Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-12-30
Første Kapitel. Oprindelsen til Begrebet om Verden. 1. Den første Tanke, som maae paatrænge sig Menneskenes Forstand, naar de begynde at anstille Betragtninger over den sandselige Verden, som omgiver dem, er, at den har en ganske anden Beskaffenhed end den som den synes at have: den viser sig anderledes for dem, end den er og jo mere de tænke over den, desto meere maae de forandre deres Meninger og den det kommer os saaledes for, som vi opholde os paa en rund Flade med en huul og tom Hvælving over Hovedet; men Eftertanken lærer os at vi boe paa Overfladen af en Kugle, at vi ikke leve i et tom Rum, men i en flydende, let og usynlig Materie og at Synet af denne Hvælving er ikke andet end Vi synes Jorden er ganske roelig under vore Fødder, og at de Lys, som vi see oppe i et Skin. Luften bevæge sig over os, men vi komme efterhaanden til den Overbeviisning, at dette er en Vildfarelse, og at den Kugle vi boe paa dreier sig rundt omkring med os (og det med en saadan Hurtighed, at et Menneske som boer midt paa Jorden svinges 225 Mile omkring i hver Time) og at den tillige farer omkring Solen med en endnu langt mere forhausende Hurtighed; man beregner den til en Fart af 4 Mile i hver Secund (den berømte Euler siger i sine Breve, at Jordens Bevægelse omkring Solen er 18 Gange hurtigere end Kanonkuglens; efter Andres Beregning er den endnu langt større.) – See vi os omkring paa vor Jordklode selv saa viser alting sig der ikke mindre anderledes end det er beskaffent: Jorden seer ud som et koldt Legeme og det er dog giennemtrængt af en indvortes Varme; det forekommer os at der hersker en langt større Rolighed og Uvirksomhed i Naturen, end der virkelig finder Sted. Metallerne samle sig i Jordens Skiød, Planterne og Dyrenes Leg mer ere bestandigt beskiæftigede med at vore og udvikke sig, store Forandringer foregaae uafladeligen i den Dunstkreds, som omgiver os og vi mærke det ikke; alt synes at være saa roeligt, og alt er dog i Bevægelse. – Vore Sandser skuffe os ideligen: Skyerne synes at svæve over os i en langt kortere Afstand end det virkeligt er Tilfældet; see vi noget i en Frastand, saa forekommer den os at have en anden igur end naar vi see den nærved; Lyden firerer, os bestandig, og vi vide til ikke hvorfra den kommer; Smagens og Lugtens Fornemmelser gaae ofte ind i hinanden; ofte hører man Menneskene besvære sig over at deres Sandser har bedraget dem. – Dette samme blendende Skin omgiver hele Menneskenes jordiske Liv, hvilke urigtige Forestillinger giør Barnet, hvilke Yndlingen sig om dets Beskaffenhed, Et Menneske maae leve længe paa Jorden, inden det blive i Stand til at fordeele det og at gjøre sig en rigtig Forestilling om Tingenes sande Tilstand. – Elskovens Tillokkelser, Rigdommens Glimmer, Høihedens Glands, hvorlænge kunne de ikke bedaare et Menneske inden det lærer at kiende de jordiske Ting, saaledes som de virkelig ere beskafne? – Hvad er derfor denne Verden, – et uhyre Blendværk, som opfordrer Eftertanken til at anstrænge sig; en Gaade, som er givet den menneskelige Fornuft at opløse, og hvorpaa den skal øve sine Evner. 