Viborger Samler, 1777-08-25
Mandagen den 25 Augusti gan Den efterledte Lyksalighed, eller Herr Lisions Historie Jenne korte Historie, som vi her meddeele, kan overtyde enhver om, hvor daarligen de handle, der i Alderdommen vil betræde nye Leve=Veie, som hverken ere overeensstemmende med deres Tænkemaade eller . Opdragelse, og hvor lidet de Mennesker, der stedse har været i Forretninger, kan fordrage den Ensomhed og Rolighed, som de saa ofte ansee fordet visseste Middel til deres Lyksalighed. Hr. List Li mons mons Exempel kan tydelig vise enhver, der paa eengang sætter sig ud af en mangeaarig Virksomhed og sysselsat Levemaade, for at slaae sig til Rolighed, at kuns Vanen, og den erlangte Færdighed kan i denne Verden giøre et Menneske lykkelig eller elendig. Herer hans egne Ord: Fem og tredive Aar har jeg stræbt efter Lyksalighed, og, endnu i dette Øyeblik, finder jeg mig ligesaa langt fra den, som i Begyndelsen. Jeg ankom imit attende Aar til Staden, og blev overgivet en Fætters Omsorg, der, som een af de alleranseeligste Kiøbmænd, drev en meget vidtløftig Handel. Snart gjorde mig min Opmærksomhed, og min Fliid afhold: hos ham, og efter otte Aars troe Tieneste fattede han det priselige Forsæt, at begive sig paa Landet, og indsatte mig i sin gandske Handel. Tyve Aar traade jeg, med al Omhygelighed og Huuslighed, i hans Fodspor. J denne møysommelige og besværlige Tiid, misundte jeg ofte min Fætters lykkelige Forfatning, forestillende mig i Tankerne tusinde Skiønheder, som hans Landgods, hans Haver og hans Marker maatte forskaffe ham. Vel tre Aar efter hinanden besluttede jeg at besøge ham, inden jeg fandt Tiid, eller rettere, inden jeg vovede, at anvende saa mange Penge, som denne Reise kunde koste. Endelig skeedte det dog, og jeg ankom lykkelig paa hans Herregaard. Efterat de sædvanlige Høfligheds Beviisninger vare forbie, spurgte han mig strax, hvormeget jeg havde spa sparet sammen, og hvordan det stod til med mine Handelsbøger. Jeg sagde ham, at jeg foruden mit Oplag af Vahre, endnu havde 100000 Rixdaler rede Penge. Nu, det er ret brav, raabte den Gamle med Henrykkelse, nu vil jeg ogsaa med Fornøielse vise dig min Herregaard. Vi gik derpaa ud at spadsere, og man forestiller sig let, hvormeget hver Eng, hver Bæk og hver Høy maatte fornøie mig, efter at have været indspærret i Kiøbstæden i tyve Aar. Mine Forretninger udfordrede snart igien min Nærværelse i Byen, men fra det Øyeblik af, jeg kom tilbage, laae mig dette landlige Opholdsted bestandig i Tankerne, i Stedet for mine Bøger og min Handling. Stod jeg op om Morgenen ved Solens Opgang, saa beklagede jeg kuns, at jeg ikke havde saadan et Landgods, som min Fætter, for der ret at kunde betragte Kraften og Skiønheden af dette herlige Lys. Raar det regnede, gjorde det mig ondt, at jeg var i Staden, hvor jeg ikke kunde bemærke den store Nytte af denne vederqvægende Vandelse. Endelig besluttede jeg, efter alle disse Betragtninger, ligeledes at opgive min Handel, og forføie mig ud paa Landet. Jeg overdrog derfor til en nær Besliget af min Kone Bestyrelsen af min heele Handel, der i saa mange Aar havde holdt mig i en bestandig Virksomhed, og foretog en liden Lystreise i de omliggende Egne af Staden, for nu at udsøge mig et beqvemt Sted til min andlige Bopæll. Dette varede ikke længe, ge, inden jeg fandt en artig Gaard, der var til Leie, og