Viborger Samler, 1784-09-13
Egennyttig. hed og Misundelse. en Fiendtlighed, som ideligen øves imellem et Menneske og et andet, foraarsages ved manges Begierlighed efter det, som alleneste saa kan besidde. Enhver Mand vilde være rig, mægtig og berømmelig; men Berømmelse, Magt og Rigdom ere aleeneste Navne, som have Henseende til andre Omstændigheder, og indbefatte. befatte en Ligning imod det større Tal, som lever ubekiendt i Underdanighed og Armod. Denne almindelige og uophørlige Begierlighed frembringer Forurettelser og Ondskab, af tvende bevægende Aarsager, Egennyttighed og Misundelse; ved den første haabe vi, at lægge til vor Eiendom hvad vi kan tage fra andre, ved den anden haabe vi, at lette den Følelse og Kundskab, vi have om vor egen Ringhed, ved at forringe andre, endskiønt vi selv vinde intet derved. Naar vi først betragte disse tvende vanartige og fordervelige Magter, da synes det rimeligt, at Engennyttighed har den stærkeste Virkning, og strækker sig videre. Det er let at begribe, at naar man finder Leilighed til at bemægtige sig hvad længe har været savnet, da maae det opvække en næsten uimodstaaelig Begierlighed; men den samme Attraa kan ikke antændes ved en forefaldende Magt til at ødelegge det, som giver andre Lyksalighed. Det maa være mere unaturligt, at røve for at vinde, end at ødelægge aleneste for at giøre Skade. Dog skulde jeg snarere troe, at den store Lov, som forpligter Menneskene til en indbyrdes Velvillighed, bliver oftere overtraad ved Misundelse end ved Egennyttighed; og at den største Deel af de Elendigheder, som foraarsages i Verden, enten ved at be rygte, rygte ulastelige Gierninger eller ved at forebygge og forhindre priselige Anslag, skeer af saadanne Mænd, som søge derved ikke nogen Fordeel for sig selv, uden aleneste at forgifte det Giestebud, som de selv ikke kan smage, og at forderve den Høst, som de have ingen Ret til at indsanke. Egennyttighed kan ikke strække sig uden til en meget snever Kreds. Der ere ikke mange, som kan haabe at nyde det Embede eller den Magt, som en anden fornedres fra, eller at faae Deel i Andres adspredte Formue; men Misundelses Herredom har ingen Grændser, saasom dens Magt behøver kun meget liden Hielp af udvortes Omstændigheder. Misundelse kan altid opvækkes ved Ørkesløshed og Hovmod, og paa hvad Sted vil disse ikke findes, Egennyttighed udkræver nogle Egenskaber, som alle ere ikke begavede med. En andens Ødeleggelse vil ikke blive ham til nogen Nytte, som har ikke Forstand og Skiønsomhed til at passe paa sin Fordeel, Mod til at benytte sig deraf, og Flid og Færdighed til at forfølge den. Men Misundelses koldsindige Ondskab kan yttre sig hos dem, som ere dumme, dorske og feige. Den, som falder for Egennyttigheds Overlast, han bliver sønderrevet af hungrige Tiger Dyr; han kan blive sine Fiender vaer, og giøre Modstand. Den, som omkommer i Misundelses Baghold han bliver ødelagt ved ukiendte og usynlige Morder og døer ligesom den, der qvæles ved en forgiftig Damp, uden. uden at kiende sin Fare, eller kunde giøre Modstand. Egennyttighed kan sielden søge sin Fordeel, uden at vove noget. Den som haaber at vinde meget, maa gemeenligen være i Fare for at tabe noget; og dersom han vover at angribe en Overmand, bliver han knuset uden Redning, dersom han ikke vinder. Men Misundelse kan yttre sig uden Bekostning eller Fare. At udsprede Mistanke, at opfinde lognagtige Beskyldninger, at udbrede Bagtalelse, udkræver hverken Arbeide eller Mod. Det er let for den, der opfinder en Løgn, hvor skammelig den og er, at vogte sig for at blive røbet, og der behøves kun meget liden Flid til at faae den udbredt. Misundelse er næsten den eneste Last, som kan øves paa alle Tider og paa ethvert Sted; det er den eneste Passion, som kan aldrig ligge stille formedelst Mangel paa Opirrelse; dens Virninger kan derfor allevegne kiendes, og dens Anfald maa altid frygtes. Det er umueligt at nævne et Navn, som ved en eller anden god Egenskab er blevet berømmelig, uden at nogen hemmelig Fortrydelse og Fiendskab vil udbryde. Dette skeer saa jevnligen, at vi ofte ikke give Agt derpaa; vi betragte ikke, hvor skammeligt og vanartigt det er, førend vi selv føle Virkningen, deraf. Naar et Menneske, som har aldrig givet Ondskab nogen Aarsag til Forfølgelse, uden ved at stræbe efter, at overgaae andre i noget got og priseligt, finder at han haves og efterstræbes af en Mængde, som han aldrig saae, med al den bittre Uforsonlig. hed, som personlige Forurettelser kunde opvække; naar han merker, at Raab og Ondskab hidses paa ham som en offentlig Fiende, med alle de listige Rænker, som Bagtalelse kan opfinde, naar han hører, at hans Families Vanheld, eller hans Ungdoms Daarligheder udraabes i Verden, og enhver Feil i hans Opførsel, eller naturlig Mangel giøres større eller latterlig; da lærer han at fatte Afskye for disse listige og lumske Trækker, som han tilforn kun loe ad, og merker, hvormeget lyksaligere Menneskenes Liv vilde blive, dersom Misundelse blev udrøddet af deres Hierter. Misundelse er visselig et haardnakket Ukrud i Sindet, og lader sig sielden dæmpe ved Philosophiens Dyrkelse. Jmidlertid ere der dog nogle Betragtninger, hvilke, naar de omhyggeligen blive ind plantede og flittigen vedligeholdte, maatte med Tiden tage Overhaand og undertrykke den; efterdi ingen kan vedligeholde den for Lyst, saasom dens Virkninger ere aleneste Skiendsel, Angest og Uroe. Denne Last, frem for alle andre, kan ikke bestaae med et Menneskes Carakteer, der er skabt til at leve i Samqvem med andre; thi den lader sig ved meget svage Tillokkelser forlede, til at opofre baade Sandhed og Kierlighed. Den, som udplyndrer en rig Naboe, vinder saameget, som han tager bort, og forbedrer. forbedrer sin egen Tilstand i samme Grad, som han forringer en andens; men den som forderver en andens blomstrende gode Navn, han kan ikkun vente, at hans eget Navn og Rygte vil vinde et meget lidet Tillæg derved, saa lidet, at det kan give ham meget liden Trøst til at veie op imod den Skyld og Misgierning, hvorved det forhverves.