Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-12-20
(Jndsendt.) Touren til at tale er nu vel min. Farinelli gik, De, Hr. Ove Thomsen, kritiserede Musikken, jeg læste Kritikken og glemte, at De havde kritiseret, skjøndt det i Begyndelsen undrede mig, at De netop kritiserede hiin Musik, der stod for min Erindring som en heldig Execution paa en Ubetydelighed nær, og det paa den anden Side er mig klart, at Orchester Musikken mangengang turde med god Grund været underkastet en alvorlig Kritik. Den næste Forestilling kom. J Entreen for Orchesterpersonalet fandt jeg, førend Forestillingen begyndte, ved min Ankomst, Personalet i stor Agitation, og hørte strax at hiin Kritik havde forvoldt denne Agitation, i hvilken den Ene ligesom overbød den Anden i djerve Udtryk og Demonstrationer, der gik ud paa intet Mindre end, at De, Hr. Ove Thomsen, burde og skulde alvorligt rides til Vands. Naar Klokkefaaret gaaer til Vands, løber hele Flokken efter; saamænd, der er Noget deri; thi vilde ikke den Ene skrive en Artikel saa vilde den Anden, og Enden paa Historien blev, at jeg under betingelse af at vi Alle vare enige, vilde næste Dag indsende en Artikel, hvortil Nogle svarede: De havde Jntet herimod, Nogle applanderede, Nogle tang og - ikke en Eneste gav ved et Ord en anden Mening tilkjende; om nogen Reservation var aldeles ikke Tale. Det er altsaa en Misforstaaelse; men med Tilladelse, mine ærede Herrer, hvorledes kan dette misforstaaes, hvortil behøvede jeg Deres Consens eller Tilladelse, naar jeg blot i mit eget Navn agtede at indsende en Artikel? Jeg er aldeles overbeviist om, at De i hiint Agitationens Øieblik mere end villig havde underskrevet Artiklen, selv om den havde været virkelig graverende. Jeg begik en stor Feil, en Feil, man neppe kan undskylde hos selve en Klokker, at tage Skin for Virkelighed, jeg erindrede ikke Anecdoten om Bonden, der knyttede Næven i Buxelommen, da han stod for Herremanden. Artiklen kom i Bladet. Som selvfølgeligt, slog De fra Dem og Slaget ramte kun mig, der kjønt maatte blive staaende, medens mine Allierede retirerede, nu jeg taaler nok Slaget. Saa kom de Fires desavourerende Artikel, saa de Syvs Ditto. Hvorvidt nu denne Desavoneren er at rose eller dadle, vil De bedst kunne bedømme, naar jeg forsikkrer, at ikke - Een - af de Desavouerende senere har med et Ord tilkjendegivet mig sin dissenterende Mening, og at næsten hver Linie i hiin af mig conciperede Artikel indeholder fra hiint Agitations=Moment adopterede Anskuelser. Kun en Eneste har nægtet sin Consens til Desavoueringen, følende, at mig herved skeete Uret; derimod har en Anden, der hiin Aften ikke var tilstede i Theatret og følgelig her er aldeles uberettiget at give sit Votum, underskrevet. Kort, her er et Virvar uden Ende. Hvad om jeg nu som Repressaille navngav Adskillige af de Desavouerende i Forbindelse med Udtryk, Udladelser os.v. Jeg skylder Sandheden at tilstaae Muligheden af, at Een eller Anden af de Desavouerende kan virkelig med god Grund være undskyldt, dem beder jeg excusere, de Andre vil jeg af Hjertet pardonnere. - De begriber, Hr. Ove Thomsen, at disse Linier maae i denne Sag være de sidste fra min Side; men maaskee jeg dog turde tilføie, at Hr. Stadsmusikus Sivert samt Hr. Musikdirector Hausen vistnok med Fornøielse ville bevidne min Beredvillighed til at gjøre Mit til at forskaffe Publicum en passende musikalsk Nydelse i Theatret, saa De maaskee dog vil finde, at jeg i denne Sag er behandlet noget haardt. Ærbødigst Odense den 19 Decbr. 1845. Faber.