Københavns Adresseavis, 1792-02-10
Fundne og opdagede Sager. Paa Politiekammeret er opleveret: en Klædes Kiøel eller Frakke, en Kallemankes Trøie, en Brystdug, en Skiorte, et Par Uldstrømper og nogle Pialter; alt er af et ubekiendt Fruentimmer indsat hos Oplevereren; men, uagtet nogle Dages Forløb, ikke igien afhentet. Et lidet Melke Anker er frataget en mistænkelig Person og opleveret paa Politiekammeret, samt en gl. Hat og 2de gl. Støvler, og en Nøgel samt Bladet af en Kniv. Til sørgelig Asmindelse af Velærværdige Hr. Christopher Wesling, Sognepræst til Liørslef og Ørding paa Morsøe, som hensov i Herren i sit 59 Aar den 16 Januarii 1792, og efterlader sig et æret og velsignet Navn. Den Karakteer, som dem giør Ære, Der Folk Religionen lære, Var Din, Du ædle Præstemand. Det Kald, Du sik, til Godt at virke, Og bygge op i Christi Kirke, Var Dig langt meer end blotte Stand. Paarørende og Venner skienke. Dig Glædes Taarer ved at tænke, Sig Dig og alt Dit Liv igien. Din Død var ligt Dit Liv. En Baade, Ved salig Fylde af den Naade, Som er i Christo, Syndres Ven. I eenlig Stand Du fandt Din Glæde, En for at skaane fra at græde. Ved værdig Mands og Faders Død. Men Du begrædes desuagtet. Af alle dem, Dig har betragtet, Hvor Mands og Faders Navn, Du nød. Nu lønnes Du troe Herrens Tiener, Hvor Almagts Herren dem forener, Som her arbeide uden Svig. Der Din almægtige Forsoner Din Troe, Dit Dagsværk, evig kroner. Der samler han os vist med Dig. P.. F.. H. Afbrudte Tanker ved Hendes Naade Frue Kammerherrinde, Rosenkranz Lewetzon født Moltkes Grav. O grumme Død, som brækkede det deligste Blomster midt, i sin Ungdoms Sommer, rev Hende af ømmeste Forældres Arme, uden Skaanseel nedslog du Hende, Forældres eneste Haab og Glæde. Venners Taarer, Trængendes Raaben. kunde ikke formilde din Grumhed. Men tie Forhovne, du udførte den Høiestes Ordre, At tage den deligste, den dydige, den yndige Rosenkrantzen, til et langt ophøiet Wreteen end dette Liv kan give, at skue Gud at kiende og tilbede Treenigheden og istemme Lovsange for hans Trone med Englene. er du Sallige kaldet at være Lammets Brud, Rosenkrantzer Moltkes Ære, Var Din Ungdoms værdig Pragt, Ved din Søvn Du vandt at bære, Kronen, som til Dig var lagt. af A..... født C....... Æreminde ved min Vens Grav, Søren Kaad, død den 28 Januar 1792. Du døde, at Du døde beste Ven, og kom til Hvile. Ved Døden overvandt Du dine Fiender, ved Taalmodighed i Lidelser indgik Du i Evigheden. Herren gav Dig et glædeligt Nyeaar, men mig et bedrøveligt; dog hvad vil jeg sige, hidset skal vi samles i de evige Boliger, der skal al Graad attørres og al Sorrig, have en Ende, der skal ingen skille vores Kierlighed ad, der skal vi skue Herren Ansigt til Ansigt og mættes i evig Sallighed. Ge min Siæl var som Din er, saa havde min Sorrig en Ende. G. R. Ved Johanne Kirstine Jansens Grav. Som Rosens den fulde Knop, der lover en yndig Blomst, saa stod vor spæde Yndling, rigelig prydet med de herligste Evner hvis Udrekling dog var en bedre Verden forbeholdet; og hvad Under - skulde en forudgangen Moders Bønner for den Eviges Trone ikke have tilbedet sig denne Tilvext i sin ryksalighed, Jo hen arne Veninge, skiønt Du efterlod hende den ømmeste Søsters, den redeligste Moders Pleie, har Du dog ønsket hende hos Dig i en Evighed, hvor ukiendt Salighed udstrømme til Støvets Børn. O! han bønhørte Dig, den Eviggode, Han bønhøre ogsaa mig, naar mine varme Ønsker, mine hede Taarer anraabe ham om snart at samles med den beste af Jordens Sønner, med Dig og denne lille brækkede Rose. Haver.