Berlingske Tidende, 1836-09-29
Flere gartnerkyndige Landmænd, med hvilke jeg har talt om disse fyenske Markhegn, give mig Ret, men de spørge: "hvorfra de vel skulle faae de unge Hvidtornsplanter, da de saa yderst sjeldent, findes i deres Skov parter." – og, "forskrive dem langveis fra mene de er bekosteligt og kan man desuden ikke vel være bekjendt" og heri have de Ret; men hvorfor ville ikke de selv eller en anden Gartner ved de større Haver, især paa Landet, Skolelærere, Huusmænd a. anlægge Planteskoler, hvilke man her i Fyen skal have ondt ved, saare enkelte Steder undtagne, at opdage, ikke mindre for Frugt end Hegningstræer og Buskvæxter, saa at Mange ofte ikke ere i liden Forlegenhed for Alt det man ikke finder i Skoven. At man ved et Par i de senere Aar her ved Byen anlagte Haver ikke har kunne opspørge andre end nogle 12 til 16, ja maaskee 20 Aars gl. fra Landet, bragte, højstammede Frugttræer, i den gammeldags tætte Krone, istedetfor i Vifte- eller anden passende Form, naar undtages nogle enkelte hensigtsmæssige fra Hofmannsgave, synes at afgive ligesaameget Beviis for Mangel paa Afsætning, som paa Plantager; men, blev ikkun flere anlagte og bekjendte i Landet, og Priserne ikke for høje, vilde Folk nok blive afvendte fra at behielpe sig med vilde Frugttræer, man saa ofte seer, især hos Bønder, eller befatte sig med at pode dem selv istedetfor den ikke almindelig bekjendte fuldkommere Copulering, som den duelige Gartner altid foretrækker, eller med hvad Andet man i Nærheden kan bekomme til Plantning. J Aalborg, saa langt nordlig, har jeg derimod for flere Aar siden seet Planteskoler af alle mulige Sorter forædlede Frugttræer, Hegn og Ziirplanter af Omfang, at man dermed kunde forsyne mange Anlæg, ikkun som sagt, ingensinde Hvidtornsplanten. Om hvorfra nu forresten Saabærrene til denne Buskvært (der burde være den eneste man brugte til Hegningsvolde paa alle de Steder, hvor Jorbunden ikke enten er alt for høi, mager, eller sid 2: tørvagtig) skulle erholdes, kan der paa flere Steder end i Skovegnen ingen Spørgsmaal være, da Hvidtornen er saa almindelig og Bærrene de fleste Efteraar gives i Tøndeviis, og lad der nu endog, ved det de ligge længe i Jorden og voxe langsomt, fra først af hengaae fem til sex Aar for de kunne optages og sælges, til Udplantning, vil denne Jndustri dog vist alligevel kunne betale sig baade til eget Brug og til Salg for en moderat Betaling, naar Folk først ret fik Sands derfor og Planteurerne ikkun ikke formeget ville betragte Sagen. med Hensyn til den øjeblikkelige Fordeel, men tillige see hen til den fremtidige, hvilket Manges Formuesomstændigheder nok vil tilstede; ligsom Kjøberen, ved at bestemme sig for Hvidtornsplantningen, ogsaa bør betænke, at gaaer der endog adskillige Aar hen, førend de kunne vente Hækken af den Beskaffenhed, at den kan afgive tilbørligt Hegn, faae de omsider et Hegn, som kan vare henimod et Aarhundrede, om ei derover – et Hegn, som staaer lige godt i flere Menneskealdere, og saaledes maa forøge Ejendommens Værd i Kjøb og Salg. Som Modgrund bemærker man, at Bonden som oftest maa have en Tophugst at gjærde med, den man mener han maa have fra de levende Gjærder; men, uden at tale om, at mangfoldige have Skovlodder, hvilke man, forsaavidt de ikke bruges til Andet end Gjærdsel, dog hellere maatte ønske opryddede til Agerland, hvori dette kan hugges, bortfalder jo Nødvendigheden alt eftersom man mere og meere beplantede Digerne, overalt hvor Localiteten tillod det, med levende Gjærder, som paa de fleste Steder vilde kunne skee; thi, vil Hvid tornen end ikke lykkes, have vi mange andre Værter baade for den høiere og lavere Beliggenhed og al Slags Jordbund, og naar Hvidtørnshækken stedse bliver holdt under Saxen og ingensinde tilladt at blive synderlig høiere end anført sex til otte Qvarteer, ville saadanne levende Gjærder medføre stor Nytte, ei alene