Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-16
Nogle Ord om Contagier og Qvarantaine Anstalter. Endskjønt det er en daglig Erfaring, at der gives en Deel Sygdomme, som ere i Stand til at overføres fra de Syge til de nærmeste sunde Personer, og paa denne Maade ligesom kunne forplante og udbrede deres Slægt, saa kjender mandog endnu kun lidet til Grunden af dette mærkværdige Phænomen. Den almindeligste Mening er, at denne Forplantning tilveiebringes ved et særegent, i det syge Legeme fremavlet Stoff, som man har kaldet Smitte eller Contagium og som i nogle Sygdomme f. Ex. Børne-Kopper, Fat o. s. v. er en synlig Substants, men i de fleste smitsomme Febre er af saa subtil Natur, at det aldeles unddrager sig vore Sandser. Meningerne om Smittestoffernes Oprindelse, Natur og Virkningsmaade, have til alle Tider været meget forskjellige, som dette overalt er Tilfældet, hvor vi ikke ved Sandserne, men kun ved Slutninger kunne danne vort Begreb om en Gienstand, der kun bliver os kjendelig i sine Virkninger. Man har dannet sig en stor Deel mere eller mindre rimelige Theorier, for at forklare de mange høist besynderlige Phænomener, der lagttages ved Sygdommens hastige Udbredelse, og de Love, hvorefter Naturen virker; men der bliver altid meget uforklarligt, og det er ikke gaaet Lægerne bedre end fordum Grækerne, der efter en Deel frugtesløse Forsøg paa at finde et System der forklarer alt, og opdage den nogne Sandhed, tilsidst forfaldt til Scepticisme og tvivlede, om der overalt er nogen Sandhed til for os. Saaledes har der ogsaa dannet sig en medicinsk Pyrrhonismus, der betvivler eller endog nægter de omtalte Sygdomsstoffers Tilværelse, og paastaaer, at de store Onder, som udbrede den hastigste Ødelæggelse over vor Slægt, som typhøse Febre, Pesten, den gule Feber, den indiske Cholera o. s. v. ikke udbredes ved nogen Smitte men kun formedelst en viis, forresten ogsaa ubekjendt, Beskaffenhed i Luften eller Jordbunden. Deraf følger, at vor Frygt for at nærme os saadanne Syge er ikke meget bedre grundet end den, man fordum havde for Spøgelser, Hexer, og onde Aander, og at det efter deres Mening er en Daarlighed, at ville forhindre disse Sygdommes Udbrud og Forplantning, ved Afsondring, Spærring af det inficerede Sted, og lignende Foranstaltninger. Uden Tvivl gives der i alle Grene af vor Kundskab mange Ting, der kun have Virkelighed i vor Indbildning, og saaledes have nogle udstrakt Jdeen om Smitsomhed til Sygdomme, der ifølge al Erfaring ikke virkelig besidde denne Egenskab. Det forraader imidlertid kun en ringe Grad af ædru og moden Eftertanke, enten at troe paa alt hvad der kommer fra en eller anden Authoritæt, eller og at tvivle paa alt det, der ikke er Gjenstand for sandselig Iagttagelse. Den Mode at betvivle eller nægte de anførte og andre Folkesygdommes Smitsomhed, synes fortrinlig at være kommen fra England, det Land, der i videnskabelige og politiske Anliggenheder pleier at angive Tonen, for den øvrige cultiverte Verden. Saasnart Mænd af litterair Navnkundighed, som Armstrong, Clutterbuck o. fl. havde, af speculative Grunde, antaget denne Mening, saae man mangfoldige saavel der, som paa Fastlandet, at hylde samme med Enthusiasme, og sætte en Ære i at forøge Listen af de ikke smitsomme Sygdomme, paa den daglige Erfarings og den sunde Forstands Bekostning. Hypotheser og derpaa byggede Theorier ere uskyldige Ting, saalænde de blive indenfor deres Kreds, de Lærdes Forsamlingssale, men stifte ofte meget ondt, naar de overføres i det practiske Liv, og der gives neppe mange speculative Meninger, der have anrettet større Ulykker i det borgerlige Selskab, og ere blevne Menneskeslægten mere fordærvelige, end den her omtalte. De foranførte pestartige Folkesygdomme ere nemlig af den Beskaffenhed, at ingen menneskelig Konst eller Hielp