Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-06-17
Fædrelandet. Vi have tidligere omtalt, at en kjøbenhavnsk Muursvend, Ole Petersen, har dræbt sin 8 Aar gamle Søn, ved med en Ragekniv at overskjære Barnets Strube. Dette var, ifølge Forhørene, tilgaaet saaledes: Arrestanten havde havt en Strid med sin Kone ang. Deres ældre Søn, med hvis Forhold Faderen var misfornøiet, fordi han ikke passede sit Arbeide Da han derpaa var bleven ene med Drengen Carl Christian, der var gaaet tilsengs, og Arrestanten ligeledes skulde til at lægge sig - han laa i samme Seng som Barnet – faldt det ham pludseligt ind, at han skulde dræbe dette, for at det, der var saa godt et Barn, ikke skulde blive lige saa slet som Broderen Denne Tanke modnedes øieblikkeligt til Beslutning hos ham, uden at det faldt ham ind, at han derved begik en Synd, ligesom han ei heller tænkte saa meget paa, at han selv i Fremtiden kunde have Fortræd af Barnet, som det forekom ham at være en god Gierning at skaffe det ud af Verden, medens det endnu var godt og uskyldigt. Ligesaalidt som han havde nogen Tvivl om Gierningens Tilladelighed, følte han nogen Frygt for dens Følger; men han holdt kun fast ved sit Forsæt, som Noget, der nødvendigviis maatte skee, i hvilken Henseende han forklarede, at det bestandig stod for ham ja ligesom lod for hans Øre, at han nu skulde gjøre det, og at det var til Drengens eget Bedste. Han udtog derfor strax Ragekniven af en Dragkisteskuffe og lagde sig i Sengen hos Drengen. Kort efter forekom det ham, at han hørte sin Steddatter, der var fraværende, tale med En af hans egne Døttre, der var gaaet tilsengs, og at han saae hende skjule sig i en Krog af Værelset, hvorom han yttrede sig til sin nysnævnte Datter, som stod op og tændte Lys, for at overbevise ham, der ogsaa selv var staaet op, om at han havde taget Feil. Da han havde faaet Vished herom, blev Lyset slukket; han gik atter tilsengs, og umiddelbart derpaa udførte han Gierningen, idet han med den ene Haand greb Barnet, der laa tæt op til ham, om Hovedet, og med den anden Haand fattede Kniven og skar Barnet i Halsen. Strax efter at have fuldbragt Gjerningen, fortrød han, der altid havde holdt særdeles meget af Barnet, den bitterligt og ønskede den ugjort, hvorimod han under Gierningen havde udført denne med den største Koldblodighed og efter hans egen Yttring ikke følt mere, end om han havde skjaaret i et Stykke Kjød. Skjøndt han efter sit eget Udsigende havde ved den omhandlede Leilighed hele Tiden været ved sin fulde Bevidsthed, fandt dog Retten, at der efter Jndholdet af hans Forklaringer var Anledning til Tvivl om han under Gierningen havde befundet sig i en tilregnelig Tilstand. Man indhentede derfor Sundhedscollegiets Betænkning og dette erklærede, at Arrestanten allerede for Misgierningen blev forøvet havde lidt af eller idetmindste været disponeret til Sindsforvirring, som ved Misbrug af Spiritus var bleven forøget i den Grad, at han til visse Tider og navnlig under Udøvelsen af Forbrydelsen maatte antages at have befundet sig i en Tilstand, der udelukkede fornuftig Selvbestemmelse, hvoraf psychologisk Tilregnelighed afhænger. Som en Følge heraf kunde Arrestanten ikke belægges med Straf, hvorimod det i Medhold af L. 1197 decreteredes, at han skulde sættes under Forvaring af Øvrigheden. (Brig. Td.)