JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1782-08-28
Avis. Bøger dertil. Børn skulle desuden være opmerksomme paa alting, thi da de endnu ikke har seet eller hørt meget, saa ere de ogsaa uvidende i de fleste Ting. J Skolen eller af Læreren i Læretitimerne lærer man meget ofte ikkun det, som staaer i Bøgerne. Men Verden og Omgang med andre er ogsaa en Skole, hvor man ofte kan endnu lære meere, naar man kun vil give Agt. Men ville vi ikke glemme de nyttige Ting, som vi høre af andre, saa maae vi skrive dem op. Men denne Opskrivning maae i Førstningen skee under en Lærers eller andre Fornuftiges Opsigt, paa det at det uvidende Barn ikke skal falde paa, enten at skrive for meget om en Ting, eller anmerke ufornødne og unyttige Ting. Hvo som med Fordeel veed at benytte sig af denne Regel, skal snart af sig selv erfare Nytten deraf. Naar Børn voxe til, siger Basedow, saa skal man indrette to Bøger, en hvid og en sort J den hvide skal man indføre ethvert Barns gode Handlinger, og i den sorte dets onde Handlinger.
Adresseavis for Børn, 1782-08-28
Paa en til denne Høytidelighed bestemt Dag skal man sammenregne de gode og onde Handlinger, og efter denne Beregning bestemme Præmiers og og Belønningers Uddelelse. – Næsten paa samme Maade maatte Christian og Joseph giøre sig hver en hvid og en sort liden Bog, og selv derudi opskrive deres Handlinger. Hvor snart maatte de da ikke af egen Erfarenhed lære, hvad for en god Sag det er, at have en god Samvittighed.
Adresseavis for Børn, 1782-08-28
Ville nogle af vore unge Læsere forsøge denne Maade, saa skulle de ved egen Erfaring komme til at indsee Nytten deraf. De ville og lettelig af deres Forældre, Lærere, eller andre Gamle faae Anviisning og Hielp til at indrette sig saadanne smaa Hukommelses Bøger, hvis Læsning vil med Tiden blive dem til megen Glæde. En from Mands daglige Grundsætninger. Disse Grundsætninger eller Leveregler ere forefundne med Frakturskrivt skrevne og paa Væggen ophængte i en brav retskaffen Mands Sovekammer, hvor en Ven ved en Besøgelse fik dem at see, og Tilladelse at afskrive og befor Børn. kjendtgjøre dem, dog uden at nævne Manden. Og da de kunne tjene mange, som ville benytte sig deraf, til den praktiske Religions og christelige Gudfrygtigheds Befordring, saa meddele vi vore unge Læsere dem her. Den, som ikke er sin egen Ven og Fortroelige, kan umulig være Guds og Dydens Ven. Jo meere vi skye og flye os selv, desto meere nærme vi os til Hyklerie. – Vær redeligt, mit Hjerte, og skjul ikke din dybe Afgrund for mig. Herre, lær mig at betænke, at jeg skal døe, paa det at jeg maae blive klog.
Adresseavis for Børn, 1782-08-28
Følgende Grundsætninger skulle stedse være ophængte i mit Sovekammer, paa det at jeg kan have dem for Øyne, de skulle daglig hver Morgen og Aften gjennemlæses og overveyes af mig, paa det at jeg stedse kan have dem i min Erindring. Jeg vil aldrig nogen Morgen staae op, uden Taksigelse og Bøn til Gud, og uden den Tanke, at det maaskee er den sidstegang det skeer. Aldrig vil jeg, hverken Formiddag eller Eftermiddag, gaae til mine Forretninger, uden tilforn, i det mindste i nogle Øyeblik, at have paakaldet Gud om hans Bistand og Velsignelse. Jeg vil aldrig gjøre eller foretage mig noget, som jeg ikke vilde gjøre eller foretage mig, om Jesus Christus stod synlig for mine Øyne, intet, som maaskee kunde angre og fortryde mig i min visse Døds uvisse Stund. Jeg vil vænne mig til, alle Tider at sukke til Gud om hans Hellig Aand, og være i en bestandig Forfatning til Bønnen. Jeg vil hver Dag læse noget i det Ny Testamente, og for hver Dag udmerke mig et særdeles Sprog af de Kapitler, som jeg har læst, hvilket jeg vil afskrive paa et Blad Papir, og ved hver given Leylighed hjemme, eller naar jeg spadserer, gjennemlæse, eftertænke og overveye det, for ret dybt at indprænte det i Hukommelsen og Sindet. 5. En Avis Enhver Dag skal udmerkes i det mindste med een Kierligheds Gierning. Jntet ulykkeligt Menneske skal gaae utrøstet fra mig. Den retskafne Fattige skal faae Hjelp af mig, efter min Formue, og den uværdige Tigger vil jeg ved Formaninger og kjerlige Jrettesættelser søge at bringe fra hans ørkesløse og lastværdige Levemaade til Arbeyde, og føre den Lastefulde tilbage til Dyden.
