Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-12-19
Da Julie, efter den første Bedøvelse, var kommen til sig selv flygtede hun, medens endnu Skræk og Tummel behærskede Folkemassen. Hendes Elsker forraadte sig selv ved sine afsindige Klager for hende, da han ansaae hende for fortæret af Lynilden. Man fængslede ham, og hans Skjæbne blev at maatte i Rom bøde for sin Ryggesløshed, med en forsmædelig Død. Den hellige Fader banlyste Forbrydersken, som syntes at være undflygtet den verdslige Ret, og forviiste hende og hendes hele Slægt for evig Tid fra Jtalien. Saaledes kom mine Forfædre over Alperne, og fandt, under Navn af Greverne af Goldberg, Beskyttelse i dette Land. Julie døde efter Forlydende som bodgjørende Synderinde i et strængt fransk Kloster i Paris. Endnu stedse skjøn havde hun ladet sig male af den berømte Andreas deel Sarto, med Lænker, om Halsen og fra Haand til Fod, ligesom hun g uafbrudt har baaret disse Lænker fra hendes Optagelse i Klostret indtil hendes Dødsdag. Til Advarsel sendte hun en Kopie deraf til sine Paarørende. Saa stræng hendes Bod end var, synes hun alligevel ikke at have forsonet Himlen. Endnu hviler hendes Synd over hendes sildige Slægt. Min Søn døde i en tidlig Alder, min ældste Datter, Minona, faldt i hendes sextende Aar i en Aandsforvirring, som stedse tiltog, og undertiden grændsede til Raserie. Vi raadspurgte alle berømte Læger; vi reiste til alle priste Bade; alt var forgjeves. Endeligen nævnede en Zigennerinde, som trængde sig paa os, Staden Chaumont, som det Sted hvor Minona skulde finde sin Læge. Bestemte til ikke at lade noget Middel uforsøgt, reiste vi, med mange Besværligheder, til Frankrige. Den ulykkelige Piges Tilstand var saa fortvivlet, at man ikke noget Øjeblik kunde lade hende være uden Opsyn, men forunderligt nok; hendes Lidelser syntes at blive mildere i Chaumont; hun blev virkelig mere rolig, og vi tilskreve hendes Helbredelse det forandrede Klima, da vi ikke fandt paa Stedet nogen fortrinlig Læge. Jmidlertid udbrød den franske Revolution. Vi vare i en frygteligen ængstlig Forfatning. En Dag førte Ulykken en Sværm rasende Republikaner forbi vor Boepæl. Under Minonas Vindue havde man udpyntet et gemeent Qvindemenneske som Sandhedens Gudinde, og førte hende i Procession til Kirken. Med et Spring undflygter Minona dem, som havde Opsigt over hende, og ved hendes stille Opførsel vare blevne alt for sikre, hun styrter sig ind iblandt Hoben, og tilbyder sig at træde i hins Sted. Henrykt over at finde en saa blomstrende skjøn Fremmed som Tilhængerinde af deres System, forjager Hoben den første valgte Qvinde, og min Datter, Minona - - Her qvaltes Grevens Stemme ved inderlig Rørelse; og Ludvig zittrede Endeligen begyndte den af bange Ahnelse. nedbøiede Fader igien: Min Datter Minona bestiger som Sandhedens Gudinde den høieste Guds ødelagte Alter, og gjentog paa denne Maade, ubevidst, en lige Forbrydelse, som fordum hin Julie af vor Slægt; men i det Øjeblik Folket hylder hende, springer en ung Fremmed til, og kaster den skyldfrie Skyldige, under en frygtelig Forbandelse over hende, med saa megen Kraft og Harme til Jorden, at man holdt hende for Død. Den Fremmede blev et Offer for Folkeraseriet, men tillige Minonas Lægge og Frelser. Hun blev helbredet for sit Saar, der meest havde truffet hendes Hoved; men tillige bortveeg hendes Vanvid. Derimod faldt hun i et stille Tungsind, som paa nogen Tid, især