Aalborg Stiftstidende, 1836-09-01
I St. Petersborger=Blade hedder det om JsaksKirkens Bygning: "Med Fornøielse seer man hvorledes, efter Fuldendelsen af Alexanders Søilen, Jsaktirkens Bygning skrider fremad med saadan Hurtighed, at man tør haabe, vor Hovedstad vil om faa Aar kunne rose sig af at besidde en af de skjønneste Bygninger i Europa. 3000 Arbeidere ere hver Dag i den skjønne Aarstid beskjæftigede med denne storartede Bygning, der ligesaameget ved det rige Materiale, som ved de utallige Vanskeligheder, et saadant Arbeide maa møde, vækker Beundring. Uden at tale som den Mængde af Marmorblokke, som bestandig ankomme paa Byggepladsen, maa vi kun nævne, at vi for nogle Dage siden saae ankomme uhyre Granitcylindre, som skulle danne de til Kuppelens ydre, Ziir bestemte Søiler. Disse Søiler, der bestaae af eet Stykke, ere 24 i Tallet, og blive 42 Fod høie, 15 ere allerede indtrufne, og det samme Skib, som ved Hjælp af en Dampbaad, bragte dem hid, er igjen afgaaet, for at afhente de andre 9, der alt ligge færdige i Steenbrudene. De uhyre Stilladser, som omgive Bygningen, tillade endnu ikke at see de hidindtil udførte Arbeider, men, om man tør slutte fra den gigantiske Mormorgesims, som man tildeels kan bemærke, fra de 120 Fod lange Haller og deres 48 Granitsøiler, med Fundament og Capitæler at Bronce, saa kan man uden Overdrivelse paastaae, at der, til den Dag idag, ikke existerer nogen Bygning, af den nyere Tid, som, idethele, frembyder mere Storhed og Rigdom, end dette Tempel til Minde om den store Peter. Opdragelsens Frugter. Følgende træffende og sande bemærkninger, hente de fra Algemeine Zeitung", angaaende den franske Opdragelse, synes her at fortjene Plads: "Paris den 6te Juli, Forhandlingerne i Parlamentet have for et Øieblik henledet vore Politikeres Tanker paa Opdragelsesvæsenet i Frankrig. Hr. Bigot de Morognes seer i sammes Mangelagtighed Aarsagen til alle Ulykker, Spiren til alle Forbrydelser, og til de gjentagne Mordattentater mod Kongens Liv. Han udtaler her mangen Franskmands Mening, skjøndt dog de sidste Forbrydelser lettelig kunne have endnu en anden Grund. Men med disse Jeremader er det ikke gjort. Hvor Feilen egentlig stikker, det er Spørgsmaalet, og, for at besvare dette, henviser man til Overfladens Phænomener, uden at kaste et Blik i Dybden. En troer, at det classiske Studium ere Aarsagen til det hele Onde, og en Anden finder, at Forsømmelsen heraf har været Skyld i Alt. Den ene synes, at der ikke er Skoler nok, den Anden, at der er for mange. Her skriger man paa Frihed i Underviisningen, og der seer man netop i Underviisningens Frihed Kilden til Ondet. Fra et vist Standpunct betragtet er Opdragelses- og Underviisningsværet senet i Frankrig paa et Trin, som hvert Land kunde misunde det. Forstandens Opdragelse er her saa practisk, saa levende, at enhver Franskmand selv afhude lavere Classer, der har nydt den almindeligste Opdragelse, i alle Livsforhold kan byde en meget gen. De preussiske Skolers Statistik leverer vistnoset i høi Grad glimrende Resultat, men Franskmæne denes practiske Aandsdannelse meddeler sig i den daglige Omgang til Mængden, og udjevner her Misforholdet i den theoretiske. Hvori ligger nu da Feilen? Franskmanden mangler Familieopdragelse, han mangler Hjertets, Gemyttets Opdragelse. Men uden denne er enhver Opdragelse nødvendigviis Stykværk. J Skolen lærer man at begribe, i Familien at føle, og kun Følelsen staaer ophøiet over alle vexlende Forhold, men Begrebet forandres efter Tid og Omstændigheder. J Familien indplantes Følelsen, Menneskets og Borgerens Pligter; men i Skolen blive disse Følelser til Begreber. Et Brev er ikke Stedet til at udvikle disse Anskuelser og deres nødvendige Conseqvenser, og jeg vil her kun antyde, hvori Hovedmangelen i Frankrig bestaaer. Hvorledes den kan afhjælpes det er netop det store Spørgsmaal, saameget mere som man her netop kjender Kilden til Ondet. Men om overhovedet en