Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-03
Den 18 Julii d. A. døde i Kjøbenhavn Fohn Olafsen, en 82 Aars Olding, hvis Navn var de fleste af hans Medborgere ubekjendt, men hvis Fortjenester af den oldskandinaviske Litteratur Efterverdenen med Taknemmelighed vil erkiende. Han var fød 1731 af Olaf Gunnløgan og Ragnild Sivertsdatter, der boede paa Svefney i Bredefjorden paa Vestlandet af Jsland. Efter at have gaaet i Skalholds Skole tog han sin første skudte miske Examen i Kjøbenhavn. Understøttet og vel ledet af sin ældste Broder Eggert Olafsen, der siden blev Vicelaugmand i Jsland og Forfatter af den bekiendte fysiske og occonomiske Beskrivelse over dette Land, begyndte han at studere Philosophi. Tho logi, og især de orientalske Sprog. Han bibragte nulevende Justitsraad Thorlacius Begyndelsesgrundene i det Hebraiske og lod sig til Attestats, som han tog med bedste Karakter 1765, examinere i den syriske Oversættelse af det nye Testament. Det skandinaviske Oldstudium blev imidlertid snart hans Yndlingsfag, og efter at være bleven ved Broderens Afreise til Jsland, ansat som Stivendior ved det arnæmagnanske Legat, anvendte han gjennen tvende Menneskealdre sin utrættelige Flid paa dybe Undersøgelser i dette Fag. Lykken tilsmilede ham kun lidet under disse Sysler. J flere Aar maatte han saare sparsommeligen ernære sig af de halvandet hundrede Rigsdaler, han oppebat af det arnæmagnæanske Legat. Siden, efter at have udgivet sine Afhandlinger om Daaben og der aandelige Slægtskab i Norden, erholdt han af Arveprinds Frederik 400 Rdlr. aarlig, for i Forening med Prof. Schøning, at arbeide paa Udgaven af Snorro. Olassen forfattede den danske Oversættelse, samt det Glossar og Register, der skulde føres til og hialp især ved Versenes Fortolkning. Jmidlertid hindredes han derved fra med Jver at søge Befordring i det geistlige Fag. Til Jsland stod hans Hu, men af dette Lands saa gode Præstekald blev der en Tidlang intet ledigt, han kunde erholde. Olassen begyndte nu at ældes, han mærkede, det var for sildigt at fremtræde som offentlig Religionslærer, og tænkte derfor paa, ved at søge et ringere Embede, at sikkre sig en beqvemmere Alderdom. Men denne Mand, der allerede havde erhvervet sig vigtige Fortjenester af Fædrelandets Litteratur, hvis Lærdom af en Schøning i Fortalen til Heimskringla 1 D. S. 23, en Sum. i Fortalen til sin kritiske Histories 4 Deel S. 23, var bleven offentligen berømmet, ansaaes ikke værdig til at blive – Klokker ved en af Hovedstadens Kirker. Dog var det ingenlunde den danske Regjering, men vedkommende Embedsmænd, hvilke den Gang bortgave slige Embeder, som yttrede denne Ringeagt for Videnskabelighed. 1783 havde det kongelige Videnskabers Selskab kronet Olafsens klassiske Afhandling om Nordens gamle Digtekunst; den udkom 1786 paa Videnskabernes Selskabs Bekostning, og indeholder en Skat af lærde og nøiagtige Undersøgelser. Uagtet Arbeidet med Udgaven af Snorro en Tidlang var standset, erholdt dog Olafsen det ham derfor aarligen tilstaaede efter Arveprinds Frederiks Død som Pension udbetalt af den kongelige Casse. Han var tillige bleven antaget af Videnskabernes Selskab til, mod et aarligt Honorar af 120 Rdlr., at samle for den danske Ordbog, og fortsatte dette Arbeide indtil han i sit 79de Aar søgte om at entlediges derfra, og erholdt derimod af den kongelige Casse er Tillæg til sin Pension af 150 Rdlr. Hvad der bestemte den virksomme Olding til at frasige sig dette Arbeide, var ikke blot hans svækkede Syn, han havde allerede i flere Aar