Jyllandsposten, 1839-09-10
Ligesom det nemlig saavel af Sagens Natur som Lovgivningen følger, at Kirketienden er bestemt til Kirkens Vedligeholdelse, og ikke af de dermed forlenede Personer kan betragtes som en Jndtægtskilde for dem selv, saaledes er det ogsaa i L. 2224 fastsat: "De, som nyde Jus patronatus og Kirkernes Jnd komme oppebære og nyde, maae ei lade Kirkerne forfalde, saafremt de saadant Jus, eller Benaadning, fremdeles beholde ville. Lader Patronus og den, som til Kirkens Jndkomst er berettiget, Kirken forfalde, og ikke raader Bod paa hvis Managel, som han af Superintendenten advares om, da bør han, eller hans Arvinger, at erstatte Kirken "Opbørselen til dens Reparation, og Kirken selv sine Jndkomme beholde til godt Regnskab under dens Tilsyn, som Kongen dertil forordner. Med Kirketiendens Oppebørsel er altsaa knyttet Forpligtelsen at holde Kirken med Tilbehør vedlige o at den fremdeles vedbliver at existere, og i denne Henseende er det nu blandt andet af Cancelliet, – skjøndt Søgsmaal til Kirkens Forbrydelse i Tilfælde af, at denne Betingelse ei opfyldtes, gjerne strax kunde anlægges - ved dets Skrivelse af 24 Septbr. 1814, (fr. Circl. af 3 Juni 1817), antaget som Regel, at Eierne af de Kirker, som i de af det Offentlige foranstaltede optagne aarlige Synsforretninger angives som meget forfaldne og trængende til Hovedreparation, skal paalægges inden 3 Maaneder at have Kirkerne istandsatte, da de ellers ville blive sagsøgte til at tabe deres Eiendomsret, ligesom det og ved Cancl. Skr. af 27 Januar 1838 med Hensyn til de Kirker, der fordre en øieblikkelig Jstandsættelse, er befalet, at Provsten uden Ophold derom skal gjøre Beretning til Biskoppen, som da i Henhold til L. 2224 har at opfordre Kirkepatronen til inden en passende kort Frist at afhielpe saadant, og i Tilfælde, at dette ikke efterkommes, at andrage Sagen for Cancelliet, som derpaa strax lader Kirkeeieren tiltale, uden at senere Opfyldelse af hiin Opfordring skal, som i andre mindre paatrængende Tilfælde, være nok til at bevirke Søgsmaalet hævet. Der er endnu ikke med Skræm Kirke begyndt paa noget Arbeide, og forgiæves spørger man om nogen gyldig Grund. Undertiden hører man vel, at den første Aarsag saaledes skulde være, at Godsinspecteuren skulde have gjort Jndstilling om Kirkens Nedlægning, foranlediget af en Sognebeboers Yttring om, at Beboerne gjerne ville undvære Kirken, naar de bleve frie for at forrette Arbeide til denne, og ventelig maa derunder tillige have været meent Kirketiendefrihed, men noget saa urimeligt og taabeligt kan man ikke antage; thi foruden at en saadan af enkelt Mand tankeløs og leilighedsviis fremsat Yttring ikke var til at bygge nogen Jndstilling paa, og det befrygtede Arbeide, hvad Kjørselspligten angaaer, jo i alt Fald har en lovbestemt Grændse, saa var det dog Noget, man fornuftigviis kan antage, ikke vilde blive bifaldt, efterdi Staten vist ikke i religiøs Henseende burde tilstede saadant, og det desuden strider mod L. 6–31, som forbyder at lægge Bønder fra eet Sogn til et andet, og derhos gjør Enhver det til Pligt at søge sin egen Sognekirke. Ve skal der have været en Architect herovre fra Kjøbenhavn for at affatte et Udkast til den nye Kirkes Jndretning paa smagfuld Maade, men saadanne Foranstalt, ninger burde have været trufne, inden Kirken blev ned reven, og sætter man endog, at det ikke var forudseet, at en saa betydelig Jstandsættelse var fornøden, havde der dog i alt Fald i den forløbne Vinter til Delibera. tioner i saa Henseende været tilstrækkelig Tid. Er Kirketienden, som ikke kan nægtes, baseret derpaa, at den skal anvendes til Kirkens Vedligeholdelse, da ledes man i nærværende Tilfælde til at antage, at Sognebeboerne, naar disse ikke ville tage kraftigere Forholdsregler, kunne undslaae sig for at erlægge Kirketiende, indtil Kirken er opført eller Arbeidet i det mindste paabegyndt, skjøndt Jndsenderen dog ikke vil paastaae, at denne Mening skulde være den afgjørende; men der synes dog unægteligen Meget at tale for, at et saadant Tvangsmiddel fra Beboernes Side burde gives Medhold; thi deels synes dette at kunne udledes af eller be grundes i Lovgivningens ellers for Kirkeeieren saa strænge, Forskrifter, deels taler billigheden for, at Eieren forden Beboerne paaførte Ulempe burde tabe denne Jndtægt saalænge, da han dog selv slipper for i det mindste et Aars sædvanlig Vedligeholdelse, og desuden kunde han vistnok betragtes, som om han havde sit Jus patronatus forbrudt, i hvilket Tilfælde han desuagtet er pligtig alligevel at istandsætte den tabte Kirke. Dette vilde upaatvivleligen i Virkeligheden ved Retsdom være blevet Tilfældet, hvis en privat Mand som Eier saaledes havde ladet Kirken henstaae, og Sognet eller Communen, ikke Kongen, er den egentlige Eier af dets Kirke, hvem altsaa denne, som da bliver en egen saakaldet moralsk eller juridisk Person, der selv oppebærer sine Jndtægter og afholder sine Udgivter, vilde tilfalde. Et Aar er nu henrundet, hvori Jntet er bygget, og vi kunne vel med Føie antage, at i det mindste et Aar vil hengaae til, inden Kirken bliver i fuldfærdig Stand, og i dette Tidsrum have Sognets Beboere maattet søge Kirkegang i andre Sogne og have maattet see paa, at endeel af de af dem tilkjørte Materialier ere blevne bortførte og anvendte til andet Brug.