2. Gives der da intet i denne uoverseelige Verden, som ikke er et Blendværk, – to Ting: Viisdommen, som fordeeler dette Blendværk, som opklarer Menneskets Fornuft om det Sande, Store og Velgiørende, som denne Verden indeholder, og som lærer at opdage og tilbede den uendelige Aand i sine Værker og for det andet, Dyden, som holder sig uafhængigt af Menneskelivets Blendværk og frievilligunderkaster sig den Eviges Love. Den Vise og den Dydige glæder sig ved den Tanke, at den Tid vil engang komme, at han ikke skal betragte Verden længere som i en Taage; men at Guddommens Herlighed skal i den fuldkomneste Klarhed straale ham i Møde fra den. 3. Viser da denne Verden sig i en blendende Skikkelse for de Dødeliges Forstand, fremstiller den sig som en Gaade for deres Eftertanke, saa lader os da giøre os bekiendte med hvorledes Menneskenes Siæle have ladet sig blende af dette Skin, og hvorledes de have søgt at fordeele det. Hvorvidt ere Menneskene komne i at giøre sig et rigtigt Begreb om denne physiske Verden, hvorvidt kunne de haabe at komme deris 4. Naar man vil antage at et Menneske i en voxen Tilstand, og uden at have giennemgaaet en Barndoms-Alder og med saa udviklede Aandsevner, at det kunde begynde at tænke over det som det saae, blev sat ind paa denne Jordklode, hvilken Forestilling vilde det da vel gjøre sig om dette sit nye Opholdsted? – Maatte da ikke Jorden forekomme det som en flad og rund Kreds, som ikke strakte sig længere end dets Øine kunde naae; da det ikke strax kunde fatte at dette runde Udseende kom af, at det ikke kunde see længere til den ene Side end til den anden; at der stod en stor rund og blaae Hvælving over denne Flade og over dets Hoved, som imellem blev bedækket af Skyerne, og hvorpaa der om Dagen lod sig see et stort Lys, og om Natten mange smaae, hvilke alle bevægede sig fra en Himmelens Kant til en anden. 5. Denne Forestilling om Verden, som er grundet paa det umiddelbare sandselige Jndtryk, maatte være den første, som vilde opstaae hos Menneskene, men længe kunde den ikke forblive hos dem i sin hele oprinlige Simpelhed: Erfaring og Eftertanke maatte snart lære dem, at den ikke kunde være ganske rigtig og Blendværket maatte snart begynde at blive noget fordeelt. Vil man imidlertid oplede i Menneskeslægten den Forestilling, som meest nærmer sig dertil, saa maae man søge efter den i Oldtiden og hos de Vilde. Almues=Folk gjøre sig vel bunkle Forestillinger nok om denne Verden; men de have dog hørt saameget tale om Jordens og Himlens Beskaffenhed, at de ikke kunne ganske overlade sig til en saadan Forestilling om Verden, som ellers det simple Syn af den maatte opvække hos dem. 6. En saadan Forestilling om Verden, som nærmer sig meget den oprindelige hos Menneskene finde vi hos vore hedenske Forfædre; i Skriftet den yngre Edda hedder det saaledes, at Jorden er kredsrund og om den er det store Verdens Hav. J det gamle Digt Vafthrudnersmal hedder det: at Jorden blev skabt af Kiæmpen Ymers Kiød, Havet af hans Blod, Biergene af hans BeenVærtriget af hans Haar, Himlen af hans Hierneskal; af hans Øienbryn dannede de blide Guder Midgaard for Menneskets Sønner; men af hans Hierne bleve de tungsindige Skyer alle skabte (Finn Magnussens Edda-Lære 1ste D. Side 9) man seer heri Menneskenes ældste Forestillinger om den physiske Verden. Jorden er flad og rund, Vand er der rundt omkring den og en Hvelving staaer overden. Ligesom de gamle Nordboer holdte Himlen for en fast Hvelving, dannet af Kiæmpen Ymers Hierneskal, saa havde ogsaa andre Oldtidens Nationer samme Forestilling om dens Fasthed hvoraf og saa benævnelsen Firmammentet for Stiernehimmelen er opkommen, naar de hørte Tordenen rulle, saa meente de formodentlig, at Guddommen, hvilken de tænkte sig derved som aabenbarende sig paa en Vogn, kiørte paa denne Hvelving. De vilde Nationer stemme meget overeens med hinanden i deres sandselige Forestillinger om denne Verden; men de lade sig ikke nøie med at gjøre sig en saadan Forestilling om Verden, som