Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-29
(Fortsættelse.) Hvad bliver nu Resultatet af disse Betragtninger uden dette at vi kunne erkiende; men ikke begribe det uendelige Væsens Tilværelse og Virksomhed; at vore Siæle maae føle sig giennemtrængte af en hellig Andagt, tabe sig i Beundring og Tilbedelse ved at tænke over Guddommens Rendelige Storhed; men at vi ikke formaae at gjennemskue den. At vi maae tænke og Verdens fordums Tilværelse, saaledes som vi tænke vor egen tilkommende vi ønske og vi haabe et evigt Liv men vi kunne ikke omfatte det med vore Tanker; vi rykke vor Tilværelses-Tid bestandig længere og længere fremad; men vi komme aldrig til Tidens Ende. Saaledes kunne vi uafladeligen tænke og Guds Tilværelse og Virksomhed længere tilbage i Tiden, videre udstrakt i Rummet; men vi komme aldrig til nogen Grændse. Vi maae tænke os en Række af Sole, eller en Verden bag ved den anden, og vi vove ikke paa at sige, at den vi sidst tænkte paa er den fierneste af dem Gud har frembragt; Vi tænke os en Verden eller en Tilværelsesmaade førend den anden, og vi kunne aldrig høre op og sige at denne var den første Gud frembragte; vi kunne blot sige, at enhver med Viisdom og til et Formaal indrettet Verden maae være et Værk af et fornuftigt Væsen. Anderledes kan det ikke heller være; thi det endelige Væsen kan ikke fatte eller udmaale det Uendelige; hverken i Tid eller i Omfang; men det maae tilsidst lade sine Betragtninger tabe sig i Guddommens Storhed; ligesom sine Blikke i Himmelrummets. Men det er ikke det endelige Væsens og ikke det tænkende Menneskes Kald, at udgrunde det guddommelige Væsen; men med Beundring og Taknemmelighed, med Tillid og med Haab at betragte dets Gierninger hvor Sløret løftes for dets Beskuelse; dette Slør ville vi nu forsøge paa at løfte saavidt vore Evner tillade os det. Men er denne Tanke og Verdens umaalelige Storhed ikke i sig selv en ængstelig istedet for en glædelig Forestilling, er den Følelse vel behagelig at være saa liden imedens alt er saa stort omkring os maatte man ikke befrygte at blive overseet og forglemt i en saadan Umaalelighed, eller at saa overmægtige Naturkræfter, som omringe os paa alle Sider, kunde hvert Øieblik sønderknuse os Der svares: Er der nogen Fare for Vanddraaben fordi den hører til Oceanet? Har Borgeren, nødigt at skielve fordi han hører til en stor Stad? Undersaatten fordi han er Medlem af et stærkt befolket Rige? Jo større den Tingenes Orden er man tilhører, jo meere maae vor Tillid og vort Haab vore. - Hvad er desuden ikke ængsteligt for Mennesket, ere vi ikke overalt omgivne med Farer, Vi boe i en faldefærdig Hytte, som Sygdommen lure paa hvert Øieblik at bringe i Uorden; Døden paa at nedbryde; vi ere omgivne med Dyr og med uforstandige og lidenskabelige Medmennesker, som kunne tilføie os den største Skade; vi leve i en Natur, som ofte bringes i Oprør og truer os med sine Angreb, vi boe paa en Jordskorpe, paa hvis Overflade Stormen raser, i hvis Afgrund Jlden brænder; vi svæve i Verdensrummet paa et Himmellegeme, som hvert Døgn vælter os omkring, og som fører os med sig i en uhyre Fart. – Men at skue ind i det umaalelige Himmelrum, det er ingen ængstelig; men en trøstende Forestilling; thi der see vi lutter Orden, Regelmæssighed og Harmonie der modtage vi den Overbeviisning, at der gives et aandeligt Væsen, som er ophøiet over Naturen og som den hele umaalelige Verden er underkastet, som har foreskrevet faste og giennemtænkte Love for alle Himmellegemernes Bevægelser; thi Viisdommens Spor øines overalt, – Store Plan af den evige Viisdom, som aabenbarer sig for vor Forstand i den physiske Verdens Jndretning. – Du er os Borgen for at samme Viisdom finder Sted i alle Naturens og alle Livets Forhold. – Lader os hæve vore Tanker fra Forestillingen om den guddommelige Aand, som den physiske Verdens Lovgiver til Forestillingen om at det samme uendelige Væsen er tillige Lovgiveren for den moralske Verden, saa vil vor Ængstelighed forvandles til en himmelsk Følese af Haab og Tillid. Underkaste vi os frievilligt hiin høiere moralske Orden, ligesom den physiske Verden maae nødtvunget adlyde den uendelige Lovgivers Bud, saa vil Lyksalighed blive vor Lod, som den er vor Attraae, saa vil den physiske og den aandelige Verden træde i den fuldkomneste Harmonie med hinanden; thi blive de aandelige Væsner gode, saa vil den omgivende Verden ogsaa blive lyksaliggiørende. O Held os da alVerdens Storhed er uendelig, for at vor Lyksalighed ogsaa kan blive det Tredie Kapitel. Om den physiske Verdens Beskaffenhed.