Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-02-20
Svar paa Gaaden i Nyeste Skilderie. af Kjøbenhavn No. 10.4 Anker. Veg iklender en gyselig Sphine, som vel heel Blandt jordiske Rædsler kan kaldes den største. Men vild og forfærdelig er og hver Deel Den sidste gaaer egentlig om i den Første Vel hundrede Tusinde skialv for dens Blik, Og hundrede Tusinde faaes den bedaare: Da Bugt selv med Lykken dens Rasenhed fik, Flod mangen en Fryds og Fortvivlelses Taare. To Gange den levende steg til sin Grav, Men op, ikke ned, paa Retfærdigheds Stige: Som Afgrundens Fængslede midt i sit HavDen tilter omsonsk imod Himmelens Rige. Et der, men herneden, hvor selv for dens Liig, OOphøiet, men uhængt, end Freden maa grue, Den venter end eengang i rottende Krig, Maratters Opstandelse, kronet, at skue. Dens Stierne vel prises i mangen en Vrag Hvor Lunten til Oprør i Asken end brænder; Men Verden forgaaer for dens Fiender forgaae; Thi Jorden forgaaer for dens mindste blandt Fiender. Baggesen. Om Konsten at blive rig. (Fortsættelse; see No. 11.) Disse ere omtrent de Vink, der ville være tilstrækkelige for den, som har Naturanlæg til dette Fag. Kun Skade, at man nyligen har begyndt, at standse Mestrene i Konsten, i deres Haandværk. Ogsaa her vil det snart hedde. Konsten søger om Brød, og dem, der beflitte sig derpaa, vil snart ikke blive andet tilovers, end at tye til en Schinderhannes's og Käsebiers gemene Konstred, men at give Underviisning deri, vilde føre os til alt for viid en Mark. Et ikke mindre almindeligt Berigelsesmiddeler saakaldet Tyverie, eller den Konst, ved et behændigt og umærkeligt Haandgreb, at tilegne sig fremmedt Gods. Den, som vil lægge sig efter denne frie Konst, maa forene Mod med Legems behændighed, Aandsnærværelse med klog Benyttelse af Tid og Leilighed. Alle Landes og alle Tiders Lovgivere have erklæret Tyvene Krig, og bygt Galger og Tugthuse for dem. De første havde imidlertid sædvanligen den Skjebne, kun at maatte bære Stympere og Begyndere i Konsten, hvilke, som saadanne, fuldkomment fortjente Galgen, da derimodVictuaserne gik dristigen under samme, ligesom under en Æreport, uden at blive hængte deri, De Retslærde gjøre derfor, stor Forskjel, imellem simpet og qvalificeret Tyverie. Dirken man. f. Ex. en Mands Chatouille op med en Tyvenøgle, og skjeler 50,000 Rbdlr., fra ham, saa er det et simpelt Tyverie, som, om man end til Gange i Forveien havde stiaalet, men det forstaaer sig, uden at gribes, fører i det Høieste 2 Maaneders til 2 Aars Arbeide i Forbedringshuset med sig. Er man derimod saa enfoldig at brække Døren op istedetfor at dirke den op, eller at gaae ind igjennem et Vindue, istedetfor igjennem, en Dør, saa kaldes det gio vit Tyverie, og medfører stor Straf, Det er det Fine i Konsten, hvilket man her, som inde fleste Tilfælde, meest agter, og det vilde jo ogsaa være stor Skade om Genie, Heltemod, og Foragt for Faren skulde lønnes, med Galgen; Det Store bliver altid Stort, og fortjener ingensinde at gaae aldeles under. Derfor lader man ogsaa i de fleste Stater, der store Type løbe, og følger ved alle Domstole den fornuftige Grundsætning, ikke at hænge eller indspærre Tyvene, førend man har dem, de er naar de opdages, hvorimod man ab, instantin eller plenarie absolverer dem, der ere saa fornuftige, at tage sig i Agt for Opdagelsen og lægge sig efter at benægte Alting. Den Grundsætning, som denne Konsts Dyrkere stedse maa have for Øie, hedder: vogt dig for Opdagelsen, og sit fecisti, nega. – Da dette imidlertid er en meget mislig Sag, saasom de fleste strande paa de første Forsøg, og kun faa Udkaarne gjøre Lykke deri, saa fraraade vi det Enhver, der ikke føler en ganske særdeles Kald dertil; thi med Rette kan man sige om denne Konst: ars longe, vita brevis. Som et tredie Berigelsesmidda anbefaler sig. af sig