Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-03-14
Forhandlinger i det engelske Parlament. Om de Vendinger, som disse Forhandlinger have taget læses følgende i de udenlandske Blade: Oppositionen har efter tre Dages Debatter sat et Amendement igiennem, og forsaavidt kan man betragte Ministeriet som overvundet, imidlertid ligger intet bestemt i dette Amendement, som kunde nøde Ministeriet til at aftræde; thi vel kan man betragte den yttrede Beklagelse over Parlamentets Opløsning, som Misbilligelse af denne ministerielle Forholdsregel; men der ligger hverken deri en Beklagelse over at det forrige Ministerium har faaet sin Afsked (thi deri vilde de irlandske Medlemmer ikke have istemmet), eller over at det nærværende Ministerium er blevet indsat (thi dette vilde de Moderate have betragtet som et Jndgreb i de Kongelige Prærogativer), saa at det staaer Ministerne frit for at holde sig i deres Stilling ogsaa efterat Addressen er bleven overleveret, og overlade det til Tiden at formilde Oppositionens Forbittrelse, eller dog at afvæbne en Deel af den, enten ved at lade dens Vrede puste ud, eller ved at foreslaae hensigtsmæssige Forholdsregler. Det eneste sikkre Middel til at fortrænge Ministerne var at afslaae dem Bevilgningen af Skatterne (Stopping the Supplies. Men man kan ikke vel troe, at en Opposition, som ikke ret har fordristet sig til at yttre sin Mangel paa Tillid til Ministerne, vil drive det saa vidt. Regner man nu hertil den blandede Sammensætning i denne Opposition af irlandske Antiunionister, af skottiske Dissenter og af engelske Radicale i Spidsen for hvilken de misfornøiede Medlemmer af det afgaaede Ministerium, stille sig (O'Connel er Formand for det første, Abercromby for det andet Partie, Hume for det tredie og Lord John Russel for det sidste, saa kan man ingenlunde sige med nogen Sikkerhed om Oppositionen vil kunne soutinere denne sin usikkre Majoritet foruden at 50 til 60 conservative Wighs (med Lord Stanley i Spidsen, altsaa det femte Partie) have hidindtil stemt mod de 250 erklærede Torys. (Disse Forhold ere virkelig ganske nye og meget besynderlige; det er mueligt, at denne Sammensætning af Underhuset vil blive til stor Fordeel for Englands Vel; thi det vil nøde alle Partier til Moderation ligesom Ministeriet til Eftergivenhed; have ved enkelte Gienstande mange skarpe Debatter tilfølge, hvorved det Sande og Gode vil blive udbragt Om ogsaa de Torys maa give efter i Magt og i langt mere, end de kunne ønske, saa bliver det dem altid Satisfaction nok, at de blive i Besiddelse af Magten. Den egentlige Fare er ved dette mærkværdige politiske Spil, om ved Misfornøielsen med at Torypartiet skal regiere, det radicale Partie skulde uddanne sig og faae Overhaand; thi saa vilde Revolutionen staae for Døren; men til Lykke er man i England bleven godt opklaret om Demagogiets og Anarchiets Farer, ogsaa staae endnu alle Folkeklasser en velgiørende Vexelforbindelse med hinanden; imidler id kan Tiden forandre meget til det Værre; det har man ofte erfaret selv i de Lande, hvor en langvarig Rolighed og Tilfredshed har hersket: Enkelte høirøstede Personer, visse Journalers Egennytte, en ubetænksom og uoverlagt Modetone kan i kort Tid bevirke store Forandringer, dog vil man haabe det bedste med Hensyn til England; men man kan være viis paa, at Medlemmerne af det radicale Partie ville i denne Session fremkomme med mange Forslag, som kunne smigre den store Folkemasses Jnteresse. Da Underhusets Taler begav sig til Kongen for at overlevere ham Addressen, saa blev han ledsaget af 150 Medlemmer. Paa Veien hilsede store Menneskemasser paa dem med den lydeligste Enthussiasme. Taleren oplæste Addressen med en lydelig Stemme. Kongen saae frisk ud; men skal ikke haae været i godt Humeur. Hans Svar lød svaledes: Jeg takket Dem oprigtigt for de i Deres loyale Addresse givne Forsikkringer om Deres Villighed til at medvirke med Mig til at indføre Forbedringer med bestandig Hensyn til at opretholde vore Jnstitutioner i Kirken og i Staten. Jeg erfarer med Beklagelse, at Deikke stemme overeens med Mig i Henseende til, at Jeg nyelig har henvendet Mig til mit Folks Sindelag. Jeg har aldrig udøvet de Prærogativer, som tilkomme Mig i nogen anden Hensigt, end for at befordre de store Hensigter, hvori de ere Mig betroede, og Jeg nærer den Tillid, at ingen Forholdsregel, som staaer i Forbindelse med den almindelige Jnteresse, skal blive sat i Fare, eller blive afbrudt i sin Fremgang fordi Jeg har givet mine troe og loyale Undersaatter Leilighed til at udtale deres Sindelag ved at vælge Repræsentanter til Parlamentet. Sir Robert Peel androg paa Husets sædvanlige Taksigelse, hvilken ikke heller mødte nogen Invending uden af det radicale Parties Ordfører Hr. Hume. Det er ret mærkeligt at Lord Morpeth, som androg paa Amendementet til Addressen, tilstod dog, at Throntalen var i sit væsentlige Jndhold overmaade tilfredsstillende. Men han gik ud fra den Synspunkt, at den forrige Administration besad i høi Grad Husets og Landets Tilfredshed, og at Jngen kunde forklare sig, hvorfor den havde faaet sin Afskeed. Han dadlede især, at Hertugen af Wellington havde en Tid lang næsten forenet alle StatsEmbeder i sin Person, imedens at det hidindtil havde været brugeligt, at de gamle Ministre vare forblevne i deres Poster, indtil de nye vare blevne udvalgte, det samme har selv Lord Stanley dadlet), at det ikke foraarsagede noget Vanheld kom allene af, at Tiderne vare saa roelige. Han talede vel med megen Agtelse og Sir Robert Peel; men dadlede, at han havde opløst et Parlament, hvis Loyalitet ingen kunde omtvivle. Angaaende de udenlandske Forhold formeente han, at de største Venner af det nye Ministerium vare de Magter, som følte den meeste Attraae til at blande sig i de mindre Staters Anliggender. Sir Robert Peel giendrev disse Anklager, og sagde, under lydelig Jubel fra Ministerial bænkene, at han uden at ville trodse Majoriteten, dog havde sat sig for at holde ud i sin Post til det Yderste. Han indlod sig derpaa i et vidtløftigt Forsvar for det forrige Ministeriums Afskedigelse, tilstod at den greyske Administration havde en Tidlang virket velgiørende, og forsvarede sit Forhold under samme. Men siden Mai Maaned i Fior havde Sagen faaet et andet Udseende; da 4 af de agtværdigste Medlemmer vare traadte ud af Administrationen, og Greve Grey en Maaned derefter havde trukket sig tilbage. Kongen havde da ønsker et CoalitionsMinisterium, og Lord Melbourne havde gjort Lord Stanley, Hertugen af Wellington og ham selv Forslag, men som ikke vare blevne antagne, (det er mærkværdigt.) Saalænge Lord Althorp, hvilken Greve Grey betragtede som sin høire Arm, forblev i Ministeriet, saa havde det dog nogen Holding; men da han traadte af, saa kunde man ikke undre sig over, at Kongen ønskede Ministeriet grundet paa en anden Grundvold; hvilket kun fandt en svag Støtte i Tilhængerne af de extreme Meninger.