Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-11-28
Udenlandske Efterretninger. Fra Louisville i Nordamerica berettes under den 2 Sept. følgende: En Dagleier, ved Navn Hornsen, som var bleven overbeviist om, at have myrdet og bestiaalet sin Herre, stod for Domstolen, og Præsidenten James W... reiste sig for at forkynde ham Dødsdommen, men i det Øieblik han skulde tage tilorde, udbredte sig en pludselig Bleghed over hans hele Ansigt; han fik en Rystelse over hele Kroppen, og var ikke istand til at faae et eneste Ord frem. Man bragte ham hjem i en convulsivisk og vanvittig Forfatning. Da han var kommen til sig selv igjen bad han Gud og Menneskene om Forladelse for, at han tyve Aar tilforn havde begaaet et Mord paa Skotlænderen W. Ba tes, som han havde tjent hos og hvis Efterladenskab han havde tilranet sig. Man troede han snakkede over sig og søgte at berolige ham, men forgjeves. Han vedblev sin Erklæring og blev bragt i Fængsel. Efter hans Fortælling var han gaaet med Bate, som, da han var blottet for Alt, havde gjort meget vel imod ham, til America, og da den sidste vilde gaae fra Nyork til Kietnekystaten, medhavende 20,000 Rdlr. i Banksedler, fulgte James W... med ham. Men underveis kunde han ikke modstaae den ulyksalige Fristelse, han længe kjæmpede imod, at dræbe sin Herre og tilegne sig de Penge, han havde med sig. Dette skeete ved Ohioflodens Bredder, imellem 2 Klipper 20 Engelske Mile fra Pittsburg, hvor han dræbte sin Medreisende med en Knortekjæp. Den Døendes sidste Ord til ham vare: Ulyksalige, du skal ikke undgaae den guddommelige Hevn!" Disse Ord bragte ham til at gyse. Han gik med de ranede Penge, kom til Louisville, skjulte der den største Deel af dem, kjøbte sig en liden Krambod, antog et andet Navn, udvidede sin Handel, giftede sig, fik Børn og naaede Dommerembedet. Jngen syntes nu lykkeligere end han. Men Erindringen om hans Forbrydelse forlod ham aldrig. Tidt troede han midt om Natten at see for sin Seng et Spøgelse, der heftede sine gloende Øine paa ham og gjentog den Myrdedes sidste Ord. Da han skulde oplæse Dagleierens Dødsdom, lod det samme Spøgelse sig ler og gjentog samme Trusel. Hans Sandser forvidredes, hans Tunge isnede, og han kunde ikke længer bevare den græsselige Hemmelighed, der bespændte hans Hjerte. Han hengav sig derpaa til sin Skjebne. Man anstiller i dette Øieblik de fornødne Undersøgelser, for at bekræfte Sandheden af de Kjendsgierninger, James W... har bekjendt. (Hamb. Corr.)(Om Torqvato Tasso, fortsat fra No. 93.) Tassos Liv var en Kjæde af Elendigheder og Ulykker. Ligesaa meget som man paa den ene Side overøste ham med Æresbeviisning, ligesaa meget forfulgte man ham paa den anden. Hertugen af Ferrare, Alphons II. og dennes Broder Cardinal Luigi, vare begge hans Velyndere og formaaede ham til at nedsætte sig i Ferrare. Her levede han paa Slottet i Fred og Overflødighed og fuldendte sit Værk det befriede Jerusalem, som blev haardt angrebet af ubillige Konstdommere; men hvad der paadrog ham et langt større Uheld var en Vens Falskhed. Denne Ven var en Adelsmand, i Ferrare, som Tasso uforsigtigen havde aabenbaret nogle Feiltrin af en meget delicat Natur, som Hertugen, hos hvem han levede, havde begaaet. Denne Hemmelighed blev forraadt, hvilket foranledigede Tasso til at duellere med denne sin Ven. Paa Stevnestedet mødte tre af hans falske Vens Brødre, som alle tre anfaldt ham. Tasso forsvarede sig saa godt, at han saarede to af dem, og beholdt Pladsen indtil der kom Folk til og skilte de andre fra ham. Dette gjorde saa stor Opsigt i Ferrare, at det nu blev til et Ordsprog, "At Tasso med sin Pen og sit Sværd er alle andre Mennesker overlegen. Hertugen, som erfoer denne Strid, lod Brødrene forvise fra sine Stater, confisquerede deres Eiendomme, og satte Tasse i Fængsel, under det Foregivende, at han vilde sætte ham i Sikkerhed mod hans Fienders Angreb i Fremtiden. Efter at have været der et Aar undveg han til Turin, hvor han fandt Beskyttelse hos Hertugen af Savoyen, men af Frygt for at Hertugen af Ferrare vilde begiere ham udleveret gik han til Rom, hvor han af sin Ven Mauritio Cataneo blev modtagen med megen Godhed og overalt nød stor Agtelse og Hæder. Men kjed af sin Landflygtighed, søgte han og var agsaa saa lykkelig at blive forsonet med Hertugen. Hertugen modtog ham med tilsyneladende stor Tilfredshed og gav ham ny Beviser paa sin Agtelse. (Fortsættes.)