Viborger Samler, 1775-11-20
Hvor yndig gindser Morgenrøden igiennem Hasselbuskene og de vilde Roser for mit Vindue, hvor glad synge Svalerne paa Bielkerne under mit Tag, og den lille Lærke i den høie Luft, alt er muntert, og enhver Plante har forynget sig i Dugen; og jeg, jeg og synes forynget; min Stave skal fore mig graahærdede til min Hyttes Dørtærskel, da vil jeg sætte mig over ligeover for den kommende Soel, og see hen over de grønne Enge. O Tredie Aargang. Aaa hvor hvor skiønt er alt om mig her, alt, hvad jeg hører er Glæde= og Takkestemmer, Fuglene i Luften og Hyrden paa Marken synge deres Henrykkelser; og Hiordene udbrøle deres Glæde fra de græsrige Høie, og af de giennemvandede Dale. O hvorlænge, hvorlænge, J Guder, skal jeg være et Vidne om eders Godhed, Halvfemsindstive Gange har jeg nu seet Aarstidernes Omvexling, og naar jeg tænker tilbage, fra nu af indtil min Fødselstime, er langt yndigere Udsigt, hvis for mig uoverskuelige Ende taber sig i den reene Luft. O hvor bruser da ikke mit Hierte op! Er den Henrykkelse, som min Tunge ikke kan udstamme; ere mine Glædestaarer, J. Guder, ikke for svag en Tak, Ak! flyder, Taare, flyder ned paa mine Kinder, Naar jeg seer tilbage, da er det, som jeg kun havde levet et langt Foraar, og mine bedrøvede Timer vare korte Stormvinde; de forfriske Markene og oplive Planterne. Aldrig har skadelige Sygdomme formindsket vore Hiorde; aldrig har et Uheld fordærvet vore Træer, og ved denne Hytte har en langvarig Ulykke aldrig hvilet. Henrykt saae jeg hen ud i det Tilkommende, naar mine Børn smilende spillede paa min Arm, eller naar min Haand ledede det lallende Barns vaklende Fodtrin. Med Glædestaare saae jeg hen ud i det Tilkommende, naar jeg saae disse unge Skud opspire, jeg vil beskytte dem for Uheld, jeg vil vente paa deres Fremvext, sagde jeg, Guderne skal velsigne Bemøielsen. De skal voxe op, og bære herlige Frugter, og blive Træer, som tage min svage Alder i vederqvægende Skygge. Saa sagde jeg, og trykte dem til mit Bryst, og nu ere de fulde af Velsignelse voxne op, og tage min graa Alder i vederqvægende Skygge. Saa voxe Æbletræerne og Pæretræerne, og de høie Nødtræer, som jeg plantede om Hytten i min Ungdom, høit i Veiret, de bære deres gamle Grene vidt omkring, og tage den lille Boelig i vederqvægende Skygge. Dette, dette var min heftigste Sorg, Mirta, da du ved mit hævende Bryst døde i mine Arme. Tolv gange har nu allerede Vaaren smykket din Grav, med Blomster, men Dagen nærmer sig, en glade Dag, da mine Beene skal henlegges til dine; maaske den kommende Nat fører den her frem. O! jeg seer med Fornøielse, hvor mit graae Skiæg sneehvid flagrer paa mit Bryst. Ja spil med de hvide Haar paa mit Bryst, du lille om mig hoppende Zephyr; det er det ligesaavel værd, som den glade Ungdoms gyldne Haar, og de brune Lokker i den opvoxende Piges Nakke. O denne Dag skal være mig en Glædes Dag, jeg vil her samle mine Børn om mig, lige indtil den lille stammende Sønne=Søn, og jeg vil ofre til Guderne; her for min Hytte skal Alteret være, jeg vil omkrandse mit skaldede Hoved, og Aaa min min svage Arm skal tage Liven, og da vil vi, jeg og mine Børn, her om Alteret synge Lovsange; da vil jeg strøe Blomster paa mit Bord, og blandt glade Samtaler æde Offerkiød. Saa sagde Palæmon, og hævede sig skiælvende op ved sin Stav, og kaldte sine Børn tilsammen, og holdt Guderne en glad Fest. Nyeheder.