Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-16
Siden den Tid har dets Talent rask udviklet sig. Dets Gehør er overordentligt; det har Kammertonen saa fast inde, at det strax angiver, hvor meget et Jnstrument er for høit eller lavt stemt. Hver Tone, hver Accord, som man angiver, nævner det paa Stedet, uden at see efter. Særdeles mærkværdig er dets Sands for den theoretiske Deel af Musiken. Det veed strax at finde Accordens forskjellige Sætninger; transponerer de Stykker, det spiller, i hver Toneart, man ønsker, foredrager frit Phantasier og skriver da samme, uden at begaae Feil mod Contra punkten og Tacten, op, hvorved dets sangrige og aldrig feilende Stemme understøtter det. Det Glædeligste ved disse saa skjønne Talenter er, at Barnet ikke allene besidder et overordentligt indtagende Udvortes og en elskværdig Adfærd, men ogsaa et barnligt, for alt Godt og Skjønt aabent Sind. J denne Tid nyder det Underviisning af de Herrer Greulich og Rechenberg. For at forskaffe det et bedre Fortepiano er der aabnet en Subskription. Subskribenterne skulle have en af Drengebarnet componeret Polonaise og dets Portrait i Steentryk. Fortrinlig mærkværdig er dets Tonesand og Tactfølelse. Det angiver, uden Claviaturen, hver Toneart rigtigen, som Læreren spiller paa Pianofortet, end- og da, naar sammes Følge er usædvanlig, og dets Tactfølelse stadfæster sig derved, at det spiller et heelt Stykke efter den Malzelske Metromanion eller Tactmaaler fuldkomment rigtigen: noget, som falder selv en øvet Claveerspiller i Begyndelsen meget vanskeligt. Det spillede i Ref. Nærværelse eet af de Stykker, det har componeret, en Polonaise, der er af ganske net Opfindelse, og det i den sidste Deel ganske anderledes end hidtil var skeet, et Særsyn, der, som Læreren sagde, næsten hver Gang finder Sted, naar Barnet foredrager et Stykke, da det hist og her varierer. Det spiller nu Stykker af den Cramerske Claveerskole, for at blive fortrolig med Nodelæsning, saavelsom med Udtrykket og Præcisionen. Sine egne Compositioner foredrager det meget godt og med Finhed, Forslag &c., og det er stundom morsomt at see, hvorledes det hielper sig, ved sine ellers velskabte Hænders Smaahed, tilbørligen at udføre Stykket. Dets to Lærere, de Herrer Rechenberg og Greulich, behandle det meget hensigtsmæssigen, og efter den Førstes Forsikkring, forsømmer man heller ikke, saa meget Barnets Alder tillader det, ogsaa at uddanne dets Aand. Paafaldende er Ligheden mellem dette og et andet musicalsk Underbarn William Crotsch, nu Professor i Musiken i Oxford, som først fremtraadte 1777. Crotsch spillede i sit andet Aar paa Orgelværket, kjendte hver Tone, som man istemte paa et Jnstrument og yttrede sit Mishag, naar Nogen spillede falsk: noget, som den lille Eckert ligeledes lægger Mærke til, selv ved den fuldstændigste Militair musik. Ogsaa Mozart spillede i sit tredie Aar Menuetter, Viser, og desl. med fuldkomment Udtryk, og kunde nøie angive den ringeste Forskjel i Strengeinstrumenters, f. Ex. Violiners, Stemning. Det samme var omtrent Tilfældet med vor berømte Landsmand, Professor Lem. Allerede i sit fjerde Aar skal han have spillet med i Concerter, hvor man maatte lade ham staae paa en Skammel. Man har længe gjort sig usigelig Umage, især i Tydskland, for at bringe Rossini til at tie. Nu synes det, at han vil tie, uden at man behøver at tvinge ham dertil. Saaledes hedte det nyligen fra Paris, at uagtet han allerede over et halvt Aar har modtaget sin betydelige Løn fra den franske Regjering, seer man dog ikke en Node fra ham, ligesaalidet som Theatret i London den Opera, han skylder det. En fransk Opera har længe været ham leveret; men det synes ikke, som han har sat en eneste Arie deraf i Musik. Ved Kronningsfesten i Frankrig saae han sig nødsaget til at componere et Leilighedsstykke, il Viaggio di Reims, men den bestaaer i Reminiscenzer af hans ældre Stykker. Om Rossini, ligesom i sin Tid Hume, er bleven for før, doven og rig, eller om han virkeligen er kjed af de evige Spektakler endog over hans meest genialske Compositioner, vove vi ikke at bestemme. Saameget er vist, at John Bull i Sammenligning med andre Nationer, dog høiligen fortjener Roes for sin Vedhængenhed ved de Konstnere og Forfattere, som han eengang har erkjendt. Saaledes har all den Dadel, Avind har udøst over den store skotske Ubekiendte, hvorved i hvert andet Land hans Hæder længst havde været tilintetgjort, frugtet saa lidt i Engelland, at Almeenheden er der endnu ligesaa begierlig efter hans nyeste, som den var det efter hans første Romaner. Men ikke saa heldig som den historiske Romanskriver var den brittiske Historieskriver Hume for 70 til 80 Aar siden, og hans Exempel beviste, hvad lav Partieaand ofte formaaer, endog mod store og udmærkede Aandsgaver. Rørende er hans Fortælling derom i hans Selvskildring. "J Aaret 1752, siger han, valgte Advocaternes Facultet mig til sin Bibliothekar, en Plads, jeg havde liden eller ingen Jndkomst af, men som gav mig Raadighed over en stor Bogsamling. Jeg udkastede da en Plan til at skrive en Historie og Engelland; men afskrækket ved at fortsætte en Fortælling gjennem et Tidsløb af 1700 Aar, begyndte jeg med Huset Stuarts Tronbestigelse: en Epoke, hvori jeg troede Partie Mistydningerne i Særdeleshed, indtraf. Jeg var, det tilstaaer jeg, tillidsfuld i mine Forventninger om dette Værks Held. Jeg troede, at jeg var den eneste Historieskriver, der paa eengang havde glemt nuværende Magt, Fordeel og Myndighed og Folkefordommenes Skrig; og da Æmnet var lempet efter Enhvers Fatte ævne, haabede jeg forholdsviis bifald. Men sørgeligt var mit feilslagne Haab: jeg blev bestormet af eet Skrig af Bebreidelse, Mishag, og endog Foragt: Engellænder, Skotte og Jrlænder, Whig og Tory, Geistlig og Secterer, Fritænker og Religiøs, Patriot og Hofmand forenede sig i deres Raserie mod en Mand, der havde vovet at fælde en ædel Taare for Carl den Førstes og Greven af Straffords Skjebne, og da den første Opbrusning af deres Rasen var forbi, syntes Bogen, hvilket var endnu smerteligere, at hensynke i Forglemmelse. Hr. Millar (Forlæggeren) forsikkrede mig, at han i tolv Maaneder kun havde solgt fire og fyrgetyve Exemplarer. Jeg hørte neppe nævne een Mand i alle tre Kongeriger, der kunde udstaae Bogen." - Det er saaledes vist, at Bøger og Fortattere have deres Fatum og at udvortes heldige Omstændigheder. ere nødvendige, naar et Arbeide skal gjøre Lykke.