Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-05-11
De utilveiebringelige Afgivter, som i dette af Naturen saa fortrinligt begunstigede Land ere stegne saa høit, at en stor Deel af Jndbyggerne allerede er forarmet, og en anden seer samme Skjebne i Møde, giver Anledning til lydelige Klager. Würtembergerne ere blandt alle tydske Folkeslag tilligemed Badnerne meest bebyrdede, og derhos er Staten saa dybt forgieldet, at der endnu ikke i een Menneskealder er at tænke paa en Formildelse i de trykkende Byrder. Sammenligningen med Beboerne i Nordtydskland, der Krigen forholdsmæssigen have liidt endnu mere og desuagtet, i Henseende til Afgivterne befinde sig i en langt taaleligere Stilling, kan ikke udeblive her. Paalæggene bleve gjorte uden at man sammenkaldte Landstænderne eller raadførte sig med dem, uagtet de gamle Würtemberger havde eengang den Rettighed, at Paalæg, der fandtes fornødne, maatte samtykkes, og kunde afslaaes af de Stænder, der valgtes af deres Midte. Denne Rettighed erklæredes ved Kongens Regjeringstiltrædelse for ophævet. Hvor meget end Tidsomstændighederne maatte kunne undskylde dette Skridt, saa opvakte det dog Uvillie hos Undersaatterne. Man troede nu at have opdaget Spor til Uroligheder blandt Folket; der blev givet befaling, at gjøre Undersaatterne vaabenløse, og befalingen blev med Strænghed udført. Ogsaa stiftedes et hemmeligt Politie. - Kirkegodserne, der i de gammelwürtembergske Lande vare høist anseelige, og anvendtes til Kirkernes og Skolernes Understøttelse, og hvis Forvaltning stod under Stændernes Opsigt, bleve, under Statens Finantsforlegenhed, lagte til den almindelige Landcasse, og tildeels, tvertimod sin Bestemmelse, brugte til andre Øiemed. Maatte end denne Forholdsrege, synes nok saa nødvendig, til at afhielpe Øieblikkets Trang, saa drog den dog adskillige Dannelses- og gudelige Stiftelsers Forfald efter sig, og gav Folkets Utilfredshed ny Næring. Hoffet, som ynder Pragt, er eet af de meest glimrende i Tydskland, og der anvendes store Summer til denne Tilbøieligheds Tilfredsstillelse. Ved Finantsernes sørgelige Tilstand kan denne Glands ikke frembringe andet end en slem Virkning, om end Monarkens Privatformue tillader den. Kongen er en stor Elsker af Jagt. J intet tydsk Land hæges Vildtet med saa ringe Hensyn til den store Skade, det tilføier Landmanden paa Markerne og Viinbjergene, end i Würtemberg. Bonden tør ikke betjene sig af noget Gevær, til at fordrive det fra sine Agre, ja, han tør ikke engang i dette Øiemed antænde Jld, og den Skade, som Vildsvinene og Storvildtet aarligen foraarsage Mark frugterne, er overordentlig. Dog, ikke dette allene giver Landmanden Anledning til Klage, ogsaa Jagthoveriet, hvortil selv paa den Tid, han maa arbeide i Marken, Tusinde opbydes, for, at streife, forsynede med Levnetsmidler, adskillige Dage omkring i Skoven, og sammendrive Vildtet, er en høist besværlig Byrde. - Forst- og Jagtbetjenterne udøve, som nødvendige Redskaber ved denne ulyksalige Forlystelse, en Magt over de arme Undersaatter, og tillade sig Mishandlinger, som man, udenfor Tyrkiet, neppe seer Mage til i et europæisk Land. Jeg vilde finde det Würtembergske Jagtpersonales Overmod og Grusomhed utrolig, dersom jeg ikke selv havde været Øienvidne dertil. Endnu i Dag saae jeg i mit Vindue, hvorledes en Jæger fugt lede en bedaget Bonde, der syntes at være kommet for sildigt til en Klapsagt, med sin Jagt klinge, indtil han styrtede. Paa Undersaatternes indstændige Bøn er endeligen Vildtet blevet noget formindsket, og i Dag kjørte 500 Vogne med Vildcasser bespændte med 4 Heste, og ledsagede af 2000 Bønder, igjennem Stuttgard, for at indhæge Vildt. Man skjønner let, hvilken Skade det maa forvolde i den af Regn saa ofte afbrudte Høsttid, naar et eneste Amt afgiver 2000 Bønder og ligesaa mange Heste til at jage Vildt.