Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-11-24
En af mine Venner, som jeg holdt for en ærlig Mand, trængede til en Asistence af 4000 Pund Sterling, saafremt han skulde undgaae en befrygtende Ruin. - O! hvorledes kunde ieg have formodet hans troløse Hensigter, Jeg gik i Borgen for ham; men det varede ikke længe, førende mit Løfte angrede mig. Min Ven gjorde en Banqverot og blev usynlig. Jeg maatte og skulle betale Summen, som ieg havde borget for, men eiede den ikke; thi min Samvittighed tillod mig aldrig at berige mig paa My lords Bekostning. Jmidlertid blev jeg presset for Fordringen, og geraadede derved i en ubeskrivelig Forlegenhed; thi i hele Formue beløb sig ikke høiere end til 200 Pund. Midt i denne min Bekymring besøgte Lord Cotswald os. Han vilde af min Kone og Datter vide Aarsagen til vores Urolighed, og de kunde ikke dølge den for ham. Hem! sagde han, er det ikke andet, Det er Smaaling. Han lod give sig Papi- og Blek, og udstæde en Assignation paa sin Banqveur til Udbetaling af de manglende 200 Pund. Jeg var just ikke nærværende, da dette skeede. Ved min Hiemkomst, vidste jeg ikke hvad der var hændet mig, siden min Kone og Datter modtog mig med saa megen uformodentlig Glæde. Jeg spurgte efter Aarsagen, og Svaret var en Billet, som Mylord havde skrevet. Denne Ædelmodighed, sagde jeg til min Kone, vil vi giøre os al Umage for, ved den nøieste Sparsommelighed, at see igjen afbetalt. Cotswald kom igien; jeg aflagde min erkiendtligste Taksigelse for den viiste Ædelmodighed og tilbød ham min Obligation. Ney Belton, svarede han, de give mig allene et simpel Beviis. Jeg gav ham desnagtet en Obligation i den lovligste Form, og forbandt mig at betale den forstrakte Summa naar han befaldte. – Godt sagde han, naar de døer Belton, saa vil ieg vist nok ikke fordre denne Bagatel af Deres Familie, og saalænge de lever, kan de kun og være sikker. Mylord fordoblede nu sine Besøgelser. Adskillige Presanter af stor Værdie, som han gjorde Sophie, gjorde hendes Moder Tid efter anden mere og meee urolig, og hun begyndte nu at merke at Lords hyppige Besøgelser, var mere for Datterens, end for Faderens Skyld. Hun aabnede sin Mistanke for mig, og ved en nøyere Opmærksomhed, læste jeg i hans Øyne, desvære, forsildig, hans Hiertes hele Hemmelighed. Nu forbød vi Sophie ikke mere at tage nogen Gave af Mylords Haand. Den følgende Dag viiste sig en Leylighed for hende, at efterleve denne vores befaling. Han vilde endelig paatvinge hende et Hierte, som med en Kiede af Brillanter var omslynged; men hun afslog det ganske. Hvad! Miøst, raabte han, de vil forsmaa min ringe Gave? – Ringe Gave, Mylord; ingenlunde; dette Smykke er alt for kostbart, at det skikker sig for mig at bære det. Her tog min Kone Ordet, og forestilte Mylord, at han havde nok udtømt sin Ædelmodighed imod vores Datter, givet hende Presenter, nok; flere og kostbarere, kunde lettelig giøre et Skaar i hendes Ære. - Ol raabte Mylord, Deres Tale sønderriver mit Hierte. Det er mit eeneste Lyksalighed at kunde forhøye Sophies Skiønhed ved mine Gaver. Hendes glindsende Øyne skinner klarere end alle Diamanter. - Jeg beder og Forladelse Mylord, faldt min Kone ham ind i Talen; skaan deres Alder; saadanne Lovtaler passer sig ikke for min Datter af Dem. - Hendes Roes staaer skrevet i mit Hierte, svarede han: