Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-08-30
I Anledning af Fleres velmeente Raad, udtalte i Aarhuus Avis af 12te August As 141, og i Horsens Avis af 9de August M 97 - ved Hr. Pastor Bruun – finder jeg mig foranlediget til følgende Erklæring, som jeg haaber dHrr. Redacteurer, som have optaget det Foregaaende, ogsaa ville indrykke i Deres Blade. Jeg har, som man vil see af Gangen i den omhandlede Sag, troet, og troer endnu, at det var nødvendigt at belyse de af dHrr. Dalgas og Wulff udtænkte Commentarer over det bekjendte af Dalgas publicerede Brev, som denne siger at have erholdt, og som vakte og maatte vække almindelig Uvillie og Uroe hos Bonden og de om de sande Forhold Uvidende og letsindigt dømmende, Hr. Dalgas begyndte med Udraabet om, at Danmarks Frihed, og især Bondestandens, var i Fare, og dette almindelige Feltraab blev gjort end meere anskueligt ved Hr. Wulff pitoreske Opkog af gamle omtrerede Fortællinger om Adelens og Godseiernes Misbrug af Rettigheder som de have havt, men i mange Aar ikke længere ere i Besiddelse af, men som alligevel vare saaledes fremstillede for Uindviede og let hen Dommende, som om disse Stænder ikke blot endnu havde samme Rettigheder, men ogsaa kunde og vilde misbruge dem. Hertil kom endnu den valgte haanende Omtale og Skjældsord imod Bonden i Brevet, som naturligviis maatte opirre Enhver, især den i Forveien ved enhver Leilighed ophidsede Fæste= og hoverigjørende Bonde imod Godseieren, ligesom det var at forudsee, at Saadant vilde benyttes af dem, som af Misundelse og ildeforstaaet Liberalitet nedrive Alt og Alle, som de troe have eller ere mere end de. At dette ogsaa i denne Anledning er skeet, bevise de fra forskjellige Steder indsendte Jnserater i Aarhuus Avis, nemlig: i Nr. 30 fra Horsens, Nr. 35 fra Falster, Nr. 39 fra Horsens, Nr. 40 fra Langeland, og ligeledes i Nr. 65 - ei Svar, men plumpe Grovheder mod det fra Fyen Jndrykkede i Nr. 59 og imod det fra en Annym i Nr. 74. De ere alle i en raae, fornærmelig Tone, imod de af Dalgas og Wulff udpegede adelige Godseiere, hvoriblandt jeg er, da jeg er gammel Militær og mine Godser ligge i Nærheden af Horsens. Jeg tog derfor til Gjenmæle imod Disses, især Hr. Wulff Inserat, da han som Stænderdeputeret har i Bondens og Manges Øine større Vægt, og han i sit Inserat truede den beskyldte formeentlige Forfatter af Brevet med den Fare han udsatte sig for, og han især vilde i dette Tilfælde have været udsat for i det ellers ved alle Leiligheder forroste folkelige, frisindede Frankrig, hvor hans Liv, efter Hr. Wulsk Mening, vilde have været i Fare og hans Gaard være afbrændt. Dette kunde nemlig let forekomme Mange, om just ei som en bestemt Tilskyndelse til Hævn for den tilføiede Fornærmelse i Brevet, saa dog endnu mindre som Dadel over en saadan Hævn. Jnseratet synes derfor at omtale Handlingen (Jldspaasættelsen) kun som en naturlig Følge af Fornærmelsen; at dette burde berigtiges i samme Blad, hvori det var udtalt, kan vist Jngen kalde undvendigt, da man saa ofte hører og Jldspaa sættelse af Hævn for mindre Fornærmelser. At Jngen gjorde fælleds Sag med mig at forsøge paa at tvinge bemeldte Hr. Dalgas og Wulff til at navngive Forfatteren, som de havde erklæret at have gjenkjendt, til det Brev de have publiceret, er meget at beklage, da man ellers kunde