JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1782-01-02
J har herpaa et lærerigt Exempel i Philip Doddringe, hvis tidlige Fromhed jeg har anpriset eder til Efterfølgelse?)J hans sextende Aar nød han førstegang den hellige Nadvere. Han har om denne store Religionshandling optegnet følgende Sted i sin Dagbog Jeg stod denne Morgen tidlig op, og læsde den Deel af Henry's Bog om den hellige Nadvere igjennem, som handler om den værdige Forberedelse til samme. Jeg stræbede at faae de samme Tanker og Attraaer i min Siel, som han anseer for nødvendige til denne Handling. Jeg fornyede paa denne Dag min Pagt med Gud, og af sagde alle mine Ungdoms Synder. Jeg lovede, at stride imod enhver Synd, og lagt tage enhver Pligt med den største Omhyggelighed. – – Om Aftenen læsde og overveyede jeg nogle Anviisninger af Hr. Henry, hvorledes man retteligen skal forholde sig efter Nadverens Brug, og derpaa bad jeg, at Gud vilde give mig sin Naade, til at handle saaledes i alle Ting, som han befaler i sit Ord, og som jeg har lovet. Jeg overveyede derpaa det Merkværdige for denne Dag, sammenlignede den Maade, jeg havde tilbragt samme paa, med den, paa hvilken jeg havde villet tilbringe den; og Gud være lovet, jeg havde Aarsag til at gjøre det med nogenledes Fornøyelse, omendskjønt jeg tillige fandt ogsaa Aarsag til min Ydmygelse. Lykkelige skulle J være, J unge Mennesker, naar J føre eder alle Tilfælde og al Læsning, endog Børne-Avisen, saaledes til Nytte, at samme maae tjene eder til Forbedring, som er vort Ønske og Bestræbelse med den. *) J den første Deel af Exempler paa Viisdom og Dyd af Historien for Børn, ved Feddersen, som sælges hos Hr. Boghandler Buch paa Nørregade No. 245 for 24 Skill. Rumer Aar. Ca Fjerde. Ar Ve Aargang. for Onsdagen. den 2. Januarii. Børn. Som Nytaar kun stakket beholder det Navn: Saa lider snart Livet paa Ungdommen Savn.
Adresseavis for Børn, 1782-01-02
Nytaarsgaverne. (En Faders Beretning derom.) Jeg troer gandske vist, mine kjere unge Venner, at de fleste af eder har faaet større og anseligere Nytaarsgaver, end mine to Børn; thi jeg er vel en lykkelig Fader, da Gud har givet mig ret gode Børn, men jeg er derhos og en temmelig fattig Fader, da jeg ikke saaledes, som jeg gjerne ønskede, kan komme Mine til Hjelp. Derom maae J vist være forsikrede, og jeg taler af Erfarenhed, naar jeg siger, at intet er meere krænkende for en retskaffen Fader, end naar han ikke kan tilfredsstille det Ønske, at give sine Børn en fuldkommen god Opdragelse. J denne Fald befinder jeg mig J kjere Unge! Forestiller eder, at jeg har en overmaade besværlig Tjeneste, som indbringer mig ikkun gandske lidet; min Sundhed har ogsaa allerede, for en fem Aars Tid siden begyndt meget at svækkes, og Sygdommen har kostet mig meget, i Forhold til mine maadelige Jndkomster. Jeg har allerede tre gange været meget nær ved Døden. Men skulde jeg da og gjerne have villet døe? – Skal jeg tilstaae det aabenhiertig, mine allerkjereste unge Venner, saa maae jeg sige, at jeg den Tid meget alvorlig bad min Gud om mit Livs Forlængelse ikkun paa nogle Aar endnu, ikke for min egen Skyld, ney, det veed Gud, men blot for mine to fattige Børns Skyld, thi de havde da været baade fader, og moderløse, fordi det er allerede fire Aar siden deres Moder døde fra dem.
