Københavns Adresseavis, 1762-08-06
K. privilegerede. Efterretninger. og Norge. Staden og forsendes Posten. den 6 Aug. er Stolthed, siger J, forførisk Stolthed, som paastaaer, at vi kand være lykkeligere. Gaaer, spørger Tajo Flodens Bredde, roder om i denne blodige Ødeleggelses Stumper og Steenhob, spørger de Døende i denne Forskrekkelses Bolig, om det er Stolthed, som skriver: O Himmel, stat mig bil OHimmel, forbarme dig over den men Alting er got, siger J, og alting er nødvendigt Hvor skulde den hele Verden have været slettere og værre, uden at opfluge Lissabon, denne Helvedes Afgrund, Ere J forsikrede om, at den ævige Aarsag, som virker alting, og skaffer alle Ting for sig, kunde ikke sette os i denne bedrøvelige Fold, uden at danne Volcaner, som antændte sig under vore Fødder, Vil J saaledes indskrænke den høyeste Magt? Vil J forbyde den, at udøve sin Barmhiertighed, Har ikke den ævige Bygmester uendelige Midler i sine Hænder, som alle ere færdige til at udføre hans Planer, Jeg tvivler med Ydmyghed, uden at fornærme min Skaber, at dette af Svovl og Salpeter opluede Svælg skulde have antændt sig under Ørken. Jeg ærer min Gud, men jeg elsker ogsaa Verden. Naar Menne skeet understaaer sig at sukke over en saa forskrekkelig Eien dighed, saa er han ikke hovmodig; Ak, han er ikkun emfindtlig. Skulde vel denne ødelagte Strands bedrøvede Beboere. blive trøstede i deres fæle Pine, dersom nogen sagde til dem: Synker og døer roligen; Eders Boliger bliver forstyrrede for Verdens Bestes Skyld; Eders af Jlden fortærede Huse skal af andre Hænder opbygges igien; inden Eders nedfaldne Mure skal andre Folk fødes; Uorden beriger sig ved Eders ulykkelige Fordervelse; alt Eders Onde er et Gode i de almindelige Love, Gud anseer Eder med det samme Øye, med hvilket han betragter den usle Orm; J skal altsaa være et Rov for Eders Grav. Hvilket fælt Sprog til Ulykkelige, Grusomme, føyer dog ikke Beskiemmelse til min Smerte, Ney, siger mit bevægede Hierte, intet mere af disse Nødvendighedens uforanderlige Love, af denne Kiede af Legemer, Aander, og Verdener. Hvilke lærde Drømme, hvilke dybsindige Hiernespind, Gud holder Kieden i Haanden og er dog ikke fængslet. Alting er bestemt af hans gode Val. Han er frie, han er retfærdig, han er ikke uforsonlig. Hvorfor maae vi da lide saa meget under en saa billig Herre, Dette er den ulykkelige Knude, som man skulde opløse. Bliver mit Onde derved formindsret, om du nægter det. Alle de Folk, som hæver under den guddommelige Haand, har søgt det Ondes Oprindelse, som du nægter. Naar den ævige Lov, som bevæger Elementerne, lader Klipperne nedstyrte under Luftens Storme; naar sterke Ege bliver anstukne af Lynilden: saa føler de ikke de Slag, som sønderslaaer og knuser dem. Men jeg seer, jeg føler, og mit undertrykte Hierte beder den Gud, som har dannet det, om Hielp. J, den Almægtiges Børn, men fødde i Elendighed, vi udbreder vore Hænder til vor fælleds Fader. Karret, man veed det jo, siger ikke til Pottemageren: hvi er jeg saa nedrig, saa skrøbelig, saa plump, Det har hverken Mæle eller Tanter. Denne Krukke, som falder hen og gaaer i Stykker, fik af Pottemagerens dannende Haand intet Hierte, som føler sin Ulykke, og længes efter Lykke. Denne Ulykke, siger du, er et andet Væsens Lykke. Tusinde Jnsecter skal nære sig af mit blodige Legeme. Skiøn Trøst, engang at blive opædt af Ormene, naar Døden driver det Onde, som jeg har udstaaet, paa det høyeste, J bedrøvede Regnemmester, over den Menneskelige Elendighed, trøster mig ikke; J formerer ikkun min Pine, og jeg seer intet videre ved Eder, end en stolt Ulykkeliges