Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-18
Tirsdagen den 18. December 1832. Jsaac Her 19 Dathea 1000 Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. Det Høie og det Ophøiede. (En Samtale.) Arist. Jeg kan ikke sige Dig kiære Cleon! hvor fornøiet jeg er i denne Tid, jeg har da endelig faaet mit saalænge nærede Ønske opfyldet, at komme i Besiddelse af en betydelig Jordeiendom og just en saadan, som jeg ønskede mig, med en frugtbar Jordbund, som kan lønne den Flid, som jeg vil anvende paa den; med smukke Situationer; thi Du veed at jeg fra min Ungdom af har været en Elsker af den skiønne Natur, og som tillige har den Egenskab at der erikke for meget bygget og indrettet paa den, saa at det staaer ganske i min Magt at anlægge al efter min Phantasie. Det er jo Erfaringens daglige Lære, at vi Mennesker aldrig skiønne saameget paa et Gode, eller glæde os over det, som er os givet i al sin Fuldkommenhed, som paa det vi have forskaffet os selv ved vor egen Flid og Anstrængelse. Hvor viist og hvor faderligt har derfor ikke Guddommen sørget for os Jordbeboere, at den har mere givet os Midlerne i Hænderne til at erhverve det Gode vi kunne ønske os, end givet os dette selv; thi det er saa født og glæde rigt at frembringe noget, og selv at forskaffe sig det. Det guddommelige Væsens egen Lyksalighed maae derfor ogsaa være grændseløs da det er Altings evige Skaber. Cleon. Deg kan begribe min Ven, at Duer først beskiæftiget med at opføre Dig en beqvem og behagelig Boelig paa din Eiendom; thi saavidt jeg veed gives der ikke en saadan paa den. Arist. Jeg har udsøgt mig Beliggenheden, dertil, og den har jeg fundet saa smuk, saa passende, at naar jeg faaer engang Bygningen opført derpaa, saa kan jeg ikke tænke mig en mere behagelig Boepæl. Jeg vil beskrive Dig den: det er en temmelig høi Banke, bred ovenpaa, med et frugtbart Jordsmon; den hæver sig majestætisk over den hele Egn; frugtbare Marker, og blomsterrige Enge, hvorigiennem sølvklare Bække snoe, sig ligge neden for den; lige for Banken viser sig i en Afstand en net Kiøbstad med sine hvide Huse og røde Tage; til de to Sider er Egnen skovrig, dog ikke saa nærved at Udsigten bliver betydeligt indskrænket, og paa den fierde Side aabner sig en viid og pragtfuld Udsigt over Havet, som Solen forgylder i sin Nedgang, og fra hvis Bund ynderige Øer og Landstrimler hæve sig over dets Overflade. – Naar man vil boe ret behageligt saa skal man desuden altid søge at faae sin Boelig anlagt paa en Høide; thi det er oplivende at kunne overskue saamange Gienstande paa engang, og det smigrer vor Selvfølelse saaledes at være ophøiet over de Ting, som omgive os. Jeg har derfor saa ofte ønsket mig som Barn, at jeg kunde som en Fugl svæve over Mark og Enge og skue Alting under mine Fødder, og endnu klæder dette Ønske ved min Siæll. J det mindste vil Dudog vel tilstaae mig, Cleon, at det er ganske anderledes behageligt at have sin Boelig beliggende paa en Høide end at boe i en dyb og indeklemt Dal, eller, som i Schweitz og andre saadanne Bierglande, at være omringet af høie og vilde Klipper, som betage Solens Lys og som man maae ræddes for at see paa. Cleon. Jeg indrømmer Dig, hvad Boepælen angaaer, at man boer meest behageligt naar den er beliggende paa en jevn Høide, som behersker Udsigten. Men det er dog paa den anden Side en sikker Erfaring, at intet giør et større Jndtryk paa os og opvækker mere vor Beundring end de Gienstande, som ere meget høiere end vi, og som vi maae see op til med et Slags Møie; hvilket majestætisk Udseende har ikke f. Ex. saadan en Bygning, som Slottet i Kiøbenhavn, hvad tiener mere til Ziir for en stor Stad end at den er prydet med Taarne, som kneise høit op mod Skyerne? At komme i en Skov hvor Øiet har ligesom ondt ved at naae op til Træernes Kroner virket saare behageligt paa Følelsen, og ingen sandselig Gienstand griber Siælen med en større Beundring end Synet af de himmelhøie Bierge, hvilke Guddommen har opstillet paa Jorden for ligesom paa en fandselig Maade at lære os at kiende sin Magt og sine Gierningers Storhed, og ved hvis Beskuelse man først ret fatter i hvilken svimlende Høide Solen og de himmelske Legemer svæve over vore Hoveder; de høie Bierge giøre et langt større Jndtryk paa os end Synet af den videste Udsigt over en Havflade. Det Høie er behageligt, men det Ophøiede opvækker vor Beundring, hvad enten man betragter det i Naturen eller i Menneskelivet. Arist. Sammenblander Du ikke herved to Begreber, som ere væsenlig forskiellige fra hinanden: en Gienstand, som hæver sig høit over vore Hoveder, og en Aandskraft, eller et Sindelag, eller en Handlemaade, som ved sin Storhed sætter os i Forundring: Cleon. Jkke saa forskiellige som det maatte synes at være ved det første Øiekast; thi alle ophøiede Gienstande have det tilfælles med hinanden, at de indeholde noget som er vanskeligt for os at naae, og det er just dette som opvække vo Beundring. Vi bestige med Besværlighed Biergets Top og det falder os vanskeligt at oversku- og