Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-02-15
Hor kjøbenhavnske Correspondent har i sidste Onsdags kortelig refereret Hovedindholdet af dette mærkelige stykke. Vi skulle idag meddele nogle Betragtninger, i en senere Skrivelse har anstillet i Anledning af samme. Det hele Project er egentlig gammelt, vi have hørt omtale forlængesiden, og det skal tilhøre Hertugen af gustenborg. Hvad der er mærkeligt ved denne Fore ling er ikke den Suffisance, hvormed alle Paastande ere husatte - thi det er man jo vant til hos Slesvigholmere – men den Uvidenhed, som den røber om Dan res Statsforfatning. Ridderskabet begjærer af Kongen, han skal erkjende begge Hertugdømmers Uafhængighed den danske Krone, men det er meere, end der staaer i ingens Magt. Kongeloven indrømmer vel de danske synger en uindskrænket Myndighed over Undersaatternes grson og Eiendom, skjøndt det iøvrigt er bekjendt nok, Domstolenes Uafhængighed er ligesaa stor her som i get andet Land, men hvad derimod Rigets Jntegritet gaaer, da ere Kongerne bundne ved selve Kongeloven, Pad Mening man end kan have om Arvefølgen i Hol sen, saa er det dog uomtvisteligt, at der er visse Dele straf, Pinneberg, Altona og Grevskabet Ranzau, der hvivlsomt følge med den danske Krone, hvad selv Falck Fjender i sin Handbuch der schleswig-holsteinische Privat ris. Til denne Krones Besiddelser hører fremdeles sertugdømmet Slesvig, der er uadskilleligt forbunden med sonen, og, hvad der endelig ikke tidt nok kan fremhæi selve dette Hertugdømme findes der Districter, der gjøre integrerende Deele af Kongeriget. Loherred, Mø Fiender og Ballum Birk, et District med 12,000 JndJanere, høre, saavel i verdslig som geistlig Henseende, der Ribe Stift, altsaa til Kongeriget, ligesaa vist som bland og Falster gjøre det; i Nordslesvig findes end Dere det store Tørninglehn med 27 Sogne, der i geist Henseende høre til Ribe Stift, og Als er et dansk og ske et slesvigsk Bispedømme. Alt Dette – det er de holsteenske Prælaters og Rid skabs beskedne Fordring - alt Dette skal Hs. Maje Et aftræde til den nybagte slesvigholsteenske Stat, ikke lingen dertil ved Vaabenmagt, men midt i den dybest feed, kun fordi Slesvigholstenerne med stor Uforskammet forlange det. Han skal bryde sine helligste Forpligder, han skal ikke laane Øre til sit tro danske Folks stotest, det er det, som de loyale Prælater og Ridderskab de at forlange af Danmarks Konge. Hvad Svar en disse Mænd troe, at de vilde faae, hvis de afforhertugen af Oldenborg begjærede, at han skulde træde Eutin til deres projecterede Stat, Men de ste Regning paa den danske Langmodighed, og stole at den kan man byde, hvad det skal være. Fædrelandet har ogsaa omtalt denne Adresse i en og velskreven Artikel, hvori det slaaende har beviist holdbare i Ridderskabets Paastande, og hvad Opfylsen af dets Forlangende vilde føre til. Vi have for alt det i dette Blad, at Danmarks Tiltrædelse af det se Forbund – og det vilde aabenbart blive den nødvendige Følge af Ridderskabets projecterede Unionsstat – vilde medføre Landets nationale og politiske Undergang. At det iøvrigt kunde have materielle Fordeele for Danmark, at tiltræde det tydske Forbund, ere vi ingenlunde blinde for; det er altid en Fordeel at høre til en stor Nation, og vi indrømme, at hver den, som har agtet paa Tidernes Tegn, maa erkjende, at den Tid er kommen, da de smaa Nationer, eller rettere Folkestammer, som hidtil have ført et isoleret Liv, ikke længere kunne forblive i deres Afsondring, men enten maae, hvis Folkeganden i dem er uddød, finde sig i at gaae under, eller ogsaa slutte sig til deres Stamfæller for i et nyt Samfundsliv at kunne udvikle den Kraft, der er nødvendig for at kunne hævde sin nationale og politiske Berettigelse. Den danske Folkeaand har aldrig været synderlig kraftig, derom vidner dens Historie; den har bestandig tabt Terrain baade mod Øst, mod Nord og mod Syd, nu sygner den aabenbart, thi den sentimentale Koketteren med Skandinavisme, og danske Samfund give vi ikke meget for. Den forekommer os at have en Deel Lighed med den megen Bronten, man havde i Krigsaarene 1807–14 paa samme Tid, som Danmark gik sin dybeste Fornedrelse imode. Hvor lidet der endnu har udviklet sig en virkelig skandinavisk Folkeaand, derpaa afgiver netop disse piinagtige Tider et slaaende Beviis; thi det ligger dog vel klart for Dagen, at saavel Nordmænd som Svenskere - Undtagelser tale vi