Københavns Adresseavis, 1773-06-15
Min Herr Ven i Bibliotheqvet Nr. 77. seer al saa, at jeg i Henseende til Høysangens Bog gaar den Vey, som han selv kalder den letteste og lykkeligste, men at jeg dog ikke gaar den paa den sædvanlige Maade. Jeg paastaar, at billederne i denne Bog bør antages for billeder, og ikke for Sagen selv, at der i Bogen aldeles intet tales om nogen sandselig Kiærlighed, men at der dog ligger en virkelig Sag til Grund, nemlig som sagt: Guds Kiærlighed mod Salomon og hans Siæls Tilstand, jeg antager som billigt en dobbelt Hensigt efter Sangens dobbelte Forfattere: Guds Aand og Salomon, paa denne Vey nyder man ikke allene alle de samme Fordeele, som Forfatteren ønsker sig, og meener ved den opdigtede Historie at naae til Bogens Credits Forsvar, men endnu fleere og vigtigere, thi bliver Sagen, som er Bogens Jndhold, mig aandelig, hellig og vigtig, saa vil vist billederne, som de beskrives med, ikke skade mig, da det derimod let kunde skee (og jeg tør af gode Grunde forsikre at det ville skeed) at man ved at følge Forfatterens antagne Historie kunde blive hængende ved billederne, ophidse Jndbildnings Kraften, og glemme den foregivne gode Hensigt og Anvendelse, thi saa gaar det med de fleeske ved Romaners Læsning, der ellers undertiden, skiøndt heel stælden, kunde være skyldige og tiene til et godt Øyemeed, og sig mig oprigtig, min Herr Ven, blev Høysangens Bog andet end en god Roman, grundet paa en virkelig Tildragelse, naar man ville følge deres Forklaremaade, og skulle den ikke være saa meget farligere at læse, betragtede fra denne Syns=Punkt, da Moralen og Tilegnelsen af Historien er saa almindelig? – Men de har maaskee ikke gjort sig saa vitløftige Tanker, om deres Forklaremaade - hvilket nok og seer bliver det eneste som kan undskylde den Det forekommer mig derhos ogsaa, som bemelte min Ven ikke har andet mod den allegoriske eller saa kaldede negentlige Forklaremaade end dette, at han finder ingen tilstragen sein, han vil endelig finde. kelig Grund for den i Hr. Nøglen ved Kisten, for paa denne Maade at skulle oplukke, den, hvilket dog jo ikke altid er fornødent, er det ikke nok, at der er en Nøgel til den, at de som skal lukke op kan finde den, at den passer i Laasen og kan rigtig oplukke? – Saa ledes troer jeg, at det var altid nok til at forsvare Høysangens Boges negentlige Forklaring, at de billeder, som der findes, paa andre Stæder i Skriften saaledes ere forklarede. og at en rigtig og opbyggelig Meening derved fremkommer men da Nøglen endelig efter min Forfatteres Tanker skal være i Laasen, saa vil jeg da ogsaa vise ham mine Grunde af Høysangens Bog selv, og han skal see, at Nøglen virke lig sidder i, saa at der kuns behøves Øyne til at see den med, og Forstand til at tage den i Haand og lukke op Begyndelsen af den omtalte Bog lyder saaledes i vores Oversættelse: Høysangen, som er Salomo. Han Lyssemig med sin Munds Kys, hans venstre Haand o. s. v. Overskriften hører til Bogen, og ingen kan vise mindste Grund for andet; Bogens Forfatter kalder sin BøgHøysangen, i Ebraisken heder den Sangenes Sang, det er (efter dette Sprogs Talemaade) den høyeste, herligste, vigtigste af alle Sange, denne Sandhed er unægtelig. Men er den den vigtigste og herligste af alle Sange, saa gi er dette os allerede et stort Begreb om den. Vi, maae da vist vente, at finde noget meere i den, end en opbyggelig Hestorie og Salomon og Toe Ægtefolk, og vihar overflødig Aarsag dertil, ifald Sangen skal svare til Titelen, og overgaae alle andre Sange; jeg siger med Overlæg alle andre Sange, thi jeg veed, at nogle har indskrænket det til de Sange, som Salomon har gjort, 1005 i Tallet, hvilke omtales 1 Kong. 4, 32 v., men jeg seen ingen tilstrækkelig Grund for denne Jndskrænkning, des uagtet kunde man lade den gielde, og sige at Høysangens Bog er den vigtigste af alle Salomons Sange, om hvis Tale og Viisdom der tales saa prægtig i Skriften, og hvis Sange nødvendig maae have været fulde af dybe Jndsigter, men da bliver det sandelig urimeligt og meget utroeligt, at deri denne, som den herligste af dem alle, skulle allene indeholdes en historisk Tildragelse, som desværre ved de Østerlandske Hoffer kan vel ikke passere for meget andet end en hverdags Historie; thi den foregivne Hensigt kan ved Sangens Bedømmelse ikke komme under Betragtning; hvo som kan troe, sligt, maae have et underligt og meget urigtigt Begreb om Salomons Viisdom, og endda er det ubeviist, at denne Høysang allene sammenlignes med Salomons Sange, thi her staaer uden Jndskrænkning: Sangenes Sang; det er den høyeste af alle virkelige (maaskee muelige) Sange. Saadant et Begreb har de ældgamle Oversættere gjort sig om den. Syreren kalder den Salomons Viisdoms Viisdom, eller Salomons høyeste Viisdom. Chaldæerne kalder den: Sange og Lovsange for Jehova, heele Verdens Beherskere. De gamle Jøder kaldte den: Helligheds Hellighed 1. Den allerhelligste Sang. Jeg veed vel, at disse gamle Vidnesbyrd ere ikke guddommelige, men de ere dog gamle, og naar de stemme overeens med den guddommelige, har de stor Vægt: men hvorledes stemmer dette da overeens med det nedrige Begreb, som den opdigtede Historie giver os om den? –. Her har min Forfattere da den første Nøgel, tiener den ikke alene og for sig selv betragtet til Laasens Oplukkelse, saa tiener den dog sikkert til at vise, at Forfatterens Nøgle: Den antagne Historie, umuelig kan passe.