Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-04-25
Frankeriges Klima, et nyt hæderfuldt Tog over Alperne, Seiersdagen ved Marengo og dennes uhørte Følger, og fremfor alt Erobringen af Freden skiænkede Napoleon igien sit Helbred; hans klare Ansigtsfarve, hans Ørneblik, og hans Hoveds antike Skiønhed, om hvilket Maleren David sagde, at Overdelen mindede om Cæsar og Underdelen om Brutus. Jeg kan mindes ham hvorledes han saae ud den Dag, da han publicerede Freden til Amiens. Jeg saae ham helde sig ud over et Vindue i Floras Pavillon; den nedgaaende Sol opklarede hans Pande; hans Øie straalede af Lys og Glæde, da han modtog den rørende Jubel af Folkets Erkiendtlighed. Denne hele Fortryllelse havde givet Plads foren roelig Mine, fuld af Reflexion, da han, ledsaget af den berømte Fox, tog en fransk Jndustrie-Udstilling i Øiesyn, man kunde tydeligt see, at han giorde sig Umage for at hædre Veltalenhedens Genius og at han nærede det Ønske at vise den engelske Demosthenes, hvormeget han vidste at sætte Priis paa Handel og Jndustrie, som ere Kilderne til Storbrittanniens Magt. For med sin simple Værdighed, og det Bonhommie, som tilhyllede hans Genius, naar man ikke var opmærksom paa den store engelske Statsmands flammende Øiekast og gevaltige brede Pande, syntes at være ganske fortryllet af Napoleon. Da Napoleon paa sin Bryllupsdag drog ind i Tuillerierne midt iblandt Folket og Frankeriges meest udsøgte Krigere, besad han det tilfredse Udseende af en Fyrste, som har befæstet sin Lykke, og troer at have fast grundet sik Dynastie. (Han sagde ved en offentlig Leilighed, at hans Slægts Regiering vilde blive langvarig, saadanne Udsagn maae ikke udgaae af en Dødeligs Mund; en saadan Kiendelse tilkommer allene den Albestyrende. Hvor snart erfarede ikke Napoleon, at han var kun en svag Dødelig, som ikke raader over sin Skiebne. Han var dengang bleven langt meere føer, og hans Hoved havde antaget den monumentane Karakteer, som observeres paa hans Buster af Chaudet og Canova. Jeg erindrer mig hvorledes han sad en Dag paa Thronen i en Sal, hvis Vægge vare prydede med Trophæerne af hans Seiervindinger Han har paa Hovedet en Hat a la Henri IV., hvorpaa Kronens skiønneste Diamant, som bærer Navnet af Regent, funklede, foran Thronens Trin stod et Chor af regierende Fyrster, hvoriblandt Kongerne af Bayern, Würtemberg og Sachsen, alle med blottet Hoved (O den overmodige Dødelige!) Jeg har aldrig seet Napoleons Øine saaledes at blusse; jeg har aldrig fundet en vis triumpherende Selvfølelse saa ædelt udtrykt i hans Miner. Kun den som har seet Keiseren i Dresden eller i Tilsit, kan formene at kunne tilføie noget til det af Naturen tegnede Portrait af Napoleon. (Naar man tænker paa alle disse Forhold, saa giennemtrænges man af den Følelse, at Washington var et større Menneske end Napoleon, om vel ikke et saa stort Genie; men man maa ogsaa tilstaae, at hans Fristelser ikke vare saa store) Efter de ulykkelige Feldttog i 1812 viiste sig paa Napoleons Ansigt, da han traadte indi Tuillerierne, intet Spor af Svaghed eller Nedslagenhed; men vel Præget af en dyb Smerte og en stærk Beslutning. Dog kunde man i hans Holding og i hans Ord ikke miskiende et Slags Mistillid mod Fremtiden, han drømte ikke længere om at blive Voldgiftsmand paa Jorden, og forudsaa at en almindelig Coalition vilde reise sig mod ham, der havde paataget sig den Forpligtelse altid at forblive Seierherre, (Han ahnede vel saa hemmeligt, at Skiebnen havde vendt sig imod ham, en Følelse, som svækket Selvtilliden ved alle Foretagender; det er en tung Lod at skulle sætte sig til Modværge mod den; det maa være det høieste Formaal for en Dødeligs Bestræbelser, altid at handle saaledes, at man ikke fortiener at have den imod sig. Redakteuren levede i den Periode med Baggesen og omgikkes næsten daglig med ham; hvor