Hjælp er mulig i Frankrig, er meget vanskeligt at afgjøre. Jdetmindste vil det være et Kæmpeværk, og den, der bragte det istand, vilde være alle Tiders Reformator. Thi der gives hidtil i Frankrig, idet mindste blandt det tænkende og handlende Folk, neppe Familier. Børnene overlades fra deres tidligste Alde til Ammer og Gouvernanter, og gaae fra deres Hænder over i Lærerens. En Franskmand kjender ikke Ordet Familie i den Forstand, hvori vi kjende det; Ordet Huus betyder hos ham de fire Vægge, og han er ikke hjemme, men: cher luld (ordret: hos sig). For: der hjemme, hjemme og hjemlig, i huuslig Forstand, har han ingen Ord; hvorledes kan det da være paafaldende, at ogsaa Ordet: Gemymangler i hans Sprog. Det er interessant at efterforske Aarsagerne til denne Tilstand; men ogsaa dette overskrider et Brevs Grændser. Auremburg i Paris og Aa Chaumieren. Det er en smuk Sommeraften med dissig Luft. J Parken ved det gamle Palais=Luxemburg er det nok af Spadserende; thi Pariserne paa hiin Side Seinen have her deres fornemste Promenade. Denne have har et traurigt Anstrøg; Jordbunden viser Thist og her nogle Græspletter, ellers er den haard og graahvid. Flyvesanden har frit Spillerum, og de gamle høiadelige Træer staae i stive Rækker med pudrede Hoveder. Under Træerne har den Berniniske Skole stillet sine forskruede Marmorguder, men den galliske Vandalisme er forbi, og den straffende Natur kan uhindret virke sit sorte Mossiør over de hæslige Lemmer. J Haven er ingen Fugle uden er stille Svane, der ligger i Bassinet, som om den var død. De mørke Telegraphtaarne paa Kirken St. Sulpice hæve sig ruinagtige over de tætte Castanier medens dog Tidens friske Drama spiller i sælsomme Pantommer paa deres Tinder. Disse Menneskegrupper, der bevæge sig i de brede Gange, ere mindre livlige, end Pariserne i Almindelighed. De høre til et Strøg af Byen, hvor Livsrørelsen er dæmpet, hvor Gaderne ere smudsige, hvor de fattige Boliger tabe sig i Skyggerne af det store Huus Pantheon, hvorunder Støvet af Frankrigs forrige Genier skriinlægges i brandfrie Kieldere. En Flok af disse stille Parisere dvæler nu paa en aaben Plads i Haven. Man hører et vægtigt Navns medens man gaaer dem forbi. De erindre sig en rolig Morgen, da en hvinende Geværsalve afbrøde Stilheden her, de saae Røgen hæve sig og svinde imellem Træerne, og der laae et blodigt Lig paa den samme Plet, hvor de nu staae; det var Marschal Ney, der havde kastet sit sidste Blik paa Pantheon, dette store Mansolee for hans Gudinde la Gloire. J de Grupper, som vi nu betragte, er der kunfaa Unge, og vi ere dog ved det saakaldte latinske Qvarteer, hvor hvert andet Menneske, man møder er en Studiant; men disse vordende Dupiner og s Berryerer tumle sig andetsteds i det Grønne: de ere i le Chaumiere. Vi skulle ogsaa træffe dem der. Vor Vei til denne Jubel faldt kun igjennem Luxemburgs melancholske Alleer. La Chaumiere vil sige saa meget som en Straahytte - et beskedent Navn. Man skulde ikke troe, at herved betegnes en rummelig Have med smukkelSaloner og grussiske Bjerge. Vi høre allerede Musiken paa nogen Afstand, vi bøie os over Gjerdet paa Boulevard Mont Parnasse, og skimte Lamperne hist nede mellem de dunke Lovmasser; vi ere vediIndgangen og læse nu paa en dygtig Placat: L. grande, grande, grande Chaumiere, hvilket betyder, at dette er den sande, ene saliggjørende Chaumiere, der ikke maa forvexles med nogen af de mange Efterligninger trindt og i Forstæder og Smaagader. Her, som overalt ved offentlige Forlystelser og Udstillinger, seer det ud for den Fremmede, som om man drev Handel med Stokke og Parapluier; menske Tingen er, at man maa aflevere saadant Løsøre ved Indgangen og betale to Sous for Opbevarelsen, indtil man gaaer ud igjen. Man bliver snart forsoner med denne, noget brydsomme Skik, man indseer, at disse Sager dog kun ere i Veien i en Folketrængsel og man tænker sig, at de under saadanne Omstændigheder let kunne blive farlige i en larmende Stad, hvor der gives et Academi for Stokkefægtning og formelige Congregationer af Batteurs (Klopfægtere.) 