Den Vest-Sjællandske Avis, 1816-05-14
En af de Stæder, som for nærværende Tid udmærker sig ved sit Brandvæsen er Hamborg; den har et Brandcorps paa 600 Personer med 20 Sprøitemestere i Spidsen, hvilke ere fuldkomment oplærte om alt hvad der hører til dens Bestyrelse. Korpset har ingen militairisk Dragt, men een som er passende til dets Beskiæftigelse, og som ikke let lader sig besmudse; paa Huerne, som ere af Blik, staae Bogstaver, hvilke udvise hver Mands særskildte Bestilling. Af disse 600 ere i de 4 Vintermaaneder altid 60 paa Vagt om Natten, hvoraf 8 patroullere i Havnen og 52 i Byens Gader, og hvorved de tillige tiene til et Nattepolitie, ogsaa har de deres Hovedvagt og afløse hinanden; for hver 10 Mand er en færskildt Corporal. Kommer der Jld ud, saa afmarscherer 20 Brandfolk, hvoraf 10 blive ved den ene Sprøfte og skaffe Vandet tilveie for den anden Sprøite, som opstilles tæt ved det Huus hvor Jlden er, af de 10 Mand dirigere de 3 Sprøiten og de 2 arbeide paa at skaffe Vandet tilveie. Sprøitemesterne har hver 250 Rdlr. i aarlig Løn, Opsynsmanden og de som lede Straalerne 6 til 7 Rdlr. og de øvrige Brandsolt hver 5 1/2 Rdlr. aarlig; desuden faae de Betaling for Arbeidet ved Jldebrand, naar den varer tre Timer. Hele Brondcorpset koster Byen 3356 Rdlr.; den har 25 Sprøiter, for den Sprøite, som kommer først til Jlden betales i Douceur 5 Rdlr. og for den anden 2 1/2 Rbdlr. Forresten lader man i Hamborg som i Kiøbenhavn Vægterne raabe Brand. J Almindelighed bringes 12 Sprøfter derhen hvor der er Jldløs, Brandfolkene lide ikke godt at andre Folk vil hielpe dem, da det gaaer meere ordentligt til, naar de ere allene derom. Omgangsmaaden for at bekjæmpe Jlden er, at man søger at bringe Sprøiterne saa nær til Jlden som man kan og at anbringe Straalen paa det Punkt, hvor Jlden er stærkest; man søger ved Hielp af Reeb paa 70 til 80 Fods Længde at rive Bielkerne. need; har Jlden Overmagt, saa lægger man kun Vind paa at dække Naboehusene ved at besprøite dem; da Gaderne ere saa smalle i Hamborg, saa vil det sieldent lykkes at rive Naboehusene ned uden at forstyrre Sprøiterne i deres Virksomhed; til at redde Mennesker og Sager betiener man sig af Sæk te, som man nedlader fra Vinduerne. Disse Sække, især de, hvori Mennesker nedlades, befæstes ved Vinduesposten; den anden Ende af Rebet holdes af Brandfolkene, som lade Sækkene langsomt glide ned. Vi komme nu til et med Politievæsnet nøie forbundet Fag, Opsynet over Næringsveiene. Professor Olufsen har i sit nye Skrift: Grundtræk af den praktiske Statsoeconomie §. 137 opkastet det Spørgsmaal, om det er fordeelagtigt at Kiøbstednæring og Landboenæring ere adskilte fra hinanden han svarer derpaa, at Enhver, som forstaaer en Næringsvei, og vil drive den, forstaaer ogsaa bedst at bedømme, hvor han kan drive den med størst Fordeel, enten paa Landet eller i en Stad; det er, hvor han kan arbeide til de laveste Priser. Der hvorhan kan dette, er det rette Sted for hans Nedsættelse, uden Hensyn til om det er paa Landet, eller i en Kjøbstad. – At Haandværkerne og Fabrikenterne. vare fordeelte omkring i Landet vilde i mange Henfeender være nyttigt. Levnetsmidlernes Priis er sædvanlig lavere, Bopælene koste mindre, Luften fordærves ikke der saa let som i Stæderne. Landalmuens huslige Vindskibelighed kunde komme i Forbindelse med en ordnet Fabrikation. Arbeidsomheden blev udstrakt til alle Landets Egne, og Staten vandt derved. Skal Kjølgædnæringen og Landboenæringen endelig adskilles for saavidt Handel og Fabrikation angaaer burde denne Adskillelse være fuldstændig, og udstrække sig til Naturalproduction ogsaa. Thi naar Kjøbstæderne have Jord og