Berlingske Tidende, 1812-06-22
En vis Hr. Amsborg har i en Piece, betitelt "Documenteret Fremstilling af Handelshuset Musmann & Schwedler i Aarhuus, deres i Forhold ved Haraldslunds Salg, Kiøbenhavn 1812, ved en ikke allene i eensidig, men for største Deelen usand og fordreiet Fremstilling af Sagens at virkelige Sammenhæng, søgt at mislede Publicum, og at kaste en Skygge paa vores Caracteer og Handlemaade, der efter en troere og nøagtigere Deduction, end den Hr. Amsbergs Leiesvend har givet, af alle Sagens Omstændigheder, eene af Retterne kan bedømmes, men hvis Drøftning og Dom Hr. Amsberg maaskee ikke saa tillidsfuld, som han vil synes, seer imøde. Naar imellem tvende Parter opstaaer Disput om Jndholden og Forstanden af et Document, saa kan vist nok den Part ikke siges at handle enten umoralsk eller uretfærdig, som ønsker sin Mening prøvet for Domstolene og underkaster sig deres Kiendelse. Den modsatte Mening antager, maatte alle Processer være umoralske, og den Mand der vilde undgaae at see sit Forhold saa billigt bedømt, blev intet andet tilovers end taalmodig at underkaste sig enhver Vixation ham blev tilføiet. Vi befinde os i dette Tilfælde, og uden nogensinde, som Hr. Amsberg synes at vilde indbilde Publicum, at have modsat os den mindelige og billige Afgiørelse af Sagen imellem ham og os, som han ved en vigtig og retskaffen Mands Medlation har vildet søgt, see vi gandske roelige og med den Tilfredshed, enhver Mand maae føle, der kuns ønsker at høre Domstolenes Udsagn for hvad der imellem ham og hans Vederpart er Ret, for derefter med den fuldkommenste Beredvillighed at opfylde dette, det Søgsmaal imøde, han bebuder os. Det vilde være os en meget let Sag her Stykke for Stykke at afbevise alle de Urigtigheder og aabenbare Usandheder, Hr. Amsbergs Piece vrimler af. Vi finde det imidlertid hensigtsmæssigere at opbevare de Beviser, vi herom have i Hænde, til Brug for Domstolene, og ville kuns her i Korthed gaae lidet af Hr. Amsbergs documenterede Fremstilling igiennem. 1) Saa meget end Skinnet er derfor, saa er det dog en Sandhed, der nærmere skal blive oplyst, at Hr. Amsberg ikke paa Kiøbet af Haraldslund har betalt 30,000 Rdlr. 2) Omstændigheder, som vi til Tid og Sted nærmere skulle deducere, lode os ansee det for nødvendigt at holde os stricte til Ordene i Contractens 8de Post, hvis eneste og sande Forstand af Hr. Amsberg selv, hvilket skal blive beviist, er vedgaaet, og hvorom desuden, vist nok imod Hr. Amsbergs Villie, Beviis tydelig nok findes i Piecen selv. Den Maade vi imidlertid antoge Gaarden paa, var hverken ulovlig eller voldsom, det viser det af ham selv anførste Document, og hvad i øvrigt han i denne Anledning (Piecen Pag. 6) har fremført, ere de groveste og plumpestOpdigtelser. Hvad han i Slutningen af samme Side har anført, en (sammenhvildt med det Pag. 23 under No. 9 anførste Document, der viser i hvil en Qualitet Byefoged Schumacher smemlig som Herredsskriver og Notarius Publicus i Sabrøe og Vester Lisberg Herred, i hvilket Haraldelmid ligger, og ikke som Byefoged i Aarhuus, har afholdet den reqvirerede Forretning) ligesaa fornuftløs, som Hensigten dermed, af de faae Ord " da de formedelst en offentlig Tiltale vare under Politievagt er umiskietidelig, dog vi misunde ham sandelig ikke den Tilfredsstillelse han heri, ved saaledes at skaffe sit Hierte Luft, har troet at finde. 3) Naar vores Vederpart (Piecen Pag. 7 og 8 udtrykker sig saaledes :men endskiønt jeg søgte selv en vigtig og retskaffen Mands Mediation, blev det begge Gange det lumske Svar:" (hvorfor ikke det taabelige, thi taabeligt maatte dette Svar dog vist nok rigtigst ansees for) "Naa Pengene ere betalte, vil vi giøre Conditioner (naar Pengene vare betalte, følgelig ogsaa antagne, vilde Conditioner nok været gandske overflødige) fremfører han atter den dristigste og frækkeste Usandhed. Vi kunne, saa meget vi end ønske at indskrænke os, dog ikke afholde os fra, her at fremstille denne Deel af Sagen i sin sande Sammenhæng, og derved at vise hvad Tiltroe Hr. Amsberg fortiener, og den ædle Mand, hvis Mediation vi villigen underkastede os, dømme om vi sige noget urigtigt. Efter at Hr. Amsberg i Slutningen af Januarii Maaned (altsaa over en heel Maaned efter den 11te