Berlingske Tidende, 1828-07-19
(Fortsættelse.) Da Ypstlantii, efter sit Nederlag, havde trukket sig tilbage til Rusland, og den forhenværende Hospodar i Moldau, den troløse Michael Suzzo, ligeledes var flygtet dertil med alle sine Tilhængere, forlangte den høie Port, i Kraft af Tractaterne, Flygtning gernes Udlevering, eller deres Afstraffelse overalt, hvor de maatte befinde sig. Det Russiske Hof gav det undvigende, og lige imod Folkeretten stridende, Svar, at dets Høimodighed ikke tillod det, at udlevere disse Flygtninger, da dog Høimodigheden imellem Magter, der ere bundne ved Tractater, kun kan bestaae i disses Opfyldelse. Saaledes har Rusland, idet det tog Rebellerne i Beskyttelse, traadt Tractaterne og alle bestaaende Rettigheder, under Fodder. Resten af hine Ryggesløse befinder sig i de Russiske Stater; det Russiske Hof tog imod Flygtningerne, og beskyttede dem; og medens Oprøret daglig voxte i Kraft og Styrke, fordrede man, at Tropperne skulde trækkes ud af begge Provindserne; at der skulde indsættes Woimoder; at de Forholdsregler, som nødvendig havde maattet tages, og som under de trængende omstændigheder ikke kunde gjøres mildere, skulde formildes, jo endog forandres; samt at de fornemste Grækere skulde sættes i Frihed, hvorhos det Russiske Hof tilsidst paa en uantagelig Maade gjorde Fordring paa en Beskyttelsesret for Anførerne af den Græske Nation, hvilke efter alle Retfærdighedens Forskrifter først bleve straffede, efterat deres Forbrydelser vare øiensynlig beviiste. Paa alle disse Fordringer gav den høie Port mundtlig og i skriftlig de retmæssigste Erklæringer og de redeligste Svar. Men da den ovennævnte Gesandt ikke var tilbøielig til, med Betænksomhed og billighed at laane Øre dertil, og saaledes handlede paa en Maade, der stred aldeles imod det Forhold, som ved Gesandtskaber iagttages, saa forlod han Hovedstaden. Umiddelbar efter Gesandtens Afreise skrev Storvezieren til det Russiske Hofs Premier=Minister, og gav ham en nøie Fremstilling af det Forefaldne; men, skjøndt han omstændelig viiste ham, at det Forhold, som den høie Port, saavel før, som siden, havde iagttaget, var fuldkommen overeensstemmende med de imellem den høie Port og de venskabelige Magter, og i Særdeleshed med Rusland, som kjere Venner og Naboer, bestaaende Conventioner, og, skjøndt han udviklede for ham, hvorledes den høie Port bestandig havde baaret Omsorg for, nøie at opfylde de stipulerede Betingelser, og at vedligeholde Fred og Venskab, og hvorledes endelig dens hele Forhold kun havde det eneste priselige Øiemeed, at opretholde Sikkerhed og Ro, saa blev det dog imod al Forventning bemærket i den første Tolks Svar, at han sjernede sig fra billighedens og Troskabens Bane. Efterat den høie Port havde opnaaet sin Hensigt, at rense begge Provindserne fra Rebellernes Smitte, saa foretog den umiddeldart derpaa Jndsættelsen af Worwoderne, og, idet den stadfæstede i de gamle Privilegier, indsatte den igjen de ovennævnte Provindser i deres tidligere Forfatning. Den Brittiske Gesandt, Strangford, havde, efter sin Hjemkomst fra Kongressen i Verona, flere Gange officielt og offentligt erklæret, og ved forskjellige Sammenkomster angaaende de forefaldne Tildragelser gientaget, at den aldeles ikke var Noget at indvende imod de billigheds Forholdsregler, som Porten i disse alvorlige og vanskelige Omstændigheder havde taget, og at, naar den høie Port endnu vilde samtykke