Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-05-20
(Jndsendt.) Nylig har man i et Tidsskrivt, med Hensyn paa den danske Geistlighed, udladt sig saaledes: "Det er omtrent 20 Aar siden, at nogen geistlig Mand tog den theologiske Doctorgrad ved det kjøbenhavnske Universitet. Til ikke liden Skade for den grundigere Lærdom er den gamle Skik gaaet af Mode, at jo talentfuldere og lærdere en Mand var, desto mere attraaede han akademisk Hæder. Nu ønske de ikke denne, men snarere anden Hæder og Rang i Staten." Den ærede Forfatter af ovenstaaende vilde behageligen tillade mig følgende i denne Henseende til Geistlighedens Forsvar. Talentfulde og lærde Mænd iblandt den danske Geistlighed attraaede vist, Værdigheden betragtet i og for sig selv, gierne akademisk Hæder, og det endog saa frem for enhver anden. Men hvad den theologiske Doctorværdighed var i gamle Dage, det er den nu ikke mere. Desuden er det ikke nok at attraae, thi dette have flere gjort i de sidste 20 Aar. Men der hører langt mere dertil end at attraae, og Tingen har for den geistlige Mand mangfoldige Vanskeligheder, endogsaa nogle særegne for det kjøbenhavnske Universitet. Først skal den eller de, som attraae den theologiske Doctorværdighed ved Kjøbenhavns Universitet, efter Lovene, være i et fornemt geistligt Embede, Men jeg kan være en saare talentfuld og lærd Mand og dog sidde i de ringeste og mest ringeagtede geistlige Embeder, endog igjennem flere Decenner. Exempler mangle ikke. Til fornemme geistlige Embeder regnes kun Bisper, Stifts- og Amtsprovster, maaskee og, dog vil man være Tvivl derom, de kjøbenhavnske Sognepræster. Men er jeg nu kun Landsbyepræst eller højt Kjøbstedpræst, uden for Kjøbenhavn, ja er jeg endog en Herredsprovst, saa er jeg ikke i noget fornemt geistligt Embede, kan altsaa gjerne være saa talentfuld og lærd, som jeg være vil, kan være bekjendt som en værdig og fortjent Mand i min Kreds; alt dette qvalificerer mig dog ikke til ved det kjøbenhavnske Universitet at faae den theologiske Doctorgrad, om jeg end aldrig saa meget attraaede den. Her er altsaa den første Vanskelighed, der ikke finder Sted paa andre Universiteter. Man seer det paa Lærdomme og Fortjenester, uden at det fornemme Embede kommer i Betragtning. Ligesaa lidet kan det fornemme geistlige Embede der qvalificere til Graden, naar Kundskab dermed ikke er forenet. Og jeg troer ogsaa at Minerva vil befinde sig bedst ved, at hendes Dyrkere tør nærme sig hendes Alter, uden at deres Rang i Staten, eller deres fornemme geistlige Embede skal afgjøre deres Værdighed. Herfor kan imidlertid faaes Dispensation, naar man søger derom, og man efter de Prøver, man paa sin theologiske Lærdom har aflagt (formodentlig foruden den indsendte Disputats, altsaa ved sine tidligere theologiske Skrivter), befindes værdig dertil, efter vedkommende Fakuktets Dom. 2. Dernæst træder en nye Vanskelighed frem. Er man nu ikke i et fornemt geistligt Embede, da skal man, endskjøndt man er dispenseret formedelst Mangler paa dette fornemme Embede, først skrive en Disputats pro licentia disputandi, som, førend den holdes, skal bedømmes og antages af Fakultetet; dernæst, hvis den antages, trykkes og offentlig in cathedra inferiori forsvares. Er man derimod i fornemt geistligt Embede, saa bortfalder ogsaa denne Vanskelighed. Man kan da uden videre Omstændigheder blot skrive sin Disputats og indsende den, og der vil fra denne Side da intet være i Veien. Jmidlertid kan der ogsaa for denne Licentiatgrad erholdes Dispersation, naar vedkommende Fakultet troer, at der med Grund kan dispenseres. 