Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-01-19
Doctoren vedbliver endvidere, i Anledning af mit indrykkede Avertissement, at forsikkre Læserne om sin Sandfærdighed, og kalder derpaa til Vidne de danske Medborgere under"*) (iblandt) hvilke han i 11 Aar har levet. For imidlertid at oplyse Doctoren lidt om Begrebet af Sandhed, og sætte Læseren istand til, desto lettere at dømme imellem os, vil jeg kortelig angive, hvad man maa kalde Sandhed, og hvad ikke. Det nemlig, som tales eller skrives, saaledes som det er i og for sig, er Sandhed, og det, som fremsættes anderledes end det virkelig er, er Usandhed. Og naar endvidere En i sin Tale røber aabenbar Lyst til at sige Usandhed, da siger Man ikke blot at en Saadan taler usandt, men endogsaa usandfærdigt (see Sporon). Hvorvidt nu Herr Dr. Göttsches Anførte kan henføres herunder eller ikke, skal det Følgende oplyse. Doctorens Svar i Skilderiet No. 104 begynder saaledes med den Erklæring: at jeg yttrer min store Nisfornøielse over Literaturtidendens Recension, fordi dens Resultat er: at Doctorens Skrifter ere de eneste roesværdige, alle andre Grammatiker derimod ubrugelige, *) Til Oplysning for Recensenten, som er blind for alle Doctorens Sprogbommerter, anføres her følgende af Dr. Göttsches theoretiske Veiledning: Pag. 15, eenstavelsede Ord (4) Pag. 24, Skriver man 2 Aer, hvad for Aer giør man da? Man giør den a... man giør med eet Ord &c. (4) . . . Pag. 46. Hvad siger man imidlertid altid istedetfor de 907)... Pag. 47: Jntet som jeg ikke har talet om til ham (!) .... Pag. 63: Jeg nægter at det er i sig selv saa (!).... Ltre fache være vred, giøre Ondt,) .... Pag. 64, la crainte que vous ne soyemalade minquiete den Frygt for, at de skulde være syg, foruroliger mig (!) .... Pag. 66. Vi paaklædte os, da han traadte ind (!) .... Pag. 73: Anfør Exempler om ovenstaaende Præp. (!) 9 lingdam danicam quomodogrammaticite prolonant!" (Göttsche i sin Recension af Prof. Bendtsens Syntax Pag. 19.) Man seer heraf, at Dr. Göttsche trænger til lidt Underretning i det gode sjællandske Sprog. Eller høre maaskee alle disse Doctorens Feil til Trykfeil: som vrimlende af Feil og Udeladelser." Dette er en aabenbar Fordreielse af mine Ord, mon det er for at sige sig selv en Compliment, at han saaledes fordreier mit Jndrykkede, Var dette Tilfældet, kunde Man have Overbærelse med ham. Dog dette kan her ikke være Grunden; thi Doctoren med saadan Lærdom behøver vist ikke at complimentere sig selv. Desuden vil vel Selvroes for en oplyst Mand være en foragtelig Sag. Den, der imidlertid med Eftertanke vil gjennemlæse mit Jndrykkede i Skilderiets No. 102, vil erfare, at jeg bebreider Recensenten hans travle Omhyggelighed i at oplede de mindste Feil i de andre Sproglærer, medens han med Taushed forbigaaer den synderlige Overeenstemmelse mellem den ældre (Rector Bendtsens) og den yngre (Dr. Gottsches) Sproglære, og medens han kun finder Trykfeil i Doctorens theoretisk praktiske Veiledning; skiøndt denne langtfra ikke er feilfri. Jeg yttrer altsaa min Misfornøielse, ikke fordi Doctoren ene roses, medens de Andre dadles, men fordi disses Fordømmelse, sammenlignet med Doctorens uindskrænkede Roes, synes mig ubillig. Det er altsaa ingenlunde Doctorens Roes, men Recensentens Ubillighed, der vækker min Misfornøielse. Jeg overlader