Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-01-03
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. For et ta Fjerde Aargang. No. 24. Udgivet og forlagt af J. Wersel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 3 Januarii, 1807. Det henrunde Aar. Det er henrundet det store, frygtelige, daadfulde Aar, liig en rasende Orcan, der ikke efterlader sig andre Spor, end de Ødelæggelser, den har anrettet. Her ligger en Trone, hvis klippefaste Grund syntes skabt til at trodse Aaren finder, omstyrtet, og begravet under sine egne Ruiner; hist vandre Regenter omkring i fjerne Egne, uden Stater og uden Undersaatter; her forvandles Førster til Konger, hist Konger til Førster; her omskabes Republikanismens Vugge, til et Monarkie, hist fuldkastes en tusindaarig Regjering for evig med den Form, hvori den støbtes; her deles et Rige, hvis Regentstamme, synes at have fæstet de dybeste Rødder, hist samles atter et ældgammelt, adsplittet, sønder stykket og af Europas Kort udslettet Kongedom me til en heel og selvstændig Stat. Hvo skulde troet, da vi skreve 1805, at alle disse Kjæmpedaad, som sætte Verden i Forundring, ville være Frugten af et eneste Aar, En femten Aars Yngling har i dette Øieblik oplevet mere end en halvfjerdesindstyve Aars Olding i fordums Tider. Men hvad vi have oplevet, det vil, det kan, det burde Menneskene aldrig opleve mere. Dog det store Sørgespil er endnu langt fra ikke ganske tilende; den Sæd, som den Franske Revolution har nedlagt, er skudt frodig op; den har viist os sine Blomster, men endnu have vi ikke seet dens fuldmodne Frugter. Om den unge Pode vil blive for Menneskeslægten et Livsens eller Dødsens Træ, er en Gaade, mørk og uopløselig som det Aarhundrede, hvori vi leve. Men, hvad bryder Klippeboeren, som har valgt sin trygge Bolig i Klippens Hulling, sig om den Storm, der tuder uden for, eller om den Lynstraale, som adsplitter Granen paa Fjeldtoppen, Ligegyldigt kan det være Daniens fredelige Beboere og Skjolds værdige Afkom om tusinde Revolutioner i den politiske Verden forstyrre Tingenes sædvanlige Løb, naar kun Dannemark staaer fast og urokket. Og saalænge, som een Konge og een Aand regjerer Dannerfolket, saaledes som hidtil, saalænge dets Regenter vedblive at sætte deres Hæder i at regjere et Folk, der føler og paaskjønner den Lykke det, frem for saa mange andre Nationer, nyder ved at være en tans Tilskuer til alle de Blods optrin, der ødelægge andre Lande, lige saalænge, vil Dannemark, selv som den mindste Stat i Politikens Vægtskaal, være en Gjenstand for andre Nationers Beundring. En Slægt, ved dyrkjøbt Erfaring maaskee langt visere end den nu levende, vil efter mange Decenniers Forløb, elske det Dannemark, der, lig et svagt Fartøi, midt i Stormen, ved en klog Styrers Haand reddedes fra Undergang, medens de stolteste Bølgetrædere sønderknustes mod Klippen og opslugedes af en Alt fortærende Malstrøm. Det er ofte sagt, og hundrede Gange gjentaget, at Dannemark er et lykkeligt Land, naar det kun vil paaskjønne sin Lykke. Det vilde være overflødigt, atter her at gjentage, hvad der saa tidt er sagt tilforn, dersom Menneskene, til deres store Uheld, ikke lettere vænnede sig til at være lykkelige end ulykkelige. Vi kunne derfor ikke ofte nok minde vore Medborgere om, uafladelig at sammenligne deres Kaar med andre Nationers, uafladelig at hefte deres Øie og Opmærksomhed paa de Lande, der, ulykkelige, uden egen Brøde, ere blevne et sørgeligt Offer for en falsk og urigtig, beregnet Statskonst. Kun ved at overveie hvad disse Landes Jndbyggere savne, ville de lære at føle hvad de selv besidde, kun deraf ville de kunne uddrage den herligste Morallære, kun af denne Kilde ville de kunne øse Trøst i afvendelige Gjenvordigheder, Tilfredshed i mindre betydelige Trængsser, Agtelse for den Regjering, under hvis Beskyttelse de nyde Borgerheld og Borgerfrihed. Og naar gjensidig Tillid knytter Regenten til Folket og Folket til Regenten, saa er deres fælles Lykke bygget paa den urokkeligste Grund, saa blomstrer Vindskibeligheden, saa lønnes og opmuntres Dyden, saa bærer hver Undersaat endog tunge Byrder med dobbelt Lethed, saa offrer Ynglingen med Glæde sit Liv og sit Alt for Fædrenelandet, som under saadanne Omstændigheder ikke er noget tomt Skyggebillede, saa gaaer hver Olding rolig i sin Grav, og velsigner den Slægt, der med Navnet Konge og Føbeland kun forbinder et eneste Begreb. Det er paa Aarets første Dag, jeg føler Kald til at tale til Danske Mænd og Qvinder i denne Tone. Udpfordret, ublændet af de glimrende billeder, som forlede saa mange til i Utide at ødsle med deres Virak, kunde det aldrig rinde mig i Tankerne, at vanhellige min Pen med ussel Smiger i en Tidsalder, hvor man har seet Caliguler og Neroner