Aalborg Stiftstidende, 1837-10-07
Professor Hjort har i stærke Træk fremstillet omtrent Al hvad der kan siges for og imod Kjøbenhavnsposten, og hans Artikel vil saaledes sikkert finde bifald hos alle Partier, da Enhver der vil finde Bestyrkelse for sin Mening om Bladet. Jmidlertid er det klart, hvad han heller ikke lægger nogen Dølgsmaal paa, at hvad han siger til Bladets Roes er stærkere end hvad han siger til dets Daddel, og naar Kjøbenhavnspostens Redaction tør antage, at det er rigtigt, hvad Professor Hjort siger, at Bladets Sag Grunden ikke er nogen anden end selv den danske Sag, og naar hiin Forfatter tilføier, at enten han følet sig som christeligsindet Menneskeven eller som Kongens troe og taknemmelige Undersaat, eller som dansk fri Skribent, saa er hans Ord de samme: "Gud være lovet for denne Kjøbenhavnspost, selv saaledes som den hidtil var, med alle dens Feil og Udyder. - saa indeholdes heri en saa gunstig Dom over Bladet i dets Heelhed, at Redactionen vilde være utaknemmelig, hvis den ikke erkjendte Værdien af et saadant Udsagn af en Mand, hvis Stemme i denne Sag maa have megen Vægt. Men ved Siden heraf finder Professor Hjort Adskillige at udsætte paa Bladet, navnligen hvad dets Aand og Ton angaaer, og livlig og poetisk som han er, udtaler han si herom i stærke Udtryk og billeder, som Redactionen just at den Grund troer ikke altid at maatte forstaaes ganske bogstaveligt. Hovedanstødstenen mod Bladet har altid været dets Tone. Vi have saa ofte havt Leilighed til at høre dette, deels selv og deels igjennem Andre, at vi kjende alle de Udtryk og Talemaader, hvori denne Dom fremføres. J Realiteten har Kjøbenhavnsposten fuldkommen Ret, men Maaden, hvorpaa den fremsætter Sagen, kan ikke billiges" den Tone, hvori der skrives i Bladet, er altfor bitter, den opirrer i Stedet for at overbevise, Kjøbenhavnsposten er aldrig gladere, end naar den kan sige Regjeringen noget Uderhageligt ; den forudsætter altid ond Villie hos Magthaverne" den skriver altfor skaanselløst; den hovmestererer Collegier ne ved alle Leiligheder; den troer at vide Alting bedre end Andre" osv. osv. Men skulde der da ikke ogsaa virkelig være noget heri, vil man sige, naar denne Dom er saa almindelig. Vi ville herom ganske aabenhjertig sige vor Mening. At der ikke i Kjøbenhavnsposten, som i alle andre Blade, skulde have været mislykkede Artikler, som man, deels i Form og deels i Jndhold, kunde have ønsket anderledes vilde være urimeligt at negte. Det vilde være at tillægge Bladet en Ufeilbarhed, hvorpaa det aldrig har gjort Fordring, og som ikke findes ved noget menneskeligt Værk. Man maa derhos erindre, at naar man taler om Kjøbenhavnsposten, saa taler man om en omskiftelig Gienstand, et Jndihvid, der i faa Aar har undergaaet, saaledes som Professor Hjort har bemærket, væsentlige Forandringer, og som man i dets nærværende Skikkelse ikke bør regne alt det til Last, som det i tidligere Aar kan have forseet, ligesaa lidt som man bør forekaste Manden de Feiltrin, han som Dreng og Yngling kan have begaaet. Men at Kjøbenhavnsposten, selv i dens nærværende Skikkelse, og endog i den fuldkomnere Skikkelse, som Redactionen efterhaanden maatte kunne give den, ikke endnu ofte skulde snuble, ofte komme til at udtale sig for stærkt og efter Nogles Formening for bittert, ofte meddele en og anden Nyhedsefterretning, der ikke befandtes ganske rigtig, nu og da optage en mindre interessant Artikel, nu og da gjøre sig skyldig i Gjentagelse osv., er noget fra et Dagblad saa Uadskilleligt, at man slet ikke maa have noget Begreb om et saadants Beskaffenhed, naar man enten kan tvivle herpaa, eller i den Grad tage paa Veie herimod, som saa ofte skeer. Et Blad, som ikke har Tilladelse til at optage Nogetsomhelst, der kan henføres under Begrebet af Politik, hvilket Ord Cancelliet, som bekjendt, vil have forstaaet saavel om udenlandsk som om indenlandsk Politik og ved enkelte Leiligheder har givet en Udstrækning, der gjør det næsten umuligt at vide, hvad der ikke