afmægtige Bestræbelse, der anstiller sig at være fornøyet. Jeg er ikkun en svag Deel af det store Gandske. Ja men de til Livet dømte Dyr, alle de synlige Væsener, som ere fødde under samme Lov, lever i Smerter, og døer ligesom jeg. Den efter sit frygtsomme Rov hungrige Grif nærer sig med Fornøyelse af dets blodige Lemmer. Alting synes at være den got, men snart fortærer en graadig Ørn ogsaa Griffen. Med et dræbende Bly efteraber Mennesket den ne stolte Ørn, og det paa Martis Marker i Støvet udstrakte blodige Menneske tiener Rov=Fuglene til den gresselige Spise paa en Høy af Døende. Saaledes sukker den hele Verdens Lemmer. Fødde til Pine styrter de hinanden i Fordervelse. Og du vil endda i dette ulykkelige Chaos sammensette en almindelig Lykke af ethvert Væsens Jammer, Hvilken en Lykke! O svage, og elendige Døde. lige, Du skraaler med jamrende Stemme, alting er got. Verden viser din Logn, og dit eget Hierte har allerede tu finde gange bestredet din Aands Vildfarelse. Elementer, Dyr, Mennesker, alting er i Krig imod hinanden. Man maae tilstaae det, at Ondt findes der virkelig paa Jorden; dets skiulte Oprindelse er og ikke bekiendt. Kommer det Onde først fra alt Godes Begynder, Er det den sorte Tiphon, (det Ondes Oprindelse hos Ægyptierne) den barbariske Artman (det Ondes Ophavsmand hos Perserne), hvis Tyranske Lov dømmer os til Lidelser. Min Aand tilstaaer ikke disse forhadte Uhyrer, hvoraf Verden skieldende fordum gjorde Guder. Men, hvorledes skal jeg begribe det, en Gud, som er det Gode og al Godhed selv, som overvældede hans Børn, hvilke han elskede, med gode Ting, har dog alligevel med fulde Hænder udøst alt Ondt over dem, Hvilket Øye kand giennemtrænge disse dybe Hensigter, Fra det fuldkomneste Væsen kunde det Onde ikke komme. Det rører heller ikke nogen andensteds fra, efterdi Gud er allene Herre. Jmidlertid er det dog der. O bedrøvelige Sandheder, O forunderlige Blanding af Modsigelser, En Gud kommer at trøste vort elendige Kiøn; han besøger Jorden, og har ikke forandret den (), en stolt Sophist siger os, han har ikke kundet. Han har kundet det, siger en anden, men han har ikke vildet; uden Tvivl vil han have vildet. I det man saaledes strider, opslager underjordiske Afgrunde Lissabon og adspreder Stumperne af tredive Stæder fra Tajo Flodens blodige Bredde, indtil Havet for Cadix. Mennesket er enten født lastefuldt, og Gud straffer dets Kiøn, eller denne uomskrænkede Væsenets og Rummets Herre følger uden Vrede, uden Forbarmelse, rolig og ligegyldig den ævige Strøm af hans første befalinger; eller den uformelige og imod sin Herre rebelske Materie bærer Feyl ved sig, der ere saa nødvendige som den selv; eller Gud prøver os ogsaa, og dette dødelige Opholdsted er ikkun en snæver Giennemgang til en ævig Verden 6. Vi taaler her forggængelige Smerteer. Døden er et Gode, som ender vor Elendighed. Men naar vi har lagt denne skrekkelige Vey tilbage, hvo af os vil da vel paastaae, at han fortiener at være lykkelig? Men hvad for et Partie man endogsaa vil tage, saa maae man uden Tvivl skielve; det er intet, hvad man kiendte, og intet hvad man ey befrygtede Naturen er stum, man spørger den forgieves. Man trænger til en Gud, som taler til det menneskelige Kiøn. Ham tilkommer det allene, at forklare hans Gierning, at trøste de Svage, og oplyse de Vise. Mennesket, som uden ham er overladt til Tvivl og til Vildfarelse, søger forgleves Rør, at kunde hælde sig til. Leibnitlærer mig ikke, ved hvilke usynlige Kruder en ævig Forvirring, et Chaos af Onde, blander virkelige Smerter, iblant vor forfængelige Glæde i den Beste af alle muelige