Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-08-06
Vi see Mennesker i den meest blomstrende Alder, af Livslede, søge en frivillig Død, snart i Vandet, snart ved voldsomme Selvbeskadigelser. Disse Optrin maa gjøre et saa meget sørgeligere Jndtryk paa hver Menneskeven, som man af de paalideligste Optegnelser veed, at Selvmordernes Tal her i Kjøbenhavn stedse er voxet, især i de sidst henrundne Aarti. Det synes passende, med rolig Eftertanke at anstille nogle Betragtninger over hiin høist vigtige Gienstand, og foreslaae Midler til, saa meget som mueligt, at forebygge saa stort et Onde. "Selvmord, siger Goethe: *) "er i den menneskelige Natur en Begivenhed, som, hvor meget end der allerede har været talet og handlet derom, dog opfordrer ethvert Menneske til Deeltagelse, og i enhver Tidsalder dog eengang maa omhandles igjen. Montesquien giver sine Helte og store Mænd Ret til, efter eget Tykke, at søge Døden; thi, siger han, det maa dog staae enhver frit for at slutte den femte Act af sit Liv, hvor det behager ham. Men her er ikke Talen om saadanne Mennesker, der virksomt have ført et Liv af Betydenhed, anvendt deres Dage for et stort Rige eller for Frihedens Sag, og hvilke man vil tage det ilde op, at de, saasnart den Jdee, der besjeler dem, forsvinder fra Jorden, ogsaa tænke, endnu at forfølge den paa hiin Side. Vi have her med Saadanne at gjøre, der, egentligen af Mangel paa Daad, i den fredeligste Tilstand af Verden, ved overdrevne Fordringer af sig selv, finde Lede i Livet. Da jeg selv har været i denne Forfatning, og bedst veed, hvilken Pine, jeg leed deri, hvilken Anstrængelse, det kostede mig, at undgaae den, saa vil jeg ikke dølge de Betragtninger, jeg velbetænkt har anstillet over de forskjellige Dødsmaader, man kan vælge. "Det er noget saa Unaturligt, at Mennesket løsriver sig fra sig selv, ikke allene beskadiger, men endog tilintetgjør sig, at det for det meste griber til mekaniske Midler, for at udføre sit Forsæt*) Aus meinem Leyen, T. 3. Naar Ajar falder i sit Sværd, saa er det hans Legemes Vægt, der viser ham den sidste Tjeneste. Naar Krigeren paalægger sin Vaabendrager den Pligt, ikke at lade ham falde i Fiendernes Hænder, saa er det ogsaa en udvortes Kraft, som han sikkrer sig, kun en moralsk istedet for en physisk. Fruentimmer søge i Vandet at kjøle deres Fortvivlelse, og Geværets høieste mekaniske Middel sikkrer en hurtig Gierning med den ringeste Anstrængelse. Hængen omtaler man ikke gjerne, fordi det er en uædel Død. J Engelland kan den snarest møde, fordi man fra Ungdommen af seer saa mange hænge, uden at Straffen just er vanærende. Ved Gift, ved en Aares Aabning, venter man kun at komme langsomt ud af Verden, og den meest raffinerede, hurtigste, smerteløseste Død, ved en Slange, var en Dronning værdig, der havde tilbragt sit Liv i Glands og Lyst. Men alt dette ere udvortes Hielpemidler, ere Fiender, med hvilke Mennesket slutter et Forbund imod sig selv.""Naar jeg nu overveiede alle disse Midler, og saae mig videre omkring i Historien, saa fandt jeg blandt alle dem, der aflivede sig selv, ingen, der forrettede denne Gierning med saadan Aands storhed og Aandsfrihed, som Keiser Otto. Denne, vel som Hærfører ikke lykkelig, men dog ingenlunde bragt til det Yderste, beslutter, til Bedste for det Rige, som, i en vis Henseende, allerede tilhørte ham, og, for at skaane saa mange Tusinde, at forlade Verden. Han nyder med sine Venner et muntert Aftensmaaltid, og man finder den næste Morgen, at han med egen Haand har stødt sig en hvas Dolk i Hjertet. Denne eneste Handling forekom mig efterlignelsesværdig, og jeg overtydede mig om, at den, som ikke kan handle heri, som Otto, ei maatte tillade sig, frivilligen at forlade Verden. Ved denne Overbeviisning reddede jeg mig saavel fra det Forsæt, som fra den Grille, at begaae Selvmord, hvilken i hine herlige Fredstider havde indsneget sig hos en ørkesløs Ungdom.