Jyllandsposten, 1838-07-23
Stændertidenden kunde efter sin Natur ikke andet end være Mistanke underkastet, baade i hvad den udelod og hvad den frembar, den kunde desuden ikke optage Alt, maatte udstrække sig med lige Vidtløftighed til hvad derhavde liden Jnteresse for Massen af Folket, og kunde saaledes ikke vedligeholde Jnteressen for Jnstitutionen. Ved Ordet, som gaaer varmt fra Hjertet og til Hjertet: dette, dette store Maal var tabt ved den lukte Forsamling, og derfor havde Proponenten foreslaaet Offentlighed, fuldstændig Offentlighed af Forhandlingerne som en Bøn, værdig at frembæres for Thronen." - Stiftsprovst Hald yttrede: "Man havde sammenlignet Kongen og Folket med en Fader og dennes Børn. Denne Lignelse er skjøn, thi den indeholder Sandhed. Det er skjønt at kalde Kongen sit Folks Fader, thi det er sandt. Det er en skjøn Lignelse, thi den er sand, at kalde Danmark Folk Kong Frederiks Børn. Som Børn lyde deres Fader, ikke villigen og med Kuur, men redebynt, som Børn føle den inderligste Taknemmelighed mod den kjærlige Fader, som de give sig trygge og tillidsfulde hen i hans Ledelse, de de vide, at han er den Erfarne, den Livets forskjellige Forhold klarere Overskuende, som de elske ham inderligt, uegennyttigen, trofast - saaledes ere Danmark Borgere Kong Frederik den Sjettes Børn. De have viist, at de villigen og redebont lyde Kongens Bud i Vel og Bee; de ere gjennemtrængte, m. m. m. Endelig siger han: "Det er tilvisse uskjønsomt og utaknemmeligt, naar smaae uforstandige Børn overhænge Faderen, der skjænkede dem Velgierninger, med paatrængende Bønner om Mere og atter Mere; thi det umodne Barn har ikke Forstand til at kunne skjønne, om det Mere, det beder om, kan være tjenligt, Men Danmarks Folk, Kong Frederik den Sjettes Undersaatter, hans lydige, taknemmelige, elskende Børn, ere ikke slige smaae bitte Børn uden Aandsmodenhed, uden Forstand, De kunne heelt vel skjønne, om det Mere, de attraaer, er gavnligt eller ikke." – Den kongl. Commissarius bemærkede blandt andet: at han ikke skulde indlade sig paa selve Spørgsmaalet og Ønskeligheden af Stændersalenes Aabning, men skulde indskrænke sig til at bemærke, at da Stænderne forrige Gang med Pluralitet vedtoge, ikke at ansøge saadan Offentlighed, men derimod om Tilladelse til, at alle Medlemmer af Provindsialstændernes Forsamling, der have taget Deel i en Sags Forhandling, maatte nævnes i Stændertidenden, og Hs. Maj. har bevilget denne Petition og derimod paa en meget bestemt Maade afslaaet de Slesvigske Provindsialstænders Petition om en meere udvidet Offentlighed, saa synes det fra flere Sider mindre passende, nu at komme frem med en lignende Begjæring. Ligesom det kan forudsees, at dette ikke vil blive bevilget, saaledes vilde den hurtige Forandring i Stændernes Synsmaade, som en saadan Petition vilde forudsætte, ikke bidrage til at give deres Petitioner Vægt m.m." Stiftsprovst Hald yttrede: "Naar Pluraliteten maatte stemme for saadan Offentlighed, maatte man ligeledes antage, at de Deputerede fulgte den offentlige Mening uden smaaligt Hensyn til egen Beqvemmelighed om det maatte genere eller convenere dem, at Mænd udenfor Forsamlingen vare tilstede." Commissarius bemærkede i denne Anledning: "at det efter Stænderinstitutionens Hensigt og Forordningen af 15 Mai 1834 8 66 ikke er Kundskab til den alm. Mening, men egen Overbeviisning, der skal være Rettesnoren for den Stænderdeputerede. Hvad der er Folkets almindelige Ønske, kunde desuden være vanskeligt at bestemme." Stiftsprovst Hald bemærkede yderligere: at hvad der er Folkets almindelige Ønske, vilde de Deputerede formeentligen kunne erfare ved Samtaler med dannede og fædrelandsksindede Medborgere, hver inden sin Omgangskreds. Ved Om dommet om Gjenstande, der skulle bedømmes aandeligen, skulle Stemmerne ikke tælles men veies. Assessor With yttrede: at da der ved forrige Forsamling kort for Afstemningen blev appelleret til enhver enkelt Deputerets egen Følelse om, hvorvidt han for sin Person maatte ønske Offentlighed, og man kunde derfor let falde paa, at personligt Hensyn og ikke Sagen selv havde bevæget en Deel Medlemmer af