Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-08-30
(Fortalt af John White, nordamerikansk Søofficeer, som i Aaret 1819 foretog en Reise til Cochin-China.) Vi indskibede os i vore Baade og landede efter faa Minuters Forløb ved Byen Canjeo, der ligger paa Østsiden af en Bugt, som Don naj-Floden danner. Ved Landingen bleve vore Lugtorganer heftigen angrebne, og Stedets Jndbyggere, Mænd, Koner og Børn, tilligemed Sviin og skabede Hunde trængte sig til den stygiske Strøm moradsige Bredder, for at byde os Velkommen. Ledsagede af dem begave vi os til deres Overhoveds Bolig, efterat have gjennemvandret adskillige med raaden Fisk og deslige Sager opfyldte Gader, imellem Hytter, gamle Baade, Svinestier o. s. v., og for at intet skulde mangle i de os ydede Æresbeviisninger, istemte en Sværm skidne og næsten nogne Børn en meget harmonisk Concert, hvilken deres Forældre og de ovennævnte Sviin og Hunde accompagnerede. Overhovedets Bolig stod noget afsides fra Byen, og var noget større og bedre bygget end de andre Hytter. Den Scene, der ventede os ved Jndtrædelsen, vilde have været en værdig Gienstand for en Hogarths eller Teniers Pensel. Værelset var omtrent 25 Fod i Qvadrat, og, som vi bemærkede, den sædvanlige Audientssal. Gulvet bestod i en Blanding af haardtstampet Sand og Leer, Væggene vare smykkede med rustne Sværd, Skjolde, gamle Musketter, Trommer og Spyd. Paa begge Sider af Indgangen stode uhyre Trommer, som i Orienten kaldes Tomtom, paa en plump Træfod, og bleve i bestemte Mellemrum slagne af en vagthavende Soldat. Paa en Forhøining til høire sade to jammerlige Væsener, som lede Caunquens (Aagets) Straf. Denne bestaaer deri, at man lægger Forbryderen to store Stykker Bambus, hvert 10 Fod langt, over Skuldrene, og befæster disse med to stærke Rigler for og bag til, saa at det seer ud som han har en Træstige paa Skuldrene. Tæt bag ved denne Forhøining var Indgangen til et andet Kammer eller en Dagligstue, foran hvilken der hang en stor Skjærm af Bambus, ligesom de i Bengalen, men dog saa tyndt flettet, saa vi kunde see igjennem den Koner, Børn og Sviin, der ganske fortroligt deelte med hinanden Jndholdet af et stort Trætrug, som stod midt paa Gulvet. J Baggrunden af det Værelse, hvori vi befandt os, var der et stort plumpt Paneel, hvorpaa der var fremstillet en Gruppe af Figurer, som den vildeste Phantast maatte have havt Møje med at opfinde. Paa begge Sider bemærkede vi ogsaa nogle Malerier med græsselige Figurer i Vandfarver, og i Midten stod et Bord med en Virakskaal af Ærts, et Bækken, af samme Metal, næsten ganske fyldt med Aske, i hvilken der stode en stor Mængde Lunter, hvis Ender havde været antændte, og en lille Kobberøse. Lige over Pillerne paa begge Sider hang der en Deel lange, smale Sedler af farvet Papir, med mangehaande sorte Skrifttræk Kammerets Tag, ligesom ogsaa Husets, var smykket med tilrøgede og lasede Faner, men om disse blot vare ophængte til Stads, eller et Sejersbytte fra Fienderne, kunde vi ikke erfare. Lige over for Bordet med Virakskaalen var en to Fod høi Forhøining, bedækket med grove Straa matter. Paa denne laae nogle firekantede røde Læderpuder, og paa disse sad, med al mulig Værdighed, og med Hænderne i Siden, en Skikkelse, med en stor europæisk Filtehat paa Hovedet, i en Klædning af sort Silke, og derover en europæisk Matrostrøie. Paa begge Sider stode nogle Officerer og Soldater i brogede Uniformer, der vare opmærksomme paa hver Bevægelse, han gjorde. Vi bleve førte til Tronen, og modtagne af den ophøiede Person med et meget naadigt Nik, hvorpaa han pegede paa to plumpe Stole, og tiltalede os i sit Sprog, som vi vistnok ikke forstode et Ord af, men hvorved vi dog strax af Stemmen gjenkjendte vor forrige Gjæst, den gamle Heo. Det mørke Kammer, der intet andet Lys havde, end hvad der faldt igjennem Døren, det lave Loft, under hvilket vi næppe kunde staae opreist, den besværende Røg, som havde gjort Vægge og Zirater ganske sorte, Mandarinens alvorlige og højtidelige holdning, den groteske Sammenstilling af Uhyrerne i Krogen, og den ilde tonende Surren og Larm af Menneske- og Dyrestemmer, frembød et Skuespil, som det, der maa have svævet Milton for Sjælen, da han skildrede sit Pandæmonium. Den Gamle blev snart kjed af det besværlige Ceremoniel, steg ned af sin Trone, og følgende sin naturlige Tilbøielighed spankede han stolt omkring i Værelset, betragtede sin brogede Klædning med stort Velbehag, og efterat vi, som han syntes at ønske det, havde bevidnet ham vor Beundring, gav han sine Ledsagere nogle befalinger, og herpaa blev et plumpt Bord med grovt chinesisk Thetøi sat foran os, endvidere et stort Fad kogt Riis, med et Stykke meget fedt Flæsk og et andet Fad med kogte Yamsrødder. Den Gamle begyndte nu at rive Maden itu, og at stoppe den i Munden paa os, og, saasnart han havde puttet et Stykke ind, holdt han en stor Kop fød Thee for Læberne af os, indtil jeg tabte al Taalmodighed, og da Bønner intet hialp, antog en truende Stilling for at blive ham kvit: hvorpaa Frygt, Forlegenhed og Forundring gav ham et saa pudseerligt Udseende, at min Ærgrelse forvandlede sig til en høi Latter. Denne stemte han strax i med, men tillod mig dog nu at lange til efter eget Behag. Da Maaltidet var endt, begave vi os bort, og gik igjen ombord.