Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-09-22
Jeg erindrer mig, at jeg efter denne Soiree, med Hovedet fuldt af Norma, Somnambulen, Piraterne og Øinene blendede af alle de Lys og Malerier og qvindelige Skiønheder og historiske Skikkelser, ilede ud i den friske Luft paa Pladsen foran det gamle Slot og stod der stille for at drage Veiret. Det var en mørk Aften, det var stille og jeg hørte inte andet end Vognhiulenes Rullen over de glatte Fliser. Uhret paa det gamle Slot var oplyst og vist paa 2 om Morgenen; dette Slot hævede sig som en gammel Kiæmpe op mod den natlige Himmel. Huset Anjous Vaaben var hans Halsmykke, Taarnet Busken paa hans Hielm. Der kunde ikke vise sig noget for mine Øine, som kunde mindre harmonere end den Fest, som jeg nyelig havde forladt. Bygningen kastede sine uhyre Skygger over Pladsen; de kolossale Statuer af Johann af Bologna, Benvenuto Cellini, Donatello, Michel Angelo, disse Kiæmper af Marmor og Metal, stode her dunkelt oplyste af Stiernernes Skin, de saae ud som Middelalderens mægtige Kriger-Gestalter, som stode stille og pønsede paa den paafølgende Dags Kamp. Jeg var sluppet fra een Drom og jeg hensank i en anden; jeg trængte til Søvnen, og jeg samlede som en Blind efter min Boelig. Alt passerede forbi min Jndbildningskraft i en vild Forvirring: Dante, de Medicis, Giotto, Napoleon, Michel Angelo, Warschau, de polske Generaler, Jeromes unge Søn dette ædle Barn, som bærer Keiserens Hoved paa sine Skuldre, imedens jeg endnu syntes at høre Normas Klagetoner midt imellem en dobbelt Rad af italienske Damer, alle prydede med italiensk Grazie og med Navne fulde af Harmonie, som Persianis harmoniske Toner. Overladende mig til disse fortryllende Billeder vankede jeg omkring i Florenz, følgende Tilfældets Jndskydelser uden at tænke paa Tiden eller Gaderne. Da Morgenens første Lysning omgav Korset paa Domkirken var jeg endnu fiern fra den prosaiske Seng og det daglige Livs Søvn. Jeg satte mig paa Dantes Steen (Sassadi Dante) og havde endnu kun i Tankerne Ridder Samperis Spil, Persianis Stemme og Fyrsten af Montforts Ord, da han talte til mig om Waterloo. Solen gik op i sit Rubinskiær bag ved Domkirkens hellige Marmorbierg. Arnolphs og Brunaleschis koldssale Statuer, staaende i deres Nischer kom mig for som disse to Bygmesteres Aander. Folkesagnet fortæller, at de stige op fra deres Grave for at vederqvæge sig ved at beundre deres udødelige Bygninger. Der var dog en Mening i Sagnet naar det fortalte, at de nedstige fra de høiere Egne for at giøre det). Alle Værker af Steen, som Menneskehænder have opført, ville henfalde, men længe vil Arnolphs Domkirke hæve sig i Luften. Michel Angelo havde vel Ret, da han sagde til Arnolph. Jeg gaaer til Rom for at bygge en Kirke, Søster til Din; den vil blive større, men ikke smukkere. – St. Peters Basilika har allerede knaget i sine Fundamenter, dens Kuppler har Revner, og den begynder at vakle som en Olding; men man vilde kunne lede længe inden man skulde finde en Revne i Domkirken i Florenz; den har endnu ingen. Aarhundrederne kunne afløse Skieferbladene af dens Marmorbedækning, det ene efter det andet; men Kiæmpens Krop vil ikke lade sig rokke af Tidens Angreb. Hvilke Erobrere og Ødelæggere der saa kunne komme, de ville ikke finde noget, som kunde bevæge dem til at plyndre eller opbrænde denne Bygning, intet Guld at indsmelte, intet ædelt Marmor at røve (som man giør i Pompeji, hvor Bygningerne