JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1781-01-17
Da de to smaa Sydskende nu havde leget længe nok, saa løbe de omkring i Haugen med hverandre, og besaae de deylige Frugter paa Træerne, og forlystede sig derover. De kom endelig ogsaa hen til Perskentræet, og der laae to deylige Perskener nedfaldne paa Jorden, som Vilhelm blev først vaer. Han forglemde sin Moders Forbud, bukkede sig ned efter dem, spisede selv den ene, og gav sin Syster Johanne den anden, som ligeledes spisede sin Da de nu vare færdige dermed, faldt det Johanne ind, at deres Moder havde ofte forbudet dem, at spise nogen Frugt, som de ikke i Forveien havde viist hende, Ach, min søde Vilhelm, sagde hun, vi har været ulydige, og nu vil vist vor kjere Moder blive vred paa os, hvad skulle vi nu gjøre, Vilh. Jh, vor Moder veed jo slet intet deraf Joh. Det er sandt nok, men hun maae dog vide det, Vilhelm, du veed jo, at vi ikke maae dølge sligt for hende. Du veed og, at hun er saa kjerlig, og gjerne tilgiver og forlader os endog store Feyl, naar vi kun ere oprigtige og tilstaae det for hende. Vilh. Ja, det er godt nok, Johanne Men vi har jo nu været ulydige, og du veed jo ogsaa, at hun altid straffer Ulydighed. Joh. Ja om hun endog straffer os, minBroder, saa giør hun det jo dog af Kjerlighed; og vi skulle da siden ikke saa lettelig forsee og igjen, i Henseende til hvad hun forbyder eller befaler os. Vilh. Deri har du Ret, lille Johanne! Men hun vil dog blive bedrøvet igjen over det, at hun maae straffe os – og jeg kan slet ikke taale, at see hende bedrøvet. Joh. Jeg heller ikke, min kjere Broder, men mener du ikke, at hun endda vilde blive langt meere bedrøvet, naar hun faaer at vide, at vi har fortiet en begaaet Feyl for hende, Og for Børn. skulde vi vel tørre see dristigt paa hende, naar vi vare os saadan hemmelig Forseelse bevidste, Og maatte vi ikke rødme af Skamfuldhed, naar hun karesserer os, og kalder os sine kjere Børn, og vi ikke fortjene det: Vilh. Ach lille Johanne, jeg seer nok, at du veed det bedre, end jeg. Kom, vi ville gaae ind til hende, og tilstaae vor Ulydighed for hende De omfavnede hverandre, toge hinanden i Haanden, og gik ind. Allersødeste Moder, sagde Johanne, vi har været ulydige, straf os kun derfor, vi fortjene det. Men bliv ikke vred paa os, og bedrøv dig ikke derover. Vi har visselig ikke gjort det med frit Forsæt, men dit Forbud var gaaet os gandske af glemme. Herpaa fortælde Vilhelm, hvad de havde gjort, og aabenbarede det altsammen saaledes, som det i Sandhed var tilgaaet. Den gode Moder blev saa rørt over hendes Børns Oprigtighed, at hun kunde ikke holde sine Glædes Taarer tilbage. Hun skienkede og tilgav dem med et gladt Hjerte den Straf, som de havde fortjent for deres Ulydighed, da hun troede, at den Anger og Smerte, som de nu følede derover, var tilstrækkelig nok, i Fremtiden at advare dem, naar de atter kunde komme i Fare for at være ulydige. Søeskade.
Adresseavis for Børn, 1781-01-17
Ved Betragtninger om mange Søeskader opvækkes Sindet til Medlidenhed; men her opvækkes det tillige til Beundring formedelst en merkværdig Resolution af en ung Skibsdreng.