Adresseavis for Børn, 1782-08-28
Hver Dag vil jeg lade mig det være høyst magtpaaliggende, i Besynderlighed at være mine Huusfolk nyttig. Jeg vil aldrig spise eller drikke saa meget, at jeg deraf skulde spore den mindste Ubeqvemhed eller Hinder til mine Forretninger. Hvorhen jeg nogensinde gaaer, saa vil jeg i Forveien sukke til Gud, at jeg ikke skal synde der, men maae altid efterlade mig noget Godt, Jeg vil aldrig lægge mig til at sove, uden i Forveyen at gjøre min Bøn til Gud, Jeg vil, saa længe jeg er frisk, aldrig sove længer nogen Nat, end i det høyeste otte Timer.
Adresseavis for Børn, 1782-08-28
J min Forbøn for andre, som jeg ingen Dag vil forsømme, vil jeg ved Navn ihukomme min Familie, Børn, Sydskende og Venner. Jeg vil hver Aften prøve mig efter disse Grundsætninger, og indføre og anmerke i en egen hertil indrettet hemmelig Dagbog de Numere, som jeg maatte have overtrædet. Jeg vil og videre derudi anføre. 1) Hvad jeg har forrettet. 2) Hvad for Feyl og Synder jeg har begaaet. for Børn. 3) Hvad for gode eller dydige Handlinger jeg har udøvet. 4) Hvad jeg har læst. 5) Hvad jeg har lært Maatte dog ingen af mine tilkommende Dage være gandske forloren for mig og for Himmelen, Maatte dog enhver være i det mindste betegnet med en god Gierning, og de fleste, om ikke alle være gandske opofrede dig, min Gud, værdige en udødelig Siel, og en Sæd for min tilkommende evige Salighed! Sneglen og Bierne. En Fabel.
Adresseavis for Børn, 1782-08-28
En Snegl fandt af en Hændelse en Bi stok for sig. – Det er fortræffeligt, sagde den, her er fuldt op til at spække sig efter sit Hjertes Lyst, fra nu af vil jeg ikke mere bevæge mig af Stedet. Bierne bade Sneglen, at begive sig ud af Bistokken og bort igjen, og forestillede den, at at de med megen Møye havde indsamlet Honningen, for at have samme til deres Vinterføde. Men det var forgjeves. Den dovne Snegl svarede dem ikke engang paa deres Tiltale, og vigede ikke af Stedet. Hvad skulde nu de stakkels smaa Bier gjøre? Med Braadden kunde de ikke komme til Sneglen, for Sneglehusets Skyld, og at vælte et saa tungt Dyr ud af Stokken, hvilket desuden endda klæver sig fast, det var ligesaa umuligt for dem. Men Grovhed og Voldsomhed kan dog tilsidst blive overvundet, naar Klogskab og Flid anvende deres Kræfter derpaa. Saaledes gik det og her: Bierne fik det Jndfald, at omklæve Sneglen med Vox fra alle Kanter. Nu kunde den ikke mere bevæge sig af Stedet, og saaledes maatte den døe.
Adresseavis for Børn, 1782-09-04
Aar. Numer Fjerde. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 4. September. Ved Mønster og Exempler lære De Unge, dydige at være. Mønsterske skjønne Handlinger. Den høimodige Kone.
Adresseavis for Børn, 1782-09-04
Det er umuligt at udtrykke de forskjellige Bevægelser, som dette foraarsagede hos de forsamlede Tilskuere.
