Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-04-20
Blandt de fædrenelandske Anliggender, der i den senere Tid ere blevne Gienstande for Tænkerens Betragtninger, høre Luxus og Handelsligevægt. Hvor vi kun henvende vore Øine, stødt vi paa sørgelige Minder om en alt for stærkt om sig gribende Luxus, og en, til vor Skade, alt for dybt hældende Handelsvægtskaal. J og uden forden huuslige Kreds, paa offentlige Spadsereveie, i store Forsamlinger, kort, hvor ikkun Mennesker i større Antal komme sammen, see vi Qvinder, Mænd, Ynglinger og Børn, bære den ulyksalige Silkespind omkring med sig, hvori Landets egne Børn spinde Fædrenelandets Silkegrav. Uden at føle det, at vi paa denne Maade gjøre os afhængige af Fremmede, og forøge Trangen, ikke blot for os selv, men ogsaa for det Almindelige; uden at betænke, at den Flitterstads, som mange af vore Qvinder prunke med, blot for at tilfredsstille en barnagtig Forfængelighed, fordyrer de første Nødvendigheder for den Fattige, yde vi uafladelig Udlændingen en Skat, der bliver saa meget mere trykkende, som vi ikke kunne affinde os med ham, uden ved at betale ham med rede Sølv eller Landsfrembringelser af rede Sølvs Værd. Jngen Gienstand fortjener vel mere Tænkerens Opmærksomhed og Fædrenelandsvennens Paamindelse, end netop en saadan, hvorpaa hele Statens Vee og Vel beroer. Det latinske Ord Lunus, betyder, som bekjendt, Jordens eller Væxters geile Frugtbarhed, og fra den egentlige Betydning er det gaaet over til den figurlige; i denne betegner Ordet det samme som Ødselhed i Levemaade og Klædedragt. Holde vi os til den egentlige physiske Bemærkelse af Ordet, saa faae vi det rigtigste Begreb om dets moralske Betydning i en Stat. Jo geilere et Frugttræ voxer, desto slettere blive dets Frugter; deskortere dets Varighed; desto mere udpiint dets Stamme. Jo mere Jorden aftvinges en geil Frugtbarhed, desta snarere bliver den udpidsket. som det i Landboens Sprog hedder. Frugtbarheden maa altsaa staae i et passende Forhold til Træets productive Kraft, eller Jordens naturlige Godhed. Forstyrres dette Forhold, saa gaaer Træer, om en føie Tid reent ud, eller bliver i det mindste en Tidlang ufrugtbart, og Jorden maa ligge adskillige Aar brak, for at kunne komme sig igjen Vi see altsaa, at Naturen blodigen hevner Overtrædelsen af de Frugtbarhedsskranker, den eengang har sat, saavel paa den Frugtbærende, som Frugten selv. Som det er med Luxus i Naturen, saa er det og med Luxus i Staten. En blodig Hevn følger dens Spor. Men nu opstaaer igjen det Spørgsmaal, hvad er Luxus! Det, som er det for den ene Stat, er det ikke altid for den anden. De Hundrede Rigsdaler, som ødelægge den Fattige, er jo en Ubetydelighed for den Formuende. Det er en Sandhed, som ikke kan nægtes, og stor Skade, at vi ikke eie et Ord der tydeligen udtrykker den skadelige Luxus. Meget rigtigen siger Montesquien: "Luxus staaer altid i Forhold til Formuens Ulighed. Naar i en Stat Rigdommen ere ligge fordeelte, saa gives der ingen Luxus, thi denne grunder sig paa de Beqvemmeligheder, som man forskaffer sig ved Andres Arbeide." - Det er da i Grunden kun et Bytte, og Arbeide betales med Arbeide, eller det, som træder i Arbeids Sted: Penge. Men hvor Rigdommen ere ulige fordeelte, der opstaaer nødvendigen Luxus. Denne maae altsaa, i saadanne Stater, igien kunne lade sig deele i den uskadelige og skadelige; thi urigtigt bliver det altid, at betragte ethvert Slags Luxus, under alle Omstændigheder, som skadelig. Rigdommenes ulige Fordeling gjør en vis Grad Luxus blandt de Formuende, til et nødvendigt Onde, thi uden saadanne Afløbsrender, vilde Rigdommene, til stor Skade for det Almindelige, alt for meget samle sig paa enkelte Steder, og hos enkelte Mennesker. Da Pengene i en Stat maa betragtes som Blodet i det menneskelige Legeme, saa maa enhver Standsning i Pengeomløbet, have ubehagelige Følger for hele Statslegemet. "Naar de Rige, siger Montesquien, ikke give meget ud, saa maa de Fattige omkomme af Sult. Det er nødvendigt, at de Riges Udgivter staae i Forhold til Rigdommenes, Ulighed." – Vi ville antage, at en Godseier har i aarligt Overskud af sit Gods 10,000 Rbdlr., hvilke maa betragtes, som Frugten af hans Jorders Frembringelse, og hans Bønders Arbeide, vilde det da ikke være høist skadeligt for Staten, om denne Godseier vilde leve ligesaa tarveligt, som een af hans Bønder, Dersom han kun vilde udgive 1000 Rbdlr. om Aaret, og lægge de 9000 paa Kistebunden, Sæt, at denne Mand iagttog denne Oeconomie i 20 Aar, saa berøvede han jo den omløbende Pengemasse i hele den Tid 180,000 Rbdlr. Hvad vilde altsaa følgen være, dersom mange fulgte denne Godseiers Exempel? - Ganske at fordømme Luxus fra en Stat, hvor Rigdommene ere ulige fordeelte, vilde stifte større Skade end Gavn. Men det kommer her meest an paa, i hvilken Stat og hos hvilke Mennesker Luxus findes; hvorvidt dens Gienstande frembringes i Landet selv, eller maa hentes udenlands fra og hvorvidt den saa nødvendige Handelsligevægt tillader den. (Fortsættes.)