Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-03-20
Den forskrækkede unge Dame faldt om i den Gamles Arm. Denne spurgte: hvo er De, En Student. – Af Adel?" – Nei. Hun gjorde et Kast med Hovedet, sagde koldt: Vi takke Dem, og trak den unge Pige med sig; men Helene vendte sig om, gav mig en Rose, og lagde, med et sielfuldt Blik, der aldrig vil gaae mig af Minde, Haanden paa Hjertet. Da de kom til Vognen, stege de hurtigen ind i den, og nu gik det i fuldt Trav. Jeg spurgte hos Gjestgiveren om hvo disse reisende Damer vare; han vidste intet. Jeg spurgte Klokkeren. Ei heller han kunde give mig nogen Oplysning. Forsvunden var den skjønne Pige, blot hendes Englebillede blev tilbage i mit Hjerte; og Rosen i min Besiddelse. Mismodig lod jeg min Hest føre frem; Jeg vilde hverken spise eller drikke hos Gjestgiveren, hvis Nysgierrighed jeg havde gjort Regning paa Da jeg steg til Hest gjorde jeg endnu et Forsøg, paa at erfare noget hos Gaardskarlen; og han vidste virkeligen noget mere end de Andre. Herskabets Kudsk havde nemlig sagt ham, at Reisen gik til det sydlige Tydskland. Derhen kunde jeg ikke følge dem. Min Moder ventede med Længsel min Hjemkomst. Jeg fandt hende syg. Lægen, som jeg spurgte om hendes Tilstand, gav mig kun liden Trøst, og yttrede at hun havde sandsynligen kun en kort Tid tilbage. Hun blev Dag for Dag svagere. Der syntes ogsaa at ligge hende noget svært paa Hjertet: Man kunde mærke, at der var en Hemmelighed, som hun ligesaa ugjerne vilde aabenbare som tage med sig i Graven. Engang blev jeg ud paa Natten vækket og kaldet til hende. Kiere Søn, sagde hun, Følelsen, af den nærmende Død aftvinger mig en smertelig Tilstaaelse. Dit rette Navn er ikke Walland, som du stedse er kaldt med. Du er en naturlig Søn af en Mand af Stand, hvis Rigdom du vil kunne slutte dig til af denne Ring." - Hun aabnede et lidet Futteral og vedblev saaledes: "Denne Ring, hvis Værd vist kan sættes til 1000 Daler, betroede din Fader mig, for at den engang i Tiden skulde tjene til, at du kunde blive erkjendt for hans Søn. Han er Greve – vedblev hun; et Stikflod, betog hende Mælet, førend hun fik sagt mere. Ved Gebærder gav hun mig at forstaae, at hun vilde skrive; men i det jeg rækkede hende en Skrivetavle blegnede hun og døde. Hendes Død rystede mig dobbelt; da Tabet af en om inderlig elsket Moder var forbundet med at et Lys, som syntes at glimte frem, der kunde have Indflydelse paa min Fremtid, derved pludselig igjen forsvandt. Da jeg var bleven roligere blev det min Beslutning, at ville opsøge min Fader. Jeg havde iblandt min Moders Papirer fundet det Brev, hvori Erindringsringen var sendt hende; men Navnet under Brevet var skrevet med en saa flygtig Haand og et saadant Sving, at jeg ikke kunde udfinde det. Derved laae en Pung med Penge; og disse satte mig istand til at kunne foretage en Reise, og kjøbe mig i den Hensigt en Ridehest. Min Moder var, da hun ægtede min Stedfader, kommen med mig fra det sydlige Tydskland; deraf sluttede jeg, at min Fader maatte der have sin Bopæl, og det blev mig nu dobbelt kjert at drage didhen, da jeg paa dette mit Riddertog kunde maaskee haabe tillige at finde Helene. J dette glade Haab stilede jeg min Cours mod Syd, og red fra Slot til Slot, hvor der boede en Greve, som efter Alderen kunde være min Fader. Jeg meldte mig som en Mand, der havde en kostbar Ring at sælge. Allevegne fandt jeg Adgang, men jeg ønede ikke paa noget af de grevelige Ansigter mindste Spor til Forandring, naar Ringen blev foreviist. For at være sikker paa at beholde min Ring begierte jeg allevegne fire tusinde Daler for den; og saaledes gik Handelen stedse overstyr. Efter Helene forskede jeg forgjeves. Hin kjere Rose var min dyrebareste Eiendom, som jeg stedse har hos mig i min Brevtaske, og kyssede saa ofte og saa gjerne, at jeg omsider maatte nægte mig den Glæde, for ikke ganske at ødelægge den. Efterat have saaledes reist i et Par Uger paa kryds og paa tverts, traf jeg i en Gjestgivergaard, hvor jeg blev Natten over, en ung Mand som kaldte sig Richard, og ligeledes gjorde en Reise til Hest. Vi fandt Behag i hinandens Selskab, og bleve enige om at lade vore Heste udhvile den følgende Dag, og at fornøje os paa Vandringer i den skjønne Egn. Vi drak om Aftenen et fortrefseligt Glas Viin, og jeg blev under Samtalen en ubesindig Sladderhank. Jeg fortalte nemlig min grevelige Herkomst, viiste ham Ringen, og betroede ham en Maade hvorpaa jeg haabede at faae opdaget