Almuevennen, 1843-05-24
Med Hensyn til Hjelpekassernes større Jndtægter foreslog Udkastet, at Landsbyskolelærerne skulde udrede 30 s. Sølv af hver fulde 5 Tdr. Byg der er dem tillagt i Lønning. Stænderne foreslog i Stedet herfor, at lade dem udrede 1/2 Skp. Byg, betalt efter Capitelstaxten, af hver Td. Byg der er dem tillagt i Lønning, men da de fandt, at disse Jndtægter var af saa liden Betydenhed, at Kasserne ikke derved vilde blive istand til at fyldestgjøre deres Øiemed, saa indstillede begge Stænderforsamlinger, at de Beholdninger som findes i de ved Reskript af 22de Decbr. 1826. oprettede, og ved kongelig Resolution af 2 Juni 1841. ophævede Tabelkasser, der omtrent beløber sig tilsammen til 6,700 Rbd. i contante Beholdninger, og 15,000 i rentebærende Capitaler, maatte for ethvert Provsti henlægges til Hjelpekassen; endvidere: at de 2 Rbd. som hidtil af hver fast Skole har været svaret til disse nu ophævede Tabelkasser, fremdeles maa være at svare til Hjelpekasserne baade af Kjøbstad- og Landsbyskoler, og at de Præster, som ere Medlemmer af Skolecommissioner, maae til samme Kasser svare aarlig 3 Mark. Samtlige disse Jndstillinger bifaldtes af Regjeringen, og ere optagne i den udkomne Placat. For at formindske Udgifterne, indeholdt Udkastet den Bestemmelse, at Hjelpekassernes Beholdning kun anvendes til at forskaffe gamle afgaaede Skolelærere og Skolelærer=Enker forhøiet Pension i Forhold til deres Trang og Værdighed, samt, om muligt, Huusly og Brændsel, at lønne Medhielpen ved de Skoler, som behøve samme; og at understøtte værdige Skolelærere, som formedelst Sygdom eller andet Uheld ere i øieblikkelig Trang, med en Gave eengang for alle paa 10 indtil 30 Rbd. Dette billigedes af Stænderne, som kun androg paa, at da Placaten af 22de Mai 1839 § 4 byder, at kun en Skolelærer-Enkes Pension skal udredes af Skolelæreren eller Communen, og at, naar der er flere Enker, disses Pension skal udredes af Hjelpe kassen, denne Bestemmelse maatte optages i den ny Anordning, hvilken Jndstilling ogsaa er skjænket bifald. Stænderne havde ligeledes anført, at adskillige Skolelærere afholdes fra at sørge for deres Efterladte ved Jndskud i Enkekasser eller andre Forsørgelsesanstalter, fordi de befrygte, at disse Jndskud ikke ville komme deres Efterladte tilgode, saasom der ved Bestemmelsen af den Understøttelse, der tilstaaes fra Hjelpekassen, tages Hensyn til den Paagieldendes Trang, og denne vil ansees for at være saameget ringere, som der andetsteds fra er sikkret dem større Hjelp. J Henhold hertil bestemmes i den udkomne Placats § 3, at der, ved at bedømme en Enkes Adgang til Understøttelse ikke bliver at tage Hensyn til det Beløb, som hendes afdøde Mand maatte have forsikkret hende fra Enkekasser eller andre Forsørgelses anstalter. Det interessanteste Punct under hele Discussionen, i denne Sag var Spørgsmaalet og Skolelærernes Deeltagelse i Hjelpekassernes Bestyrelse. J den roeskildske Forsamling søgte man saavidt muligt at omgaae Spørgsmaalet, som bragtes frem af Kammerraad Drewsen og Sognefoged Petersen, der stillede det Amendement: "At een eller to Skolelærere, som disse vælge af deres Midte, faae Deel i Hjelpe kassens Bestyrelse." Til Forsvar herfor anførtes, at det var et almindeligt Ønske hos hele Skolelærerstanden, og at det ikke var urimeligt, om de Mænd, af hvilke disse Kasser have deres betydeligste Jndtægt, tillagdes en saadan Jndflydelse paa Udgifternes Bestemmelse. Herimod yttrede Biskop Mynster sig med megen Bestemthed, men hans Grunde finde vi løse og søgte; han kunde saaledes ikke erkjende Skolelærernes Deelagtighed i Bestyrelsen for Noget der tilkommer dem som en Ret, da Kasserne