som Hegn om Korn- og Græsmarker for tamme Dyr, men endog til Beskyttelse imod skadelige Vinde, hvorimod, saaledes som Hegnene nu befindes, man som oftest baade skader Vegetationen i sammes Nærhed og ikke mindre de mangfoldige Biveje i Gyderne imellem dem, ja selv ofte Landevejene, idet de udelukke Sol og Vind, saa at man allevegne strax sporer de skadeligste Virkninger deraf, hvor man tillader Plantningen at raade sig selv eller stige saa højt i Veiret og ud til Siderne som den vil; ligesom om man endog et enkelt Sted skulde have Mangel paa Tørv til Brødbagning a. og derfor vilde beholde Hugsten paa de levende Gjærder, som oftest enten har Lyng og Enebærriis eller Raps, Ærte-Foder &c. i Mængde dertil; men hvad de tvende sidste Sorter derimod angaae, seer man dem almindelig at blive opbrændt i Dynger, paa en Maade, hvorved Nytten bliver saare ubetydelig, eller henslængt ved Gaarden omkring Husene eller i Gyderne, for at faae det i en Tilstand, at det kan være tjenlig til at blande i Møddingen eller udføre paa Ageren, hvorom jeg har udtalt mig heri Bladet Nr. 167 og 68 for d. A. Overalt – jeg gjentager det – Sagen hvorom her tales, kan eller bør vist aldrig være nogen Landmand ligegyldig; men som det nu i Almindelighed gaaer heri Fyen, iler man om Foraaret af alle Kræfter med at faae optærsket, vel ikke uden al Nytte for Kornet, da Rotter og Muus, naar de paa den Tid have født deres Yngel, altid ere værst til at skade, men til endnu langt større Skade for Straaet som Fødemiddel for Kreaturene, ved det det derved tørres alt formeget; ene og alene for at man kan komme til det høist betydelige Arbejde man nu har ved Diger og Gjærder, for Foraarspløining og øvrige Markarbejde begynder, da dette ellers derved let forsinkes. Paa de Steder i Jylland, hvor man intet Hegningsarbeide har – i hvor meget mindre dette erat anbefale - passer man derimod nøjagtig, at Kreaturene daglig fødes som man siger: "lige fra Pleilen. Men begge Dele, baade Hegningsarbeidet og en successiv Tærkning, kan heel vel forenes, naar alle Hegn vare beplantede med levende Hækker paa alle de Steder, hvor det med Nytte lader sig gjøre (i rødt, især jernholdigt eller altfor løst Sand, udsat for alle Vinde &c., hvor stundom endog Diger vanskelig kunne staae, undtagen), da Landmanden, efterat have efterseet fine, som jeg ønsker, lave Diger eller Jordvolde, i faa Dage vilde kunne udrette ligesaameget med sin Havesax paa Hækken som nu i Uger med Øxe, Spade, Heste og Vogn &c. ved de saa mangfoldige Gjærder og det betydelige Eftersyn, de stedfindende ufuldkomne Hegn maae have Siden jeg talte om Vegetationen i det nordlige Jylland, tillader jeg mig at anføre et mærkeligt Exempel. Da vor allernaadigste Konge for endeel Aar siden (veed jeg ret) første Gang var i Skagen, skal han have spiist de første modne Kirsebær i denne Sommer fra senere afdøde Cancelliraad Byfoged Lunds, i denne rundt omgivne klitbakkede, stedmoderlige Egn, paafaldende smukke Have, efter hvad der blev sagt, plukkede Allerhøistsamme endog selv nogle endnu af Espalietræerne. Nu vel sandt, Aarsagen til denne tidligere Modenhed her, imod i de sydligere Egne, maa vistnok søges, foruden i det Hegn, Cancelliraaden deels ved Bygningerne og tildeels ved et højt Plankeværk havde fremvirket, hvilket man selv følgelig kan have ligesaa godt andre Steder, tillige i den Omstændighed, at Solen virker hurtigere paa det saltholdige Klitsand efterat der ved Gjødning er fremvirket Muld deri, end om det havde været en anden Jordbund; imidlertid seer man dog heraf, at hvormeget Vanskelighederne ofte trodse Menneskets Flid, ere de ikke altid uovervindelige. Vilde Alle endog blot virke ved Plantning, hvor Naturen ligesom selv frembyder sig dertil, f. Ex. bag Bakker, som beskytte for Vesten- og Nordenvinde, hvilket ikke i Skagen var Tilfældet, og vælge de af saa mangfoldige Væxter vi kjende, som vare