Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-07-30
Kjøbenhavn viser sig i denne Tid for Granskeren, som en Janus med et dobbelt Ansigt Paa den ene Side see vi en smilende Apoll, paa den anden en under uudholdelige Smerter sig vaandende Laokoon. Tager man om Sommeren til Dyrehaugen eller Charlottenlund, saa seer og hører man intet uden Fryd og Gammen. Man lader sig nu ikke mere, som Forfædrene, nøie med at komme eengang om Sommeren i Skoven, men man skal derud i det mindste eengang om Ugen, og blandt disse ugentlige Skovgjæster savnes end ikke den simpleste Haandværksmand, der lever at Haanden i Munden, eller den ringeste Kieldermand, der tilbringer sit Liv, lig Arbeiderne i de skotske Steenkulsgruber, mere under end over Jorden; Alt skal hver anden Dag ud til Charlottenlund, der nu synes at gjøre Dyrehaugen Rangen stridig, og Mangfoldige, ikke for at glæde sig i den fri Natur, men for at drikke Forstanden, bort i det Grønne, og under Husen, Støjen og andre Pøbeludbrud, at jage hjem om Aftenen, og udsætte sine egne og andres Lemmer for den største Fare. Ligesom Søen, efter Fiskernes Mening, hvert Aar kræver sine Offere, saaledes synes Kirsten Piil og Charlottenlund hver Sommer ogsaa at fordre sine. Hvert Aar skulle adskillige Menneskeer komme til Skade og blive ulykkelige for deres hele Levetid ved balstyrig Kjørsel og Riden. Charlottenlund er bleven til en permanent Dyrehauge. Saalænge Sommeren varer, er der Telte og Harmoniemusik, og saalænge disse gives der, mangler der heller ingen Dag paa Gjæster. Den be stormes af Kjørende, Ridende og Seilende. Og hvad der ikke kan komme derud paa saadan Maade, benytter sig af det, der baade for Sundheden og Pungen er lige gavnligere, Fodbefordring. De lave Priser paa skarpe Drikkevarer forøge Overgivenheden paa dette Sted, og den, som ikke vidste, at en heel Pot Brændevin nu sælges for otte og Tyve Skilling, skulde her letteligen fristes til at troe, at der ikke gives et fornøieligere, muntrere og lykkeligere Folkeslag paa Jorden, end det Kjøbenhavnske. Den samme glade Stemning finder man, naar man kaster et Blik paa Comoedievæsenet. Skuespillet er blevet til det daglige Brød, uundværligt for Alle, ligge fra den Rigeste og Fornemste, indtil det dybeste Kielderhuls Beboer. Om Sommeren kan man ikke blive borte fra Dyrehaugen og Charlottenlund, om ogsaa den sidste Sølvskee skal vandre til Assistencehuset, og om Vinteren kan man ikke blive fra Comoedien, om man ogsaa skal sælge det nødvendigste Stykke Møbel. Billetprangeriet er i ligesaa fuld Flor, som i de lykkeligste Tider, og Kinds Friskytte f.Ex. har med sine fortryllede Kugler bortskudt den sidste Femtenmark fra Mangens Lomme. Der gives Folk, der ligesaa godt maa tre Gange om Ugen i Comoedien om Vinteren, som tre Gang om Ugen til Charlottenlund om Sommeren. Dette er den ene og smilende Side af hiint Janushoved; men betragter man det fra den anden Side, at hvilke Træk bliver man da he ikke vaer. Jntet uden Jamren og Veeklagen over Tiderne høres, intet uden Commissioner, Executioner og Auctioner. Opgangen til Forligelsescommissionen er opfyldt med Mennesker, som skylde Penge og ikke kunne betale. Alle Procuratorer, i Folio- og Lommeformat, sidde svedende indmurede i lutter Acter, og i Forretninger optil begge Øren. Jndførsel, Udpantning og Jndsættelse i Slutteriet hører til Dagens Orden. Dag Eier af en stor Gaard og et prægtigt Møblement, glimrende Equipager og Lyststeder – Morgen saa fattig som en Kirkerotte. Men midt under al denne Hurlumhei seer man dog Alt gaae den vante Vei. Klubber i Hobetal, Luxus uden Ende. Enhver finder det Hele af være alle Gaaders Gaade. Man kan ikke begribe hvorledes det er mueligt, at føre saadan Lux ved Siden af en saa almindelig paaberaabt Armod. Men den opmærksomme Jagttager lægge snart Mærke til, at det er en Gaade, som, skjøndt tilsyneladende uopløselig, dog hver Dag mere og mere opløser sig. Kant siger, at Svindelheden, kun er en Jdee-Sygdom, og at den, der, med tilbundne Øine, gaaer over et smalt Brædt, som ligger over en Afgrund, aldrig vil blive svindel Det samme er Tilfældet med Letsindigheden, deri Almindelighed blind, aldrig øiner Faren, førend den allerede seer sig styrtet i Afgrunden.