Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-04-28
Nu er alle Familiebaand opløste. Der foranstaltes en stor Fest, i Anledning af denne Ophøielse. Men dertil kan hverken Sadelmagersken, Urtekræmmersken, Snedkeren eller Grovsmeden indbydes. Hvorledes vilde saadanne Folk ogsaa figurere hos en Krigsraad, en Frue, Fra nu af kjender hverken han eller hans Frue mere deres gamle Frænder. Jffor vare de halvt om en Vogn til Dyrehaugen, hvor de spiste sammen og boltrede sig i Græsset, og drak Friheds, Ligheds og Broderskabs Skaal af den store Bolle. Her hørtes intet uden Svoger og Svigerske, Fetter og Cousine. Men hvor har Bladet ikke vendt sig, siden den lede Titel=Dæmon er faren i Krigsraaden og hans Frue, Paa offentlige Spadsereveie gaae de deres stakkels borgerlige Slægtninger forbi, uden at see paa dem, for at undgaae al muelig Hilsen og Gjenhilsen, og enhver Gisning om at Snedkeren, Grovsmeden eller Saddelmagersken i allerfjerneste Henseende kan være beslægtet med Krigsraad Fri mont. Rumberg er Fabricant, men i hans Huus hersker dog en vis ar noble. Rig er han ikke skjøndt han gjerne vil synes at være det. Han boer prægtig, klæder sig cavalierement, fører en stort Huus, har hver Dag Fremmede ved sit Bord, og hans Børn gives en standsmæssig Opdragelse. Jngen Prinds eller Prindsesse i det hele romerske Rige kan døe, uden at hans Døttre jo ere klædte sorte som Ravne, og som Nattens Aander paradere i Ranglogen og i Concertsahlen. Den hele Familie hænger fast ved alt Titel- og Rangsmæssigt, som en Borre ved en Vadmelskjole. Der hører man ingen anden nævne end Etatsraad ** og Justitsraad og Kammerjunker ", og Grev v. ** og Fru * og Etatsraadinde Det gemeene Ord Herre og Madam skurrer i Herrens og Fruens Øren, som Musicanternes Toner i den pantsatte Bondedrengs. Fortæller man noget, saa maa man, for at blive hørt, sige, at man har det fra Etatsraad eller Grev v. " egen Mund. Sønnerne og Døttrene vide saare vel, at deres Fader ikke nedstiger i een Linie fra den store Don Prospero de Colibrados, som udi det Slag ved Burgos slog 400 Mohrer ihiel med egen Haand, eller deres Moder "fra Donna Adonida der vægrede sig ved at modtage et Hundrede Styk von Achten, som udi Henseende til hendes Herres Tjeneste, bleve tilbudne hende af Regjeringen." Det er dem langtfra ikke ubekiendt, at deres Farfader har været Favnesætter og at deres Mormoder har lavet Bolledei; men de vide ogsaa af den Historie, de have lært i Jnstitutet, at Pave Gregorius Vilde havde været Søn af en Tømmermand i Toscana, den store Peder Griffenfeld af en Vintapper paa Hjørnet af Kjøbmagergade og Løvstræde, og Frankrigs forhenværende Keiser Napoleon Bonaparte, af en juridisk Consulent i Ajaccio paa Corsica. Sønnerne føre sig som Junkere, og Døttrene have lært at synge, spille paa Pianoforte, parlere forskjellige Sprog, declamere Vers, spille Comoedie o. s. v. De omgaaes meest nobiliterede Folk, og betragte sig selv og deres Forældre som et Slags Halvnoblesse. Faderen sørget ogsaa omhyggeligen for, stedse at kunne have Rangspersoner ved sit Bord, og som en Maane uden eget Lys, vil han gjerne laane Lys af de ham omgivende Sole. Han veed, med Donna Olympia, hvad Omgjængelse med gemene Folk kan virke, og derfor vogter han sine Børn, saa meget som mueligt, for saadan Omgjængelse. Deres Cousiner Urtekræmmerens Døttre ere derfor vildfremmede for dem, derimod er den med deres Moder vidtløftige Beslægtede Capitain v. T's. Datter deres daglige Selskab, og der gives ingen Familiefest, som hun ikke er buden til. For nogle Aar siden kjendte de vel deres Cousiner Urtekræmmerens Døttre temmelig nøie, men siden den Tid denne opsagde deres Fader Cautionen for Huusleien, fordi han gjorde den enfoldige Slutning at en Fabricant, som hans Svoger, umueligen længe kunde udholde at betale aarligen 1000 Rbd. i Leie, er al Familieskab med ham ophævet. Hr. Rumberg er simpel Fabricant, men naar man seer hans Bord, saa fristes man til at troe, at han er en Præmierminister. Hvilken Overflødig hed af Sølvtøi seer man ikke her, Hvilken Rigdom synes det ikke at vidne om Men lægger man nøje Mærke til den Mængde forskjellige Navne og Chiffre, der findes paa disse Kar, saa opdager man snart, at Hr. Rumberg er een af de Fugle, som pynte sig med Andres Fjere; at dette Sølvtøi er laant, at man har maattet hente det sammen fra tusinde Kanter. Den, som kjender noget til Husets Mysterier, veed, at den brillante Glaskrone er leiet, ligesom de Cristalopsatser, der straale paa Bordet, og at Hr. Rumberg inden