Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-10-07
En Oversættelse, Den Ævige. Du grundfæstede fordum Jorden, og Himlene ere dine Hænders Gierning. De skal forgaae, men du bestaaer, og de skal alle blive gamle som et Klædebon, du skal omskifte dem som et Klæde og de skal omskiftes. Men du bliver den samme og dine Aar faae ingen Ende. Begrebet om en Skaber og det om et ævigt Væsen ere saa uadskilleligen forbundne, at det er umueligt at kiende det første som sandt, uden tillige at finde sig tvungen til at tilstaae Sandheden af det andet. Væsenets Ævighed befatter, saavel Begrebet af en Tilværelse uden Begyndelse som af en Vedblivelse uden Ende. Begge tilkomme nødvendigen alle Tings Skaber, Aarsagen maa være for dens Virkning. Alle Tings Skaber maa have været for alle Ting. Der lader sig ei tænke nogen Tid Punkt, om hvilken man kunde sige: her begyndte alle Tings Skaber at være til Saasnart man antog en Tid Punkt, som den første af hans Tilværelse, saa maatte man og tilstaae, en foregaaende, i hvilken han ikke var, men først var bleven til i den følgende. Og hvoraf havde han havt sin Oprindelse? Hvilken Kraft havde virket hans Tilværelse, Uden for ham var intet. Ellers var han ei alle Tings Skaber. Han var altsaa bleven til uden at have en Aarsag til sin Oprindelse. Og Tilværelsen af den, som var Grunden til alle Tings Tilværelse var selv grunded intet. Hvilken en Afsindighed! Nei, min Skaber er, og han er ævig. Han var førend Sølv brændte, førend Verdener velte. de sig, førend Aander tænkte. Han er ved sig selv. Hans Tilværelse grunder sig i hans Tilværelse. Han er, fordi han er. Han er af sig selv hvad han er. Han, alle Væseners Væsen, han, som alene med fuldkommen Eftertryk bærer Navn af et Væsen, er alt hvod han er med een Gang, og bliver alt hvad han er, uden nogen Forandring. Tilfald og Forandring ere Ting, som stride mod hans Natur. Han kand ei tiltage i Størrelse; Thi ellers var han ei u-endeligen stor. Han kand ikke aftage i Størrelse; Thi Uendeligheden af hans Egenskaber grunder sig i hans Tilværelse, og er u adskilleligen og nødvendigen forbunden med hans Væsen. Han skal blive i al Ævighed, og i al Ævighed være saa stor og fuldkommen, som han har været for al Ævighed. Begreb om Tid og det dermed forbundne Begreb om Foranderlighed har intet Sted i Henseende til ham. Han er den Ævige og Ævighedens Faden Han har været for u-endelige Aarhundrede. Han skal endnu være efter u-endelige Aarhundrede. Og dog kand man med hans Tilværelse er forbinde Begrebet at Vedvarenhed. Tillæg af Millioner Aar forlænger den ikke. Ligesaa meget derfra afregned forkorter den ikke. Hvem forgaae ei herved alle Tanker, Jngen uskabt Aand kand tænke den Uskabte. Og hvorledes vil jeg, hvis Dage kun er et Haand-Bred, fatte den Æviges Uendelighed? Jeg tager det største Tids Rum, som jeg paa eengang kand tænke. Jeg fordobler det med Millioner og atter med Millioner. Jeg udbringer en Sum, som i Henseende til mig er u-endelig. Firmamentet modtager ikke saa mange Sand-Korne som jeg tænker Millioner Aarhundrede. Denne mig utænkelige Sum rekker endnu ikke til at være en MaaleStok for den Æviges Vedvarendhed. Om end- og alle Aander, som nogensinde have tænkt, forenede sig med mig i lige bemøielser; saa skulde vi dog ei kunde udrette meere til at begribe den Ævige. Jeg vil med stille Beundring tilbede den, som jeg ikke kand begribe. Han, den Ævige, skal være Objectet for min Eftertanke. Paa ham vil jeg henvende mine Øine. Jkke i Hensigt at udgrunde hans Urendelighed. Guds Bespottelse eller Raserie vilde