Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-07-03
Jndenlandske Efterretninger. Afdøde Biskop Peder Krog Meyer var født den 7 Januari 1779 i Værdalen ved Trondhjem i Norge, hvor hans Fader var Major Han deponerede fra Trondhjems Skole i November 1796, kom næste Foraar til Kjøbenhavns Universitet, var en af de første Alumni i det 1800 oprettede pædagogiske Seminarium, og fik tillige Plads paa Borchs Collegium. 1801 blev han Adjunct ved Metropolitanskolen i Kjøbenhavn; 1802 Overlærer i Theologie, Anthropologie og Hebraisk ved Skolen i Christiania; 1809 Overlærer i samme Videnskaber ved Skolen i Kjøbenhavn, og tillige extraordinair Professor i Theologien ved Universitetet. 1808 blev han Jnformator hos Hertugen af Augustenborgs Børn paa Als; 1815 Doctor Theologiæ, 1817, Professor Theologiæ ordinarius og samme Aar Medlem af Consistorium. 1819 udnævntes han til Biskop over Als og Ærøe. - Han var gift med Frederike Wilhelmine Wexels, ved hvem han blev en lykkelig Fader til syv Børn, hvoraf de sex begræde hans Død, der indtraf den 24de Juni d. A., tre Dage før hans høitidelige Jndvielse skulde fundet Sted. - Af hans ved Trykken bekjendtgjorte Skrifter, er den i forrige Aar udkomne Lærebog i den christelige Religions og Sædelære, med Hensyn paa Disciplernes Tarv i de lærde Skolers øverste Classer, blandt det vigtigste. - Den 29de Juni bisattes i St.Petri Capel den Afdødes jordiske Levninger. Ligfølget bestod, foruden den Afdødes Paarørende, af mange for største Delen uindbudne Hædersmænd. En talrig Mængde af den Afdødes fordums Tilhørere og andre academiske Borgere bare Liget fra Sørgehuset til Kirken, hvor, efterat Orgelet havde præluderet, H. H. Dr. Theol. Mynster uopfordret i en hjertelig, skjøn og rørende Tale tolkede den Afdødes Værd som Menneske, Embedsmand og Lærd, og beundringsværdige Taalmodighed i 10 Maaneders haarde Lidelser, hvorpaa Liget atter, under Orgelets Sørgetoner førtes til Kirkens Capel. - Den Afdødes Ven, Hr. Rector Arnesen, har tilskrevet Enkebispinden følgende Trøsteqvad ved den Saliges Bisættelse; Lad dem rinde, disse hede Taarer; Mildt de stille Smertens vilde Brand. Gud til Kummers Lindring gav os Taarer, Bedst vor Trang, vor Trøst jo kjendte han Du en Mand, slig ingen Qvinde eied Elskeligere, begræde maa; Mig forlod den Ven, hvem en jeg eied. Jngen bedre Mand paa Jord vi saae. Mørkt omtages brat det lyse Øie. Hvasse Storm vildt rusker Egens Top Vægtens Overmaal hver Kraft tør bøie, Stræber den end kjekt mod Himlen op Uveirs-Skyen hist om Jssen ruger, Og hver Skabning zittrer – Feberglød Her den Elsktes sidste Kræfter knuger Sidste Haab bortvifter grumme Død. Dog - Naturens evig gode Fader Seer vor Nød i Savnets bittre Trang, Byder Taaren rinde, huldt han lader Haabet lyse om vor mørke Gang: Medens Fortids elskeligt Kierminde Gyder Lindring udi Smertens Skaal, Og fra Evighedens lyse TindeSalligt os tilvinker Dydens Maal. Der vor Ven fra jordisk Møie hviler, Der han samler daadfuld Jdræts Løn, Der ham Seierskrandsen huld tilsmiler. Gud har hørt sin fromme Yndlings Bøn. Meyer værdigt - lad os troe og haabe Smerten flye - i Hjertet plante Fred Tillidsfulde Trøstens Gud anraabe, Ham, hvis Navn og Aand er Kjærlighed! Han er faderløses hulde Fader, Han aftørrer Enkens stride Graad, Han sin rige Haand til Hjælp oplader; Alt til Held lader skee hans vise Raad. Lune Grav er Støvets trygge Gjemme, Jordens Nød – en svunden Morgendrom. Men hos Gud forklaret Aand har hjemme, Der for Sine vaager den saa om. Fader, beder han du faae mig stræbe For din Priis og Menneskenes Gavn. Jesu blide Lære reent min Læbe Tolkede i Guds og Jesu Navn: Og Velsignelse min Jd du skjænkte, Lod min Vandel pryde fromme Kald. Dine unge Dyrkere dem trængte Om min Stol i Ordets Høresal. Fyrsters Aand at danne mig betrode Faderen, Høisalig nu hos Gud. Deres rene Hjerter for det Gode, Deres lyse Blik for Pligters Bud Helligt ine. Herligen gjenskinner Fædres Storhed i det fromme Bryst, Fyrstemoder, dine Dyders Minder Fryde dig med navnløs, falig Lyst." Endt er Jordens Dagverk – huld du kalder Mig, din Tjener, til din Himmels Fred. Støvets Dække, Løvet ligt, affalder, Aanden frydes ved din Salighed. Lov og Tak og Ære, dig, og Fader, For hver Livets Glæde, Daad og Savn, Sign hvad Godt ved mig du virket haver, lad det prise Guds og Jesu Navn, Hist paa Jord mit Hjertes troe Veninde Sørger med de smaae, som os du gav. Savnets tunge Vermods Taarer rinde Paa den elskte Mands og Faders Grav Findes Dyd og Kierlighed derneden, J min Wilhelmines Barm de boe. Hendes Ømhed var min Glædes Eden, Hendes Trøsteblik min Smertes Roe." Nu hun græder - Gud, du Godheds Kilde! Send din blide Trøst til hende ned! Haab og Troe hver Livets Sorg formilde, Hvor i Hjertet bygger Dydens Fred. Moder, Moder, dig og Børn skal signe Evig, evig hver min fromme Bøn. Lær dem, Elskte, Mig og Dig at ligne, Til dig rækkes Himlens bedste Løn. Natten imellem den 21de og 22de Juni, Kl. 2, opkom pludselig Jld i et Huus, tilhørende Mette Ole Jørgens Enke i Øverrød Bye paa Kjøbenhavns Amt, to Mile fra Staden, hvorved, formedelst den stærke Storm, tvende Gaarde og tvende Huse bleve lagte i Aske. Fem Mennesker, nemlig Enkens gamle Moder og to af hendes Børn, tilligemed to andre Børn, hvis Forældre boede i samme Huus, bleve et Rov for Luerne. Jkkun lidet af den ene Gaards Jndbo blev reddet, men intet af den andens, hvor tillige 33 Gjæs, 12 Faar, en Soe med 10 Grise og en Kalv blev indebrændt. Menneskevenner, som ville komme de Brandlidte til Hielp kunne levere deres Gaver enten til Hr. Pastor N. Bach i Søllerød, eller til Hr. Jver Thomsen paa Østergaden Nr. 51.