Berlingske Tidende, 1813-12-24
Da Krigens Udbrud ikke mere var tvivlsomt maatte Hs. Majestæt, tænke paa Forholdsregler, hvorved egen Sikkerhed i en saa spændt og farlig stilling lod sig forene med pligtmæssigt Hensyn paa Nabostaters væsentlige Jnteresse. En værgeløs Uvirksomhed, det eneste Slags Neutralitet, som Keiser Napoleon, ifølge sine Erklæringer, vilde tilstæde, var efter alle sunde Statsgrundsætninger et uantageligt System, og i Grunden kun et afmægtigt Forsøg paa at undgaae den vanskelige Opgave der skulde løses. En Magt af Østerrigs Vægt turde under ingen Betingelse undslaae sig for Deeltagelse i Europas Anliggender, eller sætte sig i en Stilling, hvori den, lige uvirksom for Fred og Krig, vilde have tabt sin Stemme og sin Jndflydelse i alle store Raadslagninger, uden at vinde nogen Borgen for sine egne Grændsers Sikkerhed. At ruste sig til Krig imod Frankrig vilde, under ovennævnte Omstændigheder, have været et ligesaa meget mod billighed som mod Klogskab stridende Skridt. Keiser Napoleon havde ikke giver Hs. Majestæt nogen personlig Anledning til fiendtlige Handlinger, og den Udsigt der var til, ved klog Benyttelse af de engang skiftede venskabelige Forholde, ved fortrolige Forestillinger og formildende Raadslagninger at opnaae mangt et velgiørende Øiemed, var endnu ikke forsvunden uden al Forhaabning. Men med Hensyn til den umiddelbare Statsinteresse, vilde Følgen af en saadan Beslutning have været, at de østerrigske Lande vare blevne den første og fornemste Skueplads for en Krig, der formedelst deres Forsvarsmidlers aabenbare Utilstrækkelighed, i kort Tid maatte medføre Monarchiets Undergang. J denne piinlige Stilling blev Hs. Majestæt ingen anden Udvei tilovers end den, at betræde Kamppladsen paa Frankrigs Side. At tage Partie for Frankrig, i Ordets egentlige Forstand, vilde have stredet, ikke blot mod Keiserens Plicter og Grundsætninger, men endog mod hans Kabinets gientagne Erklæringer, som uden al Tilbageholdenhed havde misbilliget denne Krig. Ved Undertegnelsen af Tractaten af 14de Marts 1812 gik Hs. Majestæt ud fra to bestemte Synspunkter. Den første var, som ogsaa Tractatens Ord selv bevidne, ikke at lade noget Middel gaae unyttet bort, hvorved tidlig eller sildig kunde virkes for Freden; den anden, indvendig og udvendig at vinde en Stilling, som, i Tilfælde af Fredens Umuelighed, eller hvis Krigens Løb skulde giøre afgiørende Forholdsregler nødvendige, kunde sætte Østerrig istand til at handle med Uafhængighed, og i ethvert mødende Tilfælde gaae saaledes tilværk, som en retfærdig og viis Politik maatte foreskrive. Af denne Grund blev kun en nøie bestemt og forholdsmæssig ringe Deel af Armeen lovet til at medvirke under Krigsoperationerne; de øvrige Stridskræfter, som enten allerede var forhaanden, eller endnu skulde oprettes, skulde aldeles ikke deeltage i denne Krig. Ved et Slags stiltiende Overeenskomst blev endog Monarchiets Lande behandlede som neutrale af alle krigførende Magter. Den sande Hensigt af det System Hs. Majestæt havde valgt, kunde hverken undgaae Frankrig eller Rusland eller nogen anden kyndig Jagttager af de store Begivenheder. Felttoget 1812 beviste med et mærkeligt Exempel, hvorledes et med Kiæmpekræfter udstyret Foretagende kan strande, endog i en Feltherres Haand af første Rang, naar han, i Tillid til sine militaire Talen lenter, tænker at byde Naturens Grændser og Viisdommens Forskrivter Trods. - Et Blendeværk af Higen efter Ære drog Keiser Napoleon ind i Hiertet af det russiske Rige, og en falsk politisk Anskuelse forledede ham til at troe, at han i Moskau vilde kunne foreskrive Freden, svække den russiske Magt for et halvt Aarhundrede, og derpaa vende seierrig tilbage. Da Ruslands Keisers ophøiede Standhaftighed, hans Krigeres hæderfulde Daad og hans Folks urokkede Troskab havde gjort Ende paa denne Drøm, var det forsildig ustraffet at angre den. Den hele franske Armee blev adspredt og tilintetgjort, i mindre end fire Maaneder saae man Krigsskuepladsen henflyttet fra Dnieper og Dvina til Oder og Elben. Denne hastige og overordentlige Omvexling af Lykken var Forbud paa en vigtig Revolution i alle Europas politiske Forholde. Forbindelsen mellem Rusland, Storbrittannien