Viborger Samler, 1797-08-07
Vi erholdt midlertid Høiesterets Domme efter Løfte Onsdagen den 28de Junii og rykkede dem i uindskrænket Tillid paa vor gode Vens Løfte, ind i Bidraget til Nr. 52 af vore Aviser med den Anmærkning, at vi, ifølge flere Læseres Ønske, nu have truffet alle Anstalter til, fra nu af i uafbrudt Følge hver gang saa snart mueligt at meddele samme. Vi gave dem til den 12te Junii, Bidraget No. 55 hvormed Høiesterets første Session for Aaret 1797 var til Ende, og hvormed vi tillige erholdt et Brev fra vores Ven, hvori han berettede os, at Jversens Kabale atter havde seiret og at han ikke meere var i Stand til, at forskaffe os H. R. D. - Vi ere altsaa vore Læsere atter Regnskab skyldige for denne nødtvungne Forandring, og det saa meget mere, som vi i en vis Henseende maae bryde vort givne Løfte: vi sige i øvrigt Forandring, fordi vi ere fast besluttede, at levere H. R. D., saa længe noget offentlig Blad i vort Fædreland meddeler dem, og smigre os i øvrigt med, at et retfærdigt og upartiskt Publikum, nu da det er oplyst om vor gode Villie, saavel som om de Hindringer, hvilke man lægger os i Veien ved vort Brøds Erhværvelse, og om alle de undersundige Streger og Kabaler, vi have at kjempe med, vist ikke vil give os Skylden, naar vi i Fremtiden skulde komme en eller to Postdage sildigere end Andre med denne Artikel, som ikke interesserer saa meget formedelst sin Nyhed som sit Jndhold. – Dog til Sagen igien: Hr. Jversen, som nu engang slet ikke kan lide, at Publikum skal have Valget i at læse en anden end hans Avis, forholdt sig, da de H. R. D. ganske imod hans Forventning læstes i vort Bidrag, offentlig ganske stille og roelig, for desmere, paa sin Viis, at virke hemmelig paa vor Ryg. - Vores Ven havde, som vi nu erfarede, faaer de os meddeelte H. R. D. fra en Mand, som i visse Maader er den undergiven, fra hvem Jversen erholder dem. Denne Omstændighed befordrede den velvillige, menneskevenlige Avis Expediteurs Triumf. Vi fik fra vor Ven i Kiøbenhave en Skrivelse d. d. den 8de Juli, med den hosføiede Orginalskrivelse fra den, som hidtil havde meddeelt ham H. R. D. for os, hvilken bogstavelig lyder saaledes som følger: P. M. "Hermed følger Slutningen af Høiesterets Domme for denne Session, som jeg herved tilsender Dem som det sidste fra mig, da jeg ikke længer kan vedblive samme, eftersom Jversen i Brev til N. N. frasiger sig Dommene. "De see altsaa at N. N. (af mig) som den første vilde være fornærmet, jeg kan altsaa ikke længer entrere i det belovede. Kiøbenhavn den 8de Julii 1797. N. N. "Af overstaaende – føiede endnu vor Ven til ville Deres Velædetheder indsee, at Jversen har lagt Hindring i Veien i Henseende til de belovede - - - Det er ellers vel, at jeg er i Stand H. R. D. til, at sende Dem Dommene lige til denne Sessions Slutning, da man derved vinder Tid til, uden Savn at kunne arbeide paa at rydde Jversens Kabaler af Veien. Vi benyttede os af vor Vens Raad; vi arbeidede paa igien at erholde det, som vi efter det givne Løvte og vore Fordringers Retfærdighed, aldrig havde skullet miste; vi bød – (og for at overbevise et høistæret Publikum om, at intet er os for kostbart og dyrt, hvad der paa nogen Maade kan tiene til dets Ønskers Tilfredsstillelse, saa gien tage vi dette Bud hermed nok en Gang offentlig vi bød aarlig Hundrede og halvtresindstyve Rigsdaler, ikke for derved at fortrænge Hr. Jversen (der, som man sagde os, skal betale 800 Rdlr.), eller for at bekomme