jeg kan ikke dølge det, jeg tilbeder hende. Kierlighed fortærer, mig i mit Inderste. J to samfulde Aar har denne Hemmelighed været indsluttet i min Barm. Ach, hvilket et Rov for Ulykken er jeg ikke. Jeg elsker uden Haab, og er lænket til en Kone, som ieg har Afskye for. O! Madam Belton, hav Medlidenhed med mig. Jeg var ved dette Optrin ikke nærværende, men udreist i Mylords Affaire paa Landet. Ved min Hiemkomsterfarede jeg alting, og saae nu klart den Ulykke, som jeg tilforn frygtede for. Mylord lod sig see som sædvanlig Jeg stillede mig an, som jeg ikke vidste af nogen Ting, og Sophie opførste sig fuldkommen efter mit Ønske Vi haabede, at Tid og Overlæg skulle engang læge hans Fornuft, men vi forseilede i vort Haab. En Dag sagde han til mig, han havde noget hemmeligt at tale med mig om Vi sadte os i en Kareth og foer til den næste Giestgiver gaard. Under Maaltidet forefaldt intet; men efter at Mylord havde drukket sig Mod til i et godt Glas Viin, saa blev han frie nok, reent ud at bekiende for mig sin strafværdige Lidenskab. Mit Liv, min kjere Belton, sagde han, beroer i dette Øieblik paa Dem. Jeg tilbeder Deres Datter. Tillad, at jeg gifter mig hemmelig med hende. Fordre, hvad De vil, hvad Sikkerhed De kan optænke, og jeg lover Dem, at, om Døden skulle rive mig af hendes Armee førend Mplads Cotswalds døer, vil ieg testamentere hende saa meget af mit Gods, som jeg nogensinde kan. Døer derimod min Kone førend jeg, saa er Sophie i samme Øieblik min erklærede retmæssige Gemahlinde. Ved denne Talle standsede næsten enhver Blodsdraabe i mine Aarer. Mylord, Mylord, raabte ieg, hvor kan en ulykkelig Lidenskab saaledes bemestre Dem, at De kan forglemme baade Deres Ære og Fornuft? Miskiender, De da ganske de helligste Pligter, O! hvilket forhadt Forslag giør De mig den ømmeste Fader, hvis Datter er ham den kostbareste Eiendom paa Jorden. Men, det er mig ummelig, min Herre, blev Belton ved i sin Fortælling, at fortælle den hele Samtale. Nok, Mylord forsømte intet, som kunde bevæge mig til at fyldestgiøre hans Begiering: Taare, Bønner, Løfter, Trudsler; men jeg var og blev ubevægelig. Da han endelig saae, at jeg ved intet kunde lade mig overtale, holdt han an hos mig, at han maatte besøge hende ligesom tilforn. - Ney, Mylord! sagde jeg til ham, nu er det en Umuelighed, efter hvad De har aabenbaret for mig, at jeg kan tillade videre Omgang. Jeg er Dem alting skyldig; tag Deres Velgierninger tilbage; jeg skal ikke besvære mig derover. Men min Datter maae strax bort. - Bort? Deres Datter, Nu, saa er Deres Undergang ogsaa vis Vel, Mylord, svarede jeg, mit Liv ofrer jeg gjerne, naar det kun redder hendes Ære. Jeg bliver ved mit Ord min Datter skal bort, hun vil finde Beskyttere Mylord, som vil vide, hvad man skylder Uskyldighed og Dyd. Her forlod jeg ham, ilede hiem, og sendte Sophie endnu samme Dag til London, til een af min Kones Veninder; og nu ventede jeg med Utaalmodighed paa, hvad Virkning min Datters Fraværelse vilde giøre paa Mplord. Den følgende Dag kom han til mig, og sagde med et nedslagen Ansyn, hvad, De har altsaa virkelig været saa grusom Bolton, at berøve mig den eneste Fornøielse, at see Gienstanden for min Kiærlighed, – Jeg er Fader Ny lord, jeg har ikke gjort andet end hvad min Pligt var. - Du vil min Undergang, Barbar, raabte han med den heftigste og