Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-09-21
J Thoughts on the greek Revolution (Tanker om den græske Revolution), by Sheridan, Lond, 1824, opfordrer Forf. endnu eengang Engellændernes Menneskelighed til Bedste for Grækerne, Han taler deres Sag med ligesaa megen Forstand som Følelse. Uden at nægte Tyrkernes Despotisme og Grusomhed, modsætter han sig dog deres Fordrivelse fra Europa, som han troer vilde drage store Uleiligheder efter sig. Han mener, at ved det Ottomanske Hofs stigende Fordærvelse, vil dette Rige naturligviis udslettes Europa, især naar Grækernes Uafhængighed, garanteret af de europæiske Magter, tillader dem at oprette en fast Regjering. Gjenfødte ved denne frygtelige Kamp vilde Afkommene af dette Verdens første Folk igjen optage den Rang, dets Forfædre beklædte. De forsømme intet for at gjøre sig en ædel politisk Tilværelse værdige, næsten alle dyrke Videnskaberne. Der gives 3 400 græske Studenter i Tydskland, og 1 Jtalien 5600. Endnu et langt større Antal maa der drage til det Universitet, der stiftes i Corfu efter den joniske Regjerings Befaling, og under den ædle Lord Guilfords Auspicier. Forf, nævner adskillige meget udmærkede græske Literatorer, og deriblandt Nicephore, Theotokis, Bela mus, Joanina, Athanase, Paros, Joseph Masodicieneren, Georges Sakellario, Kolletti, Cougressens Secretair. Om Røverne i Rom. Under Titel af Tablettes romaines udkom nyligen i Paris en Bog, som vakte der Opmærksomhed og, strax efterat den var udkommen, blev borttagen af Politiet. Den unævnte Forfatter er en bestemt Anti-Ultramontan. Han viser Rom, som det nu igjen er, og det Mørke, som paa ny er indført i Pavestaten. Følgende Capitel deraf, der handler om Røverne, vil- Ofte ikke være danske Læsere ukjerkomment. ligner Sandhed løgnagtigt Digt. Denne Paastand falder En uvilkaarligen ind, naar man hører Fortællingen og Røvernes Frækhed og Strafløshed i Kirkestaten. Man vilde tage meget Feil, dersom man sammenlignede dem med Røverne i andre Lande. Stratenrøveren er her ikke en af Alle forfulgt Flygtning, uden Hjem, der maa skjule sit usle Liv i Skov og Nat nei, han eier her ofte et lidet Huus og lidt Jord, er Huusfader, har Kone og Børn, og gaaer ogsaa frit omkring som hver anden Borger. - Hver Bande har sin Chef, der hersker med dictatorisk Magt og indbyrdes Sammenhold beskytter disse Mennesker. Jøvrigt ere de næsten alle, ved Overensstemmelsen i deres Klædedragt, kjendelige, og denne bestaaer i Almindelighed af blaa Pantalons, en ligedan Vest, der er prydet med to Rader Sølvknapper, en foran meget aabentstaaende Skjorte med nedslaaet Linning, en spids og høi rund Hat, et bredt Belte, der sammenholdes ved Sølvspænder, et Slags Jagt eller Patrontaske, og til Bevæbning Dolk, Sabel, Pistol og Kuglebøsse. Men til Tegn paa sin Rettroenhed bærer Røveren ogsaa stedse paa Brystet et Sølvhjerte eller deslige, som sædvanligen gjemmer en Reliquie og er prydet med det derpaa udarbeidede Billed af Madonna eller Barnet Jesus. - Deres sædvanlige Opholdsted er Campana di Roma, Egnen omkring Fondi, de Bjerge, hvorfra de, ligGlenter, styrte ned paa deres Bytte, og belee, ja stundom bittert hevne, de mægtige Trudsler fra en Regjering, som kun viser Mod og Standhaftighed i at holde fast paa anmassede Rettigheder over Fyrster og Folkeslag, kun forstaaer at holde den gode Borger i Lænker, men lader den Ryggesløse have frit Spil. Til denne Stats berømte Røverhøvdinger