Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-09-16
Der siges paa det her anførte Sted i benævnte Skrivt: for at den religieuse Troe kan vækkes til et Liv, som med Virksomhed griber ind i det menneskelige Væsen, maa Følelsens Magt tages til Hjelp. Paa det at de i dette Sted brugte theologiskphilosophiske Udtryk maae vorde almeenfattelige for den, som ikke er Theolog, ei heller Philosoph, bør anmærkes: at religieus Tro er den faste Overbeviisning, som et Menneskes Fornuft faaer ved rigtige og tydelige Kundskaber, fornemmelig i Religionen; et Liv, som med Virksomhed griber ind i det menneskelige Væsen kan ei være andet, end en Styrke, nemlig i Overbeviisningen, som er virksom i et Menneskes hele Sind og Forhold, Følelse er Sindsbevægelse; og Følelsens Magt er mægtig Sindsbevægelse. J hine Ord siges da, for at den faste Overbeviisning, som et Menneskes Fornuft faaer ved rigtige og tydelige Kundskaber, fornemmelig i Religionen, kan faae Styrke til at virke paa et Menneskes hele Sind og Forhold, maa mægtig Sindsbevægelse tages til Hjelp. Fornuften er af Skaberen sat til at styr det hele Menneske med alle dets Evner og Kræs ter; den maae da være skikket til at udrette det, som den er sat til at udrette, og naar den er, fornemmelig ved Religionskundskaber, uddannet saaledes, som den kan og bør uddannes, da behøver den ingen Hjelp til at virke paa, eller at styre et Menneskes hele Sind og Forhold; thi dersom den har faaet en Overbeviisning, som er grundet paa rigtige og tydelige Begreber, og denne Overbeviisning er tillige levende, det er, nærværende i et Menneskes Forestilling; da vil slig Overbeviisning ufeilbarl. bestemme Menneskets Sind og Forhold. Beviser for at dette er Sandhed sees ofte i det daglige Liv, fordi enhver har den faste og levende Overbeviisning, at Jlden brænder, derfor tager ingen fat paa den. Det samme gielder i ethvert Tilfælde, i hvilket et Menneskes Overbeviisning er fast og levende, den driver det, som et fornuftigt Væsen, til at tænke og handle overeenstemmende med den faste og levende Overbeviisning, som det har. Fornuften, hvis den er uddannet, som den kan og bør uddannes, behøver da ikke Hjelp til at styre et Menneskes Sind og Forhold, men om den endog behøver Hielp dertil, ere Folelser eller Sindsbevægelser allermindske skikkede til at hielpe den. Om Sandheden af dette sidste vil man let vorde overbeviist, hvis man tænker sig det Forhold, som der er imellem Sielens Tænkevne og dens Sandseevne; skiønt begge virke giensides paa hinanden, ere de dog i flere Hensigter hinanden modsatte. Tænkevnen, som er Fornuften, Sielens ypperste Evne, er den styrende og virkende Evne, som tænker, danner Begreber, giør Slutninger og dømmer; den fordrer til alt dette et roligt Sind. Sandseevnen er en ringere Evne, adlydende og lidende, den modtager Jndtryk deels af Tænkevnen, deels af udvortes Ting igiennem Legemets Sandseredskaber; den sandser og frembringer Følelser eller Sindsbevægelser. Paa denne Maade fordrer Tænkeevnen Roe for at kunne virke; men Sandsevnen frembringer Følelser og Sindsbevægelser, og forstyrre ved disse den Sindsroe, som Tænkevnen behøver for at kunne virke. At dette er Sandhed maae enhver, som er vant til at tænke, kunne være overbeviist om, og maa have fundet, at til at tænke behøves et roligt Sind, og at Sindsbevægelser forstyrre Tænkning. Dette vidste og saa de gamle Pythagoreer, hvilke vare, som Citero siger, vante til ved Sang og Strengeleeg at kalde Sindet tilbage fra spændt Tænkning til Hvile. Efter dette styrke mægtige Følelser ikke Fornuftens Overbeviisning, men svække den snarere. Dersom dette er rigtigt, saa maae enhver Fornuftig ikke alene ønske, at alt, hvad som støder Fornuft og Sands, maa være borte fra Kristnes offentlige Gudsdyrkelse; men endog ønske, at alt, hvad som kan pirre Sandserne, og derved adsprede Mennesket og hindre det i at tænke, maa være ude af vore Gudshuse; thi vor Tidsalders saakaldte forfinede Liv, har mere end nok, af det, som kan pirre et Menneskes Sandser; og vore Gudshuse ere dog bestemte til, ikke at føde Sandserne, men til at belære Menneskets Fornuft, og at frembringe religieus Tænkning og et Forhold, som stemmer dermed. Vilde nogen uagtet dette, dog tillægge religieuse Følelser ved den offentlige Endsdyrkelse en høi Værd, da maatte det vel