Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1776-10-25
J Maimaaned vil man finde, at Krappens Moder stokke har skudt mange Sideskud, og mangen en Stok 15 til 25. Naar samme ere blevne 17 Tommer lange, og man har tilberedet sin Mark til videre Beplantelse for samme Aar, saaledes som forhen er meldt, saa at Planterne kan tages op af Jorden og strax sættes i anden Jord igien, saa rykker man disse unge Planter op, naar man nemlig har mærket, at de har skudt gandske fine Rødder paa den underste Deel, hvor de falder rødagtige. Dette Arbeide er ligeledes ikke tungt, men det falder næsten af sig selv for een, da man tager fat om denne Plante noget dybt nede og under Midten, oprykker den med dens Rod, og afløser den fra Stokken; herved er dog ogsaa dette at lagttage, Man 1) ikke skrider til denne Oprykning, førend man har mærket, at disse unge Planter har skudt Rødder; thi enhver vil selv erfare, at saadan en Aflegger, hvorpaa der allerede findes Rødder, voxer meget let og næsten gandske vist, da derimod de Afleggeres Vext, som ikkun ere røde paa Enden, og endnu ingen Rødder har, er uvis; men at oprykke de Planter, som endog ikke har noget rødt paa Enden, men ere gandske grønne, er ikke allene farligt, men disse gaaer næsten altid ud. 2) At man ikke borttager for mange Planter fra hver Stok. Den almindelige Regel herudi er, at man skal i det mindste lade den gamle Stok beholde den fierde Par af de udskudte Planter. Skulde man ikke strax kunne sætte disse unge Aflegger igien, hvilket altid er det beste, saa maae samme holdes friske i Skygge, i Vand, eller en Kurv med Jord. Rødderne tages op i October eller November, ligesom Veirliget best tillader. Man foretager samme gemeenlig atten Maaneder efterat Planterne ere fatte. Det kan vel ikke nægtes, at om nogen vilde lade sine Kraprødder, staae endnu et Aar længere, saadant skulde bringe en mærkelig Fordeel i Henseende til Rodens Vegt, men dette maae ogsaa komme i Betænkning, at de største Rødder, just ikke ere de beste, men de holdes for at være det, der ere saa tykke som en Svanesteder, hvilken Tykkelse de faaer i en Tid af 18 Maaneder, saa at hvad Landmanden kunde vinde i Vegten, skulde han tabe i sin Kraps Godhed. Efterat man i Forveien har afskaaret det grønne, som man kan bruge til Hornqvægets Foder, og til at afskure Tin med, saa skeer Røddernes Optagelse paa den Maade, at man ophakker Jorden saa dybt, som Stokkene har slaaet Rødder, og opsamler da Rødderne. Er Veirliget og Jordbunden tør, saa kan Jorden meget let rystes af Rødderne; men er den vaad, saa maae man heller hielpe til med Haanden at rense dem fra Jorden, end at man skulde lægge dem i Vand og vaske dem, thi derved gaaer altid en Deel af den farvende Kraft og Egenskab bort, som tydelig sees af det, at Vandet i saa Fald bliver rødagtigt. Ere Rødderne optagne af Jorden og rensede, og det er intet Regnveir, saa lægger man samme noge Dag paa Græsset, og ved vaadt Veirligt under et luftig Skuur, (hvor man dog flittig maae vende samme med Træe=Gafler eller andre Jnstrumenter, paa det at samme ikke skal ligge paa hinanden, blive hede, og ansætte Skimmel, for herved at betage dem endeel af deres Fugtighed; og at giøre dem beqvemmere til desto hastigere Tørre ning. Saa liden Konst som der behøves til Krappens Plantning, saa meget mere Videnskab udfordres til sammes Tørkning. Thi da de friske Rødder ved Tørkningen indsvinder 7 ottendeddeel i Vegten, saa at man ikkun faaer et Pund tørre Rødder af 8 Pund friske, saa maae man passe vel paa, at Rødderne ikke bliver tørrede for lidt, da de eller naar de males, klumpes tilsammen, og neppe blive frie for Skimmel, hvorved de vilde miste den beste Kraft. Tørres de derimod alt for stærkt eller for hastigt, saa bortdunster ligeledes det bedste af deres farvende Egenskab. Man holder det for det rette Kiendetegn paa, at Rødderne ere tørrede ret, naar de lader sig brekke, saasnart man