Aarhuus Stifts-Tidende, 1830-05-13
De Deputerede for Finantserne have under 20de April bekjendtgjort, at der, ifølge kongl. Resolution, maa udpræges Lauenborgske Totrediedeelstykker, efter Leipziger, Myntfod (18 Stykker paa Marken fiin, og 12 lødige. Denne Mynts Præg skal være, paa Adversen: Hs. M. Kongens Brystbillede med Omskrivt: Fredericus UlD. C. Dan. V. C. Reg." og paa Reversen: Værdien, senere i en Krands med Omskrivt: Lauenburgische Müne N. D. L. F. Margrethe Olsdatter, som nu skal henrettes for sin Mands Drab, er født i Særslev paa Falster den 17 Mai 1802. Den 4de Decbr. 1818 blev hun ægte viet til Peder Andersen Skov, der forestod hendes Moders Gaard, og efter Manges Forklaring levede i et fortroligt Forhold med hende. Hun brugte Trudsler og Overtalelser samt Hug og Slag for at bringe sin 16aarige Datter til at gifte sig med hendes Galan, ja selv paa Bryllupsdagen maatte hun true og lokke hende, samt klæde hende paa, for at faae hende til at følge med til Kirken, som hun endelig grædende beqvemmede sig til. Grunden til hvorfor hun ikke vilde giftes med Peder Skov var deels fordi han saa ofte havde mishandlet hende og hendes Broder, ja Dagen førend Brylluppet have de han endogsaa givet hende nogle Øresigen. - Manden havde ofte mishandlet hende under fire Øine, og mange Gange i Folkenes Paasyn pryglet hende med et Ridepidske skaft. Man havde raadt hende, at søge Skilsmisse, men det vilde hun ikke, fordi hun saa vilde komme til at miste Gaarden, som hun havde tilbragt ham. Saaledes havde disse Ægtefolk levet i en Deel Aar, og havde det ikke været for hendes to Børn, saa havde hun, efter hendes Udsagn, forlængst taget Livet af sig. Da kom Ole Hansen i Tjeneste hos dem, og saae ofte hvorledes Konen blev mishandlet. De fattede Godhed for hinanden, og han sagde engang til hende, at det var ingen Synd at skille sig ved Manden, det var som at slaae et andet Qvægstykke for Panden. Da hun engang var allene med ham, viste hun ham et Stykke Papiir med Rottekrudt, (som de paa Sognepræstens Attest havde faaet paa Apotheket til at fordrive Rotter med) og sagde: "Fi Peder noget af det, behøvede han ikke mere Hvortil Ole Hansen svarte: "Ja, saa kan Du jo give ham noget af det." Fra dette Øieblik af havde hun desluttet, at skille sig af med Manden ved bemeldte Rottekrudt. Pindsedags Morgen havde han taget hende i Nakken og kastet hende ud i Gaarden, anden Pindsedag havde han atter slaaet hende, og Tirsdag Morgen, førend han tog indtil Nykjøbing, havde han mishandlet hende med Stød, og Slag. Da besluttede hun at udføre sit Forsæt. Mens Manden var i Kjøbstaden gav hun sig til at bage Pandekager til Folkene i Marken, og da hun var næsten færdig, sagde hun til Karlen Ole Hansen, "Hvad skal jeg nu gjøre, nu har jeg snart afbagt!" Hvortil han skulde have svaret, at hun kunde jo gjøre hvad hun vilde, hun kunde jo gjøre som han havde sagt. Da gik hun op i Storstuen og tog Rottekrudtet frem, der var ikke saameget som der kunde ligge paa Spidsen af en Kniv, eller som hun under Forhøret viste, indtil en Længde af halvt ned paa Neglen af hendes Tommelsinger. Af dette Rottekrudt kom hun omtrent Tredieparten i en Kop, for at komme i Mandens Kaffe næste Morgen, hvis Pandekagerne ikke virkede, thi nu havde hun fast besluttet, at befrie sig fra ham. Det øvrige blandede hun i Deigen, hvoraf hun bagte 4 Pandekager, som hun satte paa Bordet, tilligemed Smør og Brød, samt, som sædvanligt, et Fad fød Melk; hun vidste ikke, at denne kunde forhindre Giftens Virkning. Da hendes Mand kom hjem, var han vred og skjendte fordi hun og Folkene vare gaaede tilseng, uden at see efter Hestene, som han selv havde løbet efter i Marken. Hun sagde, at der stod Mad paa Bordet til ham, men det smagte ham ikke, sagde han, og han gik ind i sit Kammer, og hun hørte ikke videre fra ham. Ved Dagbrækningen stod hun op, og saae, at han dog