Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1789-12-11
Man beskylder et vist Folk for at have en besynderlig Lyst til det Selsomme, og Overordentlige. Det er ikke vart, siger man, at see Folk af alle Stænder, langt mere henrykte ved Synet af et Vedunder eller en Vanskabning en ved de største af Naturens eller Konstens Mesterstykker. Lyst til det besynderlige, giør dem ikke allene nysgierrige, men og lettroende. Enhver som giver sig ud for at gjøre noget Selsomt, kan om, det end var nok saa urimeligt, altid vente at blive troet af nogle Lad være, at denne Lyst til det Selsomme, ligesaavel som alle andre Tilbøieligheder, er noget stærkere hos et Folk, i hvis Caracter alle Egenskaber af den Menneskelige Natur ere saa meget kiendeligere, som de have meere Frihed til at yttre dem. Den bliver derfor denne Nation ikke meere egen, end alle de Dyder, og Fejl i hvilken den sykkes at overgaae andre. Aarsagerne dertil ere alt for almindelige til at de skulde virke paa en Nation allene. Det Selsomme og Overordentlige er lettere at fatte, end det Fuldkomne, og det giør stærkere Jndtryk, en det Naturlige. Hvor megen Jndsigt udkræves der ikke for at dømme ret og Naturens eller Konstens Arbejder, og naar man og besidder denne Jndsigt, ere Trækkene i disse Mesterstykker alt for sine til at giøre saa stærk Jndtryk paa os, som det, der viger fra Reglerne, og støder baade Fornufter og sandsen. J de sande Konster beundre vi Naturen, af hvilken de ere Efterlignelser. J det Overordentlige derimod, som er et Værk af Phantasien beundrer Mennesket sig selv, og sin skabende Geist. Konsten er vel som Naturen, sig altid selv lig; Den virker ofte faae og ufor underlige Regler, som ere grundede i Fuldkommenheds Lov. Phantasien derimod er mere ubunden, fordi den søger ikke det Beste men kuns det vare og Vanskelige, den lader sig ikke indskrænkke af Fuldkommenheds Lov, og erkjender ingen Grændse, uden det umulige. Jo mere den nærmer sig til denne Grændse jo mere den trodser Naturen, og jo frækkere den er i sin Flugt, des meere kildrer den ofte det forfængelige Menneske, som i dets Ufuldkommenheder selv finder Materie til at være dets Stolthed. See, saa mange Aarsager forene sig i Mennesket, for at frembringe den besynderligste af alle Tilbøieligheder, Drift til at agte Taskenspilleren høiere en Konstneren, og Naren mere end den Viise. En Tilbøielighed, som er saa almindelig som denne bør ikke tilegnes noget vist Folk. Thi lad enhver Nation kuns fortælle hvad den ved om sine vandrende Riddere, Øjendoktere, Daaksalvere, Lieniedandsere, Taskenspillere, Spaamænd, Heremæstere, Udyr og Vanskaninger, hvilke Vedundere de have giort hvor vare Ting man har seet, og hvor tidt alt andet var mod det store, som blev lovet, det større, som man ventede, og de utrolige Ting, som man herte af andre. Lad den tillige opregne alt hvad den ved om sine Lovgivere, sine Anførere, sine Lærere, sine Konstnere; og vi skulle af den Færdighed, med hvilken den erindrer sig alle disse Mærkværdigheder, af den Pasion, med hvilken den fortæller dem, af Tonen og Stemmen allene kunde dømme, hvor meget hiine altid ere blevne beundrede frem for disse. Man har fortalt mig om en Mand, som levede meget vel af at gjøre saadanne Vedundere og sælge dem til Folk for Pænge. Hans første Forsøg i det Slags var at lade sig see under en Figur af Vox, bag ved en Glasdør i et Marionet Spejl. Da han saaledes vidste sig i en vis Afstand fra Tilskuerne og havde en Kobberkrane paa Hovedet, forekom han dem meget Naturlig, og ligesom han var levende. Han fortsatte dette Spektakel med Fremgang, indtil han ved at nyse engang imod sin Villie blev levende igjen i alle Folkes Paasyn, og følgelig for den Gang aldeles unyttig til at spille sin Rolle. Da han ikke meere vilde være Stytte, tog han sig for at paalægge Skatter under Figur af en Jndiansk Konge han malede sit Ansigt, tudede som en Vildmand, og skrækkede baade Fruentimmer og Børn med en utrolig Behændighed. Paa denne Maade kunde han have næret sig meget vel, dersom han ikke var bleven anholdt for en Gield, som han havde gjort paa den Tid, da han endnu var et Voxbillede. Ved denne hændelse blev hans Ansigt imod hans Villie saaledes afvasket, at han fik baade sin forrige Farve og sin forrige Armod igien. Da han nogen Tid derefter kom udaf dette Fængsel blev han meere viis og i Steden for at give sig selv ud for et Vedunder, besluttede han kuns at giøre Vedunder; han lærte den Konst at tilberede Momier, og han var altid meget lykkelig i at efterligne Naturens Spejl. Man forsikrer endog, at han har solgt til en berømet Naturkyndig 2 Kreds som vare blevne til Steen i hans egne Hænder. Men den lærde Cracovius Putridus har foretaget sig at igiendrive det i en meget smuk Afhanling. (Fortsettelse følger.)