Berlingske Tidende, 1834-03-28
Som bekjendt udnævnte Parlamentet under Sessionen i Aaret 1832, efter Ed. Bulwers Andragende, en Commission til at undersøge de Love, der angaae den dramatiske Literatur. Siden bekjendtgjordes Resultaterne aff denne Commissions Arbeider, og dens Beretning om den Maade, paa hvilken Theatret kunde ophjelpes. Edinburgh Review har offret begge Deele en meget udførlig Artikel, hvoraf vi udtage Følgende. – Som Hovedgrunde til den dramatiske Literaturs Forfald og Publicums formindskede Deeltagelse for Theatret, har Commissionen fremsat: 1) den Mode at spise sildig til Middag; 2) Savnet af Kongelig Begunstigelse; 3) visse Religionssecters fiendske Stemning imod alle theatralske Forestillinger. Revieren bemærket herved, at den sidste Grund ogsaa fandt Sted paa den Tid, da Theatret blomstrede; og at den dramatiske Konsts Forfald vel maa have langt vigtigere, almindeligere, dybere liggende og mere permanente Aarsager, end den Mode, at spise sildigt, og Savnet af Kongelig Gunst. Vi ansee disse Aarsager for saa vigtige, at ingen legislative Forholdsregel vil være i Stand til at gjengive Theatret sin fordums Glands; ja, hvad der er endnu meer, nogle af hine Aarsager ere af den Beskaffenhed, at vi – med al vor Beundring forden ægte dramatiske Konst og med det oprigtigste Ønske for sammes fornyede Fremblomsteen - dog ikke ønskede at see den fjernede, stod det end i vor Magt. En fri, uophørligen virksom Presse, afgjort Prædilection for Huuslighed, større Selskabelighed og Hyggelighed inden egne fire Vægge, en forøget ydre Sammensmeltning af de forskjellige Stænder – disse ere nogle af Hoved-Grundene til det formindskede Theaterbesøg. Hiin Popularitet, som den dramatiske Konst vandt paa Elisabeths Tid, kan let forklares ved de daværende Forhold, der medførte en stor og vedholdende Attraae efter intellectuelle Nydelser, som en naturlig Følge af Jntelligentsens neppe bevirkede Emancipation i England. Bogtrykkerkonstens Virksomhed var paa hiin Tid endnu altfor ufuldkommen og ugunstigt indskrænket, til at den tilstrækkeligen kunde komme hiin Attraae imode; og i England, som fordum i Athenen, søgte man ved de dramatiske Forestillinger Erstatning forden manglende Lectare. Men dersom Publicums Sædvaner nu, i omvendt Forhold, modstræbe det hyppige Theaterbesøg, saa er dette allene tilstrækkeligt til at fjerne literære Talenter fra Skuepladsen. Production og Behov staae vel i en saadan gjensidig Virkning til hinanden, at det ofte er vanskeligt, at dele Aarsag og Virkning imellem dem; i Almindelighed gaaer imidlertid Trangen foran Productionen, og netop denne er her aabenbart i Aftagende. Dertil kommer endnu, at den dramatiske Literatur har i nogen Tid havt en i alle Henseender tung Stilling, og det er derfor ikke meer end billigt, at Lovgivningen bidrager til at sikkre den dramatiske Digter samme literaire Eiendomsret, som den tilstaaer alle andre Forfattere. Opførelsen maa ansees som en Offentliggjørelse ved Pressen, og underkastes de samme Love. Forfatteren bør kunne gjøre Fordring paa en forholdsmæssig Andeel i Jndtægten ved enhver Opførelse af hans Stykke i London og i Provindsen De Franske Skuespildigtere staae sig langt bedre end de Engelske; desuagtet tør man ikke, efter den anstillede Undersøgelse at dømme, love sig nogen synderlig Fordeel for Digterne, ved at antage de i Frankrige gjeldende Bestemmelser. Directeuren for Theatret i Liverpool erklærede, at han neppe nogensinde har givet et Stykke, for hvilket han havde kunnet betale Forfatteren Tyve Pd. St.; og Theaterdirecteuren i Edinburgh forsikkrede, at han ikke var i Stand til at kunne med Fem Pd. St. tilkjøbe sig Tilladelse, at opføre et af de i London meest yndede Stykker. - De