Almuevennen, 1844-11-20
Høiesteretsadvocat Lehmann bemærkede, at han allerede havde gjort opmærksom paa, at den Omstændighed, hvorvidt en Minister finder den Anker der fremføres mod Regjeringssystemet grundet eller ikke, umuligt kan afgjøre det Spørgsmaal, hvorvidt han skal overtage Ansvaret derfor, eller kan henvise det til Kongen. Det havde ikke kunnet Andet end glæde ham at høre erkjendt af Commissarius, hvad han ogsaa troer enhver Minister baade som Statsmand og god Royalist maa erkjende, at Ministrene, saalænge de ere i Ministeriet, i alt Væsentligt repræsentere det System, der følges, og staae til Ansvar for samme. Han havde kun talt om moralsk Ansvar, men selv forsaavidt han leiligbedsviis havde berørt det juridiske Ansvar, som efter vore Forhold kun vilde kunne gjøres gjældende af Folkerepræsentationen som Petition til Kongen, om at drage Ministrene under retlig Undersøgelse, saae han med Tilfredshed, at han var i fuldkommen Samklang med Commissarius. Heri laae da ogsaa den Erkjendelse, at hvad han havde paastaaet, stod i god Samklang med vor Tilstand, og ikke var, som man havde yttret, en "Stump der var blevet tilbage fra de tidligere constitutionelle Bevægelser. Forøvrigt troede han ingenlunde, at disse Bestræbelser ere aftagne, men man er meere og mere kommen til den Erkjendelse, at det er fra Regjeringen Begyndelsen maa udgaae, fordi det ene er den, som er raadig over de dertil fornødne Kræfter og Materialier, ene er den, som har Magt til at gjennemføre store Reformer, at det derfor netop er den rette Form for de constitutionelle Bestræbelser at søge at fremkalde et constitutionelt Ministerium, og at det altsaa fra den Side er af største Betydenhed, at det bringes til Bevidsthed for Regjeringen og Folket, at det er Ministrene, der repræsentere Regjeringssystemet, og at det alvorligste Onske om en Forandring i Regjeringsformen, maa gaae Haand i Haand med Bestræbelserne, for at bringe Mænd i Spidsen for Statsforvaltningen, der deele de constitutionelle Anskuelser. Det er kun igjennem en lang Række af Erfaringer, vi her i Landet ere komne til den Overbeviisning, at der hersker saa aldeles væsentlige Modsætninger mellem Regjeringen og den offentlige Mening, navnlig saaledes som denne har udtalt sig igjennem Stænderne, at det maa være indlysende, at der ikke kan ventes nogen god Virkning af de nærværende Ministres Samarbeiden, og den nødvendige Følge heraf er, at man maa søge at faae Ministre, der staae i Samklang med Folkets Ønsker og Stændernes Anskuelser. Det var ret mærkeligt, at det var alle dem, som ville have Mistillid mod Ministrene udtalt, der havde erklæret sig for en Adresse, og at derimod alle de, der vare af en modsat Anskuelse, havde kæmpet mod en Adresse. Det forekom ham at være et praktisk Beviis for, at der i den hele offentlige Mening hersker Misnøie, og at dette ikke kan fordølges, hvis han stod paa Ministeriets Side, vilde han, efter den Anklang, som den jydske Adresse har fundet i Landet, og efter de bestemte Anker, der ogsaa her vare blevne reiste mod Regjeringen, netop fordre en Adresse, fordi han da ikke kunde finde det ønskeligt, at det skulde blive ved hine Anker, men maatte ansee det nødvendigt, at Stænderne, udtalte sig. Hvis Forsamlingen ikke skulde vedtage at indgive Adresse, saa var det klart, at det skeete ifølge de af Bang anførte Grunde, da man fra de forskjelligste Sider havde henholdt sig til ham; det kunde altsaa ikke forstaaes saaledes, at de mod Regjeringen fremførte Anker vare befundne ugrundede, og det kunde ei heller betragtes som indeholdende et Tillidsvotum til det nærværende Ministerium.