Adresseavis for Børn, 1782-09-04
Hvad for en Sælsomhed i Naturen, sagde de, som vare upartiske, saadan en høy og ædelmodig Siel i saa foragtelig og uanselig en Bolig! Hvilken Dumhed, raabde de, som havde væddet: af saadan utidig Medlidenhed at udsætte sig for den Fare, at tabe tusinde Guineer, og trække saa mange ærlige Folk, som har væddet, med i sit Tab. Nogle af disse stampede med Fødderne, skare Tænder, og gjorde fæle Fordreyelser, da Folket imidlertid overvældede denne ærlige Mand med Velsignelse, og lod Luften lyde af Glædeskrig. Just det, som mange her kalde Ubesindighed, var den ædelste og ædelmodigste Handling, som man har nogentid seet. Man maae derved ikke see paa de tusinde Guineer, som denne Herre stod Fare for at tabe. Efter Anseelse var han alt forrig til at agte paa denne Summa, det kom an paa Æren af Seyeren, men ogsaa denne satte han tilbage, for at gjøre en god Gierning Den troe Søn.
Adresseavis for Børn, 1782-09-04
Da Staden Troja i Asien efter ti Aars Beleyring var bleven erobret af Grækerne, og nu stod i fuld Flamme, bleve de seyrende Grækere, af Medlidenhed over de ulykkelige Jndvaaneres bedrøvelige Skjebne, bevægede til en Gierning, som er deres Tænkemaade værdig, og gjør dette sædelige Folks Menneskekierlighed Ære. De lode ved en Herold offentlig udraabe: "Det skulde være alle og enhver af de fri trojanske Borgere tilladt, frit og ubehindret at gaae ud af Staden, hvorhen enhver selv vilde; dog maatte ingen bære noget Avis. noget bort med sig paa sine Skuldre, uden eet eneste Stykke, hvis Frelse var enhver meest maat paaliggende. Saasnart dette Udraab var skeet til Trojanerne, tog Æneas, en fornemme trojansk Herre, af Kongeligt Blod, sine Huusgader paa Skuldren, gik bort med dem, og lod alt andet blive i Stikken. Da Grækerne saae Æneas gaae med sine Huusguder, bleve de saaledes indtagne af den Ærbødighed han viisde for Guderne, at de tillode ham, endnu at bære et Stykke bort. Strax skyndte denne trojanske Prinds sig ind igjen i den brændende Stad, og har nu ogsaa sin Fader Anchises paa Skuldrene ud af Staden, da han allerede var en gammel udlevet Mand, som ikke selv kunde gaae. Grækerne, som vidste at sætte Priis paa store Handlinger, faldt endnu i større Forundring over denne harnlige Kjerlighed, og gav Ænens Frihed til at bortbære alt, hvad der hørde ham til Den belønnede barnlige Kjerlighed. Kroesus, den berømte Konge i Lydien, som i sin Tid blev holdt for den rigeste Fyrste i hele Østerlandene, havde en Søn, som af Naturen var begavet med de fortræffeligste Legems- og Sindsgaver; men derhos syndes den at have nægtet ham al Beqvemhed til at tale. Denne Prinds var allerede stor voxen, og var dog endnu ikke i Stand til at kunne tale et Ord. Den bekymrede Fader havde ikke ladet noget Middel blive uforsøgt, til at forbedre denne Naturens Feyl. Men al Lægernes Kunst havde hidtil været gandske forgjeves. Jmidlertid var Kroesus kommen i en haard Krig med den persiske Konge Cyrus, hvilken løb saa ulykkelig af for denne Konge i Lydien, at hans Krigshær blev slaaet, og han blev nu beleyret i sin Residensstad Sardes, hvor han havde kastet sig ind med Resten af sine Tropper. Staden, blev endelig indtagen med Storm, og den sey rende Fiende trængde ind i Staden med stor Grumhed. Her traf det sig nu, at en persisk Soldat i Fegtningen angreb Kong Kroesus, og, da han ikke kjendte ham, vilde hugge paa ham med Sabelen. Den unge Prinds saae den Fare, for Børn. som hans Fader var udi, og bekymret for hans Liv, forglemde denne retskafne Søn, over den store Skræk, hvad Naturen ved hans Fødsel havde nægtet ham. Han lukkede Munden og og gjorde sig Umag for at skrige. Ved denne Vold, som han gjorde paa sig selv, og ved Livs aandernes stærke Anspændelse, blev hans Tunges Baand sønderrevet, han talede høyt og tydeligt, og raabde til Perseren: "Karl, dræb ikke Kroesus! Det er Kongen!" Soldaten blev forskrækket, og holdt inde med Hugget. Kongen blev skienket Livet, og Prindsen kunde fra den Tid af tale gandske reent og forstaaeligt. Den tappre Scipio.
