Aalborg Stiftstidende, 1846-05-02
Aalborg, den 2den Mai. Den af Borgemesteren i Holbek nylig entreprenerede bekjendte Begivenhed havde saa megen komisk Effect i sig, at den ikke kunde undgaae at passere Publicums og Pressens Lattercher, og selv den stiveste Bureaukrat har her vistnok, om nok saa ugjerne, maattet idetmindste trække paa Smilebaandet. For den journalistiske Behandling var her altsaa isandhed et saa rigeligt Stof, at man vel kunde have nøiedes med den af Hr. Petersen, aabnede Arena og alle de Carnevalsløier, som denne ogsaa efter Fasten maatte frembyde, uden at behøve eller egentlig have nogen Anledning til at udvide Tumlepladsen. Vilde man imidlertid ikke betragte denne Begivenhed som noget blot Jsoleret, men sætte den i en naturlig Nexus med andre Curiosa, hvorpaa vore Provindsbyer, et qviden Viborg, frembyde saa interessante Exempler, vilde man i Borgerallarmen i Holbek see et tydeligere Afpræg af vore bureaukratiske Jndretninger og navnlig af Provindsbureaukratiets glorisse Smaalighed, saa var der visselig hertil en grundet Anledning, thi om Exempler ikke bevise, saa oplyse de dog, og vor illustre rende Tidsalder har Ret i, at den med størst mulige Omhu drager frem for Lyset hvad der for saa beqvemt kunde skjule sig i Krogen uden at genere vore Provinds-Matadorers nye grosmægtige Optræde i lignende Genrer. Holbek med sine Borgere og Borgmester maatte altsaa denne Gang ganske naturligt holde for, og vor Presse burde vistnok heller ikke forsømme Leiligheden til at holde Speilet frem og ved samme Leilighed lade os see lidt ind i de øvrige Omgivelser, lade os see, at Smaalighedernes Tidsalder ikke med salig Holberg er nedsænket i Graven, men at vore Begivenheder, idetmindste udi Politica, endnu ofte maae vække Latteren i den store Komus Kiste og lade os, med al vor Nutids Raffinement, overraskes ved Synet af vore Personligheders og Begivenheders Contrafei ogsaa i en svunden Fortids Billeder. Saavidt ere vi derfor enige med den Deel af Pressen, hvis Lunger den gode Stad Holbek denne Gang maatte ryste, og hvis Philippica den i flere Retninger maatte fremkalde. Men der er en Grændse for enhver Krigs Gebeet, og Personligheder, der ere forsvundne, om ikke fra den historiske, saa dog i alle Tilfælde fra den polemisk-spottende Krigs Skueplads, maae man ikke ved Haarene trække ind derpaa igjen, naar man ikke vil forfeile hele Feldttjenestens Virkning og, idet man fortrænger Latteren, priisgive sig selv til Uvillien. Og en saadan er den Følelse, vi finde, uvilkaarligt maatte paatrænge sig Enhver, ved at see den Maade, hvorpaa "Fædrelandet ved denne Leilighed, i en aldeles mislykket Corsarartikel, har fremdraget Frederikden Sjettes Personlighed i alle de smaaligste Nuanceringer. Vel er den fra Tidsskuepladsen forsvundne Regent hjemfalden til Historien, men ialtfald til den rolige historiske Bedømmelse, og kan end ogsaa under denne Lidenskabeligheden arbeide sig frem, saa maa den dog aldrig alliere sig med eller gaae op i en blot bortkastende Spot. Ved Fr. d. 6tes Regjering klæbede Smaaligheder, der ikke kunde eller kunne dølges for det opmærksomme Blik, men ved Frem dragning ene af disse svagere Egenskaber lader sig ingen retfærdig Regjerings-Skizze tegne, og saa megen Pietet bør der ialtfald leve for den nys døde Konge, at hans billede ikke fremdrages af Graven for at overgives til eensidig SpotDadelen for denne Udskeielse – en Dadel, som "Fædrelandet, vil have ondt med at skrive paa Spidsborgerlighedens Regning – kunde derfor heller ikke undgaae at møde, vistnok hos enhver Læser af hvilkensomhelst politisk Farve. Berl. Tidende" havde derfor ogsaa at beføielse til at udtale en saadan, men en Uretfærdighed bliver det atter af dette Blad, naar det, i sin fremtrædende