Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-02-17
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Fjerde Aargang. No. 37. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Tirsdagen den 17 Februarii, 1807. Yppigheden. (Sluttet.) Yppigheden er den første practiske Skole, hvori Ungdommen lærer at handle førend den har lært at tænke. Denne Skole bliver dobbelt farlig for den, fordi yppige Forældre overlade deres Børns physiske og moralske Dannelse til Andre, men forbeholde sig selv, at danne dem til Ødelande. Moral lader man sine Børn lære i Skolen, men i Kortspil underviser man dem selv. Man tager dem paa Comoedien, for ret tidlig at kunne vænne dem til at fælde Taarer ved Beverley's Skjebne; men neppe er man kommen hjem, førend man sætter sig ned ved det Altar, som Beverley offrede sin Velfærd og sit Liv paa. Saaledes er vor Opdragelse og Alt hvad der staaer i Forbindelse dermed, i mange Henseender intet uden Modsigelse. Vi bygge og nedbryde vor eget Værk i eet og det samme Øieblik. De ulykkelige Følger af denne tidlig tilvante Yppighed ere uberegnelige for vor Tilfredshed, vor huuslige Lyksalighed, og for det, som eengang tabt, ikke kan tilbagekjøbes for al Jordens Guld – vor Sundhed. Hvilken Skjebne forestaaer ikke den Moder opdrages i Yppighedens Skjød, Tidlig vant til Nydelser bliver hun tilsidst ogsaa kjed af dem i en Alder, hvor hun egentlig ret burde føle sig fuldkommen lykkelig ved Tanken, at række en dydig Mand sin Haand og deele med uskrømtet Hjerte hans Fryd og Sorg, at blive en værdig Moder og opdrage lykkelige Afkom. Jntet uden sandsesløse Nydelser er det Maal, hun higer efter, og for at naae det, tilsidesætter hun Alt hvad der udgjør Qvindens sande Lykke. Givt eller udgivt bliver hun aldrig lykkelig. Enten beregner hun sin Kjerlighed som Kjøbmanden Vexelcoursen, og sin tilkommende Lykke som Ægtefælle og Moder, efter de Flaner glæder, hun i Ægtestanden vil komme til at ny 8, eller ender, naar denne Regning slaaer hende feil, hellere sine Dage som en gammel Mø, end beqvemmer sig til at føre et tarveligt Liv som Ægtefælle og Huusmoder. Jeg vil ikke udføre dette mørke Malerie. J det blotte Udkast ville maaskee mange allerede finde sig trufne. Men ingen, som kjender vor Hovedstad, vil kunne negte, at mange unge Piger i vore Dage vænnes saaledes til Yppighed, at de nødvendigen maa drive en reen Speculationshandel med deres Hjerte, og at deres Kjerlighed bliver til en Vareartikel, som de, efter speculative Kjøbmænds Exempel, lade ligge indtil der engang kommer en Lysthavende, som vil betale det godt. Den Høistbydende faaer det – ligemeget om han er en Tyrk eller Armenianer. Men hvad er Følgen, Uenige Ægteskaber, de helligste Baands Opløsning, huuslig Kummer, og Alt hvad den har i Ledtog med sig. Dertil kommer endnu, at de fleste Fruentimmere, der opdrages i Yppighed, allerede i en tidlig Alder svække deres Helbred. Som Piger storme de løs paa den i rasende Forlystelser, selv som Koner ville de endnu vedblive at sværme som Piger, og istedet for at skienke Staten kraftfulde Børn, bringe de Skrantninger til Verden, der siden martres deres hele Liv igjennem af en i Spiren fordærvet Legemsconstitution. Naar Tiden da omsider har ranet en saadan Skjønhed den sidste Yndighed, og Yppigheden har ødelagt hver Levning af hendes oprindelig physiske Kraft, saa indfinder der sig tillige en heel Har af Svagheder, der gjør Konen til Mandens Plage. Hun forbittrer hans Liv istedet for at forsøde det. Jkke bedre gaaer det Ynglingen. Vant til Yppigheden bliver han efterhaanden kjed