Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-04-19
Den dramatiske Skræder har jeg hidtil hverken læst eller seet opført, og kan altsaa indtil videre, ikke sige Dig noget derom. Men dette Stykke har havt den modsatte Skjebne som Væringerne. Paa Skuepladsen gjorde det ingen Lykke, men Konstdommere rose det. Jeg maa tilstaae, det er en egen Sag, saaledes at stile sin Satire mod en talrig Menneskeclasse. De dramatiske Dilettanters Classe er næsten ligesaa stor som Skræderlauget. Hvor let træffer man ei en Snees misbilligende Stemmer blandt Tusinde Stemmeberettigede, Og behøves der vel flere tilat jage efter en stakkels dramatisk Skræder, og faae ham, som en Bønhas, til at kaste Naal. og Sax. - Vaudevillernes Sommertid synes endnu langt fra ikke at være forbi. Hvert Øieblik læser man i Adresseavisen en Opfordring til een eller anden Forfatter af en ny Vaudeville, at melde sig paa Theatercontoiret, for der at erholde Svar. Saadan en Yngel har Kong Salomon faaet. Sandelig, maa man ikke udraabe her: Wir doch ein einziger Reicher so viele Bettler in Nahrung. A. W. Schlegel sammenligner, i sine dramatiske Forelæsninger, Vaudevillerne med Myg gene, der surre en Sommeraften, stundom ogsaa stikke, men stedse sværme glade omkring, saa længe Solen skinner Leilighed for dem. Det er godt nok; men, ei at tale om, at den Schlegelske Metaphor indeholder en Modsigelse, thi naar skinner Solen om Aftenen, saa bliver man dog omsider kjed af den evige Surrens evige Monotonie, og sædvanligen bebuder Myggenes Surren en nær forestaaende Skylleregn, og tvinger Folk til at skynde sig bort fra den kjedelige Musik, for at komme under Tag. J Paris kunne slige ephemeriske Frembringelser, som op Næste Gang mere. vakte Hoveder udelukkende opoffre sig til, ofte end- og forene sig om at udarbeide, uafbrudt vedblive at gjøre Lykke; men hvad der er muligt der, er det ikke engang i London eller Berlin, og end mindre i Kjøbenhavn. Deels have de Franske som bekiendt, et fortrinligt Talent for det let, spillende Vittige, som deres Legioner af Ordspil, Ordgaader a. noksom vidne om, deels er Paris en lille Verden, hvor der hver Dag forefalder noget Nyt, noget Latterligt, noget Paafaldende, som sysselsætter Sladderskolerne i adskillige Dage, og hele Publikum har Sands forMen her i Kjøbenhavn, hvor man, otte Maaneder af Aaret ligesom er reent adskilt fra hele det europæiske Fastland; hvor det Nye og Paafaldende er sjeldent, og endnu sjeldnere, i den tunge, trykkende Luft, gjør noget ret levende Jndtryk paa Sindet, kunne jo Vaudevillerne umueligen finde noget Fodfæste, og deres Virkninkan i det Høieste være som Fyrværkeriers, hvilke bør sees fjeldent og være udmærkede, naar de skulle gjøre Lykke. Stoffet maa blive en evig Gjentagelse. Allerede nu begynder man at kjedes ved de gamle Elskere og Elskerinder, der ville være unge, og ved de unge, der ville være gamle ordes. Favoritmelodierne blive saa forslidte, at det gaaer dem, som alle Favoriter, naar man har hørt dem for længe. Netop Letheden i at forfatte et Stykke i een Act, som der gjøres saa ringe Fordringer af, og hvor en yndet Melodie ofte kan bøde paa Tankens Fattigdom og Vittighedens Mangel, maa fremkalde en Skare af Efterlignere, der vælge Vaudevillens lave Region til at surre i, fordi de savne Vinger til at svinge sig op til Parnassets skykronte Top Din Julius.