Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-03-29
Fædrelandet. Blandinger. J Anledning af det sidste store Tab, som Danmark har liidt, udbryder "Fædrelandet" "Thorvaldsen er død, Skjønhedens Apperstepræst er ikke mere. Men for ham var Døden ophøiet og salig, uden Angst eller Smerte, uforstyrret af jordiske Længsler eller af de Omstaaendes Klageraab, Skjøn og kraftig som hine Oldtidens Herver, hans Haand har foreviget, traadte han ind i Musernes Tempel, og allerede under Orchestrets første Buestrog aabnedes hans Øre for Evighedens Harmonier, og inden endnu Teppet rullede op, brast Forhænget for hiin store Scene, hvor hans Siæl allerede hernede havde hjemme, hvorfra han hentede sine skjønneste Gestalter, og hvor han nu skuer Alt, hvad der er stort og guddommeligt, Ansigt til Ansigt. Thorvaldsen er død, Skjønhedens Apperstepræst er ikke meere. Og for os, som i stille Veemod staae sørgende omkring dette uhyre Savn, er dette Alvorsbudskab en hellig Opfordring til ikke blot i Ærefrygt at frede og hans herlige Minde, men at fortjene den store Arv, som han har betroet til os, ved den Kjærlighed, hvormed vi tilegne os, og i al vor Væren og Jdræt frugtbargjøre den Fylde af Aand og Skjønhed, som gjennem hans Værker lever et evigt Liv. For os, der forsagte stirre ind i det store Øde en saa mægtig Aands Bortgang har efterladt iblandt os, er dette et opløftende Kald til ved forenede Kræfter, saavidt det staaer til os, at erstatte, hvad vi i ham have tabt, og det ikke blot ved i Konsten at fortsætte, hvad han saa herligen har begyndt, men ved hver paa sin Viis at virke for det Lands Ære og Velfærd, hvis Stolthed han var, til Nordens Gjenfødelse i Bedriff og Seiersglands. Naar vi saaledes opfatte Thorvaldsens Død, da tør vi trøstende tilraabe hinanden; Thorvaldsen er død, Men han lever i sine Værker og i sit Folk. - Fremdeles hedder det i samme Blad; "Som bekjendt, har Thorvaldsen i Løbet af denne Vinter liidt af en Svaghed i Benene, som ældre Mænd, ofte hjemsøges af. Hans Læge var Statsraad Bang, der tillige var knyttet til ham ved et nøie Venskabsforhold; men Hs. M. Dronningen sendte ham Regimentschirurg Jacobsen, som skulde curere ham, og som paatog sig det Vovestykke, at lukke en Fontenelle, Thorvaldsen i en lang Række af Aar havde havt i Benet. Det kan ikke tilkomme os at have nogen Dom om en Foranstaltning, som vi vide, at i det mindste Bang har erklæret for høist betænkelig. Skjøndt Benet i den seneste Tid var brudt op igjen, bevarede Thorvaldsen, dog den Rørighed, Livlighed og Friskhed, der stedse havde udmærket ham; han bivaanede saaledes i Fredags Studenternes Concert for de Bissenske Statuer, og afslog en Jndbydelse til det skandinaviske Samfunds Møde i Løverdags, ikkun fordi han alt havde lovet sig bort til et privat Selskab, hvori han deeltog med sin sædvanlige Munterhed. Om Dødsøieblikket siger det nævnte Blad: "Det var den udmærkede Konstner, derhar knyttet sin Virksomheds seierrige Begyndelse til Thorvaldsens store Konstnerliv, for hvis værdige Jhukommelse hans geniale Værk ikke er uden stor, navnlig ogsaa af Thorvaldsen levende paaskjønnet, Betydning, der ledsagede ham paa denne hans sidste Gang; ved Theatrets Jndgang skiltes Bindesbøll fra Thorvaldsen, og denne traadte ind i Forsamlingen, kjæk og skjøn som sædvanligt, hilste nogle Omkringstaaende, og indtog sin Plads. Faa Øieblikke efter, endnu forinden Tæppet gik op, sank han tilbage, uden at udstøde nogen Lyd, uden at noget Smerteenstræk forstyrrede den milde, høie Ro, der altid thronede paa hans herlige Aasyn, og da han faa Minutter efter blev baaren ind i sin nærliggende Bolig, havde Dødens Bleghed og Fred for evig lukket hans Læber. Da hans Ungdomsven, Collin, efter Slutningen af første Act erholdt dette uventede Sorgens Budskab, ilede han bestyrtet hen til Thorvaldsens Dødsleie; de tvende tilbageblivende Theater directeurer havde naturligviis ikke Takt og Resoluthed, nok til at slutte Forestillingen; Hofmænds Begreber om den rette Etikette ere sædvanligviis kun uddannede i en ganske særskilt Retning. Collin, Schouw, Clausen og Thiele, der tilligemed Bissen ere hans Testamentes Executorer, forseglede endnu samme Aften alle hans Gjemmer. - Det er Thorvaldsens bestemte og oftudtalte Ønske, at hans jordiske Rester skulle hvile midt imellem de rige Mindemærker af hans Virken her paa Jorden; det er midt i Museets Gaard, ved Foden af Christussalen, at Bindesbøll dertil har udseet en Plads, som skulde betegnes ved den store colossale Løve, der i Marmor findes i Thorvaldsens Attelier. Jdeen er saa smuk, og den Afdødes Ønske maa være Enhver saa helligt, at vi ansee det for ufornødent, her imod de præstelige Skrupler, der muligen et og andet Sted, kunde søge at gjøre sig gjældende, at opregne de talrige Præcedenser, at særskilte Pladser ere kirkeligen blevne indviede til Gravsted for Afdøde. Vi forudsætte altsaa, at de dyrebare Rester, efter den Sørgehøitid, som naturligviis vil foregaae i Landets Kathedral, i den ved hans Haand saa herligt smykkede Frue Kirke, ville vorde bisatte i et Kapel - rimeligviis i Holmens Kirke, hvorhan er døbt og confirmeret - indtil de kunne flyttes der den, hvor hans Livs Bedrifter i stor og evig Marmor skrift ville blive opbevarede for alle kommende Tider." Fra Kjøbenhavn skrives i Aarh. A. "Ved sin Ankomst til Hovedstaden begav Hs. K. H. Kronprindsen sig strax til sine kongelige Forældre, der befandt sig i Hoftheatret. Da Kronprindsen traadte ind i den kgl. Loge, reiste alle i Theatret Tilstedeværende sig og hilste, medens Kongen og Dronningen omfavnede ham til Velkomst. – Den 20 ds. blev General Bülow begravet uden militaire Honneurs, hvilke Familien havde frabedet sig, men ledsaget af et overordentlig talrigt Følge, og deriblandt Hs. K. H. Prinds Ferdinand, samt Hs. M. Kongens Eqvipage. - For nylig afgik den duelige Chirurg Thal, og nu staaer Faget i Fare for at miste en Anden af sine bedste Dyrkere, idet Prof. Gundelach Møller, Overchirug paa Frederiks Hospital, paa Grund af Svaghed har seet sig nødt til at trække sig tilbage fra al Praxis.