Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-01-14
Følgende besynderlige Hændelse, er endnu at læse blandt adskillige gamle Familie Documenter og er derved kommen til Efterslægtens Kundskab. Det var mod Solens Nedgang (siger Manuscriptet) at Sir Gamen, efterat have gjennemreist en meget ensom og ubeboet Hede, naaede Begyndelsen af en meget tyk og mørk Skov; Himmelen var pludselig bleven bedækket med sorte Skyer, og det begyndte at regne, Torde en hørtes i en Frastand og skarpte Lynglimt gjenmemkrydsede Heeden. Overvældet af Træthed, og Hunger, reed han utaalmodig langs ved Kanterne af Skoven, i Haab om at opdage en Stie, men ingen var at finde. Slutteligen, just da hans var ved at stige af, i Hensigt, paa eet eller andet : Sted at bryde gjennem Skoven, opdagede han med Øiet noget, der synes at bevæge sig paa Heden, og da han nærmede sig det, fandt han at det var en gammel Kjerling, som samlede Rødder til Brændsel, og som overrasket ved Stormen, skyndte sig hjem, saa hurtig som hendes svage Fødder kunde bære hende. Synet af en menneskelig Skabning, opfyldte Sir Gawens Hjerte med Glæde, han reed hastig hen til hende, spurgte hvor langt han var kommen fra den rette Vei, og hvor han kunde faae Natteherberge. Den gamle Kjerling op løstede nu langsom hendes visne Hoved og viste ham et Ansigt, der neppe kunde kaldes menneskeligt: hendes Øine vare røde, gjennemtrængende og fordreiede, rullede rædsømt om i Hovedet paa hende, stirrede paa enhver Gienstand, uden den Person, hun talede til, og udkastede imellemslunder et grumt, ubehageligt Blik; hendes Haar, af en skiden graae Couleur. hang klistret sammen: med Smudsighed, i lange Træsser ned af Skuldrene, og nogle faa, tynde Haar, stode horizontalt i Veiret paa den øverste Deel af hendes Pande, der var fuld af Rynker, og af en Farve, som Pergament; Kinderne vare hule, indtørrede og røde, som af en stærk Flod i Hovedet: Næsen, var stor, opstaaende og spids; hendes Læder, tynde, sorteblaae og meget mavre, hendes Tænder sorte, hendes Hage lang og spids, med en Deel lange Haar, der stode frem fra den nederste Deel af samme; hendes Nægle vare skarpe, krogede og bøiede ned over hendes Fingre, og hendes Klæder vare saa forrevne at den ene Pialt slog den anden, og viste Slagrende for Vinden, alle mulige Couleurer. Ridderen sindsede en Smule, men da den gamle Kjerling havde nævnt en Bopæl i nogen Afstand, og tilbudt sig at vise Veien, udslettede den Fornøielse, som han følte derover, snart det forrige Jndtryk, og han steeg ned af sin Hest, tog fat i Bidslet, og de skrede langsom frem over Heeden. Stormen havde nu lagt sig, Maanen stod op, og forkyndte en smuk Nat, just da den gamle Her vendte hurtig om til Siden og trængte ind i Skoven af en snæver Stie, der næsten var gandske tillukket med Torne- og Brombærbuske. Træerne stode tæt sammen, og naar undtages nogle faa Glimt af Maanen, som nu og da kastede et Skjær paa hans Selskaberindes selsomme Ansigtstræk, havde alting et mørkt og sørgeligt Udseende; SirGavens Hjerte ahnede intet godt, ingen af dem talede og Ridderen fulgte hans Veiviser blot vedden Allarm, hun gjorde ved at trænge sig gjennem Buskene, som skeede med en Hurtighed, der næsten ikke lod sig forklare med hendes forrige AlderdomsSvaghed. Sluttelig blev Veien bredere og et svagt blaaligt Lys, fra en Bygning i nogen Frastand, blinkede dem imøde, da de forlode Skoven og kom til en klippig, ujevn Grund; Maanen, der just brød frem gjennem en Skye, kastede i et tvivlsomt og svagt Lys, og den gamle Kjerling, fortalte Sir Gamen, med et Øiekast, der bragte, Haaret til at reise sig paa Hovedet af ham, at det omtalte Herberge var nu for Haanden. Det forholdt sig ogsaa saaledes, thi et Slot af gothisk Bygning, der stod paa et temmeligt ophøiet Sted, kom nu til Syne, det var en stor, massiv Bygning, meget forfalden og mange Dele deraf i en aldeles ruineret Forfatning, en Deel af Fængselet eller det store Taarn stod endnu heelt, ligeledes havde ogsaa Indgangen til Gaarden eller Indhegningen; vedligeholdt sig, sandsynligviis ved Vedbenden, der flyngede sig omhyggelig opad den. Store, afbrudte Stykker af Bygningen laae adspredte, rundtomkring, bedækket med Moos, og halv nedfunkne i Jorden, og et Antal af gamle Elmetræer, gjennem hvis Lov Vinden raslede med en sørgelig og melankolsk Susen, udspredte et dyb og vedvarende Dunkelhed, der neppe tillod Maanen af og til at kaste sine Straaler paa Bygningen. Sir Gamen nærmede sig, hæftig Rysgierrighed blandet med Frygt, opfyldte hans Barm, og han lykønskede just sig selv, i sit Hjerte, over at have stodt paa et saa sjeldent Eventyr, da han vendte sig om, for at gjøre sin Veiviserinde nogle Spørgsmaale, og Maanen i sin hele Klarhed viste ham en saa skrækkelig Blanding af Lincamenter, af en saa vild og overnaturlig Sammensætning, at han stod slagen af Skræk og ikke i Stand til at bevæge sig; den kolde Sved stak ud af alle Pori og strax greb dette Helvedes Væsen ham ved Armen og førte ham over Vindebroen til Indgangen af det store Taarn. Porten slog til efter ham med en skrækkelig Bragen, og Ridderen, farende op, som af en Besvimmelse, drog hans Sværd for at ødelægge hans forræderiske Ledsagerske, da hørtes øieblikkelig en skrækkelig, Helvedes Latter, og i et Øieblik stod heele Slottet i et Oprør, Knald efter Knald lod fra alle Hjørner, som sluttelig bleve svagere og svagere, og endelig døde gandske hen- og en Dødsstilhed paafulgte.