Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-05-12
Riga 1792. For enhver, som føler, hvad det, at være Menneske, betyder, maa det være af høi Vigtighed at vide, hvorledes Frihed kan være forenet med Naturnødvendighed i Mennesket. Dette lærer de Gamles Philosophie, men for at naae til Overbeviisning om, at den virkelig lærer dette, maa man kjende nogenledes de Gamles Forestillinger, ikke allene om Menneskets Siel, men ogsaa om den Siel, de kaldte Verdens Siel, fordi de kaldte Mennesket en lille Verden, og sagde, at de samme Anlæg, som vare i Verdens Siel, de samme Anlæg vare og i Menneskets Siel Over alt det, som er til, antoge de et eneste første Væsen, og det er især mærkeligt, at de kaldte dette eneste første Væsen med samme Navn som Frelseren *), det Gode 7). Næst efter det eneste første Væsen antoge de et første Naturprincip, som var det virkende, var ulegemligt, kunde ikke lide, var et Væren, ene, havde Liv og var Fornuft 2). Dette Naturprincip, kaldtes, iblandt andet, Sind, mens, og Jdee og var Begyndelses-Aarsag til alt det, som dannedes i Naturen, og til at det dannedes saaledes, som denne Jdee var selv 2. For saavidt dette 1) Plotin. Enn. 3. I. 4 c. 6. p. 286. 2) Matth. 19, 17. Marc. 10, 18. - 3) Enn. 3. l. 8. c. 9. p. 351. 4) Senec. epist. 68. §. 15. Tertullian de anim. c. 18 p. 247. to. 4. Seml. 5) Enn. S. l. 9. c. 8 p. 561. 6) Aleinoi 1sagog. c. 12. p. 101. Herved anmærkes, at det Sidetal, som er anført vedde Citater, som ere tagne af Diog. Laertio, Alcinoi Jsagoge og Olympiodor ere anførte efter Fischers Plato, hvor de findes aftrykte deels foran, og deels efter den første Tetra logie. Princip virkede paa Materien, kaldtes det virksom Fornuft, ratio, forsaavidt det dannede af Materien noget efter sin Lignelse, kaldtes det Form, specles; i den hele Natur var denne Form alene den frembringende; alt det øvrige var ufrugtbart 7). Naar denne Form dannede af Materien en Skabning efter sin Lignelse, da kaldtes det Legemlige af Skabningen ogsaa Form, saa at der var i enhver Skabning en dobbelt Form; den første, som dannede den anden, den anden, som dannedes af den første, om begge siger Olympiodor *), der ere tvende Slags Former, den første er et Væren, en, guddommelig, udødelig, fornuftig, eenformig, uopløselig, altid den samme; den anden er bleven til, er dødelig, uden Fornuft, mangeformig, opløselig, forskjellig. Dette første Princip frembragte af sig selv det andet Natur princip, som ogsaa var ulegemligt og fornuftigt og var det Første Væsen "). Et Væsen, estentia, indeholder mere end et Væren, ens; dette er det blotte Væren, uden alt andet; men et Væsen er altid forbundet med et Væren, med Bevægelse og med mere, som Plotin siger udtrykkelig 12). Dette andet Princip kaldtes ogsaa den første og ypperligste Siel 17) eller Aand, og var lidende. Begge vare af een Natur; det første kaldtes Mand og Fader; det sidste Moder, Amme 2); begge vare lysende, derfor bruge ogsaa alle Gamle det Ord Lys i en dobbelt, physisk og intellectuel, Mening. De Gamle tænkte sig disse tvende Natur principer adskilte fra al Materie, og, sammentrængte eller forenede, yderst uden om Sandseverdenen, at omspænde den, uden selv at bevæges 12). Fordi disse, Principer vare et Væsen, havde Liv, vare Fornuft, derfor kaldtes den Deel af Universet, i hvilken de tænktes forenede, Verdens Jdee, Verdens Sind og Fornuft 7) Enn. 3. J. 6 c. 19. p. 321. 8) Fischeri Plato p. 506. No. 2.9) Diog. Lart. 3, 76. p. 64. 10) Enn. 2. l. 6. c. I. p. 179. 11) Enn. 3. l. 5, c. 2. p. 293. 12) Alcinoi Isagog c. 8. p. 98. 