Kiøbenhavns Postrytter, 1792-10-26
Hertugens Ulanifest: "Dengang Deres Majestæter, Keyseren og Kongen af Preussen, da de betroede mig Commandoen over Armeerne, som disse allierte Souverains have ladet indmarchere i Frankerige, giorde mig til Organet for deres bekiendtgjorte Hensigter i begge Erklæringerne af 25de og 27de Julii d. A., kunde Deres Majestæter umueligen forestille sig de gruelige Optrin, som ere foregaaet og siden fulgt paa Kongen og Dronningen af Frankeriges og den Kongelige Families Arrestering. Og dog var denne Ugudelighed, hvorpaa neppe de meest raae Nationers Historie kan fremvise et Exempel, endnu ikke den yderste Grændse, som Frækheden hos Hovedmændene for visse Partier, hvilke det var lykkedes at giøre det Parisiske Folk til et blindt Redskab for deres Villie, havde foreskrevet deres strafværdige Ærgierrighed. Kongens Suspension fra alle de Functioner, hvilke efter den Constitutions udtrykkelige Jndhold, som man saalænge har anseet for hele Nationens Ønske, vare ham forbeholdne, blev Nationalforsamlingens sidste Forbrydelse, og har bragt Krigens og Anarchiets skrækkelige Plager over Frankrige. Endda fattedes der kun et Skridt, for at giøre disse Plager vedvarende, og Grillenfængerie, dette Forbud for Rigernes Fald, har virkelig bragt dem, som give sig Titel af Nationens Gesandte, i Spillet med, for at bygge dens formeente Rettigheder og indbildte Lykke paa en fastere Grund. – Det første Decret efter deres Sammenkomst, var den Kongelige Værdigheds Afskaffelse i Frankerige, og et Antal Menneskers ugrundede bifald, af hvilke nogle endog ere Fremmede, har anmasser sig den Ret, at modsætte sig 14 Generationers Meening, som siden det franske Monarkies Existence har i 14 Aarhuudrede været antaget. Dette Skridt, over hvilket blot Frankeriges Fiender vil kunne glæde sig, naar de allene tør forudsætte, at Følgerne deraf kunde blive varige, er Aarsagen til den faste Beslutning, Deres Majestæter Keyseren og Kongen af Preussen have taget, og fra hvilken begge disse allierte Souverains ingensinde ville afvige, den nemlig, enten at forskaffe Hans Allerchristeligste Majestæt sin Frihed, Sikkerhed og Kongelige Værdighed igien, eller udøve den retfærdigste og meest i Øyne faldende Hævn paa dem, som vovede flere Angreb derimod. Undertegnede erklærer derfor hermed den hele franske Nation i Almindelighed og enhver i Særdeleshed, at Deres Majestæter Keiseren og Kongen af Preussen fast og uforanderligen vedblive den Grundsætning, ikke at blande sig i Rigets indre Regiering, men at de ogsaa ligesaa fast vedblive den Fordring, at Hans Allerchristeligste Majestæt og den hele Kongelige Familie ufortøvet maa sættes i Friehed af dem, som have tilladt sig at holde dem fangne. Ogsaa vedblive Deres Majestæter at paastaae, at den Kongelige Værdighed i Frankerige uden Forhaling igien fornyes i Ludvig den Sextendes Person og hans Efterkommere, samt at der sørges for, at denne Værdighed herefter bliver sikker for alle de Beskæmmelser, for hvilke den hidtil har været udsat. Saafremt den franske Nation ey har aldeles tabt sin sande Jnteresse af Syne, og saafremt den, frie i sine Beslutninger, længes efter at seer en hastig Ende paa Elendighederne af en Krig, der udsætter saa mange Provindser for alle de Plager, denne medfører, saa vil den ikke spilde noget Øyeblik, for at erklære sig tilbøyelig til at opfylde de peremtoriske Fordringer, jeg giør i Deres Majestæters, Keyserens og Kongen af Preussens Navn, og som i modsat Fald vil undebliveligen paadrage dette for nyelig saa blomstrende Rige nye og endnu skrækkeligere Ulykker. Den franske Nations Beslutning efter denne Erklæring vil altsaa enten udbrede en ulykkelig Krigs sørgelige Virkninger videre, ifald man ved den Kongelige Værdigheds Tilintetgiørelse vil betage sig selv Midlerne til at fornye det forrige Forhold imellem Frankerige og de øvrige Souvernins i Europa, eller og den vil aabne Veyen til Underhandlinger, ved hvilke Fred, velighed og hod Orden igien tilveyebringes. De for give sig Titel af den franske Nations Villies Bevatere have selv den største Jnteresse ved saasnart mueligt at skaffe Rbeligheden tilbage &c. Hr. Kongelige Preussiske General-Adjutant von ansteins Brev til General Dumourier. ne Min Herre! Jeg har i Commission at sende Dem hos tage originale Declaration, som Hs. Høyfyrstel. Durchl. den regierende Hertug af Brunsvig har i Deres Mæjestæter Keyseren og Kongen af Preussens Navn udfærdiget til den franske Nation. Dette Skrives Vigtighed og Ægthed fordrer, at De, min Hr. General, saa hastigt som mueligt, lader det bekiendtgiøre for den Nation, til hvilken det