Berlingske Tidende, 1790-06-01
Frankrige var blot formedelst Naboeskabet en Gienstand for vor Aarvaagenhed, og maatte bestandig blive det, enten i Henseende til dets virkelige Magt, eller dets Jndflydelse og Exempel. Om den første havde han allerede talet, og om den sidste, nemlig Exemplet, vilde han endnu korteligen sige noget; thi ved dette Exempel var vort Venskab og Forbindelse med denne Nation dobbelt saa farlig for os, som Frankriges arrigste Fiendskab nogensinde havde været og igien kunde blive. J forrige Aarhundrede havde Ludvig den Fiortende anskaffet sig en stærkere og bedre disciplineret Krigsmagt, end der nogensinde før var bleven seet i Europa, og det med en fuldkommen Despotismus. Omendskiønde denne Despotismus var herlig udsmykket ved Sæder, Høflighed, Glands og Pragt, ja endog indhyllet i Videnskabernes Literaturens og Kunsternes Ærefrygt indskydende Dragt, saa var den dog i Regieringen ikke bedre end et kalket og forgyldt Tyranie; i Religionen en haard og stræng Jntolerance, en passelig Selskabssøster og Medhielperinde for det Despotiske Tyrannie, som herskede i Frankriges Regiering. Denne selv samme despotiske Caracter, denne Lyst til en uforholdsmæssig Pragt, og denne selvsamme Begierlighed til staaende Armeer over Folkets Kræfter indsneg sig ved alle Europæiske Hoffer. Fornemmelig havde Engelands da værende Souverainer, Carl og Jacob, forelsket sig i denne deres Naboers og for Kongernes Stolthed saa smigrende Regiering. - En Lighed i Tænkemanden havde frembragt Forbindelser, der vare ligesaa farlige. farlige for deres Landes Jnteresse som for sammes Friheder, Det havde været godt, dersom denne anstikkende Syge kun havde naaet til Thronen. Men Beundringen af en blomstrende lykkelig Regiering, der i sine Foretagender ingen hindringer fandt, og derfore syntes at kunde bringe sine Gienstande, saa meget hastigere og med saa meget større Eftertryk til Ende. vandt en vis Agtelse hos Folk af alle Stænder. Dog fand den Modstand hos de da værende redelige Patrioter, der ikke bestræbede sig for noget med større Jver, end at kunne ophæve al Samqvem med Frankrige, og udvirke en fuldkommen Børt skaffelse af sammes Raad og Exempel, hvilket og paa en vi Maade blev udført ved Hadet imellem Beskytterne for Frankriges Religionsystem og Forsvarerne af det hos os herskende. Nu er dette Onde aldeles til Ende i Frankrige; men begge Land. Naboeskab vedvarer og maae vedvare, og Menneskenes naturlige Sindsbeskaffenhed er af den Art, at Frankriges nærværende Sygdom er langt meere anstikkende end den gamle thi det er just ikke saalet at udbrede hos et Folk en heftig Tilbøielighed til Trældom; men ved ethvert Onde af det modsatte Slags smigres vore Tilbøieligheder. J Tilfælde af Despotisme er det fædum crimen servitutis, og i sidste Tilfælde en falsa species libertatie, der følgelig, som Historie. skriveren siger, pronis auribus accipitur. J sidste Aarhundrede var Engeland i Fare for at blive indviklet i den ubarmhiertige Despotismes Garn ved Frankriges Exempel At tale noget om dette Exempel behøvedes ikke, da det ikke mere er til. Men den nærværende Fare ved Exemplet af et Folk, hvis Caracter ingen Middelvei kiender, er, i Henseende til Regieringen, en Fare for Anarchie; en Fare for at blive forledet ved Beundringen af et lykkeligt Bedragerie og Voldsomhed, til at efterabe et ufornuftigt, for Grundsætninger blottet, vildt, blodigt, confiskerende, plyndrende og tyranniske Democraties Udsvævelser. J Henseende til Religionen er Faren af Frankriges Exempel ikke meere for Jntollerance, men for Atheismus; en skammelig, unaturlig Last, en Fiende af det menneskelige Kiøns hele Værdighed og al Trøst, hvilken i lang Tid synes at være blevet i Frankrige til et anseeligt og næsten antaget Partie. Disse ere Engelands nærværende Farer af Frankrige; men efter Hr. Burkes Mening ligger den vær 1ste Deel af det givne Exempel deri, at Armeen er traadt ind i Borgerstanden, saavelsom i Krigsmagtens hele Anordning eller rettere sagt, Uorden. Det var ham ubehageligt, at hans meget ærede Ven, (Hr. For) havde ladet falde endog kun et Ord, der yttrede Glæde over denne Omstændighed, eller at han syntes at