Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-02-25
J næste Dal mødte mig Ledighed, Efterladenhed, og Selskabelig. Ledighed, som slutter af min Mine, at jeg er meget egenkiærlig, smigrer først for min Letsindighed, roser mine ilende Skridt, og da hun saae Glæden smile af mit Øie, ved hendes hykkelske Tale, vover hun at spørge om mit Navn. Jeg er saa uforsigtig at sige hende: det er Bøielig; og alt er hun vis paa Seieren. Under forføriske Lovtaler af egne Betragtninger (thi saa kalder hun Phantasier) leder hun mig rundt om i Dalen; og Morgenen, den gyldne Morgen, da den utrættede Fod hurtigst burde skynde sig frem paa Banen, svandt hen under at betragte alle de Smaae=Ting, som Ledighed havde at forevise. Ofte var det, som en velvillig Skyts=Engel talede mig saaledes til See dog frem ad, skynd dig, vigtigt, saare vigtigt er Maalet, Veien er lang, og den lysende Soel fortsætter sit ilende Løb, uden at bie paa din Nølen. Vel saae jeg ved disse Paamindelser og formig, hvor høit det var paa Dagen; dog hvad kunde ieg vel see, staaende der i Dalens Skygge, og spurte jeg mig for, strax hørte jeg det eenstemmige Vidnesbyrd af alle Munde: Jeg havde Tid nok for mig, der var endnu langt til Middag. Da Solen nu alt høiere og høiere hævede sig paa den hvælvede befæstning, førte mine Ledere mig dybere ned i Dalen Der døvgiorde jeg mit Øre mod de sagte Erindringer om Tidens flygtige Fart, indtil Skyts Engelen ophørte at paaminde mig. Jeg opholdte mig da roligen ved enhver Busk, jeg hørte og svarede hvert Echo; jeg bukkede mig efter hvert Blomster, og jeg veed ikke alle de ubetydelige Beskæftigelser som ieg gav mig, indtil jeg ved en Hændelse opløftede mine Øine, og med Skræk saae den bebreidende Soel funkle lige over mit Hoved. Nu fornam jeg først hvorledes ieg var bedraget. Af Mishaab og Skamfuldhed stod ieg stille; jeg gjorde mig selv de strengeste Bebreidelser, og var just i Begreb med at hævne mig over mine Bedragere, da min Skyts=Engel, der vel havde forladt mig, men dog ei endnu aldeles overgivet mig, bød min Fornuft mærke paa Underviisning, og i en straffende og om Tone tiltalede mig saaledes: Stort er vel Ta det, der styder af din Forseelse, dog at fortvivle af dvæle, og skamfuld Bebredelse er ikkun det første Mishaab er dødeligt. Det er nu ikke længer Tid at staaende; den beste Fortrydelse er, at oprette, hvad Skridt til Forbedring. Her bør du endnu ikke blive der er forsømt. Jgienkiøb Tiden, fordoble dine bage, og viid, at dersom du vil undflye dine listige Skridt, sog saaledes at vinde de tabte Øieblikke til Fiender, maa du strax begive dig paa Veien. Jeg skyndte mig strax at iværksætte Engelens Raad; forgieves skablig anvendte al sin Venlighed paa at holde mig; ende søgte Ledighed at overtale mig til længere Hvile; Sel lig kom den dorske Efterladenhed til, (thi hun følgede os stedse paa nogle Skridt nær, og da hun hørte, jeg var uovertalelig, ønskede hun mig til Lykke, og bad mig tøve et Øieblik, at hun kunde omfavne mig til Afskeed. Høflighed bevægede mig, skiønt ugierne, til at skienke hende endnu nogle af de Øieblik, som efter Engelens Raad burde den Virkning, at jeg nu ikke meere kunde flytte de uvillige have været mig saa kostbare, og hendes Omfavnelse havde Fødder af Stedet, saa megen Tunghed havde Efterladen heds giftige Aande allerede indblæst mig. Afmagt og Dorskhed gjorde alle mine Lemmer stive, og mit af Søvnen betyngede Hoved heeldede sig ned, for at søge Hvile i Græsset. Mit Følgeskab benyttede