Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-03-26
De kjender mine Tanker om Nationalhad Jntet Ord er upasseligere sammensat end dette. Det burde hedde Regenthad, Kongehad, Minister had, men aldrig Nationalhad. Hvorfor skulde hele Nationer vel have hinanden, "Fordi Nabo Nationer aldrig kunne forliges" – siger man fordi deres gjensidige Had forplanter sig fra Slægt til Slægt, fra Aarhundrede til Aarhundrede. Men intet er urimeligere. Skulde Naturen paa den ene Side have indpræntet os Broderkjerlighed og paa den anden have givet os en Drivt til at hade de Nationer, der ere saa ulykkelige at være vore Naboer, Det var Sverrigs Regenter, som fra de ældste Tider af bare et unaturligt Had til den Danske Kongetrone, og som for at naae deres Maal indviklede Dannemark i Krige, der nødvendig maatte avle gjensidig Forbittrelse hos begge Staters Undersaattere. Selv i Fredens Dage giorde de sig Umage for at vedligeholde og nære den. Gustav den Tredie rødmede jo ikke ved at lade Gustav Vasa opføre midt under de fredeligste Forhold til Dannemark, Han rødmede ikke ved at lade en Konge, hvis Æt endnu sad paa et Naboriges Trone, behandles paa Skuepladsen paa den forargeligste Maade. Er det saa, at Gustav selv har forfattet dette Drama, saa viser det endnu tydeligere, at denne Konge, langtfra at bestræde sig for at udslette det gamle Nationalhad mellem det Svenske og Danske Folk, meget mere søgte at forøge det. Aldrig har nogen Dansk Konge tilladt sig at handle saaledes mod Sverrig, og allermindst i Fredstider. Men det var kun en Gnist imod den Lue, som den nuregierende Konge optændte. Hans Had mod Dannemark yttrede sig næsten ligesaa tidlig som hans Higen efter at spille en vigtig Rolle blandt Europas Førster og vise Verden en ny Carl den Tolvte. Medens han allerede som Yngling undertrykte Tænke- og Skrivefriheden i sine Stater, forbød han Danske Skrivters Jndførsel i Sverrig. Og hvorfor Fordiman i et Dansk Skrivt med beskeden Frimodighed havde talet om en Svensk Rigsdags Forhandlinger. Et fiendtligere Skridt har neppe nogen Konge af Sverrig midt under de fredeligste Forhold foretaget sig mod Dannemark. Den Danske Regjering tang og beklagede en Regent, der trak en heel Cordon mod dens Litteratur, uden anden Grund end at han i et Skrivt fandt noget, der ikke behagede ham. Det besynderligste af Alt var at han, endog efter at have handlyst Alt hvad der var trykt i Dannemark fra sit Rige, paastod en Dansk Forfatter straffet, fordi han havde skrevet noget, vel at mærke, paa Dansk og i Dannemark, som ikke hovede ham. Men det var kun Forspillet til et langt alvorligere Skuespil. Aldrig saasnart havde det Svenske Hof stiftet et nøie Ven J Christian den Anden. skab med Engelland, førend Sverrigs Sindelag blev aabenbart. Selv under sin Alliance med Dannemark og Rusland i Aaret 1801 pønsede derpaa vor Undergang. Roligen lod det den Engelske Flaade seile igjennem Sundet, og istedet for at understøtte sin Allierede stod endog Kongen selv paa en Bakke i Helsingborg og morede sig ved at være Vidne til Slaget paa Kjøbenhavns Rhed. Baade for og eftet Slaget fandt de Engelske et sikkere Tilflugtsted i Hveen. Der havde de deres Sygehuus, der hentede de Vand, der fik de al den Understøttelse, de ønskede. Saaledes handlede Kongen som Dannemarks Allierede, hvad kunde man nu vel vente sig af ham som Engellands inderligste Ven, – Vor Flaade har altid været en Anstødsteen for Sverrig, især fra den Tid af, det havde mistet sin egen i Krigen med Rusland. Benzelstjerna kunde fortælle os, hvor meget Gustav den Tredie ønskede at see den Danske Flaade gaae op i Røg, om det ogsaa skulde have kostet adskillige tusinde Mennesker Livet og Kjøbenhavn forvandles til en Steenhob. Lykken var Mordbrænderen ikke gunstig, og Gustav faae ikke sit Ønske opfyldt. Men det var hans Tronfølger forbeholdt, at see en heel Hær af Mordbrændere fuldføre hvad Benzelstjernas Haand var for svag til at iværksætte. Hvor havde Gustav den Tredie ikke glædet sig, dersom han, saaledes som hans Søn, kunde have staaet i Helsingborg, og seet den Danske Flaade føres til Engelland, Sandt nok, et langt stoltere Syn havde det været, dersom det kunde have lykket Benzelskerne at sætte den i Brand. Den luende Flaade havde taget sig langt bedre ud i Helsingborg end det luende Kjøbenhavn. Men at see den tabt for Dannemark var allerede en behagelig Tanke. De vil maaskee opkaste her det Spørgsmaale hvad nytter det Sverrig at Dannemark fraranes sin Flaade? Hvad vinder det derved i Glands og Værdighed, Havde det ikke været langt klogere for Sverrig at forene sig med Dannemark, Maatte begge i Forening ikke kunne være ligesaa stærke som de adskilte ere svage, Er det ikke rigtigere at to Stater af lige Kræfter forene sig, end at en mægtig og svag træde i et Forbund, hvor man bestandig erindres om Fabelen med Kjæmpen og Dvergen? Vist nok burde Sverrig have gjort sig selv alle disse Spørgsmaale, og ingen kan negte at en oprigtig Forening imellem begge disse Magter maatte endnu længe have holdt Krigsluen borte fra Norden. Men fjerde Gustavs Siel tørster efter store Daad. Han har maalet sig med Frankrige, han vil nu ogsaa maale sig med Rusland. Om hans Undersaatter lide ved hans store Planer, det synes at være ham temmelig ligegyldigt, naar de kun lide som Helte. Han har mistet det Pommern, som kjøbtes med saa mange tappre Svenskes Blod. Men Engelland har jo lovet ham Skadesløsholdelse?