Almuevennen, 1843-10-18
Den første Jndvending man hører fra Huusmandssagens Modstandere, hvor denne Sag kommer til Forhandling, er den, at man ikke kan foretage Noget som kan være til noget sandt Gavn for Huusmændene, uden derved at gjøre et altfor alvorligt og formasteligt Jndgreb i Eiendomsretten. Dette er det Skrækkebillede som stilles i Spidsen for alle andre Jndvendinger, fremhæves paany ved ethvert nok saa moderat Forslag, og fremstilles med en saadan Sikkerhed, som om slet ingen fornuftig Modsigelse derimod var tænkelig. Omsonsk bemærkes det, at Regjeringen ved utallige andre Lovbestemmelser har gjort betydelige Jndgreb i Statsborgernes Eiendomsret; at den har forbudt Riigmændene at tage høiere Renter af deres udlaante Capitaler, end dem der ved Lov ere bestemte; at den har forbudt alle Hagaardspil; at den har forbudt Haandværkerne i Kjøbstæderne at arbeide for egen Regning, for de have gjort Mesterstykke, dog paa Landet for de have erholdt Bevilling; at den har forbudt Godseierne selv at drive deres Bondejord; at den har forbudt dem at indføre Hoverie, paa de Steder, der nu ere frie derfor, omsonst anføres disse og mange andre Jndskrænkninger som af Regjeringen er paabudet i Borgernes Eiendomsret, det hielper Jntet. Ved Hentydninger søger man at give at forstaae, at flere af de foretagne Jndskrænkninger eiheller vare fuldkommen retfærdige (saaledes sagde Sehested-Juel i sidste Roeskilde Stænderforsamling, om det Lovbud der befaler Godseierne at bortfæste Bøndergodset: "om et saadant Lovbud har været nødvendigt, veed jeg ikke, dog, jeg skal ikke indlade mig i den Labyrint, hvori en Undersøgelse herom vilde føre mig ind) og i alt Fald paastaaer man, at i det Tilfælde hvorom Talen er, kan en Jndskrænkning i Eiendomsretten ikke retfærdigen foretages. Omsonst siger man, med den falsterske Bonde, dersom Staten ikke til det Heles Bedste kunde gjøre Jndgreb i Eiendomsretten, da maatte Slavehandelen endnu være i fuld Gang, og da ville den hele Bondestand, endnu være stavnsbundne og bordnede Trælle. Omsonsk siger man med Provst Plesner, at det er det fornuftige Menneskes Pligt at rette paa de udvortes Forhold, og hvorfor var der ellers et borgerligt Samfund, hvorfor Regering og Embedsmænd, hvorfor Stænderne, Modstanderne svare Jntet herpaa, og kunne Jntet svare, men de komme dog bestandig tilbage til deres Eiendoms rets Uforkrænkelighed. Saadanne Folk udstrække deres Eiendomsret saavidt, at den er nærved at opsluge alle Andres, ja de udstrække den undertiden saavidt, at de gjøre dem selv latterlige derved. Et mærkeligt Exempel, paa hvorvidt Paastanden paa Eiendomsret kan gaae, haves fra Roeskilde Stænderforsamling i 1838, hvor Kammerherre Grevenkop Castenschjold kaldte de Fugle, som flyve over hans og hans Fæstebønders Jorder, fine Fugle, hvilket vistnok har moret Forsamlingen meget, og hvortil Kammerraad Drewsen bemærkede, at naar Fuglene laae stegte paa Kammerherrens Fad vare de vistnok hans Fugle, men i Toppen af Træerne, og kun behøvende at bevæge Vingerne for at tilhøre en anden Herre, maaskee i et andet Land, maatte man indrømme at hans Eiendomsret er bygget paa svage Grunde, og med saadanne Fordringer var det umuligt at undgaae at krænke hans Eiendomsret. Det er en soleklar, og af alle oplyste og upartiske Mænd erkjendt, Sandhed, at det Heles Vel, Almeenvellet, staaer høiere end Eiendomsretten, og naar et af disse vigtige Goder skal vige for det andet, saa er det Eiendomsretten som bør vige. Denne Sætning er baade i ældre og nyere Tid ofte og paa det bestemteste udtalt af ædle, kundskabsrige og varmtfølende Menneskevenner, og den er bragt i Anvendelse af alle retfærdige og folkeligsindede Regeringer, forsaavidt de dertil have besiddet den fornødne Kraft. Vi skal i saa Henseende, af alle de Yttringer af mange anseete Mænd der kunde anføres til Beviis for Rigtigheden heraf, ikkun anføre tre af Roeskilde Stænderforsamlings anseete Deputeredes Anerkjendelse af samme Sandhed. Etatsraad Bang svarede i Sagen om Vildtskades Erstatning paa Kammerherre Sehestedt-Juels Kluge over Jndgred i Eiendomsretten, at Jagtretten naturligviis maa som andre Eiendomsrettigheder