Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-08-06
paa Ansøgninger maatte blive Suplicanterne meddeelte. Naar der i anførte Tidende forkyndes, at som Menneskene ere, kan der ikke gjøres Regning paa at Øvrighedspersoner besidde den Caracteerfasthed som behøves til pligtmæssigen at udtale deres fulde Mening, eller naar der siges at Øvrighederne kun ere alt for tilbageholdne i frimodigen af yttre sig, saa kan Sandhedsvennen ikke andet end harmes over en saadan Tingenes Tilstand. Sandeligen, er det saaledes faren med vort kjære Fødeland, maa det være paa høi Tid at modarbeide en saa farlig Udartelse. Men hvorledes kan dette skee, uden ved netop at give Øvrighederne og Embedsmanden overhoved, Leilighed at samle Caract, erstyrke, og vil dette kunne opnaaes saalænge Embedsmanden, under Hemmelighedens Egide, kan erklære hvad han lyster, uden at paadrage sig Ansvar, Vel paastaaes, at der ingen synderlig Grund haves til at frygte for, at nogen Øvrighed skulde gaae et Jndivid for nær ved sin Bedømmelse af hans personlige Egenskaber og Forhold Men hvormed beviser man dette, og kan ikke Mangel paa Caracteerfasthed saare let lede til det modsatte Resultat. At Offentlighed i den paagjeldende Henseende saa ivrigen attraaes, og at saamange i Stænderforsamlingen have stemt for samme, er vel ikke heller noget gunstigt Omen. Vel skal Embedsmanden efter Eed og Pligt redeligen sige sin Mening, men sveeg da ingen Embedsmand nogensinde sin Eed, og har Embedstanden viist sig at have noget forud for andre Stænder i moralsk Henseende. Dersom virkeligen Overøvrighederne ligesom vedkommende Collegier ere særdeles opmærksomme paa de Tilfælde hvor nogen Jnteresse kunde tænkes at have Jndflydelse paa Erklæringen, og søge derfor at erhverve enhver anden Oplysning og veie Alt imod hinanden paa det omhyggeligste, maa det ogsaa være Overøvrighederne eller de høie Collegier kjært at skaffe Suplicanterne Leilighed end bedre at oplyse deres Begjæringer, eller gjendrive seilagtige Anskuelser i de givne Erklæringer. At Offentlighed i saa Henseende skulde lede til Vidtløftigheder vil neppe blive Tilfældet, i det mindste ikke for dem der skulle afgive Resolutionerne. Kan ikke i det værste Tilfælde Ansøgningen, forinden den indsendes, gaae frem og tilbage imellem Øvrigheden og Suplicanten saalænge til nogen af Parterne finder det ufornødent at give Replik. De flere i Sagen interesserede Personers Erklæringer kunde paa samme Maade indhentes af Suplicanten, i hvis Magt det altid vil staae at gjøre en Ende paa Replikkerne ved ikke at svare paa dem, naar han finder det ufornødent. Men naar Embedsmændenes eller Vedkommendes Erklæringer skulle meddeles Suplicanterne, ville Parterne ialmindelighed nok først conferere med hinanden, og Sagen saaledes snart være afgjort. En lojal Øvrighed kan intet have imod en saadan Fremgangsmaade. Naar der paastaaes, at den Skade som vilde foraarsages derved at Øvrighedernes Erklæringer bleve offentlige, langt vilde overgaae den Skade som nu kunde befrygtes stiftet ved en ufortjent slet Attest, saa falder det besynderligt at høre sligt fremført af Den, der ingen Betænkning finder i Vikkeligheden at udøve den begjærte Offentlighed. Den Øvrighed som redeligen har confereret med Suplicanten, og efter bedste Overbeviisning afgivet sin Erklæring, behøver vist ikke at ændse Bagvaskelser; og fyldestgjør den erholdte Erklæring ikke Suplitanten, behøver han jo ikke at tale derom til nogen, hvis han troer der kunde skade ham. Visseligen, ved en aabenhjærtig, velvillig Stræben af Øvrighederne til at oplyse den Paagieldende og lede ham paa rette Vei, vil langt mere Nytte stiftes, og Tilliden imellem Øvrighed og Underordnede langt bedre befæstes, end ved en udeeltagende, fornem Hemmelighedsfuldhed. Hvor vanskeligt det er at skaffe sig Underretning om de afgivne Erklæringer, har undertegnede endnu nyligen havt et frappant Exempel paa. J Anledning af en Vei disput, hvor altsaa i ethvert Tilfælde Offemlighed ikke kunde skade, udbad undertegnede sig af Amtet en Gjenpart af de ved Sognefogden, Herredsfogden, og selve Amtet afgivne Erklæringer, men fik til Svar: at uden det Kongl. Rentekammers Tilladelse turde Amtet ikke ansee det tilladt at ad levere Afskrifter af det Forlangte. Det Kongl. Rentekammer til hvem man i saa Henseende strax henvendte sig, svarte at det ikke fandt sig foranlediget til at indlade sig paa den Andragne, Krænkende maa det altid blive at faae Afslag, men end mere krænkende at see sig afviist ved et kort, umotiveret Svar, og større Beviis paa Agtelse for Vedkommende, eller paa en omhyggelig Drøftelse af det Andragne, kun ne de høie Collegier neppe give, end ved at anføre Grunder for deres Resolutioner. At det Kongl. Cancelli, saaledes som i Stændertidenden anføres, ved at motivere Afslaget paa beneficium til Appel, med: at der ingen Anledning findes til at vente at Dommen vil blive forandret, derved kunde synes at ville indtage Overdomstolene imod Sagen, vil neppe af Nogen saaledes udtydes. Meget mere vil mangen Een vide Collegiet Tak for det givne inddirecte Raad. Skulde det foranførte være tænkeligt, maatte det samme kunne synes, hver Gang Cancelliet befaler Action anlagt mod Nogen, i hvilket Tilfælde Collegiet jo allerede tilkjendegiver at det anseer Den, det vil have sagsøgt, for skyldig. Bedst var det udentvivl om hele Erklæringsvæsenet i private Sager kunde falde bort, men da Aar endnu kunne hengaae inden Næringsfriheden eller de personlige Rettigheder blive bragte paa den Fod at Erklæringer kunne undværes, vover undertegnede, støttende sig paa foranførte, at fremsætte det Ønske, at Offentlighed i Erklæringer som angaae Private, snart maa blive tilstaaet den danske Undersaat. Aldebertsminde, den 20de Juli 1836. C. Dalgaas. Mening og Retring. Der gives mangen Ting, man kan mene, og derfor ikke yttrer eller bør yttre. Der gives mangen Ting, man yttrer, som man ikke mener eller bør mene. Tanker, hedder det, ere toldfrie. Yttringen kan svie til den Yttrende i Tid og Evighed, uagtet Humaniteten gjør sig alskjøns Umage for at forkorte timelige Straffe. Man kan let fortænke sig, men endnu lettere fortale sig. Man kan let fortænke sig, naar Begreb og Slutningsmaade mangler Rigtighed og Sandhed. Og er det man yttrer, rigtigt og sandt, kan man dog fortale sig; thi man kan støde an mod Mode, Egoisme, Fornemhed og Magt. Exempler paa disse Sætninger findes næsten overalt i vort Bogskrivervæsen, og en saadan Mening og Yttring har nylig offentlig fremstillet sig.