Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-04-02
Der er en Fest blandt Havets falske Guder, Naar Bølgen taarner sig og Stormen tuder. J skumle Dyb Delphinen monne brumme, Og Hvalen tumler der sin Kjempekrop. Da svulmer Havet, og den store Kumme Mens Søuhyret rører Grunden op -De svangre Bølger mægter ei at rumme; De bryd's - og Fraaden naaer til Klippens Top. Da stiger Havet over sine Bredder, Og Rædsel, Død og Undergang bereder. Det lave Eiland Diger maa beskytte; Mod kunstig Dæmning knuser Bølgen sig. Bag svage Jordvold hviler nøisom Hytte, Ved Fredriks milde Zepter lykkelig. Til Livets Nødtørft tjener Flidens Bytte, Naar fulde Drætter gjør den Fisker riig. Da efter fuldendt Dagværk fro de ile, For tryg i Søvnens Arme at udhvile. At pludselig forjages Fredens Drømme, Thi Nødraab lyder fra aarvaagen Vagt. De brudte Diger Bølger gjennemstrømme, Og intet meer imodstaaer Havets Magt. De falte Vover Landet oversvømme, Og Arimans Ugierning er fuldbragt. Paa høje Verst Øeboen Livet frister, Som i et Nu sin hele Velfærd mister. Ak! ikke Velfærd blot – men sine Kiere, Som nys i sorgløs Uskyld var saa fro. De søde Smaabørn Bølgen monne bære, For sidste Gang at lulle dem til Ro. Den Glut som Moderbrystet monne nære, Skal slumre ind i Havmands kolde Bo. Ej jordisk Gods allene han bortrøver, Men Hjerterne til Døden han bedrøver. Og selv de Elskte, som han lod tilbage, Som mægted Dødens Strube at undflye, De fylde Luften trindt om sig med Klage, Thi ødelagt er Huus og Gaard og Bye. De nøgne staae i barske Vinterdage, Og savne Klæder, Seng og Brød og Ly O Rigmand, første Gang jeg Dig misunder, Thi Du har Balsom for de Armes Vunder. Da kommer, ilende paa Lysets Vinge, Huldt Oromasdes mellem Stjerners Dands. De yndige Sylphider ham omringe, Og smykke ham med Fredens Oliekrands. Trindt om ham. Harvespil og Hymne klinge, Og Ætheren gjenstraaler af hans Glands. Han svæver ømt om Dannerkongens Throne, Og blanker Ædelstenen i hans Krone. Hvad Jammer maa hans Himmeløje møde, Han skuer Marsklands ødelagte Bred. De Arme lide uden egen Brøde, Og fro han er til hielpsom Daad bereed. Ei levende han gjøre kan de Døde, Dog kan han atter skabe Hyttens Fred. ", raaber han til sine Alfer milde, Og aabn Velgiørenhedens rige Kilde. Den qvælder frem af Dannerkongens Hjerte, "Og uudtømmelig dens Aare er; "Thi Fyrstens Idræt Undersaatten lærte, "Den Dyd, som evig vorder Dansken kjer: At det er skjønt, at deele Brødres Smerte, At deter født at lindre Lidelser. Og snart skal Taaren i sit Udspring standse, Og Ephen atter Hyttens Tag omkrandse. "Hvad Havet tog, det lumsk paa Bunden dølger; De Vover rulle over Dødningbeen! "Dog, Støvet slumrer under sølvblaa Bølger Saa trygt, som under Gravens kolde Steen. "Den saliggjorte Siel sin Engel følger, "Som vinker ham med Troens Palmegreen, "Og i uendelige Paradiser, "De himmelske Hærskarers Fryd ham viser. "Hvor vil de Elsktes Rolighed misunde, "Som tidlig naaede Hjemmets sikkre Havn, "Hvor vil Alviisdoms skjulte Vei udgrunde, "Om end den leder selv til bittre Savn? "Hvor monne man vel sødere henblunde, End i en himmelsk Faders ømme Favn, "Mon Jordelivet nogen Vellyst eier, Som Himmelfredens Sallighed opveier: O standser da den bange Mismods Klage! Og stoler tryg paa Kongen og paa Gud. Snart smiller eder atter Glædens Dage, Mens Godhed spreder sine Gaver u"Snart skal fornyet Hjemstavn jer modtage, "Og høit og klart stadfæste Sandheds Bud: Saalænge Fredrik Thronen monne zire, Skal af det Onde selv det Gode spire. Hanna Jrgens. Samtale mellem Dhrr. A. og B. om Professor Gamborgs Minervas Stavelsebog og Recensionen over samme. (Fortsættelse; see forr. No.)A. Men hvad siger De om Rec. Pychologie paa den følgende Side, Efterat have givet Prof. G. Bifald, fordi han, overeensstemmende med sin Theorie, har lagt det latinske Sprog til Grund for Læseøvelserne, tilføier han disse mærkelige Ord: "Thi ved ideligt at læse Ord af et levende Sprog, vilde Børnene enten, som Forf. selv tilstaaer (skal nok være yttrer, da Jngen før ham har sagt det), faae en fremmed Pronunciation i deres eget Modersmaal, eller, som