Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-06-25
af Nyeste er 5 Kr. Vinedsabon om saa saadant de saa saa saadant von anden 100 12 oc Ros Roskeske Cronen Na af 300 i Ottende Aargang. No. 51. afsagde at Ar kast hans de af Mande Maade Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin fan Tirsdagen den 25 Junii 1811. ri af De to Brødre, eller Lykkens Gang vis af 14 Man udvig Dam var eet af de Mennesker, der mere skylde en Række af heldige Omstændigheder end Forstand og Jndsigter deres Lykke og Formue. Naar man siger, at han kunde skrive et taaleligt Dansk og er slet Tydsk Brev, at han kunde regne saa meget, som der paa et simpelt Handelscontoir behøves, og at han netop forstod saa meget af Politik, Historie og Geographie, at han i Klubben kunde tage Deel i Avisdiscourser, saa har man sagt alt hvad selv en Plinius den yngre kunde sige, om han skulde holde en Lovtale over hans Jndsigter. Rigtig nok vrimlede Adresseavisen ved hans dødelige Afgang af Liiqvers til hans Roes, men man kan sige med Jean Paul, man beklapper Menneskene og Acteurerne blot ved deres Bortgang, og finder de Døde moralske ligesom Lavater phystognomisk forskjønnede." Jeg vil ikke opholde Læseren her med at beskrive de Midler, hvorved Ludvig Dam blev til en formuende Mand. Jeg for min Deel anseer den Konst at blive rig for en saa ubetydelig Konst, at jeg snarere kunde beundre den, der med Færdighed springer igjennem et Tøndebaand, end den, der har vidst at forskaffe sig 100,000 Rdlr., og den Millionair, som eengang svarede paa Spørgsmaalet, hvorledes han havde baaret sig ad for at blive saa rig, at han vel vidste, hvorledes han havde faaet de første 10,000 Rdlr. men umuelig kunde sige hvorledes han havde eren af Mastaaer hvervet Resten, talde som enhver Rigmand burde tale, dersom han vilde sige Sandhed. Jmidlertid synes det at være med Penge som med Perler; de sidste findes i Østersskaller, de første ikke sjelden hos Østers, og dersom Rigdomme i Almindelighed stifte saa megen Skade i Verden, som mange paastaae, da ligger Aarsagen vel nærmest deri, at Lykken er een af de Regenter, der ikke forstaae det Vigtigste af hele Regjeringskonsten, den Konst, at vælge deres Folk og uddeele deres Gaver rigtigen. Men hvad Ludvig Dam ikke forstod at anvende og benytte Penge, det forstod hans Kone, en overmoden Frugt af de i Hovedstaden oprettede Døttre skoler, et Product af den nyere Opdragelse. Hun var ung, smuk, sleben, kort sagt, skabt til at berøve selv en Herkules sin Kolle og hvormeget mere da til at indtage den svage og troskyldige Ludvig? Hun vidste vel, at han ingen synderlig Dannelse eller Jndsigter havde, men hun vidste tillige, at han havde det, som paa Verdens Vægtskaal langt overveier begge Deele. Formue. Hun vilde hellere regiere end regjeres, og tog derfor ikke længe i Betænkning, at række Ludvig Dam sin Haand, skjønt han kun var uanseelig baade af Person og Stand og hun derimod een af Stadens udmærkede Skjønheder, for hvis straalende Øine alle fjerede og ufjerede Hatte saluterede, og hvis Blikke ramte alle forelskede Hjerter som et Lyn. Hvor upassende imidlertid mange ville finde dette Ægteskab, maatte dog enhver, der noget nøiere kjendte begge disse Ægtefolks Forhold, tilstaae, at de i de neste Henseender passede saare vel sammen, hi hvad den ene manglede, det havde netop den anden fuldt op. Han var rig, hun var fattig, han var temmelig enfoldig, hun temmelig snu. Men hvad der var det vigtigste, han troede hende som en Helgen, og hun besad Fiinhed nok til at faae ham til at troe alt hvad hun vilde. Hun leflede med alle Mandfolk, og beskyldte ham for, at han ikke holdt nok af hende, hun bortødslede mange hundrede Rigsdaler til Stads og Flitterkram, men løb med sin Kokkepige paa Politiekammeret ved den mindste Mistanke om at hun havde givet 4 s. for meget for en Snees Æg. Hun solgte den Hat, hun neppe havde havt to Gange paa, for det Halve af hvad den havde kostet, naar hun saae en anden havde Mage dertil, men pruttede en heel Time med en stakkels Amagerkone, naar hun skulde kjøbe for 6 s. Grønt. Hun faldt sin Mand om Halsen, og klappede og kyssede ham, naar hun var med ham i Selskab, men skjeldte ham Huden fuld, naar hun var hjemme og i Eenrum. Ludvig Dam troede alligevel fuldt og fast, at han var den lykkeligste Ægtemand paa Jorden og at hans Hustrue var en sand Elisa eller Konen som hun bør være. Rigtig nok kunde han ikke andet end tilstaae, at hun var lidt vel hidsig imellemstunder, men Hidsighed ansaae han for en Egenskab, som var fælles for alle Evas Døttre, og meente, at det tilkom Manden, at dæmpe den med mandig Koldsindighed. Han forsikkrede, at Herman v. Bremenfeldts Maade at tælle til 20, var et af de probateste Midler i saadanne Tilfælde, og at han undrede sig meget over, ikke at have fundet det anført i Robert