Berlingske Tidende, 1836-10-31
De saakaldte Claqueurs i Paris ere ikke, som man almindelig troer, alene Folk, som klappe, nejl der gives blandt dem særegne Classer: Klappere, Hyssere, Leende, Grædende og Fremkaldere (aboyeurs). Hysserne lade sig høre, saasnart Nogen gjør den ringeste Larm; men de mærkværdigste ere de Leende og Grædende. De Første maae, saasnart der falder en Vittighed, eller der kommer en comisk Situation, strax lee, for dermed ligesom at smitte Publicum; derfor er en god Leende en kostbar Gjenstand for et Theater, da hans Latter maa synes ganske naturlig, da den ellers ingen Virkning vilde gjøre. Den Grædende er, i Modsætning af den Leende, Dramernes Støtte, ligesom hiin Lystspillenes, og i det Mindste ligesaa nødvendig som han. Han fremtrækker sit Lommetørklæde og giver Signalet til Grædningen; da nu Bedrøvelse og Graad ere ligesaa smitsomme som Glæde og Latter, saa seer man strax efter ham overalt Lommetørklæderne at komme frem og aftørre Taarer. Der hører naturligviis ligesaa megen Tact som Smag til godt i Theatret at forestaae en Grædendes Embede, man maa være født dertil, ligesom til at være Digter. Derfor agte Theatrene højt deres gode Grædende, og ville højligen vogte sig for at afskedige dem. Den første Opførelse af et Melodrama har meer end een Gang maattet blive udsat, fordi Theatrets Grædende vare syge. Fremkalderne maae kun ved Stykkets Ende opfylde deres Pligter, og de maae i særdeleshed godt kunne skrige. Kommer en Skuespiller endelig frem, aa begynde Fremkalderne paa Ny at skrige og raabe: Bravo, saa at hele Theatret ryster. For at et Stykke al gjøre Lykke, har et Pariser Theater kun betalte Folk nødigt, nemlig 150 Klappere, 15 Hyssere, 27 Leende eller Grædende og 45 Fremkaldere. Sir Grenwill Temgle taler i sin nylig udkomne: Trawels in Grece end Turker, paa følgende Maade om det tyrkiske Metitair: "Naar en tyrkisk Soldat kommer til hvilkensomhelst Stad eller Landsby, saa stiger han af for det første det bedste Huus, som huer ham, lader sig af Eieren give Alt for sig og sin Hest, og forlanger ved Afskeden de saakaldte Tandpenge, nemlig en Godtgjørelse i Penge for den Skade, som hans Tænder muligviis kunne have taget ved de ham foresatte Spiser. Huusejeren udtaler, i det han overrækker den forlangte Sum, det Haab, at Skaden ikke vil være af den Beskaffenhed, at Soldaten derved skulde lade sig afholde fra, en anden Gang, at komme igjen og beære ham med sit Besøg. Alt dette afhandles og omtales paa det Alvorligste." Det meest paafaldende Træk i Tingenes nuværende Tilstand i Tyrkiet, er den sælsomme Blanding af gamle Sædvaner og Grusomheder med den nye Civilisation. Man tage f. Ex. Hs. Excellence Seraskieren, om hvem Sir Grenwill siger: "Derpaa indtraadte Seraskieren, Kosten Mehemed Pascha, en jovial, gammel Mand af et godlidende Udseende, med et sneehvidt Skjæg, men han skal, uagtet sin oprømte, godmodige og barnlige Mine være særdeles blodtørstig og grusom. Er det muligt, spurgte jeg, at en Mand, der seer saa venlig ud, virkelig har ladet saa mange Hoveder afhugge?" Sligt skeer hver Dag, var Svaret. Man anseer Monkwearmont for at være den dybeste Steenkulsgrube i England. Efter Opmaalingen i November 1834 var den 1584 Fod under Havets Dybde, og er siden den Tid blevet endnu dybere. Varmegraden i den var 710, 9 Fahrenheit og steeg undertiden til 79, hvorved det faldt Arbejdsfolkene vanskeligt at arbejde længere end sex Timer af Gangen. Til denne Ubeqvemmelighed kom et Slags Fluer, een Tomme lange, som ved deres Vid vare besværlige for Mennesker og Heste.