Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-02-10
Den Franske Keiser har endnu ikke forladt sin Hovedstad, for, som det hidtil bestandig hedte, at gaae til Spanien og stille sig Spidsen for sin Hær. Men derimod afgaae endnu stedse Tropper til dette Rige og Frankriges berømteste Hærførere, begive sig did, for at fuldende det stivsindede Spanske Folks Undertvingelse. Det sidste blodige Slag ved Occana har kostet Spanierne meget, men afgjørende synes det ikke at have været, og hvad er vel ogsaa et Tab af 30,000 Mennesker for et Land, der har en Befolkning af 11 Millioner og blandt disse 260,000 fanatiske Klerke, der oppuste Oprørsilden i enhver Vraa af Riget? Jmidlertid er Fæstningen Girona i Catalonien, hvis bjergagtige Beskaffenhed og hvis Beboeres udmærkede Frihedssind hidtil lagde saa mange Hindringer i Veien for de Franskes Vaaben, nu i den Franske Armees Hænder; derved er Samfærslen mellem Perpignan, og Provindsens Hovedstad, Barcellona, sikkret. Mærkeligt er det, at hidtil kun faa af de egentlige Spanske Hovedgeneraler ere faldne i nogen af de mange blodige Fægtninger, der hidtil leveredes. Blake og Romana, som man saa ofte har troet at være døde, leve begge endnu, og drive deres Spil ligesom før. At Spanien vil blive undertvunge, saasnart den didhen dragende uhyre Franske Magt er samlet og Keiseren selv befinder sig i dens Spidse, er sikkert; men at dette vil være forbunden med mange og store Vanskeligheder, som kun en Napoleons Genie formaaer at seire over, er ligesaa vist. Det er og bliver altid vanskeligt at føre Krig i et Land, som Spanien, hvor ikke allene Jndvaanerne bære det medfødte Nag til de Franske, som er næsten alle Nabonationer eget, og hvor Fanatisme og Munketro forøger dette Had, men hvor ogsaa Egnens naturlige Beskaffenhed er saaledes, at de oprørte Jndbyggere, som næsten alle føre Vaaben og ere øvede Skyttere, kunne ligge skjulte i Snevrene, og mellem Bjergene, og bestandig bekrige deres Fiender i enkelte smaa Hobe, hvor man ikke kan komme frem paa Veiene uden med Muulæser; hvor Climatet er saa mildt og Jordbunden saa frugtbar, at man ikke trænger til de Fornødenheder, hvis Savn folder de nordlige Nationer saa tungt og ofte ene formaaer at fremskynde deres Betvingelse. Selv Romerne følte alle disse Vanskeligheder, da de bekrigede Jbererne. Engellænderne, som, bedækkede med Skjændsel, maatte forlade Walcheren, have nu ogsaa paadraget sig Americas billige Vrede, og det synes temmelig vist, at det neppe saa let vil undgaae en Krig med denne Stat, som det fordum betyngede saalænge med Lænker, til den sønderbrød dem, og som det siden, avindsyg over dens bestandig tiltagende Velstand, drillede og haanede saa meget, indtil den nu, kjed af at give længere efter, og overbevist om sin Sags Retfærdighed, saa godt som har kastet det Stridshandsken. De Brittiske Ministere vedblive imidlertid at gjække Folket med det sædvanlig og bestandig gjentagne Gøglespil. Med hvilken Frækhed dette skeer viser intet tydeligere end deres Parlamentstaler. Saaledes er den Tale, hvormed en Commission i Kongens Navn aabnede Parlamentet den 23de Januarii, en sand Satire over de Engelske Foretagender i de senere Tider. De befuldmægtigede Lorder udtrykke deri paa Kongens Vegne Monarkens dybe Sorg over at den Østerrigske Keisers Anstrængelser mod Frankrige have været frugtesløse, og at han har seet sig nødsaget til at afbryde Krigen og slutte en ufordeelagtig Fred, forsikkre, at skjønt Krigen blev begyndt uden Opmuntring, fra Kongens Side, har han dog anvendt al den Anstrængelse, han troede at skylde sin Bundsforvandte og sine egne Staters Vel og Tarv."Men veed ikke hele Europa, at det var Engelland, der bestandig æggede andre Stater til at begynde Krig med Frankrige, At al dets Anstrængelse for dets Bundsforpandte hidtil for det meste kun bestod i usle Subsidier, At det bestandig trak sig tilbage, naar det saae sine Allierede paa Bredden af Afgrunden, Ogsaa Schelde-Toget søge Lorderne at undskylde. "Dette Tog," sige de gav Haab om paa eengang at ødelægge en voxende Magt, som med hver Dag blev farlig for Engellands Sikkerhed, hindre de Franske Armeer fra at forstærke sig ved Donau og tæmme Modstandsaanden i det nordlige Tydskland. Hoved hensigterne af Toget bleve vel ikke opnaaede, men Kongen troer dog at Ødelæggelsen af Verfterne og Arsenalerne i Vissingen have ydet væsentlige Fordeele for Engellands