Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-03-29
Forlangt Jndrykkelse. En anden Samtale om Aarhuus Fattigvæsen my. Første Aften. Albert. Har Du læst den Samtale der findes indført i Avisen No. 44 angaaende Aarhuus Fattigvæsen m.v. Georg. Ja A. Hvad synes Du derom, er det ikke et fortræffeligt Stykke, G. Jeg er overbeviist om, at det er skrevet i den bedfleHensigt; men jeg kan dog ikke saa gandske være enig med Vedkommende. A. Det var underligt; da er det dog nok afgjort, at de mange Ægteskaber mellem Folk, der aldeles Jntet eie, er Aarsagen til, at de Fattiges Antal stedse bliver større og større, og at Fattigskatten stedse bliver mere trykkende. – Min Mening er derfor, at det burde forbydes saadanne Folk at gifte dem. G. Et saadant Forbud vilde i mine Tanker være ligesaa uretfærdigt som skadeligt; thi kan Folk ikke faae Lov til uhindret at indlade dem i Ægteskab, vil Sæderne, der, som bekjendt, bedst conserveres ved ægteskabelige Forbindelser, lide alt formeget, og der er da heller ingen Tvivl om, at de uægte Børns Antal, der allerede er temmelig betydeligt, end mere vil tiltage og udsætte Fattigvæsenet for endnu større Udgivter. Det er heller ingenlunde afgjort, at fordi et Par unge Folk begynde med Jntet, at de derfor just skal falde Comminen til Byrde. - Ved Arbeidsomhed og Sparsommelighed kan der udrettes Meget, og Erfaring lærer ogsaa, at en saadan Familie ikke allene slaaer sig meget godt igjennem, men endog ofte erhverver Formue, medens Folk, der have begyndt med Meget, forarmes og maae tages ind i Fattighuset. A. Ja, det kan ikke nægtes, og her i Byen have vi desværre mange Exempler, som bestyrker Rigtigheden af hvad Du her siger, men sig mig da, hvoraf kommer det at de Fattiges Antal tiltager, G. At Antallet har tiltaget er en Sandhed der ikke kan nægtes; men Du maae tillige erindre, at Jndvaanernes Antal ogsaa aarlig forøges, saa det vel kunde være tvivlsomt, om Forholdet imellem de Trængende og Byens øvrige Jndvaanere er større nu end tilforn. - Det der forøvrigt ellers er den sande Aarsag til Armod, er den i alle Klasser tiltagende Overdaadighed. Medens man klager over Tiderne og Næringsløshed mærker man aldeles ikke til at Folk indskrænker dem; hvorimod de endog klæder dem og lever langt kostbarere end forhen. - Af Baller og andre offentlige Forlystelser har der neppe nogensinde været saamange som i sidste Vinter, og seer man ind paa Klubber, Viinkjeldere, Vertshuse og deslige Steder, da vil man ikke forundres over, at Mange, der ellers godt maatte kunde ernære dem, bringes til Bettelstaven. A. Det Du siger er desværre en Sandhed, og derfor seer man ogsaa at de Arbeidsføre, som falde Fattigvæsenet til Byrde, som oftest ere Mennesker, der formedelst deres egen Uorden og Ødselhed, ere geraadede i Armod; – men kunde da ikke denne Hang til Overdaadighed ved Lovbestemmelser indskrænkes, G. Derom tvivler jeg meget, De bedste Love i den Henseende har Erfaring lært vare aldeles uvirksomme, og det vilde vistnok være et Feilgreb om Regjeringen blandede sig heri. Det eneste der i denne Henseende kan gjøres er, at Enhver i sin Kreds med Flid og Nøiagtighed passer sin Næringsvei, lever tarvelig og sparsom, samt i det Hele taget sætter Tæring efter Næring. – Slige Exempler vil da virke fordeelagtig paa den fremvoxende Ungdom, og man kan da omsider, naar Sands for Arbeide og Tarvelighed først er vakt og bleven almindelig, vente at Enhver bedre vil kunne ernære sig. A. Ja, det klinger nu altsammen meget deiligt; men der gives dog altid endeel Mennesker, som finder det mageligere, at leve paa Communens Bekostning, end at arbeide; hvorledes skal man bringe dem til Flid og Orden? G. Ligesaa billigt som det er, at den, der formedelst Alderdom, Svaghed eller andet Uheld, sættes ud af Stand tilat kunne forskaffe Brødet, enten til sig selv eller Sine, understøttes af hans Medborgere, ligesaa urimeligt er det, at den Arbeidsføre, der ikke giber arbeide og formedelst egen Skyld er kommen i en trængende Forfatning, skal nyde samme Ret. Er Communen end forpligtet til, for at forebygge Forbrydelser af slige Mennesker, at tage sig af dem, saa maae den ogsaa være berettiget til, at tvinge dem til Orden og Arbeidsomhed, men dette kan kuns skee naar der indrettes ordentlige Tvangsarbeidshuse, hvori slige Menneskeer kunde indsættes baade for selv at arbeide for Føden og tillige for at vænnes til Flid, Tarvelighed og Orden. A. Den Ting er begribelig nok, og jeg troer virkelig heller ikke der er synderlig andet at gjøre, for saa meget som mueligt at indskrænke de Trængendes Antal. (fortsættes)