Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-02-22
Hr. Doctorens Hovedanke angaaer min Paastand, at den christelige Kirke, saalidt som nogen Kirke i Almindelighed, kan undvære disciplinariske Love og Tvangsmidler. Denne Paastand vedkjender jeg mig, ligesaa fast overtydet om dens Rigtighed, som Hr. Dr. er det om dens Urigtighed. Han mener, at nogen Kirketugt vel tør have været nødvendig, saalænge Christendommen var i undertrykt Tilstand, men at den burde være bortfaldet fra den Tid af, at denne blev Statsreligivn. Jeg har i min Afhandling udledet Disciplinens Nødvendighed af Kirkens indvortes Natur, der som et sluttet Samfund ikke kan bestaae uden Love, saalidt som disse uden tvingende Kraft, og har bestyrket dette ved forskjellige positive Religioners Exempel, der som saadanne, skjøndt ofte modstridende i Lærdomme og Grundsætninger, alle have havt disciplinariske Jndretninger. Disse Beviser gjendriver Hr. Dr. ikke; han fremsætter blot sin Mening med afgjørende Bestemthed, og beraaber sig alene paa, at det er ham ubegribeligt, hvorfor i en ordentlig organiseret Stat Kirken skal tillægges en særskilt Disciplin." Jeg svarer hertil, fordi en Stat ikke er ordentligt organiseret, saalænge Kirken mangler sin særskilte Disciplin : Love og Foranstaltninger, afpassede efter Religionens Aand, der sikkre Kirken Opnaaelsen af dens Øiemed. Men Hr. Dr. synes at antage, at enhver Kirkedisciplin forudsætter Kirkens totale Uafhængighed af Staten; i dette Tilfælde turde vel Begrebet om Kirketugt være ligesaa skjevt, som Betydningen af Ordet særskilt (for uafhængig) stridende mod Talebrugen. Kirken maa dette er Meningen af min af Hr. Dr. angrebne Deduction – ansees ikke som en Stat i Staten, men som integrerende Deel af Staten; og saaledes blev det den høieste Grad af Jnconsequents, om kun dette Samfund skulde mangle Love, eller Lovene Kraft til at tvinge Overtræderne. Dog - denne af Hr. Dr. fremførte Mening, saavelsom andre lignende, f. Ex. at det var at ønske, at Christendommen aldrig havde lært Præster at kjende, ere deels fremsatte i Almindelighed, deels af den Natur, at ethvert Forsvar for at være af modsat Overbeviisning turde være overflødigt. Om disse være derfor nok talt! Men hvilken er da vel den Kirketugt, jeg har anpriist som den sande, som den, der maatte ønskes indført i vor Kirke, Efter Hr. Doctoren er det den gamle Kirkedisciplin, den, som ved Pengemulcter, Trudsler, Bank og Forbandelser, Driver de Modtvillig til Kirken, til Skriftestolen og Alteret; at fremstille det som godt, om denne atter blev sat i Kraft, skal have været min Hensigt. Visseligen vilde en saadan Paastand, fremført af en ung Theolog i et protestantiske Land, for en Forsamling af Stiftets øverste Geistlige, røbe en Ubeskedenhed og Ubesindighed, eller og en eensidig Videnskabelighed, en forskruet Dannelse, en uchristelig Aand, der vel fortiente alvorlig Tiltale af den modne Lærde, og visseligen vilde Den, som paatog sig dette, fortjene Tak af hver Sandhedens og Religionens Ven. Men - har jeg end selv ikke endnu Ret til, med Hensyn til min egen Person at turde vente nogen gunstigere forudfattet Dom om Aanden og Hensigten af mit Arbeide, da maatte det dog synes ubegribeligt, at en Afhandling med en saa uchristelig og uprotestantisk Tendents skulde værdiges Plads i et Tidskrift, som har religiens Oplysnings og Videnskabeligheds Fremme blandt Landets Geistlige til Formaal, og hvis Censorers Navne ere Borgen for, at Jntet deri optages, som strider imod Christi Lære. Uforstaaeligt er og bliver det mig, efterat jeg med roligt Blik atter har gjennemlæst min Afhandling, hvorledes Hr. Dr. Baden har af mine Ord, hvori jeg ingen Dunkelhed eller Tvetydighed kan finde, kunne udbringe en Mening, der er aldeles modsat den, som ene synes mig deri at ligge, for at det Uforstaaelige heri ogsaa for enhver Læser kan blive indlysende, tillader jeg mig, ordret at oversætte de af Afhandlingen udskrevne Steder, hvoraf Hr. Dr. har troet med Føie at kunne uddrage hiin forhadte Slutning. "For at Kirken kan naae sit Øiemed, følger det af den menneskelige Naturs Beskaffenhed, som trænger til at anspores, at Ret til at lære og raade ikke er tilstrækkelig, men at hertil maa føies Ret til at byde, til at rettesætte de Seendrægtige, at straffe de Gjenstridige, og til at udelukke dem af Kirkens Sam sund, som ganske maatte forhærde deres Hjerter." Det er upaatvivleligt, at Meget i hine Aarhundreders fromme Disciplin=Indretninger har under Tidens Løb beholdt