Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-12-10
Det er maaskee Mange endnu fra Forfædrenes Fortællinger bekjendt, at saadanne Ulykker og lignende Landeplager altid noget forud bleve varslede ved en eller anden overordentlig Begivenhed, hvis Troværdighed stod den Gang i Forhold til hine Tiders Kundskaber og Begreber. Men det kan vel Jngen negte, at der er Varsler til endnu, som neppe lade sig forkaste, Varsler, som bebude, om ikke Hungersnød i Ordets strenge Betydning, saa dog en følelig Mangel paa Korn til Foraaret og Sommeren her i Landet. - Odense Damer begynde at virke og indbyde til Godgiørenhed, Borgerrepræsentanterne gjøre paa en Maade det samme, Sogneforstanderskaberne paa Landet gjør Anstalt til Kornoplag efter Hs. K. H. Kronprindsens Opmuntring og efter egen Tilskyndelse, Bonden tærsker af alle Kræfter for at faae Kornet befordret til Kjøbmanden, større og større Flokke af smaae Børn begynde at vise sig paa Landet for at bede om Brød, og ikke sjeldent hører man det betænkelige Udraab hos Mange: Hvor faae vi Brød fra til Sommeren, da Rugen allerede skal koste 7 Rbd. i Kjøbenhavn, Det bliver maaskee neppe at faae for Penge, da Mange sælge saa nær ud at de selv vil komme til at kjøbe, Kommer her nu til Kartoflernes Ødelæggelse, da varsler vistnok alt dette med temmelig tydelig Røst om indtrædende Mangel til anstundende Foraar og Sommer, - Mangel maaskee i langt større Grad end Mangen har gjort sig nogen klar Forestilling om; thi er først Kornet udsolgt, og Priserne efter Sandsynlighed stegne til det Usædvanlige, hvor skal da den store Mængde, især i de udstykkede og folkerige Sogne, som Tid efter anden skal kjøbe sit Livs Fornødenhed, tage Brød fra, naar Jntet er at faae, Det er tungt at see den Hungrige betle om Noget at spise; men det er tungere, ja det er smerteligt, at see den flittige og stræbsomme Mand staae med Pengene i Haanden uden at kunne faae Brød til sig og Sine i et Land, som nys har baaren saa stor Overflødighed. Gid derfor Foranstaltninger maatte føies, førend det er forsildig, til at sikkre denne talrige Klasse, som skal kjøbe efterhaanden, for Mangel; see at Kornet kan faaes paa Landet for Penge, om ikke for nogen let, saa dog heller ikke til nogen ublu Priis. Endnu er det Tid, endnu vil Faren kunne afhjelpes, ved velvillige Bidrag med at levere nogle Skjepper Korn pr. Tønde Hartkorn, betalt med gode Priser; længer hen vil det maaskee blive en tung og tvungen Skat, baade af Produkter og Penge, som extra Paabud til Fattigvæsenet, der maaskee neppe ganske vil ophøre; det første om ikke for flere Aar. Der kunde indvendes: er der ikke gjort nok for denne Sag, ved Sogneforstanderskabernes Virksomhed, for at faae Korn antegnet til Oplag; behøves der at gjøres videre Foranstaltninger for at sikkre Landet for Mangel til næste Høst, da dette vistnok for ethvert Sogn vil være tilstrækkeligt? Jeg vil ikke modsige dette; men det var at ønske, at der fra Øvrighedens Side maatte udgaae en Opfordring til samtlige Sogneforstanderskaber og at indkomme med en Fortegnelse, hvormeget Korn der efter al Rimelighed kunde forbruges til dem, som skulde kjøbe, og hvormeget der efter Jndbydelsen var oplagt i Pastoratet, samt om der var Udsalgssteder i Nærheden, hvor den almindelige Mangel kunde ventes afhjulpen; det vilde da visse sig, hvormeget Frygten var grundet