Viborger Samler, 1794-03-17
Jndsendt. Jalousie. Den ugivte og ledige Stand har sine Uleiligheder, den givte og bundne har sine. - Dette er en Sætning, hvis Rigtighed Menneskets Historie hidtil uophørlig har bekræftet; og upaatvivlelig stedse vil stadfæste, saa længe vor Jord bevæges om sin Axel, og saa længe Menneske er Menneske. - Men blant alle den givte og bundne Stands Byrder kjender jeg ingen tungere, ingen ulideligere, end den indbildte eller virkelige Ulykke, den Glædesfordærver og Egteskabsdæmon. – Jalousie. Jeg siger indbildt, eller virkelig, Ulykke. Thi desværre, til Haan for vor Slægt, til Haan for Opdragelse, Fornuft, og Religion, gives der Familier, hvor det sidste Tilfælde, som grundet Ulykke, forgivter Livets de søde, de ædle, egteskabelige, Glæder jeg meener Ulykke ved virkelig Utroeskab, hist paa Konens, her paa Mandens, Side, og hist og her hos begge tillige. For Den af disse, der ikke har saa god Fornuft, eller saa megen Religion, at den jo af en dyrisk Lidenskab lader sig lokke til at fornegte Gud, spilde sit gode Rygte, smitte sin Siel, svække sit Legeme, martre sin Egtemage, forarge Selskab, Underhavende, Tienestefolk, og eget Kjød og Blod, egne uskyldige Børn, og kort for Den, der kan gjøre et saa dødeligt, et saa ulægeligt Saar i sin daglige Glæde, i sin heele Lykke - hvad Raad skulde man vide forDen? - Det maatte være dette eene: "Menneske, Menneske, lær at tænke tænke tydeligt og grundigt, over dine Handlemaades uundgaaelige Følger, Eller, er du af Naturen ej aflagt med Fornuft stor nok til at gjennemskue Sligt; da - Tag fat igien den Bog, du Daare bortkastede haanlig, fordi den vilde dito Held, og du hverken kjendte dens Meening, eller "dit eget Bedste - lær Religion og lyd dens veldædige, blide, Stemme. - Og er du en Slave eller Slavinde af fæisk Lyst, saa haard mod dig selv, at du tager i lang Betænkning at lyde dette eeneste Raad til din Frelse, da husk dig, at Kummer, som Misdæderens, og Smerter og Bagtale, og indvortes Nag, som hans, vil tidlig eller sildig begynde at forfølge dig, som den der er den hellige Naturs og Religions Mandatsovertræder."Men der gives og Egtemager, der gives og Forlovede, der, Selv ærlige, sukke under et virkeligt Onde, dog oftere martre sig med Frygt for Utroeskab, uden at have Grund nok dertil. – Dette er et Vee, der saa tidt spilder unge Elskendes, især forige Temperamenters Fryd, besynderlig deres, der Selv varme i Kjerlighed og Redelige og Evigtroe, paastaae med Føie at burde nyde et lige Vederlag af en eedsoren Mage. Disse Oprigtige, men af Lidenskab eller Mangel paa Forstand eenfoldiggjorte Mennesker, have Fordring paa al den Medlidenhed, og alle de gode Raad, som deres Veninder eller Venner formaae at opoffre dem. Dog med de Mennesker, der mangle en vels vet Forstand eller praktisk Gudskundskab - med dem er man altid ilde faren. Og for dem veed jeg og ikke i ommeldte Tilfælde andet Raad, end, som før, at vise og Dem tilbage til Fornuftens og Religionens Skole. Den, derimod, af de Lidende for hvilke jeg skriver - den af dem, der har Fornuft og Religion tillige, den er stedse god at curere. Thi vist nok har ikke den uden de i en saa vigtig Sag allernødvendigste Præcautioner indgaaet den Pakt, som Død og Troeløshed allerne kan ophæve. Og slig Forsigtighed er unægtelig imod Skinsyge den vældigste Værn. - Men - ogsaa disse Mennesker ere dog Kiød og Blod, ogsaa hos dem kan Jversyge - især i de første Kjerlighedsaar - forvirre Jndbildningskraften, denne igien Forstanden, og saaledes indjage panisk Skræk, og - hvad da, hvad Raad da - Ven, hvo du er, eller Veninde, "lad for al Ting, aldrig Mistanke, spilde dig din Roe, før du saa længe, saa forsigtig, saa nøie har undersøgt Sagen, at du har de tydeligste, derimodsigeligste Data, til at fælde en ret"færdig Dom. - Thi - Har du Taalmodighed til at høre et Øjeblik Fornuftens Røst? – er det ikke afgjort nok, at du er eenfoldig, om du ved Skinsyge bortjager din egen Roe og Munterhed, for du har den høieste Vished i din Sag, Er du ikke Ubillig i den strafværdigste Grad, om du beskylder en Ven eller Veninde paa blot og bar Mistanke, Og fortjente du at være lykkelig, om du