Sikkerhed, dersom Krigen Vi have seet med hvil længe skulde vedvare." ken Skjændsel den Brittiske Armee har maattet forlade Walcheren; vi vide alle, at Flaaden, som egentlig var den Magt, der kan blive Engelland, farlig, lykkelig undgik Britternes Hænder; at de Franske Armeer i største Magelighed forstærkede sig ved Donau, uden at en eneste Britte lagde dem et Halmstraa i Veien; hvad udrettede altsaa Engelland ved en Expedition, som dets Søkrigs-Annaler ikke kunne opvise Mage til Det heriede og brændte Vissingen; det er sandt; men er dette Hærværk nogen passende Erstatning for en saadan Kraftanstrængelse, for saa mange Tusinde Krigere, som maatte lade deres Liv i Walcherens forpestede Moradser eller falde for deres Fienders Sværd og Kugler, og de uhyre Summer dette mageløse Tog har kostet: Og af hvilken Fordeel kan Ødelæggelsen af Vissingens Værfter og Arsenaler da være for Engellands Sikkerhed, om Krigen skulde vedvare længe? Har ikke Frankrige og Holland Hielpekilder nok til atter at istandsætte det Ødelagte? og er Vissingen den eneste Stad, hvor Frankrige har Verfter og Søarsenaler, Men med saadanne elendige Skingrunde kan man blænde det Folk, der kalder sig Havets Herre. - Hvad Sverrig, angaaer, sige Lorderne, "da har Kongen bestandig tilkjendegivet dette sit udtrykkelige Ønske, at det, naar Spørgsmaalet var om Fred eller Krig med Frankrige og de øvrige Fastlandsmagter, skulde altid kun raadføre sig med sin Stilling og sin egen Tarv, og hvor meget det altsaa end smerter H. M., at dette Rige har seet sig nødsaget til at kjøbe Freden med store Offere, kan han dog ikke beklage sig over, at det har sluttet den, uden hans Deeltagelse. Kongen ønsker ivrigen, at intet maatte komme i Veien, som kunde afbryde de venskabelige Forhold, hvis Vedligeholdelse er Gienstanden for hans Ønsker og begge Landes Tarv." – Saaledes taler Engelland nu, da Sverrig, skuffet af dets Løvter, har seet sig tvunget til at ende en Krig, som udtømte dets Kræfter og skilte det ved een af dets vigtigste Provindser. Saalænge Engelland troede at kunne bruge det som Redskab til sine blodige Hensigters Opnaaelse, smigrede og lokkede det for det, bestandig raabende, at det aldrig vilde skille sin Sag fra Sverrigs, at det vilde understøtte det med Folk og Penge, og sendte det endog, for at sætte en Sminke paa sin Underfundighed, Hielpetropper under Gener. Moores Anførsel, der, som bekjendt, gik som de kom. Nu, da det Engelske Cabinet mærker at det ikke meere kan have nogen Nytte af denne Stat, da det seer, at den har faaet Øinene op, nu siger det, at det altid har ønsket at Sverrig ved at føre Krig eller slutte Fred med Frankrige og de øvrige Fastlandsmagter, skulde raadføre sig med sin egen Stilling og sin egen Tarv, og at Kongen ikke beklager sig over at det har sluttet en Separat=Fred. Neppe gives der for Europas Nationer en lærerigere Advarsel, der byder dem at vogte sig for Engellands Sirenesang, og intet viser dette Cabinets trædske Politik i et tydeligere Lys, end netop denne dets Adfærd mod Sverrig. At Kongen af Engelland taler om sit ivrige Ønske, at intet maatte afbryde de venskabelige Forhold a., kan umuelig være andet end Skrømt, og at skrømte med den, man har gjort ulykkelig, er grusomt. Hvilke venskabelige Forhold kunne vel tænkes rimelige mellem Sverrig og Engelland, efter de Mishandlinger og Krænkelser, det har tilladt sig mod denne Stat, eller har det Svenske Folk ikke allerede maattet lide nok for Engellands Venskab, til at det nogensinde skulde kunne ønske at see dette Venskab forlænget? Ubegribeligt er det, at Kongen af Engelland endnu den 23 Jan. kunde tale om sine venskabelige Forhold med Sverrig, da dette i sin Fredstractat med Frankrige, som allerede var sluttet den 6 Jan., høitideligen forpligtede sig til, at lukke sine Havne for Engelland. Sammenligner man Frankeriges Handlemaade mod Sverrig med Engellands, saa finder man, at Fienden her handlede som Ven og Vennen som Fiende. Som Fiende giver Frankrige det erobrede Pommern og Rugen tilbage, som Ven lader Engelland sig nøie med at sige, at det har intet imod, at Sverrig (efter at have bragt den brittiske Herskesyge saa store og blodige Offere) slutter en Separat-Fred. - "De Anstrængelser", vedblive Lorderne: "som Kongen har gjort, for at beskytte Portugal, ere blevne mægtigen understøttede af den Tillid, PrindsRegenten har sat til Hs. M., og ved dette