Aalborg Stiftstidende, 1836-11-07
Ved nærmere Efterforskninger i hans Bibliothek, opdagede man i een af Bøgerne bemærkninger, skrevne med den afdøde Tribunalpræsidents egen Haand, og det bragtes til uomstødelig Vished, at den Myrdede, kort for sin Død, havde kjøbt Bogen af Den Vinente, man fandt saaledes ogsaa flere andre Bøger, som de senest myrdede Personer, ligeledes : kort for deres Død, havde tilforhandlet sig af samme Nidding. Da dette foreholdtes ham, erklærede han sig beredt til en oprigtig Bekjendelse, naar man vilde give ham dets Løfte, at det af ham samlede Bibliothek ikke skulde blive adsplittet. Løftet blev givet, og nu tilstod han, at han var alle hine Myrdedes Morder, fordi han ikke havde kunne udholde den Tanke, at de af ham til dem solgte sjeldne Bøger skulde savnes i hans Bibliothek. Det første Mord havde han udøver paa en Geistlig, til hvem han havde solgt en kostbar Bog af Nød. Denne var neppe gaaet bort med Bogen, før han havde følt sig, af en uimodstaaelig Drift, tilskyndet til igjenske at bemægtige sig den. Han fulgte efter den Geistlige og tilbød ham at lade Kjøbet gaae tilbage, imod at erstatte, Kjøbeprisen. Da denne vægrede sig, blev han ved at forfølge ham, indtil de naaede et ensomt Sted, hvor han da bibragte ham et Dolkestød, tildeelte ham derefter Absolution, skilte ham derpaa ved Livet og tog Bogen tilbage. Efterat have myrdet Patrot var han ogsaa den, der satte Jld paa hans Boglade. Angaaende de øvrige Offere for hans Bogorm, deponerede han som følger: Naar jeg bemærkede, at end Kjøbelysten var stivfindet nok til, uagtet mine høie Fordringer, at ville skille mig ved et sieldent Exemplar, rev jeg, forinden Overleveringen, nogle Blade ud af Bogen, i den Forventning, at Kjøberen vilde komme tilbage, for at beklag sig over Bogens defecte Tilstand. Dette skeete da ogsaa hvergang. Under Paaskud af, at ville, i Forening med ham, søge om de manglende Blade, lokkede jeg ham ind i et afsides Værelse, dræbte ham ved et eneste Dolkestød - jeg feilede aldrig. - og transporterede ved Nattetider Ligene snart et snart et andet Sted hen. Jeg har handlet til Guds og den hellige Johannes's, Skribenternes Skytspatrons, Forherligelse, thi de gode Bøger geraade dem for stedse til Ære, medens Menneskene jo dog engang skulle indvies til Døden." Adspurgt, hvorledes han, en saa stor Bogelsker, havde kunnet føre det over sit Hjerte at sætte Jld paa Patrots Boglade, erklærede han, at den egentlig ikke havde indeholdt andre gode Bøger end det forhen omtalte Exemplar, og denne Udaad havde desuden været fornøden for at skjule Mordet, - Da denne grove Forbryder egentlig slet ingen Angen har vist, var det paafaldende, at han paa engang, ved et Sted i hans Defensors Tale, begyndte bittelig at græde og under hele Rets=Forhandlingen ikke igjen kunde standse sine Taarer. Forsvarstalen gik nemlig ud paa at vise, at den Anklagedes Tilstaaelse alene ikke var noget retsgyldigt Beviis og at alle de øvrige Omstændigheder, skjøndt de stode i tilsyneladende Overeensstemmelse med Tilstaaelsen, dog ogsaa kunde forklares paa anden Maade. Fiskalen indvendte, s. at, da der kun existerede eet Exemplar af det omtalte Statut, trykt i Lambert Palmarts Officin, saa kunde det hos Don Vincente forefundne ikke være noget andet, enddet, der havde tilhørt Patrots Boglade. Men Defensor kuldkastede denne Indvending, ved at forelægge et PariserBogcatalog, hvori der ogsaa forekom et lignende Exemplar. Her var det, den Anklagedes Jammer begyndte. Da Dødsdommen var fældet over ham, erklærede Præsidenten den Hulkende, at han nu, da han syntes at føle sin Brøde i i dens hele Afskyelighed, kunde tage sin Tilflugt til den egl ti Naade. At ja svarede D. Viincente, og hans Taare fløde endnu rigeligere, gjeg indseer, at jeg har begaaet den utilgiveligste Forseelse - ved at indbilde mig, at den kun existerer eet Exemplar af hiin Bog!!" Nu først mærkede man, at hans Jamren ene var at tilskrive Sorgen hover at maatte erfare, at hans Exemplar fra 1482 ikke var Landet eneste i sin Art!