om Natten, udbryder i et krampagtigt Skrig og i Graad, derefter klager hun over, at hun formedelst Forbandelsen af den Fremmede, som truende viser sig for hende, ikke kan finde nogen Trøst i sin Sjel, og beder Gud at føre ham til hende, for at han kunde gienkalde sin Forbandelse. Men han ligger for længe siden i den sorte Jord, og derfor vil hun vel ogsaa tage sin Tungsind, og sin utilfredsstillede Længsel med sig i sin Grav, Nu har De det ønskede Svar paa deres Spørgsmaale. - Men min Gud, hvad fattes Dem, De er bleg, er nær ved Afmagt; jeg raaber paa Hielp. Bliv De, sagde Ludvig med Anstrængelse, og sank ned paa Sofaen. Blot et Øjebliks Taalmodighed, saa vil jeg komme til mig selv." Nu tog han Grevens Haand. "Jeg er uskyldig, det Vidnesbyrd giver min Samvittighed mig; og dog maa De hade mig; thi jeg er hin Fremmede; jeg er Minonas Læge, og tillige hendes Plageaand."J den første Hede drog Greven umildt sin Haand fra den unge Maler. Grevinden gjo de en stille Bøn. Thecla omfavnede Ludvig med Lidenskab og raabte: ol giv De mig min Søster, min gode Minona tilbage. Tillad mig at see hende, raabte Ludvig, og dersom det staaer i min Magt – "Ja De maa, De skal see hende, afbrød Greven ham, De skal, om det er Himlens Villie tilbagegive hende den tabte Ro; dog lad mig først overlægge med Lægen, hvorledes vi uden Fare kan underrette hende om hvad der forestaaer hende. De maa, min unge Ven, tilgive Faderen sin uretfærdige Jlsomhed dobbelt uretfærdig, da De er bestemt til at anvende Alt hvad der staaer i deres Magt for at helbrede den Ulykkelige. Forsigtigen bibragte man nu den Syge den Efterretning, at den Fremmede, som næsten underfuldt var bleven reddet, levede endnu. Desuagtet blev hun, som ikke er at undre over, hæftigen rystet derved. Med Vemodstaarer udraabte hun som tvivlende: "Ol Gud, maatte det kun være vist. Efterhaanden beviiste man hende mere bestemt Mueligheden af, at han maaskee paa Tilbagerejsen fra Jtalien til Tydskland kunde komme gjennem Steiermark. Minona bævede af Glæde. Nu hedte det, at han var i næste Bye, og ønskede med inderlig Længsel at tale med hende, og tilbagekalde sin Forbandelse. Endeligen erfarede hun, ligesom tilfældigviis, at den Fremmede allerede var paa Slottet, og bereed til at gjøre hende Afbigt, for den Uret han havde tilføjet hende. Minona jublede af Glæde herover, og bestemte den næste Dag til en Sammenkomst med ham. Men den erfarne Læge stolede ikke paa denne Styrke, som han ansaae for overspændt. Han forlangte, at Minona om nogle Dage skulde see den Fremmedes Billede, og først naar dette Forsøg løb lykkeligt af, tillod han Ludvigs personlige Komme. Fader, Moder og Søster sadde tause, og med ængstligen bankende Hjerter hos hinanden, da Døren aabnedes, og Minona traadte ind ved Lægens Haand. Himmelsk skjøn, kun noget blegere end sædvanligt, faldt den elskværdige Syge i deres Arme. Lægen spurgte nu, om hun følede sig stærk nok. – Kun endnu et Øjebliks Tid hviskede hun til ham, og sank derpaa bedende paa sine Knæ. - "Jeg er bestemt – sagde hun nu lad ham komme. Den elskede Kreds trængde sig nærmere om hende, en ængstlig Taushed fulgte derpaa, alting syntes at beroe paa dette Øjeblik. Døren aabnedes; Ludvig traadte ind. Grevinde, sagde han, i det han med Fyrrighed gik hende imøde, ved den almægtige Guds Under ere vi begge reddede. De har afsonet, men paa mig hviler endnu en tung Brøde, som forbittrer mi