vredeste Mine; men ieg skal vide at hevne mig. - Det staaer til dem, svarede jeg. - Fra i Dag af blev han ved, har de ikke noget Embede hos mig, min Hr. Belton; jeg har en anden, der kan betræde deres Post. - Godt jeg ønsker af mit Hierte, at han vil tiene dem saa troe som jeg har tient dem. Mylord gik bort uden at tale et Ord meere. Jeg forseglede mine Papirer, og begav mig til min Datter. Dagen efter fik ica Brev fra min Kone, fuld af væ modige Klager, som berettede mig, at min Efterkommer havde gjort Beslag paa mit Huus og alle mine Sager, og at intet var os mere tilovers. Dette sidste Slag fuldkommede vores Ulykke. Jeg vidste nu intet meere, hvor ieg skulle fæste mit Øye, for at finde et Middel til at ernære mig og min Familie. I denne fortvivlelsesfulde Tilstand gik jeg en Aftenstund lidet ud, men neppe var jeg kommen ti Skridt, fra mit Logie, førend en klappede mig paa Skuldrene og saade: min Herre, er deres Navn ikke Belton? – Jo svarede jeg, hvad er til deres Tieneste? – Jeg har Fuldmagt af Lord Cotswald, at lade dem arrestere for en Summa af 200 Pund Sterling; De behage at følge med. Hvorledes ieg i dette Øyeblik blev tilmode, vil ieg forgieves søge at kunde beskrive Dem. Nok jeg fulgte med, og nu er det 3 Aar siden jeg kom i dette afskyelige Fængsel. For to Aar siden døde min Kone af Kummer og Elendighed. Ach! hun er lykkelig Jntet kan forstyrre hende i sin salige Glæde, imedens vore øvrige Dage henflyde i Elendighed og Taare. For nogen Tid siden sendte Mylord en Mellemhandler til mig, for at bringe mig til at indgaae hans nederdrægtige Forslag. Det første Ord denne Udsendning talte, forraadede strax Mylords Hensigt, og ieg svarede ham saaledes, at han neppe kommer igien. Forgieves har jeg anflyet alle vore forrige Venner og Hielp Ulykken er en Prøveskole, i hvilken gemeenlig Venner frafalder. Ach min Herre, Jeg skulle nu ikke have levet længere, om Deres ømme Siæl ikke af Menneskelighed var bleven rørt - - - Her qvalte Taarene Ordene paa den Gamles Læber. - Frimodig min Herre, sagde Wills. Vær rolig Sophie. Jeg haaber med Guds Hielp, De skal endnu opleve mange glade Dage. Sig mig, hvor boer Lord Cotswald? –J den og den Gade. – Jeg vil tale med ham; og nu forlader egeder; men i Morgen see De mig igien, og dersom ikke Haabet gandske bedrager mig, saa skal De være lykkelig. - Wills gik, og Beltons og Sophies gode Ønske ledsagede ham. (Slutningen følger.) Jndfald. Et Par nyegifte Bønder=Folk, gik engang igiennem Skoven og hørte Gøyen kukke. Den kukker for dig, saade Konen til Manden. Manden som tog dette Spøg i de op, faade i en ved Tone: Nei, den kukker for dig, og sper endog derpaa. Dette gav Anledning til Trætte imed lem dem, at det endog omsider kom til Slagsmaal. Jkke nok, Konen, som var meest bleven opbragt, gik til en Procurator og begyndte en Proces med sin Mand. Procuratoren som vidste at føre sig denne Sag til Nytte, drog den saa langt ud, at den kostede dem alt hvad de eiede. Men som de ingen Ende faaer paa Processen, spurgte Konen ham engang, hvad Udfald det skulde faae med Sagen? Veed i hvad, sagde Procuratoren, Naar jeg giennemlæser alle Documenterne, og udforsker alle Beviser, saa kan jeg intet andet erfare, end at Gøyen ikke har kukket for nogen af eder, men for mig alene. Efter hvilken Slutning i Sagen, de stridige bleve eenige.