Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-08-27
(Fortsat.) Aaret 1814 havde endnu ingen bestemt Charatteer. Begge Parthier observerede eller drillede hinanden meget mere end de alvorlig bekiæmpede hinanden, dog fremkom deraf en giensidig Mistillid, og Misfornøielse, nu indtraf den 20de Marts, som ikke var saa vigtig med Hensyn til Bonaparte, som fordi Kampen imellem begge de fiendtlige Parthier udbrød strax efter den anden Restauration med nye Heftighed. Alt syntes gunstigt for Tilhængerne af den gamle Orden; den revolutionaire Bevægelse, som var forefaldet i de 100 Dage havde opvakt Bekymringer i og udenfor Frankerige. Den Afskye, som var forbunden med det Forræderie, som den 20de Marts havde tilveiebragt, og selv de fremmede Armeer, som endnu engang betraadte Frankerigs Jordbund, vare ligesaa mange Vaaben, som bleve givne Contrarevolutionen i Hænderne. Men paa den anden Side syntes den Lethed, hvormed Revolutionen af 20de Marts var bleven iværksat at giøre det ret indlysende hvor nødvendigt det var, at slutte sig nøie til det nye Frankerigs Jnterresse og man gik ogsaa ud fra dette Synspunkt for at oprette et nyt Ministerium; men dette Minirium manglede de fornøde benter paa at af var Talleyrand og For teren bemærker, at ved en nye Tingenes Orden; thi de duelige iblandt dem ere alt for fordærvede, og de ærlige ere uduelige). Saaledes blev det nye Ministerium snart styrtet Kamrene i 1815, hvori Tilhængerne af den gamle Orden havde Overvægten, syntes at sikkre dette Parthie Seieren. Folkemassen var ligesom bedøvet ved de sidste Begivenheder, og Ministeriet var vaklende og svagt; men Ordonancen af 5te September 1816, som var et Værk af de Cazes, hvorved Kammeret blev opløst, frelsede Frankerige, endskiøndt Ministrene vidste ingenlunde rigtig at benytte denne Ordonance. Desuagtet blev Valgloven af 5te September 1817 dreven igiennem; den syntes at forskaffe Frankerige det sikkerste Værn imod enhver nye Seier af Contrarevolutionen; men Ministeriet i hvis Spidse Laine stod, og hvis Hovedfeil var en al for stor Ængstelighed, vovede ikke at rykke frem paa den banede Vei af et constitutionelt System, da Contrarevolutionen mærkede denne Mangel paa Resolution saa fik den nyt Mod. Ministeriet vovede ikke paa at forandre Embedspersonalet i Overeensstemmelse med sine Grundsætninger; dets Lovforslag til at sikkre den constitutionelle Friehed svarede ikke til Forventningen, de kom langsomt for Lyset og to af de vigtigste strandede ved den Fodstand, som de fandt i Kammerne. Kun Lo a Armeens Complettering endskiøndt den ikke seie for Feil kunde holdes for en Fordeel, da i det en Ende paa Contrarevolutionen i Armeen. Oppositionen i Kamrene, som nu var bleven forstærket ved de Doctrinairs eller de uafhængige Constitutionelle, blev bestandig heftigere. Det var fornemmelig de Doctrinairs som drev det igiennem ved Enden af Sessionen i 1817, om først blev opnaaet i England efter 100 Aars Kamp, at Regieringen skulde aarlig aflægge Kammerne Regnskab for de bevilgede Pengesummer. Men de Fremskridt som det repræsentative Systengiorde i Frankerig foruroligede Kongressen i Aachen, de Valg, som bleve foretagne i Aaret 1818 gave fornemmelig Anledning dertil. Hertugen af Richelieu deeltog i denne Overbeviisning og Contrarevolutionen forsømte ikke at benytte sig af denne Stemning. Jsær søgte man at bortsterne Marskal Gouvion St. Cyr fra Krigsministeriet; men Planen mislykkedes, fordi den offentlige Mening erklærede sig lydelig derimod. De Cazes og Gouvion beholdt Overhaanden, og den første traadte i Spidsen for Administrationen. Men ogsaa det nye Ministerium som var dannet i en Skynding, manglede den for nødne indvortes Enighed; endskiøndt dets Medlemmer vare enige med hinanden i Hovedpunkterne; det var fra Begyndelsen ligeledes frygtsomt og vovede