Berlingske Tidende, 1787-10-26
rødrene Berling. Rusland. 4) At man skulde tilbagegive dem 39 Saltkilder i det Kinburnske District, hvilke dog i Følge Tractaten tilhøre Os. 5) At man i hele Rusland skulde imodtage Russiske Consuler og for det første i Krim. 6) At de Russiske Skibe skulle underkaste sig den strengeste Visitation, og maatte ikke have Tyrkiske Matroser, eller udføre Caffe, Olie, Riis &c., til hvilket alt dem dog i Handelstractaten var indrømmet Frihed. 7) At deres Kiøbmænd ikke skulde betale Os høiere Told, end 2 Procent. Med alt dette forenede han endnu den Stolthed, at fastsætte den 15de, men siden den 20de August, til at indhente Svaret; en Termin, som er aldeles upasselig med Vor Hovedstads Afstand fra deres. Let var det Vor Minister, at igiendrive alle disse Fordringer, som ikke vare uventede, ved Jndholden af Tractaterne selv, imod hvilke Fienden i en ond Hensigt handlede. Disse Fordringer sigtede aabenbar til et Fredsbrud, ligesom og det Tyrkiske Ministerium offentlig erklærte, at alle siden den Kainardske Tractat sluttede Foreninger skulle være ophævede, og gav hverken Vor Minister noget Svar, eller antog nogen af alle de Forestillinger, som den Romersk-Keiserlige Jnternuntius og den Franske Minister gjorde, den første paa Grund af Vor Alliance med Keiseren, og den anden i Anledning af den Andeel, som Kongen, hans Herre vilde tage i de nærværende Tvistigheders Bilæggelse. For nu at krone denne List med Fornærmelser, lod Porten Vor Minister for sidste Gang kalde, og forelagde ham ny- og de urimeligste Fordringer, nemlig, at vi skulde give Krim tilbage, og ophæve Vor høitidelige Tractat om en bestandig Fred, samt alle de Anordninger, som vi i Følge samme havde gjort til Vort Riges Beste, hvilken Tractat de fra sin Side opsaade, og da de ikke kunde aftvinge Vor Minister hans Samtykke i saa urimelige Forlangender, lod de ham strax arrestere og sætte i de 7 Taarne. Enhver Apartisk maae her dømme om de Tings Beskaffenhed, som vi her med nøiagtig Sandhed fremsætte. Vor uafbrudte Kiærlighed til Fred og Roe, som udgjør det menneskelige Kiøns Lyksalighed, er her soleklar. Ligeledes udmærker sig her Vor Føielighed og de Midler, som Vi have brugt for at vedligeholde Freden med Tyrkerne. Allerede anden Gang og midt under Vore fredelskende Beslutninger opfordre det christelige Navns Fiende Os imod Vor Villie til Strid. En nye Troeløshed paa nye omstødte Fredsforbund, Foragt for Folkeretten og en forvoverFornærmelse imod Vor Armee, anvendte den som de Midler, der skulde opfordre Os til Modværge. J det Vi nu derfore væbne Os til Strid, hvortil Vi ikke af Vor gode Villie, men ved Vor Fiendes Ondskab ere opfordrede, have Vibefalet, at forsamle Vore Armeer, og deres Anførere, nemlig Vores Generalfeldtmarskal Romanzow=Sudanaiskov og Fyrst Potemkin, med Tilnavn den Tauriske, at agere med de dem anfortroede Krigshærer. Troe Undersaattere, forener med Os eders indstændigste Bøn til Gud, der saa længe og saa øiensynlig har beskyttet Rusland, at hans allerhøieste Haand- og Velsignelse maa følge vore Vaaben i at beskytte hans hellige og rettroende Kirke, og give Os Styrke til at lønne Fienden, efter dens Gierninger, Vi stole heri paa Vor gode Sag paa Herrens Hielp og paa Vore Armeers og deres Anføreres Tapperhed, at de igien ville betræde Fodsporene af deres nye lig tilfægtede Seiervinger; Seiervindinger, hvis Erindring, er endnu nye hos Verden, og hvoraf Fienden endnu bærer friske Saar. Givet i St. Petersborg den 1/6 September i Aaret efter Christi Fødsel 1787. og i Vor Regierings 26de. Originalen har Hendes ((L. S.) Trykt i St. Petersborg, Keiserl. Majest. egen l. ) ved Senatet, den 9de hændig underskrevet. September 1787. Catharina.