Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-04-27
Man har spaaet af denne Luxus Slægtens fuldkomne Undergang, men Slægten vedbliver at fremvoxe oven paa denne med Ruin truende Luxus, og Verden staaer endnu. Man har givet Love mod Luxus, og Christian den Tredie har endog ladet skjære Pludderhoserne i Stykker, paa Kroppen af Datidens Herremænd, men Forbudslovene ophævede sig selv, og Pludderhoserne bleve, som sagt, til Pludderkraver, Pludderpuffer og Pludderkaaber. Mod ingen Tidsalder er man imidlertid meere uretfærdig end mod den, hvori vi leve, i det man uophørligen klager over dens Slethed. Naar Moralisterne ikke kunne finde andet at udsætte paa den, saa raabe de paa deres Samtidiges Letsindighed. De anføre som Exempel de mange Selvmord, de idelige Cassemangler, de uophørlige Bedragerier, de store Skarer af Tiggere under alle Skikkelser. Hvad nu Selvmordene angaae, da kan det ikke nægtes, at de nuomstunder ere temmelig hyppige, men langt fra at ansees for en Svaghed, bor de snarere betragtes som en Hervisme, hvilken rigtig nok kun Oldtiden havde Sands for og vidste at sætte tilbørlig Priis paa. Hvad gjorde Cato, Leonidas og Flere saa berømte? Jntet uden denne Foragt for Døden. Ved dræber man sig sjeldent i vore Dage, for, som hiin, ei at overleve sit Fødelands Frihed, eller, som denne, for ei at see sine Landsmænd falde i Fjenders Hænder. Men saa dræber man sig derimod for, saa at sige, ikke at overleve Livet, eller det man kalder at leve, og er ikke dette Hervisme. - De idelige Cassemangler fortjene vel stor Dadel, for saavidt de forudsætte en ikke ganske redelig Tænkemaade; men saa tjene de i en anden Henseende igjen til Beviis paa at Cassens Bestyrere vare Mænd af hon tan, der gjerne vilde i Levemaade være Folk lig. Desuden kommer det jo meget an paa, hvorledes de manglende Penge ere blevne anvendte. Augustinus beholdt Tilnavnet af den Hellige, uagtet han aabenbart skal have stiaalet Læder, men han stial det – vel at mærke - ikke for at beholde det for sig selv - men for at give det til de Fattige, som manglede Fodtøi, og dette forandrede Tingens Natur. - Bedragerier ere vel temmelig almindelige i vore Dage, men de ere altid en Følge af en høi Grad af Forfinelse. Hvilket Folk har vel bragt det til en større Grad af Cultur i alle muelige Fag end Britterne, men i hvilket Land findes der flere Skielmer, Spitsbuber og Lommetyve end i Engelland. J hvilket Land ere Galgerne mindre vacante end der? Hvilken Stat lover ikke Port Jacson at blive til, skjønt den oprindeligen dog ikke bestod af andre Colonister end Gavtyve? Desuden ere Bedragerier meget nyttige til at skjærpe Forstanden og vænne Folk til Forsigtighed. – Tiggere er man tilvisse særdeles forsynet med, og deres Tal voxer med Befolkningen. Men i hvilken Tidsalder har man ogsaa arbeidet, tænkt, stræbt mere for deres Forsørgelse end netop i vore Dage, J gamle Tider kaldte man Tiggeren en Tigger, nu hedder han en Fattig. Fordum maatte han, lig Fuglen i Luften, selv opsøge sin Føde, og det for hver Mands Dør. Nu sparer han denne Uleilighed. Det indkræves for ham paa forskjellige Maader, og har han først erklæret sig i Henseende til sin occonomiske Forfatning, saa er hans Ret til hver Andens Pung og hans Andeel i Almeen formuen bestemt. Endnu en Lyde, som Moralisten bebreider, vor Tidsalder, og som man troer leder til megen Fordærvelse, er Rangsyge, men man glemmer ganske, at der findes en Rangstige i hele Naturen, og at det umælende Dyr gotter sig og føler en Glæde ved at kunne see ned paa og hæve sig over ringere Skabninger. Staaer ikke Høgen over Duen, Ulven over Ræven, Bjørnen over Ulven, og Løven over Bjørnen? Hvor stolt er ikke Paafuglen af sin guldbesatte Hale? Med hvilken Selvfølelse slæber den ikke samme efter sig og lader den bestraales af Solen, Selv en Hest, hvilke Caprioler gjør den ikke, naar den seer sig belagt med et prægtigt Seletøi eller en broderet Skabrak, Med hvilken Foragt gaaer den ikke forbi det stakkels Hyrekudske eller Vognmandsøg, der, kun skabt til at slide og trælle, aldrig har kjendt til saadan Fornemhed? Hvad der altsaa findes endog hos de Umælende kan ikke være nogen Lyde hos de Mælende. Vore Samtidiges Letsindighed er tidt blevet paaanket, men den er saa langt fra at være en Feil, at den, istedet for Letsind, burde blot kaldes let Sind. Og maa et let Sind, som bestandigt siger: den Dag den Sorg, ikke betragtes som een af Menneskets største Goder?