Almuevennen, 1844-12-11
Høiesteretsadvocat Lehmann. Jeg kan ikke andet end være enig med den næstforegaaende Taler i, at Discussionerne have taget en meere personlig Retning, end de burde; thi i den Yttring i Andragendet, som har spillet en eftermin Formening meget overdreven Rolle i disse Discussioner, har jeg for mit Vedkommende ikke kunnet see nogen Fornærmelse mod Forsamlingen, da det om en Forsamling, som i en Række Sessioner har havt tilstrækkelig Leilighed, til at udtale sine Anskuelser i en vis Retning, meget vel kan forudsees, hvorvidt den frembyder Udsigt til at see visse Ønsker opfyldt. Paa den anden Side tager jeg ikke i Betænkning at betegne denne Yttring, vel ikke som fornærmelig, men vel som uklog, fordi jeg mener, at det ikke kunde være vanskeligt at forudsee, at den vilde blive saaledes opfattet som skeet er. Jeg for mit Vedkommende anseer mig imidlertid ikke forpligtet til at lade mig bestemme i mit Votum af et saadant uvæsentligt Hensyn, og har kun reist mig for at erklære, at jeg agter at stemme for Nedsættelsen af en Comitee. Naar enkelte, Gud skee Lov ganske enkelte, ærede Deputerede have yttret sig paa en Maade, som jeg ikke har forstaaet anderledes, end som om de mene, at der intet Videre i Landbosagen skulde være at gjøre for Regjeringen, og at, hvad der muligen endnu kunde staae tilbage at ønske, maatte være overladt til den private Omsorg, da er dette en Anskuelse, som de Fleste, der have udtalt sig, paa det Bestemteste have fralagt sig. Jeg kan heller ikke skjønne, at der med mindste Føie kan opkastes nogen Tvivl om, at der i Landbosagen endnu er grumme Meget tilbage at gjøre, og det netop af Lovgivningsveien; jeg holder mig overbeviist om, at dette vil erkjendes, ikke mindre naar man betragter Sagen fra Godseiernes, end naar man betragter den fra Bondestandens Standpunkt, og jeg formener derhos, at dette især vil være indlysende for Enhver, der betragter Sagen fra Statens Standpunct, og som med et af alle personlige Jnteresser uhildet Blik betragter den historiske Udvikling af Forholdene her i Landet, saaledes som de foreligge for Betragtning, og lægger Mærke saavel til Lys som til Skyggesidderne, ikke blot til de Spirer til Fremgang, men ogsaa til de Spirer til store Farer, som deri indeholdes. At der altsaa er overmaade Meget at gjøre med Hensyn til vore Landboforhold, og det netop for Lovgiveren, er en Erkjendelse, jeg vel kan ansee for afgjort, og jeg finder ikke, at den mindste Modgrund derimod kan søges i den Omstændighed, at et specielt Andragende i denne Retning i den sidste jydske Forsamling blev viist tilbage. Naar jeg henvender mig til de Jndvendinger, som ere gjorte mod det foreliggende Andragende, da er det første Gang, at jeg har hørt det opstille, som betingelse for, at et Andragende skal kunne komme under nærmere Overveielse, at det skal indeholde en udtømmende Drøftelse eller en grundig Afhandling over sin Gjenstand, naar man først erkjender, at Jndstillingspuncterne ere klare og bestemte, kan der i alt Fald kun blive Spøgsmaal om deres Hensigtsmæssighed; og om man endog med Hensyn til Motiverne skulde savne Eet og Andet, kan dette saa meget mindre her komme i Betragtning, som denne Jndvending netop er gjort gjældende af dem, som maa have disse Motiver i deres egen tilstrækkelige Kiendskab, til Forholdene og i deres Erkjendelse af at der er meget, som endnu maa gjøres. Hvad nu angaaer Andragendets Jndstilling, da er det netop Noget, som nærmest maa blive Gjenstand for Comiteens Overveielse, om en Landbocommission kan ansees for det ønskeligste og hensigtsmæssigste Middel. Det er bekjendt, at den gamle