Den Vest-Sjællandske Avis, 1821-07-21
Nye-Grækerne. Om denne mærkværdige Nation, som for nærværende Tid tildrager sig saameget Europas Opmærksomhed, bemærker en skarpsindig Engelsk Reisende følgende: Hvad Litteraturens Tilstand angaaer Grækenland, saa er den endnu kun et svagt Skin af en nye Morgenrøde, som udbreder sig over dette ulykkelige Land, hvis Beboere i gamle Dage vare de meest cultiverede paa Jorden; men som dog efter lang Tids Forløb og under gunstige Omstændigheder lover en klar Dags Frembrydelse. Sammenligner man deres Aandsdannelse med deres Forfædres saa staae unægtelig de nærværende Grækere, paa et meget lavt Trin. Jmidlertid er det afgjort, at deres Charakteer og deres aandelige Evner virkeligen have Liighed med deres Forfædres. Man bemærker hos dem den samme Skarpsindighed, samme Snuhed i at lægge en Snare for deres Modstandere; den samme Begiærlighed efter Roes og Lyst til udvortes Pragt; den samme Livfuldhed og Munterhed, naar kun ikke Tyranniets Sværd hænger truende over deres Hoved. Hele Forskiellen synes kun at bestaae i tilfældige udvortes Omstændigheder og deri, at de gamle Grækere beboede som frie Herrer et Land, hvilke de have gjort udødelige ved deres Gierninger; men at de nærværende ere Slaver, som maae bøie deres Hoveder under Fødderne af tusinde smaae Tyranner, saa at Geniets Blomst umuelig kan udvikle sig under en saadan Atmosphære; men naar man vedbliver paa den Vei som man har begyndt, og opvækker FædrenelandsKiærligheden i deres Gemytter ved at udbrede Smagen for Videnskaber, Konster, Dyd og Retfærdighed, saa vil den Dag engang komme hvor den nu stumme Memnons Støtte vil paa nye lade sine harmoniske Toner høre, naar den bliver berøret af den gienvundne Frieheds Morgensoels Straaler. (Disse Betragtninger og Forhaabninger ere nedskrevne førend den Græske Revolution udbrød.) – Samme Forfatter meddeler følgende vigtige Efterretning: De gamle Grækeres Sprog er bevaret med den største Reenhed i Biergene i Epirus og især har man søgt at kalde det frem igien i Jannina, da man der renser det nuværende Nye-Græske eller saakaldte Romaiske Sprog, fra de mange fremmede indblandede Ord og Talemaader. Det Romaiske Sprog staaer ikke i samme Forhold til det gamle Græske, som det Jtalienske til det Latinske, da det er bleven det gamle Græske langt mere ligt i sin hele Bygning end hiint er blevet dette. Derimod staaer det forsaavidt tilbage for det Jtalienske, at dette er bleven et selvstændigt Sprog, som har udviklet sig med en eiendommelig Charakteer, imedens det Romaiske er en Blanding af de meest forskiellige Bestanddele. (Dette er en meget vigtig Omstændighed; da den Muelighed at kunne bringe det nye Græske Sprog efterhaanden tilbage til sin oprindelige Reenhed ved efterhaanden at optage de forældede Ord deri igien, og ved at fortrænge de nye tilkommende, vil gjøre det ligesaa let for Nutidens Grækere at vende tilbage til deres Forfædres Aand og Storhed, som det vil blive umueligt for de nuværende Jtalienere nogensinde at blive hvad de gamle Romere have været. Det er mærkværdigt, at der for nogle Aar siden blev gjort det desperate Forslag: at den Russiske Keiser skulde indføre det Græske Sprog i sit Rige, og giøre det til Hovedsproget i det Russiskes Sted; men hvem maatte ikke ønske: at en anden Hersker af denne ophøiede Stamme maatte nu giøre det til sit Hovedsprog.)Men som det Græske Folks nærværende Tilstand, er beskaffen under Tyrkernes Herredømme er det umueligt, at Grækernes Aandsevner kunne udvikle sig uden at tage en forkeert Retning. Redacteuren vil tillade sig at anføre blot et Par Exempler paa hvorledes Tyrkerne behandle Grækerne: Da den Engelske Doctor Henry Holland kom paa sin Reise i Grækenland til Staden Tricala i Thessalien, saa logerede han hos en fornem Græsk Jndvaaner i Staden ved Navn Johannes Erostonopoli. En simpel Tyrk, som havde været Dr. Hollands Veiviser og Ledsager paa Reisen, og som mod Dr. Holland havde ført sig meget vel op, gik uden Omstændigheder ind i den omtalte Grækers Værelser, lagde sig paa Sophaen, forlangte Caffe, røgede sin Pibe, behandlede alle de tilstædeværende Grækere med et foragtende Ligegyldighed, og viiste hvert Øieblik, at han betragtede dem som Tienere af en Overherre, som havde at befale over dem. Den Græske Familie var overmaade misfornøiet dermed men