Aalborg Stiftstidende, 1833-10-02
Det haagske Cabinet syntes i Begyndelsen selv gjennem trængt af Nødvendigheden af ved en hurtig Overeenskomsat afgjøre de sidste mellem samme og Belgien stedfindende Stridspunkter. Dette Haab syntes at bekræftes, da Hr. Verstolk, hollandsk Minister for de udenlandske Anliggender, selv ankom til London, for personlig at følge Underhandlingernes Gang. Jmidlertid maatte hiin Minister, langt fra at være forsynet med saadanne Fuldmagter, at Underhandlingerne derved kunde fremskyndes, tvertimod ved den mindste Ubetydelighed indhente nye Jnstructioner fra sin Regiering, hvorved Conferencens Forhandlinger uendelig forsinke des. Snart bekræftede endnu en anden Omstændighed Mistanken, som hiin undvigende Adfærd af den hollandske Diplomat havde fremkaldt. Jblandt de Stipulationer, angaaende hvilke man forlængst er bleven enig, befinder sig ogsaa den, at en Deel af Luxemburg skal afstaaes til Belgien, og denne Bestemmelse behover det tyske Forbunds Sanction. Kong Vilhelm havde forpligtet sig til at tilveiebringe dette Samtykke, naar den definitive Overeenskomst mellem hams og Belgien skulde underskrives. Da nu Conferencen bragte i Erfaring, at der endnu ikke var gjort noget Skridt til at erhverve dette Samtykke, skjønt det tyske Forbund, som man vidste, var beredt til at give dette, uden dog at villes gribe Iniativet, saa opfordrede den det haagske Cabinet nu strax at bidrage Sit til at opfylde denne Formalitet, das samme, hvis den opsattes til den endelige Underskrift, vildes medføre en betydelige Tidspilde. Det haagske Cabinet synes at have vægret sig ved at opfylde dette billige Forlangende, og det under det ugyldige Paaskud, at Underhandlingernes endnu ikke vare rykkede saa vidt frem, at dette Skridt allerede nu kunde synes nødvendig. Hollands lurende Politik er allerede kommen dette Land dyrt nok til at staae, saaat man kunde vente, at det havde givet Slip paa sammes imidlertid synes det at vende tilbage dertil, uden at dets Souverain lægger Mærke til, at Jngen længere deler det Jllusioner, der hos Ham overveie enhver af Erfaringen givet Lection. Det være nu som det vil - de i Conferencen frepræsenterede Magters Ære, tillod dem ikke endnu længere lat deeltage i en Underhandling, der kun bestod af Navn, og vi haabe, at Confer, ikke vil træde sammen igjen, førend Kong Vilhelm har opfyldt et paa en saa positiv Maade fremsat Forlangende. Iøvrigt forsikkrer man, at den tyske Forbundsdag, besjælet af et ligesaa forsonligt Sindelag som Conferencen, har opfordret den hollandske Regjering til at meddele den sine Anskuelser med Hensyn paa Luxemburg. Foretrækker Kongen af Holland status qud for en endelig Overeenskomst, staaer det ham jo frit, ligesaalidt at svare Forbundsforsamlingen som Conferencen. Mindre end nogen finde for længes Belgien efter at udlevere Limburg, udrede Afgifter for Skibsfarten paa Schelde og Renterne af en Deel af den hollandske Gjeld. Hvad Frankrig og England angaaer, da have de ogsaa ved denne Leilighed givet alt forovertydende Beviser paa deres Jndflydelse, til at de atter skulde anvende samme paa en Gjenstand, der nu ikke interesserer Nogen uden det hollandske Cancellies Egenkjærlighed. Frankrig og England have ladet det være sig magtpaaliggende at henvende deres hele Opmærksomhed paa Scheldefarten og paa de i Tractaten af 15de Novbr. bestemte Grændser, og da Holland kan være vis paa, nu som tilforn, at finde hine tvende Magter overeensstemmende i deres Ønsker, Principer og Meninger angaaende hiin dobbelte Gienstand, saa spørges der egentlig nu kun om, hvorlænge Holland kan finde det bekvemt ved sin Egensindighed at for Funde Belgien en større og rigere Tilstand end den, der ved de tidligere Bestemmelsers