laae kuns een Miil fra Staden. Jeg leiede den strax, ikke saameget i Henseende til den smukke Egn, og den beqvemme Indretning at Huuset selv, som meget meer, fordi den var saa nær Byen, at jeg kunde snart komme derind, naar jeg ville besøge mine gode Venner, eller høre Nyt. J dette Huus forblev jeg næsten tre Aar, men jeg fandt, desværre til min store Fortræd, at i Stedet for den Lyksalighed, jeg havde ventet af min landlige Ensomhed, blev hver Time paa Dagen mig saa skrækkelig lang, at jeg ikke vidste, hvordan jeg skulle fordrive mig Klædsomheden. Vel sagde min Tapetmager, som havde forsynet mit Huus med Mobler, at jeg skulle lade mig giøre, som et smukt Møbel, et Glas=Bogskab, som Præsten paa Stedet, hvor jeg boede, ogsaa rigelig besørge ge opfyldt med Bøger, og jeg lod dem prægtig indbinde, men endnu har jeg ikke rørt een eneste af dem. Ved min Avling tabte jeg strax det første Aar alle Jndkomsterne, fordi jeg forstod mig hverken paa at pløye eller saae, omendskiønt jeg selv troede, at vide det bedre, end alle Landmænd tilsammen. At jage, si ske og skyde kunde lige saalidet forskaffe mig Tidsfordriv, da jeg ikke kunde ride, og aldrig i min Levetid. havde løsnet en Flindt. Jeg fattede herover den Beslutning at flytte nærmere til Staden og mine Venner, for dog nogenledes at nyde den rolige Ensomhed. Jeg leiede et Huus nær nær ved Forstaden tilligemed et Stykke Land, som jeg ville sætte i bedre Stand. Men i Stedet for at rette mine Tanker herpaa, saa var jeg kuns bekymret for at vide, hvordan det stod til i mine Pakhuuse, og hvorledes min unge Fætter, som jeg havde indsat i Handelen, kom for i sin Handtering. Jeg pleiede derfor strax efter Frokosten at gaae til Byen, meer for at besøge det gamle Sted, hvor jeg havde vundet mine Penge, end at bekymre mig om Sommerens og Høstens landlige Skiønheder. Den oftere Jgientagelse af denne Spadseregang gjorde mig endelig denne Bevægelse til en Vane, og under det Paaskud at see min Fætter, gik jeg daglig i Pakhuuset og paa Skriverstuen; Saa at jeg nu, i Stedet for den virkelige Herre af Handelen, anseer mig i Gierningen ikke for andet end hans første Kramboe Svend. Vanen giør, at et hvert andet Optrin i Livet rører mig ikke, og jeg pleier saa ordentlig hver Dag Kl. 11 at indfinde mig i Pakhuuset, som om jeg fik Betaling derfor, eller intet andet havde at leve af. Den lykkelige Frier. Men hør engang min lille Pige, Gefalder Ægtestand dig ey Jeg maa i Dag Beskeed ham sige. Ney. Han Skillings Rente ey betaler, En Godsets Jndkomst gaaer sin Vei Til Til Gield; Tænk fire Tusind Daler, Ney. Hans Have vil Dig til fornøie: Slig a Du gir mig siden Tak Lad kuns dit lille Hierte bøie, Snak. Han kiører med sex raske Heste; Det var jo dog en herlig Spaes. Du kiender ei dit eget Beste. Fias. Hvis du kuns kunde Glæden fatte Af Bryllups=Favnetag og Klap, Du ville høyt din Lykke skatte. Knap. Der er han; kan Du ham vel hade? Saa rask, saa kiøn, gaae ei herfra Slaae til! Det var jo evig Skade. Ja, Den uhældige Dag. Saa vær forhexet da, ondskabelige Dag, Mit Sind opfylder du med Smertens bittre Nag. Min Kudsk Johan, min Skimmel uden Mage, Min Lise, som mig kunde best indtage, Det alt jeg mister paa een Dag. Dog eftertænker jeg den Sag, At lee dertil, jeg giør vel allerbest; Johan han ville altid drikke, Og Lise elskte mig jo ikke; Kuns smerter mig min Hest. NyeNyehder.