Almuevennen, 1842-09-21
Naar vi nu vide og her høre stadfæstet, at det indlysende Retfærdighedskrav, at den Skade der tilføies en Mand af en Andens Dyr, skal erstattes, ikke blot er anerkjendt, men tillige søgt iværksat, da kan dette kun forøge Opfordringen for os, omsider at tilegne os dette Gode. Principet er hos os anerkjendt, baade af Regjeringen og Stænderne, og naar vi nu af den kongelige Commissarius høre, at Udførelsen paa Grund af practiske Vanskeligheder endnu ikke har kunne sættes igjennem, have vi vist god Føie til at tage Sagen under fornyet Overveielse. Ligeledes var Kammerraad Drevsen og af den Mening, at smaae Nationer bør optage det Gode som findes hos større, og hvis vi altid vilde handle saaledes, vilde vist de fleste Klager bortfalde. Han har reist paa Kryds og Tværs i Europa, men intetsteds udenfor Danmark har han seet Daadyr paa Marken, fordi de ei andetsteds holdes uden i Dyrehaver; derimod har han engang paa en Reise til Smagerne, ved at passere over en lille Ø, seet et Dyr næsten paa enhver Sædemark. Bel er enhver Selveier nu jagtberettiget, men da Jntet er fastsat og Skadeserstatning, og Fæstebønderne ei kan tilstaaes Jagtret, da de ikke eie Grunden, saa er der, med Hensyn til Jagten, endnu aldeles Jntet gjort til disses Faveur. Foruden de Nævnte talte Gaardfæster Maaløe, Grev Ahlefeldt, Etatsraad Bang, Cancelliraad Haastrup, Capitain Buchvald og Proprietair Hansen for en Comitees Nedsættelse, og ved Afstemningen blev en saadan besluttet med 45 Stemmer imod 2, til Medlemmer af samme valgtes: Grev Ahlefeldt, Candidat Lehmann, Sognefoged Petersen, Capitain Buchvald og Brændeviinsbrænder Sidenius. Denne Comitee valgte Candidat Lehmann til sin Referent eller Ordfører, og den 12te August foretoges Sagen til foreløbig Behandling, hvor da først Comiteens Betænkning oplæstes; det var øiensynligt at man der havde stræbt at mægle mellem Godsherre og Fæstebonde, og den gaaer ud paa: 1) at Haver skulle være udelukkede fra Jagtrettens Udøvelse. 2) At det under Mulct maatte forbydes Jagteierne at have eller taale Krondyr eller Daavildt udenfor forsvarligen indhegnede Dyrehaver. 3) At der maatte gives nærmere Bestemmelser og Vildtskadens Erstatning, byggede paa de Grundsætninger: at Jngen kan fordre saadan Skadeserstatning, hvor han er jagtberettiget; at det er Jagteieren, der er pligtig at give Erstatning for den, paa hans Jagtterritorium tilføiede Vildtskade, at denne maa have naaet en vis Betydenhed, forinden der for samme skal kunne fordres Erstatning; og at Adgangen til at erholde Erstatning gjøres saa let som mueligt for den dertil Berettigede. Den første som tog Ordet var Commissarius, som yttrede, at han tillod sig at fremsætte nogle Jndvendinger mod Committeens Forslag, for at give det yderligere Leilighed til at retfærdiggjøre samme, og i alt Fald at fremkomme med saadanne nærmere Bestemmelser og Berigtigelser, hvorved Øiemedet kunde opnaaes. Han bemærkede først, hvor vanskeligt det var at bestemme hvad der skulde henregnes til Haver, uden at forurette Jagteierne, og han meente at naar Committeen henregnede til Haver saadanne særligen indhegnede Jordstykker hvorpaa der opelskes Kjøkkenurter, Frugttræer, Blomster og andre Ziirvæxter, saa turde dette dog lede for vidt, naar der ikke skulde tages Hensyn til deres Beliggenhed ved Vedkommendes Vaaning. Der syntes heller ikke at være nogen paatrængende Nødvendighed i en Lov om denne Gjenstand, da Jagteieren vistnok saare sjelden benytter sin Jagtret ved at gaae ind i en Andens Have, ligesom han og i alt Fald, i Tilfælde af Skade paa Hegn eller Plantningen, ifølge Jagt-Frdg. § 26 maa give Erstatning. Hvad Vildt skades Erstatning angaaer, da fandt Commissarius, at da Jagtretten nu i det Hele er tilbageført til dens naturlige Vasis, idet den tilkommer Eieren, eller den der paa anden Maade ved Contract har erhvervet denne Rettighed, saa kan der ikke paaligge den Jagt berettigede en ubetinget Pligt til at erstatte al den Skade som Vildtet gjør paa den ikke jagtberettigede Jordeiers eller Brugers Ager. Det forstaaer sig at Godseieren ogsaa har Jagtret paa Fæsternes Grund; thi hvilke Jndskrænkninger man end vil antage i Godseierens Raadighed over Bøndergodset, saa er det dog vist, at Fæsterens Brugsret ikke indskrænker ham, med Hensyn til Jagtretten. Men det er grundet i naturlig Billighed, at Jagtretten ikke maa benyttes paa en saadan Maade, at Agerdyrkningen og navnlig Benyttelsen af den Jord hvortil man har overladt en Anden Brugsretten, derved forstyrres, men Spørgsmaalet er, hvorledes det Princip skal gjennemføres, at Vildt standen bør være saaledes begrændset, at ikke Agerdyrkningen paa en Grund, hvis Besidder ikke er jagtberettiget, er ubilligen stillet blot for samme. Han gjennemgik nu Comiteens hertil sigtende Forslag, og gjorde adskillige bemærkninger til samme, og endeligen ligesaa ved Committeens tredie