Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-11-02
Resolution. Af Forestaaende erfares at Klageren er ble den foruretted af dem, hvis Forum er paa Jorden. Men da de ikke staae under vores Juris diction, saa maa vi dog, hvor bevæged vi end er over vor elskelige Ravns Vanlykke, have ham henviset til de Anklagedes rette Bestyrer, som er Løven, med denne af ham til os over Hundene indgivne Klage. Æther infr. ut supra. Aquilapotentissimus Rex Volatilium omnium. Kavnen, efterat have faaet denne Ørnens Resolution, vilde dermed ei lade Sagen fare. Endskiønt han pukkede baade med andre Ravne, ja med Svalen og Sol-Sorten selv i Taalmodighed, indgav han dog en Klage til Løven og ver Hundene af følgende Jndhold. Resten følger. Morale. Tit Narren klager over det, Som andre troe at være ringe; Med Mund og Pen vil Hevn udtvinge, Som Ravnen her, for sin Uret. Men tied han og holdt sig still, Da var han klog; man skulde ikke, Som vores Ravn, ham see at skikke For dem sin Sag, som hør ei til At fælde Dom i formeent Had. Fornuftighed ham strax afviser, og Vittighed den derfor priser, Som hørte ei hvad Narren bad. Slutning om Lande Modet i Mørkhedens Rige. See No. 41. Til ydermere Trøst for de Herrer Skand Skrivt-Skrivere blev det beslutted, at da samme, som slette Porter, havde i det andet Livværet forsultne og tørstige Snylte Giæste, saa skulde de her være fritagne for deres almindelige Tørst og Hunger ved at mæske sig i, ja gjæt det - - - hvortil de ved at rode i Lasternes Mødding havde faaet en naturlig Lyst. En Raads Beslutning kand jeg ikke forbigaae: Der blev undersøgt om Aarsagen, hvorfor, paa faa Skand-Skrivt-Læsere ankom til Mørkhedens Rige, Hvortil Hr. General Rapporteuren svarede: at samme vare enten Folk af saa stor Ondskab, at de bleve dømte forlangt vigtigere Aarsager, eller Dydige, som begik det af en ueftertænksom Skiødesløshed, Paadet altsaa ingen skulde undskylde sig med Uvidendhed, blev der opsendt en vis Diævel ved Navn Hr. Nagg, som skulde overbevise Menneskene om, hvorledes de ved at anhøre uden Væmmelse Skrivter, hvori Næstens Ære forkrænkes, forsee sig mod den borgerlige Anstændighed, mod den sælskabelige Eendrægtighed, mod Menneske-Kiærlighed, mod Christendommens veldømmende Sagtmodighed, og mod de guddommelige befalinger. Men dette maatte han, efter sin sædvanlige Forsigtighed, ikke indskiærpe, førend Feilen allerede var begaaen. Allermindst maatte han drive paa den Sag, hvor uanstændigt det er for Mennesker, endnu mere for Nordmænd, og mest for Christne at skrive eller læse Skand-Skrivter. En Hiort, som første Gang havde fældet fine Horn, speilede sig derefter i en Bek og begræd sin tunge Skræbne. En gammel Rev hørte Hiortens Klage, og tiltaler ham saaledes: Ach Du er lykkelig. Er du ikke nu raskere, Nu er du bleven qvit denne forfængelige Prydelse, er som tillige var dig en tung Byrde; Nu kand du springe lettere; Nu kand du bedre undløbe Jagt-Hundene; Giør som vi, Falder en Ræv i en Fælde eller Snare, han opofrer gjerne eet Lem, for at redde Kroppen: Man bør jo agte det Hele meere end en Deel deraf, Troe mig, min kiære Ven, Jeg taler af Erfarenhed; Seer du her, jeg har mistet min Rumpe i et et Slag; Derfor kand jeg ligesaa vel, som tilat forn, stiæle Giæs og Høns; Nu gaaer dette end bedre for mig; Du har intet at sørge forLad dette være din Trøst, at her i Verden er ingen Skade saa stor, den jo kand oprettes.