Københavns Adresseavis, 1777-09-10
En Geistlig i Frankrig laae for Døden, og var ved den vigtige Forandring som forestod ham, om ingen Ting meere inderlig bekymret, end om en Gield paa 20000 Rdlr. som han havde gjort og som maatte blive ubetalt. Bedrøvelsen som han fandt derover, nedtrykte hans Sind gandske. En af hans Venner som ogsaa var af geistlig Stand, formaaede ham tilsidst at aabenbare Aarsagen til hans Bekymring for ham. Saasnart han havde faaet den at vide, forlod han den Syge, betalte Gielden, og bragte sin VenQufteringerne. Havde ikke denne Mand bedre fortient at canoniseres, end de fleste andre af hans Stand og Religion, der have erholgt denne Ære, Aviserne meldte for nogen Tid siden om en svensk Tienestepige, som Kongen har belønnet med Penge, og et Ærestegn, fordi hun efter hendes Huusbondes Død forblev hos hans fattige Enke i endeel Aar uden Løn, og med sit eget Arbeide forsørgede hende og nogle smaa Børn. Hertil kan føyes en Tienestepige i Tydskland, som ey allene da hendes Husbond døde, tiente hans Enke, der snart altid maatte ligge til Sengs, i mange Aar uden Løn, men endog ved hendes Arbeide, siden hun havde lært at sye Klæder, ernærede hende. Denne fik ingen anden Belønning, end den fattige Kones Taarer som hun ved hendes Grav fældede af den inderligste Taknemmelighed og Bedrøvelse. Hun fulgte hende ogsaa snart i en bedre Verden, hvor Belønninger og Naadestegn vente paa alle dem, der ere dem værdige. En Adelmand v. B. som endnu lever, og ey allene for hans anseelige Rangs og Midlers Skyld, men meere hans Forstand og Dydværes og elskes af enhver, havde opnaaet sit 50de Aar i ugift Stand. Han havde en Ven, med hvilken han fra Barndommen af stod i den inderligste og kiærligste Fortrolighed, denne besaa ingen Midler, men levede af sit Embedes Jndkomster med en Kone og to Døttre. Begge Venner besøgte hverandre ofte, og bleve altid i nogle Uger hos hverandre. Engang da Hr. v. B. snart ventede sin Ven hos sig, fik han i Stæden for ham den bedrøvelige Efterretning om hans Død. Han fik tillige følgende Brev fra den Afdøde: Min Ven! Jeg mærker at jeg nærmer mig til mit Endeligt. Jeg vilde døe fornøyet, naar jeg vidste, at min Kone og Børn vare forsørgede. Men mine Jndkomster vare just tilstrækkelige at jeg kunde leve efter min Stand, det lidet hvad jeg har kundet svare, kan knap i to Aar sætte dem i Sikkerhed, for Nød og Mangel. De var min Ven saalænge jeg levede, bliv det efter min Død for dem jeg efterlader. Jeg kiender dem og jeg veed at de ey vil nægte min Bøn. denne Forsikring gaaer jeg roelig foran, og venter paa hinSide Graven igien at forenes med dem. Hr. v. B. læste dette Brev med Taarer, ney, raabte han, min nu udødelige Ven, du behøvede ey at frygte, de ere mine, de som høre dig til, ligesom du var min saalænge du levede. Han satte sig strax i sin Vogn for at reyse hen til sin afdøde Vens Familie. Underveys tænkte han paa intet andet, end hvorledes han skulde befordre deres Lykke. Skulde han give dem en aarlig Pension, saa frygtede han at giøre dem skamfulde og nedslagne ved denne Velgierning; skulde han hemmelig sende dem Pengene, uden at de kiendte deres Velgiørere, saa betog han dem den Fornøyelse at vise deres Taknemmelighed, og lod den heele Byrde af en ubetalt Velgierning ligge paa dem, som altid er trykkende for ædle Siæle. Overalt orfyldte begge Maader hans Ønske at være dem alt hvad den Afdøde havde været dem, ikkun halv. Tilsidst overvandt han alle Tviol og Vanskeligheder der faldt ham i Tanker, og fattede den ædle Beslutning at ægte Enken, og at gjøre hende og hendes Døttre fuldkommen lykkelige. Da Tiden tillod det, friede han til Enken paa den ædelmodigste Maade, han sagde at han ved hans tiltagende Aar behøvede en Venindes Selskab og Omgang, og bad Døttrene at antage ham for deres Ven og Fader. Hver af dem forskrev han strax 10000 Rdlr. til Udstyr, og efter hens og deres Moders Død skulde de arve alle hans Midler.