Københavns Adresseavis, 1797-07-17
Den 27 Juni fra en ubekiendt 1 Rd. til Uddeling efter Ruspecteurens Gotbefindende, den 2 Julii 8 s. til hver. Den 28de fra en Ubenævnt 1 Rd. 4 s. til 50 Personer paa Frue- Den 3 Juli 10 Rd. fra Hospitalets bestandige Vel dag. giørerske, hvorfor paa hendes Fødselsdag den 9de, 72 Personer af Rosets Stiftelses og andre meest trængende fik Middagsmad samt de 4 som hun aarligen klæder, Frokost, Middags og Afteensmad. - 6 Juli gav Hr. B. og en anden ung Mandsperson som besaae Hospitalet 1 Rd. - Den 7de J. L. S. ligeledes 1 Rd., som er falden i de værdigstes Lod. – J Anledning af en mig beviist stor Guds Velgierning gives indlagde 10 Rd. til de Fattige i St. Hans Hospital, Hr. Jnspecteur Matzen vise uddeele dem til 60 af de fattigste Lemmer, saa at hver af dem faaer 1 Mk. L. S. - skal skee! - D. 10de fra en Ubenævnt 114 Rugbrød a 13 s. Stk. som til de graadigste er uddeelt - Enhver af de Ædelmodige modtage i Dag vor ærbødige Tak paa de Elendiges Vegne forenet med dette Broderønske, deels at det blide Forsyn vilde forøge deres Levaar og tildeele dem mange af sine Velgierninger, deels at enhver der i Almindelighed bær Navn af en retskaffen Huusfader og Huusmoder maatte daglig lægge denne lige saa sandfærdige som gyldne Regel paa Hiertet: Giv altid næt, Giv skiært og tæt, Saa bliver Maven ofte mæt. Matzen. Cruse. Ved Statsministeren Grev Bernstorffs Grav. Hiertet sørger hos Dannemanden - i det han beklager hans Tab - af sielden Værd var han for Verden - hvis Ziir og Lys han var - med Statskundskab hos ham boede sielden Flittighed - hans Embeder han udøvede med Fuldkommenhed. Efter Fortieneste Roser paa hans Grav at strøe - dertil er min Pen for svag men skal nogensinde en Nelle voxe paa hans Hvilested – hvor den Rod ei fæste bør - villig jeg da efter Evne skal findes – at plukke denne bort for derved at vise min Taknemmelighed. Svarpaa de i den Kiøbenhavnske Adresse Aris i No. 168 for d. A. opkastede Spørgsmaale. 1) Det sikkreste og vor store Bernstorffs kiereste Beviis paa vor Taknemmelighed vil være, ikke at bære udvortes Sorg eller at skielne den fra Familie Sorg, men at efterligne ham i udmærket nidkjær Jver for alt Almeennyttigt og i troeligen, enhver i sin Virkekreds og Stilling, at anvende vore Kræfter for utrætteligen og fyldestgiørende at opfylde det os paaliggende efter vor Evne og Leilighed tilhensigtsmessig at vise os virksomme i det gode. Hans os givne Mynster være stedse en nye Opmuntring til idelig at forene os, for at fremme det rene Sande; og da vil hans Bøn, hans Velsignelse længe hvile paa os. 2) Danmark er vist ikke for liden til at gjemme Levningerne af Andreas Peter Bernstorffs Støv i sit Skiød; men lad dette hvile, hvor han selv ønskede, at det maatte hvile. Lad os ikke fortryde, at Legemet ikke forbliver i Danmark. Legemet er ikke hans Levninger, men hans Levninger, og som ikke kan borttages fra os, ere Mindemærkerne af hans virksomme dydige Liv. Hans Aand boe stede hos os, og denne kan ikke vige fra os, naar vi viseligen ihukomme ham og nytte hans Minde og det os af ham givne Eftermæle. Behøve vi vel Pantheon eller Westmynster Abdedie for at ære og hædre ham, vi skylde saa meget, Var et Mansole ved Gientofte Kirke for ham, hans Hustrue og hans Farbroder, naar deres Kister derhen bleve flyttede og hans egen der hensat, det hensigtsmessige Minde, for at fyldestgiøre de Danskes, Norskes og