selv Bedragerie, eller den Konst, ved vor Forstands Overlegenhed, at føre en Anden, til vor Fordeel, bag Lyset, og skille ham ved Sit Denne Konst udmærket sig fra Tyverie fortrinligen derved, at dertil udfordres større Forstands end Finger=Smidighed. Dens Virkekreds er saa udbredt og Afarterne af samme saa talløse og forskjellige, at vi maae lade os nøie med, kun at forklare nogle Hovedarter deraf, der især ere i Brug. Dertil hører frem for alt Hazardspil. Vel ere de forbudne, men at spise af Kundskabstræet var jo ogsaa forbudet – at rane, stiele, er jo ikke mindre forbudet. Naar Folk kun skulde blive rige ved at gjøre det, som er tilladt, saa vilde Verden næsten ikke bestaae af andet end Stoddere. Ved Hazardspil forstaae vi den Færdighed, paa en behændig Maade, at benytte sig af, eller tilveiebringe det Tilfælde, at lokke Pengene fra Andres Lommer ind i vore. Dette er et saa anstændigt Middel til at komme til Rigdom, at Høje og Lave betjene sig deraf med største Held; ja, selv de, der bryde Staven over saakaldte Tyve, gjøre sig ofte ingen Samvittighed af, at fuske paadenne Maade i deres Haandværk, og giøre dem Afbræk. Mesterne i denne Konst kalder man falske Spillere. Men i Grunden ere de kun forskjellige heri fra de redelige, at de selv fremlede Tilfældet, eller, som den vittige Riccaut de la Marlinierekalder det, bøde paa Lykken, og gjøre den til deres Tjener, medens Stymperen i Konsten lader sig beherske af den, og gjør sig, derved fortjent til alle Stymperes Lod, at overgaaes af Mestere, og lade disse løbe af med Fordelen. Ganske imod Sædvane vilde det ogsaa være, om man tog de Enfoldige i Beskyttelse mod de Kloge. Naar et Selskab sætter sig ned, for at spille, saa indgaaer det stiltiende det Forbund, at forsøge, hvem af dem, der overgaaer de Andre i Forstandsmidighed. Taber En paa denne Maade, paa et eneste Kort, en stor grundmuret Gaard med alle de Rettigheder han den eiet haver og som Skjøder og andre Adkomstbreve hjemle habent sibi, Hvo, som overgivent gaaer i Vandet, forundre sig ikke over, at han omkommer deri. Som en anden Affart af den ovenanførte Konst, kan man betragte Underslæb af hvert Slags. De, som forvalte offentlige Casser, gjøre ofte et meget fordeelagtigt Brug af dette Berigelsesmiddel. Den, som vil give sig af dermed, gjør meget vel i, at lade dem, der ere ansatte til at holde Control med ham, paa en snild Maade tage Deel i Fordelen, og med Affaldet deraf at stoppe Munden paa dem. Agiotage med, og Aldlaan af offentlige Penge, for egen Regning, ere saadanne Speculanters sædvanlige Konstreb. Men i intet Tilfælde bør den Almeenregel, man maae lade Andre leve med sig, nøiagtigere følges, end netop i dette. Omsonst er den bittre Død, og ligesaalidet som man kan forlange, at Nogen skal tale for os, ligesaalidet kan man fordre, at Nogen skal tie for os, med mindre at vi give ham et passende Vederlag for hans Taushed. Den ene Haand vasker den anden, er et gammelt Fyndsprog, og den, som vil bestandigen have rene Hænder, maa ligesaalidet spare paa Sæbe for Andre, som for sig selv. Overalt bør man stedse maae det saa, at man har en Syndebuk i Baghaanden; at denne Buk i alt Fald kan paatage sig vore Synder, og i paakommende Tilfælde falde som et Forsyningsoffer. Saaledes have alle kloge Folk fra ArildsTid af baaret sig ad. (Fortsættes.) Om det Slesvig-Holsteenske Bibelselskab. (Fortsættelse; see No. 11.) inder den, der har Directorium, eller den i hans Stedtrædende Ordfører, en overordentlig Forsamling af den vedvarende Commission, eller den hele Committee, fornøden, saa sammenkalder han de dertil hørende Medlemmer. For at fremme den mueligst ordentlige Forretningsgang i og uden fordenne Forsamling, har Forvaltningscommitteen at udkaste et Regulativ, der efterhaanden alt mere og mere fuldkommes, og som nøje bør efterleves.