Jyske Efterretninger, 1767-01-23
Mine Herrer! Jeg saae af deres første Ugeblad, eller, om jeg saa skal a kalde det, Jndledningen til deres Uge=Skrift, hvorudi de love Læserne, hvad de kan vente sig i de øvrige Blade, iblant andet, at de vil afmale Lasterne med deres rette Farver, og tale Ordet for Dyden. Jeg negter ikke, at jeg jo i Førstningen blev meget heed om Hovedet, men da jeg havde lidet befindet mig, forsvandt aldeles Frygten hos mig, og efter nøye Overleg loe jeg kun af deres Foretagende, og jeg er forsikkret paa, at i hvor meget de end skrive om den Nytte, de vil giøre, deres Arbeyde bliver dog uden Nytte. Hvad det sidste angaaer, at de vil tale for Dyden, da lad Dyden tale for sig selv. Er den saa roesværdig, som den bliver udraabt for, saa trænger den jo ey til saadanne Talsmænd. Den man vil tale Ordet for, maae enten have en slet Saa, hvilken man enten vil undskylde eller opsminke, at den ikke skal synes at være saa slet som den er, eller være antastet og beskyldt. Det første behøver jo vel Dyden, ikke, Og hvo har angrebet den? Hvo har beskyldt den for de noget. noget Ondt, Vil de sige: Vi vil vise, hvor ædel den er, at ingen kan fortiene Navn af et ret Menneske, uden han besidder Dyden, og at Dydig er den deyligste Titel, som et Menneske kan have. O der er aldrig nogen, der nægter dem det. Vil de sige: Vi vil opmuntre vore Medbrødre, til at blive dydige Mennesker, saa kan jeg forsikkre dem, at der er ingen blant deres Medbrødre, der jo troer, at han er dydig, og hvad jeg troer, at jeg er troer jeg og, jeg ikke behøver at blive. Desuden er der skrevet og talet saa meget til Dydens Forsvar, at deres Arbeyde er til Overflod. Saa at, om de end skrive nok saa smukt, vil det dog ingen Nytte føre med sig. Der ere fremkomne saa mange Skrifter, indklædde i saa mange Slags Klædedragter, for at recommendere den stakkels Dyd, men kan de sige, at den derfor har meere udbredet sig. Saaledes vil det og gaae deres Blade. De kan ey vente sig bedre Skjebne end disse Skrifter. Naar det kommer høyest, saa bliver Dommen om dem. Det er smukt skrevet, det var en net Tanke, og dermed legger man deres Blade hen, og tænker intet videre paa dem. Meene de og dermed at fornøye, Jeg holder mig til, at de fleste Stemmer skal gielde, Og, naar saa de kan fremvise 10 Vidner, saa skal jeg for min egen Person, og, hvad om mine Medbrødre komme frem med deres, frembringe 100de, der eenstemmigen, og, om det giøres fornødent, med oprakte Fingre skal bevidne, at der er intet fornøyeligt deri, ja de skal faae at see, at de vil gispe, naar de faae saadant et Blad. Mange vil ey engang skiøtte om at læse det. Derfor raader jeg dem: Befat dem intet dermed det nytter intet. Verden bliver den gamle Verden, saa det er kun at spilde Tid og Papiir. Hvad det første angaaer, da ere Lasterne tilforn blevne heslige nok afmalede; Mon de derfor ingen Velyndere sin de, Jeg veed det af egen Forfarenhed. De have afmalet mig som en Last saa grim, at intet Medusæ Hoved kan see hesligere ud, men jeg har til denne Dag triumpheret over alle mine Misundere, og det veed jeg, at mine Brødre have og gjort. Lad dem end og fremstille os offentligen paa en Skueplads til Spektakel, lad dem udlee os og pege Fingre ad os. Mange meene det ey saa ondt, som de lade, og v. forskaffe dem end og Fornøyelse ved saadan at føres i Optog. Jeg tør og vædde, at der er intet, der fornøyer saameget og saa mange, som de kiære Laster; Vil de da fornøye, som de skrive, saa skriv til vores Berømmelse. Kan Comoedier (da jeg