Den Vest-Sjællandske Avis, 1831-01-04
Ved det skiønne og Pragtfulde drager Naturen Menneskenes Sandser hen til sig og ved det Konstige i sine Indretninger deres Forstand; paa begge Veie leder den dem til Troen paa det guddommelige Væsen og til Kundskaben om det. Ved Forbindelsen af disse to Egenskaber bliver den tillige et uudtømmeligt Æmne for Poesien, allerede den gamle Græske Digter Archelaus skrev en Samling af Digte om Naturens Mærkværdigheder. 2. Vi maatte herved først omtale Naturens beundringsværdige Skiønhed, naar ikke allerede denne Egenskab havde været en Gienstand for en særskilt Betragtning i det første Bind at dette Værk (No. 1, 2, Side 27 og No. 5, Side 1720. Om Naturens Skiønhed i sin hele Construction, see 1 Bind No. 4142, Side 1667). Vi ville derfor blot her tilføie nogle bemærkninger. En Engelsk Digter Dyer, udtrykker denne Naturens Bestemmelse til ved sin Skiønhed at virke paa det menneskelige Gemyt med følgende Ord: Thus i Natures vesture wrought, To instruct our wandring thought, Thus she dresses green and gay, To disperse our Cares Away. Saaledes blev Naturens Klædning vævet, For videre at føre Tanken fort, Den blev i Grønt og Farvepragt indklædet, Kun for at drive vor Bekymring bort Denne Bestemmelse opnaaes vel for en Deel men altid ogsaa kun for en Deel. Den delige Aarstid, Naturen i sin Foraarsklædning og i sin Sommerpragt, rører vel Menneskets Hierte noget; men Skaberens Gierninger giøre dog ikke saa stort et Jndtryk paa det menneskelige Hierte, som man skulde forvente, paa nogle Menneskers virkelig saareliden; og det som er mærkværdigt mindre m. end i Oldtiden. Man læse f. Ex. Jobs Bog i det gamle Testamente; hvilken dyb og indgribende Følelse for Guddommens Gierninger er ikke lagfor Dagen i dette Skrift, Men hvor yttrer si denne hellige, tilbedende Følelse, denne levende Erkiendelse at Gud er os nær hvorhen vi vende vore Blikke! Kun hos enkelte tænkende og følsomme Mennesker, og hos nogle berømte Naturdigtere. som hos den fortræffelige Englænder Thompson hans Digt om Aarstiderne: men hvormange have stillet de Skildringer, som dette herlige Digt indeholder levende for deres Phantasie og nydt det heelt igiennem med sit ganske Hiertes Følelse? Hvoraf kan det komme, at dette gudelige Sindelag har tabt sig saameget i vor Tidsalder, hvorved vi fiernes saameget fra Gud og det bliver ligsom forgiæves, at han aabenbarer sig for os Formodentlig af flere Aarsager, fordi Menneskenes Siæle bindes formeget af faste bestemte Dogmer som ingen vover at modsige, og tabe derved deres aandelige Friehed, deres indvortes Stræben til de guddommelige Sandheders Erkiendelse, eller styrtes derved i en, skiønt hemmeligt og fordulgt, men uhelbredelig Vantroe, fordi Menneskenes Opdragelse og hele Dannelse ikke er anlagt paa at bringe Menneskene til at leve med en fornuftig Eftertanke over den dem omgivende Verden; endelig fordi Menneskene ledes i vore Dage tidlig hen til konstlede, overspændte og falske Følelser, hvorved de simple, de uskyldige, de naturlige, som Naturens Betragtning opvækker, tabe sig. Held der Menneske, som kan tage en delig Blomst eller et nydelig tegnet Jnfect i sin Haand, længe see paa dem og glæde sig over den Skiønhed hvormed de ere prydede; eller som kan længe gaae omkring i en smuk Eng eller Have, betragte den fra alle Synspunker, beskue den i de forskiellige Belysninger og fryde sig over den, eller som kan dvæle ved Synet fra en høi Banke over et fortryllende Landskab som ligger ved hans Fød; eller som kan skue op i den stierneklare Himmel og tabe sig i Beundring over dens Herlighed og Majestæt og som ved alle disse Betragtninger bestandig har Gud i sine Tanker. - Held det Menneske hvis Hierte staaer aabent for en naturlig, en uskyldig og en gudfrygtig Følsomhed. 5. Det er en bemærkning, som man ofte har Leilighed til at anstille, at at Synet af den skiønneste Egn kan ikke længe behage og Mennesker, naar den er tom paa levende Væsner, eller disse bemærkes i den i en ringe Mængde, og især naar den er tom paa Mennesker; derimod behager det overmaade meget at see smukke menneskelige Bygninger og yndige Anlæg at være blandede imellem den skiønne Naturs Tillokkelser, en delig Egn omgives med langt høiere Fortryllelser, naar den fra en vild Tilstand gaaer over til en cultiveret. Da Englænderne første Gang trængte ind i de pragtfulde Egne ved MacqvarieFloden i det Jndre af Nyeholland, saa bleve de ganske henrykkede af Naturens Skiønhed; men sige de, efter at disse Følelser af Storhed og Skiønhed havde noget sat sig, saa frembragte den Stilhed og Eensomhed, som herskede paa et Sted, som Naturen synes at have bestemt til Beboelse og Glæde for Mennesker, en rørt og veemodsfuld Stemning i Sindet, som lettere lader sig føle endleskrive (see Allgemeine geographische Ephemmeriden 30 Bind, Side 15. Denne Erfaring giver osen Forestilling om hvad Jorden havde været, uagtet al sin Storhed, Pragt og Skiønhed, naar den ikke havde været opfyldt med levende Væsner. Hvor langt ufuldkomnere at dens Tilstand maae have været i Forverdenens Periode, da den blot synes at have været beboet af ufornuftige Skabninger; og hvilke ganske andre og høiere Fortryklelser der efter al Sandsynlighed venter paa os, naar vi efter Døden kunne paa nye tage den i Øiesyn i forklarede Aanders Samfund. 4. Fra det Skiønne i Naturen kan man distingvere en anden behagelig Egenskab ved den, som man kalder det Ziirlige; jo høiere en Brad det gandelige Fuldkomne besidder og jo behageligere de Gienstande ere for vore Sandser, som ere forbundne med det, jo større er ogsaa Skiønheden; men det Ziirlige er det behagelige, som lader sig nøie med en mindre Grad af begge og derimod mere udmærket sig ved nette og smagfulde For Naturen er ogsaa prydet med disse, og mer. fremstiller mærkværdige Exempler paa saadanne nydelige og ziirlige Legemsdannelser: Vil man f. Ex. tage en Green med Blomster paa af en Liguster i Hænderne, saa seer man ingen pragtfulde Farver, ingen skiønne Tegninger; Blomsterne ere hvide, Bladene ere bleeggrønne; men der findes desuagtet en saadan Regelmæssighed og Proportion Sted i den hele blomsterfulde Greens Bygning og Coloritens Forskjellighed harmonerer dog saaledes at Synet af den meget behager Øiet. Af den Afdeeling af Fugle, som kaldes Styltefugle(Grallæd) gives der nogle Arter, som uden at være pragtfulde udmærke sig ret forunderligen ved deres ziirlige og nette Legemsdannelse; enhver som seer dem, kan ikke undgaae at finde en Liighed imellem dem og en peen og pyntelig Jomfrue, saaledes den Numidiske Demoiselle (Ardea Virge) med sin kneisende Hals og dinglende Flærtop, og endnu mere den yderst peene og elegante Kongefugl (Ardea pavonia), ved at betragte dette nitide Naturens Cabinets Stykke maae den Tanke falde os ind, om ikke det samme Væsen som dannede Menneskelivets Smykke, den yndige og ziirlige Jomfrue, tillige havde den Jdee at kaste et billede af hende ind i den dyriske Verden, som et Forbillede paa den høiere Skiønhed, som skulde komme til Syne i en fuldkomnere Classe af de levende Væsner. Naturen indeholder dog virkelig meget mærkværdigt. 