Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-10-07
Naar Hr. Falk gik forbi de Folks Huse, hvor der jevnligen tracteredes, saa pleiede han gjerne at holde Tørklædet for Næsen. Spurgte man ham om Aarsagen, saa svarede han ingen Lugter smitsommere end Lugten af Steg og Skildpadde. Jeg er et Menneske saa godt som Andre, og indestaaer ikke for mig selv. Denne Lugt er værre end Pest; er man eengang bleven smittet deraf, saa faaer man en Sygdom, der kaldes St., Veits Dans, og man maa danse efter Værtens Pibe, enten man saa vil eller ei. Var det ikke for Skams Skyld, saa lod jeg mig gjøre en Næse fouteral som Russerne, og den tog jeg paa hver Gang jeg gik forbi et saadant Tracteursted. Hvoraf kommer den Talemaade: han er Karl for sin Hat, eller hvorfor bruges Hatten altid som et Symbol paa Frihed?" spurgte engang en Mand Hr. Falk. "Det skal jeg saa mæn sige Dem, var hans Svar. Blandt alle vore Klædestykker er Hatten det fornemste, ikke fordiden sidder paa Kroppens Trone, det er med andre Ord, paa Hovedet, thi det gjør Paryken ogsaa; men fordi den er det eneste Organg for vort Mishag og Bifald, der i egentlig Forstand er ligesaa frit som Tanken selv. Saalænge jeg er fri Mand kan jeg tage min Hat af saa dybt, som jeg vil, ja, jeg kan ogsaa beholde den paa, om jeg vil, uden at nogen skal kunne derfor røre et Haar paa mit Hoved. Min Hat er, ligesom mit Ansigt, min Eiendom, som Jngen har Panteret i, saa længe jeg er fri, og derfor er hver, som kan tage den af, og lade den sidde paa, som ham tykkes, Karl for sin Hat. Men hvor Faa gives der, som kunne sige, vi ere Karle for vor Hat, Skrivelse fra Hr. Dr. Sempronius til Hr. Baldrian Puf, conditionerende hos Hs. Velærværdighed Hr. Ambrosius. S..., d. 28 Febr. 1817. De gaf gjerne vide, min Høistærede Hr. Candidat, hvorlunde det lykkes mig, naar jeg taler fra Prædikestolen, at røre og bevæge den kjere Menighed hartad saa forunderligen, at Taarer flyde i stride Strømme, som et sandt Udbrud af Hjertedybet; og jeg svarer, at jeg blot ved mit poetiske Gemyt er blevet til en saadan levende Taareperse, det er med andre Ord, ved sand poetisk Anskuelse har jeg lært at anbringe i mine Prækener saadanne poetiske og Slutnings-Riim, at de moxen gaae til Marv og Been; thi uden Poeste er en Præken en alket Grav, og en Klokke uden Knavel, og jeg er, under mit Ophold ved Academiet, blevet af saa poetisk Natur, at al Prosa er for mig hvad Exempli gratia Sennep, er for Katten. Jeg har ogsaa i den sidste Tid lagt mig meget efter at studere den berømte gørlitiske Skomager Jacob Bohms Skrifter, og tilegnet mig Meget af hans Anskuelser og Syner, og lempet min Philosophie efter samme Skomagers Læst, hvorved jeg da er bleven sat istand til at indstrøe naturphilosophiske Anskuelser i mine aandelige Taler, og give dem en fornuft-poetisk Form, der uden at rose mig selv baade har Neb og Kløer, og skaffet dem mangfoldige Yndere og Beundrere hør i Egnen. Desforuden ere mit Sogns Bønder nu komne saavidt, at ingen Præken vil smaae dem, med mindre der findes deri rimede Tankesprog og en reen poetisk Naturs dunkle Ahnelser. Men dertil har jeg ogsaa fuldeligen forberedet og præpareret mig førend jeg kom til Kaldet, ved at læse, studere, og, saa at sige, indsue vore nyeste Poeter, og trøster jeg mig ogsaa at paastaae, at mine Taler kunne sige Sparto til de fleste ældre Prækener, da jeg hartad ganske har jaget den fulle Prosa paa Døren, og givet dem et poetisk Anstrøg, der begeistrer alle mine Bønder. J mine Prækener lader jeg, ligesom vore nyeste Poeter, Regnbuens Farver klinge, Rosens Duft synge og Stiernerne blomstre. Der kaldes ikke Kjød Aand, Klingklang Poesie, og Pølsesnak Vidskab; men Alting er her det sande Gudesprog, Begeistringens rene Most, perset af Aandens usynlige Druer. J min Formands Tid, da pleiede Kirken at være heel tom og øde; men siden jeg er kommen hertil, stimler man did fra alle Egne, og selv det naadige Herskab paa Godset beærer mig med sin høie Nærværelse. Forleden prækede jeg over den Text: "fra Norden, kommer Guld, og udviklede den hele Jacob Bøhmske Lære om dette ædle og glorværdige Me tals Oprindelse og Natur, og denne Præken havde den Lykke, at behage det naadige Herskab i den Grad, at jeg næste Dag fik sendt fra Baronen et Par forgyldte Sølvhægter til min blaa Reisekappe, og fra Hans naadige Gemalinde et Par Guldærmeknapper. Ogsaa har jeg, i Anledning af at den unge Baronesse nyligen fik Viisdomstanden, forfattet et Digt, som hav gjort ualmindelig Lykke i hele Egnen og begynder saaledes: Hvor Stiernerne lufte Med lifligste Dufte, Hvor Blomsterne sjunge Med Nattergalstunge. Hvor Sole de hoppe, Fast uden at stoppel Smaafugle paa Vang, J yndig Samklang, Høit juble i Sky, Fra By og til By, Just nu da vor Lise Fik Tanden den Vise! Jeg har ogsaa stiftet et poetisk Selskab til de skjønne Videnskabers Fremme her i Sognet, og det tegner til at ville have god Fremgang.