Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-01-14
Den ærede Forfatter har ikke navngivet sig, og altsaa er det Afhandlingen selv jeg maa holde mig til. Jmidlertid, da han selv oprigtigen har tilstaaet, at hans paatagne Undersøgelse er et temmelig heterogent Arbeide for ham, hvilket og af Afhandlingen paa flere Steder kan spores, saa indsees det allerede af denne Grund, hvor liden Tiltro hans Fremsættelser i det Hele og deraf uddragne Resultater, kunne fortjene. Jeg nægter aldeles ikke, at nogle af de Klager, der lyde fra Geistligheden, kunne være overdrevne. Thi hvor var den Ting i Verden, som ikke af Nogle blev overdreven? Men, at de næsten alle, eller dog de fleste skulle være overdrevne, er dog for Meget at paastaae. Naar derfor utallige Ansøgninger indkomme til det Kongelige Danske Cancellie, hvori det ved vidtløftige Beregninger bevises, at Udgivter ere ligesaa store, som Indtægter, og at Præsten har Jntet at leve af, saa maa der nødvendigviis være noget Overdrevent deri, for saavidt som man veed, at Præsten i Almindelighed ikke har Noget at sætte til af, og - lever dog. Alligevel kan Tingen i sig selv dog fuldkomment bestaae med Sandhed, forsaavidt at Præsten maa anvende alle sine Penge-Indtægter til Skatter, Renter, Folkeløn og andre Omkostninger til sin Gaards Drivt, og forresten har ikke Andet at leve af, end det, hans Gaard, ved Hielp af disse Omkostninger, frembringer til Føde og Klædning, d. c. Brød, Smør, Ost, Melk, Øl, Æg, Kjød, Flesk, Materialierne til en hjemmegjort Klædning til ham selv, hans Kone og Børn, hvortil dog ofte Farvelønnen alene udgjør Tøiets halve Værdi, kort sagt, det Samme, som Bonden har af sin Gaard, og som han priser sig heldig at have, om det kan lykkes ham. Men en Præst er ingen Bonde, kan altsaa heller ikke nøies med at leve som en Bonde. Og der ere vel ingen af Hans Majestæts andre Embedsmænd, der vilde lade være at klage, om deres Løn blev saaledes beskaaren, at de ikkun kunde leve som en Bonde. En Præst regner sig altid lige med en anden Embedmand. Kan han end, som levende paa Landet, spare Meget, og undvære Meget, som Embedsmanden i Staden ikke kan, saa kan han dog ikke spare og undvære Alt. Jkke sjeldent skal han fremvise sig i sine verdslige Collegers Selskab. Han vil gjerne ligne dem, saavidt anstændigt. Sine hjemmegjorte Klæder, i hvilke han vel kan reise til Kirken, Skolen, eller til Besøg hos en Nabopræst, kan han ved slige Leiligheder ikke iføre sig, hans Kone og Børn ikke heller. Har han nogle finere Klæder, som ikke ere opslidte endnu, fordi han paa Landet ikke meget har brugt dem, saa ere de formeget gangne af Moden, og han maa frygte for, man peger Fingre af ham. Hans Præstekjole fritager ham vel mangen Gang fra at bruge civile Klæder, men saa maa den dog være lidt fiin, og, naar den er opslidt, skal en ny anskafses. Der kommer Sygdom i hans Huus, og Lægen maa hentes flere Gange, og undertiden mange Mile fra. Han kan ikke byde ham ringere, end 5 eller 10 Rbdlr. Apotheket maa søges et Fjerdingaarstid, og 30 til 40 Rbdlr. kunne der neppe forslaae. En Hest, en Koe døer, og en ny skal anskaffes. Eller en Dragonhest bliver casseret; han maa sælge een af sine egne for 30 Rbdlr. og kjøbe en anden igjen for 60 Rbdlr. Et af de forfaldne Huse styrter om i et Uveir, det kan ikke reises igjen for 100 Rbd. Nogle af Bønderne faae i Sinde, at ville have deres Tiender bestemte. Han vil ikke bortgive sin Ret til et Par Tønder Korn mere i Tiende. Der bliver grandsket i et Par Dage. Præsten taber, og nu sender Tiendecommissionen ham en Regning paa 60 til 70 Rbdlr. Han kan læse selv for sine Børn, og spare Pengene til Læreren. Men han skal dog kjøbe dertil de fornødne Bøger, Landkorter, m.m., som koste betydeligt. Og nu ere et Par af de Ældste færdige til at afgaae til Skolen eller Universitetet, og da skal der en 150 eller 200 Rbdlr. til hvert, for at holde dem i Kjøbstaden. Endskjøndt nu alle disse Udgivter ikke komme paa eengang, saa komme og gjerne nogle hvert Aar, og undertiden flere paa eengang. Og, er man end saa lykkelig, en Tidlang at holde dem borte, saa kan man dog ikke dette altid. Og følgelig kan det ogsaa gjerne være Sandhed, at, saalænge man endda sidder ved Præstegaarden, kan man undertiden leve i nogle Aar, uden at have Andet, end den at leve af. Men leve alene af den kan man derfor ikke bestandigt. Skal Præsten derimod leve saaledes, at han er sikker paa at kunne dække alle Udgivter af ovennævnte Slags, som enten aarligen, eller noget mere i eet, end et andet Aar paakomme ham, saa vil ingen Rettænkende synes, det var for Meget, naar der, efter Fradrag af alle Skatter, Afgivter, Pensioner o. s. v., af Indtægten levnedes til den unge Præst 200 til 250 Rbdlr., og til den ældre, der ofte efter 20, 30 og flere Aars Tjeneste sidder med stor Familie, 5 til 600 Rbdlr. i det Mindste til sammes Bestridelse, forudsat, at de begge tjene Staten ligesaa godt, som den verdslige Embedmand. Men dette vil vist ikke befindes at være Tilfældet med Landsbykalden i Almindelighed, skjøndt Forfatteren med sin Præsts Exempel vil bevise det. Hinc illæ larymæ. De sande og virkelige Aarsager til de forLandsbyggeistligheden i Almindelighed nuværende trange Kaar og deraf flydende ikke ugrundede Klager, ere ikke vanskelige at udfinde, og kunne kun miskjendes af den, der vil fornægte aabenbar Sandhed.