Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-12-15
Man har ikke anseet Danmark for ringere end Slesvig, man har kun troet, at en slig Betegnelse af de slesvigske Skibe antydede, at Slesvig var en dansk Provinds. Jeg troer derfor vel, at der gives meget og meget andet end det, Proponenten har nævnt, som maa opvække ubehagelige Følelser, ja vel en billig Harme, men som dog, naar man nærmere betragter det i den Sammenhæng, hvori det er fremkommet, ikke findes at være i den Grad fjendtligt, som det ved første Øiekast syntes, og da jeg anseer det for yderst vigtigt, at den Spænding, som finder Sted i de forskjellige Statsdele, ikke faaer Næring her i Forsamlingen, men at man ved en sindig og maadeholden Fremgangsmaade søger at undgaae alt, hvad der kunde forøge hiin Spænding, saa har jeg anseet det for min Pligt, at udtale mig imod det foreliggende Andragende, uden at man bør ansee dette som et Beviis for, at jeg ikke deeler de patriotiske Følelser, som have bragt Andre til at harmes over, hvad der saaledes er foregaaet. Jøvrigt maa jeg henholde mig til, hvad jeg tidligere har udtalt angaaende de Udtryk, som Proponenten har brugt i det, der udgjør den egentlige Jndstilling. Naar det her hedder, at Forsamlingen skulde forsikkre Kongen og Folkets Beredvillighed til ethvert Offer for at bevare Statens Enhed, og anraabe Hs. Majestæt om, at gribe til kraftige Midler for at hævde den danske Nationalitet i Slesvig, da forekommer dette mig virkelig at have et meget truende Udseende, ligesom det udentvivl i Slesvig, hvor man ogsaa befinder sig i en irriteret Stemning, vil blive udlagt til det Værste. Ogsaa maa jeg vedblive, at Forsamlingen, ved at indlade sig paa det omhandlede Andragende, gaaer udenfor sin Competence, og foretager sig et Skridt, som for Stændernes selvstændige Virksomhed kunde blive meget betænkeligt. Proponenten. Det skulde gjøre mig meget ondt, om jeg ved det af mig indgivne Forslag skulde have foraarsaget den høitagtede kongelige Commissarius Ubehageligheder. Hans ægte Fædrelandskjærlighed og danske Sind ere saavel bekjendte, at det aldrig kunde falde mig ind, at han virkelig i sit Hjerte skulde hylde de separatistiske Grundsætninger, som jeg ved mit Forslag har søgt at bekæmpe. Naar Sagen altsaa har været ham ubehagelig, maa Grunden dertil søges i, at han nærer Frygt for, at Forslaget vil kunne have en Virkning, som kunde være fredsforstyrrende og være skadelig istedetfor gavnlig for det tilsigtede Øiemed. Men efter min fulde Overbeviisning vil Forslaget ikke have en saadan Virkning, og jeg troer derfor, at det er Forsamlingens Pligt at understøtte det. - Det er ikke den enkelte Handling, at den Deputerede Lorenzen, skjøndt han var i sin gode Ret, og dette var erkjendt, dog blev forbudt at tale dansk og faae sit danske Foredrag taget til Protocols, som jeg især har urgeret; den var kun den Draabe, som endnu manglede i Bægeret, for at faae det til at flyde over; det er derimod hele Tendentsen i de slesvigske Stænders Forhandlinger, den hele Stræben af et vist Parti, som især i de senere Aar er traadt frem med større Bestemthed, hvilket jeg har troet, at vi paa ingen Maade kunde lade gaae hen, uden at søge at modvirke dem. Hvorvidt Præsidenten i den slesvigske Stænderforsamling har havt Myndighed til at forbyde Lorenzen at tale dansk, ligger udenfor min Competence at bedømme, og jeg troer ikke at det kunde falde noget af Forsamlingens Medlemmer ind at kritisere hans Fremgangsmaade; men mit Andragende gaaer kun ud paa, at indgive en allerunderdanigst Adresse til Kongen, hvori man bevidner Ham sin Hengivenhed, forsikkrer Ham og Folkets Beredvillighed til ethvert Offer for at bevare Folkets Enhed og beder Ham om at gribe til kraftige Forholdsregler, for at modvirke de separatistiske Tendentser. Jeg skal tillade mig nærmere at forklare, hvad jeg har meent med disse Udtryk. - Den kongelige Commissarius har ikke villet see nogen Fornærmelse mod den danske Nationalitet i de Exempler, jeg i mit Forslag har anført til Begrundelse heraf, men jeg troer dog, at der ligger noget dybere til Grund for alt dette selv den Formanningstale, Præsidenten holdt til Lorenzen, viser dette, thi hvorledes skulde Ordenen kunne forstyrres ved, at han talede dansk, naar ikke De andet danske Sprog var dem saa afskyeligt, at de bleve opirrede endog ved blot at høre det. Benævnelsen tydsk Hertugdømme i den slesvigske Forsamlings Adresse viser ogsaa tydeligt, at man vil have en Adskillelse bragt istand, saa at Statens enkelte Dele kun skulle hænge sammen ved at staae under en fælleds Fyrste, hvilket ikke kan være enten til Kongerigets eller Hertugdømmets sande Tarv, at det ogsaa har været Hensigten med det paankede Udtryk i Adressen at antyde denne Tendents til Adsplittelse, vise desuden de Discussioner, som fremkaldtes ved disse Ord i den slesvigske Forsamling.