Københavns Adresseavis, 1788-08-04
paa Politiekammeret er opleveret en Jern Kofoed som er frataget en mistænkelig Person der haver faldbuden samme i Stykke Skibstømmer er bierget af Vægterne som er kommen flydende i Vandet ved Knippelsbroe. J forrige Avis under Nyheder, Lin 3, læs: Stok slet i Steden for Tønder. Saa skrev Du hæderlige Mand i Aftenposten Nr. 52 og 153, og Borgeren og Bonden talede; men saa spaade Du da du i Aaret 1784 skrev Betragtninger over Vinteren. Din 2 Aand og Din Jndbildning har der med Skarpundighed levende afbildet de Ting, som Christians Søn har fuldført i Aaret 1788, og hele Folket sige Amen. Aldrig skulle jeg see til Dig med et misundeligt Øye, uden det var fordi jeg ikke skrev som Du, og aldrig ville nogen laste Dig fordi Du, som læg Mand anbragte Dine Tanker med Kraft ved Naturens Gaver; og skulle ikke den lærde Verden glæde sig ved at see en tænkende Siæl i et ulært Legeme, Skriv da hæderlige Mand og fuldfordit Efteraar, lad det blive læseværdigt som Dine andre tre Aarstider; men skriv høyt og Friderich og hans Handlinger; vist nok læser Han Dine Betragtninger, og hvem tvivler om at Han jo føler Kraften og Sandheden i Dine malende billeder; men hvem fuldførte Skilderiet bedre end Han, da han i ved sin Faders Magt fik fuldbragt Forordningen af 20 Junii. d. A., hvorved Bonden fik sin Frihed. Give, nu dette vort Haab kunde fuldføre alt hvad Han ønsker, at dansk fortient Mand kunde hædres, og fremmed Usling ikke blige foretrakt den virksomme danske Borger; Give Fiskerierne og de landtienlige Fabriker maatte blomstre under Hans høye Forsørg og beskyttelse; Give, vort Fattigvæsen maatte sættes paa den Fod, at Armod maa forages, Betlerie forsvinde, og den saa høyt tienlige Virksomhed oplives, og her haver en Professor Smith i sin udgivne Undersøgelse om det danske Fattigvæsens nærværende Tilstand og muelige Forbedring, herlig anbragt de Grunde, som er Aarsag til Fattigdom blant Almuen, samt de Midler, som han i Tiden afhielpe denne ellers tiltagende 1. Elendighed; men Planen er vigtig og Summen er stor, og hvorfra tager man den udfordrende Capital, allerhelst da man 9 heller aarlig vil udgive anseelige Summer i smaa Partier, at end eengang for alle sætte Machinen i Gang med den evig uvarende Fasthed; Give, at Orden og Regler for enhver tien i lig og nyttig Indretning maa bestemmes fra de mindste til de i største, og at aldrig enkelt Jnteressemagt maa bygge Anlæg 4, paa almindelig Undertrykkelse; Give, vore Laudmænd ville en lægge Vind paa Hamp= og Høravlingen, og følge den ædle i Nybergs priselige Exempel, der i dette Aar skal have udsaaet i over 30 Tønder Hørfrøe paa sit Gods her i Sielland. Give at enhver ærlig udtænkt Plan maa med Upartiskhed undersøges og med Skarpsindighed overveyes, og derefter sættes i Kraft. Givel de store Forskudder, som den melde Regiering aarlig i uddeeler til trængende Konstnere, maa tildeeles den retskafne og ærlige danske Mand, der har gjort det til sin Pligt, at give Gud det Guds er, og Kongen det Kongens er. Ja ! Give at broderlig Endrægtighed maa oplives iblant os, og at den nedrige Enennytte ikke skal bygge sit Altar paa Ruinerne af sin nedstukne Medbroder. Dog stolt kan nu den danske og norske Mand være, da han betragtes som Undersaat, som Faderens ægte Barn, og hvem sang høytideligere end Du Autor til Vinter=Betragtningerne, vi læse kun Pag. 23, 24, 25 og 26, og hvilken en Aand styrede for 4 Aar siden Din malende Pen, det var den samme Aand, som begeister enhver troe og redelig Undersaat, der elsker sin Medbroder og som hader Slaverie og Trældom; det var den samme Aand, som 4 Aar, derefter styrede Fyrstens Hierte, da han sagde: mit Folk, det Trældoms Folk, som hidindtil har været en Spot for de andre Stænder, de skal nu være frie. O! Store Christian, til denne Din Villie sige enhver med følende Hierte: Amen. Yndig var Dagen da Du, retskafne Mand, deelede Glæde med den anden Dig Selv, og under indbyrdes morende Forlystelser erindrede den første Dag, da Du gav Hende Ægteskabs Haand. Fem og tyve Aar var udrundet den 13 Julii 1788, og mangfoldige