Viborger Samler, 1835-11-03
(Af Kjøbenhavnsposten.) Efter henved 200 Aar er atter en dansk Folkeforsamling sammentraadt, for at raadslaae om Landets Vee og Vel, efter henved 200 Aar er første Gang igien det danske Folk kaldet til umiddelbar Deelagtighed i sine egne Anliggenders Bestyrelse, til fri Selvvirksomhed, fremgaaet at den levende Bevidsthed om en eiendommelig Nationalitet, om en personlig, egen Kraft. Den 1ste October var kommen, den Dag, hvorpaa saamangt forventningsfuldt Blik alt længe havde været henvendt, den Dag, paa hvilken der skulde oprinde en ny Sol over det danske Folk, det første Morgenglimt af en lysere Dag, det trøsterige Evangelium om en lykkeligere Fremtid, om en høiere Aandighed, en større og almindeligere Velværen. Og fra alle Landets Egne vare de Mænd, i hvis Hænder Folkets Tillid havde nedlagt sine Forhaabninger, det eneste, det havde at give, komne sammen derhen, hvorhen de deres Konge havde sat dem Stevne, indviede til deres skjønne Hverv ved Folkets Velsignelse, baarne og opløftede ved dets Ønsker, efterat have renset deres Hjerte ved Bevidstheden om, hvormeget der var dem betroet, og hvor meget der vilde fordres af dem, vel rustede til den gode Strid for Sandhed og for Ret. Den første October var kommen, og i høitidelig Procession droge Folkets udvalgte Mænd ind i Herrens Tempel, for endnu engang og i brøderlig Forening at nedbede den Høiestes Velsignelse over den Gjerning, de havde at gjøre. Her traadte dem da imode de alvorsfulde Ord: "at den nærværende Tid overantvorder, hvad den samlede, til den tilkommende, at der er Jhukommelse paa Jorden af det, som skeete i de forsvundne Dage, og at alt, hvad nu skeer, er forud indvarslet for Eftertidens Dom", her traadte dem imøde den opløftende Tanke, at "ogsaa det, som nu skeer, er engang hjemfalden til denne Dom, og at det engang vil siges over deres Grave, at da Danmarks Konge med fri Beslutning sammenkaldte sit Folks Mænd til F. kets Tarv, da vare ogsaa de med deriblandt."Med denne begeistrende Bevidsthed skrede de til deres Værk. Og iblandt dem reiste sig den Mand, hvem Kongen havde kaaret til sin Talsmand hos Folket, den Mand, som ved sin Sjæls Sundhed, sin Villies Retsindighed og fremfor alt ved sit Sinds rene Kjærlighed forud havde vundet Alles Hjerter, den Mand, hvem Folket havde kaaret til sin mægtige Yndling, og mindede dem om, at "det var dem, som skulde giendrive de Lidettroende, som havde meent, at den nye Jndretning kun vilde blive et tomt Skyggebillede" og han lagde dem paa Hjertet, at "den Aand, som udvikler og aabenbarer sig i denne første Forsamling, længe vil blive ved at virke i dem, som komme efter, at den Mening, som derved danner sig om denne Jndretning, ikke saa let vil blive tagen tilbage." Og maatte de ikke føl"deres Sjæl udvide sig", maatte ikke store og stærke Følelser bevæge sig i deres Bryst, da han viste dem deres Samtid, som i stille Forventning og med opmærksom Alvor havde Blikket henvendt paa deres Forsamling, maatte de ikke blive grebne af hellig Beggeistring, da han for deres Øine fremmande den høie Saga med sin strenge Griffel, da de fornam den store Spaadom at selv en fjern Eftertid af den Aand, der besjælede dette Samfund, af den Virksomhed, der udgik fra samme, vil dømme ikke blot dem, men hele vor Tid. Saaledes bleve Stænderne da aabnede; Ankeret var lettet, og Løsnet var givet. Som billigt skulde deres første Handling være en Takadresse, til Kongen. - Det var den første Gang, det danske Folk hævede sin Røst - ikke som en tilfældig sammenstimlet Hob, og ikke gjennem enkelte, adsplittede Munde, men i samdrægtig Eenhed og med lovhjemlet beføielse, gjennem Nationens Udvalgte, gjennem de bedste fra alle Landets Egne, fra alle Samfundsordenens Trin; det var den første Act af en ung, nyskabt Jnstitution, der fuld af Ungdommens glade Mod og kraftige Friskhed skulde træde ud i Livets rige Virksomhed, fuld af dyb Alvor og hellig Gysen, skulde betræde Verdenshistoriens indviede Encmærker. O, hvor meget, hvor nendelig meget var ikke her at sige, hvor meget, som laae Folket paa Hjertet, hvor meget, som nekop burde siges nu ved denne første, denne høitideligste Leilighed, hvor