Jyske Efterretninger, 1773-09-10
Hidindtil har Magistraternes Uformuenhed og tusende Udflugter ofte sat Os ud af Stand til at hemme de største Forbrydelser. Man lader disse Hemmelser hænge af saa mange Forhalinger og Omstændigheder, at saadanne Folk, som engang ville være Skiel mere, stedse vinde Tid og Leilighed nok ofte at tilvende Staten, den største Ulykke. En af de største er, at Folket, som ofte seer sig trykt af en af sig selv paa eengang ophøyed Magt, ligesom maae ansee denne Magt som lovkraftige befalinger, (hvilke ingen i Landet modsiger og ikke tør kalde dem usande og ikke authentiqve, da den ikke finder nogen anden Gevalt, som kan ophæve hin, og da den i sine enkelte Medlemmer ikke har nogen tilstrækkelig Kraft til at imodstaae dem; denne Feil maae nu ganske og aldeles udryddes hos os, og da har man dog vel ikke meere at frygte for den Bebreidelse, som nogle have gjort: Att, i Fald disse Medskyldige, som nu af Retten blive actionerede, skulde beholde deres Liv, ingen kunde være sikker paa sit eget Liv. Hvad mig er angaaende, saa taler jeg efter min Overbeviisning. Disse Fangers Død vilde overalt vidt og bredt udbrede Skræk, men dog langt fra ikke stille Gemytterne tilfreds; den vil indjage enhver Frygt for en maaskee langt haardere Strenghed, og vil kun meere have Skin af en blodtørstig Hævn, end en virklig nødvendig Straf. Ney, man maae gribe til ganske andre Midler. Man maatte paa en saa klar Maade, som immer muelig er, lægge for Dagen, at, er der i nogle Aar skeet Undertrykkelser, Forfølgelser og Grusomheder i vore Provinzer, jeg til alt dette ikke har været en Drive fieder, saa og, at det ikke har staaet i min Magt at afværge det. De, som have skieldet mig for en Ondskabsfuld, en Grusom og en Tyran, maae man tvinge til at slaae sig selv paa Munden, som Løgere. Det, som hændte mig den 3 Novembr. har noksom beviist, at man maae sætte den Kongel. Person og Værdighed langt tilstrækkeligere og snarere i Sikkerhed; man kan tillige deraf see, til hvilke Vildfarelser et af Had og Tvedragt besielet Gemyt kan forlede Mennesker, ja af sig selv oplyste Mennesker, naar det kommer an paa at domme om de derved interesserende Personers Affairer og Handlingernes Værdie. Maatte dog denne Uenigheds ulyksalige Aand undergaae og forsvinde fra vore Øyne, Men, dette kan ikke skee, og skeer aldrig, førend du, du øverste Behersker og Herre over enhver Bevægelse i vore Hierter, og over enhver Tanke hos Menneskene, vil have Medlidenhed med det ulyksalige og med saa mange Plager allerede tugtede Polen. Det er os formeent at udgrunde dine Raads grundløse Hemmeligheder; men det er os tilladt at anraabe dig om Barmhiertighed; ja, det er os tilladt at trænge ind i Himmelen med vore ivrigste Ønsker, Giv, Herre! giv os alle Eendrægtigheds Aand! Aand, til at forlade og tilgive hverandre, at man dog ikke meere maae see Brødre imod Brødre, Borgere imod Borgere, og alle at tilberede sig hinanden i Triumphen af et Øyebliks bestandig Marter, og deres Fædernelands Forringelse og Ruin, deres egen Skam. Men, jeg kommer til Slutningen af min Tale. Er det ikke sandt, anseelige Dommere, at de i virkelig at fuldbringe det, som eders Dommer=Embed forrer af eder, ligesaa meget have ladet sig lede af personlig Kierlighed til mig, som af eders Stands Kald, og at altsaa mine Forestillinger, mine Begieringer, maae have de ønskeligste Virkninger saavel paa eders Forstand som paa eders Hierter, Jeg er den fornærmede Deel; det er min Sag; jeg er det, som beder og besværer dem, at der ikke maae udgydes Blod. Og hvad der endnu meere skal formaae dem til, er denne Tanke, at enhver Straf ikke skulde have anden Hensigt, end at fordrive Forbrydelsen ved Frygt, og derimod at sætte den meenige Mand i Sikkerhed. Begge Hensigter, blive ved en nye strengere Indretning opfyldte, som jeg allerede har raadet mit Fæderneland. - Og dersom endog, ædle Dommere eders Kierlighed og Høyagtelse for mig ikke har bragt eder til denne medlidende Overbeviisning, at jeg har lidt saa meget uskyldigt, og at min oprigtige Kierlighed for mit Fæderneland og min uafladelig Omsorg for at tiene det, ikke synes at fortiene saamange ubehagelige og fortredelige Hændelser af dette Slags, saa staaer det ikkun til dem, at lade mig vedefares en stor Lettelse og Vederqvægelse. Spar mig disse Fangers Liv. Jeg vil modtage det af eder som den herligste Gave blandt alle Gaver. Saa længe jeg lever, vil jeg vise eder, ædelste Dommere, den største Erkiendtlighed derfor. Og naar tilsidst Naturens Løb ogsaa skal føre mit af saa megen Kummer udtømmede Levnet til Maalet, vil jeg i det ringeste døe med større Rolighed og Fornøyelse naar det forønskte Udfald af mine til de gjorte Begieringer maae ledsage mine sidste Ord med en mit Hiertes desto større Fortroelighed. Forlad os, Herre, som vi forlade.