Adresseavis for Børn, 1782-01-02
Efterat nu mine Børn havde takket mig for denne Fortælling, saa gav jeg ligeledes min Søn Ferdinand en Nytaarsgave, som bestod i en gammel var mansfeldisk Daler, der var bleven præget i Aaret 1612. - Ach, min søde Fader, sagde Ferdinand, det et jo en meget deylig Daler; der staaer jo at læse paa Bey Gott ist Rath und That. Er det ikke paa Dansk: Hos Gud er Raad og Daad? – Jo, min kjere Søn, og denne Daler giver jeg dig i den Hensigt, at du skal gjemme den, og stedse erindre dig denne Paaskrivt. Jeg er ingen rig Mand, som du selv veed, og jeg kan ikke nogentid vente, med min Formue, at gjøre din Lykke – men vel med min Bøn og Forbøn for dig, det kan jeg, og det skal jeg gjøre. Forlad dig derfor stedse paa din gode Gud, som er din almægtige himmelske Fader, og paa din guddommelige Forløser, og søg Raad hos ham, saa skal enhver af dine Gierninger og Handlinger blive velsignet. Lad saaledes dit hele Liv igjennem dette Tankesprog: "Hos Gud er Raad og Daad, ledsage alle dine Foretagender. Denne Daler er ellers af den latter lige Overtroe gjort til en Talisman. Hvad, en Talisman, spurgde Ferdinand, saaledes kaldes jo de Geistlige i Tyrkiet, som gjøre Tjeneste ved Moscheerne, og iblandt hvilke Jman er den Øverste – Du har Ret, min Søn, svarede jeg: Man kalder de Geistlige i Tyrkiet Talisman ner; men naar Talen er om en Penge eller Myndt, og man kalder samme en Talisman, saa har det en anden betydning; thi da forstaaer man ved en Talisman en egen Figur af Steen eller Metal, som er forfærdiget under visse himmelske Aspekter eller Stjerner, og som den daarlige Overtroe har tilskroet adskillige overnaturlige Virkninger. Saadan en Talisman skal nu denne gamle mansfeldske Daler være, og man har indbildt sig, at den kunde gjøre en haard og frie forat blive blesseret. - Men du indseer nu selv, for Børn.
Adresseavis for Børn, 1782-01-09
Numer Aar. Fjerde. AviAargang. for Onsdagen. den 9. Januarii. Born. Ved Arbeyde Tiden os lang ey kan blive; Man aldrig dens Kede kan bedre fordrive. Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1782-01-09
Følgende Nyeheds Fortælling om Arbeydsomhed er af den Beskaffenhed, at den fortjener en tidlig Plads i dette Aars Børne Avis. Emilie havde en Moder, som elskede Flittighed, og var en stor Veninde af Arbeydsomhed. Men Emilie var ingen Elsker af Flid og ingen Veninde af Arbeyde, og det faldt hende meget tungt, at troe sin kjerlige Moder, naar denne Veltænkende fortælde hende om den store Fornøyelse, som Flittighed forskaffer, og om den Ulyst, som altid er forbunden med Uflid, Dorsk hed og Dovenskab. Vel arbeydede Emilie, saa ofte Moderen befalede hende det, thi hun var vant til at adlyde; men man kan selv tænke, hvor lidet Arbeydet vilde lykkes hende, da hun bestandig tog fat derpaa og forrettede det med Ulyst. Min kjere lille Pige, sagde derfor ofte Moderen, naar hun saa hende arbeyde med nedhængende Hoved, og en fortredelig Mine, min kjere Pige, jeg vilde ret ønske, at du snart maatte selv komme til at erfare, hvilken Lyksalighed det er at arbeyde, og hvilken en utaalelig Tilstand, Uvirksomhed er: Det varede heller ikke længe, førend dette hendes moderlige Ønske blev opfyldt. Da Emilie var elleve Aar gammel, skulde hun engang reyse med sin Moder over Land til en anden Provinds. Moderen forsynede sig med alle Slags Arbeydstøy, som hun kunde fordrive Tiden med paa Reysen, og gav Emilie det Raad, at hun skulde gjøre det samme. Dette fandt Emilie ingen Lyst til, omendskjønt hun vel sagde ja til sin Moder, og lovede at ville giøre det. Men hvor let glemmer man ikke det, som man gjør ugjerne. Hun gjorde det ikke.Det var en temmelig lang Vey, de havde at reyse. Da de nu vare underveys, indfaldt saa stærkt et Regnveir, at de ikke kunde reyse længer; og da de havde kun en aaben Vogn at reyse i, saa maatte de tage til Takke med at blive i en Bondebye om Natten, for der at vente efter bedre Veyr.
