Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-05-01
Nyeste Skilderie a Kjøbenhavn. rædsod RacisaSyvende Aargang. No. 59. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 1 Maji, 1810. De gode Tider. At reise har altid været min Kjephest. Ligesom Carl den Tolvte ansaae Kuglernes Hvinen for den lifligste Musik, saaledes har Posthornets Lyd altid været behagelig for mine Øren. Hver Gang jeg har en Daler tilovers sætter jeg mig paa en Vogn og ruller afsted, om ikke for andet blot for at forandre Pladsen og see nye Gjenstande. Jeg kjører helst med Posten, thi der finder man altid Folk af hver Stand, Alder og Caracteer. For ikke længe siden reiste jeg med Postkaretten til Helsingøer. J Vognen sad foruden mig en Godseier, en Brænde handler og en Læge, og bag paa en Avisskriver og en Procurator. Under ligegyldige Samtaler naaede vi Hirschholm, hvor vi stode af i Postgaarden og gik ind i Gjestestuen. Her traf vi et Selskab af adskillige Personer, og blandt disse en Krigsmand, som sad med sin Flaske Viin ved Bordet. – Krigsmanden tog Ordet: "Det er da et Hundeveir, den Regn faaer aldrig Ende. Man maa aldrig klage uden Aarsag - svarede jeg – Regnen er vel ubehagelig for Reisende, men desto behageligere for Landmanden. Naturen kan umuelig gjøre alle Mennesker tilpas. Denne Regn, min Herre! som De klager over, er Tønder Guld værd. Forsynet har overalt været os meget naadigt i de sidste Tider. Man har næsten i hele Europa havt de afrugtbareste Aaringer der kan tænkes. Verden mangler kun Fred for at være fuldkommen lykkelig. Krigsmanden. Fred, min Herre! Det er en Pest for mig. Jeg er nyligen kommen fra Østerrige, hvor jeg fegtede i adskillige Feldtslag. Havde Krigen vedvaret, saa kunde jeg bleven en holden Mand. Men inden man vidste et Ord deraf kom Freden og kastede sig lige i Veien for min Lykke. Jeg havde ellers været Capitain istedet for at jeg nu er slet og ret Corporal. Godseieren. Jeg spinder heller ikke Silke ved Freden. Mine Lofter ere fulde af Kornvarer, som jeg ikke kan blive af med. Jeg holder paa dem saa længe jeg kan, men driver en lykkelig Omstændighed ikke Priserne i Veiret igjen, saa kommer jeg i en slem Forlegenhed. En pludselig Fred vilde ødelægge mig aldeles. Jeg har betalt mit Gods dyrt og gjort Regning paa Krig og Dyrtid. De kan aldrig troe hvilket Slaveliv dette Herremandsliv er, Man har sin Plage med Folkene; med Bønderne er der aldeles intet Udkomme; men i min salig Faders Tid, da man havde lige Ret over sine Bønder og sit Qvæg, da var det en Fornøielse at være Herremand. Var en Bonde grov eller doven, saa lod man ham ride Træhesten, staae i Halsjernet eller jage fra Huus og Gaard. Den Gang kunde man have Gavn af sine Bønder. Men nu, da man vil at Bønder skulle nyde samme Frihed som andre Mennesker, er det aldrig værd at eie en Tønde Land. Ak, det er desværre alt for sandt: de gode Tider ere forbiBrændehandleren. Jeg er fuldkommen af Deres Mening. Siden nogle Aar synes Alting at forene sig om at ødelægge os. Kan De erindre, at man nogensinde har havt saa milde Vintere som i de sidste tre Aar, Begynder det engang at fryse lidt for Alvor, saa varer det ikke fire Dage, og vi have Toveir igjen. Jeg blader og blader i alle muelige Almanaker for at see omikke een af den spaaer stræng Kulde; men jeg finder overalt ikke andet end Regn, Slud a., som en Mand i mit Fag ikke skal smøre sin Næse paa Og hvad der ødelægger og aldeles er den Omstændighed, at Brændecommissionen overlader en Favn Brænde for 16 Rdlr. Det var noget, som ingen kunde lugte i Forveien. Nei, i gamle Dage vidste man intet af slig Humanitet, som de kalde det. Brændehandleren kunde lade sin Priser stige ligesom Thermometret faldt. Man havde næsten hver Vinter 18 Graders Kulde og endnu i April Maaned kunde man kjøre over Jsen til Sverrig. Men at, de gode Tider ere forbi Procuratoren. Ja, hvem har ikke sin Plage i disse elendige Tider, Med Procurator væsenet gaaer det ikke et Haar bedre siden Forligelsescommissioner ere blevne oprettede i enhver Krog af Landet. Nu skal enhver Proces forliges og man bryder sig intet om at tage os Brødet af Munden. Forordningen om Rettens bedre Pleie bringer og aldeles til Bettelstaven. Dertil kommer endnu den Ubehagelighed, at man skal være Prøveprocurator i to Aar førend man kan blive virkelig Procurator. Ak, de Tider ere forbi, da man med lidt Snuhed kunde slaae sig godt igjennem, og med lidt Loptrækkerie sætte Fru Justitia en Voxnæse paa; man seer os paa Fingrene ved enhver Leilighed. For os Procuratorer ere de gode Tider forbi Avisskriveren. Troer De da, min Herre! at vi Journalister ere lykkeligere end De, Da jeg begyndte den Avis, som jeg udgiver, da var der Krig overalt, og det lod til som om den endnu vilde, vare meget længe. Den Gang blev der tabt og vundet Slag, hvor der faldt 40,000 Mand paa hver Side, Fæstninger beleiredes og erobredes, Landsbyer brændtes og plyndredes &c. J Frankrige, gik Alting hulter til hulter; man smeddede Decreter i Tusindtal, det ene naragtigere end det andet; man slog Hovedet af Folk for et godt Ord, uden bryde sig om at det var Hovedet af en Fourcroy eller Marat Condorcet eller Robespierre; man saae Republiker voxe op som Skampioner og forsvinde igjen som Fluer i September Maaned; man talde om intet uden Frihed og Lighed og Menneskerettighed og Opstandsrettighed; man fremkom hver Dag med uhørte Projecter, ingen Provinds, ingen Stad var fri for Jordskielv. Partierne kjæmpede med hinanden, ligesom Elementerne, i Dag seirede Bjerget, i Morgen, Sletten. Men alt det er nu ophørt. De Tydske Aviser, have i de sidste Maaneder næsten ikke været andet end Modejournaler, og de ere saa fattige paa Nyheder, at de nu og da maa hielpe sig med en lille politisk Nødløgn eller digte Drømme. Ak,