Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-06-07
Blandt de Mænd, der fortjene en udmærket Rang i Dannemark litteraire Aarbøger, hører unegtelig N. D. Riegels. Han var skabt til at blive en meget stor Skribent, og han vilde uden Tvivl ogsaa blevet det, om ikke Naturen havde ladet ham fødes i et Land, hvor udmærket store Genier, lige fra Tycho Brahe til Griffenfeld, og fra Griffenfeld til Riegels, saa sjelden ganske have opfyldt deres sande Bestemmelse, og i en Tidsalder, hvor Lys og Mørke vare i den heftigste Kamp. Riegels besad Lærdom, dømmekraft og Vittighed; han følte varmt for Sandhed og Ret; han var en afsagt Fiende af hierarkisk og politisk Trældomsaand. Han var i egentlig Forstand een af de første frimodige Skribenter i Dannemark. Hans Arbeider ere de uomstødeligste Vidnesbyrd herom. Men disse store Egenskaber lignede hos ham i visse Henseender en Erts klump, som er rig paa Guld, men som mangler Guldets sande Værd, fordi den endnu ikke er luttret og befriet fra de fremmede Deele, som indhylle det. Hans Smag var ikke renset, og hans Følelser lode sig alt for ofte henrive af Lidenskaber. Begge Deele kunde ikke være andet en høist skadelige for ham baade som Satiricus og Historieskriver. Hans Satire er ikke altid den lægende Balsom, som den sande Satiricus betjener sig af under Skikkelse af det Latterlige, for at forbedre Daarens Feil; den var ofte et Spanskflueplaster, som ikke kan læge uden tillige at saare. Til at være historisk Skrident havde han af Naturen stort Kald; hans grandskende og dybskuende Øie, hans udbredte Lærdom og Læsning kunde have gjort ham til een af Dannemarks første Historieskrivere. Men ogsaa her bemestrede hans alt for lidenskabelige Følelser sig ham for meget. Han var mere Digter end Historieskriver. Den sidstes Pligt et det, at undertrykke enhver lidenskabelig Følelse, at optegne Factaa, og bygge sine Resultater paa disse; at sætte Læseren istand til at dømme efter Kjendsgierninger, ikke efter Raisonnement; han bør, som en vis Skribent siger, næsten glemme at han har noget Fædreneland. Riegels derimod behandlede Historien, som Digteren behandler et dramatisk Værk. Han tænkde sig Caractererne i Forveien, og søgte saaledes at vedligeholde dem fra først til sidst. Naar han f. Ex. havde foresat sig, at ville forsvare Christian den Anden mod den alt for adelige Hvidtfeldts haarde Domme, saa søgte han ikke allene at undskylde ham der, hvor han maaskee kunde undskyldes, men opsøgte endog i sit Ansigts Sveed alle muelige Skingrunde, som kunde forsvare Handlinger, der ikke fortjene noget Forsvar. Ligesom han søgte at hæve Christian den Anden uden Grund, saaledes søgte han igjen bestandig at vise visse Menneskers Handlinger fra den mørkeste Side, fordi det var efter hans Plan, at de skulde sees fra en saadan Synspunct. Hans historiske Værker, vil derfor altid blive interessante historiske Halvromaner, men aldrig saadanne Monumenter, som Efterverdenen vil kunne læse, eller den tilkommende Historieskriver øse af, med den tilbørlige Tillid. - Alt dette uagtet er og bliver Riegels dog en Skribent, hvis Minde bør være os dyrebart, og hvis Skrivter fortjene at læses. De ere gyldne Levninger af det litteraire Paradiis, som vore utidig frimodige Forfattere have skilt os ved; Levninger fra en Tidsalder, hvor Sandheden saa frit opløftede sin Stemme. - Det vil uden Tvivl ikke være dette Blads Læsere ubehageligt, at finde her en Prøve af denne Forfatters sidste Arbeide i Aaret 1802. Det angaaer hans gamle Thema: St. Hans Hospital, en Gjenstand, som der næsten ikke kan skrives for meget om. Jeg har taget mig den Frihed, at forandre enkelte Ord og Udtrykke, der hvor jeg, efter min Overbeviisning, ansaae det for passende Jntet kan mere