Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-01-28
Landsmænd, Frænder i Nord Vil J end lyde paa Skialden, Medens han, kyndig ved Sagn, Kyndig ved Fædrenes Kvad, Stræber i Nutidens Maal. Oldtidens Kløgt at udtale 2 Noreg, sku fra dine Fjelde Ei saa kold til Dalens Søn, Han har set dig i din Vælde, Og fornummet Kvadets Døn Som udgik fra dine Skjalde, Fro han end dig ser genkalde J den Daad den svundne Tid Dana kalder han sin Moder, Elsker hende som en Søn; Dog til hendes djærve Broder Sneg han sig saa til i Løn. Øiet funkled, Kinden ved Naar den Kækkes Færd han skued Naar han hørte stærke Maal. Derfor Noteg, tor, som Frænde Til dig træde Danas Skjold. Frygter er, at du skal vende Ryggen mod ham i din Hak Naar paa høie Field du stander, Og paa Dana skuer ned, Glem da aldrig, det er Fjeldet, En dig selv som hæver dig! Husk at Dana er en Kvinde Se hvor Blomsterflokken tæt, Trindt om hendes Fod sig slynger hun et af den en Krands Vinde om sin faare Tinding? 1 Rd. Hør hvor Nattergalens Kvad Smeltende og livlig toner! Maa ei Taaren da paa Kind. Mildt og sagtelig nedrinde? Maa da hendes Stemme er Sænke sig i omme Toner Tør du kalde hende svag, Tor du pukke paa din Styrke? Vil du, at den grønne Eng Skal sig brad som Klippen lofte, Og det runde Bøgeblad. Sig som Granenaalen spidse? Om paa Øers Blomsterbred, Søsteren du seer at stande, Stirre paa sit Billed ned J de blaa, de skille Vande Husk at hun en Kvinde er, At, som Kvinde, hun sig speiler Kun fordi at Speilet hører Med til Kvindernes Natur, Ser du hende stundum spøge Vild med Ynglinge fra Syden, Husk at Fristelsen er stor For den faare, ømme Kvinde, Naar en sprig Ynglings Mund Blusser, brænder hendes Hænder. Speiler hun sig alt for længe, Saa hun glemmer Husets Dont; Spøger hun dig alt for kælen, Saa hun glemmer høie Byrd; Slaa da med dit Sværd paa Skjoldet: Syng et gammelt Heltekvad! Husk, du taler til en Søster. Talen være broderlig, Dana, kære, ømme Moder, Ei det sømmer sig en Søn, Om sin Moders Feil at tale, Kærlig skal han dølge dem, Kysse dem fra hendes Læber; Men en hed og heftig Bøn Kan sig dog og for ham sømme. Hed og heftig er min Bøn Aldrig glemme du din Broder! Er han stiv, saa er han fast, Er han stolt, saa er han kraftig, Søg ei spæde Blomster der Hvor de store Fielde vokke! Har du en vanartet Søn, Som tør spotte med din Broder, Haardt du revse ham, thi ei Drengespot den Gamle taaler, Et han det forskylder. Se! Hvor han vogter sine Klipper, Hvor den kolde Js og Sne. Hænger i hans hvide lokker. Mens han staar med nogent Bryst Og med Sværd i Haanden æsker Hvem som tør, til Enekamp, To du op de frosne Lokker! Løn hans Kamp med Kærlighed! Vis ham, at du er hans Søster, Sprungen ud af samme Lænd! Kvinde er du, men ei Sydens Bløde, svage Kvinde. Husk. Til en Skjoldmøest du baaret, Født til Kamp og Kærlighed! Noreg, Dana, end en Bon Glemmer aldrig hvad den Gamle Talte om de høie Guder! Navn og Form kan sig forvandle, Men det Evige, som var Førend Form og førend Navn, Var, og er og vorder Kilden. Hvorfra Kraft og Klogt udstrømmer, Hvorhen Kraft og Klagt henpeger, Som en Straale til sin Sol. Kristus, Herlighedens Glands Og Guds Væsens rette Billed, Aabenbarede paa Jord, J sig selv og i sin Lære. Aser, Vaner er ei mer, Himlen er ei længer kløvet, Kraft og Klogt og Kærlighed, Tre til En, til Gud er blevet. Vil J løfte eders JsseKraftig imod Himmelbuen, Først J knæle dybt i Støvet Ned for ham, som Kraften eier! Norreg og Dang! J elskede To Hørte J Sagnet og nemmed J Kvædet, Haand udi Haand da J Sødskende tvende Ganger saa begge til Skjoldungens Hal! Kommer, og følger den ilende Skiald! Hisset han skuer en Herre saa hold, Høit er Hans Hjerte og høit er Hans Sæde, Mandig han sidder som Ynqve og Skjold, Gammelt og herligt er Skjoldungens Sæde. Venlig Hans Fødedags stigende Sol Førstegang seer ham paa Kongernes Stol. Nordsolens Straaler de lyse, de kolde, Speile sig glade i blinkende Skjolde, Skjoldene blinke om Nordurlands Drot. Skjalden, hvis Øie er fængslet i Nord Som ikkun mægter om Norden at kvæde, Som, naar han skuer et Oldtidens Spor, Standser og stirrer beruset af Glæde, Stirrer paa Kors og paa løftede Sværd, Herlige Minder om Heltenes Færd. Sværdet nedsynker paa Dannemands Skulder, Vier til Daad og til Sværdenes Bulder, Ridderen stander for Nordurlands Drot. Valdemar havde et Banner saa prud, Korset i Midten saa skinnende lued, Vist kom det hellige Banner fra Gud, Fienderne hæved, naar Korset de skued! Valdemar kaared de gæveste Mænd, Slog dem med Sværdet ved Skulder og Lænd, Bød dem at tegnes med hellige Mærke, Ridderne løfted sig mandige, stærke, Stred under Korset trehundrede Aar.