formindskede din Kierligheds varme for en Mage, der, mueligt, endnu Uskyldig, endnu elskede dig som sin egen Siel - Skielv for at lade, før du har Grund nok dertil, din Elsker eller Elskerinde mærke din Overilelse! Du maatte maaskee forføre et Hjerte, der endnu var reent, til Mishag, over din Taabelighed, eller til Ligegyldighed mod din halvkolde Kjerlighed, eller til Foragt for dit brudte Venskab, eller kan skee til – selv den sorte Last, for hvilken din Jndbildning gyser. - Altsaa endnu engang - "Lad, for al Ting, aldrig Mistanke spilde din Roe, før du saa forsigtig, saa nøje og saa længe har undersøgt Sagen, at du har de tydeligste, de imodsigeligste Data til at fælde en retfærdig Dom!" Da først formaaer du afgiørende at beskylde, eller at J det farlige af disse Tilfælde finder friekiende. - du jo Beskyttelse og Befrielse hos Lovene. Eller er ei din Saa saa afgjort, saa vidnefast, at du tør forlange deres Hielp, eller og du for din Æres Skyld ei finder tjenligt at eske den - saa troe du kun, at Forsynets bestyrende Haand aldrig havde overladt dig til slig Lidelse, dersom det ikke havde staaet i din Magt, at sanke bløde Roser af disse hvasse Torne, jeg meener: dersom ei din Caracteer havde behøvet gjennemtrængende Kummer, for derved, som det Guld der luttres i Jlden, at faae en fordeelagtig Retning, og en Aandsforædling, der ellers ej var mulig. Og hvad? Selv i sligt Tilfælde, da din Uhæld er afgjort, og uimodsigelig beviist, er ikke end da Taalmodighed og Tilfredshed med dine Kaar en Lykke, du, om du vil, kan eje, og bør af alle Kræfter, for din egen Velfærds Skyld, arbeide paa at eie. - Harm dig daglig Fordobler du ikke derved din Møje? - Ras med Bebreidelser og Skjeldsord og Trudsler og Forbandelser, og, om du ej skjelver derfor, med Hug og Slag tillige - Men viid, at hvad du med alt Sligt udretter, er kun dette, at du danner hos din Mage en Slavisk Siel, der er god ikkun imens det er umueligt at være ond, og from allerne af Frygt for Straf, - og din Ulykke, min iversyge Ven eller Veninde, vil ligne den halvdød frosne Slange, der, naar den paa nye faaer tillive, vil gjennembore din varme Barm. Skulde du da daarlig hevne dig paa en Elsker eller Elskerindes Falskhed med - selvplagende JversygeNei, Menneske, Søg hellere i en ensom Stund, i nogle affectfrie Øjeblikke, at overbevise din feilende Mage om sin Vildfarelse, og om dens saare farlige og vidt udseende Følger. – Brug da al den Veltalenhed, at den Varme, al den Overtalelse, som pleie at smelte Hierter, der ikke endnu ere ganske forsteenede; – Og let vil du kunne anvende slig Veltalenhed, kun du lader den oprigigste, den ømmeste, Kjerlighed besiele enhver af dine Tanker. - Udretter du ogsaa hermed Jntet, saa forsøg endnu at overtale ved en huld Ven eller Veninde af eder Begge. - Men er ogsaa dennes Møje spildt, da bær, som christen Helt eller Heltinden - Selv Reen og Uskyldig - din Byrde. Grhverv dig derved Himlens altid opmuntrende Yndest! alle Retskafnes Medlidenhed, Kjerlighed, og Agtelse! Slig Erstatning agter du dog ikke ringe? - Dog finder du, vel mueligt, Skulderen endog da for svag til at bære et dagligt, et haardt trykkende Aag - saa udgyd jævnlig din Kummer, din heele Kummer, i en Vennebarm, der huuser et veldannet, troe, og ædelt, Hjerte, - Understøttet af Religion, og ledsaget af en saadan Skytsengel tillige, vil du føl at Livet endnu har Glæder for dig - Glæder, der endog kan overveie dine Lidelser, gjøre dine Kaar taalelige, lykkeligere end Manges, tusinde og atter tusinde Gange lykkeligere end den Uhældiges, der skabte dig din Møje. Kan du ikke ved et saa deeltagende, et saa ømt, et saa uskyldigt, et saa utrættet retskaffen, Forhold vinde, og lede til Dydens Vej, den Elsker eller Elskerinde, der stial dit gode Hjerte, for at fylde det med Jammer - saa troe du kun, at al anden Jver hærder - stimulerer til nye Exces -men aldrig, aldrig smelter, rører, bøier, styrer, nogen Gienstands Hierte, - og frygt og skielv, før af egen Erfaring at lære den Sandhed, at Jalousie sætter Mennesket ned i Classe med Dyrene - exponerer for Letsindigheds Haan og Latter - og medfører Munterheds Forliis - Sundheds Forliis - Uduelighed