Corsaren, 1843-06-02
Literatur, Konst og Jndustri. Danmark, et malerisk Atlas o. s. v. 2. Binds 1. Hefte. Flere Blade, hvoriblandt Kjøbenhavnsposten, havde berettet, at "Malerisk Atlas" var ikke mere. Takket været de naadige Muser, som holde deres Haand over Literaturen, denne Efterretning har viist sig at være salsk, ligesaa falsk, som den om Jfr. Grahns Død. "Malerisk Atlas" er virkelig ligesaa levende som Jfr. G., men gjør ikke saa megen Lykke som hun, ikke engang i Sct. Petersborg. "Malerisk Atlas" er ikke dødt, det har ikke engang havt Jgler - uden maaskee paa Subskribentlisten. Dets Digter har kun udhvilet paa sine Laurbær, han vil paa sine gamle Dage hærde sine Lemmer og sove paa Madradser. Jdet vi saaledes glæde os over Gjensynet af en kjær Ven, og beklageden Miskjendelse, der er faldet i hans Lod, falder det os paa engang ind, at den kun har sin Grund deri, at endnu Jngen har betragtet dette "Billedværk" fra det rette Synspunct. Medens Poesien i lang Tid alene gav sig af med de umiddelbare Phænomener af Naturen, Menneskelivet, Historien, Kjærlighed og andre Trivialiteter, synes nu ogsaa den endelig "at være greben af Philosophiens stærke Arme", og, idet den fremstiller den immanente Essents i Phænomenet, meer og meer at fjerne sig fra Livet, som "afhænger af den menneskelige Vilkaarlighed, Naturlovene og deres Nødvendighed." Tiden fordrer, at Poesien skal være speculativ, d. e. der skal speculeres i Poesien. Men det Speculative er jo, populært udtrykt, det samme som det Hegelske. Poesien skal altsaa være hegelsk. Dens Opgave er ved enhver Leilighed at afspeile de hegelske Trilogier. Den skal ikke længere bekymre sig om Menneskehedens inderste Natur, det er kun de primitive Dilettanter, der holde paa denne Fordom, de der, som f. Er. Oehlenschlæger, have, "opgivet Philosophien" Den ene sande, eller hegelske Poest er nemlig "Begrebets Konst, og den lyriske Poesi, som den første og umiddelbareste, maa frembyde de samme Sider, som det oprindelige Begreb selv."*)  J saa Henseende vove vi at paastaae, at Heiberg. i "Malerisk Atlas" har præsteret det Høieste, idet han her, udgaaende fra forskjellige danske Gaarde, Huse og Bygninger, stedse har fremstillet det lyriske Begreb i samme. Man maa i Sandhed undre sig over, at Jngen hidtil er bleven opmærksom herpaa, og det saameget mere som Forfatteren og Dhrr. Bing selv umiddelbart have henpeget paa Trilogiens Stadier ved at lade hvert Hefte indeholde netop tre Digte, samt derved, at de ere Tre om Værket: Heiberg, Bing og Christensen. Men det sidstudkomne Hefte af "Malerisk Atlas" overgaaer i enhver Henseende sine For*) See Heibergs Jntelligensblade Nr. 26-27. gængere. Thi Digteren har her fremstillet den trilogiske Continuitet af de allerhøieste Jdeer, det Sande, Skjønne og Gode, eller med andre Ord, det Logiske, det Æsthetiske og Ethiske, saaledes at det Første repræsenteres ved Nicolai Taarn, det Andet ved Thorvaldsens Museum og det Tredie ved Partiet af Bredgaden, hvor det Universelle forenes med det Particulaire i den ethiske Eenhed, hvilket er saameget mere betydningsfuldt som det Universelle (den lyriske Jdeefylde) i Virkeligheden netop i Bredgaden findes forenet med det Particulaire (Prof. Heiberg), som boer sammesteds. Dette synes for et nogenlunde speculativt Blik aldeles vinefaldende, ja vi ere overbeviste om, at Alle, som læse nærværende Udvikling, ville bagefter skamme sig over, at de ikke af dem selv kunde falde derpaa. Saaledes indeholder "Nicolai Taarn" næsten ikke Andet end lutter logiske Sandheder. Hvad kan f. Er. tænkes sandere, end disse Linier: "Ak, Jngen veed i Livets Aar Den Skjæbne, som ham forestaaer, Men først i Døden vil sig vise, Om han sig lykkelig tør prise." Men det Logiskes Begreb omfatter tillige det Historiske. Derfor