Livet, O, dersom De kan tilgive, Han sank paa Knæ for hende. Jeg tilgiver Dem deres frygtelige Ord sagde Minona, i det hun mildt løftede ham op jeg tilgiver Dem gjerne, og af gandske Hjerte, ja endnu engang takker jeg Dem for min Helbredelse, hvor meget den end har kostet mig. Man havde været bekymret for Følgerne af denne Sammenkomst, men Minona selv beroligede Dem alle. Værer uden Bekymring, mine Elskede! sagde hun, den frygtelige Angst er jo vege fra mig; og nu taaler jeg alt Familien begav sig til Slotskapellet, hvor Ludvig paa dette hellige Sted i de højtideligste Ord udtrykte sin Gienkaldelse for den ærværdige Kapellan. Man havde næppe forladt Kirken, førend Minona sank i sin Moders Arme med de Ord: "Gud være lovet, nu er jeg dog vel frelst. Dette sidste Optrin blev for hende ligesom en Overgang til et nyt Liv. Endnu mindre end før maatte Ludvig nu tale om sin Afreise. For Minona var Synet af ham, – dette sagde hun ham ofte selv - bleven til den uundværligste Nødvendighed. Hendes Aand hævede sig i nye ufordunklet Klarhed; hendes Sundhed tiltog hver Dag; og nu blev hun atter sin Families Stolthed og Glæde - Men jo frydeligere dette henrykkende Væsen udviklede sig, desto mørkere blev Ludvigs Sind. Minonas ubeskrivelige Elskværdighed, hendes Ynde, hendes imodsigelige Hjertelighed, ja selv hendes tidligere Ulykke havde tændt den meest brændende Kjerlighed til hende i hans Hjerte. Med Skræk saae han, at Minona forstod og deltog i hans Følelse, maaskee stærkere end han selv. Først aandelig, og siden legemlig reddet af ham selv, betragtede hun sig som ham fra to Synspunkter tilhørende. At see ham og omsvæve ham, syntes at være hendes eneste Ønske. Hun tilstod sine Følelser for sin Familie, og erholdt deres Samtykke, uden nogen Slags Forbeholdenhed. Greven, som ærede Ludvigs Taushed, da han forklarede sig den af Forskiel i Standen, besluttede at ville lette ham Tilstaaelsen. Minonas snart indfaldende Fødselsdag skulle føre de Elskende til hinanden. Kort førend denne Festdag, hvortil ethvert Medlem af Familien havde forberedet sig, ligesom de glædede sig ved at Tiden nærmede sig, traadte Ludvig, som ikke vidste noget heraf, og som havde havt en ubeskrivelig haard Kamp med sig selv, reisefærdig ind i Grevens Kabinet. "Jeg tilgiver Dem, sagde Greven med et Smil, deres Dragt, da De ikke er med i Hemmeligheden. Og dog Hr. Greve, svarede Ludvig mørk, er den hos mig, og derfor vil jeg opdage Dem jeg veed det, jeg veed det, afbrød Greven - og lagde sin Haand paa hans Mund, – ham, men ikke her - Følg mig hurtig, hurtig." mueligt, De kan ikke vide. Jeg veed, siger jeg dem, jeg veed alt Greven holdt for sine Ører, og aabnede Sidegemakket, hvor hans Kone og begge Døttre befandt sig; Ludvig maatte følge, men var som bedøvet. Her, min Datter, sagde Greven, i det han tog Minonas Haand, er en ny Gratulant til din Fødselsfest; men at komme saa ganske med tomme Hænder. Hvorledes, ikke det mindste til Erindring, ikke nogen Tegning, end ikke en Blomst? For Guds Skyld, Hr. Greve, hør op De sønderriver mit Hjerte paa den frygteligste Maade. Saa her dog - For Guds Skyld hør, Stille, min Ven jeg hielper Dem strax ud af Drømmen. Minona, denne Mand elsker dig, kunde du skjænke ham dit Hierte." Rødmende skjulte Pigen sit Hoved ved Faderens Bryst, og rakte Ludvig Haanden. Minona, raabte Ludvig ude af sig selv, i det han med brændende Kys bedækkede den tilbudne Haand – kunde du