Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-10-14
J det ovenomtalte Codicil eller Tillæg hedder det: "Da Fællesskabets Ophævelse imellem Bønderne paa mine Godser, som jeg vil have iværksat, udfordrer ikke ubetydelige Omkostninger, som anvendes blot til Bøndernes egen Velstands Befordring, finder jeg det og billigt, at disse, forinden Arvefæste meddeles dem, vedtage at betale en forholdsmæssig forhøiet Afgivt, som dog ikke maa overstige Renterne af den paa Jndretningen anvendte Capital. Jøvrigt overlader jeg de af mig indsatte Executores testamenti den nærmere Bestemmelse af Arvefæsternes Jndretning, med Hensigt saavel til Fideicommissets Sikkerhed og Skades løshed som Bøndernes Vol." Til at bringe Boet i Orden og fuldbyrde Testamentet udnævnte Testator sin Broder, Conferentsraad Classen, sin Fuldmægtig, Agent Koustrup, samt Conferentsraad Colbiørnsen til Vennerslund; og naar disse Executores testamenti havde fuldendt deres Hverv, hvortil han meente, at 1 Aar maatte være tilstrækkeligt, bestemte han, at Fideicommisset skulde bestyres af en Direction, bestaaende af de samme 3 Mænd samt Consul Classen og 2 af Kongen udnævnte Mænd. Denne Direction skulde aarlig forelægge Kongen og senere ved Trykken offentliggjøre en Beretning om Fideicommissets Tilstand og de Virkninger det havde i Forhold til Stiftelsens Hensigt, paa det, at en saadan Kundgjørelse kunde maaskee bidrage Noget til at opmuntre flere Patriotisksindede til nogen Slags Efterfølgelse. Saaledes som General Classen viser sig i dette Testament, som en ædel Patriot, der var dybt gjennemtrængt af Lyst til at udbrede Almeenvel og lindre den daværende Tids haarde Tryk, navnlig for den meest forkuede af alle Stænder, for Fæstebønderne, saaledes har ogsaa Mindet om ham bevaret sig i levende Erindring her paa Falster ikke alene blandt Beboerne af hans Godser. Det er bekjendt, at Bønderne paa disse ikke bleve synderlig bedre behandlede end paa andre, da Eieren ikkun opholdt sig her faa Uger om Aaret, og de saaledes vare underkastede et Forvalter- og Ladefoged-Regimente med alle de dertil hørende Mishandlinger og Udsuelser; men ikke mindre bekjendt er det, at den ædle Eiers Hjerte blødte, naar han leilighedsviis blev vidende om de Kaar, hvorunder Bønderne sukkede (thi disse vovede af Frygt for den sikkre Hævn næsten aldrig at klage), at han da søgte saavidt muligt at give de Forurettede Opreisning og selv altid behandlede Bønderne med den største Humanitet, og hvergang han var paa Falster beværtede Nogle af dem ved sit eget Bord). Netop Erkjendelsen af, at han med al*) Blandt dem, som flere Gange benyttede en given Leilighed sin gode Villie dog ikke formaaede at virke Noget af Betydenhed for Bønderne, saalænge Fæsteforholdet bestod, har sikkert meere end alt Andet modnet den Beslutning hos ham, for stedse at udrive dem af dette Forhold ved efter sin Død at give dem Arvefæste. Christensen udtaler sig om denne Beslutning paa følgende Maade (S. 41); Testamentet blev til paa en Tid, da den franske Revolutions Forgængeres, de franske Eneyelopædisters Jdeer og Lære om Lighed og Menneskerettigheder havde fundet almindelig Anklang i Europa, da alt, hvad der var stort eller vilde synes stort, da Fyrster og Folk søgte at tilegne sig disse Anskuelser og realisere dem igjennem Reformer og Revolutioner. Det vil erindres, hvorledes Frederikden Store havde sympathiseret med disse Jdeer, det vil erindres, at medens de hos denne Fyrste meere fremtraadte som Led i hans theoretiske Erkjendelse, hans reflecterende Verdensanskuelse, udtraadte de hos hans yngre Samtidige Joseph den Anden i kraftig, for ikke at sige i voldsom Handling. Bondestandens fortrykte og afhængige Tilstand, maatte nærmest aabne en Mark for Reformer i den