Agerbrug, saa stole Jndbyggerne for en stor Deel paa det sidste, og Konstproductionen bliver dem næsten en Bisag. Agerdyrkende Kjøbstæder bliver sielden hvad Stæder ellers kunde og burde være, vigtige Virkemidler til Naturalproductionens Fremme og Landbrugets Flor. De sultføde sig kun ved deres Agerbrug; afhielpe deres øvrige Fornødenheder ved Fabrikation i Fusker-Stil, og Handel i HøkerAand. Al Raskhed og Driftighed inddysses i den saakaldte borgerlige Nærings Privilegier. Da det ikke er nogen paa naturlig Sammenhæng grundet Jndretning, at Fabrikation udelukkende er tillagt Stæderne, men en vilkaarlig Tvang imod Landboerne, og et Monopol for Kjøbstædborgerne, saa er det klart at denne Tingenes Stilling ikke kan være den fordeelagtigste. J øvrigt er det ikke her Spørgsmaalet, om der skal være Stæder til eller ikke. Et Land behøver dem, især for Handelen, samt maaskee ogsaa for at fremme den selskabelige Dannelse, og give velhavende Statsborgere Leilighed til en behagelig Nydelse af Livet. Men de bør reise sig selv, holde sig selv og falde naar de ikke kunne dette. At vilde vedligeholde dem ved Monopoler, Tvang og Jndskrænkelse i Landboernes borgerlige Frihed, er deels frugtesløst, deels skadeligt. Disse Jdeer ere for mærkværdige og for usædvanlige til at de ikke skulle fortiene at bringes her i Omløb. At bedømme Rigtigheden eller Urigtigheden der er van steligt og udkræver megen Erfaring og Jndsigt og en klar Beskuelse af det borgerlige Livs forviklede Forhold, paa den ene Side blendes men let af Fordomme og Vedholdenhed til det Gamle, paa den anden Side kan det nye saa ofte indtage og forblinde, uden at man formaaer at overstue dets Følger. Det kunde maaskee fortiene Anbefaling, at der blev gjort et Forsøg med Udførelsen af et saa mærkværdigt Forslag i en af Landets mindre Provindser, som paa een af Smaaderne, og som var underkastet en tænkende og virksom Overøvrigheds Bestyrelse, for at see hvad Erfaringen vilde lære derom.)At foranførte af Professor Olufsen yttrede nye og maaskee paradore Grundsætninger ikke have Regieringens Biefald, sees af Kollegialtidenden for dette Aar No. 19, som fortiener at læses og giennemtænkes af hver Mand, som har Jnteresse for disse Betragtninger; der anføres hvilke Haandværkere der hidindtil har havt Tilladelse at boe paa Landet; men at man i Henseende til de mange Forespørgsler og Forslag, som vare gjorte i den Anledning havde rat under Ventilation: 1, hvorvidt det var godt at andre Haandværkere end de Lovene hidindtil har tilladt fik Lov til at boe paa Landet; 2, hvorvidt desom boe paa Landet maatte have Lov til at sælge deres Arbeider i Kiøbstæderne paa Markederne, eller udenfor Markedstiden. 3. Hvorvidt Landmandens Jndustrie-Arbeider maatte sælges i Kiøbstæderne, eller opkiøbes paa Landet af Kiøbsteds Jndvaanerne. 4. Hvorvidt Haandværkerne i en Kiøbstad maa arbeide for Landmanden og i en anden Kiøbstad, end den hvori han har taget Borgerskab. 5. Og hvorledes Control skal holdes med alt dette. Amtmændenes Erklæringer bleve indhentede, som vare eenige i, at kun de Haandværkere bør have Lov til at boe paa Landet, hvortil Landmanden idelig trænger. Cancelliet holdt det ogsaa for aldeles nødvendigt. Cancelliet holdt det og for aldeles nødvendigt, at Kiøbstæderne hævdes i den dem tilstaaede udelukken. de Ret, til at drive Haandværker; thi ellers vild disse let drages fra Kjøbstæderne til Landet, hvor det koster mindre at leve, og hvor Haandværksmanden har færre Byrder, og Følgen deraf vilde endog i Tiden blive skadelig for Landboerne, for hvilke det er af yderste Vigtighed, at have velhavende Kjøbstæder, hvor de kunne afsætte deres Producter.