Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-26
Efter en fire Dages Ophold i det sydlige Tydsklands bjergrige Grændselande, forlode vi paa Krains sidste Brink, havende det adriatiske Havi Sigte, som i grændsesløs Udsigt laae for os, vort kjære Fødeland, og befandt os, den tydske Himmels Vinter, Snee og Kulde undtagen, om blæst af milde Luftninger og omduftet af blomstrende Mandeltræer, i den skjønne italienske Himmels Forgaard. Med Følelsen af den Vemod og Smerte, hvormed en Brud seer sig ud af den elskede Moders Arme, for at synke til sin endnu mere elskede Brudgoms Barm, forlod jeg mit Fædreneland, og omfattede med henrykkende Hjerte Jtaliens yndige Egne, som i det dæmrende Fjerne vinkede af mig. Tre Dage bleve vi i Triest. J den tredie Nat bestege vi en Barke, svævede henover det adriatiske Havs bølgende Barm, og vare efter en tredive Timers Fart, den anden Dags Morgen, i Sigte af Venedig. Den laae for os i en dæmrende Morgentage, og ligesom vi med den stigende Sol rykkede nærmere, steg den, denne Havets Dronning, omgivet af dens yndige Øer, lig Venus af Gratierne, frem i fuld Pragt, og udfoldede dens Taarne og Palladser for vore beundrende Blikke. Efter to Timer vare vi omgivne af tusinde Gondoler, Barker og Skibe, midt i dette Verdenshavs Tummel. Efter Synets Sands kom det dernæst til Lugtens, men den bedøvedes paa en mindre behagelig Maade. Vi stege i Land, holdende for Næsen, paa et pestilentialsk stinkende Fiskertorv, ikke langt fra Markuspladsen. Flere Gjenstande, som f. Ex. Markustaarnet, St. Markus Palladset, begge Granitsøilerne paa den lille Plads og flere andre, vare mig allerede bekiendte af de mange Afbildninger, som jeg har seet deraf, og jeg hilste dem som Venner, hvilke man allerede længere kjender af Breve. Vi styrtede os strax, som vi kom, og reisefærdige som vi vare, ind i Markuspladsens tætte Vrimmel, førend vi gik til noget Gjestgiversted. Jeg troede næppe mit Sind, at jeg nu virkelig var i denne Stad, som jeg fra den tidligste Ungdom lærte at kjende som et Under i Verden, og om hvilke jeg ikke havde mindre Begreber end om en fortryllende Feverden, saaledes som Ariost og Wieland male os den. J vort otte Dages Ophold i Venedig har jeg nøiere iagttaget denne Stad, mere gjennemstreifet og bedre lært den at kjende, end Wien i fire Uger. Hver Morgen ved Dags Udbruddet gik jeg ud, og hver Aften eller rettere hver Midnat Klokken eet eller to kom jeg hjem, fuldkommen bedøvet af de tusinde Gjenstande, som hele Dagen omgave mig, og sløvet i alle Nerverne, isærdeleshed Synets. Det var en evig Ruus, af hvilken jeg først vaagnede, da jeg i det øde Padua blev vækket ved den dybe Stilhed og Tomhed i denne store Stad, der synes at være uddød. Venedig er ingen smuk Stad, meget mere, betragtet som Stad og abstraheret fra alle Eiendommeligheder, hvorved Staden bliver et Venedig, den hæsligste, som jeg kjender; men den har mange store og eiendommelige Skjønheder. Udsigten fra Markustaarnet paa en Dag naar Himmelen er klar, er henrykkende, umaalelig, ubeskrivelig, eneste i sit Slags. Næsten daglig anvendte jeg en Time paa denne Nydelse, som man af Taarnvægteren kan tilkjøbe sig for en eneste Groschen. Markuspladsen med den tætte Vrimmel, Masker og brogede Kapper, hele Staden, Derne og Havet, med den evige Tummel paa dens Flader, mod Norden Fastlandet og Bjergene af Trient og Karnthen, som begrændse Horizonten, alt dette forener sig i Solens Glands til et stort, prægtigt, blændende Syn, paa hvilket Øjet ikke kan see sig mæt, som det ønsker evigt at nyde.