følge nu historiske Sandheder. Kirken skulde først været catholsk: "Men for den var til Ende kommen, Bestemtes den til Lutherdommen. - Her første Gang i Kirkens Skjød. En evangelisk Præken lød." Fremdeles, at den ikke brændte "i den første store Brand", men derimod i den næste, hører ogsaa til de historiske Sandheder, saavelsom de Linier: "Du minder strax om Jldebrand, Din Lygte skaffer Sproitevand. Du staaer som Midtpunct i vor Stad," o. s. v. Nu kommer den sidste Slags Sandheder (thi ikke nok, at hvert Atlas udgjør een stor Trilogi, men de enkelte Digte indeholde endog hver for sig en lille Trilogi): det er de ideelle eller metaphysiske, f.Ex. "Og Glemsel greb dit Contrafei, Sanct Nicolai!" "Du staaer paa Realismens Vei, Sanct Nicolail Alle de Sandheder, der kunne siges om Nikolai Taarn, ere nu udtømte, og Digtet kan saaledes kaldes fuldendt. Ydermere har Forf. i den Linie: "Og Geistlig er Du længer ei", beriget Sproget med en ny Construction, dannet efter Hauchs, "mindre langt" (see Gjengangerbrevene). Maaskee vilde Enderimene i hvert Vers have vundet i Euphoni, hvis Digteren havde stavet Nicolai efter den populære Udtale "Nikkelai". Dog dette være fremført i al Beskedenhed. Det næste Digt fører os altsaa ind i den æfthetiske Categori, hvor Phænomenet, efter det forhen Udviklede, skulde bestaae af lutter Skjønheder, hvilke dog ikke kunne paavises i det Enkelte, fordi det Hele udgjør en eneste stor Skjønheds. "Stærk man trænger til det Store, For at hæves fra det Smaa, Aanden trænger til en Svore, For den søvnig gaaer istaa." Med disse Ord sporer Skjalden sin Aand, stiger "over Prosamuren", tager "Mængden" ved "Haanden", og fører den med en passende Talle i d. Musæet. Endelig straaler os den ethiske Jdee imøde fra "Partiet i Bredgaden". Som bekjendt er det Ethiste det samme som det Moralske, og Digteren begynder derfor meget passende med at moralisere for Kjøbenhavns "Herrer i Snørliv, - J Munden Cigar, i Lommen en Stok, som "offre hele Personen Til Modens Afgud paa Thronen." Dette er det første Stadium i Bredgadens Trilogi. Digteren forlyster dernæst sit Øie "Med Damernes nette Figur"; og da skjønne Vers, efter Jntelligensbl. Nr. 26-27, "kun er de, hvori Udtrykket har Saft ; og Kraft," kan man sige, at han besynger Bredgadens Slutning i følgende "skjønne" Vers: "Før Sværmen har naaet det Grønne, Spadserer den her forbi: Saa mange Bygninger skjønne: Chirurgisk Academie, Det catholske Capel, som nybygt staaer, Hospitalet og Søcadetternes Gaard; Saa er man ved Enden af Gaden, Og vandrer i Esplanaden." Som man seer, har det Ethiske her optaget baade det Sande og Skjønne som Momenter i sig. Den digteriske Route gaaer derpaa over Langelinie til Hveen. Dette er den sidste Trilogies andet Stadinm, og igjennem denne Overgangs forskjellige Mediationer fores man endelig til det sidste Stadium, den høieste ethiske Forsoning, som repræsenteres ved Familielivet i et Huus paa Kysten af Skaane, hvor Datteren "Den Lillievand Modtager med Velkomstbæger Jndtrædende Vandringsmand." - - "Da høres Gjøen af Hunde, Og Faderen kommer hjem Fra Jagt i de grønne Lunde, Og tager sit Bytte frem." Her viser sig det speculative Bliks Styrke paa det meest Slaaende, idet det ene ved sit immanente Lys seer "Lunde" paa den svenske Kyst, som det profane Øie end ikke med Fjenrrør er i Stand til at opdage. Naar vi endelig udhæve det originale Billede, som sætter Kronen paa det Hele: "Saa nyd da Synets Rose, min Ven, Trods Afstandens Torn, som vogter den;" saa haabe vi, man vil indromme, at Professor Heiberg her har realiseret, hvad han i det ovenciterede Jntelligensblad fremstiller som Poesiens høieste Jdeal, og man kan saaledes sige med hans egne Ord, at hans Lyrik i dette Atlas "staaer ved Poesiens Maal og Enden".