Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1814-02-15
(Af Kjøbenhavns Skilderie.)¬ J Skilderiet læses en Erklæring af vor ejegode Konge, dateret Middelfart den 18de Januarii 1814, det slutter saaledes: Vanskeligere Stilling end Danmark, som, afskaaren fra Norge stode ene imod saa mange, og i Forening saa mægtige Stater, har neppe nogen Stat hidtil havt, og vanskeligere Pligt end her at vælge, har ingen Fyrste været paalagt. Havde Sagen angaaet Os Selv allene, eller det blot var kommet an paa, at gaae en truende Fare imøde, naar et ønsket Udfald kunde, endog igjennem den skrækkeligste Kamp, øies, da vilde Vor Beslutning snart have været tagen; thi Vi kiendte Vort Folks, som Vore Troppers, modige Sindelag, og vidste, hvad Folket endnu, uagtet langvarig Krig havde svækket dets Kræfter, vilde opofre og lide for Fædrenelandet og for Os, naar Vi dettil opfordrede. Men under Omstændigheder saadanne som de der vare forhaanden, kunde Vi, ikke udsætte det hele Monarkie for at opløses, endog i dets enkelte Deele; ikke forlange, at et trofast Folk i en alt for ulige Kamp skulde udgyde sit Blod, for muligen og sandsynligen at fremme det Modsatte af Kampens Øies meed. Dog var det end ikke om Vaabenkamp, allene, Vor Beslutning var at tage. Norge var udsat for den frygteligste Hungersnød, naar Jylland blev Krigens Skueplads, og al Korntilførsel andensteds fra var Nordmændene betagen. Efter Forestillinger, som Vi alt forhen havde modtaget fra indsigtsfulde og betroede Mænd, havde allene en fjerdedeel af det Kornforraad, som udfordres til Norges Forsyning indtil næste Høst, med største Fare og Tab kunnet opsendes. Selv Midlerne til Korntransporten didhen vare nu ikke tilstrækkelige. Jkke en fjerdedeel af de Skibe, som ellers kunde dertil være brugte, vare mere i de danske Havne. De ovrige vare allerede med deres Ladninger blevne til Bytte. De Anstrængelser, som Danmark i den Henseende længe havde gjort mulige, vare ikke, at udholde; de havde allerede kostet Landets Financer mange Millioner. En tredie Deel af Norges cultiverede Land var i forrige Aar af Mangel paa Sædekorn, ikke bleven besaaet. Saaetiden i Aar nærmede sig, og fordrede en Opsendelse af flere Hundrede Tusinder Tønder Korn. Tilførsel fra fremmede Havne i Sønden og Norden gjordes, ved Landets Blocade, umuelig. At udsætte Norge i dette Aar atter for Mangel af Sædekorn, vilde haver været et Middel til Ødelæggelse, hvis Følger vare uberegnelige; thi naar Norges Produrtion af Korn i saa høi Grad, blev ved, aarligen at svækkes eller hæmmes, og Udførselen af dette Riges Producter var spærret, tilstrækkede ikke Rigets hele circulerende Formue til at kjøber alt dets nødvendige Brødkorn, om det endog var mueligt at see samme tilbragt. For Gud og for Mennesker have Vi da ikke troet, at kunne forsvare, at stilleret ædelt Folk blot for en Ulykke, som overgaaer alle andre, og som selv ikke Sværdet havde kunne afværge, naar Biendog, omgiven af Vore brave Tropper, efter deres og samtlige Vore Undersaatters Ønske, havde kastet Os i Kampen, ikke med een, men med flere, i Forening overlegne, Fiender. Kræfterne, som vare frembragte og kunde fremdeles frembringes imod Os, vare ikke at beregne. Selv en Seier kunde ikke redde det Hele, og Tab maatte have fremskyndet endnu større Ulykke, og havde gjort alle videre Underhandlinger umuelige. J en saa fortvivlet Stilling, som en langvarig Forsvarskrig, og tilsidst den almindelige, alt fortærende Krigslue, som har udbredt sig over hele Europa, har fremkaldt, og som Vor nidkjære Omhue for Vore troe Undersaatters Velfærd, ikke, under saa overordentlige Uheld, har været istand til at afværge, have Vi maattet gribe til det eneste Middel, der nu frembød sig, for at redde Norge fra at forkomme af Hunger, medens Danmark, kjæmpende mod ulige Kraft, ene har Stridens Byrder, og udsattes for dens Følger. Vi have, under alle disse sammenstødende haarde Uheld, maattet aftræde, til den Svenske Krone, de Rettigheder til Kongeriget Norge, som Vi arvede fra Vore Forfædre.