Aarhuus Stifts-Tidende, 1814-02-08
Det var den 18de August. Mindet om Slagene ved Lützen og Bausen vare endnu nye. Ønsket og Freden yttredes alligevel i adskillige Tilbageseender. Det franske Kabinets midlertidige Bestræbelser vare forgieves; Fredsudsigterne bortfiernede sig; Fiendtlighederne toge atter deres Begyndelse; Begivenhederne toge en anden Vending. Hine tydske Fyrster der endnu forkort siden vare vore Bundsforvandte, lode fleregange formode en tvetydig Troskab; paa engang afkastede de Masken, og forenede sig med vore Fiender. Fra det Øieblik af kunde et saa hæderlig begyndt Feldtogs skiønne Planer ikke længere tage det forventede Udfald. Keiseren meente, at det var Tid, til at anbefale sine Franskmænd Tydsklands Rømning. Fegtende ved hvert Skridt førte han dem tilbage, og selv paa dette Tilbagetog blev den trange Stie, hvorpaa exempelløs Afspenstighed og hemmeligt Forræderie forhindrede hans Marsch og Bevægelser, betegnet ved Heltegierninger. Under saamange Vanskeligheder, som kun Han allene kunne overvinde, fulgte vi ham med hemmelig Uroe. Med Glæde saae vi ham komme tilbagetil sit Riges Grændser, vel ikke med den sædvanlige Lykke, men dog ikke uden Hæder. Tilbagekommen i sin Hovedstad, bortvendte han sit Øie fra Kamppladsene, hvor Verden i 15 Aar beundrede ham; selv destore Planer, han havde udkastet, opgav han. Jeg vil betiene mig af hans eget Udtryk: "Han har henvendt sig til sit Folk, hans Hierte har aabnet sig, og vilæse deri vore egne Følelser." Han har ønsket Freden, og naar kun et Glimt af Haab var til Underhandlinger, ilede han, at realisere dem. Krigsomstændighederne have foranlediget Baron de Saint-Aignans Sendelse til de forbundne Magters Hovedqvarteer. Der har han talt med den østerrigske Minister, Fyrsten af Metternich, og konfereret med den russiske Minister, Grev Nesselrode. Begge have i deres Hoffers Navn og ved en venskabelig Samtale forelagt ham Preliminair=Grundvoldene til en almindelig Fred. Den engelske Gesandt Lord Aberdeen, var nærværende ved denne Konferentse. Skiøndt Frankrig havde Ret til at forvente andre Forslag, har Keiseren alligevel opoftet alt for Fredens oprigtige Ønsker. Hvis de allierede Magter virkelig og oprigtig ønske Freden, som vi ikke tør omtvivle, saa staaer ogsaa intet i Veien for sammes Tilveiebringelse. Keiseren ønsker intet hellere end Freden, ja vil endogsaa kiøbe den ved Opofrelser; Hans store Siel synes hellere at ville frafalde sin personlige Hæder for ene og allene at beskieftige sig med Nationens Tarv. - Naar man kaster et Blik paa Coalitionen, der er sammensat af saa mange med hinanden stridende Bestanddele, naar man betragter den tilfældige og besynderlige Blanding af saa mange Folkeslag, som Naturen har skabt til Meddeilere, naar man betænker, at forskjellige af samme, stille sig ved lidet giennemtænkte Alliantser blotte for Farer, der ingenlunde ere Hiernespøgelser, da kan man neppe troe, at et Sammenløb af Mennesker, der have saa forskiellig Jnteresse, kan være af lang Varighed. Seer jeg ikke hist i Midten af de fiendtlige Rækker hiin Fyrste, der fødtes i dette Land, der ærer alle en Franskmands Følelser og Handlinger, Hiin Kriger, der fordum forsvarede Frankrig, kan umuelig længe være væbnet mod samme. Erindrer I eder endnu, at en Monark fra Norden, vel den mægtigste af alle, endnu for kort siden regnede den store Mands Venskab, som han nu bekriger, blandt sine skiønneste Hæders-Titler. Tillidsfuld falde nu vore Blikke paa den Keiser, der ved saa mange Baand er bunden til vores, der i en elsket Fyrstinde gaves den skiønneste og ædelste Foræring, og som i sit Barns Barn seer Frankrigs tilkommende Arving. Er det da endnu ved saa mange Bevæggrunde, for at nærme og gjenforene sig med hinanden, saa frært at slutte en Fred, Lad dog altsaa uden Henstand, et Sted vorde bestemt til Underhandlingerne, lad de giensidige befuldmægtigede nærme sig hinanden med ædel Villie, for at skienke Verden Fred, lad Maadehold ikke allene herske i Ord, men og i Handlinger. Selv de fremmede Magter have i en udstædt Erklæring, yttret: "En stor Nation maae ikke fornedre sig, selv ikke da, naar den var ulykkelig i møisommelig og blodig Kamp, som den med sædvanligt Mod og erkiendt