i en Formindskelse af Antallet paa de Tropper, der kaldes Beschiis, saa vilde der imellem den høie Port og det Russiske Hof ikke blive eet eneste stridigt Punct tilbage, og ikke een Gienstand for videre Forklaringer, men Freden og Venskabet imellem begge Hofferne derved bekræftes og befæstes. Da den høie Port troede ovennævnte Gesandts gjentagne Er i klæringer, blev der ikke taget nogen Henstand med at samtykke i, at formindske disse Tropper til et lidet Antal, for derved at gjøre Ende paa alle Stridigheder, og Hr. Miniciaki, dengang Russisk Befuldmægtiget hos den høie Port, havde ogsaa bevidnet sit Hols Tilfredshed dermed; men da han kort efter paany havde i bragt dette Spørgsmaal paa Bane med Hensyn til Beschiis Aghalaris, indvilligede Porten ogsaa heri, alene af Hensyn imod det Russiske Hof. Umiddelbart derpaa havde ovennævnte Befuldmægtigede paa sit Hofs Vegne overrakt den høie Port en officiel Rore med Forslag om at sende Befuldmægtigede til Grændserne, i for at holde Conferenzer over Bucharester-Tractaten. Under Forudsætning af, at dette var forlangt, for at slutte de med Stroganow knyttede Conferenzer, som og for at bringe alle Stridigheder mellem begge Hoffer til Ende og endelig, for at erholde. den saa forønskede Fred, samtykkede Porten i dette Forslag. De Befuldmægtigede bleve afsendte; men istedetfor ved Grændserne at indlade sig med dem i Conferenzerne, hvortil de vare authoriserede, lokkede Rusland dem snedig til Akierman, efterat man paa begge Sider var kommet overeens om og havde fastsat, at man vilde antage som Grundlag for disse Conferenzer den, med 5 ovennævnte Gesandt foreløbig bestemte, Betingelse, at nemlig i Grændserne for Tractaten i Bucharest ikke maatte overskrides, 1 og den rigtige og aabenbare Mening af Tractaten ikke udlægges anderledes. Efter nogle Conferenter forelagde de Russiske Befuldmægtigeder den høie Ports Befuldmægtigede to Skrifter under Navn af en afsondret Act og en oplysende Convention, hvis Antagelse og Ratification de forlangte af dem, og overskrede følgelig hiin Betingelse: Saameget nu ogsaa den høie Ports Befuldmægtige de bestræbte sig for at overtale de Russiske til at afstaae fra dette Forehavende, idet de gjorde dem indlysende, at dette var en ny og sælsom Form, som stred ligesaameget imod alle Hoffers Grun sær ninger, som imod Gru blaget for de opstillede Conferenzer, saa svarede Russerne dog, at deres Ærinde blot bestod deri, at paa staae en bestemt Antagelse af disse to Acter; ogsaa vægrede de sig ved at indlade sig i videre Conferenzer. Da nu de Russiske i Befuldmægtigede officielt og i diplomatiske Former havde anerkjendt og erklæret, at Grækernes Opstand var et indre Anliggende, hvori Rusland ikke paa nogen Maade vilde blande sig, og et man i denne Henseende havde tilbudt enhver Borgen derfor, idet denne Erklæring var indført i den Protocol, som efter Skik og Brug førtes paa begge Sider, og da endvidere Lovgivningen, Politiken og Nationens Statuter virkelig forpligte den høie Port til ikke at taale eller antage en fremmed Mægling i Grækenlands Sag; og da det maatte være et Underpant paa en sand og oprigtig Agtelse for den høie Port ikke at blande sig i denne Sag, og ligesom et nærværende og tilkommende Garanti for Fredens og Venskabets ubrødelige Fasthed imellem begge Hoffer; saa have den høie Ports Befuldmægtigede allerede med Hensyn hertil og uden videre Overveielse og Betænkeligheder