Adresseavis for Børn, 1782-09-04
Da Hannibal, den berømte karthaginensiske Feldtherre, havde lykkelig tilendebragt den bekjendte forskrækkelige Marsch over Alperne med en mægtig Krigshær og Elephanter, for uformodentlig at hjemsøge Romerne i deres egne Lande, og nu, efterat han var kommen over Bjergene, stod paa Sletten i Savoyen, saa fandt han Publius Cornelius Scipio, den ældre, med en romersk Krigshær for sig. Begge Feldtherrerne betragtede hinanden med Forundring og Forhavselse. Scipio faldt i største Forundring over den næsten utrolige Marsch, som den karthaginensiske Feldtherre med saa stor en Krigsmagt i saa kort en Tid havde gjort over de Bjerge, hvor der var ingen Vey, og tillige over hans Mod, at han havde det Hjerte, at angribe Romerme midt inde i deres eget Rige, hvor de havde deres hele Styrke samlet. Hannibal derimod var fuld af Forundring over den romerske Consul Scipio, at han havde forladt Gallien og Spanien, og kunde saa snart være i Jtalien, for allerede der at stille sig i Veyen for ham med en anden Krigshær. Jmidlertid havde Hannibal indtaget Turin, og var nu rykket ind i det Maylandske. Men Scipio gjorde intet andet, end at han stedse holdt sig ved Siden af ham, og observerede ham paa hans Marscher. Jmellem Floderne Po og Ticinus gjorde de begge holdt, stode en Tidlang i hverandres Paasyn, og forskandsede sig ved de Skibsbroer, som de havde slaaet over disse Floder. Her.
Adresseavis for Børn, 1782-09-04
En Ræv, fra hvilken en feed Gaas just i Øyeblikket var bortfløyet, hvilken han næsten allerede havde havt i sine Kløer, listede sig fuld af Misfornøyelse bagved omkring et Gierde, og lurede med Utaalmodighed paa en anden Frokost. Da saae han i det samme en Ørn svæve op i Luften. Ach, tænkde han ved sig selv, hvem der dog kunde flyve som denne Fugl. Ja, kunde jeg det, da skulde ikke noget undgaae mig, naar jeg engang havde faaet Øye derpaa. J det samme skede et Skud, og Ørnen faldt død ned fra Luften. Ræven forskrækkedes og sagde: "Hvor er jeg glad, at jeg ikke var i dens Sted, Ney, det er dog bedre, at liste sig omkring hernede, end at flyve omkring deroppe i Luften, hvor det mægtige Menneske kan see en, og, førend man formoder det, kan styrte en ned."
Adresseavis for Børn, 1782-09-11
Numer Aar. Ga Fjerde. LyAargang. for Onsdagen. Børn. den 11. September.
Adresseavis for Børn, 1782-09-11
Det er for de retskafne Rige en Glæde, De dydige Fattige at vederqvæge. Leonhard og Gjertrud, eller Fortsættelse af den i tredie Aargang sidste Numere afbrudte Historie om den fattige Rudolph og hans Børn.
Adresseavis for Børn, 1782-09-11
J de to sidste Numere af denne Børneavis for 1781 har man gjort dette Blads unge Læsere bekjendte med den stakkels fattige Daglønner Rudolphs og hans Børns Nødlidenhed og Dyd. Maaskee Historien om disse kjere brave Folk har rørt eder, J unge Læsere, ligesaa meget som mig; og formodentlig vil det da ey være eder ukjert, endnu at høre noget mere derom. Jeg kan ogsaa nu tjene eder med saadan Efterretning.
