Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-05-30
en den 30 *** *** *** *** et Slutningen og Skiebnen. (See No. 20 og 21.) Den gode Wilhelm, der ikke vidste af noget, giver sin Lykke tilkiende for sine Sydskende, og kalder i et Brev sin Broder til sig, som han nu tænkte ret at hielpe frem. Nogen Tid gik bort, og man lod ham ikke kalde; hvorfore han gik selv hen og spørger, naar han skulde indfinde sig; men faaer til Svar, vi ere alt blevne forsynede: lærer først at leve ordentlig. Herover var nu den gode Wilhelm ferdig til at gaae i Jorden, og tænker paa, hvad der nu kunde være at begynde paa for hannem. Han gaaer op paa sit Kammer, og sætter sig til at græde hiertelig. Jmidlertid kommer hans Broder, der tænker ved ham at giøre sin Lykke, og med største Glæde omfavner ham; men da han faaer at vide, hvorledes det var gaaet hans Broder, giør han ham Sælskab med at græde. Da nu den gode Wilhelm ikke eiede en Skilling; saa hentede Broderen, hvad han heraf havde, og deeler det med ham. De sidder begge og betænker, hvad der nu kunde være at begynde paa; men ingen af dem kunde udfinde noget. Dagen derpaa drager Broderen bort, og søger paa et andet Sted, at befordre sin Velfært. Den gode Wilhelm begynder nu at bevæge Himmel og Jord, for i det ringeste at kunne faae det daglige Brød. Han søger efter Arbeide, og faaer en Hoben at skrive. Han skriver det færdig, bærer det hen, og faaer til Svar, at om en storten Dage skulle han faae sin Betaling. Da denne Tid var forløben, lader han sig melde for at faae den allerede fortiente Skriverløn. Man tiltaler ham for sin Grovhed, og siger han begierte alt for meget, og betaler ham knap det halve, og dermed giver ham Afskeed. Wilhelm Ulykkes Broder havde imidlertid funden Leilighed til at giøre sin Lykke, han tænker nu paa sin Broder, skriver ham til, og sender ham Penge; men den gode Wilhelm var to Dage tilforn reist bort, og faaer hverken Brev eller Penge. Han kommer til en anden Stad, hvor han omsider faaer et anstændigt Levebrød. Men hvad skeer? Den gode Wilhelm falder i en langvarig Sygdom over Aar og Dag; og da hans Embeds Forretninger ingen saadan Opsættelse taalte; det faae ei heller ud til, at han nogensinde skulle faae hans Helbred meer, besatte man hans Plads. Da han nu kom sig igien, ville han forsøge sin Lykke i en anden Stad. Her finder han langt og længe en Patron, der forstod sig paa hans Duelighed, og efter samme søgte at befordre ham. Han satte ham i en god Fortieneste, laante ham Penge til at drive sin Haandtering, med desto større Fordeel, saa Lykken med alle Ting syntes at være ham gunstig. Nu besluttede han at gifte sig, og i det samme Øieblik han ville gaae hen at frie, kom hans Patrons Tiener løbende, og sagde, at hans Herre var i et Øieblik bliven rørt af et Slag, og var død. Han bliver herover meget forskrækket, og maatte nu opsætte sit Forehavende. Hans Patron bliver begraven, og Arvingerne fordrer Regnskab af ham for alle Ting inden et fierding Aar. Dette var nu umueligt for ham at giøre, hvorfore han beder og Opsættelse i længere Tid, siden de til fornødne Ting anvente Penge ikke saa snart kunde komme ind; men man afslog ham det, lagde Proces an imod ham, og han blev dømt til at betale. Nu gav han alle Ting hen, som han havde, og beholdt ikke det ringeste for sig at leve af, og blev endda en stor Deel skyldig, og dermed hedte det: man ville bie, indtil han kom i Stand til at kunne betale. Du nu adskillige drev Spot med ham, besluttede han at reise herfra saa godt, som nogen, og kom til en anden Bye. Her faaer han igien efter megen Møie et Embede. Han forretter det med Fliid, forhverver sig Folkes Roes, og man sætter sig for at befordre ham meere. Men en anden bliver ham formedelst vigtige Foræringer foretrokken. En anden Leilighed aabner sig, der syntes at være den eneste til at kunne giøre hans Lykke bestandig. Men ham fattedes Penge, der maatte betales forud: Han søgte efter Venner; men fandt ingen: enhver spurgte efter Caution, som han ikke kunde forskaffe, og derover fik ikke Tienesteen. Han beklagede sin Ulykke, og blev utaalmodig. Her faaer nu den gode Wilhelm det forommeldte Brev fra sin Broder, hvorudi han kalder ham til sig, for at giøre ham deelagtig i sin Lykke. Han giver