Aalborg Stiftstidende, 1844-11-05
Etatsraad Bangs Foredrag lyder saaledes: Den ærede Forsamling vil vistnok erkjende, at det har nogen Vanske lighed i sit Gjensvar at ordne alle de Puncter, som her paa een Gang ere bragte under Discussion. Jeg maa derfor bede det undskylde, dersom mit, naturligviis uforberedte Gjensvar paa hvad nu her er fremkommet, savner det Sammenhæng, som jeg ønskede at give det. Det, der forelligger Forsamlingen, er Spørgsmaalet og Jndgivelsen af en Adresse hvori Folkets Stemning skulde udtales, og det er derhos af Proponenten bleven antydet, at den skulde udtale loyale Følelser. Jmidlertid er man, og det var vel ogsaa uundgaaeligt, gaaet ind paa de enkelte Facta, der skulde begrundden almindelige Stemning, der skal herske i Folket, og paa den Maade maatte man, saaledes som ogsaa skeet er, fore ind paa en Discussion, der har berørt næsten alle de vigtigste Gjenstande, hvorom Forsamlingen tidligere har petitioneret, saavelsom de maaskee endnu vigtigere, hvorom Andragender allerede i denne Saison ere indgivne til nærværende Forsamling. Jeg skal nu bestræbe mig for ganske kortelig at udtale mig om, hvad der i de foregaaende Tale, res Anførte af mig ansees for sandt; thi jeg vil optage en foregaaende Talers Ord, om enhver Deputerets Pligt at udtale, hvad han holder for sandt. Jeg holder det da forsandt, at det af Landets dygtige og forstandige Mænd, eller idetmindste den store Pluralitet af disse, ansees for meget beklageligt, at Stændernes Andragender angaaende de finantsielle Anliggender ikke have havt større Virkning. Dertil maa jeg ogsaa frit føie, at et har gjort et meget ubehageligt Jndtryk, at man, efterat Kongen, ved at udgive Finantsbudgettet, uden forud derom at høre Stænderne, havde opfordret disse til at indkomme med deres bemærkninger derved, sigende, at disse, forsaavidt de vare grundede, ligefuldt skulde blive prøvede, skjøndt Budgetterne alt vare udfærdigede, desuagtet har imødegaaet Stændernes med megen Moie og Flid samlede bemærkninger saa løst, som det af Svaret til den sidste slesvigske Forsamling, paa dens derom gjorte Spørgsmaal, er klart at være Tilfældet, navnligen med Hensyn til Andragenderne og Udarbeidelse af en Appanagelov og Fremlæggelse af Pensionslisterne. Jeg er vel villig til at erkjende, at Besparelser af synderlig Betydning ikke i Øieblikket kunne indføres; men der kan dog træffes Foranstaltninger som de nævnte, der i Fremtiden kunne bevirke Besparelser; og paa Andragender herom er der da kun svaret: at det ikke er fundet passende, at gaae ind derpaa, eller lignende. Paa en Besvarelse af de af Stænderne paaberaabte Grunde, navnlig paa Henviisningen til selve Kongelovens Bestemmelser og Appanagerne, har man aldeles ikke indladt sig. Jeg holder det fremdeles for sandt, at den factiske Censur, som er indtraadt ved den administrative Anvendelse af Lovbestemmelserne og politiske Efterretningers og Raisonnements Optagelse i Bladene, har gjort et dybt Jndtryk paa Folket, men afseer, vel at mærke, ganske fra Spørgsmaalet og Cancelliets Competence eller Jncompetence, naar jeg her indrømmer, at det er et Factum, at denne Censur har gjort et dybt Jndtryk. Je erkjender dernæst ogsaa, at de Begivenheder, der, efterat vi sidst her vare samlede, fandt Sted i den slesvigske Stænderforsamling i 1842, her i Østifterne have fremkaldt den samme Harme, som hos alle danske Mænd, over den Maade, hvorpaa enkelte Mænd behandlede den danske Nationalitet, den samme Harme over, hvorledes hele den slesvigske Forsamling optraadte under den i hiin Session opstaaede Sprog, strid. Jeg tør ei heller nægte, at den Bestemmelse, som iaar foreløbig blev tagen om det danske Sprogs Brug i den slesvigske Forsamling, gjorde et beklageligt Jndtryk, skjøndt jeg maa modsige, at dette Jndtryk kan sammenlignes med det, som fremkaldtes ved hiin første Tilsidesættelse