Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-04-27
Følgende Petition circulerer i den nordlige Deel af Hertugdømmet Slesvig og har alt mange Underskrifter: "Til den høitærede Stænderforsamling i Slesvig. Vi Undertegnede henvende os ærbødigst med den Bøn til den slesvigske Stænderforsamling, at den vil antage sig vort inderlige Ønske og kraftigen understøtte samme hos Hs. Majestæt Kongen: at vort danske Modersmaal. saasnart som muligt maa blive indsat i sine naturlige Rettigheder og gjort til Embeds= og Rets til Kirke- og Skolesprog i den dansktalende Deel af Hertugdømmet Slesvig. Det synes gandske overflødigt at anføre Grunde for, at vi ikke ønske at blive tiltalte i et Sprog, som vi ikke forstaae. Det forekommer os klart, at Enhver maa kunne indsee, hvilke Fortrædeligheder og Misforstaaelser, Uordener og Forsømmelser der hyppig maa finde Sted, hvor Borgerne tale et andet Sprog end Embedsmændene og Dommerne; hvorledes Aandsløvhed, Uvidenhed og Mangel paa Kundskab om Gud og hans Ord maa være fremherstende der, hvor Modersmaalet er banlyst fra Kirke og Skole, og at under saadanne Forhold Kjærlighed og Tillid mellem Foresatte og Undergivne maa være umulige – Oplysning og Dannelse i Tilbagegang. - Desuagtet er det blevet paastaaet, ja, man har søgt at indbilde os selv det, at vi ikke ønske nogen Forandring i denne Tingenes Stilling, og vi maa næsten befrygte, at det er lykkedes, at bibringe Hs. Majestæt samme Mening, da, siden Allerhøistsammes Villie ved en Circulaire af den gottorpske Overret af 19de Jan. 1811 blev bekjendtgjort: "at i de til Hertugdømmet Slesvig henhørende Districter, Amter og Øer, hvor Dansk tales, det danske Sprog ogsaa efterhaanden overalt skulde indføres ved Gudstjenesten og Skoleunderviisningen, ved Domstolene og alle offentlige Forhandlinger, forsaavidt de nuværende Embedsmænd vare det danske Sprog mægtige, – da, efter 27 Aars Forløb, denne Forandring endnu ikke er udført. For derfor at forebygge enhver falsk Forestilling, som maaskee kan have afholdt Hs. Majestæt fra at indrømme os den naturligste af alle borgerlige Rettigheder, som ingen af Landets øvrige Børn savne, erklære vi herved paa det Høitideligste, at ligesom vi elske det Hjem, vor Herre gav os, saaledes er ogsaa vort Modersmaal os dyrebarere, end at vi for nogen Priis vilde bortbytte det for et andet, og at det stedse har været vort inderligste Ønske, at dette vort Modersmaal maatte i alle vore Anliggender blive det offentlige Sprog. – At dette Ønske ikke er blevet offentlig udtalt ved forrige Stænderforsamling, har ene sin Grund deri, at det først i denne Tid blev muligt, at foredrage det som et fælles og almindeligt Forlangende, og naar vi med tilsyneladende Langmod havde fundet os i en Tilstand, hvorover vi nu saa lydelig beklage os, saa skeete det kun fordi vi trohiertigen meente, at det nu saaledes engang var et Kors af Gud, som ikke kunde eller skulde tages fra os, og som vi maatte bære med christeligt Sindelag. Men vi tilstaae ærligen, at vi ikke længer have denne Tro, og at derfor den Ringeagt, hvormed vort Sprog og vi med samme ere blevne behandlede, efterhaanden er fore kommen os at være oprørende, ligesom de Uleiligheder, der reise sig af hiin Undertrykkelse, forekomme og utaalelige. Men saa stærk er vor Kjærlighed til vort Modersmaal, saa inderligt vort Ønske, at beholde det i Fred, og saastor vor Frygt for, at det i Tidens Løb ved List eller Magt kunde blive berøvet vore Efterkommere, at vi, uagtet vi som Landets Jndfødte ansee det for en ubetvivlelig Ret, at vort Modersmaal ogsaa bliver brugt i alle offentlige Anliggender, og endskjøndt vor Selvfølelse oprøres, ved at tigge, hvor vi troe at have Ret til at fordre, dog henvende os til enhver især af dHrr. Stænderdeputerede, bedende og bønfaldende om, at de ville antage sig os som Betrængte, der saa høilig have Forsvar nødig, eller at de idet mindste ikke ville modarbeide os, naar en høihjertet Folkeven optræder i Forsamlingen som vor Talsmand.