Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-12-15
Forfatteren af dette er nu, med Hensyn til Maaden at afskaffe Hoveriet paa, af en Anskuelse, der er Hr. D. modsat, og endskiøndt han, som sagt, ikke haaber at kunne overbevise Hr. D., ei heller troer at kunne lære ham noget, vil han dog for de mere upartiske Læsere søge at motivere sin Mening. Han tillader sig derfor at fremsætte følgende Punkter til Overveielse. 1. Bonden indgaaer sin Kontrakt, ved hvilken han paatager sig Hoveriet, frievillig, og vel kiendende til hvad han giør følgelig bliver han hverken tvunget eller narret dertil. 2. Hoveriet er ei længere vilkaarligt, men bestemt, og troe vi vist at den Kommission, som i sin Tid, for cirka 40 Aar siden, bestemte Hoveriet, hvilket uagtet det fremskridende Landbrug ei maa forandres - ikke, i det mindste ei i det Hele taget, kan beskyldes for at have været partisk for Godseieren. 3. Det er bekiendt at Bonden har ondt ved at præstere det, han skal foruden Hoverie, i Penge og Naturalpræstationer, fordi han ei er dristig, og desuden veed, han faaer Medhold, og i Grunden Jntet har at risqvere, naar ikke hans Moral og Æresfølelse afholder ham fra at tilføie Godseieren Tab. 4. Vi ville kunne bevise, at flere Fæstebønder, som ere hoveriefrie, og sidde for samme Afgifter, ere fattigere og drive deres Jord slettere end flere hoveriegiørende Bønder, ja at det endog ofte er Tilfældet med Selveieren, imedens der gives Hoveriebønder, som have Formue, hvilket sidste Beviis altid er ligesaa afgiørende, som det man anfører for det Modsatte. 5. Tabet af den bedre dyrkede Jord er ene Gods eierens, og Spørgsmaal, om dette Tab vilde blive saa stort som Tabet af Hoveriet, eller at han ei fik nogen eller dog kuns en ubetydelig Erstatning derfor. 6. Det for Staten af Hr. D. og Flere beregnede Tab, som foraarsages ved, at Bonden spilder sin Tid, og avler mindre, kunde muligen blive større end Hoveriets Ophævelse; thi Hovedgaarden vilde tabe betydeligt af det Avlede i en vanskelig Høst, eller mulig avle mindre, eller nødes til at udstykke. Hielpen i Høsten kan ei beregnes. 7. Godseieren kan aldeles ingen Sikkerhed faae for de Præstationer, som maatte træde istedetfor Hoveriearbeidet, da han allerede ingen Sikkerhed har for det han har maattet betroe Bonden. 8. Den af saa mange paaberaabte skadelige Følge af Hoveriet, at Hovfolkene vænnes til Lediggang, Skiødesløshed i deres Arbeide, Excesser, som blive begaaede ved disse Forsamlinger o. s. v., er ikke at tilregne Hoveriet, men maa enten være en Mangel af Bonden som Huusbond, der ei holder sine Folk til Orden, eller ved de Lovbestemmelser, som angaae Huuspolitiet. Det samme vilde være Tilfældet overalt, hvor Tienestetiendet skal udføre sit Arbeide uden for Huusbondens umiddelbare Opsigt, og Loven enten ikke er skarp nok, eller dens Overholdere ikke giøre deres Pligt. 9. Den eneste tænkelige Maade, paa hvilken Godseieren kunde faae en Slags Sikkerhed for den Erstatning, Bonden skulde yde for Hoveriet, var at opstille det Alternativ, at Bonden atter skulde være pligtig til Hoveriearbeide, saasnart mislig Betaling fandt Sted. Men selv denne Indretning vilde medføre betydeligt Tab for Godseieren; thi han skulde godtgiøre ham Omkostningerne ved de anskaffede Redskaber, Arbeids dyr a., som i Tilfælde af saadan mislig Betaling atter bleve overflødige? Desuden kunde hele hans Driftsmaade bringes i Uorden, hvis nogle betalte Godtgiørelsen, andre snart betalte, snart ikke betalte, og altsaa igien maatte giøre Hoverie. Det er ogsaa i og for sig en Grund imod Hoveriets Afskaffelse, især hvis det skulde skee paa saa hurtig og voldsom en Maade, at maaskee kun faa saae sig istand til at anskaffe alle de fornødne Reqvisiter, til at drive Gaarden, naar Hoveriet blev afskaffet. 