Norske Intelligenssedler, 1772-07-08
Jntelligenz. Nord. No. 28. Onsdagen den 8 Julii 1772. Fortsættelsen af forrige Uge. Byen - nei, nei, ikke her, langt fra. Her synes næsten heele Naturen at være øde, men Takt og Regler og Skruer har opfyldt det Tomme. Børn og Pøbel har kun endnu noget lidt tilovers av den Ret at røres av fornøyelige Tilfælde og at yttre sine gladige Følelser i en ukunstlet Moroe. Fy, hvem vil være Barnagtig, hvem vil være Pøbel, Jngen; Alle ville være Voxne, alle Fornemme. Altsaa maa man nægte sig det Gode at leve for at vise at man veed at leve. Er dette ikke forstaaeligt, ikke naturligt forklaret? – Jkke! - ej, det er dog tegnet rigtigt efter Originalen; det maa da i sig selv ikke være ret forstaaeligt, ret naturligt at være saa fornemSaammen, nogle faa ere det ikke heller; de tænke friere, og rive sig tappert løs fra Moden, denne frygtelige Magt for smyende Siæle, Men disse Vovehalse, Vædem! Dog, ved disse kjække Formænd holdes endnu denne Blomsternes Fæst og Løvsalernes Høytid nogenledes ved lige Hvilken Synd at den gandske skulle indstilles, Synd? - ja i Sandhed. Den er dog saa behagelig, saa munter, saa oplivende, at ingen er det meere, og jeg vædder den er een af de ældste og uskyldigste Høytider i Verden. Hvorledes? – Jo Herre, Man har gandske vist holdt den længe førend der blev tænkt paa nogen St. Hans; De følge mig, og jeg skal leede Dem ved jævne Slutninger til denne Sandhed. Fra de allerførste Tider af har jo Dagen engang om Aaret været den allerskiønneste, og Natten allermeest mild og lys, og opfyldt med de sødeste Uddunstninger, det er, Solen har stedse een Tid om Aaret været paa det høyeste og allermeest virkende. Jorden, besvangret af denne, har pralet med tusinde tillokkende Yndigheder, med tusinde Frydetegn til det rigeste Haab, og Landmanden har derover været saa glad, saa glad som en Brud der er vis paa sin Lykke. Men, Glæden trives aldrig ret allerne. Man har da kommet sammen for at forene sine kildrende Følelser, og hvad følger, Man har fundet paa alt det man troede der kunde udtrykke, udbreede og vedligeholde dem. Nu videre op. Hvad meener De om Adam og Eva, Skulle disse delige Første ikke have været hierteglade over at see Sool og Marker saa glimrende og saa leende igien som de saae dem den allerførste Gang, Skulle de ikke have sprunget, løvet og krandset, spøgt og spillet i en salig Henrykkelse, Skulle de ikke have udmærket denne velgiørende Tids-Punkt, og ophøjet den til Rang av en Fæst, denne som var saa værdig at være det, og skulle de ikke have fornyet den ved et hvert nyt Aar, Jntet falder vel lettere i Deres Begreb, min Herre, og nu er jeg dristig nok til at sige Dem, at denne Høytid er kun et eneste Aar yngere end Verden. De seer nu selv dens Oprindelse, og De indseer tillige Grunden til de første uskyldige Sværmerier paa denne fortryllende Aften. Vi vende os nu tilbage om De saa behager, og vi gaae ned ad igien til indeværende Aar 1772. Dette er 5739 Aar gammelt i Verden, og paa et Aar nær er vores Fæst ligesaa bedaget. Den er altsaa, hvad jeg før sagde, en av de ældste, og dette tilstaaer De mig; men av de uskyldigste - nu, nu, De agte Puderet. De være kun ikke stivtroende, egensindig og haardnakket paa en Fordom, fordi den har Hævd i Landet. Her ere mange Fordomme og Meninger, som burde miste deres Odel, udsiges og forjages. De være billig og jeg skal være det samme. Jeg skal strax sige Ja til, at de første uskyldige Sværmerier ere noget vanartede. Jo længere fra Kilden, jo mindre Reenhed. Men, kommer hid, J Hyklere, med Eders Bededags Aften, med den stille Uge. Paa Eders Samvittiged! holder J og disse alletider reene og ubesmittede, med Bøn og med Faste? Trækker Floret til Side og løfter Maskerne av; Sandelig, sandelig jeg siger Eder: den enkelte og tanse Sammenkomst er ofte meere tvetydig end en folkerig og stødende Samling: Mod mange at disse alvorlige Aftener er den lystige St. Hans Aften vist nok Uskyldigheden selv. Seer De, min Herre, var dette ei let beviist, og var det da ei Synd at denne vakre Aften skulle hæves, Var det ikke en Ugudelighed ei at skiønne paa Himmelens Velgierninger, og at yttre sin Glæde derover, Nok at Dagen efter er vanhelliget, denne som var saa tienlig at hvile ud paa hiemme eller i Kirken efter Behag og Leilighed. Havde det ikke været bedre i en vis Henseende at afskaffeNytaarsdagen, hvilken de Andægtige selv misbruge til Flugt og Uroe, paa hvilken Narrerne løbe sig hæse og lyve sig matte, og paa hvilken de Skiønne fryser i Folder for at være peene og høslige, Men, lad St. Hans løbe væk med sin Dag, siden han nu har udtient Farvel med ham i al Evighed! Mange lættes derved; Fæsten bør derfore ikke avskaffes. Nei Tak, J Misundelige! J Knurrepotter. Den er grundet i Naturen. Aftenen skal aldrig glemmes, denne frydefulde Aften med den yndigste Nat Nei, ikke saa længe der er Sool og Ungdom, og Løv og Blomster, og Viin og Krud til, og dette varer nok ud indtil at Elementerne smælte sammen, og hele Jordkloden skal brænde som en Tiære-Tønde. Ja! saalænge skal denne herlige Aften mindes og være høytidelig for alle Slægter, og saalænge jeg er til skal jeg stedse holde den høyt og i Ære, og imidlertid leve Min Herres, Ven og Tiener.