Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-05-24
Jndbydelse. J en Række af senere Aar er det danske Sprogs og den danske Nationalitets Vilkaar i Hertugdømmet Slesvig bleven Gjenstand for altid almindeligere Opmærksomhed og meere levende Deeltagelse hos Kongerigets Beboere. Enhver, som veed at sige si selv, hvorledes Sproget, der er anviist Mennesket som Modersmaal, er Udtryk og Gjenklang af Det, der udgjør hans inderste Væsen, vil ogsaa føle med et Folk, hvorsomhelst det end findes, fjern eller nær, som er stedt i Kamp for sit fædrene Sprog og - hvad der er det Samme for sit nationale Liv. Men naar dette Folk hører til vor egen Slægt, naar Sproget, som er betrængt, er vort eget Sprog, da er det stærkere Følelser, der bevæge sig i os, og det er den nationale, fædrelandskjærlige Mand, der kundgjør sig i denne Bevægelse. Det sælsomme Forhold, som tidligere var de Fleste iblandt os ubekjendt, er efterhaanden kommet til almindelig Kundskab: hvorledes paa mange Steder i Slesvig Menigheder, i hvilke Folkesproget fra Arilds Tid har været Dansk, maae søge til tydsk Kirke, synge tydske Psalmer, høre tydsk Prædiken, og Forældre, der tale Dansk som deres Fædre og Fædres Fædre for dem, maae give deres Børn hen til tydste Skoler, for saaledes at see en Slægt opvoxe omkring sig, der lidt efter lidt ombytter det fædrene Sprog med det fremmede – hvorledes danske Borgere, som ofte ikke forstode andet Sprog end deres Modersmaal, maatte finde sig i, paa Thinge, i Anliggender, hvor der handles om egne Rettigheder, at see Contracter affattede, Vidnesbyrd optagne, Kiendelser afsagte i det tydske Sprog. Det maatte her føles med Smerte, at en Forurettelse fandt Sted af dansk Sprog og dansk Nationalitet, en unaturlig Opløsning af Forhold, som høre uopløseligt sammen. Den danske Nation kan ikke med Ligegyldighed see sit Sprogs Enemærker yderligere og yderligere indskrænkes; men, som Virkning af de ovenanførte Forhold, have vore Fædre seet det sydlige Mellem Slesvig lidt efter lidt forvandles fra dansk til tydsk, vi kunne, om de samme Forhold skulde vedblive, opleve at see den samme Forvandling udstrække sig til Nord=Slesvig, og vore Sønner eller deres Sønner at see Fortydskningen arbeide sig op i Jylland. Ligesaa lidt kan den danske Nation med Ligegyldighed see den Fare for Stats-Enheden, som reiser sig fra denne Side. Thi det er ved Folkeslægter, ligesom enkelte Mennesker, aandelige Forhold, nationale Slægtsmærker, som i Tidens Længde have stærkest Magt til at knytte og holde tilsammen; at lade disse fortrænges, hvor de ere historisk givne, er at bortgive den ydre Forbindelses naturlige og dens varigste Grund. Og forsøge vi paa at see ind i vort Fædrelands Fremtid – hvis Uvished kun tjener til at drage Blikket saameget stærkere til sig - da kunne vi ikke fordølge for os selv, at mørke Varsler knytte sig til det Phænomen, at det Danske mere og meere fortrænges i Hertugdømmet, som udgjør en høist vigtig Deel af det danske Monarchie. Det var derfor en Regjeringshandling af national Betydning, da vor nuværende Konge ved Rescript af 14de Mai 1840 forordnede, at der, hvor det danske Sprog var Kirke- og Skolesprog, skulde det ogsaa være Lov- og Rets=Sprog. Men endskjøndt Retfærdighedens Fordringer aabenbart først da ville være fyldestgjorte, naar dansk Kirke-, Skole= og Rets Sprog indføres overalt i Hertugd., hvor Folkesproget er dansk, og afvexlende Kirkesprog indføres i de Districter, hvor begge Sprog findes blandede, saa reiste der sig dog imod det første Skridt til en retfærdigere Tingenes Tilstand en Modstand af de høiere Klasser i Hertugdømmet, navnlig af den juridiske Embedstand; og den kongelige Villie, til Betryggelse af de danske Undersaatter i Hertugdømmet, har endnu ikke formaaet at overvinde denne Modstand. Jmidlertid har heri endnu kun været givet et Forspil for efterfølgende stærkere Skridt. Den slesvigske Stænderforsamling i 1830 ansøgte H. M. Kongen om intet Mindre end at tage hiint Reskript tilbage, og Forsamlingen i 1842 har petitioneret Danmarks Konge om, at det danske Sprog kke maa erklæres berettiget til at optræde i Stænderforhandlingerne, denne Ret vil Man have udelukkende forbeholdt det tydske Sprog, som det, der alene er de Jntelligentes Sprog. Men de danske Districter, som udgjøre over den halve Deel af Hertugdømmet, have deres talrige Lærer og Embeds=Stand; de have Skoler, hvori Underviisningen gives paa Dansk, Kirker, i hvilke der prædikes Dansk, og Retsbetjente og Øvrighedspersoner ere anviste til at skulle bruge det danske Sprog i Embedsforhold. Naar nu denne Lærer- og EmbedsStand ikke vedkjender sig Folkets Sprog, blandt hvilket de leve og for hvilket de arbeide, som deres eget, da tyder dette hen paa