10. Mod Hoveriets Ophævelse taler ogsaa den Vanskelighed, der i Dannemark er forbunden med at holde mange Folk og Kreaturer, formedelst den Friehed Tyendet tager sig, og i Almindelighed ustraffet tør tage sig. - Godseierne bleve saaledes nødte til at udstykke Hovedgaardene, hvorpaa det især synes anlagt. Ei at tale om det Umoralske og Retostridige ved en saadan indirekte fremtvungen. Udstykning, vilde denne selv uden Tvivl være skadelig for det Hele. Hvis Dannemarks Landeiendomme bestod blot af smaae Gaarde, vilde Folkemængden uforholdsmæssigen forøges, som ogsaa Jndførselen, af Luxusvare, i det Udførselen i samme Forhold formindskedes af Dannemarks egentlige Produkter, Korn, Kreaturer og Fedevare, da samme saa fortæredes: Landet. 11. Hr. D. ønsker, at Kongen vilde foregaae Godseierne med et opmuntrende Exempel ved at frietage, Bønderne for Hoverie paa de Kongelige Godser. Herved vilde Kongen og altsaa Staten tabe, da Kongen qva Godseier sandsynligviis vilde lide langt større Tab end nogen Anden. Det kan altsaa ikke ansees forat være af anden Nytte at ophæve Hoveriet paa denne Naade, end at Mennesker, som ere i Næringsvei, og aldeles ikke trænge, blive berigede paa Andres Bekostning. 12. Det er vistnok et fromt Ønske, at Landets Formue var saa ligelig fordeelt, at alle Leiere og Fæstere bleve Eiere; men det lader sig ikke realisere, selv endogsaa, om Hr. Des inhumane Fremgangsmaade blev antaget. Thi hvis man direkte eller indirekte vilde aftvinge Eieren en Deel af deres lovlige Eiendom, blev dog Formuen ei derved ligeligen fordeelt i det de nye Besiddere nødtes til at forrente en betydelig Deel, og dog i Nødstilfælde ingen Understøttelse havde at vente, som nu hoveriegiørende Fæstere have af Godseierne. Man berøvede herved kun de Rigere Kraften til at giøre noget Offer, som var til virkelig Nytte for Staten for at kunne skjænke hver Bonde noget. Men deels er det uvist om denne derved virkelig fik en bedre Existence, da det er uvist, om han vilde benytte den ubetydelig vundne Tid, deels hialp det ham dog ei til at blive en velhavende Eier, imedens Godseieren berøvedes betydeligt af sin Eiendom til de forskiellige Bønder, hvorved han blev betydelig fattigere, uden at disse egentlig bleve velhavende. Disse ovennævnte Argunienter er anførte for at vise, hvor uforsvarligt og unødvendigt det under nærværende Omstændigheder er at fremskynde nogen overilet Forandring i Fæsteindretningen og Hoverievæsenet, som medfører Jndgreb i Eiendomsretten, Skulde imidlertid Hoveriet af Pluraliteten ansees, for at være af skadelig Jndflydelse, da kunde det paa en langt hensigtsmæssigere Maade, og tillige uden Uretfærdighed, afskaffes ved Fæsteindretningens Ophævelse, gaaat frie forpagtning traadte i Stedet for samme; thi 1) Kan Statens Velfærd ved høiere Produktion. af Korn, netop naaes ved Fæsteindretningens Ophævelse. Godseieren og Bonden sande som virkelig frie Mænd kontrahere overeensstemmende med deres fællede Tarv om Penge, Penge og Arbeide o. s. v., saa at baade Godseierens og Bondens Jord blev bedrendreven, og følgelig gav større Udbytte. Godseieren kunde faae enten Penge eller Arbeide, som det konvenerede ham efter hans Drift, Gaardens Beliggenhed m. m., overeensstemmende med Jordbrugets Fremskriden. Bonden vilde arbeide, fordi han maatte, og Staten vilde følgelig vinde i kameralistisk som moralsk Henseende; thi – som beviist - Med holdet ved Fæsteindretningen, som det hidtil har været, og i det Hele Medholdet med Bonden paa Gods eierens Bekostning demoraliserer hiin, og kunde, naar han først vænnedes til at fordre og derefter at faae af Andres Eiendom, lede til det Uberegne(Forts.) nelige.