Viborger Samler, 1786-10-09
Fortsættelse af No. 40, Om det heieste Gode. skriver dig min oprigtige Ven, Coridon i og de første Ungdoms Aar, sammenknyttede vore Hierter ved Enighed i at tænke og handle; En Enighed, som skiænker Menneskene de sødeste, de reeneste Følelser under Deeltagelsen af hinandens Kaar, og som ophøier Vennenavnet over Støvets Rang. Og dog Ulyksalige. - dog er du fiendsk nok til at have din din Ven, i det du forkaster hans oprigtige Formaninger, - fiendsk nok til at hade dig selv. Elændige, du har allerede indsuget dine For føreres Gift. Det Ord Ven, er dig nu ei længere en hellig Forpligtelse; kun en tom Lyd, kun et Mund veir. O kald dog tilbage i din Erindring de Øieblikke, da vi i vore Fritimer ginge sammen til den kiølige Lund, og efterat have lært de os foresatte Læsestykker, gientage vore Forpligtelser: At være oprigtige Venner gjennem alle Livets mødende Optrin, at være bestandige til Døden. - Har du maaskee glemt dine egne Ord, da vi læste om Damons og Pythias's Venskab, da du, fast i min Favn, raabde: "Himlen forbyde, at vort Venskab nogensinde saa haardt, skulde proves! Dog, er det Himlens Beslutning, da give den os og Styrke at være Venner, som en Damon og Pythias, Vore Hierter ere Eet; Jkke saa min Ven! sagde du, og smilende modtog mine Øines Udsagn, som en usvigelig Tolk, for mit varme Hierte. - Har maaskee dine glimrende Aftenselskaber, dine høitidelige Forlystelser, dit (saakaldte) høieste Gode, gjort dit Hierte aldeles ubekomret om det Venskabstegn, vi gave hinanden, da vii ommeldte Lund indgrove vore Navne i Barken af en Eeg, til Beviis, vi ønskede at dele Skiebne med hinanden her i Livet, ligesom vore Navne begge stode og faldt tilsammen med Træet, som har dem, Ja, erindrer du ei meer, at du med egen Haand skar en Circul om vore Navne, og at du svor ved Himlen og dens Retfærdighed, at denne Circul skulde være dig en livlang Opmuntring til Fuldkommenhed i Venskab, og til at søge det eeneste sande Fuldkomne? – Retfærdige Himmel, - du ved min ulykkelige Vens Meeneed fornærmede Retfærdighed! - er det mueligt, at et Menneske kan forglemme, saaledes fornægte sig selv, - O Coridon, er maaskee Erindringen af disse Øieblikke, disse Forpligtelser ikke din smagfulde Siels Opmærksomhed værdige? - - Ulyksalige Coridon! Dog, du vil høre mig - du vil opofre mig nogle faa af de Øieblikke, din Haarskiærer, og dine raske Selskabsbrødre ellers overlade dig til en tom Tankeløshed; Velz og jeg vil modtage dit Offer. Lader os sammenligne hvad du kalder det Høieste med det, jeg anseer derfor. Vi ville udvikle vore Tanker, vore Begreber for hverandre, og - dersom Coridons Siel ei endnu aldeles er fængslet af sit Modens System, da vil jeg lade dig selv dømme, hvo af os der har Ret. Lyksalighed, siger du, bør være det eneste Maal for en fornuftig Skabnings Bestræbelser, og jeg er enig med dig, min Ven! fuldkommen eenig Videre. Lyksalighed bestaaer i at befæste og udvide vore Fuldkommenheder, gsaa her tænke vi eens. MenMen, min Ven, hvad anseer du da som Fuldkommenhed, Mon ikke en sværmende Forlystelse i Daarlighed, Bestaaer ikke dit høieste Gode som oftest i at drukne al Præg af Gud og dine strænge, Pligter som Skabning og Medborger, drukne dem under Daarernes Latter og de Ryggesløses afsindige Glæder. Og Himlen forbyde, at jeg nogensinde heri skulde blive enig med dig. Men dersom du endnu ikke anseer dig ufeilbar, uforbederlig i din indbildte høie og stærke Philosophie; da - hør mig og døm dom som fornuftigt Menneske; thi dette sidste, ønsker du vel endnu at ansees for – Hvad synes dig vel om, at kunne paa de stille Dyders Bane opnaae en beroeligende Samvittighed om sine Handlinger, En Selvbevidsthed, som fritog os for Daarens og den nedrige Lastefuldes grumme Fortrydelses Nag efter Udsvævelsers korte Ruus. En Selvbevidsthed, som daglig erindrede os om vor egen Ringhed, vor Ufuldkommenhed, vore ganske utilstrækkelige Evner til at opfylde det Krav, den Almægtige, som Skaber, som Forsynets og den evig ugienkaldelige Doms Bestyrer, har til os; men som tillige forsikrede os om hans eviggjældende Naade, Bistand, under alle Lidelser, Trøst i Døden, og efter dette Ufuldkomnes Opløselse, hans den beste Faders evige Venskab under det sande høieste Godes urokkelige Nydelse. - Var dette ikke at opnaae en Fuldkommenhed; og vilde du vel tvivle ved at kalde den Siel lyksalig, som befad dette Gode? – Du tier, ynk ynkværdige Ven, du betænker dig? - O at denne Taushed, denne Grublen spaaede min Vens Frelse! Dog - Himmel, hvad hører jeg, Coridon søger Udflugter; Han vil ei endnu erkiende sin Svaghed, og hvad hielper ham da Medicin? – Forvildede, du vil ikke tage mod en Vens Veiledning? - du hader, . dog nei, hade mig kan du ikke, thi dertil maatte en anden Siel, end den, der talede til mig i Lunden; da maatte dit Hierte aldeles være ombyttet, ogsaa mægtige Trolde ere de lede Laster dog ikke, at de kunde aldeles giøre Forbytninger inden i Menneskene. Nei Coridon, endnu min Ven skiønt tillige, desværre, mine afsagte Fienders, Laa sternes Ven! du har lovet at høre mig. Og jeg jeg bør igien vove at modsige dig. Dette skylder jeg min Eed til dig i Lunden; jeg skylder din Siel ja, jeg skylder mig selv dette. Himlen, siger du, skabte det ene Menneske for det andet." Unægtelig, min Ven, men den skabte ogsaa Mennesket for sig selv. Den der ikke indseer de Pligter, han skylder sig selv, kan aldrig opfylde det, han er sine Medmennesker skyldig. Mon den nogensinde er i Stand til at føle, han skabtes for sine Medborgere, som aldrig levende har følt, at han af en uendelig god og nidkiær Tidens Behersker, Evighedens Dommer skabtes for at forarbeide sin egen Lyksalighed med Frygt og Angst? Mere følger. Randers.