Viborger Samler, 1815-03-13
Danmark kunde da ikke beskyldes for den ringe, ste Overtrædelse af Neutraliteten. J en Tidspunkt da al Folkeret syntes omstyrtet, opstod denne Beslutning. Selv Ophavsmændene ansaae den kun for en grusom Nødvendighed, og intet Sted fandt Danmarks Ulykke større Medlidenhed, end hos det Folk, hvis Regjering troede sig nødt til dette Skridt. Uvillien herover var almindelig. Ruslands og Østerrigs Erklæringer udtalte den lydeligt, og det er ubegribeligt hvor en Tydsker med Velbehag kan omtale den, da den gav Tyranniet Paaskud til at anvende denne Grundsætning til Europas Undertrykkelse. Europa, og især Tydskland, vil vist nok gjennem kommende Slægter føle sig gjennemtrængt af Stor brittaniens heeltemodige Anstrængelser for Verdens Befrielse, men tillige kunne vi ikke undertrykke det Ønske, at dette mægtige Rige ikke maae holde det sin sande Storhed uværdigt, at erkjende den Uret det tilføiede et uskyldigt Folk, og om mueligt gjøre den god igjen. Det er bekjendt i Danmark, og uden for al Tvivl, at General Evald af alt for stor Ængstlighed, og uden Kongens Ordre, gik over Elben mod Hertugen af Brunswig, og det er ligesaa bekiendt, at Sammenhængen var den samme med den sørgelige Begivenhed med Schill. Mod denne ulykkelige Yngling var allerede hans egen Konges Erklæring udstædt, da man i Kjøbenhavn fik Efterretning om, hvad der var skeet. Den følgende Tidspunkt ligger nærmere. Det var let under disse forviklede Omstændigheder at fremstille Danmark saaledes, som de ønskede, der vilde forstørre sig paa dets Bekostning, og opstille Grundsætninger, den Skole ikke uværdige, hvori de vare lærte. Jmidlertid var Forsynets Haand synlig paa Ruslands Jissletter. Danmark følte, at den Tidspunkt var kommen, da Nødvendigheden ikke ene var Lovgiver. Det vendte sig med desto større Tillid til England, da det følte den lidte Fornærmelse. Dette skeete paa en Tid da mægtige Stater endnu ikke havde forladt Frankrigs Sag. Jmidlertid angrebe de Franske Hamborg. Baade den danske Regjering og det danske Folk ønskede at redde denne Stad; de danske Tropper forenede sig med Russerne, og allerede Hundrede af dem vare faldne, da Grev Bernstorff kom tilbage uhørt, og med den Besked, at Aftrædelsen af et Rige, der i fire Aarhundrede havde staaet i broderlig Forening med Danmark, var den eeneste Betingelse for et Forbund med de Allierede. Ved hver seenere forsøgt Underhandling lagdes denne haarde betingelse til Grund. Saaledes truet af halve Europa, lod det sine Tropper forlade Hamborg, og det er høist uretfærdigt, at tilskrive Danmark dens Ulykke. Hamborgs forviste Borgere have der fundet Hielp og Trøst i deres Lidelser, og kunne bedst afgive Vidnesbyrd om det danske Folks Aand. Den seenere med de Franske sluttede Overeenskomst, angik kun Holsteen. Danmark, i sin Ulykke, giver et Exempel paa en Stat som, udreven af sin Bane, ikke kunde følge sin O. verbeviisning, men en fiendtlig Skjebnes Vink. Efter vor Overbeviisning staaer Danmarks Blad renere i Historiens Annaler, end mange andre Staters, der nu i Lykken fører et høiere Sprog, og det sømmer sig ikke for os, som lode vore Sønner fald for at befordre Fædrelandets Undertrykkelse, uden Aarsag at tilskrive en anden Stat vor Ulykke. Det hører ikke til vor Hensigt at undersøge dette Lands Ret til Erstatning i Tydskland. Det har i midlertid maattet aftræde et i dets Kongestamme gammelt Arverige, bevæget dertil ved de mægtigste tydske og fra Tydskland stammende Fyrster. Disse have ikke kunne anføre nogen Rets og billigheds Grund for deres Beslutning, men kun den tvingende Nødvendighed. Endeel af vore tydske Brødre have længe følt sig lykkelige under Danmarks Scepter, Deres Troskab har ikke vaklet i den sidste ulykkelige Tid. Den danske Kongestamme er af tydsk Herkomst, og den har aldrig ophørt at forstaae og erkjende vor Aand. Kongen af Danmark aabne og retskafne Karakteer lader man i Keiserstaten vederfares samme Ret, hvilken Europa ikke nægtede ham som Kronprinds. God, ligefrem, virksom og forstandig, besiæles han af den bedste Villie til at gjøre sit Folk lykkeligt; vi vil derfor ønske ham Erstatning for sine mange Lidelser, og ikke beklage dem, som ere bestemte til at være en Fyrstes Undersaatter, der har viist, at Han i høi Grad kan gjøre sin Folk lykkeligt.