13) Enn. 3. I. 9 c. 1, p. 356. verden, ogsaa voyraa 14). Det sidste af disse tvende Ord betegner den, som er eller har Fornuft, hvilket sees aabenbar af den Modsætning, i hvilken det bruges i Platos Phædon 17), og af 2 lympiodori klare Ord neden under samme Sted. Fordi denne Fornuftverden var frembragt af det eneste første Væsen og var næst efter dette Væsen, derfor kaldtes denne Fornuftverden en Søn af det Gode og Skiønhed 16). Endelig fordi der nedflød fra Fornuftverden af dette Princip det, som gjennemtrængte den hele Sandseverden, og dannede af Materien Skabninger efter sin egen Lignelse, derfor kaldtes Fornuftverden det Forbillede, efter hvilket Sandseverden var skabt "). Næst efter Fornuftverden antoge de Gamle en Verdens Siel, som var af en dobbelt Natur, baade fornuftig og sandselig **), thi den var dannet af alle fire Naturprinciper; de tvende første fik den fra Fornuftverden, hvorfor Sielen ogsaa kaldtes Fornuftverdens Billede og virksomme Fornuft, ration); de tvende sidste vare Naturprinciper for Sandseverden. Paa denne Maade stod den, som Proklus siger 22), midt imellem den udelelige og den i Legemerne delelige Natur, var deelagtig i begge, og forbandt Sandseverden med Fornuftverden. Denne Verdenssiel, som var Begyndelsen til al Bevægelse i Sandseverden, udgjorde tvende sammenhængende Kredse 27), den ene omgivet af den anden; den indre Kreds, som var dannet af Principerne for Sandseverden, havde sit Sæde i Verdenslegemet, fra dets Midte af igjennem det hele Legeme til det yderste, var mørk, og fik sit Lys fra den ydre Kreds, den ydre Kreds, som var dannet af de tvende første Principer, var ikke i Verdenslegemet, men om 14) Enn. 5, l. 9 c. 9, p. 562. 15) p. 333. ed. Fischer. 16) Enn. 3. I. 8 c. 10, p. 353. 17) Aleinor 1sgog. c. 12. p. II. 18) Enn. A. I. 8 c. 7, p. 475. 19) Enn. 5. l. 1 c. 3, p. 484. 20) theol. plat. L. 1 c. 19, p. 63. 21) Diog. Lart. 3, 68. p. 62. spændte det uden om 22), den var lysende, og meddeelte sit Lys til den indre Kreds, som var mørk. At den indre Kreds er mørk, men den ydre lys, det kan sees af Mithræ Monument; i dette Monument som findes hos Hyde og Kirker 22 har Maanen kun tvende Heste, Solen derimod fire fordi de Gamle tillagde Maanen, ligesom Planeterne, kun en Siel, som har to Kredse, men Solen tillagde de en dobbelt Siel, eller tvende forenede Sjele, som følgelig have, hver to, og begge fire Kredse. Heste er hos de Gamle Sindbilledet af Bevægelse, og da Sielen er danne af Principerne for al Bevægelse, saa forestille Hestene Sielens Kredse; paa benævnte Monument sees derfor den ene Hest lys, men den anden mørk for Maanens Vogn, og for Solens de tvende lyse, de tvende mørke, for at betegne de lysende og mørke Principer i Sielens tvende Kredse. Fra Sielens ydre Kreds, som var virksom Fornuft, fremgik, eller nedfløde virksomme Fornuftvæsener, 207, til Sandseverden og dannede af Materien sandselige Legemer 24). Menneskets Siel havde samme Anlæg, som Verdens Siel, vi ere alle, siger Plotin 22), en Fornuftverden, og enhver af os er en Jdee, og stunder til Fornuftverden. Plato siger 26) de Gamle kaldte et Væren tilligemed et Væsen Jdee ogsaa sagde han 27), at Jdee var et aandigt Væsen, som er aldeles adskilt, nemlig fra Materien, Den Jdee eller Fornuftverden, som er Menneske bestaaer da, efter de Gamles Mening, af de tvende første ulegemlige, fornuftige Naturprinciper, som ere adskilte fra al Materie, og som, sammentrængte eller forenede uden om Sielen, omgive den, uden selv at bevæges. Om denne Jdee, som er Mennesket, taler Cicero og siger **), at det menneskelige Sind er taget, decerptus, af det guddom 22) Aleinoi sagoge c. 14. p. 104. 23) Oedip. tom. L. p. 217. 24) Enn. 4, I. 7 c. 2, p. 457. 25) Enn. 5, l. 7 c. 1, p. 539. 26) Sympos. 216. c. 27) Diog. Lart. 3, 67, p. 62. 28), Tuscul. 