Viborger Samler, 1773-03-15
Sidste Foraar kostede Havren i Sædetiden 16 Mrk. til 3 Rdlr., og Bygget tilsidst 22 til 24 Mk. ja var endda meest ufangelig. Følgen deraf var denne, at den Fattige af Pengemangel maatte lade sin Jord ligge usaaet, endskiøndt den var pløiet, og nu savner han baade Korn og Straae. Dette Uheld indtraoveralt, uden hvor Bønderne havde Hosbond; da nogle havde Villie skiønt faae Evne at gjøre Fremlaan; derved blev baade Bonden og Hosbonden hiulpen, endskiønt det faldt den sidste dobbelt tungt; thi hvad han laante i Fior, kan han ikke faae igien i Aar, og jeg kiender en Proprietair her i Landet, som maatte laane sine Bønder sidste Sommer over 60 Tønder, Rug, 70 Tønd. Byg, og 100 Tønder Havre, og det meeste var, han maatte selv kjøbe hver Tønde Korn, thi hans Gaarde vare bortforpagtede. Synes De altsaa ikke, min Herre, at en Proprietair har tunge, Vilkaar nok endog i denne ene Begivenhed? Jeg veed Deres ømme Hierte giver mig bifald, endskiøndt De dog haver haft nogle forudfattede Meninger om Proprietairerne; Forlad mig denne liden Erindring; men hvem vilde fortænke dem meer end heele resten. Foranførte kan da vel ansees for een af Aarsagerne til Kornets nu værende høie Priis; thi hvor intet saaes, der avles heller intet; men da de fleeste Bønder her i Landet ere Fæste=Bønder, ere de blevne hiulpne som sagt af Hosbonderne med SædeKorn, og følgelig troer jeg ikke, at dette i denne Egn, er Aarsag til Kornets høie Priis, men det skadelige Prangerie forvolder fornemmelig disse dyre Tider, efter mine ringe Tanker. Betænk, min Herre, enhver Bonde som han 100 Daler paa Kistebonden bliver Korn=Kiøber; saa snart Kornet er i Huus, lober han om til den Fattige, som behøver Penge til Skatter og Udgifter, og ved strax at betale faaer Kornet til de ringeste Priiser, hvilket han tøndeviis indsamler, og ved Mortensdags tid som betinget Arbeide udskiber i Limfjorden til Kiøbmændene i . Disse holder Prangerne rundtom i Landet, og naar Kornet er indsamlet og afseilet til hvad bliver saa tilbage for den Fattige og Trængende, lidet eller intet; thi saalænge Pleilen, gaaer, kiøbe og indsamle Prangerne Kornet, som alt gaaer den samme Vei; Saalangt kan vi øine vort Lands Producteer; hvad Vei det seiler frem, veed Gud og Kiøbmændene J trofaste Norske, vore elskelige Brødre, siger mig i Stilhed, kommer alt vort Korn til Eder, ja gid det kom derhen, og af Eder blev fortæret, da blev Kornet i det mindste ei saa dyrt i Eders klippi ge Egne, som det nu er, en Overbeviisning herom vilde ikke lidet trøste os i vort Tab. Foruden disse Bondeprangere, hvoraf her i Landet er nok een Snees stykker, har vi ogsaa et Slags smaa Kiøbmænd, som lever alene af Kornhandelen, disse sender det opkiøbte Korn ved Sand=Skuderne lige til Norge, og derfra bringes os igien BygningsTømmer, hvortil vi her saameget trænger, saasom intet Skov findes i denne Egn. Unægtelig hielper denne Handel ikke lidet til at forhøie Kornets Priser; men naar der ikkun blev sat vedbørlige Grændser for Bondens Kornprang, hvorved udføres 3 gange saameget Korn som ved Sand Skuderne, var denne Handel baade vort Land og Norge tienlig; thi disse Skippere fare alene paa Norge, og der Tønde= og Skieppeviis udsælger Kornet til vore trængende Brødre, dette veed vi tilvisse, som og meget glæder os; dernæst lades Sand=Skuderne med Bygnings=Tømmer til os igien, følgelig er denne Handel nyttig for begge Landene. Jeg haaber, De ved foranførte er bleven vidende om, hvor det Korn bliver af, som hos Bønderne nogenlunde kan undværes; De vil fremdeles ventelig spørge mig, hvor bliver alt det Korn bortsendt, som Proprietairerne avle til deres Hoved=Gaarde og de med Præsterne faaer i Tiende? Her svares kortelig Præsterne sælge alt deres Korn til Kiøbstæderne meest efter hvert Aars Capitels=Taxt, som baade er en lovlig og billig Handel, hvorpaa ingen kan have noget med Grund at dadle, da