Jyske Efterretninger, 1797-08-04
Vi ere altsaa vore Læsere atter Regnskab skyldige for denne nødtvungne Forandring, og det saa meget mere, som vi i en vis Henseende maae bryde vort givne Løfte: vi sige i øvrigt Forandring, fordi vi ere fast besluttede, at levere H. R. D., saa længe noget offentligt Blad i vort Fædreland meddeler dom, og smigre os i øvrigt med, at et retfærdigt og upartiskt Publikum, nu da det er oplyst om vor gode Villie, saavel som om de hindringer, hvilke man lægger os i Veien ved vort Brøds Erhvervelse, og om alle de underfundige Streger og Kabaler, vi have at kjempe med, vist ikke vil give os Skylden, naar vi i Fremtiden skulde komme en eller to Postdage sildigere end Andre med denne Artikel, som ikke interesserer saa meget formedelst sin Nyhed som sit Jndhold. - Dog til Sagen igien: Hr. Jversen, som nu engang slet ikke kan lide, at Publikum skal have Valget i at læse en anden end hans Avis, forholdt sig, da de H. R. D. ganske imod hans Forventning, læstes i vort Bidrag, offentlig ganske stille og roelig, for desmere, paa sin Viis, at virke hemmelig paa vor Ryg. - Vores Ven havde, som vi nu erfarede, faaet de os meddeelte H. R. D. fra en Mand, som i visse Maader er den undergiven, fra hvem Jversen erholder dem. Denne Omstændighed befordrede den vel villige, menneskevenlige Avis=Expediteurs Triumf. Vi fik fra vor Ven i Kiøbenhavn en Skrivelse d. d. den 8de Julii, med den hosføiede Originalskrivelse fra den, som hidtil havde meddeelt ham H. R. D. for os, hvilken bogstavelig lyder saaledes som følger: P. M. (Hermed følger Slutningen af Høierets=Domme, for denne Session, som jeg herved tilsender Dem som det sidste fra mig, da jeg ikke længer kan vedblive samme, eftersom Jversen i Brev til N. N. fra siger sig Dommene. De see altsaa at N. N. (af mig som den første vilde vær fornærmet, jeg kan altsaa ikke længer entrere i det belovede. Kiøbenhavn den 8de Julii 1797. N. N. Af ovenstaaende - føiede endnu vor Ven til - ville Deres Velædelheder indsee, at Jversen har lagt Hindring i Veien i Henseende til de beløvede H. R. D. - - - Det er ellers vel, at jeg er i Stand til, at sende Dem Dommen ligetil denne Sessions Slutning, da man derved vinder "Tid til, uden Davn at kunne arbeide paa at rydde Jversens Kabaler af Veien. Vi benyttede os af vor Vens Raad; vi arbeidede paa igien at erholde det, som vi, efter det givne Løv de og vore Fordringers Retfærdighed, aldrig havde skullet miste, vi bød - og for at overbevise et høistæret Publikum om, at intet er os for kostbart og dyrt, hvad der paa nogen Maade kan tiene til dets Ønskers Tilfredsstillelse, saa gientage vi dette Bud hermed nok en Gang offentlig - vi bød aarlig Hundrede og haltresindstyve Rigsdaler, ikke for derved at fortrænge Hr. Jversen (der, som man sagde os, skal betale 80 Rdlr.), eller for at bekomme de H. R. D. tidligere eller overhovedet fortrinligviis for ham, men blot for at faae den ganske ligesom han, og saaledes at holde vort givne Ord og opfylde vore Læseres retmæssige Forventning. Dag alt forgiæves, - Vi gik aabent til Værk, vi handlede blot af Ærefrygt for Publikum og maatte altsaa tabe, da vi stred med saa ærlige Vaaben imod en Jversen, som ikke gjerne pleier at holde Stand i aaben Mark, men derfor forstaaer sig desto bedre paa Underminering og at sprænge i Luften. Disse ere de Midler, hvoraf han betiener sig, for at beholde den mordiske Berømmelse, at ingen Avisudgiver kan bstaae ved Siden af ham. Disse ere de den nederdrægtigste Brødnids Kabaler, ved hvilke han søger at afskiære virksomme og flittige Mænd hver Nærringsgren, for siden, naar det ikke meer er mueligt, at udholde derimod, og de endelig ogsaa ere styrtede, med et spidsk Griin at kunne udraabe: "sagde jeg det ei, at de ikke vilde skade mig - at jeg ogsaa vilde blive færdig med dem, "For siden, masket af sin Næstes Hiernemarv, at kunne som Frøen i Fabelen, puste sig op, og i lange Drag nedsvælge den ryggende Virak af de øvrige Frøers, hans Partiegiængeres, Smiger, medens de