Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-06-22
Den anden Delinqvent var iført Liigskjorten, han sad i en rask og opret Stilling paa sit Æsel hans Fødder vare bundne sammen under Dyrets Bug, for at giøre det umueligt for ham at tage Flugten til et Friested i en Kirke eller i et Kloster, som kunde ligge paa Veien. Hans Hænder vare fortil bundne med et Reeb omkring et Cruzifix af Kobber, som man havde opstillet imellem dem; men saa ofte som den Munk, der gik ved Siden af ham, vilde med en ængstelig zittrende Haand trykke det til hans Læber, saa vægrede han sig ved at kysse Forløserens billede. ja han spyttede endog derpaa; jeg erindrer mig aldrig at have seet en saa complet forhærdet Synder. Det var en liden mager Karl, af en tynd muskuløs og katteagtig Legemsbygning, og med et Phystognomie, som man selv maae have seet for at troe, at et saadant Udtryk af en diævle mæssig Charakteer kunde være mueligt. Jeg blev nysgierrig efter at erfare noget om hans Levnetshistorie, og spurgte derfor en gammel Mand, som stod ved Siden af mig om ham. Han svarede først med at trække paa Skuldrene, og med en Bevægelse, som udtrykkede en Gysen. og sagde derpaa ganske sagte: Han har begaaet saare mange Mord. Den tredie Deelinqvent havde ligeledes Liig skiorten paa; men var forresten en ganske anden Person. Han var større og stærkere end sin Forgiænger; men imedens denne var øiensynligen kun bleeg, medtaget af Luften i Arresten, og slet Behandling, saa udviste derimod hiins Blyefarve og blaae Læber paa det tydeligste, at han var greben af en inderlig Dødsangest. Hans Hænder vare ikke bundne til et Cruzifix; han holdt en Psalmebog frit i Haanden, hvoraf han ivrig sang tilligemed sin Munk. Det var maaskee en virkelig Andagt; maaskee ogsaa kun en hyklet, og kun beregnet paa at vinde Præsterne, ved hvis Forbøn der ofte kan udvirkes Pardon selv under Galgen; det maae nu have forholdet sig saaledes som det vil; men man kunde hverken uden Ækelhed eller uden Medlidenhed betragte denne Ulykkelige med sine blaae krampagtigt bevægede Læber. Jmidlertid havde Toget, som var ankommen til Pladsen, taget Kredsen omkring Galgen i Besiddelse. Delinqventerne bleve løftede ned fra Æslet, og den første stillet under Galgen, og de to andre satte paa det første Trin af den Trappe, som førte op til Galgen. Nu greb Skarpretteren efter sit Bytte. Han gik op paa Trappen oven over dem, greb den mindste og værste af de to Forbrydere under Armen, og slæbte ham, i det han steeg baglænds op af Trappen fra Trin til Trin, hver Gang med en kort Pause. Endelig naaede han til det øverste Trin; hans Slagt. offer saa noget neden for ham. Munken var klattret op bag efter ham i sin løse Dragt af Paklærred, med et Reeb til Belte; hans graae Skiæg hængte langt ned over hans Bryst, og da Hætten faldt tilbage, saa viste det sig, at hans Hovedhaar vare halvt afragede i Form af Frelserens Tornekrone. Han syntes at være inderligt bevæget over den Forestilling, at den forhærdede Synder skulde nu om et Øieblik fremstilles for den Eviges Domstol, og maaskee selv ved den Tanke, at han selv kunde blive ansvarlig for den Lastværdiges Siæl. Hans skielvende Stemme bevidnede den Alvor, hvormed han uophørligen søgte at formaae Forbryderen til at yttre et Ord, som kunde vidne om Anger; men Morderens Hierte vedblev at være forbærdet til det sidste Øieblik, og Munken kunde ikke formaae ham til at give Cruzifiret et Afskedskys Endelig blev Executionen foretaget, og det med alle de brutale Formaliteter, som finde Sted, i Spanien ved saadanne offentlige Begivenheder. Folkets Forhold var meget alvorligt, saasnart en af Delinqventerne blev kastet ned af Stigen, saa hørte man en skielvende Mumlen, en kort Bøn for den ulykkelige, af Synder betyngede Siæl, som nu var kommen ind i Evighedens Forgaard Alle Tilskuerne havde aabnet deres Kapper og korsede sig med Andagt over Panden, Ansigtet og - Den eneste, som viste sig følesløs var Bryst. Skarpretteren, enten fordi det hørte til hans Natur eller til hans Profession. Saasnart han var færdig og steget ned af Trappen bragte han sin Klædedragt i Orden, satte sin Hat paa og tændte sin Cigarre, han syntes selv at betragte Ligene med en vis Tilfredshed. Det hører vel til Menneskets Gemytsbeskaffenhed at være stolt over at have godt udført en Handling, endskiønt den betragtes som vanærende. - Folket adspredte sig; Landbeboerne stege op paa deres Æsler og rede bort; Kiøbstadbeboerne gik hiem, indhyllede i deres Kapper. Jeg giorde det samme; den Følelse som fyldte min Siæl var en vis Ækelhed over Menneskenaturen, saaledes som da jeg første Gang læste Rouseaus Bekiendelser. Jeg følte mig overbeviist om, at et Syn som dette, ikke kan tiene til at befordre den offentlige Moral og til at giøre Menneskene lykkeligere og bedre (Munkens Deeltagelse i Forbryderens Skjebne; Folkets Bønner for hans Siæl, vise dog det Modsatte; Synet af den moralske Fordærvelse opvækker desuden Afskye for Synden og fremkalder dydige Følelser og Forsætter i Menneskenes Siæle.)