eller ikke grundet for Mangel paa Korn til næste Foraar og Sommer. Til at vente, at saadan Opfordring over det Hele skal lykkes og det fornødne Kornbidrag indkomme, for hvilken ingen Betaling kunde erlægges førend hen i August eller Septbr. Maaneder, var det vist saare nødvendigt, at Jndbydelsens Jndhold var affattet saa indlysende, at Enhver ikke alene deraf kunde oplyses om Grunden til en saadan Opfordring, men ogsaa indsee, at der ikke gjøres høiere Fordringer eller større Krav paa Godgjørenhed, end billighed og Nødvendighed fordrer. Thi naar man seer hen til de fleste Communers trykkende Fattig bidrag, som ofte maa udredes af den, der har større Sorger og Arbeide for sit Udkomme, end mangen Gang den, der modtager Almissen, - til det extra Fattigbidrag, som er lagt paa den mere Formuende, - til den forhøiede Folke- og Haandværks løn, - til de Tab, som maa bæres, naar Misvært og andre Uheld indtræffe, uden at Noget derfor afgaaer i de Udgifter som skal udredes, – seer man hen til Alt dette, da ligger det i Sagens Natur ved saadan Opfordring, at der ei bør gaaes nærmere til de nedsatte Priser ved saadan Leilighed, end den høieste Nødvendighed byder, hvis der skal ventes et hensigtssvarende Udfald, thi skal en Tønde Korn leveres med et Tab af 2 a 3 Rbd., da vil der neppe blive tegnet det tilstrækkelige Qvantum. Enhver, der har tænkt lidt mere end overfladisk over Tingen, vil dog vist finde, at Hovedsagen er den, at Kornet kunde faaes til ikke ublue eller vilkaarlige Priser, om derend for Enkelte, som ikke kunde have Penge nok, til nogle Skjepper Korn skulde lægges lidt til af Fattigkassen. Selv de Fattige, som skulle kjøbe, maa kunne indsee dette, og yde sit Sogneforstanderskab langt mere Tak, naar det fornødne Korn af Rug og Byg, om end for høi Priis kunde være tilstede i Sognet til Høsten, end om blot nogle faa Tønder kunde af nogle Enkelte erholdes en kort Tid til halv Værdi, og da siden, naar Nøden og Trangen blev stor, ikke vidste hvor de skulde gaae hen eller gjøre Korn fal for Penge; thi det er jo ikke de Fattige, som nyde Almisse, her tales om, for de maa jo underholdes af Sognet, hvordan Tidsomstændighederne end ere; men det er de fattige og de fattigere Haandværkere, som selv har og kan fortjene deres Ophold, som paa en Maade kan have Andeel i den Fordeel, som Kornudførselen indbringer, ved at faae mere og rigeligere Arbeide og Fortjeneste. At der gives Nogle, hvis Arbeidsdygtighed og Fortjeneste ikke staaer i Forhold til de høie Priser, det er en afgjort Sandhed, og for Saadanne, især hvis de have en stor Børneflok at ernære, seer det især mørkt og kummerligt ud, men til Saadanne vil der neppe blive andet for, end i et Aar som dette, hvor Priserne paa Livets første Fornødenheder ere saa ualmindelig høie, at ydes lidt Tilskud af Fattigkassen, deels som sagt til Jndkjøb af Kornvarer, deels maaskee ogsaa tilhielp af andre Fornødenheder. Men for disse, som for hine og de flere Andre, der skal kjøbe, var det vist af største Vigtighed, at tilstrækkeligt Kornforraad kunde være tilstede, og var det derfor høiligen at ønske, at denne Sag maatte nærmere undersøges og ordnes af den høiere Øvrighed, da neppe nogen private Mænd, om de end føle nok saa varmt for Sagen, tilstrækkelig vil kunne ordne og indlede samme for det Almindelige, hvor Meningerne ere saa saare forskjellige.