Viborger Samler, 1782-12-23
J Onsdags den 18 December blev her i Domkirken indviede til det hellige Lærre-Embede, Hr. Axel Rosenkrang, Segelke, forhen Collega i Bergens og Christiansands Skoler, allernaadigst kaldet til Sognepræst for Tisted og Binderup i Gislum Herred og Hr. Daniel Hopp, Kapellan pro Persona for Øls, Hørbye og Døstrup i Hindsted Herred. Ddd. Hr. Hr. Ferslev, som Kapellan ved Domkirken, intime rede til denne høitidelige Forretning over 2 Cor. 3, 45 og deraf forestillede: Hvorpaa christelige Læreres sande Trøst under Embedets Førelse grunder sig. 1) paa den salige Overbeviisning, at de i deres allerede førte Embede har udrettet noget got 1) paa en fast Forviisning om Guddommens fremdeles bestandige Medvirkning. biskoppen talede over 1 Tim. 3, 13. De som have tient vel, forhverve sig selv en god Trappe og stor Friemodighed i den Troe, som er i Christo Jesu. Til en kort Indgang blev handlet om den immervarende Attraae efter høiere Lyksalighed, som den naadige og vise Skabere har indplantet i den Menneskelige Siel - saasandt, som denne Drift formedelst den Synd, der har trængt igiennem til alle og igiennemtrængt alle, misbruges tvertimod Skaberens naadige Hensigt, til de skiændigste og for det menneskelige Kiøn skadeligste Laster, saasom: Gierrighed, Stolthed m.v., saasandt for den som et af Fornuftens vigtigste Beviis for Siælens Udødelighed og Bestemmelse til et bedre Liv efter dette, ja som en svag Levning af den Mennesket medskabte Herlighed ikke dæmpes, men helliges ved Naaden, da den skal blive os en Drivere til alle ædle Handlinger, og en riig Kilde til daglig voxende Lyksalighed. Saadan Attraae maae og bør findes hos sande Christne a) ikke alene i det aandelige, da de bør søge at blive rige i al Kundskab, i Troe, Troe, i gode Gierninger, kort, i Gud, og de Ypperste i gode Gierninger; just saadan Attraae udelukker aandelig Søvnagtighed, aandelig Hovmod; Men og b) i det timelige. Guds Forsyn aabner Leiligheder til at forbedre vore timelige Omstændigheder; de bør ikke ved Ladhed forsømmes, men gribes og bruges. Vi bør skiønne paa de Fordele, endog Rigdom fører med sig, rettelig brugt som en Guds Gave. Gud betroer et Menneske større Pund, større Beqvemhed end et andet; disse maae ikke ved nedrig Dorskhed, under det falske Navn af nøisom Rdmyghed, ned graves, men paa den rette Maade, i den rette Orden anvendes. Endog høiere Embede maae og bør attraaes, i hvilke man meere kan anvende de sig forlenede Gaver til Guds Ære og andres Nytte - Med Apostelens Paulii Ord1 Cor. 12, v. 31. skede Overgangen til Texten, af hvilken blev forestillet: Retskaffent Forhold i et mindre Embede, som den rette Vei til et større. Her i 1) at vi endog i det ringeste Embede bør vise retskaffent Forhold. H) at saadant Forhold er den rette Vei til et større 1ste Stykke. Den Tieneste, Apostlen taler om, var et ringere Embede i Menigheden, som sees af Sammenhængen med det foregaaende. Diaconat-Embedets første Indretning findes Act. 6, endog hos disse ringere Embedsmænd fordredes at de skulde have got Vidnesbyrd, være fulde af den HelligAand og Viisdom v. 3, de bleve indviede ved Haands=Paaleggelse v. 6. En Deel af de samme Egenskaber Apostlen i dette Ka Bo Kapitel, hvoraf Texten er taget, og Tit. 1 fordrer af Tilsyns Manden, fordres v. 8 Seqv. af disse Tienere; det samme Ord, Apostlen 1 Tim. 5, 17 bruger om Forstandernes gode Tieneste, bruges her om disses - heraf lære vi, at, maae der end til alle Tider være Forskiel paa Tienester i Guds Meenighed, ere dog de ringeste, saavel som de høieste Guds Tienere, og der ere visse Pligter, der paaligge dem tilfælles, i sær Beqvemhed til, Troeskab i Embedet. End ikke den ringeste bør agte sin Tieneste ringe. At læse