Adresseavis for Børn, 1781-01-17
Et Skib, som var ladt med Uld, afseilede fra Hamborg. Det var saa sterkt tilpakket i Lasten, at man maatte lade et Par store Uldsække blive liggende oven paa Dækket, hvor de bleve fastbundne med Liner. Man seylede ned af Elven med en god Vind men neppe var man kommen uden for Myndingen af samme, og havde naaet den rumme Søe, førend der reysde sig en meget sterk Storm, som slog Skibet saa sterkt hid og did ved Slingring, at det blev læk, og Vandet styrtede saa sterkt ind derudi, at man ikke kunde holde det læns med Pomperne. Det Avis Det varede derover ikke længe, førend det begyndte at synke Skibsfolkene retirerede sig alle i Baaden, undtagen en ung Skibsdreng, som var saa uhældig, ikke at komme med fra Borde. J den Angest han var, beholdt han dog saa megen Sindssamling, at han, i det Øyeblik Skibet vilde synke, sprang op paa en af de store Uldsække paa Dækket, og skaer samme løs. Derpaa sank Skibet, og den unge Dreng reed nu paa Uldsækken igjennem de skummende Bølger. Vinden har fra Landet, saa der var næsten intet Haab tilovers for denne ulykkelige Dreng; thi han blev hvert Øyeblik drevet længer ud paa Havet. Dog alligevel tabde han ikke Modet. Han holdt det for sin Pligt, at søge at berge Livet saa længe det nogensinde var ham muligt. Han havde allerede tilbragt to Dage og to Nætter paa dette farlige Fartøy, da han paa saa forskrekkelig en Maade blev qvælet og plaget af Hunger, at han tilsidst kradsede et Hul i Uldsækken, og Tid efter anden stak en Visk Uld ind i Munden, for deraf at udsuge og nedsynke den Fedtighed, som fandtes derudi. Saa ekkelt og utilfredsstillende, som dette Næringsmiddel nu endog var, saa tiende det ham dog til en Slags Vederqvægelse. Den tredie Nat var allerede forbi, og den grusomste Død af Sult og Hunger syndes nu med sterke Skridt at nærme sig til den Ulykkelige, da han til sin ubeskrivelige Glæde fik et Skib at see tæt ved Horizonten, som syndes at nærme sig til ham. Nu tvivlede han ikke meere paa sin Rædning, Skibet kom virkelig hen imod ham; Skibsfolkene derpaa fik ham at see, og satte en Baad ud, for at tage ham om Bord, hvor han kom gandske forhungret og afmægtig. Skibscapitainen hørde hans Skjebne, ynkedes over ham, og brugde den fornødne Forsigtighed, kun i Førstningen at give ham lidet Skibs tvebak og lidet Viin. Derpaa maatte han gaae hen at sove. Da han vaagnede igien, fik han atter kun en liden Portion Mad, hvorpaa han atter maatte gaae hen at lægge sig. Ved denne afvexlende forsigtige Vederqvægelse af Spise og for Børn. Søvn blev det unge Menneske inden en kort Tid sat fuldkommen i Stand igien, og han kom frisk og munter i Land i Hamborg, og Dagen efter tog han allerede Hyre igjen og tiltraadde en ny Søereyse. En besynderlig Taksigelse.
Adresseavis for Børn, 1781-01-17
En rig og anselig Chineser var meget storagtig og indbildt af en Klædning, som han gik med, der var overalt besat med de kostbareste Ædelstene.
Adresseavis for Børn, 1781-01-17
En gammel og sletklædt Bonze (saaledes kaldet man de Geistlige i China) fulgde efter ham igiennem adskillige Gader, bukkede sig ofte lige ned tilJorden for ham, og takkede ham adskillige gange for hans Ædelstene. Min Ven, svarede den Rige, jeg har ingen Ædelstene givet dig." Det er sandt nok, blev Bonzen ved; men J har dog givet mig Leylighed til at see paa dem, og andet Brug kan J dog heller ikke gjøre af dem. Der er altsaa ingen anden Forskiel imellem os, end at J har den Umag, at bære dem og forvare dem, men denne Møye og Bekymring skjøtter jeg ikke om. Ptolomæus, de Fattiges Ven.
