Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-11-06
Jed 4de . agen den 6 Novemb. En Roqvelors Historie. Fortsættelse; (Sce. No. 44. Da jeg var allerede temmelig bereist, blev jeg snart bekiendt med mine Cammerader, og et Stykke Guld=Tresse, som imod sin Villie var kommen til at ligge under mig, fortolte mig forunderlige Tildragelser, som den siden sin Bortreise fra Spanien havde oplevet. Men en Fløiels Vest, som med Magt vilde paastaae, at de to allerede før paa en Gala=Dag havde været meget nær sammen, sagde den fast bestandig imod. Den roste sig af, at have været et levende Vidne til mange og store Hemmeligheder, som den have de seet. Jeg havde virkeligen, kundet erfare mange mærkværdige Begivenheder, dersom ikke Tressen og Vesten havde ligget i evig Trette om Personernes rette Navne. Vesten var særdeles ilde tilfreds med sin Skiebne. J, sagde den til Tressen, kan endnu en Gang giøre eders Lykke. I kan endnu nogen Tild pryde en fornemme Mands Hat, førende J bliver underkastet den Skiebne, at blive angreben af hans Lakeiers slette Hænder. Saa maa J brændes ud, og derpaa haver I Haab om, som Sølv i det mindste at kunne komme i et Etut. Min Lod er derimod allerede afgjort. Vor Mester vil endnu denne Vinter have mig paa i Kirken; men hvo veed, hvo der næste Vinter skal giøre Stats med mig for ringe Kiøb, Jeg haver hidindtil havt den Lykke at være i de fornemste Statsmænds Selskab, og jeg haver erfaret de største Hemmeligheder, over hvilke heele Europa er bleven sat i Forundring. Jeg haver mærket at disse Mænd ere i deres fortrolige Samqvem gandske andre Folk, end de vise sig offentligen. Nogle Draaber Nectar, som jeg gemeenligen, naar Glassene gik brav omkring, ogsaa fik at smaae, gave mig saadan Geist, at jeg meget lettere, end før, kunde forstaae de ubegribeligste Ting. Jeg var i siorten Dage en liden rund Maves Prydelse. Min Herre, blev af Nationen anseet som et Orakel. Men ig lærte ved saadanne Leiligheder at kiende ham bedre, og ieg mærkede at hans Siæl var endnu uendelig mindre end hans Krop, endskiønt den ogsaa kunde have faaet tre Gange Rum i en middelmaadig Mand. Ved Spil blev han snart hidsig, og naar han tabte over fire Gange, saa smed han gemeenligen sin spanske Paryk af Hovedet, Slog i Bordet, bandede forskrækkeligen, og skar med Tænderne, foer i Vrede hiem, og saavee, hans arme Kone, som altid tog imod ham med største Ømhed. Han stødte hende een Gang tilbage fra sig med Foden, og paa sit Kammer pryglede han sin Tiener ubarmhiertigen. Og dog regierte denne Mand hundrede andre, som i det mindste i smaae Ting vare fornuftigere end han. Jeg veed ikke hvorledes det siden er gaaet denne mærkværdige Vest. Jeg kom i en riig Lediggængers Huus, hvor ieg havde meget gode Dage. Jeg bragte den meeste Tiid hen i Rolighed paa hans Kammer. Thi i Regnvein gik han ikke ud, og i godt Veir var jeg ham for tung. Jeg gjorde ikkun et Par Reiser med ham til hans Gaard paa Landet, som dog ei varede længe; thi det var ham den for langsomt. Jeg hang ved Siden af et Par hundrede prægtig indbundne Bøger. Han havde arvet dem efter sin Broder, og beholdt dem blot til Stats. Min Herre, blev gemeenligen liggende i Sængen til Klokken 10. Han laae ofte heele halve Timer og med ubortvendte Øine saae paa mig eller paa min Fløiels Krave, eller han lod sig snart en, snart en anden Bog bringe paa Sængen. Dog haver jeg aldrig seet, at han haver læst nogen heel Side i en eneste af dem. Han lod dem snart falde af Hænderne paa sig, lukte Øinene sammen, og slumrede ind. Kammertieneren, havde altid en heel Time nok at giøre, med at faae den fornemme Byrde arbeidet ud af Sængen. Og naar han sad 1 sin Lenestoel, gispede han idelig og strakte sig, og spurgte hvad Nyt? Han var intet uden Søvn og Drøm. Thi leg haver utallige Gange hørt, at naar hans Betientere vare færdige med deres Bye=Nyheder, begyndte de forfra igien, uden at han mærkede det. Saa aldeles tankesløs var han Henimod Kl. 10 beqvemmede han sig med megen Møie til at tage nogle Drag af en Tobaks=Pibe, men den gik hvert Øieblik ud for ham, eller faldt ham af Munden. Derpaa kom hans Kone. Hendes Bestilling var at bringe ham hver Tasse til Munden. Fra Kl. 11 saae han ud af Vinduet, ubevægelig som en Parykblok, og jeg havde holdt ham for at have været død, dersom han ikke havde uophørligen spyttet paa et og det samme Sted. Undertiden raabte han en eller anden forbigaaende Bekiendter an, og spurgte, hvad godt Nyt, Endeligen blev ham ogsaa paa denne Maade Tiden for lang, og han lod sig derfor bringe ned i Haven. Men han kom snart op igien, og det var en Lykke for ham, naar det var de Dage, han fik Aviserne. Han lod sig en Side forelæse før Maaltidet; og da han ogsaa blev snart kied af at høre, saa gik han til Bord, og med de øvrige Blade blev Resten af Dagen tilbragt. De andre Dage var det desto slemmere at være hos ham. Han klagede uophørligen at han ingen Fornøielse kunde have, og spurgte hvor mange Klokken var Hans Tandstikker var eene paa lykkelig, endnu saa løsligen at give ham noget at bestille. Thi det var ikke mueligt at formaae ham til at ride, eller kiøre ud. Dette er i Korthed min Herres heele Levnets Løb. Thi han gjorde den ene Dag ikke andet, end den anden. Og dog hørte ieg, at han i et Vers til hans Geburtsdag, som stod i Bibliotheket prægtig indbundet i Fløiel, var bleven høiligen rost for sine Fortienester.