Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-05-01
Blandinger. For Tugtpolitiretten i Paris er i disse Dage forhandlet en Proces, som viser, at C. Sue, i sine Parisermysterier, endnu ikke har udtømt alle Pariserlivets Skyggesider. En ung Kone paa atten Aar kun gift i sex Uger, stod for Retten, anklaget for Ægteskabsbrud. Med Sandhedens uimodstaaelige Udtryk, med Angerens bittre Taarer, fortalte hun Dommerne sin Historie. Meget ung havde hun mistet sin Fader, og hendes Moder havde giftet sig igjen. Allerede fra hendes tolvte Aar af forfulgte hendes Stedfader hende med urene Andragender, som hun stedse tilbageviste. Omsider tilbød sig et anstændigt Parti, og hun giftede sig. Stedfaderen, som havde gjort Alt, for at forhindre dette Giftermaal, udkastede nu en djævelsk Hævnplan. Han syntes gansk at have opgivet sine urene Hensigter, overøste Steddatteren med Beviser paa Venskab og Opmærksomhed, og bragte hende ofte, ligesom tilfældigt, i Selskab med en ung, indtagende Mand paa 25 Aar. Med faa Ord: dette raffinerede Menneskes djævelske Lyst, de falske Raad han gav sin Steddatter, den Ufred han stiftede mellem hende og hendes Mand paa den anden Side den unge Mands Bønner, Eder, Forførelseskunster, Tid, Leilighed, Alt virkede i Forening: sex Uger efter Brylluppet havde hun brudt sin ægte skabelige Tro, og blev overrasket af sin Mand, som Stedfaderen i et anonymt Brev havde underrettet om Alt. Alle Actstykker og Vidne-Udsagn, stadfæstede, Sandheden af hendes Ord, og Præsidenten henvendte sig til Ægtemanden, idet han opfordrede ham til, i Betragtning af Omstændighederne, at tage sin Klage tilbage, og ei ved en Dom at brændemærke den Forvildede for hele Livet. Dybtrørt samtykkede Manden heri, den unge Kone styrtede grædende i hans Arme, og svor for Retten og alle Tilhørerne, at opoffre hele sit Liv, for at bringe sit Feiltrin i Forglemmelse. Vi undlade ikke at meddele vore Læsere følgende nærmere Omstændigheder ved en nys af os omtalt interessant Begivenhed: Hr. de Croibart, forhenværende Capitain i fransk Tjeneste, nu ansat i Krigsministeriet i Brüssel, døde efter en kort Sygdom, og det var de med Begravelsen sysselsatte Personer, som opdagede, at Hr. de Crolbart var en Dame. Man formoder, at den virkelige Hr. de Croibart har været den Afdødes Gemaal, og at han er falden i et Slag, samt at hans Enke derpaa har anmasset sig hans Navn, Titel og Kjøn. Denne Formodning bekræftes ved nogle i Sørgehuset fundne Papirer. Den sande Croibart var allerede, som man forsikkrer, falden for Slaget ved Mostwa; hans Enke bivaanede dette saavelsom Slaget ved Waterloo, hvor hun blev saaret i Ansigtet og Skulderen. Sildigere traadte hun ud af Militairet med Capitains Charakteer og fik en civil Ansættelse. Først var hun Toldembedsmand under den hollandske Regjering, siden Bogholder i et Handelshuus, og i Aaret 1834 blev hun ansat i Krigsministeriets Generalsecretariat i Brüssel. Naar hun havde Frihed fra sine Bureauforretninger, dyrkede hun Muserne; hun efterlader endeel meget skjønne Digte. Hun dyrkede ogsaa Musik, og spillede udmærket Violoncel. Jngen anede hendes Kjøn, som hun skjulte paa det omhyggeligste. Man bemærkede kun, at hun blev forlegen, naar man saae stift paa hende, og at hun stundom paatog sig et barst Væsen. Hun viste sig ogsaa stedse overordentlig galant mod Damer, uden Tvivl i den Hensigt, fuldstændigt at skuffe Andre i Henseende til hendes Kjøn Engang talede man endogsaa om, at hun skulde giftes, og virkelig courede hun til en Frøken i Brüssel, men fik lykkeligviis en Kurv.