Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1840-07-31
Odense. Fra venskabelig Haand har Red, modtaget følgende Adresse, som den 18 Juli i Veile overraktes Hs. Majestæt af en Deputation fra Nykirke og Give Sogne i Veile Amt. Deputationen, der anførtes af Sognepræsten, Hr. C. C. Møller, blev paa det Huldrigste modtaget af Majestæterne. Læserne ville see, at denne smukke, Adresse i flere Henseender adskiller sig fra de hidtil læste: Vesterboens Filsen til Kong Christian den Ottende Det var en herlig Skik i Oldtids Dage, at Landets Konge ved sin Regjerings Tiltrædelse drog om i Riget for at modtage Folkets Hylding, thi derved lærte han Folk og Land at kjende, og Folket lærte ham at kjende Ansigt til Ansigt, i hvis Haand dets Velfærd var nedlagt. Du, o Konge! følger den samme Skik; thi efterat Du har tiltraadt Regjeringen og er kronet og salvet som Landets Arvekonge og Herre, drager Du om i Landet for at hilse Dit Folk og modtage dets Hilsen. Modtag da ogsaa, o Konge! den Hylding, som bringes Dig fra Jyllands Høilande. Dog Høilænder kaldes vi ikke, skjøndt vi vel kunde fortjene dette Navn, da vi boe paa Jyllands Bjergryg og Danmarks største Strømme have deres Udspring fra vore Dale, nei Vesterboer kaldes vi af vore mere velhavende, af Naturen mere begunstigede, Naboer mod Øst, hvilken Benævnelse i deres Mund betyder det samme som de arme stakkels Hedeboer. Dog deres Beklagelse kunne vi oversee, vi glæde os meget mere over, at vor Vugge stod paa den brune Hede, vilde selv Grønlands arme Søn ei bytte sit golde Field for kornrigt Land, hvor meget mindre ville da vi ombytte vor Egn for nogen anden, det skulde da være, at den selv kunde vorde omdannet til et kornrigt Land, og dertil love vi Dig, o Konge! vor Bistand, viende os til Dine Kjæmper i Freden som i Krigen. J Freden - thi Lyngjetten vil udbrede sit mørke Herredømme over Bække og Dale, berøve os vore Agre og derved jage os fra Huus og Hjem, og tillige fratage Dig, o Konge, en Deel af Dit Arverige; men kjække og med freidigt Modsgaae vi ham imøde, trænge ham inden hans Enemærker og give ham, et Ulivs Saar, og saaledes indtage vi midt i Fredens Skjød mangen Landstrækning uden Staalhandske, og uden at Du, Konge, mister en eneste Draabe af Dine Undersaatters Blod, vinder Du ved vor Arm Tusinde Agre til Dit Rige. Og Armen, hærdet ved Fredens Vedrift, vinder i Styrke, thi der er Kraft i Vesteregnens Brød, saa at den i Krigens Dage, naar Dille og Landets Fiender ville trænge os, kan udgjøre Dito gangaars Ef Skjold, Dit faste Værn, som Fædrene, saa taler Krøniken, vare det for Din Stamme. - Da een af Dine Forfædre af Skjoldungestammen, den herlige Knud Lavards Søn, truedes af Morderdolken i Frændehaand, var det da ikke den trofaste Jyde, der var hans Skjold i Noden, var det ikke den jydske Hedebonde, der beredte hans Forfølger et blodigt Bad paa Gratheheden, Og senere da indenlandske og udenlandske Fiender toge Riget i Part, og det Hele faldt fra hinanden i sørgelige Brøker, var det da ikke fra Jylland at Frelsen oprandt? Da den jydske Helt, Niels Ebbesen, slog den kullede Greve og ved Skanderborg med Døden i Hjertet tog Landet fra den jernhaarde Henrik, var det da ikke vore Fædre, der kjæmpede ved hans Side under hans Banner, og siden viste de ubudne Gjæster paa Døren? End vises et Margrethes Dige paa vore Marker. Den behjertede Dronning havde da det Haab, at her, om ei for, skulde Fienderne standse, finde et Dige, de ei kunde bestige, en Vold, de ei kunde sprænge. Volden er næsten sløifet og sjunken i Gruus, ligesom Dannevirke hist ved Eiderens Bred; men vi ville være Dig, d Konge, en fast Vold mod Dine Fiender, et Dige, de ei skulle overstige, et Dannevirke! - Dog virere ogsaa komne for at bringe Din trofaste Hustrue, Din fromme Qvinde, vor allernaadigste Dronning vor Hilsen og Hylding. Alt fra vor Barndoms Dage hørte vi, o Dronning, saa meget om Din Stammemoder, Thyra Dannebod, vor første christelige Dronning, en Jarledatter fra Sønder-Jylland ligesom Du, altsaa og en Datter af vort gamle Danmark. Peger ikke