Kiøbenhavns Postrytter, 1797-07-31
London, den 18de Julii. Da den Bill, der tilstæder Katholiker og Dissenters at beklæde Officeersposter i Supplementairmilicen anden Gang skulde forelæses, satte Lord Kenion sig derimod. Han havde intet, sagde han, mod denne Classe Mennesker; men han troede, at denne bill streed imod Testacten, og svækkede Kirkens Skytsmuur (!) Han fandt, det nu ikke var nogen beleilig Tid at undersøge den, og foreslog, at læse den anden Gang om tre Maaneder. Biskoppen af Rochester, (den bekiendte Mufti, der ved en anden Leilighed erklærede, at han ikke indsaae, Folket havde andet med Lovene at giøre, end at lyde dem) – yttrede sin hiertelige Glæde og sit fuldkomneste bifald ved Kenions Forslag. Han undredes, sagde han, at en Bill af saadan Vigtighed var forelagt Huset i Hundedagene, da saa vigtig en Materie ikke vedbørlig kunde undersøges. Ogsaa vare kun 4 Bisper nærværende; thi de fleeste vare nu i deres Stifter. De romersk catholske vare adskillige Paalæg underkastede, formedelst adskillige Undtagelser, der havde fundet Sted i deres Religionsmeeninger. Tillod man dem at tiene i Supplementairmilien, hvorfor da ikke ogsaa i den staaende Milice, og hvorfor siden ikke ogsaa i Armeen paa Krigskibene og i Civilembederne. Han ansaae Catholikerne, som velsindede Folk, der hang fast ved Regieringen; men han kunde ikke give sit Minde til, at Testactens Grundsætninger, og den engelske Kirkes Forsvarsmuur forstyrredes. J Henseende til Dissenters, bekiendte han aabenhiertig, han ikke vidste, hvad i vore Dage protestantiske Dissenters var. De kunde mueligen være Tyrker, Jøder, og Hedninger. Under Skin af Forskiellighed i Religionsmeeninger nærede de bestandig en Factionsgand. De vare paa eengang Fiender af den borgerlige Orden, og af Kirkens Constitution. (O, det over al Jorden eenslydende Klerkesprog, o, de evindelige Ulve i Faareklæder!) Hertugen af Norfolk svarede denne uchristelige Biskop, at de Argumenter, hvormed Hs. Høyærværdighed havde ivret mod Billen, havde noget tilfælles med det heede Veyrligt, de vare fremførte i, og viiste umiskiendelige Spor af Hundedagenes Jndflydelse. Han var selv af Overtydning den engelske Kirke hengiven, og just derfor ønskede han, Billen maatte blive antaget. Den catholske Religion var afskaffet for det tyranske Hierarkies Skyld. Hvert Religionspartie prækede Tolerance, saalænge det ikke var det herskende, og forfulgte, saasnart det fik Overhaand. Han ønskede at giøre Ende derpaa. Denne Bills Øyemeed var, at sætte Officererne paa samme Fod, som Soldaterne, for hvis Skyld der var gjort en Forandring i Lovene. Disse Medborgere vare villige og redebonne paa det troeste at tiene deres Konge og Fædreland, men hindredes der ved Strængheden af gamle Love, der ikke meere skikkede sig for vor oplyste Tidsalder. Hvad Dissenterne angik, da var det en bekiendt Sag, at de vare Venner af Kongehuset, og den hannoverske Succession, og der var usømmeligt for en Prælat, der vilde være ærværdig, offentlig at fremstille indsigtsfulde og fortiente Mennesker, som en Horde, der opammedes og næredes af Factionsaand. Men det viiste sig alt for tydelig, at det Religions-Partie, som havde Overhaand, og var det herskende, undertrykkede, og forfulgte de anderledes tænkende strengelig.