forgudes, hvor Millioner lode sig af Lykkens elendige Trælle føre i Ledebaand til deres Fordærvelse, hvor Navnet Fædreneland og Borgerfrihed traadtes med Fødderne, hvor Lasten er bleven førstelig helønnet, og Naturens helligste Baand voldsomt sønderrevne. Men, som Undersaat af den lykkeligste Stat paa Jorden, føler jeg vor Lykke, og ønsker at enhver af mine Medborgere og Med borgerinder maatte føle den ligesaa levende som jeg. Den, som drager mine Ord i Tvivl, eller anseer dem for Smiger, den, som, utilfreds med vor Forfatning, higer efter en bedre og lykkeligere, han træde frem og sige, om i det henrundne Aar hans Søn er bleven slæbt til fjerne Lande, og falden for Fiendens Sværd eller vendt som Krøbling tilbage, om hans Datter er bleven voldtaget eller hans Huus plyndret af raa Krigere, om hans Sæd er bleven nedtraadt af Krigsmænd og Krigsheste, om utaalelige Brandskatter og Jndqvarteringer have fordrevet ham fra hans Hjem, om Krigens Morderfakkel har forvandlet hans Fødestavn til en Steenhob, naar han ikke kan besvare noget af disse Spørgsmaale med ja, saa tie han, og holde sin ugrundede og ubeskedne Anke tilbage. Nei - klar og skyfri er Dannemarks Himmel. Det hervundne Aar, som har frembragt saa stor en Forvirring over hele Europa og rystet dets Grundstøtter som et almindeligt Jordskjelv, har været for vort Fødeland rigt paa Almeenheld og gavnlige Foranstaltninger. Vore Grændser var Endemaalet for Krigens Rasen; Regjeringsforandringen i den Tydske Stat ydede os den Fordeel, at Baandet imellem Holsteen og Dannemark paa det fasteste blev knyttet, vort Flag er næsten det eneste, som holdes i Ære af Europas Nationer, og alle Havne staae aabne for det. Saaledes har Ordholdenhed og Oprigtighed mod Venner og Fiender, gjort Dannemark til en Stat, paa hvis Forbund og Løvter man bygger tryggere end paa de største og frygteligste Hære; saaledes har den store Bernstorffs Grundsætninger vidst at styre Dannemarks Politik med et Compas, uden Misviisning, i et stormfuldt Hav, hvor mægtigere Stater strandede og begroves i Bølgerne; saaledes staaer den herlige Lære fast, at Redelighed varer længst, og at saavel hele Stater som enkelte Mennesker lettest naae Maalet, naar de bestandig følge den jevne Vei. Den ældgamle, men evig sande Almeenregel: Falsk slaaer sin egen Herre paa Hals, er aldrig bleven tydeligere stadfæstet, end i det henvundne Aars politiske Begivenheder. Men et Aar er et alt for langt Tidsrum for en Stat, til at der ikke skulde have mødt den enkelte Uheld. Ogsaa Dannemark maa atter i dette Aar beklage to store Mænds Død. Huth og Tode var et Nationaltab, som ikke saalet vil oprettes; men Naturen krævede dem tilbage som en vitterlig Gield. Den første døde endog i en usædvanlig høi Alder, den sidste som kraftesløs Olding, begge efter at de med Hæder havde røgtet og tilendebragt deres store Kald paa Jorden. Ogsaa Jlden har i dette Aar raset i Sjælland og lagt Frugten af mange Aars Sveed og Arbeide i Aske; men nye Foranstaltninger bleve strax føiede, gamle Forbud atter indskjærpede, og siden den Tid har man kun sjelden hørt til saadanne Uheld. Ved Cronborg Fæstning er tyve Aars Arbeide og Møie blevet tilintetgjort i faa Timer, men dog kunved Overskyllelse, ikke ved nogen Fiendes Haand. Det var Havet, som forstyrrede her, hvad ingen Fiende saa let vovede at angribe, men hvad denne de Danskes Vei til Roes og Hæder saarer med den ene Haand, læger det saare snart med den anden. Saaledes er du da tilbagelagt - gamle Aar, lykkeligt og hæderfuldt for Dannemark. Med skjønsomt Hjerte føle vi det og takke dig for den Lykke og den Fred du har skienket os Alle ønske vi at velsigne dig, men med hvad skulde vi velsigne dig. - Her falder mig en Østerlandsk Mythe ind, som ikke synes upassende til at ende disse Betragtninger. En Vandret kom engang i en Ørk. Han var meget træt og nær ved at vansmegte. Paa engang sinede han et herligt Palmetræ, fuldt af modne Frugter, ved Bredden af en klar Kilde. Han ilede hen under dets Skygge, tog Sæde der, drak af Kilden, spiste af Træets modne Frugter, blev vederqvæget og fik nyt Liv. Nu reiste han sig, og, støttende sig paa sin Stav, saae han taknemmelig ned paa Skyggen. Velgjørende Træ sagde han, jeg skulde velsigne dig, men hvormed kan jeg velsigne dig, Skulde dine Frugter modnes, O, hvor søde og liflige ere de ikke, Skulde dine Grene udbrede sig O, hvor skjønt er ikke din Krone hvælvet, hvor kjølige ere ikke dine Skygger, Skulde en Bæk snoe sig ved din Fod, Flyder ikke allerede den reneste, cristallare Kilde ved din Side, Men desuagtet velsigner jeg dig dog, ædle Træ maatte alle dine Skud vorde dig liig. – Saaledes velsigne vi ogsaa dig, lykkelig henvundne Aar Maatte alle dine Efterfølgere vorde dig liig!