Viborger Samler, 1836-03-12
Jndenlandske Efterretninger. Hvor høist forskjellige Anskuelser man stedse har om een og samme Sag, viser følgende Jnserat i Berlings Avis, der paa det meest skjærende contrasterer med de hidtil i vore offentlige Blade yttrede Meninger om vor Presselovgivn. Tilstand og de muligen der forestaaende Forandringer: Mod Skrivefrækhed, ei mod Skrivefrihed. Neppe gives der nogen fornuftig eller rettænkende Mand, som ikke harmes over den Tone, der nu omstunder er saa almindelig i nogle Døgnblade, og især dem, som læses af de Classer af Samfundet, som le test beruses eller vildledes deraf, neppe Nogen, som ikke erkjender Trangen til det forventede Supplement til Presselovgivningen. Man seer daglig Blad-Artikler, aabenbart bestemte til at opvække Utilfredshed mod de Bestaaende og Mistillid til Regjeringen og dens Auto riteter. - Skriblerne lægge al den Bitterhed i deres Udtryk, som de kun troe at kunne vove, uden at hjemfalde til Lovens Straf, ja det er endog af en eller anden iblandt dem bleven udtrykkelig forkyndt, at de vilde netop gaae det Tilladeliges Grændse muligst nær Der er i Sandhed en mærkelig Grad af Narvetet i de res Raaben om, at det ved bemeldte Lovsupplement vilde blive dem vanskeligt at passe denne Grændse og at drive deres Færd med Sikkerhed. Vilde Tyven eller Bedrageren affordre Lovgiveren Bestemmelse for, hvilke Kned de tør forsøge, uden at geraade under Justitiens Forfølgning, saa vil Jngen finde Lovgiveren pligtig at føje dem deri, endsige hvis bemeldte Forbrydere oven i Kjøbet forlangte, at ret mange Kneb skulde lades uden Straf, for at deres hæderlige Virksomhed kunde blive saa udstrakt som muligt, uden at paadrage dem Ubehageligheder ved Politi og Justits. Men de, der gjøre dem Jndtægt af at forgifte Dognbladene med deres Galde (og derved at ægge til Splid mellem Borgere og Borgerclasser, mellem Regjering og Folket m. m.), de genere dem ikke for at gjøre disse samme Prætensione for deres hæderlige Virksomhed – De synes at glemme at der er Spørgsmaal om en dobbelt Grændselinie af iagttage. – Naar en rettænkende Mand kommer i Tvivl om hans Handlinger bestaae med Ærens Fordringer er Tvivlen nok til at afskrække ham fra dem, og saaledes betrygges han mod at overskride den første Grændselinie, Grændsen for det Honette. Men han komme aldrig til den anden Grændselinie, hiinsides hvilken de Criminelle, det Strafvare ligger – staaer Nogen først ved denne Grændse, med Bevidsthed om, at han er kommen saa langt: Debiterer Nogen allerede, om et vis Trafique er Forbrydelse eller kan resikeres ude Straf, saa behøver man sandelig ikke at ynkes over ham, dersom han ikke tydelig kan see denne Grændse men maaskee ved en Misforstaaelse af Lovgivninge kommer af Vanvare i Forbedringshuset; thi han er et Person i hvem Jntet er tabt. Hvis Forfatteren af disse Linier forstaaer Dommen i Fiskalsagen mod Professor David, have de agtværdigste Domstole anseet det som en Mangel i Lorgivningen, at de maatte frifinde ham, – da de havde udtalt den bestemteste Misbilligelse af de Stykker, Actionen gik ud paa, og tydelig erklæret, at de fortjente at straffes og burde straffes. Jkke destomindre synes det som om Flere, der forinden davidske Sag blev endelig paakiendt, dog lod til at have taget sig Exemplet ad nolam, nu ret vilde indhente det Forsømte, førend den længselfuld ventede Lov lægger Kaadheden, og Ondskaben Mundkurven paa. – Den nye Lov ventes med Længsel af hver retskaffen Mand, der har Øje for den stigende Trang til Mundkurve. – Det er overflødigt at gjøre opmærksom paa, i hvor høi Grad de Blade, der anmasse sig Titlen af Liberalitet, almindeligviis misbilliges af den oplyste og bedre Deel af Nationen, ligesom den virker uheldbringende paa den uoplyste og for Uorden let fængelige Masse. Heller ikke behøves det at siges, hvorfor stærkere og meere veltalende Stemmer end Forfatterens, saa sjeldent udtale deres Daddel. Men det kunde være Tid at erindre, at en Deel af Døgnliteraturen, efter sin nuværende Beskaffenhed gjør mere Skade, end de Fleste troe. Hvorofte hører man ikke en dannet Mand yttre sig med Ligegyldighed om de grasserende Artikler i bemeldte Blade, som om Jngen tog Notits af dem, og de vare uden Vigtighed og kunde oversees, Denne Anskuelse er ikke saa stemmende med Sandheden, som man maatte ønske. Vistnok bliver ingen Mand, der selv kan og gider danne sig en Mening om offentlige Anliggender (eller Privates, man drager ind under Offentligheden) blændet af slige Blad-Artiklers Ondskab. Men den store Masse af Blad-Læsere formaae ikke at have en egen Mening, er for magelig dertil, eller bestikkes af det der smigrer deres Egoisme. – Naar denne Classe(især i de nye indrettede Læseselskaber for Almuefolk, som af Mangel paa Foruddannelse, kun læse Bladene,) Dag fra Dag kun faae prentede Forsikkringer om, at Danmark tyranniseres, at Bønderne endnu ere Slaver, Trælle og bruges som Jagthunde for de Mægtigere, at Landet undertrykkes, og der ødsles med dets Marv, men sjelden eller aldrig faaer en Protest imod slige Forsikkringer for Øje, er det begribeligt, at de tilsidst laane Øre til disse. – Calumniare andacter semper aliqvid bæret. Men denne Virkning kan saameget mere befrygtes, da man seer Bladskrivere tage Almuens Egennytte og Egenkjærlighed til Hjelp, ved at fremstille ethvert Forhold, der muligt ikke convenerer dem som uretfærdigt og despotisk. Forfatteren troer derfor, at Mange ere enige i den Opfordring, han herved fremfører, at de, der besidde Evne og Leilighed dertil, ville med Kraft og Alvor modarbeide adskillige Dognblades kjendelige Stræben efter at udbrede Misnøje med Regjeringens Foranstaltninger og bestaaende Forhold, og efter at ophidse Folket til at sætte sig i Opposition til Regjeringen. – Denne Stræben bør offentlig og kraftig modarbeides, for at ikke Almuesaan, den skal blændes ved den arogante Tone, hvormed hine Blade søge at imponere og indbilde ham at de udtale Nationens Mening. – Jkke troer man at Presselove nes Skjærpelse vil gjøre den offentlige Protest mod ilde sindede Bladskrivere overflødig: i Loven bør man have det første Værn mod Forbrydelser, men selv den viseste og strengeste vil blive eluderet, naar ikke Folkets kræn tede moralske Følelse ved skarp Jndignation knuser den slette Bestræbelse. Uagtet Marts Maaned sædvanligt bringer Røre i Kornforretningerne, synes denne i Aar ikke at have opfyldt aldeles hvad man ventede. (Handelst.)