Aarhuus Stifts-Tidende, 1813-09-11
(Jndsendt.) Som Jndsender af Stykket i No. 97 har jeg mindste tænkt at forundre og fortørne Opfordringens Forfattet i No. 91, ved at være af anden Mening end han Min Jndstilling til Publikun er underkastet dets Dom, og ikke denne Modstanders. Hverken hans Opfordring eller min Jndstilling er Regel for Publikum, og det vil disse uagtet bruge sin Frihed i at tale eller til Jeg tvivler ikke om, minds nu jeg kiender Forfatteren, at Opfordringens Hensigt var god. Men jeg troede, og troer endnu : at slig Opfordring afstedkommer mere Ondt end Godt; at de Enads.: faringer, man paa denne Vei kan vente mod Berberisren, serne, ere utilstrækkelige, tildeels upaalidelige ; at den fors. og at til disse høre saavel dem der fornærme tredie Ane Mand, som dem der befordre Overtro; at det er en kræ, kristelig Lærers, ja vel og en god Borgers Pligt, at der, gives Spørgsmaale, man ikke offentligen bør fremsætte, ann, forkynde Fred og Agt for Lovene, og at Opfordring til Strid og offentlige Debatter ikke bestaaer med det fromme Sind Apostelen i det anførte Slutningssprog indskiærper; endelig troer jeg : at naar man, dette uagtet, igiennem en Avis vil udbrede en Oplysning, man intet Kald har til, bør man dog først overbevise sig om, at det virkelig er et Lys, man fremsætter, og ei en Lygtemand, der leder Folket vild. Jen troer derimod ingenlunde: at Berberissens Sag, er, er slet, fordi dens Fiender kunne bringe den i Vanrygte; eller at Stemmerne for og imod ere lige, (see sen Nr. 91) fordi enkelt Stemme blæser Alarm; ikke heller: ret at Hexetroen er Berberistroen saa saare ulig, eller denne en uskyldig og uskadelig, skiøndt den endelig maa vige for og, det sande Lys. Naar Andres Ting urigtig gives Skyl v. den for National Ulykker, da fornærmes paa eengang ca baade Eieren, som giøres forhadt, og det Offentlige, m som afledes fra at søge den sande Aarsag. Exempler, i, at fremsætte af virkelige Tildragelser passer ei her, men at Overtroens Fordringer ei altid stemme med Lo af hvad Mening de høie Autoriteter og vore første Bo tanker ere, maa jeg tro, naar han ei veed den, thrden var ellers let at komme til Kundskab om, og saa vennes, indseer Enhver. At det er Hr. H. ligegyldigt, vidt jeg veed, er den paa Prænt. Som en Ledetraad ; vil jes henvise ham til det Passerede i Landhuusholdningsselskabet den 3die Juni 1812. At Hr. H. foretrækker Landmænds simple Erfaring for en videnskabelig med Prøver forenet Undersøgelse, det havde jeg ikke ventet, og han vil neppe heri følges af Mange. Erfare, at Rugen tager Skade, endog nær ved Berberisser, det kan man, men erfare, at Skaden tilføies af dem, vil blive vanskeligt, da Aarsagerne kunne være ere, men sundom lykkes nær ved dem. Men mere herom en anden Gang og paa andet Sted. mange andre, og Rugen ogsaa tager Skade hvor ingen Mon en modsat Paastand er beskeden, Mon den der fordømmer og forbander Berberissen erkiender de Terelige Kundskabtes Jndskrænkning; Antage usonlige, ubegribelige Aarsager, naar de synlige ere kiende, sle lige, det bor man dog vel ikke, Men kan Berberissens, Jndflydelse bevises saa klart som Luftseiladsen og Varcinens Virkning, da bør det siges offentlig, og da vil en Lov imod dem ikke udeblive. Det staaer jo enhver Tvivler frit, at oprydde sine egne Berberisser; hvortil er da den Larm i Avisen om andres, og det Formynderskab for myndige Borgere: Vil man opmærksomgiøre Regieringen, da vides en rettere Vei, og hiin vil vide at skaffe sikrere Efterretninger end enkelte private Mænd, endog med den bedste Villie, kunne tilveiebringe. Jøde- og Puger-Feiden, hvorved Feil og Misbrug rævses, ere væsentlig forskiellige fra denne. At hine taales, beviser ei at de yndes af dem hvis Tykke bør være Regel for Andre.