og Sverrig fremstillede alle omliggende Stater en ny Foreningspunkt. Preussen, som allerede længe havde været fortrolig med den hæderfulde Beslutning at vover det Yderste, ja endog at foretrække den Fare, hvormed det maaskee vilde gaae en umiddelbar politisk Død imode, for en lang Hensmægten under et udmarvende Aag, greb det gunstige Øieblik, og kastede sig i de Allieredes Arme. Mange af Tydsklands større og mindre Fyrster stode færdige til at giøre det samme. Allevegne ilede Nationernes utaalmodige Ønsker foran deres Regieringers regelmæssige Gang. Attraa efter Uafhængighed under egne Love, Følelse af frænket Nationalære, Forbittrelse over høilig misbrugt fremmed Overmagt brændte fra alle Sider i klare Luer. For indsigtsfuld til ikke at ansee denne Tingenes Vending som den naturlige og nødvendige Følge af en foregaaende voldsom Oversværding, og for retfærdig til ikke at betragte den med Uvillie, havde Keiseren sin Opmærksomhed ene henvendt paa, hvorledes den, ved modent overlagte og lykkelig combinerede Forholdsregler, kunde vorde benyttet for det europæiske Almeenvæsens sande og varige Jnteresse. Allerede fra Begyndelsen af December Maaned vare betydelige Skride gjorte fra det østerrigske Kabinets Side, for at stemme Keiser Napoleon for en retfærdig og fredelig Politik, ved Grunde, som laa hans egen Velfærd og Verdens Jnteresse lige nær. Disse Skridt bleve fra Tid til anden fornyede og forstærkede. Man smigrede sig med, at Jndtrykket af det forrige Aars Ulykke, Tanken om en uhyre Armer frugtesløse Opefeelse, de til dette Tabs Erstatning nødvendige haarde Tvangsforholdsregler af alle Arter, den franske Nations og alle i dens Skjebne henrevne Landes dybt indgroede Misfornøielse med en Klin som, uden Udsigt til fremtidig Skadesholdelse, udtømte og sønderrev deres Jndre, at endelig selv en koldblodig Overveielse af det uvisse Udfald af denne nye høist betænkelige Crisie, kunde bevæge Keiseren til at høre Østerrigs Forestillinger. Den Tone, hvori disse bleve ham bragte, var omhyggelig lempet efter Omstændighederne; saa alvorlig, som Formaalets Vigtighed, saa skaanende, som Ønsket og et gunstige Udfald og ovenanførte venskabelige Forholde fordrede det. At Forslag, der vare udrundne af en saa reen Kilde, skulde vorde bestemt forkastede, lod sig vistnok ikke formode. Men den Maade hvorpaa man optog dem, og end mere den stærke Contrast i eller det Sindelag Østerrig nærede og Keiser Napoleons hele Forhold paa den Tid hine mislykkede Fredsforsøg skeete, ne Sloge allerede tidlig de skiønneste Forhaabninger. Jstedetfor i det mindste ved et emfældigt Sprog at opmuntre Blikket i Fremtiden, og mildne den almindelige Fortvivlelse, bleve de høieste Autoriteter i Frankrig ved enhver Leilighed høitidelig underrettede om, at Keiseren intet Fredsforslag vilde høre, hvorved det franske Riges Jntearitet, i Ordets franske Betydning, vilde krænkes, eller nogen af de i Frankrig vilkaarlig indlemmede Provindser fordres tilbage. Paa samme Tid taltes om saadanne eventuelle Betingelser, som ikke engang syntes at træffe denne egenmægtig opstillede Grændselinie, snart med truende Uvillie, snart med bitter Foragt, ret ligesom man ikke forstaaelig nok havde kunnet antyde, hvor fiist Keiser Napoleon havde besluttet ikke at bringe Vendens Ro et eneste betydeligt Offer. Dette fiendske Manifest havde endnu den for Østerrig egne Krænkelse til følge, at det endog satte de Opfordringer til Freden i et falsk og høist ufordeelagtig Lys, som dette Kabinet, med Frankrigs Vidende og tilsyneladende Villie, lod udgaae til andre Hoffer. De imod Frankrig allierede Souverainer fremsatte den franske Keisers offentlige Erklæringer istedetfor andet Svar paa de østerrigske Underhandlings- og Meglingsforslag. Da Hs. Majestæt i Marts Maaned havde sendt en Gesandt til London, forat indbyde Engelland til Deeltagelse i en Fredsunderhandling, svarede det brittiske Ministerium, at det ikke kunde troe at Østerrig endnu gav Fredsforhaabninger Rum, da Keiser Napoleon i de sidste Underhandlinger havde laat et Sindelag for Dagen, der maatte lede til en evig Fortsættelse af Krigen; en Yering, der maatte være Hs. Majestæt desto smerteligere og mere den var retfærdig og grundet.