Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-05-07
Det var den 10de Julii 1762 at Catharina besteeg Ruslands Throne; Døden bortkaldte hende først derfra den 17de November 1796, i denne lange Regieringstid af 34 Aar førte hun to blodige Krige med Tyrkerne, begge i høi Grad frugtbare paa Daad og rige paa Følger. Den første af disse Krige begyndte i Aaret 1769 og varede i 5 Aar til Aaret 1774, den var een af de vildeste og seierrigste, som Historien har at omtale. Anledningen til denne Krig var at Keiserinden havde indblandet sig i det Polske Kongevalg efter August den 3dies Død og paanødet den Polske Nation at vælge sin Yndling Stanislaus August Poniatowski til Konge; Porten blev misfornøiet over denne Jndflydelse og understøttede de Parthier i Polen, som vare utilfredse med dette Valg; Russerne forfulgte de oprøriske Polakkere flere Gange ind over de Tyrkiske Grændser; Porten tog nu Anledning deraf at erklære Rusland Krig, den 30te October 1768, efterat den i Forveien havde sat den Russiske Gesandt i Constantinopel Hr. von Obreskov i de 7 Taarne. Krigen blev ført fra to forskiellige Punkter fra det Krimske Tartarie, som var allieret med Porten, og fra de Tyrkiske Lande selv. De Krimske Tartarer gjorde allerede endnu i Vinteren af dette Aar vilde Jndfald indi de Russiske Provinser, som den Russiske General Romanzow havde Møie ved at afværge. Men Krigen paa den Tyrkiske Grændse blev, uagtet Krigerklæringen var udkommen, udsat til om Foraaret. Fyrst Gallizin commanderede den Rus fiske Armee, han gik først den 26de April over Dnisterfloden og angreb 30000 Tyrker ved Choczim, som han vel drev ud af sine Forskandsninger; men den duelige Storvezier Megemet Pascha giorde ham en tapper Modstand og tvang Fyrsten at trække sig med sin Armee tilbage til Polen Jmidlertid vexlede begge Armeer Hærførere; man fandt først i Constantinopel, at Mehemet Pascha var for langsom og betænksom og Moldavani Ali Pascha, en vild Kriger, kom i hans Sted; han tænkte strax paa at gaae over Dnisterfloden og angribe Russerne; i September samme Aar giorde dan gientagne Forsøg derpaa; men de vare alle uheldige, og da den sidste Gang 12000 Mand vare bragte over Floden, og denne ved en Oversvømmelse afskar dem fra den øvrige Armee, og de derpaa bleve nedsablede af Russerne, saa gjorde den Tyrkiske Armee Opstand mod Storvezieren, og overlod Fæstningen Choczim ved Dnisteren til sin egen Skjebne, som Russerne ufortøvet toge i Besiddelse. Fyrst Gallizin nedlagde derpaa Commanden den 29de September, som Grev Romanzow overtog i hans Sted. Denne oversvømmede Moldau og Wallachiet med sin Armee og Tyrkerne trak sig bag ved Donau, imidlertid saae dog Greven sig nødt til at tage sit Vinterqvarteer i Polen formedelst de indvortes Uroeligheder i dette Land. det følgende Aar blev Krigen ført paa en dobbelt Maade, deels til Lands og deels til Søes; Storvezieren Halil Pascha brød midt om Vinteren igiennem Moldau og Vallachiet op mod Tyrkerne, leverede dem flere blodige Træfninger og drev dem temmeligt langt tilbage. Armeen leed meget at Mangel paa Levnetsmidler og af Pesten. Roman zar havde været fraværende, da han kom tilbagetil den trængte han paa nye frem og vandt isærden 1ste August et afgjørende Slag ved Kagul, hvori Tyrkerne efter den tapperste Modstand mistede 40000 Mand, 7000 Vogne og 143 Kanoner. Storvezieren maatte trække sig tilbage over Donau Grev Panin havde, efterat Grev Romanzow havde faaet Commanden over Armeen i Moldau, igien overtaget befalingen mod Krim; han vendte sig med den mod den stærke Fæstning Bender i Bessarabien, som han indtog med Storm den 27de September. Romanzow erobrede endnu i dette Aar nogle Fæstninger ved Donau. Storvezieren formaaede ikke at giøre videre Modstand, han trak sig ind i Bulgarien, blev afsat og Mahomed Pascha blev hans Efterfølger. Pesten rasede dette Aar frygteligt i Constantinopel og udbredte sig ved Armeerne til Polen og en Deel af Rusland. Foruden denne blodige og ødelæggende Landkrig, som blev ført i dette Aar blev en ikke mindre skrækkelig Krig ført med Tyrkerne til Søes. Keiserinden havde allerede før Krigens Udbrud gjort Tilberedelser til at angribe Tyrkerne i Middelhavet; hun havde ikke allene søgt at danne sin Marine ved at lade sine Officerer træde i fremmed Tieneste; men hun havde ogsaa ladet Capitain Pleschow med en Fregat i to Aar beseile Middelhavet. J 1769 blev en Flaade paa 11 Orlogskibe og nogle Fregatter udrustet under Admiralerne Spiridows og ElphinsionsCommando for at afgaae til dette Hav. Rusland stod dengang i Venskab med de øvrige Europæiske Magter; Englands Jalousie var endnu ikke opvakt, og der blev ikke lagt Flaaden nogen Hindring Veien for at begive sig til sin Bestemmelse; der den var ankommen til Morea tog Grev Alexis Orlow, som var afreist over Land til Jtalien, Commandoen over den. Russerne landede paa Morea, og formaaede Mainotterne til at giøre Oprør. Brigadier Hannibal erobrede Navarino (hvilken ogsaa Grækerne nu have bemægtiget sig, og som dengang tiente til en god Station for den Russiske Flaade; med Beleiringen af de øvrige Tyrkiske Biergfæstninger paa Morea gik det dengang langsomt ligesom nu. Ogsaa dengang holdt Coron og Modon sig). Men Toget paa Morea mislykkedes aldeles, Fæstningen ved Corinth, som dækker Jndgangen til denne Halvøe (og som Grækerne nu have bemægtiget sig) blev ikke indtaget. En Tyrkisk Armee ilede til Undsætning, trængte ind i Halvøen og fordrev aldeles Russerne fra den. Aarsagen hvorfor dette Tog mislykkedes var, at Russerne havde foretaget sig det uden at være forsynet med den fornødne Styrke af Landtropper, og tillige, at Grækerne vare meere ophidsede af Russerne til at giøre Opstand, end drevne dertil, som nu, af en dyb National=Følelse og af Erkiendelsen af deres egen Kraft. Porten tog vel en rædsom Hævn over disse dens oprøriske Undersaatter; men som dog ikke gik saa aldeles ud paa at udrydde de Christne, som den nu vil komme til at gjøre det, dersom de blive overladte til deres egen Skjebne; da den nu har først faaet Tanken om at de kunne blive farlige for dens Existence. Men endskiøndt Forsøget paa at oprøre Grækerne mislykkedes, saa var dog Afsendelsen af den Russiske Flaade til Middelhavet, ikke forgiæves; den tilfægtede sig de meest glimrende Seiervindinger. Den Tyrkiske Hovedslaade blev slaget ved Scio den 7de Juli, og derpaa aldeles opbrændt i Bugten ved Tichesme den 7de Julii. En anden Tyrkisk Flaade blev slaget ved Andros, og derefter aldeles ødelagt i Bugten ved Napoli di Romania.