Viborger Samler, 1841-01-19
Af den Tale med hvilken den Kgl. Commissarius den 19de Decbr. sidst endte de jydske Provindsialstænders Forsamling i Viborg, udhæve vi Følgende: "Jeg maa indskrænke mig til, om det hele Stadium, som Jnstitutionen nu har tilbagelagt, at gjentage hvad jeg forden har udtalt om de tilbagelagte mindre Stadier, at Stændernes Virksomhed hidtil fuldkomment har retfærdiggjort den Tanke, hvorfra Frederik den Sjette gik ud, da han stiftede disse Folkeraad. Det har viist sig, at der fra disse er udgaet mangen for Regjeringen færdeles velkommen Opfordring til velgjørende, til Folkets Ønsker og dets Tarv svarende, Love og Foranstaltninger; at de Love, hvortil Udkast, efter Kongens Befaling, have været Landets udvalgte Mænd forelagte, have, ved disses saakyndige, indsigtsfulde Granskning, opnaaet en større Fuldkommenhed: at ogsaa mange andre for den tænkende Borger vigtige Gienstande, der ved disse Folkeraad ere bragte i Bevægelse, uden at være komne til noget egentligt Resultat, dog have fundet en fleersidig Drøftelse, som har havt en belærende, berigtigende og beroligende Jndflydelse paa den almindelige Mening. Har der end ikke ved enhver Leilighed viist sig den fuldkomne Harmoni mellem Regjeringen og Folkets Udvalgte, som er Jndretningens skjønne Formaal, saa er det dog at haabe, at de ville komme hinanden mere og mere nær, som de gjennem de gjensidige aabne Meddelelser mere og mere udfolde deres Hensigter, Ønsker og Forestillingsmaader for hinanden, og ved enhver Uovereensstemmelse i det Enkelte vil dog den Overbeviisning gjøre sig gjeldende, at Konge og Folk have samme Grundvillie, at de ere sammenknyttede ved gjensidig Kjærlighed, ved gjensidig Tillid. Dette har ogsaa viist sig i den store Sag, som den Bevægelse Meningerne og Ønskerne, der har yttret sig siden vor nu regierende Konges Thronbestigelse, har bragt frem for denne Forsamling, som for den Roesklidske. Hvorledes man end ellers har dømt om disse Ønskers Værd og Betydning, saa har dog denne Forsamling, ligesaalidet som den Roeskildske, lukket Ørene for de store Vanskeligheder, der træde i Veier for den Omdannelse af Jnstitutionen, der er betegnet som Folke=Ønskernes Gjenstand. Denne Forsamling har, ligesom hiin, erkjendt, at den fulde Vurdering af disse Vanskeligheders Betydenhed ligger udenfor dens Synskreds, at Opløsningen af de Knuder, som her vise sig, ikke staae dens Magt; men begge Forsamlinger have fortrøstet sig til at Kongen i sin Viisdom vil vide at vurdere disse Vanskeligheder, og finde Midler til at opløse dem, ligesom de nære en urokkelig Tillid til at han, i sin Kjærlighed til sit Folk, vil tilstaae Alt, hvad i en sikker og stadig Orden kan fremme en friere Udvikling af dets Samfundsforhold. De have derfor, idet de have fundet sig opfordrede til at bringe hine Ønsker for Thronen, dog tillidsfuldt overladt til Kongen at overveie og vurdere dem, og derefter at beslutte, hvad han finder at tjene til Folkets Tarv. Og i denne Tillid ville Deikke bedrage Dem. Jngen kan varmere end Kongen ønske at enhver Kraft og Dygtighed, som findes i Folket, maa frit og frodigt udvikle sig under retfærdige Loves Beskytteise, og det ikke i en langsomt fremsnigende Gang, men med al den Raskhed og Hurtighed, som en sikker og fast Fremgang tilsteder. Herfor borger, foruden meget Andet den bestemte Villie, den rene Tillid til sit Folk, hvormed han i de faa Maaneder af hans Regjering, der hengik inden Stænderne bleve sammenkaldte, gjorde saa betydende Skridt til at befordre en fri Communeforfatning, hvori han seer den paalideligste Grundvold for Uddannelsen af den Dygtighed, der i Landets større og mere omfattende Anliggender vil finde en endnu mere betydende Virkekreds. – Denne Tillid være et Anker, hvorved