meest skikkede efter Jordbundens og Klimatets Beskaffenhed, da skulle vi vist faae langt flere Væxter, at see i meer eller mindre frodig Vegetation, til Gavn, og Pryd for Øjet, end der nu findes paa de fleste Steder overalt i Landet. Maa endogsaa Skoven ofte af Nødvendighed, dog meere i andre Lande end hos os, opryddes og vige for Agricultur og Folkeformerelse, bør man dog ligesaavel tænke sig Grændser herfor, som man igjen bør plante, ei alene hvor det uden Hinder for Korn productionen, men endog til Gavn for denne og saameget Andet, lader sig gjøre; men at dette, desværre, ikke just altid skeer heri Danmark, vil vist Enhver, der har nogen Kjendskab til Landet, indrømme. Og, planter man nu endog stundom et eller andet Sted, troer jeg man i Almindelighed ikke kan fritage den nuværende Generation for, at man altfor ofte vælger de mange Pilearter som Yndlingstræer hvad andet vel, end fordi man formeget seer hen til den øieblikkelige Nytte deraf, eller til at denne dog skulde indtreffe i egen Levetid, end tillige til en meer end præsumtiv Vinding for Eiendommen, hvoraf først Efterkommerne skulde kunne vente sig Fordeel? – uden at jeg derfor fordømmer Piletræet; thi som Hegn til Læ for en nylig anlagt have eller Plantage, saalænge indtil varigere Træarter kunne afløse det, er det fortreffeligt; men enten at see det fritstaaende ved Hegn paa Marken eller paa Steder, i hvis Nærhed man ønsker at Andet skal voxe, og endnu mindre i Gange eller Vildnisser i Haven, kan vel Jngen, rigtigt overvejet, ynde det, da det ved sin frodige Væxt, – men derfor og snarere sin Modenhed nær – og udspillende Rødder snart bliver altfor dominerende, til Skade for al anden Vegetation. Plantet som Stikling i Hegn paa side eller fugtige Jorder, hvor Hvidtornen, i hvor nøjsom den end er, mindre trives, kan ogsaa ligesaavel Piil som Ell Væxter a. en Tidlang være til Nytte, endog holdt under Saxen, ligesom alt andet Hegn, for at afgive muligst igjennemtrængelig nødvendig Tæthed, om saadant end- og, det jeg gjerne indrømmer, støder Øiet. Men at man alligevel, ihvormeget man end ønsker Plantning overalt, ikke allevegne ligesom bør forsøge at trodse Vin denne, afgiver den Omstændighed i det nordlige Jylland, Beviis for: at man her maa reise hvor man vil, man skal dog saare sjelden fra Vesten blive en Skov vaer for man er kommen tæt til den, og skeer det end stundom, da sees altid ikkun en saare ubetydelig skraa for Vesten afskallet Top deraf rage over de beskyttende laveste Bakker – fra Østen derimod altid det Modsatte – saa at det første man, foruden Jordbundens Beskaffenhed, bør see efter for man planter i saadanne Egne, er, om man enten har naturlig Læ af Bakker, eller kan forskaffe sig det ved Huse, høje Plankeværker &c., og da veed man ogsaa at disse ordentligviis vil begrændse Høiden deraf, thi at tænke paa at ville fremvirke Læ, som i de sydligere Egne lader sig udføre, ved selve Plantning, vil man snart erfare at være omsonst, ikkun for Sønden- og Østen Vinden behøver man ingen Steder at have Frygt. Heller ikke er dette saa besynderligt, naar man betænker hvad Kraft de modsatte, vestlige og nordlige Vinde maa faae ved i en saae lang Afstand ligefra Grønland, Jsland &c. Lande at gjæste Jylland uden at have bestrøget andet Land &c. man kan sige: de haves her fra første Haand; er imidlertid Jordbunden særdeles gunstig for Træplantningen, har jeg dog erfaret, at man ogsaa hersteds, NB. for en Tid, kan tvinge Væxten ikke saalidet over det naturlige Hegn for Vesten og Norden; men, skal Plantningen i det nordre Jylland kæmpe mod tvende Fjender, nemlig: baade skarpe tørrende Vinde og en kraftløs Jordbund, ja da vil man snart erfare, at ethvert Arbeide i saa Henseende er frugtesløst, da er det Første snart værre end det Sidste og derfor udfordres vist nok ingen Steder større Tænksomhed, for den udføres, end netop herDet Kongelige Theater.