Aalborg Stiftstidende, 1830-02-06
en Flaade i Middel Havet, Rusland behersker Handelen til det uafhængige Grækenland og det afhængige Tyrkie, Rusland nærmer sig med Kjæmpeskridt Ostindiens Grændser; ethvert Skridt Rusland nu gjør fremad, truer Englands Storhed ja endogsaa dets uafhængige Existents og den Pligt, som Selvopholdelsen paalægger England, er altsaa: Krig paa Liv og DødMan kan ikke andet, end tilstaae, at den blotte Tanke paa en saadan Krig vækker Rædsel, men man kan ogsaa trøste sig med, at dens Nødvendighed ligesaalidet er uafvendelig som beviislig. Det kan derfor ikke være uden Jnteresse, at kaste et skarper Blik paa hine Præmisser, af hvilke man har villet deducere denne Nødvendighed, og vi ville gjerne taale den Bebreidelse, at mangle den behørige Jndbildningskraft, naar Sandheden af det, vi fremsætte, ikke kan bestrides. Rusland erholder altsaa Herredømmet i det sorte Hav. Antaget, at dette virkelig var saa hvilke Følger vilde det have for England, et Herre, domme paa et Hav indbefatter egentlig tvende Begreber; enten kan man derved forstaae, at den herskende Magt er i Besiddelse af de samtlige Kyster, som Havet beskyller, eller at den befarer det med sine Flaader, for, efter Godtbefindende, at formene eller tilstæde enhver fremmed Magt Adgangen dertil. Men af det sorte Havs Kystlande besidder Rusland hidtil neppe den 3die Deel og Udstrækningen af dets Grændser ved Sortehavet svarer endnu ikke til de Strækninger, som det besidder ved Østersøen, naar man dertil regner den Botnisk Havbugt. Omendskiønt nu Østersøen er af langt ringere Omfang end Sortehavet, omendskiønt Preussen er aldeles blottet for Flaader, og Sverrig og Danmark kun ere ubetydelige Søemagter, er det dog endnu ikke faldet nogen ind, at paastaae at Rusland behersker Østersøen. Paa det Spørgsmaal, om Rusland vil kunne udvide sine Besiddelser ved Sortehavets Kyster, betænke vi os ikke paa at svare, at dette kun da vil blive Tilfældet, naar England, ved et mueligt fremtidigt, Fredsbrud mellem Rusland og Tyrkiet, af en falsk Politik lader sig forlede til at lægge den russiske Magts Fremskriden i Europa Hindringer i Veien. Har England virkeligen Jnteresse ved at Rusland ei gribet forvidt og sig i Asien, saa kan vel intet være ønskeligere, end at der bliver gjort en Ende paa det tyrkiske Rige i Europa. Det kunde ikke falde England vanskeligt, især ved Medvirkning af Europas ørrige Magter, at bringe det dertil, hvortil Rusland gjerne selv vil række Haanden, at nemlig Halvøen, inden sine naturlige Grændser, fra Donauen til Cap Matapan, blev et uafhængigt selvstændigt Rige, om mueligt under en indfødt Fyrste. Følgen heraf vilde være, at Tyrkerne, hvis Magt i Europa nu er uopretteligt svækket, og neppe meere kan holdes opret ved konstige Støtter, af sig selv vilde vende tilbage fra den fremmede Grund, der nu er en brændende Vulcan under dens Fodder, til dens egentlige Hjem, hvor den umiddelbart og øieblikkelig vilde befinde sig i aldeles modsatte Forhold mod enhver angribende Magt; der vilde den have et virkeligt Fædreneland at kjæmpe for, og der vilde den være i Besiddelse af de fortrinligste natarlige Hielpemidler til sit Forsvar. Der kan det ikke falde den vanskeligt at forsvare og beskytte sine Grændser, og er det da Sultan Mahmuds Alvor med hans Reformer, saa maa han erindre sig, at Lilleasten, uden at tale om dens Vise og dens Konstnere, ogsaa engang har været det rigeste Land i Verden, hvis dristige Skippere først bragte Kundskab dertil om det fjerne og dengang ubekjendte England. - Men hvad Ruslands Herredømme over Sortehavet ved Hielp af dets Flaade angaaer, saa er dette sikkert en Punkt, som neppe foruroliger England! "Den maa have lidet at tabe, som i Efteraaret befeiler Pontus-Curiuus", er et Ordsprog, som har Aartusinders Skibsfarten der trues, og for hvilke den ikke engang i selve Sommermaanederne altid er ganske sikker. Til Stationer for Krigsflaader ere disse Egne derfor vel neppe skikkede, og man kunde desuden vel opkaste det Spørgsmaal, hvortil en saadan Flaade skulde tjene, naar den ikke havde anden Hensigt, end at beskytte Kysterne og Koffardiefarten, thi af en saadan Flaade lod England sig vel neppe præjudicere.