Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-12-28
Bidrag til Bornholms Historie. meener (Nylig afdøde Konferentsraad og Storkors af Drg. Graah var i sine kraftfuldeste Aar Landsdommer paa Bornholm, og hans Minde er i Landets Historie med høi Hæder bevaret. Derom kan dette Tidsskrift optegne følgende:) 1777 d. 21 Maj udnævntes Graah til Landsdommer, og derefter til Landstingsskriver paa Bornholm. Dette Embede havde længe været forsømt. Retspleien var i slette Hænder, Sagførerne vare berygtede, og de mange Høiesterets Domme, som frafaldt, hjemviste og med Mulcter ansaae alt hvad der kom fra Bornholm, beviiste tilfulde, at Landet trængte højt til en saa driftig, lovkyndig, og retskaffen Mand, som Regjeringen ved Graas Ansættelse troede i ham at finde. Landets Beboere vare anseete for vanskelige at omgaaes, og Graas Slægt og Venner vare noget bekymrede for ham. Da han kom til Landet, spaaedes ham ogsaa der mange Fortredeligheder. Kiender De vore Prokuratorer," spurgte man ham. Man nævnte ham Bønder, forhen velhavende, hvis Gaarde, efter tre eller fire Aars Processer, vare pantsatte til disse frygtede Personer, og bortsolgte. Offentlige saavelsom private Sager henstode sædvanligen tre til fire Aar ved Underretten, hvor Domstolene lode dem have fri Mark; og den retskafne, men aldrende og svag Amtmand frygtede intet mere end Stevningers Forkyndelse, Notarialforretninger, og det hele juridiske Væsen. Ved Exceptioner mod Dommeren kom en Sag ikke sjelden i tre af hine Plageaanders, Lommeprokuratorernes, Hænder, naar en af dem blev constitueret. Graa lovede sine Medborgere at gjøre Ende paa saadant Uvæsen, og man tilstod ham snart, at han holdt Løftet. Da han tiltraadte Embedet, savnede han strax alt hvad der hører til udvortes Anstændighed. Jntet Archiv; Dokumenterne fandtes paa Gulvet; kun een Protokol, i hvilken alt indførtes i Flæng, intet Landstingssegl, som ved andre Overretter. Han fandt tretten Sager, som havde henstaaet ved blotte Udsættelser, uden mindste Grund eller Undskyldning, over 1 1/2 Aar, og han begyndte med at mulctere begge Sagførerne i enhver af de Sager, som nu paadømtes; men han mærkede, at Mulcter ikke vare tilstrækkelige, og at det Onde burde oprykkes med Rod. Der var kun een eller to, som havde Bevilling, men iøvrigt maatte Amtmanden constituere hvilken Skriverdreng, Lommeprokurator, Vinkelskriver, der af Parterne blev begiert, og som han ikke vovede at nægte det. Graab udvirkede et Rescript, at ingen maatte gaae i Rette for Landstinget uden kongelig Bevilling, hvilken ikke kunde erholdes uden dansk juridisk Examen, og Attester om deres forrige moralske Forhold. Han vidste forud, at de mest berygtede ikke kunde eller vilde modtage saadanne Vilkaar, han skrev til Kjøbenhavn efter en brav ung Jurist, som til Bevilling; han overtalede en aldrende bosat agtet Mand, men som, fordi han ikke hørte til det øvrige Selskab, kun nu og da havde ført en Sag, til at modtage Bevilling. De Tilbageblevne mindre dristige, som fik Bevilling, havde han alt faaet Magten over, deels ved Mulkter, deels ved djerve Samtaler under fire Øine. Nu kunde Amtmanden henvise enhver til de beskikkede sex Prokuratorer, nu havde disse noget at frygte, Mulkter eller Afsættelse, noget at haabe, Udsigten til at naae et Embede, naar de viste sig værdige dertil. Fem Retsdage var det høieste han tilstod ved Overretten til Incamination og Doms Afsigelse, i de 6 Aar han var i Embedet, og Sag førelsen blev i Almindelighed ogsaa ved Underretterne saa ordentlig, at der siden ingen Mulkter, fandt Sted. Sportuleringen var her, som dengang overalt i Danmark og Norge, vilkaarlig, og beroede paa Sagførernes Raisonabilitet. Da man bød Graah mere end Taxten i Lovens 1 B. 25. erklærede han, at han ikke modtog noget Slags Emolument, uden det som var lovbestemt, derimod indgik han med en Forestilling om en Sportel-Taxt for Landstinget, og fik den Fyldestgjørelse at erfare, at man fandt saadant Maadehold i hans Forestilling, at den aldeles blev fulgt. Denne lod han trykke; den blev ophængt paa Landstinget, og var gieldende, indtil den ny almindelige Sporteltaxt udkom, og her var den eneste Jurisdiction, foruden Kjøbenhavns Hof= og Stadsret, hvor Sporteltaxt var anordnet. Ved saadan Embedsførelse, og efterat Høiesteret havde bekræftet hans første Landstingsdomme, hvilket man før i lang Tid ikke havde erfaret, havde han den Løn, som maa være enhver Embedsmand saa kjer og vigtig, og som han paa sin følgende Bane med Glæde mindede sig, at have vundet hele Landets uindskrænkede Tillid og Agtelse. Den 2 Sept. 1778 fik han Justitsraads Bestalling, hvilket naturligvis der paa Landet virkede fordeelagtigt, som et Beviis paa Regjeringens Bifald til hans Virksomhed. Da Amtmandskabet 1781 blev ledigt, deeltes Embedet i tre Dele, imellem den saakaldte bestandige Kommissions Medlemmer, saaledes at Landsdommeren ene fik Justitsvæsenet paa hele Landet, som Overøvrighed, og tillige Constitution for Stiftamtmandskabet, saavidt Kjøbstæderne angik; Amtsforvalteren fik Overopsigt over de kongl. Skove, Udmarken, Toldvæsenet; tilligemed Kommandanten, der var Præses. Graad fik nu atter Leilighed til at indskrænke Sportelvæsenet ved at paasee Vedkommendes Regninger i Strandingssager og i de offentlige Sager. Ved det Bekjendtskab, han fik med mange Uordener og Uregelmæssigheder, som ved Biergning i Strandings Tilfælde foregik, foranledigedes han til at gjøre Forestilling herom, og bevirke Strandingsreglementet for Bornholm, som dog ej førend efter hans Afgang udgik under 27 Mai 1785, og som endnu med nogle Modificationer er gieldende"). Den Uskik, at man i Kjøbstæderne indtog til Haver og Gaarde af Byens Gader uden Orden, og uden at betale noget derfor, fik han afskaffet. Ved hans Forestilling, at 5 Jurisdictioner paa Landet vare husvilde, saa at de maatte laane Huus hvor det kunde træffe sig, endog i Skienkestuer, udvirkede han den kongelige Befaling, at to Tinghuse skulde opføres. - Skifteretten indtrængte sig ofte i Boer, hvor den ikke havde at bestille; hvilket han fik hemmet. Ogsaa med Veivæsenet begyndte han strax 1781, da Amtmands Embedets Deling blev bekjendtgjort, dog ikke med nogen Alvorlighed førend i det følgende Aar, da han fik, uden Uvillie hos Folket, bestemt, at de to vigtigste Landeveie skulde have 8 Alens Brede, og man nævnede Graa som den første, der hos disse saa kaldte vanskelige Øboere havde vovet noget saadant; men Sagen var, at Vinkelskriverne, Almuens Forførere, vare forjagede.