endelige Udførelse vilde vorde samme til Deel. Den noget stolte og nonchalante Maade, hvorpaa det ministerielle Blad behandler den hollandskebelgiske Sag i samme Dieblik, som det maa inddrømme, at man endnu er Ulangt fra Maalet, har naturligviis ikke kunne undgaae en skarp Critik i Oppositionsbladene. Temps yttret sig herom saaledes: J. des Debats ønsker Belgierne til Lykke med at Hollænderne ville lade dem blive i deres nærværende Tilstand, der saavel med Hensyn paa Gebets som paa Gjeldspørgsmaalet er fordeelagtigere end Stipulationerne i den definitive Tractat, hvilke Holland nægter sit Samtykke. Men hvor vil vel af det ministerielle Blad lade sig indbilde, at Kongs Vilhelm med sine fyrstelige Raadgivere ved Siden skuldes ved denne Leilighed lægge en hans virkelige Jnteresser modstridende Haardnakkenhed for Dagen, og af blot Egensindighed modsætte sig Fuldbyrdelsen af en ham gunstig Tractat, Saa taabeligt handle hverken Kong Vilhelm eller hans ophøiede Patroner. J. d. Deb. overdriver her, som sædvanligt, de af vort Cabinet opnaaede Resultater. Gjerne ville vi inddrømme, at Underhandlingerne ere førte med al mulige Duelighed, men man maa heller ikke paastaae, at de hollandskebelgiske Anliggenders nærværende Standpunkt er andet, end et nogenledes taaleligt status Juo. Den belgisk hollandske Sag er ingenlunde endt, men kun indsovet Medens denne, som immer truede med at antænde en almindelig europæisk Krig, langsomt tabte sig i Diplomatikens Labyrinther, skrede de øvrige europæiske Begivenheder fremad Valpladsen, paa hvilken der stredes om de samme Principer, der hist havde fremkaldt Kampen, forandredes, og derfor maa Belgien bie. En meget simpel Argumentation er iøvrigt tilstrækkeligt til at gjendrive det ministerielle Blads, triumpherende Yttringer. Enten ere nemlig Conferencens Forslag, paa hvilke Kong Vilhelm ikke vil indlade sig, ingenlunde saa fordeelagtige for ham, som det ministerielle Blad vil have os til at tro, og da ligger der i Kongen af Hollands Vægring en Seier over Belgiens samt Frankrig, og Englands Jnteresser, hvis Villie i dette Tilfælde strander paa den absolutistiske Opposition. Eller - hine Forslag ere virkelig gunstigere for Holland, end Vedligeholdelsen af status que, og da kommer man til følgende Slutning. Ingen vil forudsætte, at de Herrer Talleyrand og Palmerston have været godmodige, eller retter, sagt enfoldige nok til at indrømme deres Modstandere Mere end hvad der var uomgjængelig Nødvendigt. Hvis de alt saa ere gangne saa vidt i deres Eftergivenhed, som J. det Deb. paastaaer, saa er dette skeet, fordi de for denne Priis søgte at tilkjøbe sig de nordiske Magters Underskrift, og formaae Absolutismen til at bifalde et Princip, hvis Consequencer den da nødvendig ogsaa maatte indrømme. Jdet nu Kong Vilhelm nægter at tiltræde disse tilsyneladende gunstig, Forslag, har han atter sat Europa i et fjendtligt Forhold, der om det end ikke kan kaldes krigersk, dog derfor er ikke mindre factisk. Der gives ingen almindelig anerkjendt europæisk Folkeret, der gives kun tvende modsatte Alliancer; idet Mindste ere de i Begreb med at danne sig, og Gienstand, for Trætte gives overalt. Ogsaa den nye hellige Alliances Organer ville nu ikke længere høre Noget om Tractaterne fra 1815, og den eneste Basis for europæisk Besiddelse, som de lade gielde, er den Stærkeres Ret i dennes forskjellige Former. Nu, efter de londonske Conferencers fuldkomne Ophør, existere ikke længere selv et tilsyneladende Baand mellem de 5 store Magter. Jstedetfor Underhandlingernes System træder en fjendtlig, skjøndt for det Første just ikke krigersk Tilstand. Vor Regiering har gjort sig skyldig i en stor Vildfarelse, da den indbildte sig, at kunne forene saa Fædrenelandet.