Viborger Samler, 1788-01-06
Viborg. Trykt hos C. H. Mangor. Det er en Lykke, som vore Tider have forud for de forbie gangne, at de alvorlige og fornøielige Videnskaber ej længere ere indsluttede i de Lærdes Studeer, Stuer. De have allerede i lang Tid fornøjet en meget større Deel af det menneskelige Selskab; de have vovet sig ud i den store Verden. Den rige og mægtige Stands=Person troer nu ei længere, at han er saameget fornemmere, som han er meer uvidende. Fruentimmeret rødmer nu ei meer, naar det overrumples med en Bog i Haan, den. Dette Kjøn er tvertimod nu saaledes forfalden til det mod, satte af hvad det før var, at man har Aarsag til at befrygte, at Læse=Syge vil engang blive en farlig og fordervelig Omgangs Syge. Thi saa nyttig, som Læsning er for det smukke Kjøn, naar den bruges med Maade, saa skadelig er derimod Belæsenhed for samme, naar den overdrives. At danne sig saaledes, at hun kan blive duelig til en lykkelig Egte-Stand, tør jeg vel antage, at være det Maal, hvortil en Pige med sine Handlinger bør sigte. Og denne Hensigt kan hun vist nok befordre ved fornuftig Læsning, men ei ved overdreven Belæsenhed. Thi saa vist som det er, at hun ved fornuftig Læsning forædler sin Siel, og giør den dueligere til at tage imod de dydige Glæder, som Egte-Standen bringer med sig, saa vist er det og, at overdreven Belæsenhed forstemmer Sjelen, og gjør den uføelsom mod de virkelige Glæder, da de, hvilke en levende Jndbildnings=Kraftforemaler den, ei findes andensteds, end i Roman Digterens Rige. Og saadant er saameget farligere for det smukke Kjøn, som deres Nerver ere finere, og deres Jndbildning altsaa virker med desto større Magt paa dem. De søge en Mand, som Grandison, og en Ven som Butcher, og betænke ei, at Fuldkommen, heder ei findes i en ufuldkommen Verden. Og give disse endelig i en salmet Middel=Alder deres Haand til en Mand, da gjøre de, som oftest, en ulykkelig Sammenligning imellem den indbildte Elskers Fuldkommenheder, og den virkeliges Ufuldkommenheder. Den Glæde, som de ei finde i det virkelige Egteskab, søge de nu i det romantiske, de overgive sig nu meer, end nogensinde tilforn, til en vedholdende Læsning, og forsømme saaledes gandske baade Moderens og Huus=Moderens Pligter, hvis Behagelighed de aldrig have faaet Smag paa. Tilgiver mig, mine Læsere, denne Afvigelse, som et Foster af min Jver imod overdreven Fruentimmer=Læsning. Egen sørgelig Erfaring har overbeviist mig om, hvor farlig megen Roman=Læsning er, hvor farlig endog den uskyldigste Roman kan blive. Og jeg vil ei eengang nævne den Tænkemaadens Fordeervelse, som har sin Grund i tvetydige Romaner, hvilke, hos den som læser meget, gjerne blande sig i Selskab med de uskyldige, jeg vil ej nævne den Misbrug, som Lidenskaberne gjøre, endog af uskyldige Romaner. Thi herom har Danmark stor, ste Barde allerede for længe siden givet et Er farings Vidnesbyrd. Men denne Fare udelukker dog ingenlunde det Ønske, at fornuftig Læsning maatte udbrede sig overalt hos det smukke Kjøn. At efterlæse den sande Historie, hvor man seer menneskelige Dyder og Laster at handle, og tillige opdager Kilderne til disses Handlinger; at eftergrandske de Skrifter, hvor Fornuft og Erfaring have foreenet sig til et tydeligt Foredrag af de sande Grundsætninger i Børne-Opdragelsen, der, som oftest, er især betroet til Fruentimmeret; at erfare ved Læsning; hvorledes kyndige Mennesker have paa beste Maade opfyldt Huus Moderens Pligter; disse blive stedse vigtige og værdige Beskeftigelser for den ædleste Halv=Part af Menneske Slægten. Og saadan Fliid er nu vist nok almindeligere end tilforn. Jeg har seet Bogen af Malling og Rafs Naturhistorie i Madamens Hænder, og jeg har seet Hendes Hendes Naade at opamme sit eget Barn efter Natur, LarensGrundsætninger.