Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-01-20
Med Fodposten har Udgiveren faaet følgende Brev tilsendt, som han, i Betragtning af den Haand, det kommer fra, iler med at bekjendtgjøre: P. M.) Verden synes nu omstunder at bryde sig saa lidet om mig og at betragte mig med saa stor Ligegyldighed, at jeg selv falder i største Forundring derover. Enten det nu er, at man ikke tilbørlig kjender mig, eller, at man virkelig ikke frygter mig mere, saa forekommer dette almindelige Heltemod blandt Menneskene mig dog saare besynderligt i en Tidspunct, hvor man raffinerer og speculerer saa meget paa at nyde Livet. Piger med Sundhedens Roser paa deres Kinder og Uskyldighedens billede i deres Øie, trodse mig med samme Mod som den største Krigshelt. Jeg er langtfra ikke den grusomme Hydra, som Menneskene pleie at skildre mig, men jeg er heller ikke noget fromt Lam, som man kan spøge med efter Behag. Jeg skulde trolig følge Naturens Bud, dersom Menneske nene ikke overtraadte dem; jeg skulde aldrig holde mig til andre end udlevede Mænd og Qvinder, med sneehvide Lokker, som, mætte af Dage, længes efter mig og række mig deres skjelvende Haand, dersom jeg nogensinde roligen havde kunne taale den Foragt og Trodsighed, hvormed man behandler mig. De Gamle havde langt større Agtelse for mig, og derfor skaanede jeg dem ogsaa mere, spørg Deres Ven Lessing, han vil kunne fortælle Dem det. Men de Nyere fortjene virkelig i deres Alders Vaar at de for min Lee, thi de gjøre Alt for at trætte min Taalmodighed. Men uagtet man ikke seer mig, og derfor maaskee ikke frygter mig, er jeg dog overalt tilstede, paa Baller og Maskerader, ved Spisegilder og Drikkelauge, Kanekjørsel og Vauxhall. J Hovedstaden har jeg i Almindelighed meest at bestille. Jeg har mine Betjentere og Spioner allevegne, som alle med største Nidkierhed opfylde deres Embedspligter. Menneskene bedrage sig meget, naar de tvivle paa min Aarvaagenhed. Min Fuldmægtig: Brystsygen, er især en meget flink Karl, som i Kjøbenhavn forskaffer mit Rige mange Undersaatter, og min Secretair, Apoplexien, har i de senere Aar gjort sig fuldkommen værdig til min Erkjendtlighed. Gigten kan jeg heller ikke klage over, ogsaa den forstaaer sin Dont, og fortjener næsten at gaae i lige Rang med mine bedste Tjenere. Dersom den bliver saaledes ved som den har begyndt, kan der virkelig blive noget Stort af den. J de sidste Aar har jeg faaet en Person i min Tjeneste, som kalder sig Næringssorg, han tegner til at blive endnu flinkere end alle de øvrige. Det Afbræk, man har søgt at gjøre mig ved Kokopperne, vil han i sin Tid fuldkommen bøde paa. Det er ret en poleret Krabat; han introducerer mig hos Menneskene ved alle Slags Snurrepiberier, som han overtaler dem til at ansee for Nødvendigheder; han har allerede bragt mig mange Offere, og hans Virksomhed voxer med hver Dag. Men uagtet alle mine Betjentere ere saa ivrige i at opfylde deres Kald, og enhver, som Ordsproget siger, er en Tyv i sin Næring, er jeg dog for min Part langt fra ikke saa haardhjertet, som de Herrer Poeter beskrive mig i Adresseavisen og Berlingsavisen, og det er mig virkelig ubegribeligt, hvorledes de saaledes tør offentlig fornærme mig, uagtet jeg er den mægtigste Potentat paa Jorden. Det er rene Jnjurier, som de daglig fremkomme med imod mig i deres Lig vers, og min Overbærenhed i den Henseende er det tydeligste Beviis paa min Høimodighed. Havde jeg ikke største Aarsag til at bortmeie saadanne Poetastere og Riimsmede, Alt hvad de sige om min Grusomhed og Uretfærdighed er Usandhed. Jngen er retfærdigere, end jeg den ulyksalige Mellemting af Retfærdighed og Uretfærdighed, som kaldes Naade, kjender jeg ligesaa lidet som Bestikkelse. Jeg er Retfærdigheden selv, som hverken lader sig røre af Taarer, blænde af smukke Øine eller skræmme af jordisk Vælde. Den, hvis Livstraad Parcen, eengang har overskaaret, maa falde for min Haand. Men det er Bagvaskelse at jeg skaaner Tjørnen og bortmeier Rosen, fordi jeg finder Glæde i Ødelæggelse. Jeg opfylder med Jver mit Kald; jeg fuldbyrder hvad Skjebnen har besluttet i sin ulæselige Bog; men sjelden indfinder jeg mig førend Naturen kalder, undtagen naar den udtrykkelig opfordrer mig til at hævne dens krænkede Rettigheder og den Foragt, der vises mig. For en rum Tid siden var jeg en Nat paa Maskeraden paa Hoftheatret, for at recognesere der lidet. Jeg blev ganske forbauset ved at finde her Folk, som jeg allerede adskillige Gange paa det alvorligste havde