Ribe Stifts Adresseaviser, 1813-09-17
J de sidste Aar under Krigen har der stedse været udspredt en Mængde falske Rygter, hvilke nu synes endog at formere g. - Endskiøndt de fleste af disse ere tagne af Politiske Stokfisk, og omhyggelig satte i Omløb af de Bremenfeldske Klub giester, eller af Saadanne der tugen jordisk Lykke kiende uden Dandsen om Guldkalven, saa røve dog mange af disse Rygter, at de ere smeddede for middelbar eller umiddelbar at virkeltilfredshed og Modløshed, samt Misfornøielse med Statens Styrelse og Ulydighed med Lovgivningen, ja næsten tydeligen ægge til Oprax. - Saalænge man nøiedes med at skyde Arme og Been af Generaler, afsætte Konger og Keisere, før Hære i Luftskibe, ihielslaae 50,000 Mand af et Corps der aldrig havde bestaaet af 10,000, omvælte Jordkloden, saa a Schweiz og China bleve Naboelande, havde den tænkende Mand blot Valget imellem at beklage Rygtemagernes og Eftersnakkernes Dumhed eller Letsind. - Nu derimod, da slig Fremfærd, forsaavidt vort eget Land angaaer, fortiener Navn af Riddingsdaad, og ligesaavel Straf paa Ære, Liv og Gods, som Forbrydelsen at giøre falsk Mynt, bør den ei længere at danske Mænd fordrages. - Derfor har i Hovedstaden, saavelsom i Provindserne forenet sig et Selskab, hvis Valgsprog, er: Troskab mod Konge og Fødeland, og hvis Hensigt: deels at giendrive slige ofte latterlige, dog almindelig troede og især yndede Rygter, deels opdage Kilden eller Ophavsmanden dertil, og, hvis det Udspredte tydelig røber det Øiemeed at ægge til Ulydighed mod Lovgivning, Misnøie med Statstyrelsen, og til anden Udannished, at giøre disse Riddinger kiendte af vedkommende Øvrighed. - Selskabe, haaber snart at vorde udbredt overalt i Landet, og udbeder sig derfor at Enhver, der hører nogen Fortælling, som ei har sin Grund i nogen offentlig erkiendt Handling, eller ved Trykken er bleven bekiendtgjort, nøiagtig vil erindre hvo Fortælleren er, paa det han selv, som Eftersnakker, af Letsind, Nyhedssyge eller Enfoldighed, ei skal tage Skade for Andres Brøde. - Selskabets Medlemmer ville bestræbe sig for, et alene ved enhver Leilighed at vise de Letsindige tilrette, og sætte Skrænker for Udaadsmændene, men tillige omhyggelig arbeide paa, at den Danmarks Skytsaand, der boede trygegelig i Landet i Tredie Frederiks Old, og som nu synes at være nern fra os, maa tillidsfuld vende tilbage, paa det at Krigeren, naar han gaaer ud i Land og paa Hav, ei skal mene, han bag Ryggen har argere Fiender, mellem hvilke han efterlod uforsørgede Qvinde og Barn, ja at Landsmænd ei engang ere værd at lide og bløde for; men at han gladeligen Haand i Haand med Høvding og Drot, Borger og Bonde, kan vise Trofasthed mod Konge og Fødeland. Sognepræst, Ridder Abel i Gierrested har i Budstikken, meddeelt sine Erfaringer og Agerkaalens Anvendelse som Fodemiddel. Blandet med halv Meel giver den en Grød, der beholder næsten fuldkommen sædvanlig Grødsmag, og kunden grønagtige Farve røber Forskiellen. Ogsaa til Fladbrød, lader Agerkaalen sig godt bruge. Ønskeligt havde det været, om dette Nød= og Hielpemiddel noget for var blevet bekiendt ogsaa her i Danmark, hvor Man - uagtet den mindste Hytte som de største Gaarde paa Landet ere omhegnede at velsignede Kornhæsser. - seer Fremtiden med Gru imøde, J det af Hr. Adj. Mülert, nylig udgivne Jndbydelsesskrivt om Altertavlen i Frue Kirke i Odense, som forhen prydede Graabrødre Kirke, hvis øde Mure endnu længe ville vidne om vore Dages Ødelæggelseskonst, anføret Forfatteren, blandt flere interessante bemærkninger, at det ogsaa skal have været under Forslag at indrette den ødelagte Kirke til et Tugthuus, og bringer ved denne Leilighed hiin i flere Henseender i vore Dage opfyldte Spaadom paa Jellingestenen i Erindring: Kirker skulle blive til Fangetaarne, og Skalke skulle trives, og Ædlinge fordrives, og danske Mænd ugæve, og fange tydske Sæder: Herremænd skulle blive til Kiøbmænd og Præster til Bønder. og Bønder til Vidunder.