Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1797-12-22
Fredagen den 22. December Om et Liig- og Enke Kasses Societet for Borgerskabet i Trondhjem En af vor Byes patriotiske Borgere, hvis Beskedenhed ikke tillader, at jeg nævner hans Navn, har havt den heldige Tanke at see her i Byen et Liig- og Enkekasses Societet indrettet for den egentlige Borgerstand. Selv har han udkastet en Plan, som han venskabeligen har med heelt mig til Gjennemlæsning, og som, naar den først af ham og flere Mænd er bleven nøiere igjennemseet, skal vorde lagt Borgerskabet formedelst Trykken for Øinene: jeg fandt Planen, efter min Følelse, overensstemmende med Hensigten: jeg anmodede ham om Tilladelse, at maatte foreløbigen i de Trondhjemske Tidender i det mindste bekjendtgjøre Jndledningen til den: han havde den Godhed at tillade det og jeg har altsaa den Fornøielse, her at levere Præmisserne. M. C. P. Det er billig enhver retskaffen Mands Attraae, at den der herneden har deelt Sorrig og Glæde med ham og været hans tro Ledsagerinde. paa Livets tit tornefulde Stier, maatte efter hans Bortgang fra Verdens Skueplads, være betrygget mod Mangel og Trang og nyde en nogenledes passelig Jndkomme, for i det mindste at kunne vedligeholde sin physiske Tilværelse. Den brave ømme Mand føler alt for tit hver Glæde forbittret ved den naturlige Tanke, hvad skal blive af din Kone, hvad af dine Børn, naar du deres Forsørger ei mere er til – Denne Tanke maa endelig efterhaanden føde en anden denne nemlig: at muligens en Jndretning kund finde Sted, hvis velgjørende Øiemed hævede, hans Bekymringer, naar, formedelst lette Bidrage fra Mange, en Anstalt fremstod, hvorved hans Efterleverske i sin Tid kunde nyde en nogen ledes passelig Jndkomme til Livets Ophold. Jntet er naturligere og intet er lettere, end at faae en saa veldædig Jndretning realiseret. Det kommer allene an paa, at man har Villie, thi naar man kun vil, saa er et Liig- og Enkekasses Societet snart bragt i Stand. Jntet skjønnere og meere velgjørende Forslag kan nu for Tiden tænkes end dette, i Betragtning af dets store Udstrakthed, og det virkelige Havn man derved skal kunne tilvejebringe. Embedsmanden, Officeren har dog den Trøst og Beroligelse, at hans Mage efter hans Død nyder et Slags Forsørgelse; men Statens store Klasse af arbeidende Borgere have ikke denne frydefulde Udsigt, deres Rigdom bestaaer ene i Flittighed og Stræbsomhed. Skatte, der ophøre at være en Forsørgelseskilde. saasnart Dødens kolde Haand har lagt Familiens Hoved i Graven. For Handværkere og andre dem lige agtende Borgere især, er det altsaa, at man foreslaaer et Liig- og Enkekasses Societet hvortil foreløbigen nedlægges nedenstaaende Bestemmelser, som man nærmere underkaster fine Medborgeres Prøvelse og Dom. Kjerlighed og enhver om Pligt byder jo enhver Borger at han uafladeligen henvender de meest veldædige Blik paa Sines Forfatning efter hans Nedgang i Graven. Lader os see omkring os, Hvor mange Enker kjende vi ikke, der ved Siden af deres stræbsomme Mænd kjendte bedre. Dage, men som nu befinde sig i den kummer fuldeste Forfatning, siden Middelet hvorved de opnaaede Livets Underholdning bortfaldt i det samme Øjeblik da Døden bortrykkede en elsket Mage: Tranrigt og nedslaaende er det sørgelige Syn af disse beklagelsesværdige Enker, som tit forgjeves henvende sig til formuende i ufortjent Overflødighed levende og trivende Mennesker, Haanligen vorde disse Ulykkelige afviiste, Enkers Taarer, grædende Faderløses veemodige Bønner bevæge ikke menneskelige Tigres Hjertere, maaskee den rige Usling saarer endog de Liden(Jndsendt.) Here=Lygten. O, mes amis, virons en bons Chretiens! Voltaire. Sandhed sagde: Jeg taales ikke blant Menneskene, jeg vil skjule mine Straaler; Verdslig Viisdom svarede: Madam jeg vil stille mig