Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-08-05
J et Postskriptum til en Samling af Brebeved Mr. Blaanere, skreven tildeels mod Enden af Aaret 1820, findes følgende, af Ferdinand den syvendes Biographie. Vi have funden, det værd vor Opmærksomhed, da det viser en stor Afvigelse eller Forskjel mellem denne Monarks private og offentlig Karacteer. Forfatteren siger, det er ham meddeelt af en Mand, som kjendte nøie enhver Omstændighed i Kongens Liv, skjøndt uden at staae i nogen Forbindelse eller have nogen Post i Palladset. Ferdinand var født med en svag og sygelig Konstitution, hans Ungdom svandt hen en Række af Sygdomme. Mange af hans Lærere vare Mænd af Fortjenester. Escoquis underviste ham Sædelære, moralsk Philosophie og Historie, medens Fader Seco, Forfatteren til denfortræffelige Oversættelse af Bibelen, og en Mand af stor Lærdom, havde Overopsigten med bibelske og religiøse Studier. Han modtog Underviisning i den militaire Taktik af Oberst Manturana, en Artillerie Officeer og en meget fortjenstfuld Mand. Neppe havde han overvunden Barndommens farligste Aar, førend han begyndte at føle det Had, som høitidelig var ham lovet af hans Moder i en tidligere Alder. Dette Had var indgodt hende af Fredsfyrsten, som i Thronarvingen saae en uovervindelig hindring lagt i Veien for hans Ærgjerrighed. Ferdinands Ungdom svandt hen underen uforsynlig Forfølgelses Gjenvordigheder, og dog saae man ikke Ferdinand vise det ubetydeligste Tegn paa Vrede og Fortrydelse mod hans Forældre. Han var i flere Aar berøvet al Samqvem og Omgjengelse, undtagen med de faa skjørhovede Hofmænd, som vare satte til at tage vare paa hans Person; det er en velbekjendt Sag, at alle dem, som han viste noget særdeles Venskab, blive udmærkede og forfulgte. Han blev gift 1801 med Maria Antonia de Bourbon, en Prindsesse af Neapel; denne Prindsesse var et meget dannet Fruentimmer, besad en ophøiet, Tænkemaade og en meget selvstændig Caracteer. Hun aabnede snart hendes Mands Øine i Henseende til Hoffets skammelige Behandling. Dette elskværdige Fruentimmers Undergang blev snart besluttet; efter en meget besværlig Fødsel og en svær Sygdom, under hvilken de vare barbariske nok til at adskille hende fra hendes Mand, blev hun et Offer for en 222 Død, 1806. En Apotheker i Madrid skjød sig selv nogle Maaneder efter, og efterlod et skrevet Papiir i hvilket han offentlig erklærede den Deel han havde i Prindsessens Død. Fra den Tid af og til den fameuse Aftaire i Escurial, indtraf ingen vigtig Hændelse i hans Liv. Tilskyndet af sin egen Følelse og bevæget dertil af nogle Personer ved Hoffet, besluttede Prindsen 1807 at kaste sig for Carl den Vl. Fødder og forestille ham det hele Folks Had imod Godoy; den Uorden hvori hans Finanter vare, og alle de andre Onder, som trykkede Nationen. Hvad der var skreven med hans egen Haand af ham i denne Andledning, var et Mesterstykke af Resonnement, sønlig Ømhed, Veltalenhed og Patriotisme. Dette Document er uhældigviis tabt, Ferdinand bad deri hans Fader om, at forjage fra hans Pallads, den Mand, som vanærede ham; at han ville strax forsamle Cortes, og skjøndt sildig lytte til Folkets Stemme. Escoiquis og Hertugen af Jnfantado vare de fornemste Drivefjædre i denne Sag; de regnede paa Frankerigs Understøttelse, som var bleven dem lovet af Grev Brauharnois, Napoleons Ambassadeur. Men da Projectet blev opdaget, mislykkedes det, en Supplik i denne Anledning, opsat af Escoiquis og skreven af hans Discippel, blev funden i Foret af den Sidstes Kjole. Jntet kunne overgaae den haarde Behandling, som Prindsen, maatte udstaae, da dette blev opdaget; Escoiquis blev sendt til et Kloster, Jnfandatogjort landflygtig, og Betjenterne, som ved Breve holdt Communicationen aaben mellem de paagieldende Personer, bleve dømte til Gallejerne. Fra dette Øieblik af, kan man regne at den Art af Forgudelse begyndte, som Folket viste Prindsen af Asturien; herfra reiste sig ogsaa Tildragelserne i Aranjuez, da Folket reiste sig en Masse og greb Fredsfyrsten, som ufeilbarligen havde sat Livet til, havde ikke Ferdinand i Tide lagt sig imellem. Jntet kunne overgaae Nationens Glæde, da den hørte at Kongen havde resigneret og overdraget Regjeringen til sin Søn. Ferdinands korte Regjering var betegnet med mange retfærdige og ædle Handlinger, noget af det Første han gjorde, var at kalde tilbage de Ministre, som Goydoy, havde landsforviist, fornemmelig Jovellands, Azara, O Farril, og Andre. En udegribeliguhældig Skjebne, synes at hvile over Ferdinand og hans Raadgivere siden efter; - Reisen til Vittoria blev besluttet; - og man veed Resten. Ferdinands Ophold i Valen Lay er en mærkværdig Periode af hans Liv; da han med Bestemthed troede, at han aldrig meere ville faae Magten i sine Hænder, vandte han sig til denne Tanke med en Stokkers hele Kraft; han dyrkede Litteraturen, og da han fandt et superd Bibliothek, tilbragte han enDeel af hans ledige Timer i at oversætte flere spanske Værker paa Fransk. Hans Velgjørenhed kjendte ingen Grændser, og hans Afreise derfra blev savnet af Alle, og blev længe beklaget af de Fattige og Trængende. Et Menneske eller snarere et Uhyre, kaldet: Ameraga, en Neve af Escoquis, der havde forenet sig med Ferdinands Suite. da denne passerede gjennem Biscaya, paa Reisen, til Bajonne, ledsagede ham til dette Sted, det lykkedes ham at blive indført ved Napoleons Hof Da han nu nogle Maaneder efter blev udnævnt til Overintendant og fornemste Vogter hos Prindsen i Valer, ny, opførte han sig som en sand Tyran, og viste den unge Konge saa mange Fornærmelser og saa megen Grusomhed, at denne Sidste blev tvungen til at indgive Forestilling derom til Napoleon, hvorpaa der strax kom Ordre til Amer a ga at forlade Palladset. Han kastede sig da for Ferdinands Fødder, bad om Tilgivelse, og Prindsen rørt af hans Taarer gjorde han en Foræring af et meget anseeligt Landgods paa Bankerne af Loirefloden.