Berlingske Tidende, 1834-03-05
(Fortsættelse.) Saalænge Selim sad paa Thronen, vedblev Sebastiani at nyde nogen Credit i Constantinopel; hver Dag forkyndte han, at Keiser Napoleon, hans Herre, vilde ufortøvet føre sine novervindelige Vaaben lige indtil Hjertet af Rusland, og tvinge samme til at tilbagegive hans tro Bundsforvandte, den høie Port, de af Russerne paa den Tid occuperede Fyrstendømmer Moldau og Wallaciet. Desværre bevirkede en Sammensværgelse, som den berygtede Cabackhi=Oglu meget snildt styrede, Selims Fald, og opløftede Mustapha IV, der hidtil levede som Fange i Serailet, i den keiserlige Stigbøile. Det gavnede Hr. Sebastiani kun lidet, at han med Penge bestak denne Cabackhi, der styrede Divanet; ei heller gavnede det ham, at han fik Dragomanen Aleco Suzzo til at udlevere sig de Noter, som den ny Engelske Gesandt, Lord Paget, havde tilstillet Porten; de Tyrkiske Ministre undte ham intet Øjebliks Roe, og undlode ingen Dag at spørge ham naar hans Keiser vilde holde de Løfter, som han (Gesandten) i sin Monarchs Navn havde gjort. Ofte, naar Sebastiani bleve dreven til det Yderste, spillede han den Krænkedes Rolle, og greb falske Paaskud, for at kunne fordre sine Passe, hvilket var et daarligt Middel til at befæste den endnu saa skrøbelige Alliance imellem Tyrkiet og Frankrige. Mangen Gang lod han sine Kufferter indpakkes og truede med at nedtage sit Gesandtskabsvaaben, dersom de hemmelige Underhandlinger mellem Porten og Lord Paget ikke øjeblikkeligen ophørte; mangen Gang fordrede han, under de samme Trudsler, at en Pascha af hans Valg skulde udnævnes, eller nogle Slavoniske Tyve, som Frankrige reclamerede, skulde frigives, men alle disse Skridt, snilde eller ikke, forte ingenlunde til noget vigtigt Resultat. Vel gave de Tyrkiske Ministre efter, men bleve tillige stedse mere paatrængende, og Gesandtens hele Ynde og fine Væsen formaaede ikke at lade dem glemme hans Løfter. Endelig mindtes Sebastiani ArbuthuotsOpførsel i et lignende kritisk Øjeblik. Han efterlignede det, lagde sig tilsengs, og undgik den haardnakkede Forfølgelse af Mustaphas Ministre, han indviklede sit Hoved i Bind, ligesom Carl XII. havde gjort i Bender. Saaledes endtes hans Gesandtskab; det varede ikke længe, førend han blev tilbagekaldt, netop da Englænderne udvirkede hans Fordrivelse. Hans Efterfølger, Hr. Latour-Manbourg, arvede efter ham talrige og vanskelige Forviklinger, hvis Opløsning kostede stor Møje. Sebastianis Gesandtskab har, i enhver Henseende, efterladt dybe Erindringer i Constantinopel, men fremfor Alle vil een Familie aldrig glemme ham, nemlig den ulykkelige Fyrst Aleco Suzzos Familie, denne Portens første Dragoman, der udleverede til det Franske Gesandtskab en Afskrift af Lord Pagets Noter, hvis Oversættelse var ham overdraget. Sebastiani havde lovet Fyrst Suzzo Napoleons Beskyttelse og Erkjendtlighed, og desuden forpligtet sig til, ikke at røbe ham for Porten, hvis Mistanke ufeilbarligen maatte falde paa ham. Frankriges Jnteresser, saaledes synes det, seirede i Sebastianis Sjæl over alle andre Hensyn. Reppe havde han Afskriften af de Engelske Gesandtskabsnoter i sin Besiddelse, førend han begav sig til Divanet, udbred i Bebreidelser, og Trudsler, fortalte de Tyrkiske Ministre fra Punkt til Punkt sammes Underhandlinger med England, og erklærede, at han øjeblikkeligen vilde reise, dersom man ikke lovede at afbryde disse. Virkeligen bleve de afbrudte; men da Sebastiani næste Dag vilde ønske Divanet til Lykke med sin Føjelighed, kunde han see AlecoSuzzos Hoved opspiddet foran Serailets store Port. Denne Mands Godser bleve confiskerede, og hans i Elændighed forsmægtende Familie venter endnu paa Opfyldelsen af Sebestianis Lofter. Sebastiani kom tilbage fra dette Gesandtskab i Constantinopel; hans Bryst var prydet med den af Ædelstene glimrende Halvmaane-Orden, som Sultanen havde skjænket ham; og Napoleon gav ham Storkorset af