Viborger Samler, 1774-09-19
Ved Menneskets Forbedring er det i sær vigtigt at gjøre Jndtrykket saa levende og rørende, som mueligt er. Dette kan ikke skee ved en blot Betragtning af de første Sandheder, som kun beskæftiger Forstanden. Man kan paa den grundigste og umodsigeligste Maade overbevise et fornuftigt Menneske om hans Forpligtelse til Gudsfrygt og Dyd, og maaskee dog forlade ham ubevæget. Derimod kan en Sang, en levende Forestilling om Guds Godhed, et Med menneskes ædle Exempel ofte have en baade stærk og varig Virkning paa ham. Og overalt har Skaberen sørget saa vel for os, at vi ei behøve ved vidtløftige Slutninger at lede os til vore Pligter, Følelsen fore forekommer Fornuften, og finder siden ved Undersøgelsen dens Biefald. At man undertiden feiler i sit Valg, reiser sig neppe af urigtige Begreber og Ret og Uret, men af Mangel paa den Erfaring, der udfordres til at bedømme de nærværende Omstændigheder, som saa ofte forandre Sagen. Jo meere derfor Sædelærren studeres af det menneskelige Hiertes og det daglige Livs Kundskab, jo almindeligere bliver dens Nytte. Man lærer af Erfaringen efter Haanden at kiende saa mange Situationer, at man ei let forvildes i Pligternes Udøvelse, naar Forsættet og Hensigten kun er saa oprigtig, som den bør være. Horatz berømmer hans Fader saa vel for en god Opdragelse i Almindelighed, som i sær for den Maade, paa hvilken han havde lært ham Sædelærren. Denne vakkre Fader fandt blant sine Medborgere de største Exempler baade paa Dyder, og Laster. Han fortalte sin unge Søn disse Personers Levnet, og viiste ham, at deres nærværende Skjebne var en naturlig Følge af deres Forhold. Vilde han afskrække sin Søn fra nogen Last, da skeede det ei just ved at bevise Lasternes Afskyelighed af Philosophiske Grunde; Denne Lærremaade opsatte han til sin Søns modnere Alder; men han opsøgte en Romer, som ved samme Last havde gjort sig selv ulykkelig, og sagde sin Søn, at han ei kunde undgaae denne Medborgers Skjebne, uden ved at flye hans hans Laster, Vilde han opmuntre sin Søn til nogen vis Dyds Udøvelse, da brugte han atter ikke Philosophiske Beviser, men fandt blant sine Landsmænd en Patriot og Menneskeven, som ved sine Dyder var blevet stor og æret i Rom. Han foreholt sin Søn, denne ædle Romers Lyksalighed, som en Frugt af hans priisværdige Forhold, og gav den unge HoranHaab om at opnaae samme Lykke, naar han øvede samme Dyder. Horat forsikkrer, at disse Fortællinger gjorde samme Jndtryk paa ham, som et Dødsfald i Naboelavet gjør paa de selvraadige Patienter, der ofte foragte Lægens troehiertige Advarseler, men lade sig ved Faren og andres Exempler skrække til at holde Diæt. Han siger, at disse hans Faders Formaninger havde stedse holdt ham tilbage fra farlige Laster, og bevaret hans Hierte ufordærvet, endskiønt han derfor ei vilde sige sig frie for smaae Feil og Svagheder. Sædelærerne have derfor og søgt ved adskillige Opfindelser at gjøre Dyders og Lasters Kundskab levende og beskuende (intuitivam som i sær ved Fabler. Denne Opfindelse, om hvis Ælde endog Skriften, selv vidner, har det Fortrin, at den skierper Opmerksomheden, og sætter Læseren eller Tilhøreren i et Slags Jnteresse, som ofte ved en kold Theorie af Dyder og Laster udebliver. Derforuden have endnu Fablerne den vigtige Fordeel, at de ved Sandhedernes artige Pr. JndJndklædning faae Mennesket til at fældesin egen Dom, i det han tænker at fælde en andens. Man seer det af Davids Exempel, der ved Nathans Fortælling, opbringes til heftig Vrede mod en Mand, som dog var ingen anden, end han selv. Maaskee Nathan, ved lige frem at foreholde David hans Synd, skulde intet have udrettet, ja kun forbittret ham, og bragt ham til at pukke paa sin Magt og Høihed. Men nu har Kongen dømt sig selv, og føler sin Uret saa levende, at Propheten finder det fornødent at trøste ham med den guddommelige Tilgivelse, som følger paa en saa oprigtig Boed. Stifteren af vor hellige Religion har brugt samme Lærremaade, og ved den ofte bragt sine og Sandhedens Fiender i den yderste Forlegenhed. Af alt dette sees det, som her egentlig sigtes til, nemlig at det er høistmagtpaaliggende, at man søger at anvende Sædelærens Grundregler paa de i det almindelige Liv mødende Tildragelser, og at enhver stræber at gjøre sig de i hans Kreds forefaldende Omstændigheder saa bekiendte, som mueligt er, paa det han ikke skal feile der, hvor han allermindst burde En god Hensigt, samlet med alvorlig Flid, pleier altid at lykkes. Copu¬