3. Fremdeles er der atter en Vanskelighed for den geistlige Mand, som ikke enten er Bisp, Stifts= eller Amtsprovst, naar han attraaer den theologiske Doctorværdighed, og den er, at der skal Penge til. Gebyhrerne ved Graden beløbe sig nok til en 200 Rbdlr. S. V. Hvor faaer den fattige, ofte arme, men derfor ikke mindre talentfulde og lærde Mand, disse Penge fra Og om han end ved Laan kunde bringe dem til Veie, mon das ikke Pligt byder at spare dem, Men er nu den, som attraaer Værdigheden, en af de værdige Mænd, der sidder i Landets ringeste Kald, og ikke har det nødvendigste til Livets Ophold, hvorfra da saa mange Penge, Og endnu videre, de 200 Rbdlr. S. V. var ikkun de lovlige Gebyhrer. Men nu Disputatsens Trykning, og om han ikke er i fornemt geistligt Embede, da 2 Disputatsers Trykning, nu Reisen til og Opholdet i Hovedstaden, og en heel Hoben andre tilfældige Udgivter, hvormeget beløber ikke alt dette sig til, vel en 2 a 300 Rbdlr. S. V., altsaa det Hele til en 4 a 600 Rbdlr. S. V. Og nu kan man ved ikke undre sig over, at næsten ingen (nogle har jeg dog hørt skulle have meldt sig dertil i de sidste 20 Aar, foruden Hr. Dr. Sommer, men fornemmelig for denne, saavelsom og for andre Tings Skyld, ikke kunne have faaet den) geistlig Mand, der i vore Dage har saa mange ikke allene ordentlige Afgivter, men endog med byrdefulde Pensioner, Afgivter til Seminariefond, Rytterheste, Amtsprovster og deslige, og hvoraf mange intet have tilovers og en ikke ringe Deel lider ved, kunne attraae den theologiske Doctorværdighed, og om han attraaede den, dog ikke faae den. Ogsaa her have Bisper og Amtsprovster den slagne Vei forsig; thi nogle Stiftsprovster maa vi undtage, dader gives flere end et Stiftsprovstie i Danmark, hvor der nu, da Tienderne ere bortsolgte, neppe haver mere end det nødtørftige Brød. Hvad man imidlertid maatte ønske, er at Minerva vilde uden Penge uddele sine Værdigheder til sine værdige Dyrkere, og ikke gjøre sig selv afhængig af Pluto og Merkur mere end fornødent er. Dog er det mueligt, at vort Universitet, der ogsaa skyndte sig med at bortsælge sine Tiender, behøver enhver Jndtægt, det paa lovlig Maade kan erholde. 4. End videre, en anden Hindring! Den skrevne, antagne, og trykte Disputats skal forsvares offentlig. At nogle ere blevne fritagne, har havt sin Grund i deres formodede bekjendte Lærdom. Dog er dette, saavidt vides, ikke skeet med nogen dansk Mand, siden den af vort Skolevæsen saa høilig fortiente, og for sin uhyre theologiske og philologiske Lærdom saa berømte Dr. og Prof. J. H. Tauber, forhen Retor i Roeskilde, ham, hvilken saa mange af vore dueligste og værdige geistlige Mænd, baade i fornemme og ufornemme geistlige Embeder, maa takke for det, de som Videnskabsmænd ere blevne, men hvis Fortjenester nu synes aldeles at være glemte, fik Graden. En Svensker derimod og en Slesviger, der blev Theologiæ Professor i Kiel have derimod, saavidt vides, og efter hvad offentligen er bekjendt, erholdt den theologiske Doctor værdighed ved Universitetet, uden personlig at forsvare sin Disputats. Men dette mundtlige Forsvar har for den geistlige Mand, der ikke er Lærer ved Universitetet, sin store Vanskelighed. Academiske Disputatser ere for det meste gaaede af Brug, og jeg maa tilstaae, at derved er ikke meget tabt; thi vel er det sandt, at det nok i nogen Tid, saalænge Disputeringen var en nye Sag, og Ting bleve forhandlede, af Vigtighed for Videnskaberne, vilde befordre den levende Erudition, skjærpe Forskanden, og drive mange, som skulde bisputere, til en høiere Anstrængelse – men snart vilde degaae som det gik fordum, da man idelig disputerede, men trættede de lana caprina, de argutiis nullius momati, men blev stærk i Syllogismer, og Sophismer, og den største Klopfægter blev den største Disputator. Desuden kan man nok neppe anføre en eneste Disputats