Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-03-10
Udlændinge have i Almindelighed et meget urigtigt Begreb om den offentlige Menings Magt i England, fordi de betragte de engelske Statsministre, og Folkerepræsentanters Stilling fra et meget urigtigt Synspunkt. Sædvanlig forvexler man en Ministers Popularitet med hans Jndflydelse paa Folkets Stemning, og den offentlige Menings Magt med Modstanden, der giøres ministerielle Forholdsregler. Sielden vil nogen engelsk Minister bestandig vedligeholde Folkets Yndest for sig under en lang Embedsførelse. J alle frie Stater staae de Personer i et ugunstigt Lys, der omgives af Regieringens Glands. Men Erfaring har viist, at en Minister, som fattes al Popularitet, ikke sieldent bliver paa det kraftigste understøttet i alle sine Planer af den offentlige Mening, og at, naar han forstaaer med Snildhed at lede denne, det ham ugunstige Folk villigen befordrer hans Hensigter. Jngen Minister har mindre, end William Pitt, beilet til Folkets Yndest, men derimod desmere agtet paa de offentlige Meningers Gang. Hans Fiender naaede deres Hensigt, for en Tid lang at giøre ham forhadt hos Folket, men forgiæves søgte de at fravriste ham den Vælde, hvormed han til Trods for alle modstræbende Partier drog den offentlige Mening ind i sin Jnteresse. Aldrig viste dette sig meere paafaldende, end ved Billen mod oprørske Sammenkomster, som Pitt forebragte i Parlamentet i den meest kritiske Periode af hans Embedsførelse, en temporair Lov, der efter de tre Aars Forløb, for hvilke den blev givet, igien af sig selv er ophævet. Denne Bill synes at true Englændernes Friehed og at tilbyde Oppositionen den forønskede Leilighed til at tilkæmpe sig en glimrende Seier over Ministeren. Heller ikke er nogen Lov blevet med større Heftighed angrebet i England; aldrig har Kabalen viist sig meere virksom, end i hiin farlige Tid, for at mislede den lettroende Mængdes Dom ved falske Rygter og ved at oppuste Lidenskaberne. Akterne ere for længe siden sluttede og ved Trykken bekiendtgjorte for Publikum. Deraf sees, at Oppositionen allevegne i England satte deres Partiegiængere i Bevægelse for endog ved de nedrigste Konstgreb at forlede Folket til lydeligen at misbillige hine ministerielle Forholdsregler. For at overtale Indbyggerne i Newkastle til en Petition imod Billen, havde man ved en trykt Plakat udspredt den falske Efterretning iblandt dem, at Middlesex og Westminster allerede havde overleveret Parlamentet lignende Skrivelser. Forat ophidse Professionisterne i London, havde Oppositonens Venner ladet trykte Sedler uddeele iblandt dem, hvori man søgte at indbilde dem, at Ministeren havde i Sinde, at fratage deres Lauge Rettigheden at maatte forsamles. Advocaten Erskinevovede at overlevere Parlamentet en Petition imod Billen i de londonske Kiøbmænds og Banqveureres Navn, hvori fandtes falske Underskrivter, og hvorimod det hele Selskab af londonske Banqveurer paa det høitideligste protesterede. Det blev beviist, at adskillige Petitioner, som af Oppositionens Medlemmer bleve Parlamentet overleverede, ei allene indeholdte en stor Mængde falske, eller ved Bedragerie tillistede Underskrifter, men ofte endog blot vare underskovne af Pøbel, ja selv af umyndig Pøbel, af Børn paa 10 til 12 Aar. Jsær havde man søgt at faae Pobelen i Fabrikstæderne, Birmingham, Manchester, Sheffield og Glasgow paa sin Side. Hertugen, af Bedfort, Greven af Landerdal, Fox, Sheridan, Grey og andre Medlemmer af Oppositionen holdte Taler til Folket i London paa de offentlige Pladser. Uagtet disse uhyre Anstrængelser kunde Oppositionen fra alle Rigets Dele ikke sammenskrabe flere end 151,284 Underskrifter til Petitioner, der bleve indleveerte fra 62 forskiellige Steder. Men af disse protesterede siden Halvparten imod de overleverte Petitioner formedelst de derved forøvede Kabaler og Bedragerier, og alle i lovlig Form sammenkaldte Forsamlinger af Valgherrerne i Grevskaberne bevidnede i deres Skrivelser til Kongen, at de udtrykkeligen billigede den foreslagne Lov. Dog intet viste Oppositionens Afmagt og Nationens herskende Stemning mere paafaldende end dette, at Korporationerne og Jndbyggerne fra 236 Stæder, hvoriblandt alle Stæderne af første, anden og tredie Rang i England og Skottland, erkiendte Billen for en med Tidernes Tarv passende Forholdsregel. En saadan Triumph har endnu ingen engelsk Minister opnaaet ved et saa voveligt Skridt og imod et saa stort Antal af lidenskabelige Modstandere. Her kunde ikke tænkes paa nogen Bestikkelse; endog den meest opfinderiske Bagtalelse maatte lade sig slaae med Taushed og erkiende den offentlige Menings Overvægt, der frivilligen erklærede sig for Ministeren.