Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-06-06
Vor ophøiede Monark har ved sin Thronbestigelse erklæret, at det skal være et af de vigtigste Formaal for hans landsfaderlige Bestræbelser, at frembringe Forbedring i Landets finantsielle Tilstand, da han dybt og levende erkjender, at hans kjære og troe Undersaatters Velfærd kræver Besparelser i Statsudgifterne. Det har ikke kunnet andet end glæde Enhver af os, at høre dette kongelige Tilsagn, men tør vi derved finde os beroligede, Lad os dog ikke glemme, at hvad Kong Christian den Ottende saaledes har udtalt, er netop det Selvsamme, som Kong Frederik den Sjette med endnu større Styrke og visselig med ligesaa fuldt Alvor har udtalt, det er nu en heel Menneskealder siden, uden at endnu Noget er skeet til dette Øiemeds Opnaaelse. Heraf vil man bedst indsee, med hvor store Vanskeligheder denne Sag maa have at kæmpe, og hvormange personlige Jnteresser der stille sig i Veien for Fuldbyrdelsen af den kongelige Villie, og Kongen vil deraf selv tydeligst erkjende, hvorlidet den alvorligste Herskers Bud kan udrette i denne Sag, saalænge det hidtil gieldende System ikke undergaaer en Hovedforandring. Thi at Kongens Villie er fast og god, derom tør Jngen af os tvivle. At det er hans fulde Alvor med Besparelser og Jndskrænkninger, derom behøver for mig intet andet Vidnesbyrd end det ædle simple Svar han gav, jeg veed ikke hvilken Deputation fra den hæderlige Bondestand: "Nu ville Vi Alle spare, hvor der spares kan!" Kunde Kongen sige noget Smukkere, noget Værdigere; noget for den med Skatter, Byrder og Afgifter haardt betyngede Bondestand Trøstigere, Mig i det mindste rørte disse simple Ord dybt. De kaldte mig i Erindring hine verdensberømte Ord af Frankrigs ædle Fjerde Henrik, der ønskede at bringe det dertil, at hver Bonde i hans Rige maatte kunne have sin Suppe-Hone i Gryden hver Festdag. Og der kan spares, derom er ingen Tvivl, der kan spares, naar vi kun ret alvorligt vil, der kan spares, naar Kongen i denne vigtige Folkesag vil give Folkeraadets Stemme den fulde Betydning. - Og her ere vi ved hvad jeg mener: Stænderne, Folkeraadet, Kongeraadet, Kongens bedste Raad, hans folkelige Statsraad, det, hvorigjennem han kommer til en tilforladeligere Kundskab om Folkets Trang og Ønsker, end igjennem sit Geheime-Statsraad. Om 6 Uger sidde de atter forsamlede, og Folket imodeseer med spændt Forventning, hvad de da i denne vigtige Sag ville andrage paa; thi Danmarks Fremtid ligger i deres Haand. Mine Herrer, En Mand, hvis Loyalitet er ligesaa stor som hans Besindighed, Kjøbenhavns første Deputerede, har nylig for hele Folket udtalt, at Folket maa have en Garanti for, at en fremtidig svag Finantsbestyrelse ikke skal kunne bringe tusinde og atter tusinde Familier til Bettelstaven og lamme hele Statens Kraft. Jeg gjør disse Ord til mine, og jeg tænker, vi gjøre dem Alle til vore Folket maa have en Garanti herfor. Derom er der kun een Mening i det hele Land. Erfaringen har noksom viist, hvor lidet Stænderne hidtil have udrettet i denne vigtige Folkesag. Stænderne have ingen Møie sparet; de dygtigste, de erfarneste, de meest patriotiske Mænd have arbeidet ufortrødent, have anstrænget sig Dag og Nat, have med al den Kraft, de formaaede, frembaaret Folkets Ønsker for Thronen, hvad de have udrettet, ligger for Verdens Øine. Derfor have Stænderne vistnok den stærkeste Opfordring til at tage under Overveielse, hvorledes Folkeraadets Stemme kan erholde sin fulde Betydning i denne af alle vigtigste Sager, og hvorledes der for al Fremtid kan forskaffes Kongen og Folket Betryggelse for Finantsernes Ordning, Statsgieldens Afbetaling, Skattebyrdernes muligste Nedsættelse, Statsindtægternes hensigtsmæssigste Anvendelse. Lader os da forene vore Ønsker om, at Stænderne heri maa vide at træffe det sande Rette, det, der er til Kongens Ære og til Landets Vel, idet vi udbringe en Skaal for en betryggende Garanti for Rigets fremtidige Finantsforvaltning." Ogsaa Mag. Monrad, som i et ligesaa genialt som djervt Foredrag, til den fornævnte Tale havde knyttet en Skaal for den fuldstændige Skattebevilgningsret, modtoges med overordentligt Bifald. Han sagde bl. A.: Gid det maatte være sidste Gang, at vi feirede den 28de Mai. Gid vi snart maatte kunne drikke dens Gravel! Gid Maifesten snart maa komme til at staae for Folkets Bevidsthed som et Minde fra dets politiske Barndom, Gid vi snart maatte have at feire en anden og høiere Fest, indstiftet til Minde om den Dag, da Christian den Ottende gav de tre forenede Stænderforsamlinger fuldstændig Skattebevilgningsret. Herved vilde Folket opnaae fuld Forviisning om, at intet af dets Eiendom blev det frataget uden dets gjennem fritvalgte Repræsentanter afgivne Samtykke, og saaledes Tillid mellem Folk og Regjering bygges paa en fast og urokkelig Grundvold, og saaledes Ønsket om Besparelser og Orden i Finantserne og deslige, hvorom Alle ere enige, erholde sin sikkreste Virkeliggjørelse. Hvor Skattebevilgningsret giver Folket et lovligt Middel til at sætte sin Villie igjennem, naar en rodfæstet Overbeviisning og en dybtfølt Trang fremstiller dette som nødvendigt, der er man sikkret imod alle regelløse Udbrud af Folkestemningen. Derfor finde vi ogsaa, at ethvert cipiliseret Folk enten har eller eftertragter dette Frihedens hellige Værn; men hvad der hos os gjør det dobbelt nødvendigt, er, at Skattebevilgningsret maa betragtes som den eneste Betingelse, ved hvilken Danmark og Slesvig atter kunne forenes til et virkeligt Rige, og saaledes den Sønderspittelse, der adskiller den lille danske Stat i Danske, Slesvigere og Holstenere og Slesvigholstenere, der lammer vor Kraft og undergraver vor Uafhængighed, endelig ophøre. Jeg troer derfor at kunne støtte mig til, hvad andre Talere tidligere have udtalt, idet jeg udbringer en Skaal for de tre forenede Stænders Skattebevilgningsret."