Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-09-22
Om de enkelte Punkter i Comiteens Forslag er der allerede talt saameget, at jeg derom kan fatte mig kort. Kun skal jeg bemærke, at Alt, hvad jeg har hørt anført mod den af Comiteen anbefalede Valgmaade, ene har tjent til at beskyrke min Overbeviisning om, at vi have truffet det Rette. Procurator Nye har besværet sig over, at hvad han har sagt mod den opstillede Valgmaade, var betegnet som smaaligt, og hvorvel heller ikke jeg har fundet nogen grandios Opfatning af Staten og Livet i, hvad han bemærkede, mener jeg dog, at hans Anke forsaavidt er beføiet, som hans Yttringer vist ikke ere mere smaalige og sneverhertede end saameget Andet, hvad her er sagt. Navnlig maa jeg rette denne bemærkning til flere Deputerede af Godseierklassen, og jeg har en meget speciel Grund til at dvæle nogle Øieblikke ved denne bemærkning. Naar vi nemlig, jeg haaber om ikke ret lang Tid, skulle til, her i Landet at overveie en constitutionel Forfatnings Grundlæggelse, vil der blive Spørgsmaal og Eet- og Tokammersystemet, eller og i hvilken Udstrækning der skal indrømmes det aristokratiske Element en organisk Jndflydelse paa Staten. Da vil der blive sagt, at de, gjennem Generationer nedarvede, ved en omhyggelig Opdragelse indpodede, Grundsætninger, og den Sindstemning, der hviler i en rig og sikkret Existents, giver Aristokratiet en Vidde i Anskuelserne og en Høide i Characteren, der i politisk Værd hæver dem høit over alle dem, der i smaa Kredse og under trange Forholds Tryk maae arbeide for Livets daglige Behov og smaalige Jnteresser. Hvis man nu vil vente, at slige Raisonnements skulle finde Indgang hos den offentlige Mening, da maa man kunne i Virkeligheden paavise Beviser for, at der virkelig findes en meget høihjertet og patriotisk Aand i vort Aristokratie; eller ogsaa maa man opgive Haabet om, at man vil indrømme det nogen sær politisk Betydning. Men er der, for nu at vende tilbage til den foreliggende Discussion, nogen Elevation i, hvad Kammerherre Neergaard har anført til Fordeel for det absolute Klassevalg, hvorved han endog har nedladt sig til, som Grund mod det frie Valg at anføre, at der i Godseier klassen var Mangel paa Jntelligents, Og hvad Ret har han derefter at tale haant om insulariske Jnteresser, eller ligger der noget sær Grandiøst i, naar Kammerherre Moltke reent ud har sagt, at hverken Vedkommendes politiske Overbeviisning eller deres personlige Charakteer og Dygtighed burde være den ledende Tanke ved Valgene? Eller hvad Andet bliver der saa tilbage, end den egoistiske Corporations-Jnteresse? Hvad Andet end den gustne Stands-Fanatisme? Saadanne Forsvar for det absolute Klassevalg ere vel skikkede til at overtyde, Enhver og Nødvendigheden af, ved Siden af de klasseviis valgte Jnteresse-Repræsentanter, at admittere nogle frie Valg, for at der dog maa være Nogle, som i selve deres Valg kunne have en alvorlig Paamindelse om, at de ikke ere kaldede til at vaage over denne eller hiin særlige Jnteresse, men over hele Landets Vel, som, ligesom fra Fødselen af, ere bestemte til at tænke og virke for det Hele - deres Fædreland – for Danmarks Ære. og Velfærd. - Ligesom det ogsaa er en betingelse for min Stemme for det forventende Lovudkast, at det ikke foreskriver absolute Klassevalg, saaledes anseer jeg det ikke mindre nødvendigt, at det udtrykkelig udtales, at Comiteerne kun sammenkaldes til Plenarmøder, hvilket meget vel lader sig forene med, at de lader enkelte Sager særligt behandle af de Delegerede, hvem Sagen nærmest vedkommer, og at Betænkningen derefter afgives af hele Comiteen, hvorved idetmindste den formelle Enhed bevares. For mit Vedkommende har jeg iøvrigt udtalt det Haab, at det væsentlig kun vil være Sager, der vedkomme hele Staten, som ville beskjæftige Stænder-Commiteerne, og at ligesom f. Ex. de roeskildske og viborgske Stænder hidtil have vidst at undgaae