ikke ere opstaaede ved frivillige Bidrag af Skolelærerne, ciheller kunde han ansee det for gavnligt, overalt, siger han, naar vi Alle lade det være os magtpaaliggende at bidrage til Skolelærernes Kaars Forbedring, ønske, at man vil komme dem imode med Velvillie, maa vi ogsaa paa den anden Side ansee det for ønskeligt, at Skolelærerne ikke fremkomme med for mange Pretensioner, som lettelig kunde fremkalde Uvillie." Sandelig, Jngen skal prise den Velvillie hvormed Biskoppen her kommer dem imøde, naar han endog vil true dem med Uvillie, for et saa billigt og naturligt, ja vi vove vel ikke noget ved, efter hele Folkets større Selvstændighed og Selvvirksomhed i alle egne Anliggender, at sige, retmæssigt Forlangende, at deeltage i Bestyrelsen af en Kasse, hvortil de maa svare Bidrag: den paagieldende Stand er vistnok vant til, at maatte tie og undertrykke mangt et billigt Ønske, men saa forgeligt skulde det vel dog ikke endnu staae til med Skolelærernes Anseelse i Samfundet, at en saadan, Pretension skulde fremkalde Uvillie imod dem, Og slige Yttringer kommer fra en Biskop! Maaskee det vilde være altfor uforeneligt med en Provst geistlige Værdighed at en Skolelærer skulde sidde som Medlem i samme Bestyrelse hvor han har Sæde. Fremdeles føler Biskoppen sig paa Skolelærerstandens Vegne forpligtet til at erindre Forsamlingen om, at slige (formastelige,) Fordringer, kun fremkomme fra enkelte, og derfor ikke bør regnes hele Standen til Last. Denne Paastand er imidlertid aabenbar urigtig, og ligesom alle de der ellers udtalte sig herom i Stændernes Forsamlinger, indrømmede at det var et almindeligt Ønske hos Landets Skolelærere, saaledes har ogsaa Bestyrelsen for almindelig dansk Skolelærerforening, hvilken Forening fortiden tæller omtrent 400 Medlemmer i Landets forskjellige Egne, erklæret, at Andragendet om Deeltagelse i Hjelpekassernes Bestyrelse er ei et Ønske af enkelte Skolelærere, men et Ønske, som deles af alle Foreningens, og af den langt større Deel af Skolelærerstandens Medlemmer. Biskoppen, gaaer endelig endog saa vidt, at han taler som om det nævnte Andragende gik ud paa at Skolelærerne selv vilde overtage hele Bestyrelsen, medens det jo kun gaaer ud paa at et Medlem af deres Stand maatte tage Deel med i Bestyrelsen. Commissarius henholdt sig til Biskoppen, og meente at det vilde være en mislig Sag for den enkelte Skolelærer som dertil blev udnævnt, at taxere en anden Skolelærers Værd og Trang. J den jydske Forsamling blev Sagen nøiere drøftet; ei heller denne Forsamlings Biskop fandt at Skolelæreren havde nogen Ret til Deeltagelse i de omhandlede Kassers Bestyrelse, skjøndt det gjorde ham ondt at han ikke kunde sige det samme som Biskop Mynster, at det kun var enkelte Skolelærere fra hvem denne Paastand udgaaer, om det end var efter Nutidens Fordringer, at Skolelærerne turde gives den ønskede Deelagtighed i Bestyrelsen, saa kunde han ikke antage, at de burde tilfredsstilles. (Tiden vil dog vistnok vide efterhaanden at gjøre sine Fordringer gjeldende, om end Alverdens Biskopper med forenede Kræfter satte sig derimod.) Commissaren udtalte sig vidtløftigere i Viborg i den Anledning, end i Roeskilde, men derfor ingenlunde grundigere. Kasserne opfylde snarere deres Bestemmelse ved Communens Hjelp, sagde han, thi det maa antages, at Skolelærernes Lønning er saameget større som det behøves for at de kunne udrede Bidrag til Kasserne (el), naar det vare Kasser hvori Skolelærerne frivilligt indtraadte, saa var det en anden Sag, men det er en lovbefalet Pligt for dem; Skolelærerne vilde ei heller have Raad til at befordre sig selv til Bestyrelsesmøderne, og hvis han skulde have Diætpenge