Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-02-08
Om et nyt Nidskrivt angaaende Dannemark. (Fortsat.)Hr. Colln selv synes at finde Brevskriverens Skumlerie over Mandskabets Udtagelse til Søværnets Tieneste alt for paafaldende, og siger derfor i en Anmærkning: "Forfatteren maa vel ikke have været Vidne til Matrospresningen i London, hvorved det sielden kommer an paa Fædrenelandsforsvar, men i Almindelighed kun paa fredelige Folks "Plyndring, Erobring og Undertrykkelse. J den Fare, hvori Kjøbenhavn den Gang svævede, var intet Skridt saa strængt, at man jo kunde kalde det retfærdigt. Side 249 klager Forf. atter over de Danskes Mistanke, der tydelig kunde læses i deres Ansigter. Man kunde hverken blive staaende paa Gaden, see paa noget, betragte noget med Forundring, have i Klædedragten noget tilsyneladende paafaldende, eller spørge om noget, uden strax af den første den bedste Berettigede eller Uberettigede at blive anholdt, examineret, og, naar Svaret forekom ham urigtigt, eller han ikke kunde begribe det, transporteret til Politiekamret eller Hovedvagten, i enhver saae man en Forræder eller Spion, og kun Cocarden, et Skildt eller et Vaaben beskyttede mod deslig en Mistanke, og de deraf flydende Ubehageligheder. Passene og andre Personen vedkommende Papirer maatte man bære hos sig; ellers udsatte man sig for at blive arresteret eller endog slæbt til Galeitjenestes! Sandt er det, at enhver fædrenelandsksindet Mand nærede under Beleiringen Mistanke mod enhver, hvis Adfærd røbede fremmed Sindelav og Ligegyldighed for Fædrenelandets vigtigste Anliggende, men lige saa sandt er det, at intet hædrede mere det Danske Folks Caracteer, paa en saadan Tid og under saadanne Omstændigheder, end netop denne Mistanke. At Hovedstaden for og under Beleiringen var opfyldt med mistænkelige Fremmede, er alt for bekjendt, og at Hutchinsons, Dunbars og andre Engelskmænds Besøg og alt for gjæstfri Modtagelse i Kjøbenhavn har havt sørgelige Følger, tvivler vel ingen mere om. Offentlig talde man under Beleiringen om Folk, der stode i Forbindelse med Fienden, og Erfaringen viste, at det, der blev sagt, just ikke var aldeles uden Grund. Kjøbenhavn har aldrig været mere hjemsøgt af Fremmede end netop i Sommeren 1807. Vel udgav mange af disse sig for Flygtninger, men hvor mange Speidere har der ikke været iblandt dem, Den Aand, som i hiin ulykkelige Tid besiellede Kjøbenhavns Jndvaanere, var en herlig, stor og sjelden Aand, værdig det Folk, der i Fred og Ufred, Lykke og Modgang har viist, at det fortjener at kaldes fri og uafhængige Danske. At, hvad kunde der ikke have været udrettet med denne Aand, hvis den var bleven rigtig styret og rigtig benyttet, Havde man strax, da de Engelske gjorde Mine til at gjøre Landgang, tilraabt alle sande Danske Mænd: "Det gielder Dannebrogs Stolthed, eders Oldinger, Qvinder og Børn, Ville J ikke see hiin plyndret og bortført, og disse dræbte og mishandlede, saa griber til Vaaben, og styrter Bretlands Blodmænd tilbage i Havet, førend deres Fødder besmitte den Jordbund, hvorpaa J fødtes og nyde Beskyttelse under en faderlig Regjering, den Hjemstavn, som eders Fædre i Aartusinde have forsvaret; hvilken virkelig Dansksindet havde da vel unddraget sig fra at stride for Konge, Fødeland og Hjemstavn med sidste Blodsdraabe, Batterier og Skandser havde været opkastede med Lynets Hurtighed, og selv uovet i Vaaben havde den fredelige Borger snart lært at affyre en Bøsse eller Canon. Og hvad behøvedes der vel mere til at møde en Fiende, der vilde gjøre Landgang, Der vilde maaskee have faldet tusinde brave Fædrene landsforsvarere, hvis 25 havde været føleligt. Men er det ikke ædlere at falde ved Bredden af sin Hjemlyst, midt i Kampen for sit Fædreneland og Konge, end lænkebunden og uden Nytte at lade sig dræbe