de H. R. D. tidligere eller overhovedet fortrinligviis for ham men blot for at faae dem ganske ligesom han, og saaledes at holde vort givne Ord og opfylde vore Læseres retmæssige Forventning. Dog alt forgieves! – Vi gik aabent til Værk, vi handlede blot af Ærefrygt for Publikum og maatte altsaa tabe, da vi stred med saa ærlige Vaaben imod en Jversen, som ikke gjerne pleier at holde Stand i aaben Mark, men derfor forstaaer sig desto bedre paa Underminering og at sprænge i Luften. Disse ere de Midler, hvoraf han betiener sig, for at beholde den mordiske Berømmelse, at ingen Avis udgiver kan bstaae ved Siden af ham: Disse ere de den nederdrægtigste Brødnids Kabaler, ved hvilke han søger at afskiære virksomme og flittige Mænd hver Næringsgreen, for siden, naar det ikke meer er mueligt, at udholde derimod, og de endelis ogsaa ere styrtede, med et spodsk Griin at kunne udraabe: "sagde jeg det ei, at de ikke vilde skade mig - at jeg ogsaa vilde blive færdig med dem, "For siden mæsket af sin Næstes Hiernemarv, at kunne som Frøen i Fabelen, puste sig op, og i lange Drag nedsvælge den ryggende Virak af de øvrige Frøers, hans Partiegænge, res, Smiger, medens de ligge paa Bugen for deres Afgud og med fortryllende Beundring qvække Hallelvia, vor Jversen er dog en Pokkers Fyhr. Halleluja, vor Jversen er og bliver evig den store den Udødelige, den Eneste. Vi beklage os i øvrigt ikke over Dem, som, af Lydighed imod Jversens Befalinger, saa ligefrem fradrage os de allerede nogle Gange meddeelte H. R. D. Hvo der har ret til, at handle med en offentlig Artikel, som med en Vare, maa nødvendig ogsaa besidde den Ret, at sælge sine Varer efter Behag til denne eller hiin. Og endskiønt vi kunde spørge, hvorledes den Ene turde vove, at love noget, som han ikke var i Stand til at holde, eller hvorledes hans saaledes uden Omstændigheder torde bryde, hvad han saa høitideligt havde lovet: saa ville vi dog ogsaa gaae dette forbie og paa ingen Maade giøre vore Læsere Jndgreb i deres Domme. Vi afholde os endog fra at spørge, hvorledes den patriotiske Jversen kunde forglemme sig selv saa meget og tænke saa upatriotisk, at forlange en Artikkel som Domstolenes Kiendelser - der dog frem foralle andre er qvalificeret til den almindeligste Publici tæt, og hvorpaa følgelig Hvermand har lige lovmæssig Fordring med ham - at forlange denne Artikkel udelukkende for sin Avis allene, Vi ville ikke spørge, hvorledes han kunde bringe det over sit menneskekierlige Hierte, at sætte som Hovedbetingelse: at naar endnu en Anden foruden ham skulde ligesom han faae H. R. D., han da i samme Øieblik vilde frasige sig dem, Vi ville ikke spørge, hvorledes han for sin trædske, nidske Egensindighed kunde tabe den sine Læsere skyldige Agtelse saa meget af Sigte, at han – naar han paa ingen Maade var i Stand til at forhindre den samtidige Med. delelse af Høiesterets=Domme - heller vilde gandske og aldeeles berøve fine Læsere dem, end give dem tillige med en Anden Vi ville endelig ikke spørge, hvorledes denne Mand kan være skam los nok, til at lægge saa tydeligt for Dagen, hvorledes han tænker blot paa sig selv, men ingenlunde paa sit Publikum, og hvorledes han uden Skye tør vove, saaledes at tyrannisesere den hele danske Avis=Læseverdne, at den absolut slet intet skal læse, uden hvad, naar og hvor det behager ham – Vi nøies blot med at spørge, hvad man skal kalde den Mand, som, ved en forudsat Rivalitæt, ikke anvender sin Forstand, sin