Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1814-04-05
(Af Randers Avis.)¬ (Jndsendt.) En Drom. Det er meget usædvanligt, at have en saadan Drøm, der i ordentlig Gang, fra Begyndelsen indtil Enden, kan antages for en virkelig Begivenhed i Li Livet, og dog er dette hændet mig for faa Nætter, siden. Da jeg hele Natten igjennem kontinuerede en Drom, og det saa ordentlig, som om det havde været en virkelig Begivenhed. Uden lang Fortale, vil jeg skride til Arbeidet og fortælle denne, efter min Følelse, saare besynderlige Drøm. Det forekom mig at jeg, med en billet, blev ladt ind i en stor og særdeles prægtig dekoreret Sal; det syntes fast, som Kunst og Smag havde anvendt Alt, for at sætte alle Sandser paa engang i den heftigste Bevægelse, for at bringe den sværmende Phantasie til den høieste Grad af Forvirrelse. En utallig Mængde Mennesker af alle Stænder vare samlede imellem hinden, man blev den underligste Modsigelse vaer i Miner, Paklædning og Samtaler i de forskjellige Grupper, som hist og her ordnede sig og ikke ordnede sig. Snart saae man tvende at trænge sig i dyb Samtale, igjennem Hoben, med en saa synderlig Modsigelse i Miner, at man skulde troe, at det var den personificerede Glæde og Sorg der gik Arm i Arm med hinanden. Hist saaes Een at gaae taus i indenlandsk Klæde, hist en Anden med en nye Kjortel af det fineste engelske Klæde, nyligen ankommen fra Lübeck; hist faaes en Gruppe i dybe Betragtninger over en Mand der, lig en Taler, forede Ordet; Gjenstanden, for hans Undersøgelse var, hvem de Allierede vil sætte paa Frankrigs Throne, nu en Anden om den Blodsudgydelse, som vist vil finde Sted, om Franskmændene med nye Enthusiasme vilde hævde Riget Ære og Selvstændighed, nu andre om Qvægsygen i Holsteen, nu nogle og Committeesedlerne, og Gud veed Alt hvad der blev afhandlet; thi Mængden var skrækkelig stor, og Allarmen og den buldrende Surren saa stærk, at man skulde troe, at det var sværmende Bier. Salen var saa lang, og Mængden af Mennesker saa stor, at det var umueligt at skue, hvad der foregik neden i Salen; jeg trængte mig da saa godt jeg kunde, fremad, og jeg saae flere ligesaa nysgjerrige at trænge frem. Jeg vilde flere Gange spørge, hvad Hensigten var for denne Samling men bestandig kom der noget iveien, der hindrede mig at komme ud af min Uvished, om det var Klub selskab ellers Børssamling, jeg troede fast det sidste. Grunden til de mørke Miner jeg saae, tilskrev jeg Fallissement; de glade Ansigter, en Følge af en Coup de havde gjort med Committeesedlerne; Mændene i hjemmegjort Klæde, Kieltringer, som ikke havde Penge; men tilbød sin Tjeneste i Handelen; de fine Herrer, nyebagte Grosserer, eller saadanne Herrer der kalde sig saa, for under Dagdriverie at hedde noget. Under disse Betragtninger lykkedes det mig endeligen at naae Enden af Salen; men hvor blev jeg ikke overrasket, da der med et aabnede sig en Scene, der henrev saaledes min Siæl i Betragtninger, at jeg næsten ikke vidste hvor jeg var. Jeg saae den skjønneste Throne, som ingen Fyrstesal kunde fremvise Mage til; paa den fremstillede sig det blideste og huldeste Væsen mit Øie nogensinde havde seet; jeg fik Leilighed til at beskue dette hulde Væsen ret nøie, thi Trængselen var ikke der saa stor, som oppe ved Jndgangen til Salen. Længe svævede jeg i Uvished om hvem dette Væsen var, først da jeg blev vaer, at der ved Thronen laae et sønderslaget Spyd; at ved hendes Side laae en Oliegreen og Overflødigheds Horn, at hun i sin Haand holdt en Mercurie=Stav, da først kjendte jeg det hulde, blide Væsen, at det var Gudinden Eirene, den personificerede Fred: hun havde en tændt Fakkel i den ene Haand, hvormed hun syntes at vilde