afsluttet Tractaten, og derved støttet sig paa hiin Erklæring, som var en velforstaaet Clausul for Grundlaget til Conferenzerne. Da den Russiske Gesandt Ribeaupierre var ankommen til Constantinopel, og man havde opfyldt de mod Gesandter sædvanlige Høflighedsbeviisninger, som og de Pligter, Agtelsen fordrer, bleve de fleste Artikler af hiint Forlig ordnede og sluttede, og man var beskjæftiget med efterhaanden ogsaa at ordne alle andre, da de Græske Anliggender trængte sig frem med nyt Liv, at Spørgsmaal, som allerede havde varet saa længe, som gjenlør i alles Ører, angaaende hvilket den høie Port tusinde Gange havde givet categoriske og officielle Svar, og hvori Rusland især havde givet sit Ord i diplomatisk Form ikke at ville tage Deel. Da fremkom den, mod Porten rettede, uretfærdige og uden dens Vidende afsluttede Overeenskomst. Endskjønt i den Russiske Gesandt havde været den anden Befuldmægtigede ved Forliget i Akierman og en af dem, som i de andre ikke at ville blande sig heri, og de havde indført denne i ProtoBefuldmægtigedes Nærværelse officielt havde givet den Erklæring, coller, som endnu existere og opbevares, saa benægtede han dog, til Trods for det øiensynligste Beviis i hiin høitidelige Erklæring, og fremkom nu for første Gang og paa en paatrængende Maade med hiint meget haarde Forslag, hvortil den høie Port saavel af religiøse som politiske Grunde umulig kunde give sit Samtykke. Uagtet det redelige og sanddrue Sprog, ved hvilket man gjentagne Gange søgte at faae den ovennævnte Gesandt til at erkjende og antage de retmæssige Undskyldninger, og uagtet de legitime Hindringer, som man flere Gange anførste, for at retfærdiggjøre og bevise Umuligheden af at indlade sig paa hiint Forslag, viste han dog stedse med Stolthed Anerkjendelsen af disse Grunde fra sig. Jmidlertid forefaldt den sælsomme, i Historien mageløse Catastrophe ved Navarin, en Begivenhed, som endnu aldrig er oplevet af nogen anden Magt. Men den høie Port afbrød ikke engang efter et saa troløst Skridt den venskabelige Forbindelse, men vedblev med det samme eftergivende Forhold. J Stedet for at fortsætte Fiendtlighederne imod de Egne, som endnu stedse befandt sig i Oprør, viiste den sig tvertimod, ene og allene af Hensyn imod de tre Magter, tilbøielig til at tilstaae hine Egne af mulig Gunst. Men den ovennævnte Gesandt viste sig, imod at Discretion, ikke engang tilfreds dermed, men forlod Constantinopel uden Grund. Trods alle disse Kjendsgierninger, at hvilke hver især vilde frembyde tilstrækkelig Gienstand for et særskilt Manifest, gjorde den høie Port dog ikke nogen videre Forestilling angaaende dens kun altfor retmæssige Klagegrunde og dens efter de foregaaende Kjendsgierningers Natur øiensynlige Rettigheder; den tog ikke Anledning deraf til, ved Sammenligning imellem det Foregaaende og Efterfølgende selv at opsøge Oprør rets Udspring; den troede, at de ovennævnte Kjendsgierninger viste aabenbart hen paa hiint Udspring, at Resultaterne paa en naturlig Maade bekræftede det, og at det følgelig ikke var passende, endnu at gjøre særskilte Anvendelser deraf paa Spørgsmaalet og Oprørets Anstiftelse. Porten gjorde sig det tvertimod til Pligt, ja til sin ombyggeligste Bestræbelse, med al mulig Opmærksomhed og Troskab, at lagttage og opfylde de Pligter at Høiagtelse og oprigtigt Venskab, imod det Russiske Hof, som Tractaterne og Naboskabet foreskreve det. (Slutningen følger)