Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-10-22
En Favnsætter er en eedsvoren Mand, og for saadan en Person bør man, især paa Prent, have al muelig Respect. Man kunde endog paadrage sig Uleilighed ved at drage hans Uegennyttighed og Redelighed i Tvivl. Thi en Kjøbenhavnsk Favnsætter er just ikke noget ubetydeligt Væsen; han har ordentlig et Slags Fuldmægtig eller Haandlanger, der maa vække ham hvert Stykke Brænde og ikke sjelden sætte for ham. Naar Maalet er fuldt, er hans Sallarium fortjent, og om der end er saa mange Huller og Aabninger deri, at man har en aaben Udsigt derigjennem fra den ene Side af Nyhavn til den anden, saa maa man dog lade sig nøie dermed. Gjør man Indvendinger, saa beraaber Favnsætteren sig paa sin Embedseed, og ikke sjelden opvækkes derved hos ham en Vrede, som ikke lader sig forsone uden ved en raisonabel Drikkeskilling. At Favnsætterne ikke staae i større Harmonie med Skipperne end med Brændekjøberne, falder af sig selv, og at Drikkepenge ikke i Grunden gjøre synderligt Jndtryk paa dem, er ikke mindre naturligt. Men det er overalt ikke let at indsee, hvortil disse Mennesker egentlig gavne. J alle andre Henseender har jo enhver Lov til, selv at maale og veie de Varer, han vil sælge eller kjøbe. Hvorfor skal man være mindre berettiget dertil, naar man vil sælge eller kjøbe Brænde, Kjøberen vil i Almindelighed nok sørge for, at han ikke bliver narret, og bliver han det, saa er det hans egen Skyld. Antaget, at enhver Skipper lod sine egne Folk sætte det Brænde, der blev kjøbt hos ham, saa stod det jo enhver frit for, at være tilfreds med hans Maal eller ei. Den, der sælger en Tønde, Skjeppe &c. Fødevarer, har jo Lov til, selv at maale sine Varer, uden at der er udnævnt egne Personer, som for Betaling ere eneberettigede til at besørge denne Forretning. Naar man derimod vil kjøbe Brænde, saa skal og maa man tage til Takke med, hvorledes end Favnsætteren sætter det. Vil man klage over ham, saa maa man først indkomme med en Klage til Politieretten, og dette udkræver mere Tid og Vidtløftighed, end Sagens Natur i Almindelighed tillader. Den Omstændighed, at man er forbunden til at antage Favnsætteren ikke allene for et redeligt, men endog for et i dette Fag ufeilbart Menneske, er ubehagelig. De Misbrug, som kunne foranlediges derved, ere alt for betydelige til, at man ikke skulde ønske een eller anden Forandring deri. Audiencesalen. (Sluttet.). Alting i Verden bor have en Ende, følgelig ogsaa ethvert Stykke i et periodisk Skrivt. Jeg anseer det derfor for min Pligt, at lukke den Audiencesal, som saa længe har staaet aaben i dette Blad. "Maaskee, tænke uden Tvivl adskillige, vil Forfatteren her atter fremstille en heel Række af Portraiter, der kunne lade vor Phantasie have frit Spillerum, og overlade til os at udfinde Originaler dertil." Nei, ingenlunde. Maaskee, tænke formodentlig de, der i Audiencesalen have seet deres meest glimrende Forhaabninger briste som Sæbehobler, maaskee han vil trække Tæppet op og fore os ind i det Allerhelligste, – Net derfra bevare mig Himmelen Jeg vil hverken i Papirsverdenen eller i den virkelige Verden, føres eller føre andre ind paa saadanne Steder. Men hvor er det mueligt, vil maaskee een eller anden stræng Criticus raabe: "at de Personer, som Forfatteren forhen har opregnet, have kunnet opholde sig henved et Aar i Forgemakket, uden at sulte og tørste ihiel? Herpaa maa jeg svare, at Forgemaksluften er et Slags Livsluft, en nærende Gasart, og jeg har kjendt Folk, der i sexten samfulde Aar have levet blot af saadan Luft.