Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1774-04-22
J en af de store Huler, til hvilke de Grønlandske Familier begive sig, for at leve tilsammen i de kolde Maaneder, og hvilke man maae kalde deres Byer eller Stæder, var en ung Karl og en Pige, som komme fra adskillige Kanter af Landet, saa anseelige formedelst deres Skiønhed, at de andre Jnddagnere kaldte dem Aninggait og Ajut, saasom de holdtes for at de lignede tvende af deres ældgamle Forfædre af samme Ravn, som i fordum Tiid vare blevne forvandlede til Solen og Maa men. Aningait hørte i nogen Tiid A. zuts Berømmelser, uden at det rørte ham meget, men omsider ved jævnlig Omgengelse blev han indtagen af hendes Yndigheder, og aabenbarede først sin Kierlighed, i det han bød hende med hendes Forældre til et Giæstebud, hvorhan satte for Ajuttet Stykke af en Hvalfisk. Ajut syntes vel ikke at finde stor Behag i denne Artighed, dog merkte man fra den Tiid, at hun sielden lod sig see uden i en Trøye, som var gjort af et hvidt Dyre=Skind. Hun fornyede ofte den sorte Farve paa hendes Hænder og Ansigt: Hun prydede hendes Armer med Coraller og Muskel-Skaller, og flættede sit Haar med stor Fliid. Hendes nette Dragt og den Skiønsomhed hvormed hun prydede sig, havde saadan en Virkning hos Aninggait, at han kunde ikke længer tvinge sig; men besluttede nu at aabenbare hende, sin Kiærlighed. Han forfattede derfor, en Sang til hendes Berømmelse, i hvilken han iblandt andre heroiske og kierlige Tanker erklærede, at Hun var deylig, som en Foraars ViddieBusk, og vellugtende som Timian paa Biergene, at hendes Fingre vare hvide som Had Kalvens Tænder, og hen hes Smiil behagelig som Jsens Opløsning, at han vilde forfølge hende, omendskiøndt hun skulde gaae over de Jndlandske Snebierge, eller søge Skiul i de østlige Canibalers Huler; at han vilde rive hende ud af Bergirollens Ar mie, drage hende af Amaroes Kløer og redde hende ud af Hafgusas Strube. Han sluttede med et Onske at Hvor som helst der skulde fordriste sig til at hindre hans Forening med Ajut, maatte blive begravet uden hans Bue, og at i Siælenes Land hans Hoved hande maatte ikke blive brugt til andet end at fange Draaberne op, som dryppede ned af de skinnende Lamper. Saasom denne Ode blev almindeligen berømt, saa ventede man at At vilde snarligen lade sig overvinde af saadan en inderlig Kierlighed og fortreffelige Sindets Gaver; men Ajut med Skiønheds naturlige Stolthed, ventede de sædvanlige Frier=Formaliteter; og forend hun vilde erklære sig overbundet, kom Solen igien, Jsen brød op, og Arbeyds Tiden kaldte alle til deres Forrætninger. Aningait og Ajut droge i nogen Tiid. stedse ud i den samme Baad og deelte alt hvad de fangede. Aningait forsømte ingen Leylighed at udvise sit Mod og Tapperhed i hans Kiærestes Paasyn; Han angreb Havhæsten paa Jsen; forfulgte Sælhunden ud i Vandet. og og sprang op paa Hvalsiskens Ryg, imedens han endnu havde Liv i sig Han udviste ikke mindre Fliid i at samle Forraad, af alt hvad der kunde giøre Vinteren fornøyelig; Han tørrede Fiske=Ravn og Sælhunde-Kiød; Han fangede Dyr og Ræbe, og beredte deres Skind til at smykke hans Brud med; Han tratterte med Æg, som han samlede i Klipperne, og bestrøede hendes Telt med Blomster. (Fortsættelse heraf skal følge.)