Almuevennen, 1842-12-14
Da de danske Konger ligetil 1720 kun besadde enkelte afrevne Stykker af Slesvig, kunde de ikke gjøre meget for den danske Nationalitets Rettigheder, og da de selv vare Tydskere, tildeels endog opdragne i Holsteen, og de førend Souverainitetens Jndførelse 1660 havde langt friere Hænder i Slesvig end i Danmark, saa er det forklarligt, at de ikke følte synderlig Lyst til at drage deres slesvigske Besiddelser ind under det danske Rigsraads Herredømme, eller til at virke med Jver for det danske Sprog i Slesvig. Hertugerne af Gottorp vedbleve at vise fiendtligt Sindelag mod de danske Konger, og de havde i adskillige Krige endog taget Parti med Sverrig imod Danmark, men endelig lykkedes det Frederik den Fjerde i en heldig Krig at fratage dem deres Andeel af Slesvig, og ved Fredslutningen 1720 lod han sig hylde som Eneherre i Landet. Man skulde have ventet, at der nu med Alvor og Bestemthed var blevet arbeidet fra Regjeringens Side paa at indsætte det danske Sprog, i dets naturlige Ret, men, Alt blev i saa Henseende ved det Gamle, hvor højt end Folkets naturlige Ret, Nationalitetens Ære og Statsklogskab talte derimod; Aarsagen hertil maa søges deri, at det tydske Sprog, vedblev at være Hoffets Sprog, vore Dronninger vare for det meste tydske Prindsesser, som førte tydske Hoffolk og adelige Familier med sig herind, hvorfor Tydsk blev det almindelige Sprog ved Hoffet og i de høiere Stænder. Christian den Sjette bestræbte sig vel for at faae det Danske indført som Kirkesprog overalt hvor Menighederne vare Danske, men de trufne Foranstaltninger vare kun halve Forholdsregler, og det kom ikke til nogen gjennemgribende Anordning af de forviklede Forhold, baade geistlige og verdslige Embedsmænd viste det bittreste Fiendskab mod det danske, hvorpaa et Exempel haves i en Sag, som en Menighed anlagde mod sin Præst i Aaret 1750, og hvor det blev beviist ved Vidner, at Præsten blandt andet havde sagt: "Har jeg ikke villet lære Jer, Diævlepak og Helvedesbrande, at tale Tydsk, Men hvad hielper det Dette Diævelspak holder fast ved sit gale danske Sprog hjemme imellem sig selv og allevegne." Frederik den Sjette erkjendte det Unaturlige, Uretmæssige og Skadelige i det danske Sprogs Tilstand i Slesvig. J 1807 bestemtes at alle Forordninger for Hertugdømmerne skulde trykkes baade paa tydsk og dansk, i 1811 udtaltes det at være Hans Majestæts Villie, at i de til Slesvig hørende Districter, Amter og Øer, hvor der tales Dansk, skal det danske Sprog, lidt efter lidt indføres ved Gudstjenesten, ved SkoleUnderviisningen, ved Retterne og i alle offentlige Anliggender, i samme Aar bekjendtgjordes, at Kongen ved Embeders Besættelse vilde under ellers lige Omstændigheder tage fortrinligst Hensyn til de Candidater som ogsaa besad Færdighed i det danske Sprog, men med alt dette udrettedes dog i den lange Tid, da hiin Konge sad paa Danmarks Throne, saa godt som aldeles Jntet. J Aaret 1835 var Slesvig hele Befolkning 338,192 Mennesker, og af disse talte 158,717 Mennesker det danske Sprog, og dog regjeredes Landet paa Tydsk af tydske Embedsmænd og efter tydske Love og Sædvaner; Retten pleiedes paa Tydsk, Contracter, Skjøder, Testamenter o. s. v. af fattedes paa Tydsk af tydske Advocater, og det hvor Almuen ikke forstod et Ord Tydsk, Gudstjenesten og Skoleunderviisningen holdtes paa mange Steder i dette Sprog, hvor det store Fleertal af Befolkningen var