Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-06-04
Da jeg ikke har skrevet Noget angaaende Bondestanden her paa Falster, siden Tirsdagen den 19de Mai, vil jeg idag tillade mig at fortsætte de Sammenligninger mellem Bonde og Borger, som jeg har paabegyndt, saavelsom udhæve, hvad der kan være Falsters Bondestand tjenligt i Henseende til dens saa kaldte Venner, og da jeg har bragt i Erfaring, at en stor Deel af de bedre Bønder her paa F. have været tilfredse med hvad jeg skrev, maa jeg tillige gjøre Undskyldning for, at det har varet saa længe inden Fortsættelsen fulgte. Vi talede sidst om, at flere have troet, at jeg skrev mod Bondestanden her paa Falster, og efterat jeg havde modbeviist dette, gik jeg over til at tale og Skolelærernes Kaar, og bemærkede i denne Anledning, at disses Stilling i Almindelighed er særdeles ringe, i Sammenligning med Bøndernes. Jeg vil med Fornøielse tilstaae, at hvad jeg skrev om denne Gjenstand var saa kort affattet, at det kuns kunne ansees som et Theema, hvortil Variationerne manglede, men deels er det saa vanskeligt at skrive noget bestemt om denne Sag, saalænge Skolevæsnet er sat indenfor saa snevre Grændser, deels kan man ikke lade Exempler blive fremtrædende i denne Retning, uden at vedrøre Personligheder, og deels behoves der i Grunden ikke noget Beviis for, at Bondestanden, her paa Falster i Almindelighed ikke paaskjønner den dygtige Skolelærers Arbeide, som den bør, naar der behøves offentlige Opfordringer til Bonden, for at fremme Agerdyrknings=Jnstitutet Jeg vil derfor, for det første, ikke omtale denne Sag videre, men begive mig til at anstille nogle Sammenligninger mellem Borger og Bonde her paa Falster, samt omtale Bondevennerne, ja hvem ere nu disse? ere det Mænd, der som Colbiørnsen, Bernstorf og fl. løste Bondens Baand, eller ere de endnu mere, arbeider de maaskee deres hele Livstid, for i Wilberforces Aand at knuse Trældommens Lænker, – nei, ingen af Delene, Bondevennerne have ingen Baand at løse, ingen Lænker, at bryde; Bondevennerne tale om Bønderne, som jeg alt tidligere har bemærket, som de Blinde om Farverne", de kjende dem ikke, hvilket naturligviis er dem umuligt, da de ikke have levet iblandt dem; de beklage dem ved alle Leiligheder, skrive Jerimiader over deres usle Tilstand, over de trykkende Forhold, hvorunder de leve, osv. osv., og dog er Forskjellen større mellem en Bonde og en fattig Skatteborger, end mellem hiin og en Herremand. Lader os tænke os en Professionist som sidder med en stor Familie, som han kummerligt ernærer ved sine Hænders Arbeide; han stræber Nat og Dag, men Sygdom, den store Concurrence og uheldige Omstændigheder, bringe ham hans Undergang imode, og naar det er saa nær med ham, at han maa pantsætte sit Jndbo, for ikke at blive pantet for Skatter, eller for at hans Børn ikke skulle fulte, Hvo hæver da sin Stemme for at beklage ham, og Hvovil hjælpe ham, hedder det da ikke i Almindelighed han har ikke passet sine Ting" o. s. v., medens han maaskee var hundrede Procent bedre end hans Bagvaskere, og flere hundrede end den rige Dosmer som stod og gabede medens stegte Duer fløi ham ind i Munden. Hvorfor tager da Jngen Deel i den fattige Borgers Skjæbne, Fordi det ikke er Mode! Bonden vil under lignende Omstændigheder blive beklaget, begrædt og naturligviis hjulpet, og formodentlig tilsidst blive saa bedaaret, at han virkelig selv troer, at han har fortjent alle de bifaldsyttringer som qua Bonde blive ham tildeel af ikkevidende Mennesker, Men at forsvare Bondestanden, er, idetmindste efter min Mening, hos de Fleste, en Modesag for Øieblikket, og Hvo som vil optræde i denne Retning kan være vis paa en særdeles heldig Debut. Den Borger som er trængende, bliver undertiden hjulpen af Mænd, som ere Undtagelser fra deres Samtidige, – Bonden bliver altid hjulpen. Naar den trængende Borger ingen sande Venner har, som ville hjælpe ham i Nødens Stund, har han i Almindelighed at vælge mellem Fortvivlelse og Fattighuus, og Jngen næsten Jngen beklager ham, Er det derimod en Bonde, da er Fanden (med Respect at sige) løs, saa er det Herskabets Skyld, saa ere der døde saa og saa mange Heste og Koer, og saa burde de have hjulpet Een", og meere af samme Skuffe. Der bliver skrevet for ham, Alle ile ham tilhjælp med Raad og Daad, og hvorfor, – Fordi det ikke er nogen Borger, men en Bonde. – Det er en Modesag. (Fortsættes.) Nykjøbing, den 4de Juni 1846. C. A. Haar.