Aarhuus Stifts-Tidende, 1830-03-18
Fædrelandet. Rhvn. Under Benævnelse af Krigs=Præliminarier har nu Professor Heiberg udfærdiget et bitterte Manifest mod Professor Hauch, som begynder saaledes: Hr. Prof. Hauch vil absolut have Krig med mig. Jeg har tøvet noget med at besvare hans Erklæring, fordi jeg først vilde see, om han og hans Venner nu havde udtalt, eller om der maaskee endnu var mere ivente, thi jeg veed, at naar man rører ved disse gode Folk, saa ere de ligesom Tønder, hvoraf man tager Tappen bort; de blive da ved at løbe, indtil de ere tomme. (Jngen blev hurtigere tom, end Prof. Wilster; den lille Dryp, som endnu var tilovers, var et nyt Tegn derpaa.) Prof. Hjort kalder han den skrivesalige, som ved alle Leiligheder er tilrede med Menninger, hvorom Jngen spørger, med gode Raad, som Jngen begjærer, og med bemærkninger, som Jngen lægger paa Hjerte. "Prof. Hauch siger han endvidere - der har fundet for godt, at rykke i Felten med grovt Skyts, uden at betænke, hvor vanskeligt det er, at skyde Lærker med Kanonkugler, er allerede gaaet saavidt, at det vilde være for silde at erindre ham om alt hvad der er sagt og Fredens Velsignelser og Krigens Ødelæggelser. Uden at betænke, hvormeget hans slet dyrkede Marker trænge til den omhyggelige Kultur, som ene trives i Fredens Skjød, ruster han sig til Krig, og indbilder sig, at han, ved at føre den paa fjendtlig Grund, skal sikkre sit Territorium; men det vil vise sig, om han ikke vil nødes til at kjæmpe indenfor fine egne Enemærker, og om da ikke disse, ved en betydelig Brandskat, ville reduceres til Armod. Som en nu Don Quixote vil han, i sin vanvittige Begeistring foren spunden Tids Jdeer, fægte disses Sag mod den levende Nutid, som han ikke forstaaer, og som, til Gjen gield, ikke forstaaer ham. Han har allerede en SanchePanza; han behøver heller ikke at søge længe for at finde en Hest og et Asen; hans ridderlige Landse er den Skriverpen, som han aldrig har lært at bruge; der mangler ham nu kun Mambrins Hjelm, men denne vil han nok vide at erobre, naar Nogen nærmer sig med den kritiske Ragekniv, for at tage Skjægget af hans nyeste dramatiske Helte, og saaledes er da Ridderen fiir og færdig, og maa nu takke sin Gud, om han ikke støder paa Biscayere, og grove galiciske Vognmænd, men paa civiliserede Personer, der finde Behag i at sætte sig ind i hans Galskab, og behandle ham med al den Deelikatesse hvormed man i vore Tider udøver Krigens Haandværk. - Da han altsaa vil have Krig, saa lad ham faae sin Villie; han er jo stor nok til at raade sig selv. Men lader os da føre denne Strid saaledes, at den, om muligt, tilveiebringer et Resultat; lader os først og fornemmelig fatte Stridspuncter rigtig i Øie. Den sande Qvæstion lader sig udentvivl reducere til det Spørgsmaal: "Skal Kritik eller skal Fanatisme være Dommer i vor Literatur, Vi maa tillige være enige om, at den Overbeviste enten lydelig erkjender sig for overvunden, eller i det mindste tier, og ikke oftere komme tilbage til de samme Angreb, thi Tausheden maa have sin Grund først i Vildfarelsens Erkjendelse, dernæst i den Undseelse eller Anstændighedsfølelse, som forbyder os, paany at fremføre den gjendrevne Vildfarelse for det store Pulikum, der er Vidne til Kampen og dens Udfald. Men førend Krigen udbryder, forlanger Prof. Heiberg 11 Spørgsmaale besvarede i Anledning af Prof. Hauchs sidste Erklæring, og naar det er skeet, vil han være kan beredt.