Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1836-02-12
Fædrelandet. Provindsialstænderne i Roeskilde. Stænd. Tid. Nr. 49, 50, 51 og 52, indeholde: Sagen ang. Udkastet til en Anordning, indeholdende, nærmere Bestemmelser om den, Selveierbønder ved Frda13 Mai 1769 hjemlede Frihed til at gjøre Testamente. Jfølge denne Frds, 5te 6, har han Ret til ved Salg eller Pantsætning at disponere over sin Gaard som han vil, at bestemme hvem af hans Børn eller Arvinger, den efter hans Død skal tilfalde, hvad den skal tages for, og hvad Besætning der skal følge Gaarden, og er da hans derom inden hans Værneting, til Protocollen dicterede sidste Villie, et ligesaa fuldgyldigt Testamente, som om det af Kongen var confirmeret. Bemeldte Udkast har fornemmeligen til Hensigt, deels at conservere Selveiergaarde, hvad enten de eies med fuldkommen eller ufuldkommen Eiendomsret i Familien, deels at sikkre den ene Ægtefælles Arvinger den dem tilkommende Arvedeel i det fælleds Boe. Derfor skal 1) en gift Eiendoms bonde ikke kunne gjøre nogen testamentarisk Disposition over Gaarden, uden hans Hustrues Samtykke, medmindre hun eller hendes Arvinger nyde fuldt Vederlag for hendes Part, efter uvillige Mænds Vurdering; 2) det kan bestemmes, at den Længstlevende skal beholde Gaarden med Tilbehør, imod et Vederlag, der svarer til den Værdi, hvorfor Gaarden i sin Tidelskal overlades en af Børnene, hvilket sikkres i Eiendommen, indtil det som Fædrone, eller Mødrenearv skal udbetales. Denne den Længstlevendes Besiddelse skal vedvare for Mandens Levetid, om han end indlader sig i nyt Ægteskab, hvorimod Gaarden, om Konen er den Længstlevende, og hun indlader sig i nyt Ægteskab, ikke kan blive ithendes Besiddelse længere end det Barn, som efter Testamentet skal tiltræde Gaarden, bliver myndigt. Konens Halvpart bliver i saa Fald at udbetale hende efter Vurdering af Eiendommen; 3) forsaavidt Selveierbonden ingen Livsarvinger har, kan han udnævne sin Hustrue eller en Anden til at arve Gaarden, uden at fastsætte noget Vederlag til hans Slægtninge, dog at Konens Arvingers Ret derved ikke tilsidesættes, medmindreshendes Samtykke dertil er givet. Har hellerikke Konen Børn, kan han med hendes Jndvilgelsettestamentere Gaarden til hvem han vil. Samme Ret har Konen og i det ommeldte Tilfælde, til at testamentere sin Anpart til Manden; 4) saavel Besætning som Jnventarium, Ind- og Udboe kan følge med Gaarden; 5) paa Eiere af Steder under 1 Td. Hartkorn, ner denne Anordning ikke anvendelig. Under Discussionen over dette Lov-Udkast, havde Proprietair Schmidt gjort det Amendement, at dennævnte Testationsfrihed aldeles maatte bortfalde, hvilket blev forkastet. Committeen (Bang, Tutein, Salicath, Haastrup og Drewsen) havde derimod foreslaaet flere væsentlige Forandringer, hvilke af Forsamlingen bleve billigede; f. Ex. at Selveierbonden ubetinget skulde have sin Hustrues Samtykke til at gjøre Testamente, at saavel Manden som Konen gjensidigen maatte kunne testamentere til hinanden af Gaardens Værdi, efter Fradrag af Gjelden; at de, forsaavidt ingen af dem ne. om har Livsarvinger, frit kan disponere over sin Andeel i Gaarden, uden at fastsætte noget Vederlag til deres Slægtning. Slutteligen havde Committeen indstillet, at det, for at moderere de ofte trykkende Skifteomkostninger, maatte indskjærpes samtlige Skifteretter, kun at tage det i Testamentet bestemte Vederlag, ikke Gaardens virkelige Værdi til Jndtægt ved Beregningen af Massens Størrelse, og at Øvrighederne ex officio maatte paasee, at der ei af vedkommende Skifteforvaltere, i Anledning af meddeelte Bevillinger til at hensidde i uskiftet Boe, afpresses Selveierbønderne uforholdsmæssige Recognitioner, hvilken Uskik uden Tvivl ikke sjelden finder Sted. De øvrige Jndstillingspunkter, forbigaaes her som mindre væsentlige. Forsamlingens Betænkning blev overeensstemmende hermed affattet.