Jyllandsposten, 1840-08-25
Fran pen. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Aarg. Tirsdag d. 25. August 1840. No 40. Maa trykkes. Fleischer. Hvem ere de Enkelte - hvem de Mange? Dette er det Spørgsmaal, som for nærværende Øieblik, hvor Talen er om Skattebevillingsret, saavel for Fyrsten som Folket, er af allerstørste Vigtighed. At en Konge ei gaaer ind paa Ønsker og Andragender fra de Enkelte, hvor han kunde udsætte sig for at handle imod Mængden eller det Heles Jnteresse, dette er i høi Grad at billige. Gaaer disse Enkeltes Bestræbelser endvidere ud paa at reformere det Bestaaende, paa at omstøde, hvad Aarhundreder have givet en hellig Hjemmel og paa endog at foretage Forandringer i Grundloven, da er det naturligt, at Regenten med største Forsigtighed og Besindighed skrider til et saadant Værk, som muligen gaaer ud paa en Jndskrænkning i selve Souverainiteten. Hvor Kongen derfor af egen Tilskyndelse ei vil gribe Jnitiativet, men derimod lade saadant Skridt være afhængig af den Stemning, som rører sig i selve Folket, der dreier Hovedpunktet sig ikkun om, at Kongen kan komme til sand Kundskab om, hvilke Attraaer og Ønsker der, Forfatningsspørgsmaalet angaaende, behersker Massen af Folket. Men hvorledes kan dette vel bedst skee, og paa hvilken Maade lader saadant sig endog med mathematisk Bestemthed afgjøre Disse Spørgsmaales Besvarelse er det, vi her ville beskjæftige os med. At Kongen staaer i den Formening, at det kun er de Enkelte, som ønske statsretlige Garantier indførte til Statsborgernes Betryggelse, dette har han utvetydigt udtalt i Svaret paa Stændernes Adresse, hvoraf man seer, at de fra Landets forskjellige Egne ved Tronbestigelsen fremsendte Adresser, hvor saadanne Øn skeer næsten i Alle bleve udtalte, i Forening med Adressen fra Kjøbenhavns Borgerrepræsentanter, i Anledning af Kronningen, saavelsom de nu senere ved Trykken kundgjorte Adresser, som angaaende Skattevillingsretten, ere blevne Stænderne tilsendte – alle tilsammen endnu ei antages at have ført til det Resultat, at disse Petitioner ere samstemmende med Mængdens Overbeviisning. Tvertimod lader det sig formode af Høistsammes Svar, at det snarere antages at det er de Enkelte, som tiltage sig i Folkets Navn at forlange Forandringer. Man føres derfor ved denne Sags Betragtning stedse tilbage til det Spørgsmaal: Udgaaer disse Ønsker fra de Enkelte eller fra de Mange, Og saameget maa man da stedse inddrømme, at naar Østifternes Petitionairers Antal alene opgives til 8500, og der formodentlig kan antages at komme ligesaa mange Underskrifter til de jydske Stænder, da er der vist aldrig nogensinde i Landet indgaaet noget Andragende til Regjeringen med et saa stort Stemmeantal, som idetmindste er det langt overvægtigt, hvor Bondestanden i Aaret 1660 hyldede Enevoldmagtens Jndførelse, idet hele Standen uden videre Petitioner antoges tilstrækkeligen repræsenteret ved 3 Amagere. Jmidlertid er det indlysende, at Tilhængerne af Absolutismen selv, uagtet mangfoldige Tusinders Underskrifter, stedse ville kunne indvende, at dette Antal kun lidet forslaaer mod Landets øvrige Borgere, som endnu befindes mellem de noget over 2 Millioner Jndbyggere, som Danmark tæller. Men aldeles udenfor al Tvivl er det, at Massen af Borgerstanden alene i den Formening har tilbageholdt Underskrifterne, fordi de ei fandt det fornødent at overfylde Petitionerne med Underskrifter af Tusinder, hvor man havde flere Hundreder, hvilket Princip kan dokumenteres at være bleven fulgt i flere Kjøbstæder. Desuden vil dog vel Jngen falde paa at betvivle, at den hele samtlige Næringsstand af Borgerfolket med en afgjørende Pluralitet stemmer for Skattebevillingsretten, da hele Landets Byrder og Skatter saagodtsom alene paa hviler denne Stand. Det maatte altsaa kun være i Embedstanden at de Enkelte kunde udpilles, som vare i den Grad lykkelige ved Tingenes nærværende Forfatning, at de i eget Velbefindende forglemte den Fare, som Staten ved uforudseete Tilfælde