Anm. snarere troer, da de jo skulle læse det som Dansk, et urigtigt Begreb om det fremmede Sprog." Her er uden Tvivl, noget menneskeligt vederfaret Rec. Kan vel et Barn paa 5 eller 6 Aar, der begynder at lære at læse, gjøre sig Begreb enten om Modersmaal eller nogetsomhelst andet Sprog, Her dømmer den Blinde om Farverne. Naar desuden Prof. G. siger, at Børn, ved at læse et levende Sprog, kunne faae en fremmed Udtale i Modersmaalet, saa maa han jo antage, at det fremmede Sprog udtales for Barnet og efterlæses af det saaledes som det egentlig skal udtales. B. Men naar jeg nu maa indrømme, at Rec. ikke er Psycholog, og at det er urimeligt at tillægge Børn, der ikke kunne læse, et saa abstract Begreb, som det om et Sprog og dets Pronunciation er, saa er han desto større Mathematiker. Han viser jo strax efter, at Prof. G. sikkert hav forregnet sig, - en Beskyldning, der maa være saa meget bittrere at døie for Prof. S., da han jo lærer Mathematik i den lærde Skole i Roeskilde, naar han vil af den (abstracte) Læsen uddrage den Fordeel, at Børnene med det samme lære Latin. A. Vistnok har Prof. G. skammelig forregnet sig, dersom han antager, at Børn, i samme Tid som de anvende paa at lære at læse, kunne tillige lære Latin, men det har han vist ikke meent. Han siger kun, at Børn med det samme kunde lære Latin, naar nemlig den studeerte Lærer vilde lade dem lære Sentenzerne udenad og oversætte dem for dem. At dette ikke skulde medtage mere Tid end den blotte Læselæren, har Prof. G. sikkert aldrig tænkt, ligesom han heller ikke har sagt det. B. Men han har dog heller ikke sagt, at de Børn, som med det samme skulde lære Latin, behøvede længere Tid. A. Nei det har han ikke, thi han ande vist ikke, at hans Recensent vilde hænge sig fast ved saadanne Ubetydeligheder, for at paadigte ham Dumhed. B. Men Rec. bemærker dog, at Umagen med at lære Børn Latin, med det samme de læse dette Sprog, vilde blive den samme, som ved den sædvanlige Underviisningsmaade, ja endog større, da de først maa lære at læse det om igjen med dets eiendommelige Bogstaver, eftersom det i Bogen kun findes trykt med gothiske. A. Jeg formoder dog, at hver den, som forstaaer Latin, maa forstaae det, enten det er skrevet eller trykt med det ene eller det andet Slags Bogstaver, naar han blot kjender dem. B. Det er vel sandt; men hvad skal det betyde, at Forf. har ladet Latin trykke med gothiske Bogstaver, Rec. siger med Rette: "Han seer ingen Grund til den Særegenhed."A. Grunden dertil synes mig ingenlunde vanskelig at indsee, og Prof. G. har jo tydelig nok tilkjendegivet den i "Mere om Minervas Stavelsebog. Paa den allerførste Side staae disse Ord: "jeg vover nu at lade Minervas Syllabarium gaae ud i den vide Verden, til Brug allevegne hvor man taler Dansk, Tydsk eller Svensk, og betjener sig af de gothiske Bogstaver til at skrive disse Sprog, med. Nærværende Syllab. Min er altsaa ikkun bestemt for disse 3 Sprog. Literaturtidendens pædagogiske Rec. maa uden Tvivl ved sin kolde Stemning være kommen i den altfor stærke næsten fjendtlige Opposition ved Prof. foregaaende Ord: "Da min Methode ikke var efter Literaturtidendens pædag. Rec. Hoved, men han alligevel ikke havde en Niemeyers Autoritet, end sige enten Grunde eller Erfaring at modsætte mig, saa valgte han heller at gaae mit Arbeide med Taushed forbi, end o. s. v., og desaarsag i sin glødende Jver have anseet det for en Særegenhed, som ikke burde være anderledes. Rygtet siger, at Prof. G. desuden vil udgive en Fortsættelse af Syllab. Min med latinske Bogstaver, til Brug i de Lande, hvor man skriver og trykker allene med denne Slags Bogstaver. B. Dersom dette er Tilfældet, har De atter Ret; men det vil De dog ikke kunne nægte, at Prof. G. skriver for laconisk. Han frygter nok for at kjede sine Læsere, og giver dem derfor kun Qvintessents. A. Maaskee er denne Frygt ikke saameget Aarsagen, som det, at han ingen Forlægger har, og da for ei at sætte for mange Penge i et saadant Værk, fatter sig saa kort som mueligt. Rec. faaer derimod maaske Betaling for sit Arbeide Arkeviis, og tværer derfor mange Bedømmelser vidtløftigt ud.