Adresseavis for Børn, 1782-01-09
Da der nu vel var et Vertshuus der i Byen, hvor de herbergerede Reysende, men samme var saa fuldt af Fremmede, at der var slet ingen Plads derudi for Emilie og hendes Moder, saa maatte de tage ind hos en gammel godhiertig Enke, II Avis. Enke, som overlod dem en Seng og et lidet Kammer. Men det var ogsaa det eneste, som hun havde. Hun selv blev inde hos hendes Giester, og en Spinderok var hendes eneste Sysselsættelse, som hun der sad og spandt paa Hvor lykkelig var nu Emilies Moder, at hun havde taget Arbeyde med sig, Hun talede under sit forehavende Arbeyde om et og andet med den Gamle, og under saadan Samtale forgik den lange Vinteraften.
Adresseavis for Børn, 1782-01-09
Den stakkels Emilie havde nu slet intet at bestille, og da den Gamle intet videre vidste at tale om, end om sit Arbeyde, med hendes Moder, saa fandt hun heller ingen Lyst eller noget Behag i at høre paa dette Snak. Neppe kunne J forestille eder, J unge Mennesker, som ere vante til Arbeydsomhed, hvor lang denne Tid faldt Emilie. Hun tilbragde den hele Aften under megen Murren og Sukken over det onde Veyr, og faldt endelig i Søvn overmaade ilde tilfreds med sig selv. Med hvilken Glæde opvaagnede hun altsaa den næste Morgen, da hun saae, at Himmelen var klar og Luften reen, Med hvilken Utaalmodighed ventede hun nu efter, at Vognen skulde blive forespændt til Reysen. Nu var den endelig færdig, og glad under mange Taksigelser skildes Moderen og Datteren fra den trohiertige ærlige Gamle. Veyen var baade skiden og temmelig ujevn; thi formedelst det stærke Regnveir var der blevet mange Huller i den. Da de havde næsten kjørt en Miil, saa gik det ene Hjul i Stykker paa Vognen, og den væltede, dog kom ingen af dem til nogen Skade Efterat de vare komne til sig selv igjen af den Forskrækkelse, blev Moderen vaer, at der var en Bondeby i Nærheden ikke langt fra dem. Hun tog da Emilie med sig og gik derhen, for at faae nogen til at komme hendes Kudsk til Hjelp.
Adresseavis for Børn, 1782-01-16
Numer Aar. Fjerde. er Aargang for Onsdagen. Børn. den 16. Januarii. Da Følelsen bliver af Venskab ret sød, Naar vi det erfare i yderste Nød. Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1782-01-16
En kort Beretning om det modige Venskab vil man her anføre under dette Blads Nyeheder. To Reysende, den ene en Spanier, den anden en Franskmand, havde begge havt den Ulykke, at komme i Slaveriet i Algier. Den første heed Antonio, den anden heed Roger. Det traf sig saaledes, at de begge to bleve brugte til eet Slags Arbeyde. Venskab er altid en Trøsterinde for de Ulykkelige. Antonio og Roger vare forenede ved det stærkeste Venskabsbaand, og de smagede begge et oprigtigt Venskabs hele Sødhed, endogsaa i deres bedrøvelige Omstændigheder. De klagede deres Nød vexelviis for hinanden og trøstede hverandre. Under deres Arbeyde talede de med hinanden om deres Familier paa begge Sider, om deres Fæderneland, og om den Glæde, som de vilde faae, ifald de nogentid skulde have den Lykke, at komme paa frie Fod igjen. Da fældede enhver af dem Taarer i den andens Barm over deres nærværende Elendighed, og den Lettelse, som de følede derefter i deres Sind, gjorde dem stærke nok til at kunne med Taalmodighed bære deres Lænker og udstaae det møysommelige Arbeyde, som man paalagde dem. Det Arbeyde, som de forrettede, bestod i en Veys Anlæggelse, som skulde gaae over et klippefuldt Bjerg. En Dag holdt Spanieren op, og standsede midt i sit