Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-04-05
Allerede i Aaret 1804 læste man i offentlige norske Blade følgende Skrivelse fra Christiania, dat. 24 Febr. "Forgangen Aar ved denne Tid vare 20 Engelske Skide og ligesaa mange Ordres for Trælast Ladninger her, - i Aar er ingen ankommen endnu. - Frygt for Landgang og tildeels Pengemangel standser Bygninger, og Træhandlerne der ville ikke ordinere; derimod vente de at faae godt Kjøb paa vor Trælask naar mange Skibe komme for Marked *). Det var at ønske, at man derfor vilde holde sig saa meget mueligt, fra at sende Trælast til Skotland og Engelland for Marked, da ellers uundgaaeligt Tab for Trælasthandlerne her vil paafølge, især da Prisen paa Man vil let indsee, at disse den norske Referents Grunde ere hentede af Luften. De Engelske vidste alt for vel, at den truede Landgang ikke havde noget at betyde; men vilde man end antage den første Grund for rigtig, saa falder den sidste bort af sig selv thi hvor man frygter for Landgang, skjøtter man neppe om at indkjøbe Trælast, om den end var nok saa godt Kjøb Lasten og Arbeidet er stegen, Haalæggene og Udgivterne forøgede, saavel her, som i Engelland, og Fragter og Skibsudgivter meget høie Maaskee om lidet eller intet gaaer for Marked, ville de Fremmede nødes til at sende Skibe selv eller give Ordres efter Markedspriserne her i Landet. At dette Haab imidlertid ikke gik i Opfyldelse viste Erfaringen. Engellænderne havde heller neppe forhøiet Jndførselstolden af norsk Trælast saa meget, dersom de ei havde seet sig istand til at undvære samme. Af den anførte Skrivelse vil man iøvrigt see, at denne de Norskes Hovedrigdom gradevise udgik af Circulationen, i en Række af 12 Aar, og at denne Udgang altsaa ikke kan betragtes som nogen ny Aarsag til det norske Pengevæsens Forfald fra 1813 til nu; thi allerede i Aaret 1812 var den norske Trælasthandel paa Engelland standset, endskjøndt den aftog endnu mere da Byggesygen i London ophørte og Freden satte saa mange Skibe ud af Virsomhed. En Rigdom, som ikke kan afsættes, er i sig selv ingen Rigdom, i det mindste ikke for Staten naar den trænger til omsætlige Varer, og man kan ikke sige at have mistet en Rigdom i en Gienstand, som ingen vil kjøbe. Det, der maa betragtes som den eneste og sande Aarsag til det norske Pengevæsens Forfald, fra 1813 af, er den Omstændighed, at Pengemassen, som Rec. selv anfører, blev forøget fra 8 Mill. til 30 Mill. efter deres oprindelige Bestemmelse 18 Mill. Specier. Men selv efter at denne Masse var fat i Omløb, holdt de norske Sedler sig længe i en Cours af nogle og 70 med 100 Rbd. Dansk, da man vidste at de ved Rigsforsamlingen i Eidsvold vare garanterede til en Cours af 375. Medens det siden forsamlede Storthing stod paa, holdt de sig nogle og 60, og Almeenheden tabte ikke Haabet om den norske Cours's Forbedring, uagtet Term nerne for Storthingets Forhandlinger, fra Tid til anden, bleve forlængede. Men først da man erfarede at den Eidsvoldske Garantie skulde ophæves, begyndte Coursen end stærkere at dale, og tilstost kunde man kjøbe 100 Rbd. Norsk for 28 Dansk. Men da det ved Storthinget endeligen blev besluttet at de skulle indløses til 10 Rbd. for hver Speie, hævede de sig igjen til 67. Mueligen vilde de have holdt sig i denne Cours, dersom de Anfortøvet vare blevne, i det mindste for en Deel, indløste; men dette skete ikke. Derimod blev mange norske Sedler og Anviisninger udbudne paa Børsen i Kjøbenhavn, og i Gothenborg. Endnu holdt de sig næsten hele forrige Sommer i nogle 40, og mange Realiter bleve kjøbte her for disse Sedler. Men nu, da der formodentligen bleve alt for mange deraf udbudne, og der især hidkom mange fra Jylland, hvor der for norsk Regning var indkjøbt især Kornvarer, faldt de i en Tid af nogle Uger ligge til 19, ja Anviisninger skulle endog være solgte til 17 og 18, hvorfra de vel siden have reist sig noget, men dog ikke høiere end til 24 og 25, hvorimellem de nu vakle. Dette er i Korthed den norske Cours Gang siden 1813. Havde Norge saaledes, som førend 1804 kunnet afsætte sin Trælast til Udlandet, saa havde den naturligviis kunne været noget bedre, men ganske redde den fra Forfald, under Tilværelsen, af en Seddelmasse af 30 Millioner, havde den neppe kunnet. Efter Etatsraad Pram (i hans Priisskrift om Klædedragten) var Norges Jndtægt, fra Fremmede, for Trælast, i Fredstider, 1,200,000 Rd. D. C. Om vi nu anslaae det, heraf gik til Engelland, for 600,000 Rd., hvilket synes noget høit, saa er Tabet eller det, som Landet siden 1813 har havt mindre i Jndtægt, 600,000 Rd., eller 400,000 Specier aarligen, altsaa i 3 Aar 1200,000 Specier. Denne Formindskelse af 1200,000 Spec. i de aarlige Jndtægter i 3 Aar, kunne, om man end vilde antage, hvad man aldeles ikke kan, at den tog sin Begyndelse fra 1813 af, dog umueligen have virket saa meget paa Norges Finantser, at dets Cours skulde forværre sig i hint Tidsløb fra 300 til 3000. Heller ikke indkom lutter rede Penge for den Trælast, der gik til Engelland, da man deels hjemførte engelske undværlige Luxus=Producter til Norge, deels indkjøbte andre Varer for de Penge, man fik for Trælasten, i andre Lande. J det Hele kunde en saadan Afsætning rigtig nok virke meget fordeelagtigen paa Privatcrediteen, men hvorvidt den under de Omstændigheder, der i Krigsaarene fandt Sted, kunde virke paa Statens eller Sedlernes Credit, bliver et andet Spørgsmaal. Trælasten var iøvrigt heller ikke Norges Hovedrigdom, thi Udførslen af dets Fiskevarer beløb sig, ligeledes efter Etatsraad Pram, til ligesaa stor en Sum.