Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-03-09
De forløbne Aar af det indeværende Seculum have virket skrækkeligen paa Menneskene i de fleste Stater af Europa. Stærkt spændte og ligesaa stærkt skuffede Forhaabninger; hele Familiers Omstyrtning og Forvandling fra velhavende Folk til Betlere, Forvirring i Forhold, som saa Manges, Lykke beroede paa, og hvilke de deres hele Liv igjennem byggede paa, som paa en urokkelig Klippe alle saadanne sørgelige Omvæltninger maa have virket rædsomt paa Gemytterne, og i en saadan Forstemning er det meget naturligt, at det beklemte Hjerte og den exalterede Phantasie tage deres Tilflugt til Overtro, for at finde i overnaturlige Kræfter den Lindring og Trøst, som de forgieves søge i de naturlige. Dertil kommer Overspændthed i Begreberne ved Følerie, sværmeriske Skrifter, overdreven sandselig Nydelse og deraf flydende Nerveslaphed. Hvad Under, at Mange i saadanne Tider tye til Spaamænd og Spaaqvinder, der ved deres Kort- og Kaffekonster forstaae at drage Tæppet for vor fremtidige Skjebne til Side, og, lig en anden Sibylle, ville raade os, hvorledes vi skulle væbne os mod Vanhelds hemmelige Pile? Neppe kan der tænkes større Bedragere end saadanne Spaamænd og Spaaqvinder, der, trods Tidsalderens forroste Oplysning, drive paa deres lønlige Trefod, urevsede deres Spil i de fleste store Stæder. J min Barndom har jeg selv været Vidne til, hvorledes et saadant Orakel raadspørges. Hos mine Forældre tjente en Matrone, der selv i sine Fritimer morede sig med at spaae af Kort og Caffegrum. Et andet Fruentimmer betroede hende den Hemmelighed, at hun havde en Kjereste i Jylland, om hvis Troskab hun ønskede at overbevise sig. Matronen raadte hende at følge med til en Spaakone, hun nøie kjendte, som nok vilde oplyse hende om det Hele. En vis Dag blev bestemt, hun gik op med hende til Oraklet og tog først Spaakonen i Eenrum, sagde hende at Fruentimret vilde spaaes, fortalte hende, at hun havde en Kiereste i Jylland, og alle de med hendes Forlovelse forbundne Omstændigheder. Efterat denne Forberedelse var skeet, blev der kogt Caffe, da denne var drukken, begyndte Spaakonen med en meget vigtig Mine at anstille Betragtninger over Figurerne i Caffegrumset, og spurgte nu den Nysigne, om hun ikke havde en Kiereste, om han ei var saa og saa gammel o. s. v. Den Enfoldige, som ganske forbausedes ved at høre, at Konen kjendte saa nøie hendes Forhold, og var dum nok til ikke at indsee, at hun i Forveien var underrettet derom af den foregivne Veninde, lod sig nu forkynde sin fremtidige Skjebne, som Kjerlingen læste i Caffegrumsets hemmelige Chiffersprog. Prophetinden var imidlertid billigere end den sibylliske, thi hun lod sig nøie med fire Mark Dansk. Saa latterlig som Sagen er i sig selv, har den dog ogsaa sin meget alvorlige Side. Ei at tale om det Strafværdige i, at gjøre saadan Overtro til en Næringsvei og benytte sig af lettroende Menneskers Svaghed, saa kunne saadanne Spaadomme, naar de bebude noget Ufordeelagtigt, tillige have en høist sørgelig Jndflydelse paa nerve svage Mennesker. Man vil paastaae, at Frugtsommeliges og Andres Død virkeligen allerede have været en Følge af deslige skjændige Prophetier. Jkke Lovene, ved Straffe, men Folkelærerne, ved kraftig Tale, burde søge at bekjæmpe al saadan Overtro, og derved vilde de udrette langt mere, end ved at tale om Gienstande, der ofte ligge aldeles uden for deres Sphære. Det er iøvrigt besynderligt nok, at den dyriske Magnetisme, som ellers enhver Overtro er saa velkommen, endnu ikke har søgt at forsvare Spaadomme af Kort og Caffegrums. Honneur og Honneurs. Et og det samme Ord, men dog meget forskjelligt i sin Betydning, Holberg har havt megen Honneur af sine Forfatterarbeider; men der vistes ham store Honneurs, da han var bleven Friherre. Carnot siger i sit Mindeskrift til Ludvig den Attende: "Honneur er Aarsag til alt det Store, der skeer i Verden; Honneurs ere et Bevis paa Gunst, og oftere et Tegn paa Jntriquer og uværdige Høfligheder, end paa sande Fortjenester. Honneur vækker en ædel Kappelyst; Honneurs en lav Skinsyge. Det Fordeelagtigste, man kan sige om Honneurs er, at de ikke ligefrem ere uforenelige med den sande Ære, men et Menneske, der, efter den almindelige Mening, er gemeen, smudsig og vanæret, kan dynge paa sin Person alle Værdigheder, Ordener, kort, alle Honneurs, medens en beskeden Mand, fuld af Redelighed, Dyder, Talenter og sand Ære, af alle de Udmærkelser, man kalder Honneurs, ikke besidder en eneste. Honneur boer i den, der har vidst at erhverve den; Honneur forsvinde, naar man trækker Kjolen af den, der bærer samme. Men ulykkeligviis gjøre hyppigen Honneurs i Mængdens Øine Honneur, for hvis synlige Tegn de skulde gielde, overflødig.