Arbeyde, lod sine udmattede Arme synke, og blev staaende med stor Opmerksomhed at see ud over Havet. Pludselig faldt han om sin Vens Hals, og raadde med megen Henrykkelse: "Seer du det, min kjereste Ven, derhenne langt borte ved Horizonten et Skib at lade sig tilsyne? Roger slog et Øyekast derhen, blev og Skibet langt borte vaer, men kunde endnu ikke begribe, hvorfor hans Ven var ligesom uden for sig selv af Glæde derover. Han spurde ham altsaa om Aarsagen dertil, og Antonio svarede: Dette Skib er formodentlig fra et af de Christnes Lande. Saavidt som man kan slutte af dets Cours, vil det uden Tvivl komme denne Kyst paa en halv Miil nær, men efter al Sandsynlighed vil det ikke her gaae til Ankers." Roger.
Adresseavis for Børn, 1782-01-16
Efter en lykkelig Reyse ankom de begge vel beholdne til deres Fæderneland, Antomo til Cadix, og Roger til Bourdeaux. Deres Skilsmisse var den smerteligste, som man kan forestille sig; men den formindskede ikke i mindste Maade deres ømme Venskab paa begge Sider.
Adresseavis for Børn, 1782-01-16
De bleve de oprigtigste og inderligste Venner indtil deres Død, og, saa længe de levede, erstattede de Mangelen af en personlig Omgang, ved en hjertelig venskabelig Brevvexling.
Adresseavis for Børn, 1782-01-16
Bekjendtgjørelse. Man vil og her anføre de Tanker, som Hyrden Daphis gjorde sig om Vinteren.
Adresseavis for Børn, 1782-01-16
En meget deylig og klar Vintermorgen sad Daphis i sin Hytte; de flammende Luer af antændte tørre Riisqviste udbredede en behagelig Varme omkring i Hytten; imidlertid at den haarde Vinter holdt hans Straatag skjult med tyk Snee. Han saae glad og fornøyet ud igjennem det lille Vindue over den hele vinteragtige Egn. Du haarde og kolde Vinter, sagde han, du er dog alligevel en deylig Aarets Tid, Liflig smiler Solen frem igjennem den tyndt taagede Luft over de med Snee bedækkede Høye, et let flimrende Sneestøv fragter omkring, ligesom de smaa Myg om Sommeren dandse i Soelskinnet, over Parken. Lifligt og behageligt er det at see, hvorledes Træernes Stammer staae adspredte opreyste igjennem den hvide Snee med deres krum snoede og krogede Grene, eller hvorledes en for Børn. bruun Hytte staaer der med et hvidt Sneetag, eller hvorledes de sorte Torngierder gjennem krydse de hvide Sletter. Deyligt er det at see, hvorledes den grønne Rug hisset henne paa Marken reyser sine spæde Spidser op af Sneen, og blander det Hvide med et mildt Grønt Det er et deyligt Syn, at see de her nærved staaende Buske; deres smaa fine Grene udpyntede med Riimfrost, og de paa samme omflagrende Spindelvæve. Vel er Egnen øde, Hjordene hvile indsluttede i varmende Halm, ikkun sjelden seer man Sporet af det villige Lastdyr, som langsomt slæber Brændet hjem til Hytten, hvilket Hyrden, der eyer samme, har fældet i den nærmeste Lund. Fuglene har forladt Buskene, kun den lille Gjerdesmut, Tommelille, og den gule og graa Spurre kommer venlig til Hytterne, og opsanker det henstrøede Kornfrøe. Men du er dog alligevel smuk, du haarde og kolde Vinter; thi det er smukt og godt, alt hvad Skaberen giør, Barndommen. Endnu er jeg Barn, Og føler uskyldigste Glæde, Og har ingen Aarsag at græde J Angestens Garn. Endnu kan jeg see Fornøyelsen om mig sig hvile, Og med de indtagendste Smile Til alle Ting lee. Endnu er jeg frie For Livets bedrøvende Sorger, Og staaer med hver levende Borger J god Harmonie. Gud, lad mig som Barn Mit Liv og Tilværelse føle, Og ey min Uskyldighed søle J kasternes Skarn.