skulde kunne henregnes til samme, og som dog skal udgaae hver Dag, Søndagen ikke undtagen, og saaledes Aaret om bestaaer af 365 tættrykte Halvark, maatte have en Redacteur og denne igjen Medarbeidere af ganske overordentlige Evner og Kræfter, dersom der ikke oftere i Bladet skulde løbe Et og Andet med, som man selv ved nøiere Overveielse kunde have ønsket borte. Danmark er et altfor lille Land, til at de indre Anliggender skulde kunne frembyde nogen uudtømmelig Kilde for interessante Betragtninger, og det Hemmelighedsholdelses=System, der hos os finder Sted med Hensyn til næsten alle offentlige Anliggender, giør, at selv de faa Gienstande, der hos os kunde give Stof til interessante Undersøgelser, unddrages fra Almeenhedens Øie og begraves i Bureauernes Archiver. Nyhedsposten er den Deel af Bladet, der efter sin Natur nødvendigviis maa være meest udsat for ofte at feile, saaledes som dette er Tilfældet i alle Lande, men skjøndt man af denne Grund burde være meest overbærende imod den, er dog det Modsatte netop Tilfældet, hvortil Grunden ikke er vanskelig at indsee, da det er denne Deel af Bladet, der oftest afficerer personlige Jnteresser. Men, det er ikke Bladets ufrivillige Feil, vil man sige, hvorover man saa meget fører Anke, som over den forsætlig bittre Tone, der saa ofte udtaler sig i samme. Herved maae vi strax tillade os een bemærkning. Vi troe at have lagt Mærke til, og enhver Læser vil i sin Kreds vist kunne iagttage det Samme, at det næsten udelukkende er Personer af Embedstanden og de som med dem staae i nærmere Berørelse, som fremføre denne Anke imod Bladet, hvorimod vi næsten aldrig have havt Leilighed til at høre i den af Mænd af Borgerstanden, naar disse ikke stode i meget nøie Forbindelse med Embedsmænd, hvis Dom indfluerede paa deres. Dette Phænomen er nok værd at lægge Mærke til, thi det turde vise, at Dommen om Bladets Tone neppe er saa almindelig, som de gjerne vilde gjøre den til, der nu engang ikke kunne taale, at Regjerings=Anliggender underkastes en Critik, og der ansee det som en lille Majestætsforbrydelse, naar man fremstiller en Deputerets eller Committerets Handlinger for urigtige, eller gjør opmærksom paa de upassende Midler, hvorved man stundom veed at skaffe sig Adgang til Embeder eller andre Fordeele. Dermed ville vi ikke nægte, at der kan have været Artikler, paa hvis Form man med Føie kan have Noget at udsætte og som ere skrevne i skarpere Udtryk og med en stærkere Betoning, end i sig selv var enten nødvendigt eller maaske end- og ønskeligt. Man vil ogsaa let indsee, at Bladets Redacteur ikke selv kan samle alle Nyhedsartikler eller skrive dem alle. Han maa til dette, som til de øvrige Artikler i Bladet, have Medarbeidere, af hvilke nogle skrive med en skarpere Pen end andre. Skjøndt Redacteuren naturligviis vil vaage over, at der ikke indflyder Noget i Bladet, som han enten veed at være urigtigt, eller som han i Fremsættelsen maa aldeles misbillige, da han bærer saavel det juridiske som det moralske Ansvar for Bladet, er det ham dog umuligt iforveien at sikkre sig for Rigtigheden af alle de Facta som Nyhedsposten indeholder, ligesom han vilde skille sig ved en Mængde dygtige og frisindede Medarbeidere, dersom han paa en smaalig Maade vilde gaae i Rette med dem om Ord og Vendinger, eller fordre Artikler omarbeidede, fordi de ere skarpere, end han selv vilde have skrevet dem, naar dette ikke ved enkelte Modificationer let kan skee. Heller ikke tilsteder Tidens Korthed dette, da Nyhedsposten, naar den skal have Interesse, maa levere Efterretningerne, medens de endnu ere nye, hvormed en altfor stræng Critik i Valget af Udtryk og Talemaader ikke lader sig forene. Naar man betænker alt dette, vil man neppe kunne sige, at Kjøbenhavnsposten oftere enten meddeler urigtige Efterretninger eller i Tone og Udtryk giør sig skyldig i Misgreb, end dette ved et Blad af denne Natur næsten er uundgaaeligt. At Alt, hvad man vil henføre til Bitterhed, ubetinget skulde forvises af