Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-11-19
Man har i henrundne Tider ofte nok prøvet paa at berøve os det. Med fremmede Sæder har man søgt at indføre fremmede Sprog. Men Fadrenelandets gode Genius - Waldemars og Absalons Aand – svævede dog over Dannemark. Vort Modersmaal har reist sig op igjen af de Ruiner, som Tydsk Barbarisme har villet begrave det under. Det er kommet saa vidt, at alle offentlige Documenter forfattes i Landets eget Sprog; at Forældre ikke skamme sig mere ved at lade deres Børn lære det Tungemaal, som deres Forfædre for Aarhundreder siden have talet o. s. v. J saadan en Tidspunct er det dobbelt Pligt at vaage over, at denne Tænkemaade befæstes, og at Modersmaalet paa ingen muelig Maade lider noget Skaar i sine Rettigheder. Jeg anseer det virkelig for høist passende, at der holdes Tydske Forelæsninger ved et Dansk Academie, især nu, da næsten alle de, der beklæde et academisk Læreembede, enten ere indfødte Danske, eller saadanne Mænd, der allerede have levet saa længe i Dannemark, at de kunne, eller i det mindste burde kunne, foredrage deres Lære paa Dansk. Man indvender rigtig nok, at de fleste unge Mennesker, der f. Ex. studere Chirurgien, som oftest ere Tydskere, eller i det mindste Holstenere, der ikke forstaa Dansk, og som, naar de have overstaaet deres Examen, ikke troe at kunne have stor Nytte af at have lært det Danske Sprog. Men saavidt jeg veed, kan enhver Studerende uden Forskjelfrequentere Academiet, uden mindste Betaling, De egentlige Tydske, som komme hertil, for at studere ved Academiet, bør dog vise Dannemark saa megen Agtelse, at de lægge sig efter dets Sprog, som de nødvendig nogenlunde maa kunne lære under deres Ophold i Kjøbenhavn; og naar de fordre, at man skal holde Tydske Forelæsninger, blot for at spare dem den Umage, at lære Dansk, saa røde de Ringeagtelse for det Land, hvis offentlige Læreanstalter vise sig saa liberal mod dem. Af unge Holstenere er en saadan Begjering endnu ubilligere. Skulde een Konges Undersaatter, – eet Lands Jndbyggere ansee det under deres Værdighed, at lære Dannemarks Hovedsprog. - Hvorfor have saa mange af vore første Lærde kunnet lære Dansk, uagtet de vare fødte i Tydske Provindser, Hvorfor skal overalt Tydsk ved alle Leiligheder have Fortrinet? Ere vi nærmere beslægtede med Tydskland end med Engelland og Frankrige, Skal det endelig være vor Lod, bestandig at lempe vort Sprog, vor Smag og vore Sæder. efter andre Nationer, hvorfor da ikke ligesaagodt efter Franskmænd og Engelskmænd som efter Tydskere, Vil endelig nogen af vore offentlige Lærere holde Tydske Forelæsninger, saa bør man ogsaa holde Engelske og Franske - Men alt dette være iøvrigt sagt, uden bestemt Hensyn til den Strid, der har reist sig angaaende Forelæsningerne ved det chirurgiske Academie. Dersom det er sandt, at Forslaget er gjort af to værdige Mænd, som Academiet skylder en saa stor Deel af sin Hæder, saa bør man antage, at de have vægtige Grunde for sig, som jeg ikke føler Kald til at bedømme. Enhver Ting lader sig betragte fra forskjellige Synspuncter. Dernæst skal man jo kun have foreslaaer at holde en enkelt Tydsk Forelæsning - - Konstneren og Konstdommeren. Hjelp. Hjelp. Hjelp! Dette Jammerskrig afbrød den hele Samtale. Alle Gjesterne sprang op fra Bordet, og gik ud i Forstuen for at frelse det stakkels Menneske, som raabte om Hjelp. Her vare to Personer i den heftigste Nævekamp. Man skilte dem ad, og førte dem derpaa ind i Stuen. Begge vare blodige, begge frysede af Harme. Den ene raabte: "den Jdiot, den Dosmer, den Nar, den – jeg kunde partere ham i fem Acter og knuse ham i hundrede Scener - - - Den Fysker, den Stymper, den Udling, det Bonhasraabte den anden: jeg kunde dræbe hans litteraire Existence, dersom han havde nogen, hænge ham i Litteraturens Salge, - og gid han bare maatte skrive en Bog, gid han bare maatte Prive en Bog Jeg kunde ikke begribe det mindste af alt dette; men langt om længe erfarede jeg, at det var en Konstdommer og en Konstner, der søgte at afgjøre med Næverne, hvad de ikke kunde blive enige om med Hovedet. Opvartningspigen Trine var ivrig sysselsat med at binde Konstneren et Tørklæde om det ene Øie, og beklagede ret inderligen, at hans unge Blod skulde saaledes flyde til Unytte. Mine Herrer, faade nu Konstneren, og pegede paa Konstdommeren – jeg slaaer med det allerførste Arm og Been itu paa den Karl - Det er dog vel meget, faldt een af Gjesterne ham ind i Talen. De kunne dog lade Dem nøie med Benene, en Konstdommer kan lettere undvære Hovedet end Armene, Da Blodet hos begge de Kjæmpende var kjørnet lidet, ansaae jeg det for passende ved Fornuftgrunde at forsone Gemytterne. Mine Herrer, begyndte jeg jeg er en upartisk Mand. Jeg kommer fra en Krog i Sjælland, hvor man hverken kjender til Konstnere eller Konstdommere. Men naar jeg om Vinteraftenen bag min Camin pleiede at læse i Dagens Blade om Thaliges, Melpomenes og Apollo's Yndlinger, om deres Triumph, om de af Blomster, som deres Krands daglig forøges med, om den fortjente Røgelse, som Publicum offrer paa deres Altar, saa har jeg altid tænkt mig en Konstner som et Non plus ultra af Finhed, Anstændighed og Levemaade. Jeg troede at der herskede den strængeste Harmonie imellem Konstnerne og Konstdommerne. Men det faldt mig aldrig ind, at de afgjorde deres Stridigheder, paa saadan en Maade. O, min Herre!" begyndte nu Konstdommeren – jeg er ikke den første, som man har behandlet saaledes. Alle mine Forgængere have havt samme Skjebne. Lessing vilde useilbarlig have blevet til en Krobling, dersom han ulykkeligviis var bleven født i Dannemark og havde skrevet i Kjøbenhavn. Med Næsestyver, Knortekjeppe og Skjeldsord, troer man at kunne kuldkaste Aristoteles, Diderots og de største Mænds første Grundlove i Æsthetiken. Naar man ikke bestandig roser, bestandig forguder, saa maa man belave sig paa Angreb, det være nu med Næver eller Skjeldsfra O. J Jdiot, J Stymper, som ikke kan binde eder eders Halstørklæde, J, som hverken kan staae eller gaae - raabte nu Konstneren, hvem har gjort eder til Konstdommer: J som hverken kan Striden blev nu alt for heftig. Jeg fulgte Klogskabs Bud, og listede mig uformærkt bort, thi man stred ikke mere blot med Munden, men med Væver. Resterioner.