Adresseavis for Børn, 1782-09-11
Den gode Rudolph var ikke ved sin egen Skyld kommen i den store Elendighed, hvorudi vi har lært at kjende ham, men det var skeet ved en afskyelig Mands Ondskab, som var Foged der i Byen.
Adresseavis for Børn, 1782-09-11
Denne ugudelige Foged havde anlagt en Proces imod Rudolph om en deylig stor Engmark, som tilhørde ham, og hvoraf han og Hans havde sin rigelige Underholding. Denne slemme Mand havde underkjøbt nogle falske Vidner, som gjorde deres Eed paa, at denne Engmark tilhørde ham, Fogden, og ikke Rudolph, og da Rudolph ikke kunde bevise sin Eiendomsret, formedelst at Skjøder og Adkomstbreve, som hjemlede ham samme, vare bortkomne for ham, saa kunde Dommeren, som var Byens Herskab, ikke andet, end fradømme Rudolph sin retmæssige Eyendom, og tilkjende det Skarn, Fogden, samme Engmark. Nu var Rudolph derover geraadet i den yderste Armod. J disse Omstændigheder døde hans Kone, og, som vi ligeledes have hørt, tillige ogsaa hans gode gamle Moder. Han selv og hans fattige hielpeløse Børn bleve efterlevende i den største Elendighed. De eneste Folk Leonhard og Gjertrud havde antaget sig dem saa godt de kunde. Men disse gode Folk vare selv fattige, de kunde altsaa intet videre gjøre, end deele deres Smule Fattigdom med dem. Og det gjorde de ogsaa med megen Troskab og Redelighed. Saaledes vare nu allerede mange Aar forløbne. Den gamle Godseyer var imidlertid død, og hans Sønnesøn, Junker Arner, var bleven Byens Herskab igjen. Det Avis.
Adresseavis for Børn, 1782-09-11
(Slutningen følger.) Leveregler. (Opskrevne af en Fader for sin Søn.) Stræd, min Søn, at vinde Agtelse iblandt alle gode Mennesker; men stræb fornemmelig, at du kan fortjene Agtelse af dig selv. Det er bedre og fordeelagtigere for dig, at du kan opdage en af dine egne, end ti af din Næstes Feyl. for Børn. Begynd tidlig at blive god, saa kan du vente at bringe det vidt i Dyder. Vær du heller den, der bliver fornærmet, end den, der fornærmer andre; heller den, der bliver bedraget, end den, der bedrager andre. Hav aldrig ved nogen god Handling den Hensigt, at blive rost derfor, thi ellers fortjener du ingen Roes. Kan du finde et Sted, hvor du kan skjule dig for Gud og din Samvittighed, saa kan du der gjøre hvad du vil. Vær aabenhiertig med Forsigtighed; vær klog med Uskyldighed; vær trædsk som en Slange, men uden Falskhed som en Due. Dersom en af disse Egenskaber skal være herskende hos dig, saa lad det være den sidste. Da først kan du nægte andre Tilgivelse for deres Feyl, naar du selv slet ingen Tilgivelse mere behøver. Raadfør dig ikke først med Kjød og Blod, naar du vil forrette en ædel Gierning. Stræb fornemmelig efter at eye og beholde en reen og uskadt Samvittighed; thi den er en langt større Rigdom, end at eye et gjeldfri Landgods. Tilgiv heller ethvert Menneske end dig selv. Vogt dig for et ondt Rygte, thi det vil i din hele Livestid allevegne ligge dig i Veyen som en Anstødsteen for din Lykke. Stræb, at opnaae den muligste Fuldkommenhed i alt, hvad der er virkelig ædelt og stort Middelmaadighed skaffer kun liden Ære. Vær viis - om Gud giver dig Rigdom, at anvende den ret. Vær nøysom – om Gud ikkun giver dig til Nødtørftighed, at kunne rolig undvære al Overflødighed. Vær stolt – at foragte Rigdom, om dig tilbydes nedrige Midler, at forhværve den. Gjør dig ikke det Haab, at dit Liv skal være en bestandig Følge af Lykke og Fornøyelse; thi det er noget, som ingen Dødelig endnu har oplevet, og det er efter alle jordiske Tings Natur næsten ligesaa umuligt, som om nogen vilde vente, med en Tærning Milliongange efter hinanden at kaste de høyeste Øyne.
