Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1834-01-01
63 Aargang. en Fyens Blikts Kongelig allene privilegerede. Adresse-Avis og Avertissementstidende. Forsendes med Brevposten, overalt i de danske Stater. Redigeres, trykkes og udgives i Odense. af Søren Hempel, Kancellieraad. Onsdagen. 1 Januar 1834. Aaret 1833. Mørke Griller, flyver bort! Solskin faaes imorgen. Livets Vise er saa kort, Knap saa lang, som Sorgen. Agnete og Havmanden, af H. C. Andersen. Det er med en meget blandet Følelse, at Jagttageren kaster et Blik tilbage paa det henrundne Aar; hans Overbeviisning om det menneskelige Samfunds Natur og Fornødenheder være af hvad Art den vil, saa har Aaret givet ham Anledning baade til Haab og Frygt, og det i desto høiere Grad, med jo mere levende Deeltagelse han betragter den Kamp, der sætter alle Kræfter i Bevægelse, ikke blot i Europa, men i alle Egne, hvortil Europas Beboere have udstrakt deres Jndflydelse. Det nu tilbagelagte Aars almindelige Karakteer er ikke lidet forskjellig fra dets nærmeste Forgjængeres. Med Juli-Revolutionen 1830 begyndte en ny Tidsregning for den store Strid, som nu snart i et halvt Aarhundrede har været ført imellem det liberale og monarkiske Princip, imellem Bestræbelserne for at haandhæve alle menneskelige Rettigheder og at bevare den gjeldende, historisk udviklede Tingenes Orden i vor Verdensdeel. Da Bourbonnernes ukloge Adfærd sønderbrød den Talisman, der siden Napoleons Fald havde holdt de liberale Jdeer i Tømme, fik disse en Overvægt, ikke blot i Frankerig, men i hele Europa, der truede ganske at omstyrte det gamle System, en Overvægt, som de først tabte, da det var lykkedes Russerne at gjøre Ende paa Pohlens heeltemodige Anstrængelser ved Warschaus Jndtagelse. Fra denne Begivenhed var en Tilbagegang umiskjendelig; Forkæmperne for det monarkisk-aristokratiske Princip talte i en høiere Tone og gjenvandt atter for en Deel den tabte Overlegenhed. Dette viste sig i de engelske Torvers Bestræbelser for at styrte det Greyske Ministerium, i den tydske Forbundsdags Dekreter af 28 Juni og 5 Juli, men især ved Blodscenerne i Paris den 6 Juni 1832. Mere lige blev Kampen atter ved det liberale Parties endelige Seier i Engelland og ved Frankerigs alvorlige Mellemkomst i Striden imellem Holland og Belgien. J Slutningen af 1832 og hele 1833 stode de Kæmpende omtrent med lige Fordeel imod hinanden, og det er netop denne Ligevægt og den deraf følgende Ubestemthed, der karakteriserer det henvundne Aar. Jngen af Parterne vil saa at sige vove for meget; thi de føle, at de kunde sætte Alt paa Spil, lige overfor en Fiende, som har baade Kraft og Villie til at benytte enhver Fordeel. Dog synes Vægtskaalen endnu at hælde noget til de Liberales Side. Paa to Punkter - i Schweitz og Portugal - have de seiret; i Engelland og Frankerig ere de vigtigste Spørgsmaal afgjorte til deres Fordeel, om endog meget endnu mangler i en fuldkommen Seier; i Spanien ere Udsigterne langt gunstigere for dem, end hidtil; i Tydskland ere de i det Mindste endnu ikke reent underkuede. Paa den anden Side have de tre store østlige Magter sluttet sig nærmere til hverandre; deres Sprog er stoltere, men deres Handlinger ikke meere afgjørende end Modstandernes. Til denne Principernes og Meningernes Kamp er Afgjørelsen af alle de politiske Stridigheder middelbart eller umiddelbart knyttet, og Erkjendelsen heraf er det, der gjør Magterne saa forsigtige i deres Adfærd imod hverandre. De indsee, at en Krig og Jnteresser ikke længer vil blive en blot saakaldet Kabinetskrig, men under nærværende Omstændigheder maa gaae over til en Krig imellem Principer, der vil antage en langt farligere Karakteer, end en almindelig Krig, og hvis Ende og Virkninger ville ligge udenfor al menneskelig Beregning. Det tilbagelagte Aars politiske Temperatur har saaledes hverken været sommervarm eller vinterkold; snarere har et Aprilsveir hersket, uden