af 1000, ved hvis Holdelse og Apposition Videnskaben har vundet noget. Medens den Snakkefærdige og Modige gik af med Seieren, stod den beskedne og frygtsomme, skjønt ellers værdige og grundige Mand, taus og beskæmmet. Her skal desforuden tales Latin. Dette er en let Sag for den academiske Lærer, der daglig taler og daglig skriver Latin, holder offentlige og private latinske Collegier og disputerer ofte. Men Præsten, som aldrig taler Latin, aldrig disputerer paa Latin, aldrig holder Forelæsninger paa Latin, som overalt kun bruger det latinske Sprog til at læse, og i det høieste maaskee skriver en Dissertation deri, hvis han attraaer academisk Værdighed; hvor tør eller kan han vente, jeg vil ikke tale om et godt, men kun om et taaleligt Udfald paa sin Disputering med øvede Mestere, der alle ere imod ham ex officio, som besforuden kjender Videnskaben i hele sit Omfang, langt anderledes end Præsten, der kun bruger Refultaterne deraf. Og fordum havde man en Pro ses og en Defendens, da var der dog lidt Haab for den Uøvede og Hielp i et kritisk Øieblik, men nu da, saavidt jeg veed, hverken bruges Præses eller Defendens, men kun en Respondens, saa er Sagen naturligviis vanskeligere. Ja, omendskjøndt ei vedkommende Opponentere end ville vise sig saa facile som egen og Universitetets Ære tillade, saa er der dog kun vanskelig nogen heldig Udgang at haabe for Doctoranden, ja han kunde maaske endog staae Fare for at maatte forlade Cathedret med Skamme, og hvilken Præst kan og bør udsætte sig for denne muelige Ende derpaa, 5. Dernæst efterat denne hede Dyst er overstanden, kreeres han dog ikke med de sædvanlige Ceremonier til Doctor Theologie. Han er altsandnu uvis, om han, efter alle de der paa gjorte Opofrelser og Bekostninger, erholder Værdigheden. Disputatsens Udfald skal nu indberettes til Høie Vedkommende, og Allerhøist Resokution derpaa forventes, om Fakultetet maa kreere Doctoranden og udstæde Diploma eller ei. Paa fremmede Universiteter kreeres Doctoranden strax efter Disputatsen af vedkommende Decanus, og overalt, naar Disputatsen er antaget, har man der ingen flere Vanskeligheder eller mere er i Uvished, om man erholder Værdigheden eller ikke. Men sæt nu, det som er saa let mueligt for Præsten, der ingen Øvelse har i at tale Latin, at Forsvaret gik slet fra Haanden, at Fakultetet, om det end aldrig saa gjerne vilde skaane, maatte indberette Sagens virkelige Gang, og Dyctoranden altsaa efter saa mange Hindringers Overvindelse, efter saa mange Bekostningers Udgivelse, og efter saa store Anstrængelser, blev nægtet Graden! Vardet da ikke tungt, og hvo vil vel paatage sig saa mange Besværligheder, og opofre saa meget, og da, naar man var kommet til det yderste og havde overstanden Disputatsens Hede, da aldeles at forfeile sin Hensigt og sit Ønske. Men kunde let, uagtet alle sine Talenter og al sin Lærdom, fordi man enten ikke besad Færdighed i at tale Latin, eller fordi man manglede Aandsnærværelse, eller endelig fordi Hukommelsen ikke stod En bie, tabe hele sin litteraire Ære og en Deel af den borgerlige med og skade sig selv, sit Embede, sin Stand, Hvo tør da, om han end baade er talentfuld og lærd Mand, vove sig ud paa denne Bane, Man fortænke da ikke den, der ikke tør og ikke kan og ikke bør. Hvad man altsaa i denne Henseende maatte ønske, var, at den geistlige Mand, der attraaede Doctorværdigheden, maatte, naar han ved sin theologiske Erudition i Forveien hæderligen var bekjendt, og Beviser derfor laae for Publikums Øine, fritages for dette Forsvar ligesaavelsom Udlændige, eller dog i det mindste beskikke en Defendens, der baade vilde og kunde antage sig ham. 6. Fremdeles har man troet, at den theologiske Doctorværdighed ikkun blev