sig paa Reisen, kommer til Byen hvor hans Broder boede; men med Forskrækkelse erfarer, at han faae Dage siden var død. Den gode Wilhelm falder i Afmagt ved at høre denne Tidende, kommer sig dog saavidt igien, at han kunde følge sin kjære Broder til sit Hvilested. Her var nu intet meere for ham at giøre. Hans Svigerske anhørte med største Medlidenhed hans mangfoldige mislige Tildragelser, og hialp ham med det han forlangte. Han tager taknemmelig derimod, reiser bedrøvet bort, og kommer igien tilbage. Her finder han en anstændig Befording, faaer Rang og Jndkomster, og beslutter at gifte sig med et dydigt og smukt Fruentimmer, hvorved han forglemte hans forrige bedrøvelige Tildragelser; men denne Fornøielse varede ikke længe; thi hans smukke og dydige Hustrue kom i Barselseng, og efter at hun havde født ham en delig ung Søn, døde. Denne sørgelige Tildragelse gik ham en lang Tid nær til Hierte; men han fandt dog nogen Trøst derudi af sin unge dellige Søn. Han drog al Omsorg for hans Opdragelse, hvortil han antog troe og retsindige Personer. Da Barnet var to Aar gammel, var det særdeles munter og haabefuldt: men hvad skeer, Den unge Søns Opvarter forsømmer det en Dag, hvorover Barnet faaer Leilighed til at løbe hen paa en Trappe, som det ville gaae ned af, men falder, bryder Arm og Been, og derpaa døer. Nu var der ingen Ting, der mere kunde trøste Wilhelm Ulykke, hvorfor han i lang Tid levede i megen stor Sorg og Bekymring. Endelig kom han dog i Tidens Længde til sig selv igien, og besluttede at gifte sig; men til sin Ulykke faaer han en Jesabel, som giør hans Liv suur og bitter. Hans Fiender tager heraf Anledning til at beskylde ham for Liderlighed og Forsømmelse i hans Embede. Man gav ham hans Afskeed, og han reiste ud paa Landet. Det lidet han havde, gik Tid efter anden til, og Bekymring, over at komme til at lide Nød paa sin Alder, gjorde ham tungsindig. Derpaa døde Wilhelm Ulykke, og neppe efterlod sig saa meget, han kunde blive begravet for. Her seer vi Exempler paa Skiebnen og Verden er fuld af lige Tilfælde. Men hvem er nu vel i Stand til at forandre saadanne Tildragelse, Gud allene haver dem i sine Hænder, hans guddommelige Tilsyn, der overseer alle Ting, sætter dog alle Ting Grændser for. Ja Wilhelm Ulykke selv maatte udi sit gandske møisommelige Liv fast alle Øieblik finde Kiendetegn paa det guddommelige Forsyn og Regiering. Og hvem haver vel Ret til at foreskrive den Høieste noget. Og er ikke den ringeste Omstændighed af en timelig Lyksalighed langt meere, end vi have Magt og Ret til at fordre, Og hielper det vel noget at gremme sig over de forrigfulde Tildragelser her i Verden, Og er det ikke, som Salomon siger: at Løbet er ikke i de Lættes Magt, og Krigen ikke i de Vældiges, ei heller Brødet i de Vises, ei heller Riigdom i de Forstandiges Magt, ei heller Gunst i de Vittiges Magt; men ved Tid og Hendelse hendes det dem alle. Taalmodighed og Hengivenhed er i Skiebnen, den bedste Gave og Fordeel, og hvem som er from og lydig, haver en hemmelig Grund, hvorved han kan trøste sig. Saadan en er ingenlunde den eneste, som Ulykken forfølger; men haver tusinde Medbrødre, der ligner ham herudi. Jmidlertid vil det dødelige Menneske finde Leilighed nok til at forundre sig over den guddommelige Regiering og Bestyrelse, der i Naturens Rige haver Midler nok, hvorved det kan føre et Menneskes Skiebne til en vis Henseende, hvilken altid vil blive fordeelagtig for et Guds Barn, som alle Ting maa tiene til Gode, og derfor kalder jeg ikke dette saa meget Skiebnen, som en guddommelig Førelse. Den naadefulde Gud, som er de forladtes Trøst, give alle, der med Tildragelserne i Verden blive førte her og der, Taalmodighed og sand Hengivenhed; han give dem at kiende, at de ere vel Veie i en Verden, der er Ufuldkommenhed undergiven; men at det evige Viisdoms Øie seer ned paa Menneskens Børn, og sætter enhver Tildragelse Maal. og Ende for. Han forhindre ogsaa ved hans Aands Førelse, at hvad der maatte tilslaaes nogen i Livet, hverken maatte foranledige ham til at knurre imod ham, eller med syndige Midler, og til andres Skade søge at forandre sin Tilstand; han give de lykkelige i Verden Naade til at priise hans Godhed dermed, at de bevise de ulykkelige Hielp og bistand.