enten store Uveir eller langvarig klar Luft, men med hyppigt afvexlende Regnskyl og Solglimt. Et flygtigt Blik paa Begivenhedernes Gang vil bekræfte disse bemærkninger. Ved Aarets Begyndelse havde netop et truende Uveir fordeelt sig. En fransk Hær havde indtaget Antverpens Citadel, men atter trukket sig tilbage, uden at foretage videre imod Holland, skjøndt Kong Wilhelm med Fasthed afslog alle Forslag til Forlig, ja end ikke vilde erkjende den af General Chasse afsluttede Kapitulation. Den Hær=Afdeling, som Preussen havde samlet ved Maas, for at iagttage de Franskes Bevægelser, blev atter opløst, og Underhandlingerne begyndte paa ny, først uden Virkning, da Engellands og Frankerigs Forslag bleve tilbageviste af Kabinettet i Haag, ligesom dettes af hine; men dog lykkedes det at bringe en foreløbig Overeenskomst istand den 21 Mai, der skulde bane Veien foren endelig Afgjørelse af Hollands og Belgiens Mellemværende, og saaledes var der i Midten af Aaret gunstige Udsigter til en fredelig Løsning af denne vanskelige Opgave. Jmidlertid vare Alles Blik vendte imod Østen, hvor Kampen imellem Sultan Mahmud og hans ægyptiske Vasal tog en Vending, der truede at blive høist farlig for Europas Rolighed. Ægypterne under Jbrahim Pascha havde vundet en afgjørende Seier over Storviziren ved Koniah den 21 Decbr. 1832, Mahmuds Trone vaklede, maaskee endog hans Liv stod paa Spil; da tyede han til sin gamle Fiende, Rusland, om Hjelp, der naturligviis ikke nægtedes, da den maatte bringe det tyrkiske Rige i større Afhængighed af dets mægtige Nabo, end selv den lykkeligste Krig; men netop dette frygtede Frankerig og Engelland – maaskee ogsaa Østerrig for. Da derfor General Muraviews Sendelse til Ægypten, vel havde bevæget Mehmed Ali til Løfte og Underkastelse, men den ægyptiske Hær vedblev sine Operationer, og den af Sultanen forlangte russiske Hielpe=Eskadre var ankommen i Bosphorus, saa paatog den franske Gesandt, Admiral Roussin, sig at bevæge Paschaen til at nedstemme sine Fordringer, paa det Vilkaar, at Porten sendte den russiske Flaade hjem. De Fredsbetingelser, han i et kraftigt, truende Sprog vilde foreskrive den seierrige Pascha, bleve imidlertid forkastede af denne, Jbrahim besatte Smyrna og var paa Veien til Bursa; de russiske Troppers Antal forøgedes atter, de sloge Leir ved Scutari, og det lod til, at de agtede at gjøre Ægypterne de vundne Fordele stridige, men Sultanen frygtede vel med Rette, at hans brøstfældige Stat skulde styrte sammen under en saadan Understøttelses Vægt. Derfor beqvemmede han sig den 4 Mai overtalt af Frankerig, der fremfor Alt vilde have Russerne bort fra Konstantinopel - til at afstaae Mehemed Ali hele Syrien og tillige Distriktet Adana i Lilleasien i arvelig Forpagtning, og da de russiske Tropper nu intet Paaskud havde til at forlænge deres Ophold ved Bosphorus, vendte de tilbage, saa at den Fare, der fra denne Kant lige meget truede det tyrkiske Riges Tilværelse og Europas Fred, fordeelte sig. Endnu inden denne Knude var løst, havde en anden Begivenhed draget den almindelige Opmærksomhed til sig. Den 3 April blev der i Frankfurt om Main gjort et lige saa uventet som skjændigt Angreb paa den offentlige Rolighed, idet et Antal bevæbnede Sammensvorne om Aftenen overfaldt de to vigtigste Vagtposter, overvældede dem efter haardnakket Modstand, ikke uden Tab af Døde og Saarede paa begge Sider, bemægtigede sig Domkirkens Taarn og kaldte ved Stormklokkens Klemten deres Medsammensvorne til Vaaben. En Hob bevæbnede Bønder nærmede sig Staden; men imidlertid havde dens Regjering faaet Bugt med Oprørerne. Et Vink om det Forestaaende var givet den ældre Borgemester kort for Udbrudet – som der paastodes, af det franske Politie; – Man var derfor ikke uforberedt, og endskjøndt Angrebet skeete med mere Kraft og røbede meere Overlæg og Forberedelse, end Man havde ventet, lykkedes det dog inden en halv Times