føle den Salighed, som din Kjerlighed lover mig, og tillige den Helvedqval at maatte frasige mig den."Alle stode som Støtter. Nu syntes Ludvig at være den Vanvittige. – "Min Datter elsker Dem, Hr. Brage, sagde nu Greven med stigende Empfindlighed. "Jeg veed det, Hr. Greve, og mit sidste Aandedræt vil være undslukkelig Kierlighed til Minona!" Frygter de maaskee for nogen Fordom mod deres Stand. "Jeg frygter intet mere, sagde Ludvig, i det han krampagtigen lænede sig til en Stol. Nu da, sagde Greven, saa maae de være enten en Daare, eller en Forbryder." udvig! sagde Minona med en ubeskriveligen rørende Stemme, har De da ikke sagt, at De elskede mig." 50, Minona, elskeligste Engel, jeg tilbeder dig, men jeg er forlovet – og her seer du min Brud." Han rev herpaa sine Klæder op. Frahans Bryst straalede stor og klar, og alvorlig Maltheser-Ordenens sorte Kors! Minona vaklede. "Jeg er uskyldig, raabte Ludvig for hendes Fødder. Vemodens og den bitterste Smertens Taarer henstrømmede over hendes Haand. - Under Dækket af mit borgerlige Navn havde jeg Grund til at troe Grevinden sikret nok for fremspirende Kierlighed til en ubekjendt Fremmed, uden at maatte knuse det atter opvaagnende Hjerte ved Opdagelsen af mit Ordensløfte. O! jeg har frygteligen feilet; dette velmeente Blændværk gjør os ulykkeligere end den haardeste Sandhed vilde have gjort det. Minona, Mit Livs Lys, min ædle Søster, tilgiv mig endnu engang. Kunde jeg andet end elske dig, saasnart jeg havde seet dig? Hvis Hjerte kunne her længe bleven ubevæget, Ogsaa Grevens Vrede opløste sig i Taarer. Paa mig, udraabte han, falder endelig den hele Brøde, den er en Følge af den ulyksalige Misforstaaelse. Da De i Morges vilde aabenbare mig Deres Hemmelighed, burde jeg have hørt Dem. Jeg indbildte mig, at De kom for at aabenbare mig Deres Kierlighed til Minona; og jeg havde foresat mig at overraske Dem ved Pigens Tilstaaelse. Ol Skjebne, hvor bittert har du slaaet mig, Hvor er De da egentlig, unge Mand?" jeg er Greve Ludvig Arberg, den yngste af fire Brødre, og derfor uopløseligen bunden til mit Løfte, som blot giver den Sidste af en Stamme Dispensation. Mit Kommenthurie var i Nederlandene. For at sikre mig dette, reiste jeg selv til Brüssel, saasnart Revolutionen forkyndte mig, at alle slige Stiftelser skulle være hævede. Ordensregjeringen skadesløsholdt mig ved at anvise mig et andet Kommenthurie. Lyst til Malerkunsten drev mig derpaa til Frankrig og til Jtalien, og herhid maatte jeg komme, for at erfare Livets høieste Qval, for at see et Hjerte knust, som elsker mig og hvis Lykke jeg vilde kjøbe med enhver Draabe af mit Blod, Den tilbagevendte Ro var nu for stedse bortvegen fra denne ædle Families Hjem. Greve Ludvig Arberg fandt i et ragusansk Tog mod Barbareskerne den Død han søgte. Minona, fast overtydet om at Himlen ikke mere holdt hende værdig til nogen jordisk Lykke, og at Ludvigs Gjen kaldelse var bleven ubønhørt, faldt paa nye i sin forrige Tungsindighed. De grevelige Forældre, oplevede ikke længe saa megen Hjertesorg. Theclapleiede sin Søster til hendes Død, og drog, efterat hun havde solgt sit Fædrenegods, til hendes Paarørende paa sin Moders Side, Greven af Thun til Bøhmen, hvor hun døde ugivt, med et herligt Minde om sin Godgjørenhed og Fromhed. Den lænkebundne Frues Billede havde hun taget med sig; og det er endnu at see paa Slottet Teschen i et afsides Gallerie. Hertugen af Leuchtenberg.