Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-08-17
Aarsagerne til Selvmord ere, skjønt de alle forudsætte større eller mindre Anlæg til Hypochonderie, mange, og fortjente at undersøges i en egen Afhandling af større Omfang end nærværende Tidsskrifts Grændser tillade. Vi kunne inddeele dem i to Hovedclasser: de veconomiske og de moralske. De oeconomiske maa naturligviis i en Tidsalder, som den, hvori vi leve, udgjøre det største Antal. Mennesket behøver, som Goldsmith siger, kun Lidet her paa Jorden, og dette Lidet behøver det ikke længe; men Nydelseslysten er stegen til en saa høi Grad, at de Fleste miskjende Naturens nøisomme Fordringer, og forbittre sig selv Livet, for at gjøre Meget af hiint Lidet. For at kunne leve stort, det er, over sine Ævner, maa man anstrænge sig over sine Kræfter, udsætte sig for Farer, Ydmygelser og Ængstelser, der nedbryde den stærkeste Sundhed, svække Nervekraften og gjøre os tilsidst uskikkede til, med mandigt Mod at bære Livets virkelige og nundgaaelige Byrder. Derfra den Hypochonbrie, der, som oftest, er den eneste Arvelod, man efterlader sine Børn, hvilke ikke sjeldent i mange Led maa bøde for deres Forældres Feil. Blandt de moralske Aarsager høre især, skuffet Kierlighed, Skinsyge, Miskiendelse, Tilsidesættelse, Drillerie især i sit Kald og af sine Foresatte. En biographisk Gaade. Af Kongeslægt jeg er, min salig Fader En kjendte Gierrighed, thi ellers han - Det hver jo sagtens tænke kan Som kjender vores Nutids dumme Lader - En gyldne Vaaben havde ladet fare For Kobber-Skjold. - Jeg selv personlig af VanværEngang paa Ræve-Jagt min Broder skjød; Hver Christen tænke sig min haarde Nød! Jeg vilde, eller ej, jeg maatte, Liig den i Fare stædte Rotte, Flux flygte bort, og til et Land jeg kom Hvor Dronningen, ret smuk og from, Ei Nogen noget nægte vilde; Jeg anstod hende ikke ilde, Ja, hendes Hjerte kom i Brand, Og hun mig bod, hvad du let gjætte kan. Men jeg - vel ikke just af Dyd Var døv hver Gang hun raabte: lyd! Ja kold jeg var, som Juule=Snee, Og kold jeg blev. - Da saae jeg hende Barske Øiekast mod mig at vende, Og underligen sig at tee. Omsider hende udi Tanker randt, Hvorledes Potiphars saa snilde Mage, En List opfandt Da Joseph Kjoleflippen lod tilbage. Man her, hun sagde til sin Mand, Du ei dig forestille kan, Hvor næseviis Krabaten mod mig er; Han siger han mig har saa saare kiær At han ei uden mig Kan blive lykkelig. Den Konge, skjøndt han var et ærligt Skrog Og lod fast trende være lige, Dog Rynker paa sin Pande slog Og hørte man ham, opbragt, sige: Ei jeg ham nu guillotinere lader, Hans Blod jeg selv, vil ikke tappe af, Men jeg ham sender til din Fader, Og der han finde skal sin Grav. Dog jeg var snu og lugted Kruddet, Jeg med en Hestehandler prutted; Han sine Heste anbefaler, Og mig for tvende Rigsbankdaler. Vil overlade strax den Hest. Der mig mon hue allerbedst. Jeg saae da ved sin Krybbe staae Det Bæst, der blev af Blod frembragt I Helligdommens indre Vraae. Og neppe Bidselet er paa den lagt, For jeg det Monstrum, der saa gjerne Husere vil i godt Folks Hierne, Som kommer meget Ondt afsted, Men bliv for und Fornuft og træd, Udi mit Raserie anfalder, Og dræber det Saa peent og net - Nu raabte man Hurra, Bravissime, Og jeg af Glæde ret i Sjælen loe; Men, som desværre tit det gaaer, At hvo der troer, han sikkert staaer, J Dyndet dratter, aaber Ach og Vee! Saa maatte jeg og see, At Fiender i Skokketal stod frem, Og vilde mig i Knibe bringe, Dog jeg ved Snildhed vidste dem at tvinge, Med banket Troie hver sig listed hjem. Nu faldt mig ind et Togt at gjøre Til hine Damer, som Medlidenhed. Med noget Han=Kræ aldrig følede; J Klammerie med dem jeg ogsaa rager, Men ogsaa der min bittre Hævn man smager, Mit Kriger=Væsen jeg med dennem drev, Saa got, At de til Spot, Jeg Seierherre, blev. - Dernæst jeg mig da ægtevie lod Til en Prindsesse, udaf Kongeblod, Og levede med hende ret brillant Til Manden med sin Lee han fandt, Jeg burde hugges om, Og jeg til Radomantus kom. Nu var jeg død for denne Sinde, Dog ikke gandske: thi et Minde Hvori jeg lever, man mig reisede; Mit Øverste mod Skyen kneisede, Og Ribbeen gav man mig saa føre, At intet Puf dem kunde Skade gjøre; Og, skjøndt ei levende, jeg var Jeg for hver Uven blev en Skræk, jeg hav Det i min Bug, hvorfra Gud dig bevare, Og fra min Side lyned Død og Fare. Jeg kunde skride frem fra Syd til Nord Og Manden, som man troede saa stor, Man overgav udi min Varetægt; Dog jeg ei merkede den tunge Vægt, Og han, der fordum hersked over Andre, Hvor jeg befalede, nu maatte vandre. Jeg til et Hvilested ham bragte hen Hvorfra han neppe kommer her igjen.