Københavns Adresseavis, 1782-01-08
Torsdagen den 10 Januarii bliver paa Hof=Theatret, ved Hans Majestæts høye Ankomst, opført: Spøgelset med Trommen, eller Ægtemanden som spaaer, Commoedie i 5 Acter, efter Dettouches Tambour nokurne. Til Slutning Balletten: Den forraadte og hævnende Amer. Billetterne faaes hos Hr. Kasserer Søeborg, boende i Viingaardstræde No. 178 paa første Sal, saa og om Aftenen ved Indgangen til Skuepladsen, som aabnes Klok. 6. Ofte har jeg klynket for den Nødlidende, ofte klaget den Huusarmes Trængsler for et Publicum, som har været ligesaa villig til at lindre og husvale de Syges Kummer, som utrættelig at afhielpe de Trængendes Mangler; men aldrig har jeg havt større Aarsag til at røre de Goddædiges Hierter, end den, som nu beklagelig gives mig, for en Mand og Borger her i Byen, hvis Vandel ikke har gjort ham vor Medlidenhed ufortient, og hvis Trængsler har den ømmeste Ret til vore Gamildheder. - For vidtløftig vilde det blive at skildte denne Mands besynderlige Skiøbne: langt vidtløftigere at optegne alle de ædle Handlinger, han i sine Velmagtsdage i det Skiulte har viist mod sine da trængende Medbrødre, ikke allene her i Byen, ikke allene i Dannemark, men endog i Norge og Holsteen. Jeg vil i dets Sted henvise mine veltænkende Menneskevenner til Ugebladet Paqvetbaaden for 1779. hvor et kort Skilderie af hans ædle Caracter, og hans beklagelige Skiebne findes tegnet. - Lad os, velgiørende Venner, lad os med en dyb Ærbødighed tænke Forsynets Veye med denne Dydige, denne gudfrugtige Mand! Hvo grunder Herrens Hensigter med de Frommes Lidelser paa Jorden. De blive dog altid retfærdige, altid til den Lidendes Lyksalighed, om det saa ey skeer førend paa hiin Side Graven. Os bør det, at lade Menneskeligheden udrette hvad den formaaer mod vor lidende Broder. Kunde vi vel taale, kunde vel noget dansk, norsk, holsteensk fvelsomt Hierte taale, at en Mand i sine 80 Aars gamle Dage skulle lide Nød, En Mand, som i sine Velmagts Aaringer aldrig lod nogen gaae hiulpen fra sin Dør, som gjorde godt imod alle, ja endog tilsidst giorde det over sin Formue, en Mand, som Fliid og Duelighed, Redelighed og Gudsfrygt gjorde riig, og deelte sin Vilsignelse med sin klagende Medbroder; en Mand, hvis eneste Feyl har været, at han var for godgiørende, en Feyl, han dog aldrig selv saae, eller kunde troe, var mishagelig for hans Gud! Dette veed jeg havde han det i Hænder han har laant og forstrakt andre, af hvilke de fleste ere døde, han vilde aldrig have kundet trængt til sine Medmenneskers Hielp, eller været geraaden i den Yderlighed han nu er. - O! at mine Kræfter tillod at giøre hans sidste Dage saa forgfrie og holde Kummeren saa langt fra hans Hierte, som jeg ønskede; men jeg kan kun bede, jeg kan kun indtale. hans Sag for Omhedens og Medlidendedens Ret. O! at jeg maatte kunde dette med al den Styrke, som mit medfølende Hierte tilsiger mig! - Dag! har jeg vel dette nødig for et Folk, som har alle Menneskelighedens Følelser inde, som behøver kun Anviisning til Kummerens Boelig, for strax at lade Hielpen og Redningen ile inden dens Døre. Have vi ikke Exemplerne, De offentlige Blade tale. Nu da, mine ædelmodige Medborgere, troe da, at jeg ikke klynker for en uværdig; troe da, at denne eders gamle Medbroder lider i det Skiulte en ufortient Kummer; og - rækker denne gamle værdige fortiente Borger Haanden. Jeg tor betryge eder, at eders Gaver til dette trængende Sted aldrig vil blive ubelønnede; ja saa sikker er jeg paa deres Velanvendelse, at jeg paa Guds Vegne tør love, at de med dobbelt Velsignelse vil at den Allerhøyeste blive giengieldede. Hvad de behager at sende mig til ham, Kone og umyndige Børn i denne besværlige Vinternd, skal ikke allene strax komme ham til Glæde, men endog i Avisen blive anmerket. H. Holck.