6.1 Gjennem en ziirlig Avenne træde vi ind i Haven. Hovedgangene ere kredsformige og rummelige, Træ lerne kraftige og fyldige; der hænger klare Lamper paa Stammerne. Til Venstre er en aaben Pavillon med uimodstaaelige Yndigheder. Oplysningen er her saa tindrende, Pavillonens eneste Væg er af Speilglas, hvori de mange rolige og bevægende Gienstande skuffende mangfoldiggjøres, de blinkende Livsgnister løsslippes her af deres Chrystalfængsler, lyse sangvinske, sværmeriske Livsgeister og ildrøde choleriske: selv Øllets melancholske Dæmon er tilstede her, men den antager et muntrere Sving i denne rene Luft og i disse slebne Bægere. Geisterne begynde loveralt at virke, men det kommer ikke til Berusning. Der er noget Jnteressant ved enhver af disse Grupper om de smaa Borde. Her sidder det latinske Qvarteers Ungdom med romaniske Physiognomier, med sorte glindsende Lokker, der hænge ned over de blege Kinder. Mange af disse Hoveder have et Udtryk, som de rugede over Victorhugiske Tanker; men fast hos dem alle seer man denne bronceagtige Fastuhed og Sikkerhed i Contouren, der saa hyppigt findes hos Sydeuropas Stammer. - Etudianten fra det latinske Qvarteer er en Stutz; hans Kjole ophødrer ikke at sidde", om den bliver nok saa gammel, han forstaaer at forme sit Haar og sine Favorier, som om det var et flydende Malm, der kunde støbes, han kjender fra Grunden af den Kunst at give en aldrende Halsklud et ungdommeligt Foldekast, og denne Maade, hvorpaa han bøier sig over Stolryggen og tænder sin Cigarre er paa eengang baade noble og legere. Etudianten har sin Veninde med sig i Chaumieren, og det forarger ingen; thi det er saaledes Skik og Brug. Mange af hine stolte Skjønheder, der glimre i Opergens Loger eller underTuiller havens Løvbuer, høre til samme Classe som denne lattermilde Ouvridre, der deler Etudiantens Sommerglæde i Chaumieren; me den rige Bon vivant fra Rue Rivoli, er ikke saa lykkelig som Etudianten; hans Veninde besørger hans smaae daglige Fornødenheder, hun arbeider for ham, om han er fattig, hun pleier ham, naar han er syg, og hvis han bliver kjed af Livet og Chaumieren, saa døer hun gjerne med ham. Man har daglige Exempler paa de sælsomste Sværmerier i dette Forhold, og de bidrage sit til Seinens og Boulogne=Skovens tragiske Chronik. Jeg vil dog anføre et af en mildere Art. Paa den det lige Kirkegaard Pere la Chaise er Abeilards og Helvises Mansoleer; det er et lidet aabent, forvittret Capel. Utallige Navne ere ridsede i Stenen, og der hænge mange friske og visnede Krandse. Her trax nan nylig en ung Latiner med sin Veninde, de bragte hver sin Krands til Capellet, derpaa knælede de ved Sarkophagerne, saarede hinanden og blandede Blod over de stive Sandsteensbilleder af den ulykkelige Abbed og hans Elskerinde. Tilskuerne lode dem have Fred, og man saae det sentimentale Par smutte ind i en rystende Onnibus for at vende tilbage til Livets Prosa. Men denne energiske Hengivenhed er alt for ofte af kort Varighed, og den stakkels Ouvridre kan da blive meget ulykkelig. Hvor mange sørgelige Stadier har hun ikke ofte at gjennemløbe, inden hun ligger Lig i Morgen, eller i det smudsige Tagkammer. Om Aftenen hører man undertiden en forstemt Harpe fra en aaben Plads i den uhyre By, et lidet Talglys, der er klæbet til Gadestenen, belyser en ussel Qvindeskikkelse, hun synger en Vise om Etudiantens Kjærlighed, og naar Mængden har adspredte sig, samler hun efter den henkastede Kobbermynt. J de dunkle Gange af Chaumieren møder man af og til en saadan Skabning; hun har engang siddet oppe i Salonen og credenset den skummende Champagner, endnu har hun noget Flitter tilbage, men hun vover sig ikke frem til Lyset; den nerfarne Yngling fra Provindsen studser, naar et Lampeskin falder paa hendes Ansigt - bort, det er ingen Papillon, det er Sphinx Atroxos!