tilfældige Omstændigheder i Livet er faldet i Din Lod; Glæde og Sorrig har bestandig afvexlet med hverandre, og Lykken, det vi kalde Lykken, har saa ofte prøvet Din Taalmodighed. Hvad trøstede Dig, da den vanartige Skiæbne berøvede Dig den retfærdige Formue, som Dui dit Ansigtes Sveed havde lovlig samlet til Dig og Dine nødtørftige Underholdning; hvem opmuntrede Dig da Verden, miskiendte Din Værd, og den misundelige Medbroder søgte at udstøde Dig fra Din lovlige Vey, Det var Tillid til Forsynet, som styrkede Din nedstukne Siæl, og det var den fromme og sagtmodige Mage, der engang havde lovet Dig Troskab i Vee og Vel, der med sin Mildhed opflammede Din Livs Geister, og satte Machinen i Gang til at virke for Dit og Dines Vel. Ol Ven, saa skal denne Dag aldrig glemmes, men forandres fra Sølvalder til Guldalder, og naar Du da om 25 Aar deeler den anden ægteskabelige Ring med Din dydige og yndige Kone, da skal Børnebørns Børn istemme Frydesange for den graa i Alderdom, og da skal Oldsædreneendnu føle Ungdoms Munterhed ved Synet af en æret og dydig Slægt; ja da skal den Datter=Søns Datter sidde ved Dito Bord med sin uskyldige Glut, der nu sidst med sine lallende Læber nonnede en Glædskabs Sang til Opmuntring for Dig og Din Elskelige. Give, da varigt Hæld maa følge Dig, og styrkende Siæleglæde maa falde i Din Lod. Give, den Tænkeevne, der saa ofte har glædet Dine Venner, glædet Folket i Land og Rige naar Du sang i naturlige Toner; Give, siger jeg, at den ikke maa formindskes eller aftage førend Din Siæl og Legeme adskilles i den sildigste Tid til en bedre Lykke, tilden evige Lykke. Følelser ved Mad. BaHans Død i hendes Alders 80 Aar. P. 90, 10 v. Anlangende vore Aars Dage, da ere de 70 Aar og, om nogen haver mere Styrke, ere de 80. Viis du, udødelige Moses! har opskrevet, At Livets længste Tid er kun en Drøm; Har en, skiønt fielden, fiirsindstove Aar oplevet, Mod Evighedens Hav hans Tid er dog en Strøm Hvad er dog Livet? – Af hvad Værd dens Glæder, Som selv den mindste Vind bortviste kan, Snart favne vi vor Ven, snart vi hans Gravsted væder, Snart blandes Glædskabs=Skaal med Modgangs bittre Vand. Exempel herpaa, Læser, du kan finde J den, som denne Dag nedsenkes i sin Grav; Hvor kiendte hende, og ey dette Æreminde. Opreyser hende: at hun godt Exempel gav Paa Gudsfrygt, Kierlighed, paa disse ædle Dyder, Som her forenede giør et lyksaligt Liv Hun vidste, at den, som blot Verdens Vellyst fryder, Med Skræk anhøre maa sin Skabers andet Bliv. Med Gud for Øyne hun derfore sine Dage, Henbragte, og endskiønt det sidste Aar. Ledsaget var med Qval, med Smerters haarde Plage, Var den Taalmodighed, hun viste, vist dog stor. Derfor hun imilte glad mod Dødens Komme, Hun stred, og vandt ved ham, som Dødens Ple brød; Jeg ønsker kunn, at naar min Tid er omme, Jeg da, lig hende, alg kan smile mod min Død Ærværdig Olding! De nu savner den, som troelig Gik frem med Dem i Haand paa Livets Vey, Men Hendes Tab bør dog ey giøre dem uroelig, En evig skummel Grav jo hende skiuler ey. Ney, frydfuld Lov til ham, som hendes Smerter endte, Bør nu opfylde den af Sorg for knuste Siel; Lys nok i Mørkeds Nat! - at De engang kan vente, Med hende at fremgaae til evig, evig Held. J Anledning af Jomfr. Panline Gaulckes Død. At hun er død, vor Lyst, i beste Ungdoms Dage, Hun falmer, vidner hen, Og kommer aldrig meer, ney, aldrig meer tilbage. Ak! hun er død, vor Ven. Ol Sørrig er vor Deel, og Rædsler os omspende, Og Marter er og sød. Og qvalte hule Suk, og stride Taare rinde, Theehun, vor Fryd, er død Hvad, er hun død, – ney, først hendes Liv begynder, Kun Legemet er stiv; Men hist, hvor Livets Søel den evig klar oprinder, Der - har hun faaet Liv. Ol hvilket saligt Liv, hvor født og godt at leve J sin Forløsers Favn, Fuldkommen lykkelig blandt de lidvalgte svæve, Som prise Jesu Navn. Den dybsorgende Beslægtning, som begræde, At hun fra dennem gik, Den Fryd bør en meundes; see! - med Sieleglæde Det sidste Øyeblik; Saaledes laae hun der, jo som en Seraph smiilte, Da hun med Døden stred; Til Skaberen, som frelste, med Sukke tilte, Han hialp - saae, at hun led.