Københavns Adresseavis, 1762-05-28
K. privilegerede. Efterretninger. og Norge. Staden og forsendes. Posten. - den 28 Man løbe af. Han har skrevet mig til, at Delinqventen har en meget kort Hals. Ey nu skulle han ikke torde vove sig dertil, saa er jeg der jo. Og om Halsen sad nede udi Skuldrene, saa maae den dog ned for mig ved et Hug: Her følede jeg virkelig efter mit Hoved. Jeg skieldede, jeg saae Blokken blev bragt, jeg saae Sværdet stikke ud under en En af de to øvrige Reyse=Kamerater, hvilken, som jeg siden fik at vide, var en Linned=Væver, beviiste vores ærværdige Mand den meste Høyagtelse, og erkyndigede sig nøye hos ham om alle de Personer, som i dette Secul vare aflivede udi det Sachsiske. Og dette stod vores Skarpretter just an. Han fortalte med en Bødelsk Veltalenhed alle Executioner, hvilke han havde været ved, som HovedPerson eller som Collega, saa længe han havde været i Embedet, det var at sige, udi fem og fyrgetyne samfulde Aar, og ønskte intet meere, end at han kunde celebrere sin tilstundende Jubel=Fest ret høytidelig, nemlig med Sværdet i Haanden. En kold Gysen løb mig over Kroppen efter den anden; men jeg kunde ikke komme til at besamme, thi han vækkede mig altid op igien ved en ny Bødel=Historie, som endnu var skrekkeligere end den første. Jmedens disse venlige Samtaler varede, hvortil endnu hans Courer kom, som han havde forrettet paa Mennesker og Qvæg, vare vi kiørte to Mile, og altsaa vare vi udi R. Her stod vores Skarpretter af, og beklagede meget, at han ikke kunde have den Fornøyelse at reyse længere med os, saasom han maatte opholde sig her en Dags Tid for sine Patienters Skyld (der var just Qvægsyge i Byen). Nu var det først jeg fik Forlov til at drage min Aande frit, efter at jeg udi tre Timer havde sat saa stille som en Due, naar den bliver Glinten vaer. Jeg takkede Himmelen og var endnu ikke færdig med at ønske Skarpretteren allehaande Ont, da et ungt Menneske, som jeg hidindtil ikke havde merket synderlig, krøb frem fra Bagdelen af Vognen, og satte sig paa Skarpretterens Plads, som var mageligere, Jeg saae ham an for en ung Student fra J, og han lod mig ikke længe i min Uvished. Han havde hørt at jeg vilde til Leipzig, og havde formodentlig for men fortredelige Mines Skyld holdet mig for en Hører der i Skolen. Jeg kand just ikke sige han var uhøftig, men lærd var han. Han havde været et halv Aar paa Academiet og besøgte nu sin Hr. Papa første Gang; og formodentlig vilde han giøre Forsøg paa mig med den Viisdom som han havde i Sinde at udøse hiemme. Linned=Væveren slog sig Jld til Tobak. Dette erindrede min unge Lærde om Electriciteten. Han bragte den heele Sag i et Systema, og docerte saa lærdt at Linned=Væveren af Forhavselse lod Piben falde af Munden. Uden Tvivl holdt han min Rysten med Hovedet, som Vognens Støden foraarsagede mig, for en Modsigelse. Dette gjorde ham endnu meere hidsig, og hans Øyne bleve gandske electriske. Han faldt paa den tilstrekkelige Grund og demonstreerte for mig, saa Haarene reyste sig paa mit Hoved. Jeg vilde just stige ned af Vognen da Linned=Væveren sagde til ham: Jeg gad nok hørt jer prædike; J har et skiønne Mundlæder. Ja, sagde han, jeg kommer ogsaa til at prædike hos min Fader. Er de en Theologus, begyndte jeg med Skielven; jeg tænkte De lagde sig efter Philosophien. Ney, raabte han, jeg bruger kuns Philosophien til at rømme til Side med i Theologien. Hvem som ikke kand demonstrere kand heller ikke forklare nogen Bibel og endnu mindre prædike. Mos heim og Jernsalem, det er Vævere; min Tilhører maae overbevises = = = Her havde jeg snart ønsket mig Skarpretteren tilbage igien; thi saa længe denne var tilstæde, talte vor Demonstrant ikke et Ord. Endelig spurgte jeg ham af Ondskab, om han ogsaa var en Poet. Han forsikrede mig, at han allerede i Skolen havde bragt det vidt udi Poesien, men nu kom en Poet ham for som en LinieDandser. Han skiendte paa Hr. von Hagedorn, og om mine Vers sagde han, at der var ingen Jndicium i dem. Roes nok tænkte jeg. Til min Lykke kunde han ikke taale længere at kiøre. Han stod af, og Linned=Væveren gik af Taknemmelighed med vores Kunst=Dommere et langt Stykke Vey til Fods. Paa saa lykkelig en Dag skulde følge en endnu lykkeligere