilden til deres Vedligeholdelse fra de Døde. 4 Mand døde nemlig i Vinterens Løb. De undgik dog denne gruelige Skjæbne, skjøndt de maatte tygge deres egne Sko for at undgaae Sultens Qvaler, og saa dandse om Qvælden efter Lyden af en improviseret Violin, gjort af et opdrevet Stykke Træ og Rensdyrtarme. Heldigviis fandt de paa Stranden opdrevet fra et forliist Fregatskib, Hekla, forskjellige Ting, saasom Geværer, Krudt, Kugler, Papiir m. m., som vare dem til overordentlig Nytte. Vi have hverken Plads eller Tid til at gjengive Alt hvad der er os berettet om de Skibbrudnes Hændelser under Opholdet paa Spitsbergen, men den sidste og lykkeligste var den, at de endelig efter uophørlig, i lange Dage og lange Nætter, at have speidet udover det mørke eensomme Hav, opdagede et Skib, der ogsaa optog dem og bragte dem tilbage til Fædrelandet.