Adresseavis for Børn, 1781-01-17
En ædel Heldt af Grækenland Var Polomæus. Denne Mand Lod ingen, som han trænge saae, Uhjulpen fra sig gaae; Men gjorde alle godt, og glad Gav til enhver, som hannem bad. Da og en arm Soldat engang For ham beklagede sin Trang, Men han just havde ingen Penge, Han sig dog ey betænkde længe, Men strax aftrakde sine Skoe, Og sagde: Tag dem begge to Du skulde noget meere have, Men vær tilfreds med denne Gave. Jeg heller vil med bare Fødder gaae, End du af mig slet intet skulde faae. Var dette ikke høyt og ædelt tænkt, Jo, stor og skjøn var Gaven, ham blev skjenkt.
Adresseavis for Børn, 1781-01-24
Min Fader og min Moder vilde vist skiende paa mig. Haabef. Du maae sige, at jeg har givet dig Pengene til dem. L. Jak. Det er godt nok, lille Herre, men Deres Hr. Fader vil faae det at vide. Jeg kan ikke modtage dem, uden at sige ham det. Haabef. O, nu forstaaer jeg dig. Jeg merker, at du anseer mig for et lidet Barn; men jeg kan lade dig vide, at min Papa ikke længere anseer mig derfor, og at jeg har ligesaavel Magt til at give dig disse to Dukater, som jeg kan, om jeg vil, kaste dem ud af Vinduet. Seer du da, at jeg er Herre over dem, og lær at gjøre Forskjel: - Dersom du ikke vil tage imod dem, saa kaster jeg dem ud, og de vil nok komme tilpas for den Stakkel, der tager dem op. L. Jak. Nu da, min Herre, saa vil jeg da nok tage imod dem – Men Haabef. Men! – Du vil maaskee sige det til min Papa - ikke L. Jak. Ja vist vil jeg Haabef. Dersom du siger det. – ja – ja dersom du siger det, saa forsikkrer jeg dig til, at jeg aldrig meere skal have dig saa kjer. Tag dig derfor i Agt.
Adresseavis for Børn, 1781-01-24
Fjerde Optrin. Hr. v. Dyderig. Haabefuld. Lille Jakob. v. Dyd. Min Søn, din Skrivemester er her og venter paa dig, gaae ind til ham. Haabef. Ja, hjertelig gjerne, Papa, Nu gaaer jeg. (Han giver den lille Jakob et Vink, at han skal tie, og gaaer bort.)
Adresseavis for Børn, 1781-01-24
Femte Optrin. Hr. von Dyderig. Lille Jakob. L. Jak. (skjelvende) Tillad mig, naadige Herre, at jeg maae overlevere Dem disse to Dukater. Deres Søn har – i hvor meget jeg end satte mig derimod – tvunget mig til at tage imod dem. -v. Dyd. Under hvilket Paaskud har min Søn tvunget dig dertil. 2. Jak. Avis L. Jak, Fordi min Moder ligger i Barselseng, og min Fader er syg, og vi ere sex Børn; thi jeg har paa hans Forespørgsel maattet for tælle ham alt dette v. Dyd. Nu vel, min Dreng, da min Søn, efterat have forelagt dig alle disse Spørgsmaale, har givet dig disse to Dukater, saa ere hans Hensigter ret gode, og det fornøyer mig, at han saa vel anvender de faa Penge han har Behold dem kun, min Dreng, og give dem til din Moder eller din Fader. Gaae du ikkun hjem med Pengene, det du har fortælt mig, er mig til den største Fornøyelse, og er mig langt vigtigere end de to Dukater. L. Jak. Men, naadige Herre, siden De saa vil have det, saa vær saa god, og lad min Fader vide, at det er efter Deres Befaling, at jeg har modtaget disse Penge. v. Dyd. Ja vist, mit Barn, gaae nu kun, og giv dig tilfreds. L. Jak. O, hvor megen Velsignelse vil ikke min Moder ønske over Dem og Deres Hr. Søn, v. Dyd. Hør. – Dersom min Søn Tid efter anden