Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1785-03-19
Fortsættelse af Ere og Rigdom. (See No. 8.) Jeg kand ei ansee med Ligegyldighed, enten Gallidors Hovmod, eller Damis Nederdrægtighed, til hvis Udøvelse han forledes formedelst Gallidors Bord. Gallidor! Du bedrager Dig, naar Du troer, at jeg har lært at miskiende dig, fra den Dag af, paa hvilken Du forlod din lille Landsbye, indtil den, da du steg første Gang i din prægtige Vogn. Gaae! skiul, om mueligt, dit Jntet for den heele Verdens Øine. Gaae! jeg seer dig endnu gandske borte fra dine Rigdommes Glands. Hvad hører jeg, Damis underholder mig ellers med intet andet, end Fortællelser om dine store Jndkomster, om deres fortræffelige Anvendelse, om dit Hiertes Ædelmodighed og det Ædle, som fremlyser af dit gandske Forhold. Hvorledes, taler man med mig om Gallidor, Gieragtig, ei allene mod din Familie, haardhiertet mod de Fattige, forhippen paa Forlystelser, ødsel mod dine Tilbedere, følesløs mod din Religion. Jeg kiender dig ikke anderledes end i dette Portræt, og miskiender du dig selv, saa riv fra dine Øine det Baand, hvilket aarsager Blindheden. See denne Hob af Ulykkelige, som Morgenrøden aldrig har funden hvilende paa deres Leie, som ere fortærede af Solens Heede, som møisommeligen igiennemgrave Jordens Jndvolde. Nærm dig hid! Lær i det ringeste at kiende dig ved at beskue denne Gamle, som er tvungen til møisommelig og elendig at tilbringe sit Liv paa Marken. Grusom borter Du dig, og berøver din ulykkelige Fader den Fornøielse, at see Dig og din Lykke. Gaae! Skiul dig i dine Palladser. Gaae! Slumre hen i Vellystens Arme, betyng dit Bord med alt det Kostbare og Jndtagende, som Jorden frembyder. Vande dig med Nectar og Ambrosia. Forøg Glandsen af dit Huusgeraad med Kunstens prægtige Opfindelser. Høi agted af dine Børn, æred af Damis, utilgiængelig, allene for de Ulykkelige, nyd endeligen et langt og fra det menneskelige Legemes Svagheder befried Liv. Dette, Gallidor! er udenTvivl alt det, hvortil dine Ønsker sigte. Men jeg - - jeg ønsker mig at eie din Faders Tilfredshed, og den Siæle-Roe han nyder Enhver Ophøielse, for hvilken at erholde, man maa borte sig kun et eneste Øieblik fra Redelighed, kand ei søges af nogen anden, end et nederdrægtigt Menneske. Det er vist, at den, som herved finder sig troffen, vil strax være færdig med den Undskyldning, at han ikke paa nogen anden Maade har kundet giøre sin Lykke i Verden. Hvor er det mueligt, at man kand vise Høiagtelse og Ærbødighed for en Person, som ei besidder anden Fortieneste end Rigdoms-Fortieneste? Hvad see vi hos den, som fortrylle os? Er det maaskee vor Jndbildning, som overtaler os, at et Menneske med store Rigdomme, altid besidder Fortienester nok til at forskaffe sig Høiagtelse, eller give vi ikke meget meere, ved den Beundring, som vi vise over Rigdomme, tilkiende vor Giærrighed? Man seer Menneskerne bestyrtsede ved en stor Mands uhaabed Fald. Hvo skulde ikke troe, at de skulde lade dette tiene sig til et Exempel, og nu giøre Begyndelse med at aflægge de Laster, hvilke have forvoldet denne hans Fald. Efterretningen bliver bekiendt. Man beskjæftiger sig dermed en Tid; men, uden at giøre den ringeste Reflexion paa sit eget Forhold, løber den største Deel af Menneskerne i den selv samme Afgrund. Er Lykken os alt for gunstig; saa maa vi ikke alt for meget troe dens Smile. Lykkens Vedvarenhed maa blive afbrudt ved Viderværdighed. De giøre os visere og fornuftigere, og mangen vilde ei saa vel kiende Havets Stille, hvilken, efter nogle ulykkelige overstandne Storme, først har lært at føre Roret. Jeg maa ikke vente noget af en stor Mand, naar han ikke venter noget af mig; af en Høimodig, naar jeg ikke ydmyger mig for ham; af en Opblæst, naar jeg ikke fornedrer mig for ham; af en Jndbildt, naar jeg ei eftergiver for ham i alting; af en Ven, naar jeg ikke retter mig efter hans Tilbøieligheder; af dem, som ere ophøiede over mig, naar jeg nytter dem intet. Jeg kand endeligen ingen Tienstagtigheder vente af dem, som leve i lige Stand med mig, naar de mod mig ere indtagne af den Fordom, at jeg stræber paa at overgaae dem. Underlige Vanskeligheder, naar en redelig Mand, som er overbeviist, at man, for at haste med hans Lykke tænker at naae saadant Maal, uden sin Æres Fornærmelse. Jngen vil saa letteligen tale os imod, naar vi paastaae, at de høieste Æres Poster ingen uden fortienestfulde Mænd skulde vorde tildeelede. Men ikke detsmindre beklage de, som ere mindst beqvemme til at opfylde de Pligter, hvis Udøvelse et saadant Embede fordrer, sig meest over den Lediggang, hvori man lader dem hengaae. (Meere følger.) Heraf udkommer hver Løverdag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir, ved R. Geelmuyden.