Norske Intelligenssedler, 1768-06-01
edler Fielligen Nor No. 22. Onsdagen den 1. Juni 1768. NS Livet et Skuespil: Vort Liv ei andet er end som et Skuespil, Hvori utallige Forandringer fremføres; Af alle Mennisker en Part i Spillet gjøres, Hver handler, som han selv bedst dømmer, kan og vil. Det er behageligt sig stundom løs at drage, Fra Spillet, og dets Gang i sand Betragtning tage. Her sees tvende Kjøn, at skjønne hvilket er Det visere, dertil et væbnet Syn behøves; Af begges største Tal mangfoldig Daarskab oves, Og blandt dem ere faa, som jo en Maske bær; Men Daaren ikke kan saa meget sig forstille, At man det ægte fra det falske dog kan skille. Betimelig Advarsel: Dig, Menniske, Gud dannet haver Med Siæl, som ævig skal bestaae, Og Legeme, som raadne maae, Naar man dets Støv i Jord hengraver. Lyksalig du, naar Krop og Sjæl Adskilles skal, om du saa haver Anvendet Siæls og Legems Gaver, At du maa lide ævig vel. Fortsættelsen af Historien. Medens at de trostede hverandre saaledes i deres Ulykke, saa syntes Tallioat han saae noget langt fra, som nærmede sig lidt efter lidt til dem; der faldt en stærk Taage, og de kunde næppe mærke hvad der forestillede sig for deres Øien; Albano var gandske roelig, da Talio sagde til ham: Kiære Søn, kast lidt eder Øien til den høire Side, og see, om der kommer ikke noget, som synes at nærme sig til os; Albano havde ikke saa snart omvendt sit Hoved, at han jo blev virkeligen vaer, at der ankom noget: da det var kommet nær nok, at han kunde betragte det bedre, saa saae han med en stor Forundring, at det var en Pige, stoer og vel skabt; han mærkede tillige, at ved hvert Trin som hun gjorde, saa saae hun sig tilbage, som en Person der frygter for at blive forfølget; hun nærmede sig dog altid meere til dem. Tallo og Albano kaldede paa hende og bad hende for Guds skyld, at komme dem til Hielp; hun blev staaende som et billede, imedens hun hørde deres Skrig de bade hende indstændigst at komme nærmere; men hun var indtagen af Frygt og af Forundring, og hun vidste ikke hvortil hun skulde beslutte sig; de fordoblede deres Bønner, om at komme dem til Hielp, efter nogle Øjeblikkes Betragtninger, kom hun endeligen til dem, og uden at tale det ringeste, tog hun en Penne-Kniv udaf sin Lomme og skar dermed de Tove ito, hvormed de vare fastbundne; de vare ikke saa snart løsladte, at de kastede sig jo ned for hendes Fødder, for at sige hende Tak, for hendes Barmhiertighed; Albano allerhelst, kunde ikke nok see paa hende. Hun rækkede dem Haanden, og gjorde dem et Tegn, at de skulde reise sig igien; men hvor bleve de forundrede, da de mærkede at hun forstod dem ikke, Albano, som var bleven overmaade forliebt i hende, havde derover en følelig Sorg, og vidste ikke hvorledes han skulde anstille sig, for at kunde tale med hende; hans Fader mærkede det strax, men det var da ikke Tid at tale til ham derom. Den Smukke ubekiændte, indbildede sig, at de beklagede sig over deres Skiæbne, og hun gjorde dem Tegn med Haanden for at trøste dem, hun viiste den to af hendes Fingre, og pegede paa sig selv, for at give dem at forstaae, at hun var allerede paa denne Øe, to Aar, eller to Maaneder; de kunde ikke gjætte hvilket af begge hun tænkte, derefter gjorde hun dem Tegn, at de skulde følge med hende, og hun ledsagede dem hen i en Skov, gandske tilgroet; Træerne vare der gandske fulde af Frugt, og meget behageligt af Anseelse; hun plukkede selv nogle, og efter at hun havde først spiist deraf, for at vise, at man kunde æde dem uden at frygtefor nogen Skade, saa gav hun Talio og Albano nogle, for at spise dem; De spisede begge to deraf, og de fandt dem meget gode, saavel for Hunger, som for Tørst, da de havde spiist nok deraf, saa gjorde den Smukke ubekiændte dem endnu Tegn, at følge længere med hende, og de vare meget fornøyede derover; hun førte dem da til et stort Bierg, hvor Naturen havde dannet adskillige Hvelvinger, og hun viiste dem med Fingerne, at det var hendes Boested. Fortsættelsen følger.