5. Fra Skiønheden maae ogsaa Pragten adskilles, som bestaaer i det sandselige Behagelige, som virker stærkt paa Menneskenes Sandser uden at være forbunden med nogen aandelig Fuldkommenhed eller kun i en ringe Grad er forbundet med den. J det hele taget indeholder den physiske Verden mere Pragt end Skiønhed, denne aabenbarer sig sieldenere; meest i hele store Partier af Naturen, og i den menneskelige Natur, endskiønt den er egentlig den sandselige Glædes reeneste og ædleste Kilde; men den er i sin Fuldkommenhed en høiere Tilstand forbeholden, hvori de aandelige Væsners Natur kan fremtræde meere forædlet. Men det Pragtfulde er udgydet i den rigeste Mangfoldighed over den hele physiske Verden; det viser sig især i smukke Tegninger og i livfulde og blendende Farver, eller i høie store imponerende Legemsformer, som Træerne med deres majestættiske Kroner og de ranke Palmer med deres svævende Blad toppe. Den pragtfuldeste Colorit forekommer i alle Naturens Riger, i Marmorets utallige Variationer, i Blomsternes fortryllende Farveklædninger og i Sommerfuglenes Vingetegninger. Selv Fiskene, som gjemme sig imellem Bølgerne; ere saare ofte paa det skiønneste colorerede, (man læse en nye Jordomseilers Doct. Eschscholtz Beretning om Fiskene i Sydhavet ved Otaheitie, man paastaaer endog, at Guldkarpen er det pragtfuldeste af alle Dyr; de leede Slanger krybe ofte omkring i de deligste broderede Kioler. Men fornemmelig synes Fuglene at være bestemte til at pynte Naturen og ligesom at skulle være dens smukke Kiøn; og de opvække ligesom saamange af de Smukke kun den meste Jnteresse ved deres Pynt. Enkelte Slægter brilliere isærdeleshed ved deres Mangfoldighed i pragtfulde Farvetegninger, saaledes Colibriernes, Paafuglenes og Papagøiernes talrige Slægter. J Pattedyrenes Classe bliver Pragten meget sparsommere; thi der haves høiere Formaal, dog gives der enkelte Pragtstykker f. Ex. den lille Amerikanske Sølvabe (Mico; Simia argentata). Det Pragtfulde i Naturen viser sig foruden i Colori ten tillige ogsaa i Glandsen, eller i de forskiellige Spil og Brækninger af Lysets Straaler. J Stiernernes Funklen, i Solens yndefulde Leeg, naar den staaer op eller daler; i Meteorernes Lysninger, i hele Lysets Spil paa det bølgende Hav, paa Træernes Toppe og over Dale, paa Marker, og i Skove. Guldets og Sølvets Glands omhyller nogle Fiskes Legemer, Ædelstenens glimrer paa Colibriernes Fierbedækning; men Chrystallernes, Ædelstenenes og Metallernes Glands gjemmer sig i Jordens Skiød. Hvor besynderligt at Naturens Glands maae søges under Jordens Overflade ligesom den fra Himlens Hvælving nedstraaler over den. Hvad det dog er (menneskeligviis talt) for en kiærlighedsfuld Konstner deroppe, hvor han har lagt an paa at forlyste sine fornuftige Børn hernede 6. Fra Naturens Pragt er Overgangen let til dens Kostbarheder. At Naturen indeholder mangfoldige Ting, som Menneskene betragte saaledes er noget som alle vide. Man kalder det kostbart, som man er tilbøielig til at anvende meget paa, for at forskaffe sig; det som bestemmer os til at giøre dette er Erkiendelsen af Tingens Værd og Brugbarhed for os i Forbindelse med dens Sieldenhed. Tage Menneskene fornemmelig Hensyn paa denne sidste Egenskab, uden at see paa den første, saa udarter Begiærligheden til en Barnagtighed og erholder Navnet Liebhaberie, dertil hører Sydhavets Beboeres Begiærlighed efter Glascoraller, eller den lille Muslingsskal, som kaldes cypræa moneta; eller Europæernes Liebhaberie for visse sieldne Conchylier, saaledes de saakaldte Admiraler hvoraf Stykket af den saakaldte Conus ammiralis Cedo nulli, som findes i Sydhavet, er ofte blevet betalt med 100 til 200 Ducater Stykket; eller det saa bekiendte og næsten berygtede Blomsterliebhaberie, som havde sit Hovedsæde i Harlem i Holland og derfra udbredisig til andre Lande, og hvorved sieldne Hyazint, eller Tulipan Arter ere betalte med utroelige høie Priser. Disse Kostbarheder ere indbildte; de egentlige Kostbarheder i Naturen ere de Producter hvorved en indvortes Værdie er forbunden med Sieldenheden, saaledes de ædle Metaller, Guldet og Sølvet ved deres Glands, Varighed, Vægt, Bestandighed og Bøielighed for Behandlingen. Ædelstenene ved deres overordentlige Haardhed og Glands, og Havets Perler ved deres udmærkede Skiønhed. Disse Naturprodukter ere ogsaa fra Oldtiden af vedblevne at være betragtede som de sande Naturens Kostbarheder. Det er mærkværdigt, at Naturen gjemme dem ligesom den Gierrige sine Skatte, i Biergets Skiød eller i Havets Dybhed og overlader det til sine Arvingers, Menneskenes Møie og Anstrængelse at skaffe dem til Veie. Naturens Kostbarheder udgiøre dog i midlertid den mindste Deel af dens Rigdom. Denne aabenbarer sig langt stærkere i den utallige Mængde, af levende Væsner, som den har frembragt (man see herom det 1ste Bind af dette Værk Side 173) og endnu mere i Uudtømmeligheden af de Resourcer, som den aabner til de Millioners Millioner levende Væsners og især til Menneskenes Underholdning og til at afhielpe deres Fornødenheder (see det 1ste Bind 199 120). Denne Rigdom i Naturens Resourter giver sig først tilkiende i Jordens usvækkede Frugtbarhed, som varer ved fra en Tidsalder til en anden og aldrig aftager. (Gud giver Regn og frugtbare Tider fra Himlen, siger Apostelen; han sørger for Fuglen under Himlen, siger Jesus Christus. Det hedder i den 104 Psalme 27 og 28 V.: Alle sætte deres Tillid til Dig, at Du skal give dem deres Føde i rette Tid. Du giver dem, de modtage det; Du aabner Din Haand- og de mættes med det Gode). Denne Naturens Frugtbarhed aabenbarer sig i Planternes Overflødighed og ernærende Kraft, som udbrede sig overalt paa Jordens Overflade og selv paa Havets Bund, paa Klippernes Toppe og under Polarlandenes Snee, og som ere den uophørlige Kilde til hele Dyrerigets