væsentlige Modsætninger, saaledes ville de ogsaa for Fremtiden vogte sig derfor, og at i værste Fald en ensidig Afgjørelse af Regjeringen langt vil være at foretrække for en stændersk Mægling, som skulde kjøbes ved en formelig Organisation af Statens Sønderlemmelse. Dette netop er det Gode ved Stændercomiteerne, at de første Gang udenfor selve Tronen - fremtræde som et Symbol paa Statsenheden. Om Holsteen efter Naturens og Historiens Villie kan være endeel af en saadan Statsenhed, derom har jeg yttret min personlige Tvivl, men det er i alt Fald et Spørgsmaal, som Fremtiden, som Historien maa besvare. Men en organisk Forbindelse mellem Holsteen og Slesvig maa jeg ansee for det Fordærveligste, der kunde times Landet, og jeg maa derfor erklære det foren conditio sine qua non, for at jeg i sin Tid kan give min Stemme til Comiteerne, at de, som Præsidenten har udtalt det, organiseres som en Heelhed. - Jdet jeg nu vender mig til det af mig stillede Amendement, maa jeg forudskikke et Par Ord. Det er nemlig noget Usædvanligt, at et Medlem af en Comitee, der ikke har dissentieret, bagefter stiller et Amendement, og jeg maa derfor bemærke, at jeg strax fra først af udtalte mig i samme Retning i Comiteen, at jeg stillede dette Amendement tilligemed flere andre, som for en stor Deel bleve tagne til Følge, og at jeg, da det ikke lykke der mig at faae Majoritet for det her omhandlede, forbeholdt mig at stille det her i Forsamlingen, inden den endelige Behandling. Det har været mig magtpaaliggende, udtrykkeligen at bemærke dette, da det ellers let kunde see ud, som om det var af senere Oprindelse og af fremmed Kilde. Kammerherre Castenschjold har yttret det Ønske, at de Deputerede stedse meere vilde lade sig lede af Kjærlighed til Fædrelandet, end af Kjærlighed til Opinionen, og jeg troer, at min Færd i denne Sag har viist, hvor ganske jeg deri deeler hans Mening; thi, ligesom jeg længe har forudseet, og til Mange har forudsagt, at jeg, ved at indtræde i Stænderne, vilde komme til, for en Tid at skille mig fra Opinionens mere umiddelbare Standpunkt, saaledes vil det Medlem af Comiteen kunne bevidne, at jeg vidste, hvad jeg gjorde, da jeg underskrev dens Betænkning, som hørte det lille egoistiske Suk vellem meneseire literas. – Men, ligesom jeg gjorde det med god Samvittighed, og ligesom det aldrig skal fortryde mig, at jeg kun saae paa den gode Sags, ikke paa min egen Jnteresse, saaledes vil man vel finde det naturligt, at jeg, ved at oplyse det factiske Sammenhæng med nærværende Punkt, har villet værne mig mod en Mistydning, der uden denne Oplysning laae meget nær. Til Amendementets Motiver kan jeg, næst at henvise til Alt, hvad jeg har sagt under Sagens foreløbige Behandling, væsentlig henholde mig til den Tale, hvormed den høiagtede Præsident aabnede dette Møde. Han mindede om, at nærværende Sag historisk knytter sig til Stændernes tidligere Petition om en friere Udvikling af vore Samfundsforhold og at den aabner Udsigten til en fremtidig Fremskriden. Det er denne Tanke, de af mig foreslaaede Linier skulle udtrykke, og naar Referenten har bemærket, at den alt laae i Comiteebetænkningen, saa ville Alle, der billige denne, vel saameget mindre kunne have Noget imod, at det udtales ligefrem da Jngen vistnok, i de af mig proponerede Udtryk kan finde noget Anstødeligt. Det er de samme Udtryk, der vare brugte i den tidligere Petition, til hvilken der saaledes vises tilbage, og der vises hen til Fremtidens Forhaabninger ved, til den taknemmelige Paaskjønnelse af det Tilbudte, at knytte den Reservation, at dermed Jntet skal være opgivet Under den foreløbige Behandling brugte en ærer Taler et meget populairt billede. Naar En skylder mig en Sum – og regne vi Renter og Rentes renter siden 1660, bliver Summen ikke saa liden - og tilbyder et Afdrag, saa tager jeg mod det, men qvitterer ikke for Mere, end jeg har faaet. De er, for at den skjønsomme Modtagelse