Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1835-12-21
Et Følgeblad til Fyens Stifts Adresse-Avis No bot meddeler følgende Ny A Cog Stave Tabel. til Angriberen i Kjøbenhavnsposten. Enhver Upartisk, som læser min foregaaende Annonce i denne Avis No. 192, vil derverken finde meer eller mindre, end Gjendrivelse, af et usandt Rygte. Fra de paalideligste Kilder var jeg nemlig underrettet om, at det var brugt som et Motiv og en Opmuntring til at faae Underskrifter under Petitionen om Stænderforsamlingens Offentlighed: at det var i min Aand og vilde være mig kjært" – et Foregivende, hvortil jeg, som forud aldeles uvidende om det Hele, ikke kunde have berettiget Nogen. Til denne simple Bekjendtgjørelse havde jeg mine gode Grunde, og Jngen kunde fortryde paa, at jeg gjorde min Ret gieldende og fralagde mig en Ære, som ikke tilkom sig. Men desuagtet have hine fire Linier bragt Forfatteren af Artiklen Nyheds-Post, i Kbhystsaaledes i Harnisk, som Man har seet af Jndrykkelsen. At forsvare mig imod en halv eller heel Anonym. der ligesom fordum Revolutions Tribu malet, uhørt dømmer og uden Naade fælder, vilde være unyttigt; men da det et bekjendt, at ikke Enhver læser med den behørige Opmærksomhed, og smaaskee En eller Anden, hvis jeg taug, kunde deraf drage den Slutning: "Naa, han fik en god Smøre!" (for at bruge et kjøbenhavnsk Udtryk, saa har jeg troet at burde velede den velsindede Læser i sin Dom over dette Produkt, hvilket jeg derfor tillader mig at ledsage med nogle fattelige Besmærkninger. A (som jeg i det Følgende vil betegne Angriberen) begynder med den naadige Forsikring: "Vi *) ville ikke i mindste Maade besteide Hr. Cancellieraadens Ret til at yttre sin Mening, og dog gjør han det strax nedenfor, altsaa den Første Usandhed, A. vedbliver: "hvor han (Hem vel) troer at kunne have en saadan (Mening), den første Uartighed, A. Vi ville ikke engang bestride hans Competents til, om denne Qvæstion at have nogen Mening;" – Om hvilken Qvæstion, maa jeg sporge. A. burde jo i alt Fald først have spurgt, hvad jeg meente med hiin Annonce? – Den første Flauhed og den anden Uar lighed. A. ja, vi ville indrømme ham endnu mere, vi ville erklære "det for aldeles naturligt, at han ) Dette vil og enige hvidt er et staaende Mand1) Dette vil og enge vist er et staaende Rund held for visse Herrer. Det klinger jo og saa kongeligt. for sit Vedkommende ikke kan ønske nogen Offentlighed." Her forvexler A. aabendat "Petitionen om Stænderforsamlingens Offentlighed med, O. fentligheden" selv. Men indeholder da mit uskeldige Avertissement eet Ord imod Offentlighed: Elter kunde jeg ikke erklære mig imod et urigtigt Rygte og ligefuldt være for Offentligheden? Saa læs dog rigtigt, og det har jeg vel Ret at bede om - da skal at Verdens Ver" ikke deraf kunne udpille een Stavelse, der kan afgive Bevis for, enten jeg er en Ven af Offentlighed eller ikke, For at undgaae Utydelighed, kunde Man se vælge Udtrykker: "Petition om Aabning Derved vilde Mange dog tænke noget. Hiin beskyldning indeholder saaledes den anden Usandhed, den tredie Uartighed og den første grove Fordreielse, A. vedbliver, men Vi kunne dog ikke tilbageholde vor Forundring over, at en Deputeret paa denne Maade har yttret en saa motiveret Mening." – Jeg bar, som foran viist, ikke yttret den imputerede Mening; følgelig den tredie Usaadhed, A. til hvis Udtalen han i Stænderforsamlingen vilde finde en langt sømmeligere Leilighed." – Den fjerde Uare tighed, A. Om et saadant Rygte, som han besteider har existeret eller ei, vide Vi ikke;" Da Man bør vide hvad Man paataler, maa dette henregnes til den anden Flauhed og den femte Uartighed, A. men saa Meget er ialtfald indlysende, at det ikke kunde være saagraverende for ham, Da A ikke veed det, saa bliver det den tredie Flauhed og den sjette Uartighed, A "at det maatte være en motalsk Nødvendighed, at fralægge sig denne Beskyldning. Atter hen i Taaget, da A. jo ikke veed det han dømmer om, og der jo aldrig er talt om nogen beskyldning imod mig. Altsaa den fjerde Flauhed og den fjerde Usandhed; A. "Vilde han fraraade sine Medborgere et Skridt, som han ansaae for urigtigt. - Hverken om hiint eller dette har Talen været. Jeg bearbeider Jngen, saa lidet som jeg lader mig hearbeide, Altsaa den femte og sjette Usandhed! A. da stod ogsaa dette ham frit for;" – Nei tænk engang, og det uden at have indhentet Tilladelse fra Angriberen. Jeg opfører dette paa vor