og lemlæste af Bomber og Jld kugler midt i sit Huus og i en indspærret Fæstning? Hvor mange ulykkelige Lemlæstede have ikke med bitter Veemod beklaget, at de skulde bløde og lide, uden mindste Gavn for Fødelandet – Jeg gjentager det endnu engang, havde den Aand, der den Gang besiellede Kjøbenhavns Jndvaanere, været rigtig benyttet, saa havde det neppe gaaet som det gik. Vore Fienders Overmagt havde maaskee vel tilsidst nedtrykket os, men deres skjændige Seier skulde i det mindste kjøbes med ti Gange saa meget Blod. Jkke burde disse Uslinger, forskandsede bag deres Sandsække, ustraffede kunnet ført Krig med vore Brandfolk og Værgeløse. Fra S. 254257 gjør Forf. sig ret lystig over vore Canonbaades Fægtninger med den Engelske Flaade, og spotter de Danske, som sagde: de ere ingen Preussere og at de Engelske ikke skulde faae Flaaden. "De forskjellige Fægtninger interesserede og amusserede, fordi man, uden Frygt, kunde see dem fra Toldboden af. Canon baadene tilføiede vel de Engelske Krigskibe megen Skade, men de vare for saa, og det Hele var et Spilfægterie, som Engellænderne selv ogsaa ansaae det for. Det forekom een som en liden Bolognoiser gjør mod en stor Engelsk Dog, og hver Gang den sidste gjør en Bevægelse eller knurrer, forskrækkes. Efterat de Engelske et Par Gange havde feiet dem dygtig af, trak de sig vise lig tilbage og holdt op at mukke. Jmidlertid tilstaaer dog Forf. selv, at dette Spilfægterie kostede Engellænderne to Skibe. Sandelig, et smukt Spilfægterie, Som Øienvidne til alle Fægtningerne mellem vore kjekke Canonbaade, hvis Fortræffelighed Engellænderne selv indrømmede, kan jeg ikke andet end harmes over at høre saadan en forløben Herre, som denne Brevskriver, der maaskee aldrig før har seet et Krigskib, og som kalder Fægtningerne amusante og interessante, fordi han, uden Frygt, kunde see dem fra Toldboden af, haane Søkrigere, der, trods Engellands Skryd, i Mod og Tapperhed, altid have været og endnu ere mageløse. Jkke jeg allene, men tusinde af mine Medborgere have været Vidne til, hvorledes de Engelske Krigsskibe trak sig tilbage og flygtede, i Ordets egentlige Forstand, for vore Canonbaade, da et af deres Krigsfartøier blev skudt i Sænk og det andet i Brand. Enten har denne lave Skumler været stærblind, da han amuserede sig med at see paa disse Fægtninger, eller han af exempelløs Ondskab lægger Skjul paa Sandheden, som han synes at hade ligesaa meget som Dannemark og alt hvad der kaldes Dansk. - S. 266 siger han alle de udkomne Krigssange vare af ubetydeligt Jndhold; Arier, trykte i dette Aar, der solgtes som Synderviser. Han har derfor heller ikke ansees det Umagen værd, at gjemme eller meddele nogen af dem. Det gjorde han ogsaa meget klogt i; thi selv i Tydskland havde man neppe agtet noget paa et Menneskes Dom om Dansk Poeste, der selv har tilstaaet, at han ikke har fundet det Umagen værd at lære Dansk, fordi det kun tales af en halv Million Jndbyggere. Man havde maaskee spurgt ham: tør Din Trold ogsaa med Aviser skjæmte. - Ogsaa ved denne Leilighed opvarte den poliske Hr. Cölln, der saa gjerne vil give sig Mine af Upartiskhed, med en Anmærkning, hvori han laster Forf, fordi Han finder varriotiske Yttringer latterlige. S. 257 fortælles den latterlige Usandhed, "at Vandet ledes ved Konst fra Frederiksberg til Kjøbenhavn, da der inden for Staden ikke gives andet end Sø vande. Men Engellænderne, siger han, tænkde menneskelig *), stedse paa Søen erkjendte de alt for meget det færske Vands Værd og gjorde her intet Brug af deres Magt, paa anden Maade kan jeg ikke forklare mig det; Uvidenhed og Efterladenhed var det ei; kun den Tanke, Brød og Vand er jo allerede den største Forbryders Straf, Kunde vi tænke os en værre Fiende end denne Hr. Danziger, Og hvormange saadanne Personer maatte vi under