Adresseavis for Børn, 1782-01-23
Numer Aar. Fjerde. ere Aargang for Onsdagen. den 23. Januarii. Børn. Den Fader og Moder er ikke ret viis, Som sparer paa Straffens og Tugtelsens Riis, Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1782-01-30
Aar. Numer i O Fjerde. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 30. Januarii. At alle Mennesker hverandre ere lige, Man bør, for Hjertets Skyld, de Unge tidlig sige.
Adresseavis for Børn, 1782-01-30
Korrespondence. Til en ung Frøken! som man havde indbildt, at hun var bedre, end andre Mennesker. unge, naadige Frøken, Tillad, at jeg maae sige Dem det: Deres Stammefader er ogsaa Min. Han heed Adam, ikke Herr von Adam. Alle Dronninger ere altsaa Deres Paarørende; men – De maae ikke blive stolt deraf – Deres ringeste Pige, den meest pjaltede Pige, som gaaer og tigger paa Gaden, og den fedtede urene Hottentotinde er ogsaa Deres Paarørende Alle Mennesker ere i Slægt sammen: Sorte og Hvide, Jøder og Græker, Europæer og Chineser, Æthiopier og Kanibaler, Danske, Franske, Svenske, Tydske, og alle Nationer; Daglønnere, Bønder og Tiggere, ligesaavelsom Keisere, Konger og Adelsmænd, ere alle af een Slægt Følgelig, min naadige Frøken, ere alle Mennesker hinanden lige. Men det vide dog mange store og smaa Folk ikke.
Adresseavis for Børn, 1782-01-30
J Ostindien findes der nogle naragtige tossede Folk, som ere i den Troe, at der har været fire Adamer til, og disse skal have hedet: Brahmin, Struri, Beise og Sudur. Af den første skulle de Geistlige have deres Oprindelse, af den anden de store Herrer, af den tredie Borgerne, og af den fjerde Bønderne.
Adresseavis for Børn, 1782-01-30
Paa Jamaika skal der findes Kjøbmandskoner, som ere komne fra Engelland, der ikke ville troe, at deres sorte Slavinder ere ligesaavel Mennesker, som de. Hvilke taabelige Koner, Der var engang en liden Kongedatter, hun heed, om jeg erindrer ret, Jsabella; hun var saa hvid, som en nyfalden Snee, og saa fiin i Huden og saa spædlemmet, som den deyligste Dukke.
Adresseavis for Børn, 1782-01-30
Mange store og voxne Folk opvartede denne lille Glut, ja endogsaa mange anselige og fornemme Folk kyssede hendes Hænder. Det gjorde de nu altsammen for hendes Papas Skyld, men den lille Tosse meende, at det skede for hendes egen Skyld.
