Aalborg Stiftstidende, 1842-12-29
Aalborg, den 29de December. De idag ankomne Stændertidender indeholde en Discussion om, hvorvidt Discussionen af den slesvigske Adresse skulde optages i Stændertidenden eller ikke. Resultatet af den vidtløftige Discussion blev, at den egentlig imødeseete Discussion ikke vilde finde Optagelse. Endvidere indeholder Stændertidenden en allerede antydet, Stænder-Episode under Overskrift Legationssecretair Hvass's Udtrædelse af Forsamlingen." J Mødet den 19de de, gav nemlig Præsidenten Ordet til Hvass, der talte saaledes: "Hr. Præsident, Jeg har ved en tidligere Samtale, hvormed De har beæret mig, erklæret, at jeg oprindeligen ikke var meget stemt for Jndgivelsen af en Adresse angaaende Opretholdelsen af den danske Nationalitet i Slesvig, fordi jeg frygter for, at herved Forholdene skulde gjøres endnu værre. Jeg har imidlertid senere stemt for en Adresse, og da det nu er kommet dertil, at Forsamlingen har besluttet at indgive en saadan, samt da endelig Hertugdømmernes Beboere ved de indledende Forhandlinger ere blevne berørte saaledes, at de vistnok føle sig dybt afficerede, formener jeg, at Tingene ikke kunne forværres derved, at de Discussioner, som forefaldt under den foreløbige og endelige Behandling, og, vel at mærke, ikke under den i Adressesager her i Forsamlingen hidtil brugte Format Forsamlingen nemlig har constitueret sig til en Committee, bekjendtgjøres i Stændertidenden. Men idet jeg nu gaaer ud fra dette Synspunct, finder jeg, at nærværende Forsamling, naar disse Forhandlinger ikke i deres Heelhed kunne gaae over i Tidenden – thi at de skulde meddeles i en Extract, kan jeg ingenlunde billige staaer med Hensyn til Offentliggjørelsen af Discussionerne under en strængere Control end de slesvigske og holsteenske Stænderforsamlinger. Jeg finder mig desaarsag foranlediget til at forlade Forsamlingen; men da jeg er en af Forsamlingens Embedsmænd, og der ikke kan være Tale om at vælge nogen Anden i mit Sted, maa je forespørge, om jeg skal vedblive i denne Function indtil Forsamlingens Slutning. Jeg veed ikke, om jeg feiler ved det Skridt, som jeg giør, men jeg er mig bevidst, at jeg først nøie har betænkt det, og at jeg handler efter Overbeviisning. Feiler jeg, da skulde der gjøre mig ondt. Af jeg iøvrigt har den dybeste Høiagtelse for den høitagtede kgl. Commissarius, troer jeg ikke, at jeg behover at tilføie. Hr. Præsidenten ville erklære, om jeg kan eller skal vedblive at fungere som Secretair, da jeg, saafremt dette ikke er nødvendigt, finder mig foranlediget til strax at forlade Forsamlingen." Præsidenten bemærkede i sit Svar: "Jeg kan ikke tænke mig, at der kan være nogen Tale om Function for en af Forsamlingens Embedsmænd, som har erklæret, at han ikke længere hører til Forsamlingen. Forsaavidt den ærede Secretair, har berørt, at han har havt en tidligere Samtale med mig angaaende hans Anskuelser om en Adresse betræffende den danske Nationalitet i Slesvig, da maa jeg tilstaae, at jeg i Øieblikket ikke erindrer dette." Jøvrigt maatte han særdeles meget beklage, om den Katastrophe, som her er indtraadt, skulde medføre, at Forsamlingen, paa Grund af, at flere Medlemmer forlode den, ikke kunde blive fuldtallig til at fuldføre dens tilbagestaaende, rigtignok kun faa, Arbeider. Commissarius troede for vist, at den ærede første Secretair ved nærmere Overveielse vilde finde, at han handlede høist urigtigt i, at forlade Forsamlingen af Fortrydelse over den af Comm. tagne Beslutning, denne være nu velgrundet eller ikke; thi det er en Pligt, som de, der ere valgte til at have Sæde i Stænderne, skylde deres Vælgere og det hele Folk, at forblive i Forsamlingen, indtil dennes Forretninger ere fuldendte. At en Deputeret træder tilbage, naar han har et Forfald, der sætter ham ud af Stand til at blive tilstede, er noget andet; men at træde tilbage, fordi man er fortrydelig over Et eller Andet, er efter min Overbeviisning urigtigt." Dersom en saadan Fremgangsmaade skulde have til Følge, at de Sager, som ere forelagte, aldeles ikke kunne blive bragte til noget Resultat, vilde dette vistnok være at beklage. Enhver – yttrede han slutteligen – maa være overbeviist om, at jeg ikke har truffet hiin Beslutning, uden efter den nøieste Overveielse, og