Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-02-08
Keiseren har paa en Forestilling fra Statssecretæren i de finlandske Anliggender, Baron von Rehbinder, samtykket i, at Hr. Dr. Siø gren, en født Finlænder, der har studeret sit Fædrenelands Sprog og Historie saavelsom Ruslands efter Kilderne, giør, paa den finlandske Statscasses Bekostning, en Reise igjennem Rusland, for at tage de ovenanførte Folkeslag i nøiere Undersøgelse. Da der, som det ligger i Sagens Natur, kun vil være ringe Udsigter for ham til at opdage egentlige historiske Mindemærker, saa maa Linguistiken blive den egentlige Mark for hans Grandskning, dog med tilbørligt Hensyn til hine Folkeslags Sæder, Skikke og Vedtægter. De Gouvernementer, over hvilke hans Reise vil strække sig, ere: Olo nez, Archangel, Wologda, Wotka, Perm, Orenburg, Saratow, Astrachan, Simbirsk, Pensaa, Kasan, Nischna-Nowgorod, Wladimir. Meget hensigtsmæssigt synes det, at han begynder sin Vandring fra Nordvest med Carelierne, paa Grændsen af Storfyrstendømmet Finland, og i Gouvernementet Olonez (der, efter hans Forsikkring, ikke ved andet end en russisk Udtale er væsentlig forskjellig fra de egentlige Finner), og derpaa vender sig mod Østen, for gradeviis at forfølge Sporene. Først tænker han imidlertid at gaae indtil det vestligen for det hvide Hav liggende russiske Lapmark, om hvis Sprog i Forhold til Svensk-Laplandsk og Norsk Laplandsk man aldeles ikke har nogen Oplysning Egentligen kunde ogsaa endog Samojeder regnes med i Kredsen af hans Undersøgelser, om deres Berøringspunkter paa den ene Side med de Finske og med Stammerne i Kaukasus, ligesom man paa den anden, efter nyere Sproggrandskere (som Prof. Rask), ikke kan tvivle om de to sidstnævntes Slægtskab med Folkeslagene af finsk Herkomst. Men maaskee turde det være endnu nødvendigere, at Hr. Sjøgren udbredte sin Reise i det mindste over Ural, om ikke de for samme bestemte to Aar selv for den meest indskrænkede Plan næsten maatte befindes utilstrækkelig, da Sagen her mindst ved en blot Gjennemreisen og flygtig Iagttagelse kan afgjøres. P. Amedse Jaubert, Ridder af Æreslegionen og Prof. i det tyrkiske Sprog, gjorde i Aarene 1805 og 1806 en Reise gjennem Armenien og Persien, som han har udgivet en Beskrivelse over, af hvilken der ogsaa haves en tydsk Oversættelse ved Oberst Trezel. Heri berettes, at Kurderne leve som Nomader under den persiske Schachs Beskyttelse, og nedstamme fra de gamle Karducher, hvis Maade at føre Krig paa, de have vedligeholdt. De ere næsten alle gode Cavallerister og danne et fortræffeligt Cavallerie, men som dog er farligere for de fredelige Jndbyggere, end for Fjenden. Ligesom Rovdyr seer man dem stedse gaae ud paa Rov. De, der høre til Stammen Yezidis skulle, som man siger, ikke dyrke Gud, men en ond Aand, maaskee de gamle Persers Ahriman. - J deres raa og støjende Adfærd danne Tyrkerne en sand Contrast mod Perserne. Hine Barbarer foragte Videnskaberne og have ingen Sands for Konst. Perserne derimod besidde Jndustrie og Konster. De elske Pragt og Livets finere Nydelser, der lede til milde Sæder, og handlyse Characteerraahed. Men i Henseende til Videnskaber staae ogsaa de, som næsten alle Asiater, paa et meget lavt Culturtrin. Grunden dertil synes at ligge i deres politiske Indretninger og fortrinligen i deres Clima, som i det den meddeler Phantasien et høit Sving, maa give Aanden en for videnskabelige Grandskninger skadelig Retning. J denne Punkt er der i Persien siden de tidligste Tider ikke foregaaet nogen Forandring.