Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-04-16
J Aaret 1800 indgik jeg i ægteskabelig Forbindelse med en tyveaarig Pige, eneste Datter af en i Jylland bekjendt formuende Familie. Vor Forbindelse var saa lykkelig, at Jntet manglede i vort Held, uden Børn, hvilke Forsynet nægtede os. Syv Aar levede vi med hinanden i en oprigtig Kjærlighed, grundet paa giensidig Agtelse. Da kom Spanierne til Danmark, og fra denne Tidspunkt daterer sig min navnløse Ulykke. En ung Officeer af det spanske Jnfanterieregiment Zamora kom i vort Huus. Hans Forførelseskunster lykkedes det, at bringe den unge, smukke Kone, der hidtil havde været et Mønster paa ægteskabelig Troskab, til at glemme sin Pligt og sin Ære. Det var den 9de August 1807, da bemeldte Regiment forlod Jylland. Jeg ledsagede det selv nogle Miil paa Veien, thi jeg troede at tælle adskillige Venner blandt dets Officerer. Da jeg om Aftenen kom hjem, var min Kone forsvunden, en efterladt billet til mig har tydelige Spor af den Sindsforvirring, hvori hun, idet hun tiltraadte Flugten, havde befundet sig. Mine Følelser vare skrækkelige. Jeg stod paa Grændsen af Vanvid. Da jeg omsider havde fattet mig lidet, satte jeg efter den Bortflygtede. Men hverken i Middelfart eller i Nyborg traf jeg Spanierne meere. Jeg kom tilbage til mit eensomme Hjem, for at begræde et Tab, der for mig var uopretteligt. Syv og tyve Aar efter denne Begivenhed, da jeg forlængst troede den Ulykkelige død, erholder jeg et Brev, hvori hun melder mig, at hun, efter at have afsonet sin Brøde ved skrækkelige, aarslange Lidelser, var kommen til Hamborg i en ussel Forfatning, at hun ikke saae Andet for sig, end en smertefuld Død, men at hun vilde gaae den imøde med Standhaftighed, naar hun torde nære det Haab, at jeg havde tilgivet hende. Dette Brev oprev mit Hjertes smertelige Saar paany. Jeg tilintetgjorde det, og besvarede det ikke. Et halvt Aar efter fik jeg igien et; der tilmeldte hun mig, at hun, efter mod Formodning at have overstaaet en farlig Sygdom, havde begivet sig paa Reisen til Kjøbenhavn, for at opsøge en Slægtning; nu var hun ankommen der, men bemeldte Slægtning var død for mange Aar siden, og nu var hun allene i den store Stad, uden Venner, uden Midler til at friste sin jammerfulde Tilværelse; hun bad mig forøvrigt ikke om en Skjerv af min Overflødighed – hun bønfaldt mig blot om min Tilgivelse, thi, saaledes udtrykte hun sig uden den kunde hun ligesaa lidet leve som døe Ei heller dette Brev besvarede jeg. Nogen Tid efter fik jecuden Angivelse af Opholdsted eller Datum, en Billet, hvori hun, næsten ulæseligt, blot havde skrevet de Ord: "Jeg skal altsaa nu døe uden at tage Din Tilgivelse med mig i Graven. . . Først nu blev jeg urolig. Den Tanke, at hun maaskee allerede var død, og at jeg, ved min Uforsonlighed, havde forøget hendes sidste Lidelser, forfulgte mig uophørligt. Jeg søgte smaaeligt efter ethvert Svor af hende, men forgiæves. Hendes Fremtræden maa imidlertid, efter min Mening, have vakt altfor megen Opmærksomhed allevegne, hvor hun har viist sig, til at det ikke, ved Menneskevenners Bistand, hvorom jeg herved paa det bønligste anholder, skulde kunne lykkes mig, enten at opdage hendes nærværende Opholdsted, eller i alt Fald at blive forvisset om hendes Død. J begge Tilfælde beder jeg, at de fornødne Oplysninger maatte meddeles mig i Breve, som under Mærket Infelici kunne indlægges paa det Berlingske Aviskontoir i Kjøbenhavn eller paa Adressekontoiret i Aarhuus, hvor jeg ufortøvet skal lade de Meddelelser afhente, som i denne Anledning maatte indløbe til mig.