Berlingske Tidende, 1790-04-02
Slutningen af Rigsraadens Grev hermansons Tanker om Sverrigs Tilstand ved den opkomne ulykkelige Krig med Rusland. (See No. 26 af disse Tidender. Vor Opmarksomhed paa de ved Tyrkekrigen indtreffende Forandringer er og ligesaa nødvendig. En hastig Fredsslutning med Tyrkerne vilde giøre Fredsunderhandlingen med Sverrig, ulige vanskeligere, ligesom en Separatfred med den Romerske Keiser vilde forøge Ruslands Forlegenhed. Dette fortiener af muelig Opmærksomhed og at blive betragtet efter rigtige og ingen falske Efterretninger, af hvilke sidste Sverrig har allerede betalt alt for mange dyrt nok; thi omendskiønt Rusland mister endeel Folk i Krigen med Tyrkerne, saa siger dette dog intet en Rige, hvis Folkemængde forholder sig i Ligning med Sverrigs, som 2 3/4 til 27. Efter Ruslands nye Erobringer i Pohlen og Norden kan man sikkert antage dets Folkemængde for 27 Millioner Mennesker. Lad Rusland og have Mangel paa Penge, saa ere dog begge Rigers Hielpekilder meget ulige, og skulde vel Sverrigs Mangel være mindre, J denne Sammenligning kommer fornemmelig Sverrigs og Ruslands ulige Bekostninger ved Søerustningerne i Betragtning, da Rusland har langt flere Tilskud af Materialier o. s. v. end Sverrig. Fiendens Svaghed hielper os ikke, uden at vi befinde os eller sættes i Stand til at kunne drage Fordeel deraf. Saadanne Betragtninger maae gaae foran, uden hvilke man umuelig kan rettelig bedømme, hvad der skal skee og ikke skee, og uden hvilke alle Foranstaltninger ere frugtesløse og de anvendte Omkostninger bortspøgte. Jngen Svensk skyer Faren, naar det gjælder Kongens og Fædrenelandets Vel. J dette Tilfælde sætte de Svenske sig bort over alle Farer, hvilket altid er store Siæles Maade; men til umuelige Ting lade de sig ei heller bevæge; thi dertil ere de alt for oplyste. Afgiørelsen er i gode Hænder, da Rigets Stænder ville heri gaae deres Konge til Haande, for efter Muelighed at udvirke en hastig Fred. Men herved maae ingen Tiid spildes eller noget Middel forsømmes, for at bringe det saa vidt, at vi i alle Tilfælder kunne med bevæbnet Haand tvinge Fienden til at antage Fredsbetingelser. Denne Orden maatte ved i en saa vigtig Sag være den naturligste; men at udlede sig videre om Ting, som endnu skulle skee, vilde være overilende og imod saadanne Underhandlingers Natur. Naar kun Hs. Majestæt og Rigstænderne blive enige saavel om det ene som det andet, saa torde alt det, som nu synes uovervindelig vanskeligt, blive giørligt, og deres fælleds Hensigt omsider naae et forønsket Udfald. Sanheden skulde da skinne frem, Løgnen fortrænges og den enfoldige Hob blive bedre underrettet, end den nu er. Men sæt endog, at den ikke kunde styrte sig selv og Riget, og at Lovene og Sandheden tilsidst vandt deres Ret tilbage, saa paaligger det dog Rigstænderne, at sætte Lovene i deres Kraft igien, paa det at Landet og Folket ikke meere skal vederfares det, som allerede er overgaaet samme. Dersom en Plan til Gieldens Afbetaling er muelig, saa opkommer naturligviis Spørsmaalet og Visheden, at kunne udføre samme; thi uden denne vilde Riget blive endnu mere fordybet i Giæld. Endnu er intet gjort til Rigets Gavn, men det, som er skeet, geraader meget mere til almindelig Skade. En Tid af 3 Maaneder vilde neppe være tilstrækkelig. Jngen kan tvivle om, at jo Rigstænderne ønskede en endnu kortere Tid, dersom Forretningerne tillode det. Rigets Fald eller Ophielp vil denne Gang meget beroe paa Udfaldet af nærværende Rigsdag. En saadan Tilstand, som den nærværende, er imod alle Love, og efter vore samtlige Ønsker maatte den aldrig have havt Sted. Efter Tingenes Natur bliver den ikke destomindre, endog hos de indsigtfuldeste Mænd, roest af nogle og dadlet af andre. Den eller de, som ere Aarsag i Ulykken, ville visselig, hvad enten de vove at forblive i Landet eller begive sig bort, søge, at skyde Skylden fra sig og paa andre, ja det torde endog gaae saavidt, at de vovede at give deres Konge, deres Velgiører, Skylden, og tilsidst, i Mangel af anden Udflugt, Rigsstænderne, der ere sammenkaldte, for om mueligt, endnu at skaffe Hielp. Aldrig mangler det paa Tilhængere, som, naar det behøves, i det mindste kunne tiene som Redskabet, til at skiule vor grove Uvidenhed og Skam. Men saa lidet som dette kan virke hos nogen oplyst og veltænkende Borger, saa meget mindre maae det have Jndflydelse paa Rigstænderne naar de uden Hyklerie, men med Fortroelighed og Tilsidesættelse af det forbigangne nærme sig Thronen, for at bevidne deres Kummer over deres betrængte Fædreneland og Beredvillighed til at anvende alt hvad der staaer i deres Formue til sammes Redning, og desto trøsteligere kunne de sætte sig bort over al Frygt og hindringer. Lad der altsaa skee, hvad der vil, saa have dog Rigstænderne en god Samvittighed og fortiene hos Efterverdenen den Roes, at de i Troeskalmod deres Konge og Kiærlighed til Fædrenelandet lignede de res Forfædre, omendskiøndt nærværende Tidspunkt ikke var dem gunstig.