Decbr. Termin, om man endog i Stedet for den contractmæssige Termin, Dagen den 11te Decbr., vilde antaget denne som rette Betalingstid, var exspireret) igien var kommen her til Byen, var det nu siden 11te Decbr., det allerførste at vi kunde mærke at han vilde beholde Gaarden. Vi svarede ham at være fuldkommen tilbøielige til mod Erstatning at afstaae ham Gaarden, naar han, som for os var vigtig og nødvendig, samme Dag vilde komme med Pengene, hvilket han modtog med taknemmelige Yttringer, og Løfte om sammes visse Opfyldelse, man seer da vist nok tydelt gen at dette Tilbud ikke var lumsk, thi vi kunde da i al Verden ikke tvivle paa at Hr. Amsberg nu maatte være forsynet med Pengene, der man desuden allerede havde forsikkret os, ja endog med det oversindige Tilføiende, virkelig at have seet Pengene hos ham. Hr. Amsberg, kom, men mod vores Forventning, uden Penge, forhørte sig paa en fiin Maade om ikke Caution skulde gaae i Stedet for Penge, men de han mærkede at hans Efterrettelighed derved compremitteredes, an han dog atter for at hente en Mand, der skulde betale Pengene, men kom da atter med Erklæring, at de ikke samme Dag kunde betales. Fortrydelig over dette Spilfægterie, betydede vi hom, at da vi nu kunde skiønne paa, hvad Hensigt han havde, vort Tilbud ikke længer skulde forbinde os, og vi maatte da rimeligviis ogsaa være kied af at indlade os i nogen Ting, saalænge man ikke virkeligen overtydede os om Hr. Amsbergs Capacitet at opfylde Contracten. Jmidlertid da en Mand, for hvem vi bære den ustrømteste og dybeste Hølagtelse, lod os vide hvorledes Hr. Amsberg havde forsikkret ham at vilde presentere de 25000 Rd. hos ham, vare vi uden videre strax villige til at fornye vores Tilbud. Vi mødte hos hiin ædle Mediateur til bestemt Tid, mod hvem Hr. Amsberg havde yttret, at han paa sit Gods Carls hoff i Holsteen havde i Hamborg negociert et Laan af 10,000 Rd. Holst. Courant, som i danske Bancosedler skulde udbetales ham her i Aarhuus. Vi igientog da vores Erklæring, at naar han virkelig presenterede de 25,000 Rd., og saaledes beviiste os, at dette erke atter var løs Sna og sædvanlig Blændværk, men at han virkelig nu var Mand for at præstere hvad han havde indgaaet, hvorom (Hr. Amsberg faaer tilgive os det) vi nu troede at have alt for megen Ret til at tvivle; da, men ikke for, vilde vi opgive de Vilkaar, paa hvilke vi vare villige til mindelig Afgiørelse, og efter Omstændighederne var dette Vilkaar vis, nok meget naturligt fra vores Side, og Hr. Amsberg havde heller intet derimod, beklagede kun, at Anviisningen til Udbetalingen fra Hamborg endnu ikke var indløben, og da han ikke tvivl de paa, at jo den første Post vilde bringe den, saa blev med fælleds Samtykke Sagen udsat til denne Tid. Postdagen kom, men dog ingen Ordre, fra Hamborg; en nye Termin blev af os igien berammet, der ikke havde bedre Udfald; endelig bestemtes en tredie Termin, og nu tvivlede Hr. Amsberg slet ikke paa, at jo inden denne maatte Pengene indtræffe; men hans Overbeviisning maae have sagt ham det modsatte, thi han fandt ikke for godt at oppebie denne Dag, men reiste bort, giorde først en Tour til Haraldsund, hvor han forbød Folkene at ansee andre for Herre end ham, uden at han dog ligesaandet nu sørgede for Gaardens og Folkenes Fornødenheder, som han havde gjort det i den Tid Gaarden havde staaet for hans Regning, skiønt Forvalter Nissen i hans Brev af 15de Novbr. (hvilket Hr. Amberg har glemt at meddele Publicum) reent ud erklærede, at han og Folkene maatte forlade Gaarden, dersom Hr. Amsberg ikke sendte ham i det mindste 600 Rd. til at kiøbe Levnetsmidler for. Faarene skulde Forvalteren sælge, svarede Hr. Amsberg, skiønt Contracten forbandt ham til ikke at forringe eller formindske Gaarden, saalænge Terminen ikke var opfyldt. Penge skulde han faae i Overflødighed, men har aldrig faaet en Skilling. Mon der vel behøves et større Beviis paa vores Vederparts Uefterrettelighed, og dog har han den Frækhed at fore lyve Verden, at vi havde beggegnet ham med det lumske Svar : "Naar Pengene ere betalte ville vi giøre Conditioner, hvorpaa ingen uden gal Mand, og ingenlunde en saa fiin Mand som Hr. Amsberg) kunde indlade sig." Nei, havde Hr. Amsberg været den ordholdende ligefremme