Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-06-29
Fortsættelse fra forrige No. Lad os engang henvende vore Øyne til Skuepladsen for saa mange ulykkelige og himmelraabende Misgierninger, som endnu dagligen hist og her begaaes i det menneskelige Selskab. Hvo er iblandt os, som giør Paastand, jeg vil ikke sige paa Navn af en Christen, men ikkun paa Navn af et Menneske? Hvo er saadan en iblandt os, som ikke overfaldes af en Gysen, naar han hører om en Moder, som med egne Hænder Land myrde hendes arme hielpeløse Barn, hvilket hun nys har født til Verden, ja maaskee myrder det i samme Øyeblik, da det smiller første Gang til hende, Naar han hører og Umennesker, som overfalder den trætte Vandringsmand, der gik indi deres Huus, og under Gieste Friehedens Beskyttelse troede at være sikker hos dem, dræber ham i hans søde Søvn, og slaaer ham ligesom en Oxe for Panden! Naar han hører og Misdædere, som, ved voldsomt Jndbrud i et ulykkeligt Huus, ikke allene røver al Formuen, men endog siden, ikke saa meget for vores Sikkerheds Skyld, som blot af en virkelig diævelsk Glæde, myrde Manden for Konens Øyne, og Børnene for Moderens Øyne. Hvad havde de haardeste Straffe i saa mange Aarhundrede hiulpet imod disse Forbrydelser, Gaaer der et Aar forbie, at saadanne Forbrydelser, ikke bliver udøvede, og maa straffes af Øvrighederne? De ligesaa skammelige Gierninger uberegnede, som bliver skiulte af Mørket, i hvilket de bliver begangne, og ikke kommer for Dagens Lys. Og de, som begik dem, vi kand ikke nægte det, vare Mennesker, ligesom vi, men gandske vist umenneskelige Mennesker, som allerede for længe siden havde qvalt al Medlidenhed i sig, som fra den første Følesløshed ved andres Lidelser vare altid stegne til større Haardhed og Grusomhed, indtil de tilsidst ikke allene kunde see paa et Mord, men, o forskrækkeligt, selv udøve og begaae det, Gandske sikkert skulde disse Ulykkelige ikke have blevet Udskud af Mennesker, Skam for deres Familier, og Offere for Retfærdigheden, dersom de ikke med Magt havde qvalt den Medlidenhed, som maaskee endnu var tilovers i deres Brøst, eller om de havde været saa lykkelige, at et gunstigt Tilfælde, en oprigtig Vens Bestræbelse, eller et Guds Buds Røst havde paa nye igien antændt den udgaaende Guist deraf. Enhver skiælver og forskrækkes, naar han ikkun tænker sig et Øyeblik i saadanne Menneskers Sted; og hvilken Forskrækkelse, hvilken Afskye, skulde pludselig bemægtige sig dens gandske Siel, i Fald han skulde begaae saadan en Last! Dog, ikke blot saadanne store, Menneskeligheden vanhædrende, Laster skulde blive sieldenere iblandt Menneskene; end- og en Mængde mindre Forbrydelser, som kan skiule sig for Øvrighedens Øye, eller som ikke henhører for Retfærdighedens Domstoel, skulde falde bort, naar vi fra Ungdom af vare meere vante til Medlidenhed, og lode samme ubehindret virke i vor Siel. Hvor skulde den haarde naturlige Stolthed, med saadan Foragt, kunde fornærme dem, som ved et Tilfælde ere en Grad under den, dersom der endnu var en Guist af Medlidenhed tilovers dens Siel! Hvor kunde den Gierrige vove det, ved sine hemmelige Kunstgred at skille en Familie ved alt det den eyede, og at see den bragt til Bettelstaven, dersom Taarer endnu formaaede at virke paa ham, Og hvor kunde Bagtaleren, med saadan Ondskab og med saadanne Opdigtelser, skille en ærlig Mand ved sit gode Navn og Rygte, dersom han endnu var i Stand til at sætte sig i andres Sted, og at føle deres Lidelser, som han er Aarsag til, Med et Ord: hvor megen mindre Haardhed; Ukiærlighed, Avind, hemmelig Forfølgelse og deslige, Forbrydelser, som ere saa skadelige for det menneskelige Selskab, skulde der være mindre i Verden, om vore Hierter kiendte og udøvede den guddommelige Medlidenheds Dyd. (Fortsættes.)