min Fader. Vi havde en Deel Spøg i den Anledning, og gik glade til Sengs. Næste Morgen Klokken 4 vækkede Solen mig; jeg opfordrede min Stuekammerat til at gjøre en Spadseretour med mig, men han havde mere Lyst til at blive i Sengen, og sagde at han vilde sove endnu et Par Timers Tid. "Syvsover", sagde jeg, og gik allene. Jeg besteeg et Bjerg, og forlystede mit Øie ved de paradisiske Egne omkring den neden under flydende Rhinstrøm. Da jeg saaledes ret inderligen havde frydet mig indtil Kl. 7 gik jeg tilbage til Vertshuset. Verten kom mig imøde med Stuenøglen og sagde: at Hr. Richard var reden ud, og kom ikke tilbage førend Middag. Jeg studsede, anede intet godt og ilede hen til vort fælleds Kammer. Der var ikke mindste Spor tilbage af Hr. Richard. Hans hele Bagage havde han taget med sig; og min faderlige Ring var tillige fulgt. Bestyrtet lod jeg min Hest sadle, og satte i fuld Gallop efter Tyven; men hans Forspring var for stort, jeg tog maaskee endog feil af den Vei han havde taget; kort sagt, jeg fandt ham ikke, og han kom, som man let kan vide, ikke tilbage. Nu maatte jeg opgive Haabet om at faae min Fader opdaget, ligesom Lykken ikke heller syntes at være mig gunstig i at faae opdaget Helene. Om Eftermiddagen besluttede jeg mig derfor til at begive mig paa Tilbagereisen. Jeg sad allerede til Hest med Ansigtet mod Norden, og dog vendte jeg jevnligen Ansigtet mod Syd, for at kaste et Skilsmisseblik til Helene. Ved et saadant Tilbageblik faldt et afsides liggende venligt Bjerg mig i Øinene, og en Stemme, syntes at byde mig at ride derhen. Da jeg kom paa Toppen af Bjerget, ønede jeg lige over for et mindre Bjerg med et anseeligt Slot, og nede i Dalen laae en liden vakker By, hvis yderste Bygninger og Haver berørte Foden af begge disse Bjerge. Henimod Siden, dog temmeligen nærved min Standpunkt udbredte sig en behagelig med Træer og Stakitværk omgiven Eng. Mine Øine faldt især paa denne, da jeg her saae to tykke Mænd, som syntes at være temmeligen beskjenkede, forfølge med Latter og tunge Fjed et ungt Fruentimmer der stedse undveg dem. Hun var af Figur som Helene, og jeg jagede saa meget mere over Hals og Hoved ned af Bjerget, for at beskytte hende mod Overlast. Da jeg kom nærmere saae jeg rigtig nok, at jeg havde taget feil; dog Pigen var meget smuk, og den dumme Kaadhed af begge de paatrængende Herrer mishagede mig saa meget mere, som deres Opførsel allermindst passede sig til den Alder af omtrent halvhundrede Aar de havde, og til deres stive Klædedragt med Haarpung og Kaarde. De gabede vel, da jeg i fuld Galop satte hen imod dem, men fortsatte strax igjen deres ublu Jagt efter Pigen. Jeg steg ned af Hesten, overgav den til en tjenstfærdig Dreng, som kom til, og ilede til den nærmeste Aabning af Stakittet. Her stod en vanskabt Dverg i gammel tydsk Dragt, som klappede i Hænderne, fordi de vellystige Fauner netop havde faaet grebet den unge Pige, og hver fra sin Side kæmpede med hende om Kys. Den fæl Vanskabning syntes at ville forhindre mig Indgangen, men jeg stødte ham til Side, gik raskt løs paa begge de tykke Mænd, og sagde: "Stille, mine Herrer, et Kys er en frivillig Gunst, som ingen ædel Mand søger at tiltvinge sig. Begge stode som forstenede. Pigen undslap dem, gjorde mig en Compliment, og søgte at komme bort. Jeg bød hende min Arm; hun tog imod den. De Tykke og Dvergen udbrød vexelviis imod mig i Skjeldsord og Latter. Hvo ere disse ubehøvlede Herrer, spurgte jeg sagte. – "Begge, sagde Pigen, staae i Fyrsten af Arenhalms Tjeneste, som her i denne Egn besidder anselige Godser, og denne lille By; hisset seer De hans Slot, der boer han med en stor Hofstat, hvortil disse Herrer høre. Den tykkeste af dem er Kapelmester, den anden Livlæge. Over gen, som ogsaa har hjemme der, drager bestandig efter disse to Herrer, naar de streife omkring forat drive deres Uvæsen; jeg var gaaet herud for Ro at læse Schillers Maria Stuart; uhældigviis mødte jeg dem her, det havde været bedre om jeg var bleven hjemme." Saaledes talede Pigen med den yndigste Stemme, og med en godmodig Venlighed, som endnu mere forskjønnede hendes indtagende Ansigt. Jeg glædede mig ret inderligt over hendes behagelige Væsen, og det fortrød mig slet ikke, at jeg havde taget Vejen over Bjerget. Vi kom til Byen. Pigen stod stille ved en meget smuk Gaard, og sagde: "Her er jeg hjemme. Min Fader, som er Præst her paa Stedet, vil glæde sig over at kunne takke Dem for den Beskyttelse De har viist mig.