kan fremvise fornuftige Folkes Vidnesbyrd, der vil have Ord for at kunne gjøre Forskiel imellem det Falske og det Sande, og deres Dom underkiende de vel ey, at man kan lære meere af en Comoedie end af 10 Prædikener, kan de ikke udrydde Lasterne, saa tænk ikke, at deres Ugeblad skal gjøre det. De kiende vel ikke Cleobolus en Mand, der sielden gaaer ædrue i sin Seng, han gaaer paa Comoedie for sin Opbyggelse og for at befordre den kan man og sige til hans Ære, at for hver Gang han gaaer i Kirke, er han 10 Gange paa Comoedien, han sidder ret med Henrykkelse og seer den Comoedie om Drankeren spille, han udleer ham med alle de andre, han synes, saadant et Menneske burde ikke kaldes et Menneske. Naar Comoedien er til Ende, lader han sig kiøre til et Viinhuus, hvorhan sidder til Klokken er 10, da hans Tiener maae følge ham i Vognen, og, naar han kommer hiem, maae Tieneren, og Pigen klæde ham af, og saa got som legge ham i Sengen. Cyrilla har aldrig med saadan Andagt hørt paa en Prædiken, som paa den Comoedie om den Vegelsinde, men naar hun gaaer ned fra sin Loge, har hun, medens hun kommer ned af Trappen, vel femten Gange gjort Forandring i enten hun vil gaae eller kjøre hiem. Lad Laster blive det de ere. Folk forbedres ey ved alt det, de skrive. De vil jo baade nytte og fornøye og det kan de visseligen ikke paa den Maade. Dem selv vil jeg tilstaae, at de kan nytte og fornøye. De kan nytte dem selv, naar de ere i Trang for at faae noget at skrive om. Deres Læsere skal betale Arket; De have intet at fylde det med, saa er det nemt at faae en Last frem at giennemhegle, for at faae et halvt eller heelt Ark fuldt. De kan fornøye dem selv deels over de smukke Jndfald, de have fundet paa, deels med det Haab, de gjøre sig, at det skal kunde nytte noget. Men det er jo ikke for dem selv allene, de skrive. Det er jo det almindelige (Publicum, de vil nytte og fornøye; Thi maae deres Plan forandres, hvis de vil opnaae det Øyemeed. Og vil de da endeligen skrive om Laster, saa vil jeg bede dem. de de ey vil gribe i Fleng, men lade hver vederfares Ret. De viide selv, at meget synes anderledes, end det er, at hvad en roser, laster en anden. Derfor maae de vel betænke sig, og ikke gjøre det til Laster, som ikke er det. Jeg veed nok at jeg bliver slemt udraabt af mange; Men jeg kan got gjøre med mange Grunde, at jeg ey allene har ikke saa hesligt et Ansigt, som jeg bliver af nogle afmalet med, men end og at jeg seer smuk ud; Og dersom de angribe min Person, skal jeg legge dem og heele Verden for Øyne, at den er lykkelig, der besidder mig, ja, at et heelt Land kan ved min Nærværelse blive sat i Stand til at trodse alle sine Naboer i Rigdom og Velstand. Vil de endeligen hvesse deres Penne imod Laster, saa skriv mod dem, som jeg og alle med billighed kan holde for Laster, og der styrte det Menneskelige Kiøn i Ulykke. For Exempel: Skriv mod Ødselhed. Viis, at ved den bliver et Menneske bragt til Bettel=Staven, en Familie gjort ulykkelig, en Stat gandske ødelagt. Forestil, hvorledes en Ødsel er en Forrædder af sin egen, sin Families, sit Fædernelands Velfærdt, hvorledes han handler baade mod Guds og Naturens Lov. Viis, hvor skammeligen saadan en misbruger Guds Gaver, hvorledes han ved Fraadserie og Drukkenskab og den sædvanlige vederstyggelige Dotter af disse slemme Mødre, Løsagtighed, skaber sin Helbred, sin Pung, og sin Ære, og giør sig timelig og ævig ulyksalig. Overbeviis ham om, hvor daarlig han er, at han saaledes vil kræse op for det Legeme, der dog skal være en Føde