Adresseavis for Børn, 1782-01-30
Nu saae hun ofte igjennem sine Vinduer iblandt Gadebørnene mange pjaltede og skidne at løbe og springe omkring. Hun saae i sin Billedbog alle Slags hæslige vilde Folk, og hendes Hovmesterinde forklarede disse Billeder for hende. Saa Avis Saa tænkde det gode Barn. Jeg maae dog vist nok være et gandske andet Menneske, end disse gemeene, grove, dumme og smudsige Folk. Dette sagde hun til sin Garderobepige, og det enfoldige Menneske svarede: Ja vist, naadige Prindsesse Hun sagde det og til hendes Friseur, og den taabelige Karl svarede: Ja vist, naadige Prindsesse, Hun sagde det derpaa ogsaa til hendes Hovmesterinde; men, men, hvad svarede hun, Disse gemeene smudsige Folk dernede paa Gaden ere ligesaavel Mennesker, som De, Prindsesse, og at De seer anderledes og bedre ud, Barn, det kan De ikke selv til. Derfor maae De slet ikke være stolt og bryste sig deraf. Dersom De var født iblandt Jameserne, saa skulde De endnu ikke kunne tælle til fem var De født iblandt Samojederne, saa skulde De finde sin største Fornøyelse i at vælte sig i Sneen; og var De opvoxen iblandt Sviin, Prindsesse, saa skulde De, saa sandt jeg er ærlig, have mange af deres Sæder, og i det høyeste ikke være andet, end en net Griis Havde det derimod behaget Kongen, Deres Hr. Papa, i Stedet for Dem, at antage sig en gemeen liden paltet Gadetøs, eller ladet komme en fra Samoedernes eller Jamesernes Land, og ladet den ligesaa omhyggelig og møysommelig opdrage, som De er blevet opdragen, saa skulde saadant et – nu gemeent, dumt og ekkelt Barn have været ligesaa fornemme, klogt og nydeligt, som De, det maae De troe, Prindsesse. Jsabella kunde ikke begribe det, eller og hun vilde ikke begribe det. Men lad mig see, min naadige Frøken, at De er artigere. Nyeheder. Hvilken Føelsomhed er bedst, Leonore og Charlotte.
Adresseavis for Børn, 1782-02-06
Numer Aar. Ga Fjerde. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 6. Februarii. En magelig Ungdom betragt ey som herlig; Thi Frugten af samme er siden besværlig Nyeheder. Den ulige Opdragelses Frugter. Tilhelm og Frans vare begge to Børn af anseelige Forældre. De vare Venner, og havde den Fornøyelse, hver Dag at see og tale med hverandre; thi deres Forældres Huse laae tæt op til hinanden, og de vare altsaa Naboer. Begge disse unge Børns Opdragelse var meget forskjellig. Franses Forældre vare rige, men Vilhelms Forældre havde derimod ikkun maadelig Udkomme. Jmidlertid levede de dog i deres maadelige Vilkaar ret fornøyede, og tænkde med al Omhyggelighed paa, at opdrage deres eneste kjere Søn saaledes, at han kunde blive en lykkelig Mand i Tiden, omendskjønt de ey kunde efter lade ham nogen stor Formue. De valgde nu ogsaa dertil ligge de allerbedste Midler. Han var først ni Aar gammel, da han allerede forstod adskillige Haandarbeyder, var vant til alle Slags nyttige Legemsøvelser, samt havde allerede en temmelig god Kundskab om Tingene i Verden uden om ham. Ligeledes vidste og begreb han allerede, hvorvidt en god Haandværksmand eller Agerdyrker fortjende Agt og Fortrin for en slet Lærd eller uvirksom Rig. Da han altid var geskæftig og fuld af Liv, saa manglede han heller aldrig Sundhed og Glæde. Han havde stedse et fornøyet og oprømt Sind, og Tidens Keedsommelighed og Sindets Fortredelighed var noget gandske fremmet for ham. Dette vidste hans lille Naboe, Frans, meget vel; thi naar Vilhelm ikke var hos ham, saa vidste han slet ikke at foretage sig det allerringeste, og saa faldt Tiden ham meget keedsommelig. For da at fordrive denne Tidens Keedsommelighed, saa spiisde og drak han, uden Hunger og Tørst, og hvad var da vissere Frugt deraf, end en fordærvet Mave og Hovedpine, Men paa det at vore unge Læsere skulle vide, hvoraf det kom sig, saa maae vi ogsaa fortælle dem noget om hans Opdragelse. Hans Forældre havde ogsaa den gode Hensigt, at gjøre deres Søn lykkelig; men det lykkedes ikke for dem; thi de kjendte ikke, eller udvalgde ikke de rette Midler dertil.
