Berlingske Tidende, 1836-03-16
Fremdeles mener man, at der ved Tidsforpagtere ikke kan vindes det for Eiendommes bedre Cultur, som ved Fæste. Heller ikke heri kan jeg være enig. Lad os tilbagekalde i vores Erindring, hvorledes Jorderne saae ud ved mange af vores Herregaarde, ikke engang for et Par Decennier siden, og betragt dem nu. Vi have da seet ligesaavel Eiere som Forpagtere, ja som oftest, i det Hele taget disse Sidste, ei alene foretage sig betydelige Forbedringer til Agrikulturens øieblikkelige Fremtarv, men endogsaa virkelige Grundforbedringer for Fremtiden. Nu vil jeg vel tilstaae, at naar saadanne Forbedringer have været af den Natur, at Forpagteren har skjønnet, at den Fordeel, han heraf har kundet have, i Brugsaarene, ikkuns for endeel har kundet svare Regning for ham; han da har gjort det til Betingelse, at Ejerne skulle deeltage i Udgivterne med ham; men hvorfor nu vel ikke ligesaavel tænke sig det Samme ved Bøndergaarde, hvorfor skulde vel f. Ex. en Eier ikke ville tilstaae den drivtige Bondegaardsforpagter, der attraaede at gjøre Forbedringer ved Hegn, skadelige Vandes Afledning, Steens Bortførelse eller Synkning, Mærgling &c. Moderation i Afgivten, vilde han ikke det, maa vi netop betragte ham som den, der ej vilde sit eget Vel. Ved det, at en Eiendom i flere Generationer har været i en Bondefamilies Fæste, vennes man desuden saa saare let til Utænksomhed; saaledes som Fader eller Farfader og saa fremdeles have baaret sig ad, mener man som oftest, at være det ene Rigtige; Alt hvad der gaaer deruden for, har alt for mange Fordomme imod sig At prøve Alt tilsyneladende fornuftigt, forsaavidt man ikke har Andres Erfaring, for sig, og vælge det Bedste, tænker man lidet paa Men nu opvækkes Tænksomheden netop ved at en Eiendom en Gang imellem skifter Bruger, som snarere skeer ved Forpagtninger end Fæste, – derved faaer man Øjnene ikke sjeldent allerbedst oplukket, da mangen Bonde kan komme fra en slettere til en bedre Agrikulturs Egn, saaat det Samme, som meget ofte virker særdeles fordeelagtigt for vores Haanværkere ved Vandringer i Udlandet, her kan virke i en snevrere Kreds for Bonden, der ikke sjelden røber den største Uvidenhed om Alt, hvad der foregaaer uden for det Herred, for ikke at sige Sogn, hvori han er født, skjøndt det vistnok ordentligviis var bedre, at Bondekarlen end Manden saae sig om for at belæres, der dog vist ei heller vil blive meget almindeligt, da Contrahenterne hellere ville søge at forene sig om Forpagtningens Vedvarelse, om de synes, det nogenledes kan convenere dem, saaat jeg alene anfører dette for at vise, at selv Flytning, naar den skeer, kan gavne, og det ikke lidet. Fæsternes Hovedformaal gaaer vist som oftest heller ikke ud paa, enten at forbedre sin Gaards Bygninger eller Jorder, uden forsaavidt Nødvendigheden byder ham det, for at han kan opnaae den størst muelige gjeblikkelige Fordeel deraf, som han tænker sig den; troer man Fæsteren, i Almindelighed tillige seer hen til at virke for det, der kan give ham et større Overskud efter flere Aars Forløb, feiler man meget; derved troer han endog at ville handle alt for interesseret imod sig selv. Hans Tanker ere omtrent følgende: " Dag er jeg levende, men maaskee skal min Kone, endog for Aaret er omme, fæste Gaarden til en ny Mand – maaskee forundes mig Børn, maaskee ikke, men haves de nu, er det dog derfor ikke saa sikkert at nogen af dem faaer Gaarden efter mig;" alligevel vil jeg troe, at Bonden altid lever i dette Haab, da hans Attraa ufeilbarlig ene og alene gaaer ud paa at sammenspare nogle Skillinger til en ny Jndfæstning, ubekymret om dette endogsaa ikke sjeldent skeer paa en Maade, at det var langt fornuftigere at anvende Overskuddet til Drivtscapital, som vilde give ham de bedste Renter, skjøndt man desuagtet ofte seer, at naar der efter hans Død skal fæstes paa ny, dette da for en stor Deel maa skee for Andres Penge, og den nye Fæster binde an med Gaarden med tomme Hænder, hutle sig frem som han kan, om et Misvextaar, førend han kan