Viborger Samler, 1774-01-03
Efter denne korte Forerindring, komme vi endelig til de Tanker, som det begyndte nye Aar har givet og Anledning til Et Aar er saa betydelig en Deel af et Menneskes Levetid, og tillige for den Eftertænksomme saa frugtbar paa vigtige Hendelser, at der hører en høi Grad af Skiødesløshed til at være koldsindig og ubevæget, naar det endes, og et nyt begyndes. Det er kun Daaren og den Lade, der finder det ene Aar, ligesom det andet, og uvirksom sover sig igiennem dem alle. For saadanne er Tiden en Byrde, som de ved bestandige Adspredelser søge at kaste af sig. Sielden have de fornuftige Tanker, og naar de engang imellem have dem, just da falder Tiden dem lang, hvorover de ved nye Letsindighed søge at forkorte sig Tiden og Veien til Graven og Ævigheden, som i Livet ere dem saa fremmede. Langt anderledes er den fornuftige Kristen findet; Det nye Aars Begyndelse opvækker hos ham de alvorligste og andægtigste Følelser. Han gaaer i Eenrum med den Alvidende, og ofrer ham et Hierte igiennemtrængt af den oprigtigste Taknemlighed. Han igjennemgaaer med en bevæget Aand det forløbne Aars Hændelser, og finder overalt Spoer af ham, der vandrer usynlig iblant os. Tusende Ting, som Verden, kalder Smaating, fordi den ei kiender deres Værd og Jndflydelser paa det Heele, finder han vigtige og nødvendige til Hovedmaalet. Endog det ubehagelige, som i afvigte Aar er indtroffet, erindrer han med Taknemlighed mod Gud, som ei lod det skee, uden for at uddrage noget got deraf. Han opsøger omhyggelig Planen af sin Bestemmelse, og finder i den Grunden baade til det behagelige og ubehagelige, som møder ham. Men for alting glemmer han ikke sine egne Feiltrin og Forseelser i det forbigangne Aar. Deres Erindring ydmyger ham, og han indseer, hvor vist han uden den gode Guds Ledsagelse maatte ved dem have forspildt sin timelige og ævige Velfærd. Han kiender sin Afmagt, og raaber til den Almægtige om Styrke. Men er han tillige af dem, som kiende deres Forpligtelse til at elske andre, end sig selv og sin Familie, føler, han den almindelige Menneskekierlighed, er han en god Borger og Patriot, saa udbreder han sine Betragtninger endnu videre. Han igiennemgaaer Kirkens og Statens Hændelser i det forbigangne Aar. Veed han, at Smagen er forbedret, at duelige Mænd ere befordrede, i sær til saadanne Embeder, hvor Jndflydelsen paa andre er vigtig, kiender han gode Mænd, som enten i Aar ere beskikkede eller forflyttede til vigtigere Embeder, har Oplysning og Jndsigt fordrevet nogen Vildfarelse eller Fordom, - hvor takker han da Gud, meere end for den største Lykke, der kunde være ham selv vederfaret, Ald Fremgang i Kundskab om Sandhed, og i sær den Sandhed, som er det heele menneskelige Kiøn lige vigtig, er ham den dyrebareste Velgierning af Forsynet. Ligeledes er han findet i Henseende til Fædernelandet; Har dets Tilstand i nogen Maade forbedret sig ved frugtbar Høst, ved Qvægsvaghedens Standsning, ved lykkelige og fordeelagtige Traktaters Slutning, ved ønskelige Anstalter til fordervelige Vaners Afskaffelse, og viser Haabet derforuden de skiønneste Udsigter i den tilkommende Tid, hvor brændende er da Patriotens Taksigelse til Gud? Hvad Glædes Taare flyde ikke i disse vigtige Øieblikke need paa hans Kinder, Han indflyer til alt det Skabtes Monark, og udbeder med meer end Grækisk og Romersk Patriotisme sit Land og sit Folk de Fordeele, som han for sin egen De, enten villig eller i det mindste taalmodig, savner. Saaledes tænker den fornuftige Kristen om det Forbigangne, men hvorledes er han findet i Henseende til det Tilkommende? Hvad Bævelse overfalder os ikke for vor Afkom og Efterslægt, hvor tvilraadige see vi ikke ind i de følgende Tiders Mørke og Taage? Hvad skal troste den, der ei med sønlig Tillid kan overlade dette i Algodhedens Haand. Den kristeligsindede Patriot slutter fra det Forbigangne til det Tilkommende, han ønsker sig alene indsigtsfulde og dydige Medborgere, og troer, at Guds Velsignelse aldrig fattes, hvor de findes. Han glæder sig over Kongens til Gud henvendte Hierte, og troer, at de Helliges Bønner ved sidste Takke= og Bede=Fest skal nedhente en riig og varig Velsignelse over Kongen og Landet. Han haaber, at Gud, der saa ofte har revet de Danske Stater ud fra øiensynlig Undergang, har endnu og vil stedse beholde Naade for Kongestammen og Folket. Men frem for alting ønsker han Jesu Riges og alle derhen hørende Kundskabers og Anstalters lykkelige Fremgang og Udbredelse i de Danske Stater og andensteds. Han troer, at Verdens endog timelige Vel fornemmelig beroer paa en sand og hiertelig Antagelse af Jesu hellige Religion. Er ofte hans egen Kreds for snæver til at virke her med den Eftertryk, han ønskede, saa lader han det dog ei mangle paa sin Medvirkning ved hiertelige Bønner og oprigtig Glæde over det gode, han erfarer.