Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-11-14
J Ventaen blev det imidlertid mere levende En stor Jld oplyste det hele Kjøkken, og Mulæseldriverne samlede sig om Arnestedet. Alt tonede Guitarerne, og den stampende Fandango var begyndt; men vi hørte den glade Tummel kun i Frastand, og talede stille og muntre med hinanden. Medens vi saaledes sad der, kom endnu nogle Fremmede til. Det var en Mand, som førte et Mulæsel, paa hvilket sad et ganske tilsløret Fruentimmer. Han løftede hende ned, hilsede os høflig, og vi betragtede dem begge med Forundring. Det syntes at være en Mand paa en tredive Aar, stor, stærk, blomstrende, og af ædelmodigt Udseende. Han har en blaae algiersk Slavevams og havde en Sabel i Bæltet. Efter Sproget at slutte var han en Spanier. *) Gjæstgivergaard. Fruentimmeret var ganske indhyllet i sit Slør, dog saae man, at hun har mauriske Klæder. Hun talede intet uden nogle arabiske Ord, men syntes at være yderst kjærlig mod sin Ledsager. Jmidlertid havde det hele Selskab i Ventaen, samlet sig om de Fremmede. Selv nogle Damer, som spiste i de øverste Værelser, vare ved Nysgjerrigheden blevne lokkede til. Man spurgte den Fremmede, hvorfra han kom og han svarede, fra Algier; man spurgte fremdeles om hans Ledsagerinde, og han kaldte hende Zoraide. Men ved disse Ord syntes Maurinden at vorde urolig No No. (Nei, Nei,) - udbrød hun hastig. - No Zoraide, (Jkke Zoraide!) - NaZorade. - Maria, Marial – J samme Øieblik kastede hun Sløret af, og vi saae at hun var en af de fuldkomneste Skjønheder. Damerne omfavnede hende, og alle Hjerter, bleve indtagne for hende. Man besluttede at spise sammen, og den Fremmede lovede at fortælle sin Historie. Da Maaltidet var tilende, tog han saaledes til Orde; Jeg var i Barcellona gaaen ombord med mit Kompagni for at seile til Neapel. Vinden var gunstig, vor Søereise syntes at gaae lykkelig da vi den tredie Dag øinede tre algterske Siebekker, der satte lige ind paa os. De havde snart indhentet os og Forvirringen i vort Skib blev almindelig. Dette var en en Flute udrustet Fregat, som kun havde beholdt fire Kanoner. Desuagtet besluttede vi at forsvare os til det Yderste, og Alt greb til Vaaben. Efter faa Minuters Forløb var den forreste Siebekke kommen og paa Skud nær. Den hilsede os med nogle Kugler imellem Seilene, og vi svarede den med Eftertryk. Men i samme Øjeblik nærmede de andre sig, og pludselig saae vi os ganske omringede. Hvortil Vidtløftighed, De lagde os bi og begyndte inden faa Minuter at entre. Forgiæves fordeelte vi os rundtom, kastede Sværmere og Dampkugler imod dem, gave en uophørlig Musketild, nedsablede de forreste, eller styrtede dem i Havet. - Hvad kunde vi udrette mod Overmagten, De bestormede Skibet, kastede Døde og Levende i Rummet, og styrede lige til Algier. Jntet Ord om min Forfatning, om mine Følelser. Den høieste Smerte er tavs. Vi vare omgivne med Døde eller Døende. Først den tredie Dag lod man os igjen komme op paa Dækket. Vi havde alt Havnen i Sigte, og Staden, med dens hvide Huse begyndte at blive kjendelig Siebekkerne løsnede Glædesskud, som fra Kastellet bleve besvarede, og fra Fyrtaarnet vejede det Algierske Flag. Vi seilede ind i Havnen, og mine Øine hvilede veemodig paa de grønne Bjerge. Hele Stranden var bedækket med Mennesker, adskillige Baade kom til vort Skib, overalt hørte man Jubelskrig. Vi stege imidlertid i Land, og bleve igjennem adskillige snevre, tildeels ganske mørke Gader førte til Dejens Pallads. Vor Skjebne var snart afgjort. Da jeg havde nævnt mig som den Øverstbefalende, blev jeg tilligemed Skibskapitainen og mine to Lieutnanter skilt fra det øvrige Mandskab, og vi bleve som man der siger, Staten til Deel. Mine andre Kammerater enten bleve Dejens Slaver eller solgtes til de Høistbydende. Det var Aften og man bragte os i en Bag no), hvor der alt var trehundrede Slaver; den forgiftede Lugt, der kom mig imøde, havde næsten qvalt mig. Da man imidlertid gjorde Regning paa at vi snart skulde befries, fik vi to smaae Aflukker til vort eget Brug. Slaverne havde nogle Tyrker til Opsynsmænd, som man kalder Guardianer. Vor Guardian bragte enhver af os tre smaa Brød og nogle Oliver til Aftensmad. Det syntes at være en velvillig Mand, og ved nogle Guldstykker, vi havde reddet, gjorde vi os ham snart til Ven. Saale*) Bagnoer hedde de offentlige Bygninger hvori man forvarer Slaverne. De ere af Stene, og ligne store Lader. Jndenfor finder man paa alle Sider tre Lag over hinanden, paa hvilke Slaverne have deres Matradser; mangen Bagno kan rumme indtil sexhundrede. Ved Indgangen ere særskilte Aflukker fordem der holdes bedre. des forgik den første Nat, og vi besluttede at lide som Mænd. Med Solens Opgang den næste Morgen bleve de øvrige Slaver, som for det meste vare Oranister), førte til Arbeide ved Marinen. Men vi bleve skaanede, og fik et Besøg af en Geistlig fra vor Nations Hospital. Han førte os til Konsulen. Her fandt vi Deltagelse og Understøttelse, men vort Haab om snart at vorde løsgivne forsvandt. Den ulykkelige Krig, Mangel paa rede Penge, vor Ransionshøie Priis – alle disse Aarsager syntes grundede. Vi vare fattige, vi havde ingen rige Slægtninge. Alt hvad Konsulen kunde love os, var et lidet maanedligt Tillæg. Saaledes forgik en Dag efter den anden, og vi søgte vexelviis at trøste hinanden. Ulykken havde paa det fasteste forenet os. Enhver sysselsatte sig med Planer til vor Befrielse. Jdelig bestege vi derfor Bagnoens flade Tag, og saae stivt ud paa det aabne Hav. Ethvert Seil fik os til at skielve, og af Længsel kunde vi have styrtet os i Bølgerne.