Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-11-06
Mine Herrer, Der blev mit sørgelige Kald, i Dag at skulle holde en Ligtale over vor hedengangne Klub. Jeg mangler Ord til at udtrykke min Sorg, For ti Aar siden, netop paa samme Dag og til samme Klokkeslæt, stod jeg her, og glædede mig med Eder ved dens Stiftelse og Jndvielse. Man kappedes fra alle Sider om, at komme ind i vort Selskab, og ansaae det for en Lykke at optages deri. Det formerede sig med hver Dag, som om Frugtbarhedens Velsignelse var lyst over det. Vi maatte tilsidst erklære det for sluttet, og man ventede med samme Længsel paa, at en Plads skulde blive ledig deri, som Expectanten paa sin Formands Død. Det var en Ære at komme derind, en Vanære at falde igjennem, og en evig Skjændsel, et Cains Mærke at exeluderes der. Den, som skulde optages heri, maatte gjennemgaae en sand Skjærsild; hans Stand, hans Slægt, hans Formuestilstand blev undersøgt, veiet, prøvet, førend der ballotteredes paa ham, og jeg tør næsten sige, at man kunde lettere blive optaget til Medlem af den hemmelige Ret, end af vor Klub. Men var man først optaget deri, saa var man ogsaa bleven til en Mand, der kund fordømme, uden selv at blive dømt. De Ord vor Klub, vare et Udtryk, som med en uforklarlig Selvtilfredshed udtaltes af ethvert af vore Medlemmer. Ofte vilde man anvende store Summelpaa at komme derind, stundom endog Bestikkelse, men vor Klub bestod af ubestikkelige Mænd, der ei vare tilfals for Gunst eller Gave. Vilde Nogen derind, saa maatte han, under Haanden, ligesom til et Pave= eller Parlamentsvalg, søge at hverve og erhverve sig Venner, der med deres hvide Kugler kunde overvinde de sorte, som altid vare mange, da ikke faa af Selskabets Medlemmer havde den Grundsætning, altid at lægge Nei, for at bevare Klubbens Reenhed og dens ubesmittede Rygte. Men at, hvor have disse Tider ikke forandret sig. Hvor nøgent er nu ikke det Tre under hvis Skygge vi engang nøde saa mange Glæder, Jkke allene henvisnede og affaldne ere dets Blade, ogsaa dets Stamme er raadden, og kun den trødskede Stub er tilbage. Vore bedste og gavmildeste Medlemmer ere blevne ad- og om spredte som Avner for Vinden. Vor Justits da cteur er nu selv i Justitsens Hænder, vor Casserer casseret, og vor Secretær saa secret, at ingen veed, hvor han er i Verden. Den ene er ruineret, den anden blameret, den tredie degraderet, den fjerde reduceret, den femte baneret. Hvor blødte ikke mit Hjerte, da jeg i Forgaars saa alt vort Jnventarium sælges ved offentlig Auction til den Høistbydende, vore Spilleborde, vore Stole, vort Billardbord, vore Lysekroner, vort Orchester, vore Noder, vore Bøger, ja endog vor Ballotteermaskine, der engang var os en Helligdom, bortslæbes af Marchandisere og Auctionskoner. Denne Sal, der engang var et Jsistempel, hvis Dørtærskel ingen Undviet turde betræde, hvorledes er den ikke bleven vanhelliget, Vort kostbare Theater og vor endnu kostbarere Garderobe er solgt til Spotpriis. King Lears Kjole, som jeg engang havde den Ære at bære, og Dronning Elisabeths Kroningsdragt, hvori min Kone gjorde engang saa stor Lykke, hænge nu til Spot og Spee i en Marchandiserbod, i Mikkelbryggersgaden. Med Veemod kaster jeg et Blik paa denne Sal, som vi i Dag for sidste Gang ere samlede i. Hvormangt et Pølsegilde blev ikke givet her. Hvormangen Skaal udbragt. Hvor mangt et Pharopartie spillet. Hvor mangen glad Ruus drukket her, Ak, dersom disse Vægge kunde tale, hvorledes vilde de da ei sukke og klage med mig, JMorgen er den maaskee forvandlet til en Skrædersal eller et Spiseqvarteer. - Men det er ikke nok, at vort Hoveds Krone er faldet, at vort Selskab er sjunket sammen ligesom ved et Jordskjelv - det er ogsaa blevet til Forsmædelse. At det har maattet spille Bankerot, det er langt fra ikke det værste; men at en Brændeviinsbrænder har kunnet lade sælge Jnventariet af en Klub, der hidtil talte de første Rangspersoner og Rigmænd blandt sine Medlemmer, det er haardt og smerteligt. Her staaer endnu det sidste, som vor inhumane Værk har levnet os - vor Klubcasse. Men hvo kan betragte denne Stakkel, uden at fælde modige Taarer, Før var den bestandig fyldt, som en vel mædsket Capuziner, og den Kilde, hvorfra vi kunde øse vore Fornødenheder. Nu er den saa udtømt, som om den i ti Aar havde laboreret af en Tæring, saa indsvunden, som en vindtør Sild. Det var Alt, at jeg kunde frelse den fra vor Huusværts Kløer. Ogsaa den vilde hiin Barbar bemægtige sig. Jeg løskjøbte den, som Grækerne deres Prindser og Prindsesser og Qvinder og Børn af Tyrkens Haand. Ja, Brødre, sie transit glorie mundi – saaledes tager Fanden ved al jordisk Herlighed! - Men hvad ruinerede især vor Klub? Det, som ruinerede det babyloniske, persiske, afsyriske, grækiske, romerske, franske Rige – intet, min Siel, uden Splid. – Enighed befæster, Uenighed opløser Klubber saavelsom Riger. Havde vi været enige, saa havde vi endnu, som sønderknuste Vrag, kunnet reddet os i vort Skibbrud, og hjulpet os frem ved Credit. Men nu slog vor Uenighed Hovedet paa Sømmet. Dog, skeet Gierning staaer ikke mere til at ændre. Vor Klub er død. – Fred med dens Aske! Endnu en Stemme om Pennestridigheder.