Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-10-25
Nogle udførlige Betragtninger i Kjøbenhavnsposten, der omhandle det Theema, om Jury-Jndretningen er at foretrække for Domstole, bestaaende af retslærde Dommere, har fra en Lovkyndig fremkaldt en Artikel i samme Blad, hvori han blandt Andet siger: Hvor gjerne jeg end indrømmer, at selve Juryindretningen udgjør et væsentligt Led i den Kjæde af Garantier, man har anseet for nødvendig i de Stater, man kalder constitutionelle, og en ligesaa nødvendig Bestanddeel af Folkefriheden i de Stater, man kalder Republiker, saa troer jeg dog, at vi hertillands, hvorledes man end dømmer om Folkets politiske Modenhed og det Udviklingstrin, det allerede indtager iblandt Europas civiliserede Stater, ere langtfra modne nok endnu til at forstaae og opfatte hele Gavnligheden og Betydningen af en Jndretning, hvoraf der for nærværende Tid saagodtsom intet Spor findes i Folket." – Juryindretningen hører unegtelig til eet af de sidste Stadier i det progressive constitutionelle Kongedømme, og selv i Norge med sin frie Forfatning har denne sande folkelige Jnstitution fundet saa liden Anerkjendelse, at man ikke har dristet sig til at indføre samme eller blot arbeide hen imod sammes Jndførelse, uagtet jeg ingensomhelst Tvivl nærer om, at den, maaskee endog om ikke lang Tid, vil blive indført der. Jeg er saaledes vel, og kan ikke andet end være, enig med Dem om, at Juryindretningen er en Tilbagevenden til de naturlige Retsforhold, en, fra et høiere Standpunct betragtet, fuldkomnere Udøvelse af Retspleien og en, under en større Udvikling og en fuldstændigere politisk Modenhed, nødvendig Realisation af Retsideen, men for Øieblikket og i den Stilling, Folkets Retsbevidsthed nu indtager, vilde det efter min fulde Overbeviisning være ikke alene misligt, men endog farligt for Retssikkerheden, om Juryindretningen i sin Heelhed blev indført hertillands. Hvad der derimod kan og efter min Formening ogsaa bør skee, er, at der gjøres indledende Skridt til at indføre denne Art af Retspleie, og at der arbeides hen imod det Maal, som vi bør stræbe efter at realisere, nemlig at gjøre Folket modent til at betragte Juryindretningen som en naturlig, velgjørende og med dets egne velforstaaede Jnteresser stemmende Jndretning. Et saadant Skridt, som meget let lod sig udføre, og det uden den allerringeste Fare for Retssikkerheden, er, at man lod Juryer paadømme politiske Lovovertrædelser og navnligen Trykkefribedssager. – En Retstilstand, hvorved Øvrighed og Domstole sættes i Activitet igjennem hele Aar, mener Forfatteren, trænger til Forandring. Trykkefrihedssager – siger han – saavelsom Sager angaaende politiske Forseelser i Almindelighed, trænge til en hurtig Afgjørelse, medens de Begivenheder endnu ere i frisk Minde, med hvilke den formeentlige Lovovertrædelse staaer i Forbindelse. De bør ikke afgjøres af retslærde Dommere, der under Paavirkning af Juristeriet, hvoraf de ere inddrukne, underkaste Sagerne en Bedømmelse, der kan være skarpsindig og retslærd nok, men dog, efter min Formening, ikke er, hvad den burde være; thi det, hvorpaa det i Trykkefrihedssager ene burde komme an, er ingenlunde, om visse Ord og Sætninger kunne med en mere udvidet eller indskrænket Fortolkning gives den eller den Mening, men kunom den incriminerede Artikel i sin Totaliteteller paa Grund afvisse deri bestemt udtalte Meninger gjør et saadant Jndtryk paa den af Juristeriet uhildede sunde Fornuft, at Forfatteren maa ansees at have krænket Statens, Religionens eller Sædelighedens Love. Der er imidlertid en anden