Berlingske Tidende, 1799-02-18
London, den 25de Januar. Endskiøndt Magistraten i Cort synes at være Unionen gunstig, og derfor har indleveret en Suplique des angaaende: saa ere dog de fleste Jndvaanere i Cork og i Grevskabet derimod des Regimenter have faaet Ordre at indskibe sig ufortøvet til Jrland. Over det i Tirsdags i Underhuset bragte Budskab, angaaende Jrlands Union, forefaldt igien i Onsdags lange Debatter. Hr. Sheridan sagde: Førend man gandske berigtigede Forbindelserne imellem begge Landene, skulde dog vel først undersøges om den høitidelige Forsikring, som man havde givet Jrland i Aaret 1782, at ingen anden Magt end Kongen, Lorderne og Underhuset vare satte over samme, torde derved blive brudt. Jrland betragtede dette som sin Rettighed. Han vilde gierne troe, at Ministrene havde ved en Union de beste Hensigter for Rigets Vel; men just dette Skridt ville skifte Fiendskab imellem begge Kongerigerne, og befordre den Adskillelse, som i Hs. Majestæts Budskab blev tilskrevet Fienden som Hensigt. Skulde han endog med sine Erindringer ikke kunne udvirke noget, saa haabede han dog at bevæge Ministrene til, at man tog sig fuldkommen Tid til behørigen at udkaste og danne en saa vigtig Forbindelse Videre ønskede han, at en Union kun maatte blive fuldbyrdet med Nationens Samtykke, men ikke ved List, Overraskelse og hemmelige Anstiftelser. Men kunde vel nogen oprigtig paastaae, at man nu i Jrland tør frit sige sin Meening om en saa vigtig Anstalt, Naar man nu paastod en Union, og bragte den, med Vaaben i Hænderne, istand, vilde Jrland ikke med Rette klage, at man havde ført sig dets hielpeløs Forfatning til Nytte, Vilde da ikke Sæden til tilkommende Oprør blive saaet? Engelands umenneskelige Stadsklogskab har i 300 Aar trukket Blod og Guld ud af Jrland, uden at give det noget tilbage derfor, nu da det neppe har nydt i 16 Aar sin Uafhængenhed og sin egen Handel, vildeman allerede berøve det igien begge Deele. Det heder at Landet er tilbøieligt til Oprør, men har det irlandske Parlement ikke opdaget det samme, hvorfor vilde man da fratage det sin Anseelse, og sæt, at det havde viist sig forsømmelig, vilde da vel det engelske Parlement være mere aarvaagent: Forstor det sidste sig maaskee bedre paa de irlandske Anliggender, end det første. Den irlandske Lordcanzler Clare har lydeligen erklæret: at det engelske Parlement aldeles ingen Kundskab havde om de irlandske Sager. Det gjorde han ondt, at Lord Cornvallis havde afsat de dydigste Mænd fra deres Værdigheder, fordi de ikke have villet stemme for Unionen. Under saadanne Omstændigheder kunde man umuelig sige, at Jrland var frie. Sæt, Frankrig handlede saaledes, vilde man da ikke udraabe: det er den meest afgjorte Troeløshed, Da vi billig dadle saadanne Grundsætninger hos Frankrig, skulde vi da ikke vogte os for at udøve dem selv, Man siger, at Pavedømmet og den en gelske Opposition var at frygte for o. s. v. - Hr. Canning svarede Hr. Sheridan, at Foranstaltningen i Aaret 1782, som Pr. Sheridan havde talt om, aldeles ikke gjorde nærværende Skridt unødvendigt, hvilket kunde sees af Parlementets Dacumenter og Dagbøger. Desuden var Jrland endnu bestandig i stor Fate, og de mellemværende Tvistigheder, maatte naar man ikke virksomt styrede dem, ganske ophæve Forbindelsen imellem begge Lande. Vel havde de irlandske Stats forrædere tilstaaet deres Anslag; men de glædede sig dog endnu bestandig over sammes Udkast, og de have vist ikke mangler Villie til at lægge Dublin og derpaa London i Aske. Hvad de ikke havde kunne udføre, kunde maaskee andre foretage sig i Fald man ikke søgte at forhindre det. Man forkaster Planen til en Union, uden engang at kiende den. Den ærede Herre skulde have bragt noget bedre i Forslag; det vilde anstaae en Statsmand. - Han maatte med Berømmelse taleom en Pomphlet, at Doctor Duignan, som gotgjorde, at