Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-03-24
Krigs Neppe kan nogen sandsynlig Gisning om disse Hullers Bestemmelse nu mere udfindes, især af Mangel paa fuld Vished om Stenens oprindelige Standplads. Kun saa meget synes rimeligt, at de ere borede i senere Tider, og ei vedkomme Stenen som Mindemærke, da nogle af Runerne ved disse Huller ere blevne ufuldstændige. at ) Efter en anden temmelig forvirret Beretning af Præsten Hr. Leganger i Hørløv, indført i Hoffmanns Fundationer VIII D. S. 339, stod den paa den store Kongshøi paa Hørløv Kirkegaard. Dette bestemte Udsagn (maaskee kun en Gienlyd af Lyschander) er aldeles stridende med Worms i ligesaa afgjørende et Sprog skrevne Beretning. ad *) Ske Dagen for 1806, No. 70. Endelig var Tiden kommen, da dette Siællandske Monument, der i saa mange Aarhundreder, havde staaet paa vilden Mark og under aaben Himmel, skulde undergaae en længere Flytning end nogen af de forrige, og efter al Sandsynlighed den sidste, da det bestemtes til en Prydelse for den danske Samling af nordiske Oldsager. Efter Hans Majestæts allernaadigste Samtykke blev, ved Samvirkning af den Kongel. Commission for vore Oldsagers Bevaring og Hs. Excellence Hr. Geheimeraad Grev Moltke, som Curator for Valløe Stift, Stenen paa en Blokvogn med 6 Heste for indkiørt fra Valløe til Kiøbenhavn, hvor den ankom den 19de Martii og er nu opstillet i et Aflukke paa Trinitatis Kirkegaard, tæt ved runde Taarn, omtrent paa samme Sted, hvor den Samling af Runestene, som Prof. Nyerup mælder om (i Hs. Oversyn over Fædrelandets Mindemærker S. 149. o. f.) var hensat, eller efter Bircherods Udtryk henslængt. Sammesteds skulle og under Tag hensættes de 4 Runestene, som af denne Samling ere ene tilovers, og for nogle Aar siden bleve henlagte i Opgangen til runde Taarn. Tryggevælde Stenen er da den første Runesteen, der siden Ole Worms og Resens Tider er fra Landet indført til Hovedstaden. Saalidet man i det Hele og under alle Omstændigheder kan billige deslige Flytninger - saalidt det kan nægtes, at en Runesteen paa sit oprindelige Sted (f. Ex. Jellinge=Steenene) har en langt anden og ærværdigere Betydning, end et saadant omflyttet Monument: saa kunde dog neppe et bedre Valg være skeet, end med denne (der alt for meer end et Par hundrede Aar siden var bortført fra sit første Stade), naar Hovedstaden skulde eie en heel, vel bevaret, og i alle Maader fuldstændig Runesteen.) Nok har den af Størrelse og udvortes Anseelse for at tildrage sig almindelig Opmærksomhed; og da dens Jndskrift hører til de længste og betydeligste man kiender paa Runestene, og hidtil ikke af nogen Oldgrandsker er bleven fuldelig forklaret, tør man haabe, at hvad der endnu ved Kyndiges egen Undersøgelse kan udrettes, som snarest vil skee. *) En dybere Undersøgelse af Sagen er her ikke Sted til. Hvorvidt jeg er enig eller uenig med dem, som ubetinget dadle Flytningen, skal jeg andensteds forklare. Maa nu det herlige Mindemærke endelig finde et Fredsted paa den dobbelt hellige, viede Jordplet, og aldrig friste lige Skjebne med hine, som førtes herhid for at ødelægges eller forsvinde, Maa det betragtes af Mange med stille Opmærksomhed og Ærefrygt, ei som Gienstand for tom Nysgierrighed, men fattet af en ædlere og dybere Sands for Historiens Helligdom. Maa det bidrage til at vække de Nulevendes Opmærksomhed paa de gamle Tiders Aand, og af kommende Slægter modtages som en kiær, ærværdig Reliquie, hvis fuldkomne Bevaring skyldtes vor Old. Chr. Molbech. Gravsang. over Peter. Saabye, Kongelig Skuespiller; afsiungen ved hans Jordefærd den 7de Martii 1810. Af N. T. Bruun og Ludvig Zinck. Broder, Kunstner, Ven! Dig Graven kalder! Døden rev Dig bort i Styrkens Aar! Venskab ved Din sorte Baare staaer, og vor hede Taare paa den falder! Han er blegnet, som Naturens Haand havde meer end moderlig udrustet! at hans milde Øie alt er brustet! Dødens Kulde iisnet har hans Aand! Livets Skueplads og Kunstens Scene, elsket, savnet, Broder, Du forlod! nylig Du som Folkets Yndling stod snart i Jordens Skiød Du slumrer ene! Tit som Glædens Bud og Skialdens Tolk henrev os Din vennehulde Stemme. Kunstens Ynder ei Dit Værd vil glemme; og Dit Navn bevarer Danmarks Folk. Dette er Din Kunstnerløn, som Fader slumre Du i Graven uden Sorg: Gud er Faderloses faste Borg! og Dit Barn Du Venner efterlader. Hedenfarne, naar vil sees igien skal vi trostig for Dit Aasyn mode; thi forladt i Livets Morgenrøde. i hvert Hierte fandt Din Son en Ven. Et Par Ord angaaende Revselsen i Politivennen No. 620.