Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-07-08
Det er ved Domstolene erkjendt som en aldeles tilladelig Handling at opfordre Stænderne til at petitionere Kongen om Forandring i Statsforfatningen, sagtens maa det være tilladeligt, naar Forfatteren indskrænker sig blot til et Haabom, at de iaar sammentrædende danske Stænderforsamlinger, understøttede ved Petitioner fra alle Landets Kanter, ville vide at tale Bondestandens og Forenings=Frihedens Sag hos Regjeringen, og slutteligen forudsætter, at de i Artiklen ommeldte ordnede Foreninger ville indkomme med Besværinger til Stænderne og Kongen over det Jndgreb i Bondestandens Foreningsfrihed, som Cancelliet har troet sig beføiet til at gjøre, eller over, som Actor kalder det, at Cancelliet er gaaet videre end det burde. Andre have for længere Tid siden ved en lignende Leilighed yttret den samme Mening, og udtalt denne i langt skarpere Udtryk, Jeg tillader mig at henvise den ærede Ret til det den foreliggende Blads Pag. 568 2den Spalte, hvor en lignende Foranstaltning af det schleswig-holsteen lauenborgske Cancelli kaldes krænkende for Hertugdømmernes Rettigheder, hvor det siges om bemeldte Cancelli, at det har anmasset sig en det aldeles ikke tilkommende Magt, og at den betegnede Foranstaltning indeholder en Voldsgierning. Dette er udtalt af de slesvigske og holsteenske Stænder, og uhindret af Censorer og Politiopsyn gjengivet baade i tydske og danske Blade, uden at Nogen derfor er dragen til Ansvar efter Jnjurie=Lovgivning. Det schleswig-holsteen-lauenborgske Cancellies Æresfordringer kan dog naturligviis ikke være mindre end det kgl. danske Cancellies. Men støttende sig paa saadanne Præcedentser som ovenstaaende, maatte den incriminerede Artikels Forfatter nødvendigviis ansee sig berettiget til en Dom som den ovenanførte om det danske Collegiums Foranstaltning, og mindst kunde han abne, at han derfor justitialiter vilde blive dragen til Ansvar. Det danske Folk var ved Regjeringens egen Anerkjendelse saa vant til at betragte Foreningsfriheden som en det tilkommende Ret, at det ikke var saa forunderligt, om det ansaae enhver Jndskrænkning i denne Frihed, der ikke grundede sig paa en udtrykkelig Lov, som et Jndgreb i dets Ret, af hvilken Embedsautoritet dette saa skeete. Forfatteren har altsaa ikke gjort sig strafskyldig ved at characterisere Cancelliets Foranstaltning som et Jndgreb i Bondestandens Foreningsfrihed, for det Første, fordi det samme upaatalt er sagt om et andet sideordnet Collegium, for det Andet, fordi en ikke lovhjemlet Jndskrænkning af en Rettighed sprogrigtigen kaldes et Jndgreb, og endeligen for det Tredie, fordi det er saa langtfra, at forfatteren ved denne sin Dom har tillagt Collegiet nædle Motiver, eller sigtet det for Uretskaffenhed i dets Embedsforvaltning, (efr. juridisk Ugeskrift 2den Aargang Pag. 141) – (han har ei engang fordristet sig til at titulere dets Foranstaltning som uretmæssig), – at han meget meere føler sig fuldeligen overbeviist om, at Cancelliet har handlet i den bedste Mening, for at forebygge Følgerne af den saakaldte Bondeagitations Virksomhed. Efterat jeg saaledes, som jeg haaber, tilstrækkeligen har godtgjort, at de Tiltalte ikke have gjort sig skyldige i de dem imputerede Forseelser, eller i nogen saadan Forseelse, der retteligen kan paadrage dem Straf efter den 10de § i Frdn. af 27de September 1799, skal jeg under Benægtelse af alt Urigtigt og Ubeviist fra Actors Side, tillade mig at nedlægge saadan Paastand: At de Tiltalte, Bogtrykker Laubs Enke, Christiane Kirstine Thoma Wilhelmine Laub, og Redacteur Christian Jørgensen, bør for Actors Tiltale i denne Sag fri at være, og Actionens Omkostninger, derunder indbefattet et passende Salair til mig for Defensoratets Udførelse, at udredes af det Offentlige. Hvormed Sagen for Tiden indlades til Dom under all fornøden Reservation. Nykjøbing, den 15de April 1846. Ærbødigst. C. Tidemand.