Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-07-29
J Forgaars er nemlig en Herre ankommen hertil, som logerer hos min Naboe Richter, og er en fornem Mand, de kalde ham Jntendant. Den ne harladet spørge ved sin Betjent, hvem der herpaa Stedet var den bedste Skomager og Skrædder. Han vel lade gjøre Støvler og Klædningsstykker, til Prøve, og naar Haandværkerne og deres Arbeide gefalder ham, vil han gjøre store Bestillinger for Armeen. Hans Betient har betroet mig at han haver Leverandeurerne og selv vil slutte Handel med Mesterne. Der var noget for Dem at gjøre. Mester Hoffmanns Støvler have altidværet bekjendte som gode og forsvarlige, og billige i Prisen; Læder kan De faae hos mig saameget De vil. J overtager Leverancen, antager Svende, sætter andre Mestere i Beskjæftigelse, og i et Par Aar, er Eders Forfatning bedre end den nogen finde før har været. Gefalder nu dette Eder, saa gaae i Morgen tidlig Klokken otte til denne Herre, og tag Maal af ham til Støvler. Jeg har allerede talt til ham om Eder, han venter Eders Ankomst. Hoffmann takkede den unge Mand af Hjertet, og lovede at gaae paa bestemte Tid til den Fremmede. Han havde følt sig forunderlig bevæget da Goering gjorde ham dette Forslag. Det var nu, som en Stemme raabte i hans Indre: Din Fødselsdag i Morgen bliver meget lykkelig, Og derpaa blottede han sit Hoved da Goering var gaaet, og fremsagde sagte med foldede Hænder, en taknemlig Bon. Just nu lød Aftenklokkens høitidelige Klang. Leonore traade ind i Værelset, men da hun saae Faderen bede, gik hun hen mod Vinduet, som vendte mod Vesten, sank knælende ned til Jorden, anraabte Gud om Styrke for hendes blødende Hjerte, og hendes Øie fyldtes, med Vedmodstaarer. Aftensolen brød med sine glimrende Straaler, gjennem de lette purpurfarvede Skyer, og viste det skjønne Ansigt, forklaret liig en Engels Aasyn. Vesperklokken tonede i en skjøn Velklang, og det forekom den Bedende, som om dens blide og alvorlige Klang bragte hende Bønhørelse og Kraft. Med bedre Mod end nogensinde før, stod Hoffmann den følgende Morgen op fra sit Leie, tænkte paa Dagens Vigtighed, Leonores Forlovelse, og Gangen til den fremmede Herre, og sang den sædvanlige fromme Sang. Derpaa satte han sig til sit Arbeide og fløitede en muntre Sang dertil. Da den ottende Time nærmede sig, klædte han sig paa, og gik derpaa til den Fremmedes Bopæl i Richters Huus. Da han var kommen ind og havde faaet Gadedøren paa Ryggen, saae han sig om, og fik Øie paa en Nøgle i en Dør paa høire Haand; der er det vel! sagde han til sig selv og bankede paa Herin, raabte en Stemme i Værelset, han aabnede Døren og traade ind. En middelaldrende. velskabt Mand sad i en Overkjole ved Bordet og skrev. Hoffmann bukkede hoslig, meldte hvem han var, og hvorfor han kom. Den Fremmede beskuede ham en Tid lang med et skarpt og taust Blik. Endelig sagde hans Hør Mester Hoffmann, jeg synes jeg skulle kjende Dem. Det veed jeg ikke af, Hr. Jntendant svarede Hoffmann. "J det mindste kan jeg ikke erindre mig, at jeg nogensinde har seet Dem her. Her vist nok ikke, sagde Hiin, jeg mener et andetstæds. Har J aldrig forladt denne Stad, Jo, som Gesell," svarede denne. "Jeg var i Østerrig, Preussen, Sachsen, Bayern, i Neder sachsen, Hamburg, Bremen og Lübeck. F. Har J ikke for fire og tyve Aar siden, ogsaa opholdt Eder i Magdeburg. H. Jo, jeg arbeidede der et heelt Aar."F. Mødte Eder da intet Usædvanligt? H. Jo, jeg trak en Ulykkelig op af Vandet. F. Med egen Livsfare, ræddede J hans Liv Jkke saa, See paa mig Mester. Kjender J mig endnu, Jeg er den Ræddede. Den fremmede Mands Øine bleve vaade. Han sprang op, ilede hen til den forundrede Hoffmann, og indsluttede ham fast i sine Arme. Den gode Mester var saa forskrækket og forvirret, at han ikke formaaede at fatte sig i de første Øieblikke, Ja, Herre, Dem er det!" (efter at han en lang Tid havde betragtet ham.) "Nu kjender jeg Dem igjen, men - jeg begriber ikke - hvorledes gik det til, at - Hvorledes kunne De endnu kjende mig? Da jeg anden Gang kom op paa Vandfladen, sagde Hiin, Saae jeg Eder i Nærheden, af mig. "Der er min Skydsengel! tænkte jeg, og ethvert Træk i Eders Ansigt trykkede sig dybt ind i min Erindring, og da jeg paa Strandbreden, igjen vaagnede op paa nye og saae Eder, kjendte jeg Eder strax igjen, og endnu fastere og dybere rodfæstede sig Eders billede i min