Viborger Samler, 1789-06-29
Slutning af No. 25. De slutter lettelig, at vi have afskaffet disse MagistratsPersoner, som fra Ungdommen af havde vænnet sig til al den Følesløshed, som er fornøden, for koldsindigen at befale over Undersaatternes Ære, Liv og Gods, og som vare dristige, naar det angik, at forsvare deres usle Privilegier, men selge, naar der handledes om det almindelige Bedste. Tilsidst sparede man endog den Umage at bestikke dem, de vare siunne i en evig Dorskhed. Vore Magistrats Personer ere langt anderledes. Navnet af Folkets=Fædre, som vi beære dem med, fortjene de i denne Titel hele Omfang. Regjerings Tømmen er nu betroet til faste og kloge Hænder, som følge en og den samme Plan. Lovene regiere, og over dem er intet Menneske; for var en afskyelig Feil i Jeres Gothiske Regjeringer. Fædrenelandets almindelige Lyksalighed er grundet paa enhver af 202. 3. Undersaats især. Undersaatten frygter ikke for Menneskene, men for Lovene, og Monarken selv bliver dem vaer over sit Hoved (m). Hans Aarvaagenhed giør Rigsraaderne meere agtsomme paa deres Embede og Skyldighed. Hans Tillid til dem, gjør dem deres Besværligheder lette, og hans Myndighed giver den fornødne Kraft og Styrke til deres Beslutninger. Saaledes er Septeret, hvis Vægt besværede Eders Konger, let i vor Monarks Hænder. Han bærer ikke større Byrde, (m) Al Regjering, hvor et eneste Menneske er over Loven, og ustraffet kan overtræde den, er ulyksalig og ubillig. Forgjeves har et meget vittigt Hoved anvendt sit hele Pund, for at faae os til at finde Smag i de Asiatiske Regjeringer. De beskjæmme den menneskelige Natur alt for meget. See, engang, dette stolte Skib, som er Mester over Elementerne, Kuns en umærkelig Sprekke, og den salte Søe brekker ind, og forvolder dets Undergang. Saaledes skal under et eneste Menneske, som er over Lovene, i det politiske Legeme, brekke ind alle de Uretfærdigheder og Ubilligheder, som i en Hast skulle uundgaaelig ødelegge det. Hvad skjel ler det vel, at undergaae ved mange, eller ved een alene? Ulykken er den samme. Hvad skjeller det, at Tyranniet har 100 Arme, naar en alene lader sig føle fra den ene Ende af Riget til den anden, naar den trykker paa alle og enhver især, og naar den fødes paa ny, det samme Øiblik, den afhugges, Forresten er det ikke Despotismen, som forskrækker og kyser, det er dens Forplantelse. Visterne, Pachaerne følge deres Herres Fodspor, de dræbe, saalænge til de blive selv dræbte. J Europæiske Regjeringer underholde alle Statslegemernes tilfælles Medvirkning og Tryk Ligevægten for nogle Øieblikke, i hvilke Folket drager Aande. Grændserne af Magten paa begge Sider, som stedse forrykkes, træde i Stedet for Frihed, og Skyggen af denne gir i det mindste nogen Fortrøstning. end den indskrænkede Kraft, han har faaet af Naturen, tillader ham. Vi have en gudfrygtig, from og retfærdig Konge, som Gud og Fædrenelandet ligger om Hjertet, som frygter den guddommelige Hevn, og Vanrygte hos Efterslægten, og som anseer en god Samvittighed og en ubesmittet Berømmelse som den høieste Grad af Lyksalighed. Det er ikke saameget ved store Talenter af Forstand, og af udstrakte Kundskaber, at det Gode udrettes, som ved et redelig Hjertes alvorlig Attraa til at elske og efterkomme det. Ofte bliver en Monark roest for stor Forstand og Vittighed, men langt fra at hans Pund anvendes til at fremme Rigets Lyksalighed, skeer det snarere til at betage Landet sin Frihed. Vi have forenet det, som syntes næsten umuelig at kunne bestaae sammen, Statens og hver privat Mands Bedste. Man paastod endog, at en Stats almindelig Velstand nødvendigviis var forskjellig fra ethvert af dets Lemmers. Vi have ikke antaget denne barbariske Politik, som grunder sig paa Uvidenhed om de rette Love, eller paa de Fattigstes, men meest nyttiges, Foragt. Det var afskyelige og grusomme Love, som satte forud, at Menneskene vare onde. Men vi ere meget hengivne til at troe, at de ikke ere blevne det, før efterat disse samme Love vare indførte. Despotismen har trættet det menneskelige Hjerte, og ved at opirre det, udmagret og fordervet det. Vor Konge har al fornøden Magt og Myndighed til at gjøre Gott, men til at gjøre Ondt ere Hænderne bundne. Man taler altid vel om Nationen for ham: Man forestilter dens Mod og Mands Hjerte, dens Troskab mod Kongen, og dens Afskye for fremmed Aag. Der ere Tilsynsmænd, som have Ret til at jage fra Kongen alle dem, som have Hang til ingen Religion at have, eller til Ryggesløshed, Usandsærdighed, og til den endnu skadeligere Konst, at gjøre Dyden latterlig (n). Jkke heller kjender man mere til den Klasse af Mennesker, som under Titel af Adel (der for at være saa yderlig latterlig, som den mueligen kunde blive, var til Fals for Penge) trængde sig ind til at krybe om Tronen, vilde ikke være andet, end Krigs- eller Hofmand, levede i Ørkesløshed, mættede sin Stolthed med nogle gamle Pergamenter, og ligesaa forfængelig, som fattig, gik omkring til Spektakel. Eders Grenaderer udøsede deres Blod med ligesaa megen Kjekhed, som eders høieste Adel, men taxerede det ikke saa høit. Desuden vilde saadan benævnelse støde de andre Stænder i vor Republik for Hovedet. Undersaatterne ere alle ligge. Den eneste Forskiel er den, som Dyd, Talenter og Arbeide naturligviis gjør mellem Mennesker (6).