Adresseavis for Børn, 1782-02-06
Fra hans første Barndoms Aar, indtil langt frem i hans Ungdom, lod man ham bestandig Avis opvarte, saa han ikke torde ved at bevæge sig selv fra et Sted til det andet, eller gaae fra en Stoel til den anden, naar han ikke selv vilde, og dog alligevel nød han alle Beqvemmeligheder i Overflødighed. Man lod ham klæde baade paa og af, og han behøvede ikke selv at røre sin Haand til det allerringeste. Dette forekommer eder vel noget fremmet, J lykkelige Børn, som ikke ere vante til saadan Opvartning, men ere selv virksomme i at forrette alle Ting; men det er dog saaledes i Sandhed; man holdt det for en Lyksalighed, at andre levede for ham, og forrettede alt det for ham, som han selv kunde have forrettet. Naar Vilhelm sprang omkring i sin Lærreds Kittel, eller baer Alleslags hen til sin Fader, som arbeydede i Haugen for sin egen Fornøyelses Skyld, og sprang da af Fryd, og klappede i Hænderne af Glæde, for han allerede havde forrettet noget Arbeyde, saa blev den unge Hr. Frang, prægtig pyntet, opløftet i Vognen, for at gjøre Besøgelser med sin Mama. Han blev vel ogsaa undertiden for Motions Skyld aget omkring paa Marken, hvor han gandske naturlig intet videre fik at see, end de grønne Plydses Karethynder, hvorpaa han sad. Da han hver Dag i Overflødighed fik de allerlækkerste Retter at spise, saa blev han saa vant dertil, ja saa keed deraf, at han stedse var ly stende efter noget bedre. Hans alt for omsindede og keelne Moder søgde stedse at forekomme hans Længsel, og pønsede daglig paa nye Lækkerier for ham. Men til hendes store Bekymring saae hun, at hun dog ikke kunde opnaae sit Øyemed. Han var ikke tilfreds med alt det Lækkre han fik, blev stedse meere sygelig og skranten, mere misfornøyet og knurpuren, jo meere hun søgde at fordrive hans knurpurne Lune. Da befalede hun nu alle Folkene i Huset, at de for alting ey skulde giøre hendes syge lille Søn noget mod, paa det at han ey skulde ærgre sig Dette blev nu ogsaa iagttaget til Punkt og Prikke, omendskiønt hans Villie var ofte meget egensindig og forkeert. for Børn. Var det nu vel noget Under, at han blev det egensindigste, trodsigste og uregierligste Menneske, som ingen vilde være hos, hverken i Tjeneste eller til Selskab.
Adresseavis for Børn, 1782-02-06
Vor Vilhele forlod ogsaa Universitetet og kom hjem til sine Forældre, ret rig paa Viisdoms Skatte, og fuld af en brændende Længsel, at blive en brugbar Mand. Hvorledes han tog Afsked med sine Lærere og Medstuderende – og hvorledes hans Fader og alle hans Paarørende toge imod ham ved hans Hjem Avis Hjemkomst – det er jeg ikke i Stand til at beskrive saa rørende for eder, som det var. Børn, det er en kostelig Ting at blive elsket, og at fortjene Kjerlighed! Hans Moder prisede sig for den Lyksaligste, naar hun saae sin Søn, og han var hans Faders hele Glæde og Fornøyelse.
Adresseavis for Børn, 1782-02-06
Et vigtigt Embede i hans Fødebye tilfredsstillede endelig hans Længsel efter at blive nyttig. Han blev det. Og hvor man kom paa Tale om værdige lykkelige Mennesker, der nævnede man ham altid blandt de første. Erkjendtlighed.
Adresseavis for Børn, 1782-02-06
En vis fransk Herre foer for nogen Tid siden over Seinefloden imellem Jnvaliderhuset og Port Royal. J Baaden befandtes tilligemed ham en Kone af det ordinære Folk. For nu ikke at sidde og tie gandske stille, men dog at tale noget med denne gode Kone, spurde han hende: Om han var givt: Ja, min Herre, svarede hun Hvad tager hendes Mand sig for, Han arbeyder paa Floden.