Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-09-10
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Hos Roo Lom Nittende Aargang. No. 73. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 10 September 1822. Prindsessen med Roserne, og Katten med de grønne Blade og Tornene (Slutning; see forr. No.) Længe drev Æslet skrydende omkring paa den store Soltsplads. Jo høiere det skrydede, jo mere loe Mængden. Denne Latter antog Æslet for bifald, og skrydede endnu høiere; thi han var lige saa stolt som Æsel, som han før havde været som Menneske. Den evige Skryden ærgrede alle dem, som nyeligen havde leet. Gode dumme Dyr, hold dog op engang, bade de Godmodigste. - Æslet skrydede. Andre holdt for Ørene. - Æslet skrydede. – "Ti, Klods!" raabte nogle Æslet skrydede. Omsider kom en Bonde, som søgte efter sit nyelig bortløbne Æsel. Da det ene Æsel ligner det andet, saa holdt han den forvandlede Phantasus for sit. "Eil Eil finder jeg Dig her igien, Dit dumme, dovne, halstarrige Dyr!" udraabte han Marsch hjem jeg skal lære Dig andet end at døve godt Folks Øren med Skryden." Æslet gjorde Mine til at sparke ham; men et dygtigt Rap af Bondens Knortestav, bragte det strax til Lydighed." har faaet for lidt Prygl i Dine Dage," sagde den opbragte Bonde, og derfor trodser Du nu Din Overmand. Fort hjem, min Kjæp skal nok bringe Dig til Raison." Dette Ord mindede Phantasus om Prindsesse Raisonable, og da han (under hvilken som helst Skikkelse) dog stedse beholdt Erindringen om det Forbigangne, saa udstødte han et dybt Suk, ved at tænke paa denne sin tabte Elskerinde. Bonden tog dette Suk for en sædvanlig Æselsnykke, fordi han drev det hjem til Arbeide. Dets Længsel efter Raisonable blev altsaa for denne Gang belønnet med en Dragt Prygl. Det fandt denne Behandlingsmaade meget uretfærdig; men medens det ved en Tvang, der langt fra ikke var saa sød, som den, under hvilken Prindsessen vilde holde sin Phantasus, blev bragt til at underkaste sig Andres Villie, kom det til Eftertanke. Ja, for den gode Phantasus naaede Bondens Huus var hans Æselskind saa mørt, og hans Villie saaledes bøiet, at han alvorlig fattede det Forsæt, at intet skulde skille ham fra hans Herskerinde, dersom han nogensinde var saa lykkelig at finde hende igjen. (Skade, at han først i Æselskikkelse fattede dette gode Forsæt!) Han besluttede at fortjene de Væsners Yndest, som ledede hans og Raisonables Skjæbne, ved roelig Taalmod, endog hvor han, som her, blev mishandlet. Han lod sig altsaa villigt paalægge de tungeste Byrder, trællede fra Morgen til Aften, og fik dog ofte Prygl, skjøndt han efterhaanden blev det flittigste og frommeste Æsel. At der hørte Tid til denne Omvendelse, er naturligt. Der henglede Aar, inden Phantasus blev det fromme, lydige Æsel, jeg her har beskrevet. Hans Herre var et af det Slags Mennesker, som kun skiller sig fra de fiirbenede Dyr ved den udvortes Skabning. Hans Sind var lige saa stivt, lige saa dyrisk, som det sædvanlige Æsels, derfor pryglede han sit, skjøndt det gjorde alle sine Pligter uden at skryde. Een Dag, da Bonden havde overlæsset sit Dyr saaledes, at det ikke kunde røre sig af Stedet, vilde den haardhjertede Herre dog bringe det til at trave, ved at prygle det forfærdeligt. Æslet var nær ved at opgive Aanden, og dog forbandede det ikke sin Skjæbne, men anstrængede sig paa det Jvrigste for at føie ham. Umenneske!" raabte en Betlerske, som havde indhyllet sit Hoved saaledes, at man ikke kunde skjælne om hun var ung eller gammel. Bonden antog dog det Sidste, og bad den fordømte gamle Her skytte sig selv, og lade ham behandle sit Dyr, som han vilde. "Og begriber Du da ikke," spurgte Betlersken, at Du handler dummere end Æslet selv, naar Du vil tvinge det til en Umuelighed; Ak, tænkte Phantasus, med slige Spørgsmaal har min Raisonable ofte forsøgt at bringe mig paa rette Vei; men, Vee mig, jeg hørte hende ikke, og dog havde jeg meere Aand end min haardhiertede Herre, han vil sikkert ikke høre min Tals mandinde. Han havde Ret. Bonden gav knubbede Ord, ja hævede endog sin Knortekjæp imod hende. Æslet vilde ile til, for at aftage Stødet for Betlersken. J det samme blev det forvandlet til en Løve, den reiste sig, rystede den frygtelige Manke, og truede at anfalde Bonden. Den Grusomme er stedse feig, derfor løb den forskrækkede Bonde bort, med et forfærdeligt Skrig. Løven lod ham flygte; det var ham nok, at Betlersken var i Sikkerhed, og han vilde ikke takke Himlen for sin nye Forædling ved at begaae et Mord. Men i det Bonden udstødte sit Augestskrig, gav Betlersken (som var Prindsesse Raisonable selv) et høit Glædeskrig, thi de grønne Blade d Løvens Øren