Bladet, kunne vi ikke billige. Det Bittre er ingenlunde noget Slet. Det er en væsentlig Ingredients, som Lægen ikke kan undvære, og at den Syge forbittres derved, er ikke noget Beviis for, at det er skadeligt. Malurt skal virke bittert; det er i dens Natur og naar den kun bruges paa rette Tid og Sted og i det rette Maal, er der intet derimod at indvende. Om Kjøbenhavnsposten, hvor den har været bitter, altid har været det saaledes til rette Tid og Sted, og om den ikke stundom har været altfor bitter, skulle vi ikke her indlade os paa. Her tale vi kun om Bitterheden i Almindelighed, der ikke ubetinget fortjener at misbilliges, og som synes at være ganske passende hvor saadanne Facta existere, som f. Ex. i den printlauske Sag, paa hvilke Prof. David saa træffende har anvendt i Dyvekes Ord: "Ogsaa disse ere bittre. Vi vide vel, at der ere dem, som mene, at man kom endnu videre, naar man undgik al Bitterhed, naar man altid talte mildt og roligt, og som ville, at alle skarpe og stærke Udtryk skulle forvises af Bladet, men, reent ud sagt, vi troe det ikke. Hvad Bladet har virket saaledes som det nu eengang er, og med den Bitterhed og Overdrivelse og hvad det nu ellers hedder, som man lægger det til Last, det er et Factum, det er noget Virkeligt. Hvad det derimod havde udrettet, naar den havde været skrevet i en anden saakaldet roligere Tone, f Ex., som Dansk Ugeskrift, i sin Tid, det er noget Uvist, det er et Non Factum. De Fleste, som fremføre hiin, Paastand, mene den heller neppe selv, naar de ville være ganske oprigtige, men det er eengang bleven en Talemaade at Kjøbenhavnsposten er fuld af Bitterhed og Overdrivelse, og dette gientager man da, Nogle fordi det interesserer dem, og Andre fordi de tale efter, hvad de høre af Andre. Har Kjøbenhavnsposten, som Professor Hjort siger og som den glæder sig ved at troe, forhindret adskillige Skurkestreger, kastet meer end eet Skjærmbræt overende, tvunget Vedkommende til mere skjult at foretage deres Hokuspokus, faaet adskillige Døre op, aabnet ikke faa Øren for Sandhedens Stemme, lukket mere end een Haand for Bestikkelsens tusindprægede Mynt, gjort adskillige Smaatyranner vaersomme og tvunget ække Krybere til imellem at stikke i deres Hul i Stedet for at liste sig op ad visse Trapper, da har den vistnok fornemmelig udrettet dette netop ved den Tone, hvori de vedkommende Artikler have været skrevne, og det er neppe psychologisk rigtigt, naar hiin Forfatter mener, at derved er brugt den Bidskhed og Spydighed, som kunde have været sparet. Den Frygt for at komme i Bladene", som han siger, at Kjøbenhavnsposten har vakt i Fleres Hjerter, vilde vistnok langtfra ikke være opstaaet i den Grad, dersom der ikke netop var brugt nogen Skarphed i de vedkommende Artikler, dersom man ikke var gaaet Skurkerne og Hokuspokusmagerne og de ækle Krybere saa nær, som det just er skeet, og havde fremstillet dem saa nogne for Publicums Øine, som de fortjene. Der er noget, hvortil der skal skarp Lud. Ogsaa anfører Prof. Hjort selv et Exempel, som er overbevisende nok. Han siger, at Truselens Basunlyd i Kjøbenhavnsposten undertiden ramte den Jldesindede saa nær at han virkelig bragtes til Eftertanke, f. C. i Stykket om Nepotisme. Men neppe har der været nogen Artikel i Kjøbenhavnsposten, der er bleven saaledes anklaget for Bitterhed, skaanselløse personlige Hentydninger og ubeviste fornærmelige Forudsætninger, som netop hiin Artikel, hvortil Hage, som bekjendt, var Forfatter, og som fremkaldte en Modartikel af Professor Schouw i Folkebladet. Det synes saaledes, at Meningerne idet mindste ere meget deelte om, hvad der som Bittert og uskaansomt fortjener at misbilliges, og den Artikel af denne Art, som En meget vil prise, vil en Anden derimod i høi Grad fordømme, imedens denne atter roser en, som hiin misbilliger. Jmidlertid turde begge Artikler have gjort deres gode Virkning, og den netop ved den Skarphed, som fra begge Sider fremkaldet Misfornøielsen. Dette med Hensyn til beskyldningen for Bitterhed.