Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-03-04
(Jndsendt.)At de nærværende Tider ere trykkende og byrdefulde for en stor Deel Mennesker, kan vel ikke imodsiges, og iblandt disse befinder den større Deel af Haandværkstanden sig. Herpaa vil man mueligen svare, hvor kan en Professionist vel have Aarsag til at beklage sig over Tiderne, han kan jo forlange for sit Arbeide, saa meget han vil, og man maa tilstaae, at det er sandt. Enhver, saavel Haandværksmanden som den Handlende, kan frit og uforhindret forlange for sit Arbeide og sine Varer hvad ham lyster; men forlanger Haandværksmanden en efter Tiderne nogenlunde passende Betaling for sit Arbeide, da vægre jo Folk sig i Almindelighed ved at give ham det, og forlade ham, som ofte er Tilfældet, aldeles, for at søge det hos en anden for en lettere Priis, uden Hensyn til Arbeidets Godhed. Langt anderledes forholder det sig med de Handlende, især dem, som handle med Livets første Fornødenheder. Disse kunne, som den daglige Erfaring noksom viser, lade sig betale nogle af disse Varer saa høit, som de finde for godt, hvilket for en stor Deel undertrykker og forarmer den større Deel af Haandværkstanden og den arbeidende Classe. Vel sandt, der gives flere Stænder, som føle Tidens trykkende Byrde, som f. Ex. den med en liden Pension aflagde Pensionist, saavelsom den med en liden Løn aflagde Embedsmand, men man betærke, at en saadan Pension, skjøndt liden, bliver dog stedse vis. Ligesaa forholder det sig med Embedsmanden; han kan dog nogenledes bestemme sine Udgifter efter Jndtægterne, og hvor mange Embedsmænd have ikke, foruden deres faste Gage, adskillige Sportler, der langt overstige deres faste Løn. Embedsmændene kunne jo desuden ansøge om Tillæg og vente at blive bønhørte; men Haandværksmanden befinder sig derimod i en ganske anden Stilling: een Tid har han noget, en anden Tid har han intet. Den retsindige Professionist bestræber sig for i endeel Aar at opnaae den rette Kundskab og Erfarenhed i sin Profession, hvormed han troer i Fremtiden at kunne gavne sine Medborgere og Staten; derpaa aflægger han offentligen Prøve, ved at forfærdige et Mesterstykke, som udfordrer en for ham ikke liden Bekostning, hvilken han enten ved forhen møisomt fortiente og ved Flid sammensparede Penge, eller og ved Hjelp og Laan villig opofter, alt i den Forventning, at han i Tiden kan see sig i Stand til, ved Flid og Stræbsomhed, at ernære sig og sin Familie. Men hvor maa det ikke krænke ham, naar han bedre den i Tiden, al sin Stræben uagtet, seer sig skuffet i sin Forventning, ved at see den mindre Fortjente sætte sig ned, og først dele, ja endog efterhaanden søge reent at berøve ham det, hvorved han skal ernære sig og fine, og svare sine borgerlige Afgifter, da hiin derimod ofte er befriet derfor. Vel har den virkelige Haandværksmand Fortrin og Rettigheder, som ikke ere tilstaaede den privilegerede, f. Ex. at holde Svende, og Drenge; men hvad hielper ham disse Rettigheder, naar han mangler Arbeide, og ikke har noget for dem at bestille? Hvor mangen fortjent Langs mester er der ikke, der maa hensidde og arbeide med egne Hænder, eller blot ved Hielp af en Dreng, som, naar han har udlært, kommer til at staae ved et af de borgerlige Corpser, og da dersom han har Familie eller Venner, der kunne understøtte ham, sætter sig ned ved Siden af sin Læremester, og deeler Brødet med ham, istedet for at blive Svend i nogle Aar, og i den Tid søge at gjøre sig mere bekjendt med og duelig i Professionen, Hvor ubilligt vilde det ikke være, om en Embedsmand antog en Dreng eller et ungt Menneske paa sit Contoir, i den gode Hensigt, at han kunde oplæres og øves i Forretninger, for at han i Tiden kunde vorde duelig til at anbringes i og forestaaet Embede, og denne da, efter nogle Aars Forløb, vilde søge, om muligt var, at dele med eller berøve sin Foresat og Velgjører de Jndkomster, hvoraf han skulde leve, var det ikke Synd og Utaknemmelighed? Hvor ofte er