Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-11-03
J Slutningen opfordrer meerbemeldte Hr. Strodtmann til, at vi skulle drage Omsorg for, at der ingen Forskiel i Tale mere skulde herske mellem Odins Søn og Hermanns Æt. Hvorledes dette nu egentlig skulde udføres, maa han bedst selv vide; men det vilde dog vist interessere begge Folkeslag, at høre det nærmere udviklet af ham. Foreløbigen tillade han Jndsenderen at forespørge sig: 1.) om han da mener, at begge Sprog skulde slaaes sammen, saadan til en Slags lingva franca, eller 2.) om det Ene skulde fortrænge det Andet, og hvilket han da vilde have udryddet, samt 3.) hvad Nytte for begge Nationer han lover sig deraf, Mangen En kunde maaskee troe, at ovenstaaende Linier ere fremsatte, for enten at hæve den ene eller nedsætte den anden Nation; men dette er ingenlunde saa. Jndsenderen bekiender gjerne, og siger det herved frit ud, jeg ærer og agter Tydskland, som Literaturens Sæde; jeg ærer og agter det tydske Folk, næst mit eget, som det, der ved sin Kiekhed, fra Varuss til Napoleons Dage, kraftig værnede om Frihedens Arne; og jeg elsker det tydske Sprog fremfor noget andet levende Sprog, næst mit Modersmaal, men at Fremmede lade haant om mit Hjem, i det de ville paatrænge mine Landsmænd andet Sprog og andre Skikke, det harmer mig, og enhver brav Tydsker vilde vist ogsaa harmes, hvis man begyndte paa sligt hos ham. C. H. Visby, Student. Hans Frantsen, eller Den hænges ei, som drukne skal (Frit efter Goldsmith's XXV Essar.) Mennesket er et yderst skrøbeligt Væsen, ik istand til at styre sine Skridt, ubekiendt med det der vil møde i Livet, og maaskee ingen er at mere talende Exempel paa Sandheden af denne Sætning, end Hr. Hans Frantsen. Man see en saadan Afvexling i Lykke, ja en saadan standhaftig Ensformighed i Adfærd, i Alt hvad der mødte ham paa hans korte Løbebane, at det Hele kan betragtes som en eneste regelret Fo virring: enhver Handling i hans Liv var en Gjenstand for Forundring og Overraskelse, og hans Død opvakte Forbanselse. Hans Forældre vare velhavende Folk, de selv intet havde lært, og derfor ønskede, at deres Søn maatte lære desmere. De lode ham gaae i et Jnstitut, hvor han næsten altid fik Kryds, end og med Slanger, ikke fordi han just fortjente det men fordi den gamle Jørgen Frantsen førte en Slange i sin Mercurstav, som Jnstitutlærerne havde stor Ærbødighed for. Jmidlertid svarede hans moralske Opførsel dog langt fra ikke til Charactererne i hans Characteerbog. Han havde tid ligen stor Tilbøielighed til at skee ud; bekymrede sig intet om sine Forældres Formaninger, med fulgte sin Tilbøielighed; tilbragte mange Nætter og Dage paa Billardhuse og Viinkieldere, og man hørte ofte hans Fader sige: Hansemand vil sikken blive hængt. Da han blev ældre, higede han endnu mu efter Fornøielse. Han vilde spise sin Capunsteom Middagen, uagtet han tiggede den Daler, som den kostede, og betalte engang for en Portion, ægte Skildpadde 3 Rbd., som han Dagen foruhavde samlet som Understøttelse for en trængende Ven, han kom i Gield hos Enhver, der vilde betroe ham noget, og ingen forstod bedre at tage paa Borg end hann. Alle Juvelerere, Kræmmere, Fabricanter i Kjøbenhavn kjendte ham; thi enhver af dem havde debiteret ham i sin Bog, og dag tet han havde narret saa Mange, fandtes der dog altid nye Narre, der lode sig tage ved Næsen af ham. Tilsidst svore Creditorerne med een Stemme: Hans Frantsen vil sikkert blive hængt. Men hvorledes en Mand, der ikke havde andre synlige Midler til Livets Ophold end Uforskammenhed, kunde komme i Gield, er noget, som Læseren ikke veed, og jeg derfor maa oplyse ham om. Der er tre Maader at gjøre Gield paa først ved at give sig en vigtig Mine og sige: Hr. Dirk, send mig 6 Alen Klæde; men dent ikke, at De nogensinde faaer Penge. Fanden tage mig, om jeg betaler!" Kræmmeren leer i Skjægget, siger det har gode Veie, skjærer Klædet af, og sender det hjem, han overraskes ikke, førend det er for sildigt, ved at finde, at den gode Herre ikke har sagt andet end Sandhed, og holdt sit Ord. Den anden Maade at gjøre Gield paa, er at bestille hos en Haandværksmand eller Konstner Ting af saadan Facon, at ingen Anden skjøtter om at eie dem, og naar hiin da vægrer sig ved at give samme paa Credit, truer man med at lade ham beholde dem. Men den tredie og bedste Maade er at spille den gode Kundes Rolle. Man kjøber første Gang en ubetydelig Ting, og betaler den contant; nogle Dage derefter kommer man igjen, og kjøber atter noget, f. Ex. et Par Ærmeknapper, men tager en Halvhundrederigsdalersseddel op, som man ønsker vexlet; da Kræmmeren ikke kan vexle den, saa lover man bestemt at komme næste Dag igjen og betale sin Gield. Man er meget nøiagtig heri og gjentager dette Experiment otte til ti Gange, indtil Ansigtet er vel bekjendt, og man omsider gielder for en god Kunde. Paa denne Maade faaer man Credit for en eller anden vigtig Ting, og saa betaler man aldrig.