være af den Mening, at Jndvendingen mod staaende Armeer blev derved allevegne svækket. Denne Hr. Fors Mening tilskrev han gandske og aldeles hans Jver for den beste af alle Aarsager, nemlig Friheden. Det gjorde ham undsigelig ondt, at der skulde være endog kun en Skygge af Strid imellem ham og hans Ven, hvis Autoritet stedse maatte være stor hos ham og alle tænkende Hoveder. Qve marima semper. Censetur nobis & erit qve maxima semper. Hans Tillid til Hr. For var saa stærk og af et saa stort Omfang, at den næsten var blind. Han undsaae sig ikke ved at tilstaae, denne Grad af Lærvillighed. Naar man har truffet et godt Valg, saa styrker dette vor Forstand i Steden for at svække den. Den, der kalder en saadan Forstand til Hielp, fordobler sin egen. Den, der bringer sig en høi Forstand til Nytte, opløfter sine Sielekræfter til en lige Høide med den høiere Forstand, med hvilken den forener sig. En saadan lykkelig Forening var faldet i hans Lod og han vilde ikke saa let give slig paa den. Han ønskede næsten ved enhver Leilighed, at man vilde trøe, at hans Tanker bleve foredragne i Hr. Fores Ord, og at denne Herre maatte have en fortrinlig Andeel i Magten, hvilket var en af de største Velgierninger man kunde ønske Landet; thi han vidste, at Hr. For havde med sin store og budende Forstand forenet den mueligst største Grad af hin naturlige Beskedenhed, der var et forbedrende Middel af Magten; at han besad en høist ukonstlet, oprigtig, aabenhiertet og velsindet Gemytsart, var i høieste Grad uegennyttig, næsten overdreven sagtmodig og forsonlig, og at der i hans hele Constitution ikke fandtes en Draabe Galde. Parlementet kunde deraf, at han var traaadt op for at dadle et eller et Par af hans beste Vens Udtrykke, see, hvor omhyggelig han søgte at forebygge Smitten af Frankriges Sygdom i Engeland, hvor, som han vidste, nogle ondartede Mennesker havde viist en stærk Tilbøielighed til at anbefale en Efterlignelse af den franske Forbedringsaand. Saavel Midlerne til at indføre et franske Democratie, som Hensigten selv, vare saa forhadte i hans Øine, at saa meget det vilde bedrøve ham, dersom nogen af hans Venner kunde bidrage til et Forsøg af den Natur (hvilket han dog langt fra ikke troede) saa vilde han dog hellere forlade sine beste Venner og træde i Forbindelse med sine arrigste Fiender, for at sætte sig saavel imod Midlerne som Hensigten og imodstaae alle voldsomme Bestræbelser af en Nyehedsaand, der er saa langt borte fra den sande Forbedrings sikre Grundsætninger. Han var ingen Fiende af Forbedring. Næsten enhver Forretning, hvori han havde taget Deel fra den første Dag han fik Sæde i Underhuset og indtil denne Time, havde været en Forbedringsforretning, og omendskiøndt han ikke umagede sig med at forbedre Misbrug, saa havde han dog be stræbet sig for at imodstaae dem. Nogle Spor af denne Aand, der besielede ham, fandtes nu i Statuterne. Alt hvad det unødigviis sønderrev Statens Sammenhæng, hindrede efter hans Mening ei allene enhver virkelig Forbedring, men foranledigede endog Feil, der vilde kræve en nye, men maaskee frugtesløs Forbedring. Han holdte den Franske Nation for meget taabelig. Det, hvoraf den gjorde sig stolt var en virkelig Skam for den. De Franske havde regnet sig det til en Roes (og nogle Folk i Engelland havde fundet det tienligt, at tage Deel i denne Ære), nemlig, at de havde udvirket en Revolution, ligesom Revolutioner vare i sig selv et Gode. Alle Anarchiets Afskyeligheder og alle de Forbrydelser, der banede Veien til deres Revolution, der ledsagede dens Fremgang og mueligviis kunde følge med dens Udførelser, holdtes for intet af Revolutioners Elskere. De Franske havde ved Ødelæggelsen af deres eget Land banet sig Veien til en slet Constitution, enskiønt de vare i Besiddelsen af en god. De vare i Besiddelsen af samme paa den Dag, da Staterne i forskiellige Stæder traadde sammen. Havde de enten været dydige eller kloge eller overladte til deres eget Gotbefindende, burde de have beskjæftiget sig med at betrygge disse Staters Uafhængenhed og Fasthed under Monarchen paa Thronen, og derpaa efter Pligt at afhielpe alle Klager. Men i Steden for at hæve disse og at befæste