Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-08-25
Det egentlige Paris i Paris er Tuileriernes Have. Palais Royal kunde komme ud af Moden, og det Liv, som opfyldte den, strømme hen til Boulevards (de brede med en dobbelt Allee beplantede Gader). Hist og her kan vel Moden, denne ubestandige Gudinde, efter en Akademikers Udtryk, overlade sig til sine Luner, i Dag opgive hvad den i Gaar overlod sig til; den kan underkaste alle vore Fornøielser, alle vore Passioner, alle vore Skuespil Monumenter og Promenader sit Tyrannie; men der gives dog een Gienstand, som ikke er underkastet dens Lov, som er sikker og uangribelig for dens bevægelige, stedse afvexlende Phantasie, og dette er Tuileriernes Have. Paris kan blive forstørret og forskiønnet; Aristokratiet kan sætte over Seinen og begive sig fra Faubourg Saint Germain til Nye Athen, og fra Chaussee d'Autin til Faubourg Saint Honore: Tuillerierne ville aldrig tabe noget ved disse Revolutioner. Jeg taler ikke om Slottet, hvad bekymrer jeg mig om Slottet: at see det fra Haven giør endog et ubehageligt Jndtryk. Bygningen er uden Ynd og smukke Proportioner, overvættes lang, af en mørk graae Farve, jevn i sin Bygning og smagløs. Desuagtet gives der Konstnere og Konstkiendere, som bære den i deres Hierte, som den nu seer ud og raabe og deklamere, naar Murerne skulle til at pudse paa den; ethvert Hammerslag paa dens ærværdige Mure lyder smerteligt i deres antiqvariske Jndvolde. Om man forresten vil billige denne superstitisse Ærefrygt for vore gamle Mindemærker, saa bør den dog aldrig anvendes paa Tuilerierne, som maaskee har været smuk i sin første Begyndelse, men som er blevet aldeles vandannet ved de lange Tilbygninger; men enhver kan aabne sine Øine, og selv dømme; kun om Haven ville vi tale. Haven er en sand Nationaleiendom, og den er ikke bleven det ved en Krigs og ved en Revolutionens Ret og til en Belønning for, at vi nogle Gange have grebet til Vaaben; den tilhører os ifølge en fredelig og lovmæssig Fordring, ifølge Code Civil og ifølge Hævd. Det er vor Have, alle vores, som ikke selv have nogen Have; det er en Park, hvortil selv vore ydmygste Mensarder (Beboere af Tagværelser) have Adkomst. Tuilleriernes Have tilhører enhver Borger, som bærer en Hat paa sit Hoved, og ikke bærer nogen Pakke under Armeen. - Fordum, og selv under Ludvig den 18de, som blev kaldet Le Desire imedens han levede, var Palais Royal et Billede paa Paris i det Smaae; men for nærværende Tid, naar man vil giøre sig en fuldstændig Jdee om Paris, naar man vil see i nogle faa Timer hele Paris defilere forbi sig, saa maae man tilbringe en Dag i Tuileriernes Have. Med hver Time af Dagen faaer Haven et nyt Udseende, Publikum fornyer sig hver Time, og de som komme ere i Dragt, Manere og Physiognomie forskiellige fra de bortgaaende. En smuk Morgen i Tuilerierne, naar Træernes Løv er fuldkommen udsprungen, er noget ganske fortryllende: Disse nu dunkle, nu lyse Alleer, denne Blomsterflor, denne Vellugt, som udbreder sig overalt, den Overflødighed og denne Rolighed er forførerisk og sætter Jndbildningskraften i Bevægelse, opliver og hæver den. Ogsaa har Tuileriernes Have om Morgenen et æsthetisk Anstrøg, en Konstner og en Lærdoms Aande gaaer igjennem den. Hiin unge Mand der, som gaaer med Hænderne paa Ryggen, og seer ned til Jorden, som med afmaalte Skridt vandrer under Kastanie træernes Skygge, er en Digter; forstyr ham ikke i hans Phantasier. - Denne Dame, som er indhyllet i sit store Shawl, som bærer en Hat der er ude af Moden og ovenikiøbet sidder skievt, er en Skribent inde; hun gaaer omkring med usikkre, vaklende Trin bleeg, med røde Øine; hun har ikke noget Snørliv paa; thi Snørlivet trykker og hindrer Begeistringen; hun bærer ingen Handsker, og hun tygger paa sine Negle. Ville vi have lidt Øie med hende, saa ville vi opdage Blækpletten paa hendes Fingre, som røber hendes Haandtering; vi ville see hende rode omi sin Kurv og tage de endnu fugtige Korrekturark ud, som Boghandleren har sendt hende. Hun maae tage Brillerne paa for at læse, og tage en Priis af sin store Tobaksdaase for at skaffe Jdeerne Luft, Det er klart nok, at hun er en Skribentinde; dette Slags Væsner er blevet meget talrigt i vore Dage (slemt nok). - Paa den