Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-12-01
Endnu en anden Omstændighed i Siena har været mig paafaldende, hvilken jeg ikke troer at nogen Reisende har omtalt: Denne Bye maa have arvet det gamle Roms Ulvinde; thi den er bleven denne Stads Vaaben, og man seer den overalt give Tvillingerne Die. Rom aftraadte til Siena dette sit gamle Vaaben, da det selv antog Tiaren og Nøglen Pavehuen og St. Peders=Nøglen) det gamle Vaaben maatte ikke aldeles forsvinde paa den latinske Jordbund. Romulus Vaaben tiener som Veiviser for at finde den dobbelte Landevei, som fører til de 7 Høie, hvorpaa Rom er bygget. Man begiver sig ret med Fornøielse ud paa den frie Mark; thi det forekommer, som at Rom laae paa den anden Side af Veien. Men dette Blendværk varer ikke længe, efterhaanden bliver Egnen mere traurig, Træerne blive sieldnere, Høiene tabe sig, og man føler at man forlader Toskan for at begive sig til et andet Distrikt. Omegnen ved Rom (Campagna di Roma) har et øde og eensformigt Udseende; hist og her staae Kalkklipper imellem Kornmarkerne, ligesom de første Led af en vulkansk Biergklæde, som man troer at opdage ved den skyebedækkede Horizont. Hist og her sees vel nogle Villas med grønne Vinduer, som tage sig livfuldt ud; men de forsvind efterhaanden, og man seer ikke flere. Det Grønne bliver sieldent, Landeveien bedækket med en sort Støv, Jordbunden bliver fuld af Stene, en skarp Vind piber igiennem Sivet i Moradserne og medbringer svovlagtige og feberagtige Uddunstninger. De smaae Hytter, som man træffer paa paa Veien, have alle et øde Udseende; de faa Beboere have vilde og sørgmodige Ansigtstræk, de opvække nu Frygt og nu Medlidenhed; undertiden seer man en stakkels Hyrde, bedækket med en rød Kappe, sidde paa en Klippe paa Heden og vogte nogle Faar, som er magrere end han selv er, andre Figure sees ikke at oplive det melancholske Landskab. Man passerer nogle faa beboede Huse forbi, som kaldes Torrenieri, og længere hen kommer man til Byen Polderida, som bestaar af nogle slette Hytter. Herfra begynder en Vei af en saadan Beskaffenhed, at man selv længes efter alt det, som man har forladt; den bliver meget smal imellemhøie Bierge af et rædsom Udseende, og den romerske Landevei forvandler sig til en Stie for Banditer. Hvorhen fører denne Vei spurgte vi en Hyrde; med en Stemme som den kom fra Graven svarede han: til Riccorst, hvorved han udstrakte sin magre Arm af Folderne af sin Kappe for at modtage sin Betaling fordi han havde meddeelt denne Anviisning. Vi kom til Riccorst, der var en Osteria, hvor der ikke var Noget at faae. Vi kom da endelig til en Landsbye af et malerisk Udseende, at sige i en Afstand; thi nærved er den sort og ussel, nemlig San Qvirico, som ligger paa et Bierg, og hvor der dog er frisk Luft; den er omgiven af Oliventræer og besidder et høit fiirkantet Taarn. Men nu bliver Landeveien stedse meere traurig; Egnen bliver stedse meere øde; Alt bebuder, at man nærmer sig til et vulkansk Bierg og til den mørke jernrige Landsbye Radicofani. Byen ligger ganske indhyllet i Skyer; det Sted den ligger paa var fordum en Vulkan; Egnen seer ud som at en Vulkan, har fordum været i en fuld vulkanisk Giæring og at Jlden er bleven paa engang slukket. Lavastrømmen, de omstyrtede Klipper, de brændende Slakker have bevaret den samme Form som dengang den vulkanske Jld paa engang blev slukket; derforer det at Synet af Radicofani forekommer en Reisende saa forunderligt. Naar man stiger ned af denne vilde Klippe, der er saa sort som en slukket Brand saa kommer man til et Distrikt uden Navn og uden Eier, til et ganske neutralt Stykke Land, som Jngen har villet eie, hverken Storhertugen, som har saaLidt, eller Paven, som vil have Alt. Jeg troer at der kun gives i Maanen et Terrain, som ligner det, som ligger neden for Radicofani; thi saa langt Synet kan naae er det bedækket med Lava og Slakker, ligesom det nyelig var udbrændt. Man kunde sige, at det seer ud som en mægtig underjordisk Rystelse havde kastet Biergene op i Luften, og de derpaa vare faldne i Ruiner ned paa Jorden. (Fortsættes.)