Aarhuus Stifts-Tidende, 1820-04-20
Skiøndt det var mig aldeles ubegribeligt, hvorledes Hr. Guldsmed Thomas Pauli Harder, eller nogensomdelst anden, kunde søge Trøst i, at begegne mig med ufortient Bitterhed paa en Tid, jeg uden det havde Ondt nok, med at recolligere mig efter lang og smed telig Bekymring, besluttede jeg mig dog til, med Taushed at oversee det i Viborger Samler No. 40, under Titel, Forlangt Jndrykkelse fremsatte Spørgsmaal, i det jeg tillige fandt, at enhver afficerende Sindsbevægelse især var det, jeg under denne min Tilstand burde bestræbe mig for at undgaae. Men da jeg endvidere, mod al Formodning, maa erfare at man desuagtet vedbliver at behandle dette Emne, og, som det synes, med mere lidenskabelig Alvorlighed, end det hele fortiener, anseer jeg det nu for Pligt mod mig selv, at giøre Publikum bekiendt i med den Anledning, Hr. Harder ventelig har taget til at fremsætte ovenmeldte Spørgsmaal: Han havde det Uheld i sidstafvigte November Maaned, ved Døden at miste en Søn, som var Discipel i Viborg lærde Skole, af hvad Sygdom, er mig ubekiendt, men Rygtet sagde, at den af Lægen var erklæret for smittende, og desaarsag ønskede jeg ikke, at mine 2de Sønner, som for mig angav Tilbøielighed til at følge deres afdøde Meddiscipel til Jorden, skulde paa den Tid komme i Sygehuset. Dette yttrede jeg for Hr. Rector Hasselbalch, og jeg tillader mig her, at provocere veldemeldte Hr. Rector til at erklære hvis det skulle behøves - om jeg i Øvrigt paa Grund af nogen Slags Authoritet som Læge, har søgt at for rebygge, at Skolens øvrige Disciple maatte tillades, at vise den Afdøde den, saa kaldte, sædvanlige Ære, ligesom jeg og tør haabe, at ingen af mine Medborgere, som jeg har den Ære at være kiendt af, vil troe mig saa uklog, at jeg skulde afgive nogen officiel Betænk, ning og Følgerne af en Sygdom, jeg - som meldt ikke selv kiendte, men vel vidste at være behandler af en authoriseret Læge, hvem det i saa Fald allene tilkom, at dømme derom. At jeg derimod fandt det betænkeligt at lade min Sønner medfølge, troer jeg, ligesaa lidet som enhver anden Fader, at skylde noget Regnskab for. J forrige Maaned fristede jeg samme haarde Skjæbne, at miste min Søn. - Tre af Skolens agtværdige Disciple kom da, og tilbød sig, tilligemed fleere at ville bære ham til Jorden, dette frabad jeg mig, og tilføiede, at det vilde være mig kiært, om de tilligemed det øvrige indbudne Selskab ville beære ham med deres følge, da jeg ansaae, at skylde deres Tilbud denne Opmærksomhed. - Om jeg dertil burde have udbedet dem Hr. Rectorens Tilladelse, veed jeg ikke, men at jeg ikke derved har viist nogen Slags Uredelighed mod mine Medborgere eller Ligegyldighed for deres Børns Sundhed, troer jeg - foruden den Formodning, der dog vel maae haves om enhver Læge, ikke at ville udsætte Nogen for befrygtende Fare - tilfulde at have godtgjort, ved at foranstalte disse unge Menneskers Modtagelse hos S. T. Frue de Hoff saaledes, at de ikke førend paa Gaden, i den frie Luft, kom til at tiltræde Liigfølget. Dette er Sagens sande Sammenhæng, som jeg for Øvrigt ikke agter at indlade mig videre i; men blot til Slutning vil bemærke: at et Spørgsmaal, paa slig Maade fremsat, vist nok var det, jeg mindst kunde have ventet mig af Hr. Harder som eeneste Løn for 1 1/2 Aars foregaaende Uleilighed, som Læge i hans Huus. Viborg d. 17de April 1820. Bagger. Districtschiru.