Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-03-14
Nyeste kilderie af Kjøbenhavn. For Paaske Sjette Aargang. No. 45. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Sorte Mandfolkehatte af Strag. Dvor lidet jeg end føler Kald til at holde noget Lovtale over Modens Opfindelser i Tider, hvor intet er mere ødelæggende for os end Modesyge og Modetant, kan jeg dog umuelig undertrykke den Lyst, at anbefale de sorte Straahatte af den Groenningske Fabrik, der i forrige Sommer ere komne i Brug blandt vore Mandfolk. De fortjene dobbelt denne Anbefaling, deels fordi de ere et indenlandsk Product, Frugten af fattige Børns Flid, deels fordi de ere høist gavnlige for Sundheden. Hovedet er og bliver altid det vigtigste Departement i det menneskelige Legeme. Her har Sjelen, om ikke sin Bolig, saa dog sit Værksted. Her sindes Sandser, hvis sunde eller syge Tilstand, kunne omskabe Verden til et Paradis eller Helvede. Herer vor Villies og Friheds høieste Justitscollegium, hvorfra alle Sjelens Cabinetsordres og Anordninger udstedes. Alle de øvrige Dele af Legemet ere intet uden Hovedets Subalterne. De maa rette sig efter dets Luner og Jndfald. Tirsdagen den 14 Martii, 1809. Hvilken Deel af vore Legeme fortjener vel større Opmærksomhed end denne, men hvilken Deeler vel i hele Aarhundreder bleven slettere behandlet, Snart belæssede man det stakkels Hoved med lispundtunge Paryker, der kuede Uddunstningen tilligemed Aanden, snart besmurte man det med fingertyk Pomade, for at faae Haarene til at staae opreiste som Pindene paa et Pindsviin, snart indsvøbte man det i uigjennemtrængelige Huer, snart begravede man det i alenlange Preussiske Hatte, der trykkede det som en BlyklumpVor Tidsalder, som har seet saa meget Ondt fremkomme, voxe og trives, har dog tillige have den Lykke at see Paryker, laadne Huer og stive Haarfrisurer forsvinde. Ynglingen bærer nu sit Haar saaledes som Gud skabte det, og Oldingen undseer sig ikke mere ved, at vise sine graa Lokker, Alderens skjønneste Krone. Blodet kan nu ikke mere strømme til Hovedet som vort Guld til Hamborg, og alle de Sygdomme, der flyde heraf, ere for en stor Deel forebyggede. Men endnu er en Fiende tilbage, og naar den er overvunden kan Hovedet lade synge Te Deum i alle Hjernens Templer. Denne Fiende ere de tykke sorte Filtehatte. Jkke nok, at de dagligen blive dyrere og dyrere, saa have de om Sommeren ogsaa den Feil, at de ere alt for tunge, og at Blodet derved strømmer for stærkt til Hovedet. Den, som har sin Sundhed kjer, kjøbe sig, saasnart han hører Lærken synge og seer Træerne grønnes, en sort Straahat. Mangen en Hovedpine og Ørhed vil da forsvinde, og mange Folk, der ikke kunne gaae ti Skridt, uden at strax deres Pande ligesom er bedækket af Sveedperler, ville ved at bære disse Hatte undgaae farlige Følger. Envold de Falsen. Han er ei mere, men hans Minde lever. Alt har Maanen flere Gange skiftet, siden Sorgs budskabet gjenlød, at Kongens og Landets troe Mand, at Embedsmanden, Borgeren, Skialden og Videnskabsmanden, Etatsraad Envold de Falsen, at han var ikke mere. Alt har Maanen flere Gange i forskjellig Skikkelse venlig smilet ned paa den Slumrendes Gravhøi; og ofte vil den vexle, og ofte vil den straale paa vore Fjelde og i vore Dale, før dens Glands vil kunne oplyse et Gravsted, der skjuler en for Fædrelandet dyrebarere og helligere Aske end Envold de Falsens. Flere af Landets ædle og kjække Sønner ere i det hensvundne Aar gangne foran denne deres værdige Ven, og