at jeg derunder har fundet, at jeg ikke kunde handle anderledes. Jmidlertid staaer det naturligviis Enhver frit for, at føre Klage over den tagne Bestemmelse, og jeg skal ikke fortænke Nogen i, at han gjør det. Det kan iøvrigt ikke være andet end høist smerteligt for mig, om jeg ved Enden af min Løbebane i Stænderne skulde møde et saadant Beviis paa Uvillie, istedetfor at jeg ellers har havt saa talende Beviser paa Forsamlingens Velvillie, hvilken jeg ogsaa troede at have vedligeholdt til det sidste Øieblik." Hvass: "Det gjør mig smertelig ondt, at den høitagtede kongl. Commissarius har betragtet det Skridt, jeg har gjort, som en personlig Uvillie mod ham. Jeg nærer ingen Uvillie mod ham; jeg veed jo, at han har handlet efter den ham tilkommende Magtfylde, og jeg er fuldkommen overbevist om, at han ikke har gjort dette Skridt uden nøieste Overveielse; men det er for Principets Skyld, at jeg forlader Forsamlingen. Naar man har fulgt de slesvigske og holsteenske Stændertidender, da vil man have fundet, at Meddelelsen i dem er i en saadan Grad fri, at den, naar man dermed sammenligner de her omhandlede Discussioner, der ikke maae optages i vor Stændertidende, er langt friere end hos os." Præsidenten bemærkede atter, at han ikke erindrede den af Hvass paaberaabte Samtale, men mener ialtfald, at dette Punct er aldeles ligegyldigt, da det ikke staaer i nogen Berøring med selve Sagen. Naar H. har yttret, at han vil forlade Forsamlingen, da vil der sikkert ikke være noget til Hinder herfor, naar han gjør den fornødne Anmeldelse til Præsidenten. Commissarius udviklede paany sin tidligere fremsatte Mening og sine Modbemærkninger imod Hvass's Pttringer, hvorpaa denne replicerede, "at det er efter hans Overbeviisning, at han ikke vilde tilfredsstille sine Vælgere, naar han fandt sig i, at hele Forhandlinger som disse udgik af Stændertidenden." Nyholm rettede derpaa det Spørgsmaal til Præsidenten, om der er fattet nogen Beslutning om, at Adressediscussionerne ikke skulle komme i Tidenden, hvortil Præs, svarede, at Commissarius, havde nægtet, at optage Forhandlingerne i deres Heelhed i Stændertidenden; hvorvidt de med Udeladelse af enkelte Partier" kunne bringes ind i Tidenden, er Noget, som Præsidenten og Redactionscommitteen ikke hidtil har havt Leilighed til at afhandle, Hvorom Alting er – sagde With – formener jeg, at vi bør blive samlede og fuldende vor Gierning. Den kgl. Commissarius har vistnok været i sin fulde Ret, naar han har nægtet sit Samtykke til, at Forhandlingerne optages i Stændertidenden, og Tiden tillader ikke nu at træffe nye Foranstaltninger; men jeg antaget, at næste Gang, vi samles, et Andragende om Offentlighed af Stænderforhandlingerne vil være en af de første Sager, der bliver bragt for. Nyholm fandt det meget net, at den foregaaende Taler tænker paa, at Dørene aabnes næste Gang de samles, men vil man for Øieblikket indskrænke Offentligheden saavidt, at hverken den foreløbige eller endelige Behandling af en Sag offentliggjøres, da maatte han for sit Vedkommende tiltræde Hvass's Beslutning at forlade Forsamlingen, idet han mener, at der er skeet et betydeligt Skaar i Stændernes Virksomhed, og at han ikke længere kan virke i Forsamlingen som han ønsker og til sine Vælgeres Tilfredshed. Jngerslew. Vi staae her ikke paa vore egne Vegne, men paa vore Vælgeres, og hvorledes man end betragter Sagen, forekommer det mig, at det er Pligt imod vore Vælgere, imod hele Provindsen, at vi fuldende vor Gierning." Kirk, Schjøtt, Lydersen og Ostenfeldt sluttede sig til Jngerslews Yttring. Lüttichau bemærkede, at Commissarius saa yderst sjeldent har benyttet sig af sin gode Ret til, i Stændertidenden at udelade noget af Protocollernes Jndhold, at man derfor ved denne Leilighed bør vise ham den Tillid, at antage, at overveiende vigtige Grunde maae have ledet ham til at nægt sit Samtykke til Forhandlingernes Meddelelse; og han ønskede, at ikke et eneste Medlem tog den sørgelige Beslutning at forlade Forsamlingen, før Forretningerne ere tilendebragte. "Jeg veed virkelig heller ikke tilføiede han - hvorledes man skal kunne forsvare et saadant Skridt. Finder man sig ikke tilfreds med den kgl. Commissarii Beslutning, staaer der jo Klage aaben; men førend vi have tilendebragt