Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1820-09-01
Vor berømte Digter Lord Byren er ankommen hertil igaar fra Jtalien og begav sig uopholdeligen til Hendes Majestæt Dronningen, for at tilstille Allerhøistsamme flere Breve, som han havde medbragt. Gin William Gell og Hr. Koppel Craven ere som Dronningens Kammerherrer ankomne hertil fra Neapel. Den neapolitanske Minister Grev Pignetellis Gemalinde har allerede været her i nogle Uger for at vidne for Dronningen. Dronningen begynder i sit Brev til Kongen med at beklage sig over den mageløse og uforskyldte stedse tiltagende Forfølgelser, Hun i en Række af Aar har udstaaet i Kongens Navn, hvilket bevæger hende til endnu een Gang at fordre Retfærdighed, ei allene for sig, men for Kongens Ære, Landets Rolighed og Folkets Hrid! Følelsen af Hendes Kjøns Værdighed forbyder Hende at berøre den første Anledning til deres Skilsmisse; Dronningen underkastede sig den uden Knur, men føle den maatte Hun, som Kone og Moder. Kongen lovede Hende da en rolig og behagelig" Omgang, som vel kun var ringe Erstatning for hiin Skaar i den offentlige Sædelighed; men selv dette Løvte holdtes ikke, fra Kongens eget Huus af blev hans Barns Moder forfulgt af Spioner, Rænkesmede og Forrædere, der ansporedes til og belønnedes for, at lægge Hende Snarer; en hemme melig Ret holdtes, Meenerd aflagdes, og denne Fremfærd var befalet af Hendes Borns Fader, Hendes baade naturlige og lovlige Beskytter, Uagtet alle Omstændighederne her vare Dronningens Fiender gunstige, frikiendtes Hun dog af denne Ret, hvis Beskaffenhed senere erfares, havde været saadan, at falsk Eed for samme skulde ikke ansees for en lovlig Forbrydelse, hvor stor Hendes Uvillie end var over denne Lovenes og Retfærdighedens skændige Undvigelse, opløstes den dog i Medlidenhed mod Den, som kastede sin fyrstelige Ære i Støvet, ved at begunstige den almeenerkjendte Meeneder. Endnu fandtes der sen, hvis ærlige Gemyt Jnket kunde bøie, og hvis Haand stedse var ende, til at hæve de Ulykker; saalænge hiin gode Faders og Fyrstes beskyttende Haand hvilede over hans Svigerdatter, var hun sikker; men med denne Ondige Konges Virkrevne tabtes ogsaa Hendes Ro og Sikkerhed. At bagtale og svige den uskyldige Dronning var nu den korteste Vei til at opnaae Kongre Yndest, til Rigdom og Ærestitler. Kongen optog Mænd i sit Raad, som forhen vare Ham modbydelige og forhadte, saavel af Personer som Grundsætninger, hvis eneste Fortjeneste var at de støde rede til at opoffre hende" Af denne samvittighedsløse og unaturlige Forbindelse ere de mangehaande Ulykker udsprungne, Nationen nu lider, som frembyde en saadan Masse af Eien dighed og Fornedrelse, ledsaget af Tyrannie og Grusomhed, at Kongens Fader heller vilde have det i Spidsen af sit troe, flittige og brave Folk, end seet det udsat derfor Siden Bagtolelse mod Dronningen var bleven Lykkens Vei, manglede det heller ikke paa Bagtalere. - Hoffet blev mindre en Skueplads for dannede Sæder og forfinet Omgang, end for nedrige Rænker, og haanende Vid; Spioner. Bagvaskere fra Spirelag, og smudsige Rænkemagere, sværmede om det, hvor Æren og den ædrue Dyd fordum havde havt sit Stade." Fra Regenskabets Begyndelse af hyppedes alle mulige Fornærmelser et menneskelig Væsen kan lide, personlige Angreb paa Dronningen undtagen. At græde ved Hendes elskede Datters Bryst var en altfor stor Naade for Hende. Paa Clavetorvet har man seet, at Raabene, min Moder, af mit Barn, har standset Adskillelsen mellem Gjærrighedens Offte; men Kongens Raadgivere, umenneskeligere end Slavehandlere, reve Barnet fra Moderen. - Kun Mødre, som selv have mistet en eneste elskende Datter kunne vurdere Dronningens Lidelser, Og denne Datters Død var selv Løsenet til nye fordoblede Forfølgelser. Verden maa dømme en Kommissions Oprettelse i fremmed