Ribe Stifts Adresseaviser, 1845-02-10
Ribe. (Slutning af den i f. Av. afbrudte Artikel). Naar der i en saadan Smaaby og navnlig under disse Forhold tilfældigviis befinder sig en Mand af en Karakter og politisk Dannelse som P. H. Lorenzen, saa maa han rage saa høit op over Mængden, at denne slet ikke kan følge eller fatte ham. Bliver han ogsaa en kort Tid dens Leder, saa maa absolut det Tidspunkt indtræffe, at den forkaster ham, at han maa falde, fordi Guldet falder til Bunds i Grumset. Selv i Provindsen Danmark have Mange haardt nok ved at fatte ham, saameget mindre i Haderslev. Hans konsekvente demokratiske Grundsætninger, hans ubøielige Villie, hans sydlandske Jldfuldhed og Beggeistring, hans patriotiske Selvopoffrelse og hans maaskee vel store Hidsighed og undertiden ukloge Hensynsløshed giør, at han i saamange Henseender maa blive diametraliter modsat de Danske. Men Enhver, som kjender Forholdene her og veed, hvad det har at betyde, saaledes som han, at erklære Schleswigholsteinsmen Krig, maa tilstaae, at der neppe vilde have været en eneste Mand til i hele det danske Rige, som, under hans Omstændigheder, vilde og kunde have gjort det. Som tydsksindet maatte han være den første og var det. Han blev udnævnt til Deputeret for Haderslev, hans Navn forherligedes i alle tydske Aviser og Konversationsexica osv. Men uagtet hans Opdragelse fornemmelig havde været tydsk, uagtet han omringedes paa alle Kanter af Schlesvigholsteinske Smigrere, saa kunde dog en saadan Grundkarakter hverken heraf fordærves ei heller kunde den længe tage Feil; Pligtens, Ærens og Samvittighedens Stemme maatte raabe til ham med for høi en Røst. De augustenborgske Planer vækkede ham først; de kunde ei undgaae hans øvede Blik; hans Karakter maatte ligefrem opfordre ham til at blive de Undertrykkedes og Folkets Talsmand, og havde han været nok saa dansksindet og Folket havde været tydsk og undertrykket, saa var han bleven det sidstes lige kjække Forsvarer. Man kjender hans aabne Overtræden paa Folkets Side. Denne maatte være som et Dødstød for Schleswigholsteinerne, og de maatte opbyde Alt forat ødelægge ham i politisk, oekonomisk og borgerlig Henseende, og hertil have de ogsaa virket Alt, hvad de formaae Stedet her tillader os ikke at omtale den anden Mand, som uagtet sin tydske Opdragelse og Dannelse dog maatte slaae sig til Folket, den ædle og lærde Prof. Poulsen i Kiel; disse to Mænds hele Livstilling, Dannelse og Karakter ere meget forskjellige, ja end- og grundforskjellige; men det er ingen ringe Trøst for Danskheden at have saadanne to Venner, da saamange Danskfødte ere blevne dens værste Fjender. Maatte vi kun altid vide rigtig at vurdere dem. For en halv Snes Aar siden vare Haderslevs Borgere ligesaa danske som Ribes. Ridderskabets og Dahlmanns Anstrængelser for at give Schleswigholsteinismen et bredere Grundlag mishagede Borgerne i alle Slesvigs Byer samt Pluraliteten af de klogere tydske Embedsmænd. Man følte den Gang, at der kun arbeidedes ligemod Middelstandens og den folkelige Jnteresse. Ogsaa Lornsens vistnok velmeente og ædle, om end for Danmark fjentlige, Bestræbelser fandt kun liden Gjenklang. Først hen i Aarene tredive vise sig enkelte Spor til Uvæsenet. Da havde Falck faaet dannet et tilstrækkeligt Antal Disciple, som vare ansatte i Embeder; Bureaukratiet troede det rigtigst at give sig i Ridderskabets Sold og kjæmpe i Fred og Enighed med det; Hopp havde faaet udviklet sine forskjellige schleswigholsteinske Jnstitutioner, der efterhaanden skulde befæste den nye Stat paa en anden og sikkrere Grunsvold end Ridderskabets og Oligarkiets, og Stænderforsamlingerne førte til Jdeen om at slutte sig til det store tydske Rige, hvilken Jdee, først kun svag, nu har fortrængt alle andre, og som i den holsteenske Adresse udtales ligefrem i Forbindelse med Slesvigs Erobring, der giver Jdeen sin Styrke og Glands. Men det var dog først fra Aarene fyrretyve, da Aristokratiet syntes at skulle op igjen, og da Schleswigholsteinismen ved Embedsbesættelsen og paa anden Maade vandt den ene