Ribe Stifts Adresseaviser, 1799-12-24
For nogle Dage siden døde Grimalkin, en kjøn flammet Kat, Madam Petloves Yndling af en Trangbrystighed, der deels var en Følge af Alderdom, deels af dens Fedme. Da denne føelde sit Endeligt at være nær, kaldte den sine Børn til sig, og tiltalede dem, skiønt med megen Besværlighed, saaledes: Førend jeg forlader denne Verden, vil jeg dog, i medens jeg kan, fortælle Eder, de vigtigste Begivenheder i mit Liv, da de forskiellige Optrin i samme kan tiene Eder til Underviisning, og betimelig afvende de Farer, som vor Dyreslægt i Særdeleshed er udsat for. Uden Fortale altsaa: jeg er født paa en Forpagtergaard, nogle Mile her fra, og neppe havde jeg seet Lyset i Verden, førend jeg stod Fare for igien at forlade den. Min Moder bragte fem af os til Verden i en Stald; og da de sparsommelige Huusfolk blot holdte Kattene til Nytte, saa fældtes den frygtelige Dom, at vi skulde druknes. En Dreng fik da i Kommission at kaste os alle i Hestevandingen. Med Glæde fuldførde han denne Forretning; thi det der noget som er Drenge ganske egent, at de gjerne udøver slige Gruesomheder. Jmidlertid vi saaledes tvommede og paa Vandet og kjempede for Livet, kom en lille Pige, Forpagterens Datter, til Brædden, og dad meget, at hun dog maatte rædde een af os og beholde den. Efter noget Skienderie blev hendes Begiering opfyldt, og en Dræng, som udstrakde sin Arm greb fat paa mig, da jeg til Lykke var den nærmeste, tog mig op, og overgav mig til hende. Jeg blev lagt paa Græsset, og laae temmelig længe inden jeg kunde komme til mig selv igien. Pigen bragte mig til min Moder, der var ganske henrykt over, at see, dog i det mindste en af sine smaae ræddet. Og fuld af Frygt for et nyt Uheld, tog hun mig i sin Mund, og bar mig hen i en mørk Hule, hvor hun skiulte mig til jeg kunde see og løbe omkring med hende. Elmenhoff, som tillige er sammes Redacteur.) Saasnart jeg lod mig see, tog min lille Herskerinde mig i Beskyttelse, og pleiede mig paa det beste. Unudertiden var hendes Ømhed mig ret besværlig; thi hun trykde mig slemt, naar hun har mig, og lod mig endog et Par gange falde temmelig haardt. Jmidlertid blev jeg bestandig muntrere og stærkere, legede og sprang omkring hele Dagen til stor Fornøielse for mit unge Herskab. Ved denne Tid kom jeg igien i stor Fare. En Mand bragde en fremmed Hund i Huset, som var en skrækkelig Fiende af alle Katte. Min Moder løb bort saasnart hun saae ham, men jeg tankeløse unge Nar, troede jeg kunde nok selv forsvare mig, blev tilbage, purrede mig, og stillede mig med Ryggen mod Væggen til Modværge, Hunden styrtede strax løs paa mig, og førend jeg fik mine Kløer ud, havde han mig allerede imellem sine Tænder og rystede mig jammerlig. Jeg mianede det beste jeg kunde, saa at min Herskerinde til al Lykke horde mig. Hun løb hen til os, men da hun var for svag til at befrie mig, kaldte hun paa Karlen, der tog en Prygl, og gav Hunden et dygtig Drag dermed paa Peltsen, saa at han slap mig. Jmidlertid havde han saaledes tilredt, mig, at jeg i lang Tid ikke kunde staae. Dog god Pleie og mit friske Legeme, gjorde at jeg snart igien kom mig. Nu var jeg vant til at løbe efter enhver; derover blev jeg ogsaa indelukt i Melkekielderen. Dette Tilfælde var just ikke ubehageligt for mig, eftersom jeg haabede at giøre mig tilgode med Fløde og andre Lækkerier. I det jeg vilde krybe op paa en Hylde efter et Fad Melk, faldt jeg til al Ulykke ned i en Tønde fuld af Kiernemmelk, hvori jeg ufeilbarlig havde druknet, hvis ikke Pigen havde hørt min Pladsken og Skrigen, og derved seet efter hvad det var. Hun tog mig op, skiændte stærkt paa mig, har mig hen under Vandposten for at giøre mig reen, bankede mig brav, og lod mig efter denne Tugtelse igien løbe. Fra den Tid af fik jeg aldrig af ere det Jndfald at løbe efter nogen ned i Melkekielderen.