Solen gaaer ned igjen er saa blottet for alle sine Herligheder, som en Theaterprinds, naar Stykket er ude. Jmidlertid er Alt beregnet paa at blænde. Tjenerne bære hele Kurve med støbedækkede Bouteiller op, der lade formode, at deres Herre har en heel Kielder fuld med Vine, men de ere desværre alle kun Viinflasker, ikke Flasker Viin. Løfter man ganske sagte det ene Hjørne af den delige Damaskes Dug op, saa bliver man et Numer vaer, der ordentligen er fastsyet, og som paa det grusomste forraader det Sted, den nyligen kom fra. Vil man see de borgerlige Don Ranndoer i deres fulde Glands og Virksomhed, saa behøver man kun at være tilstede ved en Ballotering eller et Medlemsvalg i en eller anden Klub. Hvilken Skjærsild og Prøvelse har ikke her den stakkels Proponerede at gjennemgaae, Hans Fødsel, Slægtskab, Stand, Forretninger, huuslige Stilling, hans Kones og Døttres Liv og Levnet undersøges her, ligesom for Minos Domstoel, og vee ham, dersom han findes for let. Jkke Cagliostro, da han skulde optages i det ægyptiske Frimurerselskab, og efter hans egen Forsikkring maatte afskyde en ladt Pistol mod sit eget Hoved, kunde prøves haardere end den, der for sine Penge vil ind i en Klub, for at høre en Concert, eller spille et Partie Billard, eller læse Dagens Blade. Om det end er i Ravnekrog, saa udtaler man det Ord "vor Klub med en Don Ranudoisk Stolthed og Selvbehag, der ikke kan andet end opvække Latter. Og Medlemmerne indbyrdes i hvilke Caster ere de ikke deelte hvilken Rang, Stand, Pengestolthed hersker der ikke iblandt dem, og hvor mange smaae, mod hinanden fremmede Partier, udgjøre de ikke, De lærde Don Ranudoer ere ikke et Haar bedre end hine. De have sjeldent Ahner at bryste sig af, og datere helst deres Storhed fra sig selv.Men blæse de sig ikke op af deres Ahner eller Rigdom, saa hovmode de sig saa meget mere af deres Gloserigdom. Hvad indbilder ikke en Person sig, der, lig en Jacob v. Thybo, i ti Sprog kan sige: "jeg vil lave mig til Troer han ikke at besidde al Verdens Visdom, at have tømt Mimers Brønd indtil den sidste Draabe, naar han ved Hielp af en god Hukommelse i en Række af Aar har lært et halvt Hundrede Tusinde Ord, Med hvilken Stolthed declinerer ikke mangen Peer Degn sit Panis. Og i hvilket latterligt, ja ofte ynkeligt Lys viser ikke mangen lærd Don Ranudo sig i den skrivende Verden, Hvad beqvemmer han sig ikke alt til, for at blive udbasunet som sin Tidsalders største Hero, Hvorledes smigrer han ikke den høje og lave Pøbels Fordomme, hvorledes griber han ikke efter enhver Modede, for at virke paa Mængden, hvorledes gjør han ikke ofte Vold paa Fornuft og Sandhed. for at vinde en tankeløs Hobs bifald? Hvo er Skyld i alle de skjændige Jdeer, der, liig en Løbeild, komme i Omløb, hvo opgraver af Oldtidens og Middelalderens mørke Huler glemte Fordomme og Forskruetheder, uden hine Don Ranudoer, der bestandigen speculere paa nye Jdeer, ligesom Fabricanten paa nye Mønstre, Vi behøve kun at see hen til en Naboliteratur, for at overbevise os herom. Saa megen Agtelse, som man skylder al sand Lærdom, ligesaa megen Ringeagt fortjener det Slags pedantiske Hoffærdighed, Holberg saa ypperligen har skildret os i sin Magister Stygotius. - Selv blandt de berømteste og største Lærde har man fundet Mennesker, der, med Hensyn til deres lærde Stolthed, fortiente en Plads ved Siden af Don Ranudo de Colibrados, hiin Grand d'Espagne. Hvad skal man dømme om en Julius Cæsar Scaliger, der sagde om sig selv, at om man af Benophon og Masinissa sammensatte eet Menneske, kunde der dog af en saa herlig Composition ikke komme er saadan Person frem som han var, ei at tale omden grusomme Bitterhed og praleriske Stolthed, hvormed han behandlede den store Erasmus Rotterdamus, og enhver af sine Modstandere, Sammenligner man de borgerlige Don Ranudder med de adelige, saa vil man finde, at Forskjellen imellem dem ikke er meget stor. Hoffærdigheden bliver dog den samme, om den end viser sig under forskjellige Skikkelser. Enten man hovmoder sig af sine Penge, sine Kundskaber eller sine Ahner kommer dog ud paa eet. Naar man betænker, hvor let Penge komme og hvor let de igjen kunne forsvinde i Tidsomstændighedernes Malstrøm; hvor maadeligen bevendt det ofte er med vore fleste Kundskaber, og at det Høieste, man fra Verdens Begyndelse til Socrates, og fra denne til vore Tider har kunnet bringe det, dog kun har været at vide, hvorlidet man er istand til at vide, saa maa man ligesaa meget lee over de borgerlige Don Ranudoers Opblæsthed, som over de adeliges.