5, 13, p. 240. melige Sind. Ligeledes siger Plotin om den 29) at den er reen adskilt og ei blandet med Legemet, og at man ei vilde feile, om man tænkte, at den var af det Første som har Fornuft. Man kan vel kalde denne Jdeel reen Fornuft, fordi den er aldeles adskilt fra og fri for al Materie. Det er denne Jdee eller rene Fornuft, som efter de Gamles Mening ophøier Menneskeet over Dyret, og giver det en saa høi Rang i Skabningen, at det er Guddommens Billede, vi allene, siger Alcinous 28, vi alene fik Lighed med det Gode, Sind og Siel, men og ratio, og Plato sagde: at Dyrene, som ikke vare afhængige af nogen Jdee, bevaredes paa nogen Maade, i det de fik naturlig Fornuft, mentem physicam. Efter de Gamle er det da ikke den naturlige, men den rene Fornuft, som hæver Mennesket over Dyret. Det er ogsaa denne Jdee, som Plato 77) ligner ved en Kudsk, som styrer tvende Heste, og disse Heste ere Sielens tvende Kredse. Menneskets Siel var ligesom Verdens Siel, neden for Jdeen eller den rene Fornuft, og dannet af alle fra Naturprinciper, som vare deelte i tvende sammenhængende Kredse, af hvilke den ene omgav den anden 22). Den indre Kreds i Sielen havde sit Sæde i Legemet, og strakte sig fra dets Midte af igjennem alle dets Dele til det yderste, og denne indre Kreds var dannet af Principerne for Sandseverden; derimod den ydre Kreds i Sielen, som var dannet af de tvende første Principer, var ikke i Legemet, men uden om Legemet og omspændte det; saa at denne Kreds havde Jdeen eller Fornuftverden over sig, og Legemet, i hvilket den indre Kreds var, under sig. Cicero siger 24) Menneskets Siel er for en Deel trukket uden om, nemlig Legemet, og Plotin siger **), dersom Sielen var synlig 29) Enn. 5. l. 1 c. 10. p. 491. 30) sagoge c. 27, p. 114. 31) Diog. Lart. 3, 15. p. 27. 32) in Phædro p. 320. ed. bip. 33) Diog. lart. 3, 68. p. 62. 34) de divinst. . I. c. 32. 35) Enn. 4, I. 3, c. 20. p. 387. og kunde fornemmes, da vilde man ikke sige, at Sielen er i Legemet; men at det, som ikke er det ypperligere, er i det, som er det ypperligere. Menneskets Siel var derfor, som Verdenssjel, af en dobbelt Natur, sandselig, og tillige havde den Fornuft, hvilken den havde fra Jdeen eller den rene Fornuft. De Gamle kaldte Sielens Fornuft naturlig, og ikke reen, fordi den var ved den indre Kreds forbunden med det Sandselige, hvorfor de ogsaa sagde, at den naturlige Fornuft er svag, formørket 26), og at kun den rene Fornuft kunde, dog ikke uden den naturlige Fornuft, bedømme eller fatte det første Fornuftige eller Guddommelige 7); dette stemmer da overeens med det, som Paulus siger om det naturlige Menneske **). Fra den ydre Kreds i Sielen, som var uden for Legemet, fremgik eller nedfløde til Legemet Fornuftvæsener, rationes, som dannede af Materien Legemer efter deres egen Lignelse. Olympiodor siger 72) Hovedet er saameget nærmere Sielen, som det modtager først den intellektuelle Oplysning, ligesom Hjertet den levendegjørende. Og Jamblicus siger 4) de bedre Slags (nemlig de tvende første Principer, saavidt de ere adskilte fra Materien) ere ikke i Legemerne; men uden om dem, føre de Legemerne; hvorfor de ei heller forandres tilligemed Legemerne. Ogsaa udgyde de af sig selv i Legemerne alt det Gode, som disse kunne modtage og dog modtage de intet af Legemerne. Paa denne Maade har Mennesket, efter de Gamles Mening, Fornuft paa tre Maader: en reen Fornuft, som er ophøjet over og fri for al Materie og tillige over Sielen; en naturlig Fornuft, som er Sielens Fornuft, og skjønt uden om Legemet, dog ved den indre Kreds i Legemet forbunden med det Sandselige; en tredie, som nedflyder fra Sielens ydre Kreds 36) Enn. S. I. L. c. 6. p. 487. 37) Aleinoi Isagoge c. A. p. 92. 38) 1 Cor. 2, 14. 39) Fischer, Plato p. 507. no. 12. 40) de myster. Æg. Segm. 1, c. 8 P. 9. til Legemet, og er Forstand. Amelius hos Proklus 1) siger, at der er et tredobbelt Sind; men han siger dette paa en Maade, som er et let at forstaae. Proklus derimod selv siger det paa en aldeles tydelig Maade 22) Det, siger han, som er fornuftigt, er to Slags, først det, som er i det guddommelige Sind selv; dernæst det, som er i Sielen af hint Sind; hertil kan du, om du vil, endnu lægge den intellectuelle Oplysning, som kommer til Legemet.