Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-08-31
En fransk Forfatter, Hr. Salques, har ladet bekjendtgjøre, i Anledning af hine falske Mindeværdigheder, følgende: "En stor literair Forargelse er indtruffet. Hertugen af Lauzuns Mindeværdigheder ere offentligen blevne solgte, trods al Sædelighed, og al Ærbødighed for de agtværdigste Personer og Familier. - Under Bonapartes Regjering forsøgte man forgjeves at udgive samme. Buisson, en Boghandler, havde kjøbt en Afskrift, der var forfærdiget af en næsten ustuderet Haand. Han raadførte sig med mig desangaaende. Jeg svarede ham, at en retskaffen Mand vilde beskjæmme sig, ved at offentliggjøre et saadant Værk. Jeg veed ikke, hvorledes Dagens Regjering fik fat paa Haandskriftet, men det traf sig, at samme forelagdes mig igjen som Censor, og jeg erklærede, at jeg aldrig vilde samtykke i et saa skjændigt Nidskrifts Offentliggjørelse. Paa denne min Vægring blev Hr. Lacretelle raadspurgt, og han gav, som jeg troer, det samme Svar. Jmidlertid sendte Hertugen af Rovigo (Politieministeren Savary), som havde hørt, at Haandskriftet var i Omløb, Bud efter Buisson, og sagde, at han ønskede at kjøbe det. Buisson overleverede det til Ministeren, der gav ham en Qvittering for det, og paalagde en Ven, at handle om Prisen. Men dette blev aldrig bragt istand, og Buisson døde, uden at faae sine Penge eller sit Haandskrift. - Da jeg 1818 havde hørt, at man var i Begreb med at trykke det, underrettede jeg Hr. Hue om alle Omstændighederne ved dette forhadte Opspind, og Trykningen fandt ikke Sted. Hvorledes er dette Haandskrift, hvis det er det samme, kommet ud af Hertugen af Rovigos Hænder, Det er en Selvfølge, at han kun behøvede at kjøbe det, for at forebygge dets Offentliggjørelse. Af hvem har den nuværende Udgiver faaet det? Dette er Spørgsmaale, der trænge til nogen Forklaring. Endeligen, var det Haandskrift, jeg saae, en skjødesløs Afskrift, der forekom mig at være forandret og forfalsket, og Stilen var saalangt under en Adelsmands, at jeg havde det Hel mistænkt for at være Opdigtelse." - Derpaa svarede Savary (der, som man seer, endnu kalder sig Hertug af Rovigo) følgende: "Hvad Hr. Salques siger er ganske rigtigt: Jeg satte mig i Besiddelse af Haandskriftet, og jeg underrettedes om, at Lauzuns ægte Mindeværdigheder vare i en Mands Eje, der ikke var istand til at gjøre slet Brug deraf. Jeg betragtede det under Spørgsmaal værende Haandskrift, som Frembringelsen af en lastværdig Siel, og jeg ansaae det derfor ikke for passende, at give det farlige Exempel, at skadesløsholde Forfærdigeren af et saadant Arbeide. Jeg underkastede det imidlertid den Censurcommission, der var oprettet nær mig. Jeg havde ofte disse Hædersmænd at takke for, at de leddede mig til passende Forholdsregler, og i nærværende Tilfælde fordømte de Haandskriftet, der fra den Tid af, tilligemed andre Værker af lignende Natur, blev henlagt paa deres tilbørlige Sted i mine Embedsarchiver. Hr. Salques undres over, og Verden forundres vel tillige med ham, at dette Haandskrift er kommet ud af min Besiddelse. Dertil svarer jeg, Haandskriftet var ikke i mine Hænder; det laae i mine Embedsarchiver, som bleve overleverede til min Efterfølger. Man vil, haaber jeg, indrømme mig, at jeg, da jeg i Slutningen af Marts 1814 forlod Paris, havde andet at tænke paa, end at brænde Lauzuns Mindeværdigheder, og jeg tilstaaer, at det sidste Værk, jeg havde ventet at see offentliggjort, efter Restaurationen, vilde været det Lauzunske, nu er dets Offentliggjørelse mig ubegribelig, og den kunde ikke skeet, dersom den offentlige Sædeligheds Tarv var blevet tilbørligen paaseet. Under min hele Bestyrelse har jeg aldrig ophørt at modsætte mig saadanne Pressemisbrug, og dette nye Exempel beviser, hvor nødvendig en noget indskrænkende Lovgivning i den Henseende er blevet." – Jngen gjorde, som en fransk Kritiker bemærker, større Lykke i hver Henseende end Lauzun. Smuk, rig, aandfuld, beilede mange Damer om Æren at nyde hans Omgang, men alligevel var ingen ulykkeligere end han. Hans Sind var bestandigen et Rov for Skilsmissens og Skinsygens Qvaler, hvortil kom physiske Lidelser; thi, bunden til en Kone, der ikke elskede ham, og endelig udygtig til at forvalte en stor Formue, saae han sig uformærkt trykket af en uhyre Gield. Da man forelæste ham hans Dødsdom, som kun aftvang ham et haanligt Smiil, forlod han med raske Skridt, Justitspalladset, og i det han mødte flere Fanger, sagde han til dem i samme fine Verdenstone, der udmærkede ham ved Hoffet: "Det er forbi, mine Herrer; jeg tiltræder min store Reise." Da han var kommet tilbage til sit Værelse, lod han sig bringe en Flaske Bordeauxviin og Steg, og tømte hiin med stor Appetit. Derpaa begierte han af Fangevogteren en Bog, læste fire Timer deri, lagde sig siden i en ussel Seng, og sov saa roligen, som Londe Natten førend Slaget. Om Morgenen, stod han ganske roligen op, bad Fangevogteren om Østers og to Flasker hvid Viin, og nødte Fængselsopvarteren til at drikke med ham. Han var netop i Færd med at skjænke denne, da den, der skulde fuldbyrde Dommen, traadte ind. Min Ven, sagde Biron, uden at rystes, jeg er færdig, men tillad mig kun at spise mit sidste Dusin Østers, til eders Haandværk behøver man Kræfter. Biron og Bøddelen talte sammen, og han underholdt sig med ham angaaende Henrettelsesværktøiet. Endeligen reiste han sig, og gik til Døden, uden at bevæges. Han blev henrettet d. 1 Jan.