Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1774-10-14
Fortsættelse af Nr. 40. En Beretning og Samtale mellem A. paa Landet og B. nærved Byen. B.) Sovende Ting foraarsagede dette, og begge Dele stødte ogsaa til det forrige, naar Haandverks=Mændene selv skulde tillægge Materialierne. Først maatte de antage og til deels forskrive sig fremmede Svenne, da deres egne paa den Tiid ikke vare tilstrekkelige nok til at befordre en saa stor Mængde Arbeyde i en Hast. Disse Fremmede bleve snart vaer, at Folk i Almindelighed og deres Huusbønder i Særdeleshed havde deres Hjælp nødig. J den Anledning saae de sig i Stand, og ligesom authoriserede til ey alene selv at kunde foreskrive Huusbonderne den ene nye Regel efter den anden; Men de formaaede og tillige vore egne Jndfødde, hver i sær i sin Profession, til at følge, deres Plan og Exempel. De foreskrive da altsaa ey allene deres Mæstere hvad de vilde have i Løn, hvilket var dobbelt saa meget som før. Men Mæsterne saae sig endog for det andet tvungne til at give disse Folk saadan Spise og Drik, som oversteeg det, hvilket ved en Haandverks=Mands Bord burde op skaffes. Alt hvad som kostbart og lekkert var, vidste de at fordre. De Mæ stere, som ey vilde finde sig i at give dem dem det, maatte lave sig paa at undvære dem og hielpe sig selv. Svennene var sammenholdende og begrebe meget vel, at om den ene Mæster ey vilde føye deres for vidt strakte Paastand, saa vilde nok en anden. Sadan Svenne nes Adfærd kunde ey andet end tilligemed foraarsage, at end Drengene i meget tilsidesadte den deres Mæstere skyldige Lydighed, m.v. A.) Ved det de nu har fremført, seer jeg mig næsten overbevist. De Haandværks-Mændenes, beklagelige Omstændigheder, hvori Forandring og Forbedring var umuelig den Gang da Arbeydet var saa overflødigt, og behøvedes saa hastigt færdigt, maa jeg bekiende gaar mig ret til Hiertet. Men min Herre, Behag at oplyse mig i en Ting. Jeg meente at Murmæstere vare de Folk, som efter Jldebranden burde have haft Leylighed til at fortiene saa skikkelig, at de kunde legge sig Penge op. Men jeg veed og at en af denne Byes Murmæstere har, efter at han havde seet sig nød til at overlade baade Huus og Eiendeele til sine Creditorer for hans store Gield til dem, maatte efter Branden forlade Byen for at søge Leve-Brød andet Steds. Hvorledes skal jeg kunde finde Rede heri, Man har og sagt mig, at han ret vel forstod sit Haandverk. Skal man antage dette som et Beviis paa, at det allene var Svennene og ey Mæsterne, som vandt ved Arbeydet efter Jldebranden. Be) Dette Beviis synes mig er overflødigt, ifald det og kunde kaldes et Bevns, om en Sandhed, hvorom er er at tile. Førend dette kunde antages som et Beviis, maatte de først godtgiøre mig, at denne Mand for Jldebranden var i gode Omstændigheder, og at ey en eller anden Moralsk eller Oeconomisk Feyl var Aarsag til hans slette Tilkaar og derved aarsagede Bortreyse. Men et kan jeg tilforladelig berette dem. En brav og sandrue Haandverks-Mands Kone, har med Graaden i Øynene fortællet mig dette. For Branden havde hun aflagt 30 Rdlr., hvorom hendes Mand da intet vidste; Men da de fleste af Svennene, ved Arbeydets Formindskelse fik Afskeed, var til dem at lønne anvendt ey allene al For tienesten, men endog disse 30 Rdlr. med, saa at af det alt ey var tilovers og lagt, Huuset til Nytte en Daler, end sige meere for al deres Møye. Samme, Kone sagde mig med det samme end vig dere: Havde Svenne og Daglønnere i den Tiid været saa flittige, som de burde og kunde, var der endnu bleven noget til Bedste; Men det vare de ey. Tvertimod indrettede de deres Tiid nøye efter den mellem Mæsterne og de Betingede sluttede Akkord, for at faae Arbeydet til at henstaae detslænger, og dets længer at kunde beholde deres store Løn. Det hændte, sagde hun, ey sielden, at en og anden i en Dag gjorde Arbeydet. saaledes, at en anden havde nok at bestille i to Dage for at bringe det tilrette igien. Da saaledes endog Materialierne oven i Kiøbet bleve fordervede, havde Mæsterne baade Skade og Fortræd. A.) Nu finder jeg mig fuldkommen overbevist om det, som før aldrig kunde falde mig ind. Men har da ey disse Haandverks=Mænd siden kundet finde Leylighed til at forbedre sine Vilkaar. B.) Jeg indseer ey, at de i denne Tiid synderlig kan komme sig, i sær BeSnedkere. A.) Hvorfor da ikke, B.) Der er vel adskillige Hindringer, men deraf har jeg fornemmelig lagt Mærke til disse. Det første og mæste Arbeyde, som Jndbyggerne efter Branden har behøvet, er allerede færdigt. Det som nu behøves, er lidt og af alt for ringe Betydenhed til, at enhver Mæster deraf kan faae noget; J rum Tiid har de fleeste Mæstere næppe haft Arbeyde for en Svænd; Mange har næppe saa meget, som kan være nok for Mæsteren selv og hans Drenge; Levnets-Midlerne ere dyre, Tyngseler og Renter, som jeg før har sagt, sover ey De kan altsaa neppe have LivsOphold; At forskaffe sig de fornødne Materialier i beleylig Tiid, formaaer de ey; Tvert imod maae de kiøbe samme fra anden og tredie Haand; Hvad Fordeel skal der da vel blive til overs for dem selv, Bordarbeyds=Mænd og de saa kaldede Proviser kan forfærdige Snedker-Arbeyde for lettere Priis end Snedker=Mæsterne; Tyngslerne ere er saa store for dem, som for Mæsterne; De ere ey tvungne til at holde Folk, hvilket Mæsterne maae giøre end og te Tiid, naar de til den havde paa de intet Arbeyde, Deraf kommer det uden Tvil, at meget af det Arbeyde, som Mæsterne ellers fik, nu betinges hos de tvende benævnte Slags Arbeydere. Jeg tør sige, at mangen BordarbeydsMand, som tillige forstod Snedker=Arbeyde, har ved Branden vunden meere end de fleste af Snedker=Mæsterne. A.) Det lader min Herre, som de ey er nogen Velynder af de Personer, hvilke ere Aarsag til, at HaandverksMæsterne faae mindre Arbeyde end de ellers burde og kunde faae. (Fortsættelse heraf skal følge.)