Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-10-14
Da jeg første Gang begyndte at tale til mine Læsere i dette Blad, troede jeg, at fornøden Sandhed var ingen Mand for broget, at Satire, som kun revsede Laster og Daarlighed vilde, om just ikke alm sig bifaldes, saa dog taales hos 96, at de dig Skjemtikke vilde uddrages Gift; at hvert Jndfald just ikke vilde betragtes som smagløst, fordi det ei er krydret med attisk Salt og Sternisk Vid jeg fandt mig ofte skuffet i min Forventning. Modnere Erfaring har lært mig, at den, der har sin Rolighed kjer, ikke bør skrive satirisk, i det mindste ikke i Kjøbenhavn. Jeg har derfor i de senere Numed re afholdt mig meget fra Alt hvad der kan bære Navn af Satire, og jeg skal i Fremtiden ogsaa saa meget som mueligt overlade denne Mark til dem, der føle større Kald dertil end jeg Det har aldrig været min Hensigt at være en moralsk Missionair, der giver sig af med at omvende Daarer. For mig maae de trives, blomstre og formere sig saa meget de ville – jeg skal ikke være dem i Veien. Desuden behøver man kun at kaste et Øie paa vor ældre og nyere Litteratur, for at overtydes om, at næsten ingen, der har skrevet sattriske Ting hos os, har undgaaet bittre Angreb, endog paa sin moralske Caracteer. Mere end engang har jeg været betænkt paa at forandre dette Blad til en reen historisk politisk Tidende, som hverken paataler Daarligheder eller Misbrug; men den Nytte, jeg endnu maaskee kan stifte, og den Overbærenhed, et saa betydeligt Antal Læsere have værdiget disse Smaaarbeider, bevægede mig til, indtil videre, at lade det beholde sin allerførste Form. Jronie og Skjerts stemme aldeles ikke overeens med mine Følelser; jeg har tvertimod altid langt hellere ønsket at kunne gavne mine Medborgere, med alvorligt Raisonnement, nyttige Betragtninger og solide Efterretninger. Ligesaa inderlig jeg er overbevist om, at sømmelig Satire, naar den skrives for Læsere, der indsee dens fande Øiemed, er høist gavnlig, ligesaa meget føler jeg, at det er uværdigt for Skribenten, at spilde sin Tid med blot at more eller hielpe andre Mennesker at fordrive en ørkesløs Time, Vi have jo et National-, Sommer og Hoftheater, hvor man for en ringe Betaling kan faae opvakt en lungerystende Latter - vi have jo Oversættere, der fra Tydskland og Frankrige forsyne os med hele Ladninger af Luner, hvorfor behøver man da i et Blad, hvis Plads kan anvendes til virkelig gavnlige Ting, at forøge denne undtømmelige Morskabskilde? Rabener siger i Fortalen til sine Satirer: Hvor uendelige ere ikke den almindelige Satires Fortrin for den personlige? Ved at gjøre Laster og Feil, der ere fælles for mange, til Gjenstand for min Satire, undgaaer jeg hos billige Læsere den Bebreidelse: at jeg skriver af Privatlidenskaber, af personligt Had eller af Lyst til at hevne mig. Han fremsætter flere af dens Fortrin, og hvad han har sagt, er siden blevet eftersnakket af mangfoldige Andre. Men hvor meget der end anføres til den almindelige Satires Forsvar, saa gives der dog neppe noget Fag i Litteraturen, hvorved man lettere kan paadrage sig uforsonligere Fiendskab end det fatriske. Satiren være nok saa almindelig, saa gives der dog, naar den bliver Naturen tro, altid Væsener, som den rammer, og disse ville nok sørge for at sværte Forfatteren saa meget de formaae. Hvorfor skulde man overalt ikke ligesaa godt kunne fornærme ti Daarer ved at skildre deres fælles Daarligheder, end en ene, ste ved at skildre hans individuelle? At Folk kunne føle sig fornærmede ved ganske almindelige Satire, det have adskillige Kjendsgjerninger overtydet mig om. Det er netop de Mennesker, der føle sig trufne, som, uden at man altid kan indsee den sande Aarsag, skumle over Forfattere, opdigte fornærmelige Anecdoter, og ofte virkeligen undergrave de første Grundstøtter til den satiriske Skribents Agtelse som Menneske og Borger. Dette og intet andet er Aarsag til, at man sjelden roser satiriske Forfatteres Hoved, endog naar de ere saa heldige at behage Publicum, uden paa deres Hjertes Bekostning. Jeg behøver ikke at anføre mange Beviser. Hele Verden veed, hvad Folkevennen alt har vidst at fortælle om Heiberg, hvilket Begreb man i Almindelighed gjør sig om Riegels's Hjerte, hvorledes man haanede den store Voltaire, og endnu dagligen vedbliver at beskjæmme hans Minde. Alle disse Mænd havde været Engle i Verdens Øine, dersom de havde skrevet Lovtaler