Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-08-21
Dette Skuespil har ikke den Lykke at behage Anmelderen, som finder, "at det ingen Jnteresse har fra den æsthetiske Side betragtet; efterdi Characterer, Situationer, Handling, Intrique, Motiver o. sv. ere alle temmelig trivielle. Paa et saadant umotiveret Magtsprog er der intet Andet at svare, end at den af Anmelderen selv erkjendte Sandhed, nemlig: at Fjeldeventyret har gjort Lykke i hele Norge, taler for det Modsatte af Anmelderens Paastand; thi Norges Rige beboes ikke af Halvvilde, hvilke man kan tilfredsstille med et Skuespil, som Jntet frembyder for Hjertet og Forstanden, men alene ved smukke Decorationer og vakker Musik kildrer Øine og Øren. Kunde endog Enkelte dermed lade sig nøie, vilde dette dog ei letteligen kunne formodes at være Tilfældet med K. F. Hans tomme Lænker og Graven sig vinde Pluraliteten af dem, som have seet det ommeldte Stykke, og hos dem, som blot have læst, men dog bifaldt det, kan kun dets indvortes Værd have bestemt Dommen. Den eneste individuelle Bemærkning, Anmelderen har gjort, er at Field pigen Aagot, som taler den norske Fjeld dialekt, vel forekommer i Stykket, men griber desværre slet ikke ind i Handlingen." Herved maa dog bemærkes, at da Handlingen for en Deel foregaaer i en Fjeldegn, saa bidrager denne Fieldpiges naive Rolle til at forøge Jllusionen, ligesom den ogsaa giver nogen Anledning til nøiere at udvikle Lehnsmandens Characteer. Overalt tager Fieldpigen, som en reen Naturens Datter, sig vel ud i Sammenligning med de øvrige deels dannede, deels halveultiverede Personer, saa at Aagot vist vilde blive savnet, hvis hendes Rolle blev udeladt, og altsaa er hun ingen overflødig Person i Stykket, om hun end ikke er Een af Hovedpersonerne Efterat Anmelderen saaledes i al Korthed paa sin Viis har affærdiget Stykket i Henseende til det Materielle, gaaer han til Formen, hvorved han erindrer, at Sproget er den interessanteste Synspunkt, fra hvilken det anmeldte Skuespil kan betragtes, hvorhos han paastaaer, af dette lidet Skrift at ville bevise, at Sproget i Norge, siden dette Riges politiske Adskillelse fra Danmark, har taget en egen Vending, i det samme baade i Ord og Constructioner kjendelig fjerner det svenske. Som Beviser herpaa anfører Anmelderen. at det hedder: Pag. 2. "Du har da været ind sig fra det danske og derimod nærmer sig til i Byen hos Storsvogeren, og lært Byens Skik, saa Du er bleven meget grummere end baade Præstefruen og Skriverjomfruerne", Paa 11. "Pas Dig nu vel Mons" o. s. v. 4. "Det skjønner jeg mig ikke paa, og Paa Jndsenderen, som i 21 Aar har boet i Norge og i 17 Aar været, og endnu er, Embedsmand. der, maa bemærke, at de Udtryk, Storsvogeren og grummere, vare, længe for Norges, og Danmarks Adskillelse, ligesom de endnu ere, ganske almindelige hos den norske Almue. Tillægsordet "stor føier Almuesmanden gjerne til, naar han vil betegne noget Udmærket, det være sig i Stand, Formue eller Andet. J mange Egne kaldes Overøvrigheden "Storøvrigheden i Modsætning af Fogden, Sorenskriveren, m. fl., som kaldes "Øvrighed. Enhver Mand. som Bonden anseer noget fornemmere end ham selv, kaldes "Storkarl hvilket dog ogsaa bruges om Mænd af Almueclassen, naar de ere formuende. Tillægsordet "grum har omtrent samme Betydning. "Jeg har faaet en grum Procurator siger Bonden, naar han vil rose sin Sagfører. "Vi have en grum Øvrighed siger Almuesmanden, naar han finder at Øvrigheden gjør hver Mand Ret og Skjel"Det skjønner jeg mig ikke paa er en Talemaade, som ingen dannet Norsk bruger, men Almuen bruger denne Construction ofte. Gierningsordet passe" bruges almindeligen i Norge baade med og uden Præpositionen paa". Man siger: "pas paa dig selv, men ogsaa pas dig selv." Denne Talebrug har været sædvanlig saalænge Jndsenderen har kjendt Norge og altsaa flere Aar for Foreningen med Sverrig. Lægges nu endvidere Mærke til, at det er Lehns mandens Søsterdatter Ragnild, hvem Skuespillets Forfatter har ladet bruge de af Anmelderen paaankede Udtrykke, hvilke han behager at kalde svenske, uden at Jndsenderen (som ofte har opholdt sig i Sverrig, men ikke hørt disse Talemaader hverken af de ringere eller fornemmere Classer, veed paa hvilken Grund, og man dernæst tager Hensyn til at Ragnild, Pag. 2, siger til sit Sødskendebarn Marie: "Jeg som aldrig har været udenfor Bygden o.s.v.; saa vil man dog vel ei forundre sig over, at Bjerregaard lader en norsk Pige af Almuestanden tale norsk Almues Sprog. Fremdeles opholder Anmelderen sig over, at Substantiver i Pluralis construeres med sin istedetfor deres.