Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-04-13
J to Sprog lige færdig og aandrig Digter, ofte et Offer for sin utrætteligen omdrivende, alting lidenskabeligen opfattende, og efter sin, gjerne i det Kjæmpeagtige dannende, Phantasies omformende mangehaande Virksomhed, stridlysten med en ikke skaanende Bitterhed, og mere ved sine fortienstløse Partiegjængere end ved sig selv, i sit eget Fædreneland hadet Forfægter af den literariske og politiske Republicanismus, næsten en Fremmed i sin Tid, som hans poetiske Paradox syge ofte paa den latterligste Maade forekommer farlig. Han var i de første Storme af den franske Revolution gjentagne Gange i Paris, og meddeelte sin store Velynder, den daværende Hertug af Augustenborg, regelmæssige Efterretninger, hvor det ikke manglede paa politiske Spaadomme, der rigtigen indtraf. Til dette Slags hørte hans danske Ode over Bonaparte, som han 1788 digtede i St. Bernhardsbjergets Hospiz, og som ogsaa udkom 1800 i Kjøbenhavn paa Fransk, hvori han, ligesom Wieland i Samtalen under fire Øine, bestemt forudsagde Bonapartes Storhed. Desaarsag indtog i Weimar, fremfor alle, Wieland, ham meest, som han i Sommeren 1798 besøgte tilligemed Heinrich Gesner, der siden blev hiin tydske Digters Svigersøn. Man dømte den Gang i de aandrigeste Cirkler i Weimar saaledes om Baggesen: "De mangfoldige Hændelser i hans vandrende Liv have bidraget meget til hans indere Uddannelse, som først maatte gjennemtrænge hans Legemskraft; han vilde uden et tøileløst (?) Hang til Hyperboler, være een af de første Fortællere; uden Ømheden for visse Feil i hans Poeste, een af de største Digtere blandt hans Samtidige." Stor Jndflydelse paa hans tidligere Skjebne havde den Hallerske Familie. Haller, Bonapartes berømte Ledsager, og Skatmester paa hans første Toge til Jtalien, forærede Baggesen et lidet Landgods ikke langt fra Modena, la Frasimalga, som han har besjunget i sine Digte. Hans første Ægteskab med den store Hallers Datterdatter har begeistret ham for hans første Heltedigt, men havde en sørgelig Ende, fordi hun, ikke ganske fattende ham, gik i Kjøbenhavn under ved imodstaaelig Hjemvee. Han havde ægtet en anden meget dannet Kone, af fransk Fødsel, og aldrig egentligen tiltraadt sit Professorat i Kiel. Med mangehaande deelt og anfægtet Virksomhed levede han i de sidste Aar i Kjøbenhavn. Jngen kunde skrive lærerigere Mindeværdigheder om en meget bevæget Tid i de sidste 36 Aar, og med kraftigere Penselstrøg skildre mange Hovedcharacterer i det blodigste Ødelæggelsespil, naar han, omarbeidende og fortsættende sin af den yngre Cramer ofte vanskabte Labyrinth, men ogsaa afholdende sig fra allEgnismus og Overdrivelser, kun vilde hefte Øjet ene paa Sagen. Kjøbenhavns Slorsbrand (?) tilintetgjorde alle hans tidligere Haandskrifter, men hans levende tro Hukommelse trænger til ingen skriftlig Hielp. Han fremtraadte først som dansk Digter. Hans Halleluja og andre begeistrende Hymner componerede Kungen, og Sander oversatte mangen en for de tydske Musenalmanakker. Store Hyldinger bleve Digteren i hans eget Fædreneland til Deel. Hans comiske Fortællinger.) opvakte almindelig Opmærksomhed. Snart følte han det tydske Stammesprogs Overvægt, og opfattede det med den ham egne Energie i alle sine Dybder og Formeævner. Omgangen med Familien Reimarus i Hamborg, især med Elisa og Doctorinden, havde den meest velgjørende Jndflydelse paa ham. Ved ham knyttede den nuværende Minister Reinhardt i Cassel den første Forbindelse med hiin rigtbegavede Familie. De Digtere, han meest dannede sig efter, vare Vos og Wieland. Jsær har han Omgangen med den første at takke for saare megen Jndsigt i Versebygningen, og det Techniske i vor Digtekonst. Ogsaa opdager man i den første Samling af