Adresseavis for Børn, 1782-09-18
Numer Aar. Fjerde. ere Aargang. for Onsdagen. den 18. September. Børn. Gjør vel mod den Trængende, naar du har Evne. Søg dig paa de Onde med Godhed at hævne.
Adresseavis for Børn, 1782-09-18
Slutningen af den i forrige Numer, fortsatte Historie. træsten og hans Kone og Døttre, samt Junkeren og hans Frue bleve meget rørte over dette Optrin, deres Øyne løb over af Glæde, og de tang allesammen stille en Tidlang, efterat den gode ærlige Rudolph var gaaet bort Derpaa sagde Theresia, Junkerens Frue, til sin Mand: Ach, min Hjerte, hvad dette har været en deylig Eftermiddag. Der er dog megen Glæde paa denne Guds Jord, og den hele Natur tilbyder os allevegne Lyst og Fornøyelse. Men Menneskelighedens Henrykkelse er dog langt større, end al Jordens Skjønhed. – Ja i Sandhed, Søde, svarede Junkeren, er den større, end al Jordens Skjønhed. Og Præsten sagde: Mine Taarer takke Dem, ædelsindede Junker, for dette herlige Optrin, som De har forlystet os ved. Jeg forsikrer Dem, at jeg i min hele Livestid aldrig har fundet det menneskelige Hiertes indvortes Storhed renere og ædlere, end ved denne Mands Opførsel. Men, ædle Junker, man maae i Guds Navn søge det menneskelige Hjertes rene Høyhed hos de fattige Forladte og Elendige.
Adresseavis for Børn, 1782-09-18
Præstekonen trykkede sine Døttre, som alle havde deres Øyne fulde af Graad, op til sit Bryst, talede intet, men bøyede sit Ansigt ned paa dem, og gred ligesom de. Efter nogen Tavshed sagde Børnene til hendes Vi ville dog endnu i Eftermiddag gaae hen og besøge Rudolphs stakkels Børn, maae vi ikke nok give dem vor Aftensmad, de Stakler, Præstens Kone sagde derpaa til Junkerens Frue. Dersom det behager Dem, saa ville vi følge med vore Børn derhen. Jeg gaaer hjertelig gjerne med, svarede Fruen. Baade Junkeren og Præsten sagde, at de vilde og følge med.
Adresseavis for Børn, 1782-09-18
Junker Arner havde medbragt en stegt Kalvefjerding i sin Vogn for den fattige Rudolphs Familie, og Præstekonen havde ladet koge en Suppe dertil, og hun havde havt i Sinde, at lade bringe det altsammen derhen – men nu lagde hun sin egen og sine Børns Aftensmad dertil, og lod derpaa Junker Arners Tjener og Kudsk bringe det altsammen hen til den fattige Mands Hytte. Alle Folkene i Byen, baade Unge og Gamle, baade Mænd og Koner, og alle Børnene af Skolen stode hos Rudolphs Hytte, og hos Høelæsset, og hos den skjønne Koe Avis. Et Øyeblik efter at Maden var henbragt, kom Junkeren og hans Frue, samt Præsten, Præstekonen, og deres Børn ligeledes ind i Rudolphs Stue, og fandt – og fandt – og saae slet intet, uden halvnøgne Børn – der saae ud som Dødninge – og kunde neppe trække deres Aande for Hunger og Mangel. Dette Syn gik Junker Arner paa ny meget nær til Hjerte, i det han tænkde paa, hvilken Elendighed en Dommers Uforsigtighed og Svaghed kan styrte Mennesker udi. De vare allesammen meget bevægede over dette Huses Elendighed. Junkeren sagde derpaa til sin Frue, Den gode Rudolph er saa medlidende, at han endnu vil give Fogden, som i tilAar har styrtet ham i denne Elendighed, vi her see, den tredie Deel af det Høe, som kan avles paa Engen, saa længe han lever. Ney, det maae man ikke taale, sagde Fruen meget hastigt og af Nidkierhed over denne store Elendighed. Ney, det er alt for uudstaaeligt, at denne Mand, som har saa mange fattige Børn, skal give for en eneste Skilling bort af Sit tilden ugudelige Foged. Men, mit Hjerte, sagde Junkeren, vilde Du vel sætte Skranker for Dydens og Ædelmodighedens Løb, som Gud ved Lidelse og Elendighed har bragt til denne rene Høyde! – til den Høyde, som just har bevæget dit Hjerte saameget, at Du endog er bragt til at fælde Taarer derover, Ney, ney, det vil jeg ikke, svarede Fruen, det vil jeg ikke. Lad ham give bort i Guds Navn alt hvad han eyer, alt hvad han formaaer. Saadant et Menneske vil Gud aldrig slaae Haanden af eller forlade. Nu sagde Junkeren til Rudolph. Giv dog dine Børn noget at spise. Men den lille Carl tog sin Fader ved Armen, og hviskede til ham: Hør, min Fader, maae jeg ikke nok bringe noget af denne gode Mad hen til Gjertrud? – Jo, sagde Rudolph, men bie kun lidt, min Søn. Junkeren havde hørt det Navn Gjertrud, og spurgde Rudolph. Hvad var det, den Lille talede til dig om Gjertrud, for Børn.
