Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-02-16
Fyrst Pukler, General Hallberg og Hertuginden af Plasaner kunne rose sig af denne Triumph. Hertuginden har et hvidt Klædebon, som sluttede fast om Halsen, og, uden Folder, løb ned til Fødderne ligt et Nonnegevandt, fastholdt ved et smalt Belte om Livet. Hovedet var bedækket af et fiint Slør, som bølgede ned til Knæerne. En meget svævende Gang gar Skikkelsen en vis Høitidelighed. Jmidlertid røbede Hertugindens Træk et hende forbipasseret halvt Aarhundred. En yndig, voxen Datter, uden hvilken Hertuginden paastod, ei at kunne leve, ledsagede hende paa hendes Reiser gjennem Grækenland. Herfra drog hun til Sprien, hvor hun levede nogle Aar i stille Jndgetogenhed. For to Aar siden besøgtes hun af en Engellænder, som kjendte hende fra Paris. Hun sagde til ham: "De undrer Dem, at De finder mig saa lykkelig! Men jeg vil aldrig føle mig ulykkelig mere, thi jeg stiller mig aldrig fra min Datter, Skjebnen, maa tilskikke mig hvad den vil. Jngen Gud kan berøve mig min Datter." – "De skulde ikke udfordre Skjebnen! sagde Engellænderen: Gid Deres blomstrende Datter maa leve længe, men i dette Land staaer man Graven langt nærmere, end hos os. – Da Engellænderen, otte Dage efter, kom ridende til Hertugindens Billa, kom hun ham imøde, saaledes klædt, som jeg nys beskrev hende. Velkommen, min bedste Ven sagde hun. Jeg har faldet Skjebnen i Skrankerne men jeg er gaaet seirende ud af Kampen. Vel er min Datter død, men jeg holder Ord; jeg skilles aldrig fra hende. Og saaledes forholdt det sig. J to Aar har hun nu reist om i Grækenland, og fører med sig Liget af sin tyveaarige Datter i et med Spiritus fyldt, sortbeslaget Kar. Gjennem en Rude betragter hun hver Morgen det elskede Liig, og ved Foden af denne sælsomme Liigkiste forretter hun sin Andagt. De Hertuginden kom til Piræus, gjorde Toldvæsener store Vidtløftigheder. Toldofficianten fandt ikke døde Døttre antegnede i Tarifen, og vidste derfor ikke, om han skulde lade den døde Prindsesse passere frit eller om hun skulde fortoldes. Sagen blev bragt for en høiere Autoritet, og først efter nogle Dages Forløb afgjordes den i Faveur af Hertuginden. Ved det tyrkiske Hof er en vigtig Person faldet i Ungade, og det er – Sultanens Dverg, AchmedAga. Formedelst sit mageløs stygge Udvortes havde Keiseren tilladt ham, som ellers er noget gandske Uhørt, Adgang til Høisammes Harem. Men hvad steer Denne mærkværdige Figur knytter en altfor nøie Forbindelse med En af de Skjønne, der forøvrigt bevogtes som Kronjuveler, og Alle vente, at den mindste Straf han vil faae, vil blive den, at vorde hæng ovenover Serailets Port. Men hvor forundres man Sultanen har befalet, at Dværgen skal, i hele Hoffets Nærværelse, formæles med den skjønne daliske som han har bedaaret. Hvad der saa videre vil stee det gjætter man kun Jfølge et gammelt Sagn skal der i en Flække ved Bosphorns være nedgravet en Skat, som er bedækket med to Marmorstene og derimellem rindende Vand. Den skal, ifølge Traditionen, beløbe sig til halvtre. diehundrede Millioner Piastre i Guldmynter fra Constantin den Stores Tid, et kastbart Smykke og en uvurdeerlig Diamant. Sultanen har befalet at der skal graves, for at skaffe Vished derom, og man har virkelig allerede fundet Marmorstenene og Vandet. Med stor Forventning imødesees nu Skatten.