hadefulde Stemning til Oppositionens dygtigste Organ, vil kaste sig over dette Misgreb med en saadan Grilskhed, at det troer hermed at kunne udtale Fordømmelsesdommen og det i Toner og Udtryk, der, som al Overskigen, kun give hæs Gjenlyd og ved Beskaffenheden selv letter udsætte sig for at befudle den polemiske Presse, end vel derved formaae at rense en Luft, der ved giensidig Udskjælde allerede er bleven tilstrækkelig dunstet. Maaden at udtrykke sig paa bliver nu imidlertid altid afhængig af Enhvers gode Smag, og de gustibus non ent disputandum; men naar Berlings Tidende" atter benytter den gunstige Bud til at fylde sine Seil imod Pressens frit vaiende Flag, naar den atter vil paatage sig at male Diævler paa Væggen, og naar den i sin Befippelse troer at maatte raabe Pussetvangens Samiel tilhjælp; da maae vi – om var høitærede Collega end i sit Blads Goliathskikkelse, mk saa fornemt seer ned til os, Provinds-Pygmæer – atter paa det Bestemteste protestere mod Forkyndelsen af saa forkastelige Maximer, forsaavidt disse skulle gjennem det, maaskee ofte med Urette formodede, Organ for Regjeringsanskuelserne søger at insinuere sig i Publicum eller endog i Lovgivningen. At ville lade enkelte og enkeltstaaende upassende Brug af Pressen tjene som Norm for en Lovgivning og derefter afpæle Frihedens Territorium, vil allerede være stridende med Retfærdigheds og Lovgivnings første Grundsætninger ialmindelighed, men endnu mere hvor Talen er og Pressen, hvis hele Væsen betinges af en fri Udøvelse. Berl. Tid." viser selv i sine fortsatte Betragtninger, at den ganske forvilder Begrebet om den Frihed, der tilstaaes Pressen i enkelte Tilfælde eller hvormed den ofte uden Gene udøves, med Pressens sande og garanterede frie Bestaaen; men kun den sidste er det et oplyst Folk, der ikke kan føle sig tilfredsstillet ved Øieblikkets Tilfældigheder eller Luner, ene maa ønske sig. At tænke sig en fri Presse uden Misbrug, er, som saa ofte viist og udviklet, en Umulighed; men til at straffe Misbrugene er jo paa den ene Side den offentlige Mening og paa den anden Loven med alle dens Værnemidler tilstede, og at de sidste dog aldrig ville formaae at holde saadanne Misbrug, borte, som meer egne sig til at træffes af den offentlig Menings, heri vel i sig selv langt føleligere Dom, maa dog ligesaa fuldt indrømmes, som man vil indsee Umuligheden af ved Lov og Dom at see indført ogsaa en større Billighedssands imod Oppositionspressen og befrie ogsaa Polemiken imod denne for de mange, for Øret høist stødende Udtryk og Angreb, hvormed Berl. Tid." aldeles ikke staaer tilbage for sin stærkt befeidede Modstander, men endog ofte veed at overtræffe denne. At ethvert Jndsnævringsmiddet imod Pressen, hvor den ikke lægges reent i Lænker, ogsaa kun forfeiler Virkningen og fremkalder en irriteret Charakteer, der søger sin Tilfredsstillelse i Bitterhed og Spot: er en Erkjendelse, som saa mange Lande ofte beklageligt nok have maattet høste og hvis Aarsag vi derfor – tilstrækkeligt advarede ved den Bitterhed, en Presses langvarige Kamp for sin virkelige Frihed allerede uhyggeligt nok til sine Tider har fremkaldt – hellere paa hver Maade burde søge at fjerne. Lad os derfor ikke ved hver uheldigt eller forkasteligt Product, Dagspressen i sin Mangfoldighed føder, strax rasle med Lænken, thi dens blotte Lyd skurrer i Øret og stemmer uhyggeligere end den Misbrug, der i det enkelte Tilfælde er gaaet forud og lige saa hurtigt forglemmes som det fordømmes. Lad os Alle, hvor forskjellige end vore Anskuelser maatte være, kun stræbe for at vinde en fri Presse, vi ville saa dog stedse blive gode Venner, og skal der saa end imellemstunder leveres en lille Dyst, nu Herregud, en evigblaa Himmel vilde dog i Længden ogsaa trætte.