den maatte forekomme dem efter Øiesynet; men de indblande tillige meget af deres Jndbildningskraft i denne sandselige Forestilling; f. Ex. at de himmelske Legemer ere forklarede Mennesker, eller at naar Solen eller Maanen formørkes, at de da forfølges af et Uhyre, som man kan kyse bort ved at giøre Allarm paa alleslags Maader. Det er bemærket at den første Forestilling, som Menneskene, bevægede ved det sandselige Jndtryk, maatte gjøre sig om Verden kunde ikke længer vedblive at være uforandret; de maatte i det mindste snart komme efter at Jorden er større end Øiesynet viser det; thi naar de gik et Stykke videre frem, saa maatte de komme hen til Gienstande, som havde lagt i deres første Synskreds, og hvorfra en nye maatte tage sin Begyndelse. De kunde ogsaa let opdage at de himmelske Lys maatte være større end de see ud til, da de kunne lyse lige godt og see dertil lige store ud paa Steder, som ligge meget langt borte fra hinanden. Men hvad der allermeest maatte opvække deres Eftertanke maatte være det Spørgsmaal, hvor Solen bliver af om Natten, da den gaaer ned paa een Kant og staaer oppaa en anden; thi gik den omkring paa Himlens Hvelving fra Vesten til Østen, saa maatte man kunde see det. Hertil kan føies den Tanke, som ogsaa let kan indfinde sig hos Menneskene, hvorledes det vel seer ud under vore Fødder, om der er ingen Ende paa Jordens Masse, eller dersom den eengang hører og hvad den da kan hvile paa Det forstaaer sig at de fleste Mennesker saavel i Nutiden som i Oldtiden dorske deres Levetid hen uden at falde paa at tænke over hvad de dagligen see for deres Øine; men det gielder dog ikke om alle Mennesker. De Reisende, som have indladt sig i Samtaler med Vilde have bemærket, at man ved at henlede deres Opmærksomhed paa disse Omstændigheder, især paa Solens Forsvindelse om Natten, kan lettest bringe dem til at tænke noget over, at det vel ikke saa ganske forholder sig saaledes med den sandselige Verden, som den synes at være beskaffen efter det blotte Øiesyn. 8. Det er derfor interressant at erfare, hvorledes Oldtidens Vise, som ikke besad de sildigere Tidsaldres Erfaringer og Jagtagelser, og manglede de fornødne Kundskaber til at observere Himmelen, kom ud af Sagen. Da man ved at foretage sig Reiser paa Jordens Overflade tilsidst stødte paa store Have, paa hvilke man ikke vovede at begive sig ud, eller som syntes saa store, at man ikke turde giøre sig Haab om at man ved at seile ud paa dem kunde komme til noget Land paa den anden Side, saa opstod den Tanke saa naturlig hos Oldtidens gamle Nationer, at Jordens Skive var omgivet med et Hav, at den svømmede paa dette Hav og at Solen gik om Aftenen ned i Havet paa den ene Kant og stod op paa den anden. Saaledes tænkte de gamle Chaldæer sig Jorden som en flad og svømmende Baad. Den gamle græske Digter Homer, som levede 1000 Aar før Christus skildrer Jorden som en rund Flade der staaer paa lange Støtter paa Havets Bund, inden i Jorden er de Afdødes Boeliger og Underverdenen (i det mindste efter Jliaden) en Forestilling hvorpaa de dybe Huler i Biergene ledte Menneskene, og som maaskee var af ægyptisk Oprindelse; omkring Jordens Skive randt Strømmen Occanus hvoraf Navnet Occan paa det store Verdens Hav er kommen. Himlens Hvelving var af Metal (altsaa fast, Firmamentet) og paa den bevægede Sol, Maane og Stierner sig; ogsaa denne Metal-Hvelving hvile paa lange Støtter, som gik ned i Havet. Philosophen Thales, som dog havde været i Ægypten og havde faaet Jdeen om Verdens Rundhed, om end ikke om Jordens, og om at Verden lignede Figuren af et Æg, troede