hendes Gravhøi mod vore Grændser, mod vor Hjemstavn, straaler ikke hendes lyse Navn paa vor mørke Hede; Thyra god, saa kaldtes hun for sin Fromhed; Thyra god, saa nævnes vort Nabosogn, hvis Kirke hun efter Sagnet skal have bygget. Vi hørte ogsaa de gamle Sagn om hendes Godhed, hvor venligt hun besøgte Bonden i hans Hjem, og hvorledes man strømmede til hendes Kongeborg i Jellinge, for at hun skulde velsigne de Smaae i hans Navn, der død: lad dem komme til mig og forhindrer dem ikke, Hvad Under da, at vil længtes efter at see Dig, blot som en Ætling af hiin Thyra vilde Du være os kjær. Men held os, Du er ikke blot en Ætling at de Danskes Trøst, Du er det selv, Besøger Du ikke den Fattige i hans mørke Vraae, sørger Du ikke for de Betrængtes Børn, at de ikke skulle forvildes paa Mørkets Veie, men komme til ham, som er Lyset, Ohvor gjerne vilde vi bringe vore Børn til Din Kongeborg, at du maatte velsigne dem; thi den Frommes Ben formaaer meget; men Din Borg kneiser saa fjernt, og de Smaae vilde trættes paa den lange Vei, giv os da Din Velsignelse med til dem, som ere hjemme, at de maae voxe i Kundskab og Naade hos Gud og Mennesker! Endelig ville vi takke Dig, o Konge! for de Lovbud Du har givet, de Foranstaltninger Du alt har truffet til Landets Vel, de vidne alle om Din Viisdom som Regent, Din Godhed som Landets Fader, og de give os Mod til at nærme os Din Trone ei med en Trældoms Aand, det vilde kun slet anstaae fribaarne Mænd, og kun lidet glæde Dig, o Konge, men med inderlig Tillid og Fortrøstning, som Sønnen nærmer sig sin Fader, gjennem Stænderne ville vi udtale vore Ønsker. Begge modtage J Bevidnelsen af vor Glæde over den Ære, hvori vore Fædres Troe holdes af Eder, hvor kjært er det os, naar vi i vore Kirker nedbede Himlens Velsignelse over vort gamle Kongehuus og vort kjære Fødeland, da at vide at Du Landets Fader, og Du Landets Moder, bøie Eders Knæe i de samme Helligdomme, og at vore Tanker saaledes mødes i den samme Bøn. Dette blev os især tydeligt, da vi paa Kroningsdagen samledes i Herrens Huus; thi medens Du i hiint Tempel, som fjerde Christian, den danske Helt, fuldførte og smykkede, lovede Dit Folk at være det en trofast, en kjærlig Fader, at leve med det baade i Medgang og Modgang, i hvad Lykke, Gud den Almægtige vil Dig tilskikke, som en ægte Dannerkonge bør at leve med sit Folk, da lovede vi i vore Hjerter at være Dig troe i Liv og Død, i Krigens som i Fredens Dage, at ære Dig, at lyde Dig, som det borrægte Dannemænd at ære og lyde deres Konge. - Disse Følelser, dette Forsæt havde vi Trang til at udtale, derfor seer Du os, 9 Konge! for Dit Aasyn; modtag i Naade vor Hylding! Vel ere vi kun udvalgte i ensnævrere Kreds, men vilkjende vore Brødre, vi vide, at Apostelens Formaning, frygter Gud og særer Kongen, er dybt indgravet i Vesterboens Hjerte, vi vide at han deler vor Kjærlighed til Fødelandet, vor Hengivenhed for vort gamle Kongehuus, derfor bringe vil den i eget og Brødres Navn. Forsmaae et Vesterboens Hilsen i (Underskrifter af de Udvalgte fra Nykirke og Give Sogne.)De Dertil svarede Kongen: "J skal have Tak for Eders venlige Hilsen; det glæder mig at J ere tilfredse med Regjeringen og at Jefinde en glad Virksomhed ved at opdyrke Eders Heder; jeg ønsker Held og Lykke for Eders Bestræbelser; det skal være mig en Glæde engang at kunne see Frugten deraf, naar jeg besøger Eders Egn." Dronningens Svar lød: "J have udbedt Eder min Velsignelse, modtager den selv og bringer den til Eders Hustruer og Børn, naar vi bede til den Almægtige om Fred og Lykke for det kjære Danmark, da skulle ogsaa J være indesluttede i vore Bønner, saavelsom Enhver af vore kjære Undersaatter. Medtager Hilsen til EdersBrødrelHs. Majestæt har under 17 Juli d. A. allernaadigst beskikket 4) Sognepræsten for Kjerteminde og Drigp Menigheder, Hr. A. Ch. L. Heiberg, til tillige at være=Provst for Bjerge og Aasum Herreder under Odense, Amt; 2) hidtilværende Sognepræst for Kullerup og Refsvindinle Menigheder, Hr. Peter Daniel Wohnsen, til Sognepræst for Lidøe og Smørum Menigheder i Sielland.