Aalborg Stiftstidende, 1846-08-22
Discussionen af denne Sag er ret mærkelig som Bidrag til Skildringen af den Stemning, der hersker imellem Forsamlingens forskjelligtsindede Medlemmer. Det gamle Ord: tempora mutantur et nos cum illis (eg. Tiderne forandres og vi med dem; hvilket kan anvendes f. Ex. paa politisk Vendekaaberi) har lydt i Forsamlingen fra en anden Side end den sædvanlige og fremkaldt mange Ord, der ikke angaae Staten eller dens Jnteresser, men kun Personer. Balthasar Christensen understøttede nemlig det Forlangende, der ligger til Grund for Udkastet og yttrede, at vedkommende Amtsraad, hvis Amtet ei faaer de Resourcer, hvorom der er Tale, ei saae nogen anden Udvei, end at erklære Frederiksborg Landevei for en Bivei. Denne Yttring opfattede og betegnede Steenfeldt som en Trudsel og Noget, hvortil Amtsraadet ei havde Magt; han var iøvrigt aldeles enig med Committeen. Prof. David reiste sig op for at stemme imod det foreliggende Udkast og følte, at han skyldte at angive, hvorfor han stemmede saaledes. Det gjorde han da, og meer end det, thi han fortalte, at det undrede ham noget at høre i Forsamlingen den Paastand, at Bomme og Bompenge ere et Expedient, som ligger forhaanden og overalt er tilraadeligt, hvor de kunne betale sig, og navnlig fordi det af Procurator Christensen under Forhandlingerne i 1842 med megen Styrke er udhævet, at der langt hellere maatte paalægges et Bidrag af 2–3 Mk. pr. Tde. Hartk., end oprettes Bomme, og hvor, – netop paa Kjøbenhavns Amt. Professoren lod det ikke blive herved, men han kunde ikke bare sig for at sige "Jeg maa derfor tilstaae, at den Forsikkring, vi idag have hørt af denne ærede Deputerede ei har frapperet mig lidet, og man kan saaledes her sige: tempora mutantur et nos cum illis; han maalte Skjæppen fuld, idet han gjentog Steenfeldts Yttring med Hensyn til Amtsraadets Competence og sluttede: "det er maaskee i det Hele ret godt, at enhver Autoritet har visse bestemte Grændser, hvoraf følger, at det ogsaa er ønskeligt, at Vedkommende kjende dem og holde sig indenfor dem." Christensen, der er Medlem af Amtsraadet, blev imidlertid ikke forknyt herover, men fortalte David, at Citatet ikke var saa tro, som det kunde ønskes, da Spørgsmaalet i 1842 var et andet end nu; dette maatte han, naturligviis ikke for sin egen Skyld, beklage, da Professoren, med en vis Ophævelse havde villet documentere Christensen i 1846 i denne Sag at være i Modsigelse med sig selv i 1842. Taleren sluttede derpaa "Tilfældene ere altsaa ingenlunde de samme. At herved Ordet tempora mutantur et no mutamur in illis, som denne meget ærede Deputerede har villet anbringe paa mig, synes at være faldet ham i Munden med en vis Tilfredshed, kan ei undte mig. Men meget skulde det undre mig, om det maatte kunne lykkes ham at faae ret Mange til at troe, at det kunde anvendes paa mig." Professor David forlod noget efter Salen, hvilket man seer af en Yttring af Ussing. Lehmann erklærede nemlig, at da han havde hørt hint Ordsprog fra Prof. Davids Mund, og han derpaa saae Kammerherre Scavenius reise sig, saa vilde han have pareret paa, at han vilde sige: "Mr. Jossel vous etes orferre!" Men da dette ikke blev Tilfælde, skulde han blot bemærke, at selv om Christensen var kommen til en modsat Anskuelse, saa troede han dog, at dette er Noget, som ikke vilde være uden Exempel i Verdenshistorien. "Jøvrigt var den Bebreidelse, der var gjort Christensen, begrundet i en Misforstaaelse." Umiddelbart efter Lehmann tog nu Justitsraad Ussing Ordet saaledes: "For at forebygge Misforstaaelse, naar Forhandlingerne læses i Stændertidenden, finder jeg Anledning til at bemærke, at Prof. David er fraværende fra Salen, da han vist ellers ikke vilde have undladt at svare den sidste Taler." Men Justitsraaden talte ikke over det gamle Ord: tempora etc., og kort efter blev den foreløbige Behandling sluttet og Mødet hævet. Det forekommer os, at Professoren denne Gang har været meget uheldig i Anvendelsen af Ordsprog; havde han ladet sin Forundring blive hos sig selv, kunde han, uden at skade Sagen, have sparet sig selv og Andre endeel Ord og Sætteren endeel Uleilighed; han maatte saa meget hellere have gjort dette, som Alt, hvad der lugter af Personligheder og Smaaligheder, ikke hører hjemme i en Stænderforsamling og er upassende for dens Værdighed.