Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1845-07-24
Blandinger. Mordersken Rudharts Henrettelse: Ligesom den i Bremen for flere Aar siden henrettede Gesina Timm, saaledes var den i disse Dage henrettede Enke Rudhardt i Stutgard, hvad en tydsk Skribent saa træffende siger og Qvinden i Almindelighed; eine Mischung von Himmel und Hölle, at Øievidne, beskriver hendes Henrettelse saaledes: "Den Vogn, der skulle føre hende til Retterstedet, havde forsømt at indfinde sig til den bestemte Tid for Criminalfængslet; hun maatte derfor Kl. 4 om Morgenen vandre tilføds gjennem Folkemængden, der tørstede efter hendes Blod, altsaa en nye Admyggelse paa hendes Dødsmorgen. Hun steeg allene og uden Hjælp opad Raadhuustrapperne, Den lysegraae Paaklædning, det matte gjennemvirkede Halstørklæde, det i den afmagrede Haand sammenfoldede Lommetørklæde, alt viste hende som det samme ubevægelige billede som da hun fremtraadte for Retten i Et lingen, med det samme igjennemtrængelige, kolde blege marmoragtige Ansigt. Det er forhausende med hvilken Rolighed dette Fruentimmer hørte oplæse Beskrivelsen, om hendes syndefulde Liv, hørte den høitidelige Forkyndelse af hendes Dødsdom, der med hine frygtelige Ord blev kastet for hendes Fødder, da Staven blev brudt, over hende: "J har forbrudt Eders Liv, Gud være og endelig hendes Overgivelse Eders Sjæl naadig! til Skarpretteren. Gud skee Lov, sagde hun, da hun traadte ind i den saakaldte Fattigsynderstue, saa er ogsaa dette forbi." Forhausende er det endvidere med hvilken Rolighed hun forlod det Sted, hvor hendes Dødsdom fornylig var bleven hende forkyndt, med hvilken Lethed hun traadte opad Trappen i Vognen, for strax derpaa at træde ud og bestige det Skaffet, der skulle farves med hendes Blod, at Sandheden og Dyden forstaaer at der med Rolighed er bekjendt, men man seer her at den Lastefulde ogsaa kan det, Man hørte. ikke et Suk af hende, eller saae en Taare perle i hendes Oie. Da hun sad i Vognen forglemte hun selv ikke Etiquetten, og satte sig først ned paa det bagerste Sæde, efter at den Geistlige havde bedet hende at tage Plads paa det Forreste; hun var venlig mod dem og smilede endog, som om hun slet ikke lagde Mærke til den utallige Folkemængde, der omringede Vognen ja hun smillede medens hun kjørte til Retterpladsen, og hævede derpaa med malerisk Bevægelse hendes Øine og Hænder i Veiret. Endelig holdt Deliqventinden med Vognen ved Foden af Skaffettet, hun kastede et flygtigt Blik paa Retterpladsen, talede nogle faa Ord med den Geistlige, stod derpaa rask op og forlød Vognen, og da hun var ved at snuble i sin Kjøle, hævede hun den strax op, og steeg nu ledsaget af Skarpretteren og ad Trinen til Skaffettet. Hendes Bevægelse havde endnu Kraft, men den var brudt, en Dødsgysen foer igjen nom hendes Lemmer; dog hun beholdt sit Legeme i sin Magt. Da hun stod for Skammelen foldede hun Hænderne, og hævede et langt og det sidste Blik mod Himlen, jeg har aldrig seet noget smerteligere Blik Derpaa satte hun sig fast ned paa Skammelen, foldede Hænderne, og med klar Stemme anordnede det Fornødne, og derpaa stak hun, som det synes med megen Uvillie, Hænderne i Bindet. Bøddelens Medhjælper greb det med en Kappe bedækkede Hoved; en medlidende Stemme blandt Folket raabte Holdt!" men i et Øieblik klang Sværdet og Slaget var skeet. Endnu blev Legemet fast siddende, bøiede sig derpaa ned, og to store Blodkilder sprudlede i Veiret!" – Deliqventinden Rudhardt var beskyldt og tildeels overbeviist om at hun have forgivet sin Mand og Børn. Behagsyge og Coquetterie skal have ført hende fra det ene Trin af Lasten til det andet; hun skal ifølge Allgem. Zeitung, have besiddet megen Forstand og været meget aandrig, men havt et aldeles følesløst Hjerte. Fornævnte Blad siger i Anledning af denne Henrettelse: "Hovedafhuggelse dræber ikke Forbrydelsens Hydra, søg hellere at oplyse Hovederne, det hedder: "danner Folket, lær det paa en simpel, klar Maade dets Pligter og dets Rettigheder Det Uforstaaelige forvirrer, og hvad Menneske, ikke kan begribe, eller kan fatte, gjørt Een tosset eller til ler, Fortrydelsens første Phase. Retten er saa simpeat Mennesket erholder det som Jnstinet; men Jurisprudenen har forvirret det til en Labyrinth, som den sun- (En sede Forstand ikke meere kan finde ud af nere Beretning fra Stutgard af 10de Juli melder, at Deliqventindens Liig der, i længere Tid var bleven henlagt utildækket i Anotomiegaarden i Tübingen, havde i en Tid lang været udsat for den raa Pøbels Udbrud af Vrede og Spøg. Nu skal en streng Undersøgelse desangaaende være indledt, bedre havde det været, om man havde undgaaet at foranledige samme,)Man har som bekjendt Regnemaskiner, nu har en Engelænder John Clark ogsaa opfunden en Verse maskine, og det en, som gjør latinske Hexameter, Opfindelsen er blevet prøvet og beundret af et lærdt Selskab. Den kan omtrent gjøre et Bers i Minutten.