uddeelt ved visse Høitideligheder, og at man maatte have enten et Vink eller vel endog en formelig Jndbydelse fra Fakultetet til at indkomme med Disputats. Denne Mening har almindelig været udbredt og maaske ikke uden Grund. Da Hans Majestæt, som Kronprinds, holdt sit Jndtog 1790 var der Promotion i alle Fakulteter, hvortil der var skeet Jndbydelse. At nogle udmærkede geistlige Mænd, f. Ex. den berømte Professor Lars Smith og andre blev forbigaaet eller forglemt, dertil var vel ingen anden Aarsag end at disse Mænd ikke vare fornemme geistlige Embeder. Men den slemme Følge havde det dog, at denne berømte Mand, der næsten ene af alle Skribentere antog sig det lidende og mishandlede Dyrs Sag, igjen gik vort Universitet forbi, og tog Graden ved et fremmed Universitet; og i hans Fodspor fulgte nu en heel Hoben andre. Siden den Gang er i Aviserne skeet en offentlig Jndbydelse af alle Faculteter, og nyelig skal, efter offentlige Blades Anmældelse, være skeet en offentlig Jndbydelse, og i Forbindelse med den, en privat, efter Rygtet til enkelte Medlemmer af den geistlige Stand, ja man siger endog til alle vore Amtsprovster og endogsaa til nogle der ikke ere i fornemme geistlige Embeder. Skulde der end ved denne Leilighed være nogen forglemt eller forbigaaet, som Anmelderen ikke veed, saa maa dog vort Pengevæsen og Geistlighedens trange Kaar, nu sikkre for, at det ikke vil have hiin Følge. Dog seer man nu af Hr. Dr. Sommers Promotion, at Gradens Uddelelse just ikke er bundet til visse høiere Høitideligheder, men at man endogsaa kan faae den ved andre Leiligheder. Jmidlertid har Troen hidindtil været saaledes, og det er mueligt at det har afskrækket Een og Anden fra at melde sig. Thi at Herr Dr. Sommer skulde være den eneste værdige Mand iblandt den danske Geistlighed, og den eneste der kunde attraae den i hele 20 Aar, vil den danske Geistlighed vist ikke paa nogen Maade lade sig overbevise om, den ærværdige Mands Kundskaber og Fortjenester i alle Maader desuagtet ukrænkede. Thi han har viist dem alle en god Vei. 7. End videre er der maaske og denne Grund, hvorfor saa faa i de sildigere Tider have søgt akademiske Værdigheder, at den Anseelse, som de akademiske Værdigheder give i Staten og i Forhold til andre Værdigheder i Staten, er saare ringe. En Doctor Theologi, som er den høieste akademiske Værdighed, haver Rang : Anseelse og Gang i Staten ved alle Høitideligheder med No. 3 i 6te Klasse, under Professorer ved Odense Gymnasium, under Consistorialraader, under virkelige Cancellie og Kammerraader, under Bankocommissairer, under, Professorer ved Maler, B. og B. Akademiet i Kbhavn; en heel Klasse under Amtsprovster, Hofjunkere og Forskjærere, og andre Justitsraader, og Kapitainer til Søes og Majorer til Lands. Naar man nu betænker dette og veed, at de fleste Kongelige Embedsmænd ere i det mindste virkelige Kancellie, Kammer, ikke sielden virkelige Justitsraader, uden at der til nogen af disse Værdigheder behøves den Flid, den Anstrængelse, den Opoffrelse og den Voven, som den maa gjøre, der attraaer den theol. Doctorværdighed, naar han dertil skal være værdig; da vil det vist ikke falde nogen forunderligt, at geistlig Mand, der forresten er værdig, under saadanne Omstændigheder hverken kan attraae den, eller, om han end attraaede den, dog ikke vil opofre noget derfor. Nei, de akademiske Værdigheder, skjøndt ærværdigere i og forsig selv, have ikke den Anseelse, som de nødvendigen maa have, naar de skulle eftertragtes, under saa store Farer og Opofrelser. Der gaaer dem, som Videnskaberne, hvor disse ikke høitagtes og respecteres, der bliver heller ikke Videnskabsmanden, eller de Værdigheder, som disse qvalificere til, betragtet med nogen