Ernæring og som frembringe saa mangfoldige nødvendige og behagelige Ting for Menneskene. (Det hedder i den 104 Psalme Vers 14 - 15 Gud lader Græsset fremspire for Qvæget og Urter til Menneskets Nytte, som erholde deres Føde af Jorden. De Dødeliges Hierter glæder. han med Vinen, med Olien giør han deres Ansigt glindsende; han styrker Menneskets Hierte ved FøEr Jordens Frugtbarhed i at frembringe den.) Planternes Overflødighed een af de store Resourcer som er nedlagt i Naturens Skiød til de levende Væsners Underholdning, saa er en anden Hovedresource aabnet dertil i den Jndretning at det ene Dyr er bestemt til det andets Føde, og alle Dyr, saavidt de ere tienlige dertil, til Menneskers Underholdning, og hvorved Dyrene undgaae Alderdommens Død, som ved deres Mangel paa Fornuft vilde falde dem høist besværlig. (J den 50 Psalme V. 10 indføres Jehova sigende: dersom jeg hungrede, saa vilde jeg ikke sige det til Dig Menneske thi min er den beboede Jord og hele dens Fylde) men denne Fylde har Gud overladt til Mennskene sine Børn, og hvor umaadelig er ikke denne Fylde; tæl Kornene eller Æggene i Ravnen paa en Fisk f. Ex. hos Silden og hos Cabeliauen, af hvilke hvert enkelt kan blive til en nye Fisk og Du vil kunne gjøre Dig et Begreb om denne Overflødighed og om Naturens Rigdom, Ja for Dig Du Jordens fornuftige Beboer aabner Naturen sine Rigdomme; de store Forraad af Metaller den har nedlagt for Dig i Bierget, af Steenkul i Gruben, af Tørv i Mosen og af Tømmer i Skoven; hvilke Skatte ere ikke betroede i Din Haand, hvormeget er Du ikke sat til at raade over, Gud som Naturens rige Herre har nedlagt i dens Skiød umaadelige Forraad; der er nok at tage af og der bliver altid tilovers. Dog aabenbarer sig denne Naturens Rigdom fornemmelig i dens umaadelige productive Kraft og den Overflødighed hvormed Livet trænger frem allevegne; Væsnerne trænge sig frem, ikke allene ved Siden af hinanden, men selv paa og i hinanden; Snylteplanterne især Mosser og Tarer tage Plads, paa Buskenes og Træernes Sider; Jndvoldsormefrembringes i de dyriske Legemer. Mangfoldige flere Blomster dannes end der kunne fremkomme Frugter af dem; Naturen viser sig saa riig paa Frembringelser, ligesom den giorde Regning paa, at meget skulde gaae tilspilde. Denne Jordklode maae derfor være mere bestemt til et Udviklingsted, for legemlige Organisationer end for Livet, og Livets Fylde er endnu meere dens Bestemmelse end dets Lykke. Hvor det er indlysende at denne hele Naturens Jndretning, denne Rigdom paa Frembringelser har Hensyn paa noget Høiere som forestaaer. 8. Men dog er ogsaa den physiske Verden riig paa utallige Glæder for de levende Væsner; disse bestaae, med Hensyn til deres hele Samfund (de ufornuftige saavelsom de fornuftige Skabninger) i de mangehaande behagelige Fornemmelser, som den frembringer paa deres Sandser, ved Føden og Drikken, ved Bevægelsen og ved Søvnen, ved Varmen og ved Elskoven o. s. v. Guddommen har af sin Rigdoms Fylde uddeelt talløse Gaver til sine Børn, og intet af dem er udgaaet tomhændet fra dens Haand. Som Væsnerne forædles, faaledes aabenbarer sig Guddommens Godhed paa en fuldkomnere Maade; thi saa tiltage deres Evner til at modtage og nyde dens Gaver. Saaledes ere ganske nye og høiere Kilder til Glæde aabnede for Menneskene, hvortil Midlerne vel ere nedlagte i Naturen, men som Dyrene mangle Evne til at benytte, f. Ex. i den Skiønhed, som er udbredet overden sandselige Verden, hvilken maae fornemmes med de to ædlere Sandser, Synet og Hørelsen og som der udkræves en vis Styrke i den aandelige Kraft for at kunne nyde; ligeledes i den Fryd, som udgaaer af Naturens Afvexlinger i det Store og i det Enkelte, i en forstandig og overlagt Virksomhed, og i den høiere Nydelse, som den selskabelige Omgang forskaffer fornuftige Væsner ved Sprogets Hielp, hvilket er Fornuftens Redskab. - Det er mærkværdigt at betragte hvorledes den usynlige Godhed, som disponerer over Naturens Rigdomme er betænkt paa at fornøie Jordens fornuftige Beboere. En Fransk Forfatter siger ved at omtale de mangfoldige Arter som gives at de deligste Roser: La Nature semble ovoir va ries expres pour angmenter nos jouissances) Naturen synes med Flid at have giort dem saa forskiellige for at forøge vore Nydelser) faaledes lister sig undertiden et gudsfrygtigt Ord fra de kolde Naturbeskriveres Læber. - En vis Munterhed er udbredet over hele Naturen, den høres i Fuglenes Sang, sees i Dyrenes Lege, er især hyppig blandt Ungdommen i Dyreverdenen som i Menneskelivet, hvis Smykke denne Munterhed udgiør, naar den conserveres der i Forbindelse med Forstand og Sindighed til den høieste Alder; den er især mærkelig hos vore Slægtninge Aberne; endskiøndt det gielder og dem ligesom om Menneskene at som nogle Nationer og nogle enkelte Mennesker, ere langt muntrere end andre, saaledes er det samme Tilfældet med Dyrenes Arter, saaledet besidde Abearterne; Simia Diana Mona Tolapaa en udmærket Grad af Munterhed. – Naturen forlyster Menneskene med Skuespil og med komiske Scener: Alt hvad der hører til et Lystspil fremstiller den i den største Overflødighed, prægtige og bestandig nye Decorationer, en glimrende og dertil afvexlende Belysning, en naturlig Musik, som lader sig fornemme fra utallige Jnstrumenter i de meest afvexlende, forunderlige, ofte fortryllende Toner, Kamp og Elskov hver Dag, huuslige Scener, Venskab og Fiendskab. Aber og Papegøier træde og som Naturens Harleqviner og Bajazzer. Dyr som Kalkuner synes at være skabte for ved sine pudserlige Gebærder at opvække Menneskenes Latter. Det er sandt, at der gives ikke i Naturen Mangel paa Sørgespil da en uafladelig Kamp føres paa dens Skueplads, da Døden der idelig henter sine Offere, og de frygtelige Scener ikke kunne mangle paa en Klode, som er beboet af Rovdyr, hvor Stormen hviner, Tordenen buldrer, Jordskielvet ryster, og den ene Revolution afløser den anden. Hvorfor ogsaa disse Sørgespil skulle opføres, skal ligesom hele Naturens ubehagelige Side engang blive Eienstanden for en særskilt Betragtning; men interessante ere dog disse Sørgespil, ogsaa Betragtningen af disse ere forbundne med en Glædesfølelse; hvilket Syn maae det ikke have været at have svævet over vor Klode i de Tidspunkter da den giennemgik sine Hovedrevolutioner. Maae man derfor ikke spørge: gives der da ingen andre Tilskuere af disse Naturens store og uophørlige Skuespil end Menneskene, ingen høiere og meere tænksomme end Jordklodens Parterre, 9. Men vi