Jyske Efterretninger, 1767-10-16
Fortsættelse af Samtalerne om Philosophien. Philosophien blev ved disse Scholastiker saa forvirret og afsondret, at den ikke allene tabte al sin naturlige Yndighed, og blev unyttig, men end og skadelig. Denne Philosophiens Forvirrelse varede ved indtil hen imod Lutheri Tider, da et større Lys skulde antændes i Guds Kirke, og de Guddommelige Sandheder burde altsaa udvikles til større Klarhed. Man blev hen imod de Tider ret Philosophiens Fordærvelse vaer, hvilket opvakte paa adskillige Stæder, hvor man ikke længere ansaae slig Forvirrelse for nyttig adskillige store Hoveder, som søgte selv uden Tolk at tale med Philosophien paa de for den meest bekiendte Sproge, da lærte derved at kiende, hvor ilde man hidtil havde handlet med den, og gjorde sig Umage for at hielpe den tilrette, og skaf se den sine Prydelser i Stand igien, og gjorde saaledes dens naturlige Yndighed atter kiendelig iblant dem, som foretog, og i alt fuldførte saa stort et Arbeyde. J det 15de Aarhundrede var fornemmeligen i Engeland den skarpsindige og store store Franciscus Baco, og siden i Tydskland i forrige Ar hundrede den berømmelige og grundige Philosoph Baron Leibnitz, men Philosophien forblev endda paa mange Stader i sit Aristotelisk-Scholastiske Mørke, og dens fordærvelige Sammenblanding med Theologie paalagde dem, som søgte en nøyere Kundskab i Theologien, en Nødvendighed tillige at rage i dette Scholastiske Mørke, hvorover den gamle Aristoteles endnu i sin Afkom lever, og saa vidt Philosophien angaaer, følger man ham i Spanien, ligesom i Frankrige Cartesium, i Engeland Newton, og i Tydskland Leib nitz. Her har hun, Madame hvad jeg i Korthed kunde fortælle hende om Philosophiens Scholastiske Alder; Hun har tillige en Efterretning om, hvorfra jeg havde det Philosophiske Stads, jeg i Førstningen af vores Samtale talte om, at jeg kunde udpynte min Forelæsning med. Denne Philosophiens Alder, sagde Fruen, befinder jeg efter hans Fortælling, at svare i alt til det Begreb, som sammes Navn ved første Lyd gav mig; Jeg seer Philosophien ikke i nogen enten den Barbariske, Græske eller Scholastiske Alder er voxet til sin Fordeel, men alt nærmet sig meere til sin egen Fordærvelse, som jeg seer, den allerede i denne sin sidste Alder endelig fuldkommen har naaet; Ol Ulykkelige Philosophie, som efter saa mange udstandne Vanskeligheder under saa adskillige Lærere, hvor din yndige Natur maatte tvinges efter enhvers Egensindighed og Lyst til det Sære og Sælsomme; Ja endnu tilsidst skulde du treffe denne strenge Skolemester Aristoteles, hvis Stolthed skulde føre dig under saadan Tvang, at hans ørkesløse Afkom siden kunde kaste dig reent i Mørkhed, hvor du maatte forglemme dig selv, din yndige Natur og herlige Nytte. Det gaaer mig og nær, Madame sagde jeg Men synes hun ikke, at de, som skal søge Philosophien i dette Morke, ere tillige ynkværdige, Og, om hun søger at kiende Philosophien, da gid den Uhæld ikke maatte treffe hende, at hun der vilde tænke at kiende den, men hun maatte efter mine Tanker hellere begive sig iblant vilde Folk, og følge den grundige og lærde Professor Kraftes Anviisning i sin Fortælling af de vilde Folkes fornemmeste Indretninger, Skik Skikke og Meeninger, hun skulde ved denne Mands grundige og nyttige Undersøgning lære nærmere at kiende Philosophien, og naae i en kort Tid den Oplysning om den, som de Herrer Scholastikers Skarpsindighed ikke i hendes gandske Alder ved en møysommelig Flid kunde give hende, Han taler, svarede Fruen, ligesom han troede, det ikke var mit Alvor at kiende Philosophien, da jeg dog ikke har givet ham Anledning til andet at troe om mig, og jeg har tilforn sagt ham, at jeg aldeles vilde overgive mig til hans Anviisning, og følge deri hans Raad. Det er vist, Madame sagde jeg, at hun har givet mig saa stor Forsikring og et alvorligt Forsæt hos sig til at lære Philosophien, som jeg nogensinde kunde formode; Den Prøve paa Taalmodighed i at anhøre min saa vidtleftige og kiedsommelige Fortælling hun har udviist, er en Prøve liig den, Pythagor Discipler først skulde vise i Taushed, førend de maatte blive deelagtige i hans fortroligere Omgang, hvorved jeg har tænkt at trætte hendes Taalmodighed, og befrie mig selv fra at være hendes Vey ledere til Sandheds deylige Land; Men da hun har holdt slig Prøve ud, og endnu findes bestandig i sit Forsæt, saa vilde jeg ikke vægre mig længere at undervise hende i Philosophien, dersom jeg ikke saae forud saa mange uovervindelige Vanskeligheder, der vilde hindre mig i at anføre hende til at kiende Philosophien, dersom jeg ikke saae mig at savne næsten al Spor af Forgængere paa den Vey, jeg skulde lede hende; Jeg klager ikke over Mangel paa philosophiske Skribentere, som have foredraget Philosophien Sandheder i deres fulde Sammenhæng til Academiers og Skolers