Adresseavis for Børn, 1781-10-31
Fortsættelse af Børne Historien. Henriette. Vær vis paa, sagde Fruen til Amtmanden, at jeg af mit gandske Hjerte tilgiver Dem, og trykkede i det samme det ene efter det andet afhans Børn op til hendes Bryst, og udlokkede den Tilstaaelse af dem sele, hvor meget deres nærværende Tilstand overgik den forrige, og hvor meget det staaer til Børn, ved en glad Omgang og kjerlig Opførsel at befordre deres egen saavelsom deres Forældres Lyksalighed. Dette var den meest rørende Seene, som man kan forestille sig, alle græd – men af Glæde. Kun den gode Tante kunde ikke længer holde det ud; hun maatte vide Aarsagen til denne store Forandring, og hvem der var Ophavsmand dertil, Thi, sagde hun, den, i hvem det har været, fortjener vist den største Belønning. De glade Børn vilde nu alle med een Mund nævne deres lille Velgjørerinde, da Faderen paalagde dem Tavshed ved et holdt, i det han føyede til, at han den næste Dag vilde giøre hende bekjendt med samme – efterdi han indsaae, at saadant et Optrin for i Dag vilde have alt for meget Rørende for denne ypperlige Siel, i Betragtning af den lange Reyse, som hun havde gjort. Hun maatte altsaa lade sig dette befalde. Dagen gik hastig forbi under de munterste Glæders Følelse, og det, som bragde den gode Tantes Fornøyelse og Velbehag til det Høyeste, var, at hun saae en Slags virksom Sysselsættelse udbredet iblandt Børnene, hvortil hun her i Huset havde ikke tilforn seet det mindste Spor. Enhver af dem viisde hende nogle Prøver af smaa Arbeyder, enhver har deraf et Stykke hos sig; og den simplere Maade, at klæde sig paa var ikke den mindste Fordeel, hvilken hun betragtede som en Følge af den forandrede Levemaade iblandt denne lykkelige Børneflok. Om Aftenen, da hun kom ind i sit Sovekammer, blev hun endnu paa den behageligste Maade uforventet sat i Forundring ved adskillige smaa Foræringer af Haandarbeyder, Tegninger, Jndskriptioner, og Blomsterkrandse, hvormed Børnene, efter den Anviisning, som den gode Henriette havde givet dem, havde hemmelig til beredet deres Tante en festlig Glæde. Hun lagde sig til Sengs med de meest fornøyede Følelser og med inderlig Taksigelse til Forsynet, og, efter nogle Timers sød Søvn, længdes nu efter Morgenen, som skulde gjøre hende bekjendt Ex. Avis bekjendt med den, der havde været Aarsag i, at denne Families Lyksalighed var vendt tilbage. Hun skulde allerede Dagen tilforn have lært at kjende samme; men Henriette havde slet ikke villet være nærværende, maaskee fordi hendes Forældre havde sagt hende, at Familieglæder ere des hjerteligere, jo meere de indbyrdes og uden Vidner kunne nyde samme. Den første Sammenkomst om Morgenen efter imellem Frue von G., saaledes heed Tanten, og hendes Svoger og Børnene, var lutter Kjerligheds Beviisninger og Glæder – og nu gik det ud paa en Jgjentagelse af det Forlangende, som var gjort i Gaar, at lære at kjende Stifteren til denne Glæde. Amtmanden havde indbudet Henriette tilligemed hendes Forældre til Middagsmaaltid; men da hendes Fader just var reyst til Staden i sine Ærinder, og Moderen formedelst huuslige Forretningers Skyld maatte frabede sig at komme, saa kom ikkun Henriette allene, og ydermere henimod Aften, ligesom hun pleyede, efterat hun først havde fuldendt sine smaa Forretninger hjemme. Den gode Tante var imidlertid allerede bleven forberedet dertil, at hendes Svoger havde intet andet at takke for sin Lykke, end det Exempel allene, som en lille munter og vel opdragen Pige havde givet i hans Huus, hvilken lille Pige Forsynet selv syndes at have ført til ham, for endnu just paa den rette Tid at bringe hans Børn paa en god Vey. Hun kunde neppe bie til det Øyeblik, at den lille Pige kom, og Tiden syndes at falde hende meget lang, indtil det skede. Endelig fik hun den lille muntre Skabning at see i en hvid Lærreds Klædning, og med en Straahat uden al anden Zirat, end en nylig afbrækket Rose, at komme springende. - Hun saae hende neppe saasnart med en beskeden og venlig Mine og med langsomme Trin at komme henimod sig, førend hun havde hende ogsaa allerede indsluttet i sine Arme, og var næsten færdig at trykke hende ihiel med sine Omfavnelser og Kyssen. Gud velsigne dig, du kjere gode Pige, raadde hun adskillige gange efter hinanden; Gud velsigne dig, for du har bragt Glæde ind i dette for Børn. Huus igjen!" og kyssede hende saa paa nye, og de klare Glædestaarer løbe ned over hendes Kinder derved. Henriette, som ikke vidste, hvad den gode Tante vilde sige med alle disse Kjerligheds Beviisninger og alle disse Kjertegn, fordi hun aldrig havde tilregnet sig nogen Fortjeneste af den Forandring, som var foregaaet med Amtmandens Børn, og kjendte ingen anden Løn, end den Glæde, som man altid indhøster selv, naar man gjør andre glade – blev herover sat i den beskedenste sødeste Forlegenhed af Verden; og kunde heller ikke rede sig ud deraf igien, førend den gode Tante, som merkede det, overlod hende atter til hendes egen jevne uskyldige og sædvanlige glade Omgang med Børnene i Huset.