Aalborg Stiftstidende, 1837-01-30
Blandinger. De tvende sidste Nummere af Fædrelandet, in beholde en mærkelig Artikel: "Danmark i Aaret 1836, af hvilken vi tillade os at hidsætte nogle Uddrag, som sikkert ville læses med Jnteresse. Om Trykkefrihedsselskabet yttrer Forfatteren iblandt Andet: Dette Selskab maa vi omtale for sig selv, da det netop er i saadanne Foreninger, at det offentlige Livs Yttringer tydeligst fremtræde. Ved forrige Aars Begyndelse talte Selskabet knap 1900 Medlemmer, ved dets Udgang over 3000. Tilvæxten var især stærk i Provindserne; dog bleve ogsaa i Kjøbenhavn, hvor Selskabet strax havde fundet en Mængde Deeltagere, i afvigte Aar mange Medlemmer optagne. - De udgivne Skrifter vare for størstedelen blevne optagne med bifald, og enkelte, f. Ex. Lupplaus Skrift om Reformationen, vare blevne afsatte i store Masser til den egentlige Bondestand. Selskabet har ogsaa virket velgjørende ved at bidrage til Læseforeningers Oprettelse; 4 saadanne have faaet Gaver af Selskabets Skrifter, og udentvivl vil den til Filialselskaberne efterhaanden slutte sig overalt saadanne Læseforeninger. Det er saaledes at haabe, at Selskabet vil virke meget til at fremme Oplysningen, i den lavere Middelstand og Almuen. Allerede denne Virksomhed er ogsaa i politisk Henseende af Vigtig hed, da ingen Forbedring af Statsformerne kan bære ordentlige Frugter, naar den ei støtter sig paa en almindelig udbredt Oplysning. Jmidlertid havde Publicum ventet mere, end denne ganske inddirecte politiske Virksomhed af et Selskab, der skylder en hos os usædvanlig Energi sin Tilværetse. Denne Forventning lader imidlertid ikke til at gaae i Opfyldelse. - Repræsentantskabet krympede sig for ethvertiSkridt, der kunde give det Skin af en politisk Conporation. Vi slutte dette ikke saameget af det Forsøg, som Enkelte gjorde paa at faae en Petition i Stand til Stænderne, thi dette Forsøg var halvt men vi slutte det deels deraf, at Hage, uvis, om han kunde sætte sit Andragende om en Petition igjennem, standsede sine Forhandlinger med Skriftcommitteen, deels deraf, at Repræsentantskabet, i Anledning af det Lehmannske Forslag, ikke androg paa en Bemyndigelse til, i Selskabets Navn at indgive en Petition. Saavel dette, som mange Yttringer, Forfatteren hørte af flere Repræsentanter, tyde paa, at Mange havde en ængstelig Sky for, at Selskabets skal optræde som politisk Corporation. Vi forstaaer ikke ret denne ængstelige Legalitetsfølelse, som maaske hidskriver sig fra den Skræk, som den franske Revolutions Jacobinerklubber have indjaget de fleste sindige Mænd, en Skræk, der bringer dem til at oversee den hele uhyre Forskjel, der finder Sted imellem hine og vore Forhold. Vi kunne ikke ret begribe den, sige vi, thi her er jo ikke Talen om at indgive Petition om hvilketsomhelst politisk Anliggende, men ene og alene om Trykkefriheden, med hvilken Selskabet staaer og falder. Er nu Selskabet stiftet til Pressens rette Brug, saa maa det ogsaa være af høieste Jnteresse for det, at der er en Presse, det kan bruge. Vil man sige, at Selskabet skal brug Pressen, saaledes som den er, uden paa anden Maade end ved Skrift at værne om dens Frihed, da erkjende vi vistnok den store Betydning, som et saadant Forsvar for Pressen maa have; thi om det end kun føres af enkelte Mænd, saa er det dog paa en Maade i flere Tusinders Navn, han taler; men vi indsee ikke, hvad Fare der kan opstaae deraf, at Repræsentanterne, som Repræsentanter, understøtte slige Forsvar, ved at fremsætte deres Besværinger i Andragender til Kongen eller Stænderne, saameget