Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1835-11-20
(Af Kjøbenhavnsposten Nr. 251252.)At Hoveriets fuldkomne Afskaffelse vilde være et ligesaa stort Gode for Hosbonden som for Hoveribonden, derom kan der, Alt retligt overveiet, vist ikke være deelte Meninger. Hoveriet er intet Gode for Hosbonden, fordi denne, saaledes som Hoveriet som oftest præsteres, faaer sin Gaard slet og ofte tillige utilstrækkeligen drevet; slet, fordi Bondens Heste, Plov eller Harve i Almindelighed ere af den Beskaffenhed, at om end de Folk, han sender til Arbeidet, besidde Duelighed til at bruge disse Reqvisiter, (hvilket tidt ei er Tilfældet) den Brug af samme, hvorpaa han har retlig Krav, i de sidste Tilfælde er erholdelig; og utilstrækkelig, fordi Hoverieforeningerne, udenfor hvilke Hosbonden ikke kan gaae, som indgaaede i Fortiden, og saaledes ikke i Skridt med vor Tids Agricultur, næsten altid gjøre enhver planmæssig Drivt, saasom: Brakning, Mærgling, halv Staldfodring a. uiværksættelig, med mindre Hosbonden selv vil anskaffe sig flere Karle, Heste, Vogne, Plove og Harver, for hvilke han saaledes ikkun til enkelte Tider paa Aaret har Brug og som forresten, da han har Hoverie, til sin Gaard, ere ham undværlige, uden at tale om, hvor let han ved denne Selvdrivt kan komme i Collision med Hoveriforeningen, hvilket kan afføde Kiv og Splid imellem ham og Bønderne. Han vilde saaledes vistnok være langt bedre tjent, om han endog ikkun fik en yderst moderat Betaling af Bonden for Hoveriet, tillagt det aarlige Landgilde, isærdeleshed naar han selv er en duelig Mand, der forstaaer at vælge og omgaaes Tjenestefolk, gjøre Jndkjøb &c. da disse Hoveriepenge tilsammenlagte, dog altid vilde udgjøre en ikke ubetydelig Sum, som Bidrag til Gaardens planmæssige Drivt, især naar Heste og Avlsredskaber engang vare anskaffede. Hoveriet er heller intet Gode for Bonden. Dette trænger neppe til nogen Beviisførelse. Vi forudsætte, at de Hoveriepenge, som skulde træde i Stedet derfor, ikke bleve bestemte for høie, men i Overeensstemmelse med Ret og billighed; hvorved da heller ikke den Betragtning bør tabes af Sigte, at Bonden saagodtsom aldrig forretter nær det Hoverie, Foreningerne eller Bestemmelserne paalægge, af den naturlige Grund, at det sjelden kan forbruges ved Gaarden. Enhver, der kjender disse Bestemmelser i Almindelighed, vil heri ikke finde nogen Modsigelse med hvad vi ovenfor har anført om manglende Arbeide ved Gaardens planmæssige Drivt. Ligesaavist er det ogsaa, at Bonden, de Dage han kommer til Hove, ikke engang anvender den halve Tid paa selve Arbeidet, idet den øvrige ofte medgaaer til Kjørsel eller Gang til og fra Gaarden (i de fleste Tilfælde 1, ja undertiden henimod 2 Mile frem og tilbage) Venten, den Ene efter den Anden, Ophold under Arbeidet, fordi den Ene ikke altid kan komme til for den Anden, saasom ved Tørve, Høe og Kornaflæsning &c., Spøgen og Fjasen især imellem Tienestefolkene, der sjelden tragte efter at blive færdige for at komme hjem i den Hensigt, at arbeide for deres egne Hosbonder, men allene efter at de kunne, som man siger, see Solen skride paa Himlen og Dagværket dermed endt. Hovkjørslerne give desuden ikke sjelden Anledning for disse til Sviir i