Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-03-02
Napoleon befandt sig for Toulon ved et Batterie, netop da en Artillerist, der var i Færd med at lade, blev skudt. Han tog dennes Lade stok og vedblev at betjene Canonen 10 eller 12 Gange. Nogle Dage derefter saae han sig behæftet med en meget ondartet Fat; og grundende paa, hvorledes han egentligen var bleven smittet, opdagede omsider hans Adjutant, Muiron, at den faldne Canoneer havde været befængt dermed. Hans ungdommelige Sind og Tiene stens virksomme Livfuldhed gjorde, at han lod sig nøie med en ganske let Behandling af Smitten. Den forsvandt, men Skarpheden var endnu bleven tilbage. Den nagede længe paa hans Sundhed og kunde kostet ham Livet. Derfra hidrørte ogsaa hans Magerhed, hans Skranten hed og hans sygelige Huudfarve i Feldttogene i Jtalien og Ægypten. Først meget sildigere, da han var kommen til Rolighed i Thuillerierne, skaffede Corvissart ham hans Helbred igjen, og først da begyndte han ogsaa at blive før Efter en meget blodig Dag i Jtalien red Napoleon med et Følge af tre eller fire Personer over Valpladsen, hvorfra man endnu ikke havde bragt de Døde bort. Det var - fortalte han – et herligt Maaneskin, rundt omkring Nattens dybe Taushed. Med et krøb en Hund under Klæderne af et Lig frem, gjøede og sprang op mod os, for da igjen tudende at vende tilbage til sit Leiested. Han slikkede afvexlende sin Herres Ansigt og gav sig igjen i Kast med os, ligesom om han baade vilde søge vor Hjelp og tage Hevn. Det være nu en øjeblikkelig Stemning, det være Stedet, Tiden, Begivenheden selv, eller hvilketsomhelst andet : nok er det, jeg maa tilstaae, at aldrig noget paa alle mine Valpladser har gjort et lignende Jndtryk paa mig. Jeg standsede uvilkaarligen, for at betragte dette Skuespil. "Denne Ulykkelige – sagde jeg til mig selv - har maaskee Venner, selv maaskee i Leiren og i Nærheden, og alligevel ligger han her, og kun hans tro Hund er bleven ved hans Side." - Hvorledes er det dog egentligen beskaffent med Mennesket og med den hemmelighedsfulde Magt, hvis Jndtryk beherske ham. Jeg har med rolig Fatning kunnet anordne Feldtslag, som Hærens Vel beroede paa, har med tørre Øine ladet udføre Bevægelser, hvori utallige af vore Folk maatte falde som Offere, og her gjorde en Hunds Skrig og Tuden et saa dybt Jndtryk paa mig! J det mindste veed jeg, at jeg aldrig har været mere tilbøielig til at tilgive en knæfaldende Fiende, end netop i dette Øjeblik. Jeg kunde nu begribe den store Pelides Følelse ved Syne af Hectors Lig. Ligesom vel ellers falske Kronprætendenter, fremtraadte, fandt blandt den let optændelige Masse Tilhængere, rystede den selskabelige Forfatning paa nogen Tid, og siden som Raketter adspredtes i deres oprindelige Intet; saaledes fremkomme ogsaa nu i Konstens og Videnskabens Rige revolutionaire Masker, der efterabe Geniets Rolle, lempe deres mimiske Gøglespil efter de mindste Begreber, Fornødenheder og Lidenskaber, nægte som Anførere for den tankeløse Hob, Kraften af alle Love og Forbund, hvorpaa Skrift-Almeenvæsenets Værdighed, Characteer og Vel beroer, og tilsidst tage samme beklagelige Ende, som Stierneskud, medens de evige Lys paa Literaturens Himmel, med uformørket Klarhed, skue ned paa det skjændige Falds Stade. Det lydeligste Løsen af en saadan forbigaaende Bevægelse have nyligen Wilhelm Meisters PseudoVandringsaar givet." (Hermes XIX. 1823.)