Viborger Samler, 1813-08-28
J J Forordningen af 5te Jan. er der bestemt 2 ne Mill. Rbdalere til den nuværende Seddelmasses Jnd gen dragelse. Den hele Masse af Sedler kan da an ug, sættes til 162 Mill. Rdlr. Denne hele Masse kan, ted naar Coursen sættes til 400 eller 12 Rdlr. d. C. ler til 1 Rbdaler, indløses med 12 1/2 Mill. Rbdalere. fter Altsaa naar 6 3/4 Million Sølv blev udmyntet og J 6 3/4 Million Sedler sattes ved Siden af disse, Rd., kunde hine 162 Mill. Sedler indfries paa eenEr, gang, og de høie Kornpriser, saavel som alle andre rer, Varepriser, vilde paa eengang falde, saa at 1 Td. af Rug vilde kjøbes for 4 a 5 Rdlr. ligesom før 1807. han og alt Opkjøb eller Forprang vilde af sig selv, om ikke falde reent bort, saa dog saare meget indskrænkes. Den hele Operation reduceres da til dette Spørgsmaal, hvorfra tages 6 3/4 Mill. Rbd. i Sølv, eller hvilket er det samme, 4 1/12 Mill. Rdl. Og hertil kan vel ikke gives andet Svar, end at Undersaatterne maae udrede dem. Neppe vilde der vel og kunne være Spørgsmaal. om, at Danmark og Hertugdommene i dette Øieblik kunde udrede denne Sum, naar den enten som en Skat eller et Laan eengang for alle blev paabudet, ingen, enten han eiede liggende Grunde eller ikke, enten han var Civil eller Militair, Embedsmand eller Privarmand, Kjøbmand eller Konstner, Borger eller Bonde, kuns det kunde forudsættes, at han var i Besiddelse af Sølv eller eiede Formue til at forskaffe det paabudne Qvantum, blev fritaget. Og mon Enhver, der føler Sagens Vigtighed, ikke villigen skulde ville engang for at bringe Staten dette Offer, naar han var overbeviist om, at dette Onde, som stedse griber mere om sig, kunde afhielpes, Men det synes at være uden al Tvivl, Operationen bør skee paa engang; thi at mynte Lidet efterhaanden, er det samme som at kaste det bort, det vilde i Øieblikket forsvinde, som Erfaring noksom har beviist. Antager man 100,000 Jndivider af den laveste Klasse, og ansætter Enhver til 10 Rdlr., saa fremkommer derved en Million. Antager man igjen 10,000 af de meest formuende og ansætter Enhver til 1000 Rdlr., udbringes atter en Million. De 2 1/4 Millioner omtrent, som er tilbage, vilde dog vel kunne komme ud af dem, som ligge imellem den øverste og den laveste Klasse. Men ved almindelig Kongebud maatte denne Sum skaffes til Veie, thi ellers vil, som Erfaring saa ofte har lært, den mest Formuende ikke sielden trække sig tilbage, naar den mindre Formuende viser sig som sand Patriot. Ogsaa burde en almindelig Norm bestemmes, hvorefter Udskrivningen skulde skee, thi egen Angivelse, om den endog æskes edelig, duer, ikke, ogsaa dette er Erfarings Sandhed. I Danmark og Hertugdommene - her er ikke talt om Norge - hersker, i det Hele taget, ikke Armod. Har Danmark ikke Sølvmynt, eier det dog sikkert Sølv nok til at kunne, lige med Hertugdømmene, udrede denne Sum. Og er Regningen ikke falsk, hvilket den synes ikke at være, da den er grundet paa de 27 Mill. Rbdlr., som Forordningen antager til Seddelmassens Jnddragelse, saa synes Udførelsen heller ikke umuelig, og det uden at trykke Landet; thi 10 Rdlr. kan et Jndivid, Bonde eller Kjøbstedmand udrede engang for alle, uden at han ødelægges, og for de høiere Klasser vil Byrden i Almindelighed blive mindre tung. Dette ene fortjener endnu at berøres, som en ikke uvigtig Tvivl, der lettelig kan opstaae. Om dette Sølv ikke igjen vilde forsvinde, om det var raadeligt, strax at udmynte det, og om det ikke var tjenligere, at gjemme det i Banken til Freden? Hvad det sidste angaaer, da bør Udmyntningen neppe udsættes til