Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-07-31
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 200 Ro Syvende Aargang. No. 85. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin Tirsdagen den 31 Julii, 1810. Vandring til Udleire og Værebro. fortalt i et Brev til P. Dons. Hvor gierne tager jeg denne Gang Pennen, der skal være Redskabet til at gientage med Dig en Vandring, som uden Dig kun manglede det, jeg saa ofte med Længsel har savnet paa mine Smaa reiser: Dit Selskab, Hvor kiær er mig den Tanke, at selv de svage Skyggetræk, som ere Alt, hvad jeg her kan give Dig af det jeg saae, ville fornøie Dig dobbelt, fordi de tegnes af mig! Længe have vi dog reist sammen, og mange Aar ere svundne, siden vi, ved de første Lueglimt af Ungdommens herlige Morgenrøde, begyndte vorSamvandring giennem Livets Labyrinth. Rolig og lige var Din Gang, og ærlig den Broderhaand, Du tidt rakte mig, naar jeg mødig og modløs standsede paa de mere vildsomme Sideveie, jeg stundom maatte betræde. Altid mødtes vi atter, naar Skjebnen en føie Tid bød os, hver til sin Side at søge en bedre Sti, end den slidte Alfarvei, og aldrig vare vi fiernede fra hinanden; thi et Baand omslynger vore Siæle, evigt som Følelsen, der bandt det; og om Døden lagde sin kolde Haand imellem os - det vilde for et Øieblik synes skiult, men ei briste, saasandt Jntet, der er i Livet, kan døe. Dog saalænge vi færdes herneden, ere vi ogsaa Jordens Sønner, og det jordiske Savn er føleligst, saalænge Livets Strøm i Ungdomsklarhed med lette Bølger fører os hen over Blomsterenge og giennem grønne Lunde. Da er og ingen Følelse smerteligere end Ensomhed; og Livets Friskhed maa visne og dets Jld fortære sig selv, naar dets Toner henklinge i øde Tomhed, og uden at møde nogen harmonisk Samklang tabe sig i en snarlig døende Gienlyd. Saa har jeg ofte, naar jeg eensom vankede i Siællands Dale, naar jeg nød den rige Skiønhed, den tryllende Ynde, som Naturen skienkede mit Fødeland, naar jeg henrykt i Betragtning stod ved et Fortidsminde eller paa et Sted, som Saga har viet - ofte har jeg da følt mig allene, naar den første Henrykkelse tabte sig, og ingen deelte den med mig. Thi vel er Naturens Liv saa skiønt, som uendeligt, og i mange Øieblik ønsker jeg ikke at deele noget andet herligt er ogsaa det Liv, som Historien stræber at give Evighed, og lykkelig maa vel den kaldes, som, naar han vil, kan træde ind i Fortids Verden; men dog vil Tiden minde os om, at vi ikke blot kunne leve i denne, og en Stemme i vort Jndre, der aldrig døer saalænge vi i Sandhed leve, vil sige os: at Aand og Hierte kun til en Tid kan være sig selv nok, mættet af indvortes Fylde, stræber Aanden at udgyde denne, og bundet ved usynlige Baand, kan Hiertet ikke længe trives i Eensomhed. Først tryller vel den tause Lyst, Men Tomhed bliver snart det Hele, Naar intet varmt, beslægtet Bryst Kan Øieblikkets Glæde deele. Ganske savnede jeg dog ikke Meddelelsens Glæde paa den lille Udvandring, som jeg foretog imedens Du sad imellem Arres og Jsefiord, uden at dromme om, at jeg var Dig adskillige Mile nærmere, end Du kunde formode, og som jeg nu vil dele med Dig, saa godt deri en jævn Fortælling lader sig giøre. Du har læst de lidet kiendte Navne, der betegne mit Maal; Du veed, det er ofte under Ringheds Skiul man maa søge det Herlige, der stundom dølger sig for det vanhellige Øie, ligesom vore Fædres prægtige Gravhuler dølge sig under en Jordtue. Lad Dig da ikke afskrække fra at følge mig til Udleire, men fortryd heller ikke paa, at Du maa tage til Takke med at hvile med mig, hvor jeg hvilede. Det var en af de skiønne, rolige Sommeraftener efter en hed Dag, der lokkede mig udenfor Hovedstadens Mure. Himlen var ei ganske skyfri; men klar og reen var den høie Æther, og Solen forgyldte de enkelte, hvide Skybierge, der reiste sig i den vestlige Horizont. Træer og Enge havde endnu den friske, grønne Farve efter en nylig Regn; i de tætte Kornagre langs med Veien bølgede milde Aftenvinde; og Alt har den modnende Sommers Præg. Uden noget bestemt Maal, uden at have afgjort med mig selv, hvor langt jeg vilde gaae, blev jeg veed at vandre frem, indtil jeg fandt mig saa langt fra Byen, at jeg i det mindste i enkelte Gienstande kiendte Naturens frie Aand og fornam dens Nærhed. Ved en Korsvei, standsede jeg, og begyndte, hvilende paa en Steen, at overveie, om denne skulde blive min Vandrings Maal, eller jeg skulde fierne mig længer fra Byen, der endnu laae heel kiendelig for mig. Et overskuende Blik over den landlige Egn, som den dalende Sol skienkede det blide, venlige Aftenlys, var næsten nok, for at bestemme mig. - J det Hovedstaden, hyllet i tykke Taager, viiste sig for mig i sin hele trykkende Sneverhed, og lige overfor den klare Synskreds og de luende Purpurskyer, blev mit Bryst trangt, og det forekom mig, som jeg nu først følte mig træt og mat, da jeg tænkte paa at vende tilbage. Levende følte jeg den sørgelige Modsætning imellem det konstlede, afmaalte Liv med Culturens glimrende Anstrøg, og den frie, tvangløse Tilværelse, i hvilken Livet under simplere, men ogsaa renere Former udrinder af Naturens klare Væld. - Hvor, tænkte jeg, finder du vel mest af det Unævnelige, hvis Billeder i stille Anelser aabenbare sig for dig, hvorefter dit Væsens dybeste Længsel stræber, maaskee evig forgieves hisset eller her, – Det syntes mig, som en sagte og neppe hørlig Stemmefra det Fierne hviskede til mig i Løvets Susen og i Kildens Rislen; jeg forstod den ikke ganske - men Digteren tolkede den for mig: "Hinaus, mein Blick, hinaus ins Thal! Da wohnt noch Lebensfulle. Da lade dich im Mondenstrahl Und an der heiligen Stille.