sig af et for deres Hen burde udhvile mig, for at gaae siden des lettere; sigter saa beqvemt Øieblik; de foresloge: At jeg først nu brændte Solen alt for hedt til at vandre. Den Legeme ved Forlystelse og Hvile, men ikke til at ud ne Tid, sagde de, var givet til at styrke Sind og matte dem ved trættende Arbeide, overalt hvad der ikke skeede i Dag, kunde skee i Morgen. Jeg gad ikke engang veiet disse alt for lette Grunde; glad ved at finde en Undskyldning, antog jeg dem gandske uprøvede. Kom da, svarede jeg, og lad og sætte os bag hine Buske, hvor det tredobbelte Echo er, der sidde vi tillige i Skygge for Solen. Vi satte os der, og et andet Selskab samlede sig til os. Jblant disse vare Dumhed, Vittighed, Letsindighed, Stolthed og Levemaade. Vittighed kiendte ieg nøiest iblandt dem, og at man kan skille denne Falske fra den Sande, hvis Navn den bar, vil ieg anføre nogle af dens ufeilbare Kiendemærker. Skiøn er han ikke af Ansigt og Skabning, men synes dog meget om sig selv; hvad Naturen har nægtet ham, maa Konsten oprette, en Mængde af udvortes og fremmede Prydelser, et forstilt Væsen og tvunge Efterlignelser, klæde ham ligesaavel, som vore unge Herrer, i hvis Selskab man finder ham. Dumhed og Letsindighed forherlige stedse hans Følge; han har selv kun liden Fornuft, men demeere Frekhed og desmindre Undseelse; han snakker meget, som oftest alene, og giør sig altid til Gode paa de Fraværendes Bekostning. Jmellem ham og Selskabelig, hvis Charakter er, Atgiøre alting med, kom jeg just til at sidde. Vittighed bragte mange spillende Jndfald og usle Klygter frem, og Dumheds bifaldende Latter lydede ham hver Gang til Lov Han sagde Frøken Letsindighed mange vittige Tvetydigheder; alle roste dem som sindrige, og hun hørte dem selv uden at blive rød. Herr Levemaade var ligesaa beskæftiget for at behage hende; hans Omgang var ligesom den falske Vittigheds skiønt meere forstilt. Han lagttog paa det nøieste alle tomme Skyldigheder, og dræbte enhver med Ord, som intet betydede. Hans Bøielser vare alle rigtigen afmaalte efter enhvers Stand og Rang; og Stolthed, som nyelig havde tilkjøbt sig en Velbyrdighed, fandt ham at være et meget artigt ungt Menniske. I dette Selskab var Tiden mig naturligviis meget lang, ja saa lang, at jeg sik Tid til at erindre Skyts=Engelens Paamindelse. Dette var just, hvad jeg gruede for, og for da at dræbe al Forestilling om Dagens Bestemmelse, stræbte jeg at undflye fra mig selv, og tog Deel i Selskabets Forlystelse. Min Naboe underviste just dette Selskab i den Konst at behage, og hans Lærdomme havde saa stor Jndflydelse paa mig, at jeg selv efterhaanden blev letsindig, dum, vittig, stolt, og dog tillige nedrig nok til at ville tækkes et Selskab, som baade min Fernuft og mit Hierte saa aldeles foragtede. Jeg havde nu glemt baade mig selv og Tiden, og saa drukken af Glæde, over det bifald, som jeg vandt, ved Jndfald og Handlinger, som jeg selv kort tilforn foragtede, da en Skikkelse i revne Klæder, med et fortvivlende Aasyn, som røbede en und Samvittighed, og anklagede sig selv, nærmede sig til mig. Den havde Forglemmelsens Segl i den ene Haand, hvormed den beseglede deres Jhukommelse, som enten af Mangel paa ædle Drifter ikke engang havde ønsket at giøre noget, som fortiente Udødelighed, eller kun søgt at vinde Udødeligheds Løn ved frugtesløse Opdagelser og en unyttig Fliid. Den holdte Vanærens Stempel i den anden Haand, hvormed den brændemærkede deres Jhukommelse, som i Vellyst og Ledighed