Viborger Samler, 1779-03-29
Spørgsmaal. J Andledning af Land Milicens Forordning under 14 Septemb. 1774 dens 3 Articul, som siger: Propietairs Ret til det unge Mandskab skal som hidtil tage sin Begyndelse fra den Tiid af, at de have fyldt deres fierde Aar, og dernæst at de skal indføres i Reserva=Rullen fra 4 til 40 Aar. Saa spørges: Haar da en Proprietair længer Ret til det unge Mandskab, end fra 4 til 40 Aar, eller kan det unge Mandskab som er 40 Aar, gaae udaf Godset, og ædske Frieheds=Pas uden Betaling, naar de vil, eller og om samme Frieheds=Pas maae nægtes Dette øndskes Besvaret af en Kyndig Jurist, og allerhelst Stadfæstet med Grunden hvor fra samme Svar er taget. Til Kleon ved hans Bortreise. Hor Kleon. - hor den Afskeeds=Sang som din forladte Ven dig byder; Hvis Stemme nu, den - sidste gang, Maa Maaskee, for dine Ører lyder: Dog nei, - den Tanke er for grum Jeg skulde Kleon evig savne Jeg skulde - Hal jeg bliver stum Min beste Kleon aldrig favne! Den ømme Ven, - hvis Livets Væld Opbrast med min, hvis første Dage, Bortraslede i Venskab - Hæld! Ja, evig Hæld, - de søde Dage; Men dig i sær, som lærte mig, Min ømme Kleon først at kiende; Jeg skal endog erindre Dig Med Glæde ved mit Lives Ende; Da vi endog den første gang, Hinanden saae, som unge spæde, Vi baarne for hinanden sprang, Og Tungen pladdrede kun Glæde, Vi rakte spæde Arme frem; Og Øie spillede mod Øie Og naar du førtes fra mig hiem, Mig intet kunde da fornøie Ja. - beste Kleon, du var den, Min Tunge først at nævne lærte; Du var Begrebet af en VenDet første, som var i mit Hierte, Du vorte op - og jeg med dig Og - Venskab voxte med os begge Den grundet blev og viiste sig, Endog i fælles Spøg og Leege: Hvormange yndig Timer, svandt Ei bort for os i søde Glæder, Naar vi tilhøbe løbe blandt De os bekiendte - kiere Stæder, Ja, kiere Stæder! - nok eengang, Hvor alting mig om Glæde minder, Som overgaaer min svage Sang For hvilke Glæder selv forsvinder - Hvor glade løbe vi, min Ven! - Ved Aaens Breed, hvis klare Vande, Sig snige giennem Byen hen, Og ille til arcadisk Vange; Og den ukunstlet skiønne Lund; Udaf hvis Skiød, et Væld udspringer, Der fugter Biergets grønne Bund, Hvis Vand en Helbreds Kraft medbringer; Her sadde vi, fornøiede, J Skyggerne ved denne Kilde, Og Timer gik bort ved at lee, Og hvad den ene, - Begge vilde; Saaledes svandt den første Tiid, sort Livets første Morgenrøde. Spoge bort, - til Fælles Fliid Os endeligen det forbøde: Din ædle Fader, - Kleon. -(Hvis sode billede mit Øie, Han, Saa ofte møder, og som kan, Endog kun tænkt - mit Sind fornøie) Hvis ømme Fliid udrede Umoedne Evner, og som lærte, Os først at tænke, aabnede - En Vi til Dyden for vor Hierte Lyksalig Tiid! - da jeg og du Stod under denne Ømmes Skygge Da Grunden lagdes, herpaa nu Vi videre skal bygge, Ja - Glade Tiid! - og søde Mand! - min Jndbildnings=Kraft oplive Og Hiertets Jld, - at dette kan, En hældig Skildring Pligter giver Naar han ærværdig Pligterne. Os anbefoel, og Dyden lærte, Hans søde Mildhed aabnede. Ham vor Fortroelighed og Hierte, Hvor ofte førte han os ud; Naar Marken blomstrede, og viiste Os her i det at skimte Gud, Og Skaberen føelsom at prise, Vi sadde da uskyldige. Ved ham udi de stille Dale, Og hørte sadt - henrykkende, Ham en Naturens Alt, at tale. Dog disse Tiider svandt og hen, Og andre fulgte, jeg forlader, Min Fode=Bye, - min omme Ven, Og hvad som meest - vor fælleds Fader Da følede jeg første gang, Hvor nødig jeg dig kunde miste Jeg folede - - dog nok min Sang! Jeg følte, at jeg Dig forliiste Jeg blegnede, - og Taarer randt - Og ganske giennemtrængt af Smerte, Min sidste Trøst - skiønt bort, jeg fandt, i Dig, at trykke til mit Hierte, Jeg neppe kunne sige Dig, Farvel. - - min Kleon. - thi min Tale var stammende, - jeg føler mig For svag til dette Blik at male: En bedre Tiid os samlede Jgien - og hvilken hæftig Glæde Be Hos Betog min Siel ved dig at see igjen hos mig, som Ven, tilstæde: Du atter nu forlader mig, Og reiser bort til hiine Egne, Hvor jeg tilforn kiendte Dig, O! Hiis dem dog, paa mine Vegne, Min Afskeed kort jeg giøre maa Far fort Din første Ven at ynde Føel, som en Ven, tænk ofte paa, Du har en føelsom Ven een Nyeheder.