Viborger Samler, 1775-08-14
Ved Hoffet er man nærmest al Lykkens og Ærens Begyndelse, hvad Under da, om her fandtes Personer, hvori begge disse Laster ere samlede. De, som ei kan ved Fortienester gjøre deres Lykke, trænge sig af alle Kræfter derhen, for paa andre Maader at giøre den. Derfor skeer der Hykler=Ofringer af saadanne smaa Siæle til Regenten og Regentens Slægt, til Ministeren og hans Fortrolige af begge Kiøn og alle Klasser, til den Høie og Ringe, ja til Lakatens Opvarter, saa man skulde troe, her var ingen, som var stolt, siden alting bærer Ødmygheds Stempel, og dog ere de alle stolte i Hiertet, som ere saa ydmyge i Gierningen. De foragte den, de smigre for, og vende ham Ryggen, saasnart han ei kan hielpe nogen, ja aasnart Lykken smiller ad dem, blive de stolte, som nylig vare ydmyge. De andre, for hvilke der smigres, ere og stolte, indtil Tieneren og Gaardskarlen hos den høiere Embedsmand. Kan end den sidste aldrig giøre andet, end lyve sin Herre ude for Supplikanten, han giver sig dog altid deraf en fornem Mine. Naar saaledes Ærekiærhed gaaer over sine Grændser, er det den bliver til Hoffærdighed, og naar Ydmyghed drives for vidt, bliver den til Nedrighed. Begge ere altsaa Laster, begge afskyelige, begge føre og Straffen med sig, men forunderligt, at den Hoffærdige just er langt fra sit Maal, nemlig at vinde Ære og Høiagtelse, ved det han søger den, eller rettere vil aftvinge andre den ved urigtige Midler. Jo meere vi agte os selv, jo meere foragte an Kk dre dre os, thi jo nøiere prove de, om vi fortiene den Agt, vi endelig vil have af andre, og naar de da bruge skarp Undersøgelse, ligesom Forstørrelsesglas, og Kikkerter, for at blive vore Mangler vaer, da lade disse størst i deres Øine, overskygge vore gode Egenskaber, og vi tabe al deres Agt. Det var derfor tienligst, om alle indrettede deres Stolthed og Ærelyst efter deres Fortienester, thi saa fik de den fortiente Ære, og undertiden lidet til for deres Modestie. Men det gaaer Menneskene, naar de betragte Fortienester, som naar de see igiennem en Kikkert; Deres egne besee de igiennem den Ende af Kikkerten, som vi seer alting stort og nær, andres igiennem den anden Aabning af Kikkerten; thi dem seer man smaa og langt borte. Stolthed giør den Ærgierrige en anden Skade, nemlig den skiller ham ved hans Ro; den Hoffærdige, bliver aldrig rolig, men vil stedse høiere op i Rang og Ære, indtil han maa stige ned i Graven. Er man en Raad, vil man blive en høiere, og altid høiere op i Rangforordningen, indtil man naaer Nøglen, og da higer man Nat og Dag efter Baandene, først det ene og saa det andet, skulde man end tabe sin Natteroe, sin Sindsroe, sine Venner, og alt det man kan have meer af i Middelstanden end i den høie Stand; ja ved det øverste Triin beklage mange, der er intet meer tilbage, og hvad er det saa, Man foragter den Rang og Ære (ofte er disse eensbetydende Ord) man har, og higer efter meer, endog den Hoffærdigste smager derover ingen Sødhed ved alden Ære, han erlanger, undtagen maaskee i det Øieblik, han naaer sit Ønske, thi strax bedrøves han af den Tanke, at, skiønt øverst i den Klasse, skal han dog gaae neden for den nederste i den næste Klasse. Begge disse Laster ere onde, baade Hoffærdig heden og Nedrigheden eller den for vidt drevne Ydmyghed, og de forderve begge Menneskeet, men meest den første, den er gjerne en Aarsag til at foragte andre. See til den Opblæste, han troer at alle er skabte for hans Skyld, lige fra hans Tiener, der opvarteer ham, til Kineseren og Araberen, der have haft Umage med den Thee og Kaffer han drikker, og har Forsynet tildeelt ham Formue, da er enhver vist Kanallie i hans Tanker, der ei veier op mod ham. Har han lært noget, da troer han sin Kundskab og Klogskab uden Lige, og saaledes i alle Stænder. En Handværksmand var eengang saa opblæst af sine Forretningers Vigtighed, at han troede, det var lettere at blive en dygtig Professor i Theologie eller Lovkyndighed, end god i hans Profession, og hvor mange ligne ei denne. Den samme Tænkemaade giør og, at saadanne fordre Tienester af alle, som Skyldighed, men oppebære de nogle Velgierninger, da glemme de dem snart. Een Last foder altsaa her fleere fleere, og Utaknemmelighed er nok een af de største, som igjen bliver Moder til mange. Men hvorledes skal man da kiende Hoffærdig heden, naar den skiuler sig under Ydmygheds Maske Skulde man ei kunde anvende den meget fornuftige Regel her, af Frugterne kiendes Træet? Glædes saadan een ved Ære, endog den ufortiente, higer han i andre Maader hemmelig derefter, vredes han, naar han ei faaer Ære nok, da er han vist hoffærdig i Hiertet, om endog ydmyg i Miner og Væsen; og eet Kiendetegn endnu, som sielden slaaer feil: den, som finder sig fornærmet ved andres Hoffærdighed, er vist alletider stolt i sit Hierte. Nyeheder.