Brug, ney, det var ubilligt at klage over, det et ungefær en 30 eller flere Aar siden, en lærd Mand i en offentlig Tale opregnede en 300 Skribentere af det Slags over den ene philosophiske Deel, som kaldes Formist=Lære; Disse Skrifter vare allene de, han sagde sig at eye, og siden den Tid kan denne Mands overflødige Samling vær re anseelig forøget, hvis han ikke er bleven kied af at samt le derpaa, og man finder ey heller nogen Mangel paa slige Skribentere over de øvrige Philosophiens Deele; Mendenne utallige Mængde af slige Skribentere vare dog alle De 2 utilutilstrækkelige Veyvisere for mig til at undervisse hende, Jeg maatte herforuden undervises først af hende, hvorledes jeg heri ret skulde opføre mig, hendes særdeles muntre og behagelige Maade i at fremsætte sine Tanker er just den, jeg burde stræbe at efterabe, og en flittig Øvelse i at være i Sælskab med hende eller og andre af hendes Kiøn vilde sikkert give den største Beqvemhed. Det jeg her siger, skulde neppe nogen kunde tvivle paa, og jeg er i Stand til at fremkalde Alderdommen selv til at bevidne den Sags Vished; Det er alt over 20000 Aar siden, den ziirlige Philosoph Socrates i en ziirlig og beqvem Maade at fremsætte sine Tanker fandt det fornødent at benytte sig af et Fruentimmers Underviisning, hvis Navn, om jeg ellers ret mindes, var Aspasia. Hvor stor Fremgang denne paa sin Tid meest berømmeligste Philosoph har ved hendes Underviisning giort, det beviser det, hun tilforn har hørt af mig tale om hans ziirlige og behagelige Læremaade, hvorved man fik Anledning til at sige om ham, at han havde hentet Philosophien fra Himmelen til at boe iblant Mennesker, Dersom nogen skulde i vor Tid naae den Lykke, at der om ham kunde siges, at han havde bragt Philosophien fra Studerekammerer til at findes og i Fruentimres Cabinetter, fra et ensomt og indsluttet Rum i et Bibliotek til at vise sig overalt i Huuset, fra Skoler og Læse=Steder til at boe tillige i Fruentimres Forsamlinger, han vil vanskelig kunde udrette dette uden ved Hielp af hendes Underviisning eller andres lige fuldkomne af hendes Kiøn. Jeg merker, sagde Fruen smillende, at han begynder at beslitte sig paa at slatere Fruentimre, jeg vil just ikke paatage mig at kuldkaste hans Beviis, som Socrates skulde tiene ham med, siden samme Beviis støtter sig paa saa høy en Alderdom; Men jeg vil strax borttage den heele Vanskelighed for ham, da jeg ikke forlanger, at han i sin Forelæsning for mig skal bekymre sig saa meget om Ziirlighed, som om en for mig beqvem og fattelig Maade i at foredrage de philosophiske Sandheder. Ja, det er just Knuden, Madame svarede jeg, Visse Miner og Manerer klæde ikke alle lige vel, og en vis Mod paa Klæder, veed hun nok, ikke passer sig til alle Tider; Jeg Jeg maatte rette mig efter hendes Tænkemaade og Smag i at udfinde en beqvem Maade for hende i at foredrage Sandhederne paa, og hvis jeg ikke kunde opfinde en nye Mode, som kunde træffe hendes nærværende Smag, da torde jeg ikke andet vente, end at hun ligesaa nødig gad høre mig, som hun vilde benytte sig af sin Grand=Mames Fason paa Klæder og Prydelser til at pynte sig med. Enhver Alder frembringer sine Forandringer, som igien fordrer andre Tings Forandringer, og, skiønt Sandhed er uforanderlig, saa bør dog Maaden i at fremsætte den paa at rette sig efter Tiden og Omstændighederne. Den berømte Philosoph Cato lastes i denne Hensigt af Cicero, da han om ham saaledes skriver til Atticum, Cato meener det gandske vel, men undertiden er han ikke til synderlig Nytte for Republiqven; thi han taler, ligesom han kunde tale i Platonis Republiqve, ikke som han talte for Folk i Almindelighed udi Rom. Det bliver altsaa fornødent, at jeg bekymrer mig om en beqvem Modens Dragt for Philosophien, hvori den kunde vi see sig meest yndig for hende; Men Spørsmaal er: Hvorfra man vel skulde hente Mynstere, der kunderet passe sig efter nærværende Smag, At søge dem iblant Barbariske eller Græske Philosopher, da vilde de sikkert ansees baade Barbariske og Pedantiske. Forskrev man Mynstere fra Scholastiker, vilde enhver strax dømme, at man var kommen for sildig ind i Verden, og burde allerede for hundrede og fleere Aar siden at have været Mester i det philosophiske Lav; Det er vel sandt, at de gamle Moder faae gjerne efter nogle Aars Forløb Fornyelses Patenter, og efterat de i nogle Aar have været i Landflygtighed, blive de kaldte tilbage igien, men det skeer dog ikke uden med Accord eller vis Forandring, ligesom Moden i andre Tilfælde, naar den anstaaer, retter sig efter Alderen og Omstendigheder, saa og i at tænke og tale: En ung Alder, da man begynder at see paa andre, og ikke har Styrke til at opfinde noget selv, er nød til at laane Mynstere af andre, og hvilke slebne Folkes Smag der meest behærsker os, de blive og gjerne Forlæggere for os i alle Tilfælde af Moden.