til Læseren at dømme, om den, der finder anden Mening i mine Ord, farer med Sandhed eller ikke. Og er nu endvidere mit Jndrykkede saa tydelig fremsat, at Enhver kan see, at det er over Recensentens Ubillighed jeg yttrer min Misfornøielse, mon da Doctoren paa dette Sted ikke ogsaa røber Usandfærdighed. Det tilkomme Andre at dømme, Havde Doctoren endvidere læst med Eftertanke mit Jndrykkede, var han ikke faldet paa det latterlige Spørgsmaal, om det var af personligt Had at jeg skrev imod ham; thi jeg tilføier i mit Jndrykkede jo endogsaa udtrykkelig min Glæde over Forfatterens Held, hvis Recensentens Dom var paalidelig. Doctoren besvarer imidlertid selv dette Spørgsmaal, i det han tilføier: "Nei, jeg kjender ham ikke), paa hans Navn blev jeg første Gang opmærksom, da jeg læste *) Her giver Doctoren det tydeligste Beviis paa sin forvirrede Tankegang. At A. ikke kan hade B., kan jo ikke bevises af Bs Ubekjendtskab til A. hans Antikritik. Hvorledes hænger dette sammen? Doctoren vil altsaa ikke erindre, at han engang, da han falbød sin theoretiske Veiledning i et Jnstitut, hvor jeg er Lærer, gjorde omtrent det samme Spørgsmaal, da han hørte mit Navn, og at jeg ikke fandt Grund til at bebyrde mine Elever med nye Udgifter. Jeg vil ikke atter her kalde Doctorens Sandfærdighed i Tvivl, men blot henregne det til en liden Distraction. Dog, hvorfor røber Doctoren saadan Mistænkelighed? Frygter han maaskee for, at han virkelig skulde fortiene saadant Had, hvis man kiendte ham, Hvortil desuden dette Doctorens Spørgsmaal, Han angiver jo udtrykkelig i Begyndelsen af sit Svar Grunden til mit Jndrykkede, i det han siger: "for at tage disse ligesom Umyndige, der trænge til en saakyndig Patron, i sin omhyggelige Protection, forsøger han en lille Antikritik." Dette synes Doctoren at ville slaae i Glemmebogen, rimelig fordi han finder det fordeelagtigst at bringe det ud af Læsernes Erindring. Doctoren anvender her strax i Begyndelsen sine Konstgreb, for at stille sin Recensent i det for ham beqvemmeste Lys. Saadan hovmodig Hensigt, som Doctoren der tillægger mig, haaber jeg at Jngen skal finde Spor til i min Recension. Min Agtelse for de fordømte Forfatteres velbekjendte Kundskaber er for stor til at jeg kunde ansee nogen af dem som Umyndig", eller trængende til mit Forsvar. Misnøie over den Ubillighed, der i mine Øine fremlyser af den omtalte Recension, og Harme over Doctorens ubeskedne og paatrængende Fremfærd, vare tildeels Bevæggrundene, hvorfor jeg skrev min Antikritik mod Recensenten af Doctor Göttsches theoretisk practiske Veiledning. Mon det egner Sandhedsvennen, jeg haabede, at ogsaa Dr. Gottsche ønskede at vise sig som saadan - at paadigte sin Modstander vædle Hensigter, - Det behager fremdeles Doctoren saaledes at udtrykke sig: "for at give sin Bedømmelse Sandhedens fulde Vægt, morer han Læseren med en Fortælling &c., tilligemed en Anecdot om Visemagerne. Ogsaa her fordreier han mine Ord. Man eftersee mit Jndrykkede, og man vil finde, at jeg paa hiint Sted anfører en almeenerkjendt Sandhed, der har sin fulde Vægt i sig selv, og som det vilde være en Latterlighed at troe, man behøvede endmere at godtgjøre ved en Lignelse. Jeg anvendte denne kun for at antyde, hvad jeg ikke ønskede at nævne med sit egentlige Navn. Paa et ganske andet Sted, hvor der slet ingen