Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-10-31
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 300000. Ma Syvende Aargang. No. 77. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Tirsdagen den 31 October, 1809. De to Fettere, eller Verden vil bedrages. (Sluttet.) medens Jesper gik med af Lykkens Stige, gik Bertel op af den. Blandt den sidstes mange og mangehaande Venner var ogsaa en Kammerraad, som kaldte sig hans Patron. Bertel var Halen af den Kammerraadske Familie, hang fast ved den som en Børre, gjorde sin underdanige Opvartning to, tre Gange om Dagen, opstøvede Byrygter, Nyheder, Bagtalelser og andre Efterretninger, som krydre Maaltidet, og vidste saaledes at amalgamere sig med Huset, at man aldrig kunde have et Boston partie, en Familiefest eller anden selskabelig Sammenkomst, uden at jo Bertel Falk var indbuden dertil. Men Verden vil bedrages, og selv Bertel var her ligesaa godt den Bedragne som den Bedragende. Kammerraaden havde en Søsterdatter, i Huset: en gammel Frøken paa omtrent 43 Aar, som havde circuleret i Familien i henved 24 Aar. Allerede for mange Aar siden kunde hun været gift, men den Gang hun var ung, var ingen god nok for hende, og nu da hun var gammel, var hun ikke god nok for nogen. Familien gjorde sig al muelig Umage for at udpynte denne Antiqvitet, og medtog hende i alle Klubber, Selskaber og Concerter, for ved denne Publicitet at faae hende gift. Men ingen vilde bide paa Krogen, uagtet man havde nok saa mange Snarer ude, ingen vilde deele Hymens Glæder med en Matrone, der kunde bringe en Mand ind i en Kammerraad Familie og skaffe ham en Deel af den Fornemheds Glands, der er udbredt over saadant et Slægtskab. Kammerraaden havde, efter mange mislykkede Operationer og Planer, besluttet at gaae et Trin nedenfor sin Stand, og gifte sin Søsterdatter bort til en Person endog under hendes og hans Rang. Han havde længe havt Bertel Falk i Kikkerten, og bestandig fængslet ham til sit Huus, for siden deslettere at kunne fængsle ham til sin Søsterdatter. Han ventede kun paa, at Himlen skulde beskjære ham et lille Levebrød, for i samme Øieblik han havde faaet det, at erklære Mariage. Han vidste Bertel eiede intet, var af simpel Stand, skyldte ham meget af sin og Lykke, og vilde betragte det som en fortrinlig Ære at optages i en virkelig Kammerraads Familie. Hans Plan lykkedes ogsaa Aldrig saasnart var Bertel Falk bleven Secretair, førend han over Hals og Hoved, – thi her var intet Øieblik at spilde, – mere af Taknemmelighed end Kierlighed, mere i det Haab at blive en lykkelig Contoircheend en lykkelig Familiechef, holdt Bryllup med Kammerraadens Søsterdatter. Alting maatte være propert og moderne og nydeligt i hans Huus; thi vor Frøken Habniks havde i 24 samfulde Aar raabt paa, naar jeg engang bliver gift, saa og hun holdt ogsaa troligen Ord. Hun mahoganiserede sit Huus fra Øverst til Nederst. Alting, lige fra Spyttebakkerne indtil Pigens Slagbænk, var af Mahognietræ. Hun havde to Gulvtæpper, der kostede ligesaa meget som hendes Mands Secretairiat indbragte i et heelt Aar, og hendes Vindues gardiner var, efter Decorateurens Forsikkring, af samme Tøi og Snit, som de, der hænge i den Franske Keiserindes Sovecabinet. "Det kan ikke være mindre for Folk af vor Stand, eller en Kone af min Stand kan ikke have det simplere", vare de sædvanlige Vaaben, hvormed hun gik hendes Mand i Møde, naar det forekom ham, at hun gik lidt for vidt, og Tanken om Procuratorer, Hof og Stadsret og Slutteriet