Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-02-16
Nogle Fruentimmere have vel beilet til denne Ære, men have ikke kunnet opnaae den. Sultanen var ubestandig: han smuttede fra dem, naar de netop troede at holde ham fast. Det Sørgeligste derved var, hvis man skal troe Madame Durand, at han ikke gjerne saae de af ham favoriserede Damer ved sit Hof, og at Publicum, som var bekjendt med Alt, fordi ogsaa det havde sit hemmelige Politie, loe hjertelig af de moderne Ariadners Fortvivlelse, som fordi man havde været saa gunstig, at elske dem idag, havde troet, at man ogsaa skulde gjøre det imorgen. Endnu mere loe dog Publicum af den Bedrøvelse, som overkom deres Mænd, der holdt en saadan Glemsomhed udenfor den sædvanlige Orden. Nu maa jeg vel, fordi jeg er tvungen dertil, ogsaa omtale det keiserlige Hof, som Madame Durand vil jo absolut, at jeg skal sige det – var ikke meget fiint. Buonaparte tænkte alvorlig paa, at give det en bedre Tone, og det var uden Tvivl Aarsagen til, at saamange Gammeladelige bleve optagne ved samme; dog havde denne Forholdsregel ikke de lykkelige Virkninger, som man havde lovet sig af den. Det vilde have været naturligt, siger Madame Durand, at den gamle Adel, som blev fornyet med den nye, havde indgivet denne de forrige Tiders fine Tone. Men ne; de Gammeladelige syntes snart at finde Behag i, at affectere en slet Tone." - Dette er en alvorlig Beskyldning, og jeg frygter for, at den er grundet. Mig synes det havde været deres Pligt, at understøtte Keiserens velgjørende Hensigter og at forplante Forgangenhedens fine Tone, paa hans Hof, thi derfor bleve de jo kaldede. De ville uden Tvivl indvende, at det ikke var nogen let Sag. Jeg veed det; men de skulde idetmindste have viist deres gode Villie. Ogsaa Madame Durand vilde have takket ham derfor. Bonaparte sysselsatte sig med en endnu vigtigere Reform. Han kjendte, Madame Durand siger det; jeg vilde aldrig have vovet at berøre en saa delicat Gjenstand, han kjendte sit Hofs Skyggeside, og han vilde, at Alt idetmindste skulde have Skinnet af Anstand." – Det Onde var slemt nok, og man kunde ikke skynde sig nok med at bøde derpaa. Skulde man kunne troe, at "Palaisdamerne maatte, i fem til sex Timer daglig, høre de skandaleuseste Historier, hvoraf nogle bragte dem til at rødme, og andre satte dem i Forlegenhed. Ogsaa dette siger jeg efter Madame Durand, og kan altsaa ikke andet end slutte, at man der har været i temmelig slet Selskab. - Om politiske Begivenheder giver Forfatterinden ogsaa nogle Anecdoter, og i Slutningen af Værket findes iblandt Andet en Bulletin, som skulde været aftrykt i Moniteuren, af 31 Marts 1814. "Fienden flygter alt hvad han kan, hedder det der, og det paa samme Dage da han drog ind i Paris. Gode Parisere, hvorI ere blevne medhandlede, (N. M.) Det Religiøse i Landlivet. (Af Hirschfeld.) Hele Verden er for den Vise en umaalelig Skueplads for Glæder. Alt, hvad han møder paa den, bliver som en Kilde til glade Fornemmelser. De sandselige Hjerters Glæder udgjøre ligesom Morgenrøden, hvilke gaae forud for Dagens Frembrud, for Forstandens rensede Betragtninger. De ere de første, som indtage os, endnu før vi modtage nogle Straaler af Fornuftens Lys. De bane Veien til høiere Fryd, og ere en Forberedelse til de høieste Fornemmelser af Fornøielse, hvilke kunne kun avles af de meest opklarede Indsigter. Men netop disse sandselige Glæder over det Skjønne i Naturen maae, efter Menneskets Værdighed, forhøies og gjøres moralske. See her de Trin, paa hvilke Naturen leder os op. Naar vi, ved Naturens Foryngelse, see vore Enge fulde af Græs og Blomster, vore Aare fulde af Sæd, vore Haver fulde af Væxter, naar vi, ved Synet og Følelsen af Naturens Fortryllelser, gjennemtrænges af en blid Munterhed; hvad er da naturligere, end at tænke, Hvem vi have at takke for disse Gjenstandes Tilværelse og Evnen til at føle deres Behageligheder, og hvad viere dette Væsens velgjørende Sindelag skyldige, Den høieste Grad af disse Betragtninger forskaffer os Naturlæren. Denne Videnskab. – siger en stor Skribent - opliver Lysten til Skabningerne, og gjør dem behagelige ei alene for Indbildningskraften men og for Forstanden. Den bliver ikke staaende ved Bækkenes Rislen, og Fuglenes Sang i Skyggen af Grotter og Skove, eller ved Agrenes og Engenes Broderier, men betragter de forskjellige Forsynets Hensigter, hvilke derved opnaaes, og den guddommelige Visdoms Under, hvilke deri aabenbares. Den forhøier Øiets Fornøjelser, og opvækker en saadan fornuftig