dog at Solen og Stiernerne svømmede om Natten tilbage igiennem Havet under Jorden. Efterhaanden kom man dog paa den rigtige Tanke at Jorden var et kugledannet Legeme og ingen Skive, og selv at den dreier sig rundt omkring; men med store Modsigelser (man siger at Pythagoras var den første som lærte det). Hos Aristoteles, Oldtidens største Philosoph, som var Alexander den Stores Lærmester og levede over 500 Aar for Christus, finder man Beviser anførte for Jordens runde Figur; han gjorde endog Jorden for stor og meente at den var 10000 Mile i Omkreds. Uagtet enkelte tænkende Mænd nærmede sig til Sandhedens Erkiendelse, saa blev dog længe den oprindelige sandselige Forestilling om Jordens og Himlens Beskaffenhed ved at være den herskende, endnu i det 8de Aarhundrede blev en Biskop Virgil i Salzburg afsat af Pave Zacharias, fordi han lærte at Jorden var rund som en Kugle. Jmidlertid trængte dog Sandheden efterhaanden igjennem og den blev uimodsigelig, da man bragte det tilsidst saavidt at man seilede rundt omkring Jorden, nemlig udaf mod den ene Kant og tilbage af den anden; men dette skeete først i Aarene 1520 til 22 af Portugiseren Hernandez Magelhaes som seilede ud mod Vesten og til Amerika, og hvorpaa Expeditionen kom tilbage over Cap 9. Ligesaa længe som det varede inden Menneskene kunde giøre sig et rigtigt Begreb om Jorden og lære at indsee, at den ikke er rund; men et kugledannet Legeme, at den ikke svømmer i Havet; men at Havet bølger sig for en Deel over den; at der ikke gives en Himmelhvælving over Jorden; men at dette er et Skin, men at den er omgivet af en tynd Dunstkeeds og at den vælter sig omkring og svæver fort i en endnu finere Materie end Luften; saa længe varede det ogsaa inden Jordbeboerne lærte at gjøre sig en rigtig Forestilling om Himmelens Bygning. J det andet Aarhundrede efter Christi Fødsel lærte sin Tidsalders største Astronom Prolomæus: at Jorden stod i Middelpunktet af Universum, at Solen, Maanen og fem Planeter gik i syv Baner uden om hinanden omkring Jorden, og at Fixstiernerne bevægede sig uden om dem igien. Først Astronomen Nicolaus Copernicus, som blev født i Aaret 1472 begreb Sammenhænget; nemlig at Jorden med Planterne dreie sig omkring Solen og at Stiernerne ere Sole i en stern Afstand, saaledes blev først for noget over 300 Aar siden Blendværket fra Grunden af hævet og Menneskene lærte først i denne Henseende rigtigt at kiende den Tingenes Orden, hvori de bestude sig. 10. Efter 5500 Aars Forløb lærte Menneskeslægten saaledes endelig at gjøre sig et i det Hele rigtigt Begreb om den physiske Verden, som omgiver dem; men det er endnu langt fra at den har bragt dette Begreb til den Rigtighed og Fuldkommenhed, som den efter sine Evner og sin Stilling i Jordlivet er istand til at modtage. Endnu er dens Kundskab om Jordkloden meget ufuldkommen; hvormeget staaer ikke endnu tilbage, for at fatte de Raturkræfters Beskaffenhed og Virksomhed, som drive Spillet i Jordens store Maskine, eller at oversee Plante- og Dyrcarternes uhyre Mængde og satte Planen for disse Naturrigers Orden og Sammenhæng Og hvad skal man sige om dens Kundskab om Firmamentets Bygning, thi ikke at tale om, at man ikke kan forudsee til hvilken Fuldkommenhed vore astronomiske Redskaber endnu kunne bringes og til hvilke Opdagelser de kunne føre, saa er det indlysende at nye langvarigt Baner til en forhøiet Kundskab om Himmelrummet er saagodt som først blevne aabnede i vore Dage. Hertil kunne regnes de store Opdagelser, som ere blevne gjorte om flere Kometers Løbebane, som efter Aarhundreders Forløb vil formodentlig lede til Erkiendelsen af en ligesaa ordnet Plan for Kometernes, som for Plancternes Bevægelser og Herschels mangeaarige Observationer om Dobbelt-Stiernerne, som har ledet til at kiende egne Bevægelser imellem Firstiernerne. 