Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1843-05-24
Jeg skal ei undlade at underrette det ærede Publicum om, at Krigsraad Rampe her i Byen, har, ved at indkalde mig til Forligelsescommissionen, meldt sig som den, der saa hæderlig har fægtet under Navnet: den Anden i Svendborg Avisen No. 46, og derfor vil have mig straffet fordi han i mit Jnserat i disse Aviser No. 62 og 75 vil finde, at nogle Yttringer skulde kunne passe paa ham. J Klagen fremsætter han derfor 5 Troesartikle, nemlig: 1) at jeg har sagt han ingen Tiltroe kan have; 2) at jeg foragter hvad han har sagt som et usselt Kneb af Charletaneri, 3) at han har udrakket Daugaard og orkastet sig til hans Bøddel; 4) at han som en almindelig Lommeprocurator har gereret sig, med ham endosserede Vexler for at kunne procedere, og søgt at ruinere Daugaard; og 5) at han er en Usling, der har funden min Pen uskikket for hans svedne Hjerne. Disse ere altsaa de Forbrydelser jeg skal have tilføiet Krigsraad Rampe i det Skjul han siger sig at have taget under det psendonyme Navn Anden; men hvorfor vil man da skjule sig, det var jo alt for resicabelt, jeg kunde jo ikke vide om det var Mænds der kravlede i Buskene; man bør jo aldrig skjule sig der hvor man veed og aabenbar seer Nogen skyder; thi naar den Skydende ei veed om der er Anden tilstæde, og i det Mindste ikke kan troe det er Mænds (og nu skal der endog være Een endnu i Buskene), saa er det jo hans egen Skyld om han bliver skudt eller lemlæstet, hvorfor han ingen Erstatning kan faae. Saaledes gaaer det og med Annonymitet og Psendonymitet. Blot jeg nu ikke er udsat for, at der kommer endnu flere og siger det er dem jeg skal have sigter til, idet de sige at det er dem der have kaldt dem den Anden. Der kan jo desværre være mange Bagfraklikkere til, som paa skjult Maade gjerne vilde søge at bereve Næsten sin Agtelse, samt til enhver Tid vise, at Raahed og Kaghed fremsprudler af deres Hjerters Rakkerkuler, skjøndt udvortes sukkersødt, lignende hine hvidkalkede Grave. Den Anonyme i Svendborg-Avisen, maa jeg troe om, han gjerne vilde tygge paa Næstens Bag, idet han siger, at det af mig var en daarlig valgt, liden ærefuld Sympathi for en grov Forbryder. - Jeg har i mit forste Jnserat viist, jeg ikke sympathiserer med Daugaard i hans Forbrydelse (for jeg græd ikke), men kuns har, og det tillige ikke uden Jndvirkning fra anden Side, taget til Gjenmæle mod Beskyldningen i disse Aviser No. 50 og senere i Svendb. Avis, at D. skulde have bedraget Anden ved at faae Penge til Laans m.v., og dette havde jeg Ret til. Sympathien overlader jeg til enhver anden Kassebedrager, om han end veed at gjøre det saa fiint han slipper med at blive udsparket af en Klub. Bedst var det efter det gamle Ordsprog, at feie for sin egen Dør før man feier for Andens. - Dog lad mig nu tie, jeg kunde risiqvere den Anonyme kunde faae Jndfald at sige: det passede paa ham, og saa havde jeg nok en Proces. Forfatteren til Erklæring, vil have Beviser; - han har da glemt sine Egne. Han takker mig: - ingen Aarsag, jeg skal nok vide at afbetjene mig denne saa heflige Tak til skyldigst Giengield! Udfaldet: – ja det kommer nu an paa om det bliver til stor Glæde og Fornøielse, saa faaer man det nok at vide; den Dag den Sorg; det er ikke værd at love mere end man kan holde. Forøvrigt takkes de af mine ærede Venner og Bekjendte, som saa ædelmodig og velvillig have anbuden Assistence til mit Forsvar i den Proces jeg trues med. H. L. Wilhjelm, Svendborg den 20 Mai 1813. Procurator.