Jyllandsposten, 1838-06-04
Assessor Mith yttrede i Anledning af hvad den sidste Taler havde anført, at fordi man var Embedsmand, havde man ikke ophørt at være Statsborger, og som saadan var man i Stænderforsamlingen ubetinget forpligtet til samvittighedsfuld og uforbeholdent at tale efter sin Overbeviisning; andre Hensyn kunde her i Forsamlingen ikke komme i Betragtning. Kongen vilde det selv saaledes; derom havde han tydelig udtalt sin Mening ved at tillade Embedsmænd at deeltage i Forsamlingen; og Kongens Personlighed borgede Embedsmanden for, at han ikke udenfor Forsamlingen vilde møde nogen Uvillie fra Regjeringens Side, om han end i Forsamlingen havde yttret sig i en Retning, som muligen kunde have mishaget. Stiftamtmand Kosenørn maatte yderligere bemærke, at han, som forhen sagt, fuldkommen erkjendte, at en Embedsmand ikke bør formedelst denne sin Stilling lade sig holde tilbage fra uforbeholdent at udtale sin Overbeviisning, ligesom og, at han med den fuldkomneste, Tillid og uden al Frygt her kan gjøre det, og han troede for sin Person i saa Henseende at have handlet aldeles efter dette Princip. Men han kunde ikke fravige den Mening, at dette burde skee ved Discussion og ved Afbenyttelse af Petitionsretten og ikke i Form af Adresse, da han ikke ansaae denne Form begrundet i de Anordninger, hvorved Jnstitutionen var stiftet. Præsidenten erklærede sig for Indgivelsen af en Takadresse. Det forekom ham nemlig for det Første sømmeligt, at den kgl. Bekjendtgjørelse erholdt et Svar, dernæst meente han, at dette Budskab, uagtet endeel af Stændernes Ønsker ikke vare blevne opfyldte, opfordrede til skjønsom Erkjendelse især af det for Jnstitutionen gunstige Sindelag, hvoraf det bærer saa umiskjendelige Præg, og endeligen antog han, at Forsamlingen, ved at yttre sin Tak i Anledning af de vigtigste Sager, nu eller ved fremtidige Sessioner kunde faae Leilighed til at yttre Ønsker og Forhaabninger, som ikke passende kunde gjøres til Gjenstand, for en Petition. Som et Exempel anførte han, at man, ved i Takadressen at berøre den nye Communallov for Kjøbstæderne, der overalt har været saa velkommen, og har vakt Liv i de communale Forhold, havde en naturlig Anledning til at yttre sin Forhaabning om, at Landcommunerne snart maatte erholde samme Gode, medens en særskilt Petition herom vilde være mindre passende, da en Communallov for Landet allerede ved forrige Session, var bebudet. At en saadan Adresse skulde, som Nogle syntes at befrygte, blive en Samling af tomme Floskler eller Smiger og Hykler=Ord, troede han aldeles ikke der var Anledning til at antage, ligesom der vel heller ikke, hvad Andre syntes at forudsætte, kunde være Tale om, at den skulde blive en Kritik eller Recension af det kgl. Budskab og sammes Motiver. At Jndholdet af dette, ligesom af ethvert andet Lovbud, af Forsamlingen og dens Medlemmer maatte, hvor Leilighed gaves, kunne blive Gjenstand for en frimodig Drøftelse, forstod sig vel selv; men Forsamlingen havde allerede ved forrige Session givet saa mange Prøver paa at den forstod at føre den rette Tale, naar den henvendte sig til Kongen, at den yttrede Frygt for at Takadressen, skulde faae en usommelig eller upassende Form forekom ham aldeles ugrundet. En Adresse i den Aand, som gaaer igjennem Forsamlingens tidligere Petitioner, vilde kunne blive et nyt Middel til at forskaffe Kongen tilforladelig Kundskab om de Tanker og Anskuelser, der herske hos Folket, og de Ønsker, det nærer; men at befordre Kongens Kundskab om hvad Folket ønsker er jo, efter Hans egen Yttring, en af Hoved hensigterne med Jnstitutionen.