Norske Intelligenssedler, 1776-10-09
Hvad Hr. POLIEn, Forfatter af le nouvean Testament mis en Catechisme paa Demandes & par Reponses, og Hr. Doct. Heuman have over Joh. 6, 70 71. og Cap. 12, 6, anmærket om Jnda Forræderie, og hvorfor den Herre Jesus, som dog kiendte hans onde Hierte, antog ham blant sine Apostler, det er til Jesu Kristi Alvidenheds Retfærdiggiørelse ikke allerne tilstrækkeligt; men det indeholder ogsaa vigtige og grundige Aarsager, hvorfore Jesus for sit Embedes Skyld til Spaadommenes Opfyldelse, ja endogsaa til sin Læres og Uskyldigheds Bekræftelse, har antaget Jndas blant sine Apostlers Tal. Men det synes, som om hans store Menneskekiærlighed, han ellers beviiste, herved ikke saa fuldkommen har aabenbaret sig, og de Vantroende tage deraf Anledning til at giøre vor Frelser den Bebreidelse, hvorledes det da kunde bestaae med hans Kiærlighed at antage, til desto større Ansvar, og Straf, blant sine Huus-Disciple et Menneske, om hvilket han forud vidste, at han vilde misbruge dette Embede til en afskylig Forbrydelse, og til sin egen Fordervelse: ja! over den, han selv udraaber og bevidner det Vee: Det var det samme Menneske bedre, at han havde ikke været født. Matth. 26, 24. Marc. 14, 21. Denne Jndvending er til vor egen Tillid til Jesu Kristi Carakteer overalt et Svar værd, og jeg ønsker, at følgende Betragtning maatte tilfredsstille den fornuftige og kristelige Læser. Det vilde være en højst unaturlig Forestilling om Gud og Kristo, naar man vilde troe, at Frelseren har derfor udtrykkelig valgt ham, paa det han skulde være et Redskab til hans Død, hvorved det ganske menneskelige Kiøn skulde blive forløst. Thi havde den evige Viisdom ikke kundet udfinde andet Middel end et saadant, der nødvendigt var forbundet med en udødelig Siels Fordervelse, og skulde Jndas da nødvendig ligesom blive opoffret for at redde den øvrige Menneske-Slægt fra Fordervelse, Det være langt fra, at vi skulle give Gud Skyld for en saa afmægtig Viisdom, eller for et saa grusomt Udkast til den beste Blans Udførelse! Den Regel: perear pars, ut conservetur totum, kan udøves af jordiske Fyrster af Afmagt eller Fortvivlelse; men Gud, alle fornuftige Væseners almindelige Fader, kan aldrig, saa længe han i denne Egenskab er vor Gud, ved nogen Omstændighed blive tvungen til at kiøbe endog kun med een udødelig Skabnings Fordervelse de øvriges Vel. Og heraf, synes mig, er klart, at Jndas derfor umuelig er bleven valgt til Apostel, fordi hans Forræderi har været fornødent til Forløsningens Plan. Da nu den hellige Skrift desuden ingensteds melder, at Jndas af Jesu Kristo ved eget Valg er bleven kaldet til Apostel, som det er skeet med Peder og adskillige andre, saa bliver det af foranførte Grunde sandsynligt, at Jndas har selv maattet tilbydet og tiltrængt sig det, hvorover jeg for Kortheds Skyld henviser til Hr. Doct. Heumans Anmærkninger, hvor man finder en fuldkommen Stadfæstelse herpaa. Men hvorfor har da ej vor Frelser afviist ham, da han forud vidste, at hans Antagelse til Apostel vilde udfalde for ham til Forbandelse, og ikke til Velsignelse? Dette Spørsmaal kan ikke blive ubesvaret; men man kunde besvare det med et andet: Hvorfor forhindrer Gud det ikke, at saa mange blive optagne i den kristelige Kirkes Samfund, om hvilke han dog forud veed, at dette Kald til større Jndsigter, og til et ustraffeligere Liv vil giøre deres Ansvar og Straf saa meget desto større, Ja end videre. Hvorfor giver han i denne Verden et Menneske store Beqvemheder og en viid Virksomheds Kreds, da han dog veed, at disse Gaver ville blive misbrugte, og udfalde til hans Æres Nakdeel, til sine fornuftige Skabningers Skade, og til denne uværdige Yndlings som jeg saa tør nævne