Vittighed, fine lærde Jndsigter i flittig, utrættelig og almeennyttig Anvendelse, men derimod Ting, der ei koste den allermindste Anstrængelse, der ere at have for et Par Dalers Penge, som Midler til at undertrykke og triumfere over sin Meddeiler, Vi spørge, hvad man skal kalde den Mand, som nu alt har vidst at – forhverve sig saa meget, at han kan leve anstædigt og tilfreds deraf, og som alligevel er stille, rolige og flittige Begyndere – som vil have et Næringsbrød med ham, men dog aldrig i nogen tænkelig Maade have søgt at forfordeele ham – saa hadsk, at han af bitter Brødnid misunder dem den Luft, som de indaande med ham i en og samme Atmosphære, Vi spørge blot, hvad man skal kalde den Mand, som allene - ganske allene – udelukkende allene gad havt alt, alt, alt og naar det kuns gik an uden for megen Møie og Bekostning - kuns lod sig giøre ved Kabaler – gade liget giftigt Rovdyr, udrydde og opfluge alle Aviser omkring sig - Ak han hedder Jversen det er Jversen den selv samme i sine Skriverier som Ane Handlinger konseqvente Jversen, som - man tilgive os en fornøden Gientagelse – som den 6te Januar 1792 skrev overalt ere i vore Tider alle Monopoliers Skadelighed langt fra ikke efter vorlandsfaderlige Regierings Princips, da de saa meget hindre Jndustrien og gierne have skadelige Følger for Publikum. Men hvo veed ei, at han dengang ikke udstrakte sine høieste Fordringer videre, end at hans Aviser skulde have lige Ret med Fyens Adressecomtoirs=Aviser; da han derimod nu vil paastaae en saa høi Forrang – en saa afgiørende Forrettighed, at han i et Anfald af næsviis Sufficance – endog understaaer sig, at belære sine Læsere: at et Kongeligt Privilegeret Adressecomtoir er en Ting for sig selv. – – Dog nok, og alt meer end nok, om Kabaler, Jnkonseqvencer og alle vanskabte Misfostre af den nedrigste Nid og den ondskabsfuldeste Skadelyst, Vore Læsere ville i øvrigt tilgive os, at vi saa megen Overvindelse det ogsaa kostede os endelig have besluttet os til et Skridt, som vi vare Sandheden, Publikum og os selv skyldige. Længe tang og taalte vi, Jversen, som nu slet ikke kan styre sig, angreb endelig, uden allermindste Forandledning, navnlig vor Eiendom og Ret; vi maatte forsvare begge. Have vi maaskee pareret hans litterariske Udfald noget for meget i hans egen Maneer, have vi nogenledes lønnet ham, som han fortiente det habeat sibi, Kruggen gaaer, som Ordsproget siger, saa længe til Vands, at den kommer hankeles hiem, og en gammel Synders Maal maae dog endelig ogsaa blive fuld til at løbe over, At vi ikke var de Angribende bevise vore Aviser, beviser den store Taalmodighed, hvormed vi under 6 Maaneders Taushed, fra Januarii lige til Jult. – bare en Forfordelelse, som den med Belt-Passagen; beviser endelig Jversens længst bekiendt nidske, giftige Ufordragelighed, hvormed han har anfaldet vore Forgængere hvormed han ikke har skaanet nogen Stand, nogen Værdighed, er engang Dyden selv. Vi taug længe ved alle Streger som han spillede paa vor Ryg; men da han nu endelig een Gang vovede at træde frem af Mørket og angribe os offentlig, saa ere vi til hans Tieneste, saa meget og saa længe han vil, omendskiøndt vi intet mindre end ynde litterariske Feider, saa frygte vi dog ei heller for dem, men forlade os paa vort gode Mod og vor retfærdige Sag. Han kan nu giøre hvad han vil, vi have gjort vores lad ham svare eller tie og lade det Snavs ligge, som han kastede os for Fødderne, og derhos udsprede: "han vil