Forløb at overvælde Rolighedsforstyrrerne. Hvad Hensigten af dette Attentat har været, er endnu uoplyst; thi Forhørerne over de talrige Fanger, hvoriblandt mange Studenter, holdes meget hemmelige. En almindelig europæisk Jnteresse fik denne Begivenhed derved, at Man i den troede at see Spor af en vidt udbredt Sammensværgelse, der truede ikke blot Tydsklands, men flere Staters Rolighed, og enkelte samtidige Begivenheder syntes at give denne Mening nogen Vægt. Saaledes forlode pludseligt 400 Pohlakker deres Opholdsteder i Frankerig og begave sig til Schweitz, hvilket satte de sydtydske Magter i urolig Bevægelse, og til samme Tid gjorde flere Bander i Egnen om Krakan mislykkede Forsøg paa at forstyrre Roligheden i det ulykkelige Pohlen. Ogsaa i Paris troede Man at opdage Spor af denne formeentlige Sammensværgelse; men den franske Regjering fralagde sig den af Oppositionsbladene gjorte beskyldning: at den havde givet Øvrigheden, i Frankfurt det første Vink og Faren. At Blodseenen i Frankfurt, hvis nærmeste Virkning var denne Stads Besættelse af østerrigske og preussiske Tropper, virkelig kun skulde være den første Akt af en stor Tragvedie, er saa meget mindre usandsynligt, som det ikke er let at begribe, hvilken blot nogenlunde fornuftig Hensigt de Sammensvorne, som dog bestode af dannede, om endog exalterede Menneskeer, kunde have havt med dette Angreb, dersom det ikke stod i Forbindelse med en større Plan Dog, hvad Hensigten end har været: den forfeiledes, og vil formodentlig bringe strænge Straffe over Deeltagerne. Midten af Aaret frembød en kort Rolighed; de mørke Udsigter i dets første Maaneder opklaredes, og Frygten for et nær forestaaende Brud paa den almindelige Fred begyndte at tabe sig: da bragte en Række af nye Begivenheder nye Forviklinger, som dog endnu ikke have ført til noget alvorligt Sammenstød imellem Magterne, endskjøndt Aaret efterlader sin Søn en ikke meget bedre Arv, end det modtog fra sin Fader. J Portugal havde Kampen imellem de tvende Brødre, siden Don Pedros Ankomst til Oporto den 8 Juli 1832, i et heelt Aar indskrænket sig til denne Stads Beleiring. Dens Troskab og Heltemod havde hidtil modstaaet ethvert Angreb, men dog ikke formaaet Don Miguel til at ophæve Beleiringen; da tog pludselig Sagerne en afgjørende Vending i Midten af dette Aar. Den nye Anfører for Don Pedros Søemagt, Kapit. Napier (Admiral Carlos de Ponza) overførte nogle tusinde Mand til Algarve under Villastor Anførsel, og mødte derpaa den fiendtlige Flaade ved Capt. Vincent, der atter blev Vidne til Britters Heltedaad; thi det var for størstedelen Engellændere i Don Pedros Tjeneste, som den 5 Julii med mageløs Tapperhed overvandt en dobbelt saa stærk Fiende, og ikke blot drev ham paa Flugt, men erobrede den største Deel af hans Skibe. Jmidlertid havde Don Miguel vundet en talentfuld Anfører for sin Sag; Algiers Erobrer, Marskal Bourmont, havde paataget sig Kommanden over hans Hær, og ankom med flere franske Officerer, just som hiin Seier var vunden. Dog, nu var det for sildigt, Villaflor erobrede ei allene de vigtigste Pladser i Algarve, men indtog Setuval, og drog, efter en heldig Fægtning med den berygtede Telles Jordag, ind i Lissabon den 24 Juli under de af Usurpatoren mishandlede Jndbyggeres Jubel! Bourmont forsøgde imidlertid ved en fortvivlet Storm at erobre Oporto den 25 Juli, men da ogsaa dette sidste Forsøg mislykkedes, og Don Pedro var afreist til Hovedstaden, saa maatte Man hæve Oportos Beleiring og samle alle Kræfter til et Angreb paa Lissabon. Da dette imidlertid først kunde iværksættes i September, havde Dou Pedro havt Tid til at bevæbne sine Tilhængere og befæste Staden, og saaledes bleve de gjentagne blodige Angreb forgiæves, Bourmont og de fleste franske Officerer forlode atter Don Miguel; Lissabons tapre Forsvarere angrebe ham atter den 10, 11 og 12 Octbr. og nødte ham til at trække sig tilbage og indslutte