Honorarer, som for nærværende Tid tilstaaes af Skuepladsen i London, ere høist ubetydelige, og staae ingenlunde i Forhold til det Talent eller den Møje, der udfordres til dramatiske Arbeider. Operaer synes endnu at vorde bedst betalte, og i Coventgarden Theatret indbringer et Stykke i tre Acter imellem 200 og 400 Pd. St. Hr. Kenney, der leverede Texten til Masaniellon, blev tilstaaet 50 Pd. St. for hver tredie Gang, Stykket blev opført, indtil den fire og tyvende Gang; Planchs erholdt 400 Pd. St. for Texten til Oberon. Ved de to store Theatre i London er det Brug at honorere hver tredie, slette, niende og fjortende Forestilling af et Stykke i fem Acter med Hundrede Pd., og Forfatterens højeste Jndtægt er altsaa 400 Pd. St. Kortere Stykker blive endnu slettere betalte af de smaa Skuepladse; 300 Pd. St., som Hr. Poole erholdt for sin Paul Pryn, er det højeste Honorar, som en Autor nogensinde modtog her. Deraf vare imidlertid 250 Pd. egentligt en frivillig Gratification formedelst Stykkets overordentligen gunstige Optagelse; og retmæssigen kunde Poole ikke fordre Meer end 150 Pd. St. For et Melodrama, Den sortøjede Susanna, der gjorde en uhørt Lykke, fik Hr. Jerrold blot 60 Pd. St. Sædvanligviis betaler Coburg-Thatret 20 til 50 Pd. St. forStykker, som det optager uden Hensyn til Udfaldet. Bliver Honoraret gjort afhængigt af det heldige Udfald, da erholder Forfatteren en halv eller heel Guinee af hver Forestilling. Til denne ubetydelige Belønning fra Skuepladsens Side kommer endnu, at det Honorar, som man skulde vente af Boghandelen, er næsten aldeles ophørt. Kun faa Forlæggere honorere selv de bedste Theaterstykker, og man kan neppe undre sig derover, da seenisk Fuldendthed er den dramatiske Forms første Fortjeneste. Det er saaledes ene fra Theatret, at Digteren kan vente en mere passende Belønning for sine Værker. Men nu er Spørgsmaalet, om man ved den forlangte Reform skal antage et indskrænkende System, eller et saadant, der aabner en fri Concurrents. Det Første vilde give Forfatteren i Theaterdirecteurens Vold, og det Andet vilde, ved Formindskelsen af Entrepreneurernes Fordeel, berøve disse Midlerne til at kunne betale anstændige Honorarer. Man kan ikke antage det Tilfælde, at kloge Directioner vilde fortrinligviis gjøre sig Umage for at finde talentfulde Forfattere, og søge at vinde dem ved anstændige Honorarer, fordi literært Talent er hverken det eneste eller det virksomste Middel til at fylde Huset. Gode Skuespillere, smagfuldt Arrangement, god Musik, glimrende Decorationer tiltrække Mængden i en ikke mindre Grad, end et godt Stykke, og ere lettere at overkomme. Selv Menageriet er nutildags ikke at forsmaae i denne Henseende; Elephanten fra Siam og Løverne fra Mysore vare KasseStykker. Den dramatiske Digter har derfor ikke allene at kæmpe imod sine Lige, han har desuden baade Skuespillere, Musikere, Dandsere, Maschinister ja endog afrettede vilde Dyr til Medbeilere. Vorder Monopolet ophævet og Antallet paa Theatre frigivet, da ville Directionerne, efterat have ført en ivrig Strid om Autorer og Skuespillere, tilsidst finde talrige Selskabers Underhold for kostbart, og give mindre Stykker, Fortrinet, der fordre mere Aand end Phantasie, og et langt mindre talrigt Personale end de i fem Acter, og inden kort Tids Forløb vil der ikke gives Andet end Melodramer og Vaudeviller. Under slige Udsigter for den dramatiske Literatur tør man ikke forarges over en anden Byron, naar han hellere skriver en Fortælling i Vers, som Giaour, hvorfor Murraf betaler ham 800 Pd., naar en anden Scott snarere skriver en Roman, som Boghandler Constable honorerer med 4000 Pd. St. – end et Drama, for hvilket ingen Theater-Direction kan give Meer end 400 Pd. St.