Berlingske Tidende, 1836-01-19
paa en Foranstaltning, at Rabbinernes og Skolelærernes Ansættelse, ligesom ogsaa den isralitiske Underviisning maatte paa en til Befordring af religiøs og sædelig Dannelse passende Maade, stilles under Statens Varetægt. Proponenten meente, at Jødernes Emancipation kunde iværksættes paa forskellig Maade; dog, meente han ikke, at Tiden endnu var kommet for at tildeele en saadan Emancipation. Han androg derfor paa, at en saadan maatte indskrænkes til privatretslige Forhold, og at de Hindringer, der heri hidtil stode i Veien, maatte bortryddes. Dertil var Propositionens første Deel rettet. Men under den Forudsætning, at de indskrænkende Bestemmelser i privatretslig Hensigt maatte bortfalde, maatte nødvendig ogsaa de Jøderne hidtil tilstaaede, Privilegier, navnlig den egne Retstilstand, Retten til en høiere Rentefod osv. ophøre, og det udgjorde Propositionens anden Deel. Af Vigtighed var ligeledes Andragendets tredie Punkt, som indskrænkede Emancipationen til de indenlandske Jsraliter, da der ellers vilde finde en bestandig Jndvandring Sted, fornemlig fra Hamborg og Lybek, især for den Haardheds Skyld, hvormed de paa sidstnævnte Sted, bleve behandlede. Nødvendigheden af hans Andragendes sidste Deel fulgte af at Staten maatte have Borgen for at der ansættes dygtige Lærere til Ungdommens Opdragelse. Propositionen fandt Understøttelse i Forsamlingen; de modsatte Anskuelser bleve imidlertid ogsaa udtalte. En Tilforordnet bemærkede: det syntes ham for tidligt strax i den første Forsamling, saa at sige at sysselsætte sig fortrinsviis med de mosaiske Troesbekjenderes Jnteresser. Forsamlingen havde først orienteret sig i sin Forretnings kreds, den havde endnu vigtige og omfangsrige Arbeider for, hvilke maatte afgjøres. Uden at indlade sig paa Sagen selv, saa syntes ham dog, at hele Landets Befolkning havde en større Ret til sine Tilforordnedes Virksomhed, end de der boende Jsraliter. Ogsaa med Hensyn til Trangen af deres Klager syntes ham, at det fuldkommen kunde retfærdiggjøres at udsætte Beraadslaaningen herover. Forsamlingens Borde vare bedækkede med Petitioner, og særdeles mange Klager vare fremførte, hvormed Forsamlingen ikke vilde finde Tid til at beskjeftige sig i nærværende Session. Saaledes maatte altsaa ogsaa Jsraliterne for det Første have Taalmodighed. Om de kunde betragtes som Holstenere vilde han lade afgjort, saalænge de uden at træde deres Troesforskrivter for nær ikke kunde fejre, arbejde, spise og gifte sig med andre Troesforvandte, syntes ham at det var umuligt at stille dem lige med andre Folk, blandt hvilke de boede. Han maatte derfor andrage paa Propositionens Afviisning. En anden Tilforordnet bemærkede, at Jngen var tilstrækkelig forberedt paa den her omhandlede Proposition, da man ikke havde kundet vente, at den var kommet for i den første holsteenske Stænderforsamling. Samme fordrede en nøjagtig Prøvelse, hvortil Tiden manglede. Danmarks Exempel, som anførte, kunde Jntet afgjøre, da man just der i 1813 og 1814 havde ført Klager over Jsraliterne. Bissekræmmeriloven kunde heller ikke være noget Motiv for Jsraliternes Emancipation, da dette tildeels kun indskjærpede tidligere Forbud, deels ved transitoriske Bestemmelser forbeholdt den Berettigede hans Rettigheder. Selv hvis det skulde være Tilfældet, at nævnte Lov vilde medføre Skade for Jsraliterne, kunde dog Berraadslaaningen herover med Grund udsættes til næste Forsamling. Derimod yttrede et andet Medlem sig i Propositionens Aand, at Jsraliternes Emancipation i statsborgerlig Hensigt var overeensstemmende med den christelige Religionslære, som bød Kjærlighed til Næsten, med Retfærdighed og tillige det meest egnede Middel til at føre Jsraliterne til Christendommen. En saa vigtig Sag turde man ikke af Mangel paa Tid afvise. Hvad endog de Talmudiske Grundlove udtalte imod Christendommen, saa er det vor Pligt at medvirke til Forbedringen af Jsraliternes Stilling. Derpaa blev af Proponenten endnu bemærket, at den forelagte Gjenstand vistnok hørte til vort Lands Vel, og var af stor Vigtighed, langt vigtigere, end de Vicariatskjørsler, hvorom man kort forud havde beraadslaaet, han holdt ogsaa den for Mosaiternes Emancipation anførte Kjendsgierning, at den nemlig ved den afhandlede Bissekræmmerrilov vilde vorde særdeles ufordeelagtig, navnlig forsaavidt de hidtil tilstaaede Begunstigelser med de Berettigedes Død skulde ophøre, for aldeles grundet, og endelig om han end ved sit Andragende ikke havde havt Mosaiternes Omvendelse, som herved mulig kunde finde Sted, for Øje, saa vilde dog det af ham foreslaaede Middel være særdeles virksomt til dette Øiemeed. Det Første, man maatte vise Mosaiterne, var den practiske Efterfølgelse af Kjærlighedens Bud, og af umaadelige Følger vilde Emancipationen være for samme. Efterat der af et Medlem var kort efter gjort opmærksom paa, at man allerede derfor ikke kunde betroe Jsraliterne Notarialforretninger, fordi efter Keiser MaximiliansNotariatsforordning Notaren maatte aflægge en Eed i den hellige Treenigheds Navn, opfordrede Præsidenten Forsamlingen til Afstemning over det Spørgsmaal, om den her omtalte Proposition skulde henvises til en Committee; hvilket dog ved Stemmefleerhed blev afslaaet. Med Bestemmelsen for Dagsordenen i det næste Møde blev dette derpaa sluttet.