Den Vest-Sjællandske Avis, 1840-01-28
Toldforvalteren i Ottensen vil foreløbig og under Forbehold af anden Bestemmelse have at stille som Sikkerhed 3500 Rbd. i kongelige 4 pCt. Rente bærende Obligationer. (Berl. Av.) Slagelse. Sorø Akademie har indbudet til sin Sørgefest over Høisalg Kong Frederik den Sjette ved et interessant lille Skrift af Dr. C. F. Wegener, Lector i Historien og Statistik ved Akademiet (33 Sider i 4to). Forfatteren har her givet et kort Overblik over Vexelforholdet mellem den afdøde Konge og hans trofaste Folk. Han antager, at Frederik den Sjettes Tidsalder charakteriseres som en ufuldendt Overgangsperiode, hvori det Nye kæmper med det Gamle, om Kongen siger han: "Han var den gode Styrmand, der agtede paa Bølgernes Gang og Stormens Retning, vogtede Skibet for Brændinger og Kastevinde, men udgrundede Naturen af det stadige Bølgeslag og de regelmæssige Vinde og styrede Skibet med disse, fordi han begreb, at det er dem, der fremme dets lykkelige Fart." Forf. har deelt sit Skrift i 5 Afsnit det første Stadium af Frederik Vls Regjering regner han fra 17841797, da A. P. Bernstorff var Sjælen i Regjeringen; om denne gyldne Tid hedder det: "Regjeringen var aabenbart ilet forud for Folket og søgte at drage det op til sig; men et ægte Folkeliv kan hverken læres i en Skole eller fremkjæles af en Formynder; det kan kun uddannes ved sig selv ved Folkets umiddelbare Deeltagelse i de almindelig Anliggender." – Den anden Periode regnes fra Bernstorffs Død til Continentalsystemets Oprettelse (1797-1806), som dens Charakteer angives: "under en stigende Usikkerhed i Regjeringens ydre og indre Politik fremkaldte Omstændighederne hos Folket det første Glimt af almindeligere fædrelandsk Jnteresse der dog endnu var nøie knyttet til og afhængig af den øieblikkelige Jndvirkning." – Den tredie Periode som begynder med Napoleons Continentalsystem og slutter med den almindelige Fred (1806-1815), betegnes "som Stats-Ulykkens Pertode, under hvilken Regjeringen i ængstelig og upolitisk Vakken tabte det faste fremadskuende Blik, der egner sig Statsmanden, og den resolute Handlekraft, som forefulde Tider fordre; men paa den anden Side som en Periode, hvori Folkets Jnteresse udvidede sig til en større Kreds, og meere uafhængig af den første Impuls inddrog flere offentlige Anliggender under den almindelige Opmærksomhed og Bedømmelse." - Om den fjerde Periode (1816-1830) hedder det: "Freden bragte Ro i Staten og blandt Folket. Regjeringen behøvede Tid for at læge de endnu friske Saar, som Krigen havde efterladt, og Folket behøvede Hvile efter den Anspændelse, som den lange Kamp havde gjort nødvendig. De mangfoldigere Jnteresser, som Krigen og Fædrenelandets Skjæbne havde sat i Bevægelse, strede derfor endnu ikke frem af den begyndte Bane til nogen høiere positiv Gehalt, til nogen almindelig Bevidsthed om de Midler, hvorved de kunde tilfreds stilles, snarere overgav Folket sig til en vis stundom ulmende, stundom nedslaaet, men sjelden høirøstet Folelse, der i alt Fald kunde sammenlignes med den reflecterende Tilstand, som hos Jndividet saa ofte afløser en ualmindelig Bevægelse. Den sidste Periode regnes fra Juli Revolutionen, der giør Epoche i Fædrenelandets Historie eller i det Mindste i Folkets politiske Udviklings Historie. Den offentlige Menin forenede sig i et bestemt Punkt, idet den kom til Bevidsthed om, hvad den ansaae for Middelet mod alle offentlige Onder. Dermed begynder et nyt Afsnit for disse Betragtninger, og det – afbrydes ved den høi salige Konges Død; det er tydeligt nok betegnet ved Folkets almindelige Sands for og Tilbøielighed til constitutionelle Former, og den nye stænderske Forfatning i vort Fædreneland er Midtpunktet der." Kong Frederik den Sjette vilde oplive Almeenaanden Vi have seet, at det lykkedes ham. Døden afbrød hans fremtidige Stræben i Forbindelse med hans kjære, trofaste Folk, men Livets og Dødens Herre havde bevaret Oldingen længe nok, for at han kunde velsigne den Tanke, der ledede ham til at agte paa Folkets Stemme og handle i dets Aand." – Om Sørgefesten hedder det: "Det er en Sørgefest over den Konge, som i dette lange og vigtige Tidsrum styrede Statens Ror mellem Klipper og Skiær, altid i Samklang med det, som han erkjendte at være Folkets Aand, som deelte sine Glæder med os, og gjerne, om han kunde, havde baaret vore Ulykker med sine egne, – i Lykke og Ulykke den ædleste Herre og den kjærligste Fader. Det er danske Hjerters kjærlige Sørgefest."