bestyre med Klogskab mange og indvikled Forretninger, eller at udvise en stor og uegennyttig Handlemaade, at være i en betydeliGrad Herre over sine Passioner og under alle Livets Trængsler og Gienvordigheder at finde Beroeligelse og Tilfredshed i sit eget Hierte. Ma tilstaaer i Følelsen af sin Svaghed, at dette er for høit for os. Arist. Jeg erkiender Rigtigheden af den Sammenligning; det er mærkværdigt herved i iagttage, som ved saa mange andre Leiligheder, hvorledes det Aandelige og det Sandselige, hvil dog synes saa forskiellige, have tillige saamege tilfælles med hinanden. Jeg har ofte tænk over det Beundringsværdige i denne jevnsidig Gang af den legemlige og aandelige Verden; de er een af den guddommelige Viisdoms Dybede, som er en Hemmelighed for de fleste Mennesker Forstand. Men denne Jagttagelse leder til en anden og meget vigtig over vore hellige Skrifter vil Du tillade mig at fremsætte den. Cleon. Jeg hører det med Fornøielse. Arist. Naar vi komme til at tale om de gudgommelige Ting, saa ville vi vælge et andet Or end det vi betiene os af for at betegne det men neskelige Livs daglige Gienstande. Vi ville iste det for det Ophøiede betiene os af det ædlere Udtryk: det Subline. Og dette Sublime have vor hellige Skrifter paa en høist mærkværdig Maade, for det meste tigesom deelt imellem sig; thi det Gamle Testamente er opfyldt af de sublimeste Skildringer af Naturens Storhed og Guddommens Aabenbarelse, i den, eller i den physiske Verden, og det Nye Testamente har fremstillet for os det Sublime i den moralske Verden i et Mønster, som Menneskene aldrig kunne fuldkomment opnaae, og som de dog aldrig bør undlade at efterligne Cleon. Jeg erkiender Sandheden heraf, hver Gang jeg læser saadanne Stykker som den 104de Davids Psalme, eller Jobs Ord om Gud: Han lader Bierge forældes, han nedstyrter dem i sin Vrede og de mærke det ikke, han ryster Jorden fra dens Sted og dens Grundstøtter bæve; eller naar han siger og Gud: at han hænger Jorden ved et Jntet, han binder Vandene i sine Skyer og Skyen brister ikke under dem, eller Skabelsens Ord, da Gud sagde: vorde Lys og det blev Lys, og mangfoldige andre Steder, jeg føler da at intet kan være sublimere ende de Skildringer og Guddommens Storhed i sine Gierninger som det gamle Testamente indeholder i en saa stor Mængde, og som jeg synes at man ikke skiænker den behørige Opmærksomhed i vore Dage. Arist. Og saaledes som det Gamle Testamente fremstiller for os det Sublime i den legemlige Verdens Frembringelse og Bestyrelse, saaledes fremstiller os det Nye Testamente det Sublime i den moralske Natur i Jesu ophøiede Person. Hvad kan være reenere og ædlere end de moralske Lærdomme han forkynder? Hvad sublimere end hans Tilgivelse mod sine Fiender under de haardeste Forfølgelser, og hans tillidsfulde Hengivenhed i Guddommens Villie i Lidelsens heftige Øieblik, eller hvor han fra Korsets Høide overskuer Jorden med et roeligt og kiærlighedsfuldt Blik og hæver Siælen til sin himmelske Fader. Tag alt det Overnaturlige bort fra disse Skrifter; et guddommeligt Præg ville de desuagtet beholde. Cleon. Det er denne moralske Storhed, denne indvortes Siælens Høihed, som Mennesket, føler allene at staae i sin Magt, og at være istand til at opnaae, herover ere vi kun Herrer; thi vor Magt over Naturen er anviist visse bestemte og meget indskrænkede Grændser, som vi ikke kunne overstige; men denne indvortes aandelige Storhed, kunne vi i en betydelig Grad erhverve os. Vi kunne blive paa mange Maader fornærmede og vi kunne dog lade være at hævne os; selv naar den beqvemmeste Leilighed tilbyder sig dertil; vi kunne leve under trange Kaar og dog altid handle redeligt; vi kunne have Lidet, see andre have Meget, og dog afholde vort Hierte fra at være misundeligt; vi kunne udrette meget Godt uden at faae Belønning derfor, eller uden at det bliver paaskiønnet, og vi kunne lade os nøie med den Løn vi føle i vor egen Bevidsthed; vi kunne blive omspændte af Lidelser og dog bevare Tilliden til vor Gud i vor Siæl. – Det sande Store ligger i vor egen aandelige Natur, hvilket vi kunne fremkalde naar vi ville og Exemplet er fremstillet for os til Efterlignelse. Arist. Hvor dog vor Samtale har taget en besynderlig Vending i Dag. Vi begyndte med at tale om den Beliggenhed, som jeg havde valgt til min nye Boelig og vi have uformodentlig fordybet os i disse høie Betragtninger. Cleon. Og dog have vi ikke fjernet os saameget langt fra Samtalens første Formaal; thi ligesom det er behageligt at boe paa en Høide og derved at føle sig opløftet over den underliggende Egn og overskue dens Mangfoldighed, saaledes bliver ogsaa dette jordiske Legeme en behagelig Boelig for Siælen, naar denne besidder en indvortes Høihed; thi den skuer da med et roeligt Blik ned paa Jordlivets Vrimmel, paa de menneskelige Daarskaber og Lidenskaber og føler sig opløftet over dem. - Er det ikke sandt, kiære Aristi at vi have atter her opdaget en nye Parallele imellem det Legemlige og det Aandelige; imellem det Høie og det Ophøiede: