Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-11-21
Jeg den snilde Kjøbmand agter, Naar han efter Rigdom tragter, For at fremme Brødres Vel; Men, naar Kræmmeraanden smitter Hver en Jdræt han paahitter, Da er han en Pengetræl, Som forstyrrer Landets Held. Stor er unge Krigers Ære, Naar beskeden han vil være, Og derhos er kjek og god; Men naar han kun fører Værge, For at myrde, for at hærge, Da udspringer giftig Rod Ved hans blodbestænkte Fod. Jeg den Lærde høilig priser, Som os kierlig underviser J at røgte Pligtens Kald; Men naar opblæst Dumhed søger Visdom kun i døde Bøger, Da er Lærdom blot et Skrald, Og dens Frugt den tomme Skal At Kritikens djærve Svøbe, Hver Sottise kjekt kan røbe, Er al muelig Ære værd; Men naar med Pedantens Briller Man hver Trykfeil stolt udpiller, Da er den en ussel Færd, Om den end var nok saa lærd. Nyttigst er blandt alle Stænder, Den, som rask med sine Hænder Tryller frem alt vort Behov; Men naar Haandværksmanden tænker, At ham intet Bud indskrænker J at trodse Retfærds Lov, Da er Feilen alt for grov. Herlig er Skribentens Stræben, Naar han Sandhed bær paa Læben, Hædrer den i hver sin Jd; Men naar han kun ene higer Efter Daarers tomme Smiger, Spildt er da hans bedste Flid, Hvert et Føster af hans Vid. At enhver, som Retfærd hylder, Lovens Talsmand Ære skylder, Derom ingen tvivle kan; Men naar Rabulistens Rænker Lovens Aand høist grusomt krænker, Er da nogen vel istand, At høiagte saadan Mand? Høit jeg priser alle Skjønne Som vor Troskab herlig lønne Med hver Yndes hulde Krands; Men naar Skjønne sig indbilde: Flanerie er Glædens Kilde, Da fordunkles Skjønheds Glands, Da henviisner Yndens Krands. Rigdom er en Himlens Gave (Saa vil Klerkene det have, Tidt boer Dyd i Guldets Ly Men naar man sit Guld vil bruge Til sin Næste at udsuge, Da forvandles Guld til Bly, Dydens Glands til Lastens Sky, At en Rig sig meer vil gotte End en fattig Kirkerotte, Er en heel naturlig Sag; Men naar Armods Søn skal bøde For alt det, som Rigmænd øde, Da er det et daarligt Fag, At forsvare saadan Sag. Held enhver, som trofast hylder Og med Nidkierhed opfylder. Sine Fædres gamle Tro! Men vee den, som Brødre hader, Skjønt de dyrke fælles Fader, Og den aldrig under No. Naar ei eet med ham de troe. No og Sikkerhed og Orden Er det bedste her paa Jorden, Som sig nogen ønske kan, Men naar hver frimodig Tanke Man til Bladguld først maa banke, Da kan ingen ædel Mand Prise saadan Sjeleband. Under Skjæppen ingen sætter Mindste Krands, som Lykken flætter, Og den Orm faaer saa gaae hen! Men naar selv man i Aviser Sine Bagateller priser, Da kan ingen Sandhedsven, Upaaanket slippe den Æren er en herlig Plante, Naar man den ei lader skrante J Ærgjerrighedens Muld; Men naar hver en ussel Taabe Ærens stolte Purpurkaabe Vinder med det røde Guld, Da bliver Planten snart til Muld. At man vinder ved at rose Mere end ved blot at skole, Skjønner man jo saare let; Men naar man, for ei at støde, Hvert et Sandhedsord vil døde, Da kan ingen kalde det Hverken billigt eller ret. At hvert Lovbud strængt bør holdes, Lasten ei mod Gunst fortoldes, Det ei meer end billigt er; Men at hænge bitte Tyve, Mens de store man la er flyve, Det, man siger, ei saa let Enes kan med Lov og Ret. At den muntre Yngling fjaser, Medens Haabets Jrlys spaser. Kan man ei fortænke ham; Men naar kaade Dreng tør fne Selv af den erfarne Vise, O, da var det Last og Skar Om vi derfor roste ham! Vise Mildhed mod den Næste Som af Trang vort Huus vil gjæste, Er en gammel hedensk Skik, Men, for godt at profitere, Sine Venner at tractere, Blev oplyste Tiders Skik, Da al Gjæstfrihed forgik. At ei blot til Lyst er vores, Jkke det Latinske Mores, Viser Scenen klarlig nok; Men at sligt kun Scenen gjelder, Til den Mening hver Mand hælder, Naar hver fremmed GjøglerflokApplanderes meer end nok. Hellig er den Ætherflamme, Som kan lyse, skjønt ei bramme, J et patriotisk Bryst; Men naar vindige Zeloter Proclamere Patrioter, Da er det en daarlig Lyst, At istemme saadan Røst. Handelsflor hver Stat opliver Og dens store Hjul omdriver, Derom længst man enig var: Men naar Knøse speculere, Os ved den at ruinere, Da den Flor vist ussel var, Som saa fule Frugter kar! At ei, som i Tveskjægs Dage, Qvinden vil sit Guld forsage, Ei saa nøie tages maa; Men med Landets Sølv at kjase, For i fremmed Tant at stadse, Jngen Qvinde kan anstaae, Som i Mødres Spor vil gaae. Held os, at vi boe og bygge J et Land, hvor vi er trygge Mod de hvasse Tornes Braad! Hvor end stolte Roser prange, Tornene ei ere mange; Held vor Fredrik, Held hans Raad, Som opmuntrer ædel Daad!