Danske Mercurius, 1674-09-01
ne, Den Danske Til den 1. September 1674. Danmark. om Tiden løber om, och ikke veed at hvile, Mand sine gierninger och efter den maae stile. Hvad ret bestilles skal, och hafve nogen klem, Det paa sin egen Tid i verk skal sættes frem. Som Hjorte-Jagten paa det beste nu skal være, Vor Konge der til er vel frisk och rask en Herre, Ja tit fra Morgenstund indtil den mørke Nat Med Hest och Hund er i den vilde Skow och Krat. Saa stoer er ingen Hjort, saa let den ikke render, Hans Naade den til Hestis matter ud och vender Saa kronet er ey den, och mange tæler aar, Den for hans Majestæt jo sig at gifve faaer. Lad være, den sig kand i nogle timer holde, Den dog af mathed maae sig kaste need, och tolde Med det den kjærest har, och ved en Jæger fang Udaf hirschfængeren annamme dødsens fang Ey Falken er i slugt saa svingendis och vendig, Som Kongen i sin færd er forig och behændig. Naar Hunden gifver hals, och Jægerhornet gaaer, Da gielder det, hvo sig at skynde best formaaer, Det hannem er for slet, med skud et Djur at røre, Thi saadant kand och tit en slumpeskytter giøre. Ney, saa som al hans Jd hervisk er och sær Vil hand, at det skal och paa Jagten vises her Hvo kand hans Majestæt slig Tidsfordris missunde. Sit høye kald och plict hand der med ingenlunde Forsømmer ligevel men som en Fader, sig For sine Rigers gafn umager idelig. Nu vil hand høre self den høye Rettes sager, Och den som klages an, saa vel som den der klager, Foruden vild anseer, och lemper saa sin dom, At Miskundhed och Ret hver andre fafner om. Nu bedrer hand alt det, som kand paa Floden feyle. Nu seer hand til, hvor vel at Skibene de seyle. Som hand paa Strømmen det ey længe siden her Med tre blant deres tal forsøgte self i sær 4 Hvor ofver maade kiært det var hans Naades Moder, At hun i Falster bleef besøgt af hendes Broder, Som kaldes Hertug Ernst August, och Biskop er Til Osnabryg, det kand ey nær fortæles her Hvor villig Kongen var, til dennem did at drage, Fik hand for Statens skyld at blive dog tilbage. Thi Spanskens Afgesant var nylig kommen hid, Och lofvet til forhør at stedes samme Tid. 6 Her Gyldenløve bort til Aldenborg er gangen, Och der med velbehag och kiærlighed undfangen Af baade Græfven self, och sin høyt-elske Brud. Som med det første skal til hannem gifves ud Mand icke veed, hvor snart hand deden afskeed tager Men dette veed mand vel. Forkledet meere drager En største skonfør seyl. Var hans bestiling ey, Der til hans hedenfart vel torde siges ney Tydskland. De Lyneborgers Magt, som er ey sky for trommen, Udi sit fulde tal er lykkelig ankommen Och, som udlofvete, sig hafver slaget Med Keyseren, och dem, som følge Tydsk parti. Det samme seer mand och, Chur Brandenborg vil giøre, Som vel en mægtig Hær har stræbt paa Been at føre, De Keyserske til hielp; och skal hand sig med den Til Pfaltzens Land och Rhin opflytte dagligen. Den anden Kreedsernes tilsagte hielp och skrifves Til hobe flittelig, at naar befaling gifves, Skal den forføye sig til Adel-hoben strax, Och ey med blinde see, som skeed er hertildags. 5 Dismidlertid opgaaer och flytter sig Turenne Med fjorten tusinde Frandsøske Folk och Svenne Mod Elsas, hvor hand har ved Landaw sat sig fast, Och, efter Krigs maneer, en vold om sig opkast. 6 Men hvo kand vide grant, hvad Svensken har i tanker, Med alt det megle Folk, hand i sit Rige sanker, Och det til Bremens Stict, samt och til Pomeren, Hvor dog er ingen Krig, henskibber dagligen.