Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-10-09
den. Oct*** *** *** ere Øiets Beskrivelse. Slutningen; (See Nr. 39 og 40.) Nu er blot tilbage, at vi bemøie os for, saa kort, som mueligt er, at forestille det forunderlige ved Synet. Naar vi skal see de Ting, som ere uden for os, saa maa Lysstraalerne fra dem falde paa vort Øie. Her tage de deres Vei igjennem Hornhinden, den vandagtige Vædske og Pupillen. Jgiennem disse Passager trænge de endeligen indi den crystallinske Vædske. De trækkes af den nærmere tilsammen; og efterat dette er skeet, saa afmale de bagenfor den glasagtige Vædske, paa den netteformede Hinde, et lidet billede, som i den fuldkomneste Aftegning forestiller Tingene, som ere udenfor Øiet. Disse Straaler berøre derpaa Synsnerven, der er saa omfindtlig, som den fiine neste Stræng paa et Claveer, og denne foraarsager ved sine adskillige Zittringer og Bevægelser en forskiellig Fornemmelse i Siælen og frembringer i de Forestillinger og Begreb, som svare til de Jndtryk, som de udvortes Ting giøre i Hiernen. Herved ere endnu følgende Poster forundrings værdige. 1) Alle Objecter afmale sig forkert paa den netteformede Hinde, og dog see vi dem i deres rette Stilling. 2) Hvoraf kommer det, at de største Ting afmale sig saa uendeligen smaae i vort Øie, og vi dog see enhver Tingi sin rette Størrelse, 3) Hvorledes er det mueligt, at naar vi fra et høit Taarn see nogle tusinde Huuse i en stor Bye neden for os, ethvert deraf dog fuldkommeligen afbilder sig i vort Øie, paa et Rum, som i det høieste ikke er større, end tre Gange som et Knappenaals=Hoved. Saa mange Millioner, Millioner, Straaler maa alle gaae igiennem et snevert Rum indtil den netteformede Hinde: dog forvirres de ikke. 4) Men endnu meere. Man betragte fra den høieste Mast en seilende Flaade, man oversee den vidløftige Ocean, hvor mange tusinde Bølger seer man ikke, Mon ikke fra enhver af dem Straalerne falde i vort lidet Øie. Man stige til Lands op paa et høit Field; saa overseer man ved klart Veir en Egn af meere end ti Miles Omkreds. Ethvert Træe, ethvert Græsstraae skikker Straaler i vore Øine; ellers kunde vi ikke see noget sammenhængende Grønt paa de nedenfor os liggende Marker. Man eftertænke nu kun selv, og overlade sig til Forundring; saa overveie man, hvad det lidet Øie er for et forfærdeligt stort Mesterstykke, og saa vil man udraabe, hvor stor er dog ikke Gud, endogsaa i de mindste Gierninger! 5) Er det ikke forunderligt, at vi med to Øine, dog ikkun see en Ting enkelt: 6) Det rigtige Forhold, som Gud i Lysets Fordeelelse haver lagttaget imellem Straalernes Styrke og Svaghed, og vort Øie, maa vi ansee som den største Velgierning. Legemerne kaste Straaler til os, som ere saa afmaalte, at de hverken ere for stærke eller for svage for vort fiine Øie. Og her var Sted til at tale om den Nytte og Fornøielse, som Farvernes Mangfoldighed i de forskiellige Skabninger, og særdeles i Blomsternes Rige forskaffer. Tiene de ikke dertil, at vi med den største Beqvemmelighed kan hastigen og letteligen skille saa mangfoldige Ting fra hverandre? 7) Jblandt Synets Mærkværdigheder høre ogsaa de adskillige Slags Glas, hvorved vort Syns Kraft er dreven saa vidt, at man formedelst samme haver for 50 Aar siden opfundet en nye Verden i den gamle, Hidhen høre Tubi- og Microscopia, og de mangfoldige optiske Glas, som give Øiet hundrede Slags Lystspil. Endeligen hører 8) ogsaa Malerkonsten hid, hvilken man med Rette anseer for en af de nyttigste og fortreffeligste Opfindelser. Den er den behageligste Læremesterske. Den vedligeholder hos os Afmindelse om gamle Tildragelser, og foreener Zirrat og Yndighed med Nytten. En efter Naturen forfærdiget Forestilling over den bibelske Historie, f. E. om vor Frelsers Lidelse, hvilke Fornemmelser opvækker den ikke i vor Siæl, Vi forstaae dette Sprog, og føle dets eftertrykkelige Forestillinger uden al videre Forklaring.