Tapperhed havde bestaaet." - Senatorer. Ved saa tydelige Beviser af vor Keisers fredelige Følelser, ville vi erindre det franske Folk om, hvad det er sig selv og Monarken skyldig. Øieblikket er afgiørende, Udlændingerne tale i en fredelig Tone. Dog man har overskredet vore Grændser, og Krigens Skueplads er os nær. Sex og tredive Millioner Menneskeer ville ikke være Forrædere mod deres Hæder og tilkommende Skjebne. Dette Folkeslag maatte ofte i store Kampe stride med alskens Ulykker, meer end engang laae det under, og endnu bløde deres Saar. Ogsaa Frankrig har lidt, dog er det aldeles ikke nedslaaet; frit kan det ligesaavel trødse af sine Saar som af sine fordums Seire. Lader os alle forene os om det Diadem, hvorpaa Glandsen af halvtredsindstyve Seire endnu herlig straaler gjennem Fortidens Taage. Sieldent bortfierner sig Fortuna længe fra de Nationer som blive sig selv liig. Dette Opraab til Nationalære dikterede Kierlighed til Freden, som man ikke erhverver ved Svaghed, men ved Standhaftighed; Freden, som Keiseren, ved en nyt Slags Mod, og for store Opofrelsers Priis, lover at bevilge. Vi nære det smigrende Haab, at hans og vore Ønsker vorde opfyldte, og at denne tapre Nation, efter saa utallige lange Anstrængelser og saa meget udgydt Blod vil finde den længselfuld forventende Rolighed under en Trones velgiørende Skygger, der har glimret nok, og som i Fremtiden kun vil see Billeder omkring sig af en almeen Lyksaliggiørelse. Senatets Tale til Keiseren af Frankrige. Sire, Senatet frembringer Eders Keiserlige Majestæt Hyldingen af sin ærbødigste Tak for de sidste Meddelelser. C. M. antager deres Fienders, ved en af disses Ministre i Tydskland C. M. tilstillede Fredsforslag. Kunde D. M. vel have afgivet et større Beviis, paa Deres oprigtige Ønske og Fredens Tilveiebringelse. Uden Tvivl, Sire, har De betænkt, at en Magt forstærker sig, naar den sætter sig Grændser, og at det er en Fyrstes største Statsrundskab, at sørge for sit Folks Lykke. Senatet bevidner D. M. derfore i det franske Folks Navn, sin varmeste Tak. Ogsaa takke vi D. M. i Folkets Navn for de hensigtsmæssige Forsvarsanstalter som D. Majestæts Klogskab vil tage til Fredens Erholdelse. Fienden er rykket ind i vort Land. Han vil trænge ind i det Jndre af vore Provindser. De Franske, ved Hierte og Jnteresse forenede under et Overhoved som D. M., ville ikke tabe Modet. Saavel for Riger, som for enkelte Mennesker gives der Trængslers og Lykkes Dage; i store og vanskelige Omstændigheder lærer man at kiende store Nationer. Nei, det skiønne og ædle Frankrige, der i fiorten Sekler saa ofte midt under Skjebnens Slag bestod med Hæder, skal ei heller nu vorde ødelagt ved Fiendehaand; Eiheller nu skal det lykkes Udlændere at sønderrive et Land, der stedse, selv til sine Naboers Bedste, vidste at lægge en anseetig Tyngde i Europas Vægtskaal. Deres Majestæts heltemodige Standhaftighed og Rationens Ære er os Borgen derfor. Sire, Søg at tilveiebringe os Freden ved Deres og Nationens sidste værdige Anstrængelser og naar dette er lykkedes D. M., da lad Vaabnene synke ud af Deres saa ofte seierrige Haand, og lev for os og for Frankrigs Held. Dette, Sire, er Senatets Ønske, dette er Frankrigs Ønske, dette er hele Menneskehedens Ønske og Tarv. Herpaa svarede Keiseren. Senatorer, Jeg er rørt ved de Følelser som de lægge for Dagen for mig. Af de Acter, som jeg har ladet Eder meddele, have de seet hvad jeg har gjort for Freden. Uden Anger vil jeg fuldbringe de Opofrelser, som den mig af Fienden foreslagne og af mig antagne foreløbige Basis, fordrer; Mit Liv har kan et Formaal, mine Franskmænds Lykke. Jmidlertid er Bern Elsatz, Franche-Comne og Braband anfalden. Denne Deel af Mines Jammerskrig sønderrive mit Hierte, Jeg vil opfordre Franskmænd til Franskmænds Bistand, Jeg vil opfordre de Franske fra Paris, fra Bretagne, fra Normandiet, Campagne, Burgogne og øvrige Departementer, at ile deres Brødre til Hielp! Skulde vi lade dem i deres Elendighed. Fred og Vefrielse være vor Forenings Løsen. Naar Fienden da seer hele Folket væbnet, vil den standse sine Vaabens Fremtrængen, og undertegne Fredens Betingelser som han selv foreslog. At vinde de tabte Lande tilbage er ei mere at tænke paa.