Aalborg Stiftstidende, 1840-07-07
Fædrelandet. Kjøbenhavn, den 3die Juli. Følgende er den til Kjøbenhavns Borgerrepræsentanter affattede Takadresse, som i vor Beretning igaar er bleven omtalt: Det er en dybtfølt, en hellig Pligt, vi skylde vor ophøiede allernaadigste Konge, vort elskede Fædreland Eder hæderværdige Borgerrepræsentanter, og os selv, som vi herved efterkomme. En stærk, en uimodstaaelig Trang opfordrer os til lydeligen at udtale, og høitideligen at erklære, at den Hs. Majestæt i Anledning af Kronnings- og Salvingsacten af Eder vedtagne, og igaar Allerhøistsamme overrakte Lykønskningsadresse har fundet almindelig og trosterig Gjenklang, i vore Hjerter. I have ved i den at tolke længe nærede Onsker og Forhaabninger opfyldt vore Forventninger til Eder, Hovedstadens Borgerrepræsentanter, og aldeles handlet i den Aand, som besjæler os Kjøbenhavn, den 3die Juli 1840. Lithographerede Afskrifter af Adressen ere nu henlagte paa Børsen, i de forskjellige Klubber og Foreninger samt i Byens Boglader til Alles og Enhvers Underskrift. (Vi maae herved tillige berigtige en Feil, som havde indsneget i vort flygtige Referat ved Gaarspostens Afgang. idet Hr. Etatsraad Hvidt deri var betegnet som en af Takadressens Udstedere, istedetfor hans Søn Mægler Hvidt Etatsr. H. er selv Borgerrepræsentant. Ligeledes var Antallet af de første Underskrivere heller ikke saa stort som angivet, men, ifølge en senere Optælling, kun noget over 200.)- Efter Kronningen synes atter en Rolighed i Gemytterne at være indtraadt og Alles Opmærksomhed tør nu siges at være henvendt til den forestaaende Stænderforsamling, der udentvivl vil bringe os de vigtigste Resultater. Først efter denne og ved Manifestationen af de faste Regjeringsprinciper, som under denne ville fremtræde, vil det ogsaa være muligt at fælde en nogenlunde uhildet og retfærdig Dom over Christian den Ottendes Regjering, og allede, ofte haarde og bittre, Domme, der allerede ere flydte af Publicisternes Penne, tør sikket endnu betegnes som ubeføiede og ubetimelige. Rigtignok skulle vi ikke nægte, at Folkets Ønsker og Trang igjennem Pressen temmelig tydeligt og almeent ere fremtraadte, men, skjøndt Pressen er et Folke=Organ, som Kongen aldrig kan andet end med Opmærksomhed lytte til, saa udgjør dette Organ dog ikke altid Folkets Røst eller kan i hvert Tilfælde ikke saa fuldkomment, saa sikkert og saa legalt siges at repræsentere Folkevillien, at Kongen i de vigtigere Statsanliggender kan faae noget klart Begreb om denne uden igjennem Folkets kaarede Repræsentanter. Rigtignok ere mange af disse, som før oftere er bleven sagt, valgte iblinde, og det kan altsaa være tvivlsomt nok, hvorvidt Stænderforsamlingerne, saaledes som de fortiden ere beskafne, besidde Jntelligents, Selvstændighed, og Kraft nok til fuldkomment og værdigen at repræsentere den Aand, der besiæler Folket, men foreløbig maae vi styrke os i Tilliden til de mange dygtige Medlemmer, hvoraf Forsamlingerne ere i Besiddelse, og leve i Haabet om, at forestaaende nye Valg ville erstatte os de Savn, vi i det første Møde muligt endnu ville komme til at føle. At imidlertid Utaalmodigheden efter en friere Statsform og fastere Fremtids-Garantier, ved den sig stærkt udviklende Intellegentsbestandigt mere giør sig gjældende i Folket og tillige ofte paa en meget stærk Maade træder offentlig frem, vil neppe kunne undre og lige saa lidet kunne misbilliges, om den endog har en og anden Udskeielse med sig i Følge, thi den Strid, som derved opstaaer, kan kun være Folkesagen tjenlig og pluttret af Kampen skal Sandhed fremgaae. Kun een Omhu forekommer det os, Partierne ikke altid tilstrækkeligt iagttage. Det er Ærbødigheden og Hengivenheden for Kongens Person, thi den bør i enhver monarchisk Stat ved hver offentlig Debat staae urokket, og selv i det Stater, som ere i Besiddelse af den frieste Forfatning, danner Regentens Inviolabilitet en af Constitutionernes Grundpiller. Men, vil man maaskee indvende, her mangler os jo netop ansvarlige Ministre, mod hvem vi kunne rette vor Anklage og af hvem eller hvis Organer vi kunne fordre Regnskab. Sandt nok, vi have endnu ikke Ministre med juridisk Ansvarlighed, men ikke mindre hviler desuagtet det moralske Ansvar paa enhver af de kongelige Raadgivere og øvrige kongelige Autoriteter i nedstigende Grad, og dette Ansvar maa af disse altid nødvendigt respecteres. Mod dem, mod Kongens Raadgivere og dem, som igjen fremkalde disses Handlinger, bliver det at Pressen har at rette sine Vaaden, ikke mod Kongens uantastelige Person. Kongen kan umuligt være altseende og altprøvende; han maa i det Meste forlade sig paa sine Raadgivere, vel at mærke sine Raadgivere er officio, ikke Hof=Omgivelsernes Jnfluents. Ja, kunde man nævne nogen Handling, ved hvilken Kongen paa en voldsom, ukjendt Maade exceptionsviis gjorde Brug af sin kongelige Magt i Strid med Lovens Villie, eller kunde det med Grund siges, at Kongen lod sine Handlinger bestemmes af Hoffolkets Jnsinuationer, med Forbigaaelse af de legale Autoritetet: da skulde det ikke undre os, om Utilfreds heden gav skiærende Dissonantser i det inderlige harmoniske Forhold, der i Danmark altid har hersket imellem Drot og Folk. Men har da Christian den Ottende ved noget Factum i saa Henseende adskilt sig fra sin uforglemmelige Forgiænger: Hersker ikke den samme Agtelse for Loven og Retfærdighedens Udøvelse i Christian den Ottendes Regjerings handlinger som i Frederik den Sjettes, (Sluttes.)