Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-12-14
Fortsættelse af Oversætter af Hr. Dusch, afbrudt i No. 49. - Skulde jeg blande mig i denne nedrige Hob, Eucharius, Skulde jeg ofte Virak saaledes som Ægypterne giøre til Crocodilerne, før ei at opsluges af dem; Eller fordi de, som uforskyldt, skulde give mig det, som de ere mig skyldige? De have deelet mit Gods mellem sig; De har gjort mig af en Velhavende til en Fattig; Røvet mit fæderne Gods, plyndret mit Huus. Maa ikke, Retfærdighed tvinge dem til at give mig alt dette igien, Skal jeg hykle for at faae tilbage det, mig, med Ret tilhører, Hvilken Sandhed kand jeg sige, som ei skal være anstødelig, Eller skal jeg tale Usandhed? Kand jeg sige til Corinthes, denne Stadens almindelige Røver, over hvilken Enker og Faderløse græde, som er bleven rig ved andre Redeliges Ødelæggelse, som maatte arbeide i Fæstningen, ifald han ei selv var Dommer, sig mig, kand jeg sige til hum paast er en Menneske-Ven, Uskyldigheds Beskytter, de Undertryktes Tilflugt, Eller skal jeg knæfalde for Paris, denne sin bedragne Herres qvindagtige Yndling, Skal jeg udbede Naade og Beskyttelse af en Elendig, som, uden derover at giøre sig Samvittighed, fylder sit Bæger med de Undertryktes Taarer, Ney, jeg vil intet have uden hvad den strængeste Retfærdighed skulde give. Heller vil jeg omkomme i Mangel end begaae en aadan Nederdrægtighed. Du beklager mig, siger du, aldrig kand giøre dig Haab om, at jeg kand naae den Lykke, jeg fortiener, fordi jeg aldrig vil følge dit Raad Hvilket Raad, Eucharius, Veed du at give mig et Raad, som kand bestaae med Dyden og med en ærlig Mands Caractere, saa vær forsikred, at jeg med Begjærlighed modtager det. Men begiær intet uanstændigt Hyklerie af mig. Du maa kalde saadant Menneske-Kiærlighed, Artighed, Føielighed eller Sæder; Navnet giør ingen Forandring hos mig, naar der i Grunden er Hyklerie og Løgn. Jeg forstaaer ei den saa kaldede sædelige Verdens Sprog, jeg bliver ved de en foldige og rette Navne som jeg fra nun Barndom har hørt af min redelige Faders Mund. Pøbel kalder jeg Pøbel, og Bedragere Bedragere. Naar Verres beriger sig ved at plyndre hele Provindser, saa er jeg ei sædelig eller artig nok til at kunde sige ham, at han er de Nødtørvtiges Fader og de Undertryktes SkytsGud. Jeg kand og ikke anstille mig, som jeg beundreddede den, hvilken jeg maa foragte. Min Følelse og min Samvittighed giver mig ikke Roe, førend jeg har sagt enhver, som begaaer en Feil eller Last, det under Øinene. Hertil holder jeg mig pligtig. Jeg troer, at Menneske-Kiærlighed aldrig kand vise sig bedre end naar den søger at forbedre Næsten. Jeg erfarer nok, at den, som tænker og taler saaledes, maa gaae og betie; Men det er dog bedre at betle end at krybe. Og skulde jeg endelig vælge blandt disse tvende: (thi de grove Røvere have næsten deelet mit Gods mellem sig: saa behøver du ei længer at spørge mig, hvilket jeg vil udvælge. Den Bettel-Stav, jeg bærer, skal være et offentlig Skam Tegn for dem, som haver afklædet mig. Saa til jeg behøver en Almisse, skal jeg tigge den i deres Navn; Jeg har deraf ingen Skam. Men hvo vilde ikke foragte mig, naar jeg knæfaldt for disse Elendige, og, ved skammeligt Hyklerie vilde igjen betle mig endeel af det, som de have frarøvet mig, Nei, Eucharius, kald det en stræng Dyd, eller give det det Navn af Stolthed, saa vil jeg dog ei fornedre mig indtil saadant Hyklerie. For saadan Priis begierer jeg intet af Verden. Den, som berøver mig, den under jeg min Formue med en Be dragers Navn, naar han holder det fordeelagtigt, at han faaer den for saadant Kiøb. Men da maa han ei begiere af mig, at jeg i Verden giver ham andet Navn end dette. Disse Sæder ere meget grove, men kun i en Verden, som vor. At behage denne Verden, dertil har jeg ingen Gaver. Det vil altid blive mig en sand Ære, naar den kalder mig et uroligt Hoved og en Menneske Fiende. Thi Lasterne har jeg svoret et ligesaa ævigt Had, som Hannibal Romerne. Er jeg for svag til at indjage Daarer og Skielmer Skræk, saa skal jeg dog i det ringeste bekrige dem med min Røst. Jeg vil nævne dem med det Navn, hvilket de giør sig saa stør Umage for at fortiene. Jeg vil bekiendtgiøre deres Bedrivter, jeg vil raade de Retskafne at vogte sig for dem, jeg vil end og, saa ofte jeg dertil har Leilighed, sige dem deres Nederdrægtighed lige i Øinene. Thi med onde Folk og Daarer bør man ei giøre Fred, saafremt man vil være Dyden tro. Dette er min Tænke=Maade. J disse Grund-Sætninger er jeg opdragen, jeg har fra Barnsbeen lært at udøve dem, i min Ungsvinhar jeg befunden dem sande og anstændige, i min Alderdom vil jeg aldrig vælge nye Leve-Regler. Beklag mig ikke, Encharia, Beklag dem, som undertrykke mig; Den Lastefulde fortiener Medynk! Den Redelige har heller Ret til, end og naar han bliver dybest nedtrykked, at paastaae Høiagtelse.