ligge paa Bugen for deres Afgud og med fortryllende Beundring qvække "Halleluja, vor Jversen er dog en Pokkers Fyhn, Halleluja, vor Jversen er og bliver evig den Store, den Udødelige! den Ene stel Vi beklage os i øvrigt ikke over Dem, som, at Lydighed imod Jversens Befalinger, saa ligefrem fradrage os de allerede nogle Gange meddeelte H. R. D. Hvo der har Ret til, at handle med en offentlig Artikel, som med en Vare, maae nødvendig ogsaa besidde den Ret, at sælge sine Varer efter Behag til denne eller hiin. Og endskiønt vi kunde spørge, hvorledes den Ene torde vove, at love noget, som han ikke var i Stand til at holde, eller hvorledes han saaledes uden Omstændigheder torde bryde, hvad han saa høitideligt havde lovet: saa ville vi dog ogsaa gaae dette forbie og paa ingen Maade giøre vore Læsere Jndgreb i deres Domme, Vi afholde os endog fra at spørge, hvorledes den patriotiske Jversen kunde forglemme sig selv saa meget og tænke saa upatriotisk, at forlange en Artikel som Domstolenes Kiendelser - der dog frem for alle andre er qvalificeret til den almindeligste Publicitæt, og hvorpaa følgelig Hvermand har lige lovmæssig Fordring med ham - at forlange denne Artikel udelukkende for sin Avis allene, Vi ville ikke spørge, hvorledes han kunde bringe det over sit menneskekierlige Hierte, at sætte som ovedbetingelse: at naar endnu en Anden foruden ham skulde ligesom han faae H. R. D., han da i samme Øieblik vilde frasige sig dem? Vi ville ikke spørge, hvorledes han for sin trædske, nidske Egensindighed kunde tabe den sine Læsere skyldige Agtelse saa meget af Sigte, at han - naar han paa ingen Maade var i Stand til at forhindre den samtidige Meddelelse af Høiesterets=Domme - heller vilde ganske og aldeeles berøve sine Læsere dem, end give dem tillige med en Anden -(Resten i det medfølgende Tillæg.)(Det øvrige Indsendte som af Mangel paa Rum udeldes, skal følge i næste Avis.) Aalborg Fredagen (Fortsættelse. See Dags-Avisen.) Vi ville endelig ikke spørge, hvorledes denne Mand kan være skamløs nok, til at lægge saa tydeligt for Dagen, hvorledes han tænker blot paa sig selv, men ingenlunde paa sit Publikum, og hvorledes han uden Skye tør vove, saaledes at tyrannisere den hele danske Avis=Læseverden, at den absolut slet intet skal læse, uden hvad, naar og hvor det behager ham - Vi nøies blot med at spørge, hvad man skal kalde den Mand, som, ved en forudsat Rivalitet, ikke anvender sin Forstand, sin Vittighed, sine lærde Jndsigter i flittig, utrættelig og almeennyttig Anvendelse, men derimod Ting, der ei koste den allermindste Anstrængelse, der ere at have for et Par Dalers Penge, som Midler til at undertrykke og triumfere over sin Meddeler, Vi spørge, hvad man skal kalde den Mand, som nu alt har vidst at - forhverve sig saa meget, at han kan leve anstændigt og tilfreds deraf, og som alligevel er stille, rolige og flittige Begyndere - som vel have eet Ræringsbrød med ham, men dog aldrig i nogen tænkelig Maade have søgt at forfordeele ham - saa hadsk, at han af bitter Brødnid misunder dem den Luft, som de indaanede med ham i en og samme Armosphære? Vi spørge blot, hvad man skal kalde den Mand, som allene - ganske allene - udelukkende allene gad havt alt, alt, alt og - naar det kuns gik an uden for megen Møie og Bekostning - kuns lod sig giøre ved Kabaler - gad, lig et giftigt Rovdyr, indrydde og opsluge alle Aviser omkring. sig -- Ak! han hedder Jversen - det er Jversen - den selvsamme i sine Skriverier som sine Handlinger konseqvente Jversen, som - man tilgive os en fornøden Gientagelse. - som den 6te Januar 1792. stred: "overalt ere i vore Tider alle Monopoliers Skadelighed langt fra ikke efter vor landsfaderlige Regierings Princips, da de saa meget hindre Jndustri sen og gierne have skadelige Følger for Publikum." Men: hvo veed ei, at han dengang ikke udstrakte sine høieste Fordringer videre, end at hans Aviser skulde haver lige Ret med Fyens Adressecomtoirs=Aviser; da han derimod nu vil paastaae en er saa høi Forrang - en saa afgiørende