Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-05-22
Siden nu Konstudstillingen er lige saa offentlig som Komedien, og Enhver, som har betalt sin Billet, har Lov til at sige sin Mening reent ud, ja i Skuespilhuset endog at raabe bravo bravissimo og klappe, naar Stykket hver ham, og pibe, eller, i Mangel af en Pibe, fløite i Fingerne, naar det mishager ham, saa har jeg, der ærlig har betalt mine 24 Skilling, for at see Konstudstillingen, troet, ei heller at burde sætte mit Lys under Skjæppen, hvad enten man nu vil antage det for et stort Lumeen eller foret simpelt critisk Skillingslys, hvoraf der gaaer en Snees paa et Pund, og som man i vore Dage finder hos alle critisk-æsthetiske Spekhøkere, baade af det Slags, der høre og ikke høre til en særegen Corporation. Tilgiv, Hr. Udgiver, dersom denne Periode skulde være lidt for lang og ved Læsningen gjøre Dem lidt stakaandet. Allerede fra den Tid af, jeg læste Cornelius, har jeg, efter min Præceptors idelige Paamindelser, vant mig til at skrive saa lange Perioder, at Pennen ofte løber, tropisk talt, løbsk med mig, og den halve Side er beskreven førend jeg har naaet Punctum. Derved bliver jeg rigtig nok stundom mindre forstaaelig for Læseren, men det sætter mig ogsaa istand til, at spille med Tanken, naar jeg først har fat i den, efter Behag, og vende og dreie den saa net, og indflette saa mange Parentheser og Antitheser, at Enhver maa tilstaae, at mine Perioder ere, om just ikke almeensattelige, saa dog konstigt byggede, og at mine Tanker ere saa concentrerede, som Straalerne i et Brændeglas, der holdes for Solen. Desuden er Fattelighed just det, som røber det indskrænkede Hoved, thi de store Aanders første Særkjende er netop Ufattelighed, endskjønt dette endnu langt fra ikke beviser, at de ei selv, i det mindste under Udarbeidelsen, meget vel vide hvad de skrive, og mangen stor Skribent kan svare som Klorstok, da han blev anmodet om at forklare et vist ufatteligt Sted i hans Messias, den Gang han skrev det, vidste han meget vel hvad det skulde betyde, men nu ikke. Dog jeg mærker, at mine Tanker allerede begynde at faae Koller og ville løbe løbsk med Pennen. Det var ikke om Stilen - det var om Konstudstillingen, jeg vilde skrive. Hvad nu min Konstsmag angaaer, da maa jeg sige Dem, at den ikke er bygget paa andet end min Konstfølelse, og jeg er saameget gladere ved at kunne yttre den, som der gives saa mange Tilfælde i Verden, hvor man tvinges til at dømme imod sin Følelse; og bør man ikke prise sig lykkelig at man, i det mindste i Konstens Rige, kan være den, om hvem Folk sige: I appelle un Chat, un Chat, et Rolet unfrippon? – J hvor mange andre Tilfælde vilde man ikke skee en Ulykke, dersom man kaldte en Kat en Kat, og Rolet en Skjelm. Der gives Katte, der med deres lange og slemme Poter kradse Øinene ud paa Mange, og som man alligevel maa tale meget ærbødigen og forsigtigen om. Det er nu eengang Skik i de fleste Lande, at man hverken tør laste Skrædernes eller Børstenbindernes Arbeide, uden at nødes til at give det respective Laug en Æreserklæring eller dømmes for Misbrug af Trykkefriheden; men ingen kan blive mulcteret, om han end kaldte det største Konstværk et Fuskerarbeide; thi Konstnerne have hverken Oldermand eller Laugsskriver, der i paakommende Tilfælde kan paatale deres Ret.