Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1774-12-02
Til Hr. Etoskop. Min Herre! hvor længe det end er siden vor daglige Omgang, og omendskiøndt vi fra vores Afskeed ikke har meddeelt hverandre vore Tanker, saa har dog dette taugse Mellemrum ikke svækket min Erindring om det forrige Samfund, men meget mere ved en voxende Længsel og en Art af behagelig Sorg ladet mig føle meere og meere hæftig det tabte Gode. Jeg behøver ikke at beskrive Dem, denne Følelse, De er alt for meget min Ven til ikke at kiende den. Ja de kiender den ufeylbarlig, og jeg er forsikkret om, at deres Længsel ligner min. Og sandelig, denne vilde være mig utaalelig, dersom ikke min lykkelige Hukommelse igientog for mig vore forbigangneFornøyelser, vore søde Samtaler, og saaledes i nogen Maade gjorde min Savn nærværende. De veed selv min Herre, at disse søde Samtaler, hvis Erindring nu fordriver min Kiedsommelighed, løb gemenlig paa Sædernes Forskiællighed i adskildte Aldre og hos besynderlige Folkeslægter. Opdragelsen, var og ikke sielden Jndholden af vore Betragtninger; Vi kiendte begge dens Jndflod i Staden. En Punkt af denne skal nu være mit Formaal, nemlig: Mandfolkets og Fruentimmerets Opdragelse i Henseende til hverandre. Hen sig sigten af disse to Kiøns Opdragelser er altid den samme, at befordre enhvers Lyksalighed for sig selv og i Forening med det andet. J denne sidste Post er Midlerne ligesaa mange og ligesaa forskiellige, som deres Hoveder, der forestaaer dette Embeds. Enhver Fader og Moder har sin Maade, sine Grunde, og enhver af dem troer, at deres er den bedste. Jmidlertid viser de adskillige endog imellem naturlig gode Gemytter, ulykkelige Ægteskaber; disse Tankers Vildfarelse. Jeg vil forestille dem nogle Exempler paa disse, adskillige arbeyder i en Hensigt. Jeg kiender nogle Forældre og Børn i min Bøygd, som kunde tiene til Mynstre. Luellig var i sine unge Dage en Jomfrue af store Fortienester, det er: En Skabning hvis første Syn overvandt de haardeste Hierter. Hendes Nærværelse ydmyggede de, som uden for hende vare Kiønnets høyeste Ziir. En smidig Tunge, et skarpt Vid, som i første Øyeblik kunde opdage Latterligheder i de uskyldigste Gierninger, gjorde hendes forhen store Kraft endnu langt farligere. Kordt; Lucilia blev gift 10 Aar efter hendes Optrin paa Skuepladsen, i hendes 25 Aar. Hvad siger De saa stor en Skiønhed ikke gift førend i sit 25 Aar, Forundre Dem ikke, hun var ikke for mættet af sine Tilbederes Smerter; thi endskiøndt hun ikkun elskede en af dem, som hendes Valg strax var faldet paa, saa fandt hun dog en stoer Fornøyelse i de Sukkendes Antal hvilket allene kunde overbevise hende om, at hun var hvad hendes Elskere, bestandig havde sagt, en Gudinde: Dette var Aarsagen at hun ikke giftede sig før, og nogle vil sige, at hun endda ikke havde grebet til den ævige Forbin. delse, havde det ikke været for at drive sine øvrige Beundrere til Fortvivlelse. Nul i hvad end Aarsagen var, saa bandt hun den stærke Knude i den Alder, som sagt er. Jmod al Formodning herskede hun bestandig som en nye tilsagt Kiæreste. Frugterne af hendes Forening vare to Døttre, som vare i Ligning med Moderens forrige Skiønhed det samme, som tredie Aars Skud. af en deylig Blomster. Moderen elskede disse to Affødninger indtil Forggadelse. De kan deraf begribe, at hun intet sparede for at forøge deres Anseelse, det er, efter hendes Tanke, for at giøre dem lykkelige. Erfarenhed havde lært hende, at Vanskeligheder forstærkede en Elskers Hidsighed. Alle hendes Bestræbelser gik da ud paa at gjøre dem det kostbareste mueligt; Til den Ende søgte hun at størke deres Forstand med vittige Romaner, som kunde overtyde dem om deres Kiøns Ypperlighed. De skulle hørt hende med en Veltalenhed; som det Kiøn allene besidder, at bevise Fruentimmerets Fortræffelighed af Finkeridderens Historie, som de ældste og største Grunde for denne dyrebare San hed. Med hvilken Eftertryk beklagede, hun ikke Tidernes Vanslægtning, som gik saa vidt, at dersom der ikke endnu vare nogle dydige Mandspersoner tilovers, som vanhellig Ondskab kalder Spradebasser, der agtede det snørte Kiøn høyt nok til at opoffre for en eneste kiælen Mine af deres Herskerinde, Venskab, Fædreneland, Ære og Liv, hvis der endnu ikke fandtes nogle faae slige ædelsindede Herrer, saa kunde Verden umuelig staae 3 Dage, men alting maatte hvivles til sit første Chaos, naar saa vigtigt et Leed blev revet af ordenens Kiæde. Mine Døttre sagde hun engang til Sip og Knipsk, (desse vare deres Navne) glemmer aldrig at Jere Fruentimmere, det er i Ligning mod Mandspersoner det samme, som Mennesker mod Orme. Forsvar eders Væraghed. Betragt enhver Mandsperson, som staar i saadant et Forhold med eder, at hand kan ansees som en Beyler, betragter ham som det nedrigste, det ringeste af alle Maskiner, hvis Fortrin for de andre Dyr er allene dette, at de kan prise deres Herskerinde og ophøye deres Slaverie. Disse Lærdomme, mine Børn, lagde hun til, ere af den yderste Vigtighed til at bevare eders Anseelse; thi da det er fornødent, at J. engang udvælger en af disse Dyr til at leve i bestandig Selskab med, saa begriber J selv, hvor magtpaaliggende det er, at forsikkre sig Herredømmet; dette beroer allene paa Vanen. Vænner dem altid til at krybe. Frygter ikke at J derved skulle miste dem, eders Skiønhed og Kostbarhed er tilstrekkelig Borgen for denne Fare, og J kand altid fire noget, naar det kommer til det yderste, en halv Smil er nok til at stille den mest forbittrede Elskere, og kalde ham tilbage fra Bredden af Had: Det ubetydeligste Blik fra en tilbedet Dame, er et Glimt af Haab, og under denne Horisont tiener de største Vanskeligheder allene til at ophidse den Elskendes Jver. Dog mine Børn, naar jeg siger eder, at J skal holde disse Dyr paa en Vidde fra jer, saa mener jeg ingenlunde, at J skulle være saa ufornuftige at vægre eder for deres Gaver, ney langt fra. Gudinderne tillade, at de ringeste af den menneskelige Slægt offeer paa deres Altere, og derved kiendes de at være Gudinder. (Fortsættelse heraf følger.) Adskillige Tyr.