Jyllandsposten, 1839-04-08
Nu har Begivenhederne i den seneste Tid henvendt hele Publicums Opmærksomhed paa Finantsvæsenet i Almindelighed samt Penge- og Myntvæsen i Særdeleshed, og man føler dybt Trangen til Forbedringer deri, hvorom Forhandlingerne i alle Stænderforsamlingerne give udførlige Efterretninger. Saaledes har man saavel i den Roeskildske som i den Slesvigske og Holsteenske Stænderforsamling i Henseende til Penge- og Myntvæsenet foreslaaet Ophævelsen af Rigsbankpenge Systemet og Jndførelsen af Courantmynt-Systemet, saaledes som det forhen var gieldende i den danske Stat og endnu bruges i de paa Grændsen liggende Hanse. stæder, hvorfra Courantmynt circulerer ind og igjennem Holsteen, Slesvig og Jylland; og er Modbydeligheden mod Rigsbank=Systemet saa stor i Holsteen, at Forskjelligheden af de i Hertugdømmerne og i Kongeriget courserende Mynter og Pengetegn bliver antaget som en væsentlig Grund til den af de saakaldte Holsteenske Patrioter, hvortil ogsaa nogle Slesvigere ansee det foren Ære at henregne sig, attraaede Adskillelse af Hertugdommerne fra Kongeriget og deres Oprettelse til en særskilt Stat. Saaledes har, iblandt flere, en bekjendt Mand yttret i et offentlig Blad, i Anledning af Bekjendtgjørelsen af 9 Septbr. 1836 angaaende Skillemynt paa 2, 3 og 4 Rbskll.: "At Holsteneren ikke kan bruge den danske Mynt og Beregning efter Rigsbankpenge, fordi den ikke gjelder paa hans Torve, ligesom han ikke kan bruge det danske Sprog, fordi han er af tydsk Stamme og hører til Tydskland. Alle Bestræbelser, for at skaffe disse Borgerret hos ham, ere Bestræbelser imod Tingenes Natur og kan imidlertid vel frembringe Ubeqvemmelighed og Utilfredshed, men ingensinde noget heldigt Udfald. Lad det da være, at Plageriet med Rigsbankpenge vedvarer endnu en Tidlang; vore Bestræbelser, at blive dem løs, vil dog endelig føre til Maalet, fordi Fornuft og Erfaring staae dem bi(Sluttes.) Tale, drømt at være holden i Stændersalen. (Sluttet) Medborgere. Hvorfor er det da egentlig, vi sidde her, Hvo er det, der har indbudet os, Og hvad er det, han forlanger af os, – Naa! Svaret herpaa kunne vi gjerne blive hverandre skyldige. Men de Raad, Statstyreren kræver af os, med dem skulle vi ikke sidde inde. Hvorfor tie J med det, hvorom J først og fremmest skulde tale. Tager Eder vel iagt, at J ikke brænde inde med de Trumfer, der kunde stikke de elendige Foser: Dorskhed, Selviskhed, Egennytte og Menneskefrygt, - Maaskee J tage Hensyn til Den og til Den? Maaskee ere J for kloge og forsigtige til at støde Den og Den, til at forstyrre Den og Den i sin store Magelighed. Maaskee tage J Hensyn baade herindenfor og herudenfor. Vogter Eder, at J over de mange smaalige Hensyn ikke tilspærre Eder selv den store Udsigt til Fædrelandets Frelse! Medborgere, det er ikke første Gang, jeg taler i denne Tone; ei heller er jeg den Første, der istemte den – Ak! mit Fædreland, det kunde skee: jeg blev den Sidste. Kunne J berolige Eder med den Letsindiges Valgsprog: "Det har vel ingen Nød, eller med Egøistens: "Lad den sørge, som længst lever, og den lukke Døren, som sidst gaaer ud! - Men hvad, om J Alle paa eengang kastes ud af Døren, eller krumsluttes indenfor Døren? – "Ja, hvad skulle vi gjøre?" Bevogte alle Dørene, og - berede Eder til at kunne forsvare dem, det skulle J. Og dertil er intet andet Raad, end at enhver vaabenfør Mand og Karl er Dørvogter, da først kunne Oldinge, Kvinder og Børn boe tryggeligen i Huset. Vil Manden sove, hans voxne Sønner sove, og en Tjenestekarl sættes til Vægter: da kan det hænde, at Tyve og Røvere bryde ind, og gjøre Huset ryddeligt, inden Syvsoverne blive rigtigt vaagne. - Aldrig høre vi saa stærkt et Frihedsraab, som naar Talen er om, at øves i Vaaben. Herremanden tager sin Søn fri, Præsten tager sin fri, Bonden - naar han kan skrabe nogle hundrede Daler sammen - tager sin fri; og tilsidst er det da kun de fattige Bøndersønner, der vorde ufrie. – Formedelst al denne Tragten efter Frihed, kunde det meget muligen skee: at de Alle tilsammen bleve ret egentlig ufrie. Skal Huusmanden ene værge for Gaardmanden, for Præsten, for Herremanden, da kunde det meget muligen skee, at de bleve værgeløse Alle tilsammen - Kjøbstædmanden, er det ligefrem, jeg ikke taler om; thi med ham er allerede gjort en god Begyndelse til Almeenvaabendygtighed. Men hvorfor vil Landmanden være mere fri end Kjøbstædmanden, – Danske, ere J bange for Skindet, eller for Skindpungen, eller for begge Dele, Just, derved kunde det skee: at der kom Den, der baade tog Skindpungen, og barkede Eder Skindet. Dannemænd, endnu staaer den ældgamle danske Trone paa sit Sted, omgivet af trofaste Hjerter - hvorfor ikke af stærke, af velbevæbnede Hænder, Og denne Trone er Eders Friheds Palladium; bedrager Eder ikke selv, og lader Eder ikke bedrage! – "Det koster, det kostere – Javist, koster det; men hvad er det, det koster, Eders kjære Mammon, Aa nei, Hvis J ville vide og ville indrette Vaabenøvelse og Forsvarsvæsen paa hensigtsmæssig Maade, da behøve J ikke at skjælve for Bekostningen. Men skjælve skulde J for Sværdet, der nu hænger i et Haar over Eders blottede Hoveder, skjælve saalænge, indtil J have bragt det dertil, at J ikke havde Noget at skjælve for. -"Det koster, det koster!" Javist koster det: det Folk, der er for feigt, for dovent, for søvnigt, for gnidsk, til at forsvare sig selv med egne forenede Kræfter, et saadant Folk kan det koste sin egen Regjering, sit eget Fædreland, sin egen Troe, sit eget Tungemaal – det er virkelig kostbart! – Tykkes Eder maaskee, jeg taler noget haardt, tager Bladet for vidt fra Munden, Vee over hver den Bestyrerens Raadgiver, der ikke gjør dette, Jkke ere vi komne her, for at sige hverandre smukke Ting; men for at sige Sandheder, og det uden Hensyn, uden Frygt, uden Sminke, uden Forbeholdenhed, men med Klarhed, med Kraft, med Oprigtighed. Vi ere komne her, for at bruge vore danske Tunger med samme Frimodighed, med hvilken vi skulle bruge vore danske Sværde, naar den Tid kommer – nu er det Tid at tale; ellers kommer aldrig Tid at handle. Landsmænd, Dannemænd Denne Tale er ikke en hidsig og uerfaren Ungersvends umodne Hjernefoster. Mit Haar er graanet under lang Erfaring, under bittre Erfaringer. Vel føler jeg endnu Varme i mit Blod, men det løber ikke bort med Forstanden. Vel er det gammelt Blod, der rinder i mine Aarer; men det er dansk Blod, og det kølnes ikke, saalænge det bringer mit Hjerte til at slaae, og dette Hjerte slaaer for gamle Danmark. S. S. Blicher.