Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-10-06
En Sømand, der sad i en Krog ved et Glas Punsch, yttrede ogsaa paa en stormende Maade sin Tilfredshed, med Visen, men han meente dog der manglede Noget. "Den Sang er meget pæn, sagde han, og klinger godt, men der er dog Noget De have glemt, mine Herrer, og det skulde De ikke have gjort, for det koster allenfalds 4 Skilling for Herrer og Damer, og er reverenter talt meget nydeligt indrettet, – at der paa denne Antydning blev indskudt et Vers i Visen, veed Enhver, som kjender den. - Dog var denne Green af Litteraturen ikke den eneste, han sysselsatte sig med. Han tog fat paa næsten alle dens Forgreninger, han arbeidede i næsten alle Fag. Snart var han Journalist og udgav som saadan Kjøbenhavns Natkikkert", der udkom i 5 Aargange og meddeelte Alt, hvad der var Videværdigt og Jnteressant, snart var han Polemiker og skrev Den frække Tyvl, meddeelt i en Skrivelse til, Rakettens Udgiver Mathias Winther, samt Historiemaler Høyers Skjæbne som Medlem af det danske Kunstacademie. Snart forsøgte han sig som Humorist og Jroniker og udgav: "En speculativ Landmands Beskrivelse af Reformations=Jubelfesten i Kjøbenhavn 1836, der udkom i tvende Oplag; En Fleskedragers Besøg hos den gamle Lieutenant, 1837; Kjøbenhavns satirisk-komiske Veiviser eller den skjælmske Ledsager i Danmarks Hovedstad, 1839, og snart som Romanforfatter ved at udgive Den Søde eller Dagens Orden i Kjøbenhavn", original komisk Roman, 1838, o. s. v. Desuden udgav han forskjellige Oversættelser af Romaner, saasom af Dickens Nicolaus Nickleby og et technisk Arbeide i Anledning af Bogtrykkerkunstens Jubilæum, nemlig Kunsten at sætte Sanskrit. Men som sagt, fornemmelig som Vise- og Leilighedsdigter var det han glimrede. Han fremtraadte her snart reflecterende, snart dadlende, snart moraliserende, men især havde han sin Force i det Erotiske, det Reciterende og det Jroniske. Vi have adskillige af hans Aandsproducter liggende for os, Viser, han har forfattet til forskjellige Leiligheder og i forskjellige Øiemeed, og Alle vidne om, at han var sit Kald som Aabenraaes Poet fuldkommen voxen. Hans Lyril var glimrende, men vild. Skjøndt han just ikke altid hyldede "Formens evige Magie, eller i sine Udgydelser lod sig binde af Regler, saa kunne dog nogle af de Folk, der nu kroe sig paa vort Digterparnas, maaskee trænge til at lære endeel hos Behrend eller i alt Fald ønske sig noget af hans Frugtbarhed, der var meget stor. En af de sidste Sange, han har udgivet, var mærket med No. 440. Vi have allerede forhen omtalt, at Behrend er død, og vi maae atter gjentage dette med Beklagelse, thi hvo skal succedere ham, Hvo er istand til at gribe det Plecter, som er falden ud af hans matte Haand, slaae paa de Strenge, som han vidste at aflokke Toner, der klang godt i Folkets Øre? Hvo skal nu være Porten i Aabenraa og atter sammenknytte den Nerve i vort offentlige Liv, som ved Behrends Død er bristet, Vi vide det ikke, og kunde vi end udpege En og Anden, blandt vore Digtere som fortjente at succedere Jacob Behrend, saa vilde han maaskee rynke Næsen deraf og sige: "Jeg er skabt til noget Høiere." Men hvilket Kald for en Digter kan vel være høiere end det at begeistre en heel Stad, et heelt Folk til Sang. Mind Eder, at den haltende Tyrtæus, som af Athenienserne blev sendt til Sparta, ogsaa var en Art Poet i Aabenraa.