Jyllandsposten, 1838-08-27
J Christian den 4des Dage og længere tilbage i Tiden hæftede jo vel paa denne Stand, ligesom en Slags Foragt eller Ringeagt, hvortil maaskee enkelte slette Jndividers Opførsel meget kan have bidraget, eller muligen og, at man i hine Tider nøiedes med de sletteste Subjecter af Samfundet til hine Posters Besættelse; men hvad enten dette eller hiint har været Tilfældet, burde denne Misgunst eller Animositet mod en heel Stand, forlængst være forsvundet, da der nu er og fremdeles bliver bedre sørget for, at duelige og retskafne Mænd komme til at beklæde Sagfører-Embederne, og siden disse ikke mindre end andre Embeder, ere af indgribende Vigtighed og høi Betydning for Staten, og dens Jndvaanere. Er det nu saaledes en Sandhed, at Sagfører-Embedet stifter Nytte, og at den som dertil beskikkes ei alene maa anvende Tid og Penge til at erhverve de, til rettelig at forestaae samme, nødvendige Kundskaber, men endog opoffre en lang Række af Aar og sine bedste og kraftigste Levedage i Andres private Tjeneste, forinden han selv kan opnaae en selvstændig Stilling, saa synes det stemmende med Billighed og Retfærdighed, at hans Ansættelse som Sagfører og Fremtræden i Livet som selvstændig Mand, ikke burde være formørket af de sørgeligste Udsigter, til nødvendigt og fornødent tarveligt Udkomme for sig og Sine, samt at den nævnte Misgunst og Anmositet, nu ei længere burde have Jndflydelse paa hans Skjæbne. Man vilde maaskee hertil svare og indvende: Staten har Embedsmænd og Pensionister nok foruden, at lønne og underholde; den har og, efter sin Størrelse, en meget betydelig Landmilitair=Magt at holde vedlige, en betydelig og kostbar Marine, og meget andet der tærer paa dens bedste Kræfter og dens Borgeres forenede Anstrængelser, for at kunne udrede alt dette; og hvorledes skulde den da endnu kunne overkomme, at skabe nye Lønninger og ophobe Byrder paa Byrder, hvormed den alt er noksom belemret, paa en Tid, hvor man tvertimod finder Besparelser uundgaaelig nødvendige og det gjennemgribende Besparelser, for at bringe Ligevægt i Jndtægter og Udgifter, og for endelig en Gang at faae Statsgielden, om muligt, formindsket og betalt. Jeg maa tilstaae, at alt dette fortjener den nøieste og alvorligste Overveielse, samt hurtige, til Øiemedet, svarende Forholdsregler, og jeg vilde i Betragtning heraf, hvis jeg havde nogen Stemme, ingenlunde tilraade Forbedring, hverken i Sagførernes eller Andres Kaar, naar saadant kun kunde skee ved at bebyrde de noksom trykkede Finantser, med nye og forhen ukjendte Lønninger. Men der gives andre Hielpekilder i Staten, end Finantserne, som kunde benyttes til Sagførernes Kaars Forbedring, eller Midler, som kunde bruges, uden Andres Skade. Naar t. Ex. Sagførerne bleve tilstaaede udelukkende Ret til at arbeide i deres Fag, vare de hjulpne, og kunde have anstændigt Udkomme; men en saadan Ret have de ikke; thi Enhver som finder for godt, agerer Sagfører, eller dog i alt Fald, giver sig af med at skrive Ansøgninger, Skjøder, Gjeldsbreve og andre juridiske Documenter, uden dog altid rigtigt at forstaae sligt, og paa denne Maade tage de ligefrem Brødet af Munden paa den stakkels forarmede Sagfører, hvis bedste og sikkreste Fortjeneste dette Arbeide, er og burde være. Paa Sagføreren har man derimod lagt betydelige Byrder; han skal sætte i Enkekassen, betale Bestillings=Gebyhr for den blotte Tilladelse, at fortjene sit Brød, om han kan; han skal forsvare den Fattige og Uformuende, hvis Sagers Udførelse ere ham paalagte mod en ringe Godtgjørelse, der langtfra ikke staaer i Forhold til hans Arbeide, Reiser og Besværligheder; han