Berlingske Tidende, 1834-05-29
Nework, den 11te April. – Forhandlingerne angaaende vor Nationalbank vorde stedse interessantere, skjøndt ingenlunde glædeligere, tvertimod kan man endnu ikke øine den sørgelige Ende paa Følgerne af en Magtshandling, udført af Republikens Præsident og - skjøndt beskyttet af lovmæssige Former - baseret paa Egensind, om ikke paa Privatinteresser; og om endog Sagen, som Mange haabe, skulde til Slutning føre til en Forandring i Statsforbundets lovmæssige og constitutionelle Bestemmelser, ifølge hvilken lignende Jndgreb og Calamiteter vorde umuelige i Fremtiden, saa maa dog Nutiden i ethvert Tilfælde, meget dyrt betale denne endnu stedse tvivlsomme Fordeel for Efterverdenen. At Præsidentens Venner og Tilhængere sætte Alti Bevægelse, for at stille denne Sag i et gunstigt Lys, er meget naturligt, og heri bør man saameget mindre fortænke dem, da de bedst ere underrettede om denne Mands grændseløse Stivsind, da han, som bekjendt, aabnede sin Bane som Regjeringens Chef dermed, at han tilbagekaldte alle udenlands ansatte Embedsmænd fra deres Poster, og det af ingensomhelst anden Grund, end den, at kunne igjen besætte disse Poster med sine Tilhængere og Yndlinger. Det vil desuden heller ikke i Europæiske Tidender fattes paa Artikler, i hvilke Sagen fremstilles til Fordeel for Præstdentens Partie. Da Jackson for to Aar siden paaskyndte Udnævnelsen af en Commission til det Spørgsmaals Undersøgelse: om Nationens Tarv fordrede Fornyelse af Bankens Privilegium, eller ikke, blev dette Spørgsmaal, imod Præsidentens Forventning, besvaret bekræftende af Commissionen, ved en Majoritet, der tællede den almeenagtede og aldeles upartiske fordums Præsident Adams blandt sine Medlemmer; og derefter blev, som bekjendt, Privilegiets Fornyelse besluttet per majorg, saavel af Repræsentanterne som af Senatorerne. Men i Stedet for at lade sig veilede af denne tredobbelte Dom af Sagkyndige og at tage Hensyn til de undeblivelige skadelige Følger af den ved ham intenderede Forholdsregel, tænkte den gamle Kriger blot paa sig selv og det Ord, som han i sin egen Jnteresse havde givet til rige Speculantere paa Statsbanken, og betjente sig af det ham efter Constitutionen tilkommende Veto, 9: han modsatte sig Fornyelsen af Privilegiet for de Forenede Staters Bank. Denne saae sig naturligviis derved anlediget til at indskrænke den store Liberalitet, med hvilken den hidtil havde, i alle Republikens Stater, begunstiget og lettet Handel og Vandel til Alles Fordeel, for at kunne, ved Privilegiets Ophør, liqvidere contant – hvilket maatte have saameget sørgeligere Følger, som det allerede var fuldkomment lykket Bankdirectionens hensigtsmæssige Fremgangsmaade, at erhverve og betrygge sig den almindelige Tillid i den Grad, at Banksedlerne circulerede al pari lige til de fjerneste Punkter af Republiken (altsaa i et videre Omfang end i nogensomhelst anden Stat, og bleve overalt, saavel i større som i mindre Handel og Vandel, brugte som uforanderlige Tegn paa Værdien, imedens forhen andre Banknoter og Vexler maatte ved de enkelte Staters Mellemhandel give 10 ja endog 15 pCt. Disconto. At en Mængde enkelte Handelshuse og mindre Banker nu maatte ophøre at betale, var en naturlig Selvfølge, og den Sagkyndige kan det ikke Andet end synes latterligt, at Præsidentens Yndlinge nu anstrænge sig for at fremstille disse sørgelige, al Omsætning standsende og saa mange Jndividuers Velstand, undergravende Begivenheder som forsætlige, ja endog endskabsfulde Machinationer af Bankdirectionens Tilhængere. Men Elændigheden skulde desværre