Viborger Samler, 1813-08-25
Men da her nu eengang tales om Vitterlighed, saaer det vitterligt, og meere end tredive Personer vil kunne bevidne det, at Hr. v. Kaas ved sin Ankomst til Altona virkelig var syg, ifald man saa vil kalde en ubetydelig Upasselighed, der var en Følge af Reisens Besværligheder og som bandt ham fem sex Timer til Sengen. At opdigte en fem sex Timers Sygdom, i den Hensigt, man tillægger ham, havde det vel noget fornuftigt Øiemed: Det er fremdeles vitterligt, at adskillige civile og militære Embedsmænd i Altona have Kundskab derom, at foregivne diplommatiske Agenter i de Allierede Fyrsters Tieneste have gjort sig ald muelig Umage for at udvirke en Samtale med Hr. v. Kaas, i den Hensigt ved gientagne Forslag at afvende ham fra hans Reise til det franske Hovedqvarteer, eller formaae ham til at opsætte den. Til den Ende paaberaabte de sig en trykt Proclamation af den svenske General von Døbeln, dateret Mai 1812 og en eventuel Sendelse til H. M. Kongen af Danmark, som, fra den svenske Kronprinde, skulde være overdragen Hr. Signeul. Hr. v. Kaases Afreise til Harburg, strax efter den Samtale han havde havt med disse Herrer, bekræfter hvad Svar han har givet og hvad Svar han burde give paa slige Jnsinuationer. Endelig er det vitterligt, at Hr. v. Kaas ikke af sin Monark har havt det Hverv enten at modtage eller at give af eller til hvem det være maatte noget Forslag, eller nogen Meddelelse af hvad Navn nævnes kan. Ere iøvrigt ikke saa almeenbekiendte Facta tilstrækkelige til at frifinde Hr. v. Kaas for den tvetydige Handlemaade man gjerne vilde tillægge ham, for derved at sværte hans Hof, saa var det at ønske, at man vilde nævne de allierede Generaler, hvem Hr. v. Kaas har ladet gjøre Forslag, disses Gienstand og deres Navn som have fremført dem. Alle disse aabenbare Sandheder lede til den Slutning, at de foranforte Noter ikke kunne betragtes uden som Eventyr smedede efter Behag i Overeensstemmelse med det gamle Ord: calumniere andacter, semper aliquidhæret, som Fortsættelse af dem, man har sat i Omløb angaaende Grev Bernstorfs Sendelse til London og som Storbrittanniens kun lidet noieregnende Ministre have betjent sig af til at forsvare deres Handlemaade, eller rettere: de ere blevne foreskrevne af den samme Hadets Aand, som hver Dag og i alle de Kabinetter, hvor dens Stemme høres, opegger nye Fjender imod den danske Regjering, som oversvømmer Norge og Nordtydskland med Pamsleter fulde af Harme imod den, og hvis hele Stræden kun gaaer ud paa at indgyde Svenskerne den Overbeviisning, der er vanskeligt at bibringe dem, at det er Kongen af Danmark, som først har sønderrevet den i Jønkøbing sluttede Fredstraktat. Men de Stænder, der udgjøre Rigsdagen i Sverrig, vil engang vide at skiønne og sætte den rette Priis paa alle hine Sosismer, hvoraf man betjener sig til at indbilde dem, at den Krig, hvori de see sig indtrukne, var retfærdig eller nødvendig. De vil vide, at bedømme, om ikke en lykkelig og fredelig Nydelse af de Fordele, Anordningen af 15de August 1812, der aabnede Sverriges Havne for alle handlende Nationers Skibe, vilde have været mere værd, end det Erobringsystem, som Æretørst har avlet og som bærer i sig selv Kimet til sin Nedbrydelse.