Almuevennen, 1842-08-03
J Stændernes Forsamling og Pressens Frembringelser udtales det oplyste Folks Anskuelser, Meninger og Domme, om Alt, hvad der hører til Statens og Borgersamfundets Tarv og Trang, og det er fra disse vi maa hente Oplysning om den offentlige Mening i Almindelighed. Hvad have da Stænderne og Pressen, yttret og Troesforskjellighedens Jndflydelse paa den Paagieldendes borgerlige Stilling i Landet? Her træffe vi en sjelden Enighed blandt dem som ellers i mange Ting ere meget uenige; man gjennemlæse blot Stændernes Forhandlinger om Jødernes Valgbarhed, og man vil finde den meest frie og ægte christelige Jndrømmelse af enhver Troes- og Samvittighedsfrihed, uden Jndflydelse paa deres borgerlige Ret og Rettigheder, og uden Jndgreb der af Statens verdslige Magt. Det samme er ligeledes udtalt gjennem Pressen, af Landets meest dygtige, kundskabsrige og høitagtede Skribenter, saa der er ingen Tvivl om hvad Folket vil, en anden Sag er det med StatsGeistligheden, der, som man kunde vente, lader til at ville forsøge deres Kræfter paa at forhindre ReligionsFrihedens Jndførelse. J Stænderne have Biskop Mynster og Provst Birch, og gjennem Pressen har Biskop Mynster, de langelandske Præster, Biskop Faber, Stiftsprovst Tryde, Pastor Stenersen Gad m. fl. udtalt sig i en langt anden Aand, ja vi have endog seet de 13 langelandske Præster tale om deres Barmhiertighed og Kjerlighed imod Baptisterne, skjøndt de vil have dem forjagede fra deres Bopæle, men ved at erfare dette maa vi glæde os ved, at Stats-Geistligheden ikke er i Besiddelse af verdslig Magt, erindre, at den ligesaalidet i kirkelig som i borgerlig Henseende repræsenterer Folket, og mindes, at hine to Geistlige ikke vare valgte til Stænderne af Folket men af Kongen; dog findes der visselig ogsaa i denne Stand hæderlige Undtagelser, og Præsterne Grundtvig og Koch have offentlig og djærvt udtalt sig for christelig Tolerance. – Nogle enkelte Blade have ogsaa opkastet Jndvendinger imod Religionsfrihed, men det er Blade hvis hele Aand og Retning gaaer ud paa, at holde paa det Bestaaende i alle Forhold, og hvorfor skulle de da ikke ogsaa holde paa Arrest, Proces og Mulctering, for alle dem der ikke ville lade deres Børn døbe af Statens Embedsmænd, paa den af Staten foreskrevne Maade, eller som troe at kunne deeltage i Herrens Nadvere, naar dette Sacrament ikke forvaltes af en saadan Embedsmand. Der er altsaa ingen Tvivl om, at Kongen og Folket samstemmer i at indrømme Religions-Frihedens Ønskelighed, ja Nødvendighed, og Grundloven - om den ogsaa virkelig paabød Samvittighedstvang - kunde da ikke forhindre at Friheden nu gives, naturligviis under saadanne Former som kan betrygge Staten imod Lærdomme, der vare farlige for dens indre No og Sikkerhed, eller krænkede Sædelighed og Moralitet, og vi ville da haabe, at Friheden og Sandheden ogsaa her snart maa vinde den Anerkjendelse, de have et saa uafviseligt, et evig gyldigt Krav paa Kirken skulde jo være det frieste Samfund i Verden, og da Sandheden dog er langt stærkere end Vildfarelsen, saa vil den i aandelig Kamp aldrig kunne forjages af denne, medens den vanæres og beskjæmmes ved Tvang, thi den som vil verdslig undertrykke hvad han anseerfor aandelig Vildfarelse, han giver jo tilkiende at han ikke anseer Sandheden for mægtig nok til selv at modstaae den, ligesom Jngen kan gjøre meere til at udbrede og forstærke en vis Troe, end ved at bestride den med verdslige Vaaben, saa hver Sandhedens ærlige og sande Ven vil ønske den befriet fra verdsligt Rygstød. Det er ikke Baptisterne alene der trænge til denne Aands- og Samvittighedsfrihed; men mange af Landets meest oplyste og udmærkede Mænd, som Staten gjør sig en Ære af at tælle blandt sine Borgere forkaste den Augsborgske Confessions Lære, som ufornuftig og fordomsfuld, og hvorledes de dog kunne beqvemme sig til at gaae og gjælde for Medlemmer af et Troessamfund, hvis Troe de ansee for Fordom og Vankundighed, kunne finde sig i at henregnes til et Selskab, hvis Lemmer de betragte med haanlige Skuldertræk, hvor de kunne udholde at ansees for at have en Troe som de kalde ufornuftig, og i deres Livs høitideligste og vigtigste Øieblikke at underkaste sig kirkelige og rituelle Handlinger, at lade sig tilspørge og give Svar, som om de i Sandhed havde og bekjendte Statskirkens Troe, det er ikke let at indsee. Det kan kun være mueligt saalænge de ikke ret have faaet Syn for det Nedværdigende, Falske og Usande i denne deres kirkelige Stilling, thi saae de dette klart, da vilde deres Sandheds-Friheds- og Ærligheds-Følelse tvinge dem til høit og frit at erklære: "Vi kunne ikke staae som sande Lemmer i Statskirken, hvis Troe vi ansee for Overtroe, Ufornuft, Sværmerie, men som Fornuftens, Oplysningens og Sandhedens Venner udmelde vi os herved af Statskirken." Denne aabne Erklæring maatte nødvendig lyde fra dem, naar de saae den kirkelige Tvang saa klart som de see og kjender deres borgerlige Stillings Fordele, Rettigheder og Forpligtelser, og Staten, der i mange af disse Mænd see sine dygtigste og anseeteste Embedsmænd og Borgere, kunde da vist ikke tage i Betænkning at tilstaae dem en Frihed der er ethvert samvittighedsfuldt Menneske aldeles uundværlig.