vorde endnu føleligere, endnu mere omfattende. Præsidenten erklærede nemlig Ministeriet, (som man forsikkrer, efter en af sine Ministres, Hr. van Burens Jnsinuation, at de offentlige Deposita vare under nuværende Omstændigheder ei længer sikkre i Banken, og maatte følgeligen drages ud af samme; og da hele Ministeriet (maaskee med Undtagelse af hiin van Büren) modsatte sig denne Vilkaarlighed, da navnligen Finantsministeren, efter directe til ham udstedt Opfordring, erklærede med Fasthed, at Pengene vare efter hans Overbeviisning fuldkommen sikkre i Banken og at han aldrig vilde give sin (heri afgjørende) Stemme til deres Borttagelse – fik han, til Løn for sin Redelighed, den peremtoriske Erklæring af Præsidenten, at Finantsministeren hermed var entlediget fra sit Embede. – Valget af dennes Efterfølger faldt naturligviis paa et Subject, som forud havde forpligtet sig til, at rette sig efter Præsidentens Villie, og saaledes bleve de offentlige Deposita – atter egenmægtigen og til aabenbar Skade for det almene Vel – borttagne af Banken, og den ny Minister maatte underrette Senatet om denne Forholdsregel og tilføje Grundene for samme. Den 28de Marts bleve derpaa følgende mærkværdige Beslutninger tagne i Senatet: 1) med 28 imod 18 Stemmer, at de af Skatkammersecretairen forelagte Grunde for Depositaernes Tilbagetagelse fra Banken ere utilstrækkelige; 2) med 26 imod 20 Stemmer, at Præsidenten havde i denne Sag betjent sig af en Myndighed, som ei allene ifølge Lovene og Constitutionens Bestemmelser ikke tilkommer ham, men som endog strider imod hine og denne Derimod har Repræsentanternes Kammer resolveret: at de omtalede offentlige Deposita ikke skulde tilbagegives Banken. Dette var da vistnok et andet Spørgsmaal; denne Beslutning involverer ingenlunde en billigelse af Forholdsreglen selv, den siger tvertimod Jntet videre, end at Kammeret ikke finder det rigtigt, efter det allerede gjorte Skridt fra den øverste Stats autoritets Side, ligefrem at compromittere samme ved at annullere hiin Forholdsregel, og desuagtet var Minoriteten, 3 Oppositionen, saa stor, at Beslutningen blev sat igjennem blot med en Majoritet af 15 Stemmer. Naturligviis er Forventningen nu paa alle Sider spændt efter at see disse væsentlige Stridspunkters fremtidige Udvikling. Endskjøndt Banken ydede Regjeringen mangehaande Fordele, og navnligen uden Erstatning besørgede alle Gouvernementsforretninger lige til de fjerneste Punkter af Republiken, saa vilde dog en Forøgelse af disse Fordele meget vel have været muelig, uden hiin ubøjellige Jndgriben i de gjeldende Forhold og Jnteresser. Men dersom Præsidenten, som han foregiver, intet andet Øjemed havde, end at standse eller fjerne den skadelige Jndflydelse af et ved hiint National-Jnstitut grundet Pengearistoeratie, saa spørger man: om da hiin Jndflydelse virkeligen var saa skadelig for det almene Vel, at den nu herskende, ved andre Jntrigner fremkaldte, Elændighed kunde endog blot tilsyneladende retfærdiggjøres derved Paa den Skade, som allerede er opstaaet og som endnu kan ventes i den nærmeste Fremtid, kan imidlertid saameget mindre raades Bod, som der af ethvert fremtidigt Justitut af denne Beskaffenhed useilbarligen maa og vil opstaae et nyt Penge-Aristoratie. Vi ville blot haabe, at denne Sag, ifølge hiin Collision imellem begge Kammerne, ikke maa trækkes i Landdrag, tvertimod, at det snart maa skee, hvad til Slutningen nødvendigen maa skee – nemlig, Oprettelsen af en ny Nationalbank, som, hvad Navn den end faaer, i det Væsentlige maa være fuldkommen det Samme, som den gamle Bank var.