Dødelige som vandre omkring i de lavere Egne og nyde Naturens Glæder, vi maae dog ret beundre den Viisdom hvormed Guddommen har af sin Rigdoms Fylde fordeelt de af sine Gaver imellem os, som Menneskenaturen kan og er bestemt til at nyde: Hvorledes naar de Mennesker, som boe i de sydlige Lande, have en renere og skiønnere Himmel end de som boe i de kolde nordlige og taagefulde Lande, at disse da igien have faaet et skiønnere Foraar; eller naar de som boe i de hedeste Lande ere omgivne af den pragtfuldeste Natur, saa nyde igien de, som boe i de kolde Klimater en større Sundhed og ere forskaanede formange Besværligheder, som hine ere underkastede; hvorledes imedens Silkeormen spinder den bløde og tynde Dragt for hine, at Biørnen aftræder sin Pelts for disse. Overalt er der betænkt i Naturens Jndretning paa at tilveiebringe en Erstatning for maae være det Savn, som Menneskene hist og underkastede; er Natten lang i de kolde Polarlande, saa er Maanelyset og Nordlyset der saameget mere stærkt og langvarigt, bliver et Menneste een Sands berøvet, saa arbeider sig en anden ud til en saameget større Fuldkommenhed, saaledes Følelsen hos den Blinde, ofte beklager han, naar han faaer sin Syn igien, Tabet af de fine Fornemmelser af Lyden han nød, saalænge hans Øine vare tillukkede. See heri et Vink du kortsynede og saa let forsagte Dødelige, om at der er tilberedet Dig en Erstatning i det tilkommende Liv for de Roller Du her maae paatage Dig i Jordlivets Sørgespil. Men ogsaa disse Sørgescener ville blive færre, naar Menneskene kun bedre forstode sig paa at oplede Naturens Rigdomme, og ikke saa ofte gik dem tankeløse forbi ligesom Dyrene, naar de bedre forstode at anvende og benytte Guddommens Gaver Vanskeligheden bestaaer i at vi skulle gaae paa egen Haand her i Verden og at Naturen ikke vil holde os længere i Ledebaand som det ufornuftige Dyr; men vi ville overlade os til det frydefulde Haab at Menneskeslægten bliver stedse mindre Barn, lærer bedre at kiende og giøre Brug af de Rigdomme, som omgiver det; den begynder efterhaander at komme til Skiels Aar og Alder, nye Midler til at vedligeholde vort Helbred, til at ernære vort Legeme til hurtigere og beqvemmere at bevæge os paa Havet og paa Landet; til at glæde og styrke vore Sandser o. s. v. opdages bestandigt; altid bliver det noget bedre i Verden. Hvad var derfor denne Klode, naar den var uden Mennesker, uden frie og tænkende Væsner, som kunde altid bedre benytte Jordens Skatte, den vilde tabe den største Deel af sin Jnteresse og Behagelighed; og hvad var den selv med disse uden høiere aandelige Væsner; thi hvo skulde da benytte den høie aandelige Skat den indeholder, hvo skulde udtømme den Viisdommens Nectar som udspringer af alle dens Rigdoms Kilder og hvortil Mennesket neppe formaaer at nippe 8. Den Pragtfuldhed og den Rigdom, som udgiør een af den physiske Verdens charakteristiske Egenskaber bliver saameget mere beundringsværdig, naar man tillige betænker denne Verdens uoverseelige Storhed, paa et saadant Atom af den ubegrændsede Verden som vor Jordklode, er anvendt saameget, er udbredet en saadan Herlighed, udgyde en saadan Overflødighed; hvor uudtømmelige maae da ikke de Rigdommens Kilder være, hvor ubrændset den Skaberkraft, som det Væsen har at byde over som har frembragt hine talløse Hære af Verdener for Øiet neppe naaer. Hvad kunde være interessantere end at fordybe sig i disse høie Betragtninger; men i det første Bind af dette Værk have de allerede beskiæftiget os (see Betragtningerne over Verdens Storhed No. 3334 Pag. 15436 og om Naturens Mangfoldighed No. 4544 Side 17176) Vi tabe os, siger vor berømte Ørsted i det første Bind af sin Physik Side 2 paa den ene Side i det uendelige Store og paa den anden Side i det uendelige Lille (thi ingen formaaer at overskue Naturen og ingen at giennemskue den.) Hos en berømt Fransk Forfatter læser man følgende ophøiede Man opstillede den grundede For Betragtning: modning at Maanen maae være beboet af levende Væsner. Man gik videre i sine Betragtninger og erkiendte, at Himmellegemerne maatte være ligesaa mange Verdner; man maatte tilsidst holde Verden for at være uendelig, fordi ingen af disse Verdener kunde tiene til en Grændse og Hegn om de øvrige (thi kan noget støde til Jntet?) Hvilken forbausende Bane er derved ikke bleven aabnet for Menneskenes Fornuft, Tag Morgenrødens Vinger; hæv Dig i den himmelske Flugt til den fierne Uranus paa Solsystemets Udkant, svæv derfra i hine Firmamentets Egne, som ligge uden for denne Planets Bane; uophørlig vil Du møde nye Baner for himmelske Legemer; den ene vil reise sig over den anden. Det Uendelige vil Du altid, støde paa i Rummet, i Materien, i Bevægelsen og i de Stierners Talløshed, som opklare hine uoverseelige Egne og hvad Du efter Millioner af Aar har saaledes opdaget vil dog kun være som et Punkt, i Verdens grændseløse Rige. Vel maae det forekomme Mennesket ved en saadan Betragtning som at være et Jnsect, der svømmer i et umaadeligt Ocean; men et Jnsect, som kan modtage Jdeen om det Uendelige, deeltager dog selv i den Storhed, som sætter det i Forbauselse (Voyage du jenne Anacharsis Vol. 3 Pag. 303–4). 10. Oldtidens Vise, som dog besad langt ufuldkomnere Kundskaber om Naturens Rigdom og Storhed end den nærværende Tidsalders Lærde, erkiendte dog levende den Krafts Velgiørenhed og Uudtømmelighed, som frembringer Livet og holder det vedlige. I deres symbolske Forestillingsmaade affbildede de Naturen som et qvindeligt Væsen med mange Bryster, hvilke gik ned omkring Hofterne, saaledes var den saa berømte Dianas Statue i Exheins beskaffen, hun blev forestillet som den store Verdens Amme 118000 og Arves, som udbreder sine Arme for at modtage Børnene ved sjeBryst (see Creuzers Symbolik 2 Band 188 - 80 Kaab. Tab. 111. Pag. 4. Oldtiden betragtede den fødende og ernærende Egenskab ved Natikren, som Hovedprincipet for dens Virksomhed og det charakteristiske ved den; men den fattede ikke det udviklende Princip, som ligger til Grund for den Den fierde characteristiske Egenskab ved den physiske Verden er dens konstige Jndretning. 