Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-01-04
Overkrigscommissair Ridder Jngerslev giør Mine til at saggive mig for min publicerede Erklæring, maaske turde det blive ved den blotte Mine, skiønt det vel vilde falde ham vanskeligt, at slippe de Venners Provocation, der i Tillid til hans Troeværdighed have talt hans Sag paa vedkommende Steder og nu finde sig compromitterede naar min Erklæring staaer fast, men dersom jeg lod Tiden henløbe under Uvished og Sagen dog vaagnede engang, da vilde sandsynligen alle de Beviser, jeg nu kan frembringe, ei saa sikkert blive at erholde, i det mindste ville nogle af de Aaen selv frembyder for dens mislige Seilbarhed, saavidt giørligt venteligen skaffes bort; jeg veed, at Jngerslevs meest faste og troe Pramfolk have i dette Aars Sommer søgt at bøde paa hans lidet bevendte Oprendsnings Arbeides Efterladenskaber, ved at bortvælte farlige Steen af Seil-Renden. Man bør af Hr. Overkrigscommissair Ridder Jngerslevs Stand og Vilkaar love sig, at han er uskyldig i, at noget er listet bort, der kunde tjene mig til Forsvar; thi Lumskeri, som det var at foretage sligt just i det han rustede sig imod mig, sømmede sig ei for en ærlig Mand, og vel ikke heller for en Hædermand. - derfor har jeg, efter at være truet med Sag, selv gjort det første virkelige Skridt dertil, og stevnet Jngerslev til at høre min Erklærings Rigtighed bevist; men medens jeg procederer ved Retten, er min Vederpart ei ørkesløs udenfor, stærk i besmykkende Opfindelser, der see ligge saa ærlige og troeværdige ud, som han selv, og rig paa Skinbeviser, stikker han mig i Ryggen det bedste han kan og søger maaskee end- og paa vedkommende høie Steder at blænde og indtage i Smug. Adhærentere fattes ham ikke; der gives, som Erfaring lærer, Mennesker - og det ikke faa - hvilke de, der besidde tilbørlig Air de Suffisance i at prale og lyve, kan ved Hjel af en god Suppe, glatte Ord og en ærlig Mine binde paa Ærmet hvad det skal være, Mennesker, som man i daglig Tale siger, der gaae for enhver Vind. Af saadanne mærker jeg mange have grumme Trault for at vidne Jngerslev og hans Sag og sværte mig og min Sag. Med Pokkers Vold og Magt skal mine Motiver være Anmositet og min Erklæring umoralsk, skjønt man ei kan nægte, at den er sand. Jmod disse Mandeuvre, veed jeg intet bedre Raad, end ved Publiciteten, at sætte enhver, der vil, istand til, at see saavel mine Motiver som Sagen selv og danne sig Begreb om alt af notoriske Data; rundne Fortale res Snak maae da lyde for den upartiske Fornuftiges Øre, som Papegøiens intetsigende Pluddren. Dette og intet andet kan standse Patteriets og Bagvaskelsens Strøm og skaffe Sandhed Gehør, derfra da min Beslutning. 2) Man yttrede for lang Tid siden det Haab, at faae mig sat under Justitiens Tiltale for min trykte Erklæring imod de offentlige Fortællinger om det Jngerslevske Værk. Autoriteterne vare fornærmede, sagde man, men Hr. Overkrigskommissair Ridder Jngerslev, o, hvad brød han sig om sligt, for sin egen Skyld havde han vist tiet, men Autoriteterne!! dem burde han jo tage sig en Smule af, for deres Skyld kunde han ei oversee det; for dem maatte han raabe Hævn. Jmidlertid fandt dog nok Autoriteterne, at Vaskningen allenfalls tilkom Hr. Overkrigscommissairen og Ridderen selv, thi Justitien rakte ham sin Sæbe. Han fik Beneficium; det burde han, at han har været flux til at gjøre Brug deraf, det var Synd at sige; Beneficium havde han tilvisse 3 Maaneder før hans Pramfolk begyndte at vælte Steen bort, det var først i September jeg begyndte at see mig lidt for i Anledning af hans Brænde Kjøbmænds og andre Venners Svar paa en Reqvisition fra ham, som vel kunde blænde, men intet bevise, og som jeg derfor ret meget ønsker maatte komme frem for Dagens Lys, for at blive anvist sin Plads i Hærskaren af Sagens øvrige Blændværkerier, nu er fremdeles 3 Maaneder forløbne efter denne første Bevægelse, og endnu er jeg ei saggivet. Det skal nok skee, vil vel Hr. Overkrigscommissairen sige. Nu saa skee hans Villie da! 3) Man vil