Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-09-28
Efterretning om sidste Lande-Mode i Mørkhedens Rige. Blandt alle de ypperlige Herligheder, hvormed Himmelen havde begavet Promethei dristige Efterslægt, har Førsterne i Luernes Rige ikke anseet nogen med en meere naggende Misundelse, end Poesien, en Konst, som har faaet sit Navn af at kunde skabe Sinds-Bevægelser. De mærkede, hvorledes de Dødelige, ved Hjælp af denne, besang Himmelens Ære, Heltenes Roes, Dydens Reenhed, Sagtmodighedens Fromhed og Menneske-Kiærlighedens Ypperlighed med saa høie og rørende Toner, som forædlede Sanger. nes og Læsernes Hierter til en Høide, som næsten lignede Himmel-Borgernes. Dette mærkede de. J det samme ophævede Misundelse fine Vinger (Vinger saa sorte som Fortvilelsen selv. over den. Den udspyede sin Gift. De inddrak den. Hvilke Pinseler brændte dem, Flye min frygtagtige Geist og laan ikke din kiælne Jnd bildning til saa skræksomme Scener. Den Smerte, de følede over at see Døde, liges Hierter brænde af saa hellige Luer, forhindrede dem fra at tænke paa Middel herimod, indtil endelig Hr. Rekkilsmaks (Diævle Navne læses gierne baglends) opfandt følgende Konstgreb. En vis Græker, ved Navn Thesbis, have de saa længe dyrket og besynget Bachus, indtil han, som en værdig Martyr, med Glasset i Haanden og Fraaden i Munden, døede i sin fugtige Guds-Tieneste. Neppe havde denne geistrige Aand forladt sit fordrukne Legeme, før rend Hr. Rekkilfmaks indtog og besiælede samme, saa at de Overværende troede, at hans Død kun havde været en bachinalsk Exstafts. Denne oplevnede Thesbis opfandt en Art af Skue-Spill, hvor han indførte et Slags SkovTrold, kaldede Satyrer, (hvis udvortes Skabelse temmelig nærmede sig til Jndbyggernes i Afgrunden) som med skammelige Ord og opirrende Geberder igiennemhæglede Menneskernes Feil. Man vil vel undres over hvad Nytte og hvad Smag Hr. Rekkilsmaks kunde finde i at forvandles til Moralist? Men man betænke at de vigtigste Anlæg almindeligen have en ringe og saa at sige, fremmed Begyndelse. Hr. Reskifmaks indsaa meget vel, at det menneskelige Kiøn ikke endnu var fordærved nok til at modtage hans forgiftige Piller, uden han i Førstningen forgyldede dem. Da han nu nok havde vænnet Verden til sine Satyrer, forenede han sig med de høie Personer Hr. Løgn, Hr. Ondskab og Hr. Bidskhed, hvilke i samled Sælskab indtoge det lemlæstede Legeme af en nylig død Romer, ved Navn Pasquinus og igiennem hans lamme Arme Stumper berigede Verden med et Slags Porste (misbrugte Helligdom, ) kalded Pasquiller eller Skand-Skrivter, hvori den lemlæstede Pasquin lemlæstede alle Folkes Navn og Rygte. Disse Skand-Skrivter smagede saa væmmelig af Logn og Ondskab, at Verden ei ansaa den, for andet end en bedrøvelig Skamflek for Menne- Sælskabet antog altsaa som en skeligheden. - ny Medlem Hr. Falskvittighed, som med vel smagende Krydderforvendede Skandskrivternes, naturlige Smag, saa at deres Væmmelighed blevenkiendelig. Paa denne Maade blev Verden saa vænne til Skandskrivter, at man ikke alene bifaldt Sælskabet, men end og Mennesker, jeg mener Daarer blandt Menneskeer; Thi hvo kand Daarens Stød og Narrens Snak, afbøde: Nei, Daarer bryde ind, hvor Engle frygtsom møde; Thi Vise flye hvert Ord, som virker Harm og Skam; Men Narren, hvo kand vel, hvo kand vel tæmmer ham, Fortsættelsen følger. NB. Heraf, udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Bresse¬