Viborger Samler, 1834-12-30
Den 12te December har Kjøbmand i Skive P. C. Dige, som har kjøbt de 3 udenfor bemeldte Kjøbstad, værende Broer, faaet Confirmation paa de de forrige Eiere forundte Bevillinger til at oppebære Bropenge og Brokorn. Om hvorledes Livet føres i det nordlige Grønland faaer man et temmeligt anskueligt Begreb i tre Breve fra Pastor Østergaard paa Colonien Upernivik, i Sommeren 1834. J det første Brev hedder det: – – "Du kan troe, det er et forunderligt Liv, under kummerlige Omstændigheder, at gjennemleve et heelt Aar, uden at have et eneste dannet Menneske, med Undtagelse af min Kone, nogensinde at tale med, og en altfor pludselig Overgang fra mit kjøbenhavnske Studenterliv. Hele den Sphære, hvori jeg levede og bevægede mig der, ligger nu bag mig som en blot Erindring. Upernivik er ogsaa det eneste Sted, der saaledes er afskaaret fra hele det øvrige Land. Vi leve paa en lille Øe midt i det svælgende Dyb, med en Kjøbmand og 7 danske Ma trøier. Kjøbmanden, som bestyrer Stedet, er en Grønlænder, og veed ikke andet af Danmark at sige, end at hans Moder fødte ham der, og reiste strax her til Landet, hvor han da er opdragen, og har med Sproget tilegnet sig hele den grønlandske Slendrian; forresten et godt, jævnt, ærligt Menneske, der har viist os al Forekommenhed. Men saaledes leve vi adskilte fra hele den øvrige Verden, som paa et Skib, der svømmer paa Occanet, kun at dette dog kan møde andre Seilere, og man kan faae Efterretning, om ikke anderledes, saa dog ved Signaler; men naar vi ville tale med andre Mennesker end Grønlændere, maae vi reise 10 Mile til Anlægget Prøven, hvor vi træffe - en Matros, der ifjor blev gjort til Underossistent og er Stedets Bestyrer. Vor udvortes Stilling har hidtil været saa kummerlig, at jeg, i min Frihed, har maattet beskjæftige mig med forskjellige, til Livets Fornødenheder henhørende, Ting, for at værge om vor Tilværelse her i en yderst forfalden og allevegne utæt Træbolig, ved en saa uforholdsmæssig lille Brændedeputat, at jeg maatte smaallove og næsten tælle Pindene til Kakkelovnen, for at vi ikke skulde være udlatte for at fryse og sulte i Foraaret; hvilket Du bedst kan begribe, naar jeg fortæller Dig, at Kjøbmanden i en ny og tæt Bolig har i samme Tid forbrugt 6 Gange saa meget Steenkul og 2 Gange saa meget Brænde; saa jeg bogstavelig har frossen meere i min Stue i Vinter, end paa mine Reiser, hvor jeg under 23 N. Kulde har siddet hele 10 Mile ud i Eet paa en Hunde-Slæde paa Jsen. Og dog have vi kun havt Varme i et lille Kammer, 4 Alen i Fiirkant, hvor min Kone tillige daglig maae koge al vor Mad, hvor vi maae have Vugge, en stinkende Grønlænderinde, og alle de Ting, Frosten andensteds vilde fordærve, og endda Bord, Stole, Sofa, en Bogreol o. s. v. Hertil kommer, at fra den 21de November til den 28de Februar havde vi bestandig Skudderne lukkede, . . . for Lys maatte vi behjælpe os med bare Tran, derikke godt vilde lyse i de Lamper, vi havde. Først den 10de Februar begyndte Solen i Middagsstunden, at pippe frem over Jorden. Men, uagtet vi af Mangel paa Brænde kogte Vand i det lille Kammer, var det dog saa koldt derinde, at Ølflasker bundfrøsom Dagen, mindre end 2 Alen fra Kakkelovnen. Og dog har Herren maget det saa lykkeligt for os det første Aar, at Vinteren aldrig har været saa mild som denne; midt i Februar, da Kulden var strængest, havde vi 27 R." - Dog vi maae henvise vore Læsere til Dansk Ugeskrift Nr. 1456, hvor Udtog af de tre interessante Breve ere meddeelte af Hr. Laurent, Cand. theol. (Dagen.)¬