Berlingske Tidende, 1836-05-17
Skjøndt Taleren nu fuldeligen maatte understøtte Committeens Mening, at Beskyttelsessystemet er skadeligt, maatte han dog ogsaa med Committeen anbefale den største Varsomhed ved Overgangen. Fabrikanterne vilde ellers let komme til at lide, ei alene et uforskyldt Tab, men ogsaa virkelig Uret, og naar der er Tale om Uret, kommer Talforholdet ikke i Betragtning; om en Million kunde vinde ved en Uret mod Hundrede, ja mod Ti, da maatte denne dog ikke skee. Et bestemt Aaremaal er dog neppe passende, det maatte vist være forskjelligt efter de forskjellige Fabrikationsgrene. Kammerraad Drewsen bemærkede, at han ikke fremstod som Modstander af den Theort, som med Hensyn til Jndustrien gaaer igjennem Committeens Arbeide; han maatte kun erklære sig imod den Maade, hvorpaa Committeen anvendte den. Denne Theori an ler et Stempel, som ei Navnene af Committeens Medlemmer, ei den sidste Taler kan paatrykke den: Erfaringens Stempel. Overalt lyder denne Theori i hans Øre, men hvorhen han vender sit Øie, seer han den ikke. Man bebuder den overalt, men iværksætter den enten ikke, eller dog med største Langsomhed og Forsigtighed. Skal nu det lille Danmark være Prøvekluden Committeen vil, at den nogle Fabriker tilstaaede Beskyttelse skal og 3 Aar ophøre. Men naar Taleren har spurgt, hvad skulle Fabrikanterne i disse 3 Aar gjøre, for siden at kunne bestaae, har han intet Svar faaet. Han har ikke kunnet tænke sig Andet, end at de, naar de ei uden Beskyttelse kunne bestaae, maae benytte denne Tid til at oparbeide Forraadet af raae Materialier og derefter lukke. Lykkelig er da endnu Fabrikanten, om han af den Driftskapital, han saaledes udarbeider, kan betale sin offentlige eller private Gield, thi han har da tilbage store Huse og Maskiner, der for ham kun ere gammelt Jern og Kobber. Men naar da en stor Fabrik gaaer til grunde, er det ei alene Fabrikanten, men den store Menneskemasse, der directe og indirecte lever og fortjener ved den, der føler det knusende Slag Paa en Strækning af omtrent 1/4 Miil i Talerens Egn leve vel omtrent 1000 Mennesker directe ved de der etablerede Fabriker, men hvor stort det Antal er, som indirecte lever derved, formaaer han ei at opgive. Men naar han blot antager, at Bønderne sikkerligen afsætte til disse Torv for 20,000 Rbd. aarligen, at Transporten heraf giver dem Fortjeneste paa en Aarstid, da de ellers Jntet fortjene, at omtrent 40 Skibsladninger raat Material losses ved Kysten o. s. v., saa er det let at indsee, at, om disse Fabriker, gik pludseligen istaa, maatte Stødet, som derved foraarsagedes, ei blot være meget fole ligt, men ogsaa et meget betydeligt Antal Menneskeer kastes paa Fattigvæsenet. Det synes desuden mærkeligt, at medens man stræher efter at faae trukket en skarpere Grændselinie imellem By og Land, vil man bortrydde al Grændse imellem Udlandet og Jndlandet. Man taler og Concurrence, som det eneste Middel til at hæve Jndustrien, men denne Concurrence behøver ei at komme udenlands fra. Naar Fabrikerne kun have Fortjeneste, ville de nok formere sig i den Grad, at det ene vil nøde det andet til at arbeide bedre og til at anvende hensigtsmæssigere Redskaber og Maskiner. Overgangen til det projecterede System bør derfor skee med stor Varsomhed og i en, ei kort, Række af Aar. Viser det sig da som rigtigt, bør man forfølge det, men sporer man allerede paa Halvveien dets skadelige Virkning, kan man blive staaende uden at have gjort en Mængde Mennesker ulykkelige.