for Ormene og saa prægtigen klæde den Maddike=Boelig, han bærer paa. Frembring Exempler, de kand finde nok baade i den gamle og nyere Historie paa dem, der have for sildig fortrødt og begrædt deres ødsle og vellystige Levemaade, for at Ødselheds Tilbedere kand af deres Skade blive kloge. Beed dem iblant andet speyle sig i Cajus, han arvede en stor Arve=Part efter sine Forældre, hvilken, om han havde gjort, som hans kiære Forældre gjorde, hvilke jeg ærer i deres Grav, og lydt det Raad, som jeg gav ham, han havde kundet saa formeeret, at han havde næsten kundet kjøbt heele Jylland, om den havde været at faae for Penge: Men kloge Raad foragtes af unge Mennesker. Men hvad hans brave Forældre havde med stor Møysommelighed samlet sammen, og hvoraf de have alle Retdømmendes Berømmelse i deres Grav, fik snart Fødder at gaae paa. Den ærlige Sempronius, hans Fader, gik til Foeds, men han vilde kjøre i Carret, og det var ikke nok, at han havde een, ney 2, 3, en prægtigere end en anden. Jeg veed, hvor mangen en Gang den gode gamle Mand lod sig nøye med at spise til Middag Øllebrød, og Spege=Sild og han smagte neppe Viin i sin Mund uden til Snapsting, naar han havde indsamlet sine Rente=Penge, og det var endda kun en Pægel ung Viin til 3 s. Cajus derimod kunde ikke gaae fornøyet til Bord uden han fik 6 a 8 Retter Mad, og de kostbareste Viine vare hans sædvanlige Drik. Sempronius bad aldrig nogen til Bord, og om der kom nogen til ham ved Middags Tid, nægtede han sig gjerne hiemme, uden saa var, at de vilde betale Penge; thi saa tænkte han som en fornuftig Mand, at det var beste at tage dem, medens han kunde faae dem. Cajus meente, han kunde ikke faae sine Midler hastigen nok ødet, uden at andre ødede med ham, og derfor saae man ham altid omringet med en halv Snees Smarodsere, der havde frit Bord hos ham, for at holde ham med Selskab. Sempronius lod sig efter mit Raad ikkun gjøre een Klædning, medens han levede, og det endda kun af Klæde til 7 Mark Alen, og samme kom han ikke i uden, naar han skulde ud; thi hiemme gik han med Hjemmegjort Tøy, saasom han var en stor Patriot. Derfor havde han og noget, da han døde. Cajus derimod lod sig gjøre en Klædning prægtigere end en anden. Kiøbmændene kunde lide det: De bukkede sig dybt for ham. De vare hans ydmyge Tienere; men de loe ham ud i deres Hierter. Jeg erindrer at een der var min overmaade gode Ven, sagde, naar Cajus gik ud fra ham; O du Nar, nu skulde din gamle ærlige Fader see op af sin Grav, og see, hvilken Søn han har opfødt, der saa forøder, hvad han med sin Sved har forhvervet. Kort sagt: Cajus fik snart Ende paa sine Penge. Han kom i yderste Armod; Han blev end og begraven paa sine Gieldneres Bekostning. Han bliver bandet i sin Grav, da Sempronius ligger der med Ære. Det er Frugten af Ødselhed. Det kan enhver see uden just denne Lastes Tilhængere, at være vederstygeligt. Saadanne Mennesker burde udryddes af det menneskelige Kiøns Selskab. Om dem kan man sige: Hvad skal Penge i Daarens Haand. Siig dem, at Naturen er fornøyet med Lidet; at et Menneske skal ikke leve for at æde, men æde for at leve, og at de burde ingen anden Gravskrift, have end den: Denne har ædt og drukket sig Verden igiennem. De kan ikke afmale Fraadsere, Drankere og med et Ord ødsle Mennesker med saa sorte Farver, at de jo fortiener meere. Skriv om, hvorledes smaa Folk i Pragt og Stads efterabe de Store, og derved bringe sig i Fattigdom. Saa gjorde ikke vore Forfædre. Tael om Folkes Ødselhed i Brylluper Klæde=Dragt, Giestebudde, Boehave