Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-08-20
For det mig siden efter tilsendte Exemplar af det allerede trykte af Deres fuldstændig Retskrivningslære siger jeg Dem mange tusind Tak. Af det 1. Hovedstykke i samme blev jeg overbevist om hvad jeg tilforn vel har følet, men ikke havt tydeligt Begreb om, nemlig at Retskrivningslæren ikke har noget at bestille med Sproglæren, men er ganske uafhængig af samme. Grammatikeren har altsa Jntet at befale overRetskrivningslæreren. Men kun i enkelte meget tvilsomme Tilfælde kan denne tage Hensyn til Etymologien, og det er Alt. Den danske Retskrivningslærer, der idelig raber pa Skrivebrug, og Etymologie, glemmer at det egentlig er hans første og eneste Pligt at male Lydde saledes som de udbringes af danske Munde for danske Øren. Nar Ortografen befaler os at skrive Filosofie ikke med Fmen med Ph, fordi det er et græstOrd, som Romerne skreve med Ph. sa snakker han hen i Veiret, og befaler os en Urimelighed, eftersom hverken han eller vi eller engang de nærværende Romere vide, hvorledes de gamle Romere udsagde Ph eller det græske afpirerede 9, men som han, ligesom alle Lærde i hele Europa, udtaler Ordet, som om det var skrevet med F. Ubegribeligt er det mig, hvorledes Prof. M. og flere kan statuere den Urimelighed, "at Ortografen skal blot lære den vedtagne (det skal være den almindelige, meest fulgte; thi jeg og tusinde andre have ikke vedtaget at blive ved den) Skrivebrug, fordi den ved længe at være brugt har faet Hjemmel pa at være Retskrivning. (Kan da det Urigtige ved Hjemmel blive rigtigt? –,) Jeg mener dog, det er kun den danske Skoleholder, der skal følge den sædvanlige Skrivebrug, fordi han ei kan formodes at kunne rette den. Af den danske Skolemester forlanger man rigtig nok ikkun, at han skal lære sine Børn at skrive, som der skrives ialmindelighed, som der star i ethvert uortografisk Lexicon, men af Ortografen forlanger jeg tvertimod, at han skal sige mig, ikke hvorledes der ialmindelighed skrives, men hvorledes der bør skrives, og om Skrivebrugen, er rigtig eller ei. Den danske Skolemester gav i sine Forgængeres Fodspor uden at tænke pa, om han og gar pa den rette Vei eller ej, men Ortografen undersøger, om det er rigtigt som Mængden eller Pluraliteten af Skribenterne skrive, om f. C. Orthographie lyder bedre end Ortografie, og derfor heller bør skrives med th og phend med t og f. Med andre Ord: Skolemesteren er en Slave af Skrivebrugen, men Ortografen er, om ikke Herre over den (ti i den lærde Verden gives ingen Overherre) fa dog sa ophøjet over den, at han efter Omstændighederne kan erklære den for fornuftig eller ufornuftig. Prof. M. siger, at Skrivebrug, og Retskrivning i mange Tilfælde ere Synonymer." Jeg svarer: Vistnok skrives mange tusinde Ord ligedan og rigtig af enhver, som kan skrive; men Retskrivning sigter kun til Ord, som af forskjellige Personer skrives forskjellig, og hvor man altsa billigen kan spørge, hvilken Skrivemade der er ret. Og ved slig Anledning at ville svare: "Det som er Skrivebrug, eller sale des som Pluraliteten skriver, det er Retskrivning røbede vistnok en yderlig Grad af Enfoldighed; ti Spørgsmalet er jo netop, om Pluralitetens eller Minoritetens eller den Enkeltes Skrivemade er den rigtige: At Skrive brugen er Retskrivning er derfor et ligesaa ufornuftigt som despotisk Svar. Skrivebrug og Retsskrivning kunde derfor aldrig blive Synonymer. Selv nar alle uden Undtagelse vare enige i en vis Skrivemade, fulgte deraf ikke, at den er ret. For et Hundredar siden skrev vel intet Menneske i Danmark Filosof med f. var det derfor rigtigt at skrive det med ph, Og skulde det dog ikke være rigtigere at skrive Ordet med f faledes som man gør i Jtalien og Spanien; Ligesom man ikke af Consensus Gentium kan bevise Guds Existens, eftersom Overtro og mange Vildfarelser have været almindelige paa Jorden, saa gielder det samme i Hensigt til Skrivebrug, Om ogsa bade Jtalien og Spanien ligesom Frankrig og Engelland, Tyskland og Norden &c. skreve Filosofie med ph og alle Retskrivnings lærere befalede det samme pa Grund af Etymologie og almindelig Skrivebrug, sa vilde jeg alligevel protestere og vedblive at skrive det med 5, som jeg i sa mange Ar har gjort, og det ene og allene