formaaer noget over dem, naar de først ere udbrudte paa et folkerigt Sted, de rase da som den ødelæggende Lue, bortfeie ofte i faa Dage Tusinder fra Jordens Overflade, og forvandle blomstrende Byer og Lande til mennesketomme Ørkener. Derimod har en sikker Erfaring lært, at det i det mindste ofte er mueligt, ved hensigtsmæssige Foranstaltninger at forebygge deres Udbrud, Fremgang eller Indførelse, og tilmed alle de navnløse Ulykker, som de afstedkomme. Vel paalægge saadanne Love og Indretninger altid enkelte Jndividuer eller Egne en betydelig Tvang, og ere især den søefarende og handlende Deel af Nationen ofte meget byrdefulde; men hvad betyder i Grunden al Verdens Kostbarhed og Handelsfordeel imod et Menneskeliv, og dog er her ikke Talen om eet, men om mange Tusindes Liv, Sikkerhed og Lykke. Dersom man ikke vidste, at det virkelig var Tilfældet i England, Amerika og flere Lande, skulde man derfor neppe troe, at man for Alvor kunde proponere og deliberere om at afskaffe eller formilde de Love og Jndretninger, der have den velgjørende Hensigt, at betrygge Undersaatterne for hine frygtelige Fiender af Menneskeliv, thi selv i det Tilfælde, at de i Virkelighed ikke vare begavede med den smittende Egenskab i den Grad, som man dog har megen Grund at antage, vilde den Skade paa Formue, som en maaskee overdreven Forsigtighed kunde tilveiebringe, aldeles ikke være at sammenligne med alle de Ulykker, en eneste ved uforsvarlig Ligegyldighed hidført Pestepidemie formaaer at anrette. Dersom det skulde lykkes hine ubesindige Jvrere imod Contagier og Qvarantaine Anstalter at bevirke Ophævelsen eller Formildelsen af disse sidste i et eller andet Land, saa vilde saadant uden Tvivl have Indvirkning paa de øvrige Stater og gjøre Forandringer i deres Qvarantainelove nødvendige. Sagen har derfor almindelig Jnteresse, og da det kan formodes, at Jkke=Contagionister tildeels ledes af en mercantilsk Aand og mere dyrte Plutus's end Minerva's Guddom, saa kunde ma skee Anførelsen af nogle Facta, der mere end fra culative Grunde tale for det gamle System, fo nærværende Tid ikke være upassende. Næsten alle smitsomme Folkesygdomme og følgelig ogsaa Pesten, den gule Feber og den indiske Cholera, som især ere Gjenstanden for Qvarantainevæsenet, have det tilfælleds med andre ikke smitsomme hidsige Sygdomme, som Koldfeber, catarhalske Febre o. s. v., at de oftest forekomme exidemiske, d. en de anfalde en stor Deel Menneske paa samme Tid, vedvare en tidlang, og forsvinderpaa som af sig selv. De udmærke sig isa derved fra Epidemier af andre Febre, at de ikke allene kunne fremavles oprindelig af locale Jndflydelser, men tillige ofte ved Importation fra andre Steder formedelst tydelig Smittee, og at de i begge Tilfælde ere i Stand at udbrede dem videre og videre ved at meddeles fra et Menneske til det andet, eller ved det i Luften og andre Gjenstande, udbredte Contagium. Den smittende Egenskab udvikler sig til meget forskjellige Grader af Jntensitet og Virkekraft, ikke allene i de forskjellige Arter af Febre, men endnu mere retter dens Styk sig efter de forskjellige Epidemier, saa ledes at samme Feber kan nu smitte enhver, der kommer i Nærheden af det inficerede Sted, og en anden Gang næsten ikke vise Spor af Smitsomhed. Fremdeles er Contagiets Styrke forskjellig hos forskjellige Jndividuer i samme Sygdom, til forskjellige Tider af Sygdommen, og tiltager i samme Grad, som det an samles f. Ex. hvor mange Syge ligge i et snever, Rum, hvor Luften ikke fornyes o. s. v. Disse og flere andre Omstændigheder have til alle Tider givet Anledning til den allerede omtalte Forskjellighed af Iagttagelserne, og derpaa grundede Meninger om visse enkelte SygdommeContagiositæt, dertil kommer endnu, at nogle Mennesker have stor, andre liden eller ingen Modtag lighed for mange Arter af Smitte.