Viborger Samler, 1774-02-14
En Mand paa hundred Aar man seer i samme Snare See hist han rystende paa Gravens Bredde gaaer, Dog fuld af nye Forsøg, Dødsbud uventet faaer. Flyv da utæmmet Flok trods tusind Stormevinde, Crods tusind blinde Skiær, hvor J jer Død kan finde. Trods tusindaabne Svælg, ei Skibbrud agtes maae, Naar J kun plyndre kan et Land, J før ei saae. Jov alt, hvad voves kan driv paa alt hvad kan drives, At J indbyrdes kan og Eders Afgud rives. O! hvor forskrækkes jeg ved Eders Graadighed Ei Helligdommen sig, ei Myndling sikker veed. J er et meere til - hvo kunde, som har skuet, Hvor angestfulde. J paa Eders Skat har ruet, Vel tænkt, J skulde døe. - Een saa Umættelig J Ønsker og Attraae, ak, er han dødelig Erobrings stolte Helt! sig mig, hvorpaa Du regner, Du som hvert blodigt Trin med Drab og Lue tegner; Du giør vel Regning paa, saalænge Verden staaer, Behersker Du de Folk, Du under Aaget faaer. J stolte Støv, som først af Jntet til er blevet, Hvad Nytte har Du af, at Du saa vidt har drevet Tit ved Forvovenhed Din fæle Kaardes Stød, Vind, hold Dit Seirstog, i Hælen er Din Død. Hvad! Hvad har saa mange Folk sig fordig maattet bukke, Og under Aaget snart som sønderknuste sukke, At Du en lumpen Stads af brudte Kroner paa Den Grav, hvori Du skal forraadne, kunde faae. Hist paa den Skueplads, hvor Lykkens Spil forsvinder, Og dens Særsindighed er ingen meer til Hinder, Mit Øie fult af Skræk knap kiender Menneskeet, Naar jeg i Dødens Strid og Kamp befinder det. Hvad Syn, ostore Gudi see, hvor hans Øie stirrer, Udvortes stille, Skræk ham inden til forvirrer, Han mærker, ham forgaaer een efter anden Kraft, Og at han taber meer og meer sin Levesaft. Han røres ved sit Tab, han skrækkes ved sin Fare. O! naadig Fader, i den Tilstand ham bevare, Han selv er skrøbelig, den sidste Naade giv, At efter saadan Kamp han ender vel sit Liv. Art kommer nu og seer, ak! seer J stolte Narre! Som Pøblen, Gud til Spot, med Guder snart tør parre. En Dom her kommer vist, det kan ei tvivles paa; Hvor er den Afgud da, Den da maae undergaae. Jndbildte Taaber, J maae Eders Skjebne kiende; knap til Eders Art har vildet Øine vende, J Mængden af Jer Slægt for Stovgran anseet har, Som Eders stolte Syn knap kunde blive vaer. Erindrer dog eengang den Slægt, hvoraf J ere, At J, som andre, paa en Ormesæk kun bære. Den Hevn J Eders Slægt tilsidst dog give maae, At J, som lige Støv, med dem i Kiisten gaae. Med Skræk den heele Jord mit Øie giennemløber, Her seer jeg een, som man i Jordeklæder svøber, Hist sees en Døende. Kort: lutter Spor af Død, Og Jorden aabner, for at skiule dem, sit Skiod. O hvilket Syn hvad er det dog, som Jorden glemmer, Hver Sands i mig af Skræk sig selv saa got som glemmer. O! giftig Svælg, hvis Slug sin Fylde aldrig faaer O! fæle Stumper, som saa meget seent forgaaer, Seel det er Tidens Verk. O. Jord! Du Dødens Seier. Heel skræksom viser os, dog, hvad er det Du eier En Dynge, som enhver maae græde ved at see, Af dem, Du heele bar, har Du nu Stumperne. Blant Støv af Mennesker, som Skarn, i Dynge blandet, Blant Been forsamlede fra Jorden, og fra Vandet Jeg ledte, skræksom ved saa fælt et Syn at see, Om Alexandrer, saa og om Cæsarerne. Om Kongerne, hvis Magt til trodser Himlens Torden, Om Folk, som deels til Skræk, deels Ære var for Jorden,