Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-05-16
Her vil jeg da blot kortelig omtale hvad der var mig mest paafaldende i H. Dr. Svar. Jeg vil begynde med den Beskyldning H. D. adskillige Gange gentager, at jeg ei forstaaer mere af mit Ny Testamente, end hvad jeg kan læse mig til i en slet dansk eller tydsk Oversættelse. Jeg tilstaar gerne, at jeg ikke har megen theologisk Belæsthed, og er heller ingen synderlig Græker, men det kan jeg dog forsikkre H. D. at jeg ret godt kan læse mit Testament i Grundsproget, og at jeg kender Saameget til de nyere Udtolkningsmaader, at jeg uden synderlig Umage kunde misforstaae min Bibel ligesaa godt som adskillige berømte Theologer. Grunden hvi jeg bruger vor gamle Oversættelse er, fordi den i al sin Ufuldkommenhed er langt bedre end alle de ny, og fordi den er mig inderlig kær, og Gud skee Lov temmelig bekendt. At jeg undertiden betjener mig af Uld yk, om hvilke der kan være grundet Tvist, kommer deraf, at jeg bruger Bibelen ikke allene til at bevise men ogsaa tilat tale med. Naar Man nemlig begynder at blive ret fortrolig med den hellige Bog, og hengiver sig til den, da hændes det hartad altid, at naar Man vil udtrykke Noget ret med Fynd, da vinder et Sprog i Tanke, som siger Mere end de kløgtigst udtænkde Ord, naar dette nu hændes mig, og Or denne Intet indeholde, som den hellige Skribent jo gerne kunde sige og paa andre Steder har sagt, da bruger jeg dem uden videre Eftersyn, Noget der endog er nødvendigt, naar Man vil lade Bibelen raade i al sin Skrift, Saaledes er det netop med det mest paaankede Sted om at tage al Tanke til Fange under Kristi Lydighed. At den almindelige Oversættelse her ei er nær saa gal som H. D. vil indbilde os, kan enhver Kyndig overbevise sig om ved at eftertænke Sammenhaugen, da Talen dog unægtelig er om dem, som vilde ophøie sig over Guds Kundskab, og nedsætte det Evangelium Paulus havde prædiket, og at nem i al Fald ikke bør oversættes ved Anslag, skønnes saavel af det Foregaaende som af de andre Steder, hvor Paulus bruger Ordet. Naar der altsaa ved Tanke forstaaes Kløgt eller Grublen, ikke Pauli men Modstandernes, lod Oversættelsen sig ei allene forsvare, men er udentvivl den rigtigste. At Paulus nu virkelig, om han saa aldrig havde sagt det, tog sin Fornuft fangen under Troens, og sin Tanke under Kristi Lydighed, vil 13 ppe H. D. selv forAlvor nægte, thi at Han antog Forsomneslæren i sin hele Vidde, ikke allene naar han disputerede med Jødisksindede, men naar og hvor han kom tilat tale om Kristo, er dog af alle hans Breve saa klart og aabenbart, at Man med Magt maa sammenknuge Øinene for ikke at see det, og at denne Lære er en Daarlighed for den naturlige Fornuft tilstaar vist H. D. gerne. At Paulus alligevel opmuntrer til at bruge sin Fornuft er intet Under, thi Man maa allerede bruge den, for at erkende dens Svaghed, og der er stor Forskel paa at slaa ihiel og et tage til Fange. Fangen skal smukt arbeide, kur, ikke, som den, men som Herren vilDet er en underlig Tale, at Man ikke bruger sin Fornuft, fordi Man veier dens Udsagn paa Skriftens Vægtskaal og finder dem for lette, naar de eider kunne bestaa, dette er dog i Sandhed Noget, som En, der vil kaldes Kristen, skulde skamme sig ved at laste; thi det er jo dog aabenbart, at den som siger, at Han troer Skriften fordi den stemmer overens med hans Fornuft, troer sin Fornuft, og ikke Skriften. Noget ganske Andet er det, at vor Tro retfærdiggjøres derved, at Skriften bekræfter Alt hvad vi ved Fornuften kan vidt om Gud og hvad Samvittigheden tilsiger os. Al den lange Tale, om Gerninger og Fortjeneste er hel ufornøden; thi istedenfor at anføre alle de Skriftsteder, som Jntet bevise, havde det været det rette, strax at tage fat paa de tydelige Ord, jeg anførde af Paulus til Beviis for, at Naade og Fortjeneste, tvertimad Hr. D. Mening, ophæve hinanden. Ordene (Rom. 11. 6) er jeg slet ikke bange forat anføre efter den danske Oversættelse saaledes: er det af Naade, da er det ikke længer af Gerninger, ellers bliver Naade ikke længer Naade, men er det af Gerninger, da er det ikke længer Naade, eller bliver Gerning ikke længer Gerning. Hvorfor lod dog H. D., som om han slet ikke kendte dette Sted, og kunde Paulus mere tydelig sige sin Mening? Har jeg altsaa Uret heri, da har Paulus ogsaa, men jeg er slet ikke bange for at staa og falde med ham, jeg gentager mit Ve, ikke over den gamle Mand, som H. D. synes at mene, derfor bevare mig Gud, men over den Mand, hvem Herren tildeeler efter Fortjeneste, og udbryder med David, salig er den Mand, hvem Herren ikke tilregner Overtrædelser og hvis Synd forladt. Mit Ve er det samme, som det Paulus udsagde, da han vidnede: forbandet er hver den, som ikke holder Alt Det som skrevet staar i Lovens Bog! Fortsættes.) Prolog, fremsagt i det hermoniske Selskab i Bergen den 26de December 18II.