Aalborg Stiftstidende, 1837-11-30
Soldaterne i de franske Batailloner i Afrika holde hyppigt Hunde. En vis Blanchard havde ogsaa egen saadan, et usædvanligt stygt Dyr, der lød Navnet Azord. Han stod med sit Compagni i Fortet Maloub og skulde en Aften Kl. 10 for første Gang trække paa Vagt paa den yderste Forpost. Vogt Dig for Beduinen!" tilraabte ham en gammel Voltigeur, idet han marscherede af: "Han er den blodtørstigste Skabning i hele Landet. Han er hvid og lister sig frem paa alle Fire. Mærk dig det Blanchard gik, ledsaget af sin Azor, paa Posten. Jkke længe derefter hørte man, fra den Kant hvor han stod, et Flinteskud og troede tillige at fornemme et svagt Skrig. "Tag eders Clarmetter!" sagde den gamle Voltigeur til sine Cammerater, idet han ogsaa selv greb sit Gevær: Vi ville see hvordan det er gaaet den unge Blanchard. Med Veteranen i Spidsen ilede de ud til Forposten; men Blanchard, var der ikke. "Seer J det Hvide hist?" sagde den i gamle Voltiger idet han lagde an efter Nogen. Det er en Beduun, J det samme skjød han og, truffet af hans Kugle, styrtede virkelig en Araber til Jorden og fiere tog Flugten. Medens nogle af Soldaterne satte efter de Flygtende, ledte Andre efter Blanchard, hvem de ogsaa endelig fandt; men kun som et lemlæstet Lig uden Hoved. En skrækkelig Gjøen nedenfor Bjerget, hvorpaa denne Scene var foregaaet tiltrak sig imidlertid Soldaternes Opmærksomhed, og da de nærmede sig til Stedet, faae de en Hund rasende angribe en hidtil ubemærket Beduin. Med sin Sabel hug Araberen drabelig om sig, og havde allerede bibragt Hunden adskillige Saar; men det modige Dyr syntes hverken at ændse Smerte eller Død. Ved et fortvivlet Spring lykkedes det endelig Hunden at gribe Araberen i Struben og at kaste ham overende. Mandens Smertensskrig blandede sig nu med Hundens Hylen. Begge tumlede omkring paa Jorden med hinanden; snart var Afrikaneren ovenpaa og bibragde da sin Fiende blodige Saar, snart havde igjen Hunden Overhaand og søndersled Arabe, rens Ansigt og Strube. Soldaterne vilde skyde Beduinen, men den gamle Voltigeur holdt dem tilbage, for at de ei tillige skulde dræbe Hunden. Han bad dem derimod at bruge deres Bajonetter; men, da de vilde adlyde hans Raad, fandt de Araberen allerede død. Den store Pulsaare paa Halsen var sønderreven af Hundens Tænder. Hunden var imidlertid endnu ikke færdig med sin Fiende, men vedblev at rive og slide i ham, saalænge til den fik hans om hyggeligtsam menslagne Kappe tilside, hvorved Blanchards Hoved trullede hen for hans Cammerater, Fødder. Paa Soldaternes Bøn undersøgte en Chrirurg Hundens Saar og fandt ingen af dem dødelige Dog var det nødvendigt, at Dyrets ene Been maatte sættes af. Blanchand er længst forglemt og mange Soldater have efter ham staaet paa Forpost ved Fortet Maloub, men Hunden Azor indfinder sig endnu der meget punctligt. Hver Aften kort før Kl. 10 sætter den sig udenfor den yderste Feltvagt og forbliver der til Midnat, da hinker den paa sine 3 Been hjem igjen. Soldaterne holde den høit i Ære, de kalde den Jnvaliden Azor, Det er en mærkværdig Omstændighed, at den nu værende Dronning af Sandwichsøerne forhen har været, eller rettere endnu er en russisk Grovsmeds Kone, Da et engelsk Krigskib for nogle Aar siden laae paa Høiden af den saakaldte Ræves, forelskede en af Officererne sig i en derboende Smeds Kone og, da hans Kjærlighed blev gjengjældt, søgte han hemmeligt at bringe hende ombord i Skibet. Det lykkedes, men Capitainen, der var opbragt over den begaaede Forseelse mod Skibstugten, lod Konen arrestere og ikke, frigive igjen førend Skibet lagde an ved Sandwichsverne, hvor hun blev sat i Land. Den forladte Ar vidne fandt imidlertid her, til Erstatning for sin The sens, en Bacchus, det vil sige: istedetfor hendes Lieutenant, en kongelig Liebhaber. Øernes Konge forelskede sig dødeligt i den skjønne Russerinde, tog hende til Gemalinde og deelte sin Trone med hende. Den ne Konge var en udmærket Monark, Statsmand og Helt tillige. Han skabte sig en egen Sømagt af flere meget velbyggede Fregatter, gjorde sine Undersaatter. til fortræffelige Matroser, organiserede en Armee, nyderkastede sig de omliggende Øer og efterlod ved Slutningen af sin glorværdige Regjering sin Eiendom og Trone til Dronningen, der nu regjerer som hans Efterfølger. Hun elskes af sine Undersatter, besidder store Rigdomme, uhyre Hjorde og Riismarker, og sender sin forrige Mand ofte Foræringer. J afvigte August Maaned d. A. er i Halberstad, som det skeete af Satire, eller ikke, maa vi lade være usagt) i nogle Tusinde Tilskueres Overværelse, bleven afholdt et Hunde=Væddeløb, og det saagar med Hindringer, hvorved det gik saaledes til Enhver Kjøber, som skulde løbe, havde en lille Sadel paa Ryggen, hvorpaa der sad en, fuldkommen som Joyckey udstafferet Dukke. Hindringerne bestode i stegte Pølser, som i visse Afstande vare anbragte paa Banen. Ved Enden af samme var der ligeledes, men noget høiere, ophængt stegte Bedekøller og større Pølser, udsatte af Hundeforeningen, som Belønninger for Hundetroskab. Flere ikke ubetydelige Væddemaal blev gjorte. Da alle ved et Heste Væddeløb brugelige Formaliteter vare nøie iagttagne, begave Hunde-Et jerne sig til den modsatte Ende af Banen, og nu blev hele Kobbelet, under Tilskuernes tusindstemmige Hun fra, paa een Gang slaaet løs, medens deres Herrer, ved Enden af Banen, ved Kalden og Fløiten, gjorde sig al optænkelig Umag for at faae dem til sig. Kun fem naaede det afsatte Maal og erholdt de for Troskab, Lydighed og Hengivenhed ophængte Bedekølle, &c. De andre Kjøbere havde meer eller mindre graadigen kastet sig over de til Høire og Venstre af Banen anbragte Hindringer, uden at agte paa deres Herrers Kalden og Fløiten.