staaer udsat for. Vel ligger det i Menneskenaturen overhovedet, som i den Danskes Characteer i Særdeleshed, aldrig at gjøre sig tydelig nok bekjendt med Ulykken for den pludseligen slaaer ned, idet man stedse smigrer sin Jndbildning med det Haab, at Tingene jevne sig af sig selv; men vee de Navne, som, naar Alvorstimen slaaer, være at bebreide deres Bestræbelser for at lade Alt forblive ved det Gamle, og vee de Stemmer, som da havde paavæltet sig det store Ansvar, at have fraraadet Majestæten saadanne Skridt, som vilde føre Lykke og Velsignelse over hans Regjering. Som Kronprinds har vor Konge henlevet Timer i Jylland, som nødvendig maa være ham de kjæreste i hans Liv. Efter at Constitutionen var givet i Norge, landede han paa sin Tilbagetour til Danmark i Aarhuus Havn d. 14de October 1814. Jubelen var her mageløs, hver Borger saae i den vordende Christian den Ottende den Konge, som vilde forunde eget Rige samme Velsignelse, som det tabte Land, man raabte, man brølte uden Ende, uden Ophør - det var Jubel af Hjertets Grund! – Daden elskede Prinds steg i Land, forfulgte den skraalende Sværm hans Vogn, i et Nu vare Hestene fraspændte, og i en saadan Triumph ankom han nu til sit Opholdssted, som – det tør vi sige - ingensinde hverken tidligere eller senere er vederfaret denne ædle Fyrste. Men saadanne Timer, saadanne Dage, saadanne Glæder er det, Folket atter burde berede sin Konge, og dette staaer til Folket, naar det kun, istedetfor at holde inde med sine Meninger og trykke sig i Sædet, frit udtalte sin Overbeviisning; thi en Landejubel vilde da runge over alle danske Vange, som snart vilde vise, til Fryd for Konge og Folk, at Ledet ei længere var aflave. Men Eet er her at mærke, vor ophøiede Konge siger endvidere i sit sidste Svar, at han er forvisset om"at Provindsialstænderne i deres Raad og Andragender stedse ville bestræbe sig for at hylde Sandheden, og denne ville Vi altid skjænke Vor allerhøieste Opmærksomhed. Vi spørge nu igjen, hvorledes kan Stænderne bedst komme til afgjørende Resultat, om Ønsket ang. Skattebevillingsret med constitutionelle Garantier ere de Enkeltes eller de Manges Ønsker, Og vi vove i denne Anledning her at fremkomme med et Forslag, som vi troe Stænderne saameget mere bør gaae ind paa, som Kongen opfordrer disse til at hylde Sandheden, og hvilket unægteligt ikke vilde finde Sted, dersom Stænderne anbefalede saadanne Forlangender, som kun udgik fra de Enkelte med det Bestaaende utilfredse. Forat Stænderne derfor kan komme til Sandhedens Erkjendelse om og hvorvidt hine Ønsker ere udgaaede fra de Enkelte eller fra Mængden, formene vi derfor, at ligesom man i Landet ved Folketællingen districtviis lader saadant foretage, saaledes vilde det være en kjær Pligt for de ærede Deputerede, hver i sit Valgdistrict, at forelægge samtlige Borgere tvende Petitioner til Underskrift, hvor man enten erklærede sig for eller imod Skattebevillingsret og statsretlige Garantier. Paa denne Maade vilde Majestæten erholde Overbeviisningen ihænde om saadanne Ønsker udgaae fra de Enkelte eller fra Mange, og de Deputerede vilde, overeensstemmende med disse bestemte Data, have en fast Grund at gaae udfra. Vilde man følge en endnu simplere Regel, da kunde man ogsaa blot erhverve de Borgeres Underskrifter, som ifølge Stænderanordningen ere valgberettigede, ihvorvel den mere omfattende Fremgangsmaade vistnok var at foretrække. Ved en Sag af denne Betydning maa intet Offer spares, og derom er dog vel hver dansk Borger overtydet, at i Tilfælde Christian den Ottende saae Sort paa Hvidt for, at Massen af det danske Folk med en endog betydelig Pluralitet nærede Ønsker om statsretlige Garantier indført, han da ogsaa vilde forunde det trofaste danske Folk samme. Gid derfodette Forslag paa een eller anden Maade maatte bevirke, at man med bestemte Talstørrelser, altsaa med mathematisk Bestemthed, kunde sige, hvad Massen af Folkets Ønsker gaae ud paa – en saadan Oplysning er det kun - Kongen mangler. Svar