Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-04-23
Alt det som Deres Høivelbaarenhed har fremsat Side 67 har omtrent samme Beskassenhed, som i de foregaaende Stykker. De vil bestandig udlede noget andet af mine Ord, end det som jeg har skrevet og vikler Dem selv ind i bunke og uopklarede Beskuelser. Det jeg har sagt er: at Christendommen lærer, at vi ville faae Naade for Jesu Skyld, at intet Menneske kan giøre sig aldeles værdigt til Guds Naade; at ingen har desuden noget at fordre af Gud, men at ved Naadens Grad og nærmere Bestemmelse beroer det paa hvorledes vi have som Christne betient os af vor frie Villie til at vælge imellem Godt og Ondt, og at Troen paa Christum hielper dem slet ikke deri, som hemmelig og med frie Villie erklære sig for Lasten; men vel nok de svage og kjæmpende, thi det er ikke saameget Fuldkommenheden i Dyden, som det er den gode Villie og Kampen for Dyden, som giør os velbehagelige for den Allerhøieste. Nu haaber jeg at De fatter det, og ere de anførte Jesu egne Ord, Matthæus VII, 21 og Pauli Sal. 1, 8 ikke oplysende nok for dem (paa hvilke De ikke har taget Hensyn, saa vil jeg endnu anføre Paulli Ord, 1 Timotheus 1 Cap. V. 5. Men Summen af Budet er Kiærlighed af eet reent Hierte, og af en god Samvittighed og af en uskrømtet Troe, hvorfra nogle afvege og vendte sig til forfængelig Snak, eller 1 Johannes Brev, 2 Cap. V. 3 og derpaa vide vi at vi kiende ham at vi holde hans Bud (deri ligger Troens Væsen eller dog dens Hensigt). Herpaa gaaer den hele evangeliske Tale ud og det er umueligt at jeg og Deres Høivelbaarenhed kunne være uenige herom, naar vi allene kunne eller ville forstaae hinanden rigtige; dog tvivler jeg paa at Moralitetens sande Natur er klar for deres Forstand (Jeg har slet ikke sagt: at jeg lader Menneskene vælge paa hvilken Vei det vil erholde Naade ved Troen eller ved Dyden, hvor staaer det?) 8. De bebreider mig, at jeg i et offentlig Blad, har forhandlet denne Materie. Jeg svarer: gid jeg kunde præke det i ethvert Huus i Landet, sige det i hvert Menneskes Øre, at den ivrigste Troe, at de mangfoldigste Bønner hielpe ikke, naar man ikke saa godt man kan og saameget som det er os mueligt stræber efter, at vende sit Hierte fra alt Ondt og at giøre hvad man erkiender for at være Godt og ret i ethvert Livets Tilfælde, og at der ved Tildelelsen af den Naade der er lovet os ved Christum, vil blive taget Hensyn paa den Umage vi have gjort os i dette Stykke. - Tager jeg Feil i dette, saa feiler jeg med Jesum Christum, Mathæi Evangelum VII Capitel 21 Vers. Alt hvad de siger Side 67 er en aabenbar Modsigelse derimod. Naar eller hvor har jeg nægtet at Jesu Religions Forkyndelse og Reformationen har havt en stor og gavnlig Jndflydelse paa Menneskets Hierte, hvorfor spørger De mig da om saadant Dog seer man af alle Apostelernes Breve, at der ogsaa i den første christelige Kirke herskede megen moralsk Fordærvelse; det samme var, ogsaa Tilfældet i Reformations-Perioden. 10. Det er et pastoralt Spørgsmaal De giør mig angaaende Trøsten til den døende Synder; som maaskee ikke burde offentlig besvares, og De ikke spørge om Dog da jeg ikke fungerer længere selv, saa skal jeg besvare det: Jeg har aldrig ængstet ham, thi det nytter ikke; desuden kan allene den alvidende Gud bedømme i hvor høi en Grad han er strafværdig. Jeg har formanet ham til at benytte Livets sidste Øieblikke til at fortryde sin Synd og til at tye hen til Guds Naade; thi Naadens Lys udslettes aldrig ganske Men jeg har vidst, at hans Aand ikke var moden til strax at modtage den dydige Christens høiere Sallighed. 11. De ender deres Brev med de Ord: at det er umueligt at den sande Troe ikke gjør uafladelig gode Gierninger. - Vist nok Deres Høivelbaarenhed, naar den kun er den sande. - De har derved herligen indrømmet at Mennesket kan, naar det vil, handle retskaffent. Ogsaa jeg vil slutte med det Haab, at Forsynets kiærlige Styrelse maae føre deres Aand til, at naar De tilskriver en anden Gang en Mand et offentligt Sendebrev i Anledning af noget han har skrevet: a) At De da først rigtigt læser og forstaaer hvad han har skrevet; b) derpaa ikke lader ham sige andet end hvad han har sagt og giør ham ingen Beskyldninger, som De ikke kan bevise, c) endelig at De ikke tillægger ham nogen for ham vanærende Mening efter Deres eget Godtbefindende, thi alt dette hører ikke til de uafladelige gode Gierninger, som den sande Troe frembringer. Ærbødigst, H. Bastholm. Slagelse den 29de April 1833.