have faaet Tid til at samle Kræfter, indtreffer, ikke sjelden maa være glad, om Eieren vil forunde ham et lidet Huus imod Afkald til en ny Fæster, og i modsat Fald, maa lade det gaae til Yderlighed ved Udkastelse og Retsforfølgelse, forudsat, Eieren ikke er tolerant nok til at ville lade Alt gaae til Restance, som han ved Bonden mange Gange ikke selv er tjent med, da han derved ofte vænnes til Ligegyldighed, der ikke sjeldent er ham til største Skade. Kort, jeg er nær ved at mene, at den kloge, insigtsfulde Jorddrot snarere skulde faae den indskrænkede Bonde til qva Forpagter at følge en fornuftig Drivtsplan med Mærgling, Brakning a., end faae ham paa rigtig Vei, naar han havde fæstet ham Gaarden, efterdi han da næsten forestiller sig, at maae gjøre med den hvad han vil, ja, vilde Eieren endog gjøre en saadan planmæssig Drivt, under Fæstes Fortadelse, til Betingelse i Fæstebrevet, vil jeg troe Domstolene vanskeligere vilde hylde Lovmæssigheden heraf, end om Talen gik om at have sin Forpagtnings contrakt under lige Vilkaar forbrudt, hvorimellem der heller ikke aldeles er Aarsags Lighed, ligesom i sidste Fald, ei heller et nær saa stort Onde for ham. At den heel rundelige Arbejdstid Bonden fik, om han blev befriet for det ham, maaskee paa en saare enkelt Undtagelse nær, saa trykkende Hoveri, alligevel vilde bidrage en stor Deel til det bedre, kan vist Jngen saameget mindre betvivle, som man paa enkelte Steder har seet ham, endog som Hovbonde, gjøre ikke væsentlige Forbedringer ved sit Avlsbrug. Saalænge man nu derfor ikke kan tænke sig det høiere Jdeal overalt, som Selveiendom udisputeerlig er, men som vi dog sikkerlig vilde see befordret ved Hoveriets Afskaffelse, da det vist egentlig er dette, der binder Fæstegaardene meest til Hovedgaardene, og endmere vilde skee, om der, som i Fortiden fandt Sted, blev aabnet Laan, af offentlige Kasser for Bonden, som kjøbte sin Gaard, saalænge indtil, om en saadan Periode nærmer sig; overalt mener jeg ufeilbarlig i mine foregaaende Udarbeidelser paa flere andre Steder, samt heri Bladet Nr. 30 d. A., i Forbindelse hermed disse Linier, at have viist: at af de tvende mindre gunstige Indretninger, nemlig Bondegaardsforpagtninger og Livs fæste, maa Forpagtning høiligen foretrækkes som mere passende for Nutiden; det Eneste jeg kan forestille mig, at herimod med nogen Grund kan indvendes, var, om man kunde tænke sig: 1) At naar Tidsforpagtninger ere blevne indførte, Hovedgaardsejerne vilde blive saa tilfredse hermed, at Bøndergaardene aldrig vilde komme fra dem til speciel Eiendom for Andre. Ja kunde man med Vished forudsee dette, var jeg saare villig til at indrømme, at Fæste, for ikke at fjerne et saa stort Gode for det Almindelige, var et fortidigt nødvendigt Onde, men dette behøver man vist ikke at frygte for; Tidens Omvæltninger og Menneskets forskjellige Tænkemaader og Stillinger (mange af vore Herregaardes heldige Forvandlinger kunne vidne herom) vil ikke tilstede saadant. Desuden vil Forpagtningsafgivterne vanskelig kunne stige til en saadan Høide, at de i Forhold til Eiendommenes Værdi ville kunne give fulde 4 pCt. af Capitalen, og før, om det kom hertil, vilde der jo ikke være nogen fornuftig Speculation herved, med mindre man vilde forestille sig Tider, hvor Pengemangel ikke skulde kunne afgive en saa stor Revenne. Heller ikke tænke man sig hertil Lands, saamange rige Gentlemænd, som f. Ex. i England, hvor man ofte er forlegen for at faae Capitaler anbragte; kunde man det, var Frygten vel ikke saa ugrundet. Som jeg Som jeg har viist, efter Hr. Tutein, i et andet Blad, har Eieren af den hoverigjørende Bondegaard, nu neppe 1 1/2 pCt. i aarlig Jndtægt af sin Capital i Gaard og Besætning, og herfra er nu langt til 4 pCt. og 2) om man kunde antage, at Fæstebonden, stod endnu paa et for lavt Trin i Aandscultur til at kunne stille sig i Forpagter nes frie Stilling; skjøndt Accort herom ellers er heel mindre voveligt for ham end Livsfæste. Men som jeg ei heller kan indsee, aldenstund man vist ikke tør