Forslag; han sluttede sit Foredrag saaledes: "Det skulde være mig kjært, om de Vanskeligheder som møde ved det foreslaaede System, ved nærmere Forklaringer, Bestemmelser og Berigtigelser kunde hæves, og at man saaledes kunde erholde Stof til en, med Retfærdighed og Billighed bestaaende Lov, som practisk kunde lade sig udføre, og hvorved de Klager der med mere eller mindre Grund føres fra de ikke jagtberettigede Agerdyrkeres Side, kunde afhielpes." Referenten svarede, at det i høi Grad var Comiteen kjærkomment, at Commissarius, ved at gjennemgaae de Jdeer den havde fremsat, har bidraget til en modnere og correctere Drøftelse. Han indrømmede gjerne at Havers Undtagelse fra Jagten ikke var saa vigtig, at der for dette Puncts Skyld alene skulde gjøres et Tillæg til Jagtanordningen, men dog havde man troet at burde sætte det i Forbindelse med de andre Punkter som ville tjene til at fuldstændiggjøre Jagtanordningen. Han var ogsaa overbeviist om, at det i Udførelsen ikke vilde møde nogen Vanskelighed at afgjøre, hvad der skal ansees som Have eller ikke. At enkelte Frugttræer paa et Stykke Jord, et lidet Buskads paa en Høi eller deslige, ikke kan gjøre en Ager eller Eng til en Have ansaae han for utvivlsomt, han troede ikke at man kan komme Sagen nærmere, end ved at nævne de Væxter som høre til Haveculturen, og dertil at føie Betingelsen af en særlig Jndhegning. Angaaende Forbindelsen med Vaaningshuset, da var det ikke sjeldent, at der mellem Gaarden og Haven løber en Vei, men der er dog ingen Grund til, at denne tilfældige Omstændighed skulde berøve Haven den Beskyttelse, som den i andet Fald vilde have. Med Hensyn til Spørgsmaalet og Skadeserstatning, da gav Commissarius's Erindringer ham Anledning til at gjøre den bemærkning, at naar Vildtet beskadiger en Fæstebondes Mark, da er det ikke selve Grunden der tilføies Skade, men det er Afgrøden, og da denne er Bondens, bliver det ham som kommer til at lide Skade. Forresten har Comiteen ikke udtalt Andet end hvad Commissarius i de stærkeste Udtryk har stadfæstet, at naturlig billighed og Hensyn til Statsvellet er den egentlige Basis for Vildtskades Erstatning; han oplyser, forklarer og forsvarer dernæst Betænkningen imod Commissarius enkelte bemærkninger. Efter denne Forhandling rykkede Godsherrerne, frem paa Valpladsen, og Kampen aabnedes af Hofjægermester Baron Zeuthen, som vel paaskjønnede den synlige Umage Comiteen havde gjort sig for at løse sin Opgave paa en for de Paagjældende lempelig Maade, men maatte dog beklage, at det Resultat hvortil den var kommen hverken var retfærdigt eller billigt. Han tog ikke Ordet fordi han tiltroede sig større Jndsigter i denne Materie end Andre, men deels fordi han troede at være meere upartisk end flere af hans Colleger, da han intet stort Vildt holder, og deels fordi han som Jæger var bekjendt med Vildt standens Størrelse paa de fleste Steder her i Landet. Hans Erfaringer havde overtydet ham om, at Antallet af Vildt i de senere Aar er aftaget i den Grad her i Landet, at den Skade det foraarsager maa ansees for saa ubetydelig, at der ikke behøves nogen Lov for at tilveiebringe Erstatning for samme, og man seer i vor Tid saa meget paa det Nyttige og Fordeelagtige, at vist ingen Jagt-Eier vil i Tiden udsætte sig for den Skade en overdreven stor Vildtstand anretter i langt høiere Grad i Skoven end paa Marken. Dersom Jagteiernes Betjente ikke skulle have Adgang til Haverne, saa vilde der i dem blive paaført Vildtet den meest ødelæggende Krig med Snarer og Fælder, hvorved Vildt-Tyveri paa en virksom Maade opmuntres; maatte Jagten ikke udøves i Haver, da vilde den kongelige Jagt være aldeles tilintetgjort paa Amager. J England havde han seet Forpagtnings- og Leie-Contracter, i hvilke Eieren forbeholdt sig Ret til at jage med Hest, Hund og Falk ikke blot i Haver, men endog i Husene. At derikke skydes i Haver kan synes billigt, men det vilde være et Jndgreb i Jagteierens Ret at formene ham at lade Vildtet udjage af samme. Naar det foreslaaes at forbyde at have stort Vildt udenfor Dyrehave, og at en Mulct skulde erlægges hvis det antreffes udenfor samme, og der tillige andrages paa at den Skade disse Dyr anrettede skulde erstattes, da meente han at skulde Skaden erstattes, maatte det overlades til Enhver, hvor stort Tab han vilde udsætte sig for at lide, ved at holde meget Vildt. (Fortsættes.) Af dette Blad udgaaer eet Nummer om Ugen, som betales med 24 s. hvert Qvartal. Ligeledes udgaaer i Forbindelse hermed: "Kjøbenhavns Amts Landcommunal-Tidende", der leveres Amtets Landbeboere uden nogen forhøiet Betaling, hvorimod de af Bladets øvrige Abonnentere, som ogsaa ønske at erholde denne Tidende, betaler samme med qvartaliter. Man tegner sig for Bladet, hos samtlige Boghandlere i Provindserne, og i Kjøbenhavn hos Redacteuren, Klædeboderne Nr. 101, 2den Sal over Gaarden, hvor Bidrag til Bladet ogsaa indsendes.