Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-03-09
(Fortsat) Foruden Planeterne har man endnu at betragte Kometerne, de saakaldte Hale- eller Haarstierner, som i et stort Antal sværme omkring i vort Solsystem, og udbrede Angest og Skræk ligesom onde Aander. Men naar de giøre det sidste er det imidlertid Menneskenes Uvidenhed, som har bragt dem i et ondt Rygte. Deres Natur og Forhold er i sig saa fredelig som muelig, ogsaa kan man ikke tænke sig noget, som er mindre istand til at giøre Skade end de. Kometerne bestaae, saavidt som man veed i Følge de nøieste og tilforladeligste Jagttagelser, af en Sammenhobning af en Materie, som er saa fiin og duft agtig som mueligt, og som vel henimod Middelpunktet kan blive noget tættere sammentrykt, men som vel kun høist sielden indeholder en fast Kiærne. Denne kugledannede Dunstmasse nærmer sig nu fra en meget stor Afstand tæt hen mod Solen, puster sig op ved dens varmende Jndflydelse, og støder derpaa i alle Retninger en svag oplyst og svag lysende Dunst fra sig, der ligesom efter en elektrisk Frastødning krummer sig til den modsatte Side fra Solen, og bliver synlig som en uhyre ofte 20 og flere Millioner Mile lange Hale, der er revnet og bøiet. Halens Masse er ifølge nøiagtige Jagttagelser altid i en Bevægelse for at stræbe opad, og den fine Materie, som strømmer ud fra Kometerne, bruger kun et Par Sekunder for at bevæge sig fra Hovedet igiennem hele Halen, og derpaa efterhaanden at tabe sig i Himmelrummet, undertiden vist nok og saa et længere Tidsrum, i hvilket Tilfælde Halen. da synes krummet, fordi Hovedet imellem rykker frem til et andet Sted imedens den udstrømmende Materie endnu ikke har naaet Halens Ende. Bort fierner Kometen sig igien fra Solen saa gaaer dens Hale skraae foran, for altid at holde den Retning, som er modsat Solen, og Hovedet følger efter, indtil i en længere Afstand, da Halen saa forkorter sig igien og efterhaanden ganske taber sig, Kometen selv bliver derpaa usynlig og taber sig for Øiet i den store Afstand. – Denne Form, som i Almindelighed altid igien forekommer, er imidlertid ofte underkastet mange Forandringer, saavel med Hensyn til dens tilsyneladende Størrelse, som beroer paa dens virkelige Størrelse og Afstand, som til Figuren. Omkring det lysere Hoved bemærket man ofte endnu en betydelig Dunstzone af et stort Giennemsnit og imellem den og Hovedet et temmelig tomt Rum, ogsaa Halen deeler sig imellem tydeligen og paa en uhrstemt Maade i flere Grene som tilforn bleve sammenlignede med Riis og skulde betyde Krig og Ulykker. Kometernes Løbebane har længe været et uopløseligt Problem for Astronomerne. Efter alle Jagttagelser maatte man holde den for parabolisk, det er vel temmelig elliptisk og krummet omkring Solen; men saadan at Siderne fare ud af hinanden; men saa kunde Kometen aldrig vende tilbage, og dog har man unægtelige Beviser for, at een og den samme Komet virkelig, endskiøndt efter mange Aar, er kommen tilbage til Solen. Endelig lykkedes det for kort Tid siden Hr. Enke, Astronom i Seeberg ved Gotha, at opdage en elliptisk Løbebane ved en Komet, som imidlertid var bleven kun lidet synlig, og det endog saaledes: at den kun bruger 3 1/2 Aar til sit Omløb, og ikke bortfierner sig ud over Jupiter. Naar man vil grunde sine Beregninger herpaa vil man vel komme nærmere paa Spor efter de øvrige Kometers Bane. At de skulde gaae fra en Firstierne til en anden, som selv lærde Mænd have troet, er en ganske ugrundet Jdee. De vilde dertil bruge Millioner Aar. Deres Banes Retning imod Jordens Bane varierer paa alle muelige Maader. De giennemskiær den lodret og i alle Slags Vinkler. Jstedetfor at Planeterne løbe fra Vesten til Østen, løbe mange i den omvendte Retning. Herved ere endelig de gamle Kartesianske Hvirvler blevne fuldkomment giendrevne, som saalænge have spøget i de Lærdes og Halv lærdes Hoveder, og endog ere blevne fremkaldte af Magnetiseuren Mesmer, og Wolfart, hans Fortolker, for deraf at giøre Magnetismens Natur begribeligt) et Phoenomen, som vel maae opvække Forhauselse; men som kun ikke maae behandles som et Universalmedien, og ikke af vanhellige Hænder.) Hvorledes skulde der i Himmelrummet ogsaa kunne gives saadanne Hvirvler, som dog ville forudsætte en tæt Æther, for at rive Himmellegemerne med sig, og ved hvilket det Spørgsmaal bliver tilovers at besvare, hvorfra de da igien have deres Omsving? Om Kometerne negensinde kunne støde paa Jorden er der blevet talt og beregnet meget, og endnu mere, hvilken Ulykke deraf var at befrygte for Jorden, Obers har fundet, at i Giennemsnit af 200 Millioner Aar, kan kun engang en Komet treffe Jorden; en Komet kan komme os saa nær som Maanen i 80000 Aar. Alt dette kan man endnu udholde. Ja der er virkelig allerede engang gaaet en Komet imellem Jorden og Maanen, uden at tilføie hverken den ene eller den anden nogen Skade, og den 20de Juni 1819 vare vi ganske inde i Halen af den Commet, som siden efter blev synlig i Juli paa vor nordlige Himmel, uden at blive det i ringeste Maade vaer. Kan man troe de Jagttagelser, som Hr. GeneralMajor v. Lindenberg i Glatz har anstillet, som flere Gange observerede Solen paa den Tid, da denne Komet skulde gaae forbie Solskiven, saa har Cometen ikke engang været synlig paa den, som en svag Skye; thi Solen syntes derved ganske frie for Pletter. Men Hr. Gruithuisen i München har paa samme Tid og maaskee med bedre Jnstrumenter, virkelig iagttaget en liden ubegrændset Plet i Solen, som efter Hr. Olbers Beregning har været Kometen. Skade, at Hr. Gruithuisen paa den Tid, da Jagttagelsen blev gjort, ikke abnede, at det var en Komet han faae. Han havde maaskee skiænket den en endnu større Opmærksomhed for at undersøge om Pletten havde en aldeles hensvindende Grændse eller en tydelig fast Kiærne. Under disse Omstændigheder maae man temmelig lade den Jdee fare, at Jorden kunde engang blive ødelagt ved det at en Komet skulde støde paa den. Deres Masse er vel formedelst den utroelige Porøsitet, for det meste saa ubetydelig, at den Største maaskee ikke veier en 1000de Deel af Jorden. Allerede den Mening, at Komethaler bestaaer af Vanddampe, er mange tusindgange for legemlig; thi man har seet meget smaae Stierner skinne ikke allene igiennem Halen, paa Steder hvor den er 5 og flere Millioner Mile tyk, men selv ogsaa igiennem Hovedet af Kometen. Og hvem tør vel vove paa at anvende Ordet Vand, som betegner en jordisk Gienstand, paa Legemer som ere saa bortfjernede og af en saa forskiellig Natur. Kometernes Antal maae forresten være meget stor, da man opdager aarlig 3 til 4, naar man omhyggeligere seer sig om efter dem. Om vort Solsystem har Rum til 5000, som der er bleven udregnet, maae man endnu lade være uafgjort. (Forts.)