Side som vender mod Petite Provence er Forsamlingstedet for den dramatiske Litteratur; Bureaukraterne i Vaudevillen samles der, de spadsere op og ned og besørge deres fælles Forretninger. De ophøiede Partier i Haven, Terrasserne, hvorfra man har Udsigten over ChampElysees og Seinen ere tagne i Besiddelse af Theatrets Konstnere. Talmaa kom derhen for at indstudere sine Roller; vore dramatiske Veteraner spadsere endnu der omkring, og to Stierner i Theatre des Varietes, Brunet og Tiercelin, møde der ofte hinanden. Orangerie-Alleen besøges ikke om Morgenen; Terrassen langs med den lille Kongelige Have er bleven til en ordentlig Gade; der sees ikke noget Spor til en litterair Virksomhed; her møder man ingen Skribentinder; men desto oftere meget smukke og blomstrende Damer i en Morgen Neglige. Under Restaurationen blev intet Fruentimmer med Krøller i Haaret indladt i Tuileriernes Have; der herskede en meget streng Etikette, og Schweitzeren, som stod paa Vagt ved Gitterporten, var ubevægelig i dette Punkt. Nu har Schweitzeren rømmet Pladsen for den mindre strenge Soldat af Linieregimenterne og den endnu facilere Nationalgardist; denne især har en Kone, eller en Søster, eller en Datter, eller er ved andre Baand fængslet til det smukke Kiøn, og han lader nu Krøllerne frit passere. J Grunden er Forbudet ophævet, som er en naturlig Følge af den Forandring, som er foregaaet i Tingenes Orden. De Damer, som uden at være accommoderede, gaae igjennem Haven, gaae sædvanlig hen til et Bad. Hr. Vigier, som siden 1830 har erholdet Rang og Anseelse ved Hoffet, har kun forlangt, at de Damer, som ikke ere friserede, maae faae Lov til at gaae igjennem Haven, som ere forsynede med et Badetegn. Ministeren Hr. von Montalivet har givet denne liberale Forholdsregel den størst muelige Udstrækning, og tilbudt alle Ufriserede at passere igiennem den uden videre Legitimation, og det saameget villigere, som Grøften i Tuillerierne trækker et Skillerum imellem den Respekt man er Majestæten skyldig, og Mangelen paa Respekt ved at bære Krøller. – Jo høiere Solen stiger, desto mere forlade Litteraturen og Konsterne Tuilleriernes Have og overlade den til de spadserende Politiker, som indfinde sig under dens Skygge og Kiølighed for at studere den europæiske Horizont. Henimod Middag kan man her see mange af vore Repræsentanter; mange ligegyldige, skiødesløse, forspiiste, gaae, stangende deres Tænder, herhen for at fordøie deres nydte Maaltid paa Lovgivernes Bænke. Andre, som ville føre Ordet, gaae langsomt, samle Stoffet for deres Veltalenhed, prøve endnu engang det Logiske i deres Argumentationer, og læse endnu engang over paa det frie Foredrag, som de ville holde. Paa denne Tid af Dagen indfinde sig ogsaa Gouvernanterne (Bonnerne) med Børnene, La Petite Provence er ikke længere det eneste Sted, hvor denne muntre legende Skare indfinder sig. La Petite Provence har tabt sin Berømmelse med Hensyn til Solskinnet, Bonnerne og de gamle Soldater; de forrige Voltigeurs komme der ikke meere sammen, og tegne ikke længere de strategiske Linier i det Sand, hvori som Kroniken fortælle, en Jnvalids Stok tegnede Planen til Slaget ved Fontenay. Børnenes Tummel og Latter udbreder sig nu over hele Haven, som bliver opfyldt og taget aldeles i Veslag af Tøndebaand og Boldte, og hele Barndommens Arsenal af Legetøi. Tuilerierne blive nu til en Tumleplads for barnlig Overgivenhed; man bliver bedøvet af al denne Jubel, desuagtet er det en sand Fornøielse at spadsere paa denne Tid af Dagen igiennem Haven. Fra 5 til 4 faae Tuillerierne et nyt Udseende; det er den Dagens Tid paa hvilken den elegante Verden indfinder sig. Ved Gitterværket, som vender mod Gaden Rivoli, holde talrige Eqvipager; paa de Feuillans Terrasse om Vinteren, og i Alleerne nedenfor om Sommeren, bølge sig en Sværm af elegante Spadseregængere frem og tilbage. Vore elegante Skiønne stille der de nye Moder til Skue, de herbautske Hatte, de pradelske og gazelinske Tøier; omkring dem sværme alle de Ele gants, hvis Pung ikke tillade dem at giøre Toure til Bois de Boulogne, alle disse Petitmaitres, som hverken have Evne til at holde Heste eller Vogne; Dandyverdenens Jnfanterie. De iblandt dem, som to Gange om Aaret ride paa en Philister (Leiehest)