være gavnligt at tænke sig følgende: det er Fornuften allene, som tænker; kun ved Tænkning er det, at rigtige og tydelige Begreber faaes, og at fast Overbeviisning, som skal virke paa et Menneskes Sind og Forhold, frembringes. Sandseevnen giver ingen Begreber, den modtager kun Jndtryk og frembringer Følelse; det eneste, som den kan, i Hensigt til Begreber, virke, er, den kan ved Følelsen fremkalde i et Menneskes Forestilling de Begreber, som dets Fornuft har allerede erhvervet sig, og dette kan Sandsevnen dog kun udrette hos det Menneske, hvis Fornuft er over i at tæmme Følelsen i den Grad, at Sindet beholder under Følelsen den fornødne Roe til at kunne tænke. Efter dette tænke man sig Menneskerne ved den offentlige Gudsdyrkelse. Nogle komme der med rigtige og lyse Begreber, og ere vante til at beherske deres Følelser eller Sindsbevægelser; men den større Deel kommer der med saa, halvrigtige, utydelige Begreber, og kiende ei engang hvad det vil sige, at tæmme sine Følelser; lad dem nu alle ved Gudsdyrkelsen og dens Ceremonier føle Sindet mægtigt bevæget; hvad virker da denne Sindsbevægelse, hos de første kan den virke, at den tilbagekalder i disse Menneskers Forestilling en Deel af de rigtige Religionsbegreber, som deres Fornuft er i Besiddelse af: dog dette kun under den Betingelse, at de tæmme denne deres Følelse saaledes, at Sindet beholder under Følelsen den fornødne Roe til at kunne tænke. Derimod giør den samme Sindsbevægelse de Sidste, fordi det mangler dem paa rigtige og lyse Begreber, næsten tankeløse, og hvis Følelsen er mægtig, som bedøvede, og Følelsen selv forflyver uden nogen Virkning, saasnart Mennesket vender sig til sit Livs Arbeide og Tummel. Mange Beviser kunne anføres for, at dette er Sandhed. Ydermere, det gaaer paa en vis Maade med Sielens Tænkevne og dens Sandstevne som det gaaer med Legemets Dele og dets Lemmer; disse tabe i Styrke, naar de ikke øves og bruges, vinde derimod Styrke ved Øvelse og Brug; hvor kunne Sandserne ikke skiærpes ved Øvelse og Brug. Det er Øvelse og Brug, som giør den høire Arm stærkere end den venstre. Som det gaaer i dette Stykke med Legemets Lemmer, saa gaaer det ogsaa med Sielens Tænkeevne og dens Sandsevne; øves og bruges den første stadigt, da vorder den altid stærkere og skarpere, og tæmmer lettelig Sandsevnen og de Sindsbevægelser, som den frembringer; men dersom den sidste øves og bruges stadigt, da lader den ikke Tænkeevnen Roe til at tænke, denne taber da i Styrke i det Forhold, i hvilket Sandseernen vinder. Et sørgeligt Beviis for denne Sandhed see vi hos Menneskerne i Almindelighed, især hos Mennesker i høie Stillinger, som med den bedste Villie ere tillige følsomme, naar en snue Paatrængende forstaaer, enten ved Smiger eller ved forstilt Religieusitet, at vække slige Menneskers enten Ærefølelser eller religieuse Følelser, saa lade disse Mennesker, med den bedste Villie, men tillige følsomme, sig ikke sielden lede af deres Følelser til det, som de med en rolig tænkende Fornuft vilde selv ikke billige. Hertil kommer endnu : at naar et Menneskes Tænkeevne ikke kan tæmme et Slags Følelse, f. Ex. Letfærds eller Vellystens Følelse, da kan den ei heller tæmme noget andet Slags Følelse; og at følgelig Sandsevnen, istedet for at beherskes af den høiere Evne, vorder selv herskende, og frembringer ved hver given Anledning alle endog de meest forskiellige og afskyelige Sindsbevægelser. Beviser for denne Sandhed see vi daglig hos enkelte Mennesker, som hos hele Folkeslag. Den, som lader sig beherske af vellystige Følelser, den lader sig ogsaa ved hver given Anledning beherske af Vredes, Hovmods, Herskesyges og Frygts Følelser. Det Folk, som før beherskedes af høi Ærefølelse, af hvor mange ulyksalige sønderslidende Følelser beherskes det nu, og bliver derved et Rov for uvidende, gierrige, herskesyge Munke. Mon ikke ogsaa det største Bigotterie, som kommer Jesuitiske Kunster vel tilpas, findes hos det letfærdigste Folk, En skrækkelig advarende Lære for hver Regent, for hvert Folk, Følelser, naar de ikke beherskes af en tilbørlig uddannet Fornuft, forstyrre ikke alene enkelte Menneskers Sindsroe, men endog Staters Roe. Kun en uddannet, oplyst Fornuft, som styrer Regentens og Folkets hele Sind og Forhold, bevarer og befæster, saavel enkelte Menneskers Sindsroe, som Staters Roe.