Viborger Samler, 1835-09-06
Udenlandske Efterretninger. Frankrig. Angaaende Presselovens Forhandling siger Le Temps: "Ligesom i flyvende Fart, med sammenbundne Fødder springende hen over alle foreslagne Amendements har de Deputeredes Kammer igaar (den 27de Aug.) voteret de 12 første Artikler af Loven mod Pressefriheden. 150 Medlemmer af Oppositionen, d. er den egentlige venstre Side, det forhenværende tierspiinli og enkelte Medlemmer af Centrum, have ved Afstemning ved at reise sig eller blive siddende, stemt mod den 1ste Artikel af Projectet, der (tildeels) berøver Juryen Jurisdictionen over Pressen og overdrager den til Pairiet. Omtrent 200 Deputerede have stemt for hiin Artikel. Blandt de Første have vi bemærket efterstaaende Mænd, hvis Navne vi bekjendtgjøre, for at Nationen kan bevare disse i taknemmelig Erindring: Royer-Collard, Lepelletier d'Aulnay, Jars, v. Schonen, Passi, Etienne, Berenger, Lamartine, Ch. Dupin; denne Gang have de vendt Regjeringen, hvis Støtter de saa længe have været, Ryggen og stemt med Dupont, Laffitte, OdillonBarrot o. s. v. mod det frihedsmorderske Forslag. Kammerets hæderværdige Præsident Hr. Dupin har ved Afstemningen føiet sit vægtige Votum til den samvittighedsfulde Tale, hvormed han iforgaars bekæmpede Regjeringens Andragende. Ministrene og Centrahave, saasnart Resultatet af Afstemningen havde erklæret sig for dem, lagt en Glæde for Dagen, der ikke var fri for lidenskabelig Uanstændighed. Efterat den første Artikel var passeret, har den største Deel af den venstre Side, der forudsaae et lignende Resultat med Hensyn til de øvrige Artikler, forladt Kammeret. Kun nogle faa Medlemmer af denne Afdeling, blandt hvilke Dhrr. Odillon=Bartot og Sade, have endnu fremdeles forsøgt, i Forbindelse med den Deel af den venstre Side, der grændser til Centrum (tiers parti), at forsvare Terrainet Skridt for Skridt, og ved Ammendements at gjøre den slette Lov mindre slet. Deres Anstrængelser ere forblevne frugtesløse. De Ministerielles Uaalmodighed var saa stor, at tilsidst alle Projectets Modstandere bragtes til Taushed, og at den paafølgende Afstemning ene gik ud Centra. Her er en Oversigt over det jammerfulde Resultat af dette Møde: 1) Man har besluttet at underkaste Pressen Pairsrettens Jurisdiction, idet man har forvandlet et Antal hidtilværende Presseforseelser, (delits) til Attentater mod Statens Sikkerhed, og overdraget Ministrene Ret til, efter Behag at unddrage den mistænkte Jury disse. Denne Bestemmelse krænker ganske aabenbart Art. 63 af Chartet, der lover, at Presseforseelser skulle afgjøres af Jury. Denne Krænkelse af Chartet er saa meget umiskjendeligere, som Hr. Dupin, der efter Revolutionen var Referent af Modificationerne i Chartet, har bragt Kammeret i Erindring, at det dengang var Meningen, at lade alle Presseforseelser, uden nogensomhelst Undtagelse, dømmes af Juryen, og kun af den. 2) Man har paa en Omvei gjenoprettet den af Chartet afskaffede Confiscation. Det er ikke Andet end en Confiscation, at der under visse Omstændigheder skal finde en Mulct paa 50,000 Fr. Sted mod Journalerne, da den Capital, flere af disse eie, ikke beløber sig høiere end til denne Sum. 3) Man har overtraadt Artikel 7 af Chartet, der giver alle Franskmænd Ret til at lade trykke og publicere deres Anskuelser. J Modsætning hermed har man nu forbudt at erklære sig for en Legitimist eller Republicaner. Snart vil det paa denne Maade komme saavidt, at man forbyder os, at erklære os for Catholiker, Protestanter eller Anabaptister, og endeligen tør vi ikke længer sige, om vi ere Classikere eller Romantikere. Dette er ikke sagt som Spog; thi naar engang Vilfaarligheden er traadt istedet for Loven (Chartet), saa gives den ingen Grændse meere. J den sunde Fornufts, Frihedens og Chartets Øine kan det ingen Forbrydelse være at udtale sine Anskuelser, naar man kun afholder sig fra Provocation til Voldsomheder, for ved disses Hjælp at gjøre hine Anskuelser, gjældende. Der er en stor Forskjel mellem den tilladelige Yttring af saadanne Grundsætninger, der ikke harmonere med det bestaaende og med den forbudte Fremmen af disse. Denne Forskjel have Centra traadt under Fodder. 4) Man har, og det er endnu ikke for skeet, forbudt at publicere endog aldeles theoretiske Anskuelser af de bestaaende Begreb om Eiendom, Eed og andre lignende Ting. Vil man conseqvent drive denne Beslutning igjennem, saa vil en stor Mængde Bøger blive sat paa de forbudne Bøgers Liste. Den Umulighed, i Fremtiden at skrive Bøger over disse Materier, uden at paadrage sig de meest enorme Straffe, staaer fuldkomment lige med Censur. Vistnok søger Regjeringen endnu at omgaae Ordet "Censur", men Begrebet er der, og Folket vil nok indsee Betydningen. 