denne Forsamling til at stemme mod Offentlighed. Denne Mistanke syntes Taleren at man burde søge at undgaae ved nu at indgaae med en Petition, hvori man erklærede, at Forsamlingen for sit Vedkommende intet havde imod Offentlighed, naar Kongen forøvrigt maatte finde samme tilraadelig- Dersom Nogen i Forsamlingen følte sig uskikket til at røgte sit Kald for aabne Dørre, da burde han dog stemme for Offentlighed, naar han forøvrigt ansaae den gavnlig, og siden tage sin Afsked." Commissarius bemærkede: at han ingenlunde havde, saaledes som den sidste Taler syntes, at antyde, dengang denne Sag blev forhandlet under forrige Session, henviist enhver Deputeret til at stemme efter hvad han fandt meest ønskeligt eller beqvemt for sin Person, men han havde derimod alene opfordret Forsamlingens Medlemmer til hver for sig at overveie i deres Jndre, hvorvidt de ved Dørrenes Aabning mere vilde styrkes eller hæmmes deres samvittighedsfulde Omhu for at opfylde deres Pligter." Auditeur Roulund yttrede: "at da han til forrige Stænderforsamling selv havde indgivet en Proposition af samme Jndhold, som den forelagte, behøvede han ikke nu at udvikle sine Anskuelser, kun maatte han bede Enhver i Forsamlingen nøie at gjøre sig Rede for, om ikke Stænderforhandlingernes Offentlighed er alle hans Committenters Ønske, og vel at overveie, om det er forsvarligt at gjøre sin egen subjective Mening gjældende, naar den gaaer lige imod den almindelige. Der var ofte klaget over at Valgindretningen lider af den Brøst, at Jntelligentsen for en stor Deel er udelukt fra Forsamlingen. Taleren meente derfor, at Offentlighed er et passende Middel til for en Deel at rette denne Feil, idet Pressen ved samme vil faae Leilighed og Tid til at udtale sig over de Forsamlingen forelagte Sager, inden de komme til endelig Afgjørelse, og gode Jdeer og Vink vilde Forsamlingen vel ikke lade upaaagtede, fordi de ikke havde deres Udspring fra den selv. Ritmester Friis bemærkede: "at naar det var yttret, at Forsamlingen vilde gjøre sig skyldig i en Jnconseqventshvis den i Aar indgav Begjæring om en anden Art af Offentlighed for Stænderforhandlingerne end der udtales i den Petition, som der i Aaret 1836 forelagdes Hs. Maj. da kunde han ikke indrømme dette Præsidenten yttrede: "At selv om det var at forudsee, at Svaret til den Roeskildske Forsamling vilde blive ligt det, som var givet Forsamlingen i Slesvig, maatte det erindres, at det jo stod til Kongen at forandre sin Beslutning, og en Bevæggrund til senere at tilstaae, hvad tidligere var nægtet, kunde det vist nok være, at alle fire Stænderforsamlinger vare enige i at attraae Offentligheden." Da det derefter sattes under Afstemning, om der i Anledning af det oplæste Forslag skulde nedsættes nogen Committee, erklærede 24 Medlemmer sig for den benægtende Besvarelse af dette Spørgsmaal, og ligesaa mange for den bekræftende; og Forslaget blev saaledes overeensstemmende med 8 68 i Frdn. 15de Mai 1834 at ansee som afviist. J Anledning af dette Udfald bemærker Khvnsposten blandt andet: "At efterat kun et Medlem, nemlig Forsamlingens Alderspræsident havde talt imod Petitionen og derimod Hald, With, Roulund, Friis og Præsidenter, havde talt for Petitionen blev, da 24 St. udtalte sig for 24 St. imod, Forslaget anseet som afviist. Vi behøve ikke at yttre nogen Beklagelse over dette sørgelige Udfald, Nødvendigheden af Forhandlingernes Offentlighed er en Sag der egentlig er udenfor Debat, men vi kunne kun beklage, at den jydske Stænderforsamling tæller 24 Medlemmer, der staae saa langt tilbage i politisk Oplysning, at Forhandlingernes Offentlighed efter deres Mening er saaafgjort skadelig, at der om dette Spørgsmaal ikke behøves at nedsættes Committee, og at af disse 24 ikke een Eneste har vovet at komme frem med sine Grunde. Derom ere vi overbeviste, at denne Mening ville disse 24 beholde for sig selv, og at Enhver, som kan finde nogen Satisfaction deri, vil kunne komme til af dette Resultat at hente et Argument for den roeskildske og jydske Forsamlings Forskjellighed i Anskuelser, hvis han iøvrigt vil begaae den Uretfærdighed at betragte disse aldeles anonyme 