Beundring i Sielen, der ei er meget ringere, end Andagt. Paa Landet underholder man sig med den hele Natur og dens Ophav. Vi see og føle Alherren Selv i hans Værker. Hvert Billede er af Ham Selv. Mesterstykkerne af Hans Magt og Viisdom ligge os i en større Mangfoldighed og Pragt for Øjne, end i Staden. Betragtningen befordres ved Landets Stilhed, og fylder hele Sjelen. Hver Dal og hver Skov kunne vi, ligesom hine fromme Beboere af den nye Jord, gjøre til et Tempel for Guddommen. Overalt vandrer den allestedsnærværende Gud om i Naturen; de høje Skove fremsuse fra Træ til Træ hans Lov; og Bækkene forkynde, fra den ene rislende Bølge til den anden, hans Godhed. Hvilket Sted er blottet for Spor af Guddommen, Hvad enten vi sidde i de skyggefulde Buske, eller omvanke i en Labyrinth af Dal og Skov og Eng, eller bestige en lys Høj, overalt maa Sjelen nære den store Tanke: Hvor helligt er dette Sted, her er intet Andet, end Guds Huus!" Saa lidet denne Anmærkning maaskee maatte tækkes Mange, der kun betragte Landlivet fra deres indskrænkede Synskreds, som et Opholdsted for blot sandselige Glæder; saa meget er den dog Fornuftens og alle store Mænds Moral. Da udbryder Seneca, siger jeg Guderne Tak; da finder jeg, at Livet har Ynde og Værd, naar jeg betragter Naturen, naar jeg med mine Øine trænger ind ligge til dens Inderste. Af hvad Aarsag kunde jeg vel ellers prise mig lykkelig, ved at være blandt de Levendes Tal, uden fordi jeg lærer at kjende Naturen, og, ved denne Kundskab, kan opløfte mig til det uendelige Væsen, der har skabt og ordnet alle Ting og styrer dem alle. Mig tykkes" – siger Klopstock – Jngen skulde rose sig af, at han kjender Landlivets Behageligheder, der ej ofte overlader sig til den høieste af dem, jeg mener, hvo der ikke, ved Synet af Naturen, han see dens Skjønhed i et lille Blad eller i en vidt udstrakt Egn, hvo der ikke, ved dette Syn, opløftes til Betragtninger over Ham, der har skabt alt Dette, og endnu hvor meget Mere, Da først er Skyggen ret kelig, Skoven grøn, Luften forfriskende og velgjørende, Maaneaftenen ret stille, naar den roligere og skjønnere Siel, end alt Dette er, paa dette Trin opstiger til Skabningens algode Fader. Hvo der ei vil høre Anmærkninger af denne Art, fordi han allerede ofte har hørt dem han forekommer mig, som En, der er kjed af sin Tilværelse. Da Landlivet giver os mere Lejlighed og Ro til at smage Glæderne over den skjønne Natur, end Opholdet i Staden, hvor man kun af Navn kjender Skabningens Skjønhed, og Vaaren næsten slet ikke fornemmes, hvor Øjet, almindeligen, begrændset af Mure og Taarne, neppe bliver en Plet paa den smilende Himmel vaer, og Luften er formørket med Skyer af Røg og Dunster, saa have vi en vis Forpligtelse til at tilbringe nogen Tid paa Landet. J det Aanden løsriver sig fra Forretningers Møje, og bestemmer sig til Landets stille Forlystelser; saa tager hele Hjertet Deel i denne Fest, og Mennesket overlader sig til de gladeste Tanker og sødeste Følelser. Fra alle Kanter sætter Glæden over Naturen ham i Bevægelse; og just denne Glæde sætter Mennesket i den lykkeligste Stilling. Sielen, der stedse trættes under Arbeider og Sorger, og nægter sig alle vederqvægende Opmuntringer, vorder endeligen idel Fortrædelighed og Raahed. Jo mere den fjerner sig fra Gjenstande, der vække Fornøielse, jo mere den taber sig i dybsindige Granskninger, eller overlader sig til Livets Bekymringer, uden at lade sig opmuntre ved nogensomhelst sandselig Lyst; desto mere Alvor og Mørke vil udbrede sig over den, og overskygge den svage Drift til behagelige Fornemmelser. Den lykkelige Lethed til glad Følelse vil forsvinde i en kold Dorskhed. Saa meget derimod Glæden er den bedste Beskytterinde af Sundheden, saa meget udstrække sig og dens Fordele over hele Sielen og dens Virksomhed. J det Sorgerne og Fortrædelighederne svinde forden, saa beroliger den Lidenskaberne, og sætter Sindet i en bestandig Lighed af Maadehold og Tilfredshed. Den er en stille Billigelse af Forsynet og en hemmelig Taksigelse for Dets Velgierninger. Den lader os ret nyde alt hvad Verden har af Behageligt og Nyttigt. Den opliver vore Forretninger og pryder vore Handlinger med Tækkelighed og Ynde. Den giver Hjertet og Panden Munterhed, og vor Omgang Liv. Den indgyder lettere den Følelse, der tager Deel i Andres Fornødenheder, og giør, at vi gjerne meddele vore Brødre Naturens Vederqvægelser og Velgierninger. Alt dette tilbyder Landlivet; Hvo har da endnu Mod nok til at foragte denne Kilde til Dyder.