af den danske Nationalitet og det danske Sprog. Endnu vigtigere er det, at der hersker en sand, virkelig Uro og Bekymring hos tænkende Medborgere for Statseenheden, at de statsopløsende Tendentser, den Tilbøielighed til Afsondring fra Kongeriget, idetmindste i flere af de vigtigste for alle Statsdelefælles Anliggender, der viser sig i Hertugdømmerne, have vakt Uro og Bekymring. Og endelig, jeg bør, naar jeg skal udtale min fulde Overbeviisning uden alt Tilbageholdikke undlade at tilføie, at man overalt har frygtet for en vis Svaghed hos Regjeringen, og at isærdeleshed den vaklende Maade, hvorpaa Regjeringens Organer, de kgl. Commissarier, i de tidligere Stænderforsamlinger have troet at burde yttre sig i Henseende til Statseenheden og Arvefølgen, har vakt Bekymring for, at Regjeringen ikke selv turde ansee sig for Herre over disse Forhold. Her ville vel Mangel af den ærede Forsamlings Medlemmer svare mig: Nu vel, lad os da indgaae med en Adresse, hvori det af Dig saaledes Fremhævede udtales; det kan være meer end Nok. Men vi tør ei fordølge hvad der er Sandhed fra den anden Side, og jeg skal nu tillade mig at forelægge Forsamlingen hvad jeg mener, at der fra denne Side bør erkjendes i Adressen, naar jeg ei skal modsætte mig dens Jndgivelse, Jeg mener da, hvad først Pressefriheden angaaer, at det maa erkjendes at staae ganske uafgjort, om Cancelliet har overskredet sin Competence, og at det snarere maa antydes, at der meer er Grund til at søge en Forandring i det Bestaaende, end til at besvære sig over Overtrædelse af Lov bestemmelserne. Jeg mener nemlig, at det er meget rimeligt, at Forsamlingen kunde komme til et saadant Resultat, og jeg finder det fast uforsvarligt her under en saa løs Behandling af Sagen, som under Adressediscussionen kunde blive den tildeel, at udtale sig som skeet er af de foregaaende Talere, som om Cancelliets Adfærd var lovstridig, jeg for min Deel er overbeviist om, at Cancelliet har meent, at være i sin gode Ret og at have handlet til Landets Bedste. Man bør derfor i ethvert Fald i Adressen indskrænke sig til det Factum, at den stedfindende Censur har gjort et uhyggeligt Jndtryk, fordi Censur er modbydelig for Danske Med Hensyn til Nationaliteten vil jeg dernæst, at det skal erkjendes, at Kongen ikke blot føler og taler for den, men at han ogsaa har handlet for den; jeg maatte ønske, at det blev antydet, at naar Kongen har været personlig paa Stedet, naar han personlig har talt med 40 Sognefogder fra forskjellige Steder, kunne de Oplysninger, han saaledes har erholdt, veie vel saa Meget, som den Kundskab til Forholdene, enkelte hæderlige Mænd have meent at kunne erhverve derved, at nogle af Deres have reist omkring i Hertugdømmet og der maaskee kun erfaret, hvad et vist Parti vilde bibringe dem. Man maa da vel vogte sig for at tage de Oplysninger, der saaledes ere indhentede, for bedre end dem. Kongen selv har søgt, og det, efter min Mening, paa den forstandigste Maade, han kunde. Jeg bemærker iøvrigt herved, at naturligviis skal slig Detail ikke med i en Adresse, og jeg behøver vel ei at frygte for at misforstaaes saaledes; men Adressen skal fremgaae af disse Betragtninger, ligesaavel som af Betragtningen fra den modsatte Side. Med Hensyn til Statseenheden mener jeg, at det ligeledes bør erkjendes, at Kongen har gjort meget i den Henseende; han har modsat sig Andragenderne om Ophævelse af de fælles Finantser, det fælles Forsvarsvæsen osv., længe for Stænderne talte derom. Han har nyligen gjort det retfærdige Resultat gjældende i Henseende til Toldoverskudet, Seddelemissionen og Bankforholdene, og det under meget vanskelige Forhold. Dette giver, saavidt jeg skjønner, Grund til at antage, at Kongen har indseet Nødvendigheden af at optræde mere bestemt, og med større Kraft, end hidtil, at beherske de Forhold, angaaende hvilke jeg forhen yttrede, at