Politivennen, 1799-01-01
J Anledning af det første Stykke i disse Blade No. 39. Til Politivennen! Den der omtalte Mand skal i adskillige Aar have været plaget af Besvimelse, som skal have været Virkning af voldsomme Stød eller deslige han ved Arbejder for nogle Aar siden har faaet paa Underlivet; hvilke Besvimelser skal hver Gang være gaaet snart over ved hastig anbragt Hielp. Men om Torsdag Aften da en saadan paakom ham i et Vennelag, hvor man intet kjendte til hans Tilfælde, lod man ham ligge paa sin Arm, i Tanke at han var i dyb Søvn, indtil efter nogle Timer nogen kom fra hans Hus, og sandt ham uden al Følelse, a. Man skal derefter have bragt ham hjem i en Vogn, ved hvilken Bevægelse ej merkedes ringeste Tegn til Liv. Man aabnede ham en Aare, men fik intet Blod, derefter lagdes han paa et Bord, og laae der til Søndag Eftermiddag. Dette blev mig fortalt af en troværdig Mand i Ligstuen. Jeg kom den fjerde Dag, Mandag Middag Klokken mod To derhen, og fandt hans Lemmer saa stive i Ledemodene, som ved fuldkommen døde, og ganske ubøjelige, især Fingre, Albuledet og Knæledet; Underkæven var og urørlig. Paa venstre Haand var Tommelfingeren og Pægefingeren blaae, som de Blaaheder, der findes hos Dem der ere døde af Slag. Paa Tyndlivet paa den venstre Side af Underlivet var en stor Blaahed. Bag paa det venstre Laar paa det Sted hvor paa det liggende Legeme hviler, var fioletrødt, som hos ganske Døde og ved begyndende Forraadnelse. Ud af det gjorte Hul paa højre Arm var løbet endel Blodvand, som sad paa Skjort- Ermet, og ved at trykke meget om Hullet udkom et Par Draaber Vand. Orificium ani patulum. Hornhinden i Øjnene (Cornea transparens) var stærk rynket, og Vandet indenfor lod sig let skyde til Siderne. J den aabne Mund laae Tungen fremad, meget bleg, som hes de alt længe døde. Hverken paa Ryggen eller nogensteds paa Legemet var ringeste Varme at føle, men Legemet uskoldt, som var at vente i den Kulde. Naar jeg igjentaget trykkede paa Underlivet, især hen ad venstre Side, og holdt Næsen lige over hans Mund, fornam jeg en stinkende Lugt. Mere udvortes Tegn til Forraadnelse kunde ikke ventes paa et Legem, som var strax henlagt i bare Linned i Frostvejr i en kold Stue, hvor der desuden laae et stort Forraad af Edike, som udtappedes og fornyedes jevnlig; og der var neppe blevet stærkere Forraadnelse i nogle Dage endnu under samme Omstændigheder. De i min Underretning om Redningsmidler for Skindøde anførte Tegn paa Død, især den af Næse og Mund flydende Vædske, ere anførte for dem, som ikke ere Læger. Lægen behøver ej saa tydelige. Af ovenanførte, især af Øjnenes Beskaffenhed og Blodets Opløsning fandt jeg mig overbeviist om, at Manden var virkelig død og jeg veed ej, hvorfor jeg skulde foraarsaget gandske unødvendige Ophævelser og Omstændigheder ved at tilraade en ufornøden Opsættelse. De 3 til 4 Læger som havde været der før jeg, have vist følt sig lige saa overbeviiste om Mandens fuldkomne Død, da de, saavidt jeg veed, hverken har prøvet, eller tilraadt at prøve et eneste Oplivelsesmiddel. Dette Svar kunde de eller den paa ovennævnte Sted Spørgende alt for længe siden faaet, til sin Rolighed, hos mig privat eller mundtlig, om det var bleven forlangt, ligesaavel som adskillige andre har faaet det. Mangor.