Aalborg Stiftstidende, 1827-09-27
Heltebundgarns Fiskeriet var ogsaa endnu forrige Aar meget indbringende; men da disse Fiske i afvigte Vinter, ligesom Skallerne i den næst forrige, stimlede i stor Mængde ind i Bugterne, hvor de stode sammenvakkede, og lode sig fange med Hænder, eller fryse fast i Jsen, saa er det meget at befrygte, at ogsaa de endskjøndt de kunne taale et saltere Vand end de forbenævnte Arter, dog nu have ligget under for det forandrede Klima; thi man har den hele Sommer ikke fanget en eneste Helt, og endnu i dette Efteraar er kun enkelte sporet i Bugterne, hvorhen de allerede i August Maaned pleie at begive sig, men disse Enkelte bevise allerede, at Slægten ikke er ganske uddød, eller og, at Helten er en Trækfisk, hvormed Havet aarligen forsyner os, hvilket de Naturkyndige paastaae. Anmelderen som selv har havt nogen Tvivl i denne Henseende, ønsker af sit ganske Hjerte at blive overbeviist om sin Menings Urigtighed. Endnu forrige Vinter fangedes med Lyster paa Jsen, en stor Mængde Aal, og dette Nærings Middel blev for mange fattige Familier et Redningsmiddel mod den truende Hungersnød, ja Aalefiskeriet med Krog har endog i afvigte Sommer lykkedes temmelig vel; deri, mod synes det vigtigste Redskab, og som vist indbragte ni tiende Dele af den aarlige Fangst: Pulsvaaderne, for Eftertiden at blive et ganske unyttigt Redskab -Man har i denne Sommer ikke kunnet betjene sig deraf, og de stakkels Fiskere fra Agger og Harboøre maatte gaae Hjem længe førend Fisketiden var tilende, fordi den usle Fangst ikke lønnede Umagen - Aarsagen hertil var for en stor Deel den uhyre Mængde af Søe vabler, eller som de og kaldes, Manædere, som inddreve fra Havet, opfyldte Fjorden, og fyldte Garnene, saa at Aalen derved afskrækkedes fra at gaae ind i Rusen, og disse betyngede de svage Fiskeredskaber, saaledes at de sprængtes ved Optagelsen. Fiskerne ville ogsaa have bemærket, at Liimfjordens Vand nu er langt klarere end det nogensinde forhen har været, hvoraf de formode, at Aalen der bedre kan skjelne de paa Vandets Overflade værende Gienstande, ere blevne frygtsommere, forstikke sig i Mudderet, og saaledes undvige den for dem opstillede Snare. - Det Gjengjæld, som Havet igjen har givet os for dette vigtige Rov, er foruden de foromtalte Søevabler, nogle enkelte smaa Torsk og Kuller, en Mængde smaa Flyndrer, som end nu kun opholde sig paa Fjordens vestlige Side, samt en egen Art af Ræger, med et bredt og fladt Hoved, Øinene indfattede i Skallen og anbragte foran i Panden, under Halsen et Par vifteformige Finner, og som afkogte antage en askegraae Farve og en flau Smag. - Jmidlertid bør man dog ikke tvivle om, at jo Naturen Tid efter Anden vil give os nogen Erstatning for det Meget den berøvede os. Det Baand, hvormed Havet har formælet sig med Liimfjorden synes nu at være uopløseligt; thi der behøvedes enten en nye frygtelig Naturbegivenhed, eller flere Aarhundreders forenede Bestræbelser, til igjen at opføre den Dæmning som den paa en eeneste Nat nedbrød. Vandet vil altsaa bestandig blive salt, og Fjorden et behageligt Opholdsted, for mange Slags Havsiske, hvoraf endnu kun faa ere indkomne igjennem den nye Kanal. Pulsvaade Fisketiden vil maaske forandres fra Midsommeren til det tidlige Foraar eller sildige Efteraar, hvormed man har besluttet at anstille en Prøve saasnart Søevablerne ere forsvundne; men skulle dette Fiskeredskab ikke meere findes anvendeligt, saa vil Skarpsindigheden og Trangen dog vel udfinde andre Midler til at bemægtige sig den Rigdom af Aal som Fjorden endnu frembyder. De fra Jndividuer af Fjordsiske, som endnu have overlevet Revolutionen, og hvis Forældre sikkerligen nedstamme fra Havet, saasom Abørren, Øreten og Helten ville igjen forene sig, deres Afkom blive climatiseret, og Fjorden igjen paa nye befolket. Kun Skade, at dette Haab først smiller de kommende Slægter imøde. Prolog, i Anledning af Hs. Kgl. Høihed Prinds Christian Frederiks Fødselsdag, fremsagt i Horsens, den 19de September 1827. Som Gud os gav i Sjette Frederik, En Fader, som ved Godhed Landet glæder, Saaledes og i Christian vi sikEn Stjerne, som sit Lys i Norden spreder; Guds Haand paa Danmarks Himmel den har tændt, Af Kjærlighed dens gyldne Straaler flamme, Glad Dannerfolket tidt har seet og kjendt: Dens Jld er af den oldenborgske Stamme. J Nattens Mulm, naar Kummers blege Søn Omvandrer mørk i Sind, med Graad i Øie, Medlidende den lyser dobbelt skjøn, Thi dobbelt Kraft den skjænktes fra det Høie Og, hvor det gielder Viisdom, Grandsken, Kløgt, Dens Skin betegner Vei til Kunsters Bue, Med Kraft og Held den ofte har forsøgt, At brænde der med størst og klarest Lue. Ja, Christian, Du Stjernen er i Nord! Hver Danboe Dig med Fryd i Glandsen skuer, Og føler stolt sig af sin Fødejord, Fordi Du skjønnere end andre Stjerner luer. Liig Frederik den Sjette eiegod, Som Drot, vi Dig engang paa Thronen tænke, Med Fjerde Christians Viisdom, Kraft og Mod Vi see Dig Held til Dannerfolket skjænke. O, elskte Dag, hvorpaa hans Lys blev tændt, Smiil ofte Fryd i Kongeborgens Sale! Gud, Lad en Straale, fra hans Jndre sendt, Oplyse tidt vort kjære Danmarks Dale! At længe vi ved ham os fryde kan, Tidt favne denne Dag i Morgenrøden, Og vise rørt vor elskte Christian, Vor Kjærlighed, der udder først - med Døden J. Müller.