Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-09-23
Det Middel, som oftest foreslaaes og paaberaabes, er at have stærke Fængsler og aarvaagen Vagt. Men dette Middel, der ved første Øiekast synes saa prøvet, er ved nøiere Betragtning, dog langt fra ikke saa sikkert. For den snilde, paa sin Befrielse stedse pønsende, Fange er hverken de tykkeste Mure stærke nok eller de ivrigste Paapassere aarvaagne nok. Hvor der er en Aabning, der maa man ogsaa kunne komme igjennem, og hvor Bevogtningen ikke kan betroes, uden til Mennesker, der maa ogsaa den Listige kunne finde Leilighed til Undvigelse. Lægges hertil, at de Forbrydere, der saaledes søge at undvige, som oftest ere de meest forslagne Skjelmer, der ikke skye nogen Fare eller frygte nogen Modstand, saa er det ikke let at indsee, hvorledes saadanne Mennesker skulde kunne holdes i saadan Bevaring, at de jo, ved Leilighed, vilde kunne undvige. Der maa altsaa kunne gives andre Midler, hvorved Forbryderes Undvigelse kunne i det mindste vanskeliggjøres. Først og fremmest er det nødvendigt, at der sikke findes alt for mange Forbrydere, især af det farlige Slags, samlede paa eet Sted. Regner man, at Straffehuset paa Christianshavn tæller henved 700 Lemmer, og Stokhuset over 200 Slaver, saa skjønnes let, at et saadant Antal Forbrydere, samlet i en Stad som Kjøbenhavn, er for stort. Den almindelige Maade, at straffe saadanne bortrømte Forbrydere, er Kat, Jndspærring i Cachottet, Halsjerns Paalægning o. s. v. Erfaringen synes at have lært, at denne Straffemaade, langt fra at formindske den hyppige Rømning, ydermere gjør Fangerne mere haardnakkede, og ligegyldigere for Straffen. At det sædvanligst er de saakaldte Livsfanger, der udbryde fra Fængslet, er vist, og Udtrykket Livsfanger forklarer noksom, hvorfor Rømning just er hyppigst blandt disse. Forebygges kunde det, om just ikke ganske, hvilket hører til Umueligheder, saa dog for en stor Deel, naar de, der idømtes til Rasp-, Tugt- og Forbedringshuset saavelsom til Fæstningsarbeide, fordeel tes paa forskjellige Steder i Riget og dets Colonier. Meget vilde Tallet af Straffehuuslemmer formindskes, naar mange af de mindre betydelige Tyverier straffedes med legemlige Straffe f. Ex. Hensættelse paa Vand og Brød, Tamp i Fængslet ac., og at kun saadanne Forbrydere, hvis Straf qvalificerede sig til flere Aars Arbeide i Straffe huset, hendømtes der. Grovere Forbrydere, der gjentagne Gange vare udbrudte og efter Paagridelsen straffede, maatte, naar det kunde godtgjøres af deres hele Livs Vandel, at de hørte til de uforbederlige, udryddes af Selskabet, som Væsener, der ere sig selv og Borgersamfundet til Byrde. Beccarisk Følerie maatte ikke komme her i Betragtning. Er Nødverge lovligt og retfærdigt, saa kan det ikke være mindre for Staten end for enkelt Mand. Anseer Staten sig berettiget til at deportere Mennesker, der kunne vorde den farlige ved deres Meninger, hvi skulde den da troe sig mindre berettiget til, at udrydde af det menneskelige Selskab Mennesker, der i saa høi Grad ere farlige, ikke blot for den offentlige Sikkerhed, men ogsaa for den enkelte Statsborgers Liv, Paa de nicobariske Øer, paa vore Besiddelser, i Vest- og Ostindien, eller maaskee ogsaa i Grønland, kunne vi ligesaa godt som Britterne paa Botany Bay anlægge en Forbryder=Colonie. Der kunde i det mindste endeel af de farligste Forbrydere hensendes. De mindre farlige kunde fordeles paa Cronborg, Christiansøe, Nyborg, Rendsborg, o. s. v., det mindste Antal burde findes i Kjøbenhavn, hvor Leiligheder til Undvigelse synes at være større. Om det ogsaa skulde være forbundet med Bekostning, at oprette nye eller udvide allerede tilværende Straffeanstalter paa de nævnte Stæder, saa vilde Nytten det medførte for den offentlige Sikkerhed rigeligen erstatte de medgaaende Omkostninger.