Adresseavis for Børn, 1781-11-21
De skulle ikke faae den kjere Gud i Himmelen at see. Barn. Skulle de ikke faae den kjere Gud i Himmelen at see, o Moder, min søde Moder, hvorledes kunne de da leve, Skulle de aldrig faae den kjere hjertegode himmelske Fader at see, som har skabt alle de deylige Træer og Blomster paa Marken, og dig, søde Moder, og de venlige smaa Fugle, og Solen, denne deylige klare Soel! ach see, see der, søde Moder, (her hoppede og sprang Barnet af Glæde) see, hvor den skinner ind til os igjennem Vinduet. See, Ruderne blive gandske forgyldte deraf. Ach, min føde Moder, jeg vil være artig og from, jeg vil elske alle Mennesker, jeg vil stedse være venlig og mild, jeg vil aldrig græde, bare for jeg maae faae den kjere Gud at see, og faae saadant et Legeme en gang, som ikke meere kan smerte eller gjøre mig ondt, som Lovise nu har, og saa skal jeg altid, altid glæde og fornøye mig med Lovise. Grethes og Lises Samtale om den sande Skjønhed. Grethe. Lise, har du seet min Systers nye Hund Lise. Jeg troer det ikke, Grethe – Hvad er det for en Grethe. Ach, det er det allerdeyligste Dyr af Verden! Lise. Det tilstaaer jeg, – Hvad heder den Hund da Grethe. Den heder Scharmant, Lise. Scharmant, det er jo et prægtigt Navn. Grethe. Ja, men den er og virkelig scharmant. Lise. Saa? – og hvad Scharmant er der da ved den, Grethe. See, Lise, det er en lille bitte Hund, som er ikkun saa stor, Lise. De smaa Hunde har jeg altid gjerne maattet lide; – men hvad meere Grethe. Og end mere, saa er det en Art af en Mynde, men af det fineste og allermindste Slags. for Børn. Lise. Det er deyligt: Grethe. Og saa har den en gandske spids Snude - , den er ligesaa spids, og smaa nedhængende Øren, og Haar, saa fine, saa fine, som Silke. Lise. Hvad Farve har den, Grethe Grethe. Jsabelfarve, med hvide Pletter. Lise. Jsabelfarve? – Hvad er det for en Farve, Grethe. Det er et Slags bleegguult. Lise. Jh, det er et besynderligt Navn; hvoraf mon det være kommet: Grethe. Min Syster siger, at denne Farve har faaet det Navn af en spansk Prindsesse Jsabella, som havde arvet Nederlandene, og da en Stad derudi ikke vilde overgive sig, saa gjorde hun det Løvte, at hun ikke vilde trække reent Linned paa, førend Staden var erobret. Men da nu Beleyringen varede længe, saa fik hendes Linned tilsidst den Farve, som man hende til Ære har kaldet Jsabelfarve. Lise. Det har jeg aldrig vidst før. - Men, Grethe, kan den Hund ogsaa allerede gjøre nogle Kunster, Grethe. O, efter hans Alder kan han gandske vist allerede gjøre mange. Han kan give Poten, og kan gjøre saa akkurat Forskjel paa den Høyre og Venstre, at det er ret forunderligt. Lise. Det maae du sig. Men kan han ikke mere Grethe. O, jo vist, hør kun Lise. – Han kan lade, ligesom han var død; lægger sig ned og strækker sig ud paa Gulvet, og staaer ikke op igjen, førend han faaer Tilladelse dertil. Siden staaer han ogsaa Skildvagt, og dandser, saa det er et allerkjereste Syn. Lise. Det er visselig meget Grethe. Ja, og saa veed han ogsaa, naar man kaster to umage Handsker hen til ham, at bringe enhver sin egen igjen, uden at det en enestegang slaaer feyl. Lise. J Sandhed, den Hund maae være klog, ja han maae være meget klog. Men, Grethe, er han ogsaa altid smukt artig, og venlig, og vil ikke bide nogen? Grethe. Ja, dermed er det nu, som det er. Naar der kommer nogen Fremmed ind i Huset. Avis saa farer han glubsk imod dem, og vil bide dem i Benene. Lise. Det maae vel kun være om Natten, naar han passer paa Huset, Grethe. Ja, men han er ellers meget arrig, og bider ogsaa stedse min Faders gamle troe Hund, som dog aldrig gjør ham nogen Fortred; og han er saa misundelig paa ham, at han ikke under ham den stakkels Føde, han faaer, men snapper idelig alting bort fra Munden paa ham. Lise. Hvad siger du, Grethe, gjør han det Grethe. Jg visselig giør han Lise. Og dog alligevel heder han Scharmant Grethe. Oja, hvad hindrer det. Han er jo saa smuk og saa kunstig Lise. O Snak, Grethe – Fy være med al Smukhed og Skjønhed, med al Kunstighed og Færdighed, siger min Fader, naar Hjertet er hæsligt og duer ikke