Aalborg Stiftstidende, 1827-11-03
Den 29de kom Cutteren Beaufor tilbage og strax aflagde vore nye Venner ogsaa et Besøg ombord paa den. Herved tildrog sig en suurrig Passage imellem en Jldlænder og en Matros. Matrosen havde givet ham et Tinkop fuld af Kaffe, som han ogsaa drak ud men glemte at give Koppen tilbage. Da Matrosen som i Tanke om, at han ikke havde faaet sin Kop igjen, fordrede han den tilbage; men han maatte nu sige hvad han vilde, saa talte Jldlænderen ganske tydelig Ordene Efter. Tilsidst blev Matrosen vred, satte sig i en truende Positur og raabte: "Du kobberfarvede Skurk, hvor er min Tinkop? Jldlænderen indtog øjeblikkelig samme Stilling, fattede Matrosen skarp i Øinene og raabte: "Du kobberfarvede Skurk, hvor er min Tin skop?" Denne Efterabelse var saa fuldkommen, at vi Alle brast i Latter, Matrosen allene undtagen, som nu hav sig til at visitere Personen og rigtig fandt Koppen Under hans Arm. Matrosen havde gjerne pryglet Tyven; men Hr. Briesbane lagde sig derimellem, sendte JldFænderen ned i sin Kande og forbød ham mere at komme ombord. Gjerne ønskede jeg, til Ære for den menneskelige Natur, at kunne hæve dette forsømte Folk i aandelig Henseende noget høiere, end man i Almindelighed skildrer det; men jeg maa tilstaae, at Jldlænderne virkelig befinde sig paa det laveste Trin, man kan tænke sig. Da jeg aldeles Jntet saae af europæisk Arbeide blandt dem, saa maa jeg formode, at vi vare de første Fremmede, som ere komne idet mindste denne Slægt for Øine. Hos disse, saavelsom hos mange andre Vilde, hersker den Skik, at Konerne forrette alt Arbeide. De roe Kanderne, bygge Hytterne, opdrage Børnene, kort sagt udrette Alt, hvad der kræver Anstrængelse. Et Exempel paa deres Kjærlighed for deres Børn saae jeg, da jeg en Morgenstund uventet besøgte dem i deres Vigvams; thi da de formodentlig indbildte sig, at jeg var kommen for at stiæle deres Børn, sluttede de disse fast i deres Arme, og alle Venskabsyttringer vare ikke istand til at formaae dem til at slippe dem igjen. Af Statur ere Jldlænderne smaae. Jeg maalte to Mænd af sædvanlig Høide, og fandt den Ene 5 Fod 4 Tommer; den Anden 5 Fod 5 Tommer. Omridset af deres Ansigt og Hovedets Form have de tilfælleds med de fleste Jndianere. De have flade Næser, smaae Øine, et høit Bryst og korte Arme. Deres Been ere ligeledes korte og vanskabte, formodentlig af deres hyppige Sidden paa Hug. Fruentimmernes Ansigtstræk ere smukkere; ja mange Ansigter fandt jeg endog interessante; thi de have, efter min Formening, en levende Forestilling om hvad der foregaaer omkring dem. Mæn dennes eneste Klædningsstykke er et Odderskind, der hænger dem over den ene Skulder; Nogle vare endog ganske nøgne. Fruentimmerne ere mere anstændig klædte, hvilket tyder paa en Sædelighed, der just ikke findes hos alle Vilde. Jldlændernes sædvanlige Kaste=Vaaben er en Slynge af Sælhund, eller Odderskind. Snorerne ere undertisonligesaast. ling saa 3de. giosme af 33 asson kan og svan 3sgade den meget næt slette de af tynde Tarmestrænge. Jeg bad en af de Snildeste om at vise os hvorledes han brugte dette Vaaben, og fandt da, at det skeete paa vor sædvanlige Maade; thi Hr. Breisbane, der ogsaa forstod at kaste med Slynge, kunde bruge den med samme Virkning som Jld lænderen; hvilket, satte dem høilig i Forundring. Deres Landsespidser ere gjorte af haarde Knogler, de ere omtrent 7 Tommer lange, vel tilspidsede og paa den ene Side forsynede med en Hage. Et andet Slags havde paa den ene Side lutter smaae, ganske spidse Hager. Spidsen befæstes paa en omtrent 10 Fod lang, glat Træstang. Dette Spyd holde de omtrent midt paa, og kaste det med stor Sikkerhed. Til nogetsomhelst Overhoved var ei Spor hos de m. heller ikke syntes de at behøve et Saadant, for at vedligeholde Rolighed og Fred iblandt dem; thi deres Opførsel imod hinanden var høist kjærlig, og al deres Eiendom syntes ogsaa at være Fælledsgods. Denne Menneskekjærlighed imod hinanden og harmløse Adfærd imod Fremmede synes at berettige til den bemærkning: at de, omendskjøndt af Localomstændigheder maaskee de længst Fjernede fra en ceviliseret Tilstand, dog alligevel ere de følgsomste og lærnæmmeste af alle Vilde, som ere forekomne os; saa atinde vistnok letteligen kunde modtage Underviisning i de Kunster, der hæve Mennesket over Dyret. (Men denne Yttring staaer jo i Modsigelse med den tidligere, at de staae paa det laveste Trin man kan tænke sig.) til Engelsk Theater i Paris.