Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-09-03
Om de hos Bondealmuen herskende Feil og dens Trang til større Oplysning og Forædling. (Sluttet, see Nr. 104, 105, 107 og 109.) Spørge J nu hvad skulle da vi, vore Børn og Tiende, bestille i de lange Vinteraftener, naar vi hverken maae fortælle Krøniker, som vi kalde dem, eller bagtale vor Næste, eller spille Kort, eller gaae til Legestue, J skulle læse og arbeide, Fruentimmerne ved deres Rok og Sytøi, og Mandfolkene beskjæftige sig med at lægge Reeb, flette Kurve a., samt skifteviis læse for, Een i een Aften, og en Anden den følgende Aften, ikke gamle forslidte Eventyr, men gode og nyttige Bøger. Mange Steder gives der nu riig Leilighed til Læsning i de oprettede Sognebibliotheker og Laanebogsamlinger; men hvor ingen saadan Bogsamling existerer, burde Mændene i en By tale med deres Præst, Skolelærer eller en anden oplyst Mand i Byen eller Sognet, og faae at vide, hvilke de bedste og nyttigste Skrifter ere, som de kunne erholde til Læsning, og naar de da vilde gjøre en liden Bekostning, der ikke behover at være større, end hvad Een og Anden ikke saa sjeldent sætter overstyr en eneste Aften i Punsch og Brændeviin, saa kunde de snart faae et Læseselskab oprettet, og havde et saadant først faaet Tilværelse, med en dygtig Bestyrer i Spidsen, da skulde de snart høste herlige Frugter af denne lille Opoffrelse. Det er vist og sandt, at et Par Timers Læsning hver Aften, efter endt Dags gierning, er en særdeles behagelig, aandsoplivende Syssel. Aandsevnerne holdes derved i uafbrudt Virksomhed og udvikles i en stedse stigende Grad; det Læste kommer næsten hver Dag veltilpas, idet Leilighed tilbyder sig til dets Anvendelse, og under det legemlige Arbeides Forretning har man noget Nyttigt og Godt at tænke paa, noget Behageligt og Fornuftigt at tale om ved høitidelige Leiligheder, ved hvilke Bondealmuen hidtildags almindeligviis kun har vidst at tale om dens Heste, Køer og Stude, og hvad værre er, om Næstens virkelige eller paadigtede Feil. Vil Bondealmuen nu sit eget Vel, vil den see Dyd og Kundskab fremspire og trives hos den opvoxende Ungdom, saa lægge den Haand paa Værket jo før jo hellere, saa lægge den især an paa at læse fattelige og nyttige Bøger, og saa være den vedholdende i dette, som i ethvert andet godt Værks Fremme, og de heldige Følger skulle ikke udeblive. For endmere at opmuntre hertil ville vi slutte denne lille Afhandling med en agtet Skribents Ord, om Kundskab paa den ene og Uvidenhed paa den anden Side: Kundskab er Menneskets værdigste Prydelse. Den drager os saa at sige frem af vort Intet og føder os paany. Man kan ligne den ved et bundløst og grændseløst Hav. De, som bedst vare istand til at befare det, tilstode dog efter Seiladsen, at de endnu Jntet vidste. Hvad maa da den raa Uvidenhed være? Den er Døden, ligesom Kundskaben er Livet. Skulle da vi, som her kunne leve og virke, sætte os selv i Classe med de Døde, Uvidenheden er en bestandig Barndom, og i dens Følge er Lediggang, Moderen til alle Laster." Værer altsaa, J gode Almuefolk, ei alene legemlig, men især aandelig levende, og stræber at uddanne Eders Aands Evner ved nyttige Kundskabers Erhvervelse, samt at vise Frugterne deraf i Dyd og gode Sæder. Derved udstrøe J en Sæd, der skal spire frem, modnes og bære mangefold Frugt for de kommende Slægter.