Aalborg Stiftstidende, 1846-10-15
Fædrelandet. Kjøbenhavn, den 13de October. J det sidst udkomme Nr. af "Dansk Folkeblad, er begyndt en Artikel af Prof. Dr. H. N. Clausen, over skreven: "Den roeskildske Stænderforsamling om Nationalitets-Sagen", hvis første Afsnit med dybt Alvor og slaaende Kraft gjendriver de i Stænderforsamlingen af den kgl. Commissarius, reiste Jndvendinger imod at tage denne Sag under Forhandling. Han yttrer det: J hvilket Lys maa dog Nationalitet og Nationalaand, et Folks Stilling til sit Sprog og sin nationale Personlighed, blive betragtet, naar det fra alle Sider erkjendes, at netop ved Andragender herom Grændselinien for en Forsamling af Folkets Repræsentanter maa være dragen aller videst, videre end ved noget andet Forhold, Og hvor mærkeligt er ikke et sammenlignende Henblik paa den forskjellige Skjæbne, Nationalitetssagen – just angaaende det samme Forhold – har fristet i Stænderforsamlingerne i Tydsklands forskjellige Lande, og i de danske Stænderforsamlinger! Det er bekjendt, at det efterhaanden er lykkedes – og uden Vanskelighed har kunne lykkes, hvor der iøvrigt er saa ringe Kundskab til og saa ringe Jnteresse for vore Forhold – at bibringe Tydskerne den eventyrlige Forestilling, at tydsk Sprog og tydsk Nationalitetet skulde lide stor Forurettelse i Hertugdømmerne Slesvig og Holsteen, at samme skulde staae i Fare for at overvældes og fortrænges af det Danske, og at disse fire Jdeer have i de fleste tydske Stænderforsamlinger fremkaldt Andragender til de respective Regjeringer om at antage sig den lidende og fortrykte Tydskheds Jnteresse. Disse Andragender, ikke sjeldent oversprudlende af national Ubændighed, ere blevne modtagne med Acclamation, og det er – saavidt derom har været at læse saa langt fra, at Regjeringernes Befuldmægtigede have lagt Vanskelighed i Veien for deres Fremme, uagtet de have angaaet Forholdene i fremmed Stat, ja endogsaa, for Slesvigs Vedkommende, i et Land, som er det tydske Statsforbund aldeles vedkommende, at disse oftere uforbeholdent have udtalt deres Sympathi med de gjorte Andragender og ledsaget dem med alle gode Ønsker og Forvarsler. Naar hos os lignende Andragender have meldt sig, paa vor Nationalitets Vegne, som angaae en virkelig og vitterlig Fortrykning og Fare, og som derhos have været affattede med dansk Besindighed og Hensynsfuldhed, da har der ikke været Ende paa Serupler, Tvivl og Betænkeligheder; og navnlig synes de kongelige Commissarier at have været enige i at betragte det som deres egenlige Hverv paa Regjeringens Vegne, at omspinde den Beføielse og den Opfordring, som det hist ikke er faldet Nogen ind at bestride, med en Mængde Formalitets-Spørgsmaal, saa at de haardt anfægtede Andragender have maatte kjæmpe sig møisomt frem igjennem lange Debatter, om det ogsaa er ret gjort og ved gjort, naar danske Stænder opfordre til at værge og værne om Det, der gjør de Danske til Danske. Hvori dog Grunden er at søge til denne Forskjellighed – hist ligesaa stort et Overmaal, som her et Undermaal af Jver for Nationaliteten, hist en energisk Sammenslutten om den fælleds Sproghelligdom, her en mat Opløsning i BetænkelighedsHensyn af alle mulige Slags, og hvorledes vel Virkningen vilde vise sig af denne nationale Forskjellighed i Prøvelsens Tider; – dette er Spørgsmaal, som ligge meget nær, og som hos Vedkommende vel synes at maatte vække Betænkelighed ved at arbeide paa at dæmpe og slukke den nationalAand, hvor den begynder at yttre sig. Selv i den sidste Stænderforsamling har det forelagte Andragende ikke fremstillet sig for den kgl. Commissarius som anderledes udgaae af en indre fælleds national Trang og Tilskyndelse, end at der har været Plads for det ironiske Spørgsmaal: om "de ærede Herrer (Andragerne) have nogen Fuldmagt fra den danske Befolkning i Slesvig, – i en tydsk Folkerepræsentation vilde en saa juristisk Tanke angaaende et saa nationalt Anliggende tilforladelig ikke være kommen over et Regierings=Organs Læber."