Ribe Stifts Adresseaviser, 1840-01-28
Andenlandske Efterretninger. Det er bekiendt, at Slesvig først var en dansk Provinds og siden et dansk Lehn, hvis Forbindelse med Holsteen først skriver sig fra Slutningen af det 14de Aarhundrede, da Holsteens Grever bleve forlebnede med Slesvig. Denne Fyrstefamilie uddøde i Slutningen af Aaret 1459 med Hertug Adolph, og nu skulde, efter de bestaaende Forhold, Slesvig falde til Danmark og Holsteen til Tydskland, som de Lande, hvoraf de vare Lehn. Christian den 1ste, som da var Konge Danmark, havde ogsaa Førstningen til Hensigt at inddrage Slesvig; men, da han var en nær Slægtning af den afdøde Hertug, skjøndt ikke berettiget til at succedere ham i Holsteen, besluttede han alligevel at gjøre et Forsøg paa at erhverve det sidste, hvilket ogsaa lykkedes ham ved klogeligen at benytte Omstændighederne. Den holsteenske Adel herskede paa den Tid saa godt som uindskrænket i begge Lande, og havde i Slesvig tilintetgjort Bondestandens gamle Ret til at tages paa Raad, hvor det gjaldt Landets Vel. Det var naturligviis af høieste Vigtighed for denne Adel, at Landene bleve samlede, og for at opnaae dette, tilbød et mægtigt Parti, i hvis Spidse Familien Rantzau stod, Kong Christian at hylde ham som Herre over begge Lande, hvilket ogsaa skeete d. 5. Marts 1460. Til Giengield udstedte Kongen til Slesvig og Holsteen de saa ofte omtalte Privilegier, der fastsætte, at begge Landene skulde blive "evig tilsammen udeelte." Dette er det, man paaberaabet sig, og heraf vil man udlede Retsgrunden for et Slesvig-Holsteen som Stat, hvilken man da søger at forberede ved at forlange en Forening af begge Landes Stænder. En saadan Forening er aldeles lovbegrundet i Privilegierne, thi der siges udtrykkelig, at for Hertugdømmet Slesvig skulde der holdes en aarlig Landdag i Urnehoved, for Holsteen i Bornhoved, og der forudsættes altsaa aabenbart fær skilte Landdage for hvert Land. Heri er aldrig de jure skeet nogen Forandring, men kun ved en Misbrug, holdtes senere een fælles Landdag istedetfor to, hvilket vedblev indtil de ældre stændiske Forsamlinger aldeles ophørte, og alene kunde vedblive saaledes, fordi Adelen i Slesvig havde fortrængt Bonden fra sine gamle Rettigheder. Men Privilegierne i 1460 ere, hvad Slesvig angaaer, i og for sig selv aldeles ugyldige, da dette Lands retmæssige Herre, efter den da bestaaende Forfatning, nemlig det danske Rigsraad, aldrig har givet sit Minde dertil; thi at endeel Rigsraader bleve tilkaldte som Vidner, gjør her ikke noget til Sagen. Raadet, som saadant, har aldrig anerkjendt Privilegierne. Det er altsaa indlysende, hvor fuldkommen grundløs den Paastand er, at hine Privilegier skulde hjemle nogen Ret til en fælles Landdag for Slesvig og Holsteen, selv om de endnu havde været gieldende. Foruden alt dette er der endnu en saare væsentlig Grund imod Slesvigernes Paastand om Privilegiernes Gyldighed, nemlig Arvehyldningen af 4 Sept. 1721. Paa denne Dag erklærede nemlig de slesvigske Stænder, at de for stedse vilde ansee Kongen af Danmark og hans Arvesuccessoret secundum tenorem legis regiæ for deres eneste souveraine Landsherre. Man skulde virkelig næsten ikke ansee det for muligt, at en Sag, der er saa klar, og et Forhold, der er saa lovbegrundet, som vi nu have seet at Tilfældet er her med Slesvig, endnu kunde være Tvivl underkastet; og dog gives der i Slesvig et Parti, som endnu stedse arbeider paa et selvstændigt "Schleswig-Holstein" og talet om et "ubrydeligt Baand, der skulde omslynge denne deres chimæriske Stat. Det er dette Parti, som saa længe har søgt at skille vore Landsmænd i Slesvig fra os, som har forfulgt det danske Sprog og Alt, hvad der er Dansk, med den største Bitterhed, og som, trods Alt, hvad der er sagt og talt og skrevet i denne Sag, trods alle de Grunde, man forgiæves har ødslet paa det, endnu stedse rører sig, ja endog har formastet sig til at anmode Danmarks dansksindede Konge om at understøtte dem i de Planer, om hvilke de ret vel vide, at de ere fjendtlige mod Danmark. (Dagen.)