Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-03-21
Skilderiets Læsere har ventelig seet det Mesterstykke i mange Stykker der har staaet, for "at vække Publicums Opmærksomhed paa min Oversættelse af Saxo det vil da sige, for at giøre vitterligt, hvorlunde jeg har skamskiændt den ypperlige Historieskriver, Dannemarks Konger og Adelsmænd, Norske Frænder &c. &c. med uhøviske, grove og fornærmelige Ord og Talemaader; saa det var nok bedst, det blev ved den Ulykke, der er skeet, og en Anden (hvorfor ikke Gustav Ludvig Baden?) kom til værdelig at fordanske Saxos fine Udtryk og pyntelige Vendinger. Har det, som ti Aars Erfaring giver Grund til at formode, været Hr. Badens Hensigt at saare mig paa det ømmeste Sted, han kunde finde, da er det lykkedes ham, saavidt Sligt kan lykkes Folk af det Slags; thi det er sandt: jeg sætter en Ære i at være Christendom, Danske Konger og Danske Adelsmænd med Liv og Sjæl hengiven, og selv Skinnet deraf i Dannemænds Øine vilde det være mig tungt at miste. Var det derfor en Skribent for hvem jeg havde Agtelse, der sigtede mig saaledes, som Hr. Baden, da vilde jeg, hvor urimelig end Beskyldningen er, alvorlig gjendrive den, nu derimod er taus Foragt det eneste værdige Svar. Vel har jeg havt i Sinde, ei for Hr. Badens, men for bedre Mænds Skyld, ved denne Leilighed at udvikle min grundede Overbeviisning om, at den bondelige Stiil i Folke=Krøniken er intet Misgreb, men et værdigt Konstgreb for, om mueligt, paa nye at lægge Menigmand Fædrenelandets Krønike paa Hjerte, og derved atter bringe den i Folke=Munde, ligesom, paa den anden Side, for at de mange Boglærde som behøve det, kan lære at tale paa Bondemodersmaalet om Andet end Mødding og Muldjord. Jeg havde det i Sinde, men jeg begav det, thi jeg betænkde, at kunde end mit Forsvar bringe Skraalere til Taushed, var det dog lige vist, at trænger Krønikernes Tungemaal i Dannemark til Forsvar, da er det enten netop Tungens Skyld, som skulde tale for dem, eller ogsaa har Vedkommende paa deres Hørelse en Skade, det er klart, min Røst kan ei helbrede, Ja, overalt, hvad de boglærde Læsere angaaer, til hvem mit Forsvar jo dog skulde stiles, da er det aabenbart, saalænge Repps og Badens udgjør den hele offenlige Stemme om Nordens fordanskede Krøniker, saa længe maa Historien sige, er enten Værket ikke værd at tale om, eller Dommerne ei værd at tale med. Derfor skal mit eneste Forsvar for Stilen i Krønikerne være en Paamindelse om, at den være god eller slet, saa er jeg dog angerløs for dem der bekoste Folkeudgaven. Ved Prøverne, som udkom 1815, viiste jeg, hvorledes jeg har mig af med at fordanske Nordens Oldkrøniker, og Spørgsmaalet var, om Man i Dannemark og Norge vilde skyde sammen, og bekoste en Folkeudgave af Krønikerne i denne Skikkelse, Prøverne blev recenserede og Oversættelsen af Saxo fortrinlig roest, dog med den Udsættelse, at jeg stundom i Saxos bemærkninger havde taget mig for megen Frihed med Texten, og at endeel af de bondagtige Ord og Talemaader jeg brugde, stak ilde af imod Saxos pyntelige og værdige Stiil. Jeg stak i Svaret herpaa, som man endnu kan see *), Jntet under Stol, ved kiendte mig baade Friheden og Bondagtigheden, men forsvarede dem, og erklærede, at anderledes vilde jeg ikke fordanske Krønikerne. Desuagtet skeedte Sammenskuddet, og deri laae jo nægtelig, at de som gjorde det, enten gik i Taaget, eller vare fornøiede med, at deres Bidrag anvendt til Udgivelse af Krønikerne i den Stiil, jeg havde givet Prøver paa og erklæret at ville beholde.