Politivennen, 1800-01-01
En Tyvesamtale. Paa en Tid, da saa mange af Københavns Indvaanere blive hjemsøgte af listige og voldsomme Tyve, især af Nøgletyve, troede jeg mig i flere end en Henseende forbunden til, at bekjendtgjøre indsluttede Tildragelse. Da dens Indhold synes at berettige den til en Plads i Politivennen, beder jeg at De vil lade den indføre der. Kbhvn. d. 22 Juni 1800. Kl. var henved 9 da jeg første Pindsedags Aften gik ud paa Christianshavn for at gjøre en Tour over Volden. Det var en mørk og kold Aften og regnede af og til. Jeg var just kommen til det yderste Hjørne af den første Redoute, da jeg nær ved mig, paa den anden Side af Volden, hørte en sige: Komme ind? Ih! for Djevelen Kammerat, du veed jo dog nok, jeg kan komme ind overalt, hvor det lønner Umagen. Jeg standsede et Øjeblik, og hørte af det følgende, at to Personer aftalte med hinanden, hvorledes de samme Nat vilde bestjæle Hattemagerenken Mad. Jansen paa Christianshavn. Da de gik frem og tilbage medens de talte, kunde jeg ikke tydelig høre alt, men følgende var omtrent Indholden: Tro du mig, den Gamle har Grunker, og dem skal vi nok faae fat paa, sagde den første, og paa den andens Indvendinger, som lod til at være mere frygtsom, og som talte saa sagte, at jeg ikke kunde høre meget af hvad han sagde, svarede han, at han vidste god Beskeed, at han immer kunde faae Folk til at tie, hvor de ikke burde tale, dette var hans egne Ord - at Vejret just i Nat var godt, og at Vægteren rimeligviis i Aften vilde være beskjenket, da det var Helligaften, hvorhos han tillige bandede en anden Vægter, som i nogle foregaaende Nætter havde hindret ham, da han havde været paa Jagt, som han kaldte det, efter en gammel Slyngels Mammon. Da de havde talt en Tidlang med hinanden skiltes de ad, den ene gik ud ad mod Qvintus, Den anden kom langs Volden mod mig. Jeg kunde ikke komme af Vejen, eller blive ubemærket, og holdt det derfor raadeligt at gaae ham lige imøde. Rimelig har han formodet, at jeg havde hørt, hvad der var bleven aftalt, eller og han vilde plyndre mig, thi uden at sige et Ord, slog han efter mig med en Knippel, som han havde i Haanden; Slaget havde uden Tvivl knuset min Arm, hvis jeg ikke ved et hastigt Søring til Siden, var undveget det, saa at det blot strejfede min Arm, uden at gjøre Skade. Da han paa ny hævede Stokken, løb jeg ind paa ham, i det jeg afbødede Slaget med Haanden. Han traadte et Skridt tilbage og gled med den ene Fod; thi han stod lige ved Kanten af Volden, saa han blev siddende, jeg vilde nu forsøgt at kaste ham ned, men da han i det samme greb til Lommen, frygtede jeg han kunde have en Kniv eller Pistol hos sig, og raabte derfor et Par Gange paa Skildvagten. Han ønskede formodentlig ikke dennes Mellemkomst, thi han lod sig gesvindt glide ned af Volden, og løb saa hurtig ud ad, at han i mindre end et Minnt var mig af Syne. Jeg vendte nu tilbage og da jeg af Skildvagten, som stod ved Møllen, ingen Oplysning kunde faae, thi han sagde? at han ikke havde hørt mig raabe, og kunde ikke heller bestemt erindre om han havde seet to saadanne Personer, som jeg beskrev ham, gaae der forbi, meldte jeg strax for Ossiceren i Amagerxorts Vagt det Forefaldne og bad, at ier, om muligt, maattte føjes Anstalt til at opsoge og anholde Gjerningsmændene. Denne lovede meget høflig, at skikke en Patrolle ud, hvis jeg vilde følge med, for at vise den Stedet, men sagde tillige at der løb saa mange Veje, at det var højst ufandsynligt at faae Dem fat; og da det desuden var vanskeligt at gjenkinde nogen i Mørket, fandt jeg ikke at der kunde gjøres noget videre ved Sagen, dog gik jeg paa Tilbagevejen ind til Mad. Jansen, fortalte hende hvad jeg havde hørt, og raadede hende til at bruge Forsigtighed; Jeg sagde hende tillige mit Navn og hvad jeg var, men erindrede ej at underrette hende om, hvor jeg boede, hvilket hun ligeledes glemte at spørge om og dette foranledigede hende til at indrykke et Avertissement i No. 181 af Adresseavisen, hvori hun bad mig derhen, da hun, for at saae en Mistanke bestyrket eller hævet, ønskede en nøjere Beskrivelse over de ommeldte Personer. Hvad jeg i denne Henseende kunde sige hende, gav ikke megen Oxplysning, thi deels havde jeg ingen synderlig Lejlighed til at betragte de talende Personer, deels vilde Mørket have hindret mig, om jeg endog havde havt Lejlighed, til at see dem nøjere. Den ene var klæd i en graa eller lys Trøje og Buxer, som en Arbejdskarl, og havde Strømper og Skoe paa, han talte meget slæbende og utydeligt. Den anden havde en mørk Frakke, rund Hat og Støvler. Denne sidste, hvilken var den der overfaldt mig, talte flydende, godt og med megen Lethed, han brugte et Par franske og tydske Ord, som han pronuncerte meget rigtig, hans Stemme var mandig, dog meget bøjelig, hans Sprog var dannet og hans Figur høj, og, saavidt jeg kunde see, smuk. Erik Røring. Kongelig Fuldmægtig.