Almuevennen, 1843-07-05
Det er en naturlig Følge af de forskjellige Jnstanseer, en Retssag kan komme til at gjennemgaae, og at adskillige Sager –de criminelle i Kjøbenhavn – end ikke i første Jnstans paa dømmes af de samme Dommere, der have ledet deres Undersøgelse, at det er blevet Regel i vor Proceslovgivning, at Alt hvad der under en Retssag passerer og som skal øve Jndflydelse paa sammes endelige Paakiendelse, skal føres til Protocollen, Noget, som i de private Sager, der behandles efter Forhandlingsmaximen bliver Parternes egen Sag at paasee, men som i alle andre Sager skal gjøres efter Dommerens Foranstaltning, ligesom han ved Retsmødets Slutning med sin Underskrift har at attestere, at Protocollens Jndhold er overensstemmende med Sandhed, at altsaa ligesaavel intet Andet er tilført, end hvad der virkelig er passeret, forklaret osv., som at Jntet af det Passerede, der kan relevere i Sagen, er fordulgt eller udeladt. Saaledes bliver det ene muligt for Overdomstolene at skjønne, hvorvidt Underdommeren har opfyldt de ham ifølge Lovgivningen paahvilende Pligter, at give et paalideligt Grundlag, hvorpaa de kunne bygge deres Dom. Da Reisvidnerne nu skulle kunne afgive Vidnesbyrd om, hvad der i Retten er passeret, og da Jntet sammesteds tør foregaae uden at føres til Protocollen, vil altsaa deres Vidnesbyrd komme til at gaae ud paa det Samme, som Dommeren ved sin Underskrift har at attestere, om nemlig Alt er foregaaet saaledes som det er blevet tilført, og om Alt, hvad der er foregaaet, ogsaa er taget med. Der er følgelig givet dem en controllerende Myndighed med Dommerens Virksomhed ved at lade tilføre til Protocollen og derved indirecte med hans hele Forhold i vedkommende Sag. Det er nemlig indlysende, at det ikke kan have været Lovgiverens Mening, at Stokkemændene ikkun skulde sidde i Retten som tause Vidner, der først engang i Tiden, naar derom blev Spørgsmaal, kunde komme til at afgive Forklaring om, hvad der var passeret under en Sag, at de ikke skulde være berettigede til øieblikkelig til Protokollen at fremsætte deres bemærkninger og Berigtigelser. Paa saadan Vis, uden saadan berettigelse vilde Lovgiverens Øiemed med den hele Jnstitution aldeles ikke kunne opnaaes, deres Vidnesbyrd vilde herved i de allerfleste Tilfælde tabes, naar en rum Tid var hengaaet uden at det afæskedes dem, for ikke at tale om de absolute Hindringer, der ved Død, Vanvid, Tabet af Troværdighed som Vidne osv., kunne indtræde for et Tingvidnes" Erhvervelse ved Stokkemændene. Men det vil allerede være en for stor Fordring til den menneskelige Hukommelse, at den i længere Tid tro skulde kunne bevare de mangfoldige Handlinger, hvortil en Stokkemand, der efter Loven fungerede i et Aar, havde været Vidne, ikke at tale om Ord og Udtryk, paa hvis nøiagtige Giengivelse der kunde ligge den allerhøieste Vægt. Det synes derfor naturligt, at Stokkemændene burde, – som ogsaa i mange Jurisdictioner skeer – underskrive Protokollen tilligemed Dommeren, og dette synes fornuftigviis at maatte være tilsigtet af Lovgiveren, om end ei udtrykkelig udtalt. Kun derved kunde nemlig Tingmændene være opfordrede til at sørge for, at der blev tilføiet Protokollen, hvad de havde at bemærke, og derved deres Opmærksomhed holdes spændt under den for Retten verserende Sag, kun derved kunde det blive dem muligt, engang i Tiden med Bestemthed at afgive deres Forklaring, om hvad der var passeret i Retten, og at intet Andet var passeret end det, Protokollen indeholdt. Forordningen for Norge af 4de October 1799 paabød derfor, at Laugrettermændene skulde, ogsaa naar de ikkun fungerede som Vidner, underskrive Protokollen ved Rettens Slutning tilligemed Dommeren. J Danmark har derimod Tingmændene hyppigt ikke medunderskrevet Protokollen, ligesom denne Jnstitution lidt efter lidt i Tidernes Løb er nedsunken til hvad den nu er, til en Betydningsløshed, om hvilken det er overflødigt at udtale nogen Commentar.