Almuevennen, 1843-05-10
(Nærværende Tale, som vi her opfriske til fornyet Opmærksomhed, holdtes ved en Fest paa Bellevue den 20de Juni 1838, som 50 Aarsdagen for Stavnsbaandets Løsning, og meddeeltes i Kjøbenhavnsposten Nr. 169, f. A.)"Jeg finder det naturligt nok, at paa en Fest som denne, Tanken nærmest henvender sig til hvad der i de sidste halvhundrede Aar er gjort for Bonden, at vor forste Følelse er Glæde og Taknemlighed over hvad der alt er udført, men jeg troer dog, at man ganske vilde miskjende Dagens Betydning, dersom man blev hængende ved disse Minder fra Fortiden, dersom ikke Sjelen vendt sig mod de Forhaabninger, hvis Opfyldelse vi vente at Fremtiden. Jeg hører her til de Yngre, og det er derfor naturligt, om mit Sind især er rettet mod Fremtiden. Det er derfor fra dette Synspunct at jeg vil sige mine Tanker om det store Bondespørgsmaal, der nu i over halvhundrede Aar har været den store Hovedsag for os i Danmark, og som endnu i lang Tid vil og maa blive det. Det vilde efter min Formening vistnok vær uskjønsomt, dersom man vilde negte, at der er gjort en god Begyndelse, men blind maatte man være, dersom man ikke vilde erkjende, at det kun er en Begyndelse, den første ufuldkomne Begyndelse, og at det er vel længe at denne Sag nu har staaet i Stampe, uden at gjøre et eneste Skridt fremad. Den Erkjendelse synes ogsaa almindelig udbredt, at det omsider vel igjen turde være paa Tide, atter at tage fat hvor man for længe siden slap, og ogsaa dette maa vel ret nu være blevet indlysende for Enhver, at det intet nytter med blotte fromme Ønsker og tomme Forhaabninger, nu er det Tid til at handle, og mange Andragender ere i saa Henseende ogsaa bragte i Forslag. Saaledes har nys en af de Tilstedeværende kaldet det en Uretfærdighed, at Værnepligten ene er indskrænket til Bondestanden – og vistnok er det en Uretfærdighed – mod Bonden, hvis den er en Byrde, mod os Andre, hvis den er en Ære. Ligeledes forekommer det mig at være en Skam for et Land, der roser sig saa meget af sin Oplysning som Danmark, at Hoverie i en stor Deel af samme endnu bestaaer, og det synes mig, at vi ikke skulde bruge for store Ord om Bondens Frihed, saalænge adelige Hjorte og adelige Nykker endnu paa mange Steder spille Mester paa hans Mark, saa at han selv næsten kun er tolereret paa sin egen Lod. Jeg kan ikke her gaae ind paa alle Enkeltheder, men det veed Alle, at der næsten ikke er en eneste Deel af denne store Bondesag, saasom navnlig, for blot at nævne endnu Et, det vigtige Tiendevæsen, der ikke høilig trænger til Forbedring. – Alle saadanne Reformer ere nu vistnok meget gavnlige, og de Mænd der arbeide for dem, gjøre sig derved vel fortjente, ikke blot af Bondestanden, men af hele deres Fædreland. Men hvor gavnligt det end maa være, saa forslaaer det dog endnu Jntet; efter min faste Overbeviisning er den danske Bondesag først da bragt til en virkelig, tilfredsstillende Ende, naar hver Bonde i hele Landet, Gaardmand eller Huusmand, med fuld og uindskrænket Eiendomsret selv eier det Sted han beboer, selv eier den Jord han dyrker. At dette er ønskeligt, derom er der vel ikke to Meninger, thi det kan da ethvert Barn begribe, at der ikke for Bonden kan være stor Opmuntring til at plante et Træ, hvis Frugter hverken han eller hans Børn skal plukke, at det ikke kan ventes, at han vil anvende stor Flid eller stor Capital paa at indføre saadanne Forbedringer i sit Avlsbrug, der først seent, men da ogsaa sikkert og rigeligt