Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-08-29
J Anledning af T. T's, en sanatisk Jesuit fuldkommen værdige Udfald imod mig, lader jeg herved Forfatteren vide, at hans fremfusende arrogante Tone ikke kyser mig. Skriv kun, ophid hvem De kan imod mig, ras saalæng De lyster, hvad jeg har sagt, vil ikke desmindre staae ved Magt. Det falder vist nok langt lettere ved en Strøm af Ord at vildlede Læseren, end at bevise Embedsstanden store Fortjenester af Fødelandet, det eneste, hvorved De kunde have givet Deres Angreb et Skin af Upartiskhed. Derfor valgte De denne Vei, maaskee ogsaa i det Haab at faae undertegnede til at forløbe sig. Men hvad jeg har fremført, er noget hver Mand veed, og næsten hver i Postdag bringer Bekræftelse derpaa. Det hielper Dem derfor ikke at vende og dreie paa mine Ord. See Dem om trindt omkring i Landet, og De vil finde Embedsmænd under Tiltale. Andre som for ikke længe siden have faaet deres Dom eller underhaanden ere mulcterede. Af Aviserne vil De ogsaa kunne erfare, at en Embedsmand kan laane saalænge af en ham betroet Fattigkasse, at han ikke længere formaaer at tilbagebetale det Laante, og at uagtet han fiscaliter tiltales, sandsynligviis fordi slige Laan, ikke ere aldeles lovlige, det endda kan gaae ham godt, Sandeligen, Faren er større end man troer, og jeg havde neppe Uret, at det mere er os selv end vort Fødelands Jnstitutioner der trænge til en Forbedring. At vor høie Regjering ikke desmindre giver Folket Leilighed at drøfte politiske Materier og komme frem med dets Ønsker, viser hvor meget Den er hævet over den Egnismus der vil have Embedsmændene anseet for halve Guder. Jeg kunde i mit første Jnserat have fremført Facta, der sandeligen ikke vilde have bekommet Vedkommende godt. Men jeg skriver ikke for at skade Nogen. Hverken Nag eller Forfølgelsessyge lede min Pen. Min Hensigt er at gavne, og enten De Hr. T. F. anseer mig skikket hertil eller ikke, vedbliver jeg at skrive. Det er ikke altid de høitbegavede Aander som formaae at finde hvor Skoen trykker, og en Practicus udretter i saa Henseende ofte langt mere. At jeg benytter mig af al den Frihed vore Love tilstede, er vist nok høist nødvendigt. Roes og Smiger høre vi nok af. Upaatvivleligen har Danmarks Embedstand sine udmærkede Mænd som enhver anden Stand. Det er noget jeg aldrig har benægtet, og Gud veed, at ingen mere end jeg kan ønske, at vor Embedstand ved sin Redelighed, Apartiskhed, Ugennyttighed, Driftighed, Almeenaand, humane Tænkemaade der hæver sig over al Ka strand, tarvelige, kydske, følgeværdige Levemaade a. snart maa svinge sig op til Danmarks første Stand; thi da ville Regjeringens landsfaderlige Hensigter vist ogsaa opnaaes, og de betydelige Bekostninger Embedstanden foraarsager Landet, bringe Frugter. Men Statsborgeren maa det være tilladt at paatale Embedsmænds Feiltrin, og for Retterne at føre Beviis for sine Ankeposter. Embedsmanden maa aflægge offentligt Regnskab for sine Handlinger, og ikke favoriseres ved fri Procedure eller andre saadanne Prærogativer. Han maa ingen hemmelige Erklæringer have at udstede, ingen Naadesbeviisninger have at uddeele. Han maa ikke kunne handle egenmægtigen. Hverken Herrens Alter eller Forordninger maa kunne beskytte ham naar han ikke handler efter Samvittighed. Kort, han skal være Statsborger, ikke Konge. - Var det Dem om Sandheden at gjøre, Hr. A. B., vilde De erkjende alt dette, ligesom Reenheden af mine Hensigter, og ikke forlange at jeg vender mine Angreb mod mig selv. Men jeg staaer til Tjeneste. Behag at anstille en Undersøgelse, og har jeg fortjent Gabestokken, da lad mig lide min Straf. At jeg har brystet mig med Selvkundskab, er en Usandhed, som saa meget andet De har fremført. Hvad De siger og Pastor Wissing er Sophisterie, thi har han frivilligen ansøgt om en Capellan, ere de Bekostninger hans Ønskes Opfyldelse foraarsager ham, en Byrde han selv har paadraget sig, ingen Straf, og skal det være en Straf, er Alderdom ikke Grunden, hvorfor han har faaet en Capellan. Provst Thune maa tilskrive sig selv Følgerne af hans Avertissement i Avisen No. 93. Jeg havde Jngen nævnt. Og De Hr. C. P. vil komme at staae til Ansvar for at have kaldt de Mænd som have underskrevet den af mig forkyndte Attest: "enfoldige Mennesker, der vidne hvad de aldrig have hørt." Aldebertsminde, den 11te August 1835. C. Dalgaa.