Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-02-07
J Gaar besøgte jeg Fattighospitalerne i Kjøbenhavn. Aldrig har Menneskekjerligheden opreist sig et skjønnere og værdigere Mindesmærke! Vore Fædre byggede Kirker istedet for Hospitaler, vore Samtidige bygge Hospitaler, istedet for Kirker. Vare hine end andægtigere, saa ere disse menneskekjerligere, og for Guds Domstoel ville de derfor alle gaae i lige Rang. At see alle mine Medskabninger saa lykke lige, som det første Menneske, Gud skabte, at see dem alle nyde Livets skjønneste Frugter i Guds Paradis paa Jorden, har altid været og skal altid blive min lyksaligste Følelse. At see den lidende Menneskehed trøstes og husvales, var altid min gladeste Tanke. Endog som Barn følte jeg mig altid saa lykkelig, saa let om Hjertet, naar jeg saae en Ulykkeligs Taarer dæmpede og en Hielpeløs styrket og understøttet. Hvor meget mere maa det ikke glæde mig nu, da modnere Aar og modnere Erfaring har lært mig, at sætte dobbelt Priis paa Dyd og Menneskeværd? Frederiks Hospital var det første Sygehuus, jeg besøgte. Det er tre Gange saa stort som for tyve Aar siden. Stiftelsens Formue har ved Menneskevenners rundelige Gaver tiltaget saa meget, at man har seet sig istand til at kjøbe endnu tre Bygninger, der stødte til der gamle Hospital. Naar nogen Syg anmeldes hos Jnspecteuren, behøver han ikke at bie længere end i det høieste tre Timer; han bliver da strax afhentet. Stuerne ere afdeelte med smaa Skillevægge, og den Syge behøver ikke at see og høre sine Medlidendes Jammer og Elendighed. Han behøver ikke at være Vidne til de ynkeligste Operationer; han udsættes ikke for det skrækkelige Syn, at see sin lidende Sidemand drages med Døden, eller hans kolde Liig, bæres forbi hans Seng. Han forstyrres ikke i sin Slummer af rasende Feberpatienters Skrig. og Støien. Hans svage Nærvesystem svækkes ikke af en mephitisk Luft, sammensat af de farligste og smitsomste Sygdommes Uddunstninger. Hver Syg har et lidet Værelse for sig, som ikke staaer i nogen anden Forbindelse med de øvrige, end ved en liden Dør. De, som ligge paa Hospitalets Naade, og de, som der ligge for Betaling, nyde eens Pleie. Det usle Metal, som ved andre Leiligheder skiller Mennesket fra Mennesket, Broder fra Broder, har her aldeles tabt sin sædvanlige Tryllekraft. Den Rige og den Fattige, den, som kan betale 5 Rdlr. om Ugen og den, som ikke kan betale en Hvid, nyde eens Beskyttelse og Omhu i dette Hygaas og Menneskekjerlighedens Tempel. Hospitalet er intet Spiseqvarteer, hvor man tillaver Retterne efter en Priis courant, hvor kun den Rige kan nyde alt hvad der kan give ham Kraft og Sundhed. En ædel Menneskeven har foræret Stiftelsen en betydelig Sum, hvis Renter ene anvendes til at bespise fattige Syge. Dette Legat har forekommet denne ulyksalige Ulighed mellem Patienternes Pleie. Retterne bestemmes af Hospitalets Foresatte, og Millionairen og Stodderen. spise eens Retter, saa længe de ligge paa Hospitalet. For at udrydde den ligesaa skadelige, som ubillige Forskjel, Gangkonerne mueligen gjøre imellem dem, de vente sig noget af, og dem, de ikke kunne vente noget af, er det disse under en betydelig Pengestraf forbudet, at tage nogen Douceur, det være nu af Formuende eller Fattige; men derimod lønnes de ogsaa saa rigeligen, at de ikke trænge til Sportter, der nødvendigviis maae forderve deres Moralitet. Man lønner dem rigeligen fordi den, der med Jver og Redelighed opfylder det store Kald, at bære Omsorg, for lidende og hielpeløse Medbrødre og Medsøstere, aldrig bør lønnes for sparsomt. - Vaagekonerne afløses om Natten hver fjerde Time, fordi man anseer det for umueligt, at et sundt Menneske i adskillige Nætter efter hinanden skal kunne vaage en heel Nat, og fordi man troer at begaae en Synd ved at lade en Patient, der ikke har Kræfter nok til at tage den fornødne Drikke eller Medicin til sig, vansmægte, indtil Vaagekonen, naar hun falder i Søvn, vaagner op igjen.