Stændernes Ord vilde finde aabne Øren nært og fjernt, paa høie og paa lave Steder, hvor de maatte ønske, at angive den Grundaccord, der skulde klinge gjennem alle deres paafølgende Forhandlinger, som kunde vække et levende Echo i hele Folkets Hjerter, og hvis Gjenlyd vilde spores selv i en fjern Eftertid. Et stort Ord i et lykkeligt Øieblik, det var det, vihavde ventet en høihjertet, ædel Tanke i et værdigt, mandigt Sprog, den vilde Folket have grebet med begierlig Taknemmelighed, det vilde have trykket den til sit Bryst, og suget Kraft, og Næring deraf i alle Livets Trængsler. Vihavde ventet et Manifest, der vilde aabenbare, hvad hidindtil var skjult for Verdens Øie, om hvad det var for en Aand, der besjælede det danske Folk, et Manifest, hvori Danmarks Fremtid skulde ligge, en Hjørnesteen til vort Velfærds Tempel; et Hjerteskud til vor Friheds Palme; grebne af en dyb Følelse af Skamfuldhed bekjende vi, vort Haab er skuffet. – Man maa ikke misforstaae os, som om vi misbilligede den Følelse af Taknemmelighed mod Kongen, som udgjør Adressens Characteer; tvertimod vilde det høiligen have bedrøvet os, om en saa naturlig, saa retfærdig Følelse ikke havde udtalt sig i de første Ord, Stænderne rettede til Thronen. Thi vel er det en Tak, og det en ærlig, velmeent Tak værd, hvad Kongen har givet os, om det end ikke fyldestgiør ethvert fornuftigt Ønske, en Begyndelse er gjort, og det en god Begyndelse, og Stænderne kunde derfor ikke begynde med noget bedre, end med at takke. Men denne Tak skulle være mandig og maadeholden, som den sømmede sig fribaarne Mænd, den skulde være hjertelig og varm, som det anstaaer brave Nordboer. Men dette blodløse Kryddyr af en Tale, denne kolde, konstlede Præken af udvaskede og udblegede Trivialiteter - vi forkaste dette Takkeri, thi det er mat og uhyggeligt, uden Gehalt, uden Livsvarme. - Og var der da intet andet at gjøre, end at takke og atter at takke, – "Store og stærke Følelser bevæge sig i hvert Bryst, saa forudsatte Ørsted, "blandt disse have Taknemmelighed, Haab og Tillid overhaand, saa meente han, Regjeringens Tolk. Taknemmelighed er der i Adressen nok af, skjøndt ei den rette; men er der givet Haabet den mindste Skjerv, Og dog er Haabet vore Stænders hele Liv, de have ingen Historie, og en nærværende Virkelighed skulle de først erobre, – de have intet uden Haabet. Men derfor ere de ikke fattige; thi Haabet tilhører hele Fremtiden. Men forgjeves søge vi i hele Adressen om et eneste Ord, om den mindste Hentydning til Fremtidens Forhaabninger, om den Kraft, hvormed dette Folkeraad, eller om man endelig vil, dette Kongeraad, ved at vække alle de gode i Folket flumrende Kræfter, vil føre dette Tidens Oplysning imode, om den nye Jmpuls, som dette nye Livselement vil give hele Regjeringens Organisme til et nyt, et kraftigere, et høiere Liv, ja end ikke til selve Jnstitutionens fremtidige Udvilling findes her nogen bestemt Henviisning. Og hvor finde vi talt om den Tillid, uden hvilken dens hele Virksomhed er et tomt Jntet, Tilliden er Stændernes Scepter; thi vinde de ikke Tillid hos Folket, hvor kunne de da oplive Almeenaanden iblandt det, Og vinde de ikke Tillid hos Regjeringen, hvor skulle de da faae Jndflydelse paa dens Virksomhed? Men forgjeves - og atter forgjeves - søge vi denne Erkjendelse i Stændernes Adresse, Erkjendelsen, af, at det er deres hele Opgave, at blive stærke i Folket, for at blive stærke ved Folket. Vi finde intet, uden Taknemmelighed, - og hvilken Taknemmelighed, Vi bekjende det – og det er intet ringe Offer, vi bringe Sandheden, naar vi bekjende det saa frimodigen Stændernes Adresse, har bittert skuffet vor Forventning. - Men Stænderne selv, have da ogsaa de svigtet, Nei, det vilde være overilet, høist overilet, om Nogen vilde paastaae dette. De vare endnu ikke blevne varme i Sædet, de kjendte ikke hinanden, de kjende ikke deres egne Kræfter. Nylig sammentraadte vare de endnu ikke sammenvoxede til nogen fast censartet Masse, der var endnu ikke nogen fælles Tanke, intet stort Princip, som havde bemægtiget sig de adsplittede Talenter, de isolerede Ønsker; uvante til parlamentariske Forhandlinger bleve de overraskede, man