ikke om – betragte den Kamp, som den betrængte danske Nationalitet maa føre for sin Tilværelse, som dem i Grunden uvedkommende, og hvis Nationalitet var Noget, som et Folk kunde skifte ligesom det skifter Dynasti, saa var der neppe meget at betænke sig paa, hvad enten det danske Folk skulde slutte sig til den levende, kraftige os tilvinkende tydske Folkeaand, eller til den skrantende, fremkunstlede skandinaviske Folkeaand, der endnu ikke har givet noget virkeligt Livstegn fra sig, og hvis Repræsentanter, idetmindste i Norge, kun med Mistænksomhed synes at indbyde os til at gjøre Selskab, Men hvad skal der da gjøres for at styrke den sygnende danske Nationalitet? Hvad skal der gjøres for at sætte Mod i den forknyttede Folkeaand, Vi ville svare med Fædrelandets Ord: "Det gjælder om at vise Gierningen, at vi troe paa vor Ret, og at vi ere villige til at offre Liv og Blod for den." Javist, derom gjælder det, at denne Tro bliver til Kjød og Blod i det danske Folk, thi først af en saadan levende Tro fremgaaer frugtbare Gierninger, og Historien giver os meere end et Vidnesbyrd om, at selv et lille Folk, naar det har været enigt, og gjennemtrængt af en enthusiatisk Overbeviisning om sin Ret, er gaaet seierrigt ud af Kampen mod overmægtige Angribere. Troen er altsaa det Første, er den ikke tilstede, saa komme Gierningerne ikke heller. Men hvorledes skal denne klippefaste Tro, denne enthusiatiske Overbeviisning om sin Sags Retfærdighed (vi tale naturligviis med Hensyn til Slesvig) vækkes hos det danske Folk, hos et Folk, der aldrig har reist sig enthusiatisk for nogen Sag, Hvis det er muligt, kan det kun skee ved at de lærde og skriftkloge Mænd, de Mænd, til hvilke Folket seer op med Tillid og Ærbødighed, tale til Folket med Historien og dens Acter i Haanden. Folket har Ret til at vente dette af disse Mænd, selv har det hverken Tid eller Evne til at forske i Kilderne, eller fornøden Kundskab til at gjennemskue Spidsfindighedernes og Underfundighedernes Væv; det har Ret til at sige: "Viere opvoxede i den Tro, at Hertugdømmet Slesvig er en Deel af vort Fædreland, men nu siger man Nei, og paastaaer, at det hører til et nyt Hertugdømme, som vi aldrig for have hørt omtale, og som kaldes Slesvig=Holsteen; man har ogsaa sagt os, at Landet i gamle Dage var beboet af Danske, og vi have hørt, at omtrent Halvdelen af Beboerne endnu skulle være Danske; men manfortæller os nu, at det er ikke saa, at de Danske kun som Tyve ere komne i Landet, at de nu skulle forjages, og at i Fremtiden ingen uden Tydskere maae boe der, ja man truer os endogsaa med, at vi skulle jages ud af Jylland, hvilket vi nok troe ogsaa vil skee. Hidindtil have vi kun hørt de saakaldte Slesvigholstenere tale, og J, Boglærde, der dog bør vide Besked om Tingen, have tiet bomstille, saa at vi næsten begynde at tro, at Slesvig=Holstenerne have Ret, og have de Ret, saa maae vi finde os i det Uundgaaelige; thi Ret og Sandhed gaaer fremfor Alt i Verden; men have de Uret, saa agte vi at forsvare vor Ret med Liv og Blod. Vi henvende os derfor til Eder, J Mænd, der lønnes af os til at granske i Historiens og Lovens Bøger, og vente, at J ville ansee det for en Pligt at sige os, hvad J ansee for Ret i denne Sag. Naar derfor Fædrelandet, mener, at Historien bør lægges tilside, da man dog ikke spørger om dens Vidnesbyrd, at den dog kun er et Redskab, som man anvender, naar man troer det kan nytte, men som man kaster haanlig bort, naar det ikke kan fremme Ens Planer, et smukt Skildt, man stundom hænger udenfor Magtens og Nødvendighedens Dør, men ikke det Compas, hvorefter man styrer sit Fartøi, saa beviser det ikke Andet, end at for den Samvittighedsløse er Alt et Redskab. Religionen er for mange Mennesker heller ikke Andet end et Skildt, og ingenlunde det Compas, hvorefter man styrer, men derfor har dog endnu Jngen meent, at Religionen bør kastes overbord. Naar Fædrelandet fremdeles mener, at om man end skrev 50 Bind fulde, saa vilde de tydske Professorer dog besvare dem med 500, saa viser dette tilfulde, at Fædrelandet, kun tænker paa Stridsskrifter, mod tydske Professorer og slesv.