Forrettighed, at han i et Anfald af næsviis Sufficance - endog understaaer sig, at belære sine Læseie: at et Kongeligt Privilegeret Adressecomtoir er en Ting for sig selv. " - - Dog nok, og alt meer end nok, om Kabaler, Jnkonseqventer og alle vanskabte Misfostre af den nedrigste Nid og den ondskabsfuldeste Skadelyst! Vore Læsere ville i øvrigt tilgive os, at vi - saa megen Overvindelse det ogsaa kostede os - endelig have besluttet os til et Skridt, som vi vare Sandheden, Publikum og os selvskyldige. Længe tang og taalte vi; Jversen, som nu slet ikke kan styre sig, angreb endelig, uden allermindste Foranledning, navnlig vor Ejendom og Ret; vi maatte forsvare begge. Have vi maaskee pareret hans litterariske Udfald noget for meget i hans egen Maneer, have vi nogenledes lønnet ham, som han fortiente det: habeat sidi, Kruggen gaaer, som Ordsproget siger, saa længe til Vands, at den kommer hankeløs hiem, og en gammel Synders Maal. maae dog endelig ogsaa blive fuld til at løbe over. At vi ikke vare de Angribende bevise vore Aviser, beviser den store Taalmodighed, hvormed vi under 6 Maaneders Taushed - fra Januarii lige til Julii - bare en Forfordeelelse, som den med Belt-Passagen; beviser endelig Jversens længst bekiendt nidske, giftige Ufordragelighed, hvormed han har anfaldet vore Forgængere - hvormed han ikke har skaanet nogen Stand, nogen Værdighed, ei engang Dyden selv. Vi taug længe ved alle Streger som han spillede paa vor Ryg; men da han nu endelig een Gang vovede at træde frem af Mørket og angribe os offentlig, saa ere vi til hans Tieneste, saa meget og saa længe han vil; omendskiønt vi intet mindre end ynde literariske Feider, saa frygte vi dog ei heller for dem, men forlade os paa vort gode Mod og vor retfærdige Sag. Han kan nu giøre hvad han vil; vi have gjort vores! lad ham svare eller tit og lade det Snavs ligge, som han kastede os forFødderne, og derhos udsprede: "han vil ikke besatte sig med Snavs" - got! det stinker for ham, ikke for os. Lad ham længe nok udsprede: "den Forvovenhed, hvormed vi vovede, at besvare hans Eiendomskrænkende Avertissement, var blot et Kneb af os, for ved en Strid med ham - med Ham, den Udødelige! - at giøre vor Avis mere bekiendt, og skaffe den bedre Afsætning." - Den forfængelige Mand, som ikke seer, at hans Forfængelighed her spiller ham et hæsseligt Puds; thi enten ere vore Aviser saaledes, at de slet ingen Sammenligning kunne udholde med hans, og da Vel ham, jo mere de blive bekiente, ja han skulde da meget meere selv ønske og befordre det: eller ogsaa vore Aviser have nogen Fortieneste, og de behøve da ikke hans til Celebritæts Stige og følgelig falder det os paadigtede Kneeb boet af sig selv. Overalt er Vægten af et Navn - var det ogsaa endnu udødeligere end selv Jversens - intet i hiin Vægtskaal, hvor Sandheden allene har Overvægten ved dens egen Tyngde. Et let Blad, hvorpaa een Sandhed staaer, er i denne Henseende af stor Vigtighed. Og i denne Henseende kan et Anfald af et andet Slags eller en foragtelig tilsyneladende Taushed være os saa ligegyldig, som hiin fredelige Vandrer en bidsk Hunds feige Adfærd, som, i det Vandreren gik forbi, beed ham i Hælen, og, da hiin vendte sig og viste ham det hvide i Øinene, tog Halen ind og fløi hylende tilbage i sit Smuthul. - Dog nok en Gang: Nok og Tilgivelse! Det er vanskeligt at ende, naar man har saa meget paa Hiertet! Der hørte meget til, at giøre betret indlysende for Læserne ved vore Avertissementer i de 3 Nummere af disse Aviser: at, trods Jversens højt lydende Protestationer, desuagtet er en - desværre! for os alt for følelig - Forbindelse mellem hans Ego og vort Adressekomtoir. - Og saa vilde man ikke tage Ekkort ilde op, om denne Nymse, saa tugtig hun og selv er, giengiver hvad hun har faaet. Om der kan skee den Uret, som kuns en ringe Deel af hans egen Uret igien foresættes, maae de bedømme, som tillade Repressalier i Krigen og Retorsioner for Retten. Fyens Adressekomtoir i Odense den 28de Julii 1797. Søren Hempel & Komp.