istedet for Satirer. Men saaledes er Mennesket; man vil gjerne see de Feil revsede, som man troer sig fri for, men man fryser af Harme, naar nogen vover at røre ved vore egne Skjødesynder. Man raaber vel bestandig paa Sandhed, og skildrer den som en Guddom; men det gaaer med Sandhed som med Solen; Digterne kunne ikke nok, som ophøie dens Skjønhed, men ingen af dem gider alligevel see den lige i Ansigtet. De fleste Mennesker ønske helst at see Sandheder paa samme Maade som de ønske at overvære et Feldtslags - nemlig, naar de kunne staae i deres Roinde og roligen være Vidne til, hvorledes godt Folk dræbe hinanden. Fra en anden Side betragtet maa maa tilstaae, at en Satiriker just ikke er den Mand, hvis bestandige Selskab man i den litteraire eller virkelige Verden just omhyggeligen bør søge. Det Menneske, der vænner sig til, at betragte Alting fra en ufordeelagtig Side, bliver ogsaa snart vant til at dømme ufordeelagtig om Alting, og hvad vindes i Grunden herved? Det Vrange bliver derfor ligesaa lidet rigtigt, som Daaren klog, Man gjøres kun opmærksom paa Feil, som vi sjelden kunne afhielpe. Hvad nytter det desuden at gjøre Narre og Dosmere, latterlige, naar man seer at det netop er dem, der som oftest gjøre Lykke i Verden, Naar man seer at Talenter og Retskaffenhed, uden Penge, er det samme som et Legeme uden Siel, At Veien til Lykkens gyldne Tempel snoer sig igjennem Hykleriets og Underfundighedens Slangebugter, At næsten Alt hvad der burde være Mennesket helligt, ofte sælges for et usselt Metal, En saadan Tidsalder trænger ikke til satiriske Skribenter; den sattriserer sig selv. Den, som ønsker at læse sande Satirer, han læse blot vor Aarhundredes politiske Historie, og den, som vil være Vidne til sande sattriske Optrin, han besøge vore fine og glimrende Kredse, han see, hvorledes Fortjenester der og tes, hvorledes Menneskets naturligste Rettigheder der behandles, og han vil sikkert ikke føle mere nogen Trang til at see dem fremstillede paa Prent. Førend jeg ender disse Betragtninger maa jeg endnu gjøre den Erklæring, at jeg i Fremtiden ikke svarer et eneste Ord, paa ethvert uanstændigt Angreb, allermindst naar det er et Foster af Nid, Ondskab og Uvidenhed. Taus Foragt er mit Svar. Desuden kan den, som leverer to Ark ugentlig, og som ikke altid faaer Tid til at betænke sig meget længe, naar han vil optage Alt hvad der har Øieblikkets Jnteresse, umueligt altid vogte sig for enkelte ubestemte Udtryk, utydelige eller umodne Jdeer, kort sagt, for meget, som en skarpseende Critik kan have noget at indvende imod. Han kan i saadanne Tilfælde ikke appellere til nogen anden Domstoel end til sine Læseres Overbærenhed og Humanitet. De bør aldrig glemme, at de fleste Skildringer, af Øieblikkets Begivenheder ikke kunne være Frugten af langsommelig Eftertanke. Jeg svarer ingen Umage for at give det Hele al den Interesse, jeg under disse Omstændigheder seer mig istand til. Jøvrigt kan jeg ved denne Leilighed ikke andet end med nogen Jndskrænkning gjøre Knigges Ord til mine Vær ikke for stræng, min lærde Læser, i at bedømme en i øvrigt ikke slet skreven Bog, eller behold din Mening i det mindste tilbage i dit eget Hoved, hvori der ofte er meget tomt Rum, og nedriv ikke Bogen! Allermindst bør du lade dig forlede til, at angribe ved denne Leilighed Skribentens moralske Caracteer paa Grund af blotte Formodninger, tillægge ham skadelige Hensigter, give hans Ord en tvungen Mening, og fortolke hans Vink paa en haarlig Maade Hvad mig, som Forfatter angaaer, da maa jeg her ligeledes beraabe mig paa den Almindeligt bifald af berømte Knigges Ord Gode og Onde, Vise og Daarer, Høie og Lave? Hvo kan vel være saa forfængelig at gjøre Fordring herpaa. - - Den, som angriber eller latterliggjør herskende Fordomme, Mode=Systemer, glimrende Daarligheder, politisk, geistlig, lærd og moralsk Despotismus; den, som ikke ydmygst giver sig under en eller anden lærd Basun=Blæsers Beskyttelse; den, som ikke søger at vinde de offentlige Skraalere, og dem, der i den sine Verden angive Toner; den, som lader en Mand, hvis Fortjenester misundes og forfølges, vederfares Ret; den, der er saa ulykkelig at opvække større Opmærksomhed ved sine Aandsproducter end de af hans Medborgere, der gjøre Fordring derpaa, - han vil i det mindste i denne Generation, maaskee ikke gjøre Lykke som Skribent, og selv hans nyttigste Værk vil behandles som Maculatur.