deres Statsbygning, hvortil de vare kaldte af deres Konge og afsendte fra deres Lande, havde man foranlediget dem til at vælge en gandske anden Vei. De havde tilintetgjort al Balance og Modvægt, der tiener til at befæste Staten, give den en vis Direction og skaffer paalidelige Midler imod de heftige Bevægelser, der kunde faae Overhaand i denne eller hin af Stænderne. Denne Ligevægt fandtes i deres ældste Constitution, saavelsom i Engelands Europæiske Landes, men samme have de nu ubesindigviis tilintetgjort, og siden smeltet det Hele sammen til en af forskiellige Slags Deele bestaaende og ilde sammenhængende Massa. Efterat have gjort dette, lagde de strax, med den frækkeste Troeløshed og Tilsidesættelsen af al menneskelig Troeskab, Øxen ved Roden af al Eiendom, og følgelig af al National=Lyksalighed, ved at confisquere alle Kirkens Eiendomme. De forfattede og protocollerte et Slags Jnstructioner og Anarchie=Love, kaldet Menneskers Rettigheder, med saadant pedantisk Misbrug af elementære Grundsætninger, at det havde været en Skam for Skoledrenge. Men denne Rettighedernes Erklæring var hos dem værre end Spilleværk og Pedanterie, da de ved sammes Navn og Anseelse udslettede af Folkets Gemytter enhver af Magtens Grundstøtter i borgerlige og Religionssager. Ved denne daarlige Erklæring havde de kastet Staten over Ende og foranlediget saa stor Ulykke, som intet Land, saavidt man veed, har nogensinde lidt uden ved langvarige Krige, og hvorved en saadan Krig og mange saadanne Krige kunne opkomme. Hos dem var Spørsmaalet ikke om Despotismus eller Frihed. Offeret af deres Lands Fred og Magt var ikke lagt paa Frihedens Alter. De paadroge sig selv al den Ulykke, som de maae taale, ikke for derved at faae en Brittisk Constitution, nei, de styrtede sig over Hals og Hoved i denne Ulykke, for at hindre, at de ikke maatte komme til denne Constitution eller noget der lignede samme. Vare de end fuldkommen lykkelige i den, som de havde foresat sig, og indførto et Democratie eller en Mængde af Democratier, saa vilde de dog i et Land i Frankriges Omstændigheder indføre en meget slet Regiering - et Tyranie af det værste Slags. Den slemmeste Virkning af deres Opførsel yttrede sig ved deres Krigsmagt, der var blevet til en Armee, som man kunde bruge til alting, undtagen til Forsvar. Naar Spørsmaalet var, om Soldater maatte forglemme, at være Borgere, saa kunde derom ingen Strid være, naar man betragtede Spørmaalet som en abstrakt Sætning, omendskiøndt, naar abstrakte Grundsætninger skulle, som sædvanlig, anvendes, Maaden til at foreene Soldatens og Borgernes Caracter med hinanden kunde give Anledning til Eftertanke. Men ved Anvendelsen paa Begivenhederne, som vare forefaldte i Frankrige, hvor den abstrakte Grundsætning var ledsaget med sine Omstændigheder, troede han, at det, som der var gaaet for sig, gar ingen Anledning til Glæde, enten i Handlingen eller i Exemplet. Disse Soldater vare ingen Borgere, men nederdrægtige, leiede Oprørere, og skammelige Overløbere, der mange lede aldeles redelige Grundsætninger. Deres Opførsel var en Frugt af Anarchiets Aand, og for at befrie sig fra den Ulykke, hvormed samme var ledsaget, blev et Demokratie endog antaget af dem, som mindst vare tilbøielige til at betragte denne Regieringsform som et Lægemiddel. Det var ingen iet Corps forenet disciplineret Armee, som under Statens ærværdige patriotiske Borgere havde forenet sig for at imodstaae Tyranie. Den lignede intet mindre end dette. Det var en Hob gemeene Soldater der vare løbne bort fra deres Officerer, for at forene sig med en rasende og fræk Pøbel. Den var en Overløben til en Sag, hvis sande Hensigt var at kuldkaste alle de Anordninger og at sønderslide alle de naturlige og borgerlige Forbindelser, som ved en Subordinationskiæde regulerer og holder Selskabet sammen, samt at opbringe Soldater imod deres Officerer, Betientere imod deres Herrer, Handlende imod deres Kunder, Haandværkere imod dem, som betiente sig af samme, Forpagtere imod deres Godsherrer, Præster imod deres Biskopper og Børn imod Forældre. Deres saaledes beskafne Sag var ingen Fiende af Trældom, men af Selskabet. (Fortsættelsen følger.)