Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-01-02
(Fortsættelse.)¬ J Monarkierne, siger man, ere Skatterne saa svære, Embedsmændene og Statsbetientene saa mange, Hofholdningen saa kostbar, og de staaende Krigshære saa talrige; men her maa undersøges, om disse Skatter ere saa trykkende for Undersaatterne, som foregives. Sætter man, at en Snedker betaler 6 Rdr. om Aaret, og to af hans Svende hver 2 Rdr. hvilket er for Snedkeren og hans tvende Svende tilsammen 10 Rdr. Faaer nu Amtmanden, der boer i samme Bye som Snedkeren, disse 10 Rdr. i sin Løn, og betaler dem igien til Snedkeren i Arbeidsløn for et Par Skabe, Svendene, som have arbeidet i 6 Dage paa Skabene, gives af Mesteren i Dagløn for bemeldte Dage, hver 2 Rdr., saa have saavel Snedkeren som hans Svende faaet det igien som de have betalt til Staten i Skat, og det er for dem det samme, som om de havde arbeidet i 6 Dage for Staten uden Betaling. Dersom hver Mand Landet kunde paa samme Maade igien komme til hvad han har ydet i Skat, saa vilde det være, som om de alle havde havt visse Arbeidsdage, hvilke de uden Betaling maatte anvende til Statens Tieneste men da de Rige maae betale meget mere i Skat end de Fattige, og at de som ikke arbeide, fortiene et heller noget, saa følger deraf, at de Penge, hvormed Embedsmændene lønnes, vende ikke tilbage til de Rige, men geraade den arbeidende og handlende Deel af Folket til Fordeel. En Deel af Skatten anvendes til Krigsfolkenes Underholdning, og en anden Deel bruges til at vedligegolde Arsenalerne, Orlogsslaaden, andre Krigsfornødenheder, offentlige Bygninger, og andet mere til Statens Nytte. Ved dette sidste faae mange Tømmermænd, Smede og flere Haandværksfolk Levebrød baade til dem selv og deres Familier, som ellers maatte lide Nød. Bleve alle forommeldte Embedsmænd og Statsbetientere, Krigsfolk, Haandværksmænd ikke lønnede af Staten, maatte de jo ernære sig paa en anden Maade, og naar der uden dem ere Arbeidsfolk nok, saa vilde jo enten en Deel komme til at sulte, eller ogsaa den ene fortrænge den anden af sin Næring. Jeg troer altsaa ikke, at Borgerstanden har Aarsag til at klage over, at der gives Skat, efterdi den ikke alene faaer sine Udgivter tilbage, men vinder ogsaa derved, at det Antal af Mennesker, som, ved at indtræde i Statens Tieneste, gaaer ud af Borgerklassen, ikke meere skal tage Næring fra dem Bonden vinder ogsaa, eller taber i det mindste ikke, efterdi der ere saa mange flere, som han kan afsætte sit Korn til, og han dog enten maatte skaffe disse Folk Føde alligevel, efterdi de ikke kunde faae den uden af ham, eller ogsaa han maatte afstaae dem en Deel af sin Jord, thi leve skulle de. Angaaende Hofetatens Underholdning kan det samme siges, som om det, der medgaaer til andre Embedsmænds Lønninger. Ere Krigshærene for store, da er det ikke enhver Stats egen Skyld, saasom den ene Stat maa i saa Fald rette sig efter den anden, og en lille Stater i den uforbigiængelige Nødvendighed, at den stedste maa gribe sig an over sine Kræfter, for ei at blive af en mægtigere strax undertvungen. Kongerne bortødsle Rigernes Skatte paa deres Favoriter. - Men en saadan Beskyldning er vel, hvor den giøres, altid overdreven. Er det desuden ikke uanstændigt, at en riig privat Mand kan meddeele en trængende Ven noget af sin Overflødighed, hvi maa en Konge da ei giøre een eller anden fortroelig Ven eller retskaffen Mand noget Godt af hvad han fra sin Hofholdning kan have tilovers, Naar desuden Favoriterne opholde sig i Landet, taber Staten ikke saa meget derved. I et Monarkie, sige Republikanerne fremdeles, hvor Embedsmændene og de høie Statsbetiente udnævnes af Kongen, og de smaae Betiente igien vælges af de store, kan man ikke saa forlade sig paa Øvrigheden; den ene Magistrats Person holder med den anden, og alle tilsammen beskyttes af Kongen. Men Sligt kan ikke skee under en faderlig Regiering, og ei heller i en Stat, hvor Religion og gode Sæder herske, og et Land maatte være gyseligen nedsunket i Fordærvelse, førend man skulde kunne tænke sig en saadan Uretfærdighed, som mulig. Man har jo ogsaa den Erfarenhed, at naar en Embedsmand paa slig eller anden grov Maade forbryder sig, han da efter Forbrydelsens Beskaffenhed, enten bliver afsat, forviist eller straffet, som hans Gierninger fortiene. At Kongen forsvarer Embedsmændene