Viborger Samler, 1846-06-22
Underhuset fortsætter Debatten om den irske Tvangsbills anden Læsning. Flere af Protectionisterne have i denne Debat fulgt Shaws Exempel og voteret for Læsningen, til Ex. Sir R. Jnglis, Oberst Verner og Colquhoun; men derimod vedbliver Oberst Sibthorp at erklære, at Ministeriet ingen Tillid fortjener. Desrali angreb med Bitterhed Sir Rob. Peel, idet han paatog sig at forsvare sin ædle Ven Lord Georg Bentinck i Anledning af Premierministerens Angreb imod Lorden. Desrali søgte nemlig at godtgjøre, at Sir Robert Peel allerede i Aaret 1835 havde erklæret den daværende Premierminister Lord Liverpool, at han indsaae Nødvendigheden af Catholikernes Emancipation, og til Trods for denne høitidelige Erklæring, var han i Aaret 1827, kun tilskyndet af personligt Had imod Georg Canning optraadt som den meest erklærede Modstander af den, af den talentfuldeste af Englands nyere Statsmænd forfegtede Emancipation. Sir R. Peel reiste sig og forsikkrede paa sin Ære at han i Aaret 1825 ikke havde givet Greven af Liverpool en saadan Erklæring. Evolutionsescadren har den 11te forladt Cork for foreløbig at begive sig til Bugten ved Bantry, hvor Marinefoldaterne skulle sættes iland og indøves, Frankerig. Resultatet af Afstemningen i de Deputeredes Kammer angaaende Lovudkastet om de overordentlige betydelige Creditsummer for Algerien, er den desinitive Erklæring af Kammeret, der i dette Anliggende ikke staaer i Strid med Nationalvillien, med Hensyn til de Mænd, der – som de Tracy og Dejobert - ansee Algiers Besiddelse for Frankerigs Kræftskade og ville, at Algerien skal opgives saasnart som muligt, og ligeledes med Hensyn til de Mænd, der – som Lamartine og Andre – see den eneste Redning i en til Kystpuncterne indskrænket Besætning. Lamartines Tale bekæmpedes af den utrættelige Guizot, der under Kammerets Bifaldsraab gjendrev Lamartines altfor mørke Skildringer. Rigtignok bemærkede man, at Guizot ikke med den ham eiendommelige dogmatiske Anmasselse af den ministerielle Ufeilbarhed roste Algiers nuværende politiske, militaire, administrative og coloniale Tilstand, og at Bugeauds og Dennes Systems Forsvar ikke laae ham nær paa Hjertet. Guizot vil ikke, at de Jndfødte skulle udryddes eller trænges tilbage; men han troer heller ikke paa Muligheden af en Sammensmeltning af begge Racerne; han vil, at de Jndfødte skulle regjeres saaledes som Hollænderne i de sidste Aar herske over Javaneserne, saaledes som Englænderne regiere over Hinduerne. Han udviklede de Fremskridt, Algier i enhver Henseende havde gjort i de sidste Aar, og satte imod Lamartines Klager over Grusomhederne i Dahragrotterne og de mange Razzias, den store Mildhed og Menneskekjærlighed, som Lamoriciere havde udviist imod Trarasstammerne. Men angaaaende alle de vigtige Sporgsmaal, af hvilke den nærmeste Fremtid og Algerien ere afhængige, angaaende de Jndretninger, som ene kunne tjene til en blomstrende Colonisation, angaaende Organisationen af en borgerlig, Retssikkerhed ydende regelmæssig Administration, angaaende den bedste Form for en Central og Localregiering i Algerien og den foreslaaede Oprettelse af et særeget Ministerium for Algerien, undlod Guizot at yttre sig. Denne Opløsning erklærede han at tilhøre Fremtiden; en saadan Opløsning forbeholdt han en yderligere og senere Drøftelse; disse Spørgsmaal vare, efter hans Formening, ikke modne til Behandling, endskjøndt Undersøgelsescommissionen med Dusaure i Spidsen atter erklærede sig for en øieblikkelig Opløsning af det algeriske Spørgsmaal og for den definitive Ordnen af de africanske Forhold.