Digteren følte sig satisficeret da den berygtede Bulletin blev publiceret, hvoraf den franske Armees Undergang tydeligt kunde erkiendes Han spaaede Napoleons Undergang; men var nu ogsaa udsonet med ham. Jeg vilde nødig istemme med ham deri; men det var ikke dengang saa klart for min Forstand som nu, at Mennesket skal ikke leve for at realisere et menneskeligt Jdeal, det maa være saa stort og saa glimrende som det vil men for at virke for et guddommeligt. Det er den store Forskiel imellem Mahomeds og Jesu Krist Religioner; hiin levede for at stifte et Rige af denne Verden; denne for at opfylde sin himmelske Faders Villie, derfor vil ogsaa Christendommen tilsidst og uforbigiængeligt seire. Hvad der endnu hindrer det, er at Menneskene benytte den til deres menneskelige Hensigters Opnaaelse. Da han aabnede Feldttoget, 1814, sagde han til een af sine Ministre, nu da jeg skal føre en Kamp mod 1,200,000 Mand, kan jeg ikke indestaae for at de Allierede ikke kunne trænge frem til Paris. - Disse Ord beviiste tydeligt at han ikke længere stolede paa sin Lykke, og dog havde han med sine eet hundrede Tusinde budt næsten hele det coaliserede Europa Skak. Aldrig viiste Napoleon sig større end i denne defensive Kamp. Det Held han havde (i Begyndelsen) opblussede hans ungdommelige Jld paanye, og endnu engang fremlyste af hans Ansigtstræk, en Tillid til en lykkelig Fatalisme var bundet til hans Navn. (Enkelte Yttringer af Napoleon lade virkeligt formode, at han troede paa en forud bestemt Skjebne; men ingen Lære kan mere stride mod en fornuftig Beskuelse af Tingenes Indretning, og mod den store moralske Plan, hvorefter denne sandselige Verden er anlagt). Den uroelige Rolighed, hvortil Napoleon fordømte sit Ophold paa Elba, frembragte en mærkværdig Forandring i hans hele Væsen. Efter hans Tilbagekomst fandt man intet Spor hos ham til de Følelser og Forhaabninger, som Frankeriges Erobring maatte synes at burde have indpræget en enkelt Mands Physiognomie. Han saae ud som han var nedbøiet af Alderdom; hans Haar var blevet tyndt og graat, Panden næsten skaldet; hans Holding var ikke mere fast og kraftfuld, hans Aand besad vel endnu sin Overlegenhed; men hans Tale var ikke længere saa energisk. Han var med sig selv i Kamp, og han havde Udseendet af et aandeligt Væsen; men som følte, at det ikke længere var Herre over Begivenhederne, (som følte sig i Kamp med Skiebnen, hvilken ingen kan modstaae: Vendepunktet for hans Lykke var hans uretfærdige Forhold mod Spanien; det er tydeligt at see, at Forsynet betiente sig af ham som et Redskab til den Tid og lod ham fra den Tid af synke dybere og dybere, dog havde han endnu søgt og fundet Døden i Krigen mod Rusland, saa var han gaaet beundret ud af Verden; men hans videre Skjebne lærte Menneskene at kiende hvor stor Gud er og hvor svagt Mennesket). Jntet var mere foranderligt end denne store Mands Physiognomie. Jeg saae ham nogen Tid derefter sidde til Hest, for i Tuilleriernes Slotsgaard at høre Haandværksfolkenes Petition fra Forstæderne Saint Antoine og Saint Marceau. Napoleon havde igien sit antike Cæsarhoved, hans Ansigt var blegt og alvorligt. Han tvang sig for ikke at lade sig Mærke med sin Forbauselse og maaskee med sin Vrede, hvilke disse Menneskers stolte og modige Ord opvakte hos ham, som tilbøde ham Biestanden af deres Arme; men forlangte Frieheden. Da Tiltalen var forbi, saa reed Napoleon igiennem Haandværksfolkenes Række, hvilke raabte af alle Kræfter: Keiseren leve! Han reed i Galop, ligesom han vilde forkorte denne Scene, som var ham ubehagelig. Men hvilken Forandring i hans Udvortes, Han var ikke længere den begeistrede Feldtherre i Jtalien og i Orienten, som hans arabiske Hest for afsted med og med Vindens Hurtighed; han var bleven meget corpulent og han sad paa en plump Hest, som syntes at bære ham med Møie. - Ak! (siger