1. Da den Mennesket omgivende Verden vel er for en Deel klar for dets Forstand; eller da dette besidder Evne til at giøre sig tydelige Forestillinger om hvad det seer og hører og forresten fornemmer med sine Sandser; men da den tillige indeholder meget, som er skiult for den flygtige Jagtagelse, og hvis hemmelighedsfulde Natur alene lader sig opklare ved megen Opmærksomhed og Tænksomhed; saa ligger allerede heri den stærkeste Bevæggrund for Mennesket til at betragte Naturen og granske over dens Indretninger; thi Lyst til at vide hvad man ikke veed er eiendommelig for den menneskelige Natur, og Mennesket er overalt tilbøielig til at tilfredsstille denne Attraae, hvor det blot ikke koster dets Tænkekraft formegen Møie. – Naar Mennesket ved saaledes at begynde at tænke over den Verden hvori det lever, efterhaanden kommer til den Overbeviisning, at denne Beskjæftigelse er høist lærerig saavel for Livets daglige Forretninger, som for Hiertets Dannelse og isærdeleshed for at erholde lyse Begreber om Religionens Sandheder, og for at erholde Trøst og Haab ved det jordiske Livs besværlige Giennemvandring, saa maae det derved bekomme en endnu stærkere Bevæggrund til at beskiæftige sig med disse Betragtninger. Vi have talt om hvorledes Naturen ved sin Skiønhed, sin Rigdom og sin Pragt lokker Menneskene til at henvende sin Opmærksomhed paa den; er dette lykkedes den, saa aabenbarer sig endnu en anden Egenskab ved den, hvorved den binder Menneskets Aand til at fortsætte sine Betragtninger over den, og denne Egenskab. er dens konstige Jndretning, som overstiger alt det som man ved en løselig Betragtning kunde formode, at den maatte besidde. Har man begyndt at tænke over Naturen, saa kan man siden ikke slippe den; thi den indeholder altid nok at tænke over, det ene mere besynderligt og beundringsværdigt enddet andet. a. Det konstige bestaaaer i, at en Gienstand er sat sammen af mange Deele, at disse ere nøie forbundne med hinanden; og at der ved denne Mangfoldighed og denne Forbindelse opnaaes en Hensigt, som man maae erkiende for interessant og vigtig, og som uden disse Tilberedelser ikke kunde opnaaes. Jo vigtigere Formaalet er og jo konstigere Sommensætningen er for at opnaae det, desto meere opvækker det vor Beundring. Det er os umuligt andet, hvor vi see et konstigt Apparat, og erkiende at noget nyttigt og velgjørende udrøi tes derved, end at betragte det som et Værk af en Fornuft, hvis Styrke og Fortrinlighed vi bedømme efter den Konst vi see at der er anvendt paa det Værk vi betragte, og det Gode, som derved bliver frembragt. Uhret er nytttigt fordi det viser os Tiden; det er konstigt fordi det er sammensat af mange Hiul og andre Redskaber; jo fuldkomnere det underretter os om Tidens Løb, jo meere Flid og Eftertanke der her maatte været anvendt paa at forskaffe os denne Kundskab, desto mere prise vi Mesterens Konst og desto meere maae vi beundre ham. J Konstværket beundre vi vel den frembringende Kraft; men endnu mere den Tænksomhed og Overlæg, som det røber. 5. Den physiske Verden er allerede i det første Bind af dette Værk blevet skildret som et saadant Konstværk, saaledes i Almindelighed i No. 9 12 Side 39, i No. 3031 Side 11819 og 122 er viist til hvilken Slutning Erkiendelsen deraf maae lede, og i No. 47 – 8 Side 18692 er Naturen betragtet i det specielle som et mathematisk og nøie beregnet Konstværk, som et umaadeligt Verdens=Uhr, der vedbliver at gaae sin Gang med den største Regelmæssighed. At den physiske Verden er et saadant Konstværk, kan ikke heller nogen omtvivle, som har gjort sig den Umage at tænke noget over dens Beskaffenhed. Den viser sig saaledes i sin hele Bygning for saavidt vi formaae at overskue den og endnu mere i de enkelte Deele, naar vi giøre dem til en speciel Gienstand for vor Betragtning. Vort Solsystem har alt Udseendet af en konstig sammensat Maskine: Vi see i det en Mængde Himmellegemer at bevæge sig i Forbindelse med hinanden, i en høist regelmæssig, og ved deres indbyrdes Paavirkning paa hinanden tillige meget mærkelig Sammenhæng, vi see en stor Kraft i Midten af det uhyre System at holde hele Maskinen i Gang og Orden, og som er bragt i Harmonie med disse Himmellegemers egne virkende Kræfter, og vi see hvorledes ved denne konstige Orden, ved denne Samvirkning af Krærat Lys og Frugtbarhed, Liv og Glæde tilveiebeges. Den Klode vi boe paa viser sig endnu i deligere for os som saadant et Konstværk, der udgangen fra en Mesters Haand og opstillet i Fimamentets uhyre Rom, for der at drive sit boudringsværdige Spil, at den er en Bold, som væ ter sig omkring og flyver afsted i den regelmæsse ste Orden og efter de meest overlagte Regler Kunde vi giennemskue den indvortes Beskaffenhed saa vilde dens Konstbygning blive endnu mere indlysende for os, men dermed formaae vi kun trænge med vore Formodninger. Friderich Schlegel har meget smukt sagt i sin Philosophie der Geschichte 1ster Theil S. 20. at Sphæren af det som Mennesket kan erkiende med sine Sandser er kun en smal Linie imellem det, som er neden til og de som er oven til. Men ogsaa det, som vi se ovenpaa Jorden, hvormeget vidner det ikke om den Konst, hvormed dette vor jordiske Opholdsted af dannet: Luftens indholdsrige Hvelving, med alle sine Midler til at virke velgiørende paa Jorden Overflade; med alle sine pragtfulde Lys og Farvespil. Havet, hvis Størrelse staaer i et saadant Forhold til Landjorden, og saaledes fordeeler sig imellem denne, at det derved ret bliver gavnlig for dets fornuftige Beboere, og nu Landets Overflade; hvilken beundringsværdig Konstbygning af Bierge og Dale, af Skove og Marker, af Floder og Søer; alt saaledes afpasset efter dets Beboeres Tarv. Enhver, som har med nogen Eftertanke betragtet det Himmellegeme han beboer, maae nød vendig føle sig giennemtrængt af Beundring over dets konstrige Indretning; og da han tillige maa erkiende, at det dog er kun saalidet han kan oversee og fatte af dette beundringsværdige Konstværk og da han maae antage, at det guddommelige Væsen ikke gjør noget forgiæves, saa maae han nødet til at troe at der existere høiere aandelige Væsner end Menneskene, som maae være istand til paa en fuldkomnere Maade kunne nyde godt af dette Konst værks Betragtning. Men tage vi de enkelte Ting for os, som findes paa vor Klode, og betragte dem nøie, saa falder det Konstige i de skabte Tings Jndretninos endnu tydeligere i Øinene, efter som vi ere bedre istand til at oversee og gjennemskue deres Sammensætning. Dette finder vist nok mindst Sted ved de livløse Legemer eller de saakaldte Mineralier, men som dog kommer af at vi saalidet formaae at skue ind i deres indvortes Textur og Sammensætnings Maade; og selv blandt disse Skabninger forekomme os forunderlige og konstige Væsener nok, hvo som har studeret sig ind i Chrystallisations-Læren og har betragtet disse geometriske Former, hvori saamange Mineralier ere meere eller mindre iklædte, maae andagtsfuld bekiende: at der er over al Beskrivelse stor Konst anvendet paa disse Naturens ufuldkomneste Frembringelser. 