Aalborg Stiftstidende, 1838-08-03
(See Aarhuus Avis Nr. 112.) Da Kongen havde gjort den Erfaring, at han igjennem hans Collegier og Hofmænd ikke altid var i Stand til at erholde den tilforladeligste Kundskab om hvad der kunde fremme Landets Tarv, saa besluttede han at indføre raadgivende Provindsialstænder, hvorved Folket blev givet Leilighed til igjennem af det selv valgte Repræsentanter at udtale sig om Landets almindelige Anliggender. Denne fra Regenten selv udgaaede Opfordring til Folket og at virke i Statslivet, maatte nødvendigviis fremkalde en saadan Discussion om offentlige Jnteresser, som dem, der i de senere Aar for en stor Deel have været Gienstand for vore Daa= og Ugeblades Meddelelser. Det forekom mig imidlertid, at Nørrejylland endnu savnede et Universalblad, et selvstændigt Organ for den offentlige Mening i denne Provinds, et Blad, der ene eller i Særdeleshed beskjæftigede sig med at omtale Nørrejyllands særegne Jnteresser. Denne Betragtning gav Anledning til, at jeg i October Maaned f. A. besluttede at udstede en Jndbydelse til at udgive en Jyllandspost. Da nu Clausen, yttrede, at han ogsaa agtede at udgive et Ugeblad, saa bleve vi omsider enige om: i Fælledsskab at udgive Jyllandsposten. Man vil heraf skjønne, at jeg ikke har paanødet mig Clausen. Jeg fandt tvertimod flere Betænkeligheder ved at udgive et Blad, med Clausen, da han, forinden første Nummer af Jyllandsposten udkom, allerede for Misbrug af Trykkefriheden var dømt i Mulct og sat under Politiets specielle Tilsyn, som ikke var nogen Anbefaling. Vel veed jeg, at en Forfatter kan have fornærmet Nogen, overskredet Trykkefrihedens Grændse, kan være straffet og ved Straffen bragt til Eftertanke - maaskee kan han siden ved Kundskab, Erfaring og heldig Fremstilling gavne. En Forfatter kan have talt Sandhed og være optraadt til Forsvar for den Fornrettede, men dog være tiltalt og straffet fordi hans Beviis brast. Men, da enhver Embedsmand efter Lovgivningen et pligtig til, naar han beskyldes for Uretskaffenhed i sin Embedsførelse, at fralægge sig beskyldningerne ved Dom, og Retterne ikke kan dømme uden efter Beviser og Fremstilling, saa har den meere Fornuftige Beviserne paa rede Haand forinden, han fremsætter ærerørige Beskyldninger mod en Embedsmand. Clausen derimod fremsætter først beskyldninger paa Prent, og naar han derefter saasøges, saa reiser han i Øster og Vester for at lede efter Beviserne. Ved at omtale Clausens bagvendte Fremgangsmaade troe man ikke, at jeg miskjender det Gavnlige i den enhver Statsborger ved Lovgivningen hjemlede Ret til igjennem Pressen at bringe Misgreb af Authoriteterne, Uredelighed og Fornærmelser af Embedsmænd for Lyset; dette er væsentlige Goder, er lige gavnligt for Regjeringen og Folket. Men, naar jeg seer, at Trykkefriheden, det ædle Klenodie, der ikke for Ufornuftige henkastes, misbruges til falske Fremstillinlinger og til at gjøre redelige Mænd mistænkte, da er det paa høie Tid at tage til Gjenmæle mod en saa farlig Udskeielse. Det er en grundfalsk Fremstilling, naar Clausen synes at ville indbilde Publicum, at der er noget Ulovligt i, at LandsoverretsProcurator Nyboe har mødt for mig i min Sag om Jyllandsposten mod Clausen. Clausen siger, at Landsoverrets=Procurator Nyboe, som var hans beskikkede Sagfører i hans Sag mod Kammerraad Rod, lod sig mod hans Vidende af mig engagere mod ham. Min Sag mod Clausen om Jyllandsposten staaer ikke i fjerneste Forbindelse med Clausens Kjævlerier med Kammerraad Rod; hvad skulde der da vel være til Hinder for at Hr. Nyboe paatog sig at møde for mig i min Sag med Clausen, Clausen siger endvidere: min Regres til den kongelig beskikkede Sagfører nødsages jeg til at gjøre gjældende. Dersom Clausen vil ansees for en Sandhed elskende Skribent og ikke for en Styverfænger, Skribler, Smudsforfatter eller Smører, da tale han tydeligere og underrette Publicum om, hvad det er for en Regres, han agter at gjøre gjældende. For at jeg imidlertid ikke skal have procederet med Hr. Clausen, om Keiserens Skjæg, derfor er sørget ved at lade Dommen tinglæse, hvorved Clausen et indskrænket i at disponere over hans faste og løse Eiendele. Da jeg iøvrigt troer, at Publicum mere reflecterer paa Rettens Dom, end paa Clausens eensidige, partiske og usande Fremstilling, saa vil jeg ikke kjede Læserne med at gjendrive Clausens øvrige skjæve Raisonnements. Ved med Clausen at indbyde til Udgivelse af en Jyllandspost gjorde jeg mine ærede Medborgere det Løfte, at Formaalet for min Tale og Fremstilling skal være den nøgne Sandhed og Sandheden alene. Naar jeg derfor seer, at der lægges Dølgsmaal paa Sandhed, eller Vildfarelser stilles frem med Sandhedens Maske, Retfærdighed sættes tilside, redelige Statsborgere gjøres mistænkte, eller Jndretninger til Almeenvel dadles, da skal jeg stride for Sandhed og bekæmpe Løgn. Sandheden vil dog omsider altid seire. Bjørnsholm pr. Aalborg, den 24de Juli 1823. C. v. Halling. Hr. v. Hallings Jnserat, om Kammerraad, Revisor Jensens svig agtige Forhold vil blive optaget, saasnart Rummet tillader det. Red