kunde gjerne sige overrumplede. Det vilde derfor være høist ubilligt, at dømme dem efter dette første, vistnok ikke veloverlagte, men dog mindre vigtige Værk. Det vilde være saameget mere ubilligt, som de selv aabenbart have betragtet Adressen som en blot Formalitet. Derfor gik de ikke ind paa noget reelt Spørgsmaal, derfor optoge de f. Ex. ligesaalidt nogen Bøn om en udvidet Offentlighed, som nogen utidig overilet Tak for det nys udkomne Budget; hurtigt og som det synes uden synderlig Discussion, passerede denne Art igjennem Huset, da de ansaae den for en Sag, der henhørte til Ceremoniellet. Vi beklage dette, og troe i den Henseende at have udtalt os med tilstrækkelig Tydelighed; men høist uretfærdigt vilde det være, om denne Omstændighed kunde svække vort Haab om en Forsamling, som uden Tvivl snart vil give os fyldestgiørende Beviser for, at vi ikke have bygget vort Haab paa Sand. – Vi have ovenfor saa bestemt udtalt vor Mening om hvad der under Forhold, som de nærværende, billigen kunde fordres, at det ikke vil undre Nogen, om vi heller ikke føle os tilfredsstillede ved den holsteenske Adresse; thi heller ikke deri fornemme vi noget Pulsslag af et høiere Liv, heller ikke der finde vi noget, som kunde hæve den nedboiede Nationalaand, og vække Folket til Begeistring for Frihed og Ret. Jmidlertid behøve vi vel heller ikke vidtløftigen at fore Beviis for at den har store Fortrin for den Roeskildske Adresse. Thi hvor ubehageligt et Jndtryk end den kolde, forvriede Cancellisttil giør, hvori den er affattet i hvilken Henseende den kun altfor godt stemmer overeens med Commissairens Aabningstale, dette aandløse og klangløse Blikarbeide – saa finde vi dog der, om ikke kraftigt udtalt, dog idetmindste henpeget paa den fremskridende Udvikling, hvortil der ved Stænderinstitutionen er gjort en Begyndelse; ligesom der, om end paa en lemfældig, dog tillige utvetydig Maade er henviist til Garantier, som eine undergessene Vergangenheit" havde givet Holsteen, men som man maaskee betragtede som reent "vergessen." Vel opstiller denne Adresse intet System, men den er dog heller ikke blottet for enhver egen Meningsyttring, i hvilken Henseende vi især maae henvise til den Passus, der omtaler Forholdet mellem begge Hertugdømmerne. En Meningsytring indeholder tillige den i Adressen indførte Tak for Budgettet; men dette er efter vor Overbeviisning en overilet, uoverlagt Meningsytring; thi ligesom den til Udarbeidelsen af Adresudkastet valgte Committe hverken havde Competence eller Anledning til alle de Undersøgelser, hvorpaa en saadan Tak, hvis den skulde have noget at betyde, maatte bygges, saaledes var selve Forsamlingen neppe istand til uden foregaaende Overveielse at danne sig nogen velbegrundet Mening om et Actstykke, som først saa kort Tid iforveien var kommet forDagens Lys. Hiin Tak var saameget mere utidig, som Budgettet slet ikke var forelagt Stænderne, og disse altsaa ikke havde nogen direct Anledning til at udtale sig derover, hvorhos det især maa erindres, at en saadan overilet Menings yttring let kunde sætte Stænderne i den ubehagelige Alternative ved deres senere Forhandlinger enten derved at lade sig hindre i en fri og uforbeholden Udtalen af det, de ansee for Ret og Pligt, eller ved deres senere Yttringer at indvikle sig i Modsigelse med de første Ord, der udgik fra deres Forsamling. Vi ansee derfor denne Anticiperen af hvad der kun kan være Resultat af den grundigste Drøftelse, for et Misgreb, som de Roeskildske Stænder have undgaaet, hvorimod vi med Glæde erkjende, at Holstenerne ikke have gjort sig skyldige i saadanne Skjævheder, og Urigtigheder, som vi desværre ikke kunne sige hine fri for. - Om de Forhandlinger, der have fundet Sted med Hensyn til disse tvende Actstykker, erfare vi af de tvende monopoliserede Stænderblade aldeles intet; hvad imidlertid den Roeskildske Forsamling angaaer, da ere alle Efterretningerne derom som en Løbeild gaaet fra Mund til Mund, saa at Pressen vel er den eneste, som er uvidende desangaaende; om Jtzehoer Forsamlingen maae vi derimod henvise Folk til de Beretninger, som flere tydske Blade, navnligen Hannoversche Zeitung have leveret derover.