og Godtgjørelse for Reiseudgifter, og disse skulle udredes af Kassen, saa vilde det blive en betydelig Byrde for denne. Ved Siden af alle disse smaalige og lidet sigende bemærkninger behøver man blot at stille, hvad der fra den modsatte Side anførtes for denne Fordring, for at gjøre det klart og indlysende, hvor retmæssig den er. Det er ingen Anmasselse af Skolelærerne, naar de saa hyppigt have andraget paa at indrømmes Deeltagelse i Bestyrelsen af Hjelpekasserne. Disse ere ikke almindelige Forsørgelseskasser, som for bestemte Personer give bestemt Udbytte, men det er Kasser, hvis Midler uddeles efter Skjøn, og hvortil allene Skolelærerne og Communerne bidrage, og det er derfor synderligt, om de som bidrage til Kasserne ikke skulde have nogen Andeel i deres Bestyrelse. Naar de Skatteydende yttre Ønske om at tillægges en vis Jndflydelse paa Anvendelsen af Statsindtægterne, saa er det kun det samme Ønske Skolelærere yttre, naar de andrage paa Deeltagelse i Hjelpekassernes Bestyrelse. Naar man siger det er tilstrækkeligt, at Skolelærerne meddeles Kundskab om hvorledes disse Kasser bestyres, da er dette uden Nytte, thi da ere Sagerne afgjorte, og der kan da altsaa ikke længere med nogen Virkning gjøres Jndsigelse herimod, og Skolelærerne staae derhos i et saa subordineret Forhold til Kassernes Bestyrere, Amtmanden og Provsten, at de ikke ville vove at opponere imod disses Bestemmelser. Skolelærerne gjøre ingen Fordringer paa Reiseomkostninger ved Bestyrelsesmøderne, de ere ikke vante til saa mageligt et Liv, at de jo godt kunne gaae saa langt, som det i dette Øiemed ville udfordres, eller ogsaa de kunne tage Deel med hinanden i Omkostningerne paa Befordringen. Et Afslag paa et saa naturligt Ønske vilde fremkalde en yderst nedtrykkende Følelse hos Skolelærerstanden. Den Skolelærer der skulde være Medlem af Bestyrelsen vilde i mange Tilfælde kunne meddele Oplysninger af Vigtighed, som Bestyrelsens andre Medlemmer ikke vilde være i Besiddelse af, og hans Deeltagelse vilde altsaa være i Bestyrelsens egen Jnteresse, hvortil kommer at den Utilfredshed og de skjæve Domme, som ellers ikke vil udeblive ved Bedømmelsen af Anvendelsen af Kassens Midler, ville bortfalde naar de selv fik Leilighed til at kjende Bevæggrundene til de Resultater hvortil Bestyrelsen i de enkelte Tilfælde kommer. Der kunne ingen Mislighed ligge i at den ene Skolelærer var med at bedømme den andens Trang, thi den Skolelærer der skulde være Medlem af Bestyrelsen vilde baade være i Besiddelse af de hertil fornødne Oplysninger, og derhos fuldkommen competent. Naar det var sagt at der skulde ligge en Prætension til Grund for denne Fordring, da, om end den Enkelte ikke kunne siges for Prætension, da vil vist Standen i det Hele kunne siges fri derfor, og det var overhovedet misligt at fælde en saadan Dom over en heel Stand. Naar der spørges hvad Skolelærerne vilde vinde ved at indrømmes denne Deeltagelse, da svares at dette vilde bidrage til at de med større Sindsro, Lyst og Munterhed kunde røgte deres Kald, naar de selv erholdt en Medvirkning i Bestyrelsen af de Midler som skulde anvendes til deres Understøttelse. Disse Grunde synes at maatte kunne skaffe sig Anerkjendelse hos Enhver, som ikke allerede har sadt sig fast i en forud dannet Mening, og naar Forsamlingen dog med 31 Stemmer mod 15 forkastede den hidhørende Jndstilling, da maa dette Udfald formeentlig nærmest tilskrives Commissarens og Biskoppens afgjorte Modstand derimod, som fremsat med Bestemthed og Veltalenhed af saa høitstaaende Mænd, i en Sag som flere Deputerede maaskee ikke med den fornødne Selvtænkning havde sadt sig ind i, lettelig kunde rive endeel med sig.