bedømme ham efter, som han mulig endnu kan staae tilbage paa et enkelt Punkt i Landet, men efter som han findes i Almindelighed ikke bedømme ham uden for, men netop i hans Stilling som Agerdyrker, hvorom her tales, og helst tænke sig ham som han i saa Fald om føje Tid vistnok vilde blive vores gamle Selveiere liig, hvorimellem og den holsteenske frie Bonde man vist ikke skal finde megen Forskjel. Nuværende Fæstegaarde bleve jo langt fra heller ikke ledige til Bortforpagtning paa een Tid, saa at der vilde blive alt Tid nok til successiv Forandring, og med denne Erfaring for det nye Forhold. Ogsaa bør man vist ei heller være alt for ængstelig ved ikke at ville bygge det Mindste paa Jorddrotterne, hvoraf Mange sikkerlig tænke alt for ædelt til at skulde ville, om de endog kunde, benytte sig enten af den, vel stundom mindre kyndige Bondes Trang (den større Concurrence da, imod nu ved Fæste, uagtet) eller Uvidenhed: det Ejerne som oftest selv i Slutningen, fra flere Synspunkter, endog ville komme til at lide under. Hvad den liberale kloge Jordegodsejer hertilmed, i det Hele taget, kan virke for sit Gods, er, som jeg forhen har sagt, fast utroligt, ja, der kunde vel endog gives enkelte Godser, hvor man snart kunde fristes til at sige, at Fæsterne vare nær ved at være ligesaa lykkelige som Selveierne, besynderlig saalænge indtil om det som plager disse meest, nemlig Skifte og Deeling ved Dødsfald, for endeel kunde bortryddes, skjøndt disse Selveieres Stilling dog altid giver en friere Aandsudvikling; men herfra kan ikke sluttes til det Almindelige, ligesom jeg forresten troer, at selv det Baand paa Jorddrotterne: ikke at maae bortforpagte sin Bonde, ligesaavel som sin Hovedgaard skader, selv den allerliberaleste Mand, ja maaskee denne ofte allermest. Og være det mig nu da sluttelig tilladt at gjentage Hr. Proprietair C. L. Walther til Haraldslund hans i "Dagen" Nr. 12 d. A. efter Aarhuus Avis udtalte Ord: Afskaffelsen af Danmarks Bønders Hoveri og Fæstebesiddelse er, efter min inderligste Overbeviisning, hvad man end maatte anføre derimod, det sikkreste, for ikke at sige det eneste Middel til haabfuldt at opklare det kummerfulde Blik paa Danmarks Finantser: med Ønske om, at denne vistnok velmeente Yttring ikke maa hendøe, som var den aldrig vedskreven, før den, af enhver indsigtsfuld Fædrelands Ven, som har Kald til at veje Forholdene, tilbørlig var overveiet – ja gid den, om Regjeringen i sin Viisdom finder den følgeværdig, maa bære de bedste Følger for Land og Rige! Odense, den 16de Februar 1836. N. A. Holm. Prokurator. P. S. At jeg her, som forhen, har vedskrevet min Mening efter Overbeviisning om Bondegaards forpagtningens Fortrinlighed, vil de flere agtede Mænd, jeg veed der have en modsat Anskuelse, ikke tilregne mig ved Fremstilling for og imod, vil den Kyndigere desuden lettest vide at vælge det Rette. Mordernes Lacenaires og Aprils Hoveder. Hovederne af de nævnte Mordere, som den 12te Januar bleve henrettede i Paris, og om hvilke alle Tidender have talt saa meget, ere blevne undersøgte af Lægerne, som derover berette Følgende. Aprils Ansigt havde intet andet Udtryk end dyrisk Vildhed. Hans Hjerneskal havde en indtrykt, stærkt bagtil bøiet, men iøvrigt fri Pande; i Nærheden af Øret findes en temmelig stærk Fremstaaenhed, med eet Ord: det er et sandt Mønster paa en Tyvs og Morders Hjerneskal, og Phrenologerne ville sikkert betjene sig heraf, for at understøtte deres Lære; men denne gjendrives derimod ved Lacenaires Hjerneskal. Lacenaire, hvis kolde Grusomhed, hvis Ligegyldighed under de græsseligste Forhold forskrækkede hele Frankerig, er efter Phrenologien en Helgen, udrustet med alle Egenskaber af et godmodigt, blidt, religiøst og gemytfuldt Menneske, som afskyer Uret og Tyveri og er himmelvidt fjernet fra Mord. Alle hans Hjerneskals forreste og øverste Dele, Godmodighedens og i Særdeleshed Religiøsitetens Organer ere stærkt udviklede, derimod dens Sidedele aldeles ikke, og i Særdeleshed ikke de, der skulle betegne Tyveri og Mord.