af den Grund, at jeg tydelig hører og ikkun hører Eflyden, nar og sa ofte Ordet udtales. Jeg bekymrer mig hverken om Skrivebrug eller Etymologie, ti hverken den ene eller den anden ma indvende Noget, imod det som Udtalen fordrer. Nar-Prof. M. iøvrigt skriver at jeg har tillagt ham en Forklaring over Retskrivning, som han ikke ganske vedkjender sig saa finder jeg just deri en stor Feil, han har begaet, ved ikke at give en bestemt Forklaring paa Retskrivning, som han vilde skrive om. Jajeg troer, at just denne Forsømmelse fra hans Side har bragt ham i et Vilderede, han ei kan komme ud af, men skriver frem og tilbage, og er inkonsekvent i høieste Grad 2). Det er mig ubegribeligt, hvorledes man kan tillægge Skrive brugen en Magtmyndighed, som vi skal underkaste os og være Slaver af. Jeg veed ikke, om jeg skal lee eller græde, nar jeg seer Prof. M. befale os at have Agtelse for vor Skrivebrug. Han burde føjet til, enten den er ret eller gal, fornuftig eller ufornuftig. Skal Vi da være Afgudsdyrkere, der knæle for de Billeder, vi selv have fabrikeret: Ubegribeligt er det mig og, hvorledes Prof. M. saledes kan komme i Harnisk over at og endelig vil have denne Lyd betegnet med to Aer, der dog i Evighed aldrig kan udtrykke andet end Alyden to Gange, og ligesaa lidt betegne som ph kan betegne f; f. C. i Ordet Gumphane eller Damphuller. Dersom Prof. M. havde som jeg (endog i disse Dage) lært et Par Børn at læse: vilde han have erfaret, hvor let det er efter almindelig og naturlig Stavekunst at lære Børn, at b. a siger baa og f. i siger i, fremfor at lære dem at stave b., a, a siger - ikke ba men bag p., i siger ikke pehi men fi. Naturligvis koster det Børnene megen Møje og Øvelse at læse og erindre denne urimelige Stave og Læsemade. Jeg kan heller ikke forste, hvor*) Jeg bør ikke undlade at bemærke, at Jnkonsekens ikke er egen for Prof. M., men tilfælles for alle Retskrivningslærere, der antage to coordinerede høieste Grundsætninger for Retskrivning, n. Udtale og Skrivebrug; ti disse to Grundsætninger kunne umulig deele Herredømme. Nar Skrivebrugen J. C. byder at skrive Filosofi med Ph. og Udtalen derimod med F. hvem skal jeg sa lyde og følge: Retskrivningslæren er sa ingen Videnskab men et confusum Chrosfor Vi ikke maa betjene os af Bogstavet eller Figuren a til at betegne ikke Aalyden men Alyden, fordi de Svenske bruge den til at betegne denne Lyd med *). Jeg tænker man kan ligesavel bruge den i Danmark og Norge som i Sverrig. Vistnok kan Vi undvære bade a og aa, og i den Sted bruge o eller et langt a. Dette seer jeg Christ. 4, har brugt. Romerne betegnede Alyden med o, fordi de havde intet Bogstav for denne Lyd. Saledes anseer jeg det og for en ikke sa liden Ufuldkommenhed ved det romerske Alfabet, at der ikke var enten i eller v. men man tvertimod maatte betjene sig af Vocalerne i og u til at betegne disse Consonantlydde og f. E. skrive Jonas istædenfor Jonas. Jeg begriber ikke, hvorfor Prof. M. heller ikke vil betjene sig af i, da man nu eengang har begyndt at bruge dette Bogstav, der ligesom af unægtelig gor Læsningen lettere og mindre tvivlsom, savel i Latin som i Dansk og hvilket somhelst andet Sprog. At Romere og Græker ikke kjendte og brugte det, fordi de ikke havde lært Hebraisk, kan jo være os ligegyldigt. Dette samme gielder om v, der ligeledes er en Lettelse til rigtig Læsen. Jeg troer ikke at behøve at sige enten Dem eller Publicum, at just ved at bruge a, i og v foruden at i og ugøre vi vor Skrift læseligere og mindre barbarisk, ga altsaa den jævne Vei, som fører til Malet, at de fleste Læsere rigtig forsta, hvad vi skrive 1) Mig synes, det røber en barnagtig Tænke made, Stolthed og et, Pøbelen værdigt, Nazionalhad, ikke at ville betjene sig af a selv i det Tilfælde, det beviislig ikke var en Jslænder, men en Svensk, der først havde opfundet og betjent sig af det Bogstav, Savidt jeg kan slutte har Prof. M. forvildet sig selv, ved ikke at gøre Forskjel mellem en dansk Retskrivningslærer og en latinsk Ortograf eller sakaldet Skolemand (præceptor). Af denne fordrer jeg, han skal sige mig og i sine latinske Skrifter følge den Skrivemade, som de latinske Skribenter i Guldalderen betiente sig af. Her vilde det være ligesa feilagtigt at skrive f. C.