Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-10-12
Kjøbenhavn. No. 9. Den 12 Detober, 1804. Udgivet og forlagt af J. VerselSelvmordere. Der gives maaskee ingen Gjenstand, som er bleven oftere undersøgt, ingen, som er bleven angreben og forsvaret med kraftigere Vaaben end Selvmord. Men det Umoralske i Handlingen ligger dog aabenbart for Dagen, og kun den menneskelige Aands Svaghed, kun det sorte Slør, hvor udvortes ulykkelige Omstændigheder kunne indhylle Sjelen og vise den Verden fra de mørkeste Sider, kan maaskee nogenlunde undskylde det rædsomme Forsæt, frivilligen at tilintetgjøre Guds skjønneste Værk. Men hvo kan være ligegyldig ved dagligen at erfare saadanne Misgjerninger mod Naturen og sig selv J en meget kort Tid har man endog seet adskillige agtbare og fornuftige Mænd her i Hovedstaden, i en Alder, hvor de fleste Aar af Livet synes at være tilbagelagte, forsætligen at gjøre Ende paa deres Dage. Hvor rædsomt et Exempel for den mindre oplyste, den mindre fornuftige, og maaskee med mere Grund misfornøiede Medborger. - Hvad vilde den ufordærvede Vilde vel sige, naar man fortalte ham, at der i Lande, hvor man har Academier og Bogtrykkerier, hvor Jndbyggerne kalde sig sædelige Folk, og hvor man skriver Lovtaler over den civiliserede Stand, desuagtet gives Mennesker, som forsætligen ombringe sig, "Maaskee for ikke at døe i Skjændsel, eller for ikke at falde i Fiendens Hænder?" vilde han uden Tvivl spørge. - Men maatte han ikke forfærdes, naar man svarede ham, at det næsten for det meste skede for et usselt Metals Skyld. De Midler, man tilforn har betient sig af, for at afskrække Menneskene fra at begaae Selvmord, vare i sig selv aldeles upassende. Den Levende kan ikke afskrækkes ved en Straf, som man paalægger den Døde, og den, der anseer Jorden for saa forhadt et Sted, at han endog ved et Selvmord vil løsrive sig derfra, kan umuelig bryde sig om den Vanære, som Mennesker, i hvis Selskab han føler sig martret, kunne tilføie ham. Men fordi det ligger i Tingens Natur, at man ikke kan eller bør straffe Selvmord, skal man derfor overlade dette skrækkelige Onde ganske til sig selv. Der maa ufeilbarlig gives Midler, hvorved det, om just ikke kunde forebygges, saa dog i det mindste formindskes, dersom Gjenstanden blev værdiget mere Opmærksomhed. Skulde det ikke kunne bringes dertil thi hvad formaaer ikke Mennesket, naar det alvorlig vil, – at adskillige ædle Mænd, gjennemtrængte af de varmeste Følelser for ulykkelige Brødres Lidelser, sammentraadte i et Selskab, som, under den helligste edelige Forsikkring om Taushed, indbød enhver, der gik frugtsommelig med det rædsomme Forsæt, at gjøre sig skyldig i et Selvmord, til i dets Kreds at finde Raad og Bistand? Hvor mangt et Menneske ombringer sig ikke selv, blot fordi han i fine mørke Timer mangler en Ven og Fortrolig, som kan bortdrage det Slør, der indbyller hans Forstand, som ved Bredden af det Svælg, han vil styrte sig i, kan række ham en hielpsom Broderhaand, O, der gives mange Ulykkelige, som med Glæde vilde kaste sig i en saadan Vens Arme, Mange, som vilde blive reddede paa denne Maade Men endog i sine lysere Øieblikke har man sjelden Leilighed til at aabenbare sit Hiertes Jnderste for en sand Ven; hvor meget sieldnere i de mørke, Fanatikere. Reppe kan noget cultiveret Land i Verden hjemsøges af noget større Onde end Fanatismen, denne Slange, som, naar den eengang har indsneget sig hos et Folk, udbreder sin Gift i alle Statsbestyrelsens Dele og hemmeligen bidrager til at undergrave dens fasteste Grundstøtter. Hvilken Kamp har Menneskeheden ikke i hele Aarhundreder maatte udholde for at sønderbryde blot enkelte af Hierarchiets Jernlænker, Hvor vigtigt er det da at vaage over, at de ikke smedes paa ny. Lad andre Folkeslag længe nok styrte sig ind i Overtroens mørke Labyrinth; i Dannemark, hvor Fornuften har tændt sin lyse Fakkel, ville vi seire eller falde for dens Rettigheders Haandhævelse. Jkke uden med et blødende Hjerte seer Sandhedens og Fornuftens Ven den berygtede Sværmer H. N. Hauge drive sit Spil blandt den Norske Almue ), og hans eneste Trøst er den, at man vist snart vil sætte Skranker for dette Menneskes Uvæsen. Men ogsaa bedrøveligt er det, at denne Sværmers Lærer fremtræder i Dannemarks Hovedstad og søger der at udbrede sine Lærdomme og Grundsætninger blandt den enfoldigere Deel af vore Medborgere. At see en forhenværende Præst offentlig fremstaae og i Aaret 1804 at ville udbrede H.N. Hauges eller deslige fanatiske Religionsbegreber i vor Hovedstad, at see ham gratis uddeele Skrivter, der ere skrevne i Hauges Aand, til alle Kongelige Casserner, Vagter &c. opvækker vel kun Latter, men en gyselig Latter, blandet med Harme over de mørke Udsigter, som i vore Dage fra flere end een Side aabnes for Menneskeslægtens Fremskridt til moralsk Fuldkom Han opholder sig i denne Tid i Jylland, formodentlig for ogsaa der at gjøre Proselyter. menhed. Kan den Skade, som tusinde Fritænkere skifte, vel sammenlignes med den, som en eneste Fanatiker formaaer at gjøre Og desuagtet forfølger man i mange Lande de første og taaler de sidste. O J, til hvis Omsorg Gud har betroet den skjønneste af sine Gaver. Menneskehedens Perfectibilitet, betænker, at Oplysningen først nyligen har begyndt at vise sig! Hegner om den spæde Plante, som saa let kan qvæles i sin Opvext, Standser enhver Fiende af Oplysningen i hans Kamp for Overtro og Fanatisme, Standser ham medens det endnu er Tid, det kunde ellers let blive for sildigt Afsked med det borgerlige Laane og Livrente Selskab for begge Kjøn.