Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-05-23
ligen. den Fortsættelse om Skiebnen. (See Nr. 20.) Rasmus Lykke blev født i en Landsbye af meget ringe, og fattige Forældre. - Han havde en meget ringe udvortes Anseelse, og den Kilde, hvoraf han skulde have sin Udkomme, var bleven udtømmet af hans Forfædre. Da han voxte til, fandt man ham ingenlunde oplagt til at lære noget, hvorved han kunde forhverve sig sin Underholdning. Nu døer hans Forældre, og en riig Mand, der ingen Børn havde, tog ham til fin. Han vilde holde ham til at studere; men det vilde slet ikke anstaae den gode Rasmus; hvorfore han hemmelig lister sig bort, og sætter sin Forsørger dermed i stor Bekymring. Hun kommer til een ikke langt derfra liggende Landsbye, hvor han fandt ingen Bekiendtere, ei heller andre, der vilde antage ham, og begynder at lide Mangel. Folk i Byen tog sig ham endelig an, og spurgte ham om sit Slægt; men han lader, som han ikke vidste at angive nogen. Man fødte og klædte ham, og da han fornam, at man havde faaet Efterretning om hans Fødested og Slægt, løb han i al Stilhed, derfra. Da han var kommen en Miils Vei bort, kom en ledig Vogn farende; han spurgte Kudsken hvor han vilde hen, og da han fornam, at han vilde til en fornemme Stad, sagde han, at han ogsaa vilde derhen for at besøge sine Venner. Kudsken tilbød sig af Medlidenhed, at han maatte uden Betaling kiøre med ham. Saasnart han kom til Byen, stod han af, og gik ind i Byen. Han møder strax en fornemme Herre, som havde det Uheld at falde, han springer til og hielper ham op. Dette behagede denne Herre saavel, at han giver ham en Dukat for sin Tieneste. Derpaa gaaer han ind i en Gastgivergaard, og byder sin Tieneste frem. Man antog, og han opførste sig troe og vel. Nu kommer der en riig Reisende her at logere, hos hvem Rasmus Lykke insinuerer sig saaledes, at han antager ham som Tienere med paa Reisen. Paa denne Reise blev han ret vittig; saa at han kunde ansees for en ret duelig Betieut. Han fulgte med sin Herre til et berømt Akademie, hvor han faaer Lyst til at lære Sprogene. Da det var skeet, tager han sin Afskeed, og gaaer paa et andet Universitet. Her finder han en riig og flygtig Student, hos hvem han giver sig an for en Landmand. Denne forsørgede ham med alle Ting, som han havde fornøden, og levede ret frisk paa Bursche Maneer. Tiden kom nu, at hans Ven og Velgiører maatte reise hiem, og Rasmus blev tilbage uden Midler og Hielp. Han solgte det lidet, han havde faaet til Foræring, og drager til en berømmelig Søestad. Udi det første Vertshuus treffer han en Søe=Capitain, der og 3 Dage vilde seile til Ostindien. Efter hans ringe Evne tracterer han denne Søe Capitain, og bliver hans Duusbroder. Herpaa beder han Capitainen, at han vilde tage ham med til Ostindien, som bliver ham accorderet. Paa Reisen over han sig hos en vittig Medreisende i at skrive og spille paa Violin. Nu kom de til Batavia, og Rasmus logerte sig ind i det bedste Vertshuus. Af en Hendelse gaaer en riig Kiøbmand der forbi, og hører ham at spille: Det anstod ham, og han lod ham bede til sig. Rasmus besvarede Jndbydelsen udi et meget vel og net skreven Brev. Hans Skrift, behagede Kiøbmanden, som den Tid behøvede Bogholder. Hertil blev Rasmus Lykke antagen, og bekom tusinde Galden til aarlig Løn. Nu blev Kiøbmanden jyg, og Rasmus maatte allene forestaae Handlingen; Men paa det at han med desto større Fliid og Troeskab kunde drive den, overlod han ham det halve deraf. Herpaa døede Kiøbmanden, og Rasmus befrier Enken. Denne havde en Fader i Europa, og vilde derhen igien. Dette anstod Rasmus, og han kom i den forrige Søestad med en Hustrue og en meget stor Capital. Her kiendte nu ingen ham: Han gav sig ud for en lærd Person, og hans Midler bragte ham ind i Regieringen. Hans nye Embede gav ham Leilighed til at opvarte fremmede Herrer i Regieringens Navn, Hans store Capital gjorte ham til Raad hos en stor Fyrste, Han kjøbte sig et adeligt Gods, og lod sig nobilitere. Hans personlig Anseelse var nu alt for stor, at man torde spørge efter