Aalborg Stiftstidende, 1834-05-12
Blandede Efterretninger. Verdens Alt, eller hvad Verden er, hvad var, vil vor 3de, for Tænkere." Dette Værk, af Hr. Justitsraad Fr. Winkel-Horn, vil Forfatteren besørge i en ny og forøget Udgave. Ved Forandringerne, Tilsætningerne og Jndholdsbregisteret, i denne Udgave, forventer Forfatteren, at det vil befindes, at samme er bleven forstaaeligere og klarere, end de foregaaende. For at gjøre Skriftets Læsning almindeligere, og tillige for at det kan vorde alvorligen drøftet, til i Sandheds Udbredelse, sælges Oplaget ikke, men dets 300 Exemplarer uddeles til hvem der maatte ville tænke derover, og tilsiger han den, som vil lade det trykke, Ret dertil, under den Betingelse at det trykkes i sin Heelhed, ubeskaaret, uforandret, og uafbrudt. Sit Værk anmelder Forfatteren paa følgende Maade: "Forfatteren er, ved Udarbeidelsen af sine Betragtninger, fornemlig gaaet ud fra følgende Sætninger, som han underkaster fordomsfrie Tænkeres Drølfning og Dom: 1) At Alt det Skabte er Guds Værk, 2) At Naturen er Virkning af Gud, betragtet som Aarsag; 3) At Kraft er Middelet, hvorved Naturen virker; 4) At alt Dødt erholder nyt Liv; 5) At det vilde fornedre Guds Almagt, Alvidenhed og Retfærdighed, naar det antoges: at Gud skabte Noget, der ikke engang blev fuldkomment ved at antage det Modsatte, synes det at man berøver Gud enten god Villie, eller Evne til det Skabtes Fuldkommenhed; 6) At saalænge det Physiske virker paa Aanden, kan den neppe opnaae Fuldkommenhed; 7) At Springet fra Menneskets Ufuldkommenhed her i Livet, til Fuldkommenheden, hisset, ved den blotte Død, synes at være for stort, en gradviis Fremskriden ved Aandsuddannelse, synes i det mindste at maatte antages. J al Fald vilde Overgangen ved Døden, til øieblikkelig lige Fuldkommenhed for alle, vel stride mod Guds Retfærdighed, thi man antog jo da, f. Ex., at Barnet i Vuggen skulde, ved den blotte Død, opnaae den samme Grad af Fuldkommenhed, som den, der ved Aands uddannelse og gode Handlinger havde forberedet sig en større Grad af Fuldkommenhed, end hine Uvirksomme kunde have været istand til; 8) At, da man neppe kan antage det Utrolige, fast Mirakkelagtige: at de adsplittede Dele af den menneskelige Legeme, som ved Døden, ifølge en uomtvistelig Erfaring, ere undergivne Oplysning, hvorved Legemets Heelhed aldeles bliver sønderlemmet (destrueret, paany skulden forbindes med den uforgængelige Aand, hisset, saa maa man jo antage, et af de to Alternativer: enten a) at den Døde, hisset, ikke erholder et Legeme i Virkeligheden, eller nogen somhelst Skikkelse, som Phantasien kan skabe, eller b) at den erholder et nyt forandret, meere eller mindre organiseret Legeme, end det, den førend Døden, var i Besiddelse af, o.s. v. J første Alternativ, maa man vel med god Grundsk antage, at Gjenforeningen mellem to eller flere visse Mennesker, der have levet i Samqvem med hinanden her, ikke hisset kan finde Sted, eller i andet Fald maa blive af en anden Beskaffenhed, end den her i Livet, som havde sin Grund i Forbindelse af Aand med Legeme, og der ikke gives sikkre Mærker at kjende hinanden paa, siden Sandseredskaberst fattes den blotte Aand; i andet Alternativ, maa man velse ubetinget antage: at Forbindelsen med en Aand og det nye Legeme - hvilkensomhelst Organisation man end vil tillægge det - maa frembringe en Forandring i de gjensidige Jnd virkninger og Forholde, som her i Livet fandt Sted, og som en Følge deraf, at Harmonien, især den active og physiske mellem visse Jndivider, ikke kunne blive den samme, hisser som her, eller i det mindste ikke kan antages, som en sikker almindelig, og uden Undtagelse, gieldende Regel for Gjen foreningen; hvortil kommer : at der ikke haves Vished for, at man virkeligen, hisset træffer sammen, og man kundet kjende hinanden. - J Betragtning af det Anførte, anseer Forfatteren sig beføiet til antage: at Gjenforening med en Afdød hisset, er langt fra Vished, men i det Høieste meere i et Haab, end Noget til Virkelighed grændsende, og at sligt et Haab er misligt, ja endog skuffende, samt at Troen paa Gjenforeningen mere støtter sig paa egoistiske, og ved Phantasie avlede behagelige Følelse, end paa Fornuftgrunde, eftersom man fra en Tings ubestemte og uvisse Muligheder, ikke kan logisk slutte til den Vished og Virkelighed. 9. At Døden ikke giver No. m.v., eftersom Aanden lever, og maa uden Sminke minde den Døde om dens Handlinger, og at Anger over hvad Umoralsk den har øvet, efter Bevidsthedens Grad, maa pinligen mere eller mindre forstyrre, Aandens Ro. Forfatteren har villet, medens han troer at kunne det, meddele hans Anskuelser af Gienstande, der vedkomme hvert Menneskeslægtens Jndivid, overladende til Enhver den samme Ret, at antage, modificere eller forkaste hans Anskuelser - der formeenes mere at nærme sig til Sandhed, kend at fjerne sig fra den - som han forbeholder sig at drofte Andres Anskuelser, anseende det, som en af Menneskets første Rettigheder og første Pligter med sig selv og Andre, saavidt han formaaer det, ei alene at søge Sandhed, men og at meddele den, samt at afstore Usandhed, Vildfarelse, med Tolerance, sindig Maadehold, og med den Værdighed, som anstaaer og sømmer sig for den civiliserede Selvtænker, uden at sværge til Nogens Fane, eller at lade sig afskrække af indgroede Fordomme, og af en forplantet Tro, der ikke hjemles ved Fornuftgrunde, men fornemligen støtter sig derpaa, at man vil det saa skal være. Sandhed, kun Sandhed vorde Maalet for Stræben! Fred med os Alle!"