forbause Grandskeren, end at alle cultiverede Folk, ligesom efter Aftale, have været enige om at taale de Gales Mishandling; at hele og ringeagte de Vanvittige, skye og straffe de Veneriske, og endelig, at den eneste Medlidenhed, de viiste dem, bestod i at lade dem aldeles skjøtte sig selv. - Overtro var alle oplyste Nationers Plagegud. Perseren, Ægypteren, Grækeren og Romeren skjel vede for Galskab som for Gudernes Straf. Furier i den Gales Samvittighed sønderslede ham forskyldt. Med tunge Lænker bande man de Afsindige i Huler og afsides Grave, og satte Føde ind til dem. Dette var alt hvad den menneskelige Overtro tillod det menneskelige Hjerte at gjøre for sin Medbroder, hvis ynkværdige Tilstand fordrede al den Hielp, som oplyst Forstand og brændende Menneskekjerlighed kunde udfinde. - J alle de ældre hedenske Stater fandtes ved Templerne Hospitaler; Lægevidenskaben var for vigtig for Præsternes Anseelse hos Almuen til at den vilde give Slip derpaa. Afsindige kunde ikke her pleies. Nogle faa, som vare vanvittige, eller beladte med den hellige Sygdom, Slag, bleve i Templerne saare vel pleiede. Disse begeistrede, og af Gudernes Raserie betagne Mennesker, sagde i deres Henrykkelse, hvad Præster og hellige Digtere opskreve. Socrates, som spøgede med dette Koglerie, kunde, talende med Jo, ikke begribe, hvorledes den, der ikke er hellig gal, kan læse og forklare disse i Henrykkelse skrevne Digte. - Med Christendommens og Pavedømmets herskende Overtro blev de Gales Behandling endnu værre i Staterne. De Gale vare besatte af onde Aander, vilde disse ikke vige for Præsternes Manen, hvo kunde da vise Dievlen Medlidenhed? At pleie ham og behandle ham mildt, var at elske ham. Nei, de Gale kunde man ikke byde andet end Dievlen selv, nemlig Hunger, Hudfletten og al muelig Mishandling. - De Vanvittige kunde ingen Psalmer, ingen Bønner, ingen Troesbekjendelse, altsaa vare de ikke Troende. De maatte stødes ud af Kirken, deele Skjebne med Bansatte og Kjettere, der ikke bleve optagne i Kirkernes Hospitaler; de bleve ikke pleiede af christelige Læger. Jøder, Maurer, Kjettere vare ikke Mennesker, Kirkens Skjød udspyede dem som Uhyrer. - Overalt, hvor Overtro ved Hedenskabet eller Christendommen var herskende, bleve de Gale lige fordomsfuldt behandlede, ja Reformationen selv forbedrede ikke deres Tilstand. Hospitalerne, ranede fra Geistligheden, anbetroe des til Forstandere, hvis Fordeel ikke stemmede overeens med Hospitalets Ære, om Medlidenhedsfølelse og den Pleie, Naturen kræver i hver Sygdom. Jngensteds i den hele beboede Verden *) tillod Tidernes Smag at behandle de Gale og Veneriske som Døve, som syge Venner og Børn. Bethlehems og St. Lucas's Hospitaler i London, Salpetrieren i Paris have ganske nyligen begyndt at behandle Gale og Vanvittige som Venner. - Det er ingen Vanære for vort Fædreneland, at vi med den hele gamle og nye Verden, fra Alder til Alder, have mishandlet de Gale og Vanvittige. Ære nok for os, at vi ere blandt de Første, der lode Medlidenhed, physiologisk og philosophisk Behandling iværksætte alt hvad der kan tjene til disse Ulykkeliges Lindring. Ved korteligen at foredrage Pesthusets Historie fra de ældste Tider af, vil Læseren see, hvor grusomt de Gale ere blevne behandlede i alle Stater. Een Aarsaa frembringer allevegne lige Virkninger *) Det er nok alt for almindelig sagt. var Denne Sætning er urigtig; ikke altid frembringer en Aarsag lige Virkninger. Udg. Overtro, Spiren til denne Mishandling, fængslede alle Stater. - Fattigvæsenet i Kjøbenhavn, hvoraf Pesthuset tidlig blev en Green, har i hver Tidsalder været skiult i Mørke. Dets Almissekilder og disses Anvendelse, bedækkedes, fra Slægt til Slægt, med dette mørke Slør. 3 (Fortsættes. Capelle.