Aalborg Stiftstidende, 1828-03-26
"J Morges gik her det Rygte, at vor Regjering havde modtaget Efterretning om de russiske Hæres Overgang over Pruth. Efter al Formodning skulde dette finde Sted imellem den 1ste og 7de Marts. Hverken vor Regjering eller Gesandterne fra Rusland og Østerrig have modtaget nogen Efterretning om en slig Begivenhed, dog er der vel neppe nogen Tvivl om, at de nu for Tiden ere gangne over Pruthfloden. Efter et andet Rygte skal Hr. Stratford Canning i Morges være afgaaet til St. Petersborg, men dette er ikke saa. - Rusland seer sig nu i Krig med Porten paa egen Haand, fordi Porten har givet denne Magt særegen Anledning til Krig, efter hvilken det efter dens Mening er blevet ufornødent at tage sine Allierede paa Raad med, eftersom Alliancen strengt taget kun indskrænker sig til de græske Anliggender. Rusland besværer sig over, at Tyrkerne ei have opfyldt Tractaten i Akjermann; det beskylder dem for at have ophidset Persien til Krig; det omtaler Tyrkiets Fremfærd med Hensyn paa Fyrstendømmene Moldau og Vallachiet og fører nogle Besværinger over Handelsmolest, som russiske Skibe i Bosphorus og ved Dardanellerne skulle have at beklage sig over. Alle disse Grunde til Krig ere russiske Grunde og Rusland allene tilkommer det at fordre Fyldestgiørelse for dem. Jmidlertid udgjør Tyrkiets Forhold med Hensyn paa Persien Hovedpunctet i Besværingerne. Jmedens da Rusland ved det, som det skylder sin egen Ære og Værdighed, har følt sig bevæget til at gribe til Vaaben imod Tyrkiet, betragter det sig endnu stedse som en Allieret af vort Land og Frankrig, med Hensyn paa Fredsstiftelsen i Grækenland. Publicum vil heraf see, hvor forviklet Sagen er, endskjøndt vi ikke have foranlediget det. Vi ville kaste et Blik paa Magternes nærværende Stilling til hverandre og fornemmelig paa Rusland. Lige indtil Kundgjørelsen af det tyrkiske Manifest har denne Magt ingen separate Klager ført imod Porten. Det gjorde fælleds Sag med Frankrig og England for at reguldte de græske Anliggender. Nu kundgjøres det ottomanniske Manifest, og Rusland, som nu anseer sig individuelt fornærnet og udfordret, beslutter sig nu til at forskaffe sig individuel fyldestgiørelse for den det allene tilføiede Fornærmelse. Det befinder sig da paa een Maade i Allianceforhold, paa en anden ikke.Det befinder sig i disse med Hensyn paa Grækenlands Sag, men ikke med Hensyn til dets egne Forhod med Tyrken. Storbrittannien vedbliver at være Frankrig og Ruslands Allierede forsaavidt Grækenlands Frigjørelse fra Trældom angaaer. - Men i Striden imellem Rusland og Tyrkiet indlader Storbrittannien sig ikke, (?) naar denne Strid er opkommen af Grunde, som ene og allene have Relation til disse to Stater. Det er ikke Tyrkens Allierede; det er eiheller Tyrkiets Fjende; men det er gjennemtrængt af Følelsen at den Nødvendighed at gjøre en Ende paa den morderiske Kamp, som saa længe har været ført imellem de græske Provindser og Tyrkiet. - Frankrig befinder sig nøiagtig i samme Stilling som England. Krigens virkelige Udbrud imellem Rusland og Porten (antaget at dette er Tilfældet) giør Questionerne endnu meere forviklede, og udfordrer, saavel af Pariser, som Londonner-Cabinettet den Nødvendighed, endnu engang at tage den ved Tingenes nærværende Stilling fremledede Politik i moden Overveielse, om just ei ganske at forandre den. Nogle paastaae, at ingen af begge Stater, har Grund til at opgive Principet for Reguleringen af de græske Anliggender, en Regulering, som synes at fremæskes ved alleslags Hensyn, i hvad Ende Krigen mellem Rusland og Porten end monne tage. - Midlerne til at naae dette Maal, staae i begge Staters Magt, og saa heftig Portens Modstand end er for Øieblikket, torde dog mueligen den Krig, hvormed den nu af Rusland trues, bevæge den til at tiltræde de Allieredes Forslag. - Andre opkaste imidlertid det Spørgsmaal, om Frankrig og England ikke ville holde det mere for raadeligt at opsætte deres Operationer til Grækenlands Fordeel. - Disse Hensyn fordre det modneste Overlæg. Det Londonner-Cabinet har maaskee aldrig befundet sig i en mere deelicat Stilling. Hverken Frankrig eller England ønsker Krig. Tvertimod, de forlange og ønske intet mere end Fredens Vedligeholdelse og uden derfor at ville sige, at Rusland ingen gyldig Grund har til Krigen, torde begge Stater, dog vel have den Anskuelse tilfælleds, at Tilintetgjørelsen af Portens Magt i Europa ikke kan være ønskelig for nogen af dem. (Dette kan man vel kalde: det ulmer.) Kunne begge Magter med Ære opretholde Freden i Europa, vil den blive vedligeholdt, og den Krig, paa hvilken de i al Fald ugjerne ville indlade sig, vil kun da finde Sted, naar alle Mennesker klart og tydeligt ere overbeviste om, at den ei kan undgaaes.