Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-05-10
Moreaus herlige Seire bidroge vel meest til den saa uventede fredelige Nærmelse mellem Frankrig og alle europæiske Magter. Freden i Luneville blev sluttet den 9 Febr. 1809, paa østerrigsk Side ved Grev Cobenzl, og paa fransk Side ved Joseph Buonaparte. J Paris gjorde dens offentlige Kundgjørelse intet synderligt stort Jndtryk, Man raabte hverken leve Republiken eller leve Buonaparte, Formodentlig indsaae vel allerede de fleste, at denne Fred ikke vilde være af Varighed, og at Buonaparte higede efter et ganske andet Maal. Hændelsen med Helvedsmaskinen havde ganske forandret Forholdet imellem ham og Folket. Man forudsaae tydelig, at der ovenpaa dette Slag, som havde drevet den første Consul tilbage i sin Borgs Jnderste, og ganske omstemt de Franske, maatte følge store Begivenheder. Ogsaa med Neapel, Portugal og adskillige tydske Fyrster blev nu sluttet en saakaldt Fred. Fredsunderhandleren i Luneville, Joseph Buonaparte, mæglede ogsaa i Spanien Freden med Portugal. Hans Umage blev ikke ubelønnet. Han kom tilbage med en Formue af Millioner, efterat han havde skaffet indsat hiin unge Prinds til Konge af Hetrurien, og faaet Storhertugen af Toscana til at give denne sine florentinske Lande. Mildere havde Lykken vel endnu neppe tilsmillet nogen Privatmand, der end ikke havde sine krigerske Gaver at takke for sin Ophøielse, thi adskillige Aar i Forveien skal Joseph Buonaparte ikke have været andet end en Skriver hos en Sagfører i Ajaccio. - Man arbeidede nu alt mere og meere paa at udslette hvert Spor af den forhen i alle Proclamationer til de italienske Folkeslag saa høit anpriste Republicanisme, og arbeidede kun paa at bringe Alting i nærmere Berørelse med den gamle monarkiske Regjerings Sæder og Vedtægter. Den 14 Julii, paa hvilken Dag man hidtil siden 12 Aar havde festligholdt Bastillens Ødelæggelse, blev bestemt til Fredsfesten. Jstedetfor den store Marsplads, hvor de republiganske Fester hidtil holdtes, valgtes de elnsæiske Marker, hvor man i Monarkiets Dage pleiede at forlyste Folket; istedet for Frihedstemplet paa Marsmarken havde man opført et aabent zirligt Søile tempel, hvor Musikconservatoriet opførte en Concert, der lignede den, man pleiede at give i Thuillerierne paa den hellige Ludvigsdag; kort, alle de forrige republicanske Lege og Forlystelser havde faaet saa at sige en consularisk Skikkelse; men Folket var intet mindre end muntert. Buonaparte i den store Consularcostume og omgiven af et talrigt og glimrende Militaire, var med sin Familie Aftenen i Forveien i Theatre francais, hvor man, efter gammel Skik, ligesom i alle øvrige Skuespilhuse, gav frie Forestillinger for Folket. Men i Forlyster ne paa de elysæiske Marker tog Førsteconsulen og hans Familie ingen Deel. - Keiser Poul, som allerede rustede sig mod ham, søgte Buonaparte at formilde ved at tilbagesende ham 700 russiske Fanger nyklædte og nybevæbnede, og den 8 Oct. 180. sluttede den russiske Monark Fred med Frankrig. Engelland stod nu næsten ene tilbage paa Kamppladsen, og, presset fra adskillige Sider, sluttede det nu ogsaa Fred med Consulen. - Efterat man havde sørget for den indre Ordens Tilveiebringelse ved at ansætte Præfecter, Underpræfecter, 3000 Fredsdommere, et Gensd' armerie, der traadte i den forrige Marschausees Sted, Specialtribunaler, søgte man nu tillige at indføre en herskende Religion. Journalister og Bladskrivere med deres Tilhængere forberedte Gemyterne paa den catholske Religion. Abbe Geoffroi, en bekjendt, Skraaler, der forenede nogen Vittighed med Ondskab, gjorde sig, som Udgiver af Journal des debats, al muelig Umage for at giøre Frankrigs bedste Hoveder fra det forrige Aarhundredes sidste Halvdeel mistænkelige og foragtede, søgte med en Tartuffes Hyklerie, at godtgjøre, at de alle forsætlig og overenstemmende havde virket til at undergrave al ægte Moral og gode Sæder, al Gudsfrygt og Lydighed mod Øvrigheden. Hans Pile var især rettede mod Voltaire og Roussean. Selv den gamle Laharpe, han, som havde skrevet en bekjendt Lovtale over Voltaire, han, som i Begyndelsen af Revolutionen var Voltaires ivrigste Tilhænger, istemte ligeledes Fordømmelsesskraalet over denne sin fordums Lærer, som Eftersnakkere siden i andre Lande kaldte det gamle Skarn i Ferne. Hykleres Tal forøgede sig nu med hver Dag, og ligesom man fra alle Sider sammenslæbte Bestanddele til den ny Keisertrone, der, lig det babyloniske Taarn, skulde naae til Himlen, men lige som dette standsede midt under Bygninger, saaledes bragte man nu alskens Materialier sammen, for at opføre den catholske Religions Tempel med alle Attributer og Prydelser. Et Concordat blev i Forening med den paa den Tid kun lidet betydende Pave, færdig, og et foregivet almindeligt Nationalønske skulde derved været opfyldt. Man maa indrømme, at Buonapartes Politik kunde være saare godt tjent med en Religion, hvis første Bud er ubetinget Lydighed og Underkastelse *). Ogsaa en ny borgerlig Lov blev nu udarbeidet, efter mange Forberedelser og Raadførsler; den blev snart almindelig indført i Frankrig, og en Tid derefter endog i de af dette Rige afhængige tydske Lande. Endnu stod tilbage at rense det lovgivende Corps for saadanne Medlemmer, der ikke vare efter Forsteconsulens Sind. Ved den første Udnævnelse af en Femtedeel af Lovgivere i begge Corps, bleve efter den første Consuls Forslag og Ønske, tyve Lemmer udstødte af Tribunatet og tredsindstyve af Senatet, fordi de havde været alt for frimodige i deres Yttringer. J deres Sted valgtes Mænd, der forstode bedre at føje sig efter Consulens Tykke. Denne Frem Sandheden skylder man her at sige, at uagter Buonaparte gjorde den catholske Religion til den herskende, saa tillod han dog fuldkommen Religions- og Samvittighedsfrihed i sine vidtløftige Stater. Alle Religionsbekjendere uden Forskjel havde lige Adgang til alle Embeder og Værdigheder, og selv en Neger fandt her ved sine Talenter Leilighed til at opsvinge sig til General.