Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-05-26
J No. 32 af Skilderiet læses nogle djærve Yttringer mod Laugstvang. Engellands Fabrik slid synes denne Forfatter, som de fleste, at anføre som Beviis paa Laugenes Skadelighed og Laugs friheds store Gavnlighed. Uden ubetinget at ville nægte denne Menings Rigtighed, være det os tilladt at anstille her nogle Betragtninger over Engellands store Fabrikflor, og uddrage deraf adskillige ikke ninteressante Følgeslutninger. Man priser i Almindelighed Engelland lykkeligt, fordi det har saa mange og store Fabriker; men man glemmer alle de Uleiligheder, der nødvendigen maa flyde heraf. Som saadanne maadet betragtes, at de befordre den desuden allerede store ulige Fordeling af Formuen, til ikke liden Skade for Nationen; at det, som en eneste har for meget, have tusinde Andre der for lidet; at den store Concurrence iblandt Fabrikørerne giør, at mangfoldige, som Offer for alt for megen Anstrængelse, maa spille Fallit. Jntet Land kan opvise et saa stort Antal Gieldsarrestanter som Storbrittanien. Saaledes vare i Aaret 1790 ofte tusinde Personer heftede for Gield, og deraf allene i London 1294, ved hvilke sidstes Skjebne 867 Koner vare berøvede deres Mænd og 2180 Børn deres Fædre. Der er lingen Tvivl om, at disse Gieldsarrestanter for en stor Deel bestaae af hine Vindskibelige. Endnu større Skade stifte Fabrikerne ved at berøve Jorddyrkningen, ethvert Lands sande Rigdom, formange Hænder, og at Landet ophører at være producerende, fordi mange Penge udsendes for raa Materialier, og kun Arbeidslønnen bliver tilbage. Engellænderne lade komme over Halvdelen af den Bomuld, de forarbeide, fra Udlandet, over en Femtedeel deraf kjøbe de endog af de Franske. De forarbeide aarligen 3 Mill. Pd. spansk Uld, og Jndførslen af de andre raae Materialier er ligeledes overordentlig stor. At Agerdyrkningen lider ved Fabrikerne, sees bedst deraf, at Engelland maa indføre Kornvarer, især Byg og Havre, fra andre Lande. Fabrikvarerne maa ofte sælges med Tab, for at kunne holde Skridt med Udlandets stedse stigende Jndustrie, og hvad der tabes ved at give paa Borg, blot for at blive af med Varerne, er mere end man i Almindelighed forestiller sig. De Fattiges stedse tiltagende Antal er heller intet ringe Beviis paa Fabrikernes Virkning i den Henseende. De Provindser, som have meest Fabrikflid, svare den største Fattigskat. Aarsagen dertil ligger deri, at Fabrikarbeiderne i Almindelighed ikke have mere end af Haanden i Munden, og blive, naar Alderdom og Svaghed ikke tillade dem at arbeide, til Tiggere. Fabrikanterne ville have Arbeidet for saa godt Kjøb som mueligt, for igjen at kunne sælge det til lave Priser. Derved blive Arbeiderne egentligen Fabrikørens Slaver, som ved Contracter, Forskud og desl. ere lænkebundne til ham. De rige Fabrikører ere de mindre Formuendes Tyranner; thi de anvende alt paa at ødelægge dem, om de ogsaa en Tid lang skulde selv tabe derved. En Huusfader kan i en Fabrik sjeldent fortjene sit Brød allene; hans Kone og Børn maa arbeide med; de sidste fra deres femte og sjette Aar af, og hvad kan der, under saadanne Omstændigheder, anvendes paa deres Opdragelse? Den store Fabrikflor passer derfor aldeles ikke til Engellands saa forroste Folkefrihed. Den holder Menneskene i Afhængighed, Tvang og Undertrykkelse. Derfor lykkes Fabriker heller intetsteds bedre end i China, Japan og Ostindien. Engelland og Skotland talte allerede i Aaret 1791. henved to Millioner Fabricanter, nemlig 375,000 Bomuldsmanufacturister, 400,000 Jernarbeidere, og af Silke= og andre Fabrikører over 1 Mill. Wedgewood ved London og Peele i Manchester havde hver 20,000 afhængige Mennesker i deres Sold, og hvor mange Menneskeer kunde f.Ex. ikke leve, naar den Afsætning, som en eneste Brygger, der sælger aarligen 100,000 til 170,000 Tønder Øl, har, var fordeelt? J intet Land er Fordelen saa slet fordeelt, som i Engelland. J Stratford, ikke langt fra London, er et Brænderie, med to uhyre Pander, der brænde 104,000 Pintes Brændeviin paa een Gang; 40 Heste holdes til at hente Kornet fra Møllerne og 3000 Sviin mædskes med Masken. Den har egne Vand- og Veirmøller, og et Slagterhuus; holder Hjulmænd, Smedde, kort, Alt hvad det behøver, og betaler Regjeringen aarligen i Afgivt af det forfærdigede Brændeviin, henved 20,000 Pd. St. Endnu mærkværdigere er Albions-Møllen ved BlackfriarsBroen hen af Grevskabet Surren til. Her males Kornet ved Dampmaskiner, som drive ti Par Stene, og hvert Par maler i en Time ni Skjæpper, følgeligen, da Arbeidet fortsættes Dag og Nat, 700,000 Skjæpper aarligen. Den sætter desuden adskillige Maskiner i Bevægelse, hvorved Kornet luftes, svinges og renses, ja hvorved den endog bringes ind i og ud fra Barcassen, der kan seile ind i Møllebygningen. Disse to Værker, tilhøre nogle faa Entrepreneurer. Synet af saadanne stolte Jndretninger, af den Orden og Nethed, som hersker der, er unægteligen skjønt. Men Synet af en Sukkerplantage i Vestindien er ogsaa behageligt, naar man blot seer paa Arbeidet; Menneskevennen sukker, naar han betænker, at adskillige hundrede Slaver her maa trælle for at berige en eneste Planter. - Den Fattige er overalt i Engelland for meget trykket af de Rige. Slagteren kan f. Ex. ikke som hos os hente sit Qvæg fra Landet; de saakaldte Graziers (Qvægmædskere) opkjøbe alt Slagteqvæg hos Bonden og Forpagteren; af disse kjøber ig en Storslagterne (Carcass butchers) det, som slagte det i Hundredetal, og overlade det til de egentlige Slagtere, som udhugge og sælge det.