Jyske Efterretninger, 1799-10-07
Efter (S. T.) Hr. Kammerherre og Stfesbefalingsmand vo Pentzes høie Ordre, indrykkes følgende: Jfølge den 18 i Forordningen af 27 f. M. angaaende Trykkefrihedens Grændser, bekiendtgiøres herved fra det Kongelige danske Cancellie, at de herefter nævnte ere under Tiltale for Misbrug af Skriverfriheden, nemlig: 1) Studenten Malthe Conrad Bruun. 2) Jacob Holm. 3) Translateur Heiberg. 4) Kammerherre Blycher. 5) Cancellieraad Holm. 6) Bogtrykker Wandall i Aalborg. 7) Bogtrykker Michelsen i Helsingøer. Abrudte Tanker ved Captain v. Jakhellns Død. tegnede af Sand Mididenhed. Multis ille bonis fiebilis occidit nulli flebilior qvam bi Ugeri. Fred med Støvet, Hæder med hans Minde, Jonathau, der var os elskelig, Trøste Gud hans sørgende Veninde. Yngling Wilhelm! jeg beklager Dig; Dig, der mistede Din Ungdoms Leder Frem til Æren, og jeg ynker eder. Weteraner af hans Compagnie Som med vaade Øine gaae forbi Graven som jer Ven, ja Fader hviler i. Olding, som Dig over Graven krummer, Hvor den brækket blev, din Alders Staf. At din Smerte gjør du reent forstummer (?) See det Skiold, din Søn var stolt udaf Alt for vægtig for hans spæde Drenge Paa den sorte Væg henrustet hænge! See det Sværd du bød ham tage fat For Din Haand blev selv til Kampen mat Af sin Forers seenestærke Arm farladt. Danske Joubert, er Dit Blod er runden Paa Vallpladsen for dit Fødeland, Midt i Freden har Du Fienden funden, Paa Den Sygeseng Din Baaemand. Gode Scheel, Din Kunst ei overvinder Skiulte Orm, der huulte Jakhelens Kinder, O han faldt vor Ven, men ei ved Sværd, Staden, Hæren, Huset, alle kiær J hans Liv, hans Død er vel en Taare værd. Ja han segnede i Dødens Kulde Med et Hierte fuld af Jld og Mod, Og ved Sygeleiet sad den Hulde Som i Kampens Tiid ham ei forlod, Saae ham mellem Haab og Frygt at sanke Styrke til den sidste store Tanke, Saae de brudte Glimt af Øiet gaae: (a) anne leres Loquntur, ingentes stupert Deelte mellem Hende og de Smaae Som Ham tungt, helst nu, paa Faderhiertet laae. Ogsaa jeg var stolt, skiønt ingen Kriger, Stolt af Tanken: Jakhelens Venskab værd. Modet som ved slig et Bytte stiger Daler dybt nu ved hans Jordefærd. Ogsaa Jakhellul Dig jeg skulle miste Dig blant Venner ældste, beste, sidste Ømme Tolk for sidste Selskabs=Sang: Sort var Ahnelsen, da jeg med Tvang Rev mig af Dit Favntag, saae Dig sidste Gang. O J Ædle, som de blide Dage Deelte Lyst med mig ved Jakhellus Barm, Han er borte, deeler nu min Klage, Hiertet brast, som slog for Dyden varm, Reven blev han fra sin Hædersbane, Skiønne Fremskridt under Moltkes Fane. Og de Laurbær ventende hans Fied Ligger nu ved Skjæbnens Pust adspred Visne om hans sørgelige Leiersted. Dog den visner ei den Krands der kroner, Siæleadel, Han var eirgod; Han var Christen, Menneskers Forsoner, Gav ham Krandsen kiøbt med eget Blod, Gav ham Troens Skiold for at afdøde Sidste Fiendes Hug, med Seir at møde J en Verden fuld af ævig Roe Hvor kun Engle smille, Helte boe, Som blev Gud og Kald og Dyd og Venskab troe. Hil Dig Ven, Din Aand i Fredens Skygge, Gik til Gud, ei udpiint mellem Skriig Paa Valpladsen, hvor de fæle stygge Helveds Furier opdynge Liig. Hvor mod slagne qvæstede Halvdøde, Hulen gader, Ravne lugte Fødde Hvor blant Dyr og Folkes Jammerskraal, Helte, værdige et længer Maal, Drikke Gift af Morder-Englens blodig Skaal. O indviede til denne Scene! Dyre nok J solgte Eders Blod. J os værne, Gud og J allene Og vor Bon skal sikkre, Eders Fod; Venner, J som under Moltkes Banner, Skiønt for Gud og Æren eder danner; Eders Gang er tung, men hæderlig. Hil den, som naar Kampen nærmer sig Vandrer boet med Venners: Gud velsigne Dig, Fred med Støvet, Hæder med Dit Minde. Jonathau, der var os elskelig Smiil Skytsengel ned og vi skal vinde! Ligne, signe, hædre, tænke Dig. Venner, J som Floer og Armen binde Folg hans Fodspoer, trøster hans Veninde; Bygger ham, imens hans Telt er tom, J en føelsom Siæl en Helligdom, Tods den Joubert faaes, som segnede ved Rom. Fører Skjæbnen mig engang tilbage. Til men Fordoms Kreds, min føelsom Aand. Der gientænke, sig fra svundne Dage Sted, hvor Venner vandred Haand i Haand; Da skal jeg ved Babels mørke Floder Taus ved Tabet af hver Ven og Broder, Hænge Harpen stum paa Pille hen, Stum af Smerte, til i Himleuden, byder høit og født ved hver gienfunden Ven.