Corsaren, 1842-06-03
En død Mands Trøstetale til hans Enke. (Den Plads, som efterstaaende Artikel indtager, var bestemt til en stor Tegning, som imidlertid, da den blev færdig, vakte adskillige Betænkeligheder hos os. J Skyndingen havde vi intet Andet at erstatte den med, end dette, som maaskee kan have Jnteresse for ikke-politiske Læsere. Det er efter Saphir). Endelig, kjære Kone! lever jeg igjen op; thi jeg er død og har fundet Himlen, som du lovede mig paa vor Forlovelsesdag. Men jeg er bleven Catholik, thi før jeg kom til denne Himmel, har jeg jo maattet prøve Skjersilden. Min sidste Villie kjender du; det var den: at maatte blive din Mand. Siden den Tid havde jeg ingen Villie mere - gid jeg aldrig havde havt nogen. Da du gik bagefter min Ligbaare, syntes du mig elskværdigere end nogensinde; thi det var første Gang i dit Liv, at du fulgte mig. Modtag nu min Tak for alt det Gode, du har beviist mig. Har du ikke gjort Alt for at gjøre mig Døden let? Var jeg ikke ved dig bleven vænnet til at lukke Øinene? – Men har jeg ikke ogsaa ærlig gjengjældt dig det? Hvad har jeg ikke offret for dig. - Jeg havde ingen Sands mere for Musiken; thi du bragte mig til at glemme al Harmoni; jeg havde ingen Sands længere for Jagten, siden du viste mig, at jeg havde taget feil ved at troe, at jeg havde skudt Poppegøien; jeg havde ingen Sands for Digtekunsten; thi jeg frygtede for at gjøre mig (og dig) udødelig. Saa længe jeg levede, levede jeg for dig og var død for mig; nu, da jeg er død, lever jeg for mig og er død for dig. Hvor føler jeg mig lettet! Nu ligger blot en lille Høi paa mit Bryst, tidligere laa et heelt Bjerg derpaa. Ak, min elskede Enke! mit Liv og min Død (vog meest det Sidste)! Overlad dig ikke for meget til Smerten over, at jeg er gaaet til den evige No. fat Mod, vær Mand, som du har været i hele vor Ægtestand. O, græd ikke; der er jo ingen tilstede, og for mig har du jo aldrig geneert dig. Nu, da du første Gang tillader mig at tale uafbrudt, høre du alle de Trøstegrunde, som en ung og følsom Enke kan hente fra en i Graven elsket Mand. J fire hele Aar har du rastløs og irolig stræbt at forkorte mig Livet; du sørgede for, at jeg ikke blev indbildsk og forfængelig, ved hvert Øieblik at lade mig høre mine Feil. For mig aabnede du tillidsfuldt dit Hjerte; Verden viste du et smillende Ansigt, i min troe Barm udøste du dine Klager; du har Jntet at bebreide dig. Men jeg, Utaknemlige, hvorledes har jeg lønnet dig? Har jeg ikke ved mit hele Liv foraarsaget dig den største Ærgrelse? Ja, skrækker jeg dig ikke endog ved disse Ord, idet du let kan troe, at jeg kun er skindød, som om jeg partout vilde have det sidste Ord, som du dog altid har betragtet som din Eiendom? Derfor bøier du dig saa bekymret over mig; men fat kun Mod. Lad dig ikke skuffe af mine aabenstaaende Øine; selv i Døden bliver jeg ved at være Ægtemand og seer med aabne Øine Intet. Frygt heller ikke for Fremtiden. Nu savner du mig, men husk paa, da din lille Moppe døde. Da var du ogsaa utrøstelig i en heel Dag; men Dagen efter fik du dig en ny, og det var dog en, Moppe, og jeg er dog kun en Ægtemand. O! det sorte Bind, som jeg har efterladt dig i, vil gjøre dig saa indtagende, at du snart vil finde en ny Forlægger. Og tro ikke, at jeg vil ærgre mig derover; tvertimod. Du kjender N. N., han, som kort for min Død fornærmede mig saa dybt. Tag ham, ogtag ham, lad mig gaae bort med denne Trøst Du vil ikke? Nu, saa forbyder jeg dig at ægte ham, jeg tænker, nu skal du nok tage ham.