mere, ellsom Pressens Tilstand allerede er saa indskrænket, at man ikke veed, hvad Censor, selv naar Talen er om indenlandske Anliggender, vil lade passere og altsaa tiller kan være vis paa, at et Forsvar kan passere. Den Frygt, der ofte yttres, at Mange, naar slige Petitioner skulde indgives, vilde melde sig ud af Selskabet, synes ikke at være grundet, om end Enkelte udmelde sig, vilde dette opveies ved større Eenhed i de Andres Bestræbelser. Dog - dette være som det være vil, vi ansee Selskabets Stiftelse og Frem vært som et glædeligt Tidens Tegn, og vi haabe, at Alle, der interessere sig for Oplysningens og Frihedens Fremme i vort Fædreland, vil stræbe at befordre dets Virksomhed, om end denne ikke ganske skulde svare til de Forventninger, han enten i politisk eller videnskabelig Henseende har gjort sig om det. Selv de, der klage over hiin ængstelige Færd, maae indrømme, at Aanden i Selskabet tilhører den nyere, Tid. Dette sees, blandt andet, deraf, at flere af Skrift=Committeens Medlemmer ere Mænd, hvis Grundsætninger ogsaa i politisk Henseende ere erkjendte som liberale, at eet af Medlemmerne endog der under Action for Overtrædelse af Presseloven, ja at Selskabet har antaget dette Medlems Tilbud, at skrive en historisk Oversigt over den nyeste Tid, en Tid, som selv den absoluteste Pen knap kunde behandle, uden ved sin Fortælling at udbrede Frihedens Sæd. Efterat have omtalt den Maade, hvorpaa Reformationsfesten feiredes, vedbliver Forfatteren: Kan da nu den Aand, som viste sig i vort offentlige Liv i det Tidsrum, vi her have for Øie, siges at være den Mand værdig, hvis Fortjenester for 300 Aar siden ogsaa kom vort Fædreland tilgode? Dette Spørgsmaal vove vi ikke at besvare bejaende. Paa den Tid, Stænderne vare samlede, bleve deres Forhandlinger, begribeligt nok, fulgte med Jnteresse, især der, hvor man, ved mundtlig Meddelelse, kunde have hurtig Kundskab om dem. Men det forekommer os, at saavel de Deputerede, som Folket, satte altfor udelukkende Lid til Stændernes Virksomhed, og at navn llig Folket ikke noksom understøttede hines Bestræbelser. Det forekommer os, som om man nu var tilfreds med at faae Tanken om alle offentlige Anliggender, for nogen Tid idet mindste, af Halsen; man maatte nu oppebie, hvad Regjeringen vilde gjøre, det var upassende nu at vilde purre, der hørte Tid til at gjennemgaae saa vigtige Anliggender osv. Slap heden viste sig især ved Pressens Anliggender. Medens man kort Tid i Forveien med største Jnteresse, havde omfattet Alt, hvad der angik den, viiste man ifjor næsten Ligegyldighed for de Angreb, der skeete imod den, uagtet de vare af den allerfarligste Natur, og man hørte næsten ligesaa ofte Klager over Forfatteren, der havde skrevet frit, som over Cancelliet, der havde søgt at indskrænke hiin Frihed. Med den største Gavenhed critisede man Bladliteraturens Producter, fandt man i en Afhandling, med hvis Tendents man ellers var tilfreds, et heftigt eller ubilligt Ord, eller et Æselspark i en ellers alvorlig og god Udvikling, strax ærgrede man sig over den bittre eller ungdommelige Tone, der herskede i Bladene. Jsægik det ud over Kjøbenhavnsposten, ja, da Presseplacaten var forelagt Stænderne, skeete endog et Forsøg, paa at forene Folk til at afsige Bladet. Ogsaa Stænderne troede at burde yttre deres Misbilligelse derover, dog skeete dette udentvivl af andre Grunde, og den jydske Forsamling udtalte sig raskere og bestemtere om det lidet Betænkelige i Døgnliteraturens formeentlige eller virkelige Udskeielser. Publicums Vrantenhed vedblev imidlertid, som før. Da Hag