skulde byde dig flere Penge, saa befaler jeg dig nu, at du skal tage imod dem uden Vægring. L. Jak. Men, naadige Herre, han har forbudet mig, at jeg ikke maatte sige Dem det, og derhos truet mig, at han ikke meere vilde bære den ringeste Godhed for mig, ifald jeg sagde det. v. Dyd. Saa meget desto bedre; det fornøyer mig ret, at han har sagt det til dig; thi det er et Tegn, at hans Godgiørenhed ikke er ledsaget af Stolthed. Jeg forbyder dig derfor, at du ikke maae sige ham det, at du har fortælt mig noget derom, forstaaer du mig, L. Jas Jo, naadige Herre, jeg forstaaer Dem. v. Dyd. Dersom han oftere byder dig noget, saa tag det kun, jeg befaler dig det. Og, for ikke at stifte nogen Uenighed imellem eder, saa vil jeg stille mig an, som jeg ikke veed noget deraf. L. Jak. Ja, naadige Herre! (Han gaaer hen og boner paa en Stoel, v. Dyd. (for sig selv) Min Søns gode Gemyt har allerede forekommet mig i det, som jeg for Børn. havde foresat mig i Dag at ville giøre for disse stakkels Folk. O hvilken Fornøyelse for en Fader af min Tænkemaade. Og hvormeget skal det ikke glæde mig, om min Søn af ingen anden Aarsag har frabedet sig Galonerne paa sine Klæder, end for at bruge Pengene til at gjøre vel med (Slutningen følger.) Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1781-01-24
Et otte Aars gammelt Barn gav engang et stort Beviis paa Ømhed og Kjerlighed for sine Forældre. Disse vare saa fattige, at de ikke engang havde en Seng, at forvare og skjule sig udi for den store Mængde Myg, som om Sommeren opfylder Husene. Den Lille forsøgde paa mange Maader at sætte hans Forældre i Sikkerhed for Myggenes Stik, men forgjeves. Endelig faldt han paa en Beslutning, som viser, at det er ikke Nøgen umuligt, at gjøre Godt, som kun alvorlig vil. Han satte sig, naar hans Forældre sov, tæt ved deres Leye, klædde sig af indtil Beltestedet, og overlod gandske rolig sit nogne Legeme til Myggene, uden at jage dem bort, Naar de har suet sig mætte paa mit Blod sagde den kjere ædeltænkende Lille – saa lade de mine Forældre blive i Roe. Den bedste Foræring. Soerates, en atheniensisk Philosoph, pleyede undertiden at faae Foræringer af hans Disciple, da enhver af dem gav ham efter sin Formue Kun en eneste af disse hans Disciple, ved Navn Eschines, var alt for fattig, til at kunne give ham noget. Jeg eyer, sagde han, ikke det allerringeste af nogen Værdie, som jeg kunde give dig, og for den Aarsags Skyld gjør det mig allene ondt, at jeg er fattig. Men jeg giver dig alt, hvad jeg har, – mig selv. Forsmaae ikke denne liden Gave, og betænk, at de andre vel har givet dig meget, men de har ogsaa beholdt langt meere tilbage. Soerates svarede: Det er ingen ringe Foræring, som du giver mig, Æschines, i hvor liden Priis du endog synes at sætte paa dig selv. Men jeg vil anvende al min Flid, at jeg kan give dig, langt bedre Stand tilbage igjen til dig selv, end jeg har imodtaget dig.
Adresseavis for Børn, 1781-01-31
Aar. Numer Or Tredie Avi Aargang. for Onsdagen. Børn. den 31. Januarii. Den Rige, som har en veltænkende Siel, Er aldrig af Guldet og Pragten en Træl Slutning af Skuespillet Klædningen uden Galoner. Sjette Optrin. Hr. v. Dyderig. Haabefuld. Lille Jakob.