antænde en Hob Vaaben, som laae neden for hendes Fødder. Nu først begreb jeg Hensigten, for denne Samling, det skulde være en Fest, som Eirene indbød til, med andre Ord: en Fredsfest. J hendes Mercurie=Stav laae en Tryllekraft der satte mig i den største Forundring: saa ofte hun rørte med den ved en Bog, som i Folio laae paa et med grønt Klæde beklædt Bord, da vendte sig et Blad i Bogen, som Plutus behagede at oplæse, altid med Hensyn til En og Anden, som Gudinden blev opmærksom paa. Det var sandsynligviis Grunden til, at ingen Trængsel var ved hendes Throne, thi denne Bog var Sandhedens Organ, og den kunde kun faae taale at høre. Under de mangfoldige Betragtninger denne Scene vakte hos mig, blev jeg pludseligen overrasket af en Mand, der med nogle Pakker under Armen, vendte sig fra Thronen og med et haant Smiil, sagde: - Narrestreger. Han havde ikke saasnart sagt disse Ord, førend Eirene rørte med sin Stav ved Bogen, og Plutus begyndte saaledes: Elendige, Det Ord du i Harme udsagde, er Udbrud af en Følelse, din umættelige Begjærlighed har fødet. Under Vaabnenes rædsomme Klang paa de forhugne Skjolde, under den Fortrængtes Taarer i Krigens Dage, nød du Fordeele: din Begjærlighed skabte nye Kilder til Profit: din Dynge blev større, som Elendigheden tiltog: du harmes nu fordi jeg vil sætte Skranker for din Egennytte, og holde den inden for billighedens Grændser. Du har tabt Borgerens sande ædle Aand, der i dristig Virksomhed, under Billighed og Retskaffenhed, vil gavne Staten som dig selv, du glæder dig ei ved de Taarer der nu ere aftørrede: du seer mørk ud, fordi du, ved de Velsignelser jeg vil udbrede, maaskee taber 100 af den Formue du saa let forhvervede dig i Jammerens Dage du frygter for mig, som den Gierrige for Døden." Jeg saae ham gaae slukkret bort, dog uden at blive synderlig rød i Ansigtet, i det samme vaagnede jeg, men faldt atter i Søvn, og drømte videre at jeg kom atter ind i Salen. Der var nu ikke saameger Støi. Jeg fik derved Leilighed til at tale med en Mand, hvis Aasyn viste Retskaffenhed, og jeg spurgte ham derfor aabenhiertet, hvorledes, skulde dette være en Fredsfest, den hele Forsamling viste jo snarere Tummel end festlig Følelse, som Stedet og Anledningen burde vække, jeg saae dengang ligesaamange Bedrøvede som Glade: jeg hørte Samtaler, der aldeles ikke har Præg af de høie Følelser, som Øjeblikkes burde besiæle dem: jeg saae meget Faa, som hyldede Gudinden og at nærme sig hendes Throne, med den glade Mine hendes hulde Øie indbød til. Kjære Ven svarede den sindige Mand; hine Adspredte, hvorom de taler, ere kun komne for et Syn Skyld, de Bedrøvede vare de, som havde gjort store Entrepriser, i Haab om at Krigens længere Vedvarenhed skulde give dem utrolige Fordeele: de see nu deres ugudelige Haab skuffet - disse Statens Snegle krybe nu ind i deres Huus. De politiserende Støiere vare de, som i Letsind ikke føle eller have Sands for de Velsignelser, som den hulde Eirenhar skjænket Landet. Men spurgte jeg videre, jeg seer nu saa Faa af de Mange, som for satte mig i saa megen Forundring, Manden svarede: nyeligen reiste Eirene et Altur paa hvilket hun opfordrede Alle til at ofte hvad Evne tillod og Erkjendtlighed opfordrede dem til, for de af vore Brødre der ere saarede, for de ædle tappre Heltes Enker, der nu i Fredens Skjød savne sine Elskede, og sandsynligviis trænge, da trak de støiende Herrer sig ud af Kredsen, ja, jeg hørte een mumle, hvad? Jeg skulde give Noget? Jeg som ved Freden har tabt saa meget: jeg lyver ikke, sagde han til sin Naboe, naar jeg siger: at jeg ved Freden har tabt over 10000 Rd., og den samme Mand kjender jeg at have tjent i Krigen over 10 Tønder Guld. (Fortsættes.)