Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-02
Den største Comiker man, lige fra Holberg indtil vore Dage, har seet hos os, var Johan Hermann Wessel, født 1742 i Aggershuus stift. Lig et glimrende Meteor fremtraadte han paa den dramatiske Bane med et Mesterstykke, for siden igjen ganske at forsvinde. Han var en saadan Mester i Jronien, at han kunde angribe Folkets Afgud, den høitravende Tragvedie, saa at sige fra dens ømmeste Side, og faae det til at lee over sin egen Daarlighed. Den overordentlige Lykke, som hans Kierlighed uden Strømper, gjorde paa Skuepladsen, beviste, at det sande Gode seirer i enhver Tidsalder, og at en Nations Smag aldrig er saa fordærvet, at den jo veed at skjønne paa det virkelig Ypperlige. Saaledes gjorde Cervantes Don Quixotte Lykke i Spanien, selv under den dybeste Munkenvidenhed og den utaaleligste Smagløshed. Vist nok var Kjerlighed, uden Strømper kun en Parodte; men det gaaer med den, som med van Dyckske Portraiter af bataviske Borgermestere og hollandske Kjøbmænd, Portraiterne have beholdt deres Værd længe efter at man har glemt, hvilke Personer de forestille. Desuden vil en saa sand og heldig Parodie som den Wesselske, altid beholde sit Værd, fordi Svulst, Bombast, Overspændthed aldrig ville forsvinde ganske fra Scenen, men stedse være til, skjøndt under forandrede Former. Skade, at Wessel, ligesaalidet som Ewald, fik nogen fast Løn af det Offentlige, til uden Næringssorger, at kunne følge sit store Kald. Hvilke Mesterværker kunde man maaskee ikke endnu have faaet af Forfatteren til Kierlighed uden Strømper, dersom han selv ikke ulykkeligviis næsten havde manglet Strømper, Med Vemod maa Efterslægten her mindes, at to Kongeriger, som talte henved tre Millioner Jndbyggere, hvor italienske Sangere og Capelmestere, franske Skuespillere og Balletmestere lønnedes saa rundeligen, ikke kunde afsee Tusind Rigsdaler til at lønne to Genier, hvis Liige, i deres Slags, det endnu ikke havde havt, Wessels første sande comiske Arbeide for Skuepladsen blev og hans sidste, thi hans 1776 udgivne Lystspil: Lykken bedre end Forstanden, taaler ingen Sammenligning med Kierlighed uden Strømper. Først i sit 36te Aar (1778), da hans bedste Kraft var udtømt, fik han et lidet Levebrød som Theateroversætter, efterat han længe tildeels havde levet af at skrive Leilighedsvers, og, efterat han i omtrent et Aar havde tjent Ugebladslæsere som Votre Serviteur, døde han 1783, fattig, og næsten upaaagtet af sine Samtidige, i en Alder af 50 Aar. Han skrev selv under sit Portrait: Han syntes fød til Bagateller Og noget stort han blev ey heller. Man maa tilstaae, at hans Samtid heller ikke undlod, at tage ham paa Ordet. Sartiis og Bredals Theaterbestyrelse varede ikke længer end eet Aar. Var denne en saare maadelig Dramaturg, saa var hiin en endnu langt maadeligere Oeconom, og det var overalt et stort Misgreb, at overdrage et Theaters Oeconomie til en Virtuos, et Slags Mennesker, der fra ArildsTid sjeldent have forstaaet at bestyre deres egen Huusholdning, mindre Andres, paa en tilbørlig Maade. Hvo mindes ikke Gionovichi, der, uagtet han ved de Concerter, han gav i Europas vigtigste Stæder, vandt uhyre Summer, døde saa fattig, at en Ven maatte bekoste hans Begravelse? Hvo kjender ikke den store Orgelspiller og Componist Abbed Vogler, der fortjente ligesaa meget og efterlod ligesaa lidet, Sartis Pengesager vare i den mageløseste Uorden. Skuespillerne, og de andre ved Theatret ansatte Personer maatte ofte bie fem til sex Uger over den bestemte Tid paa deres Løn. J Aaret 1775 blev han, paa Grund af at have taget Skjenk og Gave, for at ville hielpe Folk til Bestillinger, dømt til, inden otte Dage, at rømme Kongens Riger og Lande, og sin Bestillings Forliis. Han forlod ogsaa over Hals og Hoved Kjøbenhavn. Men en Mand af hans Genie, der nok neppe efter Fortjeneste blev paaskjønnet i Danmark, behøvede ikke at være forlegen for Udkomme. Han blev nogen Tid derefter ansat som Capelmester i Conservatorio della Pieta i Venedig, hvorfra hans Ny udbredte sig over hele Jtalien. Der gialdt han næsten ligesaa meget som Rossini gielder i vore Dage, og alle Theatre kappedes om at faae Musik componeret af ham. J Aaret 1782 blev han udnævnt til Capelmester ved Domkirken i Mailand, uagtet andre store Tonekonstnere beilede til samme vigtige Post. Allerede Aaret i Forveien havde han componeret for Operaen i Venedig Giulio Søbino, der blandt alle hans Stykker gjorde meest Opsigt; men de Tydske, som nok alt den Gang ikke havde noget godt Øje til Jtalienernes Musik, gave sig Umage for at bevise, at Sarti kun var istand til at levere en behagelig Melodie, men at hans Harmonie derimod var svag og mangelfuld. Dog, den skarpe Bedømmelse, hans forhen anførte Opera, der blev trykt 1784 i Wien, fandt i Tydskland, afholdt ikke Keiserinde Cathrina II. fra at lade ham 1785 komme til Petersborg, og give ham Bestyrelsen over det derværende Capel. Det første Arbeide, han componerede her, var en Langfredagsmusik og adskillige Psalmer. Denne Musik blev udført af 66 Sau gere og 100 russiske Horn, foruden de sædvanlige Strenge- og blæsende Jnstrumenter. Formodentlig for at rette sig efter Russernes Smag for den støiende Musik, ligesom B. Romberg i de nyeste Tider maatte lempe sig efter Bojarerne, da han gav Concert i Vallachiet, føiede han til det TeDeum, han ved Jndtagelsen af Oczakow lod udføre, Canonskud. Disse Canoner, af forskjellig Caliber, plantede i Slotsgaarden, gjorde, i det de paa mange Steder spillede Bassen, en ganske selsom Virkning. Efter Armidas Opførelse 1786 forærede Keiserinden ham en Gulddaase og en Demantsring; hun udnævnte ham til Directeur over Catharinoslaws Conservatorium, med en Løn af 35,000 Rubler og fri Bolig, bevilgede ham 15,000 Rubler i Reiscomkostninger, og ophøiede ham i den russiske Adel af første Rang. Han døde i Petersborg 1802. Baade i Tydskland og Danmark ere hans Compositioner forsvundne fra Skuepladsen. (Fortsættes.)