ladet advare, og jeg ærgrede mig over den utaalelige Foragt, man her viste mig. Blandt andet stødte jeg paa en ung atteenaars Pige, klædt som en Hyrdinde, med en Rosenkrands om Hovedet. Hendes ustyrlige Lyst til Dans havde allerede i Fjor paadraget hende en farlig Hoste, allerede den Gang lod jeg hende ved Dr. T., een af mine bedste Venner, under Haanden advare. Men min Advarsel syntes kun at have virket meget lidt paa hende, uagtet det blev hende tydelig nok sagt, at dersom hun ikke styrede sin Lyst, var det ude med hende. Min lille Hyrdinde var netop i Begreb med at danse den ottende Dans, saa lystig som den meest forvildede Bachantinde, da jeg blev hende vaer. Bi du kun, tænkde jeg, optegnede hendes Navn i min sorte Tegnebog, og sendte Dagen derpaa min Fuldmægtig til hende, som, uden at gjøre mange Omstændigheder, lagde hende paa Baaren, Finder De det uretfærdigt? Det besynderligste af Alt var, at adskillige af de unge Piger, som bekrandsede hendes Ligkiste med Cypresser, og sang Sørgevers ved hendes Grav, Søndagen derpaa dansede, ligesaa rasende som hun, deres Skotske Trin, og holdt ikke op, førend de vare saa stakaandede, at de ikke kunde aarke mere. Dersom det ikke var imod min Jnteresse, havde jeg næsten ynket de stakkels Damer, som paa disse Maskeradeballer af deres Elskeres og Beundreres Haand ofte modtage Giftbægeret under Skikkelsen af et Glas Jis. Blandt Chapean erne fandt jeg Folk, som i en Række af Aar havde spottet mig. Jeg traf især en Tykkert, der bar mit Skildt paa Maven, og som jeg allerede i adskillige Aar havde foresat mig, at tage i Skole. Han havde allerede længe fortjent at bortmeies med min Lee, men jeg lod ham drive omkring paa denne store Jord, hvor der græsser saa mangt et unyttigt Nød – jeg lod ham groe blandt saa meget andet Ukrud. Men han misbrugte min Godhed alt for meget. Tykkert!" - hviskede jeg ham i Øret - da han just var i Færd med at tømme den fjerde Flaske tag dig i Agt!" Men istedet for at agte paa min Paamindelse, gav han sig til at synge af fuld Hals: Naar jeg drikker, klogt jeg giør, Snart jeg Alt Farvel skal sige, Døden hurer bag vor Dør a. Naa da, tænkde jeg, det skal du ikke have sagt omsonst. Om Morgenen sendte jeg min Secretair til ham, og med et Pust var hans matte Livstande slukket. Meget rige Folk har jeg aldrig kunnet udstaae. De fleste af dem troe, at de kunne blænde mig med det Metal, som saa mange andre lade sig blænde af. Jeg kan ikke negte, at det ordenlig morer mig, naar jeg saaledes kan puste Lyset ud for en saadan Person midt i hans Glæde. Ved saadanne Leiligheder betjener jeg mig gjerne af min Secretair, han er saa vant til at omgaaes rige og fornemme Folk, og den, som han engang har faaet i sine Kløer, pleier sjelden at slippe saa let. Han veed at tage sine Folk paa den rigtige Maade; han lokker dem med Champagner, Skildpadde og de største Lekkerbid; men saa slaaer han ogsaa med eet ned paa dem, som en Hog paa en Due. Krabaten vil gjerne leve godt, og derfor holder han sig helst til Folk som have og vide at bruge Penge. Forleden Aften slog han ved eet eneste Gjestebud fire Fluer med eet Smæk. Lægerne kunne imidlertid ikke lide ham, og de holde langt mere af Brystsygen; thi, som de sige, gjør han sine Sager lidt vel plump, og de maatte omkomme af Sult, dersom hans Forretninger skulde saaledes vedblive at tage til. Dersom De nogensinde har seet en Doctorregning paa en Apoplexie og en Brystsyge, vil De lettelig have mærket Forskjellen. Men man kan heller ikke negte, at min Secretair ogsaa er billig; thi han indfinder sig, som han har forsikkret mig, netop af denne Aarsag for det meste kun hos rige Folk, som forholdsviis betale meere for tre Dages Apoplexie, end Uformuende for til Maaneders Brystsyge. Den, som siger at jeg er for begierlig og at jeg tiltager mig alt for store Rettigheder, han gjør mig virkelig Uret. Dersom jeg var begierlig, kunde jeg gjo faae min Lyst tilfulde styret paa Tydsklands og Polens blodige Slætter, hvor man saa idelig indbyder mig at komme. Men naar man ikke udfordrer mig med tusinde Carteller, saa kommer jeg, som sagt, sjelden før den bestemte Tid, naar Naturen kimer med Afskedsklokken. Kun naar gjeg seer Menneskene overtræde Fornuftens og Naturens helligste Bud, naar jeg seer dem haa me, drille og opfordre mig, da iler jeg ofte frem paa vingede Fødder, svinger min blinkende Lee, og viser Ynglingen med herkulisk Kraft, og Møen med liliehvid Barm, at jeg fører Hævnens Glavind i min Haand.