Københavns Adresseavis, 1789-03-10
Da Mad. Johanne Marie Sontum, fød Ballov, var død den 2 Febr. d. A., i sit Alders 82 Aar, og Rygtet om denne sieldne Kones Bortgang, kom mig for Øren, da føelte mit Hierte, det min Pen her nedskriver: Saa gik du til Hvile Sallige! efter et vel udrettet Arbeide, efter et vel fuldent Liv. - J en lang Rekke af Aar, var du et lysende Exempel for os, paa de Dyder der pryde, Mennesket og Christenen. - Du havde prøvet baade Modgang Den ublide og Medgang og skikkede dig vel under begge. Skiebne selv, banede dig ved det kierlige Forsyns Bestyrelse, Vei til Lykke og du nød som Løn for Retskaffenhed, endog de ophøiedes Yndest. - Du var en sand Ven af enhver Re og du eiede tillige det sine i Omgang, som gjorde delig, dit Selskab, endog i en høi Alder, behagelig for Folk af alle Aldrer, som enten selv besad eller vidste at skiønne det sine. Du viste dig berettiget til Navn af troefast Egtefælle, i de mange Smerter din Mand saa tit var underkastet, i de mange Bekymringer, hvorunder hans Sind ofte leed. - Du var Moder, og fortiente at være det, og Moder=Hiertet blødte, da du ikke meere var det. - Du var Huusmeder, - klog i dets Bestyrelse, - Virksom uden lige og du ville have alle om dig, Virksomme; men du belønnede dem og Endog de erfarne Huusmodre, begierede at høre dig i dette Fag og vare opmærksomme, naar de kunde fremlokke noget af dig- de lærte altid noget. Du havde Lykkens Gaver og anvendte dem vel, utrættelig hialp du de Lidende, med de Jndsigter du havde erhvervet dig og du vederqvægede dem, naar de fattedes. - Du var Christen, og det forhøiede din vare Egenskaber, det udgjorde den sande Værd og gjorde dig ringe i egne Øine. Dit Hierte var Forsoneren helliget, at leve i ham og døe i ham, var din Siels vigtigste Begiering, i dine sunde Dage og paa Sygeleiet - derfor var en og det saa taalig, saa hengiven, derfor kunde du bede med Tillid til din Fader, og forklare ham din Siels Trang, og føle dig bønhørt - O! hvor opbyggelige ere en benaadet Christens sidste Stunde! - men, du savnes Forklarede, din bekomrede Mand savner dig og taknemmelig glemmer din Erindring dybt i sit Hierte. - Dine Venner savne dig - Huset er ligesamøde, nu du er der ikke mere. De Trængende savne dig og vil favne dig, de vil tale og dig, hver Gang de lide, og du vil ihukommes af dem for dine Kierligheds Eierninger modtag nu Salige! vor Taareblandet Lykønskning til den Glæde, i hvilken din Siel svæver, medens du var hos os, tiente du Guds Raad, - dit trætte Legem gik nu til Hvile, sød være din Søvn, blødt hvile dine Been, til hiin ærefulde Opstandelse. - Folte Tanker ved den beste, den uforglemmelige Tantes Død Høyrelbaarne Frue Friderica Juliane v. Bly født Baronesse af Knuth. Død! mørke Nat, rædsomme Time, som bortrev den Beste, den Dydigste, den Frømme, ligesaa om Moder, som kierlig Ægtemage, Hende, som levede alene for at giøre sin Kreds lykkelig, grumme Død, Hende bortrev du. O skræksomme Tanke, Hun er ey mere her. Hisset svæver Hun blant de lyksalige Aander fri for alle Sorger, medens vi her udøse Strømme Taare ved Hendes Grav. J Livets beste Dage maatte den ømme Datter forlade de kierligste Forældre, den beste Kone skilles fra den hengivneste og meest oprigtige Mand, der elskede og tilbad hende, ja den kierligste Moder blev bortrevet fra sine trende uopdragne Smaae. Alle savne de Hønde, villig nedstrømmer fra mig Erkiendtlighedens varmeste Taarer over Tabet af den oprigtigste og beste Velgiørerinde, Taarer, som ere et Offer der skyldes dennes uforglemmelige Minde. O Sallige! Din Strid er endt, Din Troe den vandt en herlig Seier, Din Sorg til Sallighed er vendt, Selv Himlen Du ved Jesum eyer. At elske Gud, det var Din Ære, Din Rigdom og Din største Lyst, O! at vort Liv, som Dit, maa være, Saa bliv vor Død og fuld af Trøst. Af Salligste, hviil da i Roe, Vi græde, Dit Minde, ja Dit Støv J Graven selv vi bædre. Underdanigst af Reut. Hr. Oberstentenant J. A. Kiøge, Fr. Sophie Magsalene Schiønberg. paa Deres Bryllupsdag. Dite saae jeg Modgangs