Æreslegionen, Napoleon forsømte ingen Leilighed til at hæve denne sin Landsmand. De vare begge fødte paa een og samme Tid, den Ene, som bekjendt i Ajaccio, den Anden i Porto d'Ampugnano, en lille Bye ved Bastia, hvorom Sebastiani endnu den Dag i Dag bevarer Erindringen i sit Vaaben, i hvilket en stor Port figurerer, der paa een Gang hentyder paa hans Fodested og hans i Constantinopel erhvervede Hæder. Af Kjærlighed til det fælleds Fæderneland saae Keiseren ofte igjennem Fingre med sin Generals Feil. Dog var Napoleon saa overrasket af Sebastianis diplomatiske Talenter, at han, efter dennes Tilbagekomst fra Orienten, sendte ham til Armeerne, og lige indtil sit eget Fald aldrig betroede ham nogensomhelst Underhandling mere. Blot, ved Keiserens Tilbagekomst fra Den Elba i 1814 traadte Sebastiani for et Øjeblik atter ind paa den diplomatiske Løbebane. Napoleon overdrog ham tilligemed Hr. Degerando en Sendelse til Benjamin Constant, der holdt sig skjult i Paris. Dette vigtige Gesandtskab lykkedes Hr. Sebastiani fuldkomment: Benjamin Constant kunde ikke modstaae hans Veltalenhed, og samtykkede i at følge ham til Tuillerierne, hvor han blev brugt til at modificere de keiserlige Constitutioner. Saaledes skyldes Hr. Sebastiani, rigtignok kun middelbart, den berømte Tillægsact. Vi have her blot at tale om Statsmanden Sebastiani, og behøve ikke at følge Generalen paa sine Feldttog i Spanien, Rusland og Tydskland, hvor de af ham commanderede Divisioner neppe kunde faae ham anderledes at see, end i Baggrunden af en magelig Calesche, indhyllet i en kostbar Tyrkisk Pelts, og hensjunken i sine Drømmerier, lig en Pascha, der overgiver sig til den søde Roe paa sine bløde Silkehynder. Tapper og glimrende ligeoverfor Fjenden, men magelig og sorgløs, udholdt Sebastiani Keisertidens store og barske Krige, ligesom hine ziirlige Generaler fra Madame Pompadours Dage; og da hans Pakvogne en Gang faldt i Russernes Hænder, maatte man ved sammes Undersøgelse fristes til den Formodning, at Soubise eller Riche lien havde mistet den paa Tydsklands Sletter, paa den Tid da Feldttogene førtes i Pfalz eller i Hannover, og at de ikke vare fratagne en af Napoleons Soldater. Denne Higen efter Livets Behageligheder, og denne Magelighed lode sig ikke bringe i Harmonie med Krigslivets saa virksomme Pligter. Toilette, Maaltider og Søvn havde saa stort Krav paa Sebestianis Dage og Nætter, at der kun blev ham liden Tid tilovers for Fjenden; og vi have Grund til at troe, at han i den ulykkelige Fægtning ved Drissa, hvor han blev overfaldet af Russerne, ene kunde tilskrive det i Henseende til hans Person iagttagne Ceremoniell hiint Nederlag. Jngen Officeer turde om Natten træde ind i Generalens Telt, naar denne havde lagt sig til at sove; og da man meddeelte hverandre de første Kiendetegn paa Russernes Fremrykken, var Jngen dristig nok til at overtræde hiint Forbud. Denne Ziirlighed i Generalens Sæder og Levemaade kom hans Armeecorps dyrt til at staae, da det i meer end En Time blev tilbagetrængt af Russerne og beskudt med Kanoner. Lykkeligviis indtraf et andet Corps – der blev commanderet af en General, som var mindre magelig og mindre ængstelig i at iagttage Etiquetten – endnu til rette Tid, for at kunne forhindre at hans Armeecorps blev fuldkomment sprængt. – Keiseren optog ei altid Sebastianis Nederlag med Taalmodighed, ei altid indskrænkede denne store og frygtede Feldtherre sig til en simpel Forestilling eller et Skjæmtord, som efter Træfningen ved Drissa, hvor han nøjedes med at sige til sin Landsmand: General, De fører os fra Overraskelse til Overraskelse. Der forekom undertiden nogle korte og heftige Depescher, nogle stolt udtalede Trudsler, der bleve gjorte offentlige nok, for at vorde anseete som en Unaade; men Sebastianis smidige Aand, hans Bøjelighed, forenet med det Jtalienske Navns og hans Fødelands Tryllerie, hialp ham altid igjen paa Fode. (Slutningen følger.)