Aalborg Stiftstidende, 1839-12-30
(Besvarelse af Hr. Raadmand Thorbrøggers Jnserat i Dags=Avisens Hovednummer.) Kun den Mand, der, i Formeningen om sin egen Ufeilbarlighed, troer at kunne slaae om sig med en Autoritets mine, vil finde det passende at føre et Sprog, som det, Hr. Toldkasserer Raadmand Thorbrøgger bruger, naar han troer at kunne styrke sine Paastande og blænde de Svagt troende ved at indlede sine ovenstaaende bemærkninger med et uforskyldt Angreb paa Fremstillingen af min Artikel om Arresthuusbygnings-Sagen i Avisen Nr. 252. Jeg beder udtrykkelig Enhver, som læser Hr. This ovenstaaende Jnserat, at tage nævnte Nr. af Avisen i Haanden, og jeg tør da vel frit spørge, hvori de Fordreielser, den Eensidighed, den Forudgriben af Andres Mening og de Provocationer til at afgive den ene eller anden Stemme bestaae, i hvilke, jeg skal have gjort mig skyldig. Jeg sporger, om det kan kaldes Fordreielser, naar jeg fremstiller en Sag saaledes som den i Publicum almindelig berettedes – og som jeg ogsaa nærmere skal godtgjøre, at den er factisk vigtig - om det er Eensidighed, naar jeg netopp, for at forebygge Ensidigheden og for at min, selv med Forbeholdenhed yttrede, Mening ikke skal erholde større Vægt, end den efter Sagens fuldstændige Prøvelse kan godtgjøres at besidde, raader til at skjænke Sagen en alsidig og omhyggelig offentlig Drøftelse", om det er at forudgribe Borgernes Mening, at provocere til at fælde nogen overilet om, naar jeg opfordrer saavel Communalbestyrelsen som Borgerne til at udtale sig frit om et saa vigtigt Anliggende og naar jeg igjennem Avisen endog tilbyder større Leilighed hertil, end det knapt tilmaalte Rum ellers ialmindelighed kan til stede? Jeg spørger da, hvad der beføier Hr. Raadmand Thorbrøgger til at udtale sin Jndignations Tilkjende givelse, om han forresten vel har overlagt Vægten af den Betydning, som i det valgte Ord er indeholdt, og jeg spørger da frit enhver af mine ærede Medborgere, hvad der fortjener størst retfærdig Jndignation: enten den roligt refererende, uforegivende Maade, hvorpaa jeg har bragt en for Communen vigtig Gjenstand under alsidig Debat eller den arrogante Hofmestereren, hvormed Hr. Th. troer at kunne trænge Enhvers Mening tilbage, som ikke anerkjender hans Anskuelse for den rigtige? Jeg overlader roligt denne Bedømmelse til enhver uhildet Læser og skal nu tillade mig at gaae over til at drøfte den af Hr. Th. givne Fremstilling af Sagen og dennes realia og vise, hvor prigtigt alle Facta i mit selv flygtige Referat ere angivne, og qvor aldeles urigtig og forvildende Hr. Th.'s Fremstillig er. Hr. Thorbrøgger baserer sin Fremstilling af den af den nedsatte Committee anvendte Fremgangsmaade paa den Forudsætning, at der ikke kunde være Tale om der skulde skaffes de reqvirerede Arrester til Arrestanter udenfor Jurisdictionen, som inddrages i den store Tyvssag, da Amtet saaledes havde decideret, men kun hvorledes de bedste kunde tilveiebringes. Men allerede denne Forudsætning er aldeles urigtig og det maa isandhed vistnok frappere, at see, at Hr. Th. ikke bedre kjender Communalanordningen og ikke veed, at Amtmandens Betænkning i Anliggender, som vedkomme Communen, ikke er deciderende og at ene Cancelliet, hvis Communalbestyrelsen finder Grund til Indvending, kan afgive den endelige Decision. Amtmandens Kjendelse kan derfor ikke have gjort det til ubetinget Pligt for Communen, at anskaffe Arrester for Arrestanter, som ikke høre under Jurisdictionen, thi saa vel en saadan Kjendelse ogsaa kan have været begrundet, saa maa dog betænkes, at Amtmanden har Hensyn at tage for det øvrige Amts Vedkommende, hvorimod Communalbestyrelsen kun skal have Byens Jnteresser for Øie. Det havde derfor været Pligt saavel for den samlede Bestyrelse som for den nedsatte Committee, først at undersøge, hvorvidt de erkjendte det for Byens Pligt, at tilveiebringe Arresterne (især da det, som nedenfor særskilt vil blive omtalt, endnu er uvist, om Byen vil erholde Arresthuusleien godtgjort), for de begave sig til at undersøge, hvorledes Arresterne kunne tilveiebringes. Jmidlertid, forudsat, at det var blevet erkjendt, at være Byens Pligt at levere Arrester eller at dette, i Tilfælde af Dissents, af Cancelliet var blevet saaledes foreskrevet, da vil der naturligviis, som Hr. Th. bemærker, kun være en af 3de Bestemmelser at tage: enten at leie en Gaard og indrette den til provisorisk Arrest eller opføre en Arrest bygning fra ny af, eller kjøbe en anden Bygning og indrette denne til Arrester. Hvorfor det første Alternativ ikke lod sig benytte, har Hr. Th. aldeles ikke godtgjort, thi de Arrestanter, som nu skulle inddrages, ere saadanne, som man allerede i flere Aar har ladet kunne gaae frie omkring og hvis Detention derfor nu vist ikke udkræver saa overordentlige Sikkerheds Forholdsregler, at disse ikke, ved Jndretning af en dertil leiet Gaard, uden altfor stor Bekostning, skulde kunne træffes. Og hvad den Jndvending angaaer, at der rimeligviis vilde blive fordret en temmelig høi Leie, naar man vilde sikkre sig Localet saa længe der var Brug for Samme, da er det vitterligt, at flere Næringsdrivende her i Byen have leiet deres Bopæle til sædvanlig Leie og paa saadan Betingelse, at Udleieren i en Række Aar ikke kan opsige dem, hvorimod de kunne opsige ham, og det indsees derfor ikke, hvorfor ikke ogsaa Communen skulde kunne træffe en lignende Accord, især da Byen desværre ikke tæller faa tildeels ledige eller ubenyttede Bygninger og Leien i alle Henseender vistnok i ingen dansk Kjøbstad af lige Størrelse er billigere end her. Det andet Alternativ forkaster Hr. Th. aldeles, og, saavidt der kan skjønnes og efter hvad jeg af flere Kyndige har hørt udvikle, vilde dog dette Project altid være tilraadeligere, end for 4000 Rbd. at kjøbe en gammel Bygning, der for at indrettes til sit nye Øiemed maatte underkastes mange bekostelige Forandringer, imedens en ny Bygning, selv om dennes Opførelse kostede noget mere, bedre og hensigtsmæssigere vilde kunne indrettes til sin Bestemmelse.