Aalborg Stiftstidende, 1832-10-27
Skibet (Bounty) var nu paa Reisen igjen. En Dag overfusede Captainen sin Lieutenant og skieldte ham i de Andres Overværelse ud for en Tyv, en Løgner og et nederdrægtigt Menneske. Lieutenanten, ved Navn Christian, der var af en god Familie, og fuld af Fyrighed og Ærgjærrighed, besluttede nu ved sig selv at unddrage sig dette Tyrannie. J een Nat forfærdigede han sig et Flaad, hvorpaa han vilde flygte allene. Han fyldte sig en Sæk med fornødent Redskab og nogle Levnetsmidler, og vilde, saaledes eventyrlig Expedition. Han vilde ikke bryde sig om Occanet slugede ham; dog havde han Haab om at naae Kysten af Øen Tofra, i hvis Farvande Skibet befandt sig. Denne fortvivlede Beslutning kunde imidlertid, formedelst det øvrige Mandskabs Aarvaagenhed, ikke bringes i Udførelse, men gav Rum for et end meere formasteligt Foretagende. En Nat da Captainen havde lagt i dybeste Søvn, tog Christian tvende Matroser, hvis forpidskede Legemer endnu dryppede af Blod, med sig, disse opæggede flere til Oprør, og med ladte Vaaben stormede de indi Captainens Cahyt. Saaledes voldsomt rusket af Søvnen, saae Bligh Christians truende Øine rettet imod sine. Den strænge Captain blev nu bunden med Hænderne paa Ryggen og truet med Døden hvis han knyede. Saaledes blev han slæbt op paa Dækket. Christian erklærede sig nu som Skibets Herre, og de som ikke vilde tage Deel i Sammensværgelsen bleve fængslede. Bligh, der var halvnøgen og fængslet, var nu priisgivet for Latter og Haan af dem den endnu for faa Timer siden havde skjælvet for hans bydende Lune. "Hvorledes kan Du handle saaledes imod mig Christian, udraabte han grædende af Harme. Du har gjort et Helvede af Dit Skib og derfor maa Du bøde. Hvad Du nu lider, er kun lidet imod hvad vi have maattet taalt af Dig, og nu fra Skibet med Dig, eller en Kugle for Panden." Nu beordrede Christian Sluppen udsat, han selv bandt Blighs Hænder end fastere paa hans Ryg, holdt ham m Bajonet for Brystet, og medens Sveden trillede B. ned af Ryggen, maatte han stige i Sluppen og 18 Jndividuer, (hvoriblandt Botannikere, Cadetter, Haandværksmænd o. s. v.)der ikke vilde tage Deel i Oprøret, maatte følge ham. Det tillodes dem at medtage Touge, et Seil, Vand, Rom og Tvebakker, man gav dem ogsaa en Qvadrant og et Compas, men andet turde de ei heller faae. Det skrøbelige Fartøi, der kun havde eet svagt Seil og var propfuld af Mennesker, blev nu skudt fra Bord og en skingrende Latter fra Skibet af, fulgte de Ulykkelige paa deres farlige Vei. De anløb nu Øen Tofa, men bleve af Jndbyggerne fordrevne ved Steenkast; flere af dem bleve saarede, man anstrængte sig for at roe fra Øen igjen, det blev Nat, og deres Stilling var fortvivlet. Deres Levnetsmidler vare saa ubetydelige, at de maatte lade sig nøie med 4 Lod Tvebak daglig. Men nu blev ogsaa dette Brød tilintetgjort af de indstrømmende Vande, baade fra oven og fra neden, som man maatte anvende al Kraft og Møie for at faae udøst. Tøiet maatte kastes over Bord og man frøs saa Blodet stivnede i Aarerne. Torden og Lynild forøgede Skrækkebilledet og hvo der har seet disse levendedøde Mennesker skulde ikke have troet, at man i en saadan Tilstand endnu ønsker at bjerge Livet. Efter 30 Dages navnløse Lidelser landede de paa en liden Sand=Ø; nu kastede de Stakler, neppe meere Mennesker liig, sig ned for at takke Gud, der havde reddet dem. Hvilken Bøn kunde vel have været mere rørende! Paa denne lille Ø fandt de til deres Vederkvægelse gode Østers; her vilde nogle forblive, men, Bligh tvang dem tilmed Pistolen i Haanden, at fortsætte Farten, hvilket ogsaa skeete, og ved at fare langs med Kysten af Nyholland, forskaffede de sig Frugter, Fugle og nærsomme Rødder; dog forringede Mandskabets Sundhedstilstand sig stedse meere og mere. De fleste havde hovnede Been, en afskrællende Hud, en vedvarende Feber, og et umodstaaeligt Haug til Søvn, lutter Tegn paa en snarlig Opløsning. Endelig, da 11 Dage vare forløbne saae de Timors Vande og derefter Landet. Alle vare ude af sig selv af Glæde. En gammel Matros, der i 3 Dage ikke havde rørt sig fra Pletten, udstødte et lydeligt Skrig og - døde. 1200 Mile havde de seilet i de 11 Dage - i en aaben Slup og med saa faa Levnetsmidler. Det grænser til det Vidunderlige Beboerne af Cupang viiste sig menneskelig imod dem, thi de vare sande Skeletter og indgjod Forskrækkelse.