Almuevennen, 1843-01-25
(Af historiskestatistisk Skildring af Tilstanden i Danmark og Norge, ved Rasmus Nyerup. Første Bind. Pag. 427428 og 434–435.)"Riegels har unægtelig Ret (siger Nyerup) naar han i sin Historie og Christian den Femte paastaaer, at Bonden, ved Regjeringens Forandring (til Enevoldsmagt for Kongen, 1660), paa ingen Maade blev hjulpet af sin Nød. Følgerne af Bondens vedvarende slette Tilstand vare, at Regjeringen maatte gribe til det Middel, evig at give Skatten bort af (for det første) 112 Deel af Landet, for at oppebære de 1 1/2 Dele med nogen Vished. Hartkorn maatte gives fri for Skatter til dem, som vilde paatage sig, af deres eiende 200 Tønder Hartkorn Bøndergods, at indestaae Regeringen for Skatterne" nemlig af samme Bondehartkorn. (Hvilket Himmerige i Danmark har da ikke det været anseet for, at give Skatterne bort af de Stores Hartkorn for at faae dem af de Smaaes, siden denne Gave skulde være evig!) Heraf reiste sig de utallige Hovedgaardstaxter og Hoverigaarde. Med Hoveriet voxte Trældommen, med Trældommen Bondens fæstede Jords Forsømmelse, aff denne var Følgen: slette Heste, lidet Qvæg, og det slet foret. Naar Bondens Tilstand var ussel, kunde Kjøbstæderne ikke blomstre, hverken her eller paa Landet kunde findes Hænder, Lyst, eller rede Penge at sætte i Fabriker og Handel. – Aar for Aar skaffedes dem (Godseierne) Dilation, eller Henstand, som endnu ikke havde 200 Tdr. Hartkorn til deres Sædegaarde, saa at de omsider fik dem, hvorved da Herregaarde kunde blive complette, og Bøndernes Hoveri vist og uforandret. Man læse Forordningen om de ufrie Sædegaarde af 1694. Vel laae der Rentekammerklogskab til Grund for den herskende Lyst til at skabe Herregaarde; thi herved bleve Kongens Skatter (nemlig af Bondehartkornet) betryggede, og Kammeret ei besværet med at opkræve dem af det meget øde Bøndergods; men paa den anden Side vidner denne Herregaardenes Skabelse om Bondens usle Tilstand, siden han og Hartkornet skulde saaledes skjænkes bort. See vi hen til de Midler, Regjeringen greb til, for at bjælpe Landet i Veiret, da kunde disse næsten ikke andet end nedtrykke ham ganske. For at Kongen kunde faae den aarlige Skat af en heel Bondegaard paa 8 Tønder Hartkorn, 4 Mk. af Tønden i Kornskat og 16 Rbd. i Penge, gav han Jorddrotten Ret til at tage af Bonden Arbeide til Hove over for 100 Rbd. om Aaret; ja gav endog Jorddrotten Ret til at skifte og deele hans Boe som han vilde, at skrue ham Forstrækninger saa høit op som han lystede, og paa saa mange Maader som ham godt syntes, at faae tilgode hos ham; og til allersidst at hindre ham i, baade at klage over sin Huusbond og at faae Ret over ham; thi af Jorddrotten blev Dommeren født, klædt og varmet. – Mange Herregaarde, Grevskaber og Baronier skabte Femte Christians Regering. Han fortjener Navn af Proprietairstandens sande Fosterfader. Da Landet var uddeelt til 700 Jorddrotter eller kongelige Amtsforvaltere (d. c. til 200 deels private Godsciere deels kongelige Godsforvaltere), lønnede ved Privilegier, fik Kongen sine Matriculskatter rigtig (nemlig af Bondehartkornet, der nu blev kaldt uprivilegeret); – men 100,000 Familier bleve og derfor holdte i Ufrihed og Usselhed af Herregaardsprivilegier. Kan Enevolds Kongerne altid sætte deres Villie igjennem, Absolutisterne fortælle Meget om, at Absolutismen (Enevoldsmagten) skal give Regeringen en ganske anderledes stor Kraft til at sætte dens Beslutninger igjennem, end den constitutionelle Statsform. Men ligesom det i sig er uantageligt, at Ministre skulde frygte meere for at staae en enkelt Mand til Ansvar end hele Nationen, saaledes viser Erfaringen ogsaa, hvor urigtig denne Paastand er, og navnlig frembyder vore egne absolute Kongers Historie mange Beviser paa, hvorlidet de have formaaet at sætte deres Villie igjennem, naar det ikke har conveneret (været beleiligt for) Embedsmændene. Frederik den Sjette befalede i de mest bestemte Udtryk 25 Aar før sin Død, at der aarlig skulde udkomme et Budget (Beregning over Jndtægter og Udgifter), men Finantsembedsmændene kunde i hans Regeringstid ikke overkomme at faae udgivet et saadant. Jnteressen for de financelle Gjenstande vaktes i Slutningen af hans Regeringstid med en saadan Styrke hos Nationen, at Hs. Majestæt, vor nuregerende Konge, understøttet af denne Jnteresse, formaaede at overvinde Finantsmændenes Uvillie mod et Budget, og et saadant for 1841 udkom i Midten af dette Aar. J Rescriptet af 11te April 1841 til Finantsdeputationen bestemte Hs. Majestæt, at i Slutningen af hvert Aar skulde samtidigen bekjendtgjøres Udsigten over det foregaaende Aars virkelige financielle Status og Finantsoverslaget for det følgende Aar. Man skulde nu have ventet, at Finantsdeputationen vilde have efterlevet Hs. Majestæts Befaling, men nei, i 1842 kom Budgettet ogsaa bagefter, og Hs. Majestæt fandt sig foranlediget til, i sit Rescript til Finantsdeputationen af 26 Marts 1842, at give de Vedkommende en Jrettesættelse, som blev trykt foran det offenliggjorte Budget, saalydende: "Jøvrigt er det vor Villie, at vore Collegier og Departementer herefter indsende deres Forslag til de aarlige Budgetter saa betimeligen, at Bestemmelsen i Vort Rescript af 11te April f. A., om hvert Aars Budgets Offenliggjørelse inden det foregaaende Aars Udløb, i Fremtiden kan vorde efterkommet. Hvorefter J Eder allerunderdanigst have at rette". Man skulde nu have ventet, at vore Collegier og Departementer, allerunderdanigst vilde have rettet sig herefter, og ikke have udsat Danmarks absolute Konge for den Ubehagelighed, paany i hele Nationens Paabør at maatte indskærpe dem en befaling, som de tvende Gange have siddet overhørige. Og dog er det Utrolige skeet. Budgettet for 1843 er endnu ikke udkommet, og Berl. Tid, har endnu ikke fortalt, at det er under Trykken. Det skulde have været i en constitutionel Stat; i England trykkes der øieblikkelig en Udsigt over det forløbne Qvartals Finantsregnskab. ( Fædrelandet.