Brændeviinskipperne paa Veien - løsagtigt Levnet - Hang til Dovenskab m.v. og Alt dette stundom imedens Bondens Korn eller Høe kan staae høstfærdigt eller tjenligt til Indagning, hvilket den stakkels Mand ørkesløs maa see paa, fordi hans Arbeidskraft er ved Hovedgaarden. Jkke sjeldent hænder det vel, at Tiender tillige skulle præsteres, hvilke han skal henføre ofte til 3de forskjellige Steder, inden han maa hjemkjøre sit eget Korn, er det nu ovenikjøbet et vanskeligt og vaadt Høstaar, og det regner hveranden Dag, maa han ofte gjøre frugtesløse Reiser til Hovedgaarden, istedetfor at passe paa det gunstige Øieblik ved Hjemmet. Ere Bonden og hans Kone selv arbeidsføre og have de et Par halvvoxne Børn, et Par gamle Heste og en gammel ubeslagen, Vogn, der er ubrugelig til Hoveriet, gjør man sagtens det Ubetydelige man kan ved egen Bjergning, for ikke ganske at lægge Hænderne i Skjødet. Fattes derimod egen Arbeidsførlighed og de meest uundgaaelige fornødne Reqvisiter, er ham intet Andet tilovers, end at væbne sig med Taalmodighed. At hæve Hoveriet ved et Magtsprog fra Regjeringens Side, har vistnok Meget imod sig. De Grunde, der i sin Tid talte for, at faae alt vilkaarligt ved Hoveriet hævet, tale vist ikke saa vægtigen for Hoveriets legale Afskaffelse. Lovens 5-11 og 2 bør ved denne Sags Betragtning vist ikke tilsidesættes. Derimod tillade vi os at formene, at man uden at tabe Ret og billighed af Sigte, her kunde gaae indirekte til Værk, for ei at sige ansvorende begge Parters Jnteresse paa en lige fordeelagtig Maade og man vil vel da hos de fleste Jordegaardseiere naae Maalet, om ikke strax, saa dog muelig i Fremtiden, alt som Sagen, nøiere blev overveiet. En saadan indirekte Maade vilde det være, naar Regjeringen f. Ex. sanctionerede ved Lov; at hver den Jorddrot, som i det Hele vilde erklære sig for Hoveriets Afskaffelse, i det Sted maatte berettiges til at affordre sine Bønder aarlig i Hoverie penge 24 s. for hver Pløie, eller Spanddag og 12 s. Sølv for hver Gangdag), han med de sidste 10 Aars Hoverieprotokoller kunde bevise (f. Ex. for Landvæsens commissionen i Amtet) at Gjennemsnits-Hovarbeidet ved hans Gaard havde beløbet sig til (thi som sagt, kunne Hoverieforeningerne ingen Norm afgive, da ofte ikke nær det Arbeide, disse omtale, virkelig er forbrugt, saalidet som hele Arbeidstiden er anvendt paa de Dage, Bønderne have mødt). Derhos skulde enhver Jorddrot, der ved en saadan Erklæring vilde opfylde Kongens landsfaderlige Ønske, have Tilladelse til, saasnart en Gaard eller et Sted paa hans Gods blev fæsteledigt, da at bortleie eller bortforpagte det til hvem han vilde og paa hvilke Vilkaar han med Vedkommende (Bonde eller Jkke=Bonde) kunde forenes; kun ikke med Hoverieforpligtelse; hvorimod Con Maaskee lidt mindre for en Spanddag end for en PløieMaaskaa lide mindre har en Snanddag end for en Pro dag og lidt mindre for en Gangdag om Vinteren end foren Dito om Sommeren, hvis man kan gaae saa detaille rende til Værk ved den proponerede Hoveritaxation. trahenterne vel maatte tilstædes Aar for Aar at komme overeens om et eller andet bestemt, men ikke for Livstid varende, eller uopsigeligt Arbeide, istædetfor den stipulerede Penge, eller Naturalprodukt-Afgivt. Saa