vil lønne sig, saa længe han har den Vished, at det er en fremmet Haand der vil høste, hvad han har saaet. Det kan altsaa Enhver indsee, at Danmark Jordbund, ikke kan blive veldyrket, at Danmarks Bondestand ikke kan blive velhavende, oplyst og uafhængig, at vort Fædreland ikke kan blive rigt, mægtigt og lykkeligt forinden fri Selveiendom er udbredt over hele Landet. Men, som erindret, nytter det Jntet med fromme Ønsker og tomme Forhaabninger, og det har derfor vist smertet Alle, at Regeringen intet Andet har, med Hensyn til de vistnok meget beskedne Begjæringer, som Stænderne har fremsat angaaende Selveiendoms Fremme. Der skal Handlinger til; men hvorledes, det er det store Spørgsmaal, thi ingen retfærdig Mand kan ville, at man skal tage fra den Ene, for at give den Anden, og jeg er meget langt fra at nære Tanke om, at man skulde udplyndre Godseierne. Men Sagen er vist ikke saa vanskelig, som mani Almindelighed troer, thi vel er det bekjendt, at Herremanden betragter sig som Eier af al den Bondejord der hører til hans Gods, men dette forholder sig ikke rigtigt, Man kan nemlig ikke kalde den Eier af en Bondegaard, som ikke har Lov til at lade den ligge udyrket, som ikke har Lov til selv at dyrke den, som ikke har Lov til at overlade dens Dyrkelse til hvem han vil, som ikke har Lov til at leie eller forpagte den bort paa saa lang eller kort Tid som han vil, eller paa hvad Vilkaar han finder tjenlig. Skal en saadan kunne kaldes Eier, da er det i det mindste en meget ugentlig Betydning af Ordet; thi der findes hos ham Jntet af Alt, hvad der hører til Eiendomsret. Men hvem eier da Danmark Bonde jord, Vedkommende Fæstere, desværre endnu ikke. Man skal derfor have ondt ved at finde andet Svar, end dette, at alt Bøndergods eies af Bondestanden; thi mod Udredelsen af et vist Antal af forskjellige Slags Kjendelser og Afgifter er det den, som har udelukkende Eneret til dens Afbenyttelse. Er det rigtigt, saa er det store Hovedskridt allerede gjort, saa staaer der Jntet tilbage uden at deele mellem alle nuværende Bønder, hvad der alt nu tilhører Bondestanden. Godseieren er, som viist, ikke Bøndergodsets Eier, han er kun Herligheds Eier, det vil sige, han har Ret til af samme at oppebære Jndfæstning, Landgilde og andre Adelser, der nødvendigviis maae kunne ansættes til en vis Værdi, og der skeer saaledes intet Jndgreb i hans Ret, naar den Andeel der nu tilkommer ham i Bøndergodset forvandles til en Prioritet, hvoraf Bonden svarer Rente. Hvorledes saadant kunde skee og hvorledes det i flere andre Lande allerede til Alles Tilfredshed er blevet udført, det er ikke her Stedet til at udvikle; men derved troer jeg, at alle Bønder og Bondevenner bør holde fast, at det kun er ved en letsindig Misbrug af Ord, kun ved en Miskjendelse af disses sande Betydning, at Godseierne kunne kalde sig Eiere af det med deres Hovedgaarde i Forbindelse staaende Bøndergods, og den Tanke troer jeg man aldrig bør tabe af Sigte, at alt Andet kun er forberedende Skridt, og at kun da den store Bondesag virkelig er tilende, naar alt Bøndergods er kommen i frie Selveieres frie Naadighed. J denne Overbeviisning udbringer jeg en Skaal for Selveiendom i Danmark Sogneforstanderforeningen i Lundby pr. Præstø. Det er forgiæves, at man vil udslukke Philosophiens eller den menneskelige Videns høieste Gjenstandes Lys, Magtens Misbrug til Andres Undertrykkelse, dens Vind, kan vel bøie dets Flamme, men just derved oppuster den Lyset til større Klarhed.