Lands Regjerings og Folks Medvirkning. De Franskes Fordrivelse fra Portugal af de Engelske Tropper, under Lord Wellington, og hans store Seier over dem ved Talevera, have bidraget til at standse de Franskes Fremskridt paa Halvøen i det sidste Feldttog. – Naar man veed, at Wellington i sin Skrivelse til Juntaen i Estremadura af 9 December, selv har sagt, "at Omstændigheder af største Vigtighed for den fælles Sag, tvinge ham til at føre sine Tropper fra Badajoz til en anden Deel af Halvøen, og at man allerede paa den Tid læste den Efterretning fra Lissabon, at dette Tilbagetog kun er et Forspil til en Tilbagevendelse til Engelland, hvo forbanses da ikke over, at man endog i Kongens Navn tør fortælle det Engelske Folk d. 23 Jan., at Wellingtons Tropper have fordrevet de Franske fra Portugal og standset deres Fremskridt paa Halvøen, - "Den Spanske Regjering, siger Lorden, har besluttet at forsamle Nationens General=Cortes, og Kongen haaber at dette Skridt vil give Spaniens Raader og Armeer nyt Liv og ny Kraft, og med Eftertryk lede det Spanske Folk til sit Monarkies Forsvar og sit Lands endelige Befrielse." Det ulykkelige Spanien er nu den sidste Bold for den brittiske Politiks Rænker. Den vil, som den har gjort mod saa mange Stater, loggre for det, saalænge det kan bruge det som Middel, og forsage det naar den ikke kan fiske mere i oprørte Vande. Jmidlertid synes den kun at bygge sit hele Haab paa Cortes=Forsamlingen, men at denne Støtte er saare svag, veed enhver, som kjender den lave Partieaand og den sorte Egennytte, der hersker i de Spanske Oprørsjuntaer, den Kraftløshed og Uselvstændighed, hvormed hine af gjensidig Avind opflammede Terrorisker bestyre deres ulykkelige Fædrenelands Almeenanliggender. - Men Lorderne forsikkre dog, "at Politiken og Retskaffenheden, fordre, at denne store Sag understøttes kraftigen og urokkeligen af Engelland, og at Kongen gjør Regning paa sit Parlaments Bistand." Underhandlingerne mellem Kongens Minister i America og de forenede Staters Regjering, sige de, ere blevne afbrudte pludseligen og uventet. Hs. M. beklager meget denne Omstændighed. Jmidlertid har den Americanske Minister ved hans Hof faaet den bestemteste Forsikkring, at de forenede Stater ønske at vedligeholde de venskabelige Forhold mellem begge Lande. H. M. yttrede fra sin Side et med dette Ønske overeensstemmende Sindelave. - At Engelland gjerne ønsker at beholde Fred med America, hvilket det som Colonie har mishandlet og som selvstændig Stat paa saa mange Maader fornærmet, er vist, men at de nu eengang opirrede forenede Stater, som længe nok have taalt Britternes Hovmod, nu, da Engelland aabenbar viser, at det frygter det truende Uveir, der trækker op over det, vil vide at gjøre sine Rettigheder gieldende, er noget, som man bør vente af den Regjering, der ved sin Visdom har bragt disse Stater til saa høi en Pynt af Nationalhæder og Nationalvelstand. Den uværdige Jackson vilikke anden Gang ustraffet have krænket en ædel, fri og uafhængig Regjering. - At de befuldmægtigede Lorder endte deres Tale med de sædvanlige og indtil Ækkelhed gjentagne Floskeler, er let at indsee. De forsikkrede i Kongens Navn, at H. M. har i det løbende Aars Statsudgivter, hvis Regnskab de forelagde, iagttaget al den Oeconomie, som hans Bundsforvandtes Understøttelse og hans Staters Sikkerhed tillod; at han venter af Parlamentets Nidkierhed og Retskaffenhed, at det vil forsyne ham med de Understøttelser, som disse vigtige Gienstande gjøre væsentlig nødvendige, at Kongen beklager inderlig at Krigens Fortsættelse gjøre de Paalæg uundgaaelige, som trykke hans Undersaatter; at Parlamentet vil finde den fremlagte Tilstand af Handelen og Statsindtægterne meget tilfredsstillende; at nogle forbigaaende og enkelte Ubehageligheder vel have reist sig af Frankriges Foretagender mod Engellands store Kilder til Velstand og Magt, men at de hverken have frembragt nogen varig eller almindelig Virkning; at dets Fiendes indgroede Had vedligeholder sig, og at man, for at vaage over H. M. Staters Sikkerhed og for at tilintetgjøre Fiendens Hensigter imod ham og hans Bundsforvante, behøver den største Aarvaagenhed, Mod og Udholdenhed. 4 1/2 Lord Glasgow foreslog en Adresse til Kongen, hvori Parlamentet, efter Sædvane, forsikkrede at understøtte hans Hensigter. Adskillige modsatte sig den, men med 114 Stemmer mod 99 gik Forslaget, igjennem. (Fortsættes.)