Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-10-23
Fædrelandet. Stænderforsamlingen i Slesvig. J Sagen om almindelig Værnepligt vedtoges med 27 Stemmer imod 13, at Jøderne ikke skulde underkastes Værnepligten. Den der fornemmelig talte herfor, var Pastor Lorenzen; han meente, at der imod Jødernes Deeltagelse i Krigstjenesten især var 3 Grunde, der hver for sig, som og tilsammen, indeholdt et afgjørende Moment imod denne Deeltagelse. For det første kom Forholdet med Sabbathen i Betragtning. Skulde man tage Hensyn til deres Sabbath, saa vilde dette medføre alle Slags Misligheder for Tjenesteen; paa den anden Side vilde det synes at være en Jndskrænkelse af Religionsfriheden, naar Man ikke tog Hensyn dertil. For det andet vare Jødernes Spiselove en Hindring, for Krigstjenesten. Jøden torde ikke spise med de Christne, han blev derved ureen. Det Kjød, som han spiste, maatte først prøves af en Schächter, om det slagtede Dyr ikke havde en eller anden organisk Feil. Dernæst var Flesk en sædvanlig Spise for vore Soldater; Jøderne turde som bekjendt ikke spise Svinekjød o. s. v.,der behøvedes ikke her at gaae nærmere ind paa andre af Jødernes Ceremoniallove, der herved kom i Betragtning. For det tredie, den rettroende Jsralit, og dertil hører her tillands de fleste, ikke de Jøder, der hengave sig til en huul Deismus, havde intet Fædreland. Overalt ansaae han sig som en Fremmed, hans Længsel stod til det forjættede Land; han haabede, at hans Folk engang i Tiden atter vilde komme i Besiddelse af dette Land, og dette vilde blive det første og mægtigste Land paa Jorden. Vilde man ogsaa ansee dette Haab som et falsk Haab, saa var det dog forhaanden, og besiælede deres Liv. Allerede af den Grund var der ingen Fædrelandskjærlighed, den første Betingelse for et nationalt Værnesystem, muelig hos dem; det beroede paa en indre Usandhed, at antage denne hos Jøderne. Den forrige Taler havde talt meget om Jødernes krigeriske Mod; man kunde rigtignok ikke nægte, at enkelte Jøder havde Mod, men i Almindelighed var Erfaringen derimod, og Jødernes Feighed var bleven til et Ordsprog. J 3die Mose Bog, Cap. 26, indeholdtes der en Spaadom af Herren over Jødernes Adspredelse. Det heed der: "Og anlangende dem, som blive tilovers af eder, dem vil jeg gjøre saa blodhjertede i deres Fienders Lande, at et rystet Blads Lyd skal forfølge dem, og de skal flye, som man flyer for Sværd, og falde naar ingen forfølger dem." Det synes i Sandhed som om dette saa temmelig var gaaet i Opfyldelse. Naar Marschal Massena var bleven anført som et Exempel paa jødisk Heltemod, saa var dette intet gyldigt Exempel; denne var, som bekjendt, voxet op i en Tid, der beherskedes af Frankrigs Encyelopædister, i den franske Revolutions Tid, i hvilken en alvorlig religiøs Opdragelse havde hørt til Sieldenhederne, og hvor man var forfalden til en fuldkommen Atheismus. Massena var ingenlunde et roesværdigt Exempel paa en Jøde, bekjendt var hans Hang til Bedrageri og hans umættelige Havesyge med hvilken han havde skrabet alt til sig; bekjendt var det, at Napoleon havde budet ham Millioner, naar han dog vilde afholde sig fra sine enorme Underslæb. At Jøderne havde væsentligt bidraget til Tydsklands Befrielse og vel endog i Frihedskrigen gjort Udslaget, kunde ikke indrømmes. Det vilde være paa en høist uretfærdig Maade at formindske de tappre tydske Troppers Krigerære, som dengang havde kjæmpet for Fædrelandet, om man ogsaa billigviis maatte indrømme enkelte Jøder deres Fortjenester. Naar Talen var og Jødernes krigerske Mod, pleiede sædvanlig ogsaa Exemplet fra Citadellet i Antverpen under General Chasse at blive anført. Det undrede ham, at den forrige Taler ikke havde beraabt sig herpaa. Men i dette Tilfælde havde det, som i de fleste andre Tilfælde, gieldet at døe, eller at være ret tapper."