betegnede Retning, og ligesom den sidstnævnte Monarch umiddelbart havde virket til Bondestandens Emancipation i sine Stater, ligesom Datidens oplyste og høitstaaende Ungdom trindt om i Europa havde helliget denne Sag deres Bestræbelser, saaledes havde den ogsaa vidst at trænge igjennem i Danmark, hvorom den danske Lovgivning fra hiin Tid og det struenseeske Ministeriums Virksomhed noksom bærer Vidne. J denne Aand opdroges de Mænd, der senere med saameget Talent og saamegen Kraft arbeidede paa indgribende Forbedringer i Bondestandens Kaar i Danmark, opdroges en Bernstorff, en Reventlow, en Colbiørnsen og den nidkjære Bondeven, vor nys hedengangne Konge, Frederik den Sjette – i denne Aand optil at aabne Classens Øine for de Misbrug, som gik i Svang paa hans Godser, var den daværende Sognepræst i Aastrup Sogn, Magister Biering i Moseby. Et interessant Exempel herpaa og Bidrag til Oplysning af det omtalte Forhold have vi nylig meddeelt i vort Tillægsblad for underholdende Æmner Nr. 8. Et lignende forekommer i en Lovsang til Landhuusholdningsselskabet, som Magister Biering 1784 udgav paa Latin og 1787 frit bearbeidet paa Dansk i 5 Sange. Da dette Selskab ved at udsætte Præmier og paa andre Maader stræbte at virke i Tidens Aand for Bondemancipationen og navnlig for Hoveriets Jndskrænkning og Bestemmelse og for Selveiendoms og Arve fæstes Udbredelse, hedder det her i Begyndelsen af tredie Sang, hvorved det er vist, at Forf. nærmest havde det Gods for Øie, til hvilket alle hans Sognebørn hørte. Saa vil J, Fædre, da fremhjælpe og ophøie En agtbar Bondestand. Ol maatte Eders Møie Kun naae sit Øiemed! Saa blev dens Lykke grundet, Og en utrolig Skat for hele Staten vundet. Men ak, hvor frygter jeg, naar jeg derhos betænker Det svare tunge Aag, de grumme Slavelænker, Den arme Bonde bær. Hvad har han gjort, den Stakkels Hvi er han bleven Træl, og Skovisk og Spektakkel Hvi er han saa fortrykt, Hvad er hans Skyld og Brøde, Maaskee alene den, at han maa skaffe Føde Og Brød til hver en Mund, fra Slottet og til Hytten? Han ene Byrden bær, og Andre tager Nytten. Hvor lig er han den bi, som samler kun og slæber For dem, som plyndrer den, og uden Skaansel dræber. Et evigt Hoveri – det i mit Hjerte skjærer - Fast Bondens Lyst og Mod, og Marv og Blod fortærer. Ei færdig i de sex af Gud bestemte Dage, Nødtvungen maa han tidt den syvende medtage. Saa hviler ei hans Bæst, og ei han selv paa Jorden; Saa krænkes Borgerret, og Himlens vise Orden! Det var dog, som det var, om, uden banket Trøie, Han rolig kunde sig til Huus og Hjem forføie, Men er Hr. Jgel vred; da strax Krabasken kommer, Og paa hans spændte Ryg en grusom Hvirvel trommer. J kjender ogsaa ham, og, skjøndt det Guld skal gjælde, Vil lidt indskrænket see hans alt for store Vælde." Jmellem de i Sangen nævnte Fædre, var Classen, som ogsaa i sit Testament rigelig betænkte Landhuusholdningsselskabet. droges Generalmajor v. Classen, og, naar dette kaldes frem i Erindringen, bliver det vistnok ikke vanskeligt at forstaae, hvorledes denne midt under sine Omgivelsers den danske Kronprindses og den danske Lovgivnings Stræden for at virke til Bondestandens Emancipation og ved Siden af den iværksatte eller forberedede Forandring af Fæstegodset til Selveiendom eller Arvefæste paa de kongelige Godser i Kronborg- og Hirschholms-Districter, den stødte umiddelbart op til de frederiksværkske Godser, paa Bernstorffs Godser, paa Brahetrolleborg Gods (efr. Röe. 25de Octbr. 1793), Todbol Godser (Bev. 12te Decbr. 1794) o. fl. - kunde fatte den Beslutning at anvende en væsentlig Deel af sin store Formue, som det var hans Hensigt ganske at hengive i Statens Jnteresse, til at udbrede Dannelse, Velstand og Selvstændighed iblandt sine Bønder. Svarog Bøn.