Viborger Samler, 1837-10-08
en Karl, der om Natten sover i en Grøft, der aldrig har kjendt Ordens og Reenligheds Behageligheder, og som ombytter dette Levnet med Fængslets Brix og øvrige Levemaade, ikke lider samme Straf som den Mand, der udrives fra et blot almindeligt borgerligt hyggeligt Hjem, for at deele Hiins Kaar og nyde hans Selskab. – Dette Samfund, som i det mindste for en stor Deel bestaaer i Røvere, som uden Skaansel ere indbrudte i fredelige Huse, beredte paa at blive Mordere, om Leiligheden havde krævet det, af raae, til dyb Fordærvelse nedsunkne Mennesker, – er en bestandig Omgang med dette ikke en skrækkelig Straf for Den, som aldrig nærmede sig en lignende Omgivelse? Hvilken Straf er ikke den Tanke, at vide sig som en Gjenstand for Spot og Afsky, vanæret, udstødt som af de Levendes Tal, Kiender den i Armod og ubekjendt Ringhed Opvoxede disse Følelser, Eller ere de ham klare i den Grad, som de ere det for Den, der engang besad den offentlige Agtelse?" "Det er - vedbliver Forfatteren langt fra ikke Hensigten af disse Linier at ville besmykke en Bedragers Forbrydelse, at fremsætte den afsindige Mening, at Staten ikke skulde være pligtig at straffe Den, som saaledes som Printzlau forgriber sig paa Lov og Ret; men det tør Man vel paastaae, at en saadan Forbryder dog ikke kan sættes i Klasse med Den, der, som mangen af Slaverne, har afklædt sig al menneskelig Følelse, og som nu, under samme Vilkaar, lider en meget ringere Straf." At Dommerne ikke kunne indlade sig i alle de Nuancer af Straffe, som Retfærdigheden synes at kræve, er Noget, som Enhver kan indsee. Loven er deres Herre saavelsom Forbryderens, og de sidde paa deres Sæde som dens Organ. Men ingen Lov er ganske fuldkommen, derfor gives der et Evangelium, der, ikke mindre retfærdigt end hiin, dog siger Synderen et Trøstens Ord. Dette Evangelium, som her paa Jorden repræsenterer det guddommelige Evangelium, er den Kongelige Benaadningsret. Den skal ikke være og ikke betragtes som en almindelig Herskerens Villie, der lader Naade, gaae for Ret, men som en høiere Anskuelse af Ret og Uret, som en finere Vægt end den, som den blinde Retfærdighed holder i sin Haand; kort sagt, som et Evangelium, der ikke ophæver, men forklarer, renser og formilder Lovens Strenghed. Der gives faa Begivenheder, hvorpaa man er mere spændt, end – Vacancer. Et Brød maa være nok saa lidet, saa er der dog strax hundrede Munde derom. En Hærskare af Solicitanter kaster sig ikke blot over de Bestillinger, som ere ledige, men ogsaa over dem der ventes snart at ville blive det. Saaledes er der nu Tale om en – indtruffen eller indtræffende – Vacance, der sætter Mange i levende Bevægelse. Bestillingen skal kun være temmelig indbringende, men lede til fordeelagtige Connexioner. Da den bortgives af fem Hundrede, er den imidlertid vanskelig at søge. Thi disse fem hundrede Mænd, ere adspredte over hele Byen; Nogle af dem boe i palaismæssige Bygninger, Andre i Baghuse eller høit oppe under Taget. Endeel Supplikanter havde begyndt paa, at gaae omkring til Hver især, for at anbefale sig, men de have maattet opgive dette Arbeide som uoverkommeligt. Andre have derimod gaaet troligt omkring i flere Maaneder, for at vinde Stemmer, og de gaae endnu ufortrøden. Referenten tæller blandt sine Venner, en theologisk Candidat, der har været forlovet i 15 Aar og søgt 17 Præstekald. Da han i flere Dage ikke havde ladet sig see, besøgte Ref. ham d. 28de Septbr., og fandt ham sysselsat med, af Veiviseren at extrahere samtlige Stadens resp. Herrer Skrædermesteres Navne og Bopæle. Han har indrettet det saa kunstigt, at naar han, med sin Extract i Haanden, stiller sig i Enden af hvilkensomhelst Gade, kan han strax see, hvilke Skrædere der boe i samme Gade, Huus for Huus, tilhøire og tilvenstre. Og hvad er hans Hensigt dermed Han vil sollicitere om at blive Skrædernes Laugsskriver. (Aarh. Av.) Jo sjeldnere offentlig Velgjørenhed er i vore Dage, desto større Pligt vorder det, at henlede Opmærksomheden paa de Ædle som udøve den.