eller Manden som han bør være. Hendes Yndigheder havde et saadant Herredømme over hans svage Hjerte, at hun kunde lede ham i Kjerlighedens Rosenkjæder hvorhen hun vilde over Bjerg og Dal, over Sumpe og Moradser. Et venligt Smiil, et ømt Haandtryk, et kierligt Klap paa Kinden gjorde ham vaabenløs fra Top til Taa, naar han, som Tilfældet sjeldent var, allerede stod i fuld Harnisk og hans Taalmodighed raabte: i Gevær, Men det væsentligste var, at hans Pung fjelden udholdt nogen lang Beleiring. Hendes skjelmske Øine behøvede kun at sende nogle af Cupidos Mandraquetter ind i den ellers temmelig stærke Fæstning, og hendes Rosenlæder kun at opfordre Commandanten med nogle føde, omrøe Ord, og strax var Capitulationen sluttet og Porten aabnet. – Frugten af dette kierlige Ægteskab vare to Sønner, hvoraf den ene hedte Fritz og den anden Mikkel. Fritz var Moderens Øiesteen, deels fordi alle Mennesker sagde, at han var hendes udtrykte Billede, deels fordi han virkelig besad en god Forstand og et ypperligt Nemme. Mikkel derimod holdt hun ikke saa meget af, fordi han mere lignede Faderen saavel udvortes som indvortes. Allerede som et Barn paa 3 Aar kaldte Tjenestefolkene ham den dumme Mikkel, og dette Prædicat medbragte han endog i Jnstitutet, hvor han altid fik den laveste Caracteer og var bekjendt som den, der havde det sletteste Nemme af alle Lærlingerne. Hvad Mikkel ikke var dum det blev han ved den evige Tilsidesættelse saavel hjemme som i Jnstitutet. Hver Gang han kom i Skolen blev han udskammet, fordi han ikke kunde sine Lectier. Fritz gjorde imidlertid store Fremskridt, og naar han kom hjem til sin Moder var han ikke lidet stolt af de mange Streger, og Krydser, han havde faaet. "Bliv saaledes ved min Dreng, pleiede Moderen at sige, saa vil da engang vorde en stor, lykkelig og agtet Mand, medens den dumme Mikkel bliver til en ussel Prakker. Ludvig Dam var imidlertid af ganske andre Tanker end hans Kone. Af egen Erfaring vidste han, at Veien til Lykkens Tempel gaaer ligesaa godt over Dumhedens brede Alfarveie som over Visdommens smalle Fodstie og steile Bakker. Og afgjort synes det, at for den, som eengang er paa Veien til dette Tempel, er Enfoldigheden et ligesaa sikkert Compas som Visdommen. Man anvendte nu alt paa at berige Fritz; Aand med de vigtigste menneskelige Kundskaber. Han lærde de gamle og nyere Sprog, Mathematik, Physik, Philosophie &c. og forskaffede sig virkelig saamange Kundskaber, at han med Føie kunde kaldes et meget dannet Menneske. Mikkel voxte op ved Siden af ham som Sivet ved Siden af Egen – som et udannet og uvidende Menneske. Med megen Møie fik man ham til at lære at skrive og regne lidt. Men dette Lidet var saa ubetydeligt og lært med saadan Alyst, at Jnstitutforstanderen mange Gange raabte til ham: "Mikkel, Mikkel, hvad skal der blive af dig!" Mikkel kjerte sig intet herom, vedblev at være doven og lærte ingen Ting. Nu var han 14 Aar gammel, men endnu ikke engang paa Veie til at komme i nogen Vei. Man forsøgte hundrede Ting med ham, men alting forgjeves. Man havde sat ham paa et Contoir, men han kunde ikke bruges, fordi han ikke kunde skrive nogen læselig Haand; han skulde lære Snedkerhaandværket, men han havde neppe været 8 Dage i Lære, førend Mesteren sendte ham hjem igjen med den Besked, at han hverken havde Hoved eller Hænder dertil; han skulde være Urtekræmmer, men han kunde ikke huske Navnene paa Varene; man satte ham hos en Bager, og det var for varmt for ham om Sommeren at staae i Bageriet; man satte ham hos en Hosekræmmer, og det var for koldt for ham om Vinteren at staae i Boden. Saaledes var han et af de Mennesker, som Engelskmanden kalder Good for nothing, der ordret paa Dansk, en Godtilingenting. Madam Dam græmmede sig meget herover. "Jeg forudseer, at Mikke vil blive ulykkelig, sagde hun, og han er jo dog ogsaa mit Barn. Men det Bedste er, at Fritz engang kan hielpe ham; thi at Fritz vil gjøre sin Lykke i Verden, det tvivler jeg aldeles ikke paa Det var heller ikke uden Grund at Mad. Dam græmmede sig saa meget over Mikkels tilkommende Skjebne. Ved sin Ødselhed og slette Huusholdning havde hun bragt sin Mand, som desuden i de senere Aar havde tabt meget ved Handelsuheld, i temmelig maadelige Omstændigheder, thi da han døde var hele hans Formue ikke mere end 20,000 Rdlr., hvoraf de 10,000 skulde tilfalde hende og de øvrige 10,000 skulde deles imellem Fritz og Mikkel. Fritz havde imidlertid taget alle sine Examing med Udmærkelse, og kunde som en studeret og dannet Mand ikke andet end see med Medynk ned paa sin dumme Broder, der nu ikke havde mere end 5000 Rdlr. at leve af og som ikke havde lært noget, hvormed han i Fremtiden kunde ernære sig. Han vilde gjerne hielpe ham med fornuftige Raad, men Mikkel var, som de steste dumme Folk, stivsindet og selvklog, og vilde ikke følge dem.