dette imidlertid ikke Tilfældet med Haandværksmanden, Man kunde med billighed spørge: hvad skal der tilsidst blive heraf, Man kan ikke skjønne andet, end at Staten vil faae, istedet for gode, paalidelige og duelige Professionister, endeel forarmede Mennesker, da Erfaringen noksom viser, og enhver Forstandig let kan indsee, at det er og bliver stedse umuligt for den mindre formuende Professionist, der seer sig nødsaget til at indkjøbe sine Materialier i smaa Qvantiteter paa anden og tredie Haand, at kunne gjøre sit Arbeide lige saa godt og for saa billig en Priis, som den Mand, der kan indkjøbe Alt fra første Haand, uden at han, som hiin, behøver alt mere og mere at synke i den dybeste Armod. - Det vilde være at ønske, at der ikke gaves flere af hvert Haandværk, end der med nogenlunde anstændigt og tarveligt Udkomme kunde føde sig og sine, og derhos see sig istand til, uden Kummer at svare de paabudne borgerlige Tyngder, kort, et saadant Antal, som, uden at grue for Alderdommen og den mørke Fremtid, alt mere og meere kunde beflitte sig paa, at levere godt og forsvarligt Arbeide. Enhver Upartisk er uden Tvivl i Hovedsagen af samme Tanker, som Jndsenderen. Hvad Prindsen i Emilia Gallotti siger, til Continicht vieles, sondern vie!" gielder ogsaa om Haandværkstanden i en Stat. Det nytter kun lidet, at Staten har mange Borgere. Faa, som kunne og vilde opfylde de sande Borgerpligter, ere langt gavnligere end mange, som vel ville, men ikke altid kunne, opfylde disse Pligter. Jkke alt er Frihed, som kaldes saaledes, og mange gjøres ofte ulykkelige, naar man ret troer at ville gjøre dem lykkelige. Det er alt for tungt, siger Haandværksvenden, at tilbringe sin meste Tid med at arbeide, eller, som det i Pøbelsproget hedder, slide for en Mester. Hvad har kan, det kan ogsaa jeg. Han træder ind i et Corps, gifter sig med en fattig Tjenestepige, og begynder at arbeide med egne Hænder. Nu anseer han sig for evig lykkelig. Men han har intet i den ene Haand- og intet i den anden; hans Udgivter tiltage med hans Familie. Jkke allene sine raae Materialier, men ogsaa alt hvad han behøver til Livets Ophold for sig og sine, maa han tage paa Borg, dersom han kan faae det, og kjøbe klatteviis, fordi han mangler Penge til at gjøre Jndkjøb i det Større, eller til at forsyne sig i rette Tid. Han lever af denne Aarsag 100 PC. dyrere end den virkelige Mester, der ikke trænger til Credit eller til at kjøbe i Smaaqvantiteter. Hvad er nu følgen, Han kommer dagligen alt mere og mere til Agters, og sætter Børn ind i Verden, som han hverken kan give tilbørlig Føde eller Opdragelse; han maa levere uforsvarligt Arbeide, fordi han, naar han ikke skal reent omkomme, umueligt kan levere det forsvarligt. Heraf flyder nu Mismod, huslig Uenighed og alle de Elendigheder, som ere en naturlig følge af overvettes Armod og Næringssorg. Naar Alt kommer til Alt, saa gaaer det med et saadant Menneske som med den franske Revolution: man takker Gud for at faae de Baand tilbage, som man før gjorde sig saa megen Umage for at afryste, og befries for den Uafhængighed, man med saa megen Anstrængelse søgte at erobre. Man tager atter til en Mester, som Mester, men med den Forskiel at man før kun havde sig selv, nu derimod en Kone og adskillige Glutter at arbeide og sørge for. Cammeralisten vil uden Tvivl udraabe her: "Men Befolkningen - den vinder jo dog derved!" - Herpaa kunde svares meget; men det synes at ligge uden for dette Æm nes Grændser. Den Gang, en Familie uden Vanskelighed kunde leve, kunde ingen saa let nedsætte sig som Mester, nu, da hiint er ti Gange vanskeligere, er dette derimod meget lettere. Saa meget er vist, at mangt et Land ikke havde behøvet at sørge saa meget for Fattigvæsenet, dersom det havde sørget lidt mindre for Befolkningsvæsenet. Verden har sikkerlig været lykkeligere i de Tider, da man endnu ikke var faldet paa den Jdee, at behandle Menneskeavlen omtrent paa samme Maade, som man nu behandler Faareavlen.