Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-06-16
Den følgende Morgen bekom han en nye Billiet: Mylord. " Jeg havde troed de fortiente deres Roes; skulde ieg " have irret? Nok engang tilbyder ieg dem en Leylighed; at gjøre deres Forseelse god igien. Man venter dem i Aften ved samme Klokkeslet, og paa samme Sted som i Gaar. Sæt dem ikke imod den gode Meening man " har til dem; betænk de giør sig selv Skade, om de og " saa lader denne Dag gaae over, som vil siden blive dem en uoprettelig. Mylord blev halv vred og forundret. Hvem J og maae være, sagde han, saa skal J lade mig vederfares Ret. Jeg skal indfinde mig, og jeg vil see hvem det er, der skriver mig saaledes til Han gjorde endnu nogle Anstalter til sin Reyse til Skotland; og som han ikke vidste, hvad han skulde uddrage at denne Hemmelighed, saa gik han til det anviste Sted, uden at tage nogen med sig. Han steg fem Trapper høy op i Huuset, og kom til et Kammer, hvor det saa meget kummerligt ud. Sterk forundret og ikke ganske uden Frygt, bankede han paa - Hvem er der, raabte en ubekiendt Stemme. - Det er L.** svarede Mylord. - Got, sagde Stemmen inden for i en vild Tonne, kom ind Mylord gik ind, og kom igiennem en Art af Forgematil et Kammer, som blev opklaret af en dunkelbrændende Lampe. Haanden havde han bestandig paa sin Kaarde. -De frygter Mylord raabte en Stemme i Sengen. - Jeg frygter, svarede han, og lod Haanden nedfalde fra Kaarden i det han gik lige til Sengen. Her saae han en ælde gammel Mand, som laae nedtrykt under sine Aars Byrder. Et langt Skiæg hængte ned til Midten af hans Bryst, hans fortørrede Ansigt og huule Øyne, bar det yderste Mærke af Alderdommen. Neppe lignede han et Menneske. - c. Lord, sagde den Gamle, jeg glæder mig at see dem. " Deres fortiente Berømmelser har henrykket mig. Sæt" dem. De have intet at frygte af et Menneske som er 125 Aar gammel. need, for at vide hvorledes denne overordentlige BegivenMylord sadte sig fuld af Forundring, fuld af Længel- og kunde ikke blive træt af at beundre en saa høy Alderdom. hed vilde løbe af. Han saae den Gamle stift i Øynene, den ærværdige Gamle, som de har givet Kongen, og " Eders Standhaftighed, Eders vise Raad, sagde hans Uretfærdighed imod dem, ere komne mig for Øren. Himlen vil belønne deres Dyder, og de viser at stamme " fra Huuset. Men min kjere Mylord. Savner de ikke nogle Papiirer af Vigtighed som angaaer deres Familier deres Godser og deres Adel? – Jo svarede " Tilfælde, forloren. De kan vel tænke ieg maae have Mylord; men disse Papirer ere, jeg veed ikke ved hvad gjort mig Umage for at faae dem i Hænde, da deres Afsavn har kosted mig over 3 Fierdendeel af min Formue, foruden Herligheder der vare mig langt kostbarere. - Nu pel, sagde den Gamle, der staaer et Skrind, og der er Nøglen, luk nu selv op. Mylord, fuld af Utaalmodighed greb Nøglen aabnede Skrinet og saae sine savnede Parier. Med udstrakte Hænder vendte han sig mod den Gamle, ædelmodige Mand, min Taknemmelighed. Jeg finder igien min Formue, " sagde han, hvorledes, hvorledes skal jeg bevidne dem " og mine adelige Herligheder. - - - Hvem har jeg at takke m for denne ubetalelige Tieneste." Oldefader, udbrød Mylord fuld af Forundring? – O! min Søn, omarme din Oldefader! - Min i Hør mig min Søn, maaskee er dette min sidste Tale, " Ja, blev den Gamle grædende ved, du er af mit Blod. 4 hør mig og skielv. Du veed vor Nations Rasenhed, eller snarere dens Forbrydelse, da de forenede sig om at fælde Dødsdom over Kong Karl den I. vores retmæssige i Herre, du veed at han mistede sit Liv paa et Skaft, at en masqveret Skarpretter afhuggedde hans Hoved, og at man til denne Time ikke har kunder opdage hvem dette Menneske har været. - Skulde de maaskee vide " noget derom, spurte Mylord? – Ja jeg kiender ham, blev