Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-08-19
Om hans videre Opdragelse har man formodentlig bekymret sig lidet eller intet. Vild og raae voxede han op, lærte hverken at læse eller skrive, og istedenfor opklarede Religions Begreder, opfyldte det dummeste Bigotterie og den eenfoldigste Overtroe hans Hoved og Hjerte. Jmidlertid viser der sig i hans yngre Aar intet paafaldende Spor af hiin ubøielige Egensindighed, og hiin blinde umættelige Hevngierrighed, hvormed han senere hen saa tøileløs styrtede sig i Fordærvelse. Tilfældet førte ham 1737 til Elze, hvor han i sit 18de Aar traade som Aviskarl i Tjeneste hos en Borger der, ved Navn Jakob Sander. Efter 2 Aars Forløb, hvori han efter al Tilsyne, ladenhed havde tjent sin Herre troe og lydig, tog en Enkekone, kaldet Basen, ham som Staldkarti Huset. Ogsaa hos denne udholdt han det i tre hele Aar, uden at paadrage sig nogen anden Bebreidelse, end den meget tilgivelige, at han drog alt for megen Omsorg for sine Heste og forede dem for godt. Jmidlertid foranledigede den tilfældige Omstændighed, at hans Madmoder, der endnu ikke var nogen aldrende Kone og i Særdedeleshed var ham bevaagen for hans Troeskab og den omhyggelige Omsorg han bar for hendes Huus væsen, ham til det daarlige Haab, at han vel endog ved et Giftermaal med hende, kunne gjøre en glimrende Lykke. Men da dette Hjernespind slutteligen blev til Intet, blev han paa engang kjed af Alt, gik bort og lod sig hverve af de brunsvigske Tropper som Soldat. Dog ogsaa i denne Stilling var han ikke tilfreds Han vidste dog igjen snart at forskaffe sig sin Afskeed, og vendte tilbage til Byen Elze, hvor han som et nærsomt Sted, troede lettest at kunne fortjene Livets Ophold. For destolettere at erhverve dette, giftede han sig her den 10de Februar 1740. med Sophie Blume, en Datter af Stadsvinehorden, og blev inddrømmet Bopæl hos sin Svigerfader. Han førte med hende, saa vidt bekjendter, et temmelig lykkeligt Ægteskab, og var hende stedse troe, ligesom heller ingen kan sige omham, at han har udsvævet i denne Henseende. Hun skienkede ham to Børn, men som allerede tidlig døde, derimod levede hun selv i hele 40 Aar efter hendes ulykkelige Mand, og ernærede sig hendes trængende Alderdom af milde Gaver, som godhjertede Jndvaanere i Staden, af og til til sendte hende. Dette var nu den Daglønner, hvorpaa som sagt, den almindelige Mistanke faldt, uden at mani Begyndelsen kunne forklare sig de Bevæggrunde, der havde forledet ham til Udøvelsen af hine skrækkelige Forbrydelser. Kun den Omstændighed at han var udelukket fra Arvefølgen efter sin Fader, synes at have havt en sørgelig Jndflydelse paa hans Carakteer og lagt Grunden til det uforsonlige Menneskehad, som viste sig talende nok i hans hele Udvortes. Hans Blik var altid skye og forvirret, hans Mine mørk og tilbageskrækkende, hans hele Væsen hemmelighedsfuldt og indsluttet i sig selv; han talede lidet, undgik med Villie al nøiere Omgang med fine Ligemænd, i Særdeleshed i alle offentlige Selskaber, synes ikke at troe nogen i hele Verden, og fandtes ofte paa eensomme Steder, hvor man sædvanligviis saae ham hensunken i dyb Eftertanke. Forunderlig var det ellers hvilke ubetydelige Aarsager og elændige Smaatting, der havde forledet dette bevngierrige Menneske til hans sorteste Handlinger, og man ville have funden det utroligt, havde han ikke selv bekjendt og tilstaaet dem i hans sidste Forhør. Man havde ham ogsaa stærkt mistænkt for, at han havde sat saamange Gange Jld paa Byen, for desto sikkrere at kunne stiæle, men det er beviist, at han aldrig havde tilegnet sig fremmed Eiendom, paa en uretmæssig Maade; han kunne snarere have gjort det for at lægge sin patriotiske Tjenstfærdighed forDagen, thi ingen hialp hver Gang ivrigere med at rædde og slukke, end just den ulykkelige Mordbrænder selv.