ikke paa aabenlyst at forbinde sig med Nationalpartiet. Contrarevolutionen dristede sig derfore til at foretage nye Angreb, som første bleve foretagne i Pairernes Kammer af Bartheler imod Valgløven; dette Angreb blev med Møie drevet tilbage; dertil kom nu uforsigtige Uenigheder imellem det liberale Partie i de Deputeredes, Kammer, hvorved endeel af den venstre Side uafladelig og ofte med megen Uret angreb Ministeriet, hvorved det ikke betænkte, at det derved lettede Spillet for dets fælleds Modstandere og dette saameget mere, som Ministeriet saavel ved den Bitterhed, som det for en Deel udviiste ved de derved foranledigede Debatter, som ved sin Ængstelighed og sin Frygtsomhed og ved sin Uvirksomhed paadrog sig megen Dadel. Parthierne erholdt saaledes nyt Mod og nye Forhaabninger, hvorpaa Valgene i 1819 tildeels afgave et Beviis, fordi man ikke tiltroede Ministeriet Kraft nok til at forsvare National-Jnterressen imod dets Modstandere. Disse Valg og især Valget af Gregoire virkede afgiørende paa Regieringens Gang; denne, da den tog Feil ihenseende til Aarsagen til det Onde, som syntes at true den, troede lettest at kunne afhielpe det, først ved at forstærke de Deputeredes Kammer og siden ved at giøre en Forandring i Valgloven. Derover blev Ministeriet urenigt. Dessoles, Gouvion og Louis toge deres Afskeed. Deres Efterfølgere syntes at være langt mindre hengivne til de nye Jnterresser. Dette giorde Nationen uroelig. Alle de Forandringer, som især Ministeren de Serre foretog sig bleve ligeledes mistænkelige. Forgiæves søgte De Cazes at tage sine hidtilværende politiske Modstandere til Hielp. Snart gav den 13de Februari, da Hertugen i Berry blev myrdet, dette Parthie den forønskede Leilighed til at styrte denne Minister, som var det saa forhadt. Det nye Ministerium som blev dannet i Aaret 1820, og i hvis Spidse Hertugen af Richelieu stod var det første, som var blevet dannet ved de gamle Jnterressers Jndflydelse; dette Ministerium har vel handlet i Contrarevolutionens Aand, som det har viist ved Valgovens Afskaffelse. og flere Foretagender; men da Hertugen af Riche lien var en Mand, som er bekiendt for sin Moderation, saa har Hr. Guizot giættet rigtigt i at Ultraparthiet ikke vilde være tilfreds med det; men søge at faae et andet indfat, som endnu bedre harmonerer med dets Grundsætninger. Man paastaaer nu, at de Ultras ere ikke engang fornøiede mod det nærværende Ministerium, og at det ønsker Hr. Villele og Corbiere fortrængte af endnu mere erklærede Tilhængere af deres Parthie, som af Hr. v. Labourdonnaie og Hertugen af Fiziames. Det Ministerium, som blev indsat efter Hertugen af Decazes Afgang betragtede de Ultras efter Forfatterens Formeening kun som en Nødhielp, som en banet Be til at opnaae sine Hensigter, og til at rykke bestandig videre frem. Hr. Guizot føler sig overbeviist om, at dette System kan ikke holde ud i Tiden. – Jeg holder ikke af, siger han, at tale om de Overvundne; deres øiebliklige Triumph forfærder mi ikke, jeg frygter mere for dem end for os. han slutter med at debitere, at Frankerige ikke kan erholde indvortes Fasthed førend Regieringen aldeles handler i Constitutionens Aand og hylder de Jnterresser, som ved Revolutionen ere blevne frembragte. (Vist nok ere Forholdene i Frankerige vanskelige og tvivlsomme, og Jngen formaaer at forudsige hvorledes den endelige Opløsning af alle disse Forviklinger vil blive beskaffen, vil man være billig, saa maae man tilstaae, at det gamle Parthie har ogsaa lidt meget og er skeet megen Uret. Ulykkeligt er det Land, hvori to radicalt forskjellige Par thier staae opstillede mod hinanden; det er mere at ønske end at haabe, at deres indbyrdes Had maae blive dæmpet ved en giensidig Moderation; men et kan det komme dertil, at Amerika engang maae til at huse et af disse Parthier.)