Seir efter den anden, at ogsaa Haderslevs Borgere kom til Bevidsthed og sin Tydskhed, og det er næsten forbausende, hvilke Fremskridt denne de sidste Par Aar har gjort i alle Slesvigs Kjøbstæder. Da de schleswig holsteinske Haderslever nu antage, at Kronprindsen er dansksindet, saa skulde han drilles med de oprørske Faner; Politiet i Haderslev tillod, at disse Faner brugtes ved Hs. Kgl. Høiheds forrige Gjennemreise, uagtet Hs. Majestæt selv skal have yttret sit lydelige Mishag dermed under hans Nærværelse. Bønderne vilde nu ei mere taale disse oprørske Bannere, havde samlet sig i stor Mængde i Byen for at tage dem ned, om man igjen vovede under Kronprindsens Nærværelse at stikke dem frem og derved haane ham, til hvem Bønderne have stor Kjærlighed. Schleswig holstenerne beslutte i en Forsamling, at Fanerne skulle stikkes frem; men da Politiet, som havde faaet Nys om Bøndernes Beslutning, havde lagt sig derimellem, saa opgive de det. Deres Raseri maatte herved stige. Der maa strax tages Hævn over de Danske. At disse blot lade sig see offentlig, er næsten en Forbrydelse, saa meget mere at turde vove at synge en dansk Sang og udbringe en fædrelandsk Skaal; det var noget uhørt. Aasynet af Lorenzen fordobler Raseriet, og nu troede de, at Tiden var kommen til at udføre paa ham det, som de saalænge have truet ei alene ham selv men hele hans Familie med. Leiesvendene styrtede nu løs paa Lorenzen, men toge sig ei i Vare for Bønderne. Udfaldet er bekjendt De Danske havde den Konduite slet ikke at lade enten Lorenzen eller Laurids Skau deeltage i Striden og at afholde Anfaldet fra dem; disse stode i Forsvarsstilling som rolige Beundrere til Følgerne af i Fædrelandet blot at nævne vort Nationalbanner. De efterfølgende Begivenheder give det dybeste Jndblik i Schleswigholsteinismens Virkemaade og de Danskes Behandling. Først skulde man have ventet, at Politimesteren havde lukket Klubben, forlangt de oprørske Faner udleverede, drage Ophavsmændene og de fra andre Steder af Byen tilkaldte Stridsmænd til Ansvar, straffet den kongelige Pensionist, Sadelmager Bungartz, der ligefrem nægtede at begive sig bort, da Politimesteren befalede ham det, stillet en Sikkerhedsvagt for de truede Danske osv. Men nei. De Danske kaldes for Retten og anklages, Lorenzen forbydes at vise sig i Foreningen, og andet Mere af samme Slags. Schleswigholsteinere udballottere Lorenzen af deres Forening og anklage de Danske for at have overfaldet dem, og Jtzeboeren veed allerede, at Lorenzen og L. Skau ere meget graverede. Hvad synes J herom kjære danske Landsmænd, Ved første Øiekast kunde disse Optøier synes ubetydelige. Ja, maaskee findes ogsaa de, der kunde mene, at de Danske ei burde vise sig offentlig, ikke tale Modersmaalet, ikke synge deres Nationalsange for ei at ophidse Schleswigholsteinerne; men at de burde skjule sig, rømme hele Marken, lidt efter lidt trække sig ud paa Landet og fra Landet over Kongeaaen; at de ei burde nævne og forsvare National flaget, men uhindret lade de oprørske Faner flagre, for at ingen Uroligheder skulde opkomme, og deres Liv ei komme i Fare. Dette er med andre Ord strax at opgive Danskheden, sig selv og hele Fædrelandet. Vi indrømme, at Meget taler for denne Mening; men hele den danske Nation maa dog først erklære sig for denne Mening, og dette har den endnu ikke; og om det saa er Roeskilde Stænderforsamling, saa har den eenstemmig dog meent, at Sproget burde bevares. Denne lille Begivenhed - og det er Hovedsagen - fører imidlertid Schleswigholsteinismen videre frem. Dansk er udelukket af Stænderforsamlingen; Sprogreskriptet er næsten ophævet ved Resolution af 16. Juni, Landsbyskolerne fortydskes daglig; den eenstemmige holsteenske Adresse indlemmer Slesvig i Tydskland, nu skal ogsaa danske Sange og dansksindede Borgere fortrænges fra offentlige Steder ved morderiske Anfald og ved Politiforbud. Nu er blot det private Huus tilbage, men inden vi naae Aarets Slutning ere de maaskee ogsaa fordrevne derfra. Det gaaer fremad Førstkommende Onsdag holdes St. Cathrine Kirke.