hans Herkomst. Han blev nu i nogle Aar kaldet Hans Excellence. Hans Midler formerede sig anseelig: han avlede Børn, og førte sig fornemme op. Den naadige Herre blev nu misundt, dog alligevel blev han gammel. Endelig døde han, og man begrov ham, som en liden Fyrste. Wilhelm Ulykke var en Søn af en riig og fornemme Mand. Hans Fader anvendte al Fliid paa at opdrage, ham til at lære alle muelige Videnskaber, og den redelige Fader sørgede for, at han og hans Brødre fik de bedste Begreb og Religion og Dyd. Wilhelm vorte og blev ret elskværdig; thi han havde et frømt og oprigtigt Gemyt, og besat smukke Videnskaber. Faderen blev forfulgt, fordi han var alt for ærlig: Han blev indvikled i en langvarig slem Proces, og tabte derved det halve af det han eiede. Herover forgik ham al Lyst at blive hvor han var, pakkede sine Sager ind, og med et Skib foer andet Steds hen. J Begyndelsen gik alle Ting efter Ønske, og det gunstige Veirligt fornøiede den gamle Fadder. Men hvad skeer; Styrmanden giver sig i Discours med sine Folk, og derover forglemmer sin Pligt med at give agt paa Vinden, der i Øieblik, formedelst en stærk Hvirvelvind forandrer sig, og i en Hast fører Skibet paa en Sandbanke i Søen, hvor det slaaes i Sønder. Alle Ting synker til Bunde; Folkene redder sig paa Baaden, og bierge ikke meere, end Livet, og hvad de havde paa Kroppen. De kommer til et fremmed Land, hvor man i de første Dage beviser dem Kierlighed og Medlidenhed; men derefter indfinder sig Mangel paa alle Ting. Da nu den gamle Fader forud saae sin egen og Børns Ulykke, gik det ham saa nær til Hierte, at han strax derpaa døde. Man satte Wilhelm Ulykke og Sydskende i et almindeligt Wasenhuus, hvor han meget kummerlig nogen Tid maatte blive, indtil man blev eenige om at sende dem tilbage til deres Fødestæd, hvor de med Sorg og Taarer ankom. J sær gik det dem meget nær til Hierte, da de kom forbi deres Faders prægtige Gaard, og bleve førte til deres nærmeste Beslægtede. Deres gamle Kiærlighed, og Børnenes ynkværdige Tilstand foraarsagede, at man i Begyndelsen tog vel imod dem; men det varede ikke længe, førend man ansaae dem for en stor Byrde, saar dem an med umilde Øine, gav dem daglig uforskyldte Jrettesættelser, foragtede dem, og neppe vilde kiende sig ved dem Wilhelm Ulykke græmmede sig hiertelig herover: Hans redelige Gemyt kunde ikke taale slig Medfart, og de Begreb, han havde om Dyden, tillode ham ikke at foretage sig noget herimod. Han sukkede ved sig selv herover, dog har det med Taalmodighed, indtil man sendte ham udi det Fremmede, og lod ham sørge for sig selv. Han begav sig derpaa med saare liden Formue til et Universitet, hvor han søgte at komme et Sted an; men alle Leiligheder vare ham ubekiendte. Der fandt sig vel een og anden ind hos ham, for at erfare, om der var noget at vinde ved ham; men da man blev hans Fattigdom vaer, lovede de inden kort Tid at hielpe ham. Herover græd den kiære Wilhelm af Glæde, og takkede allerede Gud for sin Forsorg. - Han forlod sig paa disse Venner, og ventede een Dag efter en anden paa deres udlovede Hielp; men de forglemte ham, og kom aldrig meer til ham. Af en Hendelse faaer han at vide, at der blev søgt efter en Hovmester til nogle unge Herrer, og til hvilken Forretning han var meget vel oplagt. Han giør Ansøgning derom; men fik til Svar at han var kommen en Dag for sildig, og en anden var allerede antagen; men man vilde ved saadan og anden Leilighed have ham i Erindring. Meget bedrøvet gik han bort, og i lang Tid maatte behielpe sig meget kummerlig, indtil man uformodentlig lod spørge efter ham: En anseelig riig Mand vilde antage ham til Secretair, og give ham en anseelig Løn. Herhen løb den gode Wilhelm strax, og blev strax antagen. En anden faaer dette at vide, gaaer strax hen til den riige Mand, for hvem han forfører den gode Wilhelm saaledes for en ham falskelig paadigtet Liderlighed, ligesom og foregiver, at hans Fader var bleven jaget i Landflygtighed for Landsforræderie Skyld; man troer hans Løgn og Forførelse, og antager ham i stæden for Wilhelm.