Adresseavis for Børn, 1780-08-23
Korrespondence. Min høystærede Veninde, Ermestine, De skulde vel ikke kunne gjette, hvad for en Stræg Ludvig har spillet os. Men saa vreed som jeg i Førstningen derover var paa ham saa hiertelig velsindet er jeg nu imod den stakkels Dreng. De veed, at han er en stille Siel, og har ofte maattet lide derfor – J forrige Maaned ventede vi ham en Onsdag hjem fra Skolen ved den sædvanlige Tid, men han kom ikke. Vi fuldendte vort Middagsmaaltid, uden at faae ham at see. Vore Hjerter begyndte nu at banke sterkt. Min omsindete Moder havde ingen Roe paa sig, og lod erkyndige sig hos hans Skolemester, om han maaskee, til Straf for hans Efterladenhed, havde maattet blive siddende tilbage i Skolen. Men hun fik til Gjensvar, at han var gaaet af Skolen tilligemed de andre Børn. Man lod ogsaa forgjeves spørge og søge efter ham hos hans Skolekamerater. Nogle af Disciplene sagde: at de havde seet ham gaae udi til vor Lystgaard; men andre, at de havde seet ham paa Volden. Efterat man nu forgjeves havde søgt efter ham overalt i hele Staden, saa maatte Kudsken og to Tjenere sætte sig paa Heste, og ud at søge efter ham allevegne uden for Byen. Jmidlertid trak det op til en sterk Torden, og det begyndte at regne meget sterkt, som holdt ved i nogle Timer. Folkene kom tilbage igjen gandske gjennemblødte af Regnen, men desverre uden at have fundet Ludvig. De kan let tænke, min sødeste Veninde! hvad for en Sorg og Bedrøvelse der blev i hele Huset; alle jamrede sig, alle vrede deres Hænder. Solen gik ned, og alt vort Haab forsvandt næsten gandske med den. Først langt over Midnat gik vi til Sengs. Men Angest og Frygt og Graad fordrev al Søvn langt bort fra os. Den følgende Morgen aftørrede uformodentlig alle vore Taarer. Gandske tidlig, om Morgenen Klokken 5, kom min gode Broder endelig hjem igien. En af hans Mie ner fremlysende Uskyldighed, hans ængstelige Bøn om Forladelse, og den Glæde, at have faaet ham igjen, rørde saaledes mine Forældres Hjerter, at de ikke kunde tænke paa at gribe til Riset for at straffe ham, ja ikke engang tale et ondt Ord til ham. Bedste Søn, raabde de fulde af Nysgierrighed til ham, saa snart de fik ham at see, slig os, hvor du har været henne? Dine Forældre har næsten været døde af Sorg og Bedrøvelse. J det nu den ærlige Ludvig med en forig Jvrighed kysde deres Avis deres Hænder, og vædede dem med sine Taarer, sagde han hulkende: Dersom dersom det er mueligt, mine allerkjereste Forældre, saa beder jeg Dem, at De ville tilgive Deres Søn, kun denne eneste gang, sin begaaete Forseelse. Jeg har vel meent det ret hiertelig godt, men jeg har dog alligevel begaaet en stor en meget stor Feyl. – Fortæl os kun - afbrøde begge Forældre paa eengang denne ærlige Broders begyndte Undskyldninger - fortæl os kun, hvor du har været henne? Og nu begyndte han at fortælle saaledes: De har dog selv, allerkjereste Papa, bliv ikke vred paa mig, forjeg erindrer Dem derom De har dog selv for et Fjerdingaar siden givet min gamle Opvarterske sin Afskeed meget pludselig. Denne fattige stakkels Kone, som derover af Skrek blev sat gandske uden for sig selv, havde ikke den Dristighed, at hun torde bede Dem om sin Underholding fremdeles af deres Hænder. Hun gik strax ud af Huset. Men nede i Gaarden omfavnede hun mig uformerket, og jeg saae hendes Øyne løbe over af ret moderlige Taarer. Hun viisde mig og samme gang, i det hun gik bort, at hun ikke eyede meer, end en halv Rigsdaler. Ach Herre Gud, sagde