Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-11-02
Da min Forklaring over den først fundne grønlandske Runesten er optagen i de Blandinger Grønland vedkommende, som ere indrykkede i Skilderiet Nr. 86, har jeg troet i samme Blad at burde fremsætte min Læsning ogsa af den anden, storre, nu nylig indsendte, i det Hab at den muligen kunde interessere en eller anden Læser i denne Tid, da den offentlige Opmærksomhed sa meget er henvendt pa hin længe forlorne Bygd. Jkke som om jeg kunde tilegne mig nogen synderlig Fortjeneste af denne Indskrifts Forklaring; men fordi endnu ingen har bekjendt giort den for Almeenheden. Den læses saledes: Vigdis M. D. hviliher, glede gus sal hennar. Det er: Vigdis Magnus's) Datter) hviler her, Gud glæde hendes Siæll. Denne Runeskrift hører til de fa, som ingen Vanskelighed, ja ingen eneste uforklarlig Punkt eller Streg indeholder. Figurerne ere de sakaldte norske Runer, som de, under Navn af Alphabetum Norvagicum, fremsættes i Montsaucons Palæographia Græca. Efter den ældgamle Rune retskrivning, der aldrig fordoblede noget Bogstav, skrives hennar med enkelt ; men da dette er stridende imod den latinske Skrifts Indretning, bor det, ved Omskrivningen af Runer i sædvanlig Skrift, vel iagttages, paa behørige Steder at fordoble Medlydene, for ikke at forvanske Ordene. Alle eng og d. ere her udlagtig punkterede eller stungne til Adskillelse fra 1, k. t. Den eneste usædvanlige Figur er d i Ordet glede, hvilket er udtrykt med det latinske eller møsogotiske d, kun at den forreste Halvsirkel af dette Bogstav er formet spidst, efterdi to rette Linier under en Vinkel lettere udhugges, end en sa liden Sirkelbue, at det ikke her, som i Ordet gud, er udtrykt med her vel blot fordi det (som i nyere Engelsk) har forekommet Runehuggeren blødere imellem to Selv lyde, end i Enden af et Ord. Det harde de betegnes derimod med den rette dertil bestemte stungne Rune. Denne Indblanding af latinske Bogstaver iblandt Runerne er vel et Tegn til at Jnd skriften ikke er gammel, men dog et meget ubestemt, der næppe lader os slutte til noget vist Hundredar, end sige nogen udiere bestemt Tid. Kun et Sted forekommer en Sammentrækning nemlig af Madr og Tyr, som udtrykke M. D., i det man har benyttet den bagerste Bistreg af Maar til den forreste og eneste Bistreg af Tyr og isteden for Prikken i Vinklen af dette, har man sat en svag Tværlinie over den omtalte Bistreg, der saledes har faet Skikkelse af 1, uden Tvivl fordi Vinklen af Tyr var bleven for spids, til deri at anbringe nogen Prik. Uagtet saledes M. D. ere sammentrukne til en Figur, ere de dog tydelig adskilte ved to Prikker imellem begges Stave, ligesom alle de øvrige Ord i denne Jndskrift. Det vigtigste som lader sig slutte af denne Runesten er uden Tvivl, at de Ruiner, som den er funden i Nærheden af i det sydlige Grønland, virkelig, som man har formodet, ere Lævninger af en gammel Kirke, og at det Malmstykke, som sammesteds er fundet, ogsaa virkelig er et Stykke af Kirkeklokken; at følgelig sammesteds har været et betydeligt Establissement, i det mindste et Kirkesogn af de gamle islandske Nybyggere. Men heraf følger ingenlunde at Hovedsædet eller Bispesædet Cardar har været her, hvilket synes alt for stridende imod alle gamle Beretninger om Seiladsen, til Grønland og Stedsbeskaffenheden der i Landet. Det gamle Bispesæde kan ligefuldt søges pa Østkysten; men vil rimeligviis findes en Deel nordligere, end man endnu er fremtrængt, om det ikke er bedækket af Fjældskred eller af evig Snee og J.R. Rask. Liberier for Tienestetyende. Derom har Hr. Cancellieraad Hempel i sin Avis følgende: "Fornøden Erindring. Til en Tid, i hvilken Angiverie er en indbringende Velstandskilde for Mange, ligesom et Middel, hvorved Had og Hævn kan paa en magelig Maade tilfredsstilles, er det næppe urigtigt, at giøre opmærksom paa ældre Forordninger, som overtrædes af Personer, der mindst tro at handle imod samme. Saaledes er Forordn. af 31 Juli 1812 om at give Tjenestetyender Liberier, vist ikke nøiagtig nok kjendt af Alle. Efter dens 3die § maa Ingen give sine Tienere, Kudske, Rideknægte eller andre Domestiker nogen anden Besætning paa Klæder, Kapper, Hatte, etc. end Uldsnore, saa at Besætning af Guld, Sølv, Silke eller deslige, paa hvad Maade samme end maatte anbringes, er aldeles forbuden. Ingen maa efter § 4 give sine Tjenere etc. Fjedre i Hatten, af hvad Farve de end ere, eller spidse Opslage paa Liberierne, eller noget der ligner de Distinctioner, som for militaire Uniformer ere befalede, ei heller Epauletter af noget Slags. Om Farven lyder den 5te J saaledes: Ligesom det er Enhver forbudet uden særskilt kongel. Tilladelse at give sine Domestiker Liberiekjoler, af høirød, kraprød, eller carmoisinrød Farve, saa er det Enhver forbudet at give Liberiekjoler af mørkeblaae Farve." Straffen er første Gang 200 Rbd. for Herskabet og Husbonden, siden dobbelt; for Tjenestetyendet fra 8 Dages Fængsel paa Vand og Brød indtil tre Maaneder i Forbedringshuset, uden at Herskabets Befaling kommer til Undskyldning. Mulkten tilfalder det Halve Politiekassen; og det Halve Angiveren. - Denne sidste finder altsaa let en Formue, dersom han med Overlæg anmelder og anholder ved Hjælp af Politiet ethvert Tjenestetiende, som bærer ulovligt Liberie.