Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1839-04-16
At en Skolelærer har en lille Dagligstue og to smaae Kamre, kan jeg ikke kalde brillant. Skolestuerne bør være rummelige og den i Alslev, skjøndt den var ligesaa stor som de andre, er alt lille nok. Endskiøndt der endnu ere en 9 Aar tilbage, om jeg ellers husker rettelig, for Gjelden er aldeles afbetalt, vinder Communerne allerede ved de nye Bygningers Opførelse. Afdraget paa Gjelden med Renter udgjør nu omtrent 130 a 140 Rbd. aarlig, istedet for at de hensigtsløse Reparationer, der kun vare til Fordeel for Haandværkerne, efter Sandsynlighed i det mindste ville medtage 100 Rbd. aarlig. Naar Skolecommissionen i Fremtiden vil gjøre sin Pligt og nøie accordere med Haandværkerne og Vedligeholdelsen, samt paasee, at Arbeidet gjøres tilgavns, vil Udgiften herved blive høist ubetydeligt. Jnseratets Forfatter spotter over min beundringsværdige Beskedenhed, at jeg ikke omtalede mig selv, da jeg bekjendt gjorde den anseelige Sum mine Sognefolk havde ydet til de vandlidte Jyder. Han beskyldte mig for, at jeg har lokket og skjendt mig disse Gaver til. Kongen befalede Landets Præster at opmuntre til Godgiørenhed imod de Ulykkelige fra Prædikestolene. Dette gjorde ogsaa jeg. Efter mine Anskuelser er det Embedsmandens hellige Pligt at anvende al sin Flid, Evne og Kraft for at udføre Regjeringens Befalinger, især naar de ere saa ædle og velgjørende; jeg havde hørt, at i et andet Pastorat skal efter Præstens eget Sigende 4 rige Gaardmænd have givet 1 Mk. hver til Skolelæreren, som ombar Collectbogen, jeg troede, at naar jeg selv var tilstede, vilde inkomme mere. Derfor indbød jeg Beboerne at møde mig hver i sit Skoledistrict, og dersom det kan kaldes at lokke og skjende, naar Præsten taler advarende, formanende og opmuntrende, da har jeg vistnok gjort det. Dog var det kun til saa, jeg behøvede at tale saaledes. I Alslev Sogn kun til een eneste rig Mand og i Vedby Sogn til 4 a 5. Dette mener jeg, at Præsten ei allene er berettiget men ogsaa forpligtet til Naar Jnseratets Forfatter opfordrer mine Sognefolk til at ligne mig i Lyst og Kjerlighed til Ære, da finder jeg denne Opfordring ubesindig. Almuen kan ikke altid skjelne mellem Jroni og Alvor, eller tiltroe Forfatteren mig maaskee, at jeg ikke kjender høiere og ædlere Bevæggrunde til Opfyldelse af Pligt end Æren, da turde han feile og jeg vilde sige ham med Skriften: Hvi tænke J saa ondt i Eders Hjerter. Da jeg bekjendtgjorde mine gode og veltænkende Sognefolks Godgiørenhed mod de vandlidte Jyder, kaldte jeg den største Deel af dem uformuende. Ogsaa derover spottes. Jeg skulde dog mene, at hvor der ere saa mange Restancer af Skatter, Landgilde o. s. v., som her med Undtagelse af dette gode og frugtbare Aar, bliver det rigtigt at kalde dem uformuende. strum. Da Sluttelig tillader jeg mig at anmode Forfatteren ikke at opkaste sig til Dommer over andres Handlinger eller Bevæggrundene til samme, for han kjender dem nøiere og da dømme, med Beskedenhed. Er han den Mand som Rygtet nævner som Forfatter, da gjorde han vel rettest i at frie for sin egen Dør først og spørge sig selv, om han ogsaa er den nøiagtige, fra al Skjødesleshed, Forsømmelighed og Ligegyldighed i sin Gjerning bortfjernede Mand, han burde være, for han forhaaner og driver Spot med en gammel Mand. Endelig maae jeg bemærke, at jeg aldeles ikke besvarer herefter de Jnvectiver, som enten denne Mand eller Andre fremkomme med mod mig. Min Tid og min Kraft, der i min Alder ej kan være stor, tilhører ganske det Embedes Røgt, Kongen har betroet mig. Mine Foresatte, og i den haardeste Nødvendighed Domstolene, maae da dømme over mine Handlinger. Riserup Præstegaard den 6te April 1839. Lund.