Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-09-11
Overkrigscommissair Elmquist er efter Amtets Ordre af 2 Juni d. A. i nærværende Sag tiltalt for Overtrædelse af Trykkefrihedslovgivningen med Hensyn til en i Aarhuus Stiftstidende No. 106 for iaar indrykket Artikel med Overskrift: "Extract af den slesvigske Forenings Protocol", men hvori Overtrædelsen ellers skal bestaae, derom indeholder Ordren Jntet. Om han skal tiltales for at have villet tilskynde til Opstand mod Kongen eller bespottet Guddommen m.v., derom yttres Ju tet, og dog kan det neppe omtvivles, at en Actionsordre, naar den skal have nogen Virkning, bør være saa bestemt, at man kan see hvad det er for en Forbrydelse, hvorfor Tiltale skal finde Sted. Det er ikke nok at Tiltale beordres for at have overtraadt Loven, men det maa opgives hvilken Art Delictum Overtrædelsen skal angaae. Jkke kan man sige, at dette er opgivet derved, at det er sagt: Overtrædelsen angaaer Trykkefrihedslovgivningen, thi, foruden at denne Lovgivning bestaaer af en stor Mængde Forordninger, Placater, Rescripter, indeholdende en Mængde forskjellige Lovbestemmelser, kan man paa Tryk gjøre sig skyldig i mangfoldige beterogene Forbrydelser. Det forekommer mig derfor, at Actions-Ordren lider af en saadan Ubestemthed, at Sagen alene af denne Grund bor afvises (efr. L. O. Rets-Dom i Jur. Tidsskr. 35 pag. 159 f.) Dette bliver derfor min Paastand, men skulde denne ikke tages til Følge, skal jeg tillade mig at bemærke, med Hensyn til Realiteten, Følgende: Det har altid været erkjendt, og ved mange Præjudicater stadfæstet, at Den der er under Censur, maa have Ret til at antage, at hvad der eengang af Censor er censureret, maa i Relation til det Offentlige og Staten være lovligt, ellers er Censuren ei blot intetbetydende, men den er i sig selv en Uting. Det vilde være det Samme som om den Sag, der eengang var paadømt i Høiesteret, atter kunde paadømmes der; det vilde være det Samme, som om denne ærede Ret, naar den eengang i denne Sag har afsagt Dom, atter skulde tage fat paa den, og atter afsige Dom i den, efter de samme Documenter og samme Oplysninger som den eengang har brugt til derpaa at bygge sin Dom. Man kan derfor fornuftigviis ikke antage, at det eengang Censurerede, d. c. det eengang af Staten selv i eneste, og derfor høieste og sidste Jnstants bedømte og med Lovlighedens Stempel Forsynede, af Staten paany skulde kunne tages under Bedømmelse og erkjendes som brødefuldt, saa at den ligesom skulde sige: Vel har jeg sagt Ja, da Du spurgte mig, om Du maatte vise Andre hvad Du dengang viste mig, men nu har jeg betænkt mig, nu skal Du endogsaa straffes, fordi Du dengang viste Andre det og lod dem læsee det, uagtet jeg gav Dig Tilladelse dertil. En saadan Fremfærd kunde neppe passe for en Pascha i hans Paschalik, og den kan ikke tænkes i en velordnet europæisk Stat. Det kan derfor ei heller nogensinde fornuftigviis have været eller være vor Stats Villie, at en Avisredacteur skulde straffes for Jndholdet af en Avis, naar Statens Embedsmand 9. Censor, eengang har sagt: "Jndholdet er godt." "Det maa læses. Derfor kan Meningen af Slutningen af § 10 i Avis Udgivernes Privilegier aldrig være, at den under Con sur værende Avisredacteur i Almindelighed skulde kunne straffes for Jndholdet af hans Avis, naar Censor har erklæret det for godt. Men, vil man sige, denne Bestemmelse maa dog have en Mening, thi uden Hensigt kan den ei være sat. Det maa erkjendes. Den har en fuldkommen fornuftig Betydning, som jeg skal tillade mig at oplyse: Det maa nemlig vel erindres, at Censurer indført for det Offentliges Jnteresse, for at forhindre at Jntet trykkes der kunde krænke Staten eller det Offentlige, eller med andre Ord, for at forhindre Forbrydelser imod Staten. Deraf følger at Censor, som Statens Embedsmand, ved at eensurere et Blad, alene tager Hensyn til om dette indeholder Noget der maatte være skadeligt eller fornærmende for Staten, hvilket han da stryger, men om Bladet indeholder nok saa mange og nok saa graverende Forbrydelser mod privat Mand, derfor udstryger Censor Jntet. Dette lader han være den private Mands egen Sag at paatale. Med Hensyn hertil er Slutningen af § 10 i Anklagedes Privilegium affattet; altsaa for at forebygge, at Avisredacteuren ikke skulde ville indskyde sig under Censor, naar han af Private tiltales for Fornærmelser mod Private. Da alle Bøger vare under Censur ifølge Loven, udtryktes derfor det her af Sagens Natur flydende Resultat med imp. S. J. p. d. e, imprimatur salvo jure privati. Det Selvsamme er det Kongen har villet udtrykke i bemeldte Man kunde vel ogsaa tænke sig andre Tilfælde, hvorden under Censur værende Forfatter kunde drages til Ansvar, uagtet hans Arbeide var censureret, f. Ex. om Cen for spillede under Dække med ham, for at erholde stats forbryderske Bekjendtgjørelser udbredte blandt Folket.