Beundrer, flere stod i hæderlig Kamp for Konge og Fædreland, og seirende sand i Dødens kolde Favn. Fred med disse Ædle! Deres Støv hvile roligt i det Land, for hvilket de saa mandelig kæmpede, og hisset modtage og favne disse Forudgangne, deres ædle Broder Envold de Falsen. Ogsaa han sank i Dødens Favn, i det han vaagede, pønsede og arbeidede for Fædrelandets Hæder og Held. Blinkede end intet Sværd mod hans værgeløse Bryst; hvirvlede end ingen fiendtlig Kugle om hans graanende Tindinger, sandelig hans Arbeider, hans Anstrængelser, vare derfor ikke mindre. Overvældet af disse svandt pludselig, som et Lysglimt, hans fordums Kraft og Aandsstyrke; Byrden trykkede, og de aldrende Skuldre gave efter – Olien var tæret, og Lampen udsluktes – Envold de Falsen var ikke mere Medborgere, Nordmænd, dette Sorgsbudskab gjenlød fra Dal til Dal, fra Field til Field, og vort elskte Fædreland, vort gode gamle Norge, sørger end dybt og inderlig, thi alle dets kjække Sønner, alle brave Borgere have tabt en Ven, Raadgiver, Medborger, og Medstyrer, hvis Hjerte slog lige ømt og huldt og varmt for alt hvad norsk monne være i Norriges Klippeland. Ja Norges Land sørger, og Norges Sønner gjentage med inderlig Vemods Følelse: Envold de Fæl sen, Han er ei mere, men hans Minde lever! Han er ei mere, Embedsmanden, der var troe mod sin Konge som troe mod sit Land; der, som Dommer, hævede Ret, værnede om Uskyld, kuede Uret, straffede Vold. Han er ei mere! Borgeren, der kjendte, fulgte, kundgjorde og vogtede sin Konges Bud, der føelte saa inderligt saa varmt for Norges Hæder og Held, der sørge de saa hjerteligt saa faderligen ømt ved Norges Vanheld og Tab; der, som Ven og som Mand med sand Hjertens Glæde, med Venskabs hellige Begeistring deeltog i Venners huuslige Glæder; der med Raad og Daad, med mødefulde Anstrængelser, med ægte norsk Borgersind understøttede i Sorg og Kummer hver Norges Mand, som nærmede sig hannem. Han er ei mere, Skjalden, hvis muntre Lune fremtvang Smiil og fremtryllede Munterhed selv i det mørkeste Aasyn; Skialden, hvis heldig flydende Pen saa værdigen skildrede Land og Folk, saa gladelig lovsang og hædrede Borgerdaad, saa fyndigen revsede Daarskab og Last, hvis kraftfulde Digteraand forstod at vække den gamle norske Aand, opflamme Krigerens Mod, styrke Borgerens Kraft, hvis spillende Vid vidste at fremkogle Lyst, Glæde og Munterhed i Vennekredsenes Samfund. Han er ei mere, Videnskabsmanden, der fra tidligste Ungdom røbede de største, de skjønneste Talenter for Vid og Smag og Skarpsind, der med henrivende Veltalenhed vidste at røre, med vægtige Grunde at overbevise, med uimodstaaelig Kraft at drage Tilhørerne ind i sin Synskreds og vise ham det Punkt han selv skuede. Han er ei mere Skribenten, der med forunderlig Lethed vidste at fremstille sine Jdeer, og føre Læseren ind i samme; der ved Udtrykkets Reenhed, fylde og Velklang saa meget bidrog til Dannersprogets Uddannelse; der ved sine mange æsthetiske Arbeider selv har sat sig et Minde, varigere end af Marmor og Erts, selv har reist sig en Bantasteen, uforgængelig og evig, saalænge Dannersproget tales af Nors og Dans taknemmelige Afkom, saalænge Dannersproget skjønnes og hædres af Første og af Folk fra Nordkaps Jis kyst til Elbens frugtbare Flodbred. Denne Ædling Han er ei mere! Dans og Nors Hædersmand, vor Envold de Falsen, Han er ei mere, men Hans Minde lever! (Af Budskikken.) Borgersang. Afsjungen ved Concerten for de Brandlidte paa det Kongelige Theater den 25 Februarii 1809.