og andet meere, og det, saa det kan have Klem og tordne om deres Øren; at, lode de den fare, saa havde de ikke Aarsag at klage sig saa meget, som de giøre, og lade sig det være saa sturt, ja ofte bedrage andre, for at faae, som de sige, deres Udkomme. Jeg er tarvelig, sparsommelig, indgetogen, jeg er glad ved det jeg har, og fornøyer mig hver Dag ved at see paa Guds Gaver. Jeg haaber derfor, at de ikke domme om mig, som mange have gjort. Jeg lover og, at dersom de vil lade mig blive den, jeg er, skal jeg, omendskiønt jeg en sparsom over een Skilling og meer over en Daler overtale 10 af mine gode Venner til at lade sig indskrive for deres Ugeblad, og vise mig. Deres Verden, d. 19 Jan. 1767. tienstskyldigste Tiener, Gierrighed. Svar paa det til Bogtrykkeriet indløbne Brev. Langt fra at det skal fortryde os, at nogen paa en hoslig Maade søger at overbevise os om de Feyl og Forseelser, som udi vore Jydske Efterretninger kunde indløbe. Det fornøyer os meget meere, at der iblant vore Læsere ere de, som med Agtsomhed, drevne af en priisværdig Curiositet, efterforske Naturen, og finde Fornøyelse udi, ligesom vi, at gjøre Thermometriske, ja meere end vi, end og Barometriske, Fragttagelser. Jkke har denne Forretning nogen Tid, ligesaa lidet som nu, været noget, som vi have anvendt og endnu anvende nogen synderlig Tid og Flid paa; Men da vihavde et Thermometer, som vi troede, nogenledes rigtigt og tilforladeligt, holdte vi for, at det ikke kunde være uden Nye te, i det ringeste til Fornøyelse for mange, dersom vi med, deelte dem det, som vi i Henseende til Kuldens og Hedens Forandringer, paa det havde iagttaget, og herefter dagligen kunde iagttage. Men uden Vidtløftighed at komme nærmere til Tingen, at svare paa det gjorte Spørsmaal. deels i Henseende til vores Thermometers Rigtighed, deels til Omgangen og en og anden Omstændighed med det deels og i Henseende til den Nøyagtighed og Flid vores Jagttagelser ere gjorte med, da kan vi have den Fornøyelse derpaa at melde følgende: Vores Thermometer, tilligemed et andet af samme Slags (som nu findes paa Landet) inddeelte efter den bekiendte Reaumurs Maade, ere os for et Aars Tid siden eller halvanden, vel indpakkede og forvarte, tilsendte af en lærd Mand i Kiøbenhavn, under hans Opsigt de ere forfærdigede af en Person, som giør af samme baade til publiqve som og privat Nytte. Begge Thermometerne ere, saa snart de kom os til Hænde, confererede med hverandre paa et og samme Sted, da de befandtes temmelig lige i at vise Kuldens og Varmeens Forandringer. Dette uagtet, ville vi dog ikke aldeles paastaae, at det som vi have da var, og endnu er saa godt og accurat som det kunde og burde være, omendskiønt vi ere forsikkrede om, at det hos os ingen Skade haver taget, imidlertid ville vi dog see til at det kan blive sammenlignet med det andet, paa samme Tid os tilskikkede, og derefter tilkiendegive, om det afviger fra det paa det vi kan have den Fornøyelse, at tilfredsstille vores gunstige Læseres Curiosite. Hvad den anden Post angaaer, at Thermometeret maaskee findes paa saadan et Sted, hvor det kan være underkast andre, end de af Naturen selv foraarsagede Forandringer, da kan vi forsikkre, at det tvertimod er ophængt paa en Væg i Gaarden, under en Udbygt, eller saa kaldet Svale, der til visse er 5, ja maaskee 6 Alen fra Jorden imod Norden, i den frie Luft, dog saaledes at Reg og Snee ikke kan falde paa det og Solen ikke heller bestraale det, men Kulde og Hede noksom, og med sin fulde Magt kan giøre sin Virkning paa det.