Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-12-27
Blandinger. Keiser Nicolaus - hedder det fra Berlin: behøver ingen Krone for at behage. Han er udentvivl en af de skjønneste Mænd i sit uhyre Rige, næsten 6 Fod høi, og fuldkommen bygget, hvorfor Uniformen, som han altid bærer, klæder ham meget smukt, Hans Ansigtstræk ere regelmæssige, hans Profil meget ædelt, Panden høi og kriget, Blikket stolt og imponerende, men dog særdeles venligt naar han smiler. Man forsikrer, at han ikke, som man almindeligt troer, er fjendtlig stemt mod Civilisationen; jo man paastaaer endog han skal have sagt følgende Ord: "En Regjering maa stedse, hvilken Form den endog saa har, handle aabent og fast. Er en Konge konstitutionel, maa han være det med Oprigtighed; er han uindskrænket Monark, saa lad ham være det aabenlyst, som jeg. Hvis jeg regjerede efter en Konstitution, skulde Jntet drage mig fra den, og kun derved, at jeg agtede den fremfor alle, vilde jeg vide at skaffden Agtelse. Men Polen, vil man raabe: Havde det ikke ogsaa en Konstitution, og hvorledes har Nicolaus agtet den " Det er vel sandt, der er begaaet store Feil mod Polen, men disse maa mere tilregnes Constantin end Nicolaus. Alle upartiske Polakker tilstaae, at de ikke gjorde Opstand fordi deres Constitution blev krænket, men fordi de atter vilde være et uafhængigt Folk. - Nogle Maaneder før Undertegnelsen af Juliforordningerne gav Keiser Nicolaus den franske Gesandt, Hertugen af Mortemart ved hans Afskedsaudients, et egenhændigt Brev til Carl den Tiende, i hvilket Selvherskeren bad den konstitutionelle Konge, ikke at fjerne sig fra Lovens Vei. Og da nu endelig, efter at man i nogle Dage havde i St. Petersborg været i Bekymring fordi man vidste, at der var Folkeopstand i Paris, Coureren ankom til Slottet Petershof, og Keiseren havde læst den ham tilsendte Depesche, som meldte Kampens Udfald, traadte han bleg ind i det Værelse, hvori Keiserinden var med to af hendes fortroligste Damer, for hvem han med høi Røst læste, at Carl X var flygtet og hans Throne omstyrtet. Neppe havde han endt, og der herskede en dyb Taushed, for hans ældste Søn og formodentlige Thronarving, en delig Dreng, kom glad ind i Salen og ved sin kontrasterende Munterhed forstærkede de Tilstedeværendes Alvor. Han traadte ind for at bede Fader og Moder om deres Velsignelse. Begge omfavnede ham med en Ømhed, som afflørede Grunden til deres gjensidige Tanker. Drengen gik, men Nicolaus kaldte den Oberst, der, som Sønnens Gouverneur, aldrig forlader ham, tilbage. Hør engang, hvad der er skeet i Frankrig!" sagde han. Han meddeelte ham derpaa Nyheden og tilføiede: "Benyt denne store Lærdom, for dybt at indprente Deres Elev den Agtelse, som man skylder sine Forpligtelser, for at indgyde ham den Overbeviisning, at ogsaa Konger blive straffede, naar de svigte deres Løvter." At Keiser Nicolaus besidder Mod har man havt flere Exempler paa. Man erindre sig blandt flere den imponerende Scene der foregik i St. Petersborg ved Opløbet, da Folket ved Choleras Udbrud troede, at man havde i Sinde at forgifte det, og at Lægerne stode i Forstaaelse med Polakkerne og Tydskerne for at udrydde den russiske Nation. En vild Hob af i det mindste tyvetusinde Mennesker, klædte i Faareskind og bevæbnede med Øxer, plyndrede Sygehusene og kastede Læger, Sygevogtere og Politiekommissairer ud af Vinduerne tilligemed Liig kisterne, af hvilke en, hvori der laae et endnu levende Fruentimmer, sprang op ved at falde paa Steenbroen. De joge de Syge ud, eller bare dem døende gjennem Gaderne under Hurraraaben og Skriget: Choleraen leve! J dette skrækkelige Øieblik bestod Garnisonen i St. Petersborg kun af 5 til 6000 Mand, som med Geværet i Armen saae paa denne