Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-10-30
Napoleon. Det skal man have meget Ondt ved at bevise. Aldrig lod jeg det mindste Corps fremrykke, uden at jeg i det ringeste samme Øjeblik troede, at det var nødvendigt til Frankrigs Lykke og Rolighed. Minos. Hvad vilde Du med saa mange Dele af Tydskland og Jtalien, med Portugal, Neapel, Spanien, Holland, som Du ikke engang kunde bestyre selv, men maatte lade regjere af Dine Brødre og Slægtninger, Napoleon. Det hørte til min store Plan, at udvide Frankrigs Magt og Jndflydelse saavidt som mueligt. Jeg troede ikke at kunne sidde rolig paa min Trone, ikke at kunne see mit Riges Grændser sikkrede, førend denne Plan var udført. Jeg indseer for sildig, at den var for kjæmpestor, men jeg har allerede paa Jorden maatte haardt bøde for mit Kortsyn. Minos. Hvad vilde Du i Rusland, Rapoleon. Det jeg vilde i Spanien sikkre mig Frankrigs Uafhængighed. Minos. Og dertil opoffrede Du en Hær af 500,000 Mennesker, Napoleon. Jkke jeg, men Elementerne opoffrede den. Den var mig fra Begyndelsen, af meget imod denne Krig, og mit Cabinet anvendte Alt for at afværge den. Jeg havde ogsaa gjerne udsat den, og Carl den 12tes Skjebne var mig ikke ubekiendt. Men da mine Midler vare ganske andre end hans og jeg desuden havde et heelt Aarhundrede forud for ham, saa kunde jeg, paa den Høide jeg stod, for at blive mig selv lig, ikke vise Vankelmodighed. Minos. Men burde Du ikke forudseet den Ulykke, Du forberedte Din Hær, Burde Du som udmærket Feldtherre, ikke forud beregnet hvad der kunde skee, Napoleon. Den Hærfører, der vil forud beregne usandsynlige Hændelser, kan aldrig drage i Krig. At man kunde afbrænde en Stad, for at berøve sin Fiende et Tilflugtsted, det vidste jeg, det veed enhver; men at man vilde afbrænde Moscau, der tæller 300,000 Jndbyggere, der var noget, som jeg i min Stilling ikke turde tænke mig Mueligheden af. Ved at imponere har jeg desuden, som saa mangen Feldtherre, vundet mangen Seir. Denne Gang slog det mi Feil. Elementerne overvandt min Hær paa Ruslands Slætter, og mig selv og mit Rige i Moscan, Minos. Du har hidtil kun talet om Dine Handlinger, som Regent og Kriger, men nu Din Fremfærd som Menneske, Du lod Hertugen af Enghien skyde Napoleon. Jkke jeg, men Krigsrettens Dom. Minos. Bestod denne Ret ikke af Dine Yndlinger, Napoleon. Lad saa være, men de dømte efter Loven. Minos. Det stod i Din Magt at formilde Loven. Hvorledes vil Du forsvare Det, at Du lod den Ulykkelige hente fra nentral Bund Napoleon. Med Nødvendigheden. Jeg troede den Gang, at min Magt ikke kunde sikkres, paa anden Maade. Maaskee jeg handlede for overilet. Men jeg var et Menneske. Minos. Og nu Palm, som Du spoffrede? Napoleon. Hans Død bebreider jeg mig mindre end d'Enghiens. Han vilde stifte Opstand, blandt mine Tropper. Hans Exempel var farligt. Han maatte bortryddes. Under andre Omstændigheder havde han og hans Charteque været mig ligegyldig. Minos. Din utaknemmelige Skilsmisse fra Josephine, som havde bidraget saa meget til Din Lykke) Napoleon. Netop fordi hun havde bidraget til min Lykke, og jeg end mere til hendes, skilte jeg mig fra hende. Hun havde gjort mig til Divisionsgeneral, jeg hende til Keiserinde af Frankrig. Vi vare hinanden altsaa intet skyldige. Jeg holdt meget af hende som Veninde, men har aldrig elsket hende som Ægtemage. Hendes første Kjerlighed var henvendt paa en ganske anden Gjenstand. Havde hun givet mig en Arving, saa havde jeg heller ikke ladet mig skille fra hende. Men nu var intet Baand, der bandt mig til hende. Jeg trængte til en Tronarving, og Folket ønskede den. Hvorfor skulde jeg nu ikke bringe Frankrig det Offer, jeg skyldte det? Jeg har ikke viist mig utaknemmelig mod Josephine. Hun beholdt Titel af Keiserinde og et Keiserligt Liv geding. Minos. Hvilken Ulykke stiftede Du ikke ved Dit Fastlandssystem, Napoleon. Havde Europa villet som jeg, saa havde det været ude med Britternes Handels og Søherredømme. Min Plan var rigtig lagt og rigtig beregnet, men den savnede Medvirkning. Rom og Carthago kunde ikke bestaae sammen. Et af dem maatte gaae under. Jkke Engelland, men dets Eneherredømme paa Verdenshavet, hadede jeg. Paa dets Ruiner vilde jeg hæve Frankrigs Magt. Skjebnen vilde det anderledes. Minos. Du saade til Din Brodersøn, den unge Louis, at hans første Pligt var mod Dig, hans næste mod hans Folk - hvormed undskylder Du en saa Macchiavelsk Grundsætning? Napoleon. Med min Politik. J Holland kunde jeg ikke stole paa min Broder, og Batavien var mig, som et Tilflugtsted for min arrigste Fiende, af yderste Vigtighed. Jeg vilde, at det skulde gjøre fælles Sag med mig, men min Broder vilde det ikke. Jeg maatte offentligen lægge min politiske Troesbekiendelse for Dagen, naar min Villie skulde kunne skee. Minos. Men gik Du ikke for vidt i at drive Din Villie igjennem, Var Du ikke døv for Sandhedens Stemme. Napoleon. Mit Øre var altid aabent for kloge og velmeente Jndvendinger; men jeg ventede dem forgjeves fra min Trone. Man beundrede og bifaldt Alt hvad jeg sagde og gjorde. At jeg var omgiven af Hyklere, det erfarede jeg for sildigt. Deres Honning var Gift, og dens Virkning følte jeg ikke førend jeg havde nydt den. Minos. Kan Du nægte, at Du foragtede Menneskene? Napoleon. Har jeg gjort det, saa har Erfaringen lært, at jeg havde nogen Grund dertil. Men dersom jeg, som mine Fiender bebreide mig, virkeligen havde foragtet dem, saa havde jeg neppe saa ofte vovet Liv og Blod for dem. Minos. Gak til Side. Næste Gang Din Dom.