Landbocommission udrettede overordentlig meget til Landets Bedste; det er ligeledes bekjendt, at der, siden dens Virksomhed ophørte er indtraadt en Standsning i Landboforholdenes Udvikling; og naar det da tillige maa erkjendes, at det nu er paa høie Tid, da man atter bør tage fat paa det store Reformværk – hvis Værd jeg ingenlunde miskjender, fordi jeg er overbeviist om, at det langtfra endnu er ført til Ende, saa ligger den Tanke meget nær, at en saadan Commission kunde være et ønskeligt Middel til atter at bringe Sagen paa Bane. Jeg skal hertil føie, at, naar de Deputerede, som her repræsentere Bondestanden, have modtaget en stor Mængde Petitioner, hvori der indeholdes en Mængde forskjellige saavel begrundede, som tildeels vel ogsaa overdrevne, Ønsker, saa havde de vel havt Føie til at ansee det for langt meere hensigtsmæssigt Middel til at fremkalde en alsidig og tilstrækkelig Overveielse af alle disse Forhold, at andrage paa Nedsættelsen af en Commission til deres Undersøgelse, end at lade alle disse Spørgsmaal komme til Forhandling, her i Forsamlingen, ved at bringe dem frem i deres hele nuværende, maaskee noget chaotiske Tilstand, og det saa meget mere, som Forsamlingen om den end er i Besiddelse af omfattende Sagkundskab, kun er tildeelt 2 Maaneder, hvoraf allerede den største Deel er optaget af andre vigtige Sager. Af disse Grunde maa jeg stemme for Nedsættelsen af en Comitee i Anledning af Forslaget. Kammerherre Grev Moltke. Det vil være Enhver klart, at, naar man udriver enkelte Sætninger i et Foredrag af deres Sammenhæng, og ikke tager Hensyn til, hvad der gaaer foran eller hvad der følger bagefter, kan man faae ud, hvad Resultat det skal være, og det er derfor heller ikke besynderligt, at den Deputerede, som for et Øieblik siden talte, har kunnet vise det Urigtige i, om man vilde modsætte sig en Comitees Redsættelse i denne Sag, fordi enkelte Yttringer i Andragendet, ere mindre sømmelige. Dette er nemlig ingenlunde den egentlige Grund, hvorfor man erklærer sig imod Comiteen, og det er heller ikke den Grund, der har motiveret mig. Jdet jeg i den Henseende kan henholde mig til mine tidligere Yttringer, skal jeg ikkun til, hvad Etatsraad Neergaard har bemærket, føie, at man, naar man taler om, hvorledes Amtsraadene ere sammensatte, dog idetmindste ikke med Hensyn til Amtmændene kan gjøre den Beskyldning gjældende, at de ikke skulde være Venner af Bondestanden; jeg erindrer meget godt den Tid, da disse Embedsmænd i den Grad vaagede over Bondestandens Jnteresse, at det ikke var langt fra, at de gik de større Grundeiere, for nær. Jøvrigt skal jeg til de flere Spørgsmaal som ere blevne fremsatte til de ærede Proponenter, og som de hidtil have ladet aldeles ubesvarede, endnu føie det Ene: hvad de egentlig forstaae ved "Godseierforholdene, naar de ville have dem afsondrede fra Landboforholdene. Den ene af de ærede Proponenter tilføiede, efter at have oplæst Andragendet, at han ikke for Øieblikket vilde motivere dette, og det var Noget, som jeg forsaavidt ikke kunde have noget imod; thi skulde han motivere alt det som der er kastet sammen som i Pulterkammer, vilde det tage længere Tid, end Forsamlingen vel kunde være tjent med; men jeg skulde dog troe, at det ikke var afveien, og at Forsamlingen vel kunde fordre, at der blev svaret paa de Spørgsmaal, som ere gjorte til Proponenterne, og det er hidtil ikke skeet. Naar en æret Taler har meent, at Andragendet ikke indeholder nogen Fornærmelse mod Bondestanden, da maa jeg dog troe, at der, naar der tales om dens "Euancipation, heri ligger en Forudsætning af, om ikke Trældom, saa dog Ufrihed, og jeg maae