Anseelse. - Anderledes var det i gamle Dage. 8. Dernæst give de akademiske Værdigheder heller intet Fortrin til hastigere Befordring i Embeder, ligesaalidet som Adgang til andre Emolumenter. Engang havde kun graduerede Personer Adgang til at holde Forelæsninger ved Universiteter, havde altid sikkert Haab om, snart at stige op til anseelige geistlige Embeder. Nu er det ikke saaledes. Af alle vore Amtsprovster er ikkun een eneste gradueret. Der er nu heller ikke fra denne Side nogen Opmuntring til at eftertragte akademiske Værdigheder, og allermindst til at opofre og vove saa meget derfor, som der maa opofres og voves, naar man skal kunne indstille sig med Ære og Værdighed. Desuden er ogsaa Videnskabelighed nu mere almindelig end den nogen Tid tilforn har været, og jo sjeldnere en Ting er, desto større Agt pleier den altid at være i, og desto mere gjør man af dem der have den. 9. Endelig have de mangfoldige Misbrug, der ere skeet med de akademiske Værdigheder, havt en ikke liden Jndflydelse paa at gjøre Værdighederne ringeagtede. Det er noksom bekjendt, at ikke alle dem, som have faaet akademiske Værdigheder, have dertil været værdige. Jsær har dette været Tilfældet med den theologiske Doctorværdighed. Universiteterne uddeelte den til enhver, der under sit Navn indkom med en Disputats, uden at erkyndige sig, om den, som kom med Disputatsen havde skrevet den selv eller ikke. Saaledes har man seet Doctores Theologiæ, fra hvilke man hverken før eller siden har hørt det mindste videnskabelige, og hørte man noget, saa overbevisedes man om, at her var begaaet en Feil, der siden ikke lod sig rette. Man har endogsaa gaaet saavidt heri, at man har tilbudt den Philosophiske og den juridiske til Personer, der aldrig have viist eller kunnet vise sig som Lærde, og man ansaae det endog for en Naade, naar de ville modtage den, som de dog siden viste ikke saa megen Opmærksomhed, at de beholde Titelen iblandt deres øvrige Titler. Herfor har, Gud være Tak, dog vort, og næsten vort Universitet allene, holdt sig reen. Thi disse ere Misbruge, som paa ingen Maade kunne billiges eller undskyldes. Men saa meget man paa den ene Side maa ønske, at man ikke er for facil, saa at man admitterer enhver der kan betale for at skrive en Disputats eller sammenflikker en af andre berømte Mænds Værker; saa meget maatte man igjen ønske, at man ikke drev sin Strenghed alt for vidt. Naar man af en geistlig Mand, som ikke allerede har været Universitetslærer i flere Aar, kræver, at han skal være ligesaa beløben i den theolog. Videnskabs hele Omfang, som en gammel Universitetslærer, naar man af Præsten fordrer at han skal skrive og tale ligesaa godt og ligesaa færdigt Latin, som Hine; naar man kræver at han, i den Disputats, han indsender, skal vide og anføre alt hvad derom er skrevet; saa er det aabenbart at man fordrer for meget, og aldeles ikke erindrer sig, at Universitetslæreren allene har Videnskaben at leve for, men Præsten sit Embede, der meget ofte kun levner ham ringe Tid til videnskabelige Undersøgelser, medens Universitetslæreren. derpaa kan anvende al sin Tid, ligesom han og allene derfor er Embedsmand. Naar man endelig ringeagter Originalitet, bryder sig intet om Manden har tænkt selv, prøvet selv, har gjort nye Opdagelser eller ikke, men kun om han har druknet sin Desputats i et Ocran af Noter og Noters Noter, og Citationer uden Tal, der vel mægtigen kunne slaae den Ukyndige, men som den grundige Lærde godt veed, hvor yderst let man kan komme til; saa troer jeg at man ikke sørger for Videnskabernes Tarv, men kun befordrer Ostentation og Pralerie, der intet gavner, og afskrækker enhver tænksom og grundig lærd Mand fra alle akademiske Værdigheder. (Fortsættes.)