Beleiringen ikke taale midt iblandt os, blot fordi de foregave at være fra en Stat, som vi levede i god Forstaaelse med, S. 258 vil Forf. indbilde os, at der blandt Kjøbenhavns Jndvaanere herskede Utilfredshed, og at de tjenestegjørende Borgere lede Mangel, men alt dette er saa notoriske Usandheder, at det ikke fortjener at gjendrives. S. 259 fortælles, at Amager var spærret for os! Men S. 260 viser den med enhver patriotisk Følelse ubekiendte Danziger sig i sin sande Skikkelse. Stedet er alt for mærkværdigt til at det ikke bør anføres. Det kan tjene os til Advarsel i Fremtiden, og det vil lære os, ikke at beundre enhver fremmed Vindmager, der sjelden kommer her, uden for at malke vor Pung, og misbruge vor Troskyldighed, men aldrig saasnart er over Grændserne, førend han belønner os med Haan og Skumlerie. – Lad Kjøbenhavn brænde af, lad det blive en Askehob, er let sagt, tænkde jeg, J kjende endnu ikke et Bombardement, og om J ogsaa nu ere naragtige nok til hellere at lade eders Hytter brænde end undvære Synet af en unyttig Flaade; saa ville J dog ikke udholde Jldprøven, saa let som Vandprøven maatte være eder, og bedre er det, om Vinteren at boe under Tag i varme Stuer end paa den nogne Jis at glæde sig ved Synet af indefrosne Skibe, der koste eder Millioner for at raadne. Giver dem hen dette 5) Jmidlertid har Catheart i sin Jndberetning indirecte protesteret mod denne Menneskelighed; thi han siger selv, at man forgjeves har søgt at afskiære Vandet. kostbare Legetøi, ved der eders Stad, og bygger eders afbrændte Palladser og Kirker, førend J lade dem end mere vanhælde og ødelægge. Gjerne havde jeg tilraabt dem dette, thi jeg saae Ulykken komme, og det var, efter Alt hvad man saae og hørte, at beregne, at Kjøbenhavn vilde blive en Jammers Plads og Flaaden desnaaret ikke reddet. Himlen skee Tak, at saadanne Følelser kun kunne opstaae i en Fremmeds Bryst, og at de Danskes Tal kun var saare ringe, der kunde nedlade sig til at tale et saadant Sprog, Unyttig Flaade? Kostbart Legetøi," Ja, saa er Fædrenelandskjerlighed, saa er alle store Dyder, der udgjøre Menneskets Stolthed, ogsaa kun Legetøi. Smaahjertede Danziger, den sande Dannemand havde langt heller seet sin Hytte brænde end sin Flaade bortslæbt og sine Holme plyndrede. Er Kjøbenhavns Bygninger da Dannemark, Har vi ikke tilforn seet vore Hytter opbrænde og siden reise sig igjen med dobbelt Herlighed? Hvad Jld fortærer, kan Flid og Vindskibelighed snart oprette. Frederikshalds Borgere tændte selv Jld paa deres Hytter for at frelse deres Stad fra Fienders Haand og deres Land fra Vanære, som en Phønix fremstod den igjen af sin Aske, og kneiser endnu stolt paa den høie Hald som et evigt Minde om disse Ædles Daad. Ved store Opoffrelser og sjeldent Mod er endnu aldrig noget Folk faldet. Vee den, han være Fremmed eller Jndfødt, der troer, at den Flaade, som fjerde Christian, Juuller, Adelere, Tordenskjolde og Hvidtfelder vovede deres sidste Blodsdraabe for, er et Legetøi, Vee den, der troer, at Dannemark sandeste Vognborg, er unyttigt Tant! O, J Rigmænd, J Mercurs udkaarede Yndlinger, hvad andet end denne saakaldte unyttige Flaade" skyldte J hidtil eders Handels Sikkerhed og eders Rigdomme, Troe J da, at vi i femten Aar havde nydt uforstyrret Fred, dersom denne Flaade ikke havde ligget i vor Havn som en slumrende Løve, (Fortsættes.) Velkomsesang. til Kongen. ved Hans Nærværelse i Skuespilhuser, den 30 Januarii 1809. Du Puns Melodie. Manden med Glas i Haand, af: Henrik den Femtes Ungdom. Velkommen, Konge, vær blandt Dine Sønner her! Hil være Dig! Danmark og Norges Ven, ofte Din Fest igien kalde Dig blandt os hen! lev lykkelig! Du, Dine Rigers Haab, hør deres Jubelraab i Folkets Røst! Trofast og om og varm banker for Dig hver Barm! Dig vies hver en Arm i heden Dyst!