5. Men træde vi ind i de organiserede Væsners Rige, saa kommer man ind i en uhyre Forsamling af lutter Konstværker, hvoraf det mindste er for stort for i Menneskets Aand at kunne giennemskue, og for konstigt for dets Haand til at eftergiøre. Vi kunne efterligne dets udvortes Form, frembringe billedet af en Plante, et Dyr, et Menneske; men vi kunne ikke puste Livet i det, ikke skaffe det Væxten, ikke give det Evne til at vedligeholde sig, og til at forplante sin Lige; dertil skal en anden Mester end et Menneske, og hvor utallige saadanne Konstværker har denne Mester ikke frembragt, det ene er ikke som det andet, det ene er skiønnere end det andet; utallige sindrige Konster ere anvendte for at giøre hvert af dem skikkede til sin Bestemmelse. Betragt Planternes indvortes Bygning, hvilket et Apparat finder man ikke der af Coller, af Luftrør, af Skrue gange o. s. v., og see mangfoldige delige og vellugtende Blomster og velsmagende Frugter gaae frem af dette Maskinerie. – J de laveste Dyreclasser synes endnu kun Sammensætningen at være simpel; men som Dyrene rykke frem paa den store Trappestige til det Fuldkomnere, viser sig tillige det konstige i deres Legems Bygning paa den meest frapperende Maade. Hvilken net Skabning er ikke den flagrende, i sin spraglede Kiole iførte Sommerfugl, kan man faae Lyonets traite anatomiqve de la Chenille qvi renge le bois de Saule 1762 i Hænderne, saa vil man overbevises om hvilket konstigt Maskinerie der udkræves for at bygge et saalidet Væsen. Bogen er en Qvart fuld af Kobbere, og har blot til Formaal at beskrive den indvortes Bygning af en Larve, paa hvis Undersøgelse Forfatteren anvendte en stor Deel af sit Liv, han talte 2500 Muskler i denne Larve. Tager man en Aborre i Haanden, og seer hvilke net, til Seillads saa hensigtsmæssigt bygget, Væsen den er, saa vel bepansret; med en saadan Kiøll til at skiære Vandet igiennem, med et saa tienligt Roer i sin Hale til at styre sit Legems Skib, med saa herlige Redskaber til at give det alleslags Bevægelser, til at stige op og ned i Vandet, saa fryder Øiet sig over at betragte en saadan Konstbygning; det samme er Tilfældet hvad enten vi betragte Fuglen i sin Flugt; Hunden i sit Løb eller hvilken Skabning vi ville, og hvorlangt større er dog ikke den indvortes Konstbygning fremfor det Konstige, som giver sig tilkiende i den udvortes. 6. Naturligviis kunne vi bedst observere den al menneskelige Tanke og Evne overstigende Konst, som er anvendt paa de organiske Væsners Bygning i vort eget Legeme. Her er Konsten størst, fordi her er det Formaal vigtigst, som ved den skulde opnaaes, her er den ogsaa lettest at indsee da vi Mennesker bedst vide hvortil denne konstige Bygning af vort Legeme tiener. Blot eet eneste Exempel derpaa det er udregnet, at naar et Menneske spiller paa en Cither, og paa samme Tid tillige synger og dandser, saa sættes derved henimod 300 Muskler, som ere Bevægelsens Redskaber, i Bevægelse hos ham. Visse Apparater i Menneskets Legeme ere indrettede med en ganske ubeskrivelig Konst f. Ex. hele Apparatet for at tale og Sandseredskaberne; den som ikke har giort sig bekiendt dermed, kan ikke gjøre sig noget Begreb derom, og her er dog blot Talen om de Partier, af Menneskets Legeme som vi kunne nogenlunde fatte; hvormeget konstigt maae der ikke stikke i det vi enten ikke kunne fatte, f. Ex. Hiernens og Kiertlernes Operationer eller i det som vore Sandser ikke formaae at betragte, f. Ex. Nervespillet, eller Nervernes Virkning paa Siælen, dennes paa hine. Det Konstige formeres derved, at endog de Deele i Legemet ere sammensatte, om hvilke man maatte troe, at det maatte være tilstrækkeligt at de havde en eensformig Dannelse, saaledes bestaae Pulsaarernes (Arteriernes) Canaler ikke af een; men ere sammensatte af tre Membraner. - Hvad der nu giør det menneskelige Legeme til det største Naturens Konstværk, som vi kiende, kommer ikke allene deraf, at vi kiende det bedst, men ogsaa, som det er bemærket deraf, at det er Redskabet fordet fuldkomneste andelige Væsen, som, forsaavidt vor Erfaring rækker, beboer denne Klode. Thi det er det, som er saa forunderligt ved det menneskelige Legemes Construction, at det ikke allene er indrettet til at fortsætte sit eget Livs Spil; men tillige til at opfange et gandeligt Væsens Virksomhed og tiene til et Redskab for det, saa at man maae være tilbøielig til at antage med Gall, at Hiernens Anatomie bør foretages nedenfra og opad og ikke omvendt, fordi hele Sensationens Apparat udspringer fra det vegetative Legeme for at modtage sin aandelige Beboer, som behager at flytte ind i dette konstfulde Pallads. Derved blive to forskiellige Livets Systemer bragte i Forbindelse med hinanden, og den mærkværdigste Sammensætning til de vigtigste Hensigter finder Sted. Men ogsaa i Legemet selv, uden Hensyn paa Siælen, (som Redskabet for det vegetative Liv), seer man en Forbindelse af forskiellige Systemer, og en Sammensætning af lutter smaae Maskiner, hvoraf enhver Kiertel er een, hvilket er saa beundringsværdigt, og røber saa uimodsigeligt, at det Legeme vi bære paa er hverken et Værk af et Slumpetref, eller af en blind Narurnødvendighed, (en Naturgiæring, eller en plastisk Kraft), at man maae undsee sig paa den menneskelige Fornufts Vegne, naar den seer alt dette og ikke seer Gud deri og beklage, at Menneskets Siæl kan saaledes lade sin Tænkekraft, sløves og nedsynke i sin dyriske Natur. Er det noget som fremstiller den Sandhed, som er valgt, til Motto for dette Skrift, mens agitat molem (at det er en Aand, som sætter Liv i Massen) saa er det Betragtningen over denne underfulde Konst bygning, og jeg maae aflægge den Bekiendelse: at naar jeg støder paa en Læge, som ikke er giennemtrængt af en religiøs Følelse, saa anseer jeg ham i mit stille Sind for et sløvt Hoved, for en Haandværksmand i Æskulaps Tempel; for en Cicerone i en Konstsamling, som kan fortælle os hvad der forestilles paa Malerierne, og hvorledes de skulle pudses af og holdes vedlige; men forresten ikke tænker og føler noget ved dem. Thi kunde endog de Uordener, hvori hans daglige Erfaring lærer ham at Menneskets Legeme imellem kommer, forstyrre hans religiøse Tillid, saa kan han dog hverken oversee eller benægte, at det er et Værk, som er