Viborger Samler, 1847-05-01
Det er bekjendt, at den store Journ, des Deb., der forfegter den franske Regjerings store, men ogsaa desværre stundom smaalige Politik, viser af og til sin Fasthed og Uafhængighed af Regjeringen, bevarer ved enkelte overordentlige Leiligheder sin Selvstændighed, og fører med sand Veltalenhed Ordet i Anliggender, hvor den franske Regjering hellere vilde have seet Taushed. Til saadanne enkelte Leiligheder, hvor Journ, des Deb. ligesom repræsenterer for hele Europa Pressens Værdighed, hører dens Optræden i 1830, da den med Kraft advarede den ældre bourbonske Linie; dens Optræden i Aaret 1835, da Keiser Nicolaus holdt den mærkværdige Tale, der aldrig vil glemmes, til Deputationen fra Warschau, dens Optrædet i Anledning af det af den spanske Regjering billigede Slagteri efter Esparteros Fald og under Narvaez's Militairdictatur, og Journalens sidste Optræden i Anledning af Kongen af Preussens Tale ved Landdagens Aab ring. Den ved sin fine politiske Takt og store Forsigtighed, hvorved dens aandrige Redaction conserverer Journalens indflydelsesrige Stilling, berømte Journal, har tøvet i tre Dage, ligesom til et Beviis for, at hvad den nu har skrevet, ikke er skrevet i den første Opbrusning, men efter omhyggelig Overveielse og Drøftelse. Uden at ændse den Lovtale, den kgl. Tale yder de Franskes Konge, optager Journalen den i Throntalen henkastede Stridshandske til Nutidens Aand, – Frankerigs politiske System, og svarer med en Kraft og en Skarphed, som tilbagekalder i Erindringen hiin berømte Artikel imod den russiske Keisers Tale i Anledning af Hensigten med Opførelsen af Citadellet i Warschau. Denne, ganske af Fyrstens Personlighed gjennemtrængte Tale", hedder det i Journ, des Deh., "paa eengang fuld af Ømhed og Heftighed, Overspændthed og constitutionelle Spidsfindigheder, selsomme Vildfarelser og Fictioner; denne Tale, betragtet fra det politiske Standpunct, forekom os altfor selsom til at vi ikke skulde holde os tilbage i nogle Dage og oppebie nærmere Efterretninger. Man maatte vide, om det var Lidenskabelighedens Sprog, som man maatte tale til det tydske Folk ved en saadan Leilighed, hvor Klogskab syntes os at være absolut nødvendig, om Preussen var sig bevidst at erholde denne skarpe Lection i det Øieblik, da man førte det ind paa en ny Bane, og om de Deputerede ikke vare tilbøielige til at gjøre Bod, forinden de skrede til deres Forretninger. – Man beundrer denne Fyrstes glimrende Egenskaber og ædle Nature, der forbliver elskværdig endog i hans Jllusioner; men man beklager i Preussen denne usalige Oprigtighed, hvormed han forsøger det mulige, idet han nemlig vil indføre i Virkeligheden en falsk Videnskabs Theorier og Abstractioner. Kongen er stolt af sine Jdeer; han elsker dem, og Digteren i hans Person bliver lettere fornærmet end Kongen. Kongens Aasyn var aabent, ingen Sky omtaagede hans Blik, da han fra Kirken begav sig til Forsamlingen: Kongen var tilfreds. Men neppe aabner han sin Mund i Forsamlingen, førend den miskjendte, uforstaaede og netop desaarsag saa meget mere krænkede Auctor fremtræder. Krænket var han; thi han høstede jo kun Utaknemmelighed af de Mennesker, hvis Lykke han vilde have skabt imod deres egen Villie. - Det ellers saa phlegmatiske Berlin er bevæget ved denne, uden nogen Nytte til Stænderne henkastede Udfordring. Forhauselsen, er almindelig. - Hvorfor opsøge Faren, naar den flygter for os, Jsandhed, det synes, at Kongen er mere lidenskabelig end alle hans Undersaatter, Anseer Journ, des Deb. Kongens Tale som et Manifest fra Absolutismen, som et Angreb imod Nutidens Anskuelser, Fordringer og Rettigheder; eller anseer den franske Regjering det preussisk engelske Forbund for saa afsluttet, og har Frankerig derfor forbundet sig saa nøie med Rusland, at det hensynsløst bryder med det preussiske Hof, Paris, den 23de April. J en nyere Artikel udtaler Journ, des Beb. sig paa ny med Bitterhed imod Thron talen, og det tør nok være Tilfældet, at dens ovenstaaende første Artikel har fundet Gjenklang paa høiere Steder. Saaledes hedder det i den nyeste Artikel: "Man begriber det absolute Monarchie; men man begriber ikke, hvorledes man sammenkalder en Nationalforsamling forat sige den, at den ingen Jndflydelse udøver paa Stats anliggenderne; hvorledes man omgiver sig med de meest udmærkede Mænd i Landet for at lægge dem paa Hjertet at de ikke maae deele Tidens Anskuelser. – Jmidlertid, saaledes ender Journ, des Debats sin Artikel, har Fredrik Vilhelm et altfor høit Begreb om sin Pligt til ikke at underordne sit eget Hjertes Jndskydelser den almindelige Bevidstheds stærke Raab; han vilde ikke saa hensynsløst have krænket sine Tilhøreres Følelser, dersom han havde havt Kundskab om hvor dybt han saarede dem.