Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-12-01
Om Aftenen ankommer man til Appenninernes Florenz, til Siena; denne smukke Stad, som ligger stille og forglemt i en Ørken. Her forefinder man igien en toskansk Stads Elegance; den prægtige Architektur, Gader, broelagte med Steenplader, de massive Paladser og de strozziske Vaaben; her lever et roeligt og lykkeligt Folk, hvis Tungemaal er et Slags Musik, og som opfylder Gaderne med det sienaske Jtalienskes Sølvklang. Bliver man ved at gaae af dette broelagte Steengulv, i Retningen mod Rom, saa kommer en Virakduft os imøde; Øret fornemmer en Klokkelyd; man vender sig til Høire og seer Kathedralen for sig i sin festlige og indbydende Pragt; Kirken i Siena tilhører det lykkelige Aarhundrede, da Konsten offrede Religionen sine ædelste Kræfter, da Bygmesteren, Maleren og Billedhuggeren anvendte det Talent de havde faaet af Gud, paa Mesterværker, som bleve opførte til hans Ære. Jtalien er riig paa smukke Marmorkirker; de staae aabne for enhver Fremmed; den echauferede og bestøvede Reisende finder imellem deres kjølige Mure et herligt Tilflugtsted. De ere herlige Hvilesteder; paa deres Marmorgulve ryster man Støvet of sine Fødder, og vederqvæger sin Pande med Vievandet, Som Kristen bøier man sine Knæe for Gud, som Konstner venererer man Raphael. Man begiver sig derpaa atter paa Reisen, vandrer videre fremad paa Veien til Rom, nu saa stille og trist, fordum saa livfuld, da de Konstnerflokke vandrede frem og tilbage paa den, som have bygget disse herlige Kirke- og prydet dem med Helgenbilleder og Malerier. En Dag mødte to Herrer hinanden ved Sienas Port den Ene kom fra Herberget i Poggi=Ponzi, den Anden begav sig til Florenz; den Ene var af en kiæmpemæssig Væxt, havde store sorte Øine, en bruun Ansigtsfarve, og et bruunt kruset Haar, den Anden saae ud som et Barn med rosenfarvede Kinder og af et jomfrueligt Udseende, som en forklædt Pige, de gave hinanden Haanden med tilsyneladende Hengivenhed. Jeg gaaer til Florenz, sagde den Ene, for at tilhugge Marmor; og jeg vil, svarede den Anden, male Sakristiet i Siena. Det var Michel Angelo og Raphael, nu finder man ved denne Port alene Toldbetiente, som affordre et Pas. Over det Sakristie, som Raphael malede, glemmer man Kirken; kun flygtigt betragter man dens prægtige Skib, indfattet med sort og hvidt Marmor. Prækestolen, som bæres af Søiler af Jaspis og Porphyr og hviler paa de i Apokalypsen skildrede Dyr; Gulvet i denne Helligdom, som ikke har sin Lige paa denne Jord, og Karnissen i Koret med alle Pavernes Hoveder fra den hellige Petrus til Alexander den 3die man iler alt dette forbi og har kun Sakristet ved Siden i Tankerne, som er forherliget af de raphaeliske Fresker, og en Cicerone i en Kordragt aabner Døren; men man bliver lidt forstemt naar man hører, at Raphael har kun malet et af disse Freskomalerier, som beklæde de fire Vægge; dog har han forfattet Tegningen til alle, hvorpaa de bleve fuldendede af Bernardo Perugino; de forestille historiske Begivenheder af Pave Pius den 2dens Levnet. Midt i dette Sakristie har Geistligheden i Siena forundet de tre Gra zier en ædelmodig og rørende Giæstfriehed; de ere kydske, thi de ere ikke ganske nogne. J Jtalien er Konsten, hvilken Religion den saa opoffrer sig til, altid hellig. (Dette er da det bare Sophisterie.) Sieng efterlader i den Reisendes Minde kun yndige og smillende Billeder; man erindrer sig gjerne dens smagfulde og behagelige Udseende; dens moderne Bygninger og røde Tagsteen, som tage sig saa godt ud i Solens Lys og Pladsen deel Campo, hvis fordybede Brolægning ligner en uhyre Muslingskal.