Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-03-27
Alle dem, som ikke, enten af Nødvendighed, eller tilfældigviis, leve aldeles ubekiendte, og ikke enten ere skiulte med Fattigdom, eller nedgravne i Eenlighed, gaaer det almindeligen saa, at de have mange Bekiendtere, men ikkun faa Venner. Hvad man kalder en Bekiendter, er en Person, som hilser Eder og smiller af Eder, hver Gang han seer Eder; som siger Eder, at han glæder sig over, at det gaaer Eder vel, og at det giør ham ondt, at der hændes Eder nogen Vanheld, men som i det samme gaaer gandske rolig bort fra Eder, og neppe skiøtter om at see Eder meere, som forlader Eder i en fortvivlet Sygdom eller i Modgang, og som glemmer Eder saasnart Døden haver tillukt Eders Øine. En Ven derimod er et Menneske, hvis Fordeel er forenet med vores; som forøger alle vore Fornøielser ved den Deel, han tager deri, som trøster os i det fæleste Fængsel, som har vor Jhukommelse kiær, naar vi ikke ere meere til; som udgyder Taarer over vor Grav, og som aflade ligen bevarer vort billede i sit Hierte. Vor Vanheld er en Anledning til bitter Sorg for vor Ven. Vore Fornødenheder kan giøre ham fattig, men der er intet, uden vor Ligegyldighed, der kan fortørne ham; og intet uden vor slette Opførsel, der kan afvende ham fra os. Er det da ikke at undre paa, at man kan nogensinde kaste sig i den Fare, at støde eller miste en Ven, og er det ikke en af de største Prøver paa Menneskers Daarlighed og Letsindighed, at man seer, hvorledes de bortvende Agts og Venskabelig heds Mærker fra dem, paa hvilke de tilstaae deres Lykke at beroe, og vende dem hen til andre, af hvilke de intet kan haabe, uden den ubetydelige og ikkun Øiebliks Tilfredsstillelse, som deres Forfængelighed finder i at høre et Ekko af Complimenter, og vansmagende Forsikringers Jgientagelse. Der er ingen, der haver meere Aarsag til at beklage sig over denne Besynderlighed, end jeg. Man haver aldrig kundet nægte, at jeg jo er en Person af Vigtighed. Alle Menneskeer stemme overeens deri, at det er ieg, der kan giøre klog, og give Fornøielse. Jeg haver altid gjort deres Lykke, der have begegnet mig vel, og man maa tilstaae, at aldrig nogen haver opført sig ilde imod mig, uden at han er kommen til at fortryde det, formedelst de Beviis paa min Fortørnelse, som ieg lader efter mig. Man anseer mig almindeligen som Ven, og der ere kunfaa, der skille sig fra mig paa en Tid, at de jo forlade mig med Misfornøielse og Savn. Jeg ved, at man allevegne, hvor ieg er kommen, haver havt Længsel efter mig, og sat Haab til mig, og at de Fornøielser, hvilke ieg forskaffer, have, ligesom alle andre, været smagte forriveien med Utaalmodighed. Unge Mennesker, og fornøiede Personer, som træde ind i Verden, som paa en Skueplads af Fornøielser og Beskæftigelser, længes med saa megen Utaalmodighed efter mig, at, omendskiønt ethvert Øieblik fører med en uimodstaaelig Hastighed Rynker og Aftagelse med sig, vilde de dog gjerne ønske sig den Tid bort, som skiller mig fra dem, og saaledes ile til Alderdommens og dens Skrøbeligheders Komme. Jeg forlanger ikke meere overbevisende Prøver paa min Indflydelse paa deres Lykke, eller paa deres Kiærlighed til mig. Men naar ig kommer, forsvinder snart den første Henrykkelse, hvormed de have forventet mig; de blive hastigen kiæde af mit Selskab, og vilde gjerne paa nye forkorte deres Levetid, for at det Øieblik, da jeg gaaer bort igien, maatte komme desto hastigere, og saaledes at faae Ende paa den Kiedsommelighed, som Langvarigheden af min Besøgelse foraarsager dem. Jeg tilstaaer gjerne, at jeg ikke kan forskaffe Folk, der ere komne til Alder, de samme Fordeele, som jeg kan tilveiebringe for Ungdommen. Jmidlertid gives der dog iblant hine nogle for deres Dyd særdeles udmærkede Personer, som giengielde mig med et uforfalsket Venskab. Jeg haver aldrig hørt sige, at de have ladet see for megen Utaalmodighed, naar ieg haver været borte, og de have aldrig taget imod mig med Henrykkelse, naar jeg er kommen; men saa længe jeg er hos dem, beggegne de mig med en Godhed og Agtelse, som oplives ved god Humeur. Er endskiønt den første Jmodtagelse ikke saa heed, saa er deres Forhold siden meere jevnt og sig selv liigt; og om Aftenen lade de mig gaae bort, uden at falde mig besværlig med Anmodninger om at forlænge min Besøgelse, og de see min Bortgang uden Misfornøielse. Om Sommeren staaer ieg meget tiligen op, og det første Menneske, som jeg da seer, er Bonden ved hans Arbeide. Han smiller gierne, naar han bliver mig var, endskiønt han sielden nyder nogen Sødhed af min Omgang. Neppe holder han op med sit Arbeide den heele Tiid, jeg er hos ham. Jmidlertid taler han altid venskabsfuld om mig, og begegner mig aldrig med Foragt eller Uanstændighed, undtagen det kan være undertiden om Søndagen, naar naar han er drukken. Da bekymrer han sig kun lidet om mig, endskiønt han de fleeste Tider om Morgenen derpaa tilig faaer en liden Paamindelse, som giver ham at forstaae, at han en anden Gang bør tage sig bedre i Agt Dersom ieg paa Landet haver Aarsag til at være temmeligen vel tilfreds med deres Opførsel, hvilke jeg først besøger, saa er jeg derimod i Kiøbstæden vis paa, ved min første Udgang at blive uartigen begegnet. En liderlig Karl, som haver henbragt den heele Nat i et Skænke=Huus, eller ved Spil, bliver mig aldrig saa snart var, førend han overøser mig med Forbandelser, endskønt han vel veed, at de ville falde tilbage paa ham selv. Han skynder sig bort, saa snart han seer mig, for at slaae Slaaen for sin Dør, og i en Hast at skiule sig i Sængen. Jeg har en Søster, som endskiønt hun er noget fortladen, dog ikke fattes paa Yndighed. Man siger, jeg maa tilstaae det, at hun tager sig ret ud ved Lys. Hendes prægtige Steene kaste maaskee da desto meere Skin fra sig, og jeg er forsikret om, at det er denne Glands, tilligemed hendes Klædedragts Pragt, og Mængden af andre Ting, der adsprede Opmærksomheden i det de deele den, som hun skylder sin Berømmelse. Nogle Kiendere have bildt sig ind, men ieg troer at der er noget Caprice i denne Dom, at hun ved Maaneskin haver noget vist indtagende, at der er en behagelig Stilhed i hendes Ansigt, en fiin Mattighed, som formilder alle hendes Træk, og forhøier Yndigheden i hendes Væsen. De sige videre, at hendes Selskab er det behageligste, som man kan vælge sig, til at spadsere i Skoven, eller ved Siden af en Aar, eller ved Strandbredden.