til hædrende Arbejde - og ødelægger efterhaanden al Sieleadel – i den Barm, hvor den har taget varigt Sæde!" Promemoria. ancelliet har modtaget en Forespørgsel om, hvorvidt det maa være de Handlende i Kiøbstæderne tilladt at kiøbe Træeskoe paa Landet af Bønder, som selv forfærdige dem, eller og saadan Handel skal ansees for utilladelig paa Grund af, at Træeskoe formeenes at henhøre under de Vahre, som Bonden er forbunden at føre til Axeltorv, og ved hvis Opkjøb paa Landet Forprang kan begaaes. Da man nu finder, at Afsætning af Træskoe ligesaa lidt bør være bunden til Axeltorv, som Afsætning af andre ved Bøndernes huuslige Vindskibelighed tilveiebragte Vahre, saasom Lærreder, Strømper, Vadmel m.v. saadant desuden vilde ophæve de naturligste Opmuntringer for Landmandens Jndustrie, ved at forhindre Kiøbernes Concurrence, saa skulle man tienstligst have Hr. Kammerherre til behagelig Bekiendtgiørelse for Vedkommende tilmeldet, at det maa være enhver til Handel berettiget Borger tilladt, at giøre sit Jndkiøb af Træeskoe hos Bønderne selv, som forfærdige dem. Det Kongl. Danske Cancellie den 1ste Martii 1794. C. v. Brandt. Schow. Colbiørnsen. Reiersen. Til Kammerherre og Stiftbefalingsmand Niels Sehestedt. Følgende videre Omstændigheder ved den ulykkelige Jldebrand paa Christiansborg Slot beretter Aarhuus Stifts Adresse=Contoirs Tidender fra Kiøbenhavn af 4de Martii. Man kan endnu ikke beregne Tabet af de ved den ulykkelige Jldebrand omkomne Mennesker. Det befrygtes dog at være betydeligt formedelst de mange Familier, som paa Slottet havde Boepæl, saameget mere da en stor Deel af dem der boede i øverste Etage, hvor Jlden var, ikke vidste det, førend Røgen spærrede dem inde med eet, saa de ikke kunde finde Udgangen, og de som fandt den, kunde dog ikke holde det ud indtil de kunde komme ned, men faldt om i Gangene og paa Trapperne, og bleve der liggende. Nogle Medlidende bandt Tørklæder og Næse og Mund, vovede sig op, for at redde saa mange de kunde, bragte og en Deel ned halv døde, der deels kom til rette i den friske Luft, deels bragtes paa Hospitalet. Disse Medlidende forsikkrede, at næsten hverandet Skridt de giorde i Gangen, traade de paa Mennesker som vare qvalte. Alle Slottets Sprøiter med nogle og 30 Staldkarle samt 5 af Byens Sprøiter og deres Mandskab skal være blevne et Offer for Jlden. Man har funden en Garder uden Hoved, og en Garderstøvle med et Been i Jnventariiskriveren Norup er og funden qvalt i Røgen. Har nogle, som ved slige Leilighed skeer, indfundet sig for at giøre Bytte, saa fandt man og her mange retskafne og urgennytige, hvoriblandt en Matros, der reddede et Menneske paa een af Slots-Trapperne, men vilde ei modtage det Uhr, som den ræddede tilbød ham. J Almindelighed faae man iblant Folket en om og oprigtig Kierlighed for det Kongelige Huus. Enhver gik med Glæde i Jlden af hengivenhed for de Kongelige Personer, skiønt mange bleve et Offer for deres hengivenhed. Da det brændte i Riddersalen vovede en Deel Tømmermænd med een af deres Officerer sig derind, toge en Deel mindre Lysekroner ned, thi de store kunde ikke naaes, bragte de svære Sølvkeridoner, med en Deel kostbare Malerier ud, udhuggede 6 store Speilrammer og bærgede Glassene heele og holdne. Paa samme Tid, brændte Taarnet, som just stod over Ridder sahlen, og da det var faldefærdig, advaredes de at flygte udaf Sahlen, men ingen Overtalelse, eller Faren, de saae for Øine, kunde formaae dem til at forlade deres Arbeide, indtil Taarnet faldt, slog igiennem og 15 af disse Velvillige fandt der deres Død. Blandt andre Hielpemidler til Redning brugtes og Gardiner, som man sammenbandt og derved hidsede sig fra Vinduerne ned af Muuren, og naar de ei naaede længer log man sig falde, hvilket lykkedes een, som faldt paa Altanen, men en Kiøbmand Hundewadt, der paa samme Maade vilde redde sig, knusede ved Faldet sin Knæeskal og kunde derfor ei hielpe sig ned fra Altanen ved det Toug, som man havde langet op til dem. En Tømmermand fra Holmen entrede sig op i Touget, uagtet den betydelige Høide, kastede den Qvæstede paa Nakken og holdende ham ved sine Klæder i Tænderne bragte ham lykkelig need ved Hielp af Touget.