Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-06-15
Jngen Classe af Borgere i Staten har Krigens sørgeligste Følge, en forværret Pengecours og den deraf flydende Dyrhed, rammet føleligere end dem, der skulle leve af faste Jndkomster, til hvilkes Antal man med Føie kan henregne Embedmændene. Kjøbmanden, Haandværksmanden og overalt enhver, som har sine Jndkomster af sine Hænders eller sin Flids Frembringelser, har kunne ladet Prisen paa disse stige i Forhold til Dyrheden af de Fornødenheder, han trængte til. Kjøbmandens Varer og Professionistens Arbeide har altid Sølvværdie. Saalænge denne har Arbeide og hiin Varer, som man nødvendig behøver, kan Coursen være ham temmelig ligegyldig. Varerne og Arbeidet beregnes altid efter Specier, uagtet begge Deele sælges i Courantsedler. Jngen saakaldte Nødvendighedsartikler, hvoriblandt man i vore Dage gjerne kan regne endog Luxus= og Modevarer, kunne stige saa uhyre i Prisen, at der jo findes Kjøbere dertil. Jngen ophørte i America at gaae i Støvler, uagtet de kostede 2500 Piastre Parret. Vore SilkeKlæde= og Modehandlere have, efter deres egen Forsikkring, langt mere Søgning nu end før Krigen, og en Modehandler skal til Pindse Helligdage have solgt i et Par Dage allene for 600 Rdlr. Fruentimmerhatte. Mange kunne ikke begribe dette; men Aarsagen er meget let at indsee. Netop det, der gjør Pengene slette - deres Mængde – er det, der bringer dem i Hænder, der ikke altid vide at holde tilraade med dem, men som lade dem gaae lige saa hurtigen som de komme. Vist nok medfører dette en Overdaadighed, som med Tiden, naar Coursen bliver bedre ved en kommende Fred og Seddelassens Formindskelse, vil have sørgelige Følger for dem, der have vant sig dertil, og som ikke mere kunne tilfredsstille dens Fordringer. Men for Øieblikket har denne Overdaadighed, skjønt lastværdig fra den strænge Moralitets Side, dog den gavnlige Virkning, at den bringer Pengene i et raskere Omløb, og at alle Næringsstænderne lettere leve nu, end om enhver, frygtende for Fremtiden, gjemte sine Penge, og, kun tænkende paa sit eget Jeg, berøvede Statens store Stamme de Safter, dens mange Grene og Rødder behøve, thi aldrig vilde maaskee almindelig Paaholdenhed være skadeligere end netop i en saadan Tidspunct, hvori vi leve. Men Embedsmanden, som ene skal leve af sin bestemte Løn, staaer ganske isoleret i denne almindelige Trængsel, hvor ingen kan komme frem uden at trykkes og trykke igien. Han ene føler alle de onde Virkninger af Coursens Forværrelse, og ikke en eneste af dens negative gode. Hans Arbeide betales ham i Courantsedler, ikke i Specier. Han har ingen Varer liggende, som ere stegne med Coursen. Jeg vil antage, at han har 1000 Rdlr. i aarlige Jndkomster, saa kan han nu ikke have saa meget Gavn af disse som før Krigen af 250 Rdlr., thi hvilken Gjenstand, naar man undtager Huusleien, er ikke i det mindste stegen 4 Gange? Man sige ikke Embedsmanden bør indskrænke sig og strække Tæring efter Næring. Skal han og hans Familie da ikke gaae anstændig klædt, boe anstændigen, Skal han ikke give sine Børn en med sin Stand overeensstemmende Opdragelse? Og hvor er det mueligt med en Jndkomst af 1000 Rdlr., En uundgaaelig følge heraf maa jo nødvendig være den, at mangen en maa styrte sig i en bundløs Gield eller og saa leve paa en for sin Stand upassende Maade, forsømme sine Børns Opdragelse og nedtrykkes af Næringssorg og huuslig Kummer, der efterhaanden maa gjøre ham uskikket til at opfylde sine vig tigste Embedspligter.