Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-12-10
Med Hr. Kollers Udeblivelse gik det gandske naturligt til. Just den anden Aften efter deres Middagssamtale, da han var i Færd med at sætte sine Spøgelse Aperater i Stand, bankede det paa en Gang saa stærkt paa hans Dør, at Spøgelsemageren næsten selv var bleven bange for Spøgelser. Men hans Forskrækkelse gi over til virkelig Frygt, da en lille artig Mand aabnede Døren og paa Spørgsmaalet, om det var tilladt at træde ind, uden at oppebie Svaret virkelig traade gandske nær hen til ham, foreviste ham en Vexsel og bad, i det han trak paa Skuldren om et lille enten - eller Da nu Vexsel Udstæderens, fuldkommen sprængte Kasse ikke tillod dette Enten, saa traade hiint Eller ind i en vel conditionert Retsbetjents Skikkelse. Den hele lange Tid fra da af indtil Christi Himmelfartsdag, havde nu Hr. Koller havt en saadan Selskabscavaleer paa Salen hos sig, uden endog engang at kunne finde en sikkert Maade til at faae et Brev practiceret i Stances Hænder. Thi paa Huusværtens Folk kunde man ikke forlade sig, da hans insolvente Tilstand havde gjort dem alle meget haardhjertede mod ham. 12. Brevet. Paa Christihimmelfartsdag ved Bordet, geraadede til al Lykke Stance i hendes Fortvivlelse paa den Tanke, uden sikkert Sendebud, at sende et Brev ud paa Lykke og Fromme. Gartnerens Pige hvoraf hun betjente sig var visselig intet mindre end i Rye for at være slue. Jmidlertid lykkedes det, Brevet kom virkelig i den Elskedes Hænder. Stance sagde ham deri, at hun vidste ikke de mindste hvordan hun var faren, og besvor Hr. Koller ved hans Kjerlighed, hvis denne, da han i saa lang Tid intet Tegn havde givet fra sig paa at han levede, virkelig endnu skulle existere, at fremstille sig om Aftenen paa Slaget syv ved den bagre Haveder. Hendes Fader havde nemlig bestemt Høitideligheden i Anledning af hendes Forlovelse med Stifsraad Renner paa denne Aften. 13. Den betænkelige Tilstand. Forlovelsesfesten raabte Arrestanten med en saa forfærdelig Stemme at Retsbetjenten traade hurtig. ind fra Salen og spurgte hvad han havde at befale. Jeg befaler, var Svaret, at han strax paa Stedet lader hente Hr. Actuarius. Der ere forefaldne Ting, Ting, som kunde gjøre mig rasende, hvis jeg ikke allerede var det. Kort Ven, denne Herr Actuarius maa umage sig herhen. Retsbetjenten stirrede en Stund paa den Mund som frembragte saadanne forunderlige Talemaader. Gjør han Anstalt, eller - - raabte Hr. Koller og Retsbetjenten skyndte sig baglænds ud, i det han greb for sig med begge Hænder. Han raabte ogsaa ængstelig paa en nede i Gaarden forat hente Actuarius derhid. Denne Forholdsregel synes ham at være meget nødvendig da een Bevogter for en saadan Arrestant synes ham at være for lidet. Hjertet paa Manden i Salen, bankede immer stærkere. Mandens Trin i Kammeret blev nemlig ved hvert Minut hæftigere, saa at hiin hvert Øjeblik tænkte, nu river han vist Døren op og griber dig i Struben. 14. Det gaaer ikke anVerselskyldnerens tiltagende Hæftighed reiste sig blot af at han ved nærmere Overlæg ikke vidste hvad han skulle begynde med den fremstævnede Actuarius. J Frihed maatte Hr. Koller komme, for at kunne forhindre Forlovelsen. Derfor ville han have Actuariusen fat, men hvorledes skal jeg faae ham overtalt dertil, spurgde han? Med fornuftige Forestillinger, Nei det gaaer ikke an. Det kan man kalde at kaste Perler for Sviin. Men endelig raabte han dog. Nu, ja nu har jeg det. Derved jublede han, saa tydelig, at Rets betjenten allerede tog fat i Klinken paa Trappe, døren for endnu i Tide at kunde rædde sig ved Hælene. Thi sagde han, en Retsbetjent er hertil Lands allerede for en saa liden Løn plaget nok han behøver oven i Kjøbet ikke at udsætte sig for en Rasendes Bid. 15. De tre Grunde. Et Frydeskrig hvori nu Arrestanten udbrød, gjorde Retsbetjenten endnu mere bange; men det var blot et Udbrud af Glæde hos Hr. Koller over den just udfundne Plan, hvorved han haabede at blive frie. Han byggede sin Plan fornemmelig paa tre Grunde. Den første var, at uctuariussen, som han tilfældigviis da han blev arresteret, opdagede ikke forstod fransk, den anden Grund var just den derværende franske Besætning og den Tredie var den overordentlige sorgløse Maade hvorpaa Actuariussen klædte sig. Sagen gaaer an, den maae gaae an, raabte Arrestanten i det han sprang op Derpaa tog han et rødt Baand, som et Medlem af Æreslegionen for nogle Uger, sandsynligviis havde forglemt, og bandt det i sit Knaphul. (Fortsat.) Jordfald. Den 28de August 1823 Kl. 3 om Eftermiddagen bleve Jndvaanerne i Landsbyen Hayotee i Kirke sognet Champlain i Neder=Kanada forskrækkede ved følgende overordentlige Tildragelse: En Skrækning Land paa 207 Tønders Overflade bevægede sig pludselig igjennem et Rum af 360 Engelske Alen fra Randen af Vandet og styrtede i Champlain-Floden, og bortrev paa dets Vei Lader, Huse, Træer og alt andet Modstræbende. Jorden fyldte Floden indtil en Strækning af 26 Sde. Land. Dette, af en frygtelig Torden ledsagede. Fald skeete i et Øjeblik, og en tyk Skye opfyldte Luften, imedens den næsten qvalte Mennesker, som vare i Nærheden. En Mand, som just befandt sig paa den Jord, som blev sat i Bevægelse, rykkede en betydelig Strækning frem med den, og blev begravet til Halsen; men blev siden efter igjen trukken frem, uden at have taget nogen betydelig Skade.