Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-10-31
(Jndsendt.) Nationalsang. (J Almuestil.) O Danmark - elskte Fædresjord – hvis Ælde Saga møisomt finder! med Ærefrygt, i die Nord, dig nævne Mænd, dig nævner Qvinder. Hvo hører et saa helligt Navn, og er ei stolt af Fødestavn: Der Odin dyrkedes som Gud; og Valhals Løn tilkom hver Kriger; der var det Skarer droge ud og indog Skræk i Sydens Riger. Da lød i fremmed Litanie: Fra danske Kæmper Gud os frie!" Snart samles Skjoldungs Folkefærd: de Jyder, Holstner, Gother, Vender kjækt griber hver sit lange Sværd og svinger det med Kæmpehænder, 2 Saa for de over salten Søe, og indtog Albjons store Øe. End Herskelyst var Tidens Aand; alt Hær mod Hær man skulde sætte: da ofte Danskmands kraftfuld Haand slog til, og skilte denne Trette. r. Men høiest Rantzaus Roes skal staae, hvergang man nævner Svarteraae. Hvo nævner Øresund og Belt og Hav i Østen og i Norden, og stolt ei mindes Søens Helt, som slynged Danmarks Lyn og Torden! 1. Hvo seer det røde Orlogsflag, og ei er stor af vundne Slag :Ja Danmark er saa gjæv et Land: Her sove sødt de brave Fædre. En frugtbar Grund, et fiskrigt Vand Hvor mon man det kan have bedre? 2. Hellig den Jord, os Livet gav, den Jord, hvor kastes skal vor Grav, :Er der et Land vel nogetsted, hvor Fyrster Folkets Fædre vare: hvor Folkets Aand med Trofasthed, stod Fyrsten bi i Statens Fare: 2. O! det er Danens gamle Mark Fred over den og dens Monark!!L. M. Anm. Denne lille Sang har ligesaalidet beilet til Præmien, som dens Forfatter indbilder sig, at den nogensinde egnede sig dertil. om de forskiællige Veie og Strøetanker, komme til Kundskab og Op Maader at lysning, o. s. v. (Fortsættelse; see No. 86.) Til at leve som det sig bør, og at være sig selv og andre til Gavn og Nytte, er det ei absolut nødvendigt for alle og enhver at kunne skrive, regne m.m. Thi hvor mange Personer findes der ikke, der, savnende disse Egenskaber, dog have frygtet Gud, æret Kongen, over Ret og Retfærdighed? Den blotte Cultur og en god Underviisning giør ei nogen til et dydigt og gudfrygtigt Menneske. "Det er ikke udi de Stæder, skriver Holberg, som vrimle af sprenglærde Folk, og hvor man seer Skoler udi alle Gader, hvor Viisdom meest findes, og hvor Dyden meest øves. Rom var aldrig mere viis og meere dydig, end da den var maadelig lærd, og studerede ikke udenpaa fornødne Ting, og Athenen var aldrig meere sal, end da den var opfyldt med lige saa mange Philosopher, som med Mennesker. Maadelig Lærdom og brav Arbeide giør vise og dydige Jndbyggere udi et Land. Thi ved det første styrkes Forstanden, og ved det sidste qvæles onde Tilbøieligheder, som fødes af Lediggang" 2. Siæle kræfternes muligste Udvikling er, efter vores lærde Conferentsraad og Professor Schlegels Paastand, ikkuns et betinget Gode, nemlig allene under den Forudsætning, at man giør en med Sædeligheden overeenstemmende Brug af disse Kræfter; thi stor Forstand og Klogskab giør den Lastefulde ikkun endnu farligere og afskyeligere **). Historien viser, at en al for stor og pludselig Fremskyndning af Cultur og Forfiinelse har havt Sædernes større Fordærvelse i Følge med sig, og forøget Trang og Fattigdom iblant Almuen. Pludselig og stor Forandring, saavel i større som mindre Anliggender, Moralske Tanker S. 61. Naturrettens eller den almindelige Retslæres Grundsætninger, 1ste Deel, S. 67 og 68. føre som oftest intet Godt med sig. Ægypterne siger en berømt Historieskriver, giorde Hengivenhed til det Gamle til en Hoveddyd, og sandt er det, at Staterne taale ligesaalidet mange Forandringer, som Legemet mange Pulvere og Draaber; men et sygt Legeme behøver nogle, og en viis Læge bør baade foreskrive dem og bestemme deres Brug *).