Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-09-03
Landmanden har troet, men Botanikerne ei villet tilstaae, at Hvede, som staaer i Nærheden af Berderisbuske, sjelden undgaae Rusten, hvilket skulle foraarsages ved Malet af Blomsterne, som virkeligt er guult og ligner Rusten i dens tidlige Tilstand. Dette er kuns Gisning, men da det derimod er vitterligt, at Berberisbladet hyppig angribes af en Snyltesvamp, vel større, men forresten meget liig Rusten, er det mueligt at begge ere af een og samme Art, og at Frøkornet fra Berberissvampen kan blive overført paa Hviden. - Med Hensyn til Sygdommens angivne Oprindelse og Fremgang givnes, at den kan føres i Marken ved det smittede Straae, som heelt fores ud blandt Gjødningen, hvilket da kunde forebygges ved een Forsigtighed, ikke at blande Straaet i Møgbyngen; ogsaa anprises at udluge om Foraaret de unge Planter, som have brandgule eller sorte Striber paa Bladene eller Straaet. Det med Rust smittede Straae formodes at indeholde flere nærende Deele end sundt Straae, og altsaa at maatte være triveligere til Creaturets Forring, om Qvæget ellers erfares at befinde sig vel derved (Hos mig, i Aaret 1800, fik Qvæget stedse Durkløb naar vi forede 2 Dage dermed. Det indskrumpne Korn formodes at kunde bruges til Sæd, naar det ellers ikke er svangt. C. M. Wielands Samtale med Napoleon. - J Efteraaret 1808 blev den berømte Congres holdt i Erfurt, medens de der forsamlede Fyrster, paa nogle Dage, besøgte Hoffet i Waimar. Ved Middagstaflet d. 6 Oct. trof det sig, at Fyrste Primas, i Løbet af Samtalen, kom til at berøre den Wielandske Spaadom angaaende Napoleon og sammes Yttringer om hom. Napoleon blev derved nysgierrig efter at see ham. Da Wieland netop samme Dag ikke var kommet til Hove, og tillige havde frabedet sig nogle JndBydelser, under Foregivende at hans Sundhed ikke tillod ham at komme, saa blev det derved. Men samme Aften opførte de af Napoleon til Waimar kaldte franske Skuespillere Cæsars Død af Voltaire, og nu kunde Wieland ikke modstaae den Lyst, at see paa eengang den franske Keiser, de franske Skuespillere, og blandt dem Talma. Han havde sin Plads i en Uden Sideloge, tæt ved Theatret, hvor ellers Hertugen pleiede at være. Napoleon kunde ikke løfte Øinene i Veiret, uden strax at blive ham vaer, og da dette med en sort Fløiels Kalot bedækkede, ikke Hverdags Oldings hoved var ham paafaldende, saa forespurgte han sig angaaende samme, og hørte nu, at det var Wieland. Paa Ballet spurgte han nu igjen efter ham; Hertuginden befalede, at sende strax en Hof vogn efter ham, og Wieland indfandt sig henved Kl. 10 1/2 om Aftenen i sin sædvanlige, men stedse anstændige, Klædedragt. - "Neppe havde jeg skriver han selv - været der nogle Minuter, saakom Napoleon fra en anden Side af Salen tig lige i Møde; Hertuginden selv præsenterede mig for ham, og han sagde meget venligen - det Sædvanlige, i det han tillige saae mig stift i Øinene. Neppe har nogensinde en Dødelig besiddet den Gave, at gjennemskue et Menneske ved første Øiekast, i høiere Grad end N. Han saae, at jeg, trods min stakkels Celebritet, var en jevn, fordringsløs gammel Mand, og da han (som det syntes) vilde for stedse gjøre et godt Jndtryk, paa mig, forvandlede han sig paa Øieblikket i en Form, hvori han kunde være sikker paa, at naae sin Hensigt. Aldrig i mit Liv har jeg seet en jevnere, roligere, blidere og fordringsløsere Menneskesøn. Jntet Spor til at den Mand, der talte med mig, var sig bevidst, at være en stor Monark. Han underholdt sig med mig, som en gammel Bekjendt med sin Lige (og hvad der endnu aldrig var mødt nogen af mine Lige) i hele halvanden Timer og ganske allene, til største Forbauselse for alle Tilstedeværende. - - Det var henved Kl. 12, da jeg endeligen begyndte at føle, at jeg