tunge Plage, Ramme Dyden skyldfrie Yndlinger; Mangen yndig Piges bedste Foraarsdagen Tidlig blev et Rov for Sorgens Furier. O da greb den vante Sorg mit Hierte. Mørke Tanker leired sig om det; Thi hvo sørger ei ved Dydens tasse Smerte? Og hvo frydes ey, naar Dyden skeer sin Ret? Dyden skeer sin Ret. J Dag indtræder, Den til velfortiente Hæderløn: Med de saligste af alle Jordens Glæder, Krones den i Dag af Dydens ædle Søn. Ævde Helt! fra Jordens fierne Egne Kom Du hid: - o! Himlen sendte Dig! Tifald Held Dig følge allevegne, Thi en dydig Pige giør Du lykkelig. Lykkelige Brud, Dit Hierte skiønnen, Paa den milde Himmels vise Bud: See, den ædleste blandt Danmarks kjekke Sønner, Kalder Dig i Dag fin elskte kiere Brud. Milde Himmel, dine Salligheder, Flyde ned til disse ædle To Kierligheds de rene ande Glæder, Leire sig om Deres trygge Boe, C. F. H. Til S. T. Hr. Oberst=Lieutenant v. Kiøge og S. T. Jomfrue, Sophia Magdalena Schiønberg, ved deres i Roeskilde, Fredagen den 27 Febr. 1789, fuldbyrdede Egteforening. en ærbødig Ven. Den Mand, hvis Mod og Rørs lod høit ved serne Stranden, Ham frøe jeg seer i Dyds og Æres Havn at lande, Som hædret og fortient ham Staten mærker ud, Selv Himlen lønner ham med en elskværdig Brud Han skjønner hendes Værd, sit Hierte hende skienker, Her fælles ægte Dyd eensstemte Siele lænker, Belæner mildt og trygt det heldig trufne Valg, Naar Hykleren staaer blot, og Udyd blegne skal, Hver Dag dem vil med omfornyet Venskab møde, Et skal den vante Tid, for Dyd og Glæde øde Koldfindig slides bort, og murrisk ønskes hen, Ret, hver en Harm bliir deelt og lægt af huld troe Ven. Jeg skyldte dem og Par, min Harpe at opstemme; Men Musen negtede mig undsk det Digte Nemme, Hvorved man taler stærkt om varme Venskabs Pligt, Om deres Pagt - som er mit Hierte glædeligt. Dog skal højædle Ven, de beste Ønsker slige, For Dem til Himmelen, og for den værdig Pige, Hvis Lod, hvis Lyst det blev ved gromhed og ved Dyd, At skabe for Dem her en paratisisk Fryd. Tanker ved min salig Faders Død den 19 Februarii d. A. i sit 77de Aar, forhen Sognepræsten Mads Pedersen Maalløe, for Gamborg Meenighed i Fyen. Fader, Saa maa billig alle dine efterlevende ti Børn kalde Dig, ja din med sen smaa Børn efterlevende dybtsørgende Enke, vor bedrøvede Moder, tilligemed mange af dine Venner med glade Graads Taarer give Dig dette Navn. Fader, Du selv, ja Du selv opolskede os dine Born med den fyrrigste Jver stedse endog fra vor spæreste Barndom i en usminket Gudsfrygt. Og uagtet Du sildig bled Lærer i Herrens Vingaard, og dine Børn bleve Dig skiænkte i din Alderdom, var Du visselig og tillige, som troe Lærer, Fader over den Menighed Herren satte Dig over, Fader til at undervise, formane og troste den. Før Du fik Leylighed, som offentlig Lærer i Kirken, at udbrede Guds Ære, saa har Du selv fra din spædeste Barndom stedse havt samme Øyemeed, uagtet det kostede Dig er ringe Flid som Vorned at udrive Dig fra Slavestanden, og derved oversætte Dig med os dine endnu afødte Børn, i Frihedstanden. Dette viste Du. Og endnu lever her ved din egen stræbsomme Underviisning Lærere i Kirken, som ere talende Vidner om din redelige Nidkiærhed, for Guds Æres Udbredelse, som Du har altid viist; ja mange af dine Discipler, foruden disse, bleve Præster, før Du selv tiltraadte det hellige Lærre Embede. At den Meenighed, som Du var sat over, som Lærer, var liden, det nedslog Dig ei nei, det opmuntrede Dig til saa meget desmere ved enhver Leylighed, at betragte Vigtigheden af dit Kald. Kort: Du tænkte og handlede som Christen, derfor var Du altid frivelliglydig med Gud, hvilket Du viiste som Menneskeven, som Lær rer, som Borger, som Fader, som Ægtefæl. Du nød og her den Naadeløn: stedse fornøyet med Guds Førelser altid at have en varm Længsel efter Gud og Forsoneren. Give Gud, kun dit Liv maa være et Mynster for mange, da skal Gude Ære vidt udbredes, ey her til manges Lyksalighed allene, men og hisset til manges Salligheder. Fader, Gud skee Lov Gud Hannibal, Maaløe, kiendte Dig. S. S. Min. Land.