dansk, med et Ord, det var kommet saa vidt, at hvor det Danske ikke var aldeles udrøddet, der blev det mere eller mindre betragtet og behandlet som et Pøbelsprog, i et Land, som ingensinde har hørt til Tydskland, men i over tusinde Aar har været forenet med Danmark, hvor det danske Sprogligesaa langt tilbage i Tiden har, med Undtagelse af enkelte Egne, været Modersmaalet, og endnu stedse, uagtet alle Bestræbelser for at fortrænge det, var Folkets Sprog i den halve Deel af Landet; i dette Land var det kommet saavidt, at Kongen af Danmark tydske Undersaatter bleve regjerede i deres eget Sprog, medens Kongens danske Undersaatter regieredes i et fremmed Sprog, Nu bleve Stænderne indførte, og det var at vente at Tydskerne ogsaa der vilde arbeide, paa at fortrænge det Danske, der trods al anvendt Underkuelse og Tilsidesættelse endnu havde vedligeholdt sig. Der indkom i den første Forsamling 1836 et Andragende om, at der hvor Skoleunderviisningen skeete i det danske Sprog, skulde der nogle Timer om Ugen gives Underviisning i det tydske Sprog, men der indkom ogsaa en Besværing, Andragende og Bøn paa det danske Sprogs Vegne fra alle Herreder i Haderslev Amt, Aabenraa Amt og flere Sogne i Tønder og Sønderborg Amter; disse tvende Andragender bleve overdragne til een Committee, og denne foreslog, at strax fra nu af, skulde ingen Skolelærer ansættes, uden han var duelig til at undervise i Tydsk, men først efter ti Aars Forløb skulde der treffes Foranstaltning til at sikkre de Danske Øvrigheder der vare kyndige i det danske Sprog. Denne Commitee-Betænkning kom imidlertid ikke under Forhandling i Forsamlingen. – 1838 lykkedes det at erholde en Overvægt af tre Stemmer for en Petition om, at det danske Sprog maatte blive indført i alle Regjerings- og Rets-Sager i de Districter, hvor Kirke- og Skolesprog er dansk, samt at Embederne i det danskalende Slesvig kun maatte besættes med Mænd, som ere det danske Sprog fuldkommen mægtige, naturligviis gik dette kun igjennem under en meget heftig Modstand af Mange, hvoriblandt Hertugen af Augustenborg, og Prindsen af Augustenborg, som nu er Statholder i Slesvig, samt flere Excellencer, men Hans Majestæt Christian den 8de ydede den menige Mand i hiin Deel af den danske Stat Ret og Retfærdighed, idet han indsatte det danske Sprog og Nationalitet i sine naturlige Rettigheder, ved under 14de Mai 1810 at lade udgaae et Rescript, hvori det befales "at alle Embedsmænd i bemeldte Destricter skulle være pligtige til ved alle deres Udfærdigelser saavel i Administrativ, som Retssager at betjene sig af det danske Sprog, at denne Foranstaltning skulde træde i Kraft den 1ste Jan. 1841 i alle de Districter, hvis Embedsmænd vare det danske Sprog tilstrækkelig mægtige, hvorimod der med Hensyn til de øvrige skulde nærmere bestemmes en Tid, da Forandringen kunde blive iværksat; at Lærerne skulle i 3 Timer ugentlig, udenfor den sædvanlige Skoletid meddele Underviisning i Tydsk, og at Enhver der søger Ansættelse i de Districter hvor Dansk er Kirke- og Skolesprog, skal godtgjøre, at han fuldkommen forstaaer at tale og skrive dansk. Herved maa dog bemærkes at hine Foranstaltninger kun angaaer de Districter, i hvilke Kirke- og Skolesproget var Dansk, men det er vitterligt, at der gives store Strøg i hvilke Dansk tales deels udelukkende, deels fortrinsviis, men hvori ikke blot Rets= og Regjerings- men ogsaa Kirke- og Skolesproget er