hun, dette er min hele Capital, som jeg har at leve af. Til at kunne fortjene noget, er jeg alt for gammel og for svag jeg kommer nu vist paa min Gammelalder til at sulte ihiel, dersom ikke gode og velgjørende Hjerter, ville forbarme sig over mig. Jeg bad hende, at hun dog ved Leylighed vilde lade mig vide, hvor hun kom til at opholde sig. – Jmidlertid har jeg hver Morgen siden ikke spiist nogen Frokost, men sparet mine Kringleskillinger, og har desuden og stedse ikkun lagt Halvparten af det, som De har foræret mig, i min Sparebøsse. Naar jeg var for mig selv allene, græd jeg mig ofte ret mæt, fordi der gik saa lang Tid hen, inden jeg fik at vide, hvor dog min gamle troe Memme var kommen hen i Verden, som jeg veed vist havde ladet sit Liv for mig, om hun dermed havde kunne frelse mit. For fire Dage siden, lod hun mig endelig sige ved en Kone, som kom til mig, just da jeg vilde gaae i Skolen, at hun var i Huset ved Møllen heruden for Byen, og at hun i fom Uger havde været meget syg og maatte holde ved Sengen, samt var nu færdig at sulte ihiel. Hun lod mig tillige bede, at jeg maatte dog veemodigst anmode mine Forældre for Børn. om en Understøttelse til hende. Men i hvor nær hendes Nød end gik mig til Hjerte, saa torde jeg dog ikke vove, at tale et eneste godt Ord for hende, efterdi jeg erindrede, at min hierte Fader var saameget fortørnet paa hende, da hun blev jaget bort fra os, men jeg besluttede, at ville selv bringe hende de Skillinger, som jeg havde samlet. Thi jeg forestillede mig, allerkjereste Forældre, at De vilde troe, den lille Junker Vilhelm havde taget mig hjem med sig; og saa gav jeg mig strax paa Veyen, da vi fik Lov af Skolen. Efterat jeg to gange havde faret vild paa Veyen, kom jeg endelig lykkelig til det fattige Huus, hvorudi i min ærlige gode gamle Pleyemoder laae i de usselste Omstændigheder. Ach, min Gud, hvor forskrekket blev jeg, da jeg saae hende ligge der, ligere en Beenrad end et levende Menneske, og næsten forladt af alle. Hun laae og rystede og skjelvede i hendes fattige Seng. Jeg har i min Livestid ikke seet noget Syn, der har gaaet mig saa nær til Hjerte. Den Glæde, hun fik over at see mig, gav hende dog saa mange Kræfter, at hun reyede sig op, og omfavnede mig under tusinde varme Taarer. Ach, min Guds Engel ach, min bedste Søn, sagde hun, vil du dog endnu for sidste gang besøge din gamle Memme, Ach mit Barn, hvor hjerteglad er jeg over at see dig! Nu vil jeg - - la, nu vil jeg gjerne døe, naar Gud vil. – - Med en mat og svag Stemme fortælde hun mig sin Sygdom og store Elendighed, Det var saa ynkeligt at høre paa, at den, som havde havt et Steenhierte, maatte være bleven bevæget til Medlidenhed. Hendes Tøy var i hendes Sygdom mestendeels blevet hende berøvet. – Der, min kjere Memme, sagde jeg, der har J mine Kringleskillinger, som jeg har sparet sammen til Jer. Vedergæg eder nu dermed, og stil eders Hunger, Fuld af Forundring og næsten gandske stum trykkede hun snart begge mine Hænder imellem sine, og snart omfavnede mig. Jeg fattes Ord til at kunne beskrive hendes inderlige Rørelse. – blev hos hende omtrent en Timestid, hvorefter jeg forlod hende, stakkels Memme, under hendes hjerteligste Velsignelsers Ønsker over Dem begge, mine allerbedste Forældre, og over vort hele Huus. Men jeg var neppe kommen nogle Skridt bort fra Huset, for at skynde mig hjem, førend det begyndte at regne saa sterkt, at jeg maatte vende om igjentvende hun stræfunder naar havde væger min stun.