Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-03-23
I Tillægget anføres 2de Aarsager til Bank-Sedlernes Tage, nemlig: a) At Sedlerne ikke ere betryggede, Banken ved Sølv. b) At det ikke var sat Grændser for Forøgelsen af deres Mængde. - Men ingen af Aarsagerne synes mig fuldkommen tilstrækkelig. - Saavidt jeg skiønner, er en Bondegaard i et Herred, hvad et Rige er i den store Verden. Naar en Bondekarl, bekiendt for Retskaffenhed, Ædruelighed, Arbeidsomhed, Sparsommelighed, Orden, faaer en Gaard, skiønt han hverke har Sølv eller Penge i sin Kasse, saa gaaer han til Kiøbmanden og faaer Jern, Kul Tiære &c., lover Betaling, saasnart han, faaer indhøstet eller til Mikelsdag, Mortensdag, (hans Løfter ere hans Bankosedler) og faaer Credit. Betaler han ikkun nøjagtig i Vare eller Penge; ingen spørger om han har Penge i sin Kasse, han har altid Credit. Forlanger han endog Luxusvare for sig eller Hustrue, ingen nægter ham det. (Vilde man sige, hans Gaard og Jorder ere hans Sølv eller hans Banqve, saa bliver dog lige Credit Tilfældet med en anden sig nedsættende Haandværker, at han bliver betroet Materialier, skiønt han hverken eier Huus eller Jorder, med en sig nedsættende Kiøbmand, at han faaer Credit hos Udenlandske, og beholder den, naar han stedse betaler nøjagtig.) - Men dersom han nu faaer mange Børn paa hinanden, dersom disse Børn af en Slags uforstandig Kierlighed skulle gaae og lege med hverandre, den ene skal more og slæbe paa den anden; dersom den begyndte Luxus skal vedvare, ja endog strække sig til Børnene; dersom Børnene og Familien skal fortære Kornet, som skulde været solgt; dersom Luxusartiklerne tilligemed Nødvendigheder skulle, ligesom før, crediteres, men ikke blive betalte, da hielper det ikke, om Manden har nogle Penge i sin Kasse, har god Eiendom; Creditorerne vil have Sit, ham betroes ikke længere, han spiller Fallit, der giøres Jndførsel, og han maa forlade Gaarden, hvis han ikke kan betale. Vil han tænke at undgaae dette Stød ved at laane andre Steder, for dermed at betale det forrige, saa synes det kun at foraarsage Omkostninger med nye Obligationer og videre Omstændigheder, hvorved Crediten ikkun mere svækkes. Vil han tage det lidet Sølv, han selv kan have, endogsaa tillige sine Børns Sølvpenge, dem de kan være givne i Faddergave, eller som de siden have erholdt af deres enner eller Forældre, og som skulde været den yderste Nødskilling; saa synes dette kun, om end al Gjelden herved kunde blive betalt, at være et Palliativ, naar Forholdet i Øvrigt blev det samme i Gaarden, som tilforn, naar Forældrene vedbleve i Hang til Luxus, Børnene i Uvirksomhed, og som blotte fortærende Lemmer i Selskabet, da alt dette vilde ikkun bringe hele Familien strax igjen i samme, ja bedrøveligere Tilstand. Derimod, naar den kolde, rolige Fornuft raadspurgdes om Aarsagerne til den forrige gode Credit, og disse befandtes at være følgende: a) at de ikke vare tilstede, som nu fortære Gaardens Afgrøde; b) at der var Virksomhed og Flid, som nu hindres, deels af Nødvendighed ved Moderens Sinkelse, deels af utidig Kierlighed, at Børnene i de unge Aar skal lege, more sig, og Andre, som kunde arbeide, skal sinkes formedelst disses Oppasning og indbildte