Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-07-16
At Mads Jensen Skjøth har været forrykt i Hovedet eller havt nogen Mangel paa Forstandens Brug, har Anders Christensen ikke forhen hørt. Gaardmand Jens Christensen Skjøths Tilstand var, efter den tilstedeværende Læges Erklæring, for Tiden saaledes, at han ikke kunde afgive Forklaring. Ungkarl Mads Jensen Skjøth tilstod, at han havde handlet urigtigt imod sine Forældre og slaaet dem, hvilket havde forvoldt Moderens (o Sted moderens) Død. Hvorledes det egentlig var tilgaaet, kunde han ikke erindre, uden alene dette, at han gav hende flere Slag i Hovedet med en Steen. Faderen havde stedse været stræng imod ham, dog havde han fundet sig deri, og de havde ikke været i Uenighed med hinanden, undtagen at der til enkelte Tider kunde være kommen dem Noget imellem. For kort siden var dette Tilfældet, da han forlangte af Faderen, at han skulde meddele ham Skjøde paa Gaarden, som han forhen havde lovet, men nu nægtede ham. Foruden dette havde han og Faderen ogsaa været uenige angaaende Tjenestedrengen, som han vilde have at Faderen skulde stille sig ved, fordi han mishandlede Creaturerne; men hvilket Faderen ikke vilde. Da han (Mads Jensen Skjøth) efter Solens Nedgang var kommen hjem fra Pløiningen med Drengen, havde han udenfor Porten sagt til denne, at nu kunde han reise med det samme; men istedetfor at efterkomme dette Paalæg, løb Drengen ind i Gaarden og derfra ind i Sovekammeret. Han fulgte da efter ham derhen, og da Faderen kom ham imøde i Døren, greb han fat i ham og de sloges da med hinanden. Han tog derpaa Faderen og bar ham udenfor Porten, for at alle Folk kunde see, hvorledes han behandlede ham thi det forekom ham, at han (Faderen) havde gjort stor Synd imod ham (Sønnen). Udenfor Porten gav han Faderen tre haarde Slag med en Steen, han troer det var i Hovedet; hvorpaa Faderen, saavidt han kunde skjønne, hensov." Nu gik han ind i Gaarden, for at hente sin Moder; men hun kom ham imøde, og der forefaldt da en Samtale imellem dem, som han ikke videre kan erindre; dog troer han at have foreholdt hende, at hun ikke havde handlet gudeligt imod ham og hans Sødskende. Først gav han hende nogle Slag i Hovedet med den blotte Haand, for, som han yttrede, at bevæget hende og formaae hende til at tilstaae hendes Forseelser; men da hendes Svar ikke stemmede med hvad han ansaae for det Rigtige, slæbte han hende udenfor Porten, paa samme Sted hvor Faderen laa, og her gav han hende tre Slag i Hovedet med en Steen, vistnok den samme, hvormed han havde slaaet Faderen. Det var ikke hans Hensigt at ville slaae Moderen ihiel; men derimod tilstaaer han at have havt saadan Hensigt med Faderen. Han erindrer ogsaa, at hans Svoger Anders Christensen kom tilstede medens han slog Moderen, og at han sagde til ham: at han ikke skulde komme nærmere, thi saa vilde det gaae ham ligesaadan. Ogsaa flere Folk kom tilstede; dog var det ikke for deres Skyld at han ophørte med at slaae, men han syntes, at nu havde baade Fader og Moder faaet nok, efter hvad de havde forskyldt. Han satte sig derpaa op paa en Hest, for at ride til Tvede, hvor han vilde tale med Præsten; dog kom han ikke derhen, da han underveis blev optaget og ført tilbage til Meilby. Han antog forøvrigt, at han nu (under Forhøret) var ved sin fulde Fornuft; men at han Dagen iforveien havde været noget forstyrret i Hovedet. Da han fuldførte Gierningen forekom det ham, som om han mærkede en dødelig Angest; men at han dog skulde fuldføre den, og han følte hos sig selv ingen Anger over at det var skeet.