skulde ogsaa Jorddrotten, om han maatte finde det tjenlig, at sammenlægge 2de eller flere Gaarde, og Hartkornet ikke derved opløb til over 20 Tønder, da hertil, efter Ansøgning, kunne vente Tilladelse, i alle de Tilfælde, hvor ikke særdeles Omstændigheder maatte tale derimod." Vel øine vi den Jndvending herimod, at Hartkornet ikke altid kan være nogen sikker Maalestok, paa Grund af den uforholdsmæssige Beskaffenhed, det ofte har, og hvor Meget der endog kan tale for, at det fremdeles burde forblive ansat som det er, og at Folk ved Kjøb og Salg selv maa jevne den større eller mindre Byrde ved Kjøbesummernes Størrelse, ville dog vistnok langt vægtigere Grunde, (hvilke det imidlertid ligger udenfor disse Liniers Hensigt, at anføre) tilraade en ny Matrikul og det vel endog ikke engang for alle, men hvert 50de eller i høieste hvert 100 Aar, i hvilket Tidsrum Eiendomme, som bekjendt, i mange Henseender kunne og ofte maae undergaae betydelige Forandringer. Forresten kunne vi her naturligviis ikke indlade os paa at bedømme, om dette Arbeide vilde blive saa vanskeligt og bekosteligt, naar man ikke gik altfor subtilt tilværks. Vi haabe imidlertid, at en saadan rigtigere Harn korns-Regulering, som vi jo i flere Aar have ventet, endeligen vil komme istand, og da bortfalder hiin Jndvending. Foruden det subordinerede Afhængigheds=, Hørig= og Lydigheds=Forhold, hvori Fæstebonden staaer til Hosbonden, og hvilket, om det end ikke ligefrem kan siges at gjøre ham til dennes Træl, dog alligevel nedtrykker og sløver ham, og, forsaavidt Oplysning desuagtet kan fremspire, gjør ham hans Stilling som fri Statsborger, saaledes som han bør være, alt mere og meere utaalelig - et Onde, den vel ogsaa for endeel afhængige, men dog desuagtet langt friere Forpagterstand ikke afføder i nær saa høi Grad – medfører Fæsteindretningen, ved den betydelige Jndfæstning, der som oftest gives, og hvilken mangen Gang grændser til det halve Beløb, om ei derover, af hvad Gaarden ved Kjøb og Salg kunde været udbragt til, en meget ofte i Fæsterens hele Levetid uovervindelig Anstødsteen for hans og Families Velværen. Jsærdeleshed finder dette vistnok som oftest Sted ved Ususfructuarbesiddelser, hvor Besidderen meere seer paa den øiebliklige Jndtægt, Jndfæstningen giver, end paa at forøge Jordebogsindtægterne, idet han er uvis om han eller Børn nogensinde kunne opleve den Dag, da de kunne høste Nytte af en saaledes forøget aarlig Jndtægt. ) Saameget som der nemlig kan sig. 4 - 3 Gaarde. over 20 Tdr. Hartkorn, eller altfor mange smaa Huuslodder, gives Plads i Avlsbruget, saa Lidet er der vist at erindre mod Gaarde af Middelstørrelse, da disses Ager) Saameget som der nemlig kan siges imod, at store Gaard over 20 Tdr. Hartkorn, eller altfor mange smaa Huus lodder, gives Plads i Avlsbruget, saa Lidet er der vi at erindre mod Gaarde af Middelstørrelse, da disses Agerbrug altid betaler sig bedst. Vi sætte nu, at Bondekarlen, der attraaer Fæstet, har arvet eller tjent sig en 4 a 500 Rbd.; (sjelden har Nogen in casu mere, thi har han det, vælger han fornuftigviis hellere at kjøbe Eiendommen end fæste Gaard, til den Enkelte, der undertiden kan have Forkjærlighed for sin eller Kones Fødegaard, kunne