Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-07-20
Fortsættelse fra forrige No. Vi kand i denne Hensigt deele de fleeste Dyr i tre Classer, i de glubende vilde Rovdyr, og andre skadelige Dyr: i de vilde nyttige Dyr, og i vore HundyrJmod hver af disse Classer have vi Pligter at lagttage, fra hvilke vi ikke maa afholde os, saafremt vi ikke ville misbruge. det os af Skaberen forlehnede Herredømme over dem, og virkelig fortiene Navn af fornuftige Skabninger. Først maa vi aflægge den gamle Fordom, som næsten er bleven almindelig, at alle Dyr blot og allene vare blevne skabte for vor Skyld. Dette er en Meening, som ikkun det stolteste og i Natur-Historien gandske uvidende Menneske kand antage; den skulde maaskee ikke være bleven saa almindelig, dersom man ikke havde troet at bevise den af nogle urigtige forklarede Stæder i den hellige Skrift, og udbredet den iblandt de Christne selv. Denne Sætnings Urimelighed falder i Øynene, saasnart man med nogle Philosophiske Øyne betragter Skabningens vilde og uendelige Rige. Hvad har den vilde Africanske Løve, den blodtørstige Tiger, og alt, hvad der henhører til deres Classe, for Nytte for Mennsket? Hvad gavner os alle de Rovdyr, som flyve i Luften? Hvad kand de Mellioner af Søedyr hielpe os, som leve under Nordpolen, og i andre Have, hvor ingen kand komme til hvor Skibe aldrig ere komne hen, hvis Navne vi endnu ikke vide, og af hvilke maaskee et eneste hvert hundrede Aar forlader sit Dyb, og tvinger Naturforskeren til at giøre en nye Classe af Skabninger, Til hvad for Nytte for os ere endelig alle de Mellioner Jnsecter og Orme blevne skabte, af hvilke vi ikkun kiende den allermindste Deel, og ere heller ikke i Stand til at kiende dem, da de til deels ikke kand sees med blotte Øyne og utallige Slags deraf ere endog alt for smaae for det allerheste MiProscop., Var det ikke den taabeligste Stolthed, om vi ville troe, at noget var til blot for vor Skyld, hvorom vi intet vide, og efter Naturens Indretning heller ikke kan vide noget? Heraf følger altsaa gandske umodsigelig, at ved saa mange Millioner forskiellige Skabningers Frembringelse, har den store Skaber ikke blot havt til Hensigt, at skabe dem gandske og allerne for Menneskets Skyld; ney, han skabte dem efter sin uendelig Godhed for deres Skyld. Han, som er alt LivsKilde, der lader saa liden død og livløs Materie i sin Skabning, som muligt er, som intet kand være en større Glæde, end at see saa mange levende og følende. Kreature, han skabte alle disse Millioner Slegter af Dyr i Luften paa Jorden, i Vandet og under Jorden, at de skulde leve ved ham, og glæde sig ved deres Liv. Et hvert Sted, en hver Punkt skulde være fuld af Herrens Godhed. Da det altsaa er afgjort, at Gud har skabt sine Kreature, paa det de skulde glæde sig ved deres Liv, og formeere hans Skabnings Herlighed ved deres Antal, som er uden Grændser for os: saa maa ogsaa Mennesket have en skyldig Agt for alt det som har Aande. Naar derfor ikke Menneskets Sikkerhed, eller hans upaatvivlelige Nytte udfordrer det, saa maa han ikke følge en strafværdig Tilbøyeighed til at myrde, og til at fordærve; men han maa endogsaa herudi søge at blive sin Skaber lig, at han glæder sig over alt det, som lever, og søger, saavidt mueligt er, at undgaae at ødelægge noget af det, som har Liv. Menneskets egen Sikkerhed gaaer vist nok frem for alt andet, og derfor har Skaberen givet ham Herredømmet over Dyrene. Det skulde altsaa være daarligt, om man, efter adskillige Jndianske Secters Exempel, for ikke at ombringe noget Dyr, og overlade sine Marker til de fordærvende Fugle og Jnseeter til Ødelæggelse. Ney, den blodgierrige Løve og Tiger maa, saavidt mueligt er, blive udryddet; den skrækkelige Hovne i de Geaudanske Skove, som reev saa mange Mennesker ihiel, blev med Rette saa længe forfulgt, indtil man ved hans Død havde befriet Landet fra videre Ødelæggelser. Til Lykke for Menneskene er Antallet paa saadanne Rovdyr altid ringe, og de nærmer sig sielden saa meget til Menneskenes Boeliger, at vi havde fornøden at opsøge og eftersætte dem. Ved al denne Tilladelse imidlertid, ja ved den Plat, som paaligger os, at ødelægge og fordærve det, maae vi dog altid bevare vore Gemytter fra den Tilbøyelighed til Grusomhed, og for den Glæde, at udgyde Blod; endnu meget mindre er det os tilladt, at martre og pine end- ogsaa det vildeste Dyr, og at vise vor Fornøyelse over dets Qval og Pine. Vi kand udrydde det, og skaffe det bort af Verden, men vi maa altid overveye, at det, ligesaavel som vi, var skabt af Gud, at det gjorde ondt formedelst det Jnstinkt, som var det indplantet af Naturen, hvilket det ikke formaaede at forandre, og at det derfor skulde geraade et fornuftigt Væsen til Skam, at pine et ufornuftigt Dyr. Er det os altsaa ikke tilladt, at udøve nogen Grusomhed, nogen Slags uanstændig og ufornuftig Grumhed, imod de Dyr, som ere skadelige for vort Liv, vor Eiendom, og vor Sæd og Frugter, hvoraf vi skal leve; hvormeget mindre udfordrer da billigheds Regler. endnu meget mindre at giøre sligt imod værgeløse uskadelige Kreature, som maa tiene os til vor Næring og til vort Livets Underholdning. Jeg nægter ikke, at jeg med Afskye betragter det Menneske, som er i Stand til at pine et vildt eller tamt Dyr, som maa lade sit Liv, for at stille hans Hunger eller hans vellystige Smag. Til hvilken styg Gemyts Beskaffenhed, hvilken blodtørstig Tænkemaade sætter ikke dette forud, og hvad har man ikke med Rette at befrygte af saadant et Menneske, som med Fornøyelse kand mætte sine Øyne med Blod. De, som saae Demitian med saadan Glæde at spidde Fluer, sluttede ikkun alt for vist deraf at hans sorte Siel ogsaa snart skulde kunne finde sin Glæde i at martre Mennesker.