høist uregelmæssige og i deres Virkninger fordærvelige Forhold. Uagtet det danske Sprog er Modersmaalet i det Mindste for den halve Deel af det slesvigske Folk, gives der dog i Hertugdømmet intet dansk Skolelærer-Seminarium, ingen dansk lærd Skole, og ved det danske Universitet savnes tilstrækkelige Foranstaltninger for danske Slesvigere, som ønske der at fuldende deres Ungdoms Dannelse. De danske Skolelærere i Slesvig ere desaarsaa for den største Deel dannede paa Seminariet i Tønder, hvor Underviisningen er tydsk, for Embedsveien og den høiere Dannelse ere de danske Slesvigere henviste til lærde Skoler, som alle ere tydske, og de unge Jurister ere alle nødsagede til at søge hen til det tydske Universitet i Kiel. Saaledes dannede, ville de som Embedsmænd vel kunne blive i Stand til nødtørftigt at udtrykke sig i det danske Sprog; men det vilde være ubilligt at forlange Færdighed i Sproget, og endnu mindre Kundskab eller Kjærlighed til den danske Literatur. Under saadanne Forhold vil det danske Sprog i Slesvig naturligviis ikke kunne blive til Andet end en Folkedialet; det maa synke bestandig dybere i Reenhed som i Agtelse, og med Sproget tillige den danske Nationalitet forfalde. Men de danske Slesvigere finde det ikke stemmende med Retfærdighed, at de skulle være omgivne af en Embedstand, hvor det hører til Undtagelser, naar Nogen deler nogen af deres nationale Jnteresser, at de skulle savne enhver Underviisnings- og Dannelses=Anstalt, hvorfra en danskdannet og dansksindet Embedstand skal kunne ventes at ville udgaae; og de mene, at deres danske Brødre i Kongeriget ikke kunne andet end finde Opfordring til at staae dem bi, for at tilvende dem saa naturlige og saa væsentlige Goder. Og i denne Forudsætning kunne de ikke fare vild. Om mange andre fædrenelandske Anliggender ville Stemmerne være deelte; Forskjellighed i Charakteer og Dannelse, i Stand og Livsvilkaar vil føre Anskuelse og Jnteresse ud i forskjellig Retning. Men ikke mange danske Mænd og Qvinder ville stille sig udenfor, naar vi sætte det som et Maal for Nationens Ønske, Forventning og Bestræbelse: at i Hertugdømmet Slesvig dansk og tydsk Nationalitet, hver inden sine rette Enemærker, maa stilles paa aldeles lige Fod, at de begge maae blive, ved gjennemførte administrative Forholdsregler, lige betryggede i deres gode Ret mod Aufægtelse og Overlast. upaatvivleligt vil, førend dette Maal kan siges at være nogenlunde naaet, en Række af RegjeringsForanstaltninger blive fornøden; og herved kan den Vanskelighed ikke oversees, at Jnteressen for dansk Sprogs og dansk Nationalitets Bevarelse i Hertugdom met naturligen ikke kan være den samme hos de forskjellige, danske og tydske Regjerings=Organer. Jmidlertid synes det dog indlysende, at jo mere Selvstændigheden i Slesvigs Jnstitutioner er bleven opgivet, og dette i administrativ Henseende (navnlig ved den fælleds Regjering i Slesvig og den fælleds Overappellationsret i Kiel) er bleven knyttet altid nærmere til Holsteen, desto gyldigere Krav og klarere Beføielse maa ogsaa det danskenationale Element i Slesvig have til at vente sig betrygget ved tilstrækkelige Foranstaltninger mod at overvældes af det tydske. Det tør vistnok gjælde som udtalt i Nationens Navn, hvad den viborgske Stænderforsamling i sin Adresse til Hs. Maj. Kongen har erklæret: "at det danske Folk med den inderligste Taknemmelighed vil modtage Efterretningen om enhver Forholdsregel, som Hs. Majestæt maatte anordne til Opretholdelsen af dets Nationalitet og Statens Eenhed." – Det vilde være beklageligt, om end i alt Fald mindre uforklarligt, dersom den tydske Nationalitet under det danske Scepter kunde have vanskeligt ved at faae sin Ret gjort gjældende; hvor lidet dette er Tilfældet, er almindelig erkjendt. Men vi maae ansee det for utænkeligt – efter det Punkt, hvorpaa Sagerne nu staae, det Lys, der nu er bleven udbredt de forskjellige Egne. De indkommende Bidrag skulle uden Ophold blive frugtbargjorde. Hvad derimod den nærmere Anvendelse af samme angaaer, vil det, forat Foreningens Virksomhed ikke skal blive besværet og hæmmet, være nødvendigt, at de kjøbenhavnske Medlemmer af samme constitueres som den Central Comitee, der er befuldmægtiget til – saavidt muligt efter Raadførsel med de fraværende Medlemmer – at tage Bestemmelsen angaaende de indkomne Penges Anvendelse, dog inden de i det Foregaaende angivne Grændser, hvorved der ogsaa vil blive taget særligt Hensyn til de videre Skridt, som blive gjorte fra slesvigsk Side. Skulde imidlertid nogen Bidragydende yttre udtrykkeligt Ønske om at faae sit Bidrag forbeholdt for nogen enkelt af de forskjellige, i det Foregaaende anførte, Læreanstalter, vil naturligviis et saadant Ønske blive taget til Følge.