Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-03-02
Om Dødsstraffes Retfærdighed har der hidtil været skrevet saa meget saavel for, som imod, at al videre Drøvtelse synes overflødig. Næsten kan der intet egentligt Nyt mere siges om denne Gjenstand. Men hvad dens Gavnlighed for Samfundet angaaer, paa hvilken saa mange, byggende alt for meget paa Exemplets afskrækkende Kraft, sætte en høi Værdie, da har man endnu mindre kunnet blive enig derom. Dog, Sandheden af den Mening, at en Forbryder heller vil leve i et Tugthuus slet, end efter en Dødsdom aldeles ikke, beroer ganske paa Individets særegne Temperament og paa Tidsalderens herskende Tænkemaade. Endskjønt de Fleste foretrække, som Erfaringen har viist, endog det forsmædeligste Liv, for Døden paa Retterstedet, viser dog Forordningen af 18 Dec. 1767, at paa den Tid forsætlige Mord bleve begaaede at Personer, der ønskede sig Døden. Kongen tegnede med egen Haand, siger Stampe(Erklæringer, T. 5, S. 42627), paa en Memorial, som en Moder havde indgivet for sin efter Forordningen fra 1749 dømte Datter, "At som Erfarenhed viiste, at den nuværende Forordning ikke hæmmede en saa umenneskelig Fanatismus, saa skulde Cancelliet foredrage en ny Forordning om slige Tilfælde, og Datterens Dom formildes." Derpaa udkom den forhen nævnte Anordning, i Følge hvilken den, som med frit Forsæt og beraad Hu, uden nogen foregaaende dertil af den Dræbte given Aarsag eller Anledning, allene i Tanke at gjøre en Ulykke og derved at miste sit Liv, havde myrdet eller omkommet nogen uskyldig Person, ikke skal strax miste Livet, men straffes med at kagstryges og brændemærkes paa Panden, derefter hensættes til Arbeide i Jern paa Livstid, Mandfolkene i Raspehuset og Qvindefolk i Tugthuset, og eengang hvert Aar, paa den samme Dag Mordet var forøvet, kagstryges. Anordningen vil, at disse Misdædere skulle betragtes som de meest uddædigste, farligste og foragteligste blandt uærlige Slaver, uagtet de dog i Præmisserne kaldes melankolske og tungsindige Mennesker." - Grunden til hine Misgierninger, som da vare saa meget hyppige, maa søges i det Religionssværmerie, der havde taget saa meget Overhaand, at eensoldige Mennesker troede, at det var større Synd at lægge Haand paa sig selv, end paa Andre, og i den vanærende Maade, hvorpaa Selvmordere, efter deres Død, bleve behandlede. Ved den stigende Oplysning forandrede disse Begreber sig, og i Mandsminde er den i Anordningen bestemte Straf ikke bleven fuldbyrdet. Derimod ere Selvmord uden Tvivl blevne ligesaa hyppige. Endskjøndt heraf sees, at der gives Tider og Forhold, hvor Døden langtfra ikke er saa frygtelig for Mennesket, saa findes der dog i Almindelighed nu mod een, der ikke frygter den, Hundrede, der foretrække endog det forsmædeligste Liv for Dødsstraffen. Denne vil derfor altid blive Maximum for alle Straffe, og skjøndt det vist nok er viseligst at gjøre, saa sjeldent som mueligt, Brug deraf, er den dog stedse i visse Tilfælde nødvendig til den offentlige Sikkerheds Betryggelse. Vist nok har man Sikkerheds- og Arbeidshuse, hvori saadanne Forbrydere kunne fastholdes, men hvilken Straf vil man da f. Ex. egentligen anvende paa den for Livstid Jnddømte, som i disse Sikkerheds og Arbeidshuse selv begaaer Mord? Hvorfor læser man i alle Lande saa gjerne personlige Stridsskrifter,