Berlingske Tidende, 1836-03-16
Referenten, Algreen-Ussing, yttrede under den endelige Behandling, at han i det Hele maatte vedblive, hvad der tidligere i Committeens Betænkning og senere, var anført imod Udgivelsen af nye Straffebestemmelser. Saameget han endogsaa med Biskop Münster maatte finde den livsvarige Censur for enhver Forfatter, der var dømt, selv for den ubetydeligste Trykkefrihedsforseelse, uhensigtsmæssig og ubillig, fandt han dog ingen tilstrækkelig Anledning til blot af den Grund, at ønske en Forandring i den bestaaende Trykkefrihedslovgivning. Skulde der imidlertid gjøres nogen Forandring i denne, saa kunde han ikke ansee det enten ønskeligt eller nødvendigt, at der skeete nogen anden Forandring deri, end netop den, at Straffen i § 7 blev formildet, og at den livsvarige Censur blev modificeret. At bestemme Begrebet af den i § 7 omhandlede Forseelse anderledes, end der er skeet, ansaae han baade utilraadeligt og ufornødent, og aldeles ikke kunde han være enig med hiint Medlem i, at den Bestemmelse, som i Udkastplacatens § 1 gives: "at Forestillingen. er skikket til at opirre Gemytterne o. s. v., er langt snevrere end Bestemmelsen i 87 i Forordningen 27de September 1799, at Yttringen ikke maa være fremført i utilbørlige og usommelige Udtryk." Dette Sidste var efter hans Formening langt lettere at afgjøre, og af Enhver, som skrev offentligt kunde man med Billighed forlange, at han skulde afholde sig fra utilbørlige og usømmelige Udtryk og Regjeringen og dens Handlinger; men hvad der derimod skulde siges: "ikke at være et den gode Borger værdigt Formaal med Pressen",at indeholde "Mangel paa pligtskyldig Opmærksomhed, at kunne opirre Gemytterne og vække Misnøie o. s. v., vare saa ubestemte og vage Begreber, at Domstolene formeentlig vilde være i den største Forlegenhed ved en slig Lovs Anvendelse. Der var efter Talerens Formening, saaledes som han allerede tidligere havde bemærket, intet Andet, der hindrede Anvendelsen af §7 i Forordningen 27de September 1799, end den altfor haarde Straf og den livsvarige Censur. Dette havde Committeen udtalt, og derved vilde Taleren for sit Vedkommende forblive. Naar Straffen blev nedsat til Bøder eller simpelt Fængsel, og der skeete en Forandring i Henseende til Censuren, vilde Lovstedet i forekommende Tilfælde nok blive anvendt, uden at man behøvede at omskrive Begrebet af den der omhandlede Forseelse, og saalænge Straffen ikke blev forandret, vilde denne Omskrivning dog intet hielpe, thi Domstolene vilde dog ikke anvende hiin Straf for Yttringer, der ikke virkeligt i høi Grad vare usømmelige, i hvilket Fald den ogsaa nu vilde blive anvendt. Der var saaledes i denne Henseende intet Hul i Trykkefrihedslovgivningen, men der var det Modsatte: der var en altfor stor Overflod af Straf og Censur, som stod i Veien for Lovens Anvendelse. Jøvrigt var Referenten for sit Vedkommende med Cancellieraad Hempel enig i, at det kunde være rigtigst at gjøre Committeens Henstilling om at fraraade Lovudkastet til en formelig Jndstilling i Betænkningen til Kongen. Derimod kunde han ikke ansee det nødvendigt at udtale sin Misbilligelse over endeel af Journallitteraturen i saastærke Udtryk, som dette Medlem havde foreslaaet. Det af Justitsraad Salicath gjorte Subamendement ved §. 1 kunde Taleren ikke billige, da simpelt Fængsel syntes en passende Mellemstraf mellem Fængsel paa Vand og Brød og Bøder. At Minimum af simpelt Fængsel i 1 Maaned, som skulde anvendes for den mindre Forseelse, vilde kunne blive en haardere Straf end den, der kunde blive at substituere for det Minimum af Fængsel paa Vand og Brød i 4 Dage, som skulde anvendes for den større Forseelse, hvor denne sidste Straf ikke kunde taales af Vedkommende, var formeentlig ingen tilstrækkelig Jndvending, da deels det saaledes substituerede Fængsel er paa sædvanlig Fangekost, hvilket ikke gjelder om den Fængselstraf, som af Committeen er foreslaaet, og deels den blotte Jdømmelse af Fængsel paa Vand og Brød, om samme end senere, paa Grund af Vedkommendes svagelige Legemsconstitution, forandredes til simpelt Fæmgsel, har noget Vanærende ved sig. Ogsaa ved Mulctens Afsoning i Mangel af Betaling kan et lignende Misforhold indtræde, idet den substituerede Fængselstraf kan blive høiere end 4 Dages Fængsel paa Vand og Brød eller 1 Maaneds simpelt Fængsel. Ved Grev Holsteins Amendement bemærkede Taleren, at dette i alt Fald maatte gjøres til en Tillægsbestemmelse til Committeens §. 2. At gjøre nogen særlig Bestemmelse i Henseende til §. 16 i Fdn. af 1799, fandt Taleren iøvrigt overflødigt, da den der omhandlede Mulct, som han allerede tidligere havde bemærket, efter hans Formening ikke medførte Censur, Den Kongelige Commissarius bemærkede yderligere, at naar der blev lagt Vægt paa Udtrykket kun i Udkastets §. 