Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-04-04
Efter Barrovs Skildring har den Sydafrikanske Løve en falsk og forsagt Charakteer; den skiuler sig for at lure paa sit Bytte, og trækker sig skye og frygtsom tilbage, saasnart den forseiler det ved det første Spring. Det er sandsynligt, at denne agtværdige Reisende er ved Kundskaben om nogle enkelte Tildragelser, eller ved ikke meget paalidelige Efterretninger blevet til denne Vildfarelse; dog er det sandt at Løven lægger sig i Baghold for, ubemærket at springe paa sit Bytte; dette er et charakteristisk Træk hos enhver Katteart, hvortil den hører, og som Naturen kun har gjort duelig til denne Jagd. Ulven og Hunden ere begavede med et friere Mod og med en utrættelig Behændighed, som sætte dem istand til at sætte sig i Besiddelse af deres Bytte ved at løbe. Løven og Leoparden kunne kun løbe et kort Stykke, naar de ikke kunne naae deres Offer ved det første Spring, eller ved nogle lynildshurtige Spring, saa høre de op med at forfølge det. Løven kan i et eneste Spring springe over et Rum af 30 til 36 Fod, og gientage sit Spring med en saadan Hurtighed, at den uden Møie kan, naae den hurtigste Hest. Dog forsøger den sielden paa at fortsætte sin Jagt længere end i en kort Afstand. Monarken over Ørkenen er egentlig blot en stor Kat, og betiener sig, for at forskaffe sig Underholdning, af alle disse Dyrs List. Den vilde ikke kunne fange Antiloperne, naar den begyndte majestætisk at brøle, saasnart den nærmede sig til deres Opholdsted; hertil veed den at bære sig bedre ad, Liggende i høit Græs som altid omgiver Kilderne, eller i de snevre Passe, som fører til Floderne, lurer den paa alt Slags Vildt, som opholder sig omkring dem, forat vedergæge sig, og sædvanlig finder man paa disse Steder Beenene af de Dyr, som den har gjort til Bytte. – Man forsikkrer, at Løven, selv naar den er i Baghold, trækker sig sædvanlig tilbage ved Synet af Mennesker, som synes at indgyde den Ærefrygt. Dog trækker den sig langsom tilbage, og efterat den roelig har iagttaget alle sin Modstanders Bevægelser. Den synes at erkiende, at Mennesket ikke er bestemt til Næring for den, og endskiøndt den ikke altid viger for det, saa anfalder den det dog næsten aldrig, naar Mennesket ikke viser nogen Frygt eller fiendtlige Hensigter; men det vilde dog være uforsigtigt, at stole alt for meget paa denne Løvens høimodige Eftergivenhed. Naar den er sulten eller vred, naar den forsvarer sit Bytte, naar den er ophidset af Jalousie, saa er det farligt at gaae den i Møde. Naar den Reisende bemærket at Løven bestemt nærmer sig, saa maae han ufortøvet gribe til sine Vaaben og sigte paa Panden af Dyret, førend dette bereder sig til at giøre sit Spring. Naar Løven først sætter sig i den Stilling, saa vilde den vel endnu kunne beroelige sig og trække sig tilbage; men den vilde ikke længere taale den ringeste fiendtlige Bevægelse; den vilde med et eneste Spring fare løs han sin Modstander, saasnart denne vilde giøre den mindste Bevægelse for at sigte paa den. - Disse bemærkninger ere ikke Resultatet, af min egen Erfaring; men af nøiagtige overeensstemmende Efterretninger, som ere blevne mig meddeelte af Hottentotterne og af de Boors eller Bønderne af det Jndvendige af Landet. En Overbechuana ved Navn Teyfho, som nu er i Tape-Tovn, bekræftede mig det, som jeg havde hørt af de Boors og af Hottentotterne. "Løven, sagde han, anfalder sielden Menneskene, uden Udfordring; men ofte nærmer den sig ham indtil nogle Skridts Afstand for at betragte ham roelig. Undertiden søger den at giøre en Omvei for bagfra at snige sig hen til ham, ligesom om den vilde undgaae hans Blikke og ubemærket anfalde ham. Naar i et saadant Tilfælde den truede Person søger at kjæmpe eller at flygte, da udsætter han sig for den største Fare; men naar han har Aandsnærværelse nok til at see Løven fast i Øinene uden at vise Frygt, og uden at gaae løs paa den, saa trækker Dyret sig næsten altid tilbage efter nogle Øieblikkes Forløb." Dog siger han ogsaa, at Løven naar den eengang har ædt et Menneske bliver ti Gange grusommere end tilforn, og at den foretrækker ham for enhver anden Spise. Teysho tilskrev dette hverken Løvernes Sult eller Jnstinkt, dette hidrører, sagde han, fra deres Hierters naturlige Fordærvelse.