Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-08-15
Reisen til Frederiksværk. Det er med Menneskene her i Livet, som med den, der seiler i en Baad. Det forekommer ham som om Alt: Huse, Hauger, Enge paa det tørre Land flyer for hans Øie, uagtet det kun er hans lille Baad, der stedse bevæger sig fremad, og han selv den flyende Gienstand. Jntet falder os vanskeligere at overtydes om end den Tanke, at vi med hvert Skridt, vi gjøre, nærme os Gravens Bred, at vi som Blomsten voxe vor Henvisnen og Død i Møde. Har Skjebnen forundt os en stærk Sundhed og spinder Parcen vor Livstraad fiint, som Jndianerne deres Bomuld, saa mærke vi endnu mindre til Livsbaadens hurtige Fremseilen. Vi see Venner og Frænder forsvinde for vore Øine, og Dødens Lee bortmeie vore Medlevende, som Høstmanden Græsset, uden at komme i Hu, at ogsaa vi ere Græs, der ligesaa hastigen visner, som det fremspirer. Lig Børn sysselsættes vi af tusinde Smaating, der ikke tillade os at tænke paa vor Tilværelses Korthed og vor Naturs Skrøbelighed. Vi, der kjæmpende mod tusinde Farer, ikke vide, hvilket Øieblik den svage Fjellebro, over hvilken vi vandre, vil briste under vore Fødder, og synke ned med os i Afgrunden, hoffærdige os som Barnet af vore Rangler og vort Legetøi. Men det synes, som Naturen, forudseende vor Svaghed, har, for at dæmpe vor Hovmod, givet os Mindelser om vor jordiske Ringhed og vore stadige Fremskridt til at vorde, hvad engang Konger have været og eengang Konger skulde opløses til - Støv. Med den stærkeste Sundhed, med det roligste Sind nødes Manden dog til at tilstaae, at han ikke er mere Yngling, og Oldingen, at han er mere end Mand. Der foregaaer noget i vort Væsen, som vi ikke ere istand til at forklare: der danner sig i vort Jndere, ligesom i visse Træers Stamme, en Ring for hvert tilbagelagt Aarti, der opstaaer Revolutioner i vor hele Tankegang og i vore Følelsers hemmelige Drivværk kort, der skeer tusinde Ting i og uden for os, som alle sige os, at Stammen vel er den samme, men at Barken, Løvet, Frugten have ganske forandret sig. Dog ikke allene paa os selv, ogsaa paa de os omgivende Gienstande, kunne vi see, og det endog meget tydeligen, hvorledes og hvormeget vi have forandret os. Paa den Vei, som de, der gaae op ad Bakken, medens vi gaae ned ad den, have tilbagelagt, mærke vi bedst, hvor meget vi selv have nærmet os Maalet. Femten Aar ere nu forløbne, siden jeg første Gang begyndte at skildre mine Læsere mine Vandringer i Sjælland, og atter staaer jeg her i Begreb med at optage den Pensel, der i saa mange Aar har malet mit Fødelands skjønneste Egne. Om Farverne endnu ere saa friske som den Gang, jeg i min Ungdomskraft vovede at sætte mig hen for det opspændte Lærred, og da disse Farver laae for mig paa Paletten, uden at endnu det mindste Støv af Livets dybe Flyvesand var faldet paa dem, tør jeg ikke bestemme. Men at det meget, som er foregaaet i og uden for mig, i en saadan Række af Aar, maa, om just ikke altid have forstemt, saa dog omstemt Tonerne i den Harpe, Sielen spiller paa, det er vist Ogsaa mange af mine Tilhøreres Øren ere ikke meere de samme; ogsaa paa dem har Tidens Janitscharmusik virket og maattet virke. En stor Deel af dem vil maaskee endog nu forsmaae at lytte til den fredelige Hyrdefløite i Dalen, nu da saa mange have ladet høre deres Harmonica, Panharmonica og Melodica fra Olympens høie Tinde. Med Medynk ville de maaskee see ned paa den smalle Bæk, der nu i saa mange Aar har listet sig frem imellem Engens Blomster dybt under Babylons hængende Hauger. Men der gives sikkerligen ogsaa endnu mange, der ikke altid gide, som Steenbukke, klavre om paa himmeltrodsende Fielde, og som i de lavere Regioner ønske at fornøie sig i en mere ligefrem Natur, og hvis Øre qvæger sig ved den simple Rørpides konstløse Toner.