af de gamle Nydelser, og higer bestandig kun efter nye, indtil han omsider faaer Modbydelig hed for ethvert Slags Nydelse. Ligesom han nærmer sig den Alder, hvori han burde tænke paa at gjøre et andet Væsen lykkeligt, saaledes rykker Udsigten til at opfylde dette hellige Kald alt mere og mere bort fra ham. Jo ældre han bliver, des større Fordringer gjør han paa hvad man kalder at leve og nyde Livet; men som oftest udkræves dertil meere end han seer sig istand til at tilveiebringe. Yppigheden hindrer ham i at benytte sig af Tiden og Omstændighederne til at befordre sit Vel. Enten ender han nu sine Dage som Ugivt, fordi han mangler al Ævne til at fortsætte sin vante Levemaade, eller han givter sig, fordi Lykkens Gudinde ved sit glimrende Taffel kaster et afpillet Been hen til ham. Men hvorledes bliver han givt, En Matrone, som den forhen anførte, skienker ham en Kierlighed, som ofte over hundrede Gange har været til Auction, og et Ægteskab, som det, der ovenfor er skildret, er saa godt som uundgaaeligt. Mange troe, at de ikke tidlig nok kunne more og fornøie deres Børn, og ved denne Moroe og Fornøielsessyge gjøre dem, hvis Lykkede saa gjerne vilde fremme, netop høist ulykkelige. De betænkee ikke, at man vænnes til Yppigheden ligesom til stærke Drikke. Den, der som Barn ikke kan taale et Glas, begjerer, naar han bliver ældre, en heel Pocal. Appigheden har den Egenskab, at den, der har vant sig dertil, bliver ulykkelig ved Savnet uden at være lykkelig ved Nydelsen. Den berøver os al Sands for den sande Lykke, at Kraft til i Tiden at kunne opfylde vor virkelige Bestemmelse. Men det bekymre man sig kun lidet om. Hvor mangen en Moder troer ikke, at hendes Datter blider evig lykkelig, naar hun som en forsvækket Flane kan ægte en forsvækket Halvmand, hvis Ægteskab, selv naar han kan tilfredsstille Ypvighedens Fordringer, ikke bliver andet end en Kjæde af huuslige Lidelser, Dersom det var mueligt, at man ved Aladdins Lampe kunde være et usynligt Vidne til, hvorledes det staaer til med alle saadanne Ægteskabers indere Lykke, saa vilde man finde, at Alt hvad her er sagt ikke er overdrevet. De egentlige Virkninger af den Yppighed, der i de sidste tyve Aar er bleven saa almindelig hos os, kan i dette Øieblik ikke fuldkommen bestemmes. Men den Slægt, som kommer efter os, vil føle dem med deres hele Vægt Yppighedens egentlige Periode hos os er først begyndt for omtrent tyve Aar siden. Klubber nes almindelige Jndførelse har fremmet dens Udbredelse blandt alle Stænder i en utrolig høi Grad, og de øvrige Aarsager behøver man ikke at nævne her, da enhver, som kjender Kjøbenhavn, ogsaa maa kjende disse. Den Jndvending, at vore Fædre ogsaa have været yppige, skjønt paa andre Maader, lader sig lettelig gjendrive. Vel have de ved enkelte Leiligheder, som ved Gjestebude, Bryllupper a. maaskee været yppigere end vore Samtidige, men saadanne Tilfælde vare sjeldne, og Constitutionerne desuden stærkere. Nu omstunder tilbyde Leilighederne sig hver Dag og ved hver Skridt, skjønt Constitutionerne unegteligen ere svagere. Yppigheden er derfor, saavel i sine Aarsager som Virkninger dobbelt saa stor og skadelig som fordum. Man maa, som sagt, oppebie Tiden, for at kunne bestemme alle Følgerne af vore Dages overhaandtagende Yppighed. Den er endnu for ung til at man kan lade haant af dem, der skildre os den som Kilden til al vor tilkommende Elendighed, ja til hele Familiers moralske Undergang. Om tyve Aar vil den maaskee have naaet sin fulde Modenhed, og da ville dens Virkninger ogsaa vise sig i deres sande Skikkelse.