Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-10-18
Det er mange af Eder, mine kjære og agtbare Medborgere, bekjendt, hvorlunde jeg i henved et Par Aar har været i en Slags Jlds- og Vandsnød, da jeg som Væbner i Odense Jæger-Corps til Hest skal give Jld, naar Stadshauptmanden, commanderer: Fyr, og i samme Corps skal møde til Fods ved Jldsvaade som Post og ved Redningsmandskabet, naar Politiemesteren commanderer: Frem, medens jeg samtidig og som præsset Vandsluffe=Kudsk skal kjøre Vand, naar Sprøite mesteren commanderer: Pump! J vide ogsaa, at jeg efter Evangeliet, at Jngen maae tjene to Herrer, og som i Sprøite væsenets Catechismus lyder saaledes: at man ikke kan være baade her og der, og Straalemester tillige, modsætter mig at spille Dobbeltgjængerens Rolle, ridende, gaaende og kjørende, hvilket overstiger mine svage Evner, og det mine Jevninge præstere, samt at man desaarsag, og for denne min saakaldte Gjenstridighed! med Vandsluffen, har condemmeret mig til Bøder og Omkostninger 22 Rbd. 32 s., pantet mig for Pengene og offentlig har tillyst Auction over Godset. Ligeledes vide J ogsaa, at jeg med een, som man skulde synes, tilstrækkelig Succurs af 3de sig i samme Casus befundne, men desaarsag for det militaire Onus frigivne Slagtere og med 2 positive Love, hvis fornuftmæssige Anvendelse, efter min ringe Forstand, frikjende mig, som og i Relation til Brandvæsenets, efter troværdige Rygter, over tallige Reserver, Exspectantere, Sinecurer eller hvad man efter nærmere Undersøgelse vil kalde disse Godtfolk - har pikket, skjøndt forgiæves, paa Naadens Dør, samt at Adgangen til Rettens 3die og luttrede Høisal, ved Nægten af det dertil ansøgte Naademiddel (frie Proces), er mig forpurret. Endelig vide J, at jeg, for ikke at komme i yderligere Depenser og forat redde mit Gods, og i Regaard af en om og svagelig Ægtefælle, der ikke kunde taale Bulderet for sin Dør af Trommens Kalveskind, har under min Rets Forbeholdenhed bøiet mig for Magten og liidt min Straf. Men ikke vide J, hvad jeg til Andres og Egen Baade offentlig bør erklære, at jeg ikke forsager, og ikke forlader min i Retfærdigheden begrundede Overbeviisning, den jeg tidlig eller sildig venter at faae respecteret: At Bageren skal nyde samme Ret og Skjel som Slagteren, saa vist som Suul og Brød eller Kjød og Brød ere Frænder og Venner. Vel vide vi tilsammen, at Moer Themis er en heel kløgtig og grundlærd Qvinde, hvis Skoetvinde vi Bagere og Slagtere ikke ansees værdige at løse; men vi vide ogsaa at hun er gammel, samlende og ofte feilende de rette Briller, at hun har svage Fortænder, lider ofte af en slet Fordøielse, der som bekjendt afficerer Hjernen - at hun er hysterisk og lunefuld, saa at Den hun i sin Dagligstue vil til Livs med Hud og Haar, lader hun i Storstuen slippe med Næse og Øren, medens hun i sin Høisal stundom lukker ham ud aldeles uskadt; jeg haaber derfor, at hendes grimmige og vrede Aasyn imod mig, under vor hidtil havte Omgang, vil under vor continuerede Samvandring og nøiere Bekjendtskab opløse sig indulei jubild. Jeg bestyrkes i dette Haab, da hendes Tjener her i Raad= og Domhuset i Grunden skal være et skikkeligt og rettænkende Folkefærd, der tidligere maaskee har troet det pligtmæssig at foutenere en Brand= og Vandmands hæftige Embeds-Jver, men nu da det gjelder et Niveau for flere Rershavende, saaledes at Bageren ikke synker, hvor man holder Slagteren oppe, neppe kunne kaste sig paa et saa ulige Partie; thi vel har vi af sal. Wessel den bekjendte Retssag med Smeden, der slog Anders Pedersen ihiel og hvorfor Bageren blev dødsdømt, ifølge Conclusionen saaledes lydende: at da i vores Bye en Smed vi ikkun have jeg maatte være reent af Lave ifald jeg vilde see ham død: Men her er to som bage Brød; Thi kjender jeg for Ret: Den ældste Bager skal undgjelde det. Men et Spøg, et andet Alvor, saa troer jeg slet ikke at Paradoxer kunne bestaae i Længden for Themidis Domstol, men at de tidlig eller sildig maa vige for luttret Retfærdighed, er, dette Samfundets største, høieste og bedste Klenodie, samt at dette maa kunne findes, opnaaes og nydes af hver den Borger, der ikke enten ved Dumhed eller Feighed forskjertser, det; jeg troer dette saa meget fastere, som de, der skulle røgte hævde, og igjennem Loven gjøre Samfundet deelagtig deri, af Staten holdes i Hæder, Ære og Velstand ene og alene for den Sags Skyld; desuden er jo det Hverv, at uddele Retfærdighed (ikke en overfladelig, forvandsket og haltende, men en reen, puur og gedigen som Guldet), en saa ophøiet og ædel Forretning, at den i sig selv bærer sin Lon, større og bedre end ethvert andet jordisk Gode; jeg vil derfor med den muligste Energie fremdeles ædske min Andeel i dette Klenodie, vel vidende, at min Adkomst er ubestridelig, ligesom Pligten at yde mig den er ufravigelig; – Jmidlertid og indtil jeg naaer Maalet være det min Trøst, at den neutrale offentlige Mening vil tilkjende mig denne Retfærdighed, om end den bureaucratiske Magt imod al menneskelig Formodning skulde divergere. - Mit sidste Skud i denne Jlds og Vands Nød ville J, mine høitagtede Medborgere, eftersee i Fyens=Posten. Resultatet skulle J som snarest erfare fra Eders troe og uforsagte Medborger, Adam Frederik Christensen, Hvedebrødbager; Gardist i Odense ridende Jæger-Corps, tjenstgjørende Post og Redningsmand efter Kongelig Befaling, ved Brandvæsenet i Jldsvaade; præsset Vand Sluffe=Kjører sammesteds, dog kun som uvirkeligt Medlem paa Grund af at Leiere kan stilles, men derhos virkelig domlidt og nu paany saggivet Vand=Kjører, Jtem Supplicant og Aspirant til Kongens Naade. Skipper Hans Nielsen. Du døied saamangen barsk Dravat Paa Reiser til fremmede Lande; At møde Faren Du var parat Bestandig paa skummende Vande. Dog foer Du aldrig i Barskhed frem, Med vilde, med stormende Lader, Og naar Du kom til Dit kjære Hjem, Blev Sømanden kjærligste Fader! Thi blev og din Løn: Du lukte dit Blik Med rolig, med skyfri Mine: Som den Skyldfrie Du stille bortgik J dit Hjem og midt iblandt Dine! P. M.