Politivennen, 1800-01-01
En forargelig Tildragelse paa Nørrefælled. Man har, saa ofte der er ført Klagemaal over Fremfusenhed, vild Adfærd, og deres Aarsag Folkestimmel, næsten altid været saa redebon til at skyde Skylden paa den studererende Pngling, og saa ofte en Krigens Søn har været med i Spillet, har Studenten maattet bære den hele Brøde, hvoraf dog npaatvivlelig i det mindste en Deel, og en stor Deel hvilede paa den militaire. Det være langt fra mig at oprippe Tildragelser, som endnu ere i alt for frisk Minde. Efterfølgende sande Tildragelse, den eneste i sit Slags jeg kjender, og nogensinde ønsker at kjende skal tjene til at bevise: at den almindelige Stemme ikke altid er saa paalidelig, som man vil indbilde os; den skal tjene til at bevise: at der blandt ældre Militaire gives den, der ganske kunde glemme: at det er Fred; glemme Folkerettens hellige Love; - glemme sin egen Værdighed; - og endelig tiene til at gjøre den rimelige Slutning: Kan en af de ældre tillade sig slig Ufærd hvad kan da ej den yngre finde tilladeligt? Dog. - Tildragelsen commenterer sig selv. Onsdagen den 7de May d. A. vare Trinitatis Skoles Lærere med den betroede Ungdom gaaede ud af Byen, for at unde disse Børn en passelig Bevægelse i den frie Luft, og være nærværende ved deres Forehavende: at afplukke Blomster og binde i Krandse, hvormed de siden vilde pryde Skolen, hvilket man kalder at maje. I ( Selskab med os, vare endnu adskillige Personer af vore Venner. Strax inden for Ledet, paa Nørrefælled havde vi samtligen taget Hvile i Græsset, og vare alle glade i den Stemming, hvori den skjønne Vaardag, og de muntre Børn saa let maatte sætte enhver. Dog! hvor kort varede den, denne blide Stemming? Et Korps Guardere til Hest, commanderede af en Ritmester kom fra Nørreport ind ad samme Led, ved hvilket vi havde taget Sæde paa Guds grønne, og tillige for Civile frie Jord, nogle faa Skridt fra Grøvten. Lærerne befalede Børnene at blive liggende gandske roelige, for ej ved at rejse sig, at kyse Hestene, og stod i den fulde Tanke: at dette ridende Korps trak ud adFælleden til for at foretage deres Maneuvre; men til stor Forundring saaes: at den commanderende Officeer førte lige ind paa det liggende Selskab, hvilket dog ikke var nødvendigt, da det paa Fælleden værende Kjær dog maatte bryde den lige Linie. - Med endnu større Harme hørte man fra Ritmesterens Læber de Ord: Rid dem overl - Intet Under, at dette maatte krænke enhver, der har mindste Gran af Følelse for Menneskeværd; - Intet Under, at der hørte meer end Pyglingens Fyrighed til at holde sig fra at søge Fornærmeren. Een af Selskabet, en Student tog sig den Frihed, at spørge denne menneskekjærlige Ritmester: om dehavde Ordre at ride Folk over? af hvem den Ordre var, og om den var overeensstemmende med den almindelige Folkeret? Svaret var: om han gjorde sig frisk? og om han vilde arresteres? og et Slag, som var tiltænkt hans Hoved, men kuns rammede hans Hat, som fløj et Stykke bort, fulgte derpaa. For nu ikke at exponere sig mere for Grovhed og Overmagt, taug Studenten da han saae sig indsperret blandt 2de Heste, og blev grebet i Brystet. Løsladt forlod han rolig Scenen, og gik med Beundring over Vedkommendes Bravoure, tilbage til sit bedre Selskab. Denne hele Tildragelse kan med adskil, lige Vidners Udsigende bestyrkes og beediges; hvi skulle da Indsenderen frygte for den Publieitet, som Loven hjemler ham Ret til? I. Studsgaard. Lærer ved Trinit. Skole.