Land, bestaaende af Jnqvisitorer, Spioner og Angivere; Verden be domme Gelandters Anvendelse til slig Forretning, og stemmede Hoffets Jndblanding i saadant Foretagende; Dronningens Sag er det, at gjøre eftertrykkelige Forestillinger, forud at sige Kongen sin Beslutning. Dronningen har stedse fordret en reen Undersøgelse, Hun fordrer den endnu, og den bliver Hende nægtet. Mod Parlementets Dom, i Form af en Lov, pro resterer Hun paa Grund af: at ingen bestemt Klage er fremført, intet Sted nævnt, hvor de sigtede Handlinger skulde være begangne, og ingen Vidners Navne opgivne m.v., isærdeleshed protesterer Huu mod Rettens egen Sættelse, fordi ingen af de ældre Lovforslag, de mod Henrik den 3des Gemalinde undtagne, her ere anvendelige; fordi Kongen i denne Sag er selv Klager, fordi han har ladet et Forslag til Skilsmisse blive kundbart 6 Uger førend der indgives, en Uretfærdighed, som oprører Nationen, og viser, at ingen Retfærdighed skal 9des Hande. Om end ikke dette var skeet, vilde Dronningen af selve Parlementets Stilling kunne slutte, at ingen Retfærdighed var der at vente Ministerne have tilraades Forfølgelsen, og ere straffældige, hvis de ikke bevise deres Udsagn, men de ere tillige Dommere; Kongen Klager, og det er ham, der udnævner Pairerne, af hvilke de fire Femtedele have Embeder, Pensioner, eller andre Emolumenter, der beroe paa Kongens Villie, og skulde endog Majoriteten endda væne tilbøielig til at modsætte sig denne Sag kunde de jo sendes til deres Regimenter, Skibe eller Embeder, og Andre skabes i deres Sted, At Ministerne kunne gribe slige Midler, paatvivles ei, da man seer, at hidtil aldrig noget uretfærdigt eller forhadt Skridt, har tilbageholdt dem. "At erkiende et saadant Korps for en Domstol, var at skænde et hellige Navn J Underhuset sees ingen større Tryghed, da Ministernes Magt er den samme i begge Huse, og Fleertallet ogsaa her bestaar af Folk, som ere indkomne ved Pairerne og Kongens Skatkammer. Det gjør Dronningen Ondt, at maatte berøre Gaadane, men Hun beder at mindes, at Huu er bleven tvungen dertil." Hvor baade Dommere og Edsvorne udnævnes af Klageren, kan Uskyld ikke beskytte den Anklagede. Dronningen protesterer derfor, som sagt, og forlangen Rettergang for en Domstol, hvor de Edsvorne upartisk ere valgte af Folket, og hvor Fremgangsmanden er aaben og redelig Formuret Kongen i hans Adfærd, vil Dr. træde sine Anklagere i begge Huse under Sinene, men ikke ansee nogensomhelst Beslutning, de maatte tage imod hende, som Hendes Ære i mindste Maade forringende, men ikke uden tvungen ved Vold underkaste sig nogen Dom, der ei fældes af en Domstol. – "Jeg har nu – saa sluttet dette mærkværdige, og i sine Følger sikkert vigtige Brev, hvoraf særskildte Aftryk nu sælges her i Miklionviis for 1/2 Syver Stykket - rimodig forestilles D. M. den Uret mig skeet, og forklaret Dem mine Hensigter. De har kastet enhver Skamplet, som kan tillægges den qvindelige Karacteer, paa mig; istedetfor, efter Deres hellige Løvte, at elske og agte mig, har De forfulgt mig med Had, Havn og alskens Fordærvelsesmidler frarøvet mig mit Barn, og med hende min eneste Glæde og Frøst. Lidende udsendte De mig i Verden, og forfulgte mig endnu under mine Lidelser. Da De ikke havde ladet mig beholde andet, end min Uskyldighed, ønske De nu, ved en Carricatur af Retfærdighed, at berøve mig Rygtet, Giftskaalen og Dolken ere mere mandige Midler end meenederske Vidner og partiske Domstole, og de ere mindre grusomme, da Livet er mindre dyrebars end Æren. Havde mit Liv været Deres Majestæt nok, skulde De havt det, paa den eneste betingelse, at give mig en Plads i mit Barns Grav; men da De vil seende mig vanæret i Graven, saa vil jeg modsætte mig dette Forehavende med alle de Midler. Gud har behaget at forunde mig" Brandenborghouse, 7de August 1820. Caroline R.