de irlandske Catholikers bekiendte Fordringer ikke længere behøvedes at forkastes, naar man iværksatte en Union. Derfor troe, Docteren, at man skulde enten skride til denne eller oprette de irlandske Protestantere en nye politisk befæstning. Denne Mening blev stadfæstet ved Erfaring, i det man ved den sidste Forkastelse af en Union, havde i dens Sted givet Love mod Pavedømmet. Skulde da Parlementet ikke betiene sig af sit nærværende Fordeel, for at adskille begge stridende Partier, og hellere lade som ved et Slagsmaal begge Parter rase løs paa hinanden, det kom herved paa intet ringere an, end Jrlands Rolighed. Fienden laae paa Lur, og Regieringen maatte derfor ikke være forsømmelig i at lægge ham hindringer i Veien, at forene alle Partier og begge Landes Magt. Angaaende den Jndvending, at Jrlænderne blev indgydet Frygt ved de der staaende Tropper, for at ytre deres Mening over den forrehavende Union, saa torde man blot eftertænke, hvor frit og reent ud Dublinerne og andre Jrlændere have udladt sig derom. Selv Taleren havde saaledes udladt sig derom, at han ikke tør vove at giøre det i Underhuset. Sammenligne sen med Frankrige og dets egenmægtige Foretagender maatte han sige, ikke kunde have Sted. Har vel Schweiz, Piemonte saa meget tilfælles med Frankrige, som Jrland med Engeland - Konge, Constitution, Grundsætninger, Sprog og Slægtskab havde vel et eneste af de af Frankrig undertrykte Lande forlangt dets Forfatning at en ellers meget værdig Mand (Sir J. Parne) havde mistet sit Embede, var dog vel, alting ret efterlæntt, ingen Forbrydelse af Lord lieutenanten. Naar Regieringen vilde sætte igiennem med noget, hvorved den oprigtig havde Landets Vel paa Hierte, vilde man da vel billige, at en af dens Tienere erklærede sig derimod, og dog forblev paa sin Plads, ville det ikke langt hellere ligne et Slags Tvetungighed. J Henseende til Jrlands foregivne Undertrykkelse, som nu allerede i 100 Aar skulle vare, medens det ingen Gunstbeviisning havde erholdet af Engeland, var han tvunget til at svare, at Tilstaaelsen af en frie Handel paa de brittiske Colonier, toldfrie Jnførsel af Linnet ger, dog ikke havde været blotte Rettigheder, som Jrland kun havde at fordre. - Efter nogle ubetydelige Tale stod Hr. Pilt op og sagde, at han vel ikke i Dag vidtløftie ville afhandle den foreliggende Sag; men troede dog, at han maatte svare noget paa nogle foreløbende Jndvendinger, Den meget ære Herre (Sheridan) havde paataget sig at bevise, at hverken det irlandske eller brittiske Parlemenvar berettiget til at afgiøre Unionen. Det ene maatte ikke indlemme sig, og det andet ikke antage Jndlemmelsen. Dersom dette havde Grund, saa havde jo det skotlandske Parlement været lige saa lidet berettiget til at forene sig med Engeland, og dette havde ingen Magt havt til at antage der Union under hvilken Riget var steget til en overordentlig Flor. og i Rigdom, Magt og Berømmelse var bleven en Beundring, for Verden. Ja dersom hiin Paastand var sand havde det engelske Parlement i 90 Aar intet lovmæssigt foretaget sig; v. maatte forglemme, at vi vare Folkets Repræsentantere, og spørge det paa nye ved ethvert Skridt, efter jacobinske Grundsætninger, om Raad; vi vare da ikke meer noget Parlement. Forresten skulde man ikke tale om Sagen, førend man kiendte Planen. Jrland befandt sig paa nærværende Tid i saadanne Omstændigheder, at det maatte beroeliges; dets hidindtil havte Parlement formaaede det ikke, det stod for nær under det rystede Lands Jndflydelse. Langsomme Midler, klo Kultur, Penge=Circulation. Dristighed, som følger at Handelen forfinet Moralitet, Bortskaffelse af Partiesygen, Udslukkelsen af arvelige Tvistigheder imellem tvende paa en De levende Nationer, og religiense Fordommes Afskaffelse. dette var det, som Jrland behøvede, og dette tænkte og haabede man at sætte iværk ved en Union.