ere finerede med ædle Marmorarter), intet uden den nogne Steen (men som dog ogsaa der er bedækket med Marmor) og Grave. Fra Høialteret opstige gigantiske Buer til Hvelvingen. Kirken manglede imidlertid eet for den passende Klokketaarn (som i Jtalien ofte staae ved Siden af Kirkerne. Det blev overdraget Giotto at opføre det. Han forfattede ingen Tegning til det; men fuldendte dette høie, næsten overmenneskelige Taarn af Marmor efter den Jdee, som foresvævede hans Siæll. Dette Giottos Taarn er Jtaliens Underværk, 300 Fod høit, udarbeidet med Meiselen, poleret og indlagt med kostbare Stene. Taarnet er fra neden af og til det øverste af giennembrudt Arbeide (et Tralværk), intet kan være herligere end Klokkens Lyd fra dette Taarn, hvori Malmen klingrer mod Marmoret. Ligesom i Pisa er et Battisterio (Døbehuus) bygget foran Kirken. Man siger om Dørene til dette Battisterio, at de ere skiønne som Paradisets Porte; Ghiberti har forfærdiget dem. Den fierde Bygning, en Campo Santo, mangler; men Florenz er Glædens Stad, den har ikke villet følge sin Søster Pisas Exempel i dette melancholske Konstværk af en symbolsk Architektur; denne Stad er for ung og for smuk til at tænke paa Døden. Marmortaarnets Klokke, Domkirkens hellige Hymner, Neophyternes Bønner i Battisterio, alt dette harmonerer underfuldt med Festiviteterne, Ballerne og Koncerterne i Florenz; men Reqviems tungsindige Toner ere forviiste fra Orchesteret; alle Billeder, som nedsænke Hiertet i Sorg, ere her fiernede. Florenz er en Stad uden Ruiner, alt hvad den har frembragt viser sig i Nutidens Lys, intet vidner i den om Ødelæggelse: Af dens gamle Monumenter er intet Støvgran nedfaldet paa Broestenene af dens Pladser; dens hundredaarige Statuer have ubeskadigede overlevet Borgerkrigens stormende Perioder, uden at tabe eet af sine Marmor= eller Kobberhaar. Paa de Steenblokke, som danne Grundvolden til dens Paladser kunne endnu 40 Aarhundrede lægge deres Vægt inden det ville kunne spores Saaledes er Florenz den lykkelige Jevnmodighedens Stad, som af Jordlivet blot afplukker Glæderne og Nydelser, som planter Cypresser ved Siden af Roser, og afbryder sine Timer den ene efter den anden, som Livets Blomster. Jmellem Battisterio og Campo Sante ligger en riig Tilværelse af Lykke og oprømt Sind, ynderig og skiøn som den florentinske Slette. Denne Tilværelsesmaade, denne Blanding af Religion og det Verdslige ligger indsluttet imellem disse to Monumenter; men hverken Battisterio eller CampoSanto indgyde Foragt for Livets Glæder, eller Angest for Døden; det nyfødte Barn hører intet om de strenge Løfter ved Daaben, og den Døende troer kun at indslumre. J Pisa og i Florenz er Alt kun et Billede paa Livet, intet minder om Døden, selv ikke Graven. (Nu kommer Forfatteren til Brugen af den roelige Fornuft, og nu kan man følge ham med sine Følelser, som man ikke altid kan naar man ikke har Madame Persianis Toner for sine Øren og Gottos Penselstrøg for sine Øine, saa at man kunde blive forledet til at sige om ham: han var kun een Dagi Pisa og kun to i Florenz. Men i hans sidste Yttring kan den Troende og den Tænkende i stemme med ham: for begge lyser Livets Glands over Graven. Udødelighedens Haab fremstraaler af hele Naturens Betragtning; Guddommen har indpræget det i alle sine Værker, selv det purpurrøde Skiær af den gryende Morgen over Kuppelen af Florenz Domkirke, som Forfatteren betragtede med saamegen Følelse, forkynder det.)