Viborger Samler, 1785-01-31
Fra et ophøiet Sted den breder En Cirkel=Skygge ud, Ved Roden unge Planter sveder, Af Skyggen som du gav dem Gud! Her Her er det Plantebed, hvor plukket, Den nærerlige Frugt, Hvor kun for Sorgen Trøst oplukkes, Den Trøst som dufter lislig Lugt. Hvor mange saae vi alt at rive Som søgde der en Lye, Vi saae det faldne Mod oplives, Ja her vi saae selv Sorg at flye. Ved Cedrens Rod en Kilde flyder. Som hist i Paradiis, Sin Nectar den enhver tilbyder, Som derpaa veed at sætte Priis. Nom Unge, Gamle, her du finder, Et Skiold mod Trængslers Storm, Her Kumrens mørke Skygge svinder, Du her fandt Lægedom mod Harm. NuN. saae vi Fred, Retfærdigheden, Hinanden kierlig kysse, Her Fader, Søn, som i et Eden, Vi saae ald Splid i Slummer dysse. Men ubered du tør et nærme, Dig et saa helligt Sted, Viid, at de Bier her og sværme, Som torde dræbe Dine Fied. 4 Skeers -Et Digt, til Friheds - Priis. paa vor Allernaadigste Monarks Kong Christianden. Syve. allerhøieste Fødsels-Deden 29 Januarii 1785. tolt, som Dagens Lys, Saa er og Helt! Din Gang Din Vælde sættes ei J Tyranniets Rang, DuDu har Despotens Magt, Men Slaven findes ei Udi et Land hvor Dyd og 6 mk. J Og Pligt gaaer Friheds Vei. Vee ham som bøiet rasler, J Fængslets tunge Lænker, For ham er Du ei fød, Han Dig med Skræk kun tænker, Som troeløs skeied ud gie Af Ordnens gavmild Sphær, Han et Uhyre er, J Staten, en Chimære Han kiender ingen Lov, Ei Baand, ei Selskabs Glæder, Men frydes, eene, ved Den Vildes grumme Sæder, Som, naar han Mennesket Det, Ædelste har røvet, Og sig en Cherub troer, Dog kryber dybt i Støvet. god, Men vi, med stolt Foragt, 2 m. 3. - O! Konge! ham forlader, Og vender os til Dig, no Du Folkets Frommer Fader, 6 Du Du kiender Friheds Værd, Som Menneske kiender den, Som Fader og Regent, End meer, er Friheds Ven. Du troer, at Friheden, Er Aandens største Smykke, At, uden den, Fornuft, Var selv en stor Ulykke, Som nytted os kun til, Vor Kummer at begræde, Og blant det Levende, Den første Rang beklæde. Hvad er det da hvoraf Vi Cimbrer saa os bryster, Er det Vo. Ære at Enhver giør hvad ham lyster, At Gods ei Sikkerhed; Retskaffenhed er Ære. At Stræbsomhed fortrængt, Maae Armods Palter bære. At Loven ingen Kraft, Men Magten blindt har Roeret? Har Cimbrer, Normænd vel Den Troeskabs Eed Dig soeret? Kan Kan Ordnens Gud da saa, Ved Lovløshed vel glædes Og lee, naar Mennesket, Som Madiken, nedtrædes Nei, hiint Almagtens Bliv, Som gav os Ordnens Lov, Det gav os tilmed Dig, At den ei blev et Rov, Tyrannen selv til Priis, Som lædskes af det Blod, Han seer at strømme hen, For sin den grumme Fod. Hos hvem Samvittighed, Den tordnend Stemme, brøler Forgieves, naar han grumt Sit Svelg i Brand afkiøller, Som ikke mættes kan, For Verdner om ham rulder, Dog skielver, naar han troer, At Vredens Torden buldrer. Da, Christians trygge Folk, J Friheds runde Skiød, Seer glad mod Himmelen, For Friheden det nød, Enhver Enhver sit Kald opfylder, Og hører Christians Bud, Det ønsker, raaber: Gud! Velsign ham Gud, vor Gud! Siig, store Konge! sig, Hvad kom dig til at tage Af dine Fædres Haand, En Krones tunge Gave, Var det blot Tærning=Kast? Nei, svarte du og sagde: Mit Huuses Glands, mit Folkes Vel Mig hart om Hiertet lagde. Du derfor Folkets Siel, Liig Gud, har i din Magt, Paa første, mindste Vink, Alt er i Orden bragt, Thi Du af Viisdoms Gud, Den sande Statskonst lærte, Og Dyd var ene det, Din høie Siel begierte. Naar derfor Du engang, Bag Tidens Forheng skiuler, Dit Ansigts blide Skin, Da dybt af Sørgens Huuler, Opliger. Opstiger Skræk og Jammer, Ved Byttet Himlen glædes Og Jordens Tab var stor, Ei nok det kan begrædes Gid Sildig da enganeVi savne maae Dig her, Vor Afkom haabe vi, Vort Tab oprettet ser, J Siette Frederik, Vor Tilslugt, og Din Søn, Som Himlen Folket gav, tisk. Til Dydens visse Løn. Viborg,