været blind paa det ene Øie, men især Forkjerlighed for et andet vidtløftigt Foretagende, som han allerede for 1781 (see Fortalen, til Suhls kritiske Hist. 4 D. S. 23) havde begyndt, og som stedse siden udgjorde hans Yndlingssyssel, nemlig at levere Supplementer til den berømte Jhres bekiendte Glossar. Ufortrøden havde han fortsat dette Arbeide i mange Aar, uagtet der paa lidet Haab om, at det formedelst sin Kostbarhed nogensinde kunde blive trykt, da Videnskabernes Selskab i Kjøbenhavn lovede at ville udgive det paa sin Bekostning, og udbetalte ham desuden et Honorar. Med usigelig Flid arbeidede han nu paa at fuldkommengjøre dette Værk, der tæt trykt vil udgjøre et stort Foliobind. 18 Ark vare deraf trykte, da hele Oplaget tilligemed det dertil hørende Manuskript brændte under Kjøbenhavns Bombardement. Uden at forsage ved dette Uheld, begyndte Oldingen strax igjen paa at udarbeide det Forkomne, og fik ikke blot dette aldeles fuldført, men omarbeidede endog en tredie Deel af hele Værket, de sidste trende Aar af sit Liv, uagtet han jevnligen ved koldt Vand maatte forfriske det ene Øie han havde tilbage, for at vorde i Stand til at skrive. 1800 var han bleven Medlem af den arnæmagnæanske Kommission. 1810 optoges han som Medlem i det skandinaviske Litteraturselskab. Ringe Jndkomster havde hindret ham fra at gifte sig; han overleyede sine fleste Venner, og hans stille Liv forskaffede ham kun faa Bekjendtskaber; hans gamle Vens Justitsraad Thorlacius's Huus, var det eneste i Kjøbenhavn, han i en Række af Aar har besøgt. Jmidlertid var han dog mere tilfreds end de fleste Oldinge, thi Naturen havde givet ham en Jernsundhed, som Maadehold havde bevaret, nøisom var han, og til sit Yderste kunde han være virksom for at fremme et Værk, hvorved han smigrede sig med at skulle stifte sig et varigt Minde. J sine sidste Dage havde han og det Held at nyde en agtværdig Families omhyggelige Pleie. Det er først i den sidste Periode af hans Liv at Meddeleren af disse Efterretninger har lært at kjende ham, og syntes i hans ærværdige Aasyn at skue det karakteristiske Præg af Hedenoldens Kraft og Ærlighed. – Hans udgivne Skrifter, ere anførte i Dansk Litteratur Tidende No. 13 for Hr. Auditeur Gunnerus har nu udgivet det for en rum Tid siden lovede Kobber af FiskumFoss, stukket af A. Flint. Det er i samme Format og i samme Smag som de af vor tabte Poulsen begyndte og af Haas og Grosch siden fortsatte Samlinger af norske Prospecter. Hr. Auditeuren har optaget Prospecten af denne Fors mod Slutningen af forrige Aars September Maaned paa en Standpunct, der, efter aldrende Bønders Forsikkring, ikke forhen af nogen, saa længe de kunde mindes, har været betraadt, nemlig paa de lige over for og neden under paa 300 Alens Afstand liggende Bierge. Til Kobberet hører en interessant Beskrivelse over Namsen Elv, som danner Fiskum Foss. Denne majestætiske Foss ligger i Fjeldbygden Harran, eller Harra, omtrent 24 geographiske Mile, ligeLinie i Nordost fra Staden Trondhjem og 6 1/2 Mile ovenfor Elvmundingen. Dens lodrette Fald er 78 Alen ud over et næsten ganske horizontalt dannet Graasteensbjerg. Bønderne paa Øie eller Øslætten, 3 Norske Mile ned i Bygden, kunne mod Østenvindens Komme høre i Luften dens Bulder, uagtet de mellem liggende høie Bjergkjæder, som dannes af Længde og Tverdaale. Det er altsaa rimeligt, at den i en lige og fri Luftstrækning vilde i det mindste kunne høres 8 a 10 Mile. Fiskefossen kan fuldkommen sættes ved Siden af Sarpen, den største i Norge og een af de største i Europa.