var sat under Tiltale for den historiske Oversigt over 1835, hørtes ikke sielden den Yttring, at en Borger i en lille Stat maatte finde sig i, ikke at kunne skrive frit om politisk-historiske Anliggender osv. Da han siden udgav som Pjece den oftnævnte lille Artikel om Rusland og Ortenten, hed det ikke sjeldent at han vilde trodse Loven, ja da det lod til, at Cancelliet ei vilde frigive Pjecen, fandt Mange det end og urigtigt, at han havde villet give Anledning til en vilkaarlig Handling fra Cancelliets Side. Son om den, der benyttede sin aldeles lovlige Ret til særskilt Udgivelse af en Artikel, der kun, forvi den stor i et Blad, var standset, kunde siges at trodse Loven eller udæske til en vilkaarlig Handling, Naar jeg reiser med en stor Sum Penge og min Kudsk plyndrer mig, skal jeg da siges at have fristet Kudsken, og derfor dadles, "Faae vi Censur, hed det saa ere Fædrelandet og Kjøbenhavnsposten Skyl deri. En besynderlig Vildfarelse! Som om de, der - med eller uden Grund - bestandig klagede over Bladenes Udskeielser ikke derved gave Regjeringen Anledning til at indskrænke Pressen, Naar den i selve Folket, der ellers holder med Pressen, hørtes slige Klager, maatte Regjeringen da ikke troe, at den, uden at krænke Folket, kunde paalægge Skrivefriheden nye Baand, Var det ikke bedre, at de, der ønske større Frihed i vore borgerlige Forhold, oversaae saadanne Smaating hos de Forfattere, der stræbe at bidrage til dette Øiemeds Opnaaelse, eller ogsaa paa andre Maader, end ved lydelig Klagen, søgte at bevæge dem til at antage en bedre Tone, At Trykkefrihedsselskabet, af Frygt for at optræde som politisk Corporation, ikke, som Selskab, tog sig synderligt af Pressen, have vi allerede seet. Saavel heri, som i den Stemning, Publicum yttrede, tro vi at bemærke en vis sygelig Legalitet, der vistnohar sin Grund i meget agtværdige Egenskaber: Billighedsfølelse, Sandhedskjærlighed og Sindighed, men disse Følelser ere, ved at overdrives, udartede og blevne syge. Den Slaphed, der viste sig i Jnteressen for Pressens Anliggender, maa vel tildeels forklares deraf, at den havde udtømt sig under den Da vidske Proces og ei havde havt Tid til at samle Kræfter. Det gik os, som de electriske Aal, der, naar de have givet stærke Slag, igjen behøve megen Tid for at samle Electricitet. Dog, der var vel flere Grunde til hiin Slaphed. Ved Dommen i den Davidske Sag troede man Pressen betrygget, og netop derfor tabte Jnteressen sig. Det var Faaren, der havde truet, saavel Forfatterne som vor Skrivefrihed, der forhen holdt Folk i Aande; Faren gik hover og Deeltagelsen formindskede 33. Til en vedholdende Jver for dette Anliggende savne vi desuden det rette Begreb om Pressens Vigtighed. - Af det Hele slutter Forfatteren, at der hos os vel viser sig Trang til en friere Udvikling, men tillige, at Almeenaanden i den senere Deel af afvigte Aar har taget sig et Blund, og at den i det Hele endnu er meget svag. Den franske Kongefamilie i Gör, besøger Kirken tre Gange daglig. Den unge Henrik af Bordeaux gaaer undertiden ud med Hertugen af Blaneas og en Afsending fra Don Miguel, og han synes at betragte Verden med et muntert Blik, for hans Alder turde han maaske være vel svær af Bygning. Hertuginden af Angouleme, der nu kalder sig Dronning Marie Theresia, tager to Gange om Ugen imod Cour, og da kommer efter hendes Ønske Damerne i ganske daglig Dragt; man sidder da omkring et stærkt oplyst Bord, og Samtalen føres ganske sagte. Allerede Kl. 8 1/2 bringes de to Sødskende, Frankrigs Børn, som de kaldes, tilsengs. Mademoiselle er meget smuk.