Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-06-24
Vi erfarede at der vare endnu 40 Engelske Mile til Hobarttown; dog haabede vi at kunne naae dertil samme Eftermiddag. Jo mere vi nærmede os til Hovedstaden, desto lavere bleve Bankerne; Jordbunden blev mere frugtbar; Klipperne forsvandt og man saae i deres Sted Høie, som vare bedækkede med en yppig Vegetation. Floden blev stedse skiønnere; vi saae, i det vi passerede forbi, smaae Bugter, som formedelst deres Sikkerhed bleve benyttede til Establissementer, og hvis rige Græsgange og skiønne Kornagre afgave en smuk Kontrast til de dunkelgrønne Skove. Vi kunde ikke bortvende vore Blikke fra de skiønne Avlsgaarde; vi syntes at see her vort kiære England. Endelig, efterat vi havde passeret en liden Bugt til Venstre, lode Hobarttowns hvide Huse sig see, byggede paa en jevn Skraaning, hvorover det mægtige Tavlebierg hævede sig; et meget malerisk Syn. Jo mere vi nærmede os Staden, desto mere bleve vi overraskede ved at betragte Stadens Udstrækning og Bygningernes Størrelse, og da jeg satte min Fod paa denne saa befrygtede Jordbund, var jeg i det bedste Humeur; thi alle mine Bekymringer, vare forsvundne inden vi kastede Anker. Jig blev forventet og modtaget med Varme og Velvillie, hvor jeg betragtede mig som en Fremmed og Forviist. De kan slutte sig til min Forbauselse, da jeg paa et andet Skib gienkiendte min gamle Reisekammerat B. Klokken var 6 og Aftenen syntes at ville blive kold. Jeg gik dog i Land for at opsøge mig en Boepæl, og jeg ligesom Captainen, glædede mig over at lagttage i Hovedgaden i Hobarttown saamange Gienstande som mindede mig om England: Vognene, Husene, Magazinerne, de unge Piger med den friske røde Ansigtsfarve, Drengene, som spilled, Klink, og fornemmeligen Modersmaalets elskede Lyd, bragte os i en henrykt Sindsstemning, som man maae have følt for at kunne fatte. Jkke langt borte ventede en større Nydelse paa os i Hotel Macqvarie, hvor vi traadte ind i en smuk Salon og bleve, siddende foran en tilstrækkelig Kakkelovnsild, opvartede med Thee og fortræffeligt Smørrebrød. Det faldt vanske ligt at udvælge sig en Boelig thi de faa Huse, som bleve os tilbudte, stak saa paafaldende af mod vor næsten pragtfulde Boelig i Jndien, at vi kun med Møie kunde beqvemme os til at vælge eet af dem. Det er næsten umueligt at faae Domestiker, hvilke dog ere saa nødvendige i en Huusholdning, og de tre Negere, som vi havde bragt med os, vare ikke tilstrække. De Frie have saamegen Leilighed til at fortiene sig Noget, at de ikke kunne beqvemme sig til at tage fast Tieneste, og man maatte grue ved at tage de deporterede Forbrydere i sit Huus. Efter at vi havde faaet Antallet af vort Tyende complet, kom vi til Kundskab om, at vor Kok var en Morder og vor Lakei var bragt hertil for Tyverie, og min Kones Kammerpige for Bigamie; man maatte lade være at tænke derpaa. Gierne modtoge vi en Embedsmands Tilbud at flytte ud paa hans Lyststed i Newtown, to Mile fra Hobarttown. Derfra skriver jeg dette Brev, siddende foran et stort Vindue, som vender ud til en pragtfuld Have. Alle de Frugter, som voxe i England, voxe ogsaa i største Overflødighed i denne Have. Vor Boelig er beqvem, og ligger ikke langt fra de Bygninger, som høre til Avlsbruget. Dervent-Floden løber tæt forbi Yndige Huse, byggede paa Engelsk Maneer, hæve sig paa Høiene i Omegnen; i Baggrunden øi nis majestætiske Bierge, begroede med mørke Skove, som Øxen aldrig har berørt. Hele Omegnen har et fortryllende Udseende, og man forsikkrer os, at jo længere vi komme ind i Øen, desto skiønnere bliver Landet. Under saa gunstige Forbud have vi etableret os paa Van-Dio mens Land. Med det første skal jeg meddele Dem noget om Hobarttown og dens Omegn.