Aalborg Stiftstidende, 1835-12-12
Der skrives og tales meget om den Statsgjæld, der trykker det kjære Danmark. Regjeringen opfordres til at spare paa alle Kanter, og det vil den visselig ogsaa saa meget muligt. Men kunne vi, Fædrelandets Sønner, ikke gjøre andet end skrive og taler kunne vi ikke paa en virksommere Maade vise, at Danmark Vel ligger os i Sandhed paa Hjertet: Jo, det kunne vi. Hvorved: Ved at bidrage til Statsgjældens Afbetaling, ved frivillig at beskatte os selv. Lader os, Enhver i sin Stilling, gjøre en hvilkensomhelst Indskrænkning i vore Udgifter, og lad det derved Besparede tilflyde Staten. Det vil vel koste lidt Overvindelse, men desstørre vil og vor Tilfredshed blive. To undværlige Artikler, som jeg var vant til at bruge, har jeg givet Slip paa. Jeg har beregnet, at min Udgift derfor beløb omtrent 16 Rbd. r. S. om Aaret. Denne Sum ler min frivillige, aarlige Skat, som jeg i en Skrivelse af Dags Dato har anmodet det kongelige danske Cancelli om at bede Hs. Majest. Kongen modtage med Naade og tillade, at jeg aarlig fra 1ste Januar 1836 indbetaler samme i den kongelige Amtstue under Navn af frivilligt Bidrag til den danske Statsgjælds Afbetaling. Lader ikke, kjære Landsmænd denne min Røst blive en Røst i Ørken; thi da vilde det Lidet, jeg byder, kun være en Draabe i Havet; men samler Eders Draaber med min, og da ville de med Gud Bistand danne et for vort Danmark styrkende Væld. Og saa til de høihjertede Danneqvinder lyder min Stemme, til dem, der vove at trodse Tidens Luxus, for ved ædel Simpelhed at spare Noget til Bedste for det fælles Moderland, Endnu et Ord, Vi ville lade Anonymiteten være borte fra denne Sag. Enhver, der bidrager, være sit Navn bekjendt, og ligesom vi haabe, at Regjeringen aarlig vil bringe de givne Bidrag til offentlig Kundskab, ville vi glæde os til at faae en ret lang Fortegnelse at see. - Fanø, den 27de Novbr. 1835. C. T. Horn, Birkedommer." (Kbhvpst.) Neppe har nogen Retssag i Danmark interesseret Almeenheden i en saa høi Grad, som Hr. Professor Davids der d. 2den Ds. paadømtes af Høiesteret. Det vidnede klart om Almeenaandens kraftige Oplivelse og maatte være inderlig kjært for enhver sand Ven af Aandsfrihed og Oplysning, at en levende og almindelig Erkiendelse af den omhandlede Sags Vigtighed for enhver enkelt Statsborge, aabenbarede sig i den ængstelige Forventning, der herskede i den ualmindelig talrige Forsamling af alle Stænder, som havde indfundet sig for at høre Høiesterets afgjørende Kjendelse. Jkke mindre betydningsfuld var den almindelige Glæde, der yttrede sig ved den Tiltaltes Frifindelse; ty den hverken gjaldt eller kunde gjælde den Tiltaltes Person, men selve Sagen, fordi dens Afgjørelse gav Borgen for at Landets høieste Domstol er den kraftigste beskytter for Trykkefriheden og at enhver Borger i Frederik den Sjettet Rige frit og uforbeholdent, lige til Lovens yderste Grændse, kan yttre sine Meninger. Man vilde sikkert feile ved at antage, at de gjentagne Glædesraab, der hørtes efter Dom mens Forkyndelse, skulde gjælde Retten, fordi dens Kjendelse stemmede overeens med den offentlige Mening; thi, da denne Rets Medlemmer ikke blot af Regjeringen og Lovene er givet en aldeles Uafhængighed, men de tillige ofte have beviist, at de i fuldeste Maade gjøre Brug af den for at udøve Retfærdighed, vilde det være lige saa upassende at takke dem for en Kiendelse, der stemmer overeens med den offentlige Mening, som det vilde være formasteligt at yttre Mishag, naar Dommen maatte blive imod den. Vi ansee disse Glædesyttringer kun som et saare naturligt Udbrud af Begeistring over, at en Sag, hvilken Folket anseensom sin, af Retten blev anseet for retfærdig, og enhver sand liberal Mand vil nærmest deri finde en Hyldest af den Regjering, der sætter Loven til Dommer imellem sig og sine Undersaatter, endskjøndt den efter Forfatningen er Loven selv, og af vort inderste Hjerte ville vi ønske, at dens Aand evig maa hvile over Danmark for at bevar dets indre Fred og knytte dets Borgere fast til den og hverandre, saaledes at deres Kjærlighed og Hengivenhed for den maa være et ubrydeligt Værn for al fremmed Jndvirken paa vort Fædreneland. (Th. Overskou i Dagen.)