Aalborg Stiftstidende, 1844-09-28
Aalborg, den 28de September. Slutning af Stænderdiscussionen i Cancellisagen. Larsen, fandt det i sin Orden, at man kan være af forskjellig Overbeviisning om Sagen og havde Intet imod, at det 2det geistlige Medlem ikke var kommen til Judiciums-Modenhed eller imod at Estrup for sin Person ikke har kunne begribe det Resultat, hvortil Committeen er kommen. Dennes, af Commissarius verificerede, Oplysning om de tidligere Stænderforsamlingers Mening tabte desuden sin Kraft imod Stændertidendens Vidnesbyrd. J et fyndigt Foredrag meddeelte han dernæst sin Betragtning af selve Sagen fra dens tre Hovedsider: først at der ved Cancelliets Fremgangsmaade er indført Censur, Noget Commissarius heller ikke har nægtet og idag stadfæstet, men som ikke ved nogen Lovbestemmelse er hjemlet; dernæst at Cancelliet derved har grebet ind i den frie Adgang til Domstolene; og for det Tredie den beklagelige Misstemning, som ved hin Fremgangsmaade frembringes imellem Folket og Regjeringen, Noget, som han ansaae for at være i høi Grad ulykkeligt, og Kilden til en saadan Misstemning bør enhver god Borger bidrage til at kunne blive tilstoppet. Commissarius gjorde endeel Erindringer, der tildeels ere Gjentagelser, imod det foregaaende Foredrag. Rosenkrantz kunde ikke efter nøieste Prøvelse komme til den Overbeviisning, at Cancelliet har overskredet sin Competence og han turde sige, at Mange i Forsamlingen maae (!) dele hans Anskuelse." Det kgl. Cancelli havde ogsaa alt i en Række af Aar (altsaa vel et Slags Hævd!) fulgt den nu paaankede Fremgangsmaade og han kunde ikke deele den Anskuelse, som er udtalt i Anledning af en lignende Bemærkning, at man ikke bør argumentere herfra. "Vi have nu engang ingen Constitution, og kunne derfor fornuftigviis kun holde os til den høieste Magt, det er Regjeringen selv, hvis vi ville klage over de gjældende Love (!) osv. At Cancelliet ikke havde efterfulgt Lovene, fandt han ei godtgjort og antog, at Forsamlingen vilde med ham erkjende Betænke ligheden af i nærværende Tilfælde at indgaae med Besværing. Jensen fandt Klagen fuldkommen begrundet og stemte for den. Boserup kunde ikke være af Rosenkrantz's Mening, at man maatte have særegne juridiske Kundskaber for at dømme i denne Sag, da Cancelliets Fremgang var uden Hjemmel og havde vakt en almindelig Misstemning hos Nationen. Referenten gjorde Rosenkrantz opmærksom paa, at Stænderanordningens § 5 er skreven for at benyttes, naar fornødent gjøres, og at erklære sig incompetent til at dømme, vilde altsaa være at renuncere paa den vigtigste Ret, der er Stænderne indrømmet. Jdet han forøvrigt søgte at klare den nævnte Talers confuse Foredrag, bemærkede han, at, hvis Spørgsmaalet om en Constitution skulde komme den Sag ved, da maatte netop den uindskrænkede Regjeringsform opfordre til, end meer at værne om, at Domstolene beholde den Magt, der efter Lovgivningen tilkommer dem, og at der i den Omstændighed, at vi et have nogen Constitution, netop lig ligger en Opfordring til at værne om de Garantier, vi have under vor Forfatning, værne om at disse Garantier faae den fulde Betydning, som Lovgivningen vil at de skulle have. Commissarius gjentog nogle af ham tidligere fremførte Yttringer. Køster bemærkede, at hvis han havde forstaaet Rosenkrantz ret, saa var det Jndholdet af hans Foredrag, at der ingen Grund skulde være til at besvære sig over Cancelliet. Taleren fandt imidlertid Besværingen paa rette Sted, da de tidligere af Stænderne anvendte lempeligere Fremgangs maader ikke havde ført til Maalet. Commissarius vilde netop deri at man forgiæves ved Petition har søgt at opnaae hvad man nu vil opnaae ved Klage, see et Beviis paa at man nu ikke kan indgaae med saadan Klage. Benzon henholdt sig til et Foredrag under den foreløbige Behandling, hvori Vicepræsidenten havde søgt efter "sund Menneskeforstand, og maatte endnu finde, at den af ham nedlagte Paastand var rigtigere end hvad Referenten og Vicepræsidenten havde anført. Nyholm meente, at man skal lade den sunde Fornuft afgjøre hvad Ret er og at denne Erkjendelse neppe i nærværende Tilfælde vilde medføre Vanskelighed. Naar det er blevet udhævet – tilføiede han –, at Cancelliet oftere af Bladliteraturen er blevet forhaanet, maa jeg ansee det beklageligt, at dette har fundet Sted, og glædeligt, at Cancelliet ei har ladet Vedkommende forfølge herfor, men man kan dog ikke argumentere derfra, thi dette synes aldeles ikke at staae i nogensomhelst Berøring med nærværende Spørgsmaal; det vidner kun om, at Cancelliet i saa Henseende har viist en liberal Fremgangsmaade, men naar det i en anden Sag udøver en anden, og derhos ulovhjemlet, Fremgangsmaade, maa man dog være berettiget til at paatale dette. Jeg finder meget meer, at alle personlige Hensyn baade i den ene og den anden Retning bør vige ved Bedømmelsen af det foreliggende Spørgsmaal, og at man alene bør holde sig til Sagen, og det er saa meget mere nødvendigt, som det er indlysende, at det, der her er Tale om, er hverken meer eller mindre, end at Pressefriheden, ved en saadan fortsat Fremgangsmaade af Cancelliet, gaaer sin Undergang imøde, Pressefriheden, der maa ansees som vort Palladium og den nødvendige Betingelse for Sandheds og Retfærds Haandhævelse, saavel ialmindelighed, som isærdeleshed under de Statsformer, hvorunder vi her i Landet leve.