frygtelige Rasen. Fra alle Sider skraaltes: "Keiseren skal komme, Vi ville see Keiseren!" Det var forgiæves, at en General begav sig til den Plads, hvorpaa Folket havde leiret sig. Ved Synet af denne rasende Menneskemasse blev han saa forvirret, at han søgte at berolige den med den Forsikring: "at Czaren vilde anvende al Muligt for at undertrykke Choleraen ved en Ukase. Forgiæves viste Grev Orlow en sjelden Aandsnærværelse og Opoffrelse; men Skriget: "Død og Fordærvelse over Giftblanderne!" blev stedse frygteligere. Pludseligt rullede en lille Vogn med to Heste for midt ind i den rædselfulde Vrimmel. En Officeer sad gandske allene i Vognen. Kudsken bad høfligt og Plads for at hans Herre kunde komme frem. Massen aabnede sig, og da Vognen holdt midt paa Pladsen, reiste Officeren sig - det var Keiseren selv - hele Massen blottede Hovederne med dybeste Ærefrygt, Med stærk og fast Stemme talte han saaledes: "Troe J, at Choleraen ikke er til, Hvoraf kommer det da, at den allerede har hjemsøgt saa mange Nationer, Og er den til, hvi troe J da, at man vil forgive Jer Troe J, at dette Onde ikke kan ramme Andre end Eder, Jngen er sikker for det. Er ikke ogsaa min Broder Constantin død deraf, Haabe J at bevare Livet, naar J myrde Lægerne, som ene kunne helbrede Jer, Jstedetfor at tilskrive Menneskene det Onde, som Himlen har sendt over Eder, gjøre J bedre i at følge mi Exempel og bede til den almægtige Gud, at han vil afvende sin Vrede fra os." Med disse Ord knælte Keiseren, idet han vendte Ansigtet mod en Kirke, og korsede sig flere Gange. Alle de Tusinder, som kort iforveien havde været saa rasende, sank nu paa Knæe med Ansigtet mod Jorden, og paa den samme Plads, som nylig var opfyldt af Forbandelser og Gudsbespottelser, hørte man dem nu fremmumle inderlige Bønner. Vognen kjørte langsomt bort, ledsaget af Mængdens Velsignelser. Opløbet adspredte sig, og en Time efter herskede atter den fuldkomneste Rolighed og Orden i Byen. - J sit Privatliv viser Keiseren alle en god Ægtefælles og Faders Dyder; han er mere troe end Henrik IV, men leger med sine Børn som han. De som troe, at en Despot altid maa være omringet af Drabanter og Smigrere, vilde ikke blive lidet forundrede hvis de kun en eneste Gang saae Keiseren og Selvherskeren over alle Russer i sin Families Skjød, hvis de kunde see den kronede Kjæmpe, hvis mægtige Rige strækker sig over 3 Verdensdele, sidde paa et Teppe og lege med sine smukke Børn, der uden al Respect springe omkring paa deres Fader, som Lilleputanerne paa Gulliver. Skjøndt han aldrig har viist nogen særdeles Tilbøielighed for Videnskaberne, de skjønne Kunster og Litteraturen, er han dog ikke ligegyldig for det Ryttige, eller ufølsom for det Skjønne. Da han selv giver et godt Exempel er han ogsaa streng i sine Fordringer til Andre. En ung Officeer af den keiserlige Garde havde bortført en Pige som hørte til en af Rigets første Familier. Keiseren var fraværende, og i den fornemme Verden loe man deraf. Men da Nicolaus kom igjen til Hovedstaden, blev Officeren stillet for en Krigsret, og uden Skaansel degraderet to Grader tilbage og forsat til en Straffebataillon i Finland. Jkke engang den unge Kones Knæfald havde formaaet Keiseren til at formilde Straffen. – Hans Gemalinde forener Alt hvad der kan gjøre en Kone elskværdig, hun synes kun at leve for sin Gemal og sine Børn. Han er nu 38, og hun 36 Aar gl. Jndtil nu have de 7 Børn, af hvilke det yngste kun er 2 Aar gl. Sin Svigerfader elsker han som en Fader, og fleregange saae man ham nu sidst i Berlin i hele Hoffets Paasyn at kysse hans Haand. Kongen skal have bedt ham om at komme oftere til Berlin, dog ikke i saadan Jil som sidst, da Keiseren havde gjort Reisen fra St. Petersborg i 115 Timer.