Norske Intelligenssedler, 1768-08-17
Sedler. Jntelligen de. Nor No. 33. Onsdagen den 17. Augusti 1768. No Fortsættelsen: Da jeg saaledes havde overseet disse Tings Forestillinger, ikke i nogen anden Orden, end den, som er brugelig i en Drom, eller saaledes, som Verden selv kand beskues, fornam jeg en overmaade Bekymring i mig over hvad jeg saae; mine Øjne begyndte at fordunkles, ligesom Kraften af det Vand, hvorved de var renset, var forsvunden for nogen Tiid, og derved at de blev antastet af hvad der reiste sig fra en Passion, begyndte Skyerne igien at samle sig og sluttet fra alle Sider Prospecten; derpaa henvendte jeg mig til min Ledsagere, som tiltalte mig paa denne Maade og med disse Ord: Du har nu seet Menneskernes Tilstand, naar de fornedrer sig fra sin Høihed; derfor vogte dig selv fra denne Fornedrelse ved en anstændig Høihed i Siælen paa den ene Side og Samvittigheds Skam paa den anden. Stræb og ved en hengiven Godhed at giøre dine Venner derom underrettet, lad den vide hvad Feil og Mangler du har seet at være i og hos dem; behandle Sagen som du finder Aarsag og Leilighed, enten med Alvorlighed og Strænghed, eller med en behagelig og kiærlig Affection, paa sine Tider beskriv Fornedrelserne i sine tilbørlige Farver, og paa andre Tider da tilkiendegiv dem, at om de fremturer i det Onde de har begyndt, paafølger til saadan Dag eller Maaned, deres Forvandling til Biørne, Ulve eller Ræve &c. Forsom heller ikke dine betydelige Bekiendte, hvor du seer nogen er værdig og af Forhaabning til Rættelse; forestil til Skam de umælende Creature, hvis Egenskaber du seer de ifører sig og betiener sig af, hvor du ikke har Lyst at antaste Menneskets Person. Mueligheden af Menneskenes Forbedring er giensynlig, thi Ægypterne fordum indsaae det saa klart, at de afmalede Creaturene for dermed at tilkiendegive deres Sind og Tanker til hverandre, i stæden for at skrive, og sandelig, det kand ikke feile, siden Æsopi drog dem ud af deres umælende Tilstand, og lærde dem at tale for sig selv i Henseende til Menneskets Gierninger. Efterat min Ledsager saaledes havde sluttet og jeg blev tilladt at antegne hvad som var mig sagt og foreviist Verden til Nytte og Tieneste, kom min gamle troe Liener, som bragte mig endeel nye Grav-Skrifter, og vaagnede mig, da han tillige sagde mig med et Ansigt fuldt af Bekymring, at han frygtede jeg var falden ind i Drømmen igien. Tag, Du, Sophia, er min Frue Og min Pige, naar jeg vil Du er Hog og Du er Due; Ligesom jeg trænger til. Jeg, som Frue, Dig tilbeder, Dig, som Pige, elske maa Og, endskiønt Du Pige heder, Er Du gjerne oven paa Du, som Høg, paa mange Maader Truer, skrekker, tugter mig, Og saaledes for mig raader, At jeg maa adlyde Dig. Men, naar Verden mod mig knurrer, Og vil bringe mig i Slæb, Du, som Due, kjærlig kurrer, Og tilbyder mig dit Næb. Ølæ. Store Frue! Du indtager, Sind og Sands med Fynd og Klem, Og saaledes Alting mager, At jeg vel kand komme frem. Du mig lærer, Byrden letter; Viiser slig Fornødenhed, Som i Fyrrighed mig sætter; Giver Lunkenhed ei Fred. Søde Pige, Du forsøder, For mig een og anden Ting, Som kun ellers Galde føder, Og Trvolder Hjerte-Sting. Du gaaer med mig, og mig leder, Naar jeg ei selvraadig er. Og, endskjønt jeg ikke beder, Viiser Du mig Tjenester. Jeg tager Pennen fat og vil nu til at skrive Om hvad Aarsagen er, at man Sted Mødre give Saa ond en Karakteer, Man vende sig hvorhen, Det sielden findes kand, at Moer og Børn er Ven Dog, mon jeg tør mig vel en saadan Sag paatage Af Frygt for Folkes Dom, som jeg mig vil paadrage; Men hvad det skader ej, jeg vil kun skrive saa, At de Fornuftige min Sats bifalde maa Det bliver da, som sagt, jeg spørger, om Aarsagen, Og dette Argument her lægger fræm for Dagen, Som jeg antaer for fandt: En Enkemand kun seer Hen til sin egen Lyst og eeneste Blaiseer. Og hertil tager han en Ung (maaskee en Taabe) Som, i hver Krog hun gaaer, vil ideligen raabe: Vær stille, lydig strax, jeg ellers visselig Dig viser, hvad for Magt jeg haver over dig, Men det ei Sagen er det kunde vel passere, En nogenlunde Viis man ogsaa kand firere; Men et er væmmeligt, som jeg anføre vil, Hør, Enkemænd, og mærk, hvad svarer J hertil, Det er den Sætning, at J til en nedrig Pige, Taer, der af Fromhed, Dyd, slet intet veed at sige: Hvad da, Hun Kone er, regierer Jer som Mand, Hvoraf hun Tiener var i hendes Pige-Stand. Hun bliver ligesaa hoffærdig, som hin Jeppe, Der fra en Skindfælds Hud blev lagt i Silke-Teppe, Og blev en Herremand i Sted for Bonde før, Man læser nok hvad han i sin Regiering giør. Han byder, sætter af, regierer som en Herre, Han skiænder, smælder saa, at det blev meget verre End man formodede. Den rette Herre blev Selv frygtsom for, at hin sit Verk for meget drev. Hvad kand man andet udaf saadan Medfart vente, End ond Ulydighed, som Faderen maa hente Til Løn, fordi han ej retskaffen lægger Vind Paa, at opfylde Pligt, som fordrer dydigt Sind. Hvor maa en Enkemand sig derfor tage vare, At han ej løber an i den Ulykkes Snare; Han ei allene maa til egen Fordeel see, Men og til Børnenes, hvis Fremtarv mest bør skee. Ja, kiære Enkemænd, jeg venlig beder eder, At J med største Flid og Agtsomhed opleder i En Mage som er from, gudfrygtig, dydig, viis, Saa vinder J og Børn et Jordisk Paradiis. See meere Holbergs Comedie: Jeppe paa Bierget, eller den forvandlede Bonde.