Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1820-02-10
Den saameget omtalte Afhandling af J. H. Vostz i Tidsskrivtet Sophronizon, hvorved den afdøde Grev Stolberg og flere have fundet sig fornærmede, har til Overskrivt: Hvorledes blev Frits Stolberg en Ufrie? og gaaer i det Hele ud paa at vise Grevens Overgang til den papistiske Troe i sit Udspring, sin Udvikling og sine Følger. Vos, en 71 aarig Veteran, agtet som Menneske og hædret som Digter, fremtræder her paa Gravens Bred som sin Ungdomsvens Anklager, og anfører som Grund dertil, at da det efterhaanden bliver alvorligere med det romerske Hierarkies Lokkelser, og dets Klerkeskab, i Forening med Ridderskabet, ved leiede Forfattere søge at fornye Middelalderens Raahed, bør den, som Gud har forundt Jndsigt og Hjerte, ikke længere tie stille, men advare og ivre mod hvad der truer at blive Tidsalderen en ødelæggende Aandspest. Saameget mere er det hans Pligt at tale, da Stolberg, ikke tilfreds med Selvberoligelse, vedbliver at forstyrre Andres Ro og Lykke, og i sin nyeste Afhandling om Tidsaanden aabenbart bekjender sin utrættelige Stræben for hierarkisk og aristokratisk Tvangsherredømme. troe Eder snue nok, udbryder han, til at dræbe Folkets Fornuft med den Smule Fornuftdannelse J besidde, Vee Eder, om det kunde lykkes. Det fornuftløse Menneske bliver Fæ i det mishandlede Fæ bliver Skovbestie - Gyldne Ord i e en viis og sandhedsskjær Oldings Mund, Tydsklands nyere Historie har noksom viist, hvortil Mørke, Mysticisme, i Munkeovertroe lede. J øvrigt fordømmer Forf, ikke Katholicismen. Blandt de redelige fødte Katholiker, siger han, har han Venner og Veninder; og kun for de Papister, som ere blevne det, har han ladet sætte denne Jndskrivt paa sit Lysthuus. Ærlige Katholik! træd herind. Du, som Fornuften afsvor, nymystiske Papist! Bliv ude 1. Hiint Udsagn af en protestantisk Geistlig, der, da han ikke kunde nægte sig den Fornøielse at gaae paa Kjetterjagt, lod trykke: sand Tolerance maa ogsaa taaleJntolerance kalder Vos med Rette et barnagtigt Ordspil i den vigtigste Sag; men, lægger han til, brugt af Papister, er det meere end barnagtigt, er det snedigt. Afhandlingen ender med Betragtninger over Stolbergs Rei ligionshistorie, som Forf. anseer for at være beregnet paa de Uvidende og Svage, og mener, at denne Fabelbog er af Theologerne revset med et altfor blødt Riis. Frederik Vilhelm 1 af Preussen var, som bekjendt en Hader af al Pragt, og i Særdeleshed af de da bruge i lige store Allongeparykker. Allerede som Kronprinds viste han denne Tænkemaade, og foretog sig derfor engang at helbrede Overmundskjænken v. Grumkow for hans Pragtsyge. Til den Ende aflagde han tilligemed Prinds Leopold af Dessau et Besøg hos ham, som han sagde, for at drikke et godt Glas Rhinskviin. Da denne ædle Drik havde sat dem i godt Lune, reiste Kronprindsen sig med eet op, reev sin lille Paryk af Hovedet og kastede den i Kaminen med de Ord: En Hundsvot, der ikke gjør det samme som og Da Prinds Leopold, som havde en løvende sit pel Paryk paa, i Øieblikket traadte i hans Fodspor, maatte Mundskjænken med Smerte offre Vulkan sin kostbare Allongeparyk. Da Man havde drukket et Par Flasker endnu, foretog Kronprindsen og hans Ledsager samme Ceremonie med deres simple Kjoler og nødte derved Grumbkow til høist veemodig at sige sin Gallakjole et evigt Farvel. Endelig kom Raden ogsaa til hans Guldstoffesvest, og saaledes sadde nu alle 3 Herrerne og svirede til Midnat i de blotte Skjorteærmer.