man befrygtede, at Regjeringen ikke turde gjøre sig til Herre over dem. Derfor forekommer det mig og at ville være den rette Fremgangsmaade, at vi forenede os om Kongen og søgte at styrke hans Regjering, men ikke under Kappe af at angribe hans Ministerium - hvorom jeg skal tale nedenfor - uden Grund angribe ham selv og tale og handle som om vi, foruden allerede at have Hertugdømmerne til Modstandere, tillige ønskede at gjøre Kongen selv til vor Modstander. Og dermed kommer jeg til den Side af disse Forhold, som meest ligger mig paa Hjertet. Jeg tænkte mig, da jeg reiste herhen, at denne Forsamling vilde have den vanskelige Opgave tillige at optræde forsonende. Vel skulle vi forsvare vor Ret med al Kraft, men vi skulle vel vogte os for at bringe det til, at Stemningen mellem Kongeriget og Hertugdømmerne bliver som forhen mellem Holland og Belgien; thi da kan det ikke holde sammen. Den første Betingelse for at fjerne slig Adsplittelse, er Agtelse forAndres Rettigheder. Jeg mener, og skal frit udtale det, at det ikke er Agtelse for Hertugdømmernes Selvstændighed. for Hertugdømmernes Ret, naar vi sætte os hen og foreskrive, hvorledes deres indre Anliggender skulle ordnes, om vi end støtte dette paa, at Statseenheden derved vil fremmes. Der er kun Een, som staaer over Alle: det er Kongen; ham kunne vi forebringe den Uro og Bekymring, som den af Forholdene i Hertugdømmerne fremgaaede Fare for Statseenheden har fremkaldt hos den danske Nation, men ikke tør vi foreskrive, at saaledes skulle de indre Anliggender i Hertugdømmerne i den Anledning ordnes. Jeg mener, at selv den simple Forstand strax vil sige os, hvorledes vi vilde optage det, naar saadant bødes os, naar man tænkte sig os i en slig Forbindelse med en større Stat, hvorefter vi skulde være uafhængige i Henseende til den indre Retsforfatning og Administration, og man da kom og foreskrev os, hvorledes vore Indretninger skulde forandres, Jndretninger, som vi i Aarhundreder havde havt og, det være nu med Rette eller Urette, havde faaet kjære, idet man sagde, at vi ikke selv forstode os derpaa; dette vilde vi Alle vistnok ansee for en Krænkelse, en dyb Krænkelse af vort Folkeliv. Jeg beder indstændigen Forsamlingen uden alt Partihensyn vel at lægge sig paa Hjerte, at det bør sig os at agte Hertugdømmernes Rettigheder, naar de skulle agte vore, ja den hele danske Stats Vel beroer for en stor Deel paa, om vi agte vore gjensidige Rettigheder. Jeg har iøvrigt allerede ovenfor, ved at omtale den almindelige Frygt for en vis Svaghed hos Kongen, i Henseende til Forholdene i Hertugdømmerne, udpeget, hvorledes Regjeringen i den sidste slesvigske og nu ogsaa i den holsteenske Forsamling har udtalt sig med Kraft og Bestemthed, om Toldoverskudet, Bankforholdene, Eenhed i Armeen m.v., og at dette vel synes at kunne give Anledning til, at man i Adressen udtaler den Forventning, at Kongen fremdeles med Kraft vil beherske de vanskelige Forhold. Jeg kommer nu til det, som efter de sidste Taleres) Foredrag synes at skulle være den egentlige Hoved-Gjenstand for den foreslaaede Adresse, nemlig Fjernelsen af Kongens Raad. Vi have hørt en lang, tildeels lærd Tale om de ministerielle Forhold under det absolut Monarchie. Jeg kan ikke, og selv om jeg kunde, vilde jeg ikke opholde Forsamlingen med at gaae dybt ind derpaa, men jeg vil tage Sagen, saaledes som den synes mig at fremstille sig for den sunde Menneskeforstand. Jeg mener da, at det er en aabenbar Modsigelse, naar Kongen tager en Beslutning og tilkjende e) Balthazar Christensen og Orla Lehmann. giver den som sin, da at sige, at det ikke er Kongens Handling, men hans Ministres. Man har - og dette gjælder om mange hæderlige Mænd i Folket - stræbt for Jndførelsen af det constitutionelle System; det lader til, at disse Bestræbelser ere traadte tilbage; men at Nogle nu i dets Sted søge at tage