(n) Jeg er meget tilbøielig til at troe, at Regentere næsten altid ere de retskaffenste af deres Hof. Narcisses Siæl var endnu meget sortere end Neros. (o) Hvorfor skulde de Franske ikke kunne fordrage Republikansk Regjering? Hvo kjender ikke Adelens Fortrin i Frankrige, grundede i Rigets Stiftelse selv og stadfæstede ved mange Aarhundredes Brug, Efterat Borgerstanden var under Kong Jean udgaaet af sin Fornedrelse, tog den Sæde i Nationens Forsamlinger, og denne stolte og barbariske Adel, uden at gjøre Oprør, saae den antaget i Selskab med Rigets Stænder. Og dog vare disse Tider, saavidt angik Stats Ordningen, Lehns=Rettigheden og Krigs-Haandverket, fulde af Fordomme. Den Franske Ære, et altid virksomt Principe, mægtigere end de viseste Love, skulde dog engang kunne blive Siælen i en Republik, fornemmelig efterat Smag i Philosophie, Kundskab om de politiske Love, Erfarenhed af saa mange Ulykker maatte have udryddet denne Letsindighed, denne Uagtsomhed, som udslette de glimrende Egenskaber, der skulde give de Franske den øverste Rang, blandt Nationerne, dersom de veedste at maale, modne, og udføre deres Projecter. af 205 3 Foruden saa mange Formuere, saa mange Skranker og Forsigtigheder, iagttager Monarken aarligen en høitidelig Faste i 3 Dage, paa det han, naar almindelig Nød og Jammer maatte indtreffe, ikke skal forglemme, hvad han er de Fattige skyldig. J denne Tid udstaaer Kongen baade Sult og Tørst, og sover paa en Løibænk, og denne strekkelige men tjenlige Faste gjør hans Hjerte meere medlidende mod de Nødtørftige. Sandt er det, vor Konge behøver ikke at blive erindret ved denne naturlige Følelse; men det er en helliget Stats Lov, som hidtil er efterlevet og holdt i Agt. Ligesom Monarken, gjør hver Minister, hver Mand, som har med Regjeringens Bestyrelse at bestille, sig det til en Pligt, ved sig selv at føle, hvad Nød, med den deraf sig reisende Smerte, er. Han bliver derved for den følgende Tid mere tilbøielig til at hielpe dem, som maatte befindes underkastede den strenge, og haarde Lov af den yderste Nød og Elendighed (p).(p) For ved en Philosophs Hytte laae et høit og rigt Bjerg, lige for Solens blide Straaler. Indige Græsgange, lysegule Ax, aromatiske Ceder-Træer og Planter saae man overalt. Store og tette Flokke af de smukkeste Fugle for Synet og lekkerste for Smagen svingede sig i Luften, og fyldte den med deres liflige Sang. J Skovene sprang Dan- og Raa=Dyr. J nogle Søers sølvfarvede Vande fandt Forellen, Gjeden og Karpen deres Føde. Trehundrede Familier havde nedsat sig paa Strækningen af dette Bjergs Ryg, og levede der i Rolighed og Overflødighed. De priisde Himlen, hver Gang Solen stod op eller gik ned. Men see, nu kom den følesløse, vellystige og ødsle Osman paa Tronen, og disse trehundrede Familier bleve snart ødelagt, forjagede og huusvilde. Det hele smukke Bjerg blev hans Vistr til Deel, en adelig Røver, som prægtigen beværtede sine Hunde, sine Maitresser, og sine Smigrere med Rovet fra disse ulyksalige Mennesker. En af 206 3 . . . . . . Men, sagde jeg til ham, saadanne Forandringer maae have været langvarige, besværlige og vanskelige, hvilken Møje, hvilken Anstrængelse maae J ikke have underkastet Jer! – Philosophen, med et Smiil, blandet med Bedrøvelse, svarede: det Gode er ikke meere vanskeligt end de Onde. De menneskelige Lidenskaber ere strekkelige Hindringer; men saasnart Folk ere oplyste om deres sande Fordeele, blive de billige og retfærdige. Mig tykkes, at et eneste Men ske kunde regiere hele Verden, dersom Menneskene vare tilbøilige til billigen at fordrage hinanden. Uagtet den Skiødesløshed og falske Slutningsmaade, som var saa sædvanlig hos Jeres Tiders Mennesker, havde man forudseet, at Fornuft og billighed vilde engang gjøre stor Fremgang; Virkningerne deraf ere blevne følelige, og de lykkelige Principer af en viis Regjering have været de første Frugter af Omdannelsen og Forbedringen. Da blev Osman forvildet paa Jagten. Han mødte Philosophen, hvis Hytte, som laae afsides, havde undgaaet Strømmen der opslugede alt. Philosophen kjendte ham, foruden Monarken det at formode. Paa en ædel Maade iagttog han sin Skyldighed. Talen faldt om denne nærværende Tid. Ak, sagde den vise Olding, for 10 Aar, siden regjerede Munterhed endnu hos os, men nu udmagre, de yderligste Fornødenheder den Fattige, nedslaaer hans Sind, og den yderste Elendighed, som han hver Dag med al sig Mod maae kjempe imod, fører ham langsom til Graven. Alting lider . . . . . . Monarken svarede: " Sig mig jeg beder Dem, hvad er det, Elendighed, Philosopher sukkede, tang, og viisde ham paa Veien til hans Pallads.