Berlingske Tidende, 1753-12-24
No. 103. Danske Kiøbenhavnske BrassAve AAWAAAwAWAwAAAAdvæMandagen, den 24 Decembr. ver Awa Ve Paa Ad Fortsettelse paa den sidstleden begyndte Arabiske Moralske Historie om Hassen. Saasnart som jeg var kommet til mig selv igien fra den Forvirrelse og Forbauseise, hvorudi Caliphen havde forladt mig, begyndte jeg at fortryde, at jeg havde saa slet vidste at benytte mig af hans Godhed. Min udviiste Glæde og Fornøyelse, som følger gemeenlig med Fattigdom og Arbeyd, kaldede jeg for Daarlighed. Jeg bebreydede mig selv min usle Tilstand, som en skamfuld Følesløshed havde forlænget. Jeg forsømte mit Arbeyd, fordi jeg ikke meere agtede den Løn, jeg dermed kunde fortiene; jeg slog mig til Ørkesløshed, og gjorde ideligen urimelige Projecter til at faae igien den Leylighed jeg havde forsømt, Natten gav mig ikke meere den søde Hvile, af hvilken jeg tilforn ikke reyste mig uden med nye Kræfter og nye Munterhed; J Steden for min forrige rolige Sovn drømte jeg nu stændigen om intet andet end prægtige Klæder, Hauger, Palladser, Gildinger, Qvinder, og jeg vognede ikke uden at begræde alle de falske Forestillinger som mig ideligen narrede: Min Sundhed blev efter Haanden svækket ved mit Gemyts Uroelighed; Jeg soldte alt mit Boeskab for at have noget at leve af, og beholdt intet meere tilovers end en Seng, som jeg undertiden laae paa den heele Dag. J den første Maaned af det følgende Aar kom Caliphen atter til Mecca, ligeledes Jncognito, og udi samme Hensigt som den forrige gang. Han var nysgierrig for at see det Menneske igien, der, som han meente, havde ingen anden end sig selv at takke for sin Lykke; Men han fandt mig ikke meere syngende over mit Arbeyd, med denne Rødmoshed, som en god Helbred medfører, og med den Munterhed som han havde admireret hos mig. Jeg saa gusten og maver ud, og sad paa Galvet, tagende noget Opium, for at hielpe min Jndbildning at føre mig i Steden for en virkelig Høyhed nogle forvirrede og forføriske Griller i Hovedet. Han kom ind med en Slags Utaalmodighed, blandet med Glæde, men han havde neppe seet mig, førend samme forandrede anvende sig til en Slags Forundring og Medynk; Jeg havde ofte ønsker mig en nye Leylighed til at tale med Caliphen: Men hans Nærværelse gjorde mig saa forvirret, at jeg kastede mig ned for hans Fødder, lagde Hænderne paa mit Hoved, og blev liggende lige som dum og maalløs for ham. Hassan sagde han til mig, hvad har du da mistet, du, hvis heele Lykke bestod i dine Hænders Arbeyd, og hvad kand have givet dig formodig, du, som havde Glædens Kilde i dit eget Bryst; Hvilken Ulykke er dig da paakommen, Tael, og hvis jeg kand frelse dig derfra, saa skal du blive hiulpen. Disse træstelige Ord gav mig Moed til at see paa ham, og at sige følgende til ham: Forlad, Allernaadigste Herre, din Slave sin Dristighed, og gid han til ævig Tiid maae blive dum og maalløs, om han fremfører nogen Logn for dig, Jeg bliver paa nærværende Tiid qvælet ved Forliisen af det, som jeg aldrig har eyet, Du har opvakt hos mig en Forlængsel, som jeg ikke er værd, at du skal fyldestgiøre; Men hvorledes skulde jeg tænkt, at jeg, som har været lykkelig udi Fattigdom og Uselhed, skulde ikke langt meere være det udi Overflødighed og Storhed, Efter at jeg havde udtale disse Ord, blev Almalie nogen Stund staaendes i Tanker, og jeg blev liggendes for hans Fødder. Siden begyndte han at tale igien, og sagde: Hassan, det er uden Vrede, men med Medynk, jeg seer, at jeg ikke ret har kiendt din Enracter; Jeg bliver paa nærværende Tiid en Gierrighed og en Stolthed var i dit Hierte, som laae der i en Dvale, alleneste fordi Objecterne vare for langt børte fra dig til at kunde opvække dem. Jmidlertid kand jeg ikke beklæde dig med nogen Anseelse og Myndighed, saasom jeg ikke kand give mit Folk til Priis til Fortrykkelse, og som jeg ikke vil giøre mig selv forpligtet til at straffe i din Person de Ugudeligheder, som jeg paa den Maade selv havde sadt dig i Stand til at bedrive; i Men siden jeg har skildt dig ved det, som jeg ikke er i Stand til at give dig igien, da, paa det at dit Hierte ikke skal beskylde mig for Ubillighed, og at du ikke længer skal være fremme for dig selv, saa staae op og følg mig. Da jeg hørte disse føde Ord, var jeg saa fiin som en Ørn til at reyse mig op; Jeg kyssede paa Sømmen af hans Kiortel, af Taknemmelighed og Glæde, og da jeg kom uden for min Dør, hoppede mit Hierte af Fornøyelse, ligesom jeg var sluppen af en Løves Strube. Jeg fuldte Amalie til Caravancerajet, hvor han logerede, og efter at han havde fuldbyrdet sine Andagts Løfter, tog han mig med sig til Medina, gav mig der Værelser paa sit eget Slot, jeg blev opvartet af hans Slaver, mit Bord blev besat med de Rætter, der kom fra hans eget Taffel, og hver Uge trækkede jeg af hans Skat Kammer en Sum, som var større end alle de latterlige Prætentioner, jeg nogen Tiid kunde giordt mig selv; Men jeg blev inden kort Tiid vaer, at ingen af de delicateste Rætter smager saa godt som den Føde, der bliver krydet af en ved Arbeyd opvakt Apetit: At ingen Søvn er sødere end den, som forvoldes ved Træthed, og at ingen Tid bliver fornøye ligere tilbragt end den, naar man nyder den visse Belønning for sin Fliid og for sit Arbeyde. Da jeg saaledes sukkede midt udi all den Overflødighed, som jeg ikke kunde skille mig ved omendskiøndt jeg ansaae samme som en Byrde, gik jeg paa eengang gliv deraf. Thi Almalie, da han var i sin største Ære og i sin bedste Alder, døde pludseligen udi et Bad. Du ved nok den Skjæbne, som den Almægtige havde skrevet paa (Resten næste Post-Dag.) sin Tavle.