Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-11
J Holsteen afgiver Avlingen Landsbypræstens fornemste Embedsløn. Aksidentser kunne derpaa enkelte Undtagelser nær, ikke være betydelige: thi naar et Kald er stort, saa har det sædvanligt, foruden Pastor primarius, endnu en Compastor, ja stundom maaskee en tredie Beneficarius. Høitidsoffer og Smaaredsel er ikke heller i Brug; derimod hviler den Forpligtelse paa Menigheden, at vedligeholde Præstens Bolig. Naturligviis ere Kaldenes Afgivter ikke saa store som de danske Kalds, men mon nogen Landsbypræst her, har Lyst til at renoncere paa Tienden for at slippe for Afgivten? Forlade vi den geistlige Maalestok, og sammenligne vore Præsters Jndtægter paa Landet, med Danmarks egne verdslige, saavel civile som militære, fastgaaerede Embedsmænds, saa vildet ogsaa snart vise sig, at disse ingenlunde ere bedre aflagte end geistlige, der kunne antages at staae paa samme Trin med dem 7, og dog torde det synes, som om dette burde være Tilfældet, ikke just fordi den geistlige Stand bør foregaae de andre Stænder med Exempel paa Tarvelighed og Fordringsløshed, men fordi Landsbypræstens Stilling sætter ham istand til at undgaae mange Udgivter, som de verdslige Embedsmænd ei kunne spare *), samt befrier 7) Naar man vil betegne vor Geistligheds Plads blandt Statens Embedsmænd (hvilket ikke er saa let; thi er end Præstestandens Bestemmelse unægteligen høi, saa bliver den dog altid meer aandelig end verdslig), da maa man nok antage, at Siællands Bisp staaer paa samme Trin som Stifts befalingsmænd, de andre Bisper som Amtmænd eller Deputerede i Collegierne; Stifts- og Amtsprovster samt Kiøbenhavns Sognepræster som Committerede og Contoirchefer, de andre Præster endelig, eftersom de have større eller mindre Virkekreds, som Collegiernes øvrige Personale, dog excl. Copiisten eller Undercancellisten; eller hvis man foretrækker den militaire Maalestok, saa bliver Metropoliten at ansee som General, Bisperne som Oberster, Stifts- og Amtsprovster a. som Bataillons chefer og Majorer, og de øvrige kom nok til at staae mellem Compagniechef og Premierlieutenant, hvilke nyde fra 720 til 260 Rbd. aarlig. Men dette Forhold finder ikke Sted, selv det mindste Kald indbringer (som jeg haaber siden vil blive indlysende for Læseren), naar dets Besidder skulde beregne alt det Reelle, som han nu nyder af Penge eller Penges Værd, 400 Rbd., og de meget store paa 7 a 800 Tdr. Hartkorn og derover sikkert undertiden henved 1500 Rbdlr., ja maaskee meer. Landsbypræstens Plads i Forhold til Jndtægt bliver altsaa mellem Regimentschef og Stabscaptain. 2) Hertil kan henregnes at Landsbypræsten har bedre Tid og Leilighed til at undervise sine ham for mange kostbare Fristelser, som en Religionslærer dog maaskee ofte havde Kraft til at modstaae, en verdslig Kiøbstædboer sielden; og endelig fordi de verdslige Embedsmænd maae tiene deres hele kraftige Ungdomstid for lidet eller intet *), Børn, og derved, naar han ei har glemt sin Lærdom, ligge til Universitetsaarene at spare deres kostbare Skolegang. Endvidere sparer han naturligviis Præstepenge og Offer m.m., deels fordi han ei kan offre til sig selv, deels efter det gamle Ordsprog; clericus clericum non decimat, som dog neppe ganske har tabt sin Kraft. Maaskee man vil indvende, at Embedsmanden i Staden, naar han er drivtig, kan erhverve noget udenfor sin Gage; men den, som maa sidde paa Kontoiret til sildig paa Aftenen, har ikke Otium, end sige den fornødne Lyst til at arbeide ud paa Natten, om han end kunde fortjene noget, som altid bliver tvivlsomt. De andre verdslige Embedsmænd, som maatte have flere Timer tilovers fra deres Embedsforretninger, kunne ligeledes kun stundom erhverve noget extra, thi nu ere altid mange om Budet ved enhver Fortieneste, og Landsbypræsten kan jo ogsaa imellem have andre Folks Børn i Kost og Underviisning; jeg har kiendt en Præst paa Landet, som paa eengang havde 7 unge Mennesker i Huset for at forberede dem til Universitetet, og som i det mindste fik aarligen 200 Rbd. Sølv for hvert.