Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-02-16
et nyeligt udkommet hemmelighedsfuldt og høist mærkværdigt Skrift, som er interressant at læse, men ikke saavel kan omtales, forekommer følgende besynderlige Passage: En Engelsk Søeofficeer, som har bereist en stor Deel af Jorden, anføres deri at have fortalt, at der i Jerusalem existerer en Forening af tyrkiske Friemurere, som have der et stort Capitel og bestaaer af flere Grader af Tempelherre-Ordenen. De paastaae, at Tyrker og Tempelherrer have i Sultan Saladins Dage i Korstogenes Periode fortroet hinanden deres hemmelige Lærdomme og at de ere i Besiddelse af Timpelherrernes virkelige Lære, (Saameget maae man tilstaae, at Syrien og Palæsting, at det Land hvori Jesus Christus blev født og forkyndte sin Lære, er i vore Dage, hvad Religionen angaaer, i den besynderligste Tilstand; thi det er opfyldt af de mangfoldigste og forskielligste Religions-Partier, meere end noget andet Land paa Jorden, og over nogle af disse svæver det hemmelighedsfuldeste Slør. - Thi foruden Mahomedanerne med deres Secter, gives der af Christne, Græske, Armeniske, Katholske, Protestantiske, Jakobitiske, Nestorianske og Johannes christne, af Jøder, foruden Jstaliter, Samaritaner og Jsmaliter; og nu disse hemmelishedsfulde Secter, Druserne, Nosairerne og Beiderne, hos hvilke man formoder at et Spor af Oldtidens Hedenskab ligger skiult. J intet Land paa Jorden er den eneste sande Troe mindre almindelig udbredet end i det Land, hvor den blev forkyndet). Tempelherrernes Orden, som er saa uformodentlig opstaaet paa nye i en Tidspunkt, da det Tyrkiske Rige er nærved at gaae under, og da Syrien og Palæstina ere blevne forvandlede til Krigens Skueplads, blev stiftet i Aaret 1119 i Korstogenes og Kongerigets Jerusalems Dage. Spittler siger derom i sin Kirkehistorie følgende: Tempelherrerne helligede sig ikke, som de øvrige geistlige Ridderordener; tillige til at pleie de Syge, men strax allene til at bekæmpe de Vantroende. Det første Huus, som den daværende Konge af Jerusalem, Balduin den 2den, indrømmede dem i denne Stad til deres Forsamlinger, laae i Nærheden af Salomons Tempel, hvoraf de fik deres Navn. Ordenen overlevede ikke længe den ulykkelige Tidspunkt, da Mahomedanerne joge de Christne ud af Palæsting. Dens Rigdomme opvakte den Franske Konge Philip den Smukkes Begiærlighed, Pave Clemens d. V. ophævede Ordenen i Aaret 1307 og de bleve paa det grusomste behandlede af den daværende Franske Regiering. Krause fortæller, sin Geschichte des hentigen Europa, 7 Th., 36580, følgende om denne berømte Ordens Ophævelse: Ordenen var dengang den rigeste og mægtigste i Christenheden; den var fordeelt i flere saakaldte Provinser i de forskiellige Eurovæiske Lande og i Orienten og skal have indbefattet over 9000 Komthurier, ifølge den af Biskop Münter i 1794 bekiendtgjorte Bog over Ordenens Statuter. - De Franske havde Overvægten i denne Orden; dens fleste Godser laae i Frankerige, dens fleste Medlemmer bestode af Franskmænd og Stormesteren blev sædvanligen valgt af denne Nation. Der bleve førte mange Klager over Ordenen, over dens Medlemmers udsvævende Levnet og over dens Forbrydelser under Korstogene, hvilke man især tilskrev at det hellige Land gik forloren."