Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-06-20
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Kassensken Sjette Aargang. No. 73. Haand, Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Tirsdagen den 20 Junii, 1809. Reisen til Birkerød. (Fortsat.) Svalereden. de hedenske Gudelære fortæller om Argus at kun to, i det Høieste det halve Antal af hans hundrede Øine sov, men at de øvrige vare bestandig vaagne og saae sig rundt om. En Reisende bør, om han end havde tusinde Øine, ikke have et eneste som sover. Han bør være lutter Øie, og som et Microscopium compositum maa end ikke den allermindste Gjenstand i Naturen kunne dølges for ham. Den mindske Jnfusionsdyr bør som det høieste Bjerg være hans Opmærksomhed og hans Betragtning lige værdigt. Uden dette altomfattende Blik er han intet andet end en Muldvarp, der møisomt baner sig en Vei, uden at see en eneste af de Gjenstande, den stoder paa. Da jeg var kommen ud af Kirkegaarden blev jeg en Svalerede var øverst paa Muren. Ungerne rakte den dunede Hals frem og slugede med en Appetit, som mangen en Millionair vilde misundt dem, de Korn, som Moderen med inderlig Ømhed puttede dem i Nebbet. Hannen stod ved hendes Side og syntes ret at gotte sig midt i Kredsen af sine Børn. Jeg standsede ved dette Syn, og kunde ikke see mig mæt paa denne fjerede Families huuslige Lykke. Ak, tænkte jeg - i hvor mange Familier lever man vel saa lykkelig som i denne Svale-Rede? Hvor mange Mødre sørge vel saa omt for deres Smaa, Hvor mange Fædre arbeide vel saa utrætteligen for deres uforsørgede Børn og hvor mange Børn lønne vel deres Forældre med saa taknemmelig Kierlighed, Misfornøiet over, at sand huuslig Lykke lettere findes blandt Svaler end Mennesker, fortsatte jeg min Vandring, og naaede, under forskjellige Betragtninger over det huuslige Liv, Vibensale. Den fine MandEn Flaske Madera, Hr. Vert, men af den bedste Verten bukkede sig, og gik ind det næste Værelse for at hente Vinen. Stemmen var grov som en Bjørns, men den Mand, den kom fra, saa fiin som en Greve, det vil sige i hans Klæder. Man kunde næsten kaldt ham Grev Cassimir, thi alt hvad han havde paa fra Top til Taa var af Cassimir Hans Lintøi var fiint, hans Hat var fiin, men hans Stemme var, som sagt, yderst grov Fy, for Satan – raabte den sine Mand hans Viin smager jo værre end Æddike, Hr. Vert, Lad mig faae en Flaske Langkork. Verten bukkede sig, gik ind i det næste Værelse, og kom tilbage med en Flaske Langkork. For Fanden, Hr. Vert, den duer jo heller ikke for en Skraatobak – den smager jo som dovent Øl. – Lad mig faae et Glas Punsch. Verten bukkede sig, gik ind i det næste Værelse, og kom tilbage med et Glas Punsch. Jeg satte mig lige over for den sine Mand, for at anstille Betragtninger over hans Figur. Men han var mig en reen Gaade. Røsten var Matrosens - men Klæderne Grevens. Puttede jeg Fingrene i Ørene, saa forekom han mig at være en Mand af Stand, tog jeg dem ud igjen, saa syntes han at høre til Holmens faste Stok Mine Øine sagde, at han var en fornem Mand, mine Øren at han var en grov Person. Denne Kamp imellem disse to Sandser blev endnu heftigere, da han kaldte paa Lars, og denne traadte ind i Stuen. Lars var klædt i Liberie, og glimrede saa stærkt af Sølv, at et sølvgraadigt Menneske let kunde blevet fristet til at kaste hele Personen i en Digel. Lad spænde for, raabte den sine Mand men med en Røst som om han vilde sige, sæt Seilene kant, Den fine Mand drak sin Punsch – men med megen Gravitet og uden at tale et Ord. Lars traadte ind igjen, bukkede sig dybt og sagde: der er forspændt, Herre!" Jeg saae ud af Vinduet, og her holdt en prægtig laqueret Engelsk Chaise med to Heste for, der saae ud som Løver og som den første Greve i Landet ikke behøvede at skamme sig ved at have for sin Stadsvogn, NB. naar de havde havt Topper paa. Min Nysgjerrighed blev nu end mere spændt. Havde jeg været døv eller kun lidt tunghørig, saa havde jeg uden mindste Betænkning antaget Manden for en rig Herremand – en Kjøbmand fra Vestindien – en fornem Embedsmand, hvis Sportler vare større end hans Jndkomster, – men nu opvakte Hørelsen tusinde og atter tusinde Tvivl hos mig. Saa megen udvortes Fiinhed kunde jeg, hvor meget Umage jeg end anvendte, ikke sammenrime, med saa megen indvortes Grovhed. Den fine Mand satte Hatten paa og betalte Verten sin Regning. Verten skrabede saa meget med Fødderne og vred saa stærkt paa sin hvid Bomuldshue, at jeg frygtede for der skulde gaae Hul baade paa hans Saaler og hans Hue. Men i det den Fremmede vilde gaae og Lars med Hatten i Haanden lukkede Døren op for ham, traadte en anden Cassimirs Herre ind i Stuen. Hvor Fanden kommer Du fra?" sagde den sine Mand – jeg troede – tordne mig mindst at træffe Dig her. Hvorledes staaer det til hjemme, Er der noget Nyt Der er kommet en Flaade paa hundrede Seilere, var Svaret. Død og Plaae – raabte den sine Mand det var da reent forbandet at jeg ikke skulde være hjemme. Der havde da sagtens været noget at hale." - De talede nu sammen sub ros, og da de vare færdige, trak den fine Mand sin Herr Collega ved Kjolekraven med sig, og raabte: Du skal Fanden tage mig følge med mig til Klampenborg." Verten, som just ikke syntes saa aldeles fornøiet med, at hans Gjæster bleve trukne saaledes ud af hans Huus, lod til at være en Hofmand, undertrykte sin Harme, fulgde dem med Huen i Haanden ud af Døren, slog Vogntrinet ned for dem, hialp dem ind i Chaisen, og bukkede sig endog for Vognen saalænge han kun kunde øine den. Det var nok to fornemme Herrer saade jeg til Verten, da han kom ind igjen Jo en god Dag var de fornemme, svarede Verten. "Den ene af dem har for to Aar siden faret som Matros og den anden har været Slagter."Men hvorledes kan de da nu føre det saa stort th, det er jo ingen Sag, naar man kan kapre et Skib, som er en Tønde Guld værd.""Det er altsaa to Capere."Ja, saadan kalde vi dem, svarede Verten, naar de ikke høre paa det. Men ellers saa hedder den ene Captain Peersen og den anden Captain Poulsen. Mange andre vilde her bristet i Latter; men mig stode Taarene i Øinene. O. Lykke! Du falske Flane! Det er Din største Glæde, at gjøre de Dødelige latterlige. Enten spotter Du deres Svaghed, og nedtrykker dem saa dybt, at de maa fornedre deres Værdighed, eller Du ophøier dem paa dine spraglede Sommerfuglvinger saa høit, at de gjøre sig til Latter for hele Verden. (Fortsættes.)De syn brave Brødre.