Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-05-16
J det sydlige Europa i Spanien stod den Gang en Mand ved Statsroret af ligesaa omfattende Genie som Gørtz, Cardinal Alberoni. Og saa med denne indlod Gørt sig. De havde Fienden tilfælles i Kongen af Engelland, Georg Deres combinerede Planer vare vidtløftige. Det hannoverske Huus skulde miste Engellands Throne, og Huset Stuart retableres, Prindsregenten af Frankrig og Kongen af Danmark bortføres, og den var næsten ingen Stat i Europa, hvortil disse rænkefulde Ministres Cabaler jo strakte sig. Man kan umulig vide, hvor vidt de kunde have drevet det, naar Georg 1 ikke havde været ligesaa klog og aarvaagen Konge, som de vare snedige, fulde af Planer. Han vidste godt, hvad der forgik i hans eget Rige, tog de fornødne Forhold regler, og underrettede Regenten i Frankrig Kongen af Danmark om de Planer, som vare Værk imod dem, og saaledes bleve de tilintergjorte. Ved disse Foretagender spildte Gørt den gode Mening, som han havde erhvervet sig hos Philip af Orleans, og det Laan i rede Penge, hvorom han havde underhandlet med Regenten, gik over styr. Jmidlertid et godt Hoved veed altid at hielpe sig. Gørt underhandlede nu med flere Banqviers, i Besynderlighed i Paris og Nantes. Regenten, som ingen Tyran var, lod dette passere, da han ikke vilde udstrække sin personlige Utilfredshed med den svenske Minister til Sverrigs Konge, hvis Forfædre havde været Frankrigs mangeaarige Allierede, og som selv altid havde viist sig venskabelig sindet imod Frankrig. Gørt endvidere indlod sig med formuende Particuliers i Nederlandene, i Brüssel og Amsterdam. Han bevirkede ved sin Overtalelsesgave og personlige Behagelighed, at Stænderne paa Rigsdagen i Stokholm caverede for Betalingen af 4 Millioner Daler Sølvmynt. En uhyre Sum, naar man betænker Sverrigs høist svækkede Tilstand paa den Tid ved den langvarige Krig, og Carls høist arbitraire Regjering, som kuns betragtede og behandlede det svenske Folk som en Grube, der skulde kaste Penge og Soldater af sig, som Rigsraad Nordenhielm sagde paa Rigsdagen 1723. Midt under alt dette fortsatte Gørt driftig og duelig Underhandlingerne med Peter, og ledte dem endelig til det lykkelige Udkast til en Sepacatfred med denne Sverrigs farligste Fiende. Jahan indledte dem endog til et Løfte om et For pund imellem Peter og Carl imod dennes øvrige Fjender, da Peter deels med Hensyn paa sine Culturplaner ansaae Krigens Vedvarenhed gavnlig for sit Rige, thi Krigen kunde nu ikke mere vorde ham farlig, men være et Middel til at exerceere hans Tropper, og vænne hans Store til Lydighed; deels var misfornøiet med sine Allierede, og gjerne vilde tilføje dem Skade. At udsone tvende Fiender af saadanne personlige Egenskaber, som Carl og Peter, som i 16 Aar havde ført Krig med hinanden paa Liv og Død, og vant sig til den Tanke, at den enes Roe og Velfærd kuns kunde sikres og befæstes ved den andens Fordærvelse og Undergang, var vist nok intet Hverdagsarbeide. Kuns en Mand af Gørtz's Hoved, dybe Menneskekundskab, lykkelige Gave til at hæve Vanskeligheder, og forene heterogene Dele, kunde det lykkes, at gjøre to Fyrster, som Peter og Carl, indlysende, at deres fælles Fordeel var Fred og Forbund, og ikke Krig. - Underhandlingerne, ledte med Gørtz's vante Klogskab, vare i Aaret 171, nær ved et lykkeligt Udfald, og behøvede endnu kuns Carls Ratification; da enten det gamle Had til Peter kogte op i ham igien, eller hvad der er sandsynligere, at han sig selv ubevidst lod sig lede af Gørs's hemmelige Fiender, gav denne Befaling, at afbryde Underhandlingerne, naar Peter ikke vilde tilbagelevere Sverrig alle ved Østersøen gjorte Erobringer. – Et fatalt Budskab for en duelig Mand, hvis Arbejde, Møje, og Bestræbelse gik allene ud paa, paa en god Maade at bringe Sverrig ud af den