Viborger Samler, 1782-10-07
Mandagen den 7 October. Ha(Fortsættelst af No. 40.)Men den kan endog blive det for dem, der virkelig fortiene den. Viist Overlæg, redelige Hensigter, reene Bevæggrunde frembringe ofte Handlinger, der geraade dem til Ære, som udøve dem. Jeg siger, ofte, thi ikke sielden seer man tvertimod de viseste og beste Anlæg at strande i Udførelsen og bringe Skam i Stedet for Ære. Men naar O a endog Og endog et ynskeligt Udfald kroner kloge og redelige Bestræbelser, naar endog Æren bliver deres Løn, kan dog denne Løn ligesaavel blive skadelig for den, der efter Fortieneste erholder den, som for den, der ikke fortiener samme. Mange, der ikke lode Pligternes besværlige Vei blive sig suur, førend de erholdte Bifald og Roes, gave efter og troede at have gjort nok, naar den forræderske Roes overdrev det Gode i deres Handlinger og udraabte dem som fuldkomne. Mange, som med Alvorlighed beflittede sig paa det Gode for dets egen Skyld og ikke af Ærgierrighed, som fortiene Ære, og erlangte den, uden at søge den, bleve blendede ved Smiggreriers Glimmer og forførte til at afvige fra Tingen selv og snappe efter Skyggen. Enhver dydig maae forsaavidt være ærekier og besidde Ærgierrighed, som det aldrig kan være et Menneske, der besidder Forstand og et got Hierte, ligegyldigt, enten andre have gode eller slette Tanker om ham. Det sidste kan have Følger, for ham, der ei aleene kan skade ham paa hans Ære, men og i Henseende til hans ganske Tilstand. Til at undgaae dette, at ingen skal tænke slet om os, behøves intet uden en redelig Bestræbelse for at fyldest giøre vor Stand Pligter. Dette sikkrer os for Skam og den, der er frie derfor, har Ære udk. Det er ikke mueligt at undgaae hiin uden at have denne. Det er ikke mueligt tillige at leve uden Ære og uden Skam Skeer det endog, at et Tilfælde, som vi ei formaae at afvende, standser vore beste Foretagender, saa de tillige med os selv blive til Skamme, bør vi dog ligesaa saa lidt bedrøve os over ufortient Skam, som den Ærgierrige er berettiget til at glæde sig over den tilfældige Roes, han ikke er værd. Dog skal man vist nok ikke vise mange Exempler paa, at Dyden bringer Skam i Stedet for Ære. Sætte vi os intet meere for, end det vore Kræfter strække til; tragte vi ikke efter høie Ting gaae vi varsom den Vei, vort Kald anviser os; saa er Forsynet alt for retfærdigt til at lade os derved blive beskæmmede, og hvis det endog tillod det, maatte vi dog tilfredsstille os med dets Urandsagelighed og taa ligen oppebie den Tiid, da følgerne skal overbevise os om, at endog det Modbydelige, der vederfares os, maae blive et Middel til vor Lykke. Denne Ære, som man, uden at giøre den til sin Hensigt, finder alene i at undgaae den Skam, der udeblivelig følger dem, der forsømme deres Pligter, eller handle imod dem, denne Ære er den eneste, der hverken kan kaldes forfængelig eller skadelig. Den er den Løn, Fortienesterne selv medføre. Men Verden er ofte saa erkiendtlig ogsaa at belønne Fortienester med udvortes Æresbeviisninger og adskille Velfortiente fra andre mindre Fortiente ved Opheielser. At erlange disse maae aldrig være Øiemedet af den Viises Handlinger; han bør giøre Got ikke af Ærgierrighed, men efter Pligt. Dog behøver han ei heller at undslaae sig for Ære og Æresposter, naar de tilbydes ham som Løn, for hans Fortienester. Han bør alene ansee dem, som saadanne høie Steder, der let kan foraarsage Hovedsvimmel og Fald, forvandle tit den Viise til en Daare, Daare, berøve ham den med Dyden forbundne herlige Frihed og giøre ham til Lasternes Slave, forvandle den ham tilforn af alle beviiste frivillige og sande Ære til tvungne Æresbeviisninger, og saaledes giøre ham for til æret og bag til beleet. Men hvor mange findes der vel, som, uagtet disse Betænkeligheder, skye Høihed? Foruden Fortienester er der endnu et Middel til at erlange Ære, nemlig Penge. Man kan derved komme til Værdigheder og Æresposter, og det ikke altid paa en lastværdig Maade. Endog Rigdom selv bliver en Art af Fortieneste for den, der har erhvervet samme ved lovlige og ulastelige Midler. Da det er Landet gavnligt at have formuende Borgere, belønner Landets Regent undertiden saadanne stræbsomme Mænd med Ære og Ophøielse, for at opmuntre andre til lige Vindskibelighed. Andre, der ikke ved nogen Møie, men ved Tilfælde, Arv, Giftermaal, Lotterier, o. s. v. ere blevne rige, fortiene endog nogen, Agtelse. Rige ere i det Almindelige det samme, som de mægtigere Stater ere iblandt de mindre mægtige. Jndskrænke endog Lovene Undersaatter meere, saa de ikke saa let kan misbruge deres Rigdom til deres Medborgeres Skade, som hiine deres Magt, saa lader dog den almindelige Fordervelse dem altid Veie nok aabne til at skade andre ved Hielp af den Magt, deres Formue giver dem. Afholde de sig fra denne Misbrug, anvende de endeel af deres Rigdom til andres Nytte og ikke til deres Undertrykkelse, saa fortiene de derved. derved den samme Ære, der tilkommer alle, som søger at opfylde deres Pligter. De fortiene de Æresbeviisninger, Staten tillægger dem for den ædle Brug af deres Formue. Endog de, der for deres Penge søge og erlange Æresposter, fortiene derfor ikke i Almindelighed at beskyldes for Forfængelighed og Stolthed. Den, hvis Omstændigheder ikke nøde ham til at søge Embede og Tieneste, og derved at komme til Ære, er lykkelig, siden den med Æren forbundne Byrde og Ansvar giør ham samme dyr nok. (Meere følger, (Følgende er indsendt.)¬