11. Og i disse 5500 Aar skulde Menneskeslægten opholde sig paa denne Klode, inden den kunde overbevise sig om at den Forestilling, den havde gjort sig om den physiske Verden efter dens Udseende og det Jndtryk, som den giør paa deres Sandser, var ikke andet end et Blendværk og at Menneskene istedet for at staae paa en rund Skive der er omgivet med et Hav, eller som endog svømmer paa det, med en fast Hvelving oven over hvorpaa de himmelske Legemer bevæge sig, virkeligen boe paa et rundt Legeme, som har Lighed med en Kugle, der holdes sammen ved en uforklarlig indvortes Kraft og svæver i et uhyre med en fiin og let Materie opfyldt Rum, at den derved vælter sig omkring med en forbausende Hurtighed og farer med en større Hurtighed end Kuglen udaf Kanonen rundt om Solen; at alle de himmelske Legemer ligeledes flyve afsted men i fastsatte Baner og efter bestemte Love, at Jorden er ikke engang at regne mod Himlens Storhed hvad Draaben er med Havet. Saaledes er det da en Sandhed at uagtet vi synes at staae oprette, saa væltes vi dog omkring; uagtet vi synes at staae, stille, saa tille vi dog afsted; uagtet det kommer os for, som vi staae i det lave og have Himlen over vore Hoveder, saa vende dog utallige Mennesker deres Fødder mod vore, staae efter vor Synsmaade over 1000 Mile lavere nede end vi og have dog ligefuldt Himlens Hvelving over deres Hove der. Alt dette er saa forunderligt og dog saa sandt. - Hvor meget beundringsværdigt vil derfor ikke kunne opklare sig for os, naar først alle Blendværk blive fordeelte, som bedvare de svage Dødeliges Forstand, 12. Hvilken Lection har ikke Menneskeslægten faaet ved denne store Opdagelse? – Den lærer at de Dødeliges Fornuft kan længe være indbyllet i Blendværk, at dette kan af utallige Mennesker, blive holdet for en Sandhed og at det dog kan være en Vildfarelse. Den paaminder om, at Menneskeslægtens Forstand udvikler sig bestandig ligesom det enkelte Menneskes, og at den er i en bestandig fremskridende Tilstand. – Den bringer os til denne Erkiendelse, at det gaaer med det aandelige Gode, som med det legemlige, at det erhverves kun ved langvarige og mo som nelige Bestræbelser; med Tiden, ved fortsat Anstrængelse, ved fælles Biestand kunne Menneskene arbeide sig frem til Sandhed. – Og den overbeviser os endelig om, at der kan være saameget til, som forekommer os ubegribeligt og utroeligt og at mange Ting kunne være ganske anderledes beskafne end de synes at være Vi ville nu ikke længere finde det vanskeligt at troe at en usynlig Aand, et guddommelig Væsen virker i denne Verden, uagtet den synes kun at være en legemlig Maskine; eller at et nyt og bedre Liv venter paa Mennesket efter Døden, nagtet denne forekommer os at gjøre aldeles Ende paa vor Tilværelse; eller at et sandt og ophøiet Gode lige er skiult under de tilsyneladende Forvirringer og Trængsler i dette jordiske Liv, og hvoraf de lade sig forklare paa en fyldestgiørende Maade; thi alle disse Sandheder, som Jagttagelser og Eftertanken byde at antage, ere aldeles ikke meere utroelige end at Verden har en saa beundringsværdig Beskaffenhed, eer saa ganske anden end som den der viser sig for Øiesynet, og at vi saaledes svæve omkring og omtumles i det uhyre Himmelrum. – Ja hvormeget maae vi ikke haabefulde udraabe: kan være ganske anderledes beskaffent end det synes at være,