Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-11-21
For adskillige Aar siden har jeg, hvis jeg ei feiler, læst om nogle da existerende literaire Bulbidere. Denne Race er vel nu uddød, eller sandsynlig forædlet ved Krydsning, men, ifølge Verdens Løb, er der ingen Afgang uden Tilgang, og det er dog nogen Vinding for Menneskeslægten, at det slette nædle Blod forringes ved sig selv. Saaledes viser da nogle af de seneste No. af nærværende Tidende, at vi nutildags kuns ere bellemrede med nogle smaae literaire Mopser og Vindspillere. Jeg mener hermed de anonyme Scriblere, maaskee Leiesvende, som have bjeffet af mig, og som jeg har overseet, fremdeles overseer med tilbørlig Foragt. Det Usle, denne trødske Udenomsnakken, denne vandede og søgte Vittighed i slige Inserater, er indlysende nok, og jeg skal derfor ei heller værdig alt dette noget Svar; men jeg har erfaret, at Nogle have undret sig lidt over min Tanshed. Synderligt nok! Derfor, og for, om muligt, at bidrage til en Endelighed paa slige fade Insinuationer, erklærer jeg herved eengang for Alle, at jeg ikke indlader mig med Nogen, der er tør være sit Navn bekjendt, som ei holder sig til selve Sagen, og som ei er competent at tale med om den. Og nu kommer jeg til mit Supplement. Min forhen givne Fremstilling viser, hvorlidet Jens Hansen (Søsteren har aldeles ikke klaget) uagtet han roligen gjorde Forsøg med alle de Midler Loven tilbød, var istand til at komme til sin Ret, eller at opnaae hvad der i Snese andre mindre vigtige Tilfælde var skeet. Selv Appellationsveien, der desuden er kostbar, kunde han end ei benytte, eftersom han hverken fik Beskeed eller Kiendelse for sine Paastande. Kort sagt: den ualmindelig lemfældige og nølende Maade hvormed Sagen blev behandlet, vakte almindelig Jndignation; og da Authoritetsveien, som Dommeren ogsaa ændsede saalidt, derhos vilde tage for megen Tid, hvor det gjaldt om en øieblikkelig kraftig Virksomhed, især da allerede saameget var forsømt, troede man bedst at kunne fremvirke den tilbørlige Impuls af Offentlighedens Vei. Denne Jdee udgik iøvrigt ei fra mig alene. - Den blev lydelig udtalt – og udtales endnu - af mange retskafne Folk fordi Jngen kan være sikker i sit Huus og nyde den Fred og Beskyttelse, Loven tilsiger, naar dens Haandthævere forsømme deres Pligt saa at Overtræderne frækt spanke omkring. - Skulde Justitien ialmindelighed. pleies saaledes, hvor skulle vi da finde den Retfærdighed, vi bryste os af her i Landet. Naar en Forbrydelse anmeldes, skal Tommeren – med mindre han er alvidende – røre sig strax, uafbrudt og med Conduite, uden Hensyn til Familiaritetsforhold. - Han skal ei give Forbryderen 10-12 Dages Betænkning, og det er sandelig meget for meget, naar Han endda, ved extraordinaire Midler - (saasom Andragender og Jndlægge – i en Justitssag) skal mindes om Opfyldelsen af den Pligt, der burde skee af egen Drivt. – Jeg lader enhver ærlig dansk Mand lægge Haanden paa Hjertet, og spørger ham da om den skeete Opfordring og den senere givne Fremstilling, saaledes var ubeføiet. - Skulle nu alligevel udi Sidstnævnte være noget urigtigt eller hiin være ubeføiet, da staaer det til Justitsraad Hersleb - og ingen Anden – at lægge sligt for Dagen. - Saadant skeer maaskee bedst med Afskrivter af de Indstillinger, man i denne Sag har gjort til det høikongelige danske Cancellie. - For dette og for Amtet, androg Jens Hansen ogsaa Sagen, og anholdt, bl. andet, om en Sættedommer. - Dertil fandt Collegiet ei Anledning, rimeligviis fordi Spørgsmaalet herom og om den fordrede Arrest paa Jnqvisitens Person, hører under Paakiendelse af Overdomstolene i Nægtelses Tilfælde; men iøvrigt viser den faldne Resolution, – som nu er 3 Uger gammel – tydeligt nok, at Collegiet har betragtet Sagen som offentlig, og dog hviler den, saavidt vides, endnu ganske rolig, saa at efter mere end 3 Maaneders Forløb endnu saa godt som Intet er foretaget ved en Sag, der - trods al privat Udbasunen om det Modsatte – ustridig egner sig til offentlig Forfølgning. – Saaledes pleies Justitien nuomstunder her, i enkelte Tilfælde. - See, dette har jeg af flere Grunde fundet fornødent ogsaa at offentliggjøre, og rimeligviis bliver det mit Ultimatum af denne Vei. Jeg har her, som forrige Gang, holdt mig til Sagens concrete Omstændigheder. Derved, og ved min stadige Taushed til de anonyme Angreb udenfor Sagen, har jeg vistnok viist min Utilbøielighed til at opfriske den, eller at trætte Publicum, men saavist som jeg af sand Rødvendighed atter, skjøndt ugjerne har maattet røve Pennen, saalidet skal jeg lade mig afskrække fra, fremdeles at paatale Vilkaarligheder og deslige. - At udsætte sig for de heraf flydende Ubehageligheder, hører nu engang til Sagførerens Kald; men det egner sig vist ikke mindre for enhver ærekjær Mand, paa Opfordring at gjøre Rede for sine Embedshandlinger, naar de ere retfærdige; og det kan kuns være Despoter eller villieløse og afhængige Mennesker, eller saadanne der ei ynde aaben Færd, som forsøge at forsvare den modsatte Marime, der er i Strid med Tidens Aand – om hvilken nylig er talt saa saare smukt af Præses i en borgerlig Krigsret. Veile, den 18de November 1838. Anchersen. Til de stridende Herrer, i Anledning af det Horsens Vindmølle meddeelte Privilegium.