Viborger Samler, 1836-01-03
Jfølge kongelig Parolbefaling af 28de Decbr. er Generalkrigscommissairen for Danmark, Hr. A. G. Torwerdt, Rd. af D., i Naade og med Pension under Navn af Vartpenge entlediget fra dette Embede; Oberstlieutn. J. v. Abrahamson, Cmd. af Dr. og Dom., i Naade entlediget fra sin Function som Overqvarteermester ved Generalqvarteermesterstaben og Underviisningsdirecteur ved den militaire Høiskole og udnævnt til virkelig Generalkrigscommissair for Danmark, Oberst de Høegh Guldberg, Rd. af D., efter Ansøgning paa Grund af Svagelighed i Naade entlediget fra sit Embede som Sø og Landkrigscommissair i 1ste jydske District; Major v. Fibiger, Rd. af D. i Naade entlediget fra sit Embede som Commandeur ved den militaire Høiskole og udnævnt til Sø- og Landkrigscommissair i 1ste jydske District; Oberstlieutn. ved det kongl. Jngenieurcorps, v. Qvaade, Rd. af Dr. og Dom., udnævnt til Underviisningsdirecteur, og Capt. ved sjællandske Jægercorps v. Lønborg til Commandeur ved den militaire Høiskole. (Kbhp.) Kjøbenhavn mister ved Major Fibigers Forflyttelse fra den militaire Høiskole til Aarhuus een af sine meest anseete og bedste Borgere; det er ikke blot Høiskolen, der vil savne ham; overalt, hvor han virkede, vil hans Tab beklages; Maanedsskrift for Litteratur, af hvis Redaction han en kort Tid var Medlem, mister i ham en virksom og frisindet Medarbeider; Læseforeningen, et i Liighed med Athenæum men efter en mindre Maalestok oprettet Læseselskab for Borgerklassen, et Selskab, der upaatvivlelig vil komme til at skifte megen Gavn, som hvis Stifter han paa en Maade kan betragtes og hvis Formand han hidtil har været, skylder for en stor Deel ham sin meget betydelige Fremvært og vil stedse beholde hans ufortrødne Virken og store Fortjenester af det i kjær Erindring. Som allerede her i Bladet berørt er for ikke længe siden passeret nogle tumultuariske Optrin paa det chirurgiske Academi imellem en Deel danske og tydske Studerende. Disse have endog hidført en temmelig alvorlig Bataille imellem begge Parter. Anledningen til det Hele fortælles paa saa forskjellige Maader, at vidansee det for hensigtsmæssigt at fremsætte den Beretning, som vi have hørt; – er den urigtig, vil den nok blive berigtiget. En Deel tydske Studenter, der nylig vare hidkomne fra Kiel, havde derfra medbragt deres fra vore meget afvigende Skikke. Dette gav Anledning til adskillige Collisioner, som endelig kom til Udbrud, da man, som tidligere meldt, fordrede af dem, at de skulde tage deres Hatte af, naar de paa Forelæsninger kom sammen med lutter, Folk, der fulgte denne Skik. Da de vægrede sig ved at opfylde denne Fordring, vilde En af de Danske tilveiebringe, den fornødne Høflighed, ved at tage Huen of sin Sidemand, og da denne derpaa tillod sig fornærmelige Udladelser mod hiin, blev han kastet paa Døren. Opbragt heroven, kastede en af den Molesteredes Kammerater en Brandfakkel ind i den forsamlede Mængde ved et "dumme Danen, hvilket fremkaldte en almindelig Kamp. Vi ere imidlertid som sagt, ikke saa visse paa Rigtigheden af denne Fremstilling af Factum, og kjende ikke alle Bomstændighederne nøie nok til at vove nogen Dom om samme; men tænke vi os ind i Kielernes Sted, da er det aabenbart, at de have anseet deres Sædvaner, og navnligen Hattenes Paabeholden som en ganske naturlig Sag, hvorover kun borneret Provindsialisme kunde tage Forargelse, at den noget haandgribeligen til Orden Kaldede med sit, men Jung" kun, har villet revangere sig ved en Touche, som formeentlig maatte medføre en Duel, og at de øvrige Tydskes Jndblanding kun havde til Hensigt ved en genere "Abpaukung at afvaske den deres Ven tilføiede Molest. De maae altsaa fra deres Standpunkt betragte hiint Haandgemæng, som en uridderlig "notenartig" Voldsgierning. Omvendt have de Danske i Tydskernes Opførsel seet en insolent Tilsidesættelse af den tilbørlige Høflighed, og i deres krænkende Provocation en Fornærmelse, som fordrede en stræng og øieblikelig Afstraffelse, der bedre kunde tilveiebringes ved at kaste de hoffærdige Gjæster paa Døren, end ved at indlade sig med dem i en Duel, som desuden for dem frembød ufordeelagtige Chanter, og ialtfald var ligesaa raa, som en Nævefægtning. Men det, hvorom vi haabe, at begge Parter, ved koldere Overveielse, ville bliver enige, det er, at slige Optrin ere meget beklagelige, idet de nære den Anmositet, som desværre alt finder Sted imellem begge Broderfolk, og forøge det Schisma, der lægger, saa væsentlige Hindringer i Veien for begges Velfærd. Skulde det være os tilladt, at tilføie noget af vort eget, da vilde vi give Tydskerne det Ord: "Vee dem, fra hvem Forargelsen kom!" og de Danske den Formaning: "Frister Din Haand Dig, da hug den af, og kast den bort!"(Kbhp.)