for Børn, prædike for Bønder ansees af alt formange for en let Sag, en ringe Tieneste; men hvor vigtig, hvor vanskelig, naar Tienesten skal, som sig bør, giøres vel. II det Stykke. Retskaffent Forhold er den rette Vei til a) at opnaae et høiere Embede. De forhverve sig selv en god Trappe. Ordet, som oversættes forhverve, findes i det N. T. ikkun Act. 20, 28, hvor det betyder den allerfuldkomneste Eiendoms Ret: J Henseende til Gud, efter hvis vise Bestyrelse Embeder bortgives, kan vel intet Menneske beraabe sig paa nogen Ret, dog giver hans Naade Løfter, fuld Ret til at haabe, men i Henseende til Mennesker kan den, der har viist Troeskab i det mindre, dristig, dog med tilbøielig Underdanighed og Ærbødighed, beraabe sig paa Fortienester, som og enhver retsindig Foresat aldrig forbie gaaer med værdige Belønninger - Det de forhverve sig, kalder Apostlen et Trin Almindelig forestilles Befordringer til noget høiere under billede af en Trappe og dens Trin, ligesom det er Naade og Viisdom af Gud, at alt i Naturen gaaer gradviis frem, saa er og den sikkerste Befordring ikke at giøre store Spring, men hellere gaae fra Trin til Trin, hvor kort eller længe vi skal staae paa hvert Trin, Trin, overlade vi til Guds Forsyn, der og kiender en beqvemmere til større Skridt end en anden Et saaledes forhvervet Trin kalder Apostelen et got eller smukt Trin, ikke saa meget i Henseende til det høiere Embede selv (det til hvilket Diaconi skulde befordres kalder han v. 1 Kæder egen) som til den Ære, saadan Befordring førte med sig - ikke høie Poster i sig selv give Ære; da først bliver Trinet ærefuldt, naar det kiendes, at Fortienester have ophøiet dertil. Et saadant Trin siger Apostelen forhverve de sig selv. Skeer det end undertiden efter Guds skiulte Viisdom, at troe Tienere blive staaende paa det Trin, de først ere komne paa, og ikke ophøies for Mennesker, de forhverve dog et herligt Trin for sig selv, de stige dagligen i Fuldkommenheder, de have den sig selv belønnede glade Medvidenhed om forhvervet Duelighed til noget større og usvigeligt Haab om Naade lønnen der, hvor de varige Belønninger uddeeles. b) til vel at forestaae det - en stor Friemodighed i den Troe som er i Christo Jesu. Angest og Tvivl maae blandes med al Tillid til Gud, naar den er ikke i Christo Jesu, hvis fuldkomne Forsyning er Troens eneste faste Grundvold. Lærdommen om Troen, som den eneste Vei til Sallighed, kaldes ofte selv Troen. Frimodighed i Troen kaldes derfor deels den Dristighed, med hvilken enhver sand Troende træder frem for Gud, holder ud under Lidelse, gaaer Døden og Dammen i Møde, deels det uforfærdede Moed, med hvilket Ordets Tienere, uden al Menneske=Frygt prædike Evangelium. Begge kan erhverves ved retskaffent Forhold i de ringere Embeder, begge ere nødvendige i de høiere Embeders retskafne Førelse - dog taler Apostelen i sær om den sidste, ved hvilken maae agtes, at den aldeles ei udelukker den Ærbødigheds Frygt med hvilken enhver retskaffen Lærer bør træde op i Guds Sted og for hans Aasyn, og derfor er aldeles forskiellig fra den skiendige Frækhed og Kaadhed, med hvilken letsindige unge og uværdige Lærere uden foregaaende Bøn og Beredelse ere dumdristige nok til at træde frem paa det hellige Sted og tale til Guds Meenighed - Anvendelsen skeede paa de tvende tiltrædende Lærere, de andre nærværende og biskoppen selv med en hellig Opmuntring til ydmyg Taksigelse og fordoblet Jer Af Ordinatis prædikede Hr. Segeleke over 1 Pet. 4, 11, hvoraf han efter en kort Forklaring over Sal. 1, 8, forestillede: Guds Æres Udbredelse, som Hensigten af en offentlig Læreres Tale og Tieneste. 1) Hvorledes en offentlig Lærere bør tale og tiene 1) Guds Æres Udbredelse, som Maalet, hvortil han sigter.