være de mildeste Navne, som man kunde tillægge saadant Foretagende. Nei, jeg vil kun fornemme hvor neendelig den Ævige er, for dets livagtigere at føle, hvor nedrig jeg selv er. Jeg seer med Forundring til Himmelen. Jeg bliver hoved svimlend ved Beskuelsen af en Hvælving af udendeligt Begreb, som er opført af den æviges mægtige Hænder, og synes at være bygged for Ævigheden. Min Aand taber sig i denne Skabnings umaalelige Land. Sole og Verdener ere for mig i en Mængde, hvoraf jeg ei seer Enden. Hvo kand sige fra hvor mange hundrede og tusinde Aar at disse Sole allerede brænde, og hvor mange Millioner deres Lige for dem, allerede have lyset og udbrændt? Hvo veed hvormange Slægter af Verdener allerede have været til og ere forstyrrede? Hvo har igiennemseet Slægt-Registeret af den Sole-Slægt, som er tegned i den grændseløse Himmel, Men alle disse Sole med alle deres Verdener, i alle deres Slægter fra Begyndelsen af indtil nu, og indtil deres Ende, med al deres hidtil værende og tilkommende Vedvarenhed, ere imod din, ævige Skabere, Endnu ikke en Punkt af Tiden. Du talet, og Sole antænde sig, og Verdener blive til. Du taler igien og Sole udslukkes og Verdener undergaae. Uforandred og med roligt Øiekast seer du paa deres første Opgang og deres sidste Undergang. Og de nu værende skal til sin Tid forgaae. Denne Himmel med sine Stierner skal engang give Sted for en anden Himmel med andre Stierner. Men, du Ævige! Og kun alene du, bliver, Naar Sole ældes og Verdens Bygninger forvandles, saa bliver du som du er, og dine Aar tage ingen Ende. Du, ævige Fader, Paaseer fra din dybt i Ævigheden grundede Throne, med sikker Majestæt, Verdeners Opkomst og Undergang. Du vinkede med almægtige Øiekast, og hastigen opløftede sig Verdener af intet og stode der. Du vinker igien og seer dem atter tilbagesynket i deres intet, og det med lige saa liden Forandring, som den Solen lider af Jnsekterne, hvilke den i hede Sommer=Dage seer fødes ved dens Opgang og døe end og for dens Nedgang. Og hvad maa da mine Dage være for dig, du Ævige! De Øieblikke, fra hvilke af jeg er, og i hvilke jeg endnu maaskee skal være? Som intet, som aldeles intet maa de være for dig. Jeg, hvis Liv neppe udgiør eet Spands Længde, Jeg, hvis gandske Tilværelse ikke kommer lig den tiende Deel af den Tid, som en Eeg behøver til dens Væxt, Jeg, imod hvis Vedvarenhed dette Træes Vedvarenhed er en Art af Ævighed, Jeg, saa liden jeg er, saa meget jeg maa frygte for at blive borte blandt Jnsekterne: Jeg er dog, alt det uagted, stor nok til at tænke, at Vedvarelsen af gandske Verdens Bygninger er mod din som intet. Ja, jeg er (og for dette har jeg, ævige Fader, Din Godhed at takke) stor nok, fordet Tilkommende, at ønske mig en Vedvarenhed, som din, at haabe den, og at giøre Paastand om Ævigheden. Denne Sol vil jeg see udbrænde. Endnu mange Tusinde af dens Efterfølgere skal fuldende deres lange Løb silde, men dog ikke saa silde, at jeg jo deraf skal være en Tilskuer. Jeg skal endnu see deres Ende, og love dig, du Ævige. Min Nedrighed skal ophøie dig. Og denne Tanke skal nu allerede opløfte mig til dig. Verdener, fulde af Pragt, fulde af Herlighed! J ere for lidet til at indtage mig, for lidet, siden i ikke kand være Ævige, Endnu mindre skal dine Lokkelser fortrylle mig, Jord! Min nedrige Bolig, Mit Legeme træder paa dig, og min Aand paa dine Skatter. Den Ævige tilbyder, mig sin Naade, og nu ere alle Jordens Skatte Støv i mine Øine. Den Ævige har bestemmet mig til at være Ævig, og nu holder jeg mig uværdige alle Ønsker, hvis Object ikke er noget ævigt.