Berlingske Tidende, 1834-06-28
Udenlandske Efterretninger. Spanien og Portugal. Hvilken Skjebne der end forestaaer Don Miguel og Don Carlos, disse tvende Repræsentanter for det gamle Spanien og det gamle Portugal, om man exilerer dem eller tvinger dem til Abdication, – alt dette er uvæsentligt med Hensyn til den Sag de repræsentere, thi de ere det royalistiske Parties Repræsentanter, men ikke Partiet selv. Dettes Anførere kunne falde, men et talrigt, nationalt Partie finder let og hurtigt andre at stille i Spidsen, saasnart Øjeblikket til et nyt Udbrud er forhaanden. Hvo anførte den spanske Jnsurrection i Aarene 1808 – 1814 Ferdinand, Ferdinand havde i Bayonne nedlagt Regjeringen og han og hans Brødre vare Napoleons Fangne. J Spanien og Portugal vil den nærværende Pacification efterlade det Jndtryk hos alle Partier, at kun fremmed Magt, nemlig Englands og Frankriges Alliance, har bragt Seiren i Don Pedros og Donna Christinos Hænder. Enhver Upartisk har, hvorledes han end forresten tænker og Halvøens Anliggender, dog den Overbeviisning: at den spanske og portugisiske Nation af England og Frankrige ere tvungne til at erkjende Donna Christina og Don Pedro for deres Herskere. Nok engang bør det gjentages: det Jndtryk, at deres Herredømme beroer paa fremmed Magt, vedbliver hos begge Partier, ikke blot hos de overvundne Royalister, men ogsaa hos det seirende liberale Partie. Begge Partier ville ogsaa handle overeensstemmende med denne Anskuelse, det sidste, som Landets Erobrere, ved at drage den størst muelige Fordeel af den temporaire Besiddelse. Massen af det portugisiske Folk derimod vil sige ved sig selv. Saasnart det fremmede Tryk ophører, saasnart vi atter kunne aande frit, sende vi den fremmede Regjering tilbage til det Sted, hvorfra den er kommen. Don Pedro faaer derved stedse mere og mere en Fremmeds Charakteer, hans Stilling i Portugal faaer derved stedse større Liighed med den, hvori Napoleons Brødre og Slægtninge befandt sig i Tydskland, Jtalien og Spanien. Hvad Napoleons Herredømme dengang var for dem, det er Frankriges og Englands Alliance, deres Overvægt paa den pyrenæiske Halvøe i dette Øjeblik for Don Pedro. Mon Hieronimus Bonapartes Regjering var bleven endog kun een Dag længere, om han havde havt samtlige hessen casselske og brunsvigske Prindser i nok saa sikker Forvaring? – Det er meget mueligt, at Huset Orleans finder det overeensstemmende med sin Jnteresse at see en Qvasi Legitimitet og en Qvasi-Revolution i andre Lande, af samme Grund som Napoleon gjerne saae sine Lige paa andre Throner; det er let at begribe, at Familien Orleans troer sin egen Existents consolideret, eller i det Mindste forlænget, ved dette Qvasi-Princips Udbredelse i England er udenfor Sagen; ingen engelske Jnteresser gjennemkrydse nu mere den europæiske Politik, Fyrst Talleyrand er ikke blot den egentlige Minister for de udenlandske Anliggender; han er paa eengang Premierminister baade i Frankrige og England. Han boer i London ene og allene afden Grund, at de europæiske Forhold ere meest complicerede i London, og fordi det engelske Ministerium, i hvilket ingen er ham voxen, langt mere trænger til hans daglige Raad, end de Franskes Konge, hvem ingen kan frakiende Dygtighed til at varetage sine Jnteresser. Talleyrand er i London, hvad man i Politiken kalder faiseur. Enhver Fremmed, der kommer til London, med et vigtigt Hverv, selv om dette ikke hører til den høiere europæiske Politik, kan overbevise sig derom i den første Time, da enhver han henvender sig til, strax vil spørge ham: Har de været hos Talleyrand, hvad siger Talleyrand om deres Sag. Whig partiet i England, og Huset Orleans i Frankrige have begge den, vistnok rigtige, Anskuelse, at deres Herredømme beroer paa deres Alliances Vedligeholdelse; de forudsee, at det enes Fald vil drage det andets efter sig; hvorledes kunde de, naar de blot have deres personlige Jnteresse for Øje, handle fornuftigere, end at lægge Vedligeholdelsen af deres Existents i den klogeste og erfarneste Mands Haand, Om nu Lord Palmerston eller en anden tillige skriver sit Navn under, er aldeles ligegyldigt, og det er en stor Vildfarelse, naar man undertiden synes at troe, at Lord Palmerstons Udtrædelse af Ministeriet vilde anledige en væsentlig Forandring.