Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-04-02
Forfatteren af ovennævnte bemærkning i Skilderiet Nr. 21 har ikke læst Literatur, Konst- og Theaterbladet, hvis Echo nu ogsaa er gaaet over i Dagen, og har derfor intet andet at føie til foranstaaende Erindringer end følgende: Spørgsmaalet om Holbergs Forfædre maa falde os saa meget vanskeligere at besvare, som han selv siger i sin Levnetsbeskrivelse, "at det vilde blive hamvanskeligt at gjøre Regnskab for dem Men hvad vi med Vished vide er, at den store Mand er født og opdragen i Norge, og har faaet *) Holberg siger selv, at han var neppe eet Aar, og laae ved Brystet, da hans Fader døde. Det eneste Sted, hvor han nævner ham ved Navn, er i den 128de Epistel. Hans Ord ere disse: "Om det ellers er tilladt, at føje smaa Ting til store, og om man uden Vanitet kan tale noget til sine Forældres Berømmelse, da kan jeg sige, at min salig Fader, skjøndt han fra Barns Been havde fulgt Krigen, førte sig stedse saaledes op, at han distinqveredes ligesaa meget ved sin Dyd og Redelighed, som ved sin Bravoure. Jeg selv, saasom jeg, da han ved Døden afgik, var neppe eet Aar, kan herom intet mælde, som et øiensynligt Vidne, men maa grunde alting paa Fremmedes Domme, og de Berømmelser, som jeg udi mine Børne=Aar hørte at alle gamle Folk ham have tillagt. Thi, hvor jeg er kommen, iblandt Officiers, Bønder og Almue, da, saasnart de have hørt, hvis Søn jeg var, have de eenstemmigen raabt: ach, er J Christian Nielsens Søn, og derpaa begyndt at anføre adskillige Historier, til Beviis, saavel paa hans Tapperhed, som paa hans Dyd, Moderation og christelige sin Dannelse i Danmark. Kan det sidste være stolt af at have givet ham Leilighed til Uddannelse, saa kan det første ikke være det mindre af at have født og baaret ham. Den danske og norske Literatur blive desuden, hvorledes end Verdens anliggenderne tumle sig, adskillelige. Begge ere et Træ, som vel har to Stammer, men kun een Rod. J Aarhundreder have danske og norske Videnskabsmænd arbeidet for og med hverandre. Frugterne af deres Bestræbelser have derfor altid været Vexelvirkninger, og deres Aands- og Literaturskatte et bestandigt Fælledsskab. Opvoxne ved een Moders Bryst ere de begge een Moders Børn, og venligen rækker Søsteren i Dalen den stolte Fjeldm sin søsterlige Haand. Der gives lige saa lidet nogen særskilt norsk, som nogen særskilt dansk Literatur, thi eet og samme Tungemaal kan kun frembringe een og samme Literatur. Endskjøndt Videnskaberne i Aarhundreder have havt deres Hovedsæde i Danmark, bliver Norge det dog intet synderlig skyldigt, naar Talen er om store og udmærkede Mænd. Har Danmark havt en Waldemar og Christian den Fjerde, saa kan Norge fremvise en Sverre og Hagen Adelsteen; kan Danmark være stolt af en Daniel Rantzau, saa kan Norge ikke mindre være det af en N. Juul og C. Adeler; har Danmark frembragt en Tycho Brahe, Ole Rømer og Suhm, saa har Norge frembragt Holberg, Schiøning og Vahl, er en Ewald opvoxen i Danmarks Slætter, saa er en Wessel fremblomstret blandt Norges Klipper. Dog, hvortil en saa nøie Afregning mellem to Nationer, hvis Aandsrigdom er Frugten af fælles Flid, Hvorfor ikke heller forene de Blomster, der voxe i Danas Dale og paa Noras Fielde, til en eneste stor, evig duftende Krands Hiertelav mod alle Mennesker." Besynderligt nok, at Holberg her blot nævner Christian Nielsen, og ikke C. N. Holberg. At iøvrigt Christian Nielsen gjerne kan være norsk, sees blandt andre af Hans Nielsen Hauge, som vel neppe kan nægtes at være norsk, da denne er en født Bondesøn fra Aggershuus Stift. Det kan ogsaa være Svensk, thi Nils er deri meget almindelig, og Nielsen eller Nilsen er jo ikke andet end Nils's Søn.