Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1838-12-17
Mine Herrer, De have i Deres Jnserat i No. 215 af Fyens Stiftsaviis og No. 201 af den Thomsenske Avis givet mig en Jrettesættelse, som i Deres Mund har større Vægt, end at jeg tør tie til den. De mene, at jeg har tilladt mig umotiverede Hentydninger, ene grundede paa løs Tale, eller blot paa et af Kaadhed eller Ondskab frembragt Rygte. - Dersom dette virkelig forholdt sig saa, havde min Adfærd vistnok været meget letsindig. Men jeg beder Dem dog at gjennemlæse Hansens Piece med Opmærksomhed og sammenholde den med hans tidligere Stile prøver; De ville da ikke kunne negte, at man maatte være blind paa begge Øine, dersom der ikke skulde opstaae stærke, Tvivl om, at han er den Eneste, der har havt Haand i Spillet. Saa kundskabsrige Mænd, som De, vide meget vel, at en saapaafaldende Forskiel i Ord og Vendinger hos enhver Kyndig nødvendig maa vække Tanken om Andres Deeltagelse. Dernæst maa jeg henvise til Hansens Yttringer S. 31 i hans Sendebrev, der ligefrem sige, at en anden Mand har meddeelt ham nogle af Materialierne til hans Skrift. Naar man nu tillige i Alt, hvad der er blevet Publicum bekjendt, forgiæves søger nogetsomhelst fornuftigt Motiv til Hansens gjentagne offentlige Angreb paa Hr. Biskop Faber, saa vil jeg lade Dem selv dømme, om jeg ikke har havt bedre Grunde, end løs Bysnak, til Slutningsordene i mit første Stykke imod Hansen. Disse Ord udtrykke Tvivl om, at han skulde have været ene om Arbeidet; og dersom De i Ordene: "Enhver, der kjender Forholdene her i Odense, formode den Mening, at den, der har staaet Hansen bi, maa søges iblandt Hr. Biskoppens Uvenner: da skulde jeg troe, at Pierens hadefulde Tone noksom godtgiør, at det ikke kan have været nogen af hans Venner. Mere sige mine Ord ikke, og Jngen er berettiget til at kræve mig til Regnskab for mere, end jeg har sagt. Hvad kan jeg for, at den anonyme Forfatter af Jnseraterne I. II. III. (Fyens Stiftsav. No. 212) har peget saaledes, at De, mine Herrer, troede Dem udpegede? Da jeg skrev hine fem Slutningslinier, drømte jeg ikke om, at Nogen kunde tænke paa Dem, Hr. Stiftsprovst! saalidt som det kom mig selv i Tanke, at De skulde have nogen Lod ee eller Deel i Hansens Pjece, og da jeg af Deres første Erklæring saae, at mine Ord dog maaskee hist og her kunde misforstaaes saaledes, følte jeg mig forpligtet til, øieblikkelig at gaae en saadan Mistydning imøde. Dette gjorde jeg i Aviserne resp. No. 211 og 200 med saa bestemte Ord, som det var mig muligt at finde. Jeg kan derfor ikke indsee, at jeg har givet Dem Grund til den Dadel, De udtaler i Deres og Hr. v. Abrahamsons sidste Erklæring; men desuagtet smerter det mig, at jeg imod mit Vidende og min Villie tilfældigviis er kommet til at saare en Mand, paa hvis Agtelse og Velvillie jeg sætter meget stor Priis. Heller ikke kan jeg indrømme at have givet Dem, Hr. Generalkrigscommissair, nogen Grund til at kalde min Opfordring i de ovennævnte Nummere af Aviserne overiler; thi da jeg ikke kunde forbigaae Dem med Taushed, naar jeg gav Hr. Stiftsprovsten en Erklæring, tilføiede jeg i hiint Jnserat, at jeg for min Person følte mig beroliget ved Deres Forsikkring; men jeg troede virkelig at have fortjent Tak ved saa hurtigt og aabent, som muligt, at opfordre Dem til at slaae det ubehagelige Rygte reent ihiel; og endnu formener jeg, at Deres bedste Ven ikke let kunde have beviist Dem en større Tjeneste i denne Sag, end jeg har gjort ved at fremkalde Deres sidste Erklæring, der er saa bestemt og afgjørende, at der hverken kan være Tanke eller Tale om, at De skulde have havt Deel i Sendebrevet til Hr. Biskop Faber. Udtrykkene i min Opfordring kunne umuligt have saaret Dem; i det Mindste staaer det ikke i min Magt, at vælge roligere eller mindre krænkende Ord. Jeg har Jntet videre at sige i denne Sag imellem Dem, mine Herrer, og mig. Kun tilføier jeg det Ønske, at nærværende Strid ikke maa svække den gode Mening, som det er mig saare behageligt at De hidtil have næret om mig. C. Paludan=Müller.