er stilter. Hvad for Midler og Personer De endog dertil maatte vælge, lade vi det dog fra vor Side trykke, og man vil paa denne Maade underrette den franske Nation vil, at De i Dag, den 28 September har faaet Origiralen fra mig. Det giør mig ondt, min Herre, at de Aarsager, jeg i Gaar tilkiendegav Deres til mig sendte Adjutant, hindre mig fra selv at bringe Dem denne Delaration, og fortsætte de Samtaler, som vi i de forløbe de Dage have havt sammen. Men intet i Verden skal hindre mig fra at bevare Erindringen om Deres venskabelige Modtagelse; og jeg vil søge enhver Leylighed til at bevidne Dem, min Hr. General, den udmærkede Agtelse, hvormed jeg &c. General Dumouriers Svar paa General-Adjutant ansteins Brev. "Det smerter mig, ædle Mand, at jeg i Stedet for ringeste Svar paa de forlangte Grunde, som Menneskelighed og Fornuft indgav, faaer en Declaration, hvis Virkning ey kan blive andet end at forbittre et frit Folk endnu mere. Fra dette Øyeblik maa al Vaabenstilstand imellem Armeerne paa begge Sider ophøre, og vi maae ikke tænke paa andet end at slaaes, thi til Underhandlinger er der ey længer nogen Udsigt. J Morgen tidlig underretter jeg mine Forposter om Vaabenstilstandens Ophævelse. Giør De paa Deres Side det samme. - Jeg beklager Forliiset af Deres Venskab, jeg beklager to brave Nationer, der skal dependere af visse Personers Egensighed; men De vil finde Franskmændene deres tilfægtede. Friehed værdige, og redebonne til at giøre dem det ret suurt, som ville frarive dem deres Klenødte. Jeg sender Nationalconventet Hertugen af Brunsvigs Skrivt. Jeg vil lade det oplæse i min Leyr. Overalt vil det sikkerligen opvække lige stor Uvillie. Saaledes maa man ey handle med en stor frie Nation, og foreskrive et sonderaine Folk Love. ved Generaladjutant Ilansteins Brev til General Du mourier, af 29de September. Min Herre! Der Brev, jeg med Ligurenane Hutini har faaet fra Dem, giør mig bestyrtset. Det forekommer mig, som om De, min Hr. General, ikke har villet fatte Declarationens egentlige Meening, og som De i dens Sted blot opholder Dem ved den Beslutning, Nationen maaskee kunde tage over Declarationens Hovedgienstand. Det vilde være uendelig beklageligt, om man, blot fordi vi ikke mundtligen kunde forklare os for hinanden, skulde ile med et Skridt, der maaskee kunde undgaaes, om vi endnu engang fik en Sammenkomst. Denne Betragtning og Agtelse for Menneskeligheden giør mig det til Pligt at foreslaae Dem en Samtale i Morgen, henimod Middag, ved begge Armeernes Forposter. Vores Armee skal ikke blive den første, der bryder Vaabenstilstanden. - Jeg venter Deres Svar. Og hvorledes Udfaldet af vort Møde end bliver, saa vil jeg i det ringeste have den Fornøyelse, mundtligen at igientage Forsikkringerne om den Høyagtelse, med hvilken &c. General Dumouriers Svar. Min Herre! Det er mig aldeles umueligt at forlænge Vaabenstilstanden eller aabne nogen Underhandling, saalænge man antager Hertugen af Brunsvigs Manifest som Grundlaget. J Gaar sendte jeg det med en Coureer til Nationalconventet. Efter det af Dem yttrede Ønske og den mig givne Efterretning, at De vilde lade dette Skrivt trykke, har nu ogsaa jeg overgivet det til Pressen. De kiender allerede baade den Kellermannske og min Armee, og jeg kan nu ikke giøre andet, end oppebie min Souverains, det er: det ved sine Repræsentante i et Nationalconvent forsamlede franske Folks, Befalinger. Jeg maa endog, saalænge jeg endnu ikke har faaet disse, ugierne nægte mig den Fornøyelse at see Dem. Det, jeg skrev, var en privat Betænkning; det, Hertugen af Brunsv.) har skrevet, er et Manifest. Dette Manifest indeholder Trusler og Kriig, det har altsaa sønderrevet alle Under handlingens Baand. Det er aldeles ikke stillet i den Tone, som man efter vore Samtaler i de 4 sidste Dage kunde forventet; det tilintetgjør meget mere alt hvad vi havde aftalt, ja det strider endog imod den Erklæring, med hvilken Hertugen af Brunsvig beærede Generaladjutant Thouvenot. Dom nu selv, min Herre, men upartisk, glem for et Øyeblik, at De er en Preusser, vær neutral, og spørg saa Dem selv, hvad De vilde tænke om en Nation, der vilde kryde for et Manifest eller begynde en Underhandling paa saa slaviske Vilkaar, naar den først har erklæret sig for republicansk. - Jeg forudseer almindelig Ulykke, og sukker derover. Min Meening om den retskafne Mand, Deres Konge, om Deres agtværdige Nation og om Dem selv, bringer mig til inderligen at beklage, at Underhandlingen ey kan føres ved Manisester. – Jkke desmindre vil det, saalænge jeg lever, glæde mig at have kiendt Dem, og at kunne elske og ære Dem, Kiøbenhavn, den 26 October.