ikke længer kunde taale at staae. Jeg og mig altsaa en Frihed, som neppe nogen anden Tydsk eller Fransk havde vovet. Jeg bad Hans Majestæt at demitere mig, da jeg ikke følte mig stærk nok til at holde længer ud at staae. Han tog det meget vel Aller don, sagde han i en venlig Tone, Op. og blid Mine, aller, bon toir." – Af den lange Samtale var for Wieland altid følgende det Mærkværdigste. Samme Dags Skuespil havde ledet Samtalen paa Julius Cæsar, og denne erklærede Napoleon for et af de største Hoveder i hele Verdenshistorien, ja, tilføiede han, han vilde, uden Undtagelse, være det første, dersom han ikke havde begaaet en eneste, men ganske utilgivelig Feil. Wieland grundede forgjeves paa, hvilken Feil det egentligen kunde været, men vilde imidlertid ikke spørge. Dog Napoleon, der formodentligen kunde læse Spørgsmaalet i hans Øine, blev strax ved: De vil vide denne Feil, Cæsar kjendte jo allerede for længe siden nøie de Mennesker, der ryddede ham af Veien, og han burde derfor have ryddet dem af Veien. - Havde Napoleon, tilføiede Wieland, kunnet læse i min Siel, saa vilde han have læst: Du vil ikke gjøre Dig skyldig i denne Feil – Fra Julius Cæsar kom Talen paa Romerne overhoved, den Romerske Krigskonst og Politik, der alle havde i Napoleon en Lovtaler. Desto værre slap Grækerne derfra. "Af en Mængde Republikers evige Strid om sande Usselheder, sagde Napoleon, hvad kunde der komme ud af: Men Romerne satte deres Hu til det Store, og derfor kom ogsaa noget Stort ud af det: der Romerske Riges uhyre Magt, der gav hele Verden, en ny Skikkelse og gjorde Epoche i Verdenshistorien." Wieland mindede ham om Grækernes Literatur og Konst, Napoleon svarede: det gaaer dog altsammen ud paa Kiv. - Jmidlertid talte han med Berømmelse om Homer, for hvem han gav Ossian Fortrinet. Saaledes kom Samtalen paa Poesien, i hvilken Napoleon kun agtede det alvorlige Slags, det Stærke, Høie, Pathetiske, menende, at de andre Arter kun gjøre sløve og blødagtige. Over Ariosto erklærede han sig neppe engang saa fordeelagtigen som Cardinal Hippolito von Este, ja han yttrede sig misbilligende over al lignende Poesie, ved hvilken Leilighed han tilføiede Wieland, – rigtig nok ikke vidste, at han gav mig selv et Øresigen. Men overhoved saaes især af alle hans Yttringer om Poesie, at han aldeles ikke besad en saadan Ting, som de Tydske skalde Gemyt, og magtet Manden var usædvanlig hoflig og forbindtlig imod mig, saa forekom det mig dog afte, som han var støbt af Bronze. Jmidlertid havde han dog bragt det saavidt, at jeg ganske aabenhiertigen gjorde ham det Spørgsmaal: hvoraf det da kom, at Cultus, som han i Frankrig havde reformeret, ikke er bleven mere philosophisk og meere svarende til vor Tidsalders Aand? Smilende svarede hertil Napoleon. Ja, min gode Wieland, for Philosopher er den heller ikke skabt, thi Philosopherne troe hverken paa mig eller min Cultus, og de Folk, som troe paa samme, kan man ikke gjøre og lade beholde Underværker nok. Naar jeg engang kunde stifte en Religion for Philosopher, saa skulde den rigtig nok være. anderledes, beskaffen. - Herfra, fortsattes nu Samtalen om Religionen, hvorved Napoleon viste sig i høi Grad som Skeptiker. "Men det var imidlertid, sagde Wieland, kun en meget hverdags Skepticismus, som han udkrammede, og jeg fandt intet at beundre i hans Fritænkerie end den Aabenhiertighed, med hvilken han gav den til Priis for mig. Tilforn bleve omtrent 60,000 Dagblade dagligen trykte i Paris. Nu beløber deres Tal sig i det Høieste kun til 48,000. Af Journal des Debats trykkes 11,000 Exemplarer; af Journal de Paris og Gazette de France 5 til 8000 af Quotidienne henved 5000. Deres Tal beløber sig til 10 eller 12, hvortil endnu kommer le bom Francais, en ny Tidende, men som kun udkommer ugentligen 3 Gange *).