Sag, – hedder det til Slutning - som jeg føler megen Fristelse til at tale et Alvors Ord i, en Sag, der nødvendigt maa opvække Folkets Deeltagelse, hvorledes man end bedømmer den og hvilketsomhelst Udfald den end maa erholde. Det er den mod Orla Lehmann i Anledning af hans paa Falster holdte Tale af Cancelliet anlagte Sag. Men da den allerede i længere Tid har været optaget til Doms ved Lands-Over- samt Hof- og Stadsretten, og kan ventes afgjort i denne Jnstants senest den 20de November og muligen een af de nærmest foregaaende Retsdage, saa skal jeg for Tiden afholde mig fra det, jeg i Anledning af samme kunde ønske at udtale mig om. Kun skal jeg tillade mig at bemærke, at jeg ikke antager, at Justitiarius i en Sag, hvor Vedkommendes politiske Troesbekjendelse nødvendigt maa influere paa Sagens Udfald, har ogsaa her villet udøve den af ham hidtil befulgte, men, saavidt jeg veed, ikke ved nogen Lov hjemlede Praris, selv og uden Medvirkning af Retten at udnævne de Mænd, der skulle afsige Dom i Sagen. Men selv om jeg skulde feile i min Formening om, at han i dette Tilfælde vilde opgive en Praxis, som han med en sjelden Fasthed har holdt paa, saa er det dog min fuldkomne Overbeviisning, at han vil med den største Samvittighedsfuldhed og fornødne Circumspection udøve en Myndighed, der strækker sig langt videre end man ved første Øiekast skulde ansee den for at gaae. Tiden vil vise om jeg har feilet, men den skal i ethvert Tilfælde ikke berøve mig min Tillid, til en Domstol, der hidtil har nydt en saa usvækket Agtelse hos Folket, at den, der uden Grund forringede samme ved sine overlagte Handlinger, vilde paadrage sig et tungt Ansvar. Af den af Foreningen til forladte Børns Frelse udstedte Beretning om sin Virksomhed, hvoraf vi forrige  meddeelte de væsentligste Resultater, erfares, med hvilket Held denne Forenings velgjørende Bestræbelser ere blevne kronede, og hvad Bestyrelsens ufortrødne Anstrængelser have virket. Naar man saaledes – efterat de unge Forbryderes Antal til stor Bekymring og Foruroligelse for Samfundet var tiltaget i den Grad, at de, der ved Politiretten i Qvinqvenniet 183034 bleve afstraffede, vare i Gjennemsnit aarligt 90. – nu seer, at Antallet af de afstraffede unge Forbrydere, fra 10 til 18 Aar, efterhaanden her er aftaget, og i de sidste to Aar kun har været 12 og 13: da troe vi, at der er grundet Haab om, at det tilsigtede Øiemed vil vorde opnaaet, og at der, til stor Beroligelse for vort Borgersamfund, vil blive sat Grændser for de Unges Fordærvelse. Men skal dette skee og blive af Varighed, skulle vi ikke atter spore en Tilbagegang, da er det paa høie Tid, at Medborgere baade i og udenfor Hovedstaden kraftigt understøtte Bestyrelsens Bestræbelser; vi kjende blandt vore velgjørende og gavnlige Jndretninger ikke mange, der fortjene i den Grad Medborgeres Opmærksomhed, som den her omtalte, og vi haabe derfor, at Enhver i sin Kreds vil søge at skaffe Bidrag til den, og ere overbeviste om, at man ikke vil undslaae sig for, efter Evne at yde sin Skjerv til et saa heldbringende Øiemed. Det er ogsaa verdslige som geistlige Consulenter, der gaae Vedkommende tilhaande ved Testamenters Affattelse, vi anmode om at henlede Opmærksomheden paa ommeldte Forening. For Tiden bestaaer Bestyrelsen, som modtager Bidrag til Foreningen, af Statsraad Brink-Seidelin, Conferentsraad Collin, Politiretsassessor A. L. Drewsen, Conferentsraad M. Lange, Contoirchef L. P. Larsen, Agent J. C. Lund, Justitsraad J. D. v. Osten, Bagermester Sager, Justitsraad Thiele og Conferentsraad H. C. Ørsted. (Efter Berl. Tid.)