Københavns Adresseavis, 1794-05-23
J Anledning af Cancellist Herr Otto Peter Høegs Død den 14 Mai 1794. Livets svorne lumske Fiendes. Bød, og, at, Du er et meer Venskabs bittre Taarer rinde; Tause skue vi Dit Leer. Godt og ædelt var Dit Hierte, Følgeværdig var Din Daad, Dette lindrer vores Smerte, Dette hæmmer vores Graad. O saa mange Øieblikke. Ved Din Side født svandt hen! Ak, at Venskab selv kan ikke Kalde Dig til os igien. Sov min Ven, og glem den Smerte, Modgangs Piile voldte Dig, Seer Du eengang i mit Hiert, See og kiend en Ven i mig Ved vor elskede Søster Anna Maria Bergs Død. See Vaaren skiøn og blid og herlig spreder, Velsignet Fylde over Jorden ud. See al Naturens Skiød kun aander Glæder, Og tusind Stemmers Fryd lovsiunger Gud. Men ak, det blev vort bittre Lod at klage; Thi hun vor elskte Anna er ei meer; Hun segnede i Vaarens blide Dage Og ei dens Fryd med os hun mere seer. See, Blomsten hist, hvor venlig skiøn den smiller, Den trætte Vandrer standser glad ved den; Han glad betragter den, ved den sig hviler, Og griber froe sin Vandringstav igien. At denne Blomst vor elskte Anna ligned, Hver Stund hos hende var os blid og kier, Og vore Hierter hende froe velsigned. Men ak, vor Glæde svandt, hun er ei meer. Som Blomsten ned for vilde Storme falder, Saa segnede vor Fryd i mørke Grav. Forgieves nu vor Røst paa hende kalder, Ak! tidlig tog Alherren hvad han gav Nu Dødens kolde Favn vor Glæde gjemmer, Kun Mindet Skiebnen os tilbage lod, En Fader, Broders, Søstres Klagestemmer. Bevidne, hun var elsket, blid og god. Vor Vandrings Dage hastig her bortile! Ol om de svinde end i Veemod hen, Seent eller snart vi dog i Graven hvile. Og hist vi alle samles vist igien. Følelser ved Jomfrue Anna Maria Bergs Død den 16 Mai 1794. Morgenrøde gleed i Østen op, Al Naturen jubled den imode, Markens Blomster duftende saa søde Aabnede den svangre Knop. See, da aabnede en Rose sig, Himmelskskiøn den aabned sig og smillte, Paa jomfruelige Purpur hvilte Dugens Draabe ømmelig. Gartneren med Lyst beskuer den: Dig skal ingen Nordstorm brække; Dig skal ingen giftig Taage plette, Gaae til trygge Egne hen! See han taler: vaersom ømmelig Flytter den til fredelige Steder, hvor ei Stormen truer, der udbreder Den sit Purpur dobbelt ynderig. O! lig Rosen i en Morgenstund, Aarner sig, og blideligen smiller, Smilte Anna, denne Engel hviler, Dyner i en stille qvægsom Blund. Og Algodhed skued Engelen, Flytted hende bort til stille Egne, Hvor ei Rosens Purpur blegner; Hvor ei Storme true den. Fædres Haab, en Yndling stolte Lyst Dobbelt ynderig Du hisset smiller, Tryg i Jordens Moder=Favn Du hviler, lig den Spæde ved et Møder Bryst. Afbrudte Tanker over Sal. Madame Hellemands, Hr. Guldsmed Hellemands Hustrues, født Oxenboels Grav, død i sit Alders 45 Aar. O fromme Siel, Du gik da bort til Gravens tanse Boelig Hvor Du er for Sorg og Smerter fri, og hviler evig roelig. Ei Dødens fæle billede dig meere skrække skal, Da Du bortvandret er til Engle=Chor og Frydens Dal. Ach ja Dit Tab maae røre Sørge=Luthens Toner, For Din Ægte=Mage og kiære Sødskends Øren. Hvad hialp det, om vi traurig Suk til Himlen sendte, Da Døden dog forkyndte dig, at dine Livets Dage vare endte. Forladte Mage kom, vi Graven pryde vil med Roser, Og hendes Aske vi væde skal med føelsom Taarer, Olevig Fader, hielp os som er tilbage, at vi maae hende finde I Himlens glade Land, som hun nu alt har inde.