Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-05-24
Ruslands Krigserklæring imod Porten. (Sluttet.) Rusland paa sin Side opsatte at raade Bod paa sine kun alt for retmæssige Besværinger, i det Haab at det vilde lykkes det at forene sin Pligt imod sig selv med den Skaansel, som Enropas Stilling og dets Roe, som meere end engang var sat i Fare, da syntes at fordre. Men hvor store disse Offre end vare, bleve de dog frugtesløse. Alle Keiserens Allieredes Bestræbelser strandede efterhaanden paa Portens Haardnakkenhed, der maaskee var i Vildfarelse om Grundene til vort Forhold, ligesom Omfanget af dens egne Hielpemidler, og vedblev med Udførelsen af sin Plan at tilintetgiøre alle under dens Magt staaende Christne Folkeslag. Krigen mod Grækerne blev, uagtet de Jntercessioner, som dengang havde Grækenlands Pacification til Gienstand, fortsat med fordobblet Forbittrelse. Uagtet Serviernes exemplariske Troeskab, antog Divanet Dag fra Dag en mere truende Stilling imod dem, og Besættelsen af Moldau og Wallachiet forlængedes, uagtet de høitidelige Løfter til Storbrittanniens Repræsentant, og det uagtet Rusland lagde for Dagen sin Beredvillighed til, saasnart disse Løfter vare afgivne, at gjenoprette sine tidligere Forholde med Porten. Saa mange fiendtlige Forholdsregler maatte endelig trætte Keiser Alexanders Taalmodighed. Han lod da i October Maaned 1825 overgive til det Ottomanniske Ministerium en energisk Protestation, og da en alt for tidlig Død bortrev ham fra hans Folks Kierlighed, havde han just afgivet den Erklæring, at han vilde ordne Anliggenderne med Tyrkiet efter Retfærdighedens Bud og sit Riges Jnterresse. En nye Regiering begyndte og gav nok et Exempel paa hiin Kierlighed til Fred, som den forrige Regiering havde efterladt den, som en skiøn Arvedeel. Neppe havde Keiser Nicolaus besteget Thronen, førend han knyttede Underhandlinger med Porten til Udjevning af flere Stridigheder, som kun angik Rusland, og dernæst fastsatte han den 23de Marts og 4de April 1826 i Forening med Hs. Majestæt Kongen af Storbrittannien Grundsætningerne for en Mellemkomst, som det almindelige Bedste lydelig fordrede. Hans Forhold lededes af det synlige Ønske: at undgaae yderligere Skridt. Da Hs. Keiserlige Majestæt af de store Hoffers Enighed lovede sig en lettere og hurtigere Tilendebringelse, af Krigen, som ødelægger Orienten, saa gjorde han paa den ene Side Affald paa al Fordring, paa at giøre egen afsondret Jnterresse gieldende, og banlyste enhver Tanke og nogen udelukkende Forholdsregel i denne vigtige Sag; men paa den anden Side bestræbte han sig for, ved umiddelbare Underhandlinger med Divanet at hæve al videre Hindring for Tyrkernes og Grækernes Udsoning. Under saadanne Auspicier aabnedes Conferencerne i Akiermann. Resultatet af dem var Afslutningen af en Tillægs-Convention til Bucharester Tractaten, hvis Betingelser bære Præget af det overlagte Maadehold, som underordner enhver Fordring den strænge Retfærdigheds uforanderlige Principer, og hverken bringer Fordelene ved sin Stilling, eller Overlegenheden i Kræfter, eller Letheden af et heldigt Udfald –med i Beregning. Umiddelbart paa denne Forening fulgte Afsendelsen af en staaende Mission til Constantinopel, hvortil Porten ikke nok kunde ønske sig til Lykke; og snart bekræftede endnu Tractaten af 6te Juli 1827 for Verdens Øine de i Protocollen af 4de April forkyndte uegennyttige Grundsætninger. Jmedens denne Forening tilbørligen anerkiendte et ulykkeligt Folks Rettigheder og Ønsker, skulde den, ved en billig Combination, bringe dem i Harmonie med det Ottomanske Riges Jntegritet, Rolighed og sande VelDe venskabeligste Midler bleve forsøgte, for at bevæge Porten til at antage denne velgiørende Overeenskomst. Jndstændige Bønner opfordrede den til at standse Blodsudgydelsen. Frimodige Meddelelser, som udviklede for dens Øine alle de tre Hoffers Planer, underrettede den tillige om, at i Tilfælde af en Vægring, vilde disse Hoffers forenede Flaader see sig nødsagede til at giøre Ende paa en Kamp, som ikke meere kunde bestaa med Havenes Sikkerhed, Handelens Fornødenheder og det øvrige Europas Civilisation. Porten tog ikke den mindste Notice af disse Vink. En Anfører for de Ottomanniske Tropper havde neppe afsluttet en provisorisk Vaabenstilstand, førend han brød sit givne Ord, og fremkaldte derved tilsidst voldsomme Forholdsregler. Nu paafulgte Fægtningen ved Navarino, som et nødvendigt Resultat af en begaaet Troløshed, gav denne Fægtning selv Rusland og dets Allierede endnu een Leilighed til at yttre for Divanet deres Ønsker og Fredens Vedligeholdelse, og at anholde hos det om at befæste denne Fred, udstrække den over hele Levanten, og støtte den paa saadanne Betingelser, som giorde det Ottomanniske Rige deelagtigt i de med den følgende giensidige Garantier, og som ved heldige Concessioner vilde skaffe det den Velvære, en fuldkommen Sikkerhed skiænker. Dette er det System, dette den Act, som Porten besvarede ved dens Manifest af 20de December og ved Forholsregler, som kun ere ligesaa mange Brud paa Foreningerne med Rusland, ligesaa mange Krænkelser af dets Rettigheder, ligesaa mange haarde Angreb paa dets Handels Velfærd, ligesaa mange Beviser paa det Ønske, at paadrage det Forlegenheder og Fiender.