denne Jndkomst er den eneste visse for Præsteskabet, og de maa være glade til, at der findes saadanne Mænd i * * * der har Evne at betale dem deres Penge promte paa et Bræt; thi det er faae Præsters Leilighed, i smaa Partier at sælge sit Korn til de Fattige, hos hvilke de deels faae liden deels ingen Betaling. Denne Byrde falder allene paa Proprietairerne, og dette er Aarsagen, at der i disse Tiider ikke sælges saameget som tilforn i store Qvantiteter fra Hovedgaardene; thi først skal Bønderne, dernæst Hosbondens egne mange Tienestefolk forsynes med Brød, Resten sælges som sagt alt til Kiøbmændene, undtagen nogle faae Gaarde, som afhænder deres Korn til Sand=Skuderne. Meeningen bliver da denne: at vort Land altid bliver tømmet for Korn, og her er gode Raad dyre, for at faae sligt Onde hemmet; thi at forbyde Proprietairer, Præster eller de Kongelige Betienter, som har Foged=Korn, at sælge deres Vahre ud af Landet, par Uret; thi de har intet andet Levebrød, eller Udveie til Skatter og Rentepenge; men mon det var ubilligt, reent at forbyde Bonden Landprang med Bønder og andre, især for saavidt Kornet angaaer, jeg veed vel de derom allerede udgangne allernaadigste Forordninger, men de maa fornyes og handhæves. Mon alle Kiøbmænd og især de af burde ikke befales først at tilbyde Egnens Beboere, hvor de havde kiøbt Kornet, saameget deraf som Bonden behøvede i manglende Sæd, for en billig Profit, forend Kornet om Foraaret, ja til efter Pintsedag, bliver udskibet, just fra det Sted, hvor der er den yderste Nød for Korn til Sæd eller Føde? Jeg veedet sandfærdig Exempel, som hendtes i Fior her i Jylland; en vis Kiøbmand havde kjøbt 100 Tønder Rug af en Forpagter her i Landet og lod Rugen ligge hos ham til Midsommer; desimidlertid blev her i Egnen den allerstørste Hungersnød, saa Almuen, med Penge i Haanden, truende forlangte Rug, tilkiøbs hos Forpagteren, da de vidste, at deraf laae saa stort et Qvantum paa hans Loft. Men hvem torde sælge den Hungrige en anden Mands Brød, Forpagteren og Bøndernes Hosbond skrev til Kiøbmanden, og bad ham dog overlade det Qvantum Rug til Egnens Fattige, ja tilbød ham 1 Rdlr. paa Tønden til Profit og contant Betaling; men meer end 20 Tønder blev ikke afstaaet paa foranskrevne tilkor, og havde Hosbonden ikke samme Tiid ladet kiøbe udi et Qvantum fremmed Rug til sine Bønders Tieneste, maatte de af Sult have omkommet, uagtet der laae Korn nok paa Gaardens egne Lofter. Men desuagtet, hvem kan derfor sige, at Kiøbmanden juridice har gjort Uret: Han handler for at vinde, og Kornet var maaskee af ham alt bortlovet til en anden, følgelig kunde han ikke igjen afstaae det til Egnens saa trængende Beboere; i den Forfatning vi hidtil har staaet, kan han vist være uskyldig, men naar det for Fremtiden blev en uryggelig Vilkaar i alle Kornhandeler, at Egnens Beboere i slige dyre Aaringer skulde først mod contant Betaling og billig Prosit tilbydes Kornet, inden Kiøbmanden lod det udskibe, saa blev mange hiulpne uden nogens Skade, eller Tab i den Henseende. En anden maaskee ligesaa virksom Aarsag til de umaadelige Kornpriser er vist Brændeviins=Brænderiet, særdeles af Rug, som uagtet alle Kongelige Forbud paa de fleeste Steder skeer ligesaa fuldt, som før det blev forbuddet; hvor mange Bønder mon der ikke allerede siden sidste Høst har brændt 100, 150 ja vel 200 Tønder Rug til Brændeviin, end sige i Kroer og Kiøbstæder, og hvad vilde man tænke, om Comsumptions=Betienterne underhaanden tillod Rug at males under Navn af Hvede, at hver vigtig Forordning er kuns ny Anledning til nye Kneeb; men hvem kan finde paa Hielp herimod Jeg har i forveien skreven, at disse er kun mine Tanker, jeg indseer heel vel, at endeel derimod paa Kiøbmændenes Side kan modsiges; mig ligemeget, naar kun mine første Tanker kan give andre meere indsigtfulde Leilighed til nøiere Eftertanke, at den Fattige og Landets Trang derved kan lindres.