hører en vis Diecinove, saaledes kaldet, fordi der mangler ham en Taa. Dette Menneske, eller ydermere, dette Uhyre, synes at plages mere af Blod end Guldtørst, thi ofte pinte han de Stakler, der vare saa ulykkelige at falde i hans Hænder, paa det grusomste, førend han dræbte dem. Sin egen Kone afskar han Brysterne, for at hevne paa hende en begaaet Utroskab. Men hvor ræbselsfulde de utallige af ham udøvede Ryggesløsheder end vare, saa sluttede Regjeringen dog istedet for at fange og straffe ham, et Forbund med ham, for at skaffe de ulykkelige Indbyggere nogen Ro, men som imidlertid ikke frugtede synderligt. Diecinoves Bande ranede og myrdede ligesom forhen og nu næsten, ligesom under Beskyttelse af Lovene og Kirken, som allerede høitideligen har forladt Banditerne alle deres Synder. - En anden Horde fik lige Begunstigelser og ligedan Tilgivelse, efterat den længe nok havde været den førstes Medbeiler i Ryggesløsheder. Endnu skrækkeligere end begge disse, siger Forf., var en tredie, som under mit Ophold der drev sit Væsen i Egnen af Sonnino, og i Begyndelsen stod under et Par Røvere, ved Navn Masocco og Garbarone, sildigere under andre, navnlig Matte og Massaroni. Denne Bande gjorde længe den hele Egn, fra Fondi indtil Rom, i høieste Grad usikker, og selv da deres Hovedqvarteer Sonnino, Stratenrøvernes og Banditternes gamle, frygtelige Rede, var blevet ødelagt, ophørte ikke deres Heltegjerninger, til Skræk for Regjeringen, der nu saae sig nødsaget til, at afsende een af sine første Tjenere, for formeligen at underhandle med Misdæderne. Denne hæderlige Sammenkomst fandt Sted ikke langt fra Terracina; men Røvernes Fordringer af Pensioner og andre Godtgjørelser, vare saa overdrevne, at Regjeringens Befuldmægtiget dog ikke vovede at indrømme samme og saae sig tvungen til, først at indhente nye Jnstructioner. Men ogsaa denne Gang strandede den herlige Fredsunderhandling, og Røverne vedbleve at drive deres sædvanlige Spil. Endeligen besluttede Forstanderen af Seminariet i Terracina, en, ved Gudfrygt og christelige Dyder, udmærket Mand, endnu at gjøre et Forsøg, for at bringe hiint Afskum til Fornuft. Med et stort Kors i Haanden gik han ind i Bjergegnen og sagde til Banditterne, da han havde fundet dem: Haver Medlidenhed med eders Medmennesker og gjører ikke Ondt, blot for at gjøre Ondt. Hvorfor ville J fremture i et Liv, som det, J hidtil have ført, da der ikke gives mere noget Øjemed derfor, Seer, Regjeringen tilstaaer eder en Generalpardon; den gjør endnu mere, den vil ogsaa sørge for eder, ja den angaaende Sonnino udstedte Anordning skal tilbagekaldes, eders fangne Kammerater sættes i Frihed, eders ødelagte Huse gjenopbygges. Den gudfrygtige Mands Veltalenhed, men, fremfor Alt, hans Løvter beseirede Røvernes Stivsind; de lovede for stedse at forsage deres ryggesløse Liv, og Rectoren, henrykt over at have bragt det saavidt, besluttede nu, aldeles at omvende de Vildfarende. For desto bedre at kunne dette, tog han adskillige Medlemmer af det smukke Selskab med sig til Terracina i sit Collegium, og begyndte her at undervise dem, i Selskab med Jnstitutets Elever – alle Sønner af anseete Familier. Sagen gik i adskillige Uger fortræffeligt. Røverne viste sig saa hengivne, saa angerfulde, de lyttede til de Lærdomme, der gaves dem, med saadan Opmærksomhed, at den brave Forstander havde Glæde af dem og neppe kunde lade gjøre Bod og communicere nok. (Fortsættes.)