24ves Mening, som ikke have fremført nogen Grund, for et sandere Udtryk af den jydske Forsamlings Villie end de andre 24, hvoriblandt vi kjende de ovennævnte og ex amicis cognosce virum." – Vi kunne ved denne Leilighed ei undlade at befrygte, at der ved denne mærkværdige Afstemning, hvorved de anonyme 24 St. uden mindste Grunde modsatte sig det almene Folkeønske og Offentligheden, saare let af et saadant Resultat kunde lade sig hente Argumenter til Bestyrkelse for den Stemme, som for faa Aar tilbage offentligen vovede, at fremsætte den odiense Paastand, at Størstedelen af de jydske Bønderdeputerede ved Stænderforhandlingen i Viborg, kun vilde fungere som Stokkemænd, og som i Tilfælde samme Røst atter skulde hæve sig nu meget vanskeligere vilde bringes til Taushed og Tilbageviisning, da ethvert somhelst Modbeviis var udsat for Gjendrivelse. J Anledning af Forhandlingerne og Stændernes Forening i den jydske Stænderforsamling den 12te Juni 1838 bemærker Khvnsposten blandt Andet: "Det kan ikke undre Nogen, at den kongl. Commissarius med al sin Styrke udtaler sig derimod Forslaget er af saa indgribende Virkning, tilsigter en saa betydelig Forandring, at den, der er officio er det Bestaaendes Forsvarer, selvfølgelig maa bestride det, men det Sande og det Rette kunne grundlægge med saadanne Klippestykker, at ingensomhelst dialectisk Løftestang formaaer at rokke Bygningen. - Som et saadant Klippestykke nævne vi for Foreningen og imod Adskillelsen, først og fornemmelig, Bevarelsen af Rigets Eenhed og Enighed. Vi ere overbeviste om, at den til Held for Danmark, vel tildeels ogsaa som en Følge af vor Lidenhed, finder Sted i en Grad som i faa andre Lande, men lad os først begynde at opfostre Jalousiens og Splidagtighedens Dæmoner, lad os ret fremstille Kjøbenhavnismens fordærvelige og overveiende Jndflydelse, lad os vække de forglemte og bortdøde vesselske Taabeligheder og Jydedumhed, Jydekarrighed osv., lad os ved at kjæle for de smaae Særskiltheder og Provindsforskjelligheder skabe de store, hvorom ingen af Parterne tidligere have havt nogen Anelse, lad os endelig tænke os Jyderne paavirkede af antidanske Emissairer, efterat Gemytterne i Forveien ved ukloge Forholdsregler ere fjernede fra hinanden, og man vil da ikke i sin Forlegenhed for at finde Forskjelligheder, behøve at tage sin Tilflugt blandt Bissekræmmere og Natmændsfolk, der vil være Væsentligheder nok at tale om, og Enigheden, de smaae Kræfters eneste Værn, vil være igienkaldeligen tabt. Vi skulle her saameget mindre gaae ind paa en Droftelse af de øvrige Grunde for Foreningen og imod Adskillelsen, som Khvnsposten tidligere vidtløftigen har udtalt sig desangaaende, ligesaa lidt som paa den kgl. Deputerede Halds tre Grunde for Uhensigtsmæssigheden af at Foreningen for Tiden fandt Sted, hvilke, hvis de skulde sige noget, vilde tale imod Foreningen for bestandig, men een Yttring af den kongelige Commissarius kunne vi ikke forbigaae med Taushed. Efter at have bemærket, at de Fordele, som Kjøbenhavn fra flere Sider frembød som Forsamlingsted, snart vilde gjøre sig gieldende og at det var meget betænkeligt at stole paa en Bestemmelse om et andet Forsamlingsted, siger Commissarius: "Mindst var det at tænke paa, at de fælles Provindsialstænder skulde samles i Jylland og navnlig i Viborg." Det er muligt, at vi finde mere i denne Yttring end der er tilsigtet, men den forekommer os at pege hen paa smaalige egoistiske Hensyn, der ikke kunne komme i nogensomhelst Betragtning ved en Sag af den Vigtighed som nærværende, og at være skikket til at vække den Jalousiens Dæmon, som vi ere overbeviste om Jngen mere end Conferentsraad Ørsted vil holde nede. Smaalige personlige Hensyn ville, det haabe vi fast, ikke komme i Betragtning ved et Spørgsmaal som det om Stændernes Forening, hvoraf hele Danmark Fremtid afhænger, hvor hele Folket skuer hen til Viborg med ængstelig Forventning; thi Angest kan det vel vække at see, saavidt vi vide, Foreningens Modstandere udgjøre Pluralitet i Committeen, men ogsaa med tillidsfuld Fortrøstning og glad Haab til Forsvarernes Talent og Dygtighed, Jver og deres retfærdige Sag.