Corsaren, 1844-12-13
Studenterne og Værnepligtssagen. Tale, holden i Studenterforeningen d. 7. Decbr. M. Hr.! Jeg skal tillade mig at forudskikke en historisk Udsigt over Sagen, hvorved jeg dog ikke skal gaae tilbage til Aaret 1670, men kun til i Løverdags. Min lærde Ven, Hr. P., indledede nemlig en Discussion om Værnepligtssagen og Studenternes Forhold til denne, ved hvilken Leilighed det skarpsindige Medlem Hr. B., bebreidede ham at have tillagt Regeringen malam fidem i denne Sag. Jeg har kun den Bebreidelse at gjøre min lærde Ven, at han imødegik og fralagde sig denne Bebreidelse. Jeg troer nemlig ikke, at Regeringen har handlet aldeles bona side til Befordring af Folkesouveraineteten og Democratiet og kun ved tilfældige Omstændigheder forfeilet sit Maal. Tvertimod! Regeringen veed meget godt, at en fuldkommen, conseqvent gjennemført almindelig Væbning vilde være et overmaade stærkt Stød i Democratiets Faveur; ved en almindelig Væbning blev Folket forsamlet, det kunde til sin store Forbauselse opdage sin egen Talrighed, det kunde opdage, at Aristocratiet forsvandt i det som en Draabe i Oceanet, det bevæbnede Folk kunde faae det Jndfald at troe, at det var Staten, det kunde maaskee sige: l'etat c'est moi! Regeringen er klogere, end man skulde troe; idetmindste har den efter min Overbeviisning saa megen Klogskab, som er nødvendig til at see dens egen Jnteresse ligeoverfor Democratiet. Alle de Undtagelser, hvoraf Lovudkastet vrimler, ere derfor langt fra at være, hvad man har kaldet dem: Begunstigelser. Tvertimod kunde det hænde sig, hvis alle de begunstigede Klasser ikke vilde modtage Begunstigelsen og partour vilde væbne sig, at de af Politiet bleve tvungne til at lade det være. Det er rigtignok blevet yttret, at det ikke engang er klogt af Regeringen at støtte sin militaire Styrke paa lutter Bønder. Der er blevet spurgt: Troe De det rimeligt, i Tilfælde af Landbouroligheder, at Soldaterne vilde skyde paa Fader, Moder og Slægt? - Ja, jeg troer det muligt. Jeg er opdragen mellem Bondealmuen, jeg kjender den. Rigtignok vilde en Soldat ikke just skyde paa sin egen Fader; men man var naturligviis klog og lod Sjællænderne skyde Jydernes Slægt, medens Jyderne besørgede Sjællændernes. Og saaledes burde det ogsaa være; thi der existerer Noget, som hedder Subordination, og den er indpryglet vore Soldater, og der er ingen Tvivl om, at Pryglene have været grundige. Desuden - det var jo kun Bondealmuen, man i værste Tilfælde ikke kunde faae skudt. Blev Armeen ved almindelig Værnepligt blandet, saa var man jo heller ikke sikker paa at faae Kjøbstadfolk skudte Alt dette har Regeringen rimeligviis slet ikke tænkt paa; men det her Anførte er nok til at vise, at Sagerne ikke ere ordnede saa dumt endda. Som Følge deraf troer jeg, at ethvertsomhelst Skridt fra vor Side til Gunst for Almeenvæbning eller Democratiet vil være frugtesløst. Men derfor bør det desuagtet gjøres nu, da Sagen engang er bragt paa Baae. Thi, taug vi nu, efter at der er skeet Opfordring til os om at tale, saa vilde man tillægge vor Taushed en langt større Betydning, end man i modsat Retning vilde tillagt vor Tale. Jeg stemmer altsaa for den paatænkte Declaration til Roskildske Forsamling: at Studenterne ikke ville være frie for Værnebyrden. En saadan Declaration vil allenfals have det Gode, at bemeldte Forsamling faaer at see, at der gives Noget i Verden, der hedder Følelse og Liv. Fra de Roeskildske Stænder og fra Absolutismens Tilhængere vil imidlertid kunne gjøres en alvorlig Indvending imod den hele Declaration. Man vil sige: Hele Anordningen træder ikke i Kraft før om otte Aar. Til den Tid ville samtlige