en Stump deraf og overføre paa det absolute Monarchie. Hvor stor Skarpsindighed der end derpaa anvendes - og der anvendes megen - troer jeg dog, at det, som berørt, for den sunde Forstand fremstiller sig som klart, at hvad Kongen beslutter, beslutter han selv, i at det endog er en Fornærmelse mod Kongen, som efter den danske Kongelov ene regjerer, ene har al Magten og Myndigheden, at sige, at han ikke selv beslutter. Man vil fritage ham for Ansvaret, men man vil med det Samme ogsaa fritage ham for Regjeringen, idet det er Ministrene, der skulle regjere: thi ellers vilde det være en aabenbar Uretfærdighed at paabyrde dem Ansvaret. – Disse Discussioner indledes sædvanlig og ere idag indledte med meget smukke Ord, om Kongens Hellighed, hans Uforkrænkelighed, den dybe Agtelse, man nærer for Kongen, den fulde personlige Overbeviisning, man har om hans gode retfærdige Villie o. s. fr.; det er kun mod Ministrene, at en almindelig Uvillie har reist sig. Jeg skal ikke gaae ind paa de paaberaabte Følelser, jeg kan ikke see ind i de Vedkommendes Hjerte, men jeg vil vise, at de samme Mænds Udtryk og Tale staae i den meest ligefremme Modsigelse med deres Yttringer om deres Følelser. De samme Mænd forudsætte det nemlig som muligt, ja de nævne det endog som det ene Alternativ, at Ministrene efter bedste Evne have fraraadet den af Kongen tagne fordærvelige Beslutning, idet de tilføie, at naar Kongen ikke destomindre ei vilde følge deres Raad, burde de fratræde deres Poster. Men hvo er det da, der under denne Forudsætning har taget Beslutningen, Vel dog Kongen. Og har denne Beslutning nu, som de sige, været fordærvelig for Landet, tilsiger vel dog den simple Logik, at det maa være Kongen, der har taget en fordærvelig, Folkets Uvillie opvækkende Beslutning; der var jo ingen andre tilstede, mellem hvem Sagen forhandledes, end Kongen og hans Ministre, der forudsættes at have fraraadet den. Hvad bliver der da af den hele Tale, om at Kongen under Trykkefriheden, naar man tillægger ham Beslutninger i en modsat Retning, om at han vil Statseenhedens Opretholdelse, naar man tillægger ham Handlinger, der modvirke samme, Men hertil kommer, at denne Tale om Kongens Uforkrænkelighed, at det er formasteligt at dadle hans Beslutninger, i og for sig er ubeføiet, at det ikke er sandt, naar det siges, at det er formasteligt at dadle Kongens egen Regjering. Det er udtrykkeligt i Lovgivningen indrømmet Undersaatterne og navnlig Stænderne, at gjøre ærbødige og sømmelige Forestillinger modde af Kongen fattede Beslutninger, og at fremhæve hvad der taler for en anden Fremgangsmaade. Dette er det, mener jeg, som man redeligt og ærligt skal gjøre. Have da Ministrene intet Ansvar? Jo visseligen; men det maa føres tilbage til sin rette Grændse. De give kun Kongen deres Raad; hvis man altsaa har Grund til at antage, at Beslutningen hidrører fra de Raad, de have givet, og at disse Raad ere falske og vildledende, da kan man klage. (Fortsættes). Dhrr. Pastorer Berg i Visby, Feilberg i Vester-Vedsted, Gottlieb i Hvidding og Hagen i Medolden - der finde det mærkeligt og beklageligt, at det kongl. danske Cancelli har seet sig nødsaget til at give de tretten Præster en Jrettesættelse fordi de havde yttret sig i Palmebogssagen) og sætte Birchedahl under Tiltale" – have nu i Bladet Fædrel." erklæret: at forsaavidt Domstolene maatte i Birchedals Forsvar finde Spor af noget Pligtstridigt og Utilbørligt (thi at det kongl. danske Cancelli skulde i et Land, der er rykket saa vidt frem i Civilisation, ville undertrykke, Præsternes naturlige Ret til at yttre sig i kirkelige Anliggender, kunne de aldrig troe), de da frasige sig al Deelagtighed med ham deri; men forsaavidt han derimod kun har adlydt sin høie Ordre som Kirkens Tjener til at tale om Kirkens Anliggender og benyttet sin naturlige Ret, maae de aldeles slutte sig til ham."