Mellemtegning som den syvende Uartighed, A. men at ville giøre sin Autoritet gjeldende." – Har jeg da talt om nogen Autoritet, og hvis jeg havde nogen, hvorfor turde jeg da ikke lige saa vel gjøre min gjeldende som Kbhvsp. sin - Altsaa den syvende Usandhed, den ottende Uartighed og den femte Flauhed, A. for ved sit blotte Navn at indvirke paa deres Forehavende." – Da dette aldrig har været paatænkt af mig, bliver dette den ottende Usandhed og den niende Uartighed!" A. synes Os ligesaa upassende." Det, som ikke et, synes, Da Forsætningener løiet, er Slutningen ligesaa. Følgelig niende Usandhed! A., som det – derom ere Vi overbeviste – vil være uvirksomt." – Man maatte det spørge: hvor henter A. sin Overbeviisning fra Efter rigtig Læsemaade klinger det som: Vi ere overbeviste om ingen Ting." Og da jeg in casu hverken har virket for eller imod noget Skridt af mine Medborgere, kan Paastanden kaldes hovedlos - Altsaa sjette Flauhed og tiende Usandhed, A. "Det Gode har imidlertid denne ubetimelige Anon ce." Jeg har forhen vist, at min Anoner ikke var ubetimelig Og saa længe indtil A, faaer beviist det Modsatte, tillade han, at jeg her frediterer ham for den ellevte Usandhed, den tiende Uartighed og den syvende Flauhad, A. at Odense Borgere nu vel ville opsøge en bedre Depostiarius for deres Petition, end Hr. Cancellieraad Hempel. Det er underligt at see, hvordan Folk, som ellers fægte saa ivrigt for Sprogets Reenhed, selv krydedet med Ord, laante af fremmede Sprog. Maaskee opleve Vi, i en tilkommende Vaudeville at faae at vide, hvad Lægmand tænker sig ved Ord som "Depositair." Petition o. s. fr. Det seer jo ellers vagtig ud, som skulde der sprænges en Min fra Hovedstaden lige til Odense, der i saa Fald kom til at gaae under Vandet, og Man maatte snart troe, at det ikke vil vare længe, førend de gode Odenseer kunne vente at faae Jnformation af den kjøbenhavnske Skolemester, der, efter at være færdig med sine egne Elever, nu ogsaa vil begynde at kultivere den provindsielle Jordbund og opdragde Forsømte. Han mener Eder og Enhver, de vil være kjønt lærvillig, det saa godt. Han synes derfor baade vel underrettet og con amore at lægge an paa, at opføre en Skillevæg imellem mig og Odenses Borgere; ja J faae saamæn ei engang Lov at see mildt til Eders gamle Ven. Men kunde jeg ikke virke andet Gavn for Eder, end at faae Eder til at underskrive Petitionen, var det isandhed, slet bevendt med vort Venskab. Den Gjenve var let funden; thi alt for længe siden har der været gjort Forsøg paa at forplante Petitionsmitten til det kjære Odense, og jeg regner mig det ikke til Vanære, hvis jeg har udrettet noget til at holde den ude. Ogsaa trøster det mig, at jeg sikkert ikke behøver at hente Attest fra Kjøbenhavn om mit Forhold til mine Medborgere. Je skulde altsaa min korte Fraværelse have lidt Skib brud paa deres Agtelse og gode Omsømme, og maatte beklage: af Øie af Sind!"Nei, saa let beiste de Baand, der sammenknytte Os, vist ikke, De ere vundne paa en anden end den snart opkjorte Petitions-Vei. Dog, igien til Sagen, Hvor nægter, at den sidste Passus er den smukkeste i den hele Attaque, Angriberen stiger her saa høit har formaaer for at tage en kjerlig Afsked, om ikke med mig, saa med Odenses Borgere, hvis Vel synes at ligge denne Hovedstadens Mand saa varmt paa Hjerte. Men da Jngen har søgt min Depositair-Tieneste." for det var for silde og jeg var sat i den moralske Nødvendighed, at maatte fralægge mig et usandfærdigt Rygte, saa kunde jeg et heller paatage mig en Bestilling der ikke var mig tilbudet. At Man kunde finde en langt bedre. "Depositatius" indenfor Hovedstadens Volde, indrømmer jeg villig, skjøndt det er meget ugalant sagt af A. Det Første bliver saaledes den tolvte Usandhed, og det Andet den ellevte Uartighed. Naa nu forestaaende Termins Afregning som jeg vel tør underkaste selv den strængeste Revision, rigtig befindes, faae Vi jo: Summa Summarum: 12 Usandheder, 11 Uartigheder, 7 Flauheder og 1 grov Fordreielse, eller: 31 Vitterlighedssynder i 24 Li enter. Den, som uden at optænkelig Grund eller Anledning saaledes vælter sig ind paa mig og vilde om han blot kunde forbyde mig min Ret til at modsige et usandfærdigt Rygte, gjorde jeg nep ve Uret, hvis jeg stemplede ham som en Menings Despot. Jeg skal imidlertid ikke spilde videre Tid herpaa, men overlader til et retsindigt Publikum at afsige Dommen. Roeskilde den 11 Decbr. 1835. S. Hempel.