ikke skal blive mistydet som en Opgivelse, at jeg, maaskee af overdreven Forsigtighed, ønskede dette udtrykt i Forsamlingens Petition. - Der er stillet et andet Amendement, som, fordi de stænderske Comiteer ikke fyldestgjøre Folkets Trang, gaaer ud paa, at fraraade dem. Skjøndt jeg nu naturligviis maa stemme mod dette Amendement, bliver det dog saameget nødvendigere, at der i Petitionen optages en Yttring, hvoraf det kan sees, at de, der stemme mod Amendementet, ikke derved erkjende, at Folkets Trang til en friere Forfatning er tilfredsstillet. Og deri kan jeg heller ikke see noget Uloyalt; thi, hvis Kongen ret har opfattet de tidligere Petitioner, hvilket jeg ingen Tvivl nærer om, vil han ogsaa i sin Viisdom indsee, at de stænderske Comiteer ikke kunne ansees som den rette Tilfredsstillelse af Folkets Trang. Jdet jeg altsaa stemmer mod hiint Amendement, maa jeg saa meget mere anbefale mit eget til Forsamlingens Overveielse, idet jeg iøvrigt under den af mig tagne Reservation, angaaende mit fremtidige Votum, naar et Lovudkast foreligger, slutter mig til Comiteens Betænkning og Jndstilling Den Rambckeske Proces har i de seneste Dage og i mere end een Henseende vakt almindelig Jnteresse. At det er lykkedes Jnculpantens Defensor hos Hs. Maj. at udvirke Henrettelsens Opsættelse er forsaavidt urigtigt, som det ikke er Rambckes Defensor men Hr. Kobbe i Ratzeborg, fra hvem der og nogle Dage vil udkomme Oplysninger om denne Proces, der bevirkede Opsættelsen. Hr. v. Kobbe har nys tilstillet Hs. Maj. følgende Skrivelse. Naar jeg, dengang dybt nedbøiet og tænkende mig den frygteligste Tildragelse som mulig, kastede mig for Deres Majestæts Fødder, saa kan jeg derimod idag føle mig høist lykkelig og taknemmelig. Jeg kan bevise min Tak, idet jeg leverer en fuldstændig Retfærdiggjørelse af mit usædvanlige Skridt Jeg kan langt mere end Deres Kongl. Majestæt venter, det er ikke alene en Afsindigs men en Uskyldigs Henrettelse, der er bleven forhindret. Deres Majestæt tilstede mig en Frist af 14 Dage og jeg vil med min Ære og min Frihed indestaae for, at jeg leverer Oplysninger, af hvilke hele Europa vil indsee den stakkels Afsindiges Uskyldighed. Forunderlige Forviklinger og Misforstaaelser kunde og maatte foranledige Domstolene til den fældede Dom. Redning stod ene og alene til at vente af Deres Majestæts ophøiede Beslutning og sikkert vil Allerhøistsamme engang betragte den Naadesact, De behagede at udstede, som den skjønneste Ædelsteen i i Deres Krone, hiin Dag som den skjønneste i Deres Regjeringshistorie. Og ogsaa en forblindet Mængde vil engang ikke miskjende Himlens Tilskikkelse, en Gudsdom for Uskyldigheden deri, at medens jeg i Fortvivlelse laae paa Knæe og anraabte Himlen om et Underværk, i det sidste Øieblik det Kongl. Budskab ankom, og reddede den Ulykkelige netop paa det Sted, hvorfra han saae sin Gaard og hvor, underligt nok, hun stod, for hvis Skyld han førtes til Skafottet. – Stakkelen har kun lidet mærket til og følt denne tunge Gang. Han lod sig stedse phantaserende slæbe afsted, talte med de Geistlige om, at han den Dag skulde ud at meie og deslige. Nogle Taarer skulle være undslupne ham. J tre Aar har han ikke talt et eneste fornuftigt Ord; selv hans Defensor har ikke kunnet faae et eneste forstandigt Ord ud af ham Alt dette indrømmer man, men det skal altsammen være Forstillelse. Men Skarpretteren skal have gyset, da han i sit Offer mærkede den Afsindige. – Denne Begivenhed vil blive omtalt i hele Europa. Alle Tunger ville forkynde Deres Majestæts Hæder, ligesom ogsaa ved den allerhøieste Beslutning Justitsens Ære og Aarhundredets Ære er reddet. Om saa end Verden miskjender mig eller jeg aldrig bliver kjendt af den, om end Forblindede dadle mig, saa vil man dog engang indrømme at jeg blot vilde forhindre et Justitsmord, ikke vække nogen Scandale. Beviset ligger deri, at jeg handlede til rette Tid!" &c. &c. (Dagen.)¬