forglemte deres Siæls høiere Bestemmelse, undertrykte Følelsen af deres Naturs Værdighed, med en dorsk Ligegyldighed, og byggede dem et Navn paa den falske Vittigheds og uægte Æres Grund. Jeg kiendte den strax for at være den skammelige Foragt, og hvor forskrækket blev jeg, da Spøgelset søgte lige ind paa mig Den heele Forsamling, som nys opløftede mig til Skyerne, ansaae mig nu med Foragt; Vittighed spottede mig, Letsindighed loe mig ud, Stolthed fortrød selv det bifald, hvormed den havde æret saa uværdig en Person, Levemaade vendte mig Ryggen, Selskabelig gjorde det samme, og alle forlode mig under haanlige Bebreidelser. Dog dette smertede mig ikke saameget; men Anklageren inden i mig selv. Skyts=Engelen fortørnet! Tidens Mord, dette qvælte mig med undsigelig Angest. I denne Angest raabte jeg til Fortvivlelse, og Furien kom i Følgeskab af Nag og Mishaab, omringet af giftige Plager og martrende Pinsler. Saa pludselig var Ledigheds yndige Dal forvandlet til grumme Bebreidelsers skrækkefulde Afgrund. J denne vilde Furien just styrte mig, da Engelen Jturiel, i en skiennende Gestalt, aabenbarede sig for mig, og forjog Spøgelserne. Han straffede mig for de overtraadte hemmelige Raad, og da jeg nu, uden at vove den mindste Undskyldning, ydmygede mig for hans Ansigt, formanede han mig med en mildere Stemme saaledes: " Lad denne Dags forsinkede Reise tiene dig til Underviisning. Viisdom er Maalet, som du sigter til; den opnaaes med Fliid og Lyst, ikke ved Ledighed eller Efterladenhed, ikke heller findes den i tomme Forsamlinger af menniskelige Figurer; skye derfor Selskab, for at søge Visdom; eller bedre, søg saadanne Selskaber, hvor 2 Religion, Menniske=Kiærlighed og Dyd findes, og de skal lære dig mange Gienveie til Maalet; men i Ungdommen maae du tilig begynde at løbe paa Banen. Lad dig ikke forvilde af deres Fodspor, som vandre med dig " paa Veien, thi mange søge Viisdom, og kuns faae finde " den. Nogle søge den med tilbundne Øine, andre løbe " vild paa Afveie. Disse, fordi enhver troer sig, at have " Jndsigt nok til at finde en bedre Vei. Hine, fordi de heller ville ledes af andre, end have den Umage at gaae " selv. Begge troe dem for tiligen at være ved Maalet, men blive snart vaer, at de ikkun have grebet efter dets Skygge. Bliv klog af deres Erfaring. Lad dig ikke " forlede af Fornuftens Veirlys, til at vandre paa usikre " Veie, som efter en lang og ængstlig løben fører dig til den visse Fordervelse. Fæst Fornuftens Øie paa Aaben" baringens Soel. Lad denne være din Veiviser, og gak " saa dristi frem paa Dydens Bane til Maalet, uden at vige af til høire eller venstre. Alt hvad der forekommer " paa denne Vei, det giv vel Agt paa, paa den skal du " finde det menniskelige Hierte blottet; den skal lede dig " til Kilden af dets Skrøbeligheder, og aabenbare dig Læ" gemidlerne derimod. Der skal du lære ikke alene at kiende, men og at bestride Lasterne; at skille det Sande fra det Falske, Dyden selv fra dens Skin, og kun paa denne Vei kan du samle den ypperlige Kundskab, at for" fremme din og dine Brødres sande Lyksalighed. Alle Afvigelser derfra ere kuns Tidspilde i Ledigheds Dal, de forskaffe dig kuns tomme Jndsigter; Jndsigter, der " ene bebyrde Hukommelsen, uden at være til Nytte i Livet, og saadanne sømme ingen Viis, der bør leve for det Almindelige. Følg nu dette mit Raad, og de Godes Høiagtelse skal krone dig med sand Ære, Fortvivlelsen skal evig flygte, og Rolighed skal boe i dit Hierte. Efterretning om Ovægsygen.