indrettet med en beundringsværdig Viisdom, eller miskiende, at selv i det menneskelige Legemes Uordener aabenbarer sig store Beviser paa den skabende Viisdom; da derved komme til at yttre sig mærkværdige Kræfter som ere bestemte at rette disse Uordener, hvilke Kræfter ere nedlagte i Legemet, og som ingen menneskelig Maskine besidder. Hensigten af alle de Betragtninger, som vi hidintil have anstillet i lange men conseqvente Tænkerækker, har desuden ikke været anden en den, at lede os hen til den uimodstaaelige Troe, at Verden er et Værk af en Aandskraft, som er ophøiet over Naturen, og som vi kalde Gud; men Hensigten er slet ikke endnu at demonstrere, at dette Væsen er lutter Godhed, at det blot vil sine levende Væsners sande Lyksalighed; dette maae være udsat saalænge til vi have vendt Bladet om, betragtet dets mørke Side, og provet hvorledes vi kunne komme ud af den Tvivl, som Synet af Naturens Kamp og Uordener og Livets Trængsler og Smerter maae opvække hos os. Da jeg fordybede mig i disse besværlige Undersøgelser, i disse Betragtningers Afgrunde for at beroelige mig selv og min Tidsalder, og dog med det faste Forsæt, kun at ville søge og sige Sandhed og ikke at lade mig nøie med et Blendværk, og da jeg følte min Aands Svaghed, da bad jeg inderlig i min Siæls indvortes Kamp, mit Væsens Almægtige Aarsag at hielpe mig. Min Tidsalder og Eftertiden maae til sin Tid bedømme om jeg er bleven bønhørt. 8. Men hvor har jeg dog paa Betragtningens Vei over den physiske Verdens Konstbygning, mere følt min Mands Svaghed, end ved at søge at lære det menneskelige Legeme at kiende. Efter at jeg havde hørt Forelæsninger derover i min Ungdom i Udlandet, hos en af sin Tidsalders berømteste Mænd, som værdigede mig sin personlige Omgang; kastede jeg mig i mine ældre Dage paa nye ind i dette Studium, friskede de gamle Beskuelser op igien ved fortreffelige Kobbere, og erhvervede mig derved meget klare Forestillinger og hvad man veed om visse mærkværdige Partier, som især ere af philosophisk Vigtighed, f. Ex. Hiernen, Øiet, Øret Generations Organerne. Jeg veed ikke hvorledes det gaaer andre; men jeg følte mig ganske bedøvet af alt det meget, som her var at see og betragte, jeg greb en philosophisk Beskuelse paa hver Sted, hvor jeg kunde faae fat paa den, imedens jeg var inde i Maskineriets Studium; puttede den i min aandelige Pose, og listede mig ganske undseelig bort fra al denne Storhed af Tænksomhed, fra al den ubeskrivelige Konst og Sammensætning, hvorom min svage Aand ikke længe kunde formaae at vedligeholde klare Forestillinger. Med en Slags Fortvivlelse følte jeg, at det ene Partie af dette underfulde Menneskelige Legeme blev dunkelt for min Forstand, som det andet opklaredes for den. (Jeg tvivler desuden paa, at hele Maskineriet og Spillet i et Menneskes Legeme, kan paa engang være klart for noget Menneskes Forstand). Ved Hiernens Bygning giorde jeg mig al muelig Umag for at giennemtrænge den med philosophiske Blikke; men maatte som en Tankestymper forlade denne Helligdom. Men siden den Tid er den Følelse at Gud er saa stor og Mennesket saa lidet bleven paa det dybeste indgravet i mit Hierte. Arme menneskelige Aand, Du nipper af Viisdommens Hav, naar kommer den salige Tid at Du kan styrte Dig ned i det: 9. Vi kunne ikke slippe denne Materie om Naturens konstige Jndretning, uden endnu at meddele nogle Observationer. Vil man endnu mere overbevise sig om at de konstige Indretninger, hvoraf Naturen vrimler, ere et Værk af et fornuftigt Væsen; saa har man kun nødigt at betragte hvorledes disse Jndretninger forandres eftersom Hensigterne forandres. For Ex. at uagtet Benene i den qvindelige Krop ere blødere og svagere end i den mandlige, fordi Qvinden er bestemt til at være et svagere Væsen end Manden, saa er dog Hierneskallen formedelst sin vigtige Bestemmelse, lige stærk hos begge Kiøn. At Tænderne da de ere bestemte til at tygge med, saa ere de blevne dannede paa en ganske anden Maade end de øvrige Been, og faaet Glasur istedet for en Beenhud; at nogle Dyrearter slet ikke have Tænder, fordi de ikke bruge dem til deres Underholdning, saaledes de Amerikanske Myrebiørne; utallige Exempler kunne anføres herpaa, see det 1 B. Side 199, og som det meest frapperende af alle, den Hovedindretning i Naturen, hvilket vel forhen er bleven omtalt, men som vi aldrig kunne nok beundre at Dyrenes og Menneskenes Bygning er indvortes styg og ubehagelig, da derved allene er taget Hensyn paa Nytten; men at de bære deres Skiønhed uden paa, hvor den falder i Øinene. Troe nu hvo der vil, at dette er saaledes kommet af sig selv, og at disse Forandringer ikke ere Virkninger af et foregaaende Overlæg. 10. Man maae beundre de talløse Konstværker, som Naturen indeholder, hvor man seer dem, saasnart man begynder at betragte dem nøiere; men Beundringen gaaer over til Forbauselse, naar man seer disse konstige Sammensætninger at være anbragte i saa smaae Rum, at de næsten tabe sig for vore Sandser, og vi ikke kunne begribe hvorledes saameget kan gaae for sig paa en saa liden Plads. Skaberen siger Esper i sit berømte Værk over Sommerfuglene, har just i de smaae Gienstande paa den meest underfulde Maade aabenbaret sin Storhed. Naar vor forskende Aand er kommen til det Punkt at vi nu meente at have fundet Skabningens Grændser, hvor Grændserne vise sig for vore Sandser; saa aabne sig først Udsigter til nye Skabninger, hvori den af os ringe agtede Sommerfugl, bliver for os noget saa overordentligt stort, at vi ret maae skamme os over at have blot søgt det virkelige Store i det legemlige Store. Man ville blot erindre sig herved den ovenfor omtalte, af Lyonet beskrevne Larve, eller de Exempler paa Fiinheder i Naturens Jndretninger, som ere anførte i det : Bind af dette Værk No. 37,38, Pag. 1478). Af hele Naturen og af Menneskets Legeme i Besynderlighed kunne utallige Exempler anføres paa hvorledes den usynlige Konstner arbeider i det fine; ligesom for at vi ret skulle føle hvor langt at vor Konstfærdighed staaer tilbage for hans 11. De konstige Jndretninger i Naturen ere ikke allene meget sammensatte; men have endog undertiden Udseendet af at være ret møisommelige; ligesom det kostede den megen Umage for at naae det foresatte Maal, og at store Vanskeligheder vare derved at overvinde. Jeg spørger blot enhver tænkende Physiolog, som har giennemstuderet det hele konstige Apparat for at afsondre Semen verile om denne Følelse ikke har paatrængt sig hans Forstand? – Hvorfor