Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-01-15
Nyeste. deres Kiøbehag, om 1 Ellevte Aargang. No. 5. an Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Post paa Løverdagen den 15 Januarii 1814 Na B. H. og Haard. ganske To Kjæmper regiere Livet; deres Navn er Frygt og Haab. Den ene en Furie, der truer med at ødelægge enhver Gienstand, den faaer Øie paa, dem anden en Engel fra Himlen der udbreder Lys og Glæde rundt omkring os. Uden Frygt vilde Verden falde sammen i Ruiner, uden Haab vilde hele Livet forvandles til et mørkt Chaos. Frygt tog Haab følge hinanden jevnsides paa hele vor jordiske Bane, som to Elementer af modsat Natur. Ligesom hiin gaaer bestandig væbnet og truende forangos, og viser os den mindste Fare i et Huulspeil, saaledes søgler og flagrer denne foran os, lig en broget Sommerfugl, der viser Alting i sin behageligste Skikkelse. Held den, der ikke lader sig imislede af nogen af dem, og dobbelt Held den, der hverken frygter eller haaber for meget. Raadføre vi os med Erfaringen, saa finde vi næsten altid, at intet Onde var saa stort, som det Frygten foremalede os, intet Gode saa godt, som det Haabet indbildte os. Sandheden ligger altid imellem begge. Fabellæren fortæller, at Jnpiter for at hevne sig paa Menneskene, fordi Prometheus, uden hans Villie, havde bragt Jlden ned fra Himlen, forsynede Pandora med en Æske, hvori alle de Plager fandtes, som kunne hjemsøge Menneskeslægten. Med denne sendte han hende tilEpimethens, en Broder af Prometheus. Men da Pandorg aabnede den, for at see hvad der fandtes, foer alle hine Plager ud af den, og skjønt hun saa hurtig som mueligt satte Laaget paa igien, beholdt hun dog intet andet i Æsken end Haabet, som blev hængende ved Randen, det eneste Gode, der endnu levnedes Menneskene i deres Elendighed. Men her kan man billigen spørge, hvor kunde Jupiter, som dog var den ypperste og altsaa den viseste blandt Guderne, falde paa den sære Tanke, at regne Haabet blandt Plager, Ved første Øiekast synes der, at ligge nogen Modsigelse heri, men ved lidt nøiere Eftertanke finder man, at ogsaa overdreven Haab kan ligesaa godt blive en Kilde til en Plage, som overdreven Frygt, og at det maa have været det overdrevne Haab, som Jupiter i sin Harme puttede i Æsken. Vi troe ikke bedre at kunne ende disse Betragtninger end ved følgende østerlandske Fortælling om en persisk Glashandler: "Almaschar, siger Fablen, var en meget hoven Person, som aldrig gad bestille noget saa længe hans Fader levede. Da hans Fader døde efterlod han ham en Formue af hundrede Drachmer i persiske Penge. For at gjøre den bedste Brug deraf satte han dem i Glas, Flasker og de fineste Leerkar. Disse pakkede han sammen i en aaben Kurv, og efterat han havde valgt, sig en liden Bod, satte han Kurven lige for sine Fødder, og lænede Ryggen mod Væggen, ventende paa Kjøbere. Da han sad i denne Stilling med Øinene heftede paa Kurven, faldt han i en Række af de fornøieligste Tanker, og een af hans Naboer hørte, hvorledes han talte til sig selv paa følgende Maade: "Denne Kurv, sagde han, kostede mig hos Storhandleren hundrede Drachmer, som er alt hvad jeg eier i denne Verden. Jeg skal snart gjøre to Hundrede Drachmer deraf, ved at sælge Vurene i det Smaa. Af fire tusind Drachmer maa ufeilbarlig kunne gjøres otte Tusind. Saasnart jeg paa denne Maade er bleven Eier af otte Tusind Drachmer, vil jeg nedlægge Glashandelen, og blive Juveleer. Jeg vil da handle med Demanter, Perler og alle Slags kostbare Stene. Naar jeg har samlet saa megen Formue, jeg ønsker, viljeg kjøbe mig den smukkeste Gaard, jeg kan faae, med Jorder, Slaver, Gildinger og Heste. Jeg skal da ret begynde at nyde Livet, og gjøre Opsigt i Verden. Dog vil jeg imidlertid ikke standse her, men fortsætte min Handel indtil jeg har faaet samlet hundrede Tusind Drachmer. Naar jeg saaledes forbleven Eier af hundrede Tusind Drachmer, skal jeg føre mig og som en Prinds, og begiere Storvizirens Datter til Ægte, efterat jeg har tilkjendegivet denne Minister, at jeg er bleven underrettet, om hans Datters Skjønhed, Vid, Beskedenhed og andre høie Egenskaber. Jeg vil paa samme Tid lade ham vide, at jeg agter at gjøre ham vor Bryllupsnat en Foræring af tusind Guldstykker. Saasnart jeg har ægtet Storvizirens Datter, vil jeg kjøbe hende ti sorte Gildinger, saa unge og gode de ere at faae for Penge. Siden vil jeg besøge min Svigerfader med et stort Følge af Equipager, O. naar jeg har taget Plads ved hans høire Side, hvilket han vil gjøre af Høflighed, var det end blot for at bevidne sin Datter den tilbørlige Ære, viljeg give ham de tusinde Guldstykker, jeg har lovet ham, og til hans store Overraskelse vil jeg præsentere ham en anden Pung af samme Værdie, med et Slags Tale, saasom: min Herre, da jeg en en Mand af Ord, saa holder jeg altid mere end jeg lover. - Naar jeg har bragt Prindsessen hjem til mit Huus, skal jeg fortrinlig bestræbe mig for, at indprænte hende tilbørlig Ave for mig, førend jeg giver Kjerlighed og Hymen Tøilen. Til den Ende skal jeg indspærre hende i hendes eget Værelse, aflægge et kort Besøg hos hende, og kun tale lidet til hende. Hendes Kammerfrue vil forestille mig, at hun er utrøstelig over min Mangel paa Ømhed, og bede mig med Taarer i Øinene at vise hende Fjertegn, og lade hende sætte sig ved Siden af mig; men jeg vil vedblive at være ubevægelig, og vende Ryggen mod hende hele Natten. Hendes Moder vil da komme og bringe mig hendes Datter, naar og sidder i min Sofa. Datteren med Taarer i Øinene vil kaste sig for mine Fødder, og bede mig, at tage hende til Naade. Jeg vil da, for at indpræge hende en dyb Høiagtelse for min Person, løfte Benet op, sparke hende bort fra mig, saaledes at hun skal falde adskillige Skridt ned fra Sofgen. - Almascher var ganske hentagen af disse indbildte Syner, og kunde ikke undlade at visse med Foden hvad han havde i Tankerne; men ulykkeligviis stødte han til Kurven med de skrøbelige Varer, der vare Grunden for al hans Storhed, sparkede sit Glastøi langt fra sig ud paa Gaden, og brak dem i tusinde Stykker.