Nat. Vores Vognmand tog ind- og bedede i en Landsbye. Verten i Kroen var reyst til Bryllup og havde overladt Herredømmet til sin Søn, en Lømmel paa femten Aar. De kand let tænke at her intet var at spise, men det kierte jeg mig ikke efter. Sulten forgik mig saa snart jeg traadde ind i Stuen. Jeg ønske de mig intet uden et Glas Vand. Man bragte mig et Glas, og i Glasset tillige alle de Arter af Jnsecter som kunde findes der i Egnen. Jeg spurgte og jeg ikke kunde faae en Stue eller et Kammer med en Seng, og lovede at betale det dobbelt. Men forgienes, den unge Spøtte Gøg svarede mig, at de brugte selv deres Kammere og havde Frugt liggendes i de fleste. Jeg klagede min Nød for Vognmanden; denne bragte det saa vidt, at der blev gjort noget Straa til rette hen imod Klokken nie, Syg var jeg, og kunde ikke længere holde mig oppe. Neppe havde jeg kastet mig paa Straaet, og bedet Kudsken at legge sig hos mig, paa det jeg kunde være sikker for den Lærde, førend man rømmede Bordene ud af Stuen. Herover bleve alle smaa Høns, Gies, Sviin, og alle hvad som hidindtil havde sovet under Ovnen, levende og besøgte mig, det ene efter det andet, paa mit Leye. Strax derpaa kom fire til fem Piger med Kurve, og kastede Humle ud i Stuen. Hvad skal dette være, begyndte min Kudsk, som allerede laae hos mig - - Vi vil plukke Humle raable Vertens Søn, jeg har budet unge Folk fra Byen dertil for at faae det hastig fra Haanden. Ak Madame, hvor var mig til Mode ved denne Anstalt; indtil Klokken tolv maatte jeg høre paa en heel Stue fuld af forlibte Karles og Pigers Støyen og Vittighed. Min Kudsk, som jeg omarmede af Angest, og lovede alting, og indsatte til min Arving, saa syg var jeg, begyndte at skielde og det temmelig eftertrykkelig. Han talte med Vertens Søn om Svøben. Men hvad hialp det? En Skiøge kom og kildrede ham paa Straaet, og bragte der ved sine Caresser dertil, at han stod op og finsede selv med. Nu var jeg uden Trøst. Humlen var plukket, Stuen blev feyet, og nu tog den unge Vert sin Geye fra Væggen og spillede sit LivStykke. Avlskarlen tog Kielderpigen ved Haanden og aabnede Ballet. Jeg havde maattet qvæles dersom jeg var bleven liggendes længer. Jeg bad Vertens Daatter, en Pige som var for stolt til at dandse med, meget ydning at hun vilde indrømme mig et Kammer. Kort, jeg si hende til at hun førte mig i sit eget, og gav mig ogsaa et Nat=Lys. Jeg kastede mig paa Sengen gandske drukken af Humle=Lugt, og Støv og Musik. Førend jeg var saa lykkelig at lukke et Øye til løb et Par Muus fælt hen over mig. Da jeg naturligviis skielver for disse Dyr, sprang jeg op af min Seng, satte en Stoel paa Bordet og mig oven paa Stolen, og saaledes blev jeg siddendes indtil jeg hørte at Kudsken forede sine Heste. Jeg vilde ikke blive færdig dersom jeg skulde fortælle dem alting paa engang. Forlad mig, at jeg allerede har fortalt dem saa meget. Hvem taler ikke gjerne og sine overstandne Ulykker, Jeg kysser Deres Haand for det Venskab De have viist imod mig, hele otte Dage i Deres Huus, og jeg giør et Løfte, at jeg heller vil blive et Fierding Aar paa eet Sted, end jeg vil reyse med en Vognmands=Vogn. Jeg er a. (Dette er uddraget af Professor Gellerts ved Magister Baden, oversatte Breve, som sælges for 3 Mk. paa Trykpapiir og 4 Mk. 8 Sk. paa Postpapiir i Akkermans Boglade; hos Monsr. Henneberg i Kannikestrædet; hos Bogtrykker Møller i Frederichsberggade og hos Bogbinder Berg paa Ulfeldts Plads.) Nogle Træk af Mennesket. Gaae undringsværdig Kreatur, følg Viid og Kundskab efter; Gaae, fastsæt Flods og Ebbes Tiid, vey Luft, maa Hav og Jord; Udreign Plancters Kreds og Gang og Himmel=Kuglers Kræfter; Forbedre gamle Tiders Løb, viis Solen Vey og Spor. Gaae, sving dig op med Plato til den første Himmel=Sphere; Træng til det første Gode og fuldkomne Væsen ind; Søg med hans Efterfølgere din Hierne at forvirre, Kald Galskab et guddommeligt og himmelsk henrykt Sind. Følg Østerlandske Præster, som vil Svlen efterabe Og troe at de ved Hoved=Sving dens Gang betegnet har Gaae lær den evige Viisdom at regiere og at skabe Men gaae saa i dig selv tilsidst, og troe, Du er en Nar. Taget af A. Poppes Forsøg om Mennesket, som sælges i Peltes Boglade paa Børsen, og her paa Contoiret for 2 Mk.