dette mon der virkelig ligger i Tingenes dybeste Grund en Vanskelighed, som der udkræves store Tilberelser for at overvinde, Eller mon der blot skal gives derved Menneskene den Paamindelse ikke at skye nogen Flid, nogen Anstrængelse af sin Eftertanke for at opnaae et gavnligt Formaal, 12. At denne Konst, som er anvendt paa Naturlegemernes Bygning, ofte har til Formaal at forebygge og afvende det Skadelige, er i mangfoldige Tilfælde aldeles indlysende. Skaberen har givet de forskiellige materielle Stoffer, f. Ex. Luften og Lyset visse Egenskaber, som i det Hele ere velgjørende; men som under visse Omstændigheder kunne blive skadelige, og imod hvilke skadelige Virkninger, Naturen maae kjæmpe ved allehaande konstige Jndretninger: f. Ex. Luftens Clasticitet er velgiørende; men denne Clasticitet kan tabe sig naar Luften bliver indspærret, for nu at forebygge dette er det Eustachiske Rør blevet anbragt i Øret; saaledes ere allehaande Jndretninger trufne i Øiets Bygning til at forhindre Lysets skadelige Virkninger. Henvende vi vor Opmærksomhed paa Naturens Jndretninger i det Store; hvilket Hoved middel er da ikke allene Luftens Bevægelse til at forhindre saameget Skadeligt. Dog, Exempler nok derpaa ere allerede anførte i det 1ste Bind No. 51 og 52, Pag. 201 2.13. Men man maae tilsidst spørge, hvorfor skal Naturen være indrettet med saamegen Konst, Naar vi see en Statue, som fuldkomment havde Udseendet af et Menneske, og som var endog saaledes overmaalet med det Menneskelige Legems Hudfarve, at Ligheden var aldeles skuffende. Hvad mangler da i, at den ikke bliver til et virkeligt Menneske; Svaret bliver da at den er dannet af en dertil ubeqvem Materie, og at den mangler den hele indvortes Konstbygning, hvorpaa et Menneskes jordiske Tilværelse beroer, fordi vi ikke formaae at tilveiebringe denne Konstbygning, kunne vi ikke heller frembringe et levende Menneske. -Men kunde da Guddommen ikke heller giøre det? kunde ikke den Uendelige ved sin almægtige Kraft, have frembragt et levende Menneske uden alle disse konstige og sammensatte Jndretninger, dette Spørgmaal kunne vi ikke tilstrækkeligt besvare. Hvor formaaer at løfte Naturens hemmelighedsfulde Slør, og skue ind i Tingenes dybeste og inderste Væsen; men da vi aldrig kunne tænke for stort om Guddommen, saa maae vi troe at den kunde have gjort det; men at den har nedladt sig til at frembringe det Konstige, ligesom det Ordnede forat øve og danne de med Fornuft begavede Væsners Forstand; hvorpaa ligesom paa at danne deres Characteer alt er anlagt. 4. Var der ingen Orden, ingen systematisk Jndretning i Naturen, saa kunde vi Mennesker aldeles ikke komme afsted med at tænke over den; saae vi ikke de tydelige Beviser paa en faderlig Omsorg i Naturens Jndretninger, for at hielpe os i vor Trang og for at beskytte os mod Farer, saa vilde vi ikke kunde erkiende Skaberens Godhed. Og var Naturens Frembringelser ikke dannede med Konst, saa havde vi hverken noget at tænke over, eller kunde overtyde os om Skaberens Viisdom; thi da de endelige Væsner ikke kunne fatte den Uendelige, og de skabte Væsner ikke kunne umiddelbart beskue det guddommelige Væsen, saa vare Naturens Orden, dens Velgierninger og dens konstige Indretninger de eneste Midler, hvorved det kunde aabenbare sine usynlige Egenskaber for de aandelige Væsner, og Naturen blev derved passende indrettet for Væsner, som skulde øve sig i at bruge deres Fornuft. 15. Hvorledes kan den uendelige Aand saaledes virke ind i al Naturen, dette Spørgsmaal overstiger naturligviis Menneskets Fornuft; dog ere i det 1ste Bind af dette Værk No. 37 til 38 Side 147, og 148 aabnede nogle Blikke hvorved det bliver ognoget begribeligere. 16. Men den Advarsel maaelvi uddrage af Betragtningen over den overordentlige Konst, hvormed den physiske Verden er dannet, at vi maae blive utilbøielige til at troe, at Guddommen virker paa en umiddelbar og miraculøs Maade, og at vi maae holde det for det sandsynligste, at alt hvad der skeer tilveiebringes ved at den guddommelige Viisdomafbenytter Naturen til sine Hensigters Opnaaelse. Vi Mennesker maae i det mindste vænne os af med at stole paa blinde og selv umulige Undergierningers Biestand for at opnaae Livets Gode og befordre vor Lyksalighed; men allene sætte vor Tillid til fornuftige Handlinger overeensstemmende med Naturens Love og Indretninger; vi skulle efterligne Guddommen og betiene os af vort Overlæg og af hensigtsmæssige Midler for at opnaae vore Formaal. Den femte characteristiske Egenskab vedden physiske Verden er dens Fuldkommenhed. 1. J Skabelsens Historie fremstilles Guddommen som en almægtig og alviis Konstner, som har dannet Verden; Skaberen frembringer den ene Deel deraf efter den anden, betragter den og finder den at være god; hvorledes skal dette Udtryk forstaaes uden saaledes, at Guddommen fandt den at svare til sin Bestemmelse og denne Bestemmelse at være velgiørende? 2. Enhver Ting, som besidder visse Egenskaber, er fuldkommen; det vil ikke sige at den besidder den høieste Fuldkommenhed, men at den er fuldkommen i sin Art, blevet det som den er bestemt til at skulle være. Naar Tørven er tienlig at brænde, Kalken til at mure, naar Rosen er fyldig, skjøn i Farven og vellugtende, naar Frugten er saftfuld og velsmagende, naar Dyret kan godt foretage sine Bevægelser og sørge for sin Underholdning og Forplantelse, saa ere alle disse Væsner fuldkomne i deres Art, efter deres Natur, uagtet det ene af disse Væsner besidder langt høiere eller som man pleier at kalde det langt fuldkomnere Egenskaber end det andet. Et Væsen er ikke sig selv ufuldkomment fordi det staaer paa et lavere Trin af Naturens Rige end et andet, naar kun det er ganske det, som det skal være, paa det Trin hvorpaa det er hensat. Man vil saaledes erkiende at Fuldkommenhed er det samme som Hensigtsmæssighed eller den Tingenes Egenskab at de ere saaledes beskafne, at de ere blevne tjenlige til at opfylde de Hensigter, som deres Frembringer har havt med dem, da han gar dem deres Tilværelse. Den physiske Verden er frembragt i mangehaande vise og velgiørende Hensigter; de Væsner, som den indeholder ere saaledes dannede, at de kunne opfylde disse Hensigter; derfor er det ogsaa et Værk, opfyldt af Fuldkommenheder. J det første Bind af dette Værk No. 3 til 4 Side 8 – 16 er et Forsøg blevet gjort paa at meddele en Oversigt af de Hensigter, som aabenbare sig i Naturens Jndretning, hvilket anbefales til Efterlæsning og Overveielse.