Jyske Efterretninger, 1767-01-02
Et Menneske er skabt ey for sig selv allene: Hvert Lem paa Legemet det heele tiene maae, En Stolpes Kraft maae med en andens sig foreene, Om ellers Bygningen skal ey til Grunde gaae. Hvad nytter vel vort Liv, naar for os selv vi leve, Naar Egennytte er vor Ponsens Øyemeed? Da fælles Nytte jo med billighed kand kræve Vor Vid, vor Konst, vor Kraft, vor Flid, vor Tid, vor Sveed. En nærsom Bie ey for sig selv allene drager: En Myre stræbsom er til heele Boens Gavn: En Bonde Plov i Haand, en Skipper Roeret, tager Ey ene for sig selv, for eget Huus og Stavn. Ja, hvad der stiller sig frem for et agtsom Øye Land og Udi den vide Kreds paa Verdens Skueplads, Det samles alt i eet at nytte og fornøye, Fra Luftens Jld=Klump til hin Frøe i sit Morads. Alt Alt hvad der vrimler i Naturens store Rige Hvor høyt vi end vil gaae, hvor dybt vi end vil stige. Den Millioners Hær i Luft, paa Jord, i Vand, Med Haand i Haand, som eet, os nytte vil og kand. Hvor Øyet vender sig, det idel Vellyst finder, For Næsen strømmeviis en Ambra=Lugt udrinder, Og Øret kildrer sig ved lislig Fugle=Lyd: Saa giør det Hele, saa bør og hver Deel at giøre, Og Ganen finder nok til Qvægsomhed og Fryd. Enhver saa vidt, som hans Formue strækker til, Bør billig Nytte og Fornøyelse tilføre. Det er det Drive=Hjul, som vores Verk skal drive: Det Sælskab, hvoraf han en Medlem være vil. Det er den gjorte Plan, hvorefter vi vil gaae: Vi tænke vil, og som vi tænke, vil vi skrive, At andre Nytte og Fornøyelse kand faae. Vi ligne vil et Træe, hvoraf enhver kan plukke Nu Frugt, nu Blomster, som enhver behager best, Og Veyen til det Træe vi vil for ingen lukke, Hver altid være skal os en velkommen Giest. Vi--- Tys - - - vi høre en Smaasmilende at sige Vil man i Jylland nu i Smagens Tempel stige, Udi en Krog: Hvad vil vel dette blive til? Mon deres grove Brød og Flesk kan vel behage, Kan deres haarde Lyd vel blive Zitter=Spil Mon vel Liimfjordens Vand skal kunde lifligt smage Den lækkre Tand, der er kun vant til Sukkerbrød, Hvad vil de skrive? Jeg tør vedde, det vil blive Den kræsne Gane, der kun drikker Nectar=Sød? Om Heste, Stude, Faar. Det best og passer dem. -Ja, det og nyttig var, om nogen kunde skrive Om Heste, Stude, saa det havde Fynd og Klem. J hvad vi skrive, vi vil nytte og fornøye; Kan vi ey skrive høyt, vi vil dog skrive sundt, Og dette ene skal os altid staae for Øye, At aagre med det Pund, som Gud os har forundt. Snart vil vi Lyderne med rette Farver male, Dem trække Masqven af hvori de lar sig see: Snart. Snart vil vi Ordet for de ægte Dyder tale, At hvo ey dydig er, er ey et Menneske. Snart skal Frue Theemis os i Rettergangen ove, Og vise reent og klart, hvad Ret og Uret er, Hvad der er ægte Guld, og hvad der ey staaer Prøve, Naar Orderiig Tingstud vil os komme alt for nær. Snart skal Hippocrates de Sundheds Regler give, Som fulgte, blive kan vor Helbreds Støtte=Stav, Snart skal Galenus os den Misbrug ret beskrive, Som mangen En har lagt for tidlig i sin Grav. Snart vil vi søge, om vi noget kand opfinde, Hvorved vi hver Mands Tarv og Nytte fremme kand, Hvorledes Borger kand og Bonde Fordeel vinde, Saa deres Næring kan staae i en bedre Stand. Snart vil vi rode om udi de gamle Sager, Hvad der er skeet hos os for mange Snese Aar, Hvad andre levnet har, og ey af Fabel smager, Skal her faae Sted, før det af Ælde reent forgaaer. Snart