Danske Mercurius, 1676-10-01
Den Danske III. Til den 1. Octobr. 1676. danmark. 1 El mangen tøkkes saa var hand opsat paa Throned Var hand den ere værd, at bære Spir och Krone, Sin Tid hand vilde da med lyst och velbehagHenlefve kummerløs, och uden al umag Meno min Ven, det ey saa let i traad vil løbe: Thi Kongers høye Stand staaer ikke til at kiøbe For lisenhed och lyst. Her vil arbeydes tæt, Och stræbes af al magt, om det skal lykkes ret. Naar du saa vel som Jeg os rolighed tiltage, Sig de for voris gafn med dybe tanker plage. Bekymrings hierne-brud dem følger ud och ind Och saa som marfver ud al deris kraft och Sind. Jeg intet taler om, hvad fare dennem møder, Och mangen sinde dem i staal och harnisk nøder: Hvor mangen blodig strid de mod at tage faae : Hvor ofte deris lif i vofve sættes maae. Och vidste du, hvor tung en Krone var at bære; Hvor haardfør och usky dens eyermand skal være. Saa ringe var ey da din Stand, du dermed jo Fornøyet gierne vaarst, och der til glad och fro. Dr Daner Konge, som ret er et ljus och KronneFor alle dem, som Gud har sat paa magtens Throne, Min pen til sicter her, och ret stadfæste kand, At voris Norden har ey seet hans lige-Mand Mon nogen være til blant Jordens Potentater, Som meere førger for sit Folk och UndersaterMon nogen være til, som mindre vorder keed Och træk af krigens last och strenge mødsomhed & Saa lang som Dagen er, hans sadel tom ey findes: Hvor med hans Folk och Hær til fyrighed paamindes. Saa mørck ey Natten er, hand selver jo sin vagt Besøger, och tilseer, hvor meest paa ligger magt. Vort blood skøt isne vil, os styrler haar om hofved Naar vi befinde ret, hvor tit hand sig har vofvet største farlighed, och sig ey mere snart End den gemeene Knect, i noget anfald spart. Dog Gud, som veed och seer, at hand alt saadant drifver Af kiærlighed til os, hand der til æfne gifver, At hvad hans Majestæt begynder och paaslaaer, Fast altid efter insk och lykkelig afgaaer. En dapper flok til Hest hand nyligen opsende Paa Grendserne, hvor den sin største flid anvende, Den Svenske magt til stand och strid at lokke frem Dog ney, det var forgiæfs den rymte bort for dem 5 Men saa som aaben Mark ey nu vil tiene længer, Och den udmattede Soldat til hvile trænger, Mand Halmsted denne gang med magt ey vil angaae, Men med det første sig til Vinter leye slaae. De vundne Fæstninger dismidlertid forsørges Och styrkes med alt det, som kand fornøden spørges, Hvor med hans Majestæt vel nøye self tilseer, Saa det ey Boenden til for stoer besværing skeer. 5 Och der med hafver hand det Skonske Land slet inde, Saa nær som Malmøes Stad, som dog tør sig befinde; Thi fult och bloodgang er iblant de Svenske der Och før undsætning skeer, da vil det skiære nær 6 Et indfald Svensken vel i Nørre Herred gjorde Ved Nattertid, for hand om Dagen det ey forde; Men Boenden, paa hvis Qvæg hans anslag meest udgik, Saa magde det, at hand en blodig pande fik Paa samme vis hand kom i Trundhiems Læn til gilde, Der hand Meraggers Køer och Faar udmalket vilde: De Norske Bønders Flok saaledis det bedreef, At mangen af hans tal hielskue och fangen blef 3 Her Gyldenløve saa den Norske magt bestiller, At hvor den binder an, den mester altid spiller. Och paa det Vennerssborg ey Svensken gafne kand, Hand Volden har afbruk, och resten sat i brand 9 Mand af Ost Jndien i denne Maaneds Dage To Skibe lykkelig har fanget hiem tilbage, Hves rige ladning her paa Børsen føres skal, Och for en billig pris til Kiøbmænd bydes fal Sverig. I Udi den Svenske leyr ey meget er for tanden, Hvor af uførlighed och siugdom er opstanden. Ney mafven af en Hær vil skabes allerførst. Och sielden fecter den, som lider sult och tørst. 2 Mand Folk dog ofver alt udskrifver och afretter Men hvor de tage Brød, til dennem self Jeg sætter I Calmars egn er fryct for dem af Gullands Øe Hvorfor der holdes Vagt langs ud med Strand och Søe Tydskland. 1 Ja Tydskland, tak din Gud, at Philipsburg er vunden, Och der med Frandskens haab paa Rhin Strøm snart forsvunden. Dog mangen ædeel Hælt sit lif for hende loed, Blant hvilke var en Prinds af Wolfenbyttels roed Hvor sterk hun gjorde vern, och viste frem sin klinge, Den Tydske dands hun dog omsider fik at springe. Det storme rede Folk dog hart til hierte gik, At hun saa lidelig och god dagtingning sik3 Den gandske magt sin vey til Ober Elsass tager, 4. Hvor hand af Luxemburg sit Folk tilsammen drager, Och der med Lottringen forfecte vil i sær Saa det vil nappes hart om Vinter føden der 5 Chur Brandenborg med skud og Jld Demmin besværer Och der med hende snart til at dagtinge lærer. Som Löckenitz har gjort. Men Dams besætning sig Har gifvet self paa fluct af rædsel skammelig. 3 Nu gaaer mand paa Stetin med Adelhobens skare. Hvor hun vil verge sig, skal tiden snart forklare: Thi der blant Folket er vel haard och dyr en tid, Ja det som verre giør, indbyrdis larm och splid. 9 Skønt Keyseren sin ret udi det gode søger, Sig Ungerens oprør dog dagligen forøger: Och siges Frandsken der at hafve skyld udi, Som hende skal med Folk och midler stande bi Frankerige. 1 Frandsosens magt af sult och mødsomhed forringes, Och af de Tydske Folk i plukke vis bespringes. Men dem af Philipsborg hand fanget har i fred Hen op til Hagenaro, som et var tagen ved. 3. Her nedre meget Folk hand hafver ey at miste, Vil sig til Slags fordi mod Prindsen ey fordriste. Paa Dendermonde vel hand anslag hafver haft, Som bleef dog røbt, och slap saa fructeløs af skaft. 5 befaling gifven er, ey noget Skib at spare, Det være hvis det er, och hvorfra det kand fare. Dog de som Engelsken self timret har och bygt, Och det bevises kand, for dennem det er trygt. Tydssland. Hvad forslag vorder gjort, ey Rydsen kand behage, Før hand alt det igien fra Sverig faaer tilbage Som hun for hannem har forholt i langsom tid Hvis ikke, da til krig hun maae vist slaae sin lid. Tryct hos Jørgen Gøede, Kongl. Maytt. oc Univ. Boger.