Siel; men J. undveeg, og alligevel saae jeg Eder altid for mig. Fire og tyve Aar ere siden henrundne. Tiden har gravet Furer i Eders Pande og Kinder, udslettet, Eders Ungdoms Rødme og blegnet Eders Haar, men endnu staaer altid den ræddende Yngling for mig, og havde jeg ogsaa først gjenfunden Eder om halvtredssindstyve Aar, blandt titusinde ville jeg have kjendt Eder. Slemme Mand, hvorfor undveeg J min Taknemmelighed, og mine Forældres Erkjendtlighed? Dog hvad gjør det. Nu har jeg Eder, nu undgaaer J mig ikke længere, og nu modtager J Capitalen med fire og tyve Aars Renter. Der hjelper ingen Modstand. Siig mig Mand, er Du fattig? Jeg er riig, jeg deler med Dig. Fordre saameget som Du vil: jeg giver Dig det. Herre, sagde Hoffmann, med rørt Stemme, efter et Øiebliks Forløb, hvori han havde fattet sig, Herre, De er Guds Bud, en Engel fra Himlen! Jeg er fattig, dog ingen Betler, og behøver intet, hvad mig selv angaaer. Men Gud, som jeg anraabte, som jeg fortroede mig til, sender Eder for at skjænke mit Hjerte Trøst og Fred: jeg har en Datter, der udgjør mit Livs Lykke. Hun staaer i Begreb med at opofre sig for mig af barnlig Kjerlighed, ved at give en Mand sin Haand, som hun ikke elsker, og at frasige sig en Yngling, der eier hendes hele Hjerte, og som hun elsker overalt, Vil De, saa ræd mit Barn, og De har gjort mig fuldkommen lykkelig Den Fremmede spurgte efter de nærmere Omstændigheder, der angik hende. Hoffmann fortalte, og meddeelte ham Efterretning om Alt hvad vi allerede vide, han forestilte ham den ulykkelige Brand, der fortærede hans Hytte, hans Børns Død, og Krigens Byrder og Trængsler; han talte og hans frugtesløse Frierie hos den gjerrige Madame Wilken, om Goerings Tilbud, og hans Frygt for at hans arme Datter skulle blive ulykkelig, og om hans Gjeld til Goering. Vær rolig Ven! raabte Hiin, da han var færdig dermed. Jskulle alle blive hjulpne." Jntendanten ledsagede ham til hans Boelig. Derhen blev Goering kaldet; den Fremmede, forestillede ham de sande Omstændigheder, og bad ham at han ville afstaae fra Giftermaalet. Om!" svarede Goering; ulykkelig har jeg aldrig villet gjøre Nogen, Pigen er smuk og brav, derfor ville jeg tage hende til Kone, da jeg nu engang maae gifte mig; men forlibt er jeg dog egentlig ikke, og da hun dog alligevel skal ægt mig af Tvang, saa bryder jeg mig slet ikke om hende; jeg finder mig vel en anden Brud! Nu gik Jntendanten med Hoffmann til Madame Wilkens, Hoffmann maatte gjentage sit Tilbud, og da Madammen igjen begyndte at synge den gamle Vise, sagde Berger - saa heed Jntendanten - pludselig, hvor stort da Leonores Udstyer nødvendig maatte være, naar hun skulle blive Ottos Kone. Saa en firetusinde Daler, meente hun. Godt, sagde Berger, jeg udstyrer Pigen med den Summa. Mester Hoffmann kjøber jeg desuden et smukt Huus, og indretter Alting paa Nye, paa det Fuldkomneste. Min Herre, raabte denne grædende: "der er formeget, hvorledes kan jeg modtage saa betydelige Gaver, Gaver, hvem taler derom, spurgte den Fremmede. Vil J ikke modtage hvad jeg giør, som Gave, saa modtag det som et Laan. Jeg afdrager alt paa Eders Arbeide, J er fra nu af Skomager for vor hele Armee, Hvem formaaer at skildre Hoffmanns Glæde og Taknemmelighed; og den gode Moder Annas rørte Hjerte, hvem formaaer at beskriv Leonores og hendes Brudgoms Fryd, Den Sidste ville med Magt kysse Intendantens Haand, hvem alle aflagde deres glade Tak. Fire Uger efter, stod det lykkelige unge Pars Bryllup, Hoffmanns Gjæld hos Goering, blev betalt og udslettet. Han boer i et smukt Huus, som Berger har kjøbt til ham, og arbeider med otte Geseller paa det Læderforraad, som Goering, imod den Fremmedes Betaling har tilfendt ham. Nu Anna, hvad mener Du? spurgte nu Hoff, mann sin Kone. Har jeg ikke altid sagt, at Tillid til Gud, aldrig vorder beskjemmet! Ja, ja, gode Mand, Du har sagt det, svarede hun, tilgive mig jeg tvivlede. Herren har gjort alting godt for os. Nu ville vi først begynde at leve! Tie Aar ere nu siden den Tid hensvundne. Hoff mann legger nu med tre muntre Dattersønner, og er en lykkelig Bedstefader. Hans forbedrede Omstændigheder, hvis glade Øievidne Berger er, har ikke forandret noget i hans Caracteer; endnu arbeider han, som rørig Olding flittig løs med sine Geseller, og synger endnu altid sin Morgen og Aftensang og hans: "Fryd Dig ved Livet, med lydelig Stemme.