vort Arbeide, have vi ikke opfyldt vor Pligt, og det er det første, hvortil der maa tages Hensyn. Nyholm kunde ikke indrømme, at det er absolut Pligt for en Deputeret, at blive indtil Forsamlingens Arbeider ere tilendebragte. Vore Vælgere – sagde han - have ikke paalagt eller kunnet paalægge os anden Pligt, end at handle efter Overbeviisning; og naar det derfor strider imod vor Overbeviisning, længer at kunne være Medlem af en Forsamling, maae vi være berettigede til at forlade den, hvilket jeg nu efter min fulde Overbeviisning, seer mig foranlediget til." Under den fortsatte Discussion yttrede Commissarius, at den første Secretair aldeles ikke behøver at finde sig i det Passerede, han kan yttre sin Utilfredshed derover paa enhver anden Maade, kun kan han ikke være beføiet til at forlade sin Post. Oliemøller Schytte: "Som den høitærede Præsident bekjendt, har jeg alt for et Par Dage siden udbedt mig Tilladelse til, idag at forlade Forsamlingen og jeg skal derfor blot bemærke, at jeg, saaledes som Sagen nu stiller sig, vil, hvis Forsamlingen ellers ikke kan blive fuldtallig, blive, om end nok saa Meget kalder mig til mit Hjem." Legationssecretair Hvass forlod derpaa Salen. Ved de forskjellige Relationer, der om den foranstaaende Begivenhed i Stænderforsamlingen have curseret, kan det i alle Henseender kun være glædeligt, at den, imod tidligere Forventning, er bleven offentliggjort ved Stændernes Organ da enhver Reprimering af hvad der foregaaer og yttres i Folkerepræsentanternes Møde, let vækker uhyggelige Forestillinger og Stemninger i Folket og vistnok endnu meer end enhver anden Censurforholdsregel fremvirker det Modsatte af sit Øiemeed, eftersom hvad der passerer i en Stænderforsamling dog ikke vedbliver at være nogen Hemmelighed og Undertrykkelsen af Pressens Meddelelse heraf kun føder og understøtter usikkre Relationer, der lettelig forvanske Sagens sande Sammenhæng, som det ikke engang tillades Pressen, til Modvirkning af usande Rygter, at stille i sit rette Lys Det maa i Henhold til de her udtalte Anskuelser, derfor ogsaa inderlig beklages, at Discussionen af den slesvigske Adresse ikke har erholdt Tilladelse til igjennem Stændertidenden at komme til Folkets Kundskab og til, under den officielle Sandruheds Stempel at møde og modvirke de Forestillinger, som herom danne sig eller udbredes i Publicum. Men lige saa lidet kunne vi paa den anden Side antage at det Skridt, hvortil den Deputerede Hvass (og efter ham Nyholm) ved Commissarii Nægtelse fandt sig bevæget, vil møde Tilfredshed hos Vælgerne og i det øvrige Publicum. Enhver Deputeret, der har modtaget Valg, er traadt ind i Stænderforsamlingen under Kundskab om den kgl. Commissarii Ret til at udelukke af Stændertidenden hvad han finder nødvendigt. At forlade Forsamlingen, fordi Commissarius gjør Brug af sin Ret – hvorledes man end vil dømme om denne Brug – er saaledes aabenbart at forlade den Pligt, enhver Deputeret ved Overtagelse af sin Function har paataget sig. Vi indsee derfor heller ikke, hvad det er for et Princip, hvorefter Hr. H. siger at have handlet. Det er tilvisse, som ovenfor yttret, saare at beklage, at en Censur af Stænderforhandlinger finder Sted og vi kunne fuldtvel sætte os ind i de Folelser, der ved Forbud imod Forhandlingernes Meddelelse bevæge sig hos de Deputerede, men Lov maa være Lov, og saalænge denne bestaaer, bør en Stænderdeputeret allermindst være den, der af denne Grund sætter sig ud over de Functionspligter, hans Stilling paalægger ham. Man seer ogsaa, at selv Lorenzen, der følte saavel sin Nationalitet som sig selv personligen paa det bittreste krænket i den slesvigske Stænderforsamling, dog urokkelig til det Sidste forblev paa sin Plads. Ogsaa viser det sig, at Hr. Hvass's Beslutning ikke fandt bifald hos noget Parti i Forsamlingen. Havde i modsat Tilfælde det givne Exempel foranlediget faa Mange til at forlade Forsamlingen, at denne havde maattet opløse sig med ufuldendte Arbeider, da vilde Hr. Hvass, have lagt et stort Ansvar paa sig. Oliemøller Schyttes Erklæring om at ville, til Forhindring heraf, hellere opgive de vigtigere Forretninger, der, overeensstemmende med tidligere Anmeldelse, kaldte ham bort fra Forsamlingen, fortjener derfor ogsaa erkjendtlig Paaskjønnelse.