Norske Intelligenssedler, 1765-10-09
Sedler. ditorer. Norske No. 41. Onsdagen den 9. October 1765. SS de Fortsættelsen. Lyksalige de, sagde jeg, som leve under saa mildt et Herredømme, og endda i fuld Sikkerhed. Men jeg havde ikke Lejlighed til at opholde mig længe over denne Lyksalighed; thi jeg befandt at Uskyldighed vogtede dem allene et lidet Stykke Vej, og syntes allerne at betragte den blomster fulde Deel av Bierget, som sin ProvindDe, som hun slap, vidste næppe at de vare forladte, førend de fandt sig i Opdragelsens Hænder, en Nymse meere alvorlig af Ansigt og myndig i sine befalinger, som indskrænket dem til visse Veje, efter deres Tanke alt for snævre og uggævne. Disse Veje bliver de ideligen anmodede at forlade, av Begierlighed, hvilken Opdragelsen aldrig reent kunde skræmme bort, omendskiønt hun ofte tugtede hende til saadan Frygtagtighed, at Virkningerne af hendes Nærværelse neppe kunde spores. Nogle gik tilbage til Roden af Bierget, og syntes begierlige efter at fare fort med at plukke Blomster; men de bleve ikke længer vogtede af Uskyldighed. De, som Opdragelsen ikke kunde drive tilbage, vandrede op af Bierget paa en eller anden Side-Vej, hvor de sielden bleve seede, og neppe nogen Tiid agtede. Jmens Opdragelsen leedede hendes Flok op af Bierget, var intet meere mærkværdigt, end at hun stedse advarede dem, at tage sig i Agt for Baner, og ved hvert andet Trin raabte, at en Vane besnærede dem; at de skulle komme under en Vanes Herredom førend de vidste av det; og at de, som en Vane engang havde undertvunget, havde næsten ingen Haab meere om Friehed. Jeg var meget bekymret for at vilde Aarsagen til denne saa tidt igientagne Advarsel, da min Beskyttere styrede min Opmærksomhed til en Flok smaae Trolde, som syntes at liste sig frem for dem som klavrede op af Bierget, og enhver i sær at bane Veien for sin Følgere. Jeg mærkede at jeg ikke havde agtet paa dem før, baade fordi de vare smaae, at man neppe kunde skiælne dem, saaog fordi de meer og meere nærmede sig i Farve til de Ting, som de vare omringede av. Opdragelsens Følgere syntes ikke at fornemme disse farlige Stalbrødres Nærværelse, eller og af Foragt over deres liden Størrelse ansaae det for umueligt, at menneskelige Væsener kunde undertrykkes af saa svage Fiender, og derfor med Forundring anhørte hendes omhyggelige Formaninger, saasnart de meente at hendes Øyne vare fravende begiegnede de disse smaae Kræe med Foragt. Jkke heller tykkedes mig, at hendes Forsigtighed var saa nødvendig, som hendes idelige igientagende Lærdomme syntes at bevidne, indtil jeg mærkede, at enhver av disse smaae Tingester havde en skiult Kiæde i Haanden hun søgte at besnære dem, som hun kunde naae. Jkke desmindre gik disse Vaner gandske roeligen frem under Opdragelsens Øyne, og lod ikke at tiltage meget hverken i Væxt eller Styrke; thi omendskiøndt de gjorde sig al Umage for at forene sig med Begierligheden, saa dog, naar Opdragelsen holdte dem fra hendes Sælskab, vare de gandske lydige, og arbeidede allerne paa at jævne de snævre Veje, som de vare indskrænkede til. Det var mærkeligt, at deres Høyde aldrig havde noget staaende Maal, men enten tog af eller til, dog ikke alletid i samme Forhold. Jeg maatte og forundre mig over, at de i Almindelighed i meget kortere Tiid voxte end formindskedes. J hvor langsom de end groede i Opdragelsens Vej, saa kunde man dog mærke, at de groede. Men kom de engang at skrye ud efter Begierlighedens Raab, blev deres Størrelse strax kæmpelig, og deres Styrke saa stor, at Opdragelsen viiste sine Tilhængere mange, som av disse Vaner bleve førte i Lænker, hvilke hun ikke kunde rædde af deres Slaverie. Hun peegte dem ud, men med liden Fordeel for sine Myndlinge; thi de syntes alle saa forsikkrede om deres egne Kræfter, at de kunde trodse den mægtigste Vane, og somme loe til hemmelig, og det lod som nogle av den hemmeligen fortrød paa, at de bleve hindrede fra at følge Begierlighedens Triumf. Fortsættelsen følger.