havde spiist 2 af Pandekagerne, hun gik derpaa ind til Manden, som fortalte hende, at han havde været ude i Gaarden og brækket sig, at han var meget syg, og bad hende om at lave sig en Kop Kaffe, som hun skjænkede i den Kop hvori hun Aftenen iforveien havde kommet Rottekrudtet, og bragte ham den tilligemed et Stykke bruunt Sukker. Om Fredag Morgen døde han, og Mandagen efter blev han begravet. Da Manden var død, blev Mordersken betaget af stærke Samvittighedsnag, hun besvimede og græd, og det første hun sagde til Ole Hansen vare de Ord: "Gud naade os arme Syndere, vi faae ingen mere Naade hos Gud!" Hvortil han svarte: ", naar vi bede til vor Herre, forlader han og nok. Og allerede Dagen efter sagde han til hende: Naa Grethe, efterkommer Du nu hvad Du har lovet? Hvortil hun svarte: "O ti stille med det, jeg har nok at tænke paa alligevel!" - Da han endelig blev meer og mere paatrængende, og tog sig altfor megen Myndighed, viste hun ham bort fra Gaarden, og nu var hun forloren, thi han angav kort efter for Prokurator Dalstrøm i Nykjøbing, at Margrethe Olsdatter havde ombragt sin Mand. Hun blev arresteret og konfronteret med Anklageren, men nægtede længe at have begaaet den af ham angivne Forbrydelse. Hun yttrede, at han gjorde det for at hævne sig, fordi han, med hvem hun inddrømmede flere Gange at have havt legemlig Omgang, ikke fik sin Forventning opfyldt om ved Mandens Død at faae hende og Gaarden. Nu blev ogsaa han arresteret, og Peder Skovs Liig opgravet og obduceret. Endnu ved sin Mands Liig, bekræftede hun ved Haandspaalæggelse at hun var uskyldig i den Brøde hvorfore hun blev sigtet. Uagtet flere Forhører samt Examinationer og Konfrontationer med Ole Hansen, vedblev hun standhaftig sit Udsagn, indtil Arrestforvareren endelig en Dag anmeldte, at hun for ham havde tilstaaet, at hun var skyldig i den Forbrydelse hvorfor hun sigtedes, og under det strax optagne Forhør til stod hun Misgierningen. Hun er, som bekjendt, dømt fra Livet, og Ole Hansen til Fæstningsarbeide for Livstid. (Efter C. T.)J sidste Khvns Adresavis ønsker en ung Kone sig et Barn snarest muligt. J et andet Avertissement tilbydes en ung Bondekone et Barn af galante Forældre mod god Betaling. Og i et tredie tilbydes et Barn med 60 Rbd. kontant Udbetaling. Hans Magnussen, Studiosus artis veteringrie, Søn af Postmester Magnussen i Bredstedt i det Slesvigske, har i Khvns Politieven givet en Skildring, af deres Kaar som studere Veterinairvidenskaben ved den kgl. danske Dyrlægeskole, der, som man tør vente, vil have en Undersøgelse til følge. Jfølge samme maae Eleverne, hvad enten de studere for egen eller offentlig Regning, børste Lærernes Klæder og Støvler, agere Tjener naar Forstanderen kjører ud, aflæsse hans Brænde og Tørv, røgte Skolens Heste og Forstanderens Køer, moge under den, ja endog om Sommeren drive dem ud paa og hjem fra Amager, røgte Sviin, Faar og Gjæs, klippe Faarene, slagte Forstanderens Sviin, samle Steen af Marken, luge Forstanderens Kartofler, og, hvad der næsten grændser til det Utrolige, asfistere naar Latrintønderne bringes paa Renovationsvognene, uanseet, at de maaskee faa Dage efter kunne blive beskikkede til kgl. Embedsmænd, som Regimentsdyrlæger med Rang 9de Kl. No. 3. Hr. Magnussen, agter nu at fortsætte sine Studier ved den kgl. Dyrlæge skole i Berlin, da han, forlængst voxet fra Stokken, ikke vilde tage imod korporlig Straf af den ved Skolen nylig ansatte tredie Lærer Hr. Tscherning. Vel var sligt, tilføier han, ikke noget Usædvanligt, da saavel Lectoren Hr. With som Kuurmesteren Hr. Tholstrup af og til uddeler de saakaldte Lussinger, Hiin endog under Ledsagelse af drøie Eder, men disse Mænd havde i flere Aar udøvet dette, som da var mindre paafaldende." Man faaer ved samme Leilighed at vide, at Jngen af begge disse Lærere, Hr. Lector With og Hr. Tscherning, have taget nogen Veterinair=Exammen.