ikke besatte sig med Snavs "– got det stinker for ham, ikke for os. Lad ham længe nok udsprede: "den Forvovenhed, hvormed vi vovede, at besvare hans Eiendomstrænkende Avertissement, var blot et Kneb af os, for ved en Strid med ham - med Ham, den Udødelige! – at giøre vor Avis mere bekiendt, og skaffe den bedre Afsætning. – Den forfængelige Mand, som ikke seer, at hans Forfængelighed her spiller ham et hæsseligt Puds; thi enten ere vore Aviser saaledes, at de slet ingen Sammenligning kunne udholde med hans, og da Vel ham, jo mere de blive bekiendte, ja, han skulde da meget mere selv ønske og befordre det: eller ogsaa vore Aviser have nogen Fortieneste, og de behøve da ikke hans til Celebritæts=Stige og følgelig falder det os paadigtede Kneeb bort af sig selv. Overalt er Vægten af et Navn – var det ogsaa endnu udødeligere end selv Jversens intet i hiin Vægtskaal, hvor Sandheden allene har Overvægten ved dens egen Tyngde. Et let Blad, hvorpaa een Sandhed staaer, er i denne Henseende af stor Vigtighed. Og i denne Henseende kan et Anfald af et andet Slags eller en foragtelig tilsyneladende Taushed være os saa ligegyldig, som hiin fredelige Vandrer en vidsk Hunds frige Adfærd, som, i det Vandreren gik forbi, beed ham i Hælen, og, da hiin vendte sig og viste ham det hvide i Øinene, tog Halen ind og støi hylende tilbage i sit Smuthul. – Dog nok en Gang: Nok og Tilgivelse. Det er vanskelig at ende, naar man har saa meget paa Hiertet, Der hørte meget til, at gjøre det ret indlysende for Læserne ved vor Avertissementer i de 2 Nummere af disse Aviser: at, trods Jversens høit lydende Protestationer, desuagtet er en desværre, for os alt for følelig Forbindelse mellem hans Ego og vort Adressekomtoir. Og saa vilde man ikke tage Ekkoet ilde op, om denne Nymse, saa tugtig hun og selv er, giengiver hvad hun har faaet. Om der kan skee den Uret, som kuns en ringe Deel af hans ege i Uret igien foresættes, maae de bedømme, som tillade Repressalier i Krigen og Retorsioner for Retten. Fyens Adressekomtoir i Odense den 28 Julii 1797. Søren Hempel & Komp. Hiøring Amt. Seielstrup Hovedgaards Avling, hvorunder tillige kan følge Seiestirup Sogns Konge-Kirk-Korn- og Qvæg-Tiender samt Harrislef Sogns Kirken Korne og Qvæg-Tiende, agter Eieren underhaanden at bortforpagte paa 3 6 eller 9. Aar. Gamme kan strax tiltrædes, eller saasnart Høsten er forbie, tillige derunder at følge Meieriets Jndtægter siden sidste Majidag. Skulle Liebhabere her til ikke melde sig inden Medie September, bliver forbemeldte bortforpagtet ved offentlig Auction uden videre Bekiendtgiørelse, i Kiøbmand Hr. Lembergs Gaard i Hiøring den 3die Octbr. førstkommende Kl. 10 slet paa billige Conditioner, som om 14 Dage kan faaes til Eftersyn paa Gaardens Skriverstue. Gaardens Eiendomme er bekendt at ligge i den beste Korn Egn i Wensysel. Marken 450 Tdr. Land Geometrisk Maalindeelt i 12 store og 12 mindre Aars Grøder, hvori den besaaede Deel aarlig har været Rug 70 Tdr. Byg 50 Tdr. Havre 300 Tdr. Engen indeholder 2,445,826 Alen og giver aarlig 350 til 400 Læsser Høe. Besætningen som om Sommeren kan vel greffes og ligeledes fores om Vinteren bestaaer i 200 Køer foruden ung Qvæg og 24 til 30 Bester m.m. Transporten til de nærmeste Lade Stæder, med Gaardens Produkter 1 til 1 1/2 Miil og tiener desuden til Efterretning, at Forpagteren kan erholde Sædekornet; Kjørene- og Meierie-Redskaber under Forpagtningen til Jnventarium. Seielstrup den 31te Julii 1797.