Tissot) vil han endnu kunne ile foran Morgensolen, som ved Austerlitz, vil han endnu kunne levere i fem Dage efter hinanden Batailler, hvori den ene Seier vil følge ovenpaa hinanden? – Desuagtet debuterede den store Feldtherre endnu engang ved Feldtslag som vare ham værdige, efterat han havde overrasket en Fiende, som dagligen ventede paa ham, og dersom ikke et heelt Armeecorps (Grouchos) var kommet for sildigt, saa kunde Sagen have faaet et ganske andet Udfald. Lykken forlod hans Genie; men dette havde ikke denne Gang præsteret alt det, som det fordum vilde have gjort for at fængsle den; det saae ud som, at Heltens store Aand ikke længere kunde tage et saadant Sving, og ligesom svæve over Valdpladsen, som i forrige Tider, (at Lykken havde forladt Napoleon, gav sig paa tre paafaldende Maader tilkiende: at da han havde seiret over Blücher, hans Tropper kunde fare over Valpladsen uden af finde Blücher, som havde søgt et Tilflugsted paa den; at Napoleon trak en Division fra Neys Armee i Slaget ved Qvatrebras, i det Øieblik, da denne var nærved at seire over den engelske Armee, endelig at Grouchys Armee ikke stødte til ham i rette Tid i Slaget ved Waterloo; dette Slag hovde Udseendet af en Desperations=Kamp og fik ogsaa et fortvivlet Udfald). Jeg saae, siger Tissot, Napoleon den sidste Aften han tilbragte i Palais Eliske. Han var allene, roelig, uden at være nedslagen; men ogsaa uden det livfulde Blik og den Energie i hans Tale, som hans Aand lagde deri, naar den rugede over store Planer; han syntes ikke længere at lægge Mærke til det Vivat, som Folkesværmen bragte ham. Jeg tiltalte Keiseren med større Ærefrygt end jeg havde udviist mod ham, da han stod i Spidsen for sin Magt. Efter en kort politisk Samtale, hvori jeg udtrykkede min inderlige Kummer over, at han nu vilde forlade Paris, lovede jeg ham at blive hans Berømmelse troe. Han takkede mig i forbindtlige Udtryk, kastede et Blik til mig, da jeg forlod ham, som jeg aldrig skal forglemme. Jeg har bestandig fortrudt, at jeg ikke fulgte Napoleon til St. Helena, som dog var mit Ønske Jeg tabte Leiligheden til at observere ham i en fortsat Kamp med Ulykken. Jfølge de Personers Vidnesbyrd, som ledsagede ham dertil, var Napoleon, større i sin Lidelses=Periode paa St. Helena end i Meridianen af hans Glands. Selv Døden har ikke formaaet at forstyrre den skiønne Typus af hans Ansigt. Det Gibsaftryksom Doctor Antomarchi tog af hans Ansigt, har endnu conserveret dets karacteristiske Storhed. Napoleon seer der ud som i Konsulatets Tider, Trækkene i hans Physiognomie ere blevne endnu mere markerede. Heltens Maske har meget Mærkværdigt: Panden er mere bred og hvelvet: Øinene ere ikke blevne fuldkomment lukkede og bevare en vis Fiinhed i Udtrykkene, ligeledes Munden, uagtet den er bleven noget vandannet. Den lige og noget spidsere Næse forraader en Fornemmelse af Smerte, ligesom Overlæden, der har tabt noget af sin Form, imedens Underlæben er bleven uforandret. Naar man seer Masken, fra den høire Side, saa seer Profilen, næsten saaledes ud som efter Freden ved Amiens; men paa den venstre Side har Masken en alvorlig og eftertænksom Karakteer. Præget af Døden og af de Lidelser, som gik foran den, er aftrykt paa Munden. Betragter man Masken i en skraae Stilling, nedenfra opad, saa viser sig et dybt Udtryk af Smerte, man troer at see en døende Alexander. Den berømte engelske Maler Lawrence var i to Timer ligesom hensunken i Betragtning over denne Maske, hvilken ogsaa giver Konstneren, ligesom den philosophiske Grandsker, et rigt Stof til Betragtning. (Betragter man Napoleons Portrait efter Gerards Malerie i hans Velmagts og Glandses Periode, saa seer man et overmaade regelmæssigt Physiognomie for sig, med et lyst Øiekast og med Præget af en indvortes Siælstyrke, som man hverken kan giennemskue eller fatte).