Mand, saa vilde Sagen rimelig imellem os til begge Parters Tilfredshed for længe siden været afgjort, men den Mand, som under en skinhellig Maske og et fromt Udvortes aldrig gaaer aabent til Værks, maae ikke giøre Regning paa at mødes med Tillid. Det var saaledes, og dette haabe vi er tydeligt for enhver, Hr. Amsbergselv, og ikke os, der her afbrød Underhandlingerne til mindelig Afgiørelse, uden at han endnu engang kiendte, følgelig heller ikke kunde be domme de Vilkaar, paa hvilke vi vilde forenet os med ham, og som saa delig da vilde blivet af den Beskaffenhed, at hverken han eller nogen af hans Venner med Rimelighed skulde kunde forkastet dem. Enhver upartisk og sundt dømmende Mand vil af det hele skiønne at det var os, der ved Contractens Misligholdelse fra Amsbergs Side var den fornærmede Part, at det ikke er nogen Ubetydelighed imod Forventning at savne 25,000 Rdlr. paa en Tid, som vi efter en Contracts rerne og bestemte Ord, der endog seenere fra Hr. Amsbergs Side, vare igientagne, vare fuldkommen beføiet til at bringe i vores Beregning, og om det end virkelig i Sandhed havde forholdt sig som han i sin Piece Pag. 7, 1ste Punk, tum peger paa, hvad havde da vel nærmest været Aarsag hertil, andet end Hr. Amsberg, mildest sagt, uefterrettelige Forhold, hans tabe lige Undskyldning Pag. 7, 2det Punktum, vil vel neppe nogen Fornuftig finde antagelig: og fandt han det overflødigt, som han siger, siden i Terminen at presentere Pengene, hvorfor var det da ikke ogsaa overflødigt sidst i Januar eller først i Februar Maaned? Men forholden det sig nu virkelig saaledes, og kan det vel modsiges, hvad i al Verden, skulde da bevæge mig Schwedler til igien i Kiøbenhavn at opsøge Hr. Amsberg for atter at begynde en Underhandling, som han selv, efter at den var indledt, havde afbrudt. Ham, og ikke os, maatte det vel kun kunde være angelegent at komme til mindelig Accord, og som, naar han havde været den Mand, han vil gielde for, og maaskee ikke havde ladet sig vildlede af andre Jdeer og tilfældige Omstændigheder, dem han feilagtig troede at kunde benytte, vistnok da var kommen i Stand. Den 4de bemærkning vi endnu finde for godt her at tilføie, skal be træffe det i Piecen Pag. 21, under No. 6 anførte Bilag. Hvorfor har Hr. Amsberg eller hans Partisan til al sin øvrige Fuldstændighed, dog ikke skienket sille Læsere ogsaa Begyndelsen af dette Brev, eller har de maaskee frygtet for, at denne Deel deraf ikke skulde stemme overeens med den Opinion som de vilde søge at udbrede imod os som kyndige og erfare i ne Folk vel vidende, at det i Verden saa ofte kuns kommer an paa det fører 1ste Jndtryk, at de færreste Mennesker enten har Cone eller Villie til nøre 1 prøve en Sag, førend bedømme, eller Lyst til at berigtige sin engang fældede Dom, og at derfor den, som kuns har uforskammet Dristighed nok til først at fremstille sin Sag saa eensidig og Sandheden krænkende det end skeer, dog lettelig vinder en Meening for sig. Brevet i sin fulde Sammenhæng skulde vi i øvrigt i sin Tid ikke glemme. Slutteligen vilde vi endnu blot giøre dettes Læsere følgende Spørgsmaal, som de selv maae behage at besvare dem : "om de efter det Oplyst troe at Hr. Amsberg vilde have opfyldt Contracten dersom Priserne paa Landeiendomme som dog vel enhver maae tilstaae, ere i nærværende Periode underkastede store Forandringer ) havde forandret sig til hans Skade, og hvem da i saa Tilfælde var kommet til at bøde paa Skaden? Dette er alt det Svar vi for det første finde fornødent at værdige Hr. Amsbergs med Fordreielser, Opdigtelser og Usandheder opfyldte Piece Den retskafne, fordomsfrie og skarpsindigdømmende Læser vil udenTvivl selv føle, hvor mange Huller der er i Hr. Amsbergs Fremstilling af Sagen, og finde den gamle Regel bekræftet, at den der engang afvigen fra Sandhed, maae have en meget god Hukommelse for aldrig at komme i Modsigelse med sig selv. Vi smigre os med at turde vente den Retfærdighed af Publicum ikke at blive dømt førend Sagen tilfulde er oplyst, og engang citeret for dets ærværdige Domstoel, vilde vi i sin Tid finde det vigtigt for os, at forelægge det den hele Sag med mere Troeskab end det i nu fra vores Vederparts Side er skeet. Aarhuus, den 9de Junii 1812. Musmann & Schmedler.