Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1831-01-03
Aaret. 1830. J skulle forstaae Sandheden, og Sandheden skal frigjøre Eder. Jesus. Som naar i Havblikket Orkanen reiser sig, oprører Bølgerne og truer de omtumlede Snekker med Undergang saaledes bar Aaret 1830 i sit Skjød Spiren til et politisk Jordskjælv, der uventet afbrød Europas længe fredede Rolighed, og reev flere Statsbygninger ind i Hvirvelen. Hvo havde vel endnu i Aarets Midte kunnet ane slige konvulsiviske Rystelser og slige Omvæltninger, som betegnede Udgangen af dette Aarhundredets tredie Decennium? Forhauset stander Jagttageren og stirrer med blandet Haab og Gru imod den skjebnesvangre Fremtid. Neppe vilde den, som i Aarets første Halvdeel var fratraadt Livets Skueplads, og atter opvaagnede af Graven, troe sine egne Øine; men beundrende udbryde, er dette Alt en Drøm, eller troe, at have bortsovet en heel Tidsalder, Og dog er dette Tidens sidste Foster endnu kun et Embryo, Veerne endnu knap begyndte, mindre endte. Meget for overilet vilde det derfor være, endnu at fælde nogen Dom over dette varslende Meteor. Kun saa meget er vist, at ei ved unyttige, ængstelige Klagesuk afvendes Faren eller stilles Stormen; men ene ved Kraft og mandig Daad, ved værdig Borgerid, og ved stadig Haab om det Fuldkomnere, grundet paa urokkelig Tillid til Alstyrerens vise Planer med sine fornuftige Børn, holdes Modet opreist midt i Lidenskabernes og Fordommenes voldsomme Kamp. En Forvandling af Statsindretninger er det samme i politisk som Reformationen i religiøs Henseende, og det er i sin Orden, at den aandelige Igjenfødelse maatte gaae Aarhundreder forud for den politiske, ligesom at denne sidste først egentlig kan siges at fuldende den første. - Betragte vi nu hiin fra dette Synspunkt, da kunde den, ligesom Reformationen, vel standses i sin Fremskriden og i sin Gang over hele den civiliserede Verden; men derfor ingenlunde betragtes som endt. Det nu forløbne Aar har aabenbaret os, i flere Stater, saa mange Brøstfældigheder og Vilkaarligheder i disses Bestyrelse og borgerlige Indretninger, saa mange Forsøg paa, at gjenindføre de gode gamle Tider, da Despotismens og Hierarchiets Jernaag upaatalt hvilede over Verden, at Opmærksomheden vaktes ved det nye Stød, som udgik fra Revolutionens Vugge Frankerig. Vel er det endnu skjult for vore Øine, hvad Følgerne kunne blive af dette Dacapo; vel ruster Man sig overalt til Kamp, og flere Magter antage en truende Stilling; men vi haabe dog, at det kun er Monarkernes Villie at standse Revolutionen i sine Udskeielser og sætte en fast Dæmning for dens vilde Udbrud, ei paa ny at føre Nationerne tilbage til en Tilstand, hvori de maae tie og sukke. Vi haabe, at det nu overalt indsees, at alle Undersaatter ere dem lige nær og lige værdige til deres Omsorg og Kjerlighed, og at, som Følge heraf, de gamle Privilegier maae vige for almeennyttige og almeengieldende Love; at Handelen og Jndustrien da først vil kunne naae sit høieste Sving, naar alle Monopoler afskaffes, og en frie og uhindret Omsætning finder Sted af de forskjellige Nationers Produkter, og endelig, at den sande Oplysning og sande Religiøsitet kun findes der, hvor Enhver med Frimodighed og Anstændighed tør fremsætte sine Tanker i Cale og Skrift. Thi, hvor varmt har ikke, i det forløbne Aar, Menneskehedens Sag været talt og forfægtet? Hvormange ophøiede Sandheder ere ikke blevne drøftede og stillede i et klarere Lys, Hvilken mægtig Jndflydelse have ikke de periodiske Skrifter havt paa Begivenhedernes Gang? Denne Aand kan ikke mere dræbes, Politiken ikke meere holde sine Beslutninger hemmelige eller vandre paa Krogveie; thi Oplysningens Kraft afriver den sin blændende Maske, og Man indseer nu, at den bedste Politik er den, som gaaer frem med meest Redelighed og Aabenhjertighed. Saaledes har det forløbne Aar i saa mange Henseender stillet Menneskeheden paa et høiere Trin, og vil haabentlig danne Overgangen til nye og bedre Tider. En af Europas ældste og mægtigste Troner er falden, og med den Despotismens og Hierarkiets Aand og Støtte. Liberale Jdeer og Grundsætninger have indtaget dens Plads, og vakt hos Folkene Længselen efter en bedre Tilstand, samt Ønsket om, endelig at afskaffe Middelalderens forældede Misbrug. Søerøveriet i Middelhavet - denne Skjændsel for Europa - har faaet et uforvindeligt Knæk, og vi have seet en høimodig Fyrste at frasige sig Regjeringen over et Frihedelskende Folk, fordi han hverken selv vilde gaae i Ledebaand, eller taale, at hans Undersaattere paalagdes ubillige Lænker; medens een af Tydsklands Smaafyrster maatte forlade Land og Folk, fordi han besjæledes af en aldeles modsat Tænkemaade. Hvilke Lærdomme for Fyrsterne som for Folkene! Vel er Alt dette ikke skeet uden Kamp, uden Blodsudgydelse, uden Grusomhed; men, naar Menneskeheden gjør Overgangen til en ny Periode, da er Veien desværre, som oftest betegnet med Blod og rygende Ruiner, som advarende Mindemærker for den kommende Slægt. Vi kunne derfor kun med Bedrøvelse see hen til Størstedelen af det fydlige Europa, der endnu hviler i Barbariets Mørke, og ønske, at Lyset endelig ogsaa maatte tændes der uden store Omvæltninger, idet Man vilde finde den rette Vei til at indføre Revolutionens Fordeele og undgaae dens mange Misbrug.