skal Historien os af sin Forraad give At bringe frem, hvad ey for hver just er bekiendt: Vi snart om gamle Tings Opdagelser vil skrive: Til nye Sager snart vor Pen skal blive vendt. Snart vi en Phoebi Søn paa sin Cithar skal høre, Er han ey just Tullin, han dog de Tanker har, At han forlyste kan et ey for kræsent Øre, En Flacus sang, skiønt han en Pindarus ey var. Vi undertiden og vil lade andre tænke, En Fremmed vænnes til at tale vores Sprog: Vi her vor Læser vil af andres Tanker skiænke, Hvad smukt vi finde kand i en og anden Bog. Jo meer vi finde, at vi Læserne behage, Jo meer vi stræbe vil, vi dem behage kan Vor Flid af deres Gunst skal daglig Fremvæxt tage: Vi naae vort Ønske, naar vort Arbeyd staaer dem an. Medbrødre, lader os da Samfunds Hænder føye, Frembringer rundelig, hvad eders Skat formaaer, I lære, lære, J fornøyes og fornøye, Og hver af andres Flid sin Flid belønnet faaer. Gud. Gud giv vor Chalvan vor Fader og vor Krone, Hvad Hiertet ønske og hvad Tungen bede kand: Guds Viisdom svæve om Hans Majestætes Throne, Han blive stor i Aar, som Konge, Fader, Mand. De trende Dronninger, de store Lys i Norden. Paa vores Horizont gid længe skinne maa: Guds Naade følge dem bestandig her paa Jorden; Gud, sæt, men ey for snart, dem Ærens Krone paa Vor elskelige Prinz, Prinz Fr. De, vor Glæde, Glæd os i mange Aar med din Nærværelse: Guds Aand veylede dig paa Dydens Vey at træde, Saa hver Mand daglig maae sin Glæde paa dig see. De vare Grene paa den Kongelige Stamme, De dyrebare Skud paa dette Konge=Træe Lad blomstre her i Fryd og hist i Æren bramme. Og under Livets Træe faae stedse Lye og Læe. De tvende Palme-Træer, som Gud og Kongen satte For geist= og verdslig Stand, gid længe grønne staae, Da Aalborg sig ved dem heel lykkelig maae skatte: Gid under deres Lye vor Plante voxe maae. Vor kiære Aalborg, dig skee Naade, Held og Lykke, Saa Handelen i dig i fulde Blomster staaer, Gud fremme selv din Tarv, afvende hvad, kand trykke, Gud giv enhver i dig et got velsignet Aar. Og J Medbrødre, der vil læse og vil skrive, Vi Eder udi Aar af Hiertet ønske vil Alt hvad til Nytte og Fornøyelse kan blive, Det vore Blade skal og eene sigte til Omne tulit punckum, qvi misuit utile gultiLectarem deleckande pariterqve manende. At skrive et Ugeblad til sine Landsmænds Nytte og Fornøyelse, kan i visse Maader gjerne agtes for et lige saa voveligt som besværligt Arbeyde, da det er og bliver vel neppe nogensinde mueligt, at kunne vælge og udsøge slige Materier, der altid maatte stemme overeens med enhvers Tænke maar maade og Tilbøyelighed, og efter Tidernes, Landets og Folkets Beskaffenhed agtes at være de beqvemmeste; Thi nogle ville helst læse sligt i en skiemtende, andre i en alvorlig og kunstig sammenhængende Form, og til herudi at træffe enhvers Smag udkræves en besynderlig Lykke, Munterhed og Færdighed at kunne meddeele andre sine Tanker paa en tydelig, behagelig og stedse foranderlig Maade, eftersom det er en Skribents Pligt enten at lære andre det, som ikke er bekiendt eller og at gjøre bekiendte Sandheder tækkelige ved at udpynte dem med nye Yndigheder, og saaledes omdanne dem efter enhvers Smag, at deres almindelige Dragt kan blive forandret, men saa fremt man ved et Ugeblad skal naae denne Hensigt, da bør det være saaledes indrettet, at enhver maa faae lige saa stor Lyst at læse det, som enhver har efter at vide Ryt.