Den Vest-Sjællandske Avis, 1841-10-12
For Overretten verserer i denne Tid en af Justitien mod Arrestanten, Tømmermester Johannes Fieaf Nakskov, anlagt Sag, under hvilken denne blandt Andet sigtes for falskeligen at have efterskrevet Hofjægermester Baron Knuths Navn og eftertrykt hans Segl under en Qvittering, og derefter med Trudsel om Vold tvunget Sidstnævnte til at underskrive et Beviis for, at nysmeldte Document var underskrevet af ham selv. Arrestanten - der iøvrigt ved Underretten (Lollands Sønder-Herred) for andre ham under samme Sag imputerede Delicta er dømt til 4 Aars Forbedringshuusarbeide i Møens Tugt- og Forbedringshuus, – har vel ikke tilstaaet denne Forbrydelse, hvorfor han ogsaa i denne Henseende er frifunden for videre Tiltale; men en Mængde under Sagen oplyste Jndicier gjøre det høist sandsynligt, at det hermed er gaaet til paa følgende Maade. Paa en ved Slætseddel eller skriftlig Contract af 7de Marts 1840 afsluttet Handel og et Partie Træer skyldte Arrestanten til ovennævnte Baron Knuth paa Rudbjerggaard 160 Rbd. 24 s., til hvilken Sums Betaling han omsider sagsøgtes af Baronen, mod hvem han derfor besluttede at begaae den ham imputerede Forbrydelse. Han henvendte sig derfor den 16de Marts d. A. til sin i Nakskov bosatte Broder Fick - om hvem det iøvrigt maa bemærkes, at han aldeles ingen Andeel har i Arrestantens Forbrydelse, og foregav for denne, at han vilde tilskovs, hvortil han efter nogen Overtalelse formaaede denne sin Broder at kjøre sig. Underveis medtog Arrestanten to Saugskærere, med hvem han forud havde truffet Aftale om Udarbeidningen af et betydeligt Qvantum Egetræer, som han foregav at have afkjøbt Baron Knuth, og med dette følge ankom han saaledes til Rudbjerggaard. Under Paaskud af at ville tale med Baronen, stod han her af Vognen og gik op i Hovedbygningen paa Sidstnævntes Contoir, hvor Jngen var tilstede, men hvor strax efter en Pige kom og henviste ham til Baronen, der befandt sig i en Lade paa Gaarden. Efter her at have truffet Baronen yttrede Arrestanten strax, at han idag var kommen for at betale sin Gield, hvorpaa de begge vendte tilbage til Contoiret. Her fremtog Arrestanten nu det under Sagen omhandlede Beviis og opfordrede i en bydende Tone Baronen til at underskrive samme; men da denne vægrede sig og gjorde Mine til at aabne et Vindue og kalde paa adskillige af sine dengang i Gaarden værende Folk, sprang Arrestanten til, satte igjen Krogen paa Vinduet og holdt Baronen en spændt Pistol for Brystet med den bestemte Trudsel, at hvis denne ikke øieblikkeligen underskrev, stød han ham og sig selv bagefter. Saaledes blev Baronen nødt til at underskrive, hvilket han først prøvede paa at gjøre med Blyant, men maatte imidlertid, paa Arrestantens yderligere Trudsel, udføre Navnet med Pen og Blæk, hvorefter Arrestanten tog Beviset til sig, idet han betydede Baronen, at, saafremt denne nogensinde med et eneste Ord udlod sig for noget Menneske om, hvorledes Arrestanten var kommen i Besiddelse af Beviset, skulde han være sikker paa at miste Livet, hvor Arrestanten traf ham. "Det er Næringssorger" – tilføiede Arrestanten - der har bragt mig hertil; faaer De en Kugle, er der en til mig med, hvorefter han stak Pistolen i Lommen, og idet han befalede Baronen at forblive i Contoiret uden at give et Gny fra sig, aabnede han Døren, idet han tilkaldte sin Broder, uvist i hvilken Hensigt, Baronen fik imidlertid Leilighed til gjennem Vinduet, at give sin Ladefoged Christen Pedersen et Vink, hvorefter denne ogsaa kom op til ham, som Ladefogden imidlertid fandt i en saa forvirret og altereret Tilstand, at han hverken faae sig istand til at give en sammenhængende Forklaring om det Passerede, eller til engang at give de fornødne Ordrer til Arrestantens Anholdelse, hvilket havde til Følge, at denne ikke alene aldeles uhindret forlod Rudbjerggaard, men endog havde den Fripostighed, paa Ladefogdens Forespørgsel om, hvad han havde havt for med Hofjægermesteren, blot at svare: "Han er tosset; jeg troer, han bliver snart gal, hvorpaa han leende kjørte bort med de Andre. (Fædrel.) Erklæring. Som bekjendt havde en Artikel i Fædrelandet Nr. 619 fremkaldt en Sag mellem Fodgardens Officeercorps og det nævnte Blads Redacteur. Som man af Fædrel." erfarer, er Sagen nu bleven endt med følgende Erklæring fra Redacteurens Side: "Uagtet det forekommer mig at fremlyse tydeligt nok af den i Fædrelandet Nr. 619. indførte Artikel, at den ikke kan have til Hensigt at nedsætte Hs. Majestæts Livgarde til Fods i den offentlige Mening, saasom det deri indklædte Ønskes Opfyldelse maatte forøge sammes Anseelse, og uagtet intet af de brugte Udtryk efter deres naturlige Mening og Sammenhæng synes mig, saavidt jeg er det Danske Sprog mægtig, at indeholde noget Liv gardens Ære Graverende, saa skal jeg dog, da man ikke desto mindre har anseet min udtrykkelige Erklæring desangaaende for nødvendig, med megen Fornøielse afgive denne. Naar Livgardens Officeersperocsonale saaledes kaldes "lidet berømt, saa tilkjendegiver dette Prædicat kun min - maaskee urigtige Formening, at ingen af dette Officeerspersonales Medlemmer har Krav paa militair eller literair Navnkundighed; og naar der nævnes en Aand og Tone, da har jeg herved meent en for Krigeren i og forsig respectabel Kraftfølelse, uden ved disse Udtryk, saalidt som ved det Øvrige, at ville have yttret Noget, der kunde nedsætte Corpset i den offentlige Mening.