Verdener, ikke heller, hvorfor saa vel den Uskyldige, som den Skyldige maae paa eens Maade underkaste sig dette uundgaaelige Onde; jeg begriber og lige saa lidet, hvorledes alting kand være Got; jeg er som en Discipel; thi Ak, jeg veed intet. Plato sagde, Mennesket havde tilforn havt Vinger, og et Legeme, der ikke kunde blive saaret af nogen dødelig Piil; Smerte og Døden havde ikke nærmet sig. Ak! hvor langt er Mennesket for nærværende Tid borte fra denne (a) En Engelsk Versligviis har paastaaet, at den physiske Verden maatte ved den første Begivenhed ligesom den Moralske være forandret. (a) Dette, samt den Mening om en dobbelt Oprindelse til alle Opløsninger, som mødte den menneskelig Aand ved disse Vanskeligheder, og Aabenbaringen allene kand lære det, som den menneskelige Aand ikke er i Stand til at begribe. deylige Tilstand, Han kryber, han lider, han døer, al det, som bliver født, forgaaer. Naturen er Ødeleggelsens Rige. En svag sammensat Maskine af Nerver og Knokler kand ikke være nemfindtlig imod Elementernes Stød. Denne Blanding af Vædsker, Blod og Støv, blev foranstaltet, for atter at blive opløst, og disse fine Nervers hastige Følelse blev underkastet Dødens Tieneres Smerteer. Dette lærer Naturens Stemme mig. Jeg forlader Plato, jeg forkaster Epicur. Balle veed mere deraf, end de alle; jeg vil spørge ham. Vægtskaalen i Haanden lærer Bailat tvivle. Viis, og lærd nok, ikke at have noget Systema, har han forstyrret dem alle, og bestredet sig selv; ligesom hiin Blinde, der var et Maal for Philisterne, og blev ihielslagen af de Mure, hvilke hans egne Hænder nedreve. Hvad formaaer altsaa en dybttænkende Aands største Styrke, Intet, Skiebnens Bog tillukker sig for vore Øyne. Mennesket, som er fremmet for sig selv, er ubekiendt for Mennesket. Hvo er jeg? Hvor er jeg? Hvor gaaer jeg hen? Hvorfra er jeg kommen, Som Atomer (Sole grand, der bliver martrede paa denne Møddynge, opslugede af Døden, og ere et Spil for Skiebnen, men som tænkende Atommer, som Atommer, hvis Øyne bliver ledede af Tankerne, der har afmaalt Himle, svinger vi vort Væsen i den Uendeliges Skiød, uden et Øyeblik at kunde see og kiende os. Denne Verden, denne Skueplads saa vel for Hovmod som for Vildfarelse, er fuld af Ulykkelige, der taler om lutter Lykke. Alle beklager sig, alle sukker, i det de søger deres Velfærd. Jngen ønsker sig at døe; ingen ønsker sig at blive født paa nye igien, (naturligviis forstaaet). Ve aftørrer vi undertiden med Fornøyelses Haand vore Taare, i vore Dage, som ere Smerterne opofrede; men Fornøyelsen surer forbi, og farer bort som en Skygge, Vor Fortredelighed, vor Anger, vor Forliis har intet Tal. Det Forbigangne er for os intet videre end en bedrøvelig Erindring. Det Nærværende er fælt, dersom der er intet Tilkommende, dersom Gravens Nat ødelegger det tænkende Væsen. Engang skal alting blive got, det er vort Haab. Nu er alting got; det er vor Vildfarelse. De Vise har bedraget mig, og Gud allene har Ret. Ydmyg ved mine Sukke, underdanig i mine Lidelser, ophæver jeg mig ikke imod Forsynet. Ellers besang jeg i en mindre travrig Tone den søde Glædes forføriske Tone. Andre Tider, andre Sæder. Efterat jeg er bleven underviist af Alderen, efterat jeg deeler Svagheder med de vildfarende Dødelige, og søger Lys i en mørk Nat, kand jeg ikkun lide, men ikke knurre. En Calise sagde engang i hans Døds Stund til den Gud, som han dyrkede, i Steden for al Bøn disse Ord: Her bringer jeg dig, og eneste Konge, eneste uomskrænkte Væsen, alt hvad du i din Uendelighed ikke har; Feyl, Anger, Ondt, og Vankundighed. Men han havde endda skuldet lagt Haabet til