tydsk, (i 1835 var dette Tilfældet i 36 Sogne, med 45,461. Mennesker) og dette store Misforhold staaer det endnu tilbage at afhielpe. At det ikke gik rask frem med Udførelsen af denne kongelige befaling, vil Enhver kunne begribe, med Kraft og Sammenhold, med Mod og Snildhed arbeidede de slesvigske Tydskere mod deres Maal, og Vanskeligheder og Hindringer optaarnedes imod Rescriptets Bestemmelser; for blot at nævne et Exempel, saa erklærede Overretsadvocaterne i Kiel at de ikke kunne føre for Overretten de Sager, der vare førte paa dansk ved Underretterne, men dette afgjortes vistnok paa bedste Maade af Kongen, idet han resolverede, at i saa Fald maatte Underrets-Prokuratorerne være berettigede til at føre disse Sager, ogsaa for Overretten. J Stændernes Forsamling i Slesvig 184 androg de aabenbare Fjender af det givne kgl. Rescript om dets Tilbagekaldelse; paa denne Side stod en Skare af tydske Embedsmænd og Aristorater med Magt og Jndflydelse, med Talenter og Kundskaber, med Anseelse og Rigdomme, og ligeover for dem stod Ris Lorenzen, fast og urokkelig, og talede paa Dansk det danske Modersmaals Rettigheder, i Forening med fire andre danskalende Bønder, der vare uden betydelige Talegaver, uden høiere Dannelse, uden Rigdomme, uden nogensomhelst Myndighed kunne vi da undres over, at "Schleswig-Holsteiner ne, troede at kunne nedtrampe en Sag, der ei havde andre Forsvarere, de besluttede med stor Overvægt en Petition til Kongen om, at Rescriptet af 14 Mai 1840 maatte blive ophævet eller indtil videre suspenderet, forsaavidt angaaer Jndførelsen af det danske Sprog, hvilken Begjæring dog naturligviis erholdt Regjeringens Afslag. Enkelte Omstændigheder, og navnlig den, at Prindsen af Augustenborg, der havde viist sig som en ivrig Modstander af det Danske i Slesvig, senere er udnævnt til Statholder i dette Hertugdømme, har gjort, at de tydske Slesvigeres Mod var voxet endnu mere, da den Slesvigske Stænderforsamling i Aar atter traadte sammen; allerede i deres Adresse kaldte de Slesvig et tydsk Hertugdømme; et Forslag indkom om, at Ordene "dansk Eiendom" paa deres Skibe skulde ombyttes med schlesvig-holsteinsk Eiendom, og det danske Flag ombyttes med et gammelt hertugelig gottorpsk; herimod optraadte kraftig og bestemt den Deputerede P. H. Lorenzen fra Haderslev, men Forhandlingerne antoge fra hans Modstanderes Side den bittreste og heftigste Characteer. En erklærede, at dersom Ordet "dansk Eiendom", bleve indbrændte paa hans Bygning vilde han afkradse og udslette dem, og lade det komme an paa hvad der vilde følge paa; en Anden sagde at hine Ord tydede paa et Underdanig heds-Forhold til den danske Nation, og raabte: "bort med Slaveriets Stempel!" og Majoriteten af en af Forsamlingen valgt Committee androg paa, at Slesvig maatte indlemmes i det tydske Forbund. Om Lorenzen yttredes der, at det ikke syntes at koste ham meget, om han formaaede det, at træde Hertugdømmenes Rettigheder fuldkomment i Støvet. Ved alt dette fandt hverken Præsidenten eller Commissarius Noget at erindre, Lorenzen stod ene mod et tæt sammensluttet Parti, han blev tirret og overvældet med Fornærmelser, og søgte forgjeves Beskyttelse hos dem der burde ydet ham den, da besluttede han sig til, ved et afgjørende Skridt, paa synlig Maade og i Gierning at optræde for Danskhedens Sag, han beslutter – at tale Dansk. Det var i Slutningen af Mødet den 11 Novbr. at han henvendte sig med