være underkastet Statens almindelige Overeiendomsret, saa at Lovgiveren kan foreskrive saadanne Modificationer af Retsforholdet, som maatte findes nødvendige, for at betrygge vigtige offentlige eller private Jnteresser. Naar det først findes at være vigtig at træffe saadanne Bestemmelser, (om det store Vildts Fredning) af Hensyn til Agriculturens Jnteresser, kan der ikke derved være Tale om Eiendomsindgreb, og man tilsidesætter ikke derved den Agtelse for Eiendomsretten, som man maa ønske opretholdt her i Salen, i Fremtiden som hidtil. Prof. David erklærede sig heri enig med Bang. Har Staten ikke grebet ordnende ind i vor Agriculturs hele Udvikling, sporger han, og gaaer ikke dette regulerende Princip igjennem vor hele Lovgivning, Hvis=Staten foreskrev udtrykkelige Regler for den omhandlede Gjenstand, vilde dette da være Andet, end om den sagde til de Jagtberettigede: Vi erkjende Eders Jagtret for en Ret, men vi erkjende ogsaa, at dens Udøvelse ikke kan forenes med høiere Statshensyn. Og har ikke Staten, uden at man har taget dens Berettigelse dertil i Tvivl, i tidligere Tider paabudet slige Jndskrænkninger, Man driver vistnok sin Ærbødighed for den materielle Rigdoms Betydning for vidt, naar man troer, at man aldrig af høiere Statshensyn bør tage Bestemmelser med Hensyn til denne. Vi ere langt mindre tilbøielige til at erkjende Eiendomsretten over vore naturlige Kræfter, og dog er denne Eiendom ikke mindre vigtig saavel for den Enkelte som for Staten, end den materielle, og burde være ligesaa fast garanteret som denne. Afsavnet af, eller Jndskrænkninger i sine Kræfters Benyttelse, hvad man i mangfoldige Tilfælde finder saare naturligt, at Staten paabyder, er unægtelig noget langt mere føleligt end Jndskrænkningen i den saakaldte Jagtret, som Godseieren antager at være uantastelig, idet han beraaber sig paa sin Eiendomsret. – Eiendomsret tens Princip er vel et af dem som man ikke letsindigen bør antaste, men det taaler dog, ligesom ethvert andet Princip, Jndskrænkninger, i Statens og det Heles Jnteresse. Atter og atter at beraabe sig paa Eiendomsretten, uden at tage Hensyn til Statens Berettigelse til at ordne alle Forhold og til det Heles Jnteresse, er at følge en Fremgangsmaade som let kan føre paa Afveie. – Prof. Clausen gjorde i Huusmands sagen opmærksom paa, at Comiteen ved sine Forslag, factisk havde anerkjendt, at Eiendomsretten, der ikke sjelden var bleven paaberaabt, som om det var nok at henvise til den, for at tilbagevise Forslag og Andragender, som, var det end nok saa fjernt, kunde komme i Strid med denne Ret, – er underordnet et Overformynderie af Staten, en høiere Lov, dicteret af det almene Vel. Han spørger om et Andragende som dette skulde kunne tilbagevises som tomt og frugtesløst ved Paaberaabelse af Eiendomsrettens Uforkrænkelighed. Skulde Eiendomsretten kunne gjælde som absolut og ubetinget Ret, der skulde uden Videre bringe enhver anden Fordring til at forstumme, da forekom det ham at vor Samfundsorden havde meere end eet Forhold at fremvise, der efter dette Princip vilde vise sig som en uopløselig Selvmodsigelse; at foranstaltninger der pleie at prises som Menneskehedens ædleste Triumpher da maatte betragtes som aldeles uforsvarlige, thi der var vistnok alvorligt, radicalt Jndgreb i Eiendomsretten. Men skulde det kunde lykkes at begrændse denne Ret indenfor en Linie, som er anviist ved christelig billigheds og Menneskeligheds Lov, da var dette i Virkeligheden at betrygge Eiendomsretten selv. Hvor vi finde Medhold hos disse og mange andre stemmeberettigede Mænd i vor Paastand, der behøve vi vel ikke at frygte Modstandernes tomme, umotiverede Modsigelser. Er Huusmandstandens Forfatning saa sørgelig at der bør gjøres noget til dens Forbedring, er denne Stand utilbørlig undertrykt, nedkuet, priisgivet dens Medmenneskers Vilkaarlighed, og fordrer det Heles Vel at dette bør blive anderledes, Det er dette der skal besvares ved de nu i hele Landet foretagne Undersøgelser og Forhandlinger, og befindes det at være saaledes, da kan Eiendomsretten ingen Hindring lægge iveien for at foretage hvad der er nødvendigt for at afhielpe dette Onde.