Berlingske Tidende, 1810-02-19
Paa Grund heraf bliver Onsdagen den 21de Marts paa det Kongl. Theater opført, som Benefice Skuespil for Hr. Jnstructeur Schwart, efter 44 Aars Tieneste som Skuespiller: Bagtelelsens Skole, Comedie i 5 Acter af ScheridanAndenken der verewigten F. C. Reisler, (gestorhen im 21sten Jahre den 10ten Februar 1810). Himlische Unschuld, fromme, ungebeuchelte Debmuth; Anvandetbare Treue, untraglich Anfrichtigtet; holder Schaam, der Keuschheit treues Schild; hover Einfalt der Sitten, und Du, anbemerkte, oft verkante und doch so beglückende Grugsamtet, undo ibt Tugende alle, die ihr in der Verewigten Seele, Øie in einem fried samen Tempel, so verschwister hausen, o, forechet, sager mirs var Sie nicht reines Herzens oder war er je der Edentøchter eine? - Wie eine jarte Blume in der dunkeler Mitte des Valdes nu den varmern Strahlen der Sonne ihre reichen Schatze offet, sorat sick auch ihr stilles afriedenes Her nur der alleeledenden Varme det Liebe auf. Doch zu rein for disse Velt, vurde Sie frihentruckt, um in den mildere Gegenden des ewigen Fruhlings, ibrer Vollkommenheit Ziel schneller entgegenzurkisen. Darum berudige Dich, at ter, geschlagenes Vater, dem der geliebten Kinder forvile sten venanøgegangen; bort virdst Du ste alle wieder verherliget finden Darum beruhiget Euch, Jor Geschwister, Denen des Schmerzens trideThranen an der Verblichenen Sarge gestolen. Und Du, trauernder Jangling, der Du mit dem Verluste eines treu liebenden Herzens auch der Zersterung denner Zukunst susen Hoffnungen in der Ensamkeit der Wehmuthund der stillen Sehnsucht Thronen soviele opførst - auch Du sey getrostet Guthes! Ja trostet Euch Alle, sattet den Glauden, und send immer wie die Verklarte: reines Herzens! Dann verdet Jor Sie auch einst da miederseden, wo kein Schmer tribet, keine Thrane flest, keine Trennung stort, Friede mit der Seligen Andenten! Ved Jomfrue Sophie Magdalena Schubarts Grav. Ungdoms Rosen visnede saa pludseligen, brat afskar Dødens Sorg, bebudende Engel Forgiengelighedens skiøre Traad. Du døde, og -er ei mere, Du Forklarede, Taus staaer jeg med taarevædet Øie mod dit kolde Hjem - men af: - mine Taarer formaae ei at kalde Dig tilbage. Dog, Mindet om Din skyldfrie Vandel, omme Deel tagelse, blide, hulde Omgang skal qvæge det blødende Hierte. En elsket Moder tabte i Dig sin eneste Alderdoms=Trøst, men sørg ei, Moder, i Evighedens Land samles vi igien, om denne Tanke skal trøste os begge. Hvil da født, Sophiel vi sees igien, Fortroeligt Venskab. Til Jomfrue C. C. Eilschou og M. Aarslest, den 3de Februar 1810. Omkring din Tinding venlig flynger sig Den skiønne Myrthekrands, Dig Hymen binder, O! naar i huuslig Kreds, J engang finder, At ved Tilfredshed J er lykkelig: Da minder denne Dag, og Haand i Haand Ad Rosentorned Vei J iker, Til Livets Aften engang smiller, J froe velsigne Amors hulde Baand. St. -at hæderlige Borgere indfinder sig ubadne ved eens Jordefærd, er et A talende Beviis paa Agtelse for den Afdøde eller nærmest Paars rende. Saadant hændte mig den 27de f. M. ved min elskede Kones Begravelse i Langesunds Kirkegaard, da bemeldte Steds fornemste Jndbyggere var ubudne tilstæde ved Ligets Ankomst, og med det øvrige Følge geleidede samme til Graven. For denne Æresbeviisning følen jeg mig pligtig herved offentlig at bevidne min pligtskyldige og ærbødige Tak. Stathellet ved Brevig, den 2den Februar 1810. Niels Rostrup, Over Toldbetient og Forligelses. Commissair.