Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-04-26
Efter hvad der offentlig er seet fremsat, skal Civiletatens Lønninger udgjøre aarlig 2 Millioner Rbd. r. S., hvorunder dog neppe er Justits Told-, Consumtions- og andre Embedsmænds tillagte uvisse Jndkomster, eller Hoffets Embedsmænds Gager, da Hofholdningen er anført forsig. Disse anslaas til i det mindste 1/2 Million. De militaire Embedsmænds ligeledes til 1/2 Mill., samt Pensionerne, som ogsaa offentlig ere opgivne til 1 Million, der da alt udgjør 4 Millioner, hvoraf 2 pC. vilde blive 80,000 Rbd. S., der synes at ville være en ikke ubetydelig Sum tilEnkepensioner. Men for det Andet: Kunde nu denne Sum el være tilstrækkelig, som de der kjende Enkepensionens Beløb baade ved den almindelige Enkepensionskasse og ved Postpensionskassen maa bedømme, hvorfra synes da det Manglende at kunne tages. Det simpleste Svar bliver vist nok, af Statens almindelige Kasse, følgelig af alle Skatter og Afgifter, ikke af enkelte, og vilde da blive ubetydelig Forøgelse paa hver Statskassen kunde maaske endog søge Erstatning uden at forhøie de ordinaire Skatter, ved at belægge Fornøielser og Uundværligheder med nogle Bidrag, saasom paa Klubber, dramatiske Selskaber, Maskerader, Baller, Concerter, Fornøjelseseqvipager og Rideheste, for Adgang de Sognedage i Charlottenlund og Dyrehaugen. Naar Søn- og Helligdagen havdes fri Adgang, synes det at være nok, da Enhver i Søgnedagene bør passe deres Dont og udrette noget Nyttigt, paa Billiarder, Vertshuse, Kroer, Conditorier, Kort, Lotterier og andet deslige. Muligen Noget da og kunde blive for andre trængende Enker og uforsørgede Børn, end alene Embedsmænds. Postportoen kunde i slig Fald betydelig nedsættes for dem, som ere nødte til at correspondere, og blev derved endda noget Overskud, formenes samme at kunne anvendes til det, der nærmest staaer i Forbindelse med Postvæsenet, saasom til Dampfartøier ved Oversættelsestederne, paa det baade Posterne og Passagererne kunde komme hastigen og sikkert over; Hjelp til Vei og Broforbedringer, hvor disse endnu behøve det. Landmanden medtages derved undertiden vel meget, og maa dog betale Bompenge for at kjøre paa de Veie, han har hjulpet at anlægge og aarlig maa vedligeholde; til gode og beqvemme Befordringsanstalter med mere. Forestaaende er tilstillet Redactøren til Optagelse i Bladet, uden at den ærede Jndsender har nævnet sig. Han tilføier, at det er langt fra Forfatterens "Mening at ville fornærme, og at om der skulde være Anledning til at troe sligt, det da maatte udelades eller forandres efter Behag." Med lige Aand for Afholdelse fra enhver Yttring, der kunde paa nogensomhelst Maade fornærme, har Redactøren ikke taget i Betænkning at optage et Stykke, hvis hele Tone, er Anstændighedens og Patriotismens, og hvis Forfatter saa aabenbar lægger for Dagen, ikke at have havt Bihensigter ved det Jndgivne, men kun at ville fremsætte til høiere Eftertanke Jdeer, hvis Udførelse han ansaae gavnlige, og som sikkert erkiendes værdige Opmærksomhed. Nogle ikkeoverflødige Sprogbemærkninger. Paa en Tid som denne, da Mængden af Dagblade, deres Udgiveres Trang til Bidrag og deraf snart følgende Mangel paa Kræsenhed i Valget af samme, Letheden altsaa ved at faae Pennefostere bragte for Lyset, kort Alt dette tilsammenlagt er Skyld i, at Enhver, der kan skjære, en Peen, piner sin Muse og trætter sin Ven", paa en saadan Tid, mener jeg, er det heelt naturligt, at lidt efter lidt mangfoldige Skjødesløsheder hjemle sig en saare skadelig Plads. i Skrift og Tale. Det er endog ei at finde forunderligt, om over alt det saakaldte Nye, man opvartes med, og som endog Mange indbilde sig, at de, for at følge med Tiderne", bør kjende til, den større Deel af Læserne omsider glemmer en Regelrethed, der dog lader sig tilsyne hos flere ældre Forfattere, dem man da over de mange Nye tillige glemmer. Efterhaanden at gjøre opmærksom paa de meest gjængse af slige Skjødesløsheder og vise, hvorlunde de let havde været undgaaede, havde man kun haft den rette Agtelse baade for sit Sprog, og sig selv, og sine Læsere, kan følgeligen næppe kaldes et aldeles unyttigt Arbeid. Derfor forelægges da nu her en Begyndelse dertil, og den kan ledsages af flere Fortsættelser, om de maatte ønskes. Sagtens veed Forfatteren, at der er sagt: at "man stundom maa tillade sig hyppige (?) grammaticalske Licentser, og at "Jngen, der stræber efter Sprogets (?) høiere Skjønhed, undgaaer dem ganske. Men han veed tillige, at denne Tilladelse, som saa saare farlig, i det den kun alfor let vorder J den gamle Original staaer "tygge",men, da det kunde falde byrdefuldt nok at tygge, mens man skifter Tænder, og paa enkelte Arbeider Forfatternes Tandskiftning er synlig nok, synes dette Udtryk, der forresten muligviis har passet dengang, ikke almindeligpassende nutildags.