Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-03-24
Jndsendt. Af Aa 40 af denne Tidende sees, at der atter i Aar attraaes afholdt et stort Skolelærer-Møde, nærmest for at vedtage og underskrive et Andragende til Regjeringen, hvorved vel menes selve Kongen, for om muligt af denne Vei at naae, hvad der hidtil ikke har været at opnaae ad den sædvanlige Petitionsvei gjennem Danmarks Stænder. Saameget det maa glæde enhver ærlig Ven af Folkeskolen, at see saadanne større Lærermoder afholdte, fordi samme altid vidne om et Slags Liv, der i ethvert Fald er bedre end Død, saa finder jeg mig dog denne Gang af flere Grunde opfordret til at hidsætte et Par bemærkninger angaaende det paatænkte Møde i Aarhuus. Jeg har Grund til at formode, at mit Navns Udeladelse af Jndbydelsen vil forundre Mange og at forskjellige Meninger derom ville blive udtalte. For nu at forhindre, at jeg ikke skal komme i en falsk Stilling, hverken paa det ene eller andet Sted, tillader jeg mig at fremsætte Følgende: Mit Navn har jeg ikke villet sætte under Jndbydelsen, fordi Hovedøiemedet af Mødet er et andet end jeg ønskede, og fordi min Deeltagelse i Skolesagen vil blive af en anden Natur end hidtil, idet jeg har isinde, ikke at trække mig ud af Kampen, men derimod at stille mig paa et andet Sted deri. Tolv Aars Erfaring har nemlig lært mig, at vi neppe af denne Vei nogensinde naae Maalet, og en alvorlig Tænkning over Folkeskolens Væsen, dens Jdee og Opgave, dens Forhold til Folket, og de Betingelser, som alene garantere deres velsignelses rige Jndflydelse, har ladet mig erkjende, at selve Maalet, der hidtil med saa stor Jver og saa lidet Held er attraaet, det nemlig: at gjøre den til en reen Stats anstalt, og Skolelærerne til Statstjenere eller Kongelige Embedsmænd, neppe selv er det rette. Mine Tvivl derom har jeg nylig fremsat i Skolelærer Tidenden, og skal siden nærmere motivere samme; her er ikke Stedet til saadant. Men for Jyllands Vedkommende er her Stedet til at bede Lærerstanden, for den beslutter sig til det paatænkte Skridt, ret alvorligt at overveie, hvad der i hiin Tidende, som og ellers hvad der fra andre Kanter er fremkommet imod den Hovedretning, Folkeskolen i den sidste Tid har givet sig; – og det turde da maaskee gaae Andre som det er gaaet mig, at en anden Erkjendelse vilde opgaae, som pegede mod en anden Kant, hvorhen Skolen har at vende sig. Skal Folkeskolen svare til sit Begreb, saaledes som samme stiller sig og maa stille sig for Tænkningen, saa maa den hvile paa en folkelig Grundvold! – Skal den virke Held og Velsignelse omkring sig - ikke i Momentet alene, men en blivende og vedvarende ind i Livet, og gjennem det, da kan dette kun skee derved, at en folkelig Erkjendelse af Skolens Værd og Betydning opgaaer. Skal den Agtelse nogensinde blive Lærerne til Deel, som nu savnes, da skeer det kun derved, at Folket lærer at elske Skolen og dens Gierning; Agtelse lader sig ikke befale. Skulle de ydre trykkende Baand, under hvilke mangen en værer hidtil sukker, blive sønderrevne, da maa det visselig skee gjennem Folket, og ved det; thi lod end dette Punct sig forandre ved et Lovbud, uden Folkets Villie, – hvilket det dog neppe gjør - og Folket i sin Bitterhed vendte sig end mere bort fra Skolen, – mon da et saadant befalet "Mere vilde være Skolen kjært? Jeg tvivler meget derom. Men lad os vel betænke dette; lad os samles, saa ofte Tid og Leilighed ville tillade, jo flere jo bedre, tale med hverandre, lære og belæres, og Alt i den Hensigt, at fremme Sandheden, at faae Skolen anerkjendt af Folket, altid med den Hovedsætning for Øie: "at Huset er Skolens Rød, og Frelserens Forsættelse: "at det øvrige Fornødne skulle vorde Eder tillagte, vil da ogsaa komme til at gjælde os. Om det paatænkte Skridt forresten ikke ogsaa er betænkeligt i andre Henseender, ligesom det i ethvert Fald uden Tvivl er unyttigt – er Noget jeg blot vil henstille. Man bedømme nu disse Linier som man vil; de have deres Udspring fra et Hjerte, der føler varmt for Skolens vigtige Sag, og ere Udtrykket af en Frygt for, at foretage Noget, som mulig kunde skade. Man sige ikke, at det er ikke længe siden, jeg tænkte andertedes; thi jeg vedkjender mig, at min Tænkning over Folkeskolens sande Væsen, i Forening med oplysende At stykker fra andre Sider, – har bevirket en Forandring, i mine Anskuelser. Mine Tvivl og min Frygt har jeg ikke villet eller kunnet tilbageholde, og beder, at man vil tænke over Sagen, medens det endnu er Tid. Wiby, den 20de Marts 1847. Bering.