Viborger Samler, 1782-02-11
Besvaring om Hoveriet. J. Forlanger min Betænkning om Aarsagen, hvorfor nogle Herregaards Hoveriebønder ere i god Stand, og ikke klage over Hoveriet; andre derimod, af næsten lige Hovedgaardstaxt, lige god Eiendom, lige mange Hoveriebønder, klage dog over strengt Hoverie, at derover forsømme deres egen Avling, og ere i meget ringe Omstændigheder, hvilket bemeldte N. nogle Steder har befunden, og derfor ønsker at vide, hvori Forskiellen kan bestaae; derpaa vilde jeg herved have den Ære at melde, at de fornemmeste Aarsager dertil ere følgende: 1. Nogle faae ved Arv eller Ægteskab en Herregaard, og forstaae ikke det mindste af Landvæsenet. Er saadan en fraværende, beroer alt paa Forvalteren og Forpagteren. Den første giør Bønderne Forskud, og paa mange Maader giør sig Fordeel; den sidste, om Gaardens Mark ei et inddeelt, og hver Bonde ikke veed sin Ager paa Hovedgaards Marken at dyrke, udviden Avlingen det meeste mueligt. Ved begge Deele maa Bon Bonden lide, og Fogden eller Forpagteren kiøber tilsidst Gaarden. 2. Andre Forældre ere af den Tanke, at, naar deres Søn ei er af det Begreb, at han kan tiene til civil eller geistlig Embede, ikke heller er anseelig til det Militaire, at han da kan være skikket nok til Landvæsenet, og kiøbe et Gods til ham; da dog baade han og Godset derved lider, thi han er nød til at lade Jndretningen blive efter gammel Skik, og saadan, som Fog den eller Ladefogden finder for got, da dog Landets Dyrkning er meget forbedret og forandret paa en 40 Aar, som daglig Erfaring viser. Somme kiøbe Herregaarde paa Speculation, har lid eller intet at begynde med, lade pløie og saae alt hvad mueligt er, og derved udpine Bønderne, og ta deels store Fæster af dem, deels Penge for Karles Pas og naar de saaledes har ejet Godset nogle Aar, sælges først de beste Bønder fra Gaarden, og siden Gaarden selv med de fattigste. Hvor er det da mueligt, at Bynderne kan komme i Stand 2. Ved Gaarde, som endnu drives efter gammel Skit, og har enten ligegyldige eller ukyndige Eiere, føres Giøden tilfælles paa Agerne, ligeledes pløies, harves, høstes og indages tilfælles. Følgelig komme Bønderne og deres Folk fast hver Dag til Hove, og siden al Ting skeer tilfælles, forrette de lidet, og bruge en heel Dag til det, som kunde forrettes i 3 Timer; Den arme Bonde maa skaffe en god Madpose, faaer sit Arbeide hiemme forsømt, og maa ofte selv sulte med Kone og Børn. Herved betages Bønderne Lysten og Modet, og paa denne Maade ere mange Eiere selv Skyld, i deres egen Undergang. Vel tilstaaer jeg, at det er ganske umuelig at indrette Hoverie paa een Maade i Danmark, formedelst Eiendommenes og Omstændighedernes ulige Beskaffenhed ved en Gaard frem for en anden; Men derimod kan man med stor Fornøielse see de retskafne Proprietairers Indretninger, hvorved Hoveriet formindskes, og Gaardens Avling giver anseelig seelig meere Jndkomst end tilforn. Naar man alden betragter Hoveriets Jndskrækning og Forandring i Stedet for tilforn, bestaaer samme i følgende: Tilforn laae en Deel af Hovedgaardens Eiendomme imellem Bøndernes Jorder, samme har de nu faaet skildt fra Bøndernes Marker, ladet samme inddige og inddeelt deres Marker i 10 a 12 Deele, deraf bruger de 5 a 6 Jndtægter til Kornavl, og de øvrige 5 a 6 Deel til Græsning, deels at slaae Høe, som giver anseelig, da de fleeste det sidste Aar saae rød Klever, (thi den hvide er ei saa god) tillige med Havren, som er en ypperlig Sag; de tage hvert Aar een Jndtægt ind, og igjen ligge een ud til Græsning, og saaledes har de 5 a 6 Aars Brug, og ligesaa mange Aars Hville; de saae ei saa meget som tilforn, men avle meere Korn. Derved har Bonden mindre Pløining og Arbeide. 2. Disse Jndtægter deeles imellem Bønderne, saa enhver Bonde veed sin Ager paa Hovedgaards Marken, ligesaa got som sine egne, hvilke de giøde, pløie, havre, høste og indavle; og saaledes har han ei nødig at giøre fælles Arbeide, men enhver stræber at faae sine tildeelte Agre i Stand, saa kan han bruge sin Folk og Beester den øvrige Tid til eget Brug. 3. Høeavlingen har de inddeelt saaledes, at enhven Rode veed, hvor stort et Stykke de den Dag skal slaae, derefter rive i Stakker, og, naar det er gjort, deele de Stak kene, og enhver kappes om at indføre sine Stakke, da den øvrige Tid er for dem selv. 4. Gaardens Diger og Gierder om Markerne ere deelte imellem Bønderne, hver veed sit Stykke, som han holder vedlige. 5. Eieren holder selv Vogter om Sommeren og Rygter om Vinteren; til Terskningen holdes 2 Karle eller fleere, som Bønderne lønne, og derved baade svare sin Madpose, saaog kan bruge sine Folk hiemme til Arbeide. 6. Kornet lader Proprietairen Bønderne udkiøre om Vinteren efter Haanden, naar Veien er god; Somme udskibe det for at spare Bonden. Skonning lade de forrette om Vinteren, naar Veirliget er got, og Tørveskier forrettes om Sommeren i beleilig Tid. 7. Bygnings=Matetialer til Gaarden føre de tilbage, naar de udkiøre Kornet; al Plidsarbeide ved Havens Gravning, og Reparationer forrettes af Huusmændene, eller Bønderne nyde derfor en taalelig Betaling paa den Tid, de kan undvære deres Folk. F. Møllekiøren lader Eieren gjerne selv forrette, eller bruger dertil paa Gaarden en Hestemølle for at spare Bønderne. 9. Af Veiene, som skal vedligeholdes, er enhver sit Stykke tildeelt, som han om Sommeren i beleilig Tid kan istandsætte. 10. Naar Vanhlæd kommer paa, og Bonden hverken er liderlig, doven eller forsømmelig, hielpes han af Ejeren, thi skeer det ei, og Bonden kommer først i Gield, taber Bonden Lysten og bliver liderlig. 11. Naar en Gaard bliver ledig, sørger Eieren for, at enten Søn, Datter eller næste Slegt faaer den fremfor nogen anden, imod en taalelig Fæste; Naar Bonden veed det, holder han vist Gaarden i Stand, da han veed, den ei kommer i fremmedes Hænder. 12. Hvor det er mueligt, og Eieren formaaer Bekostningen, lader han Bøndernes Eiendomme opmaale og uddele i de gode Egne, ei over 5 og ei under 4 Tdr. Hartkorn til en Gaard. Bønderne giøre alle lige meget Hoverie og give lige Landgilde. Til hvor stor Nytte det er, viser daglig Erfaring thi Bønderne. komme derved i Velstand.