slemme Forfatning, hvori Carls Hævngjerrighed havde sat dette agtværdige Rige. Gørt var imidlertid en Mand af alt formegen god Villie, Virksomhed, og Klogskab, til at han skulde lade et Arbeide fare, hvis Nytte for det Rige, som han tjente, var hans faste Overbeviisning. - Da han havde faaet den ubehagelige Efterretning om Carls forandrede Sindelag, var det hans første Tanke, at dølge samme forde Russiske Ministre, for at forebygge Underhandlingernes Afbrud. - Han anmeldte nu paa Congressen Nødvendigheden af sin personlige Nærværelse i Sverrig, uden at angive sammes Aarsag, lovede sin snare Tilbagekomst, og ilede til Skaane, hvor han traf Carl sysselsat med Tilberedelserne til sit sidste Felttog. - Virkningen af hans personlige Sammenkomst med Carl var Underhandlingernes Fornyelse paa den forhen lagte Grundvold, og sammes fulde Tilendebringelse paa de for Sverrig fordeelagtigste Vilkaar. Til Fredens Afslutning manglede Intet uden Carls Ratification. Midt under alle disse Gørtz's Arbeider, Bestræbelser og Opofrelser, befattede Carl sig med Jntet, uden at nytte de af Gørt aabnede Finants kilder, til at ruste sig til Lands og Vands saaledes, at Sverrigs Fiender maatte indgydes Respect. Efter Tabet af Pommern, og de i samme værende Tropper, efterat den Svenske Armee havde capituleret i Tønningen, og Levningerne af den Svenske Flaade laae aftaklede i Carlscrone, troede Europa, at Carl ikke mere kunde reise sig, men paa Naade og Unaade maatte overgive sig til Fiendernes Discretion. - Underhandlingerne paa Aland, og Gørtz's vidt omfattende Genie bragte man ikke med i Beregningen. For man bemærkede det, havde Carl en med alle Nødvendigheder udrustet Armee paa over 70,000 Mand paa Benene, og en anseelig vel eqviperet Flaade. – Nu viiste det sig, at den Regel, at en stor og lys Aand formaaer alt over en mere indskrænket ikke altid er gieldende. - Gørt havde formaaet Carl til at indlade sig i Underhandlinger med Peter, for at afvæbne og drage Fordeel af denne mægtige Mand. Jkke uden Modstand gav Carl endelig efter, men Gørs senere geniale Planer troede han ikke at kunne indlade sig paa. - Gørt som en dyb Statsmand vidste, pacem esse optimam rerum. Han indsaae desuden, at de Midler, ved hvilke man havde forskaffet Sverrig for denne Sinde et truende Udseende, naar de vare forbrugte, ikke mere vilde staae til Tjeneste. Hans indsigtsfulde Raad gik derfor ud paa: at Carl skulde bruge sin nærværende truende Stilling, til dermed at afholde Sverrigs øvrige Fiender fra Anfald, som desuden Ingen af dem tænkte paa, da Sverrigs truende Stilling bevirket ved Gørtz's Hoved ikke passede til deres offensive Planer, som nu maatte indskrænkes til det Defensive. - Gørt tilraadede endvidere, at Carl skulde oppebie Fredens og Alliancens fuldkomne Afslutning med Peter, lægge disse Kræfter til sin egen mægtige Rustning, og saaledes tilbyde Danmark og Hannover antagelige Vilkaar, da han af Krigens Forlængelse Intet havde at haabe, men alt at frygte med Hensyn paa Sverrigs med hvert Aar tiltagende Udtømmelse. - En saadan Plan bragt til en saadan Modenhed, og saadanne paa samme grundede Raad hjemle Gørt Plads blandt de klogeste og indsigtsfuldeste Mænd, som nogensinde have raadet Fyrster. Dette vilde Carl, maaskee heller ikke kunde indsee. Kuns hans fuldkomne Kraftesløshed efter Felttoget i Pommern havde i den største Deel af Aaret 1715 sat ham ud af Virksomhed. - Men da Armeen ved Gørtz's Anstrængelse var completteret, munderet, remonteret, bevæbnet, og rigelig forsynet med alt fornødent, skulde den hidtil opsatte, men ikke glemte Hævn imod Danmark udføres. Vinteren 1716 var bestemt til et Landgangsforsøg over Jsen paa Sjælland. Denne, som alle Carls Planer siden Octbr. 