sandsynlig ogsaa af hvad jeg der skriver og hvad jeg fremdeles maatte skrive i denne Sag, søge at fremkonstle Fornærmelser mod Autoriteterne. Jeg anmærker derfor herved engang for alle, at min Agtelse for Autoriteterne aldrig har kunne tillade mig, og aldrig kan tillade mig at antage andet, end at jo deres Pligter ere iagttagne, betræffende Omhuen for det Jngerslevske Arbeides hensigtsmæssige Udførelse, som et formeentlig almeent Anliggende; men den nidkjæreste Dommer seer Sagen feil, naar Beviserne, der forelægges ham, ere urigtige, skjønt de synes rigtige. Kunde nu dette være Tilfældet i en Sag, som vel ingen til nægte det kan, skulde det da være fornærmeligt mod Dommeren, at man opdagede Sagens sande Sammenhæng, skulde han da kunde have noget imod Sandhedens Oplysning? imod Skalkeries Blottelse? Jeg hidsætter denne Hypothese for at forebygge vrange Begreber blant Publicum, og for at vise den, hos hvem saadanne kunde opstaae, at jeg ikke angriber Autoriteternes Retfærdighed og Upartiskhed eller Agtsomhed, men kuns Jngerslevs og hans Lovtalers Beretningers Troværdighed om hans Værk. 4) Jeg overtager mig naar jeg kan faae vedkommende ført som Vidne, at oplyse med Forfatteren Hr. Pastor nu Consistorial Assessor Ridder, Karup til de trykte Breve i Kjøbenhavns nyeste Skilderie, som have anlediget min Erklæring, at de væsentlige Data, hvorpaa han her bygget sin Beretning, samt den dermed forenede upassende Berømmelse over Jngerslev og ugrundede Jrectesættelser til andre Vedkommende, der have betragtet Sagen anderledes end Hr. Overkrigscommissaren vilde have den betragtet, er ham meddeelt af Hr. Overkrigscommissair Jngerslev selv. Vel mueligt, at han ikke just har bedet Forfatteren at publicere hvad han meddeelte ham, men denne Beskedenhed kunde ikke heller skade paa dette Sted, nok at han ikke bad om det modsatte; han kunde da være temmelig sikker paa, at det vilde skee som skeede. - Forfatterens bekiendte ædle Varme for ethvert Værk, som han ansaae almeennyttigt, lod ingen Tvivl om hans Ønske, men Delicatesse maatte afholde ham fra dets Yttring, naar Tilfældet var, som man kan see af Brevene det har været, at han troede at have med en beskeden Mand at gjøre, der ikke vilde hensætte sig selv et Røgelsekar, hvor lyksalig dets ambrosiske Damp end kunde gjøre hans forfængelige Jeg. 5) Min Deduction skal udkomme continuel Tid efter anden i Randers Amts Tidende og et andet Blad, nærmere skal jeg bekjendtgjøre hvilket. Begjeringer. 1) De, som ikke ville giøre sig bekiendt afnotoriske Data med Sagen og mine Aarsager til at tale offentlig deri, men blot laane Øret til Snak, anmodes ikke at dømme deri eller derom. 2) De, som troe at kjende Sagen af hvad de have seet i Jngerslevs Faveur desangaaende, anmodes behagelig at tage i Betænkning: at de kun kjende hvad der er frembragt for, men ikke hvad der kan frembringes imod. 3) De, der besjæles af den ædle Følelse, saare nødig at see den ene Medborger offentlig antastet af den anden endog i Medhold af den vitterligste Sandhed og som her i offentlig Sag - velvidende at den ophøiede Retskafne er neppe blant Dødeliges Tal, der blot af Sandheds Kierlighed og Patriotisme eller reen Følelse imod Overdrivelsens eller Skinnets Skadelighed for det Sande og Virkelige, vilde tale Sandhedens og det almeene Bedstes Sag imod Usandhedens og Egenfordelens Dyrkere og derved udsætte sig for Paagieldernes Had, for deres og Consorters dristige Kabaler og for Verdens skjeve Domme - de anmodes at troe, at jeg af ganske Hjerte høiligen ærer hiin Følelse, samt at jeg og saa saare nødig har angrebet og meget gjerne ønsket at undgaae fremdeles at angribe Overkrigscommissair Jngerslev, men min Vederparts Veie og Midler, min egen Ære og billige Selvfølelse bød og byder mig det; det skal jeg bevise, og jeg tør da haabe billighed maae sætte Følelserne Grændse, samt at man ei vil lade ilde om en Fremgangsmaade Omstændighederne just fordrer saaledes, naar jeg ei skulde give mig selv til Priis. Skreven i November 1811. Müller. til Mollerup.