nu spørge de Herrer Deputerede af Bondestanden ligeoverfor, om de virkelig betragte sig som ufrie, eller om der nogensinde er bleven givet dem Anledning til at antage, at de betragtes som saadanne. Kammeraad Drewsen: Jeg skal kun tillade mig nogle faa Ord, da Advocat Lehmann alt har sagt næsten alt, hvad jeg havde tænkt paa at udtale, og sagt det meget bedre, end jeg var istand til. Naar man idelig og idelig kommer tilbage til det Ord Emancipation, som om dette absolut skulde forklares som en Frigivelse fra Trældom, saa skal jeg tillade mig at gjøre Forsamlingen opmærksom paa – hvad der forøvrigt allerede vil være en stor Deel af dens Medlemmer bekjendt –, at hele den Tid den Sag forhandledes i England, hed det, "Catholikernes Emancipation, og mellem Catholikerne var der Lorder og Pairer af England, om hvem man dog egentlig ikke kunde sige, at de vare Slaver, jeg og min Collega have heller ikke tænkt os andet ved Emancipation, ent hvad der dengang skeete ved Catholikerne, idet disse bleve satte paa lige Rettigheder med deres lutherske Brødre. – Naar man har sagt, at, hvis vort Forslag kom til Commiteebehandling og gik igjennem, det vilde nedbryde Alt, saa gad jeg vide, hvorledes man vil kunne bevise dette, vi kunne jo ingenlunde komme til at influere paa den Commission, som blev nedsat, og hvis den nedbrød Eiendomsretten, maatte vi være aldeles angerløse. Jeg troer saaledes ei, at denne Bebreidelse kan rettes imod mig eller min Collega, hvad mig personlig angaaer, skal jeg tillade mig at minde de Ældre i denne Forsamling om, at jeg, da jeg i sin Tid indbragte et Forslag om Hoveriets Afløsning, med tydelige og rene Ord erklærede at jeg antog, at Godseierne hverken kunde eller burde tvinges dertil, og dette Princip har jeg siden uafladeligt fulgt, og Jngen skal kunne forekaste mig et eneste Ord, hvorved jeg har fordret, at en Mand skulde afstaae sin Eiendom uden fuld Erstatning. Jeg maa saaledes afvise den Beskyldning som aldeles ubeføiet. Naar man har anket over at Debatten førtes lidenskabelig, saa tør jeg appellere til Alle, som have været nærværende, og spørge, fra hvilken Side Sagen er bleven lidenskabeligt behandlet, og jeg troer ikke, at man skal kunne sige, at der fra denne Side er undsluppet et eneste Ord, som kunde ansees upassende i denne Forsamling, og det, uagtet man har gjørt meget nærgaaende Paastande imod os, den Vending, Debatten har taget, forekommer mig rigtignok saaledes ganske besynderlig, og jeg maae tilstaae, at den var mig ganske uventet. Nogle af de Deputerede have udtalt sig om det Ubestemte i Jndstillingen og det Vage i Forslaget, og dog forekommer det mig, at være en ganske bestemt Jndstilling, et bestemt Forslag, nemlig om en Commissions Nedsættelse; Andre regne det til Feil, at Forslaget ei er motiveret nok; jeg troer altsaa, at vi omtrent maa have truffet den rette Vei, siden vi staae midt imellem. Naar vi have foreslaaet, at en Commission skulde nedsættes, da er det i Sandhed et Ønske, som er udgaaet fra Bondestanden selv, et Ønske, som jeg i en betydelig Nække af Aar har hørt gjentage, og gjentage paa den forunderligste Maade af Bondestanden; jeg har hørt dem sige: "Kunde Kongen gjøre det dengang, kan han ogsaa gjøre det nu. Jeg søgte forgiæves at overbevise dem om, at et saadant Magtsprog ikke hører til vor Tid, men dog holdt de fast ved deres Overbeviisning, at en Commissions Nedsættelse, kunde bevirke, at alt Det. hvori Bøndestanden troer sig forurettet, prægraveret, eller hvad man vil kalde det, vilde komme klart forDagen, og at Hs. Majestæt, der elsker alle sine Undersaatter lige høit, vilde imødekomme deres Ønsker.