1707, strandede ved et pludseligt indfaldende Tøeveir. - Hvad Carl imidlertid førte i Skjoldet, hvad Danmark havde at befrygte af hans længe tilbageholdte, men desto mere under Laaget kogende Vrede, saae vore Forfædre Aarlig af den Gudstjeneste, Carl i den Anledning lod foranstalte. Han lod nemlig i alle Kirker i de 4 Danmark fratagne Provindser paa en fastsat Dag præke over Davids d. 18 P. 3744 v. Carl betvivlede nemlig Præsternes lojale Sindelag i disse Provindser, hvis Forfædre havde tjent under Kronen Danmark, og som endnu vare beslægtede og besvogrede med mange Familier sammesteds. De slap imidlertid vel derfra, undtagen een, og det være Forfatteren tilladt, i den Anledning at fortælle en Anecdote, som han har hørt i Sverrig for 30 Aar siden. J Øster gynge Herred boede en Præst, Hr. Lars Berlich, hvis Fader, var fra Kjøbenhavn, hvor han havde studeret for Skaanes Afstaaelse til Sverrig. Selv havde Berlich Familie i Kjøbenhavn, hvor han flere Gange havde været, var gift med en Holstenerinde, og ved alt dette gunstig stemt for Danmark, hvilket ikke var ubekjendt i Egnen, da Præsten var temmelig rundtalende. - Uheldtgviis komen Major af Rhenskjolds Regiment til at ligge i Qvarteer hos Præsten, og da han fik Ordre til Opbrud, undslap Præsten ved Afskeden disse Ord: Naar Kongen af Danmarkrestituerte Hertugen af Holsteen efter Travendaler Freden, kunde Despare dette Felttog. Rhenskjold var en Krigsmand i Carl 12tes Smag, men en bekjendt Øretuder hos Kongen, og derfor ilde lidt over hele Sverrig. Han maae have meddeelt Kongen denne Præstens Yttring thi af alle Præster var han den eneste, som fik Ordre at indsende sin Præken Ord til andet, som den var holdt, til Censur i Hovedqvarteret. Præsten adlød. Af Texten i Forbindelse med Carls velbekjendte Sindelag mod Fienden, og det forestaaende Felttog, var det klart, hvortil denne sigtede. Dog herpaa troede Præsten ikke at have nødig, at indlade sig, men havde med Forbigaaelse af hele den øvrige Text, heftet sine Betragtninger til det 44de V. og i den Anledning omtalt Carls underfulde Frelse fra Rusland, og senere Ophold i Tyrkiet. – Carl remitteerte Prækenen til Biskoppen i Provindsen med befaling, at lade Præsten tiltale ved Retten for Ulydighed imod Befalingen. - Biskoppen remonstrerte med priisværdig Frimodighed at Kongen lod vel Sagen falde, da Præsten ikke kunde skjønnes at have forseet sig, eftersom han havde forfattet og holdt en god Præken over den befalede Text. - Carl reskriberte, at Præsten dog havde forseet sig, eftersom han ikke prækede om Krigen mod Danmark. Biskoppen tillod sig endnu at forestille, at Præsten desuagtet ikke kunde antages at have forseet sig, da den Kongelige Ordre gik ud paa at præke over den befalede Text, og ikke udtrykkelig omtalte Felttoget; at det var homiletisk Praxis i alle protestantiske Lande lige saa vel at grunde sit Foredrag paa en enkelt Deel af Texten, som paa den hele Text, at den sidste Maade kuns var anvendelig, naar man prækede analytisk, og at det da var vanskeligt, at bringe de i Texten forekommende heterogene Dele til logisk Heelhed, hvorfor den synthetiske Maade, som Præsten qvæstionis havde betjent sig af, var almindeligere end den analytiske, at han paa disse Grunde tillod sig, at afvente Kongens yderligere Ordre, før han lod Provsteret sætte. – J denne theologiske, dialectiske og homiletiske Strid maatte Carl ligge under, da han ikke kunde svare med sine sædvanlige Vaaben. - Han drog sig altsaa ud af Striden, uden at erklære sig for overvundet. - Han svarte ikke paa Biskoppens sidste Remonstrants, og lod Sagen hvile. Jmidlertid troede man i Sverrig, at Carl mere var compositus, end conciliatus, og at denne Affaire vilde have blevet betænkelig nok for Præsten, om Carl havde levet, og var kommen i Rolighed; da det, som man bemærkede, laae mere i denne Fyrstes Character, at opsætte Straffen, end at tilgive.