Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-06-14
Enkelte af mine Velyndere og mange af mine Venner have formeent, at jeg burde erklære mig mod de gjentagne Udfald mod mig i "Nordisk Kirketidende. Jeg derimod har stedse troet og troer endnu, at det bedste Svar paa denne Tidende er - Taushed. For imidlertid at vise, at det ikke er Frygt, der gjør mig taus, erklærer jeg herved den mod Hr. Proprietair Langkilde til Biskopstorp og mig i bemeldte Tidende af 5 Aug. No. 31 f. A. gjorte Beskyldning: "at det var os, der bevægede Sognefogden til at hæve en her i Byen den 26 Mai f. A. begyndt ulovlig Forsamling, for aldeles usandfærdig. (Jeg kunde med Føie bruge et stærkere Udtryk, hvis jeg yndede visse Folks Tone.) Jkke med eet Ord influerede vi paa Sogne fogdens Handling, der ene var en Følge af Politiemesterens bestemte Ordre. Det Uddrag, der i Martsheftet for d. A. af samme Tidende er gjort af en Sag, jeg nødsagedes til at anlægge mod en af mine forrige Elever, viser tilfulde, at enten har Udgiveren glemt det Vigtigste, min Forklaring for Retten eller er den Jnjurianten overgaaede Dom uretfærdig, hvilket Sidste Man dog ei har vovet at yttre. Kan jeg vinde den fornødne Tid fra de mange Forretninger, jeg, for nødtørftigt ved et af Stiftets mindste Skolekald at ernære en talrig Familie, har maattet overtage mig, og saaledes fuldføre et længe næret Forsæt: at udgive den langelandske Opvækkelses Historie, faaer jeg ogsaa Leilighed til at fremlægge ovennævnte Sag i sin Heelhed for Publicum, der da først ret kan dømme om den. Det har forøvrigt glædet mig, og sikkert enhver Ven af sand Oplysning og ægte Christelighed, at læse i samme Hefte, at: Opvækkelsen paa Langeland er den største i Danmark; thi heraf fremgaaer, at Secteervæsenet dog ikke ret kan trives i vort kjære Fædreland. Vel gives her paa dette saa stærkt opvakte Land endeel Familier, der skille sig fra deres Medchristne og, efter deres egen Mening, danne ude Helliges Samfundemen deels ere flere Sogne aldeles urørte af Smitteen, og deels er Antallet af de Opvakte i de øvrige Menigheder, skjøndt mere end stort nok, dog ikke saa foruroligende som Kirketidenden, fremstiller det. Den udmærkede Agtelse, Langelands Geistlige nyde i deres Menigheder, og den store Tiltroe, den meere oplyste - Gud være lovet den største - Deel af Almuen har til deres af Gud og Kongen beskikkede Sjælesørgeres Læres Reenhed og ægte Christelighed, fremfor til de sig selv kaldede, enten langelandske eller fyenske, som oftest ligesaa uvidende som hovmodige Apostlers; den villie, de Opvakte have fremkaldt mod sig ved deres Fordømmelseslyst, deres Trods mod Loven og deres mange trække, uædle Yttringer og de Mænd, til hvilke det hellige Prædikeembede er anbetroet: den Dumdristighed, hvormed de trænge sig ind paa Steder, hvor Man ikke vil have dem; den samdrægtige Paapassenhed, hvormed flere Byers Beboere vaage, over at holde Sværmeriets Smitte borte fra sig: disse og flere andre Omstændigheder synes at borge for, at det religiøse Uvæsen har culmineret her paa Landet. Hvad der mere bestyrker denne Formening er det, at Forholdet mellem Præst og Menighed heller ikke af Almuen - med Undtagelse af de Opvakte- betragtes som et Baand eller en Samvittighedstvang; men tvertimod som et af Samfundets største Goder; derom vidnet den Uvillie, hvormed Jdeen om Sognebaandets Løsning er optaget - en villie, der – især efter Sagens Forhandling i Stænderne - er saa stor, at her endog er Tale om at samle Underskrifter paa en allerunderdanigst Ansøgning til Hs. Majestæt Kongen, om at Allerhøistsamme allernaadigst, som hidtil, vil faderligt beskytte en Sogneforbindelse, ved hvilken Undersaatterne i Aarhundreder have følt sig lykkelige. Kommer denne Ansøgning istand, saa vil Stemmerne - Folkets Stemmer - for og imod Sognebaandets Løsning vist vise sig heel anderledes end i Roeskilde Stændersal. Fich. Simmerbølle Skole, den 2 Juni 1839.