Adresseavis for Børn, 1782-08-14
En meget deylig Majidags Morgen stod en for sine Børns Vel aarvaagen og omhyggelig Moder meget tidlig op, og efterat hun havde klædet sig paa, og takket Gud for hendes Lykkes og Livs Opholdelse, samt ydmyg bedet ham om hans Velsignelse for den nærværende Dag, saa vækkede hun ogsaa hendes Børn op, lod dem paa klæde og bede, og bad Børnenes Lærer tage Deel med hende og dem i denne deylige Morgens Fornøyelser. De lagde i Gaar Greven af KinskysErindring paa Bordet for mig, sagde hun til ham, og han har gjort mig saa forvoven, at jeg har opvakt mine Børn meget tidlig. Børnene, som ellers ikke vare vante til at staae saa tidlig op, vare dog gandske glade og muntre, og forundrede sig meget, da de førstegang fik den deylige Morgenrøde at see, og Solens herlige Pragt, da den kom saa majestetisk frem bag ved de blaa Bjerge. De bleve gandske henrykte, da de saae Solens Glands i enhver Dugdraabe, som hængde paa Græsset. J Førstningen troede de, at det var lutter Perler og kostbare Stene, som de kunde plukke af, og putte i deres Lommer. Men man sagde dem, at denne deres glimrende Klarhed, kom af Solens Glands, hvis Skin straalede tilbage i disse Draaber. Ach, hvor behageligt var det for dem, da de førstegang indaandede saadan frisk Luft, og Blomsterne og de florerende Træer udbredede saadan liflig Lugt omkring dem. De vare saa lidet knurvorne derover, at de vare blevne saa tidlig opvakte af Søvnen, at de meget meere ofte, i den Glæde de nød, takkede deres kjerlige Moder hjertelig derfor. - Det er just for at gjøre eder Glæde og Fornøyelse, mine kjere Børn, sagde den fornuftige Moder, at jeg har opvakt eder saa tidlig af Søvnen, at J skulle ikke blive Avis. blive nogen saa søvnige Folk, som ere udnelige til at bestille noget hele Dagen igjennem, naar man om Morgenen har forstyrret dem i deres Søvn. Hvad er det ikke for en slet Glæde, naar man hele Dagen igjennem ikke duer til nogen Ting, Og saaledes gaaer det dog med de fleste Folk, som ere vante til at sove længe, naar de engang om Aaret blive opvakte tidligere end ellers. Dersom J har Lyst, saa kunne J gaae hjem igjen, og lægge eder nok engang i Sengen for at sove ud i god Roe. Oney, søde Moder, sagde Børnene, tillad, at vi maae blive her; det er en alt for deylig Morgenstund til at sove i. Ja visselig er det, mine kjere Børn, svarede Moderen, det er ret en deylig Morgen - og det fornøyer mig hjertelig, at J ere saa henrykte og kunne saa føle det Jndtagende i Naturen, hvor smuk og fuldkommen den milde Skaber har gjort Verden. Her kunne J med eders egne Øyne see, hvor stor og mægtig, hvor viis, kjerlig og god han maae være, som har frembragt alt dette Og J maae troe mig, at Verden er endnu mange tusindegange smukkere, end J nu, og vi alle kunne føle og beundre den. - Kunde vel i, eller kan vel noget Menneske frembringe og skabe saadan en Dugdraabe, som den her hænger paa det Blomster, Og hvo kan gjøre noget saa smukt og deyligt som de med mange Farver udziirede Blomster, der give saadan en liflig Lugt fra sig, Seer hisset Taagen, hvor den svæver ned i Dalen, og hvor den hisset opløfter sig fra Bjergene op til Skyerne. Denne Taage, mine kjere Børn, samler sig til de Skyer, til de Vande, som ere heroventil i Luften, og falder siden ned igjen i Regn paa Jorden. J afvigte Nat, da Solen ikke skinnede, blev Jorden noget kølig og fugtig, dette var en Forfriskning for Planter og Træer, og nu kommer Solen og opvarmer dem igien. Og denne vise Afvexling giør, at Planter og Vexter kunne trives og voxe, og Frugterne paa Træerne komme frem og modnes. Hører J ikke Fuglenes deylige Sang, Hører den glade Lerke, hvor den høyt oppe i Luften slaaer Triller og synger. Seer, disse glade Smaadyr omkring os gjøre alle Mennesker til Skamme, som ligge endnu i dyb Søvn i deres bløde Senge, og som, for Børn. naar de vaagne op, gjøre lidet eller intet til de res Skabers og Opholders Ære. Thi at disse muntre Skabninger synge saa smukt og ere saa glade, det geraader til Guds Ære og Priis, der har skabt dem, ernærer og opholder dem, ligesom os. Kommer nu, Børn, vi ville gaae hen og sætte os ned i den lange tykke Allee, og høre paa Nattergalenes Sang. Jo nærmere un Børnene kom hen til Alleen, hvor der fandtes en stor Mængde Nattergale, jo stillere bleve de, og ikke en af dem talede et Ord mere, ja Børnene gik endog gandske sagte paa Tæerne, uden at nogen bad dem derom – rækkede Pegefingeren i Veyret, for at betyde hverandre, at være stille og opmerksomme, og troede sig neppe til at trække Aanden uden gandske sagte, for ey at forstyrre Nattergalene i deres Sang. Nu listede de sig gandske sagte hen til en Græsbænk, som stod oventil i Alleen, og satte sig der. - O hvor godt er det for Børn, naar deres Hjerte bliver aabent saa tidligt som disses for Følelsen af det Smukke og Nydelsen af milde uskyldige Glæder. Denne fornuftige Moder gjorde sig en daglig Forretning deraf, at opvække Følelsen hos dem for det Smukke og Gode, og selv at anføre dem til at beundre det Jndtagende i Naturen, paa det at de skulde faae ret milde føelsomme Hjerter, og ikke, naar de bleve ældre, see følesløse hen over det Beundringsværdige i Naturen, som saa mange uføelsomme og uvidende Mennesker gjøre.