sig i Santarem, hvor han endnu holder sig. Jmidlertid havde Engelland og Frankerig erkjendt Donna Maria og sendt Gesandter til Lissabon; den unge Dronninselv forlod Frankerig, hvor Hoffet, krænket ved, at et Forslag til Ægteskab imellem hende og Kong Ludvig Philips næstældste Søn var strandet, formodentlig paa hendes personlige Følelser, havde behandlet hende med paafaldende Kulde. Over Engelland begav hun sig til Lissabon, og Don Miguel havde den Ærgrelse at være Vidne til Stadens Jubel over hendes Ankomst. Dog, Udfaldet af Striden i Portugal blev imod Aarets Ende afhængig af de for hele Europa endnu vigtigere Begivenheder i Spanien. J dette Land havde Kong Ferdinand atter paataget sig Regjeringen strax i Begyndelsen af Aaret, efter en offentlig Erklæring, hvorved han søgde at bevise, at han havde gjenvundet sine Aandskræfter; de lysere Udsigter, Dronning Marie Christines korte Regentskab havde aabnet det spanske Folk, der kun havde faaet Mishandlinger til Løn for dets mageløse Anstrængelser og Opoffrelser for sin Konge, begyndte efterhaanden at svinde, idet Ferdinand, der skjænkede sin nye Minister, Zea Bermudet, sin hele Tillid, mere og meere nærmede sig sine forrige Regjerings-Grundsætninger. Dog blev han fast ved sin Beslutning, at efterlade Tronen til sin Datter Jsabella, med Tilsidesættelse af sin Broder Don Carlos. Denne, der havde maattet forlade Spanien, for over Portugal at begive sig til Neapel, vægrede sig ikke blot ved at hylde sin Broderdatter, men udstædte endog den 29 April en formelig Protest imod denne Forandring i den ved den saliske Lov fastsatte Tronfølge; heller ikke vilde han forlade Portugal. Kong Ferdinand søgde imidlertid at give denne Bestemmelse ny Kraft ved at indkalde en Forsamling, den Man gav Navn af Cortes, og der den 20 Juni hyldede den unge Prindsesse som Tronarving. Paa ubetydelige Bevægelser nær, var Alt roligt, indtil Døden den 29 Septbr. gjorde Ende paa Ferdinands langvarige Svaghed, og hans Enkedronning greb strax Statens Roer som Regentinde i sin Datters Umyndighed, ifølge Bestemmelserne i den afdøde Konges Testament. Et Regjeringsraad blev indsat og en Proklamation udstædt, hvorved Regentinden stræbte at vinde det mægtige carlistiske Partie, uden dog ganske at betage de Libevale alt Haab om Forbedringer i Landets Bestyrelse. Dette, i Forbindelse med Frankerigs øieblikkelige Erkjendelse. bidrog vistnok til at holde de Vaklende i Rolighed; men hverken vilde Høvdingerne for det liberale Partie, uagtet den tilstaaede Amnestie og den franske Regjerings Bestræbelser, erklære sig for en Regjering, der agtede at følge samme Vei som Ferdinand, ikke heller lade Geistligheden og de ivrige Carlister sig derved forsone. J det nordlige Spanien især i de baskiske Provindser, hvor Stæderne Vittoria og Bilbao erklærede sig for Don Carlos, i Navarra og endeel af Castilien, tildeels ogsaa i Valencia, udbrød en Opstand, for hvilken Valdespina, Santos Ladron og Merino stillede sig i Spidsen, og som hverken Castannon, el Pastor eller Lorenzo kunde dæmpe. Da imidlertid et Oprørsforsøg i Madridselv den 27 Octbr. var mislykket, da Frankerig drog en Hær sammen ved Pyrenæerne og da General Sars fjeld (siden afløst af Valdet brød op imod Jnsurgenterne med den Hær, som hidtil havde staaet paa Portugals Grændse. saa lykkedes det, ikke uden meget Blodsudgydelse, at undertrykke de urolige Bevægelser, uden at dog Oprørerne endnu ere ganske udryddede. Jmedens Don Carlos's Tilhængere vovede Liv og Eiendom for ham, havde han selv forholdt sig rolig paa den spansk-portugisiske Grændse; hans Godser bleve konfiskerede, hans Værdigheder frataget ham, og det lader til, at Dronning=Regentinden, der mere og meere nærmer sig det liberale Partie, agter i Forbindelse med Engelland at tage virksom Deel i de portugisiske Anliggender, for ganske at fjerne Don Carlos og hans Fætter Don Miguel fra den porenæiske Halvøe.