Adresseavis for Børn, 1781-01-31
(J dette Optrin bliver den lille Jakob ved bestandig at bone.) Haabef. Papa, her er Skræderen. v. Dyd. Lad ham kun vente lidt. Kom hid til mig, min Søn, Er det ikke i Morgen, du har lovet at sige mig, hvortil du har brugt dine Penge? Haabet. Jo, Paval siden De endelig vil vide det. v. Dyd. Og jeg havde ogsaa besluttet, Morgen at give dig Penge for Galonerne, siden du ikke forlanger dem paa dine KlæderHaabef. Ja De har lovet mig det. v. Dyd. Men saasom jeg har mere Fortrolighed til dig, saa vil jeg strax give dig tyve Daler, som Galonerne havde skullet koste, ifald jeg skulde kjøbt dem til dig. See her ere de. Jeg anseer dig ikke længer for et Barn, og du kan ved Leylighed sige mig, hvortil du har anvendt saavel dem, som de to Dukater. For den Aarsags Skyld skal jeg ikke oftere sætte dig i Forlegenhed. Haabef. O Papa. Jeg havde allerede sagt Dem det, ifald jeg havde ilde anvendt dem; og jeg har den Tillid til Deres Godhed, at De vilde have forladt mig det, v. Dyd. Nu - det var fornuftigt. (Han gaaer hen og stiller sig i Vinduet.) Haabef (nærmer sig hen til den lille Jakob, og giver ham uformerkt de tyve Daler, hvilke han og, efter nogen Vægring tager imod Sagte til den lille Jakob.) Tag dem, tag dem, (høyt til sin Fader) befaler De, hjerte Papa, at jeg skal sige til Skræderen, De strax vil komme ned til ham, eller vil De, at han skal komme her op v. Dyd. Ney, lad os ikkun bie, indtil den lille Jakob er færdig. Haabef. (gaaer hen til Vinduet og feer ud.)L. Jak. Min naadige Herre, nu er jeg færdig. (sagte til Hr. von Dyderig) See her, dette har han i dette Øyeblik givet mig. v. Dyd. Tyve Daler: L. Jak. Ja, naadige Herre! v. Dyd. (sagte til den lille Jakob) Det er vel; jeg er fornøyet dermed. Giv din Fader dem Avis dem i min Søns Navn, og slig ham, at det skeer med min Tilladelse. (høyt) Nu er det godt, min Ven, gaae nu hen og arbeyd for din Fader og Moder; thi de har og maattet slæbe for dig. L. Jak. O, naadige Herre, jeg skaaner mig ikke, og dersom mine Kræfter saa sandt vilde tillade det – dog vor Herre raader foralt – og han vil ikke forlade os Han gaaer bort.)
Adresseavis for Børn, 1781-01-31
Bekjendtgjørelse. Den Persiske Monarchs Cyrus's Ungdoms Historie fortjener at læses af alle unge Mennesker. Man slaae engang Xenophons Cyropædie op. Det første, som falder i Øynene om Cyrus, er den Redelighed og Godhiertighed, der var ham medfødt. Oplivet af den, omfavner han sin Bedstefader, til hvem han med sin Moder just var kommen i Besøgelse, og som han nu førstegang fik at see; men han viisde sig ligesaa varm og trohiertig imod ham, som om de havde været gamle gode Bekjendtere og Venner. Strax der paa lod den unge Crus's gode Hjerte sig tilsyne imod alle dem, som havde viist den ringeste Tjenstagtighed imod ham, og imod dem, han elskede. Det første, han fik at raade over selv, var Vildtet, hvilket hans Bedstefader gjorde ham en Føræring med. Dette forærede han bort til Hof betjenterne. "Du, sagde han til den ene, skal skal have dette Vildt, fordi du med en god Villie har lært mig at ride, og du, sagde han til den anden, fordi du har givet mig et Stykke til mit Antog. Thi seer du vel dette kan jeg nu give dig med Fornøyelse, og dig ligeledes noget, fordi du har opvartet min Bedstefader vel, og dig, fordi du viser Agt for min Moder. Og saaledes blev han ved, indtil han havde foræret alt Vildtet bort. Naar han merkede, at hans Avis hans Moder eller Bedstefader saae sig om efter noget, saa bragde han dem det hastigere, end Hoffolkene og Hofbetjenterne kunde bringe det, som dog vare bestilte dertil. Med de unge Drenge af hans Alder, i hvis Selskab han blev opdraget, blev han inden en kort Tid saa