Aalborg Stiftstidende, 1827-10-04
Hr. Broughams Tale. (Slutning.)(See No. 149.) Dog var det ikke i det første Aar efter Lord Londonderrys Død, men i det andet og tredie Aar efter denne Begivenhed at Nationen ligesom følte sig styrket ved at faae Kundskab om, at en Forening havde fundet Sted mellem os paa den ene Side og Hr. Canning og hans Venner paa den anden Side, og at Nationens Anliggender styredes af Mænd, som ikke vare indtagne for Fastlandets Beherskere, hvorved det forrige Dynastie - jeg maa bruge dette Ord, - ligesom havde spændt den for den hellige Alliances Dage. (Uhyre bifald.) Gaves der vel noget for Landet vigtigere Spørgsmaal siden Krigens Tilendebringelse, end dette, maaskee var der eet, saa vigtigt for hele Menneskeheden, som tænkes kan, og af særdeles Jnteresse for dette Land, jeg mener det store Spørgsmaal om Erkiendelsen af de forrige Spanske Coloniers Uafhængighed. Jeg er af den Mening, at det imodsigeligen kan bevises, at dersom de forrige Grundsætninger havde været herskende, vilde dette Land, om det end ikke havde indgaaet Alliance med Spanien, for ved vore Flaader og Armeer at bringe Colonierne tilbage under dets Aag, et Aag, det meest uretfærdige og trykkende, vilde det dog have været et modstræbende Vidne til denne Uafhængighed; og naar endelig Folkets Skri havde nødt Magthaverne til mod deres Villie at erkjende den, vilde dette være skeet saa sildigt, at det for Landets Jnteresse havde været uden Nytte. J dette Sted har Storbritannien under nye Anspicier og set bedre og mere oplyst System erhvervet sig den op høiede og udødelige Roes, at have været det første Land, som erkjendte deres Frihed. Jøvrigt kan jeg ved denne Leilighed ikke undlade, at lede Opmærksomheden hen paa et andet offentligt Spørgsmaal af en saa deelicat Natur, at jeg i en mindre oplyst Forsamling ikke vilde nævne det, jeg mener Kornloven, en Lov, som ikke allene vedrører Handels-Jnteressen, men en langt vigtigere, ethvert Jndivids Tilværelse og hellige Rettigheder blandt den fattigere Classe, en Lov, som indeholder det vigtige Spørgsmaal, om den Fattige skal have Brødet for en taalelig Priis, om det skal tillades ham at leve af Forsynets Godhed, uden at betale mere derfor, end hans Evne tillader. (Efter et gjentaget Angreb paa de afgaaede Ministre slutter Hr. Brougham sin Tale saaledes). Naar jeg kaster mit Blik tilbage paa den Scene, som vi i de sidste Maaneder have oplevet, og hvoraf jeg har været en nærmere Tilskuer, end nogen anden, føler jeg, at om jeg havde handlet efter nogen anden Grundsætning end den, som har styret min sidste Færd, maatte jeg have opofret den Pligt, jeg skylder Fædrenelandet og Menneskeheden. Ja jeg havde maattet opofre en frihedelskende Mands Karakter, naar jeg, endog kun et Øieblik, havde givet Rum for nædle, smaalige og personlige Følelser, og nægtet den Forholdsregel mit bifald, hvorved deres forrige udmærkede Repræsentant sluttes i Spidsen for Bestyrelsen, allene fordildet var en stor, udmærket og berømmelig Triumph for en Mand, der ansaaes for min personlige Medbeiler. (Stort bifald.) "J mine Tanker er Magt og Myndighed en Ting, som den Vise og Gode ikke skal misunde nogen, da den i og for sig selv ikke er noget Beviis paa Fortjeneste. Ved Fødselsretten besidder den blodtørstige Dispot den; ved Blod og Mord erhverves den af den vilde Ursurpator og den Fordærv udbredende Erobrer; den vedligeholdes ved en Underdanighed, som bringer Mennesket ud af dets Ligevægt og ligesaameget gjør det til Slave af andres Villie, som et løsterlandsk Serals usle Beboere. Men den Magt at gavne Menneskeheden, - den Magt at gjøre ved mod et Land, - den Magt at udsaae Velsignelse over Fødelandet, eller vort udvalgte Fædreland, Magt til at udrydde Uvidenhed, udbrede Kundskaber, fremskynde Aandens Fremskridt, sønderbryde Slavelænker, hvilket Land, Farve, Kaste, Sect, der end bærer dem - Magt til at være nyttig for sine Medmennesker, at forherlige sit Fædreneland, adle sin Tidsalder og forædle sin Slægt, - denne Magt er en Besiddelse, som det maa glæde en Mand at modtage, for hvis Skyld, selv en Engel maatte nedstige fra det Høie. (Overordentligt bifald.) "Jeg troer med fuld Vished, ja er af mit inderste Hjerte overbeviist om - at jeg, i det jeg har laant min ubetydelige, men ninteresserede Hjelp til at lægge Magten i den Ministers Hænder, som nu er i Besiddelse deraf, har sat mange Personer i Stand, til at opretholde den til disse hellige Formaal og det ligger mig ikke i ringeste Maade paa Hjerte, om jeg selv har den i Hænderne, eller stræber at befæste den i andres, som anvender den til saa ædle og legitime Formaal kumaadeligt bifald). De maa være forsikkrede om at jeg ved at føle og handle saaledes nyder en hjertelig og dyb Satisfaction, saalænge der under mig at leve, for at virke til mine Medmenneskers Bedste, og at det vilde være et slet Bytte, at give denne Tilfredshed bort for den forbigaaende Ære, som kunde erholdes ved Ansættelse i høie juridiske Poster, ved Sendelser til Udlandet, eller selv ved at byde over alle dette mægtige Riges Hjelpekilder. Jeg vilde i Sandhed kjøbe disse glimrende Gienstande for menneskelig Ærgjerrighed for dyrt, om jeg derfor bortgav hiin Satisfaction, som overtydede Menneskene om, at jeg ved at uddanne min Aand og ved en ustraffelig Vandel har gavnet mine Samtidige og som satte mig, der var fri for Partiaand og alle egennyttige Hensigter, i Stand, til, at efterlade et Navn, der maaskee om Aarhundreder vil nævnes som een af Menneskehedens ædleste omend ringeste Velgiøreres. (Stort bifald.) Paragnay og Dr. Francia.