den Gamle ved, med et sukkende Graad Stemme. i Denne Uhre, min Søn, denne afskyelige og til den 1 grusomste Marter fortiente Misdæder, er = 27 er jeg - 4 De, raabte Mylord, i det han med en Slags Afskye" og Mødbydelighed sprang tilbage. - Ja, jeg selv, blev den Gamle ved, jeg har befudlet mig med den Salve" des Blod, saavidt kunde Hævnen bringe mit slette Hierte. " Denne Prinds havde været uretfærdig og voldsom mod mig, han havde fornærmet mig paa det allerhøyeste; han havde forført min Datter og ieg opofrede Statens Vel, mine Pligter og Menneskeligheden selv, for min Rasenhed. Jeg overgav mig ganske til den habariske Com" vels Partie; jeg hialp ham i hans Sammenrottelse og Forbrydelse, og banede ham Veyen til Thronen. Jeg " søgte intet uden at tilfredsstille min Hævn; jeg forlang" te allene af Kronrøveren denne eneste Belønning for mit " Forræderie, nemlig: den Tilladelse at - --o Himmel, tør jeg sige det : - at legge Haand paa min Konge og berøve ham hans Liv. Cromvel bevilgede mig alt; og Karl vidste at han døde for min Haand, og at jeg jeg blev hans Bøddel. Lold *** saae den Gamle stift i Øynene, græd og hævede: "De = = min Fader, og - - - Karls Bøddel – Ja min Søn, saavidt bragte Hævnstørsten, mig. Siden den ulykkelige Dag, har mit Hierte været et Offer for alle Furier. Jen flygtede strax fra En" geland. Gud har, for at straffe mig, forlænget mit Liv over det sædvanlige Maal. Efter at jeg næsten i 80 Aar har gjennemflakket Europa, ubekiendt af min " Familie, mine Venner, den hele Verden, i den dybeste Armod, er ica da endelig for kort siden kommen igien tilbage til mit Fæderneland, det Land, som jeg berøvede sin Konge, for at døe her. Dette Skriin, min Søn, er den eneste Levning af min Formue. Jeg er" farede af en Kone, som opvartede mig, og som hverken veed mit Navn eller min Misgierning, at du var en Mand af Fortieneste, og desuagtet var falden i Unaade. Jeg har nu den Glæde, førend jeg døer, at kunde befordre din Lykke, og overlevere dig en Skat der tilhører dig. Du skielver min Søn, 2 Ja skielv, og " gaae, og lad mig afskye mig selv. Flye et saa skrækkeligt Syn. Men om min Forbrydelse gjør dig rædselfuld, saa und i det mindste min Erindring nogle Taa og sone en saa fort Misgierning, saa havde ig lenge siden re. Dersom Samvittigheds Nag var nok, for at for" forsynet den guddommelige Hævn. lidenhed, alle Lidenskaberne bestormede paa engang hans Mylord stod gandske henrykt. Skræk, Ømhed, Med Siel. Naturen fik Overhaand, og han kastede sig grædende i den Gamles Arme. Ach! raabte han, jeg " forglemmer alting. De føler Samvittigheds Nag, de er ulykkelig, de er min Oldefader, det er alt hvad jeg føler. Han søgte derpaa at overtale den Gamle til at følge, han afslog ham det. Dog paa Mylords indstændige Be med sig, under et ubekiendt Navn, til Skotland; men derpaa kom Mylord igien for at afhendte sin Oldefader, giering, Bøn og Graad, lod han sig overtale. Dagen men han var forsvunden; og uagtet alle Mylords muelige modentlig vilde denne ulykkelige Mand ikke meere komme Efterspørgelser, var den Gamle ei meer at finde. Forfrem for sin Families Øyne, men hellere vælge sig en ligesaa skiult Afkrog som den hvori Mylord traf ham, og der at tilbringe Resten af sine ulykkelige Dage. Jndfald. Om en Riig og vellystig Mand sagde engang en - . og at leve, som han, - dersom man allene kunde Herre Gud, hvor godt var det dog ikke at være riig naae Hemmerige, naar man døde. - skaffenhed og Love, saa kunde enhver uden Synd overgive Dersom vellyst var overeensstemmende med Naturens Be deraf ere en hastig Ende paa alle ting, saa kan man deraf sig til alle Slags Vellyster, men da man seer, at Frugterne giøre sig en Regel, grundet paa den sikkerste Erfaring, nemlig at alt det, som ødelægger Naturen, er imod Naturen. -