bekiendt, at de bleve de fortroligste Kammerater med hinanden. Han søgde endog at vinde de unge Personers Forældre, og vandt deres Kierlighed, fordi de saae, at deres Sønner bleve saa inderlig elskte af ham. Naar de havde noget at ansøge hos Kongen, saa sagde de det til deres Sønner, disse sagde det igjen til Cyrus, og han blev Talsmanden. Da hans Bedstefader var syg, forlod han ham ikke noget Øyeblik, og hans Øyne vare næsten aldrig tørre, saa længe han sad hos den Syges Seng. Han var meget snaksom, og maaskee noget mere, end han burde have været. Men deels var hans Opdragelse Skyld derudi, i hvilken han var bleven tilholdt, at gjøre Regnskab for alle sine Foretagender, deels foraarsagedes samme af hans Videlyst, og desuden var der intet Pralerie i denne Snaksomhed, men et en foldigt godhiertigt Væsen fremskinnede deraf. Da han engang havde vovet sig for yderlig paa Jagten, skiendte hans Oncle paa ham, som i det samme kom dertil; men imedens han skjendte, stod Cyrus og tænkde paa at bede ham om noget, at han nemlig maatte tage det dræbte Vildt med sig til en Foræring for hans Bedstefader. Hans hele Ungdoms Tid, indtil hans sextende Aar, tilbragde han saaledes, at han daglig bidrog noget til alles enten Fornøyelse eller Vel, men gjorde aldrig nogen Skade eller Fornærmelse Da han endelig maatte reyse tilbage igjen til Persien, og forlade sin Bedstefader og sine Mediske Kammerater og Bekjendtere, græd han bittre Taarer. Det Godhiertige i hans Charakter, tilat unde alle Mennesker vel, bestyrkedes hos ham i de modnere Aar. Midt i hans Krigstog fik han Titel af Veldæder og en god Mand.
Adresseavis for Børn, 1781-01-31
Endnu et Exempel paa den agtværdige God hiertighed hos unge Mennesker maae vi her bekjendtgjøre.
Adresseavis for Børn, 1781-01-31
En Tydsk Prindsesse, som var ikkun sex Aar gammel, hørde af en af hendes Laqvayer, at en for Børn. anden Hoflaqvay havde brækket sit Been, og at han var kun i fattige Omstændigheder, og havde mange Børn. Rørt af Medlidenhed hentede hun en Louisdor af sin Sparebøsse, og leverede sin Laqvay den, for strax at bringe den hen til den Ulykkelige. Laqvayen tog den, og gik, uden derover at vise nogen kjendelig Glæde for sin Medlaqvay. Prindsessen, som saae det, og troede, at han var misfornøyet, fordi han selv intet havde faaet, kaldede ham tilbage igjen, hentede en Dukat, og gav ham den med de Ord, see der har du og noget for dig selv, at du ikke skal blive fortrydelig, for du fik intet.
Adresseavis for Børn, 1781-01-31
En yngre Broder af denne Prindsesse saae engang, da han blev paaklædt, at hans Laqvayvar meget nedslaaet. Hvorfor er du ikke fornøyet, spurgde han. – "O, naadigste Herre! jeg har ingen Aarsag til at være det. Hvorfor ikke, – "For jeg er fattig, og har saa mange Børn at ernære. – Bie lidt, raabde Prindsen meget glad, sprang op, og hentede sin hele lille Skat, som bestod af nogle Louisdorer og Dukater, og gav Laqvayen dem med de Ord: Der har og alt, hvad jeg eyer, paa det at du kan faae Aarsag til at være fornøyet. Laqvayen, for ikke at have Anseelse af, ved en forstilt Bedrøvelse at ville lokke Pengene fra Prindsen, bragde dem til Hofmesteren med Sagens Fortælling, og Hofmesteren til Prindsens Moder Fyrstinden. Denne naaadige Fyrstinde skikkede Laqvayen alle Pengene igjen, at han skulde beholde dem; lod hendes Søn komme til sig, og omfavnede ham med en mild Opmuntring, fremdeles at hielpe enhver og gjøre Godt, naar han kunde. Gøgen og Lærken. En Fabel. En Gog engang en Lærke spurde Slig mig dog, hvor det kommer sig, At de saavidt bereyste Storke Er ikke visere, end vi, De skal os denne Sandhed lære. Saa svarde Lærken smilende: Bereyst en Tosse vel kan være; Men blir deraf ey klogere.