ham) egen Straffældighed? Men var Jndas af sin Mester bleven afviist, eller siden efter forskudt, saa vilde dette have opvakt hos os meget skinbarere og retfærdigere Tvivl om hans Menneskekiærlighed. Havde denne Medfart da ei lige modsagt hans saa ofte igientagne Udsigende, at han er kommen for at søge og saliggiøre det, som var fortabt? Havde han ikke da beskyldt sig selv for en pralende Usandhed, da han dog har sagt: Hvor, som kommer til mig, vil jeg ingenlunde støde hen ud, Havde han da ikke just derved nægtet sit menneskekiærlige Embeds Almeenhed, Ja, svarer man, maaskee han maatte da giøre os Aarsagerne til den Forskydelse bekiendte. Og hvilke, Dog vel de sande. Men hvorledes kunde han giøre dem trolige, da Jndas, og det med Rette, kunde negte de samme, eftersom han indtil det Øjeblik, da han forraadte Jesum, vel ikke engang vilde have holdt sig selv beqvem til saadan Forbrydelse, da han kun ved en Kiæde af Lidenskaber og Laster var dertil opstegen. - Og skulde disse Aarsagers Anførelse ikke endogsaa have syntes egennyttige, og hans Carakter ufordeelagtige. Man udvikle disse Grunde, saa vil man formodentlig finde sig overbeviist, at det kom ikke overeens med Jesu Embede og Carakter, ligesom med Magt at forjage ham fra sine Disciplers Tal. Alt hvad Jesus efter sin Menneskekiærlighed kunde giøre, var dette: enten at afskrække ham ved sin Læres Fordrag, at han frivillig forloed ham; eller og ved sine kiærlige Formaninger bringe, ham til Sindsforandring. Og begge Deele har vor Frelser gjort. Det første, da han fremsatte saadanne Lærdomme, der ikke anstode deres Fordomme, Begiærligheder o. s. v. hvorved alle de, der ej meente det redeligt mod ham, efter Joh. 6, 6066 v. bleve bevægede at gaae tilbage, og ikke vandre meere omkring med ham, uden denne eneste Jndas. Hvorfor da ikke og denne? Hvorfor forblev han blandt de Redeliges Tal, Hans Egennyttighed holdt ham fast. Derover sagde og vor Frelser just sammestæds v. 70. Een af eder er en Dievel. Og hvor meget har Jesus Kristus ikke gjort for at ville bringe ham paa andre Tanker, Regne vi da hans lange, ustraffelige og hellige Omgang for intet; havde hans Prækener om at foragte denne Verdens Gods i, og for sig, ingen Kraft til at bevæge dette egennyttige Hierte, Vardet ikke af stor Kiærlighed til at forbedre ham, at han saa ofte forud sagde ham hans Forræderi, for at bevare ham fra sit Fald, Kunde noget synes meere drivende for et menneskeligt Hierte, end det frygtelige Vee, som hans Lærer og Velgiører i hans Nærværelse over hans endnu ikke udførte Forbrydelse udraaber, Havde ikke den alvorlige og meget betydende Erindring: Hvad du giør, det giør strax, skuldet giøre ham studsende, Kunde ikke den rørende Bebreidelse fuld af Sagtmodighed bevæge hans Siel, Og du forraader Menneskens Søn ved et Kys? Den gunstige Læsere seer heraf, at jeg meere angiver, end udfører, disse Grunde for Jesu Viisdoms og Menneskekiærligheds Retfærdiggiørelse. Den nødvendige Korthed fordrer det saaledes. Jeg har gjort nok, naar jeg har allene givet Kristue Leilighed til videre Eftertanke og til at overbevise sig selv derom, at Guds og Jesu Kristi Forholds opmærksomme Overveielse saaledes som mod alle Mennesker, saaog i Besynderlighed i Jnde Exempel, lærer og overbeviser os derom, at Menneskene have allene Skylden til deres gode Hensigters ulykkelige Udfald paa sig selv, og at den ophøiede Viisdom og Kiærlighed i samme ikke allene er gandske dadelfrie; men ogsaa altid Ærbødighed værd. Christiania 1776. Første Søndag efter Michels-Dag den 6te October var til Confirmation her udi vor Frelseres Kirke: 29 Drenger og 22 Piger: Tilsammen 51. J Opsloe Hospitals Kirke confirmeret: 4 Drenger og 7 Piger: Tilsammen 11.