vi ikke tage Hensyn.) Hosbonde og Forvalter vide som oftest hvad en saadan Ungkarl har Ville vi nu end ikke antage, at dette Kjendskab til Karlens Formue stundom kan vække Begjerlighed efter mere end ellers, faaer han dog sjelden den attraaede Gaard, uden at han strax maa ubetale det meste, ofte endog indtil den sidste Skilling han har, derfor i Jndfæstning, ja vel endog undertiden maa gjøre Laan for dermed at lade Gaardens Bygninger istandsætte og anskaffe manglende Besætning, Føde og Sædekorn for Synsoverleveringsforretning skeer, hvilket Alt naturligviis rigtig forstaaet maa regnes med til Jndfæstningssummen, anskaffe Jnd- og øvrige Udbo m.v. - kort, man skal vist ikke fremvise 1 af 10 nye Fæstere, som ikke maae gjøre Gield for at etablere sig og endda mangle den nødvendige Drivtscapital, hvortil Jorderne ofte høiligen trænge, naar han skal drive Gaarden som han bør. Alt dette finder ingenlunde i saa mærkelig en Grad Sted ved Forpagtninger, om Forpagteren endog maatte give i aarlig Forpagtningsafgift det Dobbelte, ja var det endog det Tredobbelte af hvad der forhen har været svaret af Gaarden i Landgilde og, hvis det er en saakaldet Frigaardi Hoveripenge, især naar Gaarden først er sat ret i Drivt; thi han arbeider i denne Stilling ene og alene for sig selv kan opoffre sin Flid og Møie ene og allene paa sin Forpagtning, holde færre Folk og Arbeidsreqvisiter, og vil, vel at mærke, sjeldnere komme til at mangle Drivtscapital, idet at han har al den Formue, han fornuftigviis begyndte med, i Behold dertil og til at anskaffe Jnd- og Udbo. Hertil kommer endnu, at om han end med Tiden skulde finde at have foraccorderet sig, hvilket især let kan skee med den unge uerfarne Mand, saa kan han dog, imedens han endnu har Arbeidskraft tilbage, vente at blive sin Forpagtning qvit, mulig dog og redde lidt af det, han medbragte til Gaarden, see sig om en fordeelagtigere Forpagtning og saaledes ikke usandsynlig oprette sin hidtil forspildte Lykke; hvorimod han, naar hans hele Formue engang er kommen direkte eller indirekte i Hosbondens Lomme ved Jndfæstningen i Forvalterens de sædvanlige 10 pCt.) da er bunden til Hosbonden og Gaarden for sin hele Levetid og saaledes er og (ikke meget ugentlig sagt) stedse bliver ved at være en, i al Aandskultur nedtrykt, forarmet Træl. Vel sandt, han kan opsige sit Fæste, dog ikke uden beviist skjellig Aarsag, hvilket Fattigdom vist ikke er, naar han holder sig Lovens 3137 efterrettelig; men har han ikke da, naar Hosbonden ikke af Naade og Barmhiertighed vil gjengive ham Noget, forspildt den hele Jndfæstningssum, denne være nu betalt i Contanter eller efter Accordsat paa Gaarden for Overlevering skeete, jo visselig - den Formue, han præsumtiv begyndte med, er tabt. Forf. af disse Linier mener derfor, at det ufeilbarligen vilde være til største Gavn for Landet, om alt Fæste og Hoverie blev afskaffet, de større Hovedgaarde, som ikke uden Vanskelighed kunne drives uden Hoveri, udstykkede til mindre Gaarde, og Bondegaardsforpagtninger (ligesaavel som nu Hovedgaardsforpagtninger) tilladte uden nogensomhelst Tvang - Hoveriforpligtelsen for Fremtiden undtagen altsaa paa kortere eller længere Tid og som man forøvrigt bedst vilde og kunde.