overtydede hende om, at det var hendes elskede Phantasus (hun havde i sin Ungest over Æslets Marter overseet de nøgne Tornestilke, det bar). At Phantasus, som nyeligen havde været Æsel, ikke strax kunde kiende hende, er naturligt, at hun frygtede for at tilkjendegive sig for ham, er lige saa hun havde desværre alt for ofte havt Prøver paa hans Letsindighed og Ustadighed. Jmidlertid var det hende et godt Tegn, at hun saae de tilforn hentørrede Tornestilke bære grønne Blade ved hendes Løves Øren; thi da vidste hun, at Roserne i hendes egne Kinder stode i yndig Rødme, og hun glædede sig ved at kunne, naar hun eengang vilde give sig tilkiende, fremstille sig for sin Elsker i al sin Ynde. Hun lokkede Løven til sig, og med al den Venlighed, den kunde lægge i sit Væsen, nærmede den sig til sin Velgjørerinde. Hun gav den tusinde Kjærtegn, tog et lidet smalt Baand ud af Barmen, slog det om Løvens Hals, og det stærke Dyr lod sig villigen binde, og gik som et Lam ved hendes Side. Raisonable blev saa henrykt, at hun besluttede at give sig tilkjende men Merline, som fulgte hende, usynlig for Løven, tilhviskede hende, at det var bedst at holde sig skjult endnu, og lade hendes Elsker vinde Menneskeskabning ved Taknemlighedsfølelse; thi dersom denne indtog Phantasus Hjerte, kunde hun sikkert forlade sig paa ham; derimod var Kierlighed en Lidenskab, og hun vidste nok selv, at den gode Phantasus kun alt for let lod sig henrive af Lidenskaber, men at de just, formedelst deres heftighed, vare af kort Varighed hos ham. Det var bedst at prøve, om det var hendes Aand, eller hendes Skjønhed, han elskede. Prindsessen, indsaae, at hendes himmelske Ledsagerinde havde Ret, og - Phantasus gik altsaa i Raisonables Baand, uden at kjende hende. De havde saaledes vandret i nogen Tid sammen, da man hørte Lyden af et Jagthorn, og fem Jægere styrtede med vildt Skrig lige imod Raisonable. De omringede hende, og skulde ufeilbarligt have dræbt hende, dersom Løven ikke med ædel Jver havde kjæmpet med sin Velgjørerinde. Hun slap Baandet, og Løven ilede imod dem. Kampen var haard, men Løvens Jver opflammede Prindsessen, og hendes Sindighed bemærkede ethvert Konstgreb, hvormed de vilde overraske hendes Løve og drage ham til sig; ja der gaves Øieblikke, hvori den syntes at vakle; da hævede Raisonable sine Øine til Himmelen og raabte: "Orst, styrk ham med Din Kraft, og lad mig, som nedstammer fra Dig selv, ikke tilintetgjøres af disse Vilde!" Løvens Kraft opflammedes ved hendes Bøn; thi det forekom ham som om Orst selv stod for ham og lærte ham at stride, og rakte ham en skinnende Krone til Seierstegn. De fem Jægere bleve overvundne, Løven bragte dem een efter den anden for sin Velgjørerindes Fødder. - Held Dig, at Du vandt lød det fra Himlen. Firlefamber paa sin himmelblaae Hest, og Merline i sin Lillievogn lode sig begge see. Prindsessens Tiggerklæder faldt af, og hun stod der saa skjøn, at Phantasus, som gienkiendte hende, aldrig havde seet hende skjønnere. Glad omfavnede hun sin kjere Løve, og i det hun nærmede sit Ansigt til hans rørte Roserne i hendes Kinder ved Stilkene paa hans Øren; de forenede sig, i det de begge forlode deres Plads, og fæstede Rødder i Jorden, til det deligste Rosentræ, som de himmelske Væsner gave den Egenskab, at det aldrig skulde visne, saalænge Raisonable og Phantasus vare enige om at vande det. Prindsessen var deligere end nogensinde før, nu da intet Unaturligt fandtes ved hende. Hendes Løve var forvandlet til den muntreste, skjønneste, fyrigste Yngling, som knælede for sin Prindsesse, og bad, at hun for Himlens Skyld vilde slaae det kjere lette Baand om ham, paa det han ikke nogensinde skulde rives fra hende. Feen Merline forærede Raisonable sin Lillievogn; de fem vilde Jægere bleve lænkede bag Vognen, og Feen forsikrede Raisonable, at hendes Elsker, om han forsøgte paa at rive sig løs af Baandet, vilde blive hende inderlig kjer, saa ofte de kjørte sammen i denne Vogn. Firlefamber skjænkede Phantasus sin himmelblaae Hest, med det Tillæg, at naar han undertiden vilde vove sig lidt høiere end sædvanligt, maatte det skee paa dette Dyr, da vilde han altid vende fro tilbage igjen til sin Elskerinde, og blive hende endnu kjerere. Prindsessen og hendes Elsker stege i Vognen, og aldrig havde Phantasus været saa indtagende, aldrig hans Prindsesse saa skjøn, som under den Liliebue, Vognen dannede over dem. De tvende Feer ledsagede dem tilbage til deres Forældre. Sultanen omfavnede sin Datter, og velsignede hendes Forening med Phantasus. Zaide græd de saligste Modertaarer, og hele Landet jublede, da Raisonable rakte sin Phantasus Haanden for Alteret. J. M. Jessen.