Adresseavis for Børn, 1781-04-11
Bekjendtgjørelse. Følgende Efterretning om den falske Blufærdighed og Undseelse fortjener at bekjendtgjøres for vore unge Læsere, da de af Exempler ne, som deri ere anførte paa samme, kunde gjøre den bedste Anvendelse til deres Fordeel. Alle fornuftige og dydige Folk tilstaae med den vise Senera, at det er et meget godt Tegn hos et ungt Menneske, naar han er blufærdig og kan blive rød. Diogenes sagde engang til saadant et ungt Menneske, som blev rød: Vær du ved et godt Mod, min Søn, saadan Rødme er Dydens Livfarve. – Et uforskammet Menneske, som ikke blues ved, at sige til andre alt det, der falder ham i Tanker, og offentlig at gjøre alle saadanne Ting, som kun ere tilladte i Enrum, er et utaaleligt Menneske, som giør sig selv ulykkeligt, thi Uforskammenhed styrter ofte i den største Fordærvelse. Men saa skjøn og nødvendig en Dyd den ægte og sande Blufærdighed er, saa farlig og skadelig er derimod den falske Blufærdighed, naar man nemlig blues og undseer sig ved saadan en Sag, som i sig selv ikke er vanærende men ærefuld for os, eller naar vi ere saa blufærdige og skamfulde, at vi af en tilvant Undseelighed og Frygtsomhed ikke gjøre det, som dog baade Fornuften og vor egen Nytte udkræver af os. Engang kom en Student, som nylig var kommen til Universitetet, ind i et Huus, hvor der sad en Deel optrækkerske Spillere ved et Spillebord. Har de Lyst, at spille med, spurgde Spillerne ham. De vidste, at denne unge Student var for gandske nylig kommen hjemmefra, og havde medbragt en anseelig Deel Penge fra sine Forældre. Ney, sagde den uskyldige unge Person, jeg forstaaer ikke Spillet. - Hvad Skulde De ikke forstaae saadant et let Spil Skulde en saa smuk artig Herre, som De er, ikke kunne spille, det var slet. - Her steeg Blodet den unge Student op i Ansigtet, og han bluedes ved sig selv og skammede sig, for der skulde blive gjort ham saadan en Bebreydelse. Han gjorde nu Miner til at ville gaae bort. – Eyg, lille Herre, De skammer sig dog vel ikke ved, at spille med gamle Karle, Man kan nok merke, De har ikke været længe her i Byen. – En af Spillerne sagde derpaa ved sig selv, dog saa høyt, at den unge Student kunde høre det: O lad den Tosse løbe. – Nu holdt Studenten det virkelig for en Skam, at forlade Spillebordet med uforrettet. Avis rettet Sag, og tænde, at det var en evig Tort for ham, saaledes at blive foragtet af gamle Karle. – Han satte sig derfor ned hos dem ved Bordet – Han vidste han havde halvtredsindstive Rdlr. i sin Børs – og han begyndte at spille med. J Førstningen lode Spillerne ham vinde, paa det at han skulde faae Mod og fatte Tillid til dem. Han var alt for ærlig til, at han havde skuldet gaae bort med de vundne Penge, uden at give de andre Revangse, som Spillernes Talemaade er, og de gamle Spillere havde gandske vist heller ikke tilladt ham det. De bleve alt saa ved at spille, og det varede ikke længe, førend den unge Student havde tabt alle sine Smaapenge, og maatte nu rykke ud med alle de vare Penge, som han havde faaet til Foræring af sin Fader, sin Moder og sine Sydskende, og som han skulde have gjemt til en Nødskilling; thi han forstod sig slet ikke paa de gamle Spilleres Kneb og da han ikke eyede en Skilling mere paa sit Legeme, gik han hjem. - O hvilken ulyksalig Blufærdighed var den, som betog ham. Det var dyre Lærepenge, O, sagde han ved sig selv paa Hjemveien, Hvor skal du faae saa mange Penge igjen. Hvorledes skal du nu kunne slaae dig igjennem, Hvad vil min Fader sige, naar han faaer dette at vide, og min stakkels Moder, og mine kierlige Sydskende, Ach, ach jeg ulyksalige Barn, Seer, J unge Læsere. Naar synes J, at denne unge Student havde Aarsag til at blues og skamme sig, For eller efter Spillet, Er det da en Skam, og bør man blues derved, at man er klog og skyer de Ondes Selskab, Lad den endog kaste nok saa brutale og fornemme Øyekast paa os. Er det en Skam for os, at blive foragtede af slette Folk, Hvem er det, som skal berømme os, naar den Berømmelse, som tillægges os, skal være en sand Berømmelse, Skaldet ikke være brave og retskafne Folk, og ikke slette og nederdrægtige? Man maae altsaa ikke blues eller skamme sig ved saadanne Ting, i hvilke der er intet skamme ligt; thi ellers kan man let ved en falsk Blufærdighed blive forledet til det Onde. Naar man bruger sin Fornuft og har et ret Begreb om Æren, saa kan man let undgaae dette for Børn. Ligesaaledes var der ogsaa engang et ungt Menneske, der var ligesaadan en Nar, og i et Selskab ved sig selv bluedes og skammede sig ved, at han ikke kunde drikke saa megen Viin som de andre. Han bildte sig ind, at det var en evig Tort for ham, og at han blev udskjeldt til sin Vanære, naar de andre kaldte ham et peent, fruentimmeragtigt og forknebet Dukkebarn. Men de andre vare alle gamle Drikkebrødre, og dog vilde det taabelige unge Menneske drikke ligesaameget som de. Hvad mener J vel, J unge Læsere, at Virkningen var deraf, Han blev saa drukken og saa fuld, at han hverken kunde gaae eller staae, og alle hans Sandser bleve ham gandske berøvete. Det var et hæsseligt Spektakel Og de andre Drikkelsdre drede kun deres Spot med ham. Han faldt omkuld, og laae der ligesom et Sviin paa Gulvet. Fi, hvor hæsseligt, Han sølede Gulvet og sig selv al. Han var i et fremmed Huus, og Folk, som kom ind, snublede over ham og vare færdige at falde, da han blev liggende der for Fødderne. Man vilde nu ikke længer have ham i Huset, og for at blive af med ham, maatte man lade ham bære hjem overGaden, da alle Folk saae ham og rystede paa Hovederne. Efterat han havde udsovet sin Ruus, havde han saa ondt, som at han skulde døe; og han maatte i nogle Dage ligge hjemme og tage Medikammenter ind, efter Doctorens Anordning, førend han kunde komme sig igjen Naar havde nu dette Menneske Aarsag til at blues og skamme sig, J kiere Unge? Endnu et andet Exempel vil jeg fortælle, hvor Blufærdighed og Skamfuldhed bliver anbragt paa en meget urigtig Maade. Der gives mange Folk, som blues og skamme sig ved deres Legems Feyl og Bræk, saa de endog undsee sig ved at aabenbare samme for Lægerne, og dølge Skaden saa længe, indtil de uden al Rædning maae krevere. Men dette er gandske uret; thi saadan Blufærdighed og Skamfuldhed bliver Synd. Man maae i Nødsfald ikke være blefærdig og undseelig, men langt heller beqvemme sig til det, som i anden Fald er anseet for ubehageligt og uanstændigt, end udsætte sig for den største Sygdom, de bitterste Smerter, ja endog Dødsfare.