Bedømmelse forekommer, taler jeg om Visemagerne, men fortæller der ingen Anecdot, men et sandt historisk Factum, at Visemagere, f. Ex. Manden med Gammelt og Nyt, hidtil have været de eneste, der gaae om at falbyde deres literaire Arbeider. Saa mange Fordreielser og Usandheder paa første Spalte af Doctorens Svar! *) Naar man subtraherer disse, hvormeget bliver der da tilbage? Saameget som naar a subtraheres fra 2. Dette være for det Første en liden Anviisning til at kiende Doctoren som Skriftfortolker. Siden mener Hr. Doctoren, at det ikke kunde være mig, som Jnstitutlærer i Fransk, ubekiendt, at den høie Kgl. Borgerskoledirection anbefalede hans theor. Veil. til Stadens "adskillige " (?) Læreanstalter. Men her er hans Mening igien ugrundet, thi i de Læreanstalter, hvor Underviisningen i Fransk er overdraget mig, har ingen saadan Anbefaling fundet Sted, og da det ikke tilkommer mig, saaledes som Hr. Dr. Gottsche, at blande mig i uvedkommende Læreanstalters Tarv, veed jeg ikke, hvorledes en saadan Anbefaling, der altsaa ikke har været almindelig, skulde have kunne komme til min Kundskab. Desuden, hvis den høie Kgl. Skoledirection har anbefalet Bogen til "adskillige Læreanstalter, som en Bog, den fandt bedre end de forhen brugte, mon den da ikke derved havde fornærmet de øvrige Læreanstalter, til hvilke saadan Anbefaling ikke er skeet, og for hvilke den altsaa maatte synes at bære mindre Omsorg, Doctoren skulde en anden Gang overveie sine Meninger lidt nøiere, at han ikke herefter skal fælde saa skiæve Domme. Doctoren tilføier endvidere. Hvad mig selv angaaer, har jeg kun talt med nogle faa af de Herrer Jnstitutbestyrere, angaaende mine Bøger, og kun, i det jeg præsenterede (falbød?) dem med al Høiagtelse et Exemplar af mine adskillige Arbeider." Skal dette være *) Mais pent-Stre que cest un pur badinage de Mr. le docteur, car on na paa contumede raser, quand il saget de da detende. Svar paa den mine Bemærkninger tilføiede Klage da maa det vist nok synes underligt, at Doctoren saaledes har præsenteret sin Grammatik just til alle de Undervisningsanstalter, der falde i mit Bekiendtskab, hvilke dog ikke ere saa faa Det kommer desuden ei an paa Mængden, til hvilken han har præsenteret sin Bog, men paa Maaden, hvorpaa det er skeet. At han har falbudt sin Bog, vil han ikke vide af: men jeg spørger enhver dansk Sprogkyndig, om det ikke kaldes at falbyde, naar man, i det man præsenterer sin Bog, tilføier hvad den koster; beder om, at man vil antage den som den bedste, og gjentagne Gange indfinder sig, for at handle herom, Jeg spørger fremdeles hver tænkende Læser, om saadan Adfærd stemmer overeens med en Forfatters Beskedenhed, og om man kan kalde det at præsentere sin Bog med Høiagtelse for Bestyreren, Jeg gientager her mine Ord: saadan Skik er tvertimod fornærmende saavel for Bestyreren, som for den enkelte Lærer; thi, det forudsættes vel, at den retskafne Bestyrer ei vælger til Lærer uden Saadan, der med Jver arbeider for det Fag, der overdrages ham, og som altsaa, uden Hr. Doctorens Paamindelse, giør sig bekiendt med alle udkommende Lærebøger, for deraf at vælge den med Indretningens Tarv meest hensigtsmæssige, Hr. Doctorens mange Fordreielser og forvirrede Meninger hindre mig fra at komme til de grammatiske Punkter, saasnart som jeg ønskede det. (Fortsættes.)