Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-10-07
(4) Heri er Recensenten i Lærde Efterretninger, i hvem jeg troer at kende en af vore gamle, ærværdige Oldgrandskere, af samme Mening. Dannemarks Drot gjorde Sit, ved at kaare Mænd, der skulde vaage over Fortidens Minder, og af dem tør vi, paa Fortids og Nutids og Fremtids Vegne, fordre det skarpe Blik og det modne Overlæg, der sømmer sig for Mænd, som handle for Tidernes Øine, og paa hvis Hoveder Brøden vil ligge tungt, dersom Efterslægten stander fremmed i Norden, kun ved Bogstavens store Baand knyttet til sine gamle Frænder. Vel indser jeg, at det er nytter at tale om almindelig Fredlysning; men hine Mænds Pligt er det, at sørge for, at Ødelæggelsen vorder saa uskadelig, som muligt. Først og fremmerst maa det overholdes, at ingen Høi, til hvilken gamle Sagn ere knyttede, eller som ved sit Udvortes forkynder sin Jndbyggers Høihed; og ingen Steensætning, der ved Leie og Udstrækning vidner om, at Sysselets Mænd der havde Thinghold eller Blot, vorder forstyrret. Det Samme gælder, naar flere Høie danne en mærkelig Ring, og intet Sogn, som eier Høie, bør aldeles blottes (5). Dette Sidste kan eller bør dog slet ingen Vanskelighed have, thi, foruden at den Jordplet, som derved siges at blive svildt, kan vorder det under den Forudsætning, at alle de kommende Tidsaldre nedsynke i Dorskhed, findes dog endnu ofte en saadan Høi paa Præstens Agre, og en Usling maa han være, hvis han finder det Bud haardt, at lade den stande urørt. Alle de Høie, der saaledes fredlystes, burde ei udgraves, med mindre mærkelige Sagn lode formode, at noget Synderligt laa skjult deri, thi et sandt Raseri maa det nævnes, at omstyrte de faareste Høie, der kun urørte have deres fulde Betydning, for at sammenskrabe smuldrende Leerpotter og afslebne Stene, hvis Mængde Jntet lærer os. Ville vi vedblive hermed saaledes som hidtil, da vorder Følgen, at vi, for at sanke Oldtids Minder, forstyrre og vanhælde de herligste, og bandes med Ret af vore Ærmænd. End maa jeg omtale den Uskik at bortføre Runestene fra det Sted, hvor de findes, naar ei (5) Hin Recensent siger, at der i det mindste bør altid være een Høi i hver Provinds, men saalidet jeg kan nægte, at det var det Mindste der kunde være, synes det mig dog virkelig at være saare Lidet, og beklageligt vil det være dersom Kommissionen lader sig nøie dermed. paa dem er en Efterretning Man kunde frygte for at se udslettet ved Luft og Regn; thi de Stene, hvorpaa Jntet staar, undtagen at Bue reiste dem over Asbjørn, have kun Betydning som mælende Oldtidsminder paa den Høi, hvor de sattes. Til Slutning vil jeg spørge de Herrer, som stemme for, at alle Høie skulle jævnes og alle Stene sprænges, om de ville nævne det Ret, dersom vore Ætmænd, indviede i en anden Religion, ei blot nedbrøde vore Kirker og jævnede deres Gaarde, men ogsaa forskerede vore berømte Mands Grave og sprængte deres Livstene, Svare den vel, da have de dømt sig selv, svare de, ja, da have de her ingen Stemme, som de der forkynde aldeles Mangel paa Sands for Alt hvad som maa nævnes Menneskets Helligste. Saa vil jeg og bede og besværge de Mænd Kongen kaarede til Oldtids Talsmænd, at de dog ei føie sig efter de Krav, lav Vindesyge og Sieledorskhed ei skamme sig ved at gøre og gentage (6); thi aldrig glemme De at manglede end alle Nutids Mænd Øre til at høre, hvad de fremforne Tider mæle gennem deres Minder, maa det dog ventes, som det visselig maa ønskes, at Slægtens Øie og Øre atter engang oplades, og ve da os, om vi dæmpede Lyden og omtaagede Skikkelserne fra Hedenold, om det med Ret nævnedes vor Brøde, at Fædrenes Gravsteder, ei bleve i Nord, hvad de fordum vare hos os, som hos Græker og gamle Romere, Folkets Helligdomme, trindt hvilke de i Fredens Dage leirede sig og drukke med Andagt de hensovnes Minni, trindt hvilke de i Feide kæmpede som Løver, og vilde ei leve, at se dem vanhelligede af Fiendens Banner! Grundtvig. Hertil foranlediges jeg især ved den Yttring i Lærde Efterretninger af en Kommissionens Medlem, at den ei vil fordre flere Stene bevarede end Eieren kan undvære. Vorder denne Grundsætning fulgt, da ville heel faa sees af vore Børn; thi de fleste Grundeieres Gridskhed kender ingen Grændser, og saalænge ei al deres Mark er hegnet med Sten, kunne de jo med Skin nægte Undværligheden af en eneste. Jeg mener at alle hidtil udyrkede Høie med Steensætninger ere Kongens og Landets Eiendomme; thi af dem skatter og skylder Jngen, og deres Leie giver ingen Ret.