Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-02-28
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. og GodserskenFjerde Aargang. No. 40. Udgivet og forlagt af J. Wersel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Hbeckes Enke. Løverdagen den 28 Februarii, 1807. Enkecasser. I en egen Afhandling i Borgervennen for 1805 har nærværende Bancocommissair Collin omstændeligen og grundigen viist, paa hvilken svag Grundvold de fleste af de saakaldte Forsørgelses=Casser hvile. Han har saa godt som udtømt dette Æmne, og det vilde være unyttigt at gjentage hvad han allerede tilforn har sagt i et Blad, som læses, eller i det mindste holdes af saa stort et Antal Mennesker. - Der gives et vist Slags moralsk Blindhed, som de fleste ikke skjørte om at cureres for; der gives Misbrug, som vedblive og endnu ville vedblive at plag Menneskeheden, om end Skribenterne ivrede no saa meget imod dem, og blandt disse Misbrug kan man med Føie regne den største Deel af de saakaldte Forsørgelsescasser. Vel veed man, at de sædvanlig stiftes af Projectmagere, der gjerne ville skabe sig et lille Levebrød, og at de ubetydelige Bidrag og glimrende Løvter kun er Loklemad, vel seer man den ene Casse efter den anden forsvinde som Stjerneskud, men uagtet Snaren ligger lige for Øinene, løber man alligevel i den. Dette maa forekomme enhver, som ikke tilbørlig kjender Tidsalderens Aand og den herskende Tænkemaade, meget besynderligt, men Grandskerens Øie opdager snart de sande Aarsager dertil. - Hvor gavnlige Forsørgelsesanstalter, byggede paa rigtige Grundsætninger, end i og for sig kunne være for Almeenheden, saa er den Mængde af saadanne Indretninger, som vor Hovedstad i de senere Aar er bleven hjemsøgt med, dog et førgeligt Beviis paa Følgerne af Tidsalderens Yppighed, og den deraf flydende store Bekymring for Fremtiden. Der udkræves saa meget til at leve, efter dette Ords sædvanlige Betydning i det nittende Aarhundrede, at man i den Henseende aldrig har frygtet mere for at døe end netop nu. Manden gyser ved Tanken, at efterlade en Enke, blottet for Alting og ævneløs til selv at erhverve noget ved sine Hænders Gjerning; Konen skjelver ved Forestillingen om sin Forfatning, naar Døden river Manden bort fra hendes Side. Vel kunde vore nuværende Ægtekoner, dersom de vilde følge deres Oldemødres Exempel, maaskee ved en fornuftig Besparelsesplan og ved en tarvelig Levemaade, medens Manden lever, tildeels undgaae de sørge. lige Følger af et uventet Dødsfald, især, naar de vilde betænke, at Naturen ogsaa har for synet dem med to Hænder, som i Nødsfald formaae at gjøre Gavn, og at ved tilbørlig Eftertanke, lige saa vel Konen som Manden burde kunne forskaffe sig i det mindste Livets første Fornødenheder. Men det er noget, som ikke falder Ægtefolk ind nu til Dags, og man finder det langt raadeligere, eengang for alle at gaae indi en Enkecasse, var den end nok saa usikker, for saaledes med eet at løfte denne Steen fra Hjertet. Svigerforældre og Tanter, Onkler og Fastere raade desuden alle dertil, og om end Manden indseer, at han bliver ført bag Lyset, maa han dog ofte, for at beholde Huusfred og for ikke hver Gang nogen af hans Bekjendtere døer, uden at have sat i Enkecassen, at høre Bebreidelser, bringe sin Skjærv paa dette Altar. Døer nogen pludselig eller i en ung Alder, og hans Enke er forsørget med en Pension i en eller anden Casse, saa hedder det strax; "det var fornuftigt handlet – nu er dog Enken forsørget. Saadanne Tilfælde behøve i en Familiekreds kun at indtræffe nogle faa Gange, for at bevæge den fra alle Kanter tilskyndede Mand til paa denne Maade at forsørge sin Kone, om han end skulde anvende den sidste Skilling eller laane Pengene dertil Man lader sit Liv assurere ligesom sine Meubler; man stimler til Brandcassen, naar der indtræffer mange Jldsvaader, og til Enkecasserne, naar der indtræffer mange pludselige Dødsfald. Aarsagen til det sidste ligger ene og allene i Tidsalderens Aand og Menneskenes Levemaade. Det falder iøvrigt af sig selv, at her kun menes visse Classer af vore Medborgere.