Adresseavis for Børn, 1780-12-27
Bekjendtgjørelse. J forrige Aarhundrede levede en Adelsmand i Tydskland, til hvis Datter en meget rig og fornemme ung Herre friede. Faderen spurde ham, hvormed han vilde ernære hans Datter, naar han havde faaet hende til Ægte - Han svarede: Han vilde holde hende saaledes, som det passede sig for hendes Stand. – "Men hvoraf," sagde den Gamle igien. - De veed jo, svarede Frieren, at jeg besidder store Eiendomme, som mine Forældre har efterladt mig. - Det veed jeg, men jeg vilde og vide, om De har intet selv, som er tilforladeligere, end alle Eiendomme, og som Jngen kan berøve Dem. Frieren. Jeg forstaaer Dem ikke. Adelsmanden. Nu, saa maae jeg forklare mig. Har De lært noget Haandværk, Frieren. Ney, rige Folk, som jeg, pleye ikke at lære Haandværk. Adelsm. Saa kan De heller ikke blive min Dattermand. Frier. Og af hvad Aarsag, Adelsm. Fordi jeg ikke vil give hende bort til nogen, uden han forstaaer noget Haandværk, eller nogen Kunst, hvorved han kan ernære sig og sin Kone, om hans Eiendomme skulde blive ham berøvete. Frier. Maae jeg udbede mig et Aars Frist, Adelsm. Ja, saa længe skal min Datter bie efter Dem. Frieren skyndte sig bort, opsøgde den bedste Kurvemager, begav sig i Lære hos ham, og blev paa et halvt Aar ligesaa færdig i Haandværket, som hans Mester. Derpaa gik han med en af ham selv forfærdiget smuk Kurv i Haanden til Adelsmanden, igien, og opnaaede nu sit Ønske. Nogle Aar derefter blev der Krig. Baade Faderen og Svigersønnen bleve fordrevne fra deres Godser, og maatte lade alt, hvad de eyede, blive i Stikken, og flygte til Holland. Der ernærede nu den unge Mand sin Svigerfader saavelsom sin Familie med sit Kurve magerie. Og man siger, at Hollænderne tilskrive endnu denne unge Tydske Adelsmand det, at man kan gjøre saadanne kunstige Kostbarheder hos dem. Denne Historie maae J lægge Merke til, unge Læsere, og ligeledes gjøre eder Umag, i hvo endog eders Forældre maatte være, for at lære et eller Avis eller andet Haandværk eller nogen Kunst, hvorved J ogsaa engang kunde ernære eder, naar alt andet skulde blive eder berøvet eller slaae feyl. Dette vil desuden ogsaa have sin mangfoldige store Nytte, om J endog aldrig torde behøve, at gjøre noget Bru deraf. Vil du være glad ved din Leeg og dit Spil saa væn dig til at lege med Maade, og at være flittig. I Dag gad jeg gjerne lege, hjerte Moder, saade den lille Lotte. Hele Dagen vilde du lege, min Datter, Ja, det vilde jeg gjerne, hjerte Moder, Naa, du skal da faae Lov at lege hele Dagen, sagde den kjerlige Moder, som meget ugjerne nægtede sine Børn noget; men jeg er bange, du vil fortryde det. Ach, ney, min søde Moder, – Og dermed hoppede Lotte afsted, for at hente alt sit Legetøy. Hun kom med det; men nu var hun gandske allene; thi hendes Sydskende vare alle beskæftiget, indtil deres Friheds og Legetimer. (Thi det var ingen Helligdag.) Hun betiende sig i Førstningen af sin Frihed saa godt som hun kunde, og legede en Tidlang; men hendes Fornøyelse i Legen aftog efterhaanden. Nu havde hun igientaget alle hendes Lege for sig selv, og vidste ingen flere. Legen begyndte altsaa at blive ubehagelig for hende. Hun gik derpaa hen til hendes Moder, og bad hende, at hun dog vilde lære hende nogle nu Lege, og selv lege med hende; men Moderen havde nødvendige Forretninger ude i Kjøkkenet, og maatte altsaa dennegang afslaae hendes Begjering, i hvor ugjerne hun endog gjorde det. for Børn. Modfalden sad nu den Lille der, og ventede med Utaalmodighed efter det Øyeblik, da hendes Brødre fik Lov af Skolen, og hendes Systre kom fra deres Arbeyde, for at samles til at lege. Da de endelig kom, saa løb hun imod dem, beklagede sig for dem, hvor lang Tiden havde været hende, og hvor inderlig hun havde længtes efter dem. Disse toge meget venlig imod hende, og begyndte at lege deres bedste Lege med hende, hvilke de ellers ikkun pleyede at lege paa Festdagene; og dette gjorde de, for at faae deres lille Lotte til at blive glad igjen. Men al den venlige Umag, som de gjorde sig, var forgjeves; hun klagede paa ny over, at alt dette var noget alt for gammelt for hende, og Tiden var hende saa keedsommelig, at hun selv ikke vidste, hvor hun vilde være. Hun troede gandske vist, at man havde aftalet det med hinanden, at man i Dag slet ikke vilde lege saadanne Lege, som kunde glæde og fornøye hende. Derpaa tog de, hendes ældste Syster, en forstandig Pige paa 11 Aar, hende ved Haanden, og sagde venlig til hende: "Hør, lille Lotte, dersom du ikke vil blive vred, saa vil jeg sige dig, hvem der er Skyld i din Misfornøyelse. – Du selv er Skyld deri; thi vi andre ere jo, som du seer, allesammen glade og fornøyete nok, omendskjønt vi alle har leget disse Lege ligesaa ofte som du, ja meget oftere. Men vi har arbeydet og forrettet noget Nyttigt, derfor finde vi Smag i Legen. Havde du først ved din Flid fortjent den Fornøyelse at lege, saa skulde du og gandske vist have fundet ligesaa megen Fornøyelse deri, som vi. Moderen, som kom til i det samme, og horde, hvad Jde talede, forsikrede Lotte, at det var sandt, hvad Jde havde sagt.