skal ligemaade udføre offentlige og criminelle Sager, og han er ved dette og meere kommet i et fjendtligt Forhold til Dommeren, hvis Arvefiende han kan ansees at være, dog vel at mærke, kun den partiske og eensidige Dommers, thi ogsaa disse kan vel findes, skjøndt deres Stilling altid er mere magelig og mindre byrdefuld end Sagførerens, og derfor mindre burde ventes. Vender man nu Blikket fra Sagførerstanden, til Laugsvæsenet og den derom bestaaende Lovgivning, finde vi strax strænge Forbud mod Jndgreb i Laugenes Rettigheder og Straf for Overtrædelse af denne Lovgivning, skjøndt der maaskee endogsaa uden for Laugene findes Personer, der kunne præstere gode Varer og godt Arbeide. Jkke er det Jndsenderens Hensigt, at sammenstille denne Corporation med Sagførerstanden, hvilket ei heller saa gandske godt passer sig, men blot at vise de gieldende Principer, og hvorvidt disse, i de flere Genre i Statsmaskinen, have taget en Retning, man sikkert ikke har tænkt eller gjort Regning paa. Men naar nu et Lovbud emanerede, som i Lighed med Lovene og Laugsvæsenet, der vel endogsaa her kunde findes meget hensigtsmæssige, forbød alle Uvedkommende, i fjerneste Maade at befatte sig med juridiske Sager, og Documenters Affattelse, og dette Arbeide udelukkende blev overdraget Sagførerne, som derpaa have Bestalling, mod en vis Betaling, efter Documenternes Vigtighed, der skulde paategnes disse, og ikke, under passende Straf, maatte overskrides, saa erholdt Sagføreren derved en sikker og for hans Subsistence nødvendig Jndtægt, uden at Staten desformedelst blev bebyrdet med Udgifter og uden at Nogen derved i mindste Maade tabte eller blev forurettet. Ved en saadan Lovgivning vandtes derimod det Gode, at vedkommende Parter erholdt Betryggelse for at deres Documenter bleve lovformelig skrevne, hvorved mange kostbare og indviklede Processer kunde undgaaes; thi man mangler ikke Exempler paa, at Forsømmelser og Ukyndighed heri have bragt Mange til Bettelstaven. Beklageligt var det derfor, at vor jydske Stænderforsamling ei fandt sig tilskyndet til at gaae ind paa det af Kammerraad Christensen oplæste Forslag om Forbedring i Underretsprocuratorernes Kaar, som der mod med stor Majoritet blev afviist, ligesom at Asses for With derved fandt sig bevæget til at tilbagetage de mange Andragender, som i denne Anledning fra saamange Sider bleve indsendte. Vi maa nu haabe at denne Sag maa finde bedre Indgang hiinsides Belterne, da sikkerlig vigtige Grunde tale for dens Fremme. Om Forbedring i Landsbyeskolelærernes Kaar. At hertil i vore Tider, og navnlig ved Anordning for Skolevæsenet af 1814, er virket meget betydeligt, er umodsigeligt. Men det er ligesaa vist, at Mangfoldige savne meer eller mindre af den som almindeligt Norm bestemte Jndtægt; hvad enten nu dette hidrører fra Districternes forskjellige Størrelse, Beboernes Mængde, deres Formues Tilstand, osv.; eller maaskee tillige fra de forskjellige Skolecommissioners og Directioners forskjellige Anskuelser og Jndstillinger. Det er imidlertid derhos factisk, at selv mange af dem, der nyde de høieste bestemte Jndtægter som Lovgivningen tillader, med mindre de derhos have ualmindelig gode Kirke-Jndtægter eller ere i Besiddelse af privat Formue, have ingen eller dog kun liden Familie eller og andre heldige Omstændigheder, bidrage til deres Vilkaars Forbedring, trykkes af Næringssorger. At iværksætte denne Forbedring ved nye Paalæg og Forøgelse af Landbeboernes Udgifter, vilde hverken være billigt eller tilraadeligt; men det forekommer os dog, at der kunde tilbyde sig et Middel langt mindre ubilligt og derhos lettere at udføre.