frem for Dem og ved mit svagere Lys skal Menneskene endda godt kunne see: Herpaa nærmede sig Hyklerie, List, Nedrighed og Ondskab, de stillede sig hver i sit Hjørne og kastede det Slør, de bare om dem, over Sandhed og verdslig Viisdom, og nu saae denne omslørede Fiirkant ud som en dunkel Lygte, i dens matte Skin lavede Menneskene. - Oprigtighed, Sandheds ældste Datter, ledte efter sin Moder, hun fandt hende bag Sløret, thi det blanke Speil, Sandhed altid vær med sig, røbede hende for hendes Datters klartseende Øie. Hun nærmede sig sin Moder og raabte beængstet: "hvi skjuler Du Tys, Datter, svarede denne, jeg Dig, taales ikke blant Menneskene." "Men, min Moder, see hvor Menneskene rave i dette Dunk– "Herfor er god Raad, svarede verdslig Viisdom, kom her Forstillelse, aabne et Hul paa Dækket!" Nu blev der med eet lyst for Menneskens Børn og de vandrede raskt omkring hverandre." Gud, raabte Oprigtig hed, hvor see dog disse Mennesker forunderlige, afskyelige ud; hvor gustne, nedbøiede, sammen skrumpe, sæle - og see, Moder, hvor de give og stirre! - ikke paa hinanden, ikke heller paa Dig, Moder, men see hvor de allesammen stirre hist derhen - - hvad er det da de stirre paa?" – "Dette skal mit Hulspeil vise dig, Datter!" Oprigtighed vendte sine Øjne hist hen og nu saae hun de selvsamme Menneskepersoner i aldeles forandrede Skikkelser; de vare nu just paa deres Gebeet, den udvortes Adfærds Vei, men Oprigtighed gien kjendte dem dog. Hun saae Krigsmænd her spille friske Fyrer, som nys bævede for Udkommando og Kreditorer, Kjøbmænd, løftende Hovedet højt, og dog vandrende paa ujevne Veie; Skippere at spanke op og ned med deres Rehdere, som de nylig belustede med Havarie, og kort mange slige Figurer. Jntet ømmede hendes Hjerte mere end at see hendes Moders bestemte Tienere, selv de som bare hendes eget Barns Billede paa deres Fingre, at og de - - : Nei, nei, Moder raabte hun, fuld af Uvillie og Bedrøvelse, det var ikke disse, ved Dit underfulde Speil, forvandlede endnu fælere Mennesker, jeg ville see, at, de ere afskyelige, Viis mig det, hvorpaa de saa endrægtigen opmærksomme stirre!" - See da hist hen for dig, Datter!" og nu saae hun i Baggrunden nogle Guirlander af blændende Glitter og Ertsstøv og visnende Blade. – "Arme Dødelige, sukkede hun, hvorfor vandre J i Here Lygtens Skin og ikke hellere - - Skarerne hørte Oprigtigheds Suk og raabte tilbage: "Bekymre Dig ikke om os, vi ere ret vel farne!" Nogle Enkelte, som ogsaa betraadde Adfærds Vejen men omhyggelig fulgte Dydens Stie for at naae Maalet, et vel ført Liv, havde idelig deres Øine henvendte paa Oprigtighed; disse bepogtede hun med aarvaagne Blik, sendte dem Redelighed til Ledsager og Venskab til Beskytter. Men og de taalte ikke Alle at beskue hendes Moders Straaler, Naar de stirrede frem for sig, saae de ikke paa hine Guirlander af blændende Glitter og Ertsstøv og visnende Blade; men paa Oprigtigheds Vink viste Retskaffenhed dem, en god Samvittighed, Nøisomheo og et værdige Eftermæle. Et ufeilbarligt Hielpemiddel, naar man har brændt sig. Saa simpel dette Middel er og saa lidet det end koster, saa er det dog det allersikkreste og tilforladeligste man kan betiene sig af. Det fortjener, til Landmandens Nytte især, at vorde bekjendtgjort, siden denne sjelden kan faae en Læge formedelt Fraværelsen. Læremesteren har været en menneskeligtænkende og handlende saa kaldet Vild af Huronernes Slægt. des Ærekjerhed og Ømtfølenhed ved at henkaste dem af grusom Meolidenhed – en foragtelig Almisse af - en Skilling! Mange af os see her et sandfærdigt Skilderie paa vore Koners, vore Børns ulykkelige Forfatning efter vor Død. Merborgere, kan J være ligegyldige ved saadant et Syn? – Lader os da, imedens vi leve, være betænkte paa at forekomme saadant i Fremtiden. Vi kan naar vi ville.