Viborger Samler, 1774-01-17
De sædelige, eller i borgerlige Selskaber samlede, Folk mangle omtrent de Fordeele, som de Vilde besidde. Jmidlertid er dette ei saa meget en Følge af Selskabet, som af Menneskenes forvendte Tænkemaade, der ved en kiælen og ufornuftig Opdragelse forderver os, og betager os den Styrke og Raskhed, vi ellers gjerne kunde have tilfælles med de Vilde. Fordi man lever i borgerlige Stater, er man jo nødt til, ved for megen Varme og usund Føde, at forderve sine Børn. Det samme gielder om de indbildte Fornødenheder, om den virkelige Trang og Armod, der, som Følger af Overdaadigheden, trykke de fleeste Stater. Alt dette flyder ei umiddelbar af Staters Oprettelse, men af Menneskenes fordervede Sindelav. Men lader os anføre alt dette tilligemed Krig, Dyrtid, Misvext, Hungers Nød iblant det borgerlige Selskabs Plager, siden dog de fleeste Stater, enten stedse, eller undertiden, føle dem, saa blive dog Fordeelene langt større, Leve disse kun halv saa længe, som de Vilde, saa er dog deres Levetid langt meere værd at kaldes et Liv, end hines. Deres heele Alder er, eller kan dog være en bestandig Fremgang, i nyttige og behagelige Kundskaber. Deres Vittighed og Kunst gjør dem ei alleene sikkre mod Dyrene, men sætter dem endog i Stand til at bruge dem til deres Tieneste. Agerddyrkning og andre Kunster gjøre, at de i et lidet Land formeere sig til en Mængde, som man blant de Vilde ei finder paa et Jordsmaal af tidobbelt Størrelse. Selskabet skaffer dem Sikkerhed, og Rolighed, og de nyde deri utallige Fornøielser, som den Vilde ei engang har noget Begreb om Hertil kommer Kundskab om den sande Gudsdyrkelse, der vel ei nødvendig er samlet med vel indrettede Stater, men kan aldeles ei finde Sted iblant Folk, der leve, som Dyrene. Af alt dette seer man, at de Vildes Lyksalighed, og saa høit priiste Frihed er ei i sig selv et Gode, men bestaaer meere i at undgaae nogle af de Uleiligheder, der trykke de borgerlige Selskaber, end i at nyde nogen sand Fordeel. Det er Dumhed, der gjor dem ubekymrede, Uvidenhed om Overflødighed, der gjør dem nøisomme; Ja, at de ei ved kiælen Opdragelse forderves, men beholde frem for os Sundhed og Styrke, reiser sig ei af nogen Kundskab om det rette, men af Ukyndighed om der Urette. Langt anderledes er det iblant de sædelige Folk. Der veie Uleilighederne ei nær op mod Fordeelene. Den, der af Staten, nyder Forsvar og Underviisning, bør ei klage, om han, end i Henseende til Formue og Stand, staaer i den underste Classe blant sine Medborgere. Det vilde være en lastværdig Misfornøielse, om han yttrede nogen Misundelse over de Vilde, og Længsel efter deres Tilstand. Sielden er i nogen Stat Armoden, saa stor, at den, der altid nøies med det Fornødne, skulde mangle det. De fleeste, der trænge, trænge, fordi de behøve saa meget af det, som dog ikke behøves. En Athenienser beklagede for Sokrates, at Athenen var saa kostbart et Levested, og anførte til Beviis den høie Priis paa Kiisk Viin og Purpur. Sokrates gik ud med ham til dem, som solgte Levnetsmidler. Man fandt Meel og Olie i ganske let Priis. Priis. Derpaa gik man til Kramboder, hvor den handledes med grovt og almindeligt Tøi til Klæder. Dette var og at faae for meget billig Priis. Sokrates sagde da. Jeg finder Athenen at være et ganske ler Levested. (Resten følger.) Lands=Tings Orden.