Jyske Efterretninger, 1772-05-15
Følgende Tanker ere indsendte i Anledning af Hr. Peder Clementins Dødsfald. mange. Peltænkende Læsere tillad mig, at jeg her yttrer Tanker, som intet uden det smerteligste Stød danner: et Stød, som opvækker i Sielen de ubehageligste Fornemmelser, og frembringer i Forestillings=Kraften de rædsomste Virkninger. Ved at fordølge sin qvælende Sorg udmattres Sielen; men ved at aabne sit Hierte gives Sielen Luft og tilbringes samme den nødvendigste Vederqvægelse. Jeg fremsætter her Tanker, som en Tidende omden beste Faders Død har foranlediget; Tanker, som jeg skylder dit Støv, du af mig i Livet høystelskte, med den helligste Lydighed stedse æret, med største Sorg nu af mig savnet, men til Himlenhiemhentet Fader. Vel smertede mig dybt den Tidende, som jeg for fem Aar ogsaa her maatte modtage om at være berøvet den ommeste Moder; men Fornuftige undres ey over denne Tilstaaelse) langt smerteligere var den Efterretning, som mig den første Dag i denne Maaned blev givet om min Faders Tab. Di Dødsfald præsser Taare af mine Øyne, og hvad naturligere, da jeg med mine Sødskende nu savner i dig den ømmeste, den beste, den kiærligste Fader, og, jeg undseer mig ey for at sige den offentlig, din Meenighed savner i dig en troe Ledere, dine Vanner deres Fortoeligste. Med Bedrøvelse, med Skræk, erindrer jeg din Død, med Suk, med Taare ihukommer jeg dig. Jeg savner i dig en umistelig Raadgiver, en uundværlig Trøst. Ved din Død er mig berøvet en Fader, der, saasnart jeg kunde skiønne, omhyggeligen søgte i de meest indtagende Udtryk at biebringe mig Religionens herligste Sandheder, som de, uden hvis Kundskab Livet vilde blive mig en Byrde og min Lyksalighed vaklende, ningen. Din faderlige Omsorgskylder jeg den Fremgang, jeg al Hr. lerede har gjort paa Studeringers Bane; Din Forsigtighed udsaae mig Lærere, der skulde give mig Smag paa Videnskaberne; Dine faderlige Opmuntringer, som grundede sig paa en levende Erfaring om Videnskabers Nytte, gjorde mig Studeringerne behagelige og de største Vanskeligheder for mig overvindelige; Dine Formaninger, frembragte i den meest rørende Tone, forstærkede min Lyst til at giøre alt større og større Fremgang paa den Vey, som du havde bestemmet for mig til min Lyksaligheds Forfremmelse. Nu i mine Studeringers frieste Løb maae jeg savne dig. Aldrig kunde Livet blevet mig behageligere, end omjeg maatte havt den Lykke at beholde dig, kostbareste Fader, i det mindste til en Tid, da du kunde med en vederqvægende Fornøyelse have seet Opfyldelsen af den Hensigt, i hvilken du opoffrede mig til Studeringer; men Forsynet havde ey saa længe bestemt dine Dage. Jeg har allerede mistet dig. Afdøde Fader sex efterladte Børn savne nu i dig et fælles Haab; Ved din Bortgang fra os opfyldes vore Siele med de hæftigste Bevægelser af en qvælende Sorg; Erindringen om at have haft i dig den kiærligste Fader paalægger os for dig den største Høyagtelse, Forestillingen om din Død giør os Livet møysommeligt, og Synet af at være berøvet i dig vort Haab i Verden danner i vox Siel de gyseligste Tanker. Dog, kiæreste Sødskende at sørge, at sukke, at græde, at plage Sindet med de ængsteligste Tanker, kan ey oprette vort Tab. Haab til Forsynet, det ævige Forsyn, kan ene forsøde vor Bedrøvelse. Algodheden, som bragte os i Verden, besidder Barmhiertighed nok til at lindre vore Kaar, naar vi paa vor Side lader hans Villie være vore Handlingers eneste Regel, og Dyden vor høyeste Bestræbelse, som den, der kan giøre os lykkelige her, salige hisset. For dig, min yngste Broder, som i en seenere Tid er trædet ind i Verden, og nu i dine umyndige Aar, i dine Studeringers første Begyndelse, maae ste den omhyggeligste Fader bortrykket fra din Side for dig synes de sorteste Udsigter at aabne sig Din Skjebne, ja dinumilde Skjæbne krænker i sær mit broderlige Hierte, og præsser Taarer af mine Øyne. Du i dine yngre Aar er nu overladt til en heel Verden uden Fader, uden Moder. Dine Kaar forestilles mig de allertungeste. Forsynet, det algode Forsyn udsee dig de troeste Opseere, der med Samvittighed vilde opagte din Ungdom, og med Iver antage sig dit Vel; Lad de sødeste, de sundeste Formaninger, som den frommeste, den retskafneste Fader gav dig, stedse være indprentede i dit Hierte, deres Erindring, og Betragtningen af dit Væsens høye Bestemmelse, skal giøre dig Veyen, til Maalet behagelig, og give din og vor fælles Sorg den glædeligste Forandring. Stands da min Pen! Sorg tillader mig ey videre at udsveve med mine Tanker. Jeg maae holde op, og til Slutning sige min beste, min ommeste, men nu døde, Fader, det sidste Farvel, saa lev da ævig vel, nyd nu i de Udvaldes Selskab den Sallighed, som du saa ofte anpriiste din Meenighed, og dine Børn, Overveielsen af din himmelske Tilstand glæder os midt i vor dybeste Sorg. At kunne nyde Deelagtighed i samme skal være vor vigtigste Bemøyelse, og vor inderligste Attraae skal bestaae derudi, at vi kan møde dig i de salige Aanders Forsamling, hvor du indgik, da du bortgik fra os. sal. (Følgende er ligeledes indsendt.) Ney Fader! Din Ære skal endnu vedvare! Din Hukommelse fremdeles erindres, Hvo til fortænke mig? Du, som en Fader, er det værd, Jeg, som en Sön, skylder digdet; Ingen nægter, alle tilstaae :At du var en brav Mand, Baade i Elds og i dit eget Huus, Sions og dinc egne Börn Beklage og begræde sit store Tab Isaa retsindig en Lærer, i saa from en Fader; Du sov ikke, Men rar stedse En aarvaagen Vægter paa Sions Muure. Fornemmelig naar det giældte, Du vilde ikke unde Satan en eeneste Siel, Det faae man i sær paa 4 Rettesteder, Hvor stor var ikke da din lver For Syndere at redde? Enhver vilde være din Ven, Ingen kunne blive din Fiende, Din Due Eenfoldighed, din Slange Snildhed, Vandt den første og forhandt den sidste. Dit Raad lignede dit Navn; Det stod Klippefast. Din Omgang lydede som dit Tilnam; En venlig Menneske Ven, Det viiste du mod alle, I sær mod mig i min Skolegang. Da du som en bader, ger mig bred, er os og siden, som en Sygerfader, din Dotter, Ja Fader, Tak for din Godhed. - - jeg, som din Svigersön, Vil allene her paa dine Vegne Kanal. Kortelig forrette det, ning. Som dig selv ved Døden blev forbudet. Tak Sion, i sær for din Godhed, du viiste Mod denne din Lærer til seeneste Fest Hans Svaghed forböd, han dig derfor ei priiste, Tak Sion, fordi han har været din Præst. leg veed nok, du det kunde skjönne. Gud Sion igien skal belönne.