Digterarbeider. Gedichte von Jens Baggesen (2 Thie., Hamburg, bey Perthes; 1803) overalt Spor, hvorledes Vos blev hans Mønster, hvilket han T. I. Baggesen var kun 21 Aar gammel, da disse udkom 1785. Subskribenterne optage 14 tættrykte Sider af Bogen. Wessel følte sig saa henrykt ved Læsningen af hans Digte, at han skrev den bekiendte Epistel til Hr. Jens Baggesen: Ved salig Rasmus Langeland &c., hvor han saa rørende og opmuntrende siger: Syng flittig, unge Mand, før Alder gjør Dig hæs, Da nøjes med Din Lod, Dig glad i Yngres Sange læs. og saa lærerig: Om Myrias Emanueler (Balling) Bidsk til Dig skeler, Saa see Du rolig ligefrem. Til Tidsfordriv engang iblandt, Naar Tiden er Dig lang, Du skotte ned til Dem, Som, for Du vittig var, i Dig Misdæder fandt. S. 193 taknemmeligen selv tilstaaer. Næsten det halve Antal af denne Samling ere heldige Oversættelser af tidligere, i det danske Sprog digtede Sange. Men den største Hæder forskaffede ham hans Parthenais eller Alpereisen, et idyllisk Epos i 12 Sange, der først udkom med slette Kobbere, som Lommebog i Mainz, men derpaa meget forbedret, i den zirligste Tryk, i Amsterdam 1807 2det Oplag 1819). Han er som Nord frank selv den begeistrede Forkynder af en Fodreise til den ubestigelige Jomfru, med tre elskværdige Jndbyggerinder, som her hedde, Chyntie, Daphne og Myris. Scener af den ømmeste Naivitet afvexle med de meest ophøiede Naturskildringer, fordet meste i meget godt formede, fuldtonende Hera metre. Den høie Skildring af den paa Rædsels hornet tronende Dæmon, Svindelheden, der tæmmer Cros, er stedse bleven anseet for eet af de heldigste Phantasiestykker i vort Sprog, og udgjør Æmnet af det smukke Titelkobber i hiin anden Udgave. En Pariser Ven af Digteren, Fauriel, har leveret de Franske en prosaisk Oversættelse af denne Jdylepopee, og deri i en Discours preliminaire med Veltalenhed udviklet alle sammes Skjønheder: La Partheneide, pomme, traduit de PAllamand (Paris, Treuttel og Wurtz; Amsterdam, Jndustriecont. 1810). Det tydske Sprog har hidtil, paa Voss's og Gothes Mønstre nær, kun kunnet opvise lidet Heldigt i disse Former af den romantiske Jdyllepopee, som udgjorde en ganske egen Art i det Tydske. Opmuntret ved det Bifald, som den Gang en udenlandsk Digters dristige Flugt i det tydske Sprog, fra alle Sider vandt, besluttede Baggesen at træde med Camens selv i Skranker, og, vælgende Cooks tredie Verdensomseiling til Æmne for et større Heltedigt, at forsøge i sin Occania, at følge Digterphantasiens højeste Opfordring med Alt, hvad den nyeste Kundskab om Verden og Nautik tilbyder. Det er kun et Fragment af de fem første Sange, som efterlade Længsel og Smerte over dets Jkkefuldendelse. De ere trykte i en anden, sildigere Samling af hans tydske Digte, som føre Titel af Heideblumen, vom Verfasser, des Parthenais (Amsterd., Jndustriecont. 1808) Hvor, som kjender den Kjæmpe, der, i Følge Tilegnelsen til Lilia, søndertraadte hans Blomster, vil ogsaa forstaae at vurdere den Aand, der besjeler alle disse Digte. De ere endnu inderligere og mere velklingende, end de forrige. Meget er endnu siden gjengjaldt fra hans uroligen bevægede Strengeleg *). Men noget bedre end Revolutionen og Aarstiden har han neppe siden den Tid digtet. Han havde tidligere en stor Utilbøielighed for Goethe. J den her indrykkede Palinodie erklærer han ham for den største blandt alle tydske Digtere. Navnene Moltke og Reinhold ville engang i de forskjellige Tider af hans Levnet, hvo der end maatte skrive det, straale i det skjønneste Lys. Maatte de Ædle, der ere indflettede i hans Liv, ogsaa indgyde ham større Strænghed mod sig selv, Bevaring mod Selvroes og store Talemaader, Samvittighedsfuldhed i Opfyldelsen af indgangne Forbindtligheder, og Afholdenhed fra Stridigheder.