Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-09-22
Tydskland og Frankrig kunde man nu føre Krig i 25 Aar, uden at de Millioner, som faldt i Marken, efterlode noget synderligt Menneskesavn hjemme, og Canonfoder, manglede Erobreren aldrig. Saalænge Krigen varede, følede man ikke Overbefolkningens Virkninger, thi den fandt i hiin et hurtigt Afløb. Da et Par Millioner Mennesker uophørligen maatte være under Vaaben, endog fjernt fra deres Fædreneland, saa fik man i Krigsaarene ikke Tid eller Anledning til at tænke over følgerne af Overbefolkningen ved en tilbagevendende Fred. J frugtbare og af Naturen saa rundeligen velsignede Lande som Frankrig, der desuden ikke selv havde lidt meget ved Krigen, sporedes siden disse Følger mindre; men i de af Venner og Fiender udpiinte og forarmede Tydskland, følte man dem saa meget stærkere. Vilde Soldaten, efterat have nedlagt sit Vaaben tage fat igjen paa de Sysler, han var reven fra, saa kunde hverken Væverstolen eller Plougen altid forsyne ham med saa meget Arbeide, som han til Livets Ophold behøvede. Handelen, og med den Fabrikerne, standsede; det Pengemiddel, man hidtil overalt havde i Overflødighed, hvor man havde Papir, maatte nu formindskes, dersom det ikke, lig en Kræft, skulde fortære Staterne, og det gjenoprettede Samqvem mellem de krigførende Magter lettede Tilførslen af Varer. Man følte nu Trykket, men uden bestemt at vide, hvor det kom fra, og derfor grebe Nationer saavelsom Skribenter, i det de opsøgte Aarsagerne til det Onde, overalt efter Skygger; Harmen over de feilslagne Forhaabninger var saa meget større, som Forhaabningerne selv havde været for overspændte. Hver søgte Grunden til Nøden efter sin Synsmaade: den Geistlige i Religionens Forfald, Statsoeconomen i Overbefolkningen; Lysets Fiende i alt for meget Lys og Tænkefrihed; Frihedssværmeren i alt for lidt Lys og Tænkefrihed; Manufacturisten i de Franskes og Engelskes alt for store Konstflid og industrielle Genie, og endeligen Sand og hans Tilhængere i Comedieskriveren Kotzebue, med hvis Død de troede, Verden vilde være frelst fra sine Lænker. Saa meget havde Grundsætningerne forandret sig fra det ene Halvhundrede Aar til det andet, Ligesom man før raadte til at fremme Folkeformerelsen, saaledes raabte man nu paa Udvandring, ret som om Mennesket var en Stork, der kunde trække fra det ene Land til det andet, og ligesom denne kun behøvede en Rede, og kunde finde Føde overalt. Man betænkte ikke, at der udfordres mere til Udvandring, end blot at tage Vadsækken paa Ryggen og Vandringsstaven i Haanden. America er unægteligen stort nok til at kunne modtage Millioner af Europas Overbefolkning; men med tomme Hænder nytter det ei at gaae til den ny Verden, og det er netop de tomme Hænder, der trænge til Udvandring; thi den, der eier mindste Formue, og har nogenlunde sit Udkomme, han bliver, især naar han er bunden ved Familiebaand, helst hvor han er, og ønsker heller een Fugl i Haanden end ti i Luften. Hvad nytter altsaa den saa tidt anpriste Udvandring? den Trængende kan ikke, og den Formuende vil ikke udvandre. Staterne blive saaledes nok nødsagede til selv at beholde deres unyttige Over befolkning, naar de eengang have den. Men hvorledes forebygge Følgerne af for stor Folkeformerelse. Forbud mod Ægteskaber er noget, som ikke lader sig saa let iværksætte; thi deels vilde Formerelsen uden for Ægtestanden derved blive saa meget større, deels vil det altid blive saare vanskeligt at bestemme, hvem der kan ernære en Familie eller ei, da det jo kommer an paa hvorledes denne vil leve, og det ikke vedkommer Staten, hvorledes den kan leve, naar den kun opfylder sine borgerlige Pligter. Det vilde sikkert være lønnende at udsætte en Præmie for hiint Spørgsmaals Besvarelse; thi det nytter kun lidet at arbeide paa Culturens og Oplysningens Fremme, naar Fattigdommen blandt den større Hob tiltager i den Grad, at alle Frugterne af hine tilsidst maa tilintetgjøres. Beholder Europa, som der synes at være Udsigt til, endnu Fred i til Aar, og vedblive Staterne, saaledes som hidtil, at føre Pengevæsenet tilbage paa den gamle Fod, saa er der er ingen Tvivl om, at i det mindste den nuværende Slægt, der, under forstyrrede Forhold, har vant sig saa meget til at leve over sine Ævner, vil blive hjemsøgt af et større Antal Fattige, end man maaskee i noget foregaaende Aarhundrede har kjendt. Vist nok vil Folkeformerelsen, som en Følge heraf, da standse af sig selv, men det vil da gaae dermed, som med Jndskrænkningen, der ikke kom, førend det var forsildigt.