Holsteenskes Ønske, at see ham foreviget for Efterslægten ved et Monument, der kunde trodse Tiden og bære Præget af vor sande Taknemmelighed og vor overvemodige Serg, vi føle ved hans Tab igjenn mtrængte af det, han var for os alle, J hans Aand tør jeg tryggeligen fraraade dette, og tør vove at foreslaae en Subskriptions Aabning for alle Stænder i Danmark, Norge og Holsteen paa et Minde, der vissere idelig vil vedligeholde hans velgiørende Jndflydelse paa at fremme det for Landet sande Gavnlige, saaledes, at enhver, der kiendte Mandens Værd kunde have Leilighed til at yde sin Skierv. Da Spørgerens Hensigt ogsaa gaaer ud paa at hædre vor Afdødes Farbroder, vi ligeledes skylde saa meget, kan vel et varigere Monument oprettes for dem begge, end ved ivrigen at opfylde det, de selv attraaede og lagte den største Grund til, og at give dette deres Eftermæle den største muelige Fuldkommenhed, Fuldstændighed og Udvidelse, Burde derfor ikke drages den største omhyggeligste Omsorg for den Stiftelse der særskilt skylder hans Farbroder og ham sin Tilværelse: Opfostringshuset, de begge lagde Grunden til, selv fremmede ved den Gave af 4000 Rdlr de skienkede til dets Virksomheds hastigere Fremgang ved sammes Oprettelse? Burde ikke gjøres alt mueligt for denne Stiftelses fordeelagtigste Jndretning og dets Børns hensigtsmessigste Opdragelse, for at det kunde blive en vis saa Planteskole for duelige, flittige, stræbsomme og dydige Stadens Borgere, Burde hans Ønske ikke opfyldes: at flytte denne Stiftelse ud af Hovedstaden og at henlægge den paa Landet, hvor deres Stilling blev lykkeligere, mindre kostbar og den ømmeste Pleie forbunden med det nøiagtigste Opsyn og den fornødne Orden bedre og lettere kunde haandhæves, mere sees paa Stiftelsens store Øiemed og dets Børns sande Tarv, end alene paa det occonomiske indskrænket uden Hensyn til at være betænkt paa det mindre Antal Børns hensigtsmessigere Kaars og Dannelses Forbedring? Burde vi ikke alle forenes for at fremme og fuldføre det, vor udødelige Bernstorff saa levende attraaede, Vilde et varigere Minde kunde hellige ham og hans Farbroder, end ved at foranledige, at saa stort et Antal af Børn i alle Dele blev det, Stiftelsen sigter til og at den før kunde udvides end indskrænkes, hvilket glad Eftermæle, hvilken frydefuld Fremtid vilde svart andne for os, naar vore to Berntortsers Minde saaledes Aarligen kunde hædres ved be vel opdragede og dannede Børn og den haabefulde Ungdom, som da vilde gaae ud af Stiftelse ind 1 de hensigtsmessige qvirksomme gode Borgeres Antal, og deres heldige Indflydelse paa det hele igien saa meget vissere stadfæste vor Taknemmeligheds rene Kilde, ved at bære Præget af den Bernstorffske Aand, der længe vil hvile paa os, naar vi saaledes som Brødre og Søstre stedse forene os for at fremme alt det, hvorved enhver gives fortrinlig Adgang og Leilighed, til at udmærke sig med det rene Sindelang, begge vore Bernstorffer vare saa særskilt fortrinlige Muustre af Dette være os det sande, det kiereste Mausole vi vilde oprette ham, det varigsto Monument vi kunde hellige ham i Sand Kierlighed og indbyrdes Tillid, enten vi ere dansk, gorsk, holsteensk indfødte eller Udlændinger, vil fastere forene os og vorde vor Hiertes og Vandels Formaal. Vor Daad vil vidne om vor Dyd, og vi alle vil da frodigen tilraabe dem begge hisset det frydefulde Hil være Ever, som saaledes opmuntrede, oplivede og veiledede os