Adresseavis for Børn, 1781-02-07
Numer Aar. Tredie AviAargang. for Onsdagen. Børn. den 7. Februarii. Dens Tale og Handling til Spot sig forvandler, Som tankeløs taler og skjødesløs handler.
Adresseavis for Børn, 1781-02-07
Nyeheder. de lever en Kjøbmand, som forstaaer meer, end Regnekunst, Bogholderie, Vexelkours, Myntsorter, og Maal og Vegt. Alt dette forstaaer han og, men han forstaaer endda langt mere. Timerne uden for Contoiret opofrer han til nyttige Skrivters Læsning og Omgang med fornuftige Venner. Han gjør slet ingen unyttig Bekostning med hans Formue. Han siger hverken ved sin overdrevne Pragt, eller med sine Miner, at han er en rig Mand. Hans Ædelmodighed og Veldædighed forkynder hans Rigdom. Et vist Antal af fattige Folk, som formedelst Alder og Sygdom ikke kan arbeyde, faae deres Underholding af ham. Han antager sig ofte et fattigt faderløst Barn, og lader besørge sammes Opdragelse. Han hielper fattige Haandverks folk, ved at laane dem Penge til at anskaffe sig de fornødne Materialier, og naar de anvende dem vel, beholde de samme i nogle Aar uden Renter. Følgende Exempel kan vise, hvor veltænkende han er. Han havde anlagt en Hauge uden for Porten, som var ham selv til Fornøyelse, og dem til Velsignelse, der arbeydede paa samme og fortjende deres Underholding derved. Bag ved hans Hauge havde en Huusmand et Stykke Jord liggende, som han meget lidet nyttede. Dette Stykke Jord vilde Kjøbmanden, kjøbe af ham, og tilbød sig at betale ham derfor, hvad han forlangde. Men Huusmanden gav ham et meget uhøfligt Svar. Nogle Aar derefter kom denne samme Mand af sig selv, og tilbød Kjøbmanden sin Ager. Dette forundrede han sig over; men fik at vide, Manden var kommen i Gield ved Misvext og andre ulykkelige Tilfælde. Han betiende sig da ikke af den Fattiges Nød til sin Fordeel, men han gav ham fire gange saa mange Penge, som han forlangde for Ageren, og som den var værd, og laande ham endda nogle hundrede Daler uden Renter, for at hielpe sig i Stand igjen. Huusmanden gik med Glædes Taarer bort fra ham, i det han raabe: Hvorledes skal jeg giengielde saadan Ædelmodighed! – Da jeg kan hielpe Eder, min Ven, svarede Kjøbmanden, saa giør jeg nu herudi ikke mere, end hvad der er min Skyldighed. Aldrig har Kjøbmanden selv talet derom, men Huusmanden har udbredet denne ædelmodige Handling, og talet om den Godhed, som han ikke havde fortjent, formedelst det grove Svar, som han tilforn havde givet ham. Denne Menneskeven Avis. ven pleyer ofte at sige til sine Venner, at han skatterer sin Rigdom høyt blot af den Aarsag, fordi den skaffer ham den Fornøyelse at kunne gjøre Godt, og er et Middel i hans Haand til at aftørre de Elendiges Taarer, eller at forvandle dem til Glædes Taarer. Samt Da først vare hans Penge ham til en sand Fornøyelse, naar han kunde lægge sig til Sengs med de Tanker, at han ved Hjelp af samme havde atter ræddet et Menneske af sin Kummer. – Saadant et Mønster paa Ædelmodighed, Menneskekierlighed og Veldædighed er følgeværdigt. - Udmerker Eder det, J Unge, om Herrens Forsyn betroer Eder Rigdom i Verden.