vi holde fast. Dog glemme man for al Ting ikke at søge hen til det Sted, hvor den Retsindiges og Forstandiges Forhaabninger have deres rette Udspring, hvor de finde deres tryggeste Tilhold. Vi ville da kunne overlade os til den trøstende Tanke, at de stridende Meningers Forvirring og Uro efterhaanden vil tabe sig, og at Konge og Folk ville forenes i fælleds Erkjendelse af hvad der kan tjene til at befordre og sikkre dettes rolige Lykke, dets stadige Fremgang i Alt, hvad der udgjør et Folks Hæder og Held. – Det var min skjønne Lod, ligefra de første danske Folkeraads Aabning og indtil deres Afløsning, ved alle deres 6 Møder, at staae som en elsket Konges Tolk for dennes trofaste Folk. Ved nu tilligemed Dem at træde tilbage, er mit Jnderste dybt bevæget. Hvergang mine Kongers Naade og Tillid har overdraget mig dette Hæderskald, har jeg været grebet af det store Ansvar, det lagde paa mig, af ængstelige Tvivl om, hvorvidt jeg vilde være det voxen. Men hvergang jeg har tiltraadt min Gierning, er der kommet mig en saadan reen Velvillie og Tillid imøde, at jeg har fundet mit Sind lettet, mit Mod styrket, og hvergang jeg er gaaet tilbage, har Tilfredshed været den overveiende Folelse. Jdet min Siæl takker den Herre, der har styrket mig i min Svaghed, har den dog ogsaa Plads for en levende Erkjendelse, en dyb Følelse af det Meget, som jeg skylder den ubegrændsede Velvillie, hvormed mine ædle Medborgere have mødt mine Bestræbelser. Hvor ønskede jeg ikke i denne høitidelige Afskedsstund at kunne udgyde mit af Tak mod Gud og Mennesker opfyldte Hierte i værdige Ord, Men jeg føler min Uformuenhed dertil; jeg forudseer at Læben vilde nægte mig sin Tjene ste, og vover derfor intet Forsøg. Dog, jeg veed, at De ville forstaae min Fattigdom paa Ord.""Fædrenelandet, yttrede derefter Præsidenten, har kaldt os sammen, Fædrenelandets Vel var stillet som Maal for vor Virksomhed. Det var ikke vor egen Mark, vi her skulde pleie og saae; det var alle Daners Mark, som vi skulde bearbeide, for at den kunde bære rige Frugter. Det var ikke vort eget Huus, vi her skulde indrette til vort eget Tarv, det var det store Huus, hvori alle vore Landsmænd trygt og hyggeligt skulde boe. Det var ikke for vore egne Sønner og Døftre vi her skulde virke, alle Danske vare vore Sønner og Døttre, ogsaa de kommende Slægter vore Børn. Gid da Tanken som Fædrenelandet stedse levende maa have staaet for vor Sjæl under vor Virksomhed og maa have bestemt vore Jdrætter, Gid det maa kunne siges med Sandhed, at vi have elsket Fædrenelandet og været det troe! Da vil den Almægtige have lagt Kraft og Velsignelse i vor Gierning. – Men have vi viist Troskab og Kjærlighed mod Fædrenelandet, da have vi ogsaa elsket vor Konge, været Kongen troe; thi Konge og Fædreneland skal ikke adskilles i vor Tanke, og den første Pligt for Folkethingets Mænd er, at give Fyrsten tilforladelig Kundskab om, hvad der kan tjene til Landets Gavn. - Tanken om Konge og Fædreland leder os til Tanken om den Mand, der har staaet som Kongens Tolk til Folket. Han har viist sig som en trofast Tolk; thi alle hans Bestræbelser ere gaaede ud paa at vise, at Lovene ikke ere vilkaarlige Bud, men udsprungne af Retfærd, Billighed og Hensyn til Landets Gavn; og saaledes bør det at være, naar de hos et oplyst Folk ikke blot skulde lydes, men ogsaa æres. Men han er ikke blot Kongens Tolk til Folkets Mænd, han er i en vis Forstand ogsaa vor Tolk til Kongen. Klart, aabent, have vi vel søgt at fremstille, hvad vi mene og hvad vi ønske og haabe; men det skrevne Budskab mangler dog det levende Ords Kraft og den Kraft, som Personligheden giver. Derfor glæde vi os ved, at det er ham, der har bragt og skal bringe vore Budskab; der var Jngen, hvem vi hellere onskede dette Hverv."