Corsaren, 1841-07-23
Sandfærdig Beretning om den Sensation, som "Corsarens" Frigivelse af Cancelliet opvakte hos Bladene, og deres Forhandlinger derom. Naar Bladene komme sammen om Aftenen, efter at deres Redacteurer og Udgivere have forladt dem, saa maa man ikke troe, at de ere saa stive og formelle imod hinanden, som de ellers synes at være, eller overhovedet ikke sige hinanden Andet end det, som deres Skribenter have hvidsket dem i Øret. Tvertimod - naar de om Aftenen ere alene, føre de undertiden ret en munter lille Passiar. Vi havde længe mærket dem dette af og besluttede at lure forleden Aften, da de Alle traf sammen med "Corsaren", første Gang efter at den var bleven frigiven af Cancelliet. Kl. 6 1/2 præcise kom Berlingsker. J Førstningen saae den ligesaa tør og alvorlig ud som ellers; men, da den mærkede, at der Jngen var i Værelset, kom der paa eengang Liv i den. Den reiste sig og gik hen imod Corsaren, idet den sagde: "Jeg maa jo ret gratulere Dem til Deres uformodede og uventede Lykke. J Sandhed! jeg gratulerer." - Corsaren reiste sig med megen Værdighed og svarede: "Jeg modtager Deres Lykønskning og takker Dem derfor; men, forsaavidt som De kalder min Frigivelse en Lykke, maa jeg protestere derimod, da Cancelliet jo ikke herved har handlet imod mig anderledes, end den ene Ven skylder den anden." - "Ven?" spurgte Berlingske, med kjendelige Tegn paa Tvivl. - "Ja, Ven," svarede Corsaren, "hvor længe skal min Stemme endnu være en Røst i Ørkenen? Har jeg ikke altid sagt, at jeg var Cancelliets Ven, og behøver De efter det nys Forefaldne noget yderligere Beviis for, at min Kjærlighed og mit Venskab møder Gjengjældelse?" - "Jeg kan ikke nægte det," svarede Berlingske, "De har Sandsynligheden for Dem. De vil altsaa fra nu af kunne betragtes som en Mand af Jndflydelse, som en Mand, gjennem hvem man vil kunne forebringe Ønsker og Længsler ...?" - "Tal ikke videre," afbrød Corsaren her, "jeg veed, hvad De vil sige. Lille Skjælm! (Corsaren nærmede sig ved disse Ord Berlingske og kneb den med en Beskytter-Mine i Kinden) Vi maae see at gjøre Udveie til et Ridderfors." - Berlingske vilde takke; men i dette Øieblik traadte "Dagen" ind. "Ah, god Aften, Hr. Justitsraad!" raabte Corsaren, idet den med en vis Nedladenhed gik Dagen imøde; "ja, ja, bliv ikke saa forundret. Vi skulle nok leve den Dag at see Dem som Justitsraad. Hvad jeg kan gjøre dertil, skal jeg, paa min Ære." - "Saa er det da virkelig sandt, hvad Folk mumle om!" udbrød Dagen; "ja, jeg har længe sagt det til min høistærede Collega her (som undertiden optager mine Efterretninger uden at nævne Kilden), at vi dog skulde erkyndige os om, hvorledes det egentligen har sig med denne Justemilieuhed - ikke fordi jeg jo kan klage: 2000 Rbd. aarligt ere gode Penge, men - Mere er dog Mere." - "Ja," sagde Corsaren, "det er ogsaa mit oprigtige Raad til Dem, at De søge at slaae om lidt efter lidt; men foreløbig kunne De Begge stole paa mig. De, Hr. Berlingske, skal blive Ridder, og De, Hr. Dagen, Justitsraad. Forlad Dem derpaa. Den Ting, er saa godt som afgjort." - "Endnu blot et Ord," sagde Dagen, medens endnu nogen Tvivl kjæmpede med Glæden, "hvorledes blev De egentlig saa gode Venner med Cancelliet? De har dog vist hemmeligt smidsket lidt for Medlemmerne .... Naa, nægt det blot ikke!" - "De fornærmer mig med disse Ord," udbrød Corsaren med en indigneret Mine. "Mit Venskab med Cancelliet er grundet paa gjensidig Agtelse, forlad Dem derpaa." - "Om Forladelse, om Forladelse!" raabte Dagen, og man gik nu over til at tale om andre Ting, hvorved man først afbrødes Kl. 9 1/2, da "Fædrelandet" og "Kjøbenhavnsposten" kom. - "Ah. god Aften, mine høistærede Venner!" raabte Corsaren, "værer velkomne i min Lykke!" - "Lykke!" sagde Fædrelandet stolt, den Lykke under jeg Dem gjerne. At kjøbe sig en Frigivelse ved at love, at man vil faae et betænkeligt Tilfælde - fy! det er ikke fair play. - "Lykke!" sagde Kjøbenhavnsposten, "ja, en net Lykke! Som om vi ikke kjendte dens Oprindelse! Jeg beskylder Jngen; men Folk have allerede længe mumlet om, at De har store Jndtægter; men Jngen veed, hvad De bruger dem til. Nu kommer denne Frigivelse.... men, som sagt, jeg beskylder Jngen." "Hør, mine Herrer!" raabte Corfaren nu forbittret, "ingen Beskyldninger imod min Ven Cancelliet! ingen Beskyldninger imod et saa ophøiet og ubestikkeligt Collegium! Jeg seer nok, at De ikke under mig min Lykke; men forlad Dem paa, at det dog er sandt: at jeg elsker Cancelliet saa høit, at jeg gjerne kunde sluge det, og at Cancelliet til Gjengjæld elsker mig saa høit, at det gjerne kunde sluge mig."*) *) Til Undskyldning for "Corfaren" at den ved denne Leilighed bruger det mindre poetiske Udtryk "sluge", maae vi anføre, at man jo i Almindelighed siger: De ere nærved at sluge hinanden af Kjærlighed.