Corsaren, 1843-07-21
En vis Konges Ankomst til London. (Efter en Correspendence til "le Charivari".) London, i Juni. Det Dampskib, hvorpaa Kongen af - - - og hans Sulte var ombord, seilede Fredag Middag op ad Themsen. Luften havde, for at gjøre Londons Befolkning begribelig, hvilken Deel den tog i den høie Fyrstes Ankomst, overtrukket sig med Skyer, og Skyerne hilste Kongen med en god Skylregn. Kongens Suite undlod ikke at bemærke, at Himlen græd af Glæde og Medfølelse. Mandskabet paa de Skibe, der vare ankrede i Havnene eller Dokkerne, glemte at ile op paa Masttopperne, for at svinge Hatten til Tegn i paa Fryd og Glæde; man hørte ikke noget Slags Kanonskud og saae ikke den mindste Raket; Glæden var Aarsag til denne Glemsomhed. Af disse udvortes Tegn kan man begribe, hvor stor den offenlige Glæde var. Kongen, staaende paa Dampskibets Skandse, var saa naadig at yttre sin Tilfredshed for de Hofmænd, der omgave ham. Han havde heller ikke Grund til at være Andet end tilfreds med Hofmændene. "Lad denne Manifestation af Menneskene og Elementerne ikke undre Dem", sagde han med ligesaa meget Beskedenhed som Veltalenhed. "Jeg veed. at jeg ligemeget kan gjøre Regning paa Himlens Beskyttelse som paa Engellændernes Kjærlighed." Jmidlertid vedblev dyb Tanshed at herske rundtom det kongelige Skib; man saae ikke faa Chalupper og andre Baade seile frem og tilbage med Kjøbmandsgods; men ingen Eskorte af britaniske Autoriteter viste sig paa Floden. Ved dette Syn indsaae endelig Kongen, at man ikke vilde forstyrre Hs. Majestæt i hans Ensomhed, og han gav Ordre, at man skulde sætte Jollen ud for at gaae i Land. Da var det, at det allerede i og for sig majestæliske Skuespil antog en tryllerisk Glands. Hvilken Pen er vel istand til at skildre en heel Nations saa store Henrykkelse! Paa Toldboden steg Kongen i Land. Han satte Foden paa Stenene som en simpel Mand i Nærværelse af sin Sulte, der var saare forundret over saa megen Simpelhed. Man bemærkede ikke den mindste Bataillon, ikke den mindste Eskadron. Overalt var Ensomhed forbunden med Taushed. Jmidlertid havde Monarken næppe gjort ti Skridt paa Toldboden, for nogle Forbigaaende gjenkjendte ham af hans imponerende Holdning. De sagde det til Andre, og lidt efter lidt naaede Nyheden et Værtshuus, hvor en god Deel Cockneys drak Gin. Man lob til, og snart saae Kongen sig omgiven af sex til otte hundrede Borgere, som betragtede ham. Kongen tog Hatten af og gav sig meget galant til at hilse de Nysgjerrige. Men de Nysgierrige iagttoge den forunderligste Ubevægelighed. Jldefindede ville udentvivl sige, at denne Ubevægelighed er et afgjort Vidnesbyrd om Utilbøielighed. Vildfarelse! Man maa kun deri see Beviset paa en dyb Forstenelse, paa en ubevægelig Ærbødighed, og maaskee ogsaa paa Frygten for at faae en Hjerneforkølelse. Snart begav Kongen og hele hans Suite sig paa Marschen. Da hørte man en besynderlig Lyd, som lumpne Knægte ville kalde Piben, og Hujen, men som i de Hengivnes Øren absolut have maattet lyde som bifaldsyttringer. Disse bifaldsyttringer, der kunde lignes ved Hundenes Gjøen, ved Kattenes Miaven, og ved mange andre forskjellige Lyd, voxede hvert Minut. Det blev tilsidst en grulig Larm, en infernalsk Støi. Kongen vidste ikke, hvordan han skulde takke Mængden for dette larmende Beviis paa Sympathi. Da sprang en Cockney op paa en Afviser og raabte: "Børn, hold op, og tak Gud, at Kongen af - - - er ankommen hertil som Konge af - - - og ikke som Konge af England." Nogle ville see noget Ondt i dette Udraabt; man bør kun deri see Udtrykket af en retfærdig Følelse, Frygten for, at Kongen af - - - paa den brittiske Throne vilde vænne Folket til saamegen Lykke, at det gjordes udygtigt til at underkaste sig et andet Regimente. Saa vidt gik tilsidst Enthoustasmen, at Folk opoffrede endeel af deres Bohave for at bestrøe Kongens Vei dermed. Æg, Stolebeen og Æbler efter Aarstiden. Rosens Tid var ikke kommen; men Stolebenene kunde forestille dens Torne. Paa en vis Maade vandrede altsaa Kongen paa Roser. Disse overordenlige Beviser paa Enthusiasme havde imidlertid antaget en saa stærk Characteer, at Lord-Mayoren fandt sig foranlediget, for at det ikke skulde gaae for vidt, til at requirere en Legion Policemen og to Eskadroner, Landsenerer, for at gjøre Veien ryddelig. Ellers havde Enthusiasmen maaskee qvalt Fyrsten. Men denne Forsigtighed var unødvendig. Kongen meente, at hans Følsomhed og hans Nerver vilde blive altfor meget rørte ved disse Kjærlighedsbeviser, og idet han tog en Sidevei, undgik han paa en saadan Maade Udbrudet af den Londoner Enthusiasme. Næste Gang han kommer til London, vil Modtagelsen maaskee blive endnu varmere.