Ribe Stifts Adresseaviser, 1843-01-06
J naturlig Forbittrelse herover skrev Digteren strax følgende aldeles private Brev til Kongen: Vi ville være ærlige Fjender, saaledes løde de Ord, som Kongen af Preussen nys yttrede for mig, og disse Ord give mig Ret til, ja gjøre mig det til Pligt, aabent og ligefrem, som jeg engang udtalte min Tillid til Deres Majestæt, nu ogsaa at bringe min Klage, min bittre Klage for Deres Trone uden at hykle nogen Devotion, som jeg ikke kjender eller Folelser, som jeg aldrig føler eller vil føle. – Vi ville være ærlige Fjender – og paa samme Dag, som Deres Maj. behagede at udtale disse Ord, behager det det høie Ministerium at forbyde Boghandlerne at forlægge en Journal, der først i Fremtiden skal redigeres af mig, af hvilken der under min Redaktion endnu ikke er udkommen en eneste Tøddel og det forto Maaneder siden, førend det blev bekjendt, at jeg skulde overtage Redaktionen, var tilladt at forlægge, og dette sidste Forbud er udstedt blot paa Grund af mit Navn. At dette ogsaa for Deres Maiestæt har en saa slem Klang, kan og tør jeg ikke troe, efter hvad De for faa Dage siden yttrede for mig. Uden Tvivl har Deres Majestæt slet ikke vidst noget af denne Fremgangsmaade og Hensigten med dette Brev er ogsaa kun at bringe dette simple Faktum til Deres Kundskab, for at Deres Majestæt videre kan besørge hvad der er Ret. Jeg beder ikke om Tilbagekaldelse af Forbudet, thi jeg veed, at min indskrænkede Undersaatforstand, min Bevidsthed om en ny Tid maa evigt staae fjendtligt mod de fleste Ministres forældede Bevidsthed og Regimente, hvem jeg gjerne indrømmede Oppositionsret, hvis de overhovedet blot toge Notits af det, der foregaaer om dem, men som foregaaer i Menneskehedens Dybder, istedetfor at kives med en Smule Skum og Vind, der leger paa Overfladen. Naar disse Ministre i Modsigelsen imod dem, ogsaa undertiden vare istand til at opdage Elementer af en ny Religion, og ikke blot at opsnuse Polissonneri- og Frivolitet, kort sagt, naar disse Ministre foruden deres Byrd, der er noget tilfældigt, og deres ofte værdifulde administrative og Politi=Talent og besad Talent og god Villie til at indlade sig i ærlig Kamp med deres Fiender, istedetfor først fornemt at ignorere dem, dernæst, uden at kjende dem, behandle dem brutalt og saaledes skuffe Fyrste og Folk, naar de tale om en Gemytternes Beroligelse, der i Virkeligheden aldeles ikke er forhaanden og aldrig hverken nu eller nogensinde kan tiltvinges ved ydre Forholdsregler. Endnu gives der Mennesker, der ikke lade sig skrække af noget (og til dem regner jeg mig selv), Mennesker, der ville skrige Sjælen ud af Livet paa sig, til der bliver Ret og Retfærdighed i Verden; og det saameget trøstigere, som selv Fremgangens Fiender ikke meere besidde Mod til at bruge Magt, da de godt indsee, hvor farlig Martyrdommet er, og at der istedetfor een Mand, som det lykkes dem at undertrykke, springe 20 Harniskklædte op af Jorden. Jeg beder ikke om Tilbagekaldelse af Forbudet, i hvor smerteligt det end er at see sin Muses Barn truet allerede i Modersliv og som Jndivid at leve i evig Kollision med et heelt Statsprincip; jeg beder ikke om Tilbagekaldelse af dette Forbud, thi jeg er ikke Skribent af Profession og søger ikke at opnaae nogen materiel Fordeel ved hvad jeg udtaler, fordi jeg maa udtale det. Men heller ikke for Journalens materielle Fordeele og Udbredelse ere der lagte tilstrækkelige Hindringer iveien ved et Forbud. Forbudne Bøger flyve ret egentlig gjennem Luften og hvad Folket vil læse, læser det alle Forbud uagtet. Deres Majestæts Ministre forbød for fem Fjerdingaar siden mine Digte og jeg er saa lykkelig nu at kunne foranstalte det femte Oplag af dem. Deres Majestæts Ministre, have paabudt Beslaglæggelse af Bøger, der syntes farlige, og jeg har paa min hele Reise overbeviist mig om, at disse Bøger ere i Alles Hænder. Jeg beder ikke om Tilbagekaldelsen af dette Forbud, thi jeg kan ikke bede om noget i et Land, som jeg vil forlade. Jeg er af naturlig Nødvendighed Republikaner og maaskee allerede i dette Øjeblik Borger i en Republik. Jeg kan ikke, uden selv modvillig at fordømme mig til stedsevarende Hykleri, leve længere i Stater, hvor Censuren har ophørt at være en Sandhed; hvilket jo de dagligt stedfindende Konfiskationer af allerede censurerede Bøger bevise. Men jeg har følt Trang til at henvende et sidste, ærligt om end lidenskabeligt Ord til Deres Majestæt, et Ord, der kun skal anklage Fyrsternes Tjenere, ikke Fyrsterne selv, et Ord under fire Øine, men som dog ikke alene er mit Ord, men mange Tusinders, er Ord, som jeg med min Sjæl hele hellige Jver og Tillid har udtalt for Deres Majestæt, og som Deres Majestæt vil vide at vurdere og skatte derefter. J dybeste Ærefrygt Deres hengivne Georg Herwegh.