Viborger Samler, 1849-08-02
"Neue Preuss. Zeitungs Yttringer og Vaabenstilstanden og om Statholderskabets Protest: "Vaabenstilstanden med Danmark, som tillige indeholder Fredspræliminarier, er fra begge Sider ratificeret. Det staaer altsaa nu kun tilbage, at de deri opstillede, allerede bekjendtgjorte Betingelser bringes i Udførelse. Det turde vel være Umagen værdt at dvæle nogle Øieblikke ved det Spørgsmaal, om og hvorledes dette vil skee. Allerede foreligger et Document fra det slesvig-holstenske Statholderskab, hvori disse af Revolutionen udgangne Regenter, paa en Maade, hvorved man kommer i Tvivl om, enten man skal ærgre sig over deres Uforskammenhed eller lee over den "stammebeslægtede Logik, have nedlagt en Slags Protest. – Det synes altsaa at de Herrer Slesvigholstenere have besluttet sig til foreløbig endnu at gjøre Modstand; men disse Herrer, – og dette er Sagens komiske Side – som med deres sædvanlige Skryderi hundrede Gange, i officielle og ikke officielle Aktstykker, have sagt, at man blot skulde lade dem være alene om de Danske, saa skulde de nok blive færdige med denne nederdrægtige Arvefjende" – disse samme Herrer, som endnu efter det skammelige Nederlag ved Fredericia førte et Sprog, som om de vare Mænd for, uden Bistand, at hente Maanen og en Slump andre Stjerner ned fra Himmelen, – de skrige nu i ganske ynkelige Toner om Hjelp og Bistand, og ville ikke engang forsmaae Lichtenstein. Siegmaringen og Jngelsingen, dersom disse kun vilde vise nogen Lyst til at stille deres tolv Mand med behørig Tromme slaaer til de meerumschlungene" Brødres Disposition for et nyt Felttog. De heltemodige Seirherrer fra Eckernførde, Kolding" og Gud veed hvilke andre Steder, indsee nu selv, at de ere komne i en skjæbnesvanger Stilling; imod deres Pralerier, have de Danske ved Fredericia anvendt et probat Middel af Kolbeslag paa deres Rygge, og deres "mecrumslungene" og stammerwandte Politik er saa aldeles bleven forkastet af Diplomatikerne, at den største af alle Jndrømmelser, som man har villet tilstaae dem, har bestaaer i en kort Underretning om, hvad man har besluttet om dem. De see altsaa, at de med deres uforskammede Fordringer egentlig ere reducerede til Jngenting, og gjøre ogsaa kun Mine til at ville for Alvor modsætte sig. Forrest i Rækken af de fortvivlede Midler, som de anvende for endnu engang at skaffe deres fortabte Sag noget Tilhæng, staaer det rasende Skraal imod Preussen. Hvad vedkommer Østersoprovindsernes Velfærd Hr. Beseler og Consorter – Hr. Beseler har jo desuden sin velbevarede, trods al Patriotisme ustadig blevne "Beselerfond4 hvad rager det dem, om Tydsklands Jndre sønderflænges af Partistridigheder eller om Maalet, Tydsklands Eenhed, bliver skudt Aarhundreder udi Fremtiden, naar kun de kjære stammverwandte Hertugdommer faae deres gode Ret, sikkret, og vel at mærke, naar kun Udsigten ikke betages dem til at see sig selv til evig Tid belønnede med Statholderembeder, eller dog med andre større eller mindre Embeder, for deres Fortjenester af det slesvig-holstenske Folk, dette Folk, om hvilket de – i Forbigaaende sagt - selv meget vel vide, at det allerede i lang Tid har forbandet dem og deres Færd og den hele Bevægelse, og ikke har noget inderligere Ønske, end en hurtig Forløsning fra disse "Folket lyksaliggjørende" Tilstande. - Preussen er altsaa nu bleven Forræder, det samme Preussen, som man i forrige Aar ikke kunde opløfte høit, nok til Himmelen, fordi det i Martsbegivenhedernes Ruus først sendte Oprørerne – desværre maae vi her bruge det sande Navn – sin Hær til Hjelp, den samme Hær, som senere Sachsen og ved Rhinen saa hæderligt har bekæmpet Opstanden, – ja dette samme Preussen, som man maa takke for at være bleven istand til selv at stille en Hær i Marken, som dog idetmindste var den Umage værd at adsplittes og ødelægges af de Danske, – dette Preussen, som man endnu i forrige Aar næsten ganske ubetinget vilde kaste sig i Armene paa. Men rigtignok har jo ogsaa Kongen af Preussen tilladt sig at yttre, at Krigen med Danmark var ham en fatal Krig, Hvilket Forræderi, For en tydsk Konge er Krigen for Beseler og Reventlau, for Bargum og Bremer, for Bauditz og Bracklow, ja forden vakre Storgraler fra Noer en fatal Krig! – Det forekommer os rigtignok nødvendigt, i ethvert Tilfælde dog at belave sig paa virkelig Modstand, denne være forøvrigt saa svag som den vil, thi Agitatorerne i Hertugdømmerne ville ikke forsmaae noget, ikke engang det skammeligste Middel, som kan bidrage noget til igjen at opvække Sympathier for deres Sag, hvorsomhelst det end maatte være, og det vil desværre heller ikke mangle paa Elementer, som understøtte Ostanden der, om ogsaa kun for en kort Tid. Den adelige Hr. v. Reventlau vil maaskee ikke tilbagevise den rødeste Republikaner, saafremt denne endnu kan holde ham paa sin Høide i et Par Dage, og ligesaavel som man allerede har begyndt at opfriske Stemningen, der er bleven lidt flau, med Peber og Brændeviin, vil man heller ikke lade det skorte paa andre hidsende Midler."