- Man taler i denne Tid stærkt om, hvad allerede tydske Blade have mentioneret, at der af de østersøiske Stater, skal være gjort Danmark Tilbud af Erlæggelse af en betydelig Capital for Ophør af Øresundstolden. Et saadant Tilbud, især hvis det har saa betydelig Udstrækning, som man omtaler, nemlig til et Beløb af 30 Millioner, vilde vistnok komme vore Finantser saare beleiligt, hvorimod en af Landets større Stæder, der alene saa at sige bestaaer ved Øresundstoldens Opkrævning, nemlig Helsingør, derved vilde erholde sit Banesaar. . - Paa en Tid, da den store Ordensuddeeling hos os har fundet Sted, vil det være af Jnteresse at blive bekjendt med følgende keiserl. russiske Ordre der omtrent samtidigt hermed er bleven publiceret og læses i tydske Blade: Hs. Maj. Keiseren har nemlig tilkjendegivet, at Forslag til Belønninger for Udmærkelse i Tjenesten ikke sjeldent kun have Hensyn til en vis Tjenestetid, uden at være begrundede ved en directe, de sædvanlige Tjenestepligters Kreds overskridende, Udmærkelse. Dette er især Tilfældet med Belønninger ved Ordener. Men Ordenerne skulle overeensstemmende med deres Jndstiftelses Øiemed, kun være en retfærdig Belønning for særlige Fortjenester. At have tjent i et bestemt Tidsrum fra den Tid, den sidste Belønning har vædere behaget at resolvere, at Qvalificationen til en Ordens belønning, uden Besiddelse af færlig Fortjeneste, altsaa uden at opfylde Hovedbetingelsen, sitider imod Hovedøiemedet med Ordenernes Jndstiftelse, nedsætter Ordenernes Værd, i den almindelige Mening og berøver Regjeringen Midlerne til skyldig Belønning for sande Fortjenester. Hs. Maj. har derefter behaget at bestemme; 1) at Jndstillinger, til Belønninger for Udmærkelse i Tjenesten ialmindelighed kun tør være motiverede overeensstemmende med de nævnte Bestemmelser, og 2) at ved Jndstillinger til Ordens=Belønninger, selv i de Tilfælde, hvor disse ikke passere igjennem Ordenscapitulet, de særegne Fortjenestes af den af det indstillende Autoriteter Nævnte nøiagtigt maa angives. Saare ønskeligt vilde det tilvisse være, om der i denne Henseende hos os fulgtes Ruslands Exempel; man vilde da ikke, som nu saa ofte skeer, høre opkastet Spørgsmaal, om denne eller hiin Mands Fortjenstlighed og Værdighed til det ham tildeelte offentlige Hæderstegn, og man vilde da ikke saa ofte, det være nu med eller uden Grund, høre de høiere Autoriteter mistænkte for at have havt andre Hensyn med og Bevæggrunde til deres Jndstillinger, end det sande og retfærdige Fortjenestemotiv. . - Augsb. Allg. Zeit. bringer os en Nyhed, som imidlertid, Gud skee Lovl endnu er ukjendt her: Den danske Presse - hedder det - er bleven belagt med en ny Byrde, idet man nemlig har bestemt, at alle Blade, som eengang have været under Action, fremtidigt ikke meere tor forsendes med Brevposterne, men kun med de sjeldent og langsomt lig, det veed Vorherre) gaaende Ageposter." Da gamle Tidender have liden Jnteresse, er saaledes ethvert Blad, som eengang har havt den Ulykke at støde an mod Presseloven og blive domfældt, inddirecte indskrænket til sit Fodested. Vore Provindsialstæder maae da ruste sig med Taalmodighed eller lade sig nøie med, i de privilegerede Blade Dagen" Berlingske Tidende." og den askegraae (altergraue) Adresseavis at læse Angreb paa den liberale Presse uden Gjendrivelse og Sibbernske Haranguer uden Commentar. Aldeles uden Grund er denne Efterretning imidlertid ikke, thi, som vi erfare, skal det virkelig for ikke længe siden have været Hensigt hos et Regjeringscollegium at lade en saadan Bestemmelse emanere; den skal imidlertid, som man kunde vente, ikke have vundet Hs. Maj. Kongens bifald og Publicationen saaledes være tilbageholdt. Tilvisse vilde den Lægedom, som man i en saadan Bestemmelse troede at see mod Pressens Udskeielser, ogsaa aldeles have forfeilet Øiemedet og kunde let, istedetfor at svækkeExtravagancerne, være bleven en ny Braad, som baade efter sin Natur maatte, og af Ultraerne især vilde blive benyttet til at ophidse Gemytterne. Det Tab Provindserne, ved et Forbud som det omhandlede vilde lide ved at faae Sibberniske Haranguer uden Commentar" at læse, turde endda blive det mindst følelige, eftersom man nu engang er bleven vant til at see de Sibbernske Adresseavis=Curiositeter, uden at nogen Slags Commentar hertil videre vil gjøres fornøden.