Viborger Samler, 1839-11-09
Udenlandske Efterretninger. Storbritannien og Jrland. "Det vilde være meget at ønske," siger Morning Chronicle, at det kunde komme til en oprigtig Forklaring imellem den franske og engelske Regjering om den Politik, der bør anbefales. Regentinde-Dronningen af Spanien. Kun nogle Uger ere forløbne siden Don Carlos's Overvindelse, og allerede see vi, hvorledes raadgivende Meddelelser fra Frankerig drive Dronningen til en høist uklog Collission med Cortes og den offentlige Mening. Naar vi tale om franske Raad, da mene vi dermed ikke de Meddelelser, der udgaae fra det franske Cabinet, men hiin Bagtrappe-Jndflydelse, der udøves af visse Folk, der foregive at være i udelukkende Besiddelse af Tuileriernes Tillid. Skulde denne Jntrique gaae videre, saa vil det naturligviis være Englands Sag at henvende sin Opmærksomhed paa den pyrenæiske Halvøes Frihed og Uafhængighed, og i Madrid vil da opstaae en ufornuftig Strid imellem et engelsk og fransk Parti. Men denne burde man eengang foralle søge at forekomme ved frivillige Meddelelser imellem de tvende Regjeringer angaaende deres commercielle og politiske Anskuelser med Hensyn til Halvøen, og dernæst ved Jnstructioner, byggede paa en gjensidig Overeenskomst. Hvilken Meningsforskjel der end hersker imellem England og Frankerig i det orientalske Spørgsmaal – en Meningsforskjell, der dog vel ikke er kommen til det yderste, og der, som vi haabe, snart vil forsvinde – saa afgiver den sikkerligen ingen Grund til, at England og Frankerig skulde lives med hinanden om Halvøen. Et saadant Skue vilde være beskæmmende for de tvende store constitutionelle Stater i Europa, og berede Absolutismens diplomatiske Tienere en Triumph. Lad det franske Cabinet tage Sagen i alvorlig Overveielse, og ei tillade, at der i dets Navn udøves en Jndflydelse paa den spanske Dronning, og meddeles den spanske Politik en Jmpuls, der maa være aldeles modsat den Aand, der hersker i et Cabinet, hvor saa mange ægte Liberale have Sæde. Lader man de nuværende hemmelige Agenter endnu fortsætte deres Jntriquer, da vil et retrograd Parti i Spanien snart forsøge paa at omstyrte Forfatningen og skaffe Kirken og Aristocratiet den tabte Anseelse tilbage, og alt Dette i Frankerigs Navn, – med Løfte om den franske Regjerings Understøttelse. De Ultra-Moderados ville kalde sig det franske, de Ultraliberale derimod det brittiske Parti, og tilsidst vil man antage, at Frankerig, begunstiger Tyranniet og Torvismen, medens man vil kaste den taabelige Dadel paa England, at det beskytter Anarchie og Oprør. Men Frankerig kan og tør ikke ynde en Plan, der har til Hensigt at stifte Uenighed imellem den constitutionelle Throne og den liberale Majoritet i Landet, ligesaalidet som England eller dets Regjering kan ønske Rebellion i Landet eller et extremt Parti Seieren. Men dertil maa det komme, – en Retning mod disse Extremer tager Sagernes Tilstand i Spanien, naar Frankerig og England taabelig trættes med hinanden, og følge en særskilt Politik. Det spanske Hof vil, nu triumpherende, indespærre sine Modstandere, jage den i Landflygtighed, bringe dem til Taushed, men snart kommer det til en følgerig Jnsurrection, da fegte Hofkrybet og Ministrene med Hælene, og Kongeværdigheden selv, eller Regentskabet, er udsat for Haan og Fornedrelse. Vilde det ikke være raadeligere at undgaae alt Dette Handlede Frankerig og England ikke klogere, naar de enedes om en Handelstractat med Spanien, og enten sikkrede et Juste Milieu Parti Statsroret, eller i det mindste forbleve neutrale. Det gjør os ondt, at vi maae sige: Frankerig har siden Don Carloss Nederlag begyndt at indvirke paa det spanske Hof netop ved Hjelp af de meest indskrænkede og taabelige Personer blandt de saakaldte Moderados.