Freden, tvertimod bør det vel strax sættes i Circulation. Hensigten, en stadig Cours og jevne Priser, vil, uden dette skeer, neppe strax opnaaes. At Sølvet hviler i Banken, vil nok ikke allene ophielpe Sedlerne; thi al Credit beroer paa, at kunne, naar paafordres, realisere sin Gjæld, eller at Creditor i det mindste formoder dette. Veed den, som har Sedlen i Hænde, at han, ved at gaae til Banken med den, kan faae den realiseret, da tager han den endog ofte hellere end Sølv. Men i det Øieblik, at frygten opstaaer, at Banken ikke er istand dertil, vrages Sedlen. Billighed synes ogsaa at fordre, at den, som har gjort Tilskudet i Sølv, ogsaa bør høste Nytte deraf strax, paa det at Credi ten skal ophielpes. Faren for, at det strax igjen skal gaae ud af Landet, er nok heller ikke saa stor, naar der kun sørges for, at det kan blive der. Jkke ved Forbud; thi derved udrettes intet, man vil desuagtet stedse finde Snigveie til at udføre det paa; men derved, at man gjør Sølv til Landets virkelige Mynt, saaledes som Species var det forhen i Hertugdømmene, saa at ingen bliver tvunget til at antage Sedler. Da Frygten opstod, at Banken ikke meere kunde indløse dem, blev med eet endog alt Skillemynt borte, endog Kobber 2 Skillinger, som bleve satte i Cours der, for at afhielpe denne Mangel. Thi virkelig Mynt, hvor ringe den end er, foretrækker man stedse for Papiir, saasnart man har Frygt for Bankens Uformuenhed til at indløse det. Men neppe havde man opgivet den Tanke, at lade en Seddel gaae efter dens Navneværdie, og havde begyndt at behandle den efter Cours, førend ikke allene Kobberet strømmede frem i saa stor Overflødighed, at det snart tabte sit Nominalværd, men Sølvet kom endog til Syne i saa stor Overflødighed, som det mindste ikke havde været i de sidste 10 Aar. Og den Tid af er al Handel drevet der i Sølv. Denne Mynt, som engang er udpræget, kunde ogsaa uden mindste Forvirring, blive ved at circulere som Rbpenge, thi en Species er jo 2 Dalere, og naar der ikke gaves smaae Sedler, var det endog godt at have Mynt høiere end til 1 Daler. Al Handel i Sedler giver jo desuden lettelig Anledning til Bedrag, som den Egennyttige saa let betjener sig af naar Leiligheden tilbyder sig. Hvad Vederlag fik den, som 1806 udlaante 100 Rd., og 1812 modtog dem igjen i D. B. S. Og hvad Vederlag faaer den, som 1812 udlaante 100 Rd. S. H. C., og modtager dem 1813 i Repræsentativer til 1 Rd. 27 Ls., som han kun kan udbringe igjen til 18 a 20 Ls., Har Erfaring derfore i Hertugdømmene stadfæstet, at Sølvet kan holde sig, og blive Landets Mynt allene, endogsaa i disse vanskelige Tider, naar det ikke ved Sedler fordrives, hvorfore skulde det samme ikke ogsaa kunne skee i Danmark, Endelig til Slutning dette Spørgsmaal: Tør vi haabe, at den Gyldenalder i Henseende til Pengevæsenet vil vende tilbage med Freden, Freden vil ikke kunne skienke Landet meget mere til Udførsel end det nu har. Thi Danmark og Hertugdommene ere ikke Fabrik lande, for hvilke en Kilde til Afsætning ved Freden kunde aabnes; tvertimod da flere Vare ville blive indførte, vil der og gaae mere Mynt ud af Landet, i det mindste i de første Aar, indtil Søefarten igjen kommer i Gang og hjembringer Ost- og Vestindiske Vare eller andre Landes Producter til Udførsel. Af den Aarsag synes det endog ikke raadeligt, at opsætte Sølvets Myntning indtil Freden, thi man vilde da med Graadighed snappe det ligesom det kom fra Banken, og sende det til Udlandet, og derved rimeligviis qvæle dets Circulation strax i Fødselen. Nustrup ved Hadersleb, d. 3 Aug. 1813. B. Gjørtz Præst i Nustrup.