Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-09-08
Forfatteren af Stykket om Embedsiver har aldrig tvivlet paa, at det vilde være en stor Lykke for enhver Stat, kun at have saadanne Love, der kunne og bør overholdes i deres hele Strænghed, men da en saadan Stat vilde være et Jdeal, saa har han heller ikke gjort Regning paa en saadan Lykke, og er derimod gaaet ud fra den Forudsætning, at enhver ikke i dealsk Stat har Love og Bestemmelser, som, under forandrede Forhold, hverken kunne eller bør overholdes i deres hele Strænghed. Beviser synes overflødige, hvor saa mange Kiendsgierninger tale. At straffe Hexer med Baalet, er i adskillige Lande en endnu uophævet Lov, men at den ikke overholdes i sin hele Strænghed, har neppe hidtil havt nogen af de mislige Følger, som Jndsenderen befrygter af Loves Jkkeoverholdelse i deres hele Strænghed. At Love, der ei kunne eller bør overholdes i deres hele Strænghed, som Jndsenderen siger, passeligst vare at ophæve eller modificere, er sandt: men der kan gives forskjellige Grunde, hvorfor man ikke strax vil ophæve eller modificare en Lov; og disse Grunde kunne være byggede paa rigtig eller turigtig Overbeviisning, paa virkelig eller indbildt Frygt for Ophævelsens Følger. Skrækkeligt vilde det være, om Staten vilde betragte Embedsmanden, som en tankeløs Maskine, der kun skulde handle efter Lovens Bogstav, ikke efter dens Aand, og om ethvert billigt Hensyn til Tid og Omstændigheder skulde, som Jndsenderen troer, ansees for en Udstykning af Retfærdigheden efter eget Godtbefindende eller som Noget, hvorved den borgerlige Frihed trues med at undergraves. Men hermed vil man langt fra ikke paastaae, at Lovene skulde kunne skjærpes efter eget Godtbefindende. Enhver tindseer, at der, hvor der foreslaaes billigt Hensyn til Tid og Omstændigheder, kan Talen kun være om passende Formildelse og en med Retfærdigheden overeenstemmende Eftergivelse. Det vilde ikke være vanskeligt at bevise, at metop derved, at Love, der kunde trænge til Ophævelse eller Modification, overholdes i deres hele Strænghed, var det end skun ved enkelte Leiligiheder, den borgerlige Frihed undergraves og Stats borgeren bliver Embedsmandens og ikke Lovenes Undersaat. Antaget, at der i en Stat gives en Lov, der hverken kan eller bør overholdes; at hele Verden er Vidne til dens Jkkeoverholdelse, men at det kun kommer an paa den første den bedste Angiver af en Embedsmand, til at faae en Enkelt af dens Legion Overtrædere straffet, hvad vilde saa Følgen være heraf, Angiverie og Ondskab vilde stedse have Vaaben i Hænderne mod den gode Borger; Lovenes nidkiereste Overholder vilde stedse være i Uvished om, hvorvidt han, ved den strængeste Jagttagelse af sine statsborgerlige Pligter, altid handlede lovligen. Først da vilde Lovene, istedetfor at være et Palladium for Borgerne, blive en Falde, der kun behøves at ud spændes for at fange Uskyldigheden. Jkke paastaaer jeg, at den enkelte Embedsmand kan eller bør oversee en saadan Lov, hvor meget den end maatte stride mod hans Overbeviisning, og det er en Selvfølge, at han, f. Ex, som Underdommer, maa og bør rette sig efter den, saaledes som den foreskreven er. Men han bør sørge for, at enhver saadan Overtrædelse forestilles Overauthoriteterne fra sin rigtige Side, førend han lader den komme for Domstolen, og der er da ingen Tvivl om, at vedkommende Authoriteter ville tage den Tid og de Omstændigheder, hvori og hvorunder Loven blev given, ligesaavel som