have faaet Forfatteren frem for Lyset som han fortjente, og som jeg ansaae for saa meget mere nødvendigt, da bemeldte Hrr., i deres Commentarer over bemeldte Brev, have gjort Forfatteren saa slet og farlig som muligt for det Offentliges, og især Bondens Vel, og derved vakt almindelig Uvillie, ja Had og Hævn imod ham, paa samme Tid som De paapegede, at han skulde være en af de i Nærheden af Horsens værende adelige Godseiere, og som Hr. Wulff i sine Phantasier end yderligere betegner som en gammel Officeer, der bedre forstod at bruge sin Kaarde end sin Pen. Jeg har ved at udlove en Douceur af 300 28 gjort Mit til at faae Forfatterens Navn bekjendt, ligesom jeg ogsaa har godtgjort og oplyst det jeg vilde i Sagens Realia, nemlig: at Hvo der saa end er Forfatter til bemeldte Brev, saa var dets Publication ei alene ganske unødvendig, men høist urigtig, ligesom Commentarerne derover, især Hr. Wulff, tillige høist uforsvarlige som farlige for den almindelige Orden og Sikkerhed. At disse Herrer nu undvige at indlade sig paa Sagen selv, og som saadanne Personer stedse gjøre i lignende Tilfælde, søge at blænde Publicum ved at more samme med Pesonligheder, uanstændige Grovheder og Angreb paa mig og den Stand jeg hører til, kan ei skade Standen eller min Ære og Agtelse i fornuftige og virkeligt liberale Medborgeres Øine. Det beviser kun at De føle, at Deikke kunne forsvare det af Dem Debiterede om Sagen selv. Sagens Klarhed og min umiskjendelige Hensigt, samt at Hvad jeg skrev kun var Nødværge imod Angreb, maa sikkre mig hos alle billigttænkende for Miskjendelse fordi jeg skrev, saameget mere som Det jeg skrev kun er mødt med Arrogance, Grovhed og Mangel paa Grundighed. Jeg hverken har nedladt, eller vil fremtidigen nedlade mig til anstændige Avisskriverier, men har kun i den af Bondestanden med Begjærlighed, og af Alle i Danmark læste Aarhuus Avis gjendrevet og modarbeidet den Gift, som ideligen meddeles imod Godseieren, og ikkun leder til Uenighed imellem ham og hans Fæstebonde, hvilket altsaa rammer mig, som adelig Godseier i Nærheden af Horsens, her personlig i dobbelt Henseende. Derfor skrev jeg, og til Dato beviste og oplyste hvad jeg i denne Anledning fandt nødvendigt, men har erklæret, og gjentagende erklærer, ei at ville indlade mig mere, især da nu begge dHrr. Dalga og Wulff have erklæret, at De ei have meent mig at være Forfatter til det famense Brev. - Jeg er derfor nu ligegyldig ved Resten - thi skulde min Ære eller Agtelse blive angrebet af Personer, med hvilke jeg vil indlade mig paa en saadan Maade, at jeg finder det været at søge Domstolenes Hjælp, skal jeg vist ei undlade at hævde min Stilling i Staten, min Ære og Agtelse, eftersom Angriberne og Angrebene ere. – At Andre finde det meere convenabelt eller passende at lade deres Eiendomsret, Stand, ja Person fornærmende angribes i Bladene, og tie dertil hellere end at skrive offentligt derimod, kan ligesaalet ansees for fornem Jndbildskhed eller aandsstolt Anskuelse, ifølge hvilken de formene sig ophøiede over Alt, som det ogsaa kan ansees for Mangel paa Evne til at kunne eller turde tage til Gjenmæle, hvilken Anskuelse derfor paa ingen Maade her kan være Rettesnor for mig, hvor nødig jeg end indlader mig i Stridigheder, især i Bladene. Rathlousdal, den 20de Angust 1842. Holstein Rathlou.