sin Kraft, og fortjener, med fornødne Forandringer, i vore Dage J. Hvad den menne at gjenvinde sin Anseelse skelige Naturs Betragtning lærer, det bestyrker, Erfaring: at Tiden endnu ikke er kommen til at bortfjerne af Menneskesamfundet den udvortes tvingende Kraft; hvoraf følger, at til Bestræbelsen for at tilbageføre Læren til dens oprindelige Reenhed bør føies Anstalter til at gjenoprette den forfaldne Kirketugts Anseelse. - Af disse Steder - flere har Hr. Dr. hverken anført eller antydet – slutter han nu, at det er den gamle Kirkes Disciplin, jeg vil have gjenindført, uagtet det allerede af de blotte Ord, udrevne af deres Sammenhæng, er klart, at jeg har talt om en Kirketugt i Almindelighed, hvori jeg har yttret, at med fornødne Forandringer Meget af den gamle kunde beholdes. Men, som det altsaa er tydeligt, at jeg i de anførte Steder ikke har sagt, hvad Hr. Dr. i sin Commentar derover har ladet mig sige, saaledes vil jeg af Afhandlingen tilføie nogle andre, som bevise, at jeg har sagt aldeles det Modsatte deraf. J Jndledningen har jeg skrevet S. 555, "neppe har noget Regimente nogensinde været til, som er blevet fordreiet til værre Misbrug, og har afstedkommet sørgeligere Virkninger, end Kirkens, da det, skjøndt i sig selv uskyldigt og gavnligt, blev Hierarchiets fasteste Grundpille og Værn, og i Afhandlingens sidste Deel har jeg udførligen viist, at den gamle Kirkes Disciplin, skjøndt dens Virksomhed i Oldtiden var stor til at befordre Sædernes Reenhed, dog bar i sig de sørgelige Spirer til Ugudelighed og moralsk Fordærvelse, som snart trivedes og bare dødbringende Frugter. Jeg har viist S. 595 s., at den gamle Disciplins Strenghed var overdreven, ikke afpasset efter den menneskelige Natur, ofte istand til at qvæle Ærefølelsen, og frembringe halstarrig Trodsighed, eller til at nedslaae Modet og bringe den Angrende til Fortvivlelse; at de mangfoldige udvortes Skikke og symbolske Bodsovelser maatte fremkalde en skrømtet Gudsfrygt og hykkelsk Anger (S. 597); at det Vaklende og Vilkaarlige i Straffenes Haardhed og Varighed svækkede Lovenes Anseelse, og lagde Grunden til Geistlighedens Aandstyrannie, (S. 598 f.); at allerede i de første Aarhundreder, fordærvelige Misbrug indsnege sig i Kirketugten, stridende mod dens oprindelige Natur. - Og desuagtet vil Hr. Dr. saaledes lade mig modsige mig selv, at jeg just ved at blotte den gamle Disciplinsvæsentlige Feil skulde ville anbefale den som værdig til at gjenindføres, at jeg just ved at udvikle dens Afvigelser fra Jesu Religions Aand, skulde have til Hensigt, som han siger, at vise dens Forbindelse med Christuslærens Reenhed. Havde jeg saaledes ligesom forsætligt arbeidet mig selv imod, da synes det ligesaa underligt, at Selvmodsigelser, iførte en lærd Form, kunne fortjene den Opmærksomhed, hvortil Hr. Dr. ved Ord og eget Exempel. har erklæret min Afhandling værdig, som at han ikke har fundet det allerlettest og beqvemmest at vise, hvorledes jeg selv havde gjort enhver nøiere Gjendrivelse af mine Paastande overflødig. "Kirkedisciplinen" - har jeg sagt S. 582. bør være ligesom en Afbildning af Religions læren, et Aftryk under en anden Form; hvad hiin skal udrette ved Underviisning, det skal denne udrette ved Foranstaltning; hvad hiin ved Trudsler, det denne ved Straffe, - den bør aande en Strenghed, som vidner om Religionens høie Aand, og ikke lader Menneskenes fromme Jdrætter, kjølnes, deres Sielskræfter henslumre, og en Mildhed, som tager Hensyn til den menneskelige Naturs Skrøbelighed, og anvender til at styrke den passende Midler, at ikke anden, dersom de rette Grændser overskrides, skal slappes som den overspændte Bue; - den bør, viseligen mildnet, vække de dorske Gemytter, og henvende dem til det guddommelige Ord, - og da tør man haabe, at om sidder den gyldne Alder vil indtræde, da barnlige Forberedelsesmidler, som Trudsler og Straffe ville tabe deres Kraft og Nytte, efterdi Guddommens Villie og Aandens indre Drift træder i deres Sted (S. 602). - Disse Steder ville være tilstrækkelige til at vise, at jeg i Almindelighed har opstillet Hovedtrækkene af en Kirkedisciplin, som den forekommer mig stemmende med Jesu Læres Aand, altsaa og ønskelig for ethvert kirkeligt Samfund, men at jeg ingenlunde har anpriist nogen bestemt Disciplin, og mindst den gamle hierarchiske, som udelukkende anvendelig paa vor Tid, og jeg kan da uden vidtløftigere Udvikling overlade til Enhver at bedømme, hvorvidt Hr. Dr. har fattet og fremstillet Jdeen af mit Skrift.