Angiverens Bevæggrunde, i billig Betragtning. De, som give Love, ere ligesaa godt Mennesker, som de, der skulle efterleve dem. De kunne derfor ligesaalidet være fuldkomne, som noget Menneskeligt her paa Jorden. Lovgiveren, der er et Menneske, kan ikke give lutter Love, der skulle gielde for Evigheden, eller være saa altomfattende, at de kunne være anvendelige i alle Tider og under alle Omstændigheder i deres hele Strænghed. Her kommer det altsaa især an paa at have Embedsmænd, der med den strængeste Følelse for Pligt, forene moden Selvtænken og sand Humaniret. Disse ville hævde Lovene, uden at betragte dem som Garn til at fange enkelte dertil udseete Offere. Et Par Ord om Udvandring. Saa vist det er, at næsten ethvert, endog af Europas Lande, ifald det blev tilbørligen dyrket og benyttet, kunde ernære 3 Millioner Mennesker godt, hvor det nu ernærer 1 Million slet, saa vist er det ogsaa, at de fleste Lande i vor Verdensdeel, som en meer end 2aarig, ødelæggende Krig, saa skrækkeligen har hæriet, høiligen trænge til en Udvandring, til de Egne af Jorden, hvor en paradisisk Natur kun venter paa sin Dyrker, for at belønne hans næsten blot veileddende, Haand med alle Livets Goder. Krigen, selv om den kun var en langvarig Exerceerkrig, har nemlig frygteligen formindsket den agerdyrkende og overhoved den frembringende Classe, deels ved at anvende dens kraftfuldeste Ungdom til et omflakkende, arbeids løst Liv, og deels ved saa overordentligen at forøge dens Byrder, at næsten Enhver gyser for en Levevei, der paa de fleste Steder neppe lønner dyrisk Slid med menneskeligt Livsophold. Den forarbeidende, handlende og overhoved den fortærende Classe er derfor tiltagen i samme Forhold, som den frembringende har formindsket sig (hvor mange raske Landsoldater f. Ex. have ei ombyttet Plovn med Flasken - Laden med Kielderen?), og dette er, efter Anmælderens Formening, Hovedkilden til den almindelige Nød, som de meest sønderknusende, paa Slump ødelæggende Omvæltninger i enkelte Staters Pengevæsen bringe til den høieste Spidse. Ved disse synes man overalt at glemme, at intet nok saa fuldt Skatkammer, intet nok saa fast, dødt Pengevæsen kunne betale Menneskelivets Undergang i Armod, Dyriskhed og Laster. Kun en kold, aand- og hjerteløs Pengemand kan antage, at en Menneskeslægt kan opveies med Specier; kun han kan troe, at et Folk er til for et Pengevæsen, og ei et Pengevæsen for et Folk. - Det er imidlertid, i alt Fald, en ligesaa stræng Pligt for Staten, at yde sine Medlemmer et menneskeligt Udkomme for tilbørlig Virksomhed, som det, paa den anden Side, maa være den yderst vigtigt, at sikre sig selv imod de gyselige Følger, der udspringe af Almeenelendighed. Anmælderen troer derfor, at enhver Stat, som ei formaaer det Første, bør ønske en frivillig Udvandring, men tillige understøtte og styre den saaledes, at hine himmelraabende Jammerfærd, der have fundet Sted ved de sildigere tydske Udvandringer, ikke skulle brændemærke vor Tidsalder med Umenneskeligheder, for hvilke selv Folkevandringens vilde Horder vilde gyse tilbage. - Ogsaa vort gamle Danmark, især Kjøbenhavn, har i den nyere Rædselstid liidt saa Meget, at det sikkert trænger til en Udvandring, og skulde man ei, hvis denne fandt Sted, torde haabe, at den Regjering, som først brød Negerens Slavelænke, ogsaa først menneskekierligen vilde bryde Nødens og værne imod Trældommens Lænker for sine, fra Fædres Hjem til fremmedt Land veifarende, ulykkelige Børn,