Berlingske Tidende, 1836-01-20
Hvor der haves Huse og Huuslodder i tilstrækkelig Mængde, og det følgelig blot afhænger af Vilkaarene, paa hvilke de besiddes, lade de nævnte Vanskeligheder sig med Tiden hæve uden meget følelige Opoffrelser fra Godsejerens Side, men hvor Huse savnes, ere Vanskelighederne langt større, efterdi man ikkun tør antage, at de færreste Godsejere besidde Formue til at opføre endeel Bygninger, om man end vilde forudsætte, at det fra Regjeringens Side blev tilladt at nedlægge nogle Bøndergaarde, og af Jorderne oprette Huuslodder, et Arrangement, der forresten ogsaa har sine store Betænkeligheder, med specielt Hensyn til, at den Classe af Statsborgere, som allerede afgiver et stort Overtal af Fattiglemmer paa Landet, derved forøges. Men forudsat at alle disse Vanskeligheder overvindes, som sandsynligviis ikke skeer, med mindre det Offentlige vil fornere den fattige Godsejer, der paa ingen anden Maade kan erholde Hjelp, med Laan til nye Bygningers Opførelse paa Godserne og Hovedgaardene, forøget Besætnings og Jnventariums Anskaffelse m. m., saa er Sagen dog ikke hermed tilendebragt eller jevnet saaledes, at den hæver Utilfredshed og nye Byrder i sine Følger. Det er nemlig klart, at Godsejerne, ved at renoncere paa Gaardsmænds Hoveri, nødsages til at sikkre sig arbejdsdygtige Huusmænd, hvoraf igjen skyder, at Huse ikke kunne bortfæstes, men maae bortleies, for at Besidderne successive kunne udsættes, enten formedelst Alderdom, Svagelighed eller af andre Aarsager, som gjøre dem uskikkede til Arbeide og følgelig ogsaa til at opfylde deres Forpligtelser til Eieren. Er dette nu en ustridig Sandhed, saa er det ligesaa sandt, at alle disse ikke arbejdsdygtige Folk maae underholdes af det Offentlige med Klæder, Føde, Jldebrændsel og Huuslejlighed, af hvilken sidste den aarlige Afgivt kan opskrues til det alleryderste, især og Godsejeren er egennyttig og tillige eneste Lodseier i Sognet. Den sagkyndige Mand vil ikke nægte, at dette maa blive i høi Grad byrdefuldt for Communen, og den Mand, der besjæles af Følelser for Menneskerettigheder og Menneskeværd, maa finde det høist oprørende, at gamle og affældige Folk, uden mindste Brøde, skulle jages fra Huus og Hjem, hvor de maaskee, ved roesværdig Arbejdsomhed, stræng Orden, Nøjsomhed og Retskaffenhed, have opdraget mange for Staten gavnlige og brave Børn, der nu med dyb Bekymring maae erkjende, at de ikke ere istand til at forsørge deres gamle, hæderlige Forældre. J Sandhed, et Menneske i denne Stilling og med nogen Følelse, maa gaae sin Alderdom med Sorg imøde, og det var saare tilgiveligt, om han ønskede det Øjeblik tilintetgjort, der havde indført en saadan Tingenes Orden. Disse og upaatvivlelig flere beklagelsesværdige Følger maae, efter min Overbeviisning, Afskaffelsen af Gaard mænds-Hoveri medføre, og jeg troer desaarsag, at det vil være at foregribe Tingenes naturlige og lempelige Udvikling, hvis man ved Lovbud hæver Hoveriet, uden tillige at gjøre dybere Jndgreb i Godsejerens lovligen erhvervede Eiendom, Rettigheder og Friheder; thi saalænge disse forøvrigt bestaae, bliver det ikke hans Tab, naar de første Vanskeligheder ere overvundne, at afsee Gaardmænds Hoveriet, hvorimod dette, som oven bemærket, gaaer over paa den fattigste Classe af Almuen.