Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-04-02
Kjøbenhavn lignede i hine Dage en eneste Familie, over hvis Hoved der trækker et mørkt Uveir sammen. Alle havde kun een Følelse, kun een Tanke, kun et Maal. Leve eller døe for Fædrenelandet var den Tanke, der besjelede enhver fra Kongens Borg til den laveste Hytte, - fra den ypperste Mand i Staten indtil den ringste Borger. Alle grebe uopfordrede til Vaaben - fra Musernes Sønner, indtil den simpleste Arbeider. Man glemte i dette Øieblik alt, og tænkte kun paa Dannemarks Frelse. Paa Kongens Ridebane øvede Landets Studerende, - i Exerceerhuset Borgerne sig i Vaaben. Jgjennem Byen ilede der hvert Øieblik Adjutanter og Estafetter, som bragte krigerske Budskab. Hele Vogne belæssede med Krud, Kugler og Skyts kjørtes til Batterierne. Kort, – alting var beredt til at modtage Fienden, som nærmede sig den Danske Kyst med en frygtelig Flaade. To Dage førend Slaget, om Morgenen tidlig, hørte man en stærk Canonade. Det var Fienden, som med Magt trængte igjennem Sundet, og Cronborg Fæstning, der fyrede paa den med sine Canoner, som næsten et heelt Aarhundrede ikke havde været løsnede paa nogen Fiende. Som en Lynild fløi nu Rygter – sande og ufande – til Hovedstaden. Henad Formiddagen saae man fra Taarnene den hele Engelske Flaade ordne sig paa vor Reed. Det var eet af de stolteste Syn, man kan tænke sig. Hvert Øieblik ventede man, at Slaget skulde begynde, og man saae Kampen med Rolighed i Møde. Man vedblev at øve sig i Vaaben, og hele Landet bestod den Gang saa at sige kun af Krigere. Den 1ste April om Eftermiddagen lettede den Engelske Flaade Anker, og man troede, at den vilde gaae til Østersøen. Nu rørtes Trommen og i Øieblikket begave Kronprindsen og Gouverneuren sig ud paa Holmen. Man mærkede, at Fienden gjorde sig færdig til at levere et Slag. Skjærtorsdag Kl. 10 1/2 begyndte Canonernes Torden. Fire Engelske mænd forenede sig om eet Danske Skib. J Førstningen kunde man see de Engelskes Kugler falde i Vandet, og man erfarede ogsaa, at de ikke rammede. Beretningerne vare modsigende og uvisse. Man saae, at adskillige Engelske Skibe vare komne paa Grund Men henad Middag kom allerede adskillige Saarede i Land. En Soldat, som havde mistet den høire Arm, var den første, der traadte i Land. Han havde mistet en Arm, men ikke det Mod, som anstaaer en Dansk Kriger. Han gik rask til Fods hen til Sygehuset, uden engang at lade sig lede. Alle de, der mødte ham, søgte at trøste ham, og mange rakte ham en Understøttelse. Da han saae een af sine Officierer, tog han Hatten af og raabte: "Hurra Kongen leve, Nu bragte man flere Saarede i Land Det var ikke øvede Krigere allene som havde forsvaret Dannemark Selvstændighed; det var Haandværksfolk, Tjenestekarle og unge Bønder fra Strandkanterne Synet af de Qvæstede skrækkede ikke de øvrige, som endnu havde deres fulde Forlighed. Medens man bragte een Barkasse med Saarede i Land, saae man en anden med friske Tropper, svingende med Hattene og syngende Krigssange, roe ud til Skibene for at erstatte Savnet af de Faldne. Kl. 3 gik Generalmarchen i Nyboder. Rygtet derom stemte ethvert Bryst til de veemodigste Følelser. Vi mangle Folk, sagde Anføreren - vi tromme til Orlog., Det var giennemborende Ord for ethvert følende Hjerte. Henved 4 Timer havde man kjæmpet for Fædrenelandet mangen en ædel Dansk Mand havde sat Livet til, men hidtil forgjeves. Paa Kongens Nytorv og Amalienborg holdt Brandcorpset med alle Brandredskaberne, et sørgeligt Forbud paa hvad der endnu maaskee kunde skee om Natten; der var næsten ingen Tvivl mere om, at Staden vilde blive bombarderet. Men ogsaa dette saae man med Rolighed, ja næsten med Koldsindighed i Møde, thi Engellænderne selv overbeviste os om, at deres Bomber vare uden Virkning. De sprang næsten alle i Luften. Medens Slaget stod paa var Kongen og den Kongelige Familie i den nederste Etage af Rosenborgslot. Kronprindsen var bestandigen i Citadellet, hvorfra alle Ordrer uddeeltes. Endelig kom det vigtige Øieblik, da Seierherren ved Nilen lod den Danske Tapperhed vederfares, Ret, og en Vaabenstilstand blev sluttet. Dagen derpaa saae man Nelson selv i Kjøbenhavn. Jmidlertid stolede man dog ikke paa Freden. Der kom bestandig Vogne fulde med friske Tropper, og hele Skarer af saakaldte Frivillige bleve bragte ombord paa Skibene.