Viborger Samler, 1814-02-14
Frankrig. Paa en Tid, da Keiser Napoleon, der før som Lykkens Yndling foer frem som en vældig alt overskyllende Strøm, maae friste den ustadige Lykkes Ugunst, en vanlig Skjebne noksom grundfæstet i den menneskelige Historie; er det desto mærkeligere at læse de høist mærkelige Artstykker som fra Frankrigs Senat meddeles i Lübecker=Anzeiger, som vise saavel Frankrigs Forlegenhed, som og Senatets, ja selve Keiserens Hang til Fred. Samlerens Udgiver maae for denne Gang nøies med at give et Udtog af disse. Pariser Monitøren af 30te Decbr. indeholder nemlig en Tale holdet af Commissionens Ordfører Senator Greve Fontanes af saadant væsentlig Jndhold: "Senatets første Pligt mod Monarken og mod Folket, er Sandhed. Fædrenelandets nuværende kritiske Stilling gjør denne Pligt endnu helligere. Keiseren selv opfordrer alle sine Stats kollegier, til frie at yttre deres Meninger. Et i Sandhed Fyrster værdigt Exempel, Et værdigt Exempel af Regentmagt, hvorved denne, skjøndt stillet i en Enestes Haand, forstærkes ved almindelig Fortrolig, hed. Nationens Mening bliver derved Tronens Støtte, og Folket føler sit Værd, som den retmæssige Priis for deres Opofrelser. Saadanne store Beslutninger kunne ikke forfeile deres Hensigt. Desaarsag har da ogsaa den i Eders Forsamling den 22de sidstleden udnævnte Commission, for hvem jeg har den Ære at være Ordfører, paa det strængeste undersøgt hine af Hertugen af Vicenza meddeelee officielle Stykker, som ifølge Hs. M. Keiserens Befaling forelagdes samme. Atter ere Fredsunderhandlinger begyndte; - Endnu holder Eders Dom tilbage. En kort Fortælling af Begivenhedernes Gang ville foreløbigen belyse Eders Undersøgelse, og bestemme Frankrigs Skjebne. Han siger videre: da det øster rigske Kabinet ophørte med Mæglerens Rolle gjorde den franske Keiser et fornyet Forsøg til at fyldestgjøre Fastlandets Ønsker om Fred, Hertugen af Bas sand tilskrev derom Fyrst Metternich, og foreslog atter at underhandle under Krigen. Det var den 18de August, skjøndt Mindet om Slagene ved Lützen og Bantzen vare nye, ønskedes dog Fred; disse Fredsforslag vare imidlertid forgiæves; Fjendtlighederne begyndte paa nye; Begivenhederne toge en anden Vending og endelig afkastede hine tydske Fyrster Masken og forlode det franske Forbund og gik paa de Allieredes Parti. Det saa hæderlig begyndte Feldttog maatte da mislykkes; dog førte Keiseren, fægtende med hvert Skridt mod Troløshed og Forræderi, fine Folk tilbage af den trange Sti igjennem Tydskland - Med Glæde saae det franske Folk Ham komme tilbage, vel ikke med sædvanlig Lykke; men dog med Hæder - Hjemkommen i sin Hovedstad, vendte Han sine Øine fra Kamppladsen, hvor Veer den i 15 Aar beundrede Ham og opgav de udkastede store Planer - Jeg har, sagde Han, henvendt mig til mit Folk, aabnet det mit Hjerte; det læse der sine Følelser, Han har bestandig ønsket Freden. Baron St. Aignan er sendt til de forbundne Magters Hovedqvarteer. J hans Samtaler der med den østerrigske Minister Fyrst Metternich og den russiske Minister Grev Nesselrode, have disse venskabelig forelagt ham Præliminairgrundvolden til almindelig Fred. Den engelske Gesandt Lord Aber den var nærværende ved Samtalen. Skjøndt Frankrig havde Ret til at vente andre Forslag, har Keiseren alligevel opefretalt for Fredens oprigtige Ønsker. Ønske de allierede Magter og, som man maae antage, oprigtigen Freden; saa er og intet iveien for sammes Tilveiebringelse. Keiseren ønsker intet hellere end Fred; ja Han vil og kjøbe den ved Opofrelser. Hans store Siel synes hellere at ville frafalde sin personlige Hæder, for allene at beskjeftige sig med sit Folks Tarv. (Derpaa taler han sig om de mægtigste af de forbundne Fyrster, med saadanne Yttringer som man kan vente det af en Franskmand; Yttringer, der dog egne hver den Magt, der i det store Spørgsmaal og Ret og Uret, Mit og Dit, Slægtskab og Venskab, ventede andre Resultater.) Han slutter med at opmuntre Frankrig, der saa ofte leed i store Kampe med alskens Ulykker til ikke at forsage, fordi Fjenden har overskredet Grændsen, til ikke at glemme de 50 forhen tilkæmpede Seire; men at udholde den Kamp, der dog maae føre til Fred, og rolig vente Nydelsen efter saamange Lidelser og Opofrelser, Derpaa henvendte Grev Fontanes sin Tale til Hs. M. Keiser, Napoleon. Efterat have bevidnet Ham paa Nationens Vegne dens varmeste Tak for Hans Freds ønsker, efterat have yttret, at det Folk der i 14 Aarhundreder bevarede sin Selvstændighed, ikke nu maatte frygte at ødelægges af Fjendehaand, sluttede han saaledes: Sire! Søg at tilveiebringe os Freden ved Deres og Nationens sidste værdige Anstrængelser og naar dette er lykkedes D. Maj., da lad Vaabnene synke ud af Deres saa ofte seierrige Haand, og lev for os og Frankrigs Held. Dette, Sire! er Senatets Ønske, dette er Frankrigs Ønske, dette er hele Menneskehedens Ønske og Tarv Herpaa svarede Keiseren. Senatorer, Jeg er rørt ved de Følelser som de lægge for Dagen for mig. Af de Akter, som jeg har ladet Dem meddele, have De seet hvad jeg har gjort for Freden. Uden Anger vil jeg fuldbringe de Opofrelser som den mig af Fjenden foreslagne og af mig antagne foreløbige Basis, fordrer. Mit Liv har kun et Formaal, mine Franskmænds Lykke. Jmidlertid er Bern, Elsatz, Franche=Comte og Brabandanfaldne. Denne Deel af Mines Jammerskrig sønderriver mit Hjerte, Jeg vil opfordre Franskmænd til Franskmænds Bistand, Jeg vil opfordre de Fran skee fra Paris, fra Bretagne, fra Nordmandter, Campagne, Burgogne og øvrige Departementer, at ile deres Brødre til Hielp! Skulde vi lade dem i deres Elendighed, Fred og Befrielse være vor Forenings Løsen. Naar Fienden da seer hele Folket væbnet, vil han standse sine Vaabens Fremtrængen, og undertenne Fredens Betingelser som han selv foreslog. At vinde de tabte Lande tilbage er eimereattænke paa