Udstedere af Declarationen, de nuværende Studenter, være frie for Militairpligt; de lægge altsaa Declarationens Virkninger paa de følgende Generationer af Studenter uden at spørge om Forlov; de skjære brede Remme, af anden Mands Hud. Men denne Jndvending vil tage sig besynderlig ud i Absolutisternes Mund. J Aaret 1660 forpligtede de Danske sig til Souverainetetsbyrden (og Souverainetets-Rettighederne) for sig og Efterkommere i evig Tid, uden at spørge Efterkommerne om Forlov; og, hvis nu en af Efterkommerne vilde gjøre Indsigelse og erklære denne Forbindtlighed uden Kraft for sig, fik han snart Leerbeck paa Nakken. Dog, denne Contra-Indvending fra vor Side vil vel næppe gielde Stort; man vil lade, som om man ikke hørte den. Der maa derfor tænkes paa et kraftigere Middel til at give Declarationen Vægt. Naar det Foregaaende, jeg har yttret, har været i en temmelig spøgende Form, idetmindste vakt nogen Munterhed her i Forsamlingen, saa vil jeg forsøge at dvæle ved dette Punct med Alvor; thi, tænke vi ikke alvorlig paa at møde den Jndsigelse, at vi ville skjære brede Remme af anden Mands Hud, saa kunde vi selv blive latterlige andetsteds. Hvad der er sagt om, at vi ved Declarationen afgive et Vidnesbyrd om Studenter aanden i dens Heelhed, altsaa om den nærværende og den tilkommende, vil neppe holde Stik i Roeskilde. Der spørger man ikke efter Aanden, men efter Legemet, det Practiske, det rene Valuta. Vi maae altsaa legemlig knytte de følgende Studentergenerationer til os, og som et muligt Middel hertil foreslaaer jeg Nedsættelsen af en permanent Comitee, der hvert Aar efter artium tager det Løfte af hver ny tiltrædende Student, som Beviis paa, at han tilhører Studenteraanden: at han tiltræder vor Declaration. Jeg er nu færdig med mit Forslag; men siden jeg nu engang har reist mig - som det hedder i det parlamentariske Sprog - skal jeg tillade mig at fremsætte min Mening om Krigen. Jeg er en Tilhænger af Repræsentationssystemet og anseer derfor som Jdealet for al Krigsførsel Kampen mellem Horatierne og Curiatierne eller endnu bedre: den mellem Goliat og David. To Repræsentanter for de to fjendtlige Partier udvælges; det Parti, hvis Repræsentant falder, har tabt, ligesom ved et Lotteri. Jndsatsen er kun eet Menneskeliv. Endnu fuldkomnere vilde dette System blive, hvis man stillede to Krigsmaskiner ligefor hinanden, og at det Parti, hvis Krigsmaskine ødelagdes af det andets Krigsmaskine, havde tabt. Thi jeg troer ikke, at Mennesker have Lov til, saaledes at rutte med Menneskeliv, som det skeer i Krig, i Spanien eller i R- land. Jeg troer derfor, at vor nuværende Militairindretning er ganske fortræffelig, da den saa meget som muligt stræber at gjøre Soldaterne til Maskiner. Det eneste Tilfælde, hvori Krig er uundgaaelig og tilraadelig, er det Tilfælde, da Personligheden er fornærmet. Jmellem enkelte Personer bør i saa Tilfælde en Duel finde Sted; imellem Folkeslag bør Krig finde Sted, naar Nationaliteten krænkes. Nationaliteten er Nationernes Personlighed. Da er intet Liv for kostbart, da gaaer den Enkeltes Liv op i Nationens Liv. Men nu have vi seet - i Danmark 1801 og 1807, i Tydskland 1813 - at, naar det kniber, tye Regeringerne selv til Folkene; i Fredstid betaler Folket sine Soldater, i Krigstid maa det selv slaae. Følgelig behøve vi netop slet ingen Soldater, vi behøve det stik Modsatte af almindelig Væbning. Naar det kniber, forstaaer Enhver at slaae et Medmenneske ihjel. Det Eneste, der behøves at vedligeholdes, er Anførere. Jeg stiller derfor det yderlige Amendement: At al Soldateske afskediges, og at de store Hærførere for at conserveres sættes i Spiritus.