Adresseavis for Børn, 1782-09-18
Da fortælde Rudolph Junkeren om de stiaalne Jordæbler – om hans Moders Dødsseng, om Leonhards og Gjertruds Godhed, og at end- ogsaa de Skoe og Strømper, som han selv havde paa, var en Foræring af dem. Derpaa føyede han til Denne Dag, naadige Herre, er en meget velsignet Dag for mig, men jeg vil ikke kunne spise nogen Mundfuld af al denne Mad med Glæde, dersom det ey maae være mig tilladt, at indbyde disse gode Folk at spise med. Hvorledes Junkeren roesde dette Rudolphs Forsæt, og gav sit Samtykke dertil – Hvorledes Fruen og Præstekonen beundrede den fattige Muurmandskones stille Gierninger - Hvorledes de bleve indtil Taarer indtagne af Kathrines ophøyede Tænkemaade paa hendes Dødsseng, Hvorledes den lille Carl derpaa med et klappende Hjerte løb hen til Leonhard og Gjertrud, for at indbyde dem – og hvorledes disse gode Folk endelig kom tilligemed deres Børn, gandske undselige og med nedslagne Øyne, ikke paa Carls Ord og Jndbydelse, men efter Junkerens Befaling, som havde skikket sin Tjener efter dem – samt hvorledes den ene af Præstens Børn bad Papa, og den anden Mamma om Skoe og Strømper og aflagte Klæder til Rudolph og hans Børn og hvorledes de stedse lagde for disse gode Børn af den medbragte gode Mad – og hvorledes Fruen og Præstekonen vare saa hjertelig glade tilligemed dem; men hvorledes først alle Børnene bleve ret fornøyede da Gjertrud kom - løb allesammen hen til hende, søgde at faae fat paa hendes Hænder, smillede til hende og trængde hverandre for at komme til hendes Skjød, Alt det vil jeg slet ikke tænke paa, at beskrive med Ord, Junkeren og hans Frue bleve med den inderligste Rørelse staaende saa længe de kunde ved dette for dem saa behagelige Skuespil, og betragtede den vederqvægede og gandske ræddede Elendighed. Endelig toge de en stille Afsked med Taarerne i Øynene. - Og Junkeren sagde til Kudsken, Kjør kun sagte, kun gandske sagte en Tidlang.
Adresseavis for Børn, 1782-09-18
Men Præstekonen samlede endnu al den overblevne Mad, og gav Børnene den Og Avis. Og Leonhard og Gjertrud bleve endnu hos Rudolph indtil Klokken otte om Aftenen, og vare ret glade af deres gandske Hjerte. Pagen.
Adresseavis for Børn, 1782-09-18
Et Lystspil for Børn i en Alt, af J. J. Engel. Personerne. Fyrsten af 223. Frue von Dermund. Lieutenant v. Detmund, hendes ældste Søn. Pagen, hendes yngste Søn. Capitain von 7, hendes Broder.
Adresseavis for Børn, 1782-09-18
Direktøren ved det Fyrstelige Gymnasium.