Aalborg Stiftstidende, 1828-12-15
Medens Krigerne ved Donauen i Kampen for deres Troesforvandte bleve et Offer for Vantroendes Sværd, eller Sygdom og Mangler; medens Frankrig i ædelmodig Bestemthed betroede en tapper Hær til Havets Vover og udsatte den for en uvis Kamps ulykkelige Tilfælde for det samme Paladium, for den europæiske Ære og Velfærd, havde hine Mennesker kun Sands for at beundre Hussein Paschals, Capudan Paschals og Sultan Mahmuds Herlighed, kun en Stemme til dermed at prise den Sags Fortræftighed og Godhed, for hvilken Storherren førte Prophetens Livkjole i Feldten. Frankrig fik sin Deel af Smædingen i samme Grad, hvori det selvvirkende var traadt frem i denne Kamp. Jkke blot det offentlige Sprog ved Themsen, ved Seinen, ved Rhonen og ved de tydske Strømme, ogsaa de underordnede Deele, hvis Tale forsvandt med Lyden, gjentoge og høitideligholdt det almindelige Hallelusa, og med Forundring saae man indtil ned i smaae Staters Coterier Mænd og Koner af hiin bestemte og bekjendte Mening i den største Samdrægtighed at forene sig imod Russerne, og retsom anlægge Tyrkernes Farve og bære den til Skue. For dog ikke blot halv, men heelt og med Liv og Sjæl, at gaae over til Tyrkerne, blev den hele tyrkiske Afskyelighed tagen under christelig Beskyttelse. Kjælne Hænder forsvarede i Tyrkernes Navn disses Sag efter Legitimitætens Grundsætninger, og sendte disse Producter i gjennemrøgede og gjennemstukne Breve til Redactioner af tydske Blade, for saaledes at see dem bragte til Publikum i Skikkelse af tyrkiske Publicisters Forsvars taler; ja det opirrede Europa maatte endog høre et Forsvar for det Slaverie, hvortil Barbarerne fordømte et christeligt Folk, for at ofte dets ranede Smaadrenge og Jomfruer til deres dyriske Lyster. Hvem det i nogen Maade maatte være forbleven tvivlsomt, hvorfor egentlig Christenhedens tvende største Monarchier, Rusland og Frankrig, have bevæbnet sig, ham maatte det ved hiin uhænsigtsmæssige Modstræben af et alt længe blottet Sindelav blive tydeligt, at det er forden fremskridende Civilisation, for Christendom og lovmæssig Frihed, der kæmpes. Kun derfor frembryde Lidenskaberne saa heftig, fordi den hemmelige Forkjærlighed for hiin Tyrkiets Uvidenhed, Underkastelse og aandelige som legemlige Trælddom vorder saaret, og fordi dens endnu øvrige Tilværelse i Europa ved Katastropherne i Orienten blive rystede indtil Grunden. Ogsaa havde Folkeslagene snart og almindelig fattet, at der handledes om mere end om Besiddelse og Paastande, at der handledes om at vinde Seir, for den europæiske paa Dannelse og Christendom grundede Sædelighed, over det sig fremtrængende asiatiske Barbarie, at der handledes om at gjenvinde hele Folkeslag lovmæssig Orden, og i det mindste i Europa, at befrie Christendommen fra dens foraldede Skjændsel. Derfor bortviftedes, som med et Trylleslag, den Misnøie der havde samlet i imod Rusland, og Europas aabne Tilbøielighed vendte sig overalt, hvor ikke Tvang eller egennyttig Jndskrænkning holdt den tilbage, til de russiske Vaabens Foretagender med en Bestemthed og Vedholdenhed, hvortil kun den Napolconiske Catastrophe kan fremvise Sidestykke. Jngen vil paastaae, at denne Retning af den offentlige Deeltagelse i nogen Maade har ydet de stridende Hære en materiel Fordeel; men denne Kamp, de ere ifærd med, er Udviklingen af Forhold, der vedden europæiske Christenheds ubetvingelige Mening indlededes, og kun det meest indskrænkede Begreb kan oversee, at den samme Magt, der skabte Problemerne ogsaa er stærk nok til, at udføre disses hæderlige Opløsning. Men Grækenlands Befrielse, og nemlig det hele Grækenlands fuldkomne Befrielse, staaer blandt disse Opgaver i første Linie.