1, fulgte deraf dog ingenlunde, at Straffeansvar, ei kunde finde Sted, blot fordi det paatalte Skrift i det Hele kunde have noget andet Øiemed end det, Paragraphen betegner som lovstridigt. Dens Anvendelse vilde være hjemlet, saasnart Skriftet indeholdt noget enkelt Sted, hvori Lovene og Regjeringens Handlinger dadledes paa en Maade, der ei kunde forklares af den Hensigt at overtyde Regjeringen og derved bevirke Afhielpning af den formeentlige Feil, men kun egnede sig for den, der ønskede at nedsætte Regjeringens Agtelse, hvorhos det dog maatte indrømmes, at Skriftets hele Aand og Sammenhæng ogsaa kunde komme i Betragtning, naar der spurgtes om, hvad der laae i det enkelte Sted. Jøvrigt maatte den Deel af Paragraphen, der betegner den Fremstilling, der skal begrunde Skriftets Strafbarhed, læses i Forbindelse med dens Modsætning, der gaaer umiddelbart foran. Det var antaget, at disse Modsætninger indbyrdes vilde forklare hinanden og sætte Dommeren istand til retteligt at anvende Lovbudet. Der fandt iøvrigt, saavidt Commissarius skjønnede, en Misforstaaelse Sted, med Hensyn til Udkastets §. 1, idet man nemlig syntes at befrygte, at den, foruden det i samme udtrykkeligen udtalte Strafansvar, for Forfattere, som ikke med fuld Vished kunne antages at have villet nedværdige Regjeringen, men dog under den for dem fordeelagtigste Forudsætning maatte ansees skyldige i uforsvarlig Mangel paa Agtsomhed, endnu skulde antyde en Fortolkning over Fdn. 27de September 1799, hvorved de i Udkastet citerede Paragrapher iøvrigt vilde blive udvidede. Foruden at nu den Charakteristik, Paragraphen giver over den Fremstillingsmaade, der skal begrunde Strafbarheden, især naar den sammenholdes med den strax foran angivne Modsætning, der, som forhen udviklet, forklares ved Præmisserne til Placaten af 4de Decbr. 1790 og Fdn. 27de Septbr. 1799, samt dennes §. 7, viser, at Saadant ingenlunde ligger i Paragraphens Jndhold, saa har den endvidere ved at citere Fangne. §§. 2, 3 og 7, paa det Bestemteste tilkjendegivet, at alle de Betingelser for Strafbarhed, som disse Paragrapher kræve, maae være tilstede, med Undtagelse af Visheden om den onde Hensigt. Man har bemærket, at dans. §. 7 hjemler Borgerne Ret til i trykte Skrifter at fremstille enkelte Love og Regjerings handlinger som uhensigtsmstssige og skadelige, og at dette ingen anden Grændse skal have, end at det skal skee paa en anstændig Maade, men at derimod Udkastet nævner Lovene og Regjeringens Handlinger som de Gjenstande, hvorimod der ei maa vækkes Misnøie. Men det er klart, at Forfatterne, hiin Frihed uagtet, ikke ere beføiede til enhver Fremstilling af Lovene og Regjeringens Foranstaltninger. Allerede §. 2 forbyder at laste Regjeringen i dens enkelte Handlinger, og skjøndt. det vel fremgaaer saavel ved en rigtig Analyse af Paragraphens Jndhold som af §. 7, at det dermed ikke er formeent Skribenterne at fremstille, hvad de finde feilfuldt i slige Handlinger, saa er det dog klart, at en Forfatter forbryder sig mod bemeldte Paragraph, naar han i at fremstille en Lov eller anden Regjeringshandlings formeentlige Feilagtighed hidleder samme af Egenskaber, der vilde sætte Regjeringen ud af Stand til at opnaae sin Bestemmelse. Naar den Dom, en Forfatter tillader sig over en Lov eller Regjeringshandling, vel ikke indeholder en saa grov og bestemt Beskyldning mod Regjeringen, at denne, i Medhold af den i Forordningens Slutning fremsatte Definition, kan siges selv at være lastet i hiin Handling, men den dog iøvrigt angriber Regjeringens Charakteer, saa vilde §. 7 være anvendelig. Ligeledes vidner en forhen berørt Passus i den meget omtalte Hof- og Stadsrets Dom om, at denne Ret henregner ubestemte Jnsinuationer endog om Mangel af de Egenskaber hos Regjeringen, som ere aldeles fornødne til dens Formaals Opnaaelse, til det Utilbørlige og Usømmelige, der er Gjenstand for §. 7. At denne Paragraph ikke blot angaaer det Pressemisbrug, som bestaaer i uanstændige Udtryk, men ogsaa er anvendelig, naar Regjeringens Charatteer angribes ved Imputationer, der dog ikke ere af et saa grovt Slags, som §. 2 forudsætter, havde Commissarius desuden i sit tidligere Foredrag udførligen udviklet saavel af Paragraphens Jndhold, som af Forholdet mellem samme og I. 2 paa den ene Side, og mellem Lovens 621-2 og 3 samt 4 paa den anden Side. Det forholder sig i den omhandlede Henseende ei anderledes med den høieste Regjering end med Øvrighedspersoner, Dommere. eller andre Embedsmænd; man er beføiet til ved Pressen at prøve deres Handlinger og Beslutninger og at fremstille dem som feilagtige. Men ikke blot, naar man angriber dem med Skjeldsord, ogsaa naar en Forfatter iøvrigt charakteriserer Foranstaltningerne, Dommene o. s. v. paa en Maade, der nedsætter Embedsmandens Charakteer som Menneske eller som Embedsmand, kan han kaldes til Ansvar, og efter den saaledes gjorte Jmputations Beskaffenhed vil der blive Spørgsmaal, enten om 621-2 og 3 eller om 6214 skal anvendes. (Fortsættes i næste Nr.)