5) Man har gjort Brud paa Chartets 55de Art., der byder, at alle Debatter for Domstolene skulle være offentlige, naar ikke Retten selv, under visse Omstændigheder, skulde beslutte anderledes. 6) Endeligen har man sanctioneret den odicuseste og meest bizarre Forholdsregel, der lader sig tænke, idet man har forbudt at samle offentlige Subscriptioner for at tilveiebringe de Pressen idømte Straffe. Nationens Høimodighed vil imidlertid vide at gjøre dette Forbud uvirksomt. Man vil nu fordoble sine Bidrag, naar man maa yde dem hemmeligt. Dette er det jammerlige Maleri af de Krænkelser, Gaarsmødet har tilføiet Friheden og Chartets Aand og Bogstav. Sandeligen en smuk Hæder for de af den liberale Julirevolution udsprungne Regjeringsautoriteter, at de lade sig bruge til Copister af Revolutionen. Mødet i Dag vil gjøre Resten." - Saavidt Temps, lader os nu børe Courier francois: "Alle Mænd af Ære og Samvittighed have modsat sig Loven. Kun Ministeriet, der ikke har været istand til at beskytte dette sit Yndlingsfoster mod den Foragt, som alle Hæders mænds Angreb have paadraget det, har havt den numeriske Overvægt for sig. Hvor ufuldkomne ere dog alle menneskelige Indretninger, at det ei kan indgaaes Dhrr. Viennets, Bugeauds og Jollivets forenede Stemmer skulle giælde tre Gange saa meget som Hr. Royer=Collard's ene Stemme. En Masse af Presseforseelser, der desuden, ifølge Lovens Clasticitet, efter de offentlige Anklageres Forgodtbefindende, kunde modtage den største Udvidelse, ere pludseligen unddragne Nationaljurisdictionens beskjærmende Garantie, og truede med meget haardere Straffe, end de ere, der i de fleste Tilfælde anvendes paa virkeligt Oprør i Gierningen. Fra nu af ligger det i Factionernes Jnteresse, at skride til aabenbart Oprør. Da have de dog nogen Udsigt til et heldigt Udfald, medens de, naar de nøies med Discussioner i Journalerne, gaae en umiddelbar, utvivlsom Straf imode. Det er gaaet saavidt, at Dhrr. Dumon, Desmortiers, Moreau og andre ligesindede Ministerielle offentligen have vovet at yttre, at denne Lov syntes dem at indeholde en Spire til Overdragelsen af alle Presseforseelser til Pairiets Jurisdiction, hvilket glædede dem, hvilken Mening Hertugen af Broglio dog ikke har villet finde i Loven. Forgiæves have Dhrr. Jandier, Rance og Sade bestræbt sig for, at skaffe de theoretiske Discussioner over politiske Gjenstande et Fripas; selv de allerbeskedneste Amendements ere forkastede. Destobedre; thi jo vildere og meere barbarisk denne Lovs Characteer bliver, desto større Haab er der, at den vil bringe sine Ophavsmænd og dem, der vove at anvende den, i Fordærvelse. Og kke nok, at det er forbudt at raisonnere over politiske Materier, ogsaa de sociale Discussioner ere satte i Band. "Skal man raabte Hr. Dubois - ingen Afhandling torde skrive over Begrebet Eiendom, forsaavidt den maatte stride modde existerende Eiendomsbegreber, Glemmer man da, at ogsaa Slaveriet beroer paa Begrebet og Eiendom: Have altsaa de Philosopher, der angrebe Slaveriet, begaaet en Forbrydelse, hvorfor de, hvis de nu levede, skulde lægges i Baand og Lænker og see deres Eiendom confiskeret af den rovgjerrige Fiscus, Glemmer man da, at Hertugen af Broglio selv staaer i Spidsen for et Selskab, der har Slaveriets Afskaffelse i vore Colonier til Formaal, At han altsaa ogsaa er forfalden til den nye Lovs Straf," Alt omsonst! Ved Siden af den politiske har man nu ogsaa paatrængt os en social Catechismus, mod hvis Lærdomme man Jntet tør sige uden at straffes som en Religionsbespotter. Saa maa man da i det Mindste i Fremtiden ikke længer have den Uforskammenhed at foresladre og Noget om Frihed, Charte, Jnstitutioner og Julirevolution. Alle disse Ting have ophørt at existere, de ere bragte den frige Frygt, den jammerlige Hævn og - hvad der endnu vilde være større Skjændsel – formodentligen ogsaa de fremmede Magters Fordringer til Offer. Chartet, denne Pagt mellem Regjeringen og de Regjerte, har tabt sin hele Betydning, siden det tillodes en Minister (Hr. Persil) at forblive i sit Embede, efterat han havde erklæret: "vi ville overtræde Chartet, naar Nødvendigheden byder det, siden det nu har viist sig, at man har tilladt sig at eludere det. Fra nu af kan kun material Magt decidere mellem Partierne angaaende Ret og Uret." – Le National erklærer, at en Regjering og et Kammer, der have udstædt slige Love, ikke længere kunne holde Carl 1 Ministre fangne, da Pressen ved disse Love er sat i en værre Stilling end ved de af Polignaes Ministerium forfattede. – Blandt de circulerende Rygter høre, at Fyrst Talleyrand agter at spille en Commedie i Pairskammeret og der bekæmpe Presseloven.