-holst. Partiskribenter; men det er sandelig ikke for dem, at der skal skrives, paa dem er enhver Grund spildt, og et Forsøg paa at overbevise dem, vilde være det samme, som et Forsøg paa at vaske en Morian hvid. Men vi gjentage det, det danske Folk har et Krav paa, at dets stemmeberettigede Mænd, navnlig Universitetets Professorer, udtale sig. Det kan ikke være Andet, end at det maa bringe Folket i Vilderede, naar det stadigt hører den ene Part tale, og aldrig den anden; det kan ikke være Andet, end at det maa svække Regjeringens Tro paa Folkets Villie og Overbeviisning, naar den seer, at de Mænd, der ere meest competente til at have en Mening om Sagen, iagttage en dyb Taushed, og naar den saa at sige seer sig ene skudt ud paa Kamppladsen. Det er saaledes en Pligt mod Folket, og en Støtte for Regjeringen, at der kommer en videnskabelig Begrundelse af Danmarks Ret for Dagen. Men af ikke mindre Vigtighed er det for Europas og navnlig for vore skandinaviske Naboers Vedkommende, at de komme til Kundskab om, at Danmark ikke mistvivler om sin Sags Retfærdighed, at Danmark grunder sin Adkomst til Slesvig paa Andet og Mere, end paa, at Slesvig er en nødvendig betingelse for dets Existents - en Grund, der egentlig ikke er Andet end een tiggeragtig Appel til Europas Barmhiertighed. Hvad dømmer man omen Mand, der lader sig æreskjænde, uden at aabne Munden til sit Forsvar, der taaler, at man bestrider Retmæssigheden, af hans lovlig erhvervede Eiendele – vil ikke Enhver troe, at han stilkiende erkjender Rigtigheden af sine Modstanderes Paastande, maa ikke Europa troe det Samme, om Danmark, J en Række af Aar har det været oversvømmet af slesvig-holsteenske Partiskrifter, hvorom Europa ingen Mening kan have, da det kun kjender lidet til Danmarks Historie, og slet Jntet til de slesvigske Forhold, fra dansk Side er der kun i Ny og Næ, udkommen en Pjece, der har behandlet Begivenhederne fragmentarisk, og som ikk har været understøttet af, havd der gjælder saameget i Verdens Øine, et vægtigt Navn. Maa Europa ikke tilsidst komme til den Tro, at Danmark veed Jntet at fremføre til sit Forsvar, og at Slesvigholstenerne have Ret, naar de paastaae, at det Hele reducerer sig til, at et lille, forfængeligt Folk, for at friste en kum melig Existents, vil gjøre et Forsøg paa, om det kan lykkes at rive endeel af Tydskland til sig? – Vi have forhen talt om Skandinaverne, vi have beklaget os over den ringe Deeltagelse (saagodtsom ingen), de have lagt for Dagen under den haarde Kamp, som deres danske Brødre have at bestaae for at hævde sin politiske og nationale Tilværelse. Men hvad er nu Grunden hertil At de ingen sand Tillid have til deres danske Brødre; thi hvor kan man have Tillid til den, som ingen har til sig selv. Historien skal altsaa ikke paakaldes for Slesvigholstenernes Skyld, og heller ikke for de tydske Professores Skyld; men den skal paakaldes for det danske Folks Skyld, for den danske Regjerings, for Europas og for Nordens Skyld. Dog – det er ikke nok, at der tales; der maa ogsaa handles. Folkets Sag er det, at godtgjøre sin Ret, og for Europas Aasyn at udtale den bestemte Villie, at ville forsvare denne Ret; Regjeringens Sag er det, støttet paa Folkets Overbeviisning, at handle, og vi have allerede for flere Aar siden i dette Blad udtalt den Overbeviisning, at det eneste, sikkre Middel til at betrygge Danmark mod Tydsklands Overgreb, er at give Holsteen sin egen Forfatning; saalænge det ikke er skeet, er der heller ikke at tænke paa, hvad Fædrelandet foreslaaer, at forene det truede Lem (Slesvig) fast og uopløseligt med Statens hele Organisme ved levende Jnstitutioner. Men om end Regjeringen skulde troe sig forhindret i denne Udsondring af Holsteen af den danske Statsorganisme ved de uheldige i den senere Tid hyppigt gjentagne Erklæringer og Holsteens og Slesvigs administrative Uadskillelighed, saa er der dog mange andre Forhold, hvor Regjeringen kan virke ubunden. Vi indsee saaledes slet ikke, hvad der kan være til Hinder for, at organisere det holsteen-lauenborgske Contingent særskilt, og derved vilde allerede vindes det Betydelige, at det tydske Forbunds Militairgrændse blev bestemt. En anden Handling, som vi heller ikke kunne indsee, at der kan være nogen sand, væsentlig Hindring i Veien for, er, hvad der saatidt er lovet, at hævde den danske Natiomalitet i Slesvig; men er det virkelig Regjeringens Alvorssaa maa der gjøres Noget, saa maa der oprettes høier danske Underviisningsanstalter i Hertugdømmet, og en Lærestol for slesvigsk Ret ved Kjøbenhavns Universitet. Men hvad der skal gjøres, maa gjøres snart; th. Fjenden hviler ikke, og han vinder hvert Aar Terrain ved vor Uvirksomhed og Ligegyldighed.