Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-09-16
Regjeringen havde nu besluttet at lade udforske Nigerens Løb, hvilket tilbyder den paa sin Handels Udvidelse stedse pønsende Britte, et Middel til at begynde Handelsforbindelser i hiin store Verdens beel. Munge Park betænkte sig ikke længe. Hans Families varme Bøn, ikke paa ny at udsætte sig for saa øiensynlig Fare, og selv Major Rennels Forestillinger, med hvem han efter Regjeringens befaling maatte gjøre Aftale, kunde ikke afholde ham fra et Foretagende, som hans hele Siel hans ved. Han forlod Skotland i Dec. 1803 med den behagelige Udsigt, snart at kunne tiltræde sin Reise. Gjenudbrydelsen af Krigen med Frankrig, og Adhington og hans Parties Bortfjernelse fra Ministeriet, lagde hiint Foretagende store Hindringer i Veien, og han maatte endnu stedse ønske sig til Lykke, at Hobarts Efterfølger, Lord Kamden, begunstigede samme saa godt, som Omstændighederne tillode det. Mungo Park, der imidlertid reiste tilbage til sit Fædreneland, benyttede denne Tid tilat lære Arabisk af en Person, der i Elfi Bays Følge, var kommet til London. Først i November 1804 kunde Afreisen tiltrædes, til stor Skade for Foretagendet selv, som, naar det var blevet udført i en anden end Regntiden, unægteligen havde ledet til lykkelige Resultater. - Den 28 Marts 1805 landede han ved Fortet Goree ved Gambia, hvorhan da, i Følge de Forskrifter, han havde faaet fra Regjeringen, trak 35 af de stærkeste og kraftfuldeste Soldater, der havde Lyst til at gjøre Reisen med, og drog med disse til det Jndre af Landet ad Sansanding, en Negerstat ved Niger. Anføreren for disse Tropper var Lieutenant Mar tyn. Desforuden ledsagede ham hans Kones Broder, Hr. Alexander Anderson og en Hr. Skott. Antallet af de Reisende var i det Hele 44. De bleve paa deres Tog hverken foruroliget af Jndfødte eller glubende Dyr, som i disse Egne findes i stor Mængde. - Desto skrækkeligere virkede Climatet og Regntiden, hvilken sidste Mungo Park altid havde frygtet. Den 17 Nov. vare af dette talrige Selskab kun endnu 6 Personer tilbage, nemlig Mungo Park selv, Lieutenant Martyn, og 3 Soldater, men hvoraf den ene var aldeles afsindig, og derfor en meget besværlig Ledsager. Hr. Skotts og især Hr. Andersons Død rystede atter Mungo Park paa det heftigste. "Jngen Begivenhed, siger han i sin Dagbog, havde nogensinde saa meget forstyrret min Aandsmunterhed, som den Gang jeg lagde Hr. Anderson i Graven. Jeg følte mig anden Gang eensom og penneløs midt iblandt Africas Vilde." Alligevel lod han ikke Modet synke. Endnu d. 17 Nov. skrev han til Lord Camden: "om ogsaa alle de Europæer, der følge med mig, skulde døe, og jeg selv være halvdød; saa vil jeg dog holde ud, og naar jeg ikke opnaaer Maalet for min Reise, saa vil jeg i det mindste døe paa Niger." - Hvilke glade Forhaabninger han endnu bestandigen nærede, sees af hans Brev til hans Ægtefælle fra Sansanding, af 19 Nov., hvori han tilmelder hende hendes Broders Død, og bliver saaledes ved: "Jeg frygter, at qvindelig Bekymring og Ængstelighed ville forlede Dig til at gjøre Dig en langt værre Forestilling om min Stilling end den virkelig er. Sandt er det, mine dyrebare Venner, Anderson og Georg Skott have forladt denne Verden, og den største Deel af Soldaterne ere, medens Regntiden stod paa, døde paa Marschen, men du kan være overbevist om, jeg er fuldkommen sund. Regntiden er forbi, og den sunde Aarstid har taget sin Begyndelse, saa at jeg ikke har at befrygte nogen Sygdom, og endnu besidder Kræfter nok til ved Nedseilingen af Niger at forsvare mig mod hver Fornærmelse. - Vi have allerede indskibet alle vore Sager, og ville, saasnart dette Brev er endt, afreise. Jeg agter ikke, at tøve eller landt nogensteds, indtil vi ere komne til Kysten, og jeg formoder, at dette vil være Tilfældet mod Aarets Udgang. Vi ville da indskibe os paa det første Skib, der gaaer til Engelland. Men vi gaae over Vestindien, saa vil denne Reise vare 3 Maaneder, længer, og vi kunne da ikke hande at være i Engelland førend d. 1 Mai. Aarsagen til vor Dvælen, siden den Tid, vi fjernede os fra Kysten, var Regntiden, der overfaldt os, medens vi endnu befandt os paa Reisen, og paaførte næsten alle Soldaterne Feberen. - Det er ikke usandsynlig at jeg vil være i Engelland, førend Du faaer mit Brev. Vær forvisset om, jeg foler mig lykkelig, naar jeg vender mit Aasyn mod Hjemmet. JDag have vi afbrudt alt Samqvem med de Jndfødte, og Seilene hisses i dette Øjeblik til vor Afreise." - Dette Brev er Mungo Parks Svanesang. Sandsynligviis gik han uopholdelig ombord paa den usle Skaanert Jolida, som han, tilligemed sine Ledsagere, havde forfærdiget paa to gamle, ubrugbare Canots, for med 4 Europærre og ringe Forraad at tiltræde den farlige Reise. Fortsættes.)(Af der Freimuthige.)J Ugston ved Lander i Engelland, havde to Duer bygt sig en Rede under Taget af et Bondehuus, og lagt deres Æg deri. En Kat der i Huset besøgte dem her ofte, og naar Duerne fløi ud, satte den sig paa Æggene. Omsider krøb Ungerne ud, og bleve efterhaanden istand til at flyve. Den stakkels Kat var trøstesløs, thi Duerne satte sig, som sædvanligt, paa Taget. Længe sad Katten med Dinene heftede paa Duungerne; men tilsidst besluttede den at følge efter dem, og fra den Tid af sidde Duerne og Katten ved Siden af hinanden paa Taget.