maatte stiltiende finde sig deri. - En endnu mere paafaldende Begivenhed af dette Slags mødte den samme Dr. Holland, da han kom til Larissa, Hovedstaden i Thessalien. Han besøgte der Erkebiskoppen Polycarp, hvis Huus lignede et Fængsel eller et hemmeligt Tilflugtsted. De udvendige Dørre bleve altid aabnede med en forsigtig Bekymring, og i Beboernes Miner kunde man see et varigt Udtryk af Uroe og Mistillid. Erkebiskoppen forlod sielden det District, hvori hans Boelig ligger, af Frygt for at blive forhaanet paa Gaderne af den Tyrkiske Pøbel. Den anden Dag efterat Doct. Holland og kommen dertil, saa medens han sad med sin Vært i hans Værelse, kom der en Tyrk ind uden at være anmeldet, han var af et modbydeligt og mørkt Udseende og syntes at være af den simpleste Folkeklasse. Han satte sig uden Omstændigheder ned paa Sophaen, stoppede sin Pibe og forlangte Caffe af Opvarteren. Erkebiskoppen var forlegen; men dristede sig ikke til at sige Tyrken noget Ubehageligt, men stak ham stiltiende en Zechin i Haanden, hvorpaa han strax gik ligesaa stiltiende bort. Ogsaa vor Tartar siger Dr. Holland tiltog sig den samme Friehed i Larissa, som han havde tilladt sig i Tricala; thi han traadte ubuden saa ofte som han vilde ind i Ærkebiskoppens Værelser, røgede der sin Pibe og blandte sig i Samtalen uden al Tilbageholdenhed. - Ved en saadan Behandling er det umueligt for Grækerne, efterat en bedre Aand er bleven opvakt hos dem, at udholde det længere at staae under Tyrkernes Herredømme og Tidspunktet er nu kommen at det mishandlede Folk enten maae blive frit eller ogsaa aldeles gaae til Grunde, og dersom de ikke erholde Hielp fra Russisk Side, saa er det høist sandsynligt at alle Beboerne ville kaste sig under Englands Beskyttelse; thi alle de nyere Reisende, f. Ex. Dr. Holland, Hr. Galt og flere bevidne, at Grækerne have en stor Forkiærlighed for Englænderne, og især i dens sidste Reise findes udførlige Beretninger derom. - En Hovedaarsag ellers hvorfor Tyrkerne i en saa høi Grad foragte Grækerne foruden den, at de ere et af dem undertvunget og erobret Folk er den, at de overtroiske Skikke, som de bemærke ved deres Gudstieneste, og især at have billeder af Helgener i deres Kirker i en saa høi Grad mishager dem; thi de holde dette aldeles stridende imod Grundlæren af deres Religion, som er, at Guddommen er et aandeligt Væsen. En af de nyere Engelske Reisende havde engang en Samtale med en gammel agtværdig Tyrkisk Aga; denne sagde til ham, naar kun disse Græske Hunde (det er den sædvanlige Maade, hvorpaa Tyrkerne tale om Grækerne, ikke dreve Afguderie, saa kunde jeg dog nogenlunde agte dem; men da jeg nu seer dem at overgive sig til saadanne Alfanzerier, saa kan jeg ikke andet end foragte dem. Han spurgte derpaa Englænderen om man ogsaa saadan i England og Frankerig tilbad billeder og giøre Korsets Tegn, denne forklarede derpaa Grundsætningerne for den protestantiske Kirke og hvorledes man i denne ikke tillod andre Ceremonier end de som vare nødvendige for at vedligeholde Andagten, nu udraabte Tyrken. J det er jo herligt, J er ikke meere Christne end jeg er det; med disse Ord troede han, at have sagt Englænderen en sand Compliment. Redakteuren maae dog tillade sig den Fornøielse endnu at meddele et Træk af en Nye-Græter, som han nyelig har læst, og som viser dette Folks vilde Følelse og Genie. For nogle faae Aar siden kom der Jld: et Huus, som tilhørte en Græsk Tolk i Constantinopel; ved Hielp af Janitscharerne reddede han den største Deel af sine Skatter og Effecter; men et Barn i Vuggen blev glemt. Alting stod i lys Lue og det var ikke mueligt at komme til at redde det. Den ulykkelige Fader troede at det var tabt; da en stor Hund, som han havde, kom løbende med Barnet i Kiæften. Man vilde have Barnet fra den; men den løb bort med det og lagde det ned for Dørtærskelen af en Mands Huus, som var en Ven af dens Herre. Her bevogtede den Barnet indtil Døren blev aabnet. Til Belønning for denne store Tieneste, som Hunden havde beviist ham, dræbte han den med sin egen Haand og spiiste den op med sin Familie ved et stort Giæstebud, som han gav til Hundens Ære, hvorved han sagde: denne Hund er meget for ædel til at den skulde tiene til en Føde for Orme. Nei, den skal blandes med Menneskenes Blod som derved skulle blive meere følsomme, ædelmodige og dydige.