havde forstyrret hans gode Lune. Bertel havde nu, som Verden kalder det, gjort sin Lykke. Han havde i sit 28de Aar et Embede, en Kone af Stand og stod paa Nippet at faae en lille Rang. Alle de, der havde fulgt samme Bane som han og som han var sprunget forbi, misundte ham ikke lidet denne store Lykke. Bertel blev bestandig sin Grundsætning: "Verden, vil bedrages meget tro. Han fortalde alle Mennesker at han levede saa overmaade godt med sin Kone, og anstillede sig som han havde været inderlig forelsket i hende. Men skjønt han uden forHuset klappede og kyssede hende i Alles Overværelse, var han i Eenrum færdig at kradse Øinene ud paa hende, og bebreidede hende at hun var en gammel Her, at ingen skjøttede om at eie hende, at hun aldrig var bleven gift om han ikke havde forbarmet sig over hende o. s. v. Hjemme kaldte han hende hvert Øieblik. Din Satan, uden forHuset var hun hans Engel; hjemme karnøflede han hende, uden for Huset carresserede han hende. Hele Verden sagde: hvad den Secretair Falk dog holder af sin Kone!" Af ingen misundtes Bertel mindre end af Jesper. "Hellere døe som Ungkarl, raabte han: end gifte sig af egennyttige Hensigter!" Det varede ikke længe og han blev bekjendt med en ung uskyldig Mopaa 18 Aar, der tjente som Stuepige i et Huus, hvor han havde conditioneret. Hun eiede intet, uden et skyldfrit Hjerte, et aabent Ansigt, som bar Sundhedens skjønneste Præg, og et Par stærke arbeidsvante Hænder. "Du skal være min Dronning, ved en Krukke Vand og et Stykke Rugbrød, Marthe!" raabte han i sin Henrykkelse. "Med Dig vil jeg leve lykkeligere i den usleste Hytte end Bertel med sin Frøken midt i al hans Glands." Pigen var ung og uerfaren, svarede, at hvor der er Hjerterum er ogsaa Huusrum, at man ligesaa godt kan være sin egen Tjener som Andres, og anførte andre saadanne Sætninger, der alle bevise, det er bedre, at styrte sig i Armod, faae et Huus fuldt af Børn &c. og være gift, end have sit gode Udkomme og være løs og ledig. Det varede ikke længe og Jesper holdt Bryllup med sin Donna. Secretair Falk og hans Frue vilde, som man let kan indsee, ikke vide noget af denne Mariage, som de ansaae for en reen Familie=Infamie, og hver Gang nogen af dem hændelsesviis mødte Jesper eller hans Kone paa Gaden, gik de af Veien for dem. Men det varede ikke længe og Madam Falk blev kjed af dette Hyrdelid. Som Stuepige havde hun sin gode, sunde Føde hver Dag; men som Madam maatte hun vælge Smalhans til Kok. De evige Kartofler og Vællinger, som hun i Hvedebrødsdagen lod sig nøie med, begyndte at blive for ensformige for hende, og Caffeen, som hun af Kierlighed til sin Mand, hidtil havde negtet sig, begyndte hun nu for Alvor at savne. Vel demonstrerede Jesper hende, at de gamle Stokker ansaae Undværelse og Tarvelighed for en Cardinaldyd, at Diogenes hiin Cyniker satte sin største Lykke i at kunne undvære alt, og foragtede i en Øltønde Alexander Magnus's brillanteste Tilbud; at der ikke gaves nogen større Lyksalighed i Verden end Bevidstheden at have opfyldt sin Pligt; han fortalde hende, at Cynisk Philosophie er paa Dansk det samme som Hunde-Philosophie, fordi Cynikerne levede som Hunde, men Marthe vilde ikke lade sig overbevise. Hun havde ikke mindste Sands for Stoikernes Philosophie eller den Cyniske Moral. Hun paastod, at om hun vilde have levet som en Hund, behøvede hun ikke at gifte sig, og truede med at søge Magistraten om en formelig Ægte skabsskilsmisse, dersom hun ikke i det mindste fik sin Caffe to Gange om Dagen.