Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-10-26
Dødsfald her i Byen. Handels-Mand Erik Dediken, død den 20de i denne Maaned, og Regiments-Qvartier=Mæster Undal den 24de. En Fabel om Faaret og Ræven. Et Faar, forvilded fra Hiorden, gik engang frem og tilbage i Skoven og traf der uformodentlig en fed og tyk Ræv, liggende lidet afsides fra den almindelige Gang=Stie. Faaret, som paa en Prik kiendte Mikels Natur, løb lidet afsides fra det Sted, hvor Ræven havde lagt sig til Hvile, i Haab derved at undgaae hans graadige Tænder. Men hvor forskrekked blev ikke Faaret, da det just i det samme saa ved Siden af sig Kæven, som logrede med Rumpen, gjorde Munden, eengang til saa bred som den af Naturen var, krummede sig meget venligen for det, samt tiltalede det saaledes; "Mit kiære Faar, Tænk ikke, jeg vil skade dig; jeg mærkede nok, at du forandrede din Gang af Frygt for mine Tænder. Men vær forvissed, at jeg nu er bleven anderledes tilsinds end tilforn. J gamle Dage borttog jeg med Graadighed alt hvad jeg i Skoven kunde overkomme. Men jo ældre jeg nu bliver, jo meere vanskelig bliver min Smag. c. Tilforn aad jeg, som en Delicatesse, Lamme- og Hønse-Kiød. Nu derimod smager mig intet bedre, end de nydelige Kalve, som Bunden med Umage haver giødet til Borgernes Giæstebude. Om Natten lurer jeg mig med Behændighed ind i Fæ=Huset, bortsnapper een efter en anden, hvilke jeg med utrolig List sleber hiem til min Frue Micheling, som kunstig veed at tillave dem. Og, naar Bondens Stald, er kom, gaaer jeg lugtendes fra Gaard til Gaard. Men, saasnart jeg fornemmer noget inden for da indfinder jeg mig der strax. Ja ikke Ly ven selv engang er fri for mit Besøg. Visk et Par Gange om Ugen giør jeg der min Opvartning. Dog tør jeg ikke indstille mig oftere for ham, end naar jeg er under en Cantors Maske. Og, som den unge Løvinde er en Elsker af voral Musik; saa søger jeg ofte derved Leilighed at divertere Hende med min snøvlende Stemme. For hvilken min Artighed jeg pleier at faae et lekkert Stykke Kalve-Kiød, Kiender (svarede Faaret) da Løven og den unge Løvinde dig ikke, at du er en Ræv, Eller hvorledes kand du under denne laante Maske saaledes bedrage dem, O! sagde Kæven: Spørsmaalet røber, at du er et Faar. Begriber du ikke, at den, der vil bedrage, bør aldrig komme frem i sin kiendte og sædvanlige Habit? Derfor just forandrer jeg Dragten, saa ofte er jeg vil have det frem, som ligger mig bag Øret. Som Ræv indstiller jeg mig aldrig ved Løvens Bolig. Thi da vilde ikke alene jeg vist gaae glip af alt hvad jeg tragter efter. Men oven i Kiøbet vilde min Dristighed vist komme mig dyrt at staae. Jeg bytter allene Dragten, men Naturen bliver derfor hos mig den samme. Nu først, svarede Faaret, kand jeg begribe. Paa denne Maade er du da i Stand til at bedrage alle Dyr i Skoven. Ræven holdt gode Miner med Faaret, og med dyreste Forsikringer vidnede, at han intet ondt vilde tilbringe det. Men videre tiltalede Faaret. Kiære Faar, for dig vil jeg klage min slette Skiæbne. Dig vil jeg fortælle det Betydelige, som engang hendede mig. Du veed vel, sagde Mikel, hvor ilde mit Slag er lidt i Skoven. Det er ikke alene Dyrene, som ved Fødselen er indprænted en naturlig Afskye for os. Men det er end og de Vingede, som kunstig veed at væbne deres Fiære mod os. Det traf sig for 300 Vintere siden, at man i Skoven igiennemgik en vis Rævs Natur og Egenskaber. Jeg fik det at see, stødte mig derover, og lod en Nattergal udfærdige et Forsvars Skrivt for Mikels hæderlige Stamme. Jeg gav det ud under mit eget Navn: Mikel Rævsen. Men siden den Tid beloe Dyrene mig for min utvungne Nidkiærhed, undtagen Varulven, der holder med mig og Spurven, den jeg daglig føder. Jkke nok. Men det, o Faar, som vist vil bringe mig i Graven, er: At ingen i den hele Skov kalder i Tvil, at hvad skreven om Ræven og igiendreven af mig, jo passer sig paa mig alene. Ja, ja! svarede Faaret: Endskiønt enhver i Skoven veed, at du er en lumsk og forslagen Kæv, saa handlede du dog, efter mine Tanker eenfoldig. Thi hvad gik dig de andre Ræve an, Din Apologie for dem gav Skoven grundig Aarsag at dømme: Det du med lige Laster maatte være besudled, som den beskrevne Ræv. Thi da de Uvidende toge dig paa Bylden kunde du ikke bare dig for at skrige. Ræven, som blev skamfuld ved denne Faarets Bebreidelse, drog sin Vei. Og siden den Tid saa man ham aldrig uden med nedhængende Hoved. Vor Fabel lærer rettelig : Den, som udvortes viser sig, Som Ræven, dydig, kiærlig, Han ofte dog bag Øret har Det Mikels Sind, man ei bler var Hos ham, som synes ærlig. For man uskyldig taler om De grove Feil og Laster, som Fordærver gode Sæder, Da aabner han sin egen Skam, Samvittigheden dømmer ham, Som sig i Udyd glæder. Hvad, som i Flæng da taled er, Man ham paa sig anvende seer, Og siger: Jeg er Manden. Hvo vil da ikke troe ham, at Det saa med hans Natur er fat Sligt negter selv ei Fanden.