Almuevennen, 1844-11-20
Kammerherre Neergaard antog, at en Adresse, som skulde være et Produkt af udtalte Kritiker og Antikritiker, vilde ikke have nogen Jndflydelse paa Regjeringen, vilde ikke bidrage til Forsamlingens Anseelse eller til Landets Vel. Han henholdt sig til Bang, og stemmede mod en Adresse. Kammerherre Castenschiold omgaaes med en betydelig Mængde Mennesker af forskjellige Classer, og han søger med redelig Villie, at komme til Kundskab om, hvad der rører sig hos dem, men dog kan han ikke med Sandhed sige, hvilken Stemning der er den overveiende. Han har hørt mangen rask Dom om Begivenhederne, undertiden vel en Misfornøielse med en eller anden Foranstaltning, mulig endog et usikkert Ønske om fast Constitution; men han har aldrig hørt den mindste Yttring mod Kongen og Regjeringen. Han er imidlertid dog saa oprigtig at tilstaae, at man maaskee, af Høflighed mod ham ikke har villet yttre sig reent ud for ham, da Enhver kjender hans Mening. Han mener da, at det ogsaa kan være gaaet dem, der ere af en modsat Mening ligesaa, saa at den Mening, der herskede i Forsamlinger, hvor de have været tilstæde, ikke har været den samme, da de havde forladt dem. Han maatte nødvendigviis stemme imod en Adresse. Nu endelig finder Commissarius, efterat have hørt paa de mange stærke Anker, at han ikke kan tie aldeles stille hertil; men dog finder han, at, hvad der i Anledning af den store Mængde Besværinger over Regjeringen kunde behøve nogen bemærkning, havde fundet sit Svar i nærværende Forsamling. Dette er vel værd at lægge Mærte til. De der havde talt paa det meest afgjørende imod Adressen, havde dog erklæret sig enige med Bang; og Grev Moltke, Directør Sager, Etatsraad Neergaard, Justitsraad Ussing, Etatsraad Haagen, Kammerherre Neergaard vare altsaa enige om, at det var "meget beklageligt at Stændernes Finants-Andragender ikke have havt større Virkning; at det har gjort et meget ubehageligt Jndtryk, at disse Andragender ere imødegaaede saa løst, at Cancelliets Undertrykkelse af Bladene har gjort et dybt Jndtryk paa Folket; at den Bestemmelse, som i Aar blev taget om det danske Sprogs Brug i den slesvigske Stændersal, gjorde et beklageligt Jndtryk, at der hersker en sand, virkelig Uro og Bekymring" for Statseenheden, og de statsopløsende Tendentser i Hertugdømmerne; at man har frygtet for en vis Svaghed hos Regjeringen, og at den vaklende Maade, hvorpaa begge de kongelige Commissairer have udtalt sig om Statseenheden og Arvefølgen, har vakt Bekymring for, at Regjeringen ikke turde ansee sig selv for Herre over Forholdene. Denne Enighed, mellem saadanne, i hvem Regjeringen ellers finder ivrige Forsvarere, skulde man troe maatte have bragt Commissarius til, med al sin store Styrke og Talent, at have stræbt at bortforklare de nævnte Anker, men i Stedet derfor, siger han, at det, der kunde behøve nogen bemærkning, alt havde fundet sit Svar. (Vi maa naturligviis spørge: af hvem, thi vi kunne intet saadant Svar finde i Stændertidenden.) - Det var blot Advocat Lehmanns Foredrag han vilde indlade sig paa. Naar han i Viborg havde erklæret, at de Anker, man fremførte mod Kongens Raad, rørte Kongen selv, saa havde han ikke gjort det for at vælte nogen Bebreidelse fra Kongens Raadgivere, som med Grund kunde falde paa dem. Han antog, at der ikke var nogen Anke at fremsætte, som var af den Beskaffenhed, at den havde nogen Betydning. Han havde kun bemærket det, fordi han efter sin Stilling ikke, uden at man der vilde finde en Jndrømmelse, kunde lade det være umodsagt, at de Hensyn, man var pligtig at iagttage, naar man omtaler Kongens Handlinger, kunde tilsidesættes ved at paaskyde, at det var Kongens Raadgivere, man angreb Han havde ikke havt til Hensigt, at undskylde Kongens Raad, dersom der var nogen Foranstaltning, som med Grund kunde forurolige Nationen, og det fremgik ogsaa deraf, at han indlod sig i bemærkninger over de førte Ankers Beskaffenhed. Han deelte heller ikke den af Leb mann yttrede Formening, at det vilde være en Formastelse at fremføre sine bemærkninger ved Kongens Handlinger. Saa absolutistisk findet er han ikke, og saaledes tænker heller ikke Kongen, som bekjendt er det ved Lovene udtrykkelig tilladt at yttre sig over Kongens Beslutninger og Foranstaltninger, naar det skeer paa en sømmelig Maade. At Kongens Raadgivere baade ere et moralsk og et juridisk Ansvar undergivne, var det aldrig faldet ham ind at negte. Han har blot yttret, at man ikke var beføiet til, at gaae Kongen forbi, og dette havde han gjort for den kongelige Værdigheds Skyld, thi det vilde være den dybeste Forndrelse for denne, dersom det antoges, at de Handlinger som foretages i Kongens Navn, ikke skyldes Kongens Beslutninger, men at han er et blindt Redskab i sine Raadgiveres Haand, Noget der ogsaa i Virkeligheden er stridende mod al Sandhed. J videre bemærkninger om denne Sag fandt han det ikke fornødent at indlade sig.