Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-12-24
- J Løverdags Aftes opkom her en Jldløs, der syntes at være meget truende, da den udbrød hos en Bødker i Pilestrædet, og det i en Etage hvori der befandt sig mange letfængelige Sager, som Ho, Halm, Høvlspaaner &c., hvisaarsag Jlden greb om sig med saadan Voldsomhed, at Luen slog ud af alle Vinduer førend den bemærkedes. Øverste Etage afbrændte aldeles, og skjøndt Nabohuset var stærkt angrebet, blev dog Jlden standset efter en Times Forløb. (Md.)- Den Orla Lehmann fra Borgere og Bønder paa Falster nylig tilsendte Gulddaase, paa hvis Laag, der er omgivet af sex kostbare Diamanter, sees et falstersk Landskab med Udsigt over Guldborgsund, var ledsaget med følgende Skrivelse: En Deel af de Mænd, som ved Deres gjentagne Besøg her paa Falster have havt Leilighed til at gjøre Deres nærmere Bekjendtskab, bede Dem at modtage den hermed følgende Gave som et Vidnesbyrd om vor Høiagtelse og Hengivenhed for Dem og om vor Taknemlighed for Deres ædle, mandige Bestræbelser saavel for Frihed og Oplysning i Almindelighed, som især for de Stænders Ret, til hvilke vi høre, Allerede længe førend vi saae Dem, havde vi med levende Deeltagelse og Glæde fulgt Deres offentlige Færd, men den Tale, som De for henved et Aar siden holdt paa Raadstuen her i Nykjøbing, saavelsom de retslige Forfølgelser imod Dem, hvortil denne har maattet give Anledning, har knyttet Dem end fastere til vore Hjerter. Vel vide vi, at Deres egen Bevidsthed om Deres rene Hensigter er tilstrækkelig til at holde Dem opreist under alle Skjæbnens Slag, men dog haabe vi, at Overbeviisningen om, at selve Folket bifaldende deler de Anskuelser, for hvilke De kæmper, vil være Dem kjær og forøge Deres Fortrøstning til den gode Sags Seir: Lysets Seir over Mørket. Snart skal Deres kraftige, frimodige Røst fra Roeskilde Stændersal. lyde over Danmarks Land, den skal ogsaa lyde over til vor lille Ø, og hvert mandigt Ord, De sender ud i Verden, skal komme til os som en Hilsen fra en kjær Ven. Modtag da vor Gave med det venlige Sind, hvoraf den rækkes Dem, og lad den være Dem et stedsevarende Minde om Deres mange trofaste Venner paa Falster, Nykjøbing, den 4de December 1841. Paa Givernes Vegne J. Sidenins." Som Svar herpaa har Hr. O. Lehmann, ved Ga vens Overbringer, tilstillet Falstringerne følgende Skrivelse: Saa kort end mit Bekjendtskab med Falstringerne er, saa er det dog stiftet under saa særegne Omstændigheder, og helliget ved en saa alvorlig Jndvielse, at det for mig er som et gammelt og prøvet Venskab; og skjøndt de Dage, da jeg kastedes tilbage paa Deres Ø som en anklaget og forfulgt Mand, i mange Henseender kunde synes mørke, saa bragte de mig dog en saa rig Fylde af velgjørende Deeltagelse og dyb Samstemning, at hiin Tid, langtfra at have efterladt nogen bitter Erindring, tvertimod hører til mine kjæreste og lyseste Minder. Jeg har derfor i Deres Skrivelse og i den Gave, hvormed den overraktes mig, med Glæde seet et Beviis paa, at jeg ikke har feilet, naar jeg har følt mig inddraget i et nøiere Forhold til den Kreds, i hvis Midte alt dette har tildraget sig, og hvoraf Mange som Vidner i min Sag endog paa en Maade ere blevne Parter i samme. Jeg beder Dem Alle at bevare mig i dette Sindelag, og skal deri finde en kraftig Støtte for min Stræben, vedvarende at fortjene det. Ofte, naar det forekom mig, som om man lagde for stor Vægt paa at faae mig bort og dømt, har jeg tænkt over, hvad jeg da egentligen havde gjort, siden de ere saa ivrige mod mig. Jeg har givet et oprigtigt og velvilligt Svar paa et ærligt Spørgsmaal, – jeg har meddeelt den Oplysning, der begiæredes af mig, saa godt, som jeg kunde; men jeg har ikke sagt andet, end hvad der baade er sandt og gammelt og velbekjendt. Er det da en saa farlig Forbrydelse? Men naar jeg saa paa den anden Side har modtaget saa mange Beviser paa stor Hengivenhed og Velvillie, da har jeg atter maattet spørge, hvad jeg da egentligen havde gjort. At give et oprigtigt og velvilligt Svar, og at fortælle hvad der baade er gammelt og velbekjendt, – er det da nogen drift, Og er det en Bedrift, hvo har da gjort det der - jeg eller Cancelliet, Saaledes tykkes det mig da Abenbart, at der hos mig kun er ringe Skyld og ringe Fortjeneste, at jeg selv kun har liden Deel i alt dette, baade til det Gode og til det Onde, men at alt, baade Godt og Ondt, er høiere Tilskikkelse, hvis Veie vi ikke forstaae, men i hvis Haand vi lydigen skulle hengive os. Alt, hvad jeg selv har gjort, er eene dette: at jeg ikke har søgt det, men heller ikke er veget tilbage derfor, da det kom, alt hvad jeg selv har gjort, er at annamme det med et Sind, lige langt fra Forsagthed og fra Overmod, – med et stolt og roligt, med et ydmygt og muntert Sind. Og saaledes modtager jeg da ogsaa Deres Gave, uden at bilde mig ind, at jeg fortjener nogen sær Udmærkelse, og uden at føle mig trykket af den Tanke, at jeg ikke fortjener den. En Daase af pureste Guld med funklende Diamanter – det er den Gave, som store Herrer pleie at give deres troe Tjenere. De har derved villet sige mig, at Folket skal være min Herre, og at jeg skal være tro i dets Tjeneste. Jeg har forstaaet Dem og skal erindre det. Og jeg skal derved tillige mindes den gyldne Lære, at Livets Humor er en Diamant af reeneste Vand og lyseste Glands, – et lisligt Smykke for de gode Dage og mod al Slags Modgang det stærkeste Pantser.