Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-12-14
Hvad der gielder om Menneskeslægtens physiske Tilstand, er ogsaa anvendeligt paa den moralske. Allerede Propheten Miche sagde (C. 5. V. 7): "J skulle ikke lide paa Vennen, J skulle ikke stole paa Fyrsten, For den, som ligger i Dit Skjød, vogt Din Munds Døre!" Moralister nes evige Raab om Menneskets moralske Udartelse, er sikkerligen meget overdrevent. Den, som sige Mennesket er af Naturen ondt, feiler; men den, som siger, at det er af Naturen godt, feiler ikke mindre. Vi see i hele Naturen, som hos Mennesket, en gjensidig Kamp mellem to modsatte Kræfter: det Gode og det Onde. Uden denne, vilde Mennesket ophøre at være hvad det er. Ved det Godes fuldkomne Seier over det Onde, vilde det blive til en Engel; ved det Ondes fuldkomne Seier over det Gode - til en Diævel. Mennesket er ikke, som Haller siger, en Mellemting af Engel og af Fæ, men af Engel og af Diævel, forsaavidt vi tænke os den første som et billede paa fuldkommen Moralitet, og den sidste, paa fuldkommen Umoralitet. At Menneskene kunne handle som Engle, det see vi dagligen, men at de ogsaa kunne handle som Diævle, det lære os mangfoldige Erfaringer. Sieldent handler noget Menneske ondt, blot forat handle ondt, og gives der end Enkelte, som gjøre det, saa er det Undtagelser, der, som Vanslægtninger, ikke kunne komme i Betragtning. Men, seet i sit rette Lys, er dette dog ikke nogen stor Anbefaling for den menneskelige Naturs Godhed; thi selv Rovdyret dræber ikke blot for at dræbe, men for at tilfredsstille en Naturdrivt, og naar Tigeren sønderslider et Menneske, saa gjør den i Grunden intet andet end Mennesket selv, naar det dræber et Dyr, for at tilfredsstille sin Hunger. Var Mennesket, ligesom Dyren, frit for visse Lidenskaber, da vilde det heller ikke, 3 egentlig Forstand, handle ondt. Det vilde, ligesom Dyret, hævne sig strax paa sin Fornærmer, men ikke bære et langvarigt, hemmeligt Nag til ham; det vilde sørge for sit Ophold, men heller ikke for Nu antager derimod Egennytten tusinde mere. Skikkelser, og dens mangfoldige Affødninger, bekjæmpe Menneskets gode Natur. Maaskee de Gamle ved deres Centaurer, der, som bekiendt, oventil havde Skikkelse af et Menneske, og nedentil af en Hest, have villet udtrykke det halv Menneskelige og halv Dyriske, i Menneskets Natur. Paa Afbildningerne af Centaurer, især paa Zeuxis's Mesterværk, er Overgangen fra Menneske til Hest, saa umærkelig, at man ikke kunde opdage eller bestemme den. Maaskee dette bedst lader sig oplyse ved en Fabel. Jupiter skabte Dyrene af forskjelligt Stof, og hvert af dem fik derfor forskjellige Egenskaber. Tigeren Grusomhed, Ræven List, Lammet Fromhed, Elephanten Klogskab, Hunden Troskab, o. s. v. Da han var færdig med dette Arbeide, beholdt han noget af hver Stof tilovers. Han altede det sammen, og nu fremkom Mennesket. Men Jupiter frygtede for, at denne Skabning skulde ødelægge alle de Andre, og han begavede den derfor med Forstand til at kunne beseire det Dyriske i sin Natur, saavel hos sig selv, som hos Andre. Som moralsk Centaur har derfor Machiavel, hiin store Mand, hvis Navn er blevet til et Ordsprog, uden at man fattede Aanden i hans Bog og Regjeringskonsten, leveret et veltruffet Billede af Mennesket. "Her opstaaer det Spørgsmaal, siger han i det syvende Capitel af i principe, er det bedre at elskes end at frygtes:") Jeg svarer, billigen burde begge Deel være Tilfældet. Men da det er alt for vanskeligt at træffe her et Valg, saa er det sikkrere at frygtes "*); thi alle Mennesker ere utaknemmelige, ubestandige, forstilte, frygtsomme, egennyttige. Saalænge Du gjør dem Godt, og ikke trænger til dem, tilbyde de Dig deres Formue, deres Liv, deres Børn. Alt er Dit. Men vender Lykken Di Ryggen, saa gjøre de det ogsaa, og Du bliver ødelagt, fordi Du har stolet paa deres Ord, og ikke sat Dig bedre i Sikkerhed imod dem. Thi alle dem, som man vinder ved Behjertethedens sande Storhed, fortjener man mere at have til Venner, end man virkeligen har dem, følgeligen kan man i Nødens Fald ikke gjøre nogen Regning paa dem. Man pleier ogsaa at tage mindre i Betænkning, at fornærme dem, der gjøre sig elskede, end dem, der gjøre sig frygtede. Kierligheden vedligeholdes kun ved et vist Velanstændighedsbaand, som ryggesløse Mennesker ligesaa ofte sønderrive, som de hos Andre finde deres Fordeel; da derimod Frygten vedligeholdes ved Tanken om Besværligheder, der aldrig ophøre. Den Frygt, som en Fyrste sætter sig i, maa imidlertid vare af den *) Jkke som en Nero eller Tiber, men som en Trajan eller Mark Aurel. Jngen frygtes i Grunden mindre end Tyranner; det beviser den Dristighed, hvormed de i Almindelighed fældes. Man maa ikke misforstaae her Machiavel. Han siger: det er sikkrere at frygtes; men ikke, at det er rigtigere. Det vil sige, under visse Forhold, som han siden forklarer. Beskaffenhed, at man, naar man ikke elsker ham, heller ikke haver ham. - Disse bemærkninger af een af Verdens største Tænkere, som Hyklere og indskrænkede Hoveder tælle blandt det menarskelige Kjøns værste Uhyrer, fortjente at længes paa Hjerte, især i en Tidsalder, da hele Opdragelsesvæsenet synes at gaae ud paa, at give den opvoxende Slægt urigtige Begreber om Menneskets moralske Natur. Jo mere fordærvede Menneskene blive, 50 dybere Rødder Lasterne fæste, desto mere praler man af Høimodighed, Menneske kjerlighed og Sielendel. Jstedet for at advare vore Børn for de Skiær og Klipper, der paa Livets stormende Hav møde, indbilde vi dem, at de kunne seile der, som paa Esrumsø i en Lyst baad. Det unge, nerfarne Menneske, indsuer Begreber, der tidlig eller sildig lede ham til Undergang, naar han ikke i Tide faaer Øjnene op, og af sig selv lærer at indsee, at Alt hvad man i Skolen har fortalt ham om menneskelig Høimodighed, kan være ret godt i Theorien, men duer saare sjeldent i Praxis, og at denne Høimodighed bør være det sidste Halmstraae han griber efter, naar han paa Livets Hav er nær ved at synke. Hypochondriacus.