Almuevennen, 1842-07-20
At Danmarks Erhverv er Korn og Qvægavl, derom er vistnok kun een Mening; hvad der befordrer Korn og Qvægavl, det maae man altsaa værne for, efterdi det er Landets bedste Støtte, og denne Erhvervskilde som først udspringer fra Landboen, beskyttes derfor ved en Mængde Landbo=Love. Men da det ikke alene er Landboen, der skal leve af ovenanførte Jndtægt, men den hele Nation, saa betragte vi nærværende Gjenstand for en vigtig Opgave Stænderne have at løse, og tillade vi os derfor at fremhæve de Omstændigheder, som trods saa mangeaarig Landefred hæmmer samme. 1) Den Kongelige Commissarius bemærkede ved en tidligere Petition Livsfæste og Hoverie angaaende, at disse Forslag vare saa indgribende i Eiendomsretten, og saa afvigende fra de Grundsætninger, Forsamlingen forrige Gang vedkjendte sig, at han antog, at Stænderne ikke kunde indlade sig paa disse Forslag! Til denne Hr. Commissarius's Yttring, maa vi tillade os at bemærke, at der dog er sat Grændse for Tienden, der vist nok var en Eiendomsret af ligesaa udstrakt Betydning som Jordegodsene, ja, hvad mere er: for Contant er der sat Grændse, idet Regjeringen har befalet lovlige og fastsatte Renter. Af Ovenanførte skjønnes det at være klart, at Commissarius betragter den Ret, Herremændene hidtil har havt, og fra Middelalderen har været i Besiddelse af med Hensyn til Bønderne – langt vigtigere, end den Ret hver enkelt Borger af Nationen har over sin private Capital. 2) Naar der af Hr. Kammerjunker Benzon yttres, at Bøndergodsets Afhændelse til Selveiendom var det, Herskaberne var bedst tjent med, men – at Bønderne ikke vare vederhæftige Kjøbere, fordi de ikke er i Besiddelse af fornøden Capital til Gaardens Udbetaling: men vi tillade os, til denne Herres Yttring, lidt udførligere at fremsætte vore bemærkninger. Godseieren er jo efter Anordning af 29de Julii 1814, Skolepatron, og som saadan har han, eller snarere Forvalteren Sæde i Skolecommissionerne, og naar Ligningen skal lægges for det tilstundende Aar, og Talen dreier sig om Formue og Leilighed, da gaaer det i Almindelighed til Stemme om, hvem der er i Besiddelse af samme, og er Forvalteren saaledes Vidne, til hvor den bedste Formue, og Leilighed er, og har da ikke ondt ved at træffe hvor han skal have et stort Fæste, og større Afgifter. Saaledes gaaer ikke alene al Fæsterens Driftscapital over i Godseierens Kasse, men, man maae endogsaa giøre en Gjæld i denne Henseende. Langtmindre kan der blive noget tilovers at kjøbe en Gaard for, og hvad der er det Værste, at Virksomheden herved bliver afbrudt, i det man veed: at jo meere man arbeider, desto større bliver Afgiften for vores Børn. Thi, man er i denne Henseende en Forbryder liig, naar denne første Gang forgriber sig, bliver han straffet mindre, anden Gang mere, og saa fremdeles: Ligedan er det med os Fæstebønder, som først virker lidet, vores Børn bliver kun paalagt, eller straffet lidet; men virker vi meget er Forholdet naturligviis anderledes, den væsentlige Forskjæl paa Straffemaaden imellem Forbryderen og Fæstebonden, er efter vores ringe Formening, at Fæstebonden bliver straffet for sin Virksomhed, og Forbryderen for sin Misgjærning; samt at Fæsterens Straf virker svækkende for hele Nationen, og Forbryderens beroligende.