Fornøielser; c) at der, som en Følge heraf, bleve Frembringelser tilveiebragte, Korn, Kreature, Virksomhedsarbeider, som kunde sælges eller ombyttes med Nødvendigheder og Luxus=Vare, følgelig d) at der gaves Handel, og Noget at handle med, saa der var Ballance i Jndtægt og Udgift, ofte Jndtægtens Overskud. Naar Aarsagerne til Miscrediten derimod erkiendtes at være de modsatte, saa synes det egentlig at maatte blive RadicalCuren: a) Overdaadigheds Afskaffelse. Jeg veed nok, at man har anseet Overdaadighed ikke allene for uskadelig, men endog gavnlig. Jeg vil ikke her sige, som jeg vel kunde, at Overdaadighed skaber Pengegridskhed for at forskaffe Glimmer, Feighed, Blodtørstighed; at Overdaadighedshang foraarsager ethvert ædelt Godes Tilintetgjørelse af den menneskelige Barm, udrydder Retfærdighed, Godgjørenhed, Menneskeheld, Selvbeherskelse og Uddannelse til hvert høiere Maal, gjør at Gud, og hvad hvert fornuftigt Menneske agter helligt, bliver bortgivet for at erhverve en Hviid til Overdaadigheden, Forfængeligheden, Ranesygen og det Complot af Morderengle, der geleide disse. Men jeg paastaaer (og enhver Fornuftig vil uden Tvivl bifalde mig), at Overdaadighedshang danner et smaavurnt og forfængeligt Sind, foranlediger Ulyst til virksom Duelighed, og det, der fortjener sand Agtelse og Ære, giør, at man ikkun bekymrer sig for og agter Ubetydeligheder, Glimmer, Børneværk og det, der er den fornuftige Siel uværdigt. Overdaadighed maa afskaffes, alle tilvante Unødvendigheder, som skal kjøbes, maa undværes; Mandens Sølvknapper, Konens Guldgaloner, Silketøier, Stadsen maa sælges for eller ombyttes med uundværlige Nødvendigheder, og den triumpherende Fornuft maa hylde Reenfærdighed og Nethed, som den ærværdigste og høieste Pynt. (Fortsættes.) Til Lunden i Efteraaret. Snart din skjønne Pragt er falmet vorden, Og din Sundhedsfarve blegnet er. Adspredt trindtomkring din Pryd paa Jorden Ligger sørgeligen her. Seel din sidste Stund, Dødstimen nu er kommen, Og du kan, du kan ei undflye Dommen. Gjennem dine Toppe Vinden, suser Og arbeider der utrættelig, Til den dine spæde Grene knuser, Og din Klædning haard affører dig. Jordens stolte Pragt, at for en Tid kun skinner, Til den Altings Ende, Graven, finder. Jeg var hos dig, da du gik til Livet, Da de første Knoppe, som du bar, Havde Haab om kjolig Skygge givet; Hos dig, da du blomstrede, jeg var. Viger Drømme bort om de forsvundne Dage, Hvilken Glæde kom, som ikke skal bortdrage? Lykkelige, trefold Lykkelige! Fødes, modnes, døer paa samme Sted, Og bestemt dig var paa Jorderige, Da du blev, hvor du skal synke ned. Uden Knur du lød Naturens Faders Stemme; Priset har man dig, og man dig skal forglemme, Kunde jeg, som du, saa rolig høre Tidens, Skjebnens strænge Tordenrøst. Vildt anvankende trindtom mig føre Mismod, Angest, Uro i mit Bryst., Ei jeg veed den Plet, hvorpaa jeg mat skal segne, Naar engang mit Lives Blomster blegne. J. J. Dampe, Doctor. Til Modgang. Mine Synders strænge Tugterinde. Du, som jeg ledsaget har med Graad, Du, og du, som strax var min Gudinde, Da jeg havde Verdens Sti betraad, Modgang, du har opfyldt dine Pligter, Revset unge Siel tilbørligen, O du ene tro, som aldrig svigter, Svinder, kommer altid dog igjen.