Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-02-11
Med den Franske Revolutions Udbrud begyndte Ordet Genie at blive et Øgenavn. Naar man sagde: det er et Genie, saa forstod man ved dette Udtryk et Menneske, der i sit Udvortes udmærkede sig ved rundt Haar og en Knortekjep, og i sit Jndvortes ved Uvidenhed, forenet med Uforskammenhed, kort, et Menneske, der i Drikkehuse lod Konger afsætte og Aristocrater guillotinere, men som i øvrigt var ubrugbart til enhver muelig nyttig Forretning. Dette ufordeelagtige Begreb synes at have forplantet sig lige til den nærværende Tid. Endnu synes Anden Aargang. man ikke at kunne udtrykke Næsviished og Dumhed, ledsaget af den høieste Grad af Jndbildskhed, paa en finere og anstændigere Maade, end ved at betjene sig af Ordet Genie. Selv de, der ikke forbinde dette vederstyggelige Begreb med dette Ord, troe dog fuldt og fast, at Genier ikke due til alvorlige Sysler og Embedsforretninger. Ordet Genie og Ordet Democrat have havt fælles Skjebne. Udvortes Omstændigheder forandrede deres Betydning. Beklageligt er det, at Alting saaledes skal vanhelliges i Menneskenes Hænder; at selv Sproget skal være et Aftryk af deres Yderligheders og Daarligheders Form. Genie betegner næsten i de fleste Europæiske Sprog et Menneske af ualmindelige Sieleævner, og er oprindelig det Latinske Ord. Genius. Forskjellen imellem Geniet og Hverdagsmennesket bestaaer egentlig deri, at det første skaber, det sidste efterligner. Geniet har intet Fædreneland og kjender ingen Hindringer. Det løber lig en rivende Strøm over Klipper og Skjær. Det kan afledes og stundom standses af udvortes og tilfældige Omstændigheder, men aldrig aldeles undertrykkes. Dersom en ulykkelig Skjebne end havde ladet Tycho Brahe, fødes i Grønland, og Evald hentromme sit Liv som Tambour i Syvaarskrigen, vilde den første alligevel blevet en stor Astronom, og den sidste en stor Digter. Tycho vilde maaskee ved sit Genie opsvinget sig til Angekok, Evald ved sin Digtergave til Regimentspoet. Spiren til den store Mand maatte altid fremkommet, det være nu i en mindre eller større Grad. Hvo kunde vel være saa barbarisk at antage, at den Guddomsgnist, som i intet mueligt Tilfælde ganske udslukkes, skulde til Unytte være nedlagt i Menneskets Siel Selv den, der ikke vil antage nogen guddommelig Aabenbaring, maa dog tilstaae, at der gives Mennesker, som Naturen skjønt meget sielden, forunder en Forstand, hvis granskende Blik gjennemtrænger ethvert Mørke og seirer over enhver Hindring; som finder Lys og Orden der, hvor Hverdagssielen ikke øiner andet end en evig Forvirring. Disse Mennesker, udrustede med de største af Himmelens Gaver: en skabende Aand og gjennemtrængende Forstand, ere sande Genier. De bør betragtes af os med samme Ærefrygt, som Oldtidens Mennesker betragtede deres Propheter. De ere Guds Sendebud i Ordets egentlige Forstand, han taler ved dem og igjennem dem; hans Aand hviler over dem, og Aabenbaringens Bog ligger oprullet for deres Øine. Saadanne Guds mænd vare Tycho Brahe, Griffenfeld, Romer, Evald og den afdøde Bernstorff. Fremtidens Slør var tildeels bortdraget for deres Øine. Deres Ord vare ofte guddommelige Jndskydelser, for saavidt alt, hvad der er Ædelt og Stort, kommer umiddelbar fra Gud. Man nævne mig et eneste Gode, Menneskeslægten nyder, som ikke er Frugten af et eller andet stort Genies Grandsken! Det vilde kun staae slet til med alle Konster og Videnskaber, Regjerings konsten iberegnet, dersom der ikke imellemstunder opstod et Genie, der gav dem et Sted fremad. Lader os altsaa ikke vanhellige et Navn, der af saa mange Aarsager bør være os i