bøier dem lidet, og dog derhos seer friske ud. Denne Tørkning skeer i Flandern og Holland paa egne og paa forskiellig Maade indrettede Tørkehuuse; thi i Bagerovne eller paa Køller, kan Krappen ikke holdes i den behørige Tørk nings=Grad, eller frie for Røg, hvilken er den meget skadelig. Omendskiønt den meste Ureenlighed og Jord, som endnu klæven ved Rødderne, gaaer af ved Tørkningen, saa bliver dog Rødderne efter Tørkningen, og naar de ere af kiølede, lagte paa tet flettede Flager, og der slagne med lette og dertil særdeles gjorte Pleieler eller andre Jnstrumenter, ligeledes renses de formedelst Sælding i et Sold, ligesom man sælder Korn og paa anden Maade fuldkommen fra Jord, saavelsom fra en Deel af den udvendige bruunagtige tynde Hund, hvormed Rødderne ere omgivne. Affaldet heraf kastes bort, dog bruges den i Holland, til slette Farver. Førend vi kommer til Malningen maae vi melde noget om Røddernes Beskaffenhed. Krappen eller den røde Farve=Rod bestaaer: 1) Af den yderste tynde bruunagtige Hund, som i sig selv er det sletteste af Roden, og maae afsondres derfra saa godt som mueligt er. 2) Af den derunder liggende kiødagtige tykkere Bark, som indeholder den rette røde Farvekraft, og er derfor det bedste af Roden. 3) Af det gule Træe, som ligger under den røde Bark, og er meget slettere, end Barken; og endelig 4) Af den i dette Træe værende rødagtige Kierne eller Marv, som er bedre til Farve, end Træet. Hvo som paa en frisk eller tør Rod vil løsne disse 4re Deele fra hinaden, vil erfare Sandheden deraf, og enhver kan deraf slutte, hvorledes denne Rod bedst kan maler og afsondres i sine Deele. Ty den yderste tynde Hund maa nødvendig borttages af Rødderne, og det, om mueligt er, endda førend de bringes paa Møllen. Har dette ikke fuldkommen vildet lade sig giøre ved Tørkning og Sælding, saa maae det skee paa Møllen. Kan man derefter saaledes indrette Malningen, at og saa den udvendige røde og kiødagtige Bare, eller i det mindste den største Deel af samme afsøndres for sig selv, saa vilman derved forskaffe sin Krap et stort Fortrin, hvorefter man endda kan male en Deel af denne kiødagtige Bark tilsammen med den øvrige Deel af Træet og Marven eller Kiernen. Kan man saaledes bringe denne Afsondring i Stand, saa bliver den første og bedste Krap, kaldet berøvet Krap, endskiønt det i Holland ogsaa kaldes berøvet Krav, naar ikkun den yderste tynde Hund er afsondret derfra, men de øvrige tre Deele alligevel ere blevne malede iblandt hinanden. Fordeelen ved at giøre berøvet Krap, er aabenbar efterdi for samme gemeenlig betales halv saa meget til som for den uberøvede. Til at male Krappen bruges paa adskillige Steder de almindelige Møller, saavelsom Stampe Møller. De sidste ere ulige bedre hertil end de første, da Krappen ikke klumpes saa meget i disse som i hine, og kan meget bedre afsondres. Bedst er det, at bruge af egne og hertil særdeles indrettede Møller, hvilke ikke allene lette Arbeidet, men end- og meget vil erstatte de derpaa gaaende Omkostninger. Krapmelet bliver strax vel nedpakket i Tønder, og giemt paa et tørt Sted, indtil det skal forsendes. Vil man lade det ligge længe, saa maae man særdeles forvare det for alt for megen Luft og for vaade fugtige Steder, thi for megen Luft svækker Krappen, men Fugtigheden kan paadrage den Skimmel, som endda er den meere skadelig. Den gode Krap falder i sin Farve mørkerød og i det Saffrangule; er den brun, saa er den slettere. Jo stærkere og behageligere, noget adstringerende Lugt den har, jo bedre er den. Lugter den mukken og skimled saa duer, den ikke. Støver den alt for stærkt ud af Tønden, saae det et Tegn, at den er tørret for stærkt, ikke over et i det høieste to Aar maae man gjemme den indpakket, thi saa vist som det er, at den nedpakkede Krap bliver bedre i det første og andet Aar, saa vist er det ogsaa, at den aftager igien, naar den bliver gammel, og taber af sin farvende Kraft.