og Øvrigheds Personerne saalænge de ree sig, som de bør, kan vel ingen Fornuftig laste; thi kunde de ikke være trygge i deres Poster, vilde de ei være i Stand til at udøve deres Pligter, Øvrigheden bør være retfærdig og duelig; men at fordre Fuldkommenhed, er at fordre Umuelighed, og den der giør saadan en Fordring, viser selv den største Ufornuft og Ufuldkommenhed. Jeg troer ogsaa, at Demokraterne bedrage sig meget, naar de paastaae, at Publikum kiender bedst Mænds Fortienester, og at man er sikkrest paa at faae Embeder vel besatte og vel besørgede, naar Folket kan vælge, hvem derskal beklæde dem, og igien afsætte dem, det ei er fornøiet med, thi Publikum kan dog ikke vælge uden efter Rygtet, som meget ofte er upaalideligt. Naar alle Jndbyggerne skulle dømme, om Øvrigheden holder enhver enkelt Jndbygger retteligen til sin Pligt, og nogle af den giøre Uret i Dag, andre begaae Feil i Morgen, og endnu et Partie forseer sig Overmorgen, saa kan det tilsidst blive saaledes, at Folket, naar det skal skiønne paa Øvrighedens gode eller slette Forhold, kommer til at dømme i sin egen Sag, og dersom Uretfærdighed er bleven mangfoldig, saa maa en Magistrats=Person have en sielden Dyd og Standhaftighed, dersom han ikke skal lade sig forlede til at føie Folket til Skade for Staten og det selskabelige Forbund; thi Folket, som i sligt Tilfælde dømmer i sin egen Sag, vil betragte Sagen ensidig, kaste Skylden paa Regieringen, naar det selv forseer sig, og dadle Øvrigheden, naar den meest fortiener at roses. Dette forsøgte Aristides, som maatte i Landflygtighed, fordi han var retfærdig, og siden, da Finantsvæsenet var ham anbetroet, blev han yndet, saasom han, for at overbevise sine Landsmænd om deres ufornuftige Tænkemaade, saae paa nogen Tid igiennem Fingre med at det gik uordentligt til. Man vil sige, at Kabaler vare Skyld hert, hvilket jeg gierne tilstaaer men det beviser med det samme, hvor let et Folk kan stemmes og dreies af veltalende og skarpe Tunger, og hvor usikkert der er at staae under en demokratisk Regiering. Kan det derfor hænde, at en Magistrats=Person i et Monarkie strækker sin Myndighed for vidt ud saa kan det derimod i Demokratierne befrygtes, af han, for ei at komme i Folkets Ugunst, vil være efterladen i sit Embede. Forstaaer man ved Oplysning, Kundskab om det, der hører til det Kald eller den Haandtering, man har valgt sig, saa tykkes mig, at vi vide saa meget af mange Slags Ting frem for vore Forfædre, at vi, omendskiøndt der er meget tilbage for os at lære endnu, dog i den Henseende have Aarsag at være fornøiede med at være komne til Verden i dette Tidsrum hellere end tilforn. Have alle og enhver ikke ligesaa mange eller ligesaa dybe Jndsigter, som de Klogeste have, saa er det ei heller fornødent. En Brændehugger kan ganske godt kløve en Klods, omendskiøndt han gi forstaaer at beregne Kilens Kraft, og en Tærsker kan ret vel aftærske Kornet, uden at kiende dets Natur og physiske Beskaffenhed. Jeg troer endog, at det er en Lykke saavel fordet Almindelige som for Almuesmanden selv, at hans Kundskaber ere afpassede efter hans Stilling og Forretninger. En Herre, som havde en Gaard paa Landet, giorde en Mand, som arbeidede for ham, det Sporgsmaal: Synes det Dig ikke at være en ublid Skjebne, at Du er saa fattig, at Det maa arbeide for at faae Føden, og at jeg er saa rig, at jeg kan have min Underholdning uden at arbeide? O Neil svarede den fattige Mand; thi dersom Du ei havde det hvormed Du kunde betale mig, saa fik jeg ei heller noget hos Dig at fortiene. - Mon denne Mand, ifald han havde havt Videnskaber, skulde have været saa vel tilfreds med at arbeide i en andens Gaard, Jeg skulde næsten tvivle derpaa Dersom enhver Matros i et Skib forstod fuldkommen at føre og regiere Skibet, baade astronomisk og hydrographisk at udregne dets Vei og Sted, og kunde giøre rede for alle dets mekaniske Jndretninger, skulde de da vel saa roelige og frie for Misundelse, som nu, finde sig i, at Skipperen havde den rummelige Kahyt for sig alene, naar de maatte ligge samlede i et snevert Rum imellem Dækkene. og skulde de vel, naar de vare ligesaa kloge som han, være fornøiede med at forrette alt forefaldende Skibsarbeide baade i Lasten og til Veirs, og see ham gaae paa Dækket og have intet andet at bestille end at befale. (Fortsættes.)