Jyllandsposten, 1841-04-23
Bonden forholder sig i Almindelighed til Sportellovgivningen som Handelsmanden til Toldlovene, det vil sige, begge Lovgivninger blive af de Vedkommende for det meste betragtede som et noli me tangere. Man seer derfor i Almindelighed de Handlende at omgaaes Toldofficianterne med en Varlighed og Frygt, som altfor vel tilkjendegiver, hvor bange man er for, som det hedder, at lægge sig ud med Toldbetjentene, da disse, som bekjendt, have tusinde Leiligheder ihænde til at chicanere Handelstanden og forendeel endog at ødelægge den enkelte Handlende, som engang, ved med Paastaaenhed at paatale sin Ret, er bleven uenig med Toldfaget. Det er derfor en Sandhed, som Jntet skal kunne rykke, at Sportel= og Toldlovgivningens altfor usikkre og extendeerte Bestemmelser, hvoraf især den Sidste synes opført paa altfor megen Smaalighedsaand, begge i høi Grad bidrage til at opretholde det lede Embedsaristocrati, især i Provindserne, og væsentligen ere Skyld i, at den vakte Almeenaand ikke i Handels- og Landboklassen kan finde den Udbredelse, som var at ønske, og hvis Udvikling først vil være forbeholden en senere Periode, hvori det nu brugelige Princip, at Embedsmanden selv skal lønne sig og Toldofficianten overdrages en Magt og Myndighed, der altfor meget gaaer udover Handelstanden, inddrages inden bestemtere Grændser. Misforholdet mellem Embeds= og Borgerklassen vil derfor aldrig ophøre i Landet, saalænge det bydende og lydende Forhold ikke antager en anden Skikkelse. Thi det er ikke nok, at Embedsmanden kjender sine Rettigheder, Borgeren bør ogsaa kjende disse, men det gjør han i mange Tilfælde ikke, og dette kan han ikke gjøre, hvor Lovgivningen er ubestemt og kan fortolkes paa flere Maader. Saalænge derfor Bonden nødsages tilat fallairere sin Herredsfoged paa den Maade, det behager Sidste at see sig lønnet, og saalænge den Handlende ikkun kan bestaae ved at spille en for Toldfaget ydmyg og føielig Borger, der maa lade sig Alt gefalde saalænge kan man ei vente, at den Almeenaand, som alene maa begrundes i en selvstændig, fast og mandig Characteer, fuldstændig kan udvikle sig i Folket, da Manden først der er Mand, hvor han med Bestemthed baade kjender sine Pligter og Rettigheder, og hvor saaledes al vilkaarlig Behandling er bandlyst. Det er derfor Borgerrettighedernes Overførelse paa et bestemtere Gebeet og disses Opretholdelse, som udelukkende vil kunne formaae, af danske Mænd at danne selvstændige Mænd, ligeoverfor den vistnok anderledes begunstigede Embedsstand, som kun med saameget større Lethed opretholder det Bestaaende, som Borgerstanden i mange Tilfælde henlever i den fuldstændigste Uvidenhed og Rettigheder, som de selv, ved at efterslaae Anordningerne, ikke kunde finde sig betryggede ved Landboeren skal derfor af gode Grunde nok vide at fraholde sig al Rasonneren over de ham affordrede herredsfogedlige Gebyrer, om de saa end ere nok saa ubillige, ligesom den Handlende langt hellere foretrækker at eftergive sin Rettighed end at paastaae samme, naar han derved endmere skal udsætte sig for Ubehageligheder. Men saadanne Afhængighedsforhold bidrage isandhed ikke til at fremme den Almeenaand, som burde finde sin største Støtte i Ophævelsen af al Umyndighedstilstand, som sandeligen fra tidligste Dage tilbage stedse har betynget Borgerstanden i Danmark og som længe endnu truer med at ville lade den føle sit Tryk, da Embedsaristocratiets engang indgroede Vælde kun med Vanskelighed lader sig hæmme, ligesom man i denne Retning hidindtil ved de afholdte Stænderforsamlinger aldeles ingen Følger har sporet, hvor baade Sportel- og Toldlovgivningen har fundet sine høitstaaende Fortalere.