høieste Grad dyrebart. Lader os ikke forbytte de sande Genier med hine usle Skabninger, der troe at besidde et Klenodie, Naturen saa sielden uddeler, i det Øieblik de have forfattet nogle usle Riim eller prydet sig med Andres Fjære. De Mænd, som troe, at Genier ikke due til alvorlige Embedsysler, handle meget urigtig, naar de afsige denne Dom, uden tilforn med tilbørlig Eftertanke at have skjelnet imellem det sande og det falske Genie. Lykkelig vilde Verden være, dersom Naturen frembragte sande Genier i saadan Overflødighed, at man kunde besætte de vigtigste Embeder med dem. Aarsagen hvorfor mangt et stort Genie i de fleste Lande tilsidesættes, ligger nok fornemmelig deri, at Hverdagsmenneskeer ikke kunne taale Folk ved deres Side, som kunne see dem over Skuldrene og opdage alle de Dumheder, de begaae. Man vil derfor hellere bruge dem som Nedskab end Øiemed. Men ved at behandles som blot Redskab synker det sande Genie, i Bevidstheden af sin Aandsoverlegenhed, tilbage til Ligegyldighed og Efterladenhed. Naar en trykkende Skjebne har slappet dets Siels Spændekraft, raabe Dosmerne i en hoverende Tone: "Ja, saaledes ere alle Genier!" Selvammende Mødre. Modens Jernseepter synes ganske at beherske vor Tidsalder. Kun den synes vi at skylde mange af vore Dyder og Lyder. At Mødrene selv opamme deres Børn, er en herlig, en skjøn Mode, som man bør ønske den, skjønt med Modens Natur uovereensstemmende, Egenskab, at den maatte vare ret længe. Hvad kan vel tænkes ædlere, end at en Moder ikke, som før, overlader det Barn, hun har baaret under sit Hjerte, til Leieqvinder, men selv opføder det med den Saft, som Skaberen har bestemt for Fosteret? Hvilket Dyr, det staae nok saa lavt i Skabningernes Række, er saa ufolsomt, at det overlader sit Fosters Opfødelse til et andet fremmed Dyr, Jntet Syn er skjønnere end at see en Moder opfylde den første af alle Moderpligter. - Men det er ikke nok at følge heri Moden. Denne Pligt bør opfyldes saaledes, som man kan forsvare det for Gud og Menneskene. Men, at, hvorledes opfyldes den af saa mange unge Mødre i Kjøbenhavn, At forlade Baller og Selskaber og mange andre letsindige Glæder, saalænge de give deres Børn Die, er dem aldeles umueligt. De opoffre heller Alt, end forsage deres sandselige Begjerligheders Tilfredsstillelse, deres Higen efter, endnu som Mødre, at kunne glimre som Flaner. Derfor forlade de deres diende Børn og overgive dem til saakaldte Goldammer; derfor døves de midt i Tumlen af forfængelige Glæder for deres Børns Skrig; derfor bliver saa mangt et Barn et uskyldigt Offer baade for sin Moders naturlige og unaturlige Følelser. Saalænge altsaa unge Mødre ikke for en Deel ville give Slip paa deres Pigeglæder, gjorde de meget bedre i at antage Ammer, end for et Syns Skyld selv at opamme Børnene og lade dem føle Virkningen af deres Letsindighed. At være paa Bal fra Kl. 9 til 3 om Natten, og lade et diende Barn den hele Tid vansmægte og skrige sig hæs, er grusomt og uforsvarligt. Men at det alligevel skeer, vilde ikke være vanskeligt at godtgjøre. Det kan tjene til et nyt Beviis paa, at de Dyder, som kun grunde sig paa Moden, hvile paa meget svage Støtter. Det Gode, de stifte i een Henseende, opveier langtfra ikke det Onde, de stifte i en anden. Mødre, Mødre, betænker, hvor mangen en Mands Lyksalighed J undergrave ved Eders Modesyge, Lad den ikke tillige strække sig til de Børn, J skienkede Livet, Lad deres Forlighed, Sundhed og Liv ikke blive et grusomt Offer for denne skrækkelige Syge, Et Barn er langt bedre tjent med at faae Die af en leiet Amme end af en letsindig og flanende Moder. En Kjøbstædseene.