Ribe Stifts Adresseaviser, 1831-09-30
udenlandske Efterretninger. Frankerig. Det har viist sig, at det ikke var uden Grund, at man frygtede for de Virkninger, som Efterretningen og Warsch aus Fald vilde frembringe i Paris, thi Dagene fra 16de til 20de September, have været heelt urolige og stormende. Efterat den polske Hovedstads Skjebne d. 16de var bleven bekjendt, saae man allerede Kl. 7 om Aftenen taltige Grupper at samle sig foran Palais Royal. J Begyndelsen, hørte man kun Klager; men henimod Kl. 9 gjenlød Raabet: Ministrene døe, Forræderne døe, som have opoffret et stort Folk, 5 a 600 unge Mennesker, med Sørgeflor og Armen og bevæbnede med spidse Stokke, droge igjennem Gaderne og opfordrede Folket til at følge efter. I et Øieblik voxede Skaren til en meget betydelig Størrelse; man raabte: Krig med Russerne, Polen leve, ja man hørte deriblandt enkelte Stemmer raabe: leve Republikken! leve - Keiseren! Vinduer, Dørre og Boder bleve lukkede, og en almindelig Forvirring opstod. Man frygtede meget for den russiske Gesandts Hotel, og det saameget mere, som man var bange for, at han vilde lade illuminere; men da Hotellet var ganske mørkt, og Jngen lod sig see (Gesandten var, som bekjendt, flere Dage forud bortreist), blev det skaanet. Desto værre gik det den udenlandske Ministers Hotel, hvor alle Ruder bleve indslagne af den rasende Mængde. Paa nogle Steder kom det til Haandgemæng med Stadssergeanterne og de Militaire, hvorved flere bleve saarede. Fra den 17de om Morgenen var hele Paris i Bevægelse, og Ad gangene til Palais Roval tilligemed Haverne fyldte med en utallig Mængde Mennesker. Ved Middagstid anholdt en uhyre Menneskemasse CasimirPerriers Vogn, hvori ogsaa en anden Person, som det hedder, Grev Sebastiani, befandt sig; man skreg: døe Polens Mordere, og vilde true Ministeren, til strax at nedlægge sit Embede. Denne tiltalede Hoben med Fasthed og Uforfærdethed, og satte den derved i nogen Forlegenhed, som dog næppe vilde have afholdt den fra Voldsomheder, dersom ikke en Afdeling Dragoner var kommen til og havde omgivet Vognen. Der blev meget talt om en polsk Proclamation, som var tilsendt flere franske Blade, hvori Warschaus Fald lægges den franske Regjering til Last, fordi Frankerig, og Engelland havde opfordret den polske Generalissimus til at undvige et Slag, eftersom Underhandlingerne vilde kun udfordre 2 Maaneder, og nu saae Polen sig ved den Uvirksomhed, hvortil det ved disse Løfter var forledt paa Fordærvelsens Rand. Det var paafaldende, at under al denne Larm National- gardens Generalmarsch ikke blev slagen; Aarsagen dertil ansaaes for at være den, at man befrygtede, at kun faa Gardister vilde indstille sig. Om Aftenen herskede den største Forvirring; alle Boder og Skuespilhuse vare lukkede; Mennesker af et høist betænkeligt Udseende droge igjennem Gaderne og raabe: Ministrene døe, Tropperne, som vilde jage Publikum ud af Palais Royals Haver fandt Modstand, og mange bleve saarede. Den 18de bleve de samme Scener fornyede; men ved den militaire Magt, som i de rolige Jndbyggeres Forhold, fandt en betydelig Støtte, sank Urostifternes Mod, og deres Hensigter bleve tilintetgjorte. En Deel af de Uroligste bleve hæftede, deriblandt 20 Personer, der havde indsluttet sig i en Viinhandlers Huus, hvor de, som det syntes, lagde Planer til Uroligheder om Aftenen. Man venter sig af disses Fængsling vigtige Oplysninger. Ogsaa den 19de vare store Bevægelser i Staden; dog bestode Hobene mere af Nysgierrige end af Urostiftere. Kongen talede fra Balkonen til Folket og formanede det til Rolighed; man svarede ham med Raabet: Kongen leve, men senere skreg en Pobelhob: ned med Kongen, hvorpaa Linietropperne trængte frem med fældet Bajonnet, hvilket kostede Adskillige Livet. Mange Personer ere fængslede og deriblandt flere Fremmede, som skulle forvises fra Hovedstaden. Endnu d. 20de samlede sig igjen Folkemasset, som bleve adsplittede med væbnet Magt, hvorved flere bleve saarede. Nationalgarden har ikke viist sig synderlig villige til at dæmpe disse Bevægelser; en Deel vægrede sig reent ud ved at gribe til Vaaben, forat undertrykke den offentlige Deeltagelse i Polens Skjebne; ja en heel Legion skal have erklæret Marschal Lobau, at den ikke vilde gjøre sig nogen umage for Ministeriet. Ogsaa i de Deputeredes Kammer har der i samme Anledning været levende Forhandlinger og støiende Ordvexel; i Særdeleshed krævede Hr. Mauguin Ministerne til Ansvar for deres politiske Forhold.