Aalborg Stiftstidende, 1844-12-05
Etatsraad Steenfeldt, der er vant til at tale multa ved non multum, holdt et langt corfarlignende Foredrag. Han meente, at Forsamlingen paa en Maade var ført ind paa et vel ei uvedkommende, men dog fremmed Gebeet, hvor det er vanskeligt at bevæge sig med den fornødne Klogskab og Vaersomhed (!). Taleren var især meget bange for at slippe en bestemt og sikker Stil og komme paa Afveie, og lovede derfor at holde fast ved Committeen og Proponenten som Veivisere for ikke at forlokkes af "Lygtemænd, og af disse lade sig forvilde ud i Dybder", som det vilde falde vanskeligt at rede sig ud afDenne Ballanceren fandt han i det Hele saa priselig, at han antog, Forsamlingen vilde handle klogt i at gaae hen og gjøre ligesaa. Hans lange Tales korte Tanke eller Jndhold var forresten dette, at han fandt Alt, hvad Committeen havde indstillet saare godt. Stænderforeningen ansaae han dernæst i sig selv for ønskelig, og at den tidligere eller sildigere vilde finde Sted (men for Græsset groer døer Koen) især da der, ved de forskjellige Hoved-Elementer, der findes i hver af Forsamlingerne, og de forskjellige Anskuelser, der meer og meer i hver af dem gjør sig gjældende, vil upaatvivlelig efterhaanden let kunne opstaae en lidet fredelig og heldig Stemning imellem begge disse Repræsentationer. Han forsøgte sig dernæst i en Skitze af begge Forsamlingers Charakteristik, af hvilke han betegnede den jydske Forsamling som, en kraftig nordisk Ligefremhed, hvorimod Hovedgrundtrækket i den Roeskildste som – en høiere Jntelligents, forbunden med en beregnende Klogskab (eller maaskee med andre Ord: den jydske Forsamling handler som den føler, men den Roeskildske føler sig saa længe for, at det maaskee bliver for silde at handle. At den Roeskildske Forsamling virkelig besidder et stort Fortrin i høiere Jntelligents fremfor den Viborgske, vil vist Jngen benægte, men naar Hr. Steenfeldt ved den Roeskildske Jntelligentses Repræsentanter fornemmelig betegner saadanne, som i deres særegne Livstillinger og de større Virkekredse, hvori de ere satte, have havt Leilighed til fortrinligen at udvikle sig fremfor Andre, og til at blive bekjendte med og indviede i Forhold, fra hvilke vi Andre (altsaa Taleren i sin Stilling inclusive) staae fjernede og at disse Mænd bidrage til at forhøie Jntelligentsen i Forsamlingen; naar Taleren saaledes, saavidt vi kunne vine, fortrinligt har villet udkaste billedet af de Mænd, som, indviede i Forhold fra hvilke selv den høiere Borger og Embedstand staaer fjernet, altsaa som fortrolige med det høiadelige eller Hoflivets Jnterieur (thi af Mænd i diplomatiske eller geheime Statstillinger tæller Forsamlingen ingen) lettere have havt Leilighed til at tilegne sig noget af den Glands og det Raffinement, som Livet i la hante voille laaner – da kan det være meget muligt, at disse Mænd ogsaa formaae at meddele Stænderforsamlingens Exterieur en Refler af den Slags Glands, men vi maae dog meget benægte, at det er paa denne Side, den virkelige Jntelligents naar dette ikke skal være et tomt Modeord) har Sæde eller at det er af den, som den jydske Forsamling kunde have saa besynderligt godt at see optaget i sig. Hvad det sidste Punct, om Finantscommitteer, angaaer, da havde Taleren Jntet herimod, naar Stændercommitteer ikke kunde opnaaes. Dette troede han imidlertid nu lettere vilde være at realisere, da han efter de sidste Forhandlinger i den jydske Forsamling antog, at der nu fra denne Side Jntet var til Hinder herfor (hvorledes han af Forhandlingerne i Viborg er kommen til denne Opfatning, er vanskeligt at forklare). Fra Hertugdømmernes Side meente han heller ikke, der kunde være noget i Veien for Jndførelse af de saa meget yndede Stændercommitteer, da - Adgangen for kunde holdes aaben for Hertugdømmerne til at lade deres Delegerede indtræde (!). Han ønskede derfor Jndstillingen om Finantscommitteer tilføiet et principalt Ønske om Stændercommitteer. Knuth talte noget uklart, men sluttede sig nærmest til Præsidentens Anskuelser. Duntzfeldt udviklede omhyggeligt Ønskerne for de danske Stænderforsamlingers Forening og ansaae Skilsmissen for fra Begyndelsen af at have været en Concession til Hertugdømmerne som ikke var tilstrækkelig begrundet i de bestaaende Forhold. "Saa ofte, sagde han - "Talen har været om en friere Udvikling af vore Samfundsforhold, saa har man iblandt andet altid indvendt, at en Ordning af Forholdene i Hertugdømmerne først maatte finde Sted. Mig forekommer det, at den omvendte Fremgangsmaade vilde have været den rigtige. Sympathierne i Hertugdømmerne vende sig for Øieblikket fra os, imod Syden. Jeg troer, at vi bør bestræbe os for at vende dem imod os, men et vigtigt, maaskee det eneste Middel hertil, vil en Udvikling af vore politiske Jnstitutioner være, om hvilken Udvikling Ønsket er fremsat langt tidligere i Hertugdømmerne end hos os. Jeg troer, at Statseenheden sikkrest vil befæstes, ikke ved møisommelige Eftersøgelser i Geheime-Archivet, og ved at opstille Pergamenter og Actstykker imod Pergamenter og Actstykker, men derved, at Regjeringen, ved Siden af en kraftig Holdning, giver Hertugdømmerne Udsigt til at deelagtiggjøres i de politiske Goder, som de nu savne. Jmidlertid maatte han indrømme, at hvis Foreningen af de danske Stænderforsamlinger skulde have tilfølge, at Regjeringen ligeledes forenede Hertugdømmernes, vil det være meget rigtigere, at man fortiden renuncerer paa dette Gode". (Fortsættes.)¬