en dansk Tale til Commissarius, men denne erklærede at han ikke var det danske Sprog fuldkommen mægtig. Præsidenten yttrede at han ikke skulde være Tolk, vel troede han Enhver var berettiget til at tale dansk, men det kom da an paa ham selv om han vilde forstaaes, og en af Secretairerne erklærede at hvem der vilde tale dansk kunde ligesaa godt være blevet hjemme. Lorenzen, vedblev at svare paa dansk, og Præsidenten hævede endelig Mødet med den bemærkning, at Secretairer ne ikke kunde føre Protocollen i det danske Sprog, og Sagen dermed var afgjort. Jmidlertid tog Præsidenten heri storligen feil. J det følgende Møde viste det sig at Lorenzens danske Yttringer vare protocollerede baade paa dansk og i tydsk Oversættelse, men de bleve efter Forsamlingens Beslutning udslettede af Protocollen, efter at flere Deputerede havde protesteret imod dansk Tale, der kuns kunde indrømmes som en Villighed, og ikke som en Rettighed, sagde Præsidenten, at danske Protocoller ikke kunde finde Sted, Forsamlingens Forretningsprog var ene og allene det tydske, hvad der udgik fra den kunde kun være tydsk, og kun paa Tydsk kunde der føres Noget til Protocols. Lorenzen vedblev at tale Dansk, og Præsidenten hævede Mødet uden noget Resultat. Den 16de Novbr. holdtes atter et Møde, og da udtalte Præsidenten bestemt, at Brugen af det danske Sprog var nægtet, og da Lorenzen med en roesværdig Fasthed vedblev at udtale sig paa Dansk, opstod en almindelig Uro i Forsamlingen, og fra alle Sider raabtes med høi Stemme: "Til Orden!" Da spurgte Præsidenten Lorenzen, om han vilde underkaste sig Præsidentens Afgjørelse ifølge Lovbestemmelsen, i Stænderforordningens § 61; da Lorenzen i det danske Sprog vægrede sig herved, yttrede Præsidenten: "Hvo der modsætter sig Loven og Præsidiet, maa rømme Salen og kan ikke mere være Medlem af Forsamlingen." For idag vilde han ingen Tvang anvende, men han vilde vide at treffe de nødvendige Forholdsregler for at forhindre, at denne Deputerede atter betraadte Stændersalen. J det følgende Møde underrettede Præsidenten Forsamlingen om, at Lorenzen vilde afholde sig fra at bruge det danske Sprog indtil en høiere Resolution var falden. Saavidter det altsaa kommet nu, at danske Deputerede for et dansk Folk, ikke, i en Forsamling der ogsaa repræsenterer dette Folk, maa betjene sig af det danske Sprog, saavidt er det kommet, at en dansk Mand, der sendes som Deputeret fra danske Jndvaanere, formenes Adgang til Landets Stændersal, fordi han der vil tale dansk. Maae vi ikke studse og forbauses ved det dristige Spil! Men hvad siger da det øvrige danske Folk hertil Seer det med Ligegyldighed paa, at dets Sprog, og Nationalitet krænkes i sine helligste Rettigheder, Rei ingenlunde! Alt længe har det med Deeltagelse fulgt den haarde Kamp der hist føres; det har stræbt at hæve og styrke den danske Slesvigers Nationalfølelse, det har søgt at oprette og begrunde danske Læseforeninger og Laanebibliotheker, hvortil det har skiænket passende danske Skrifter, det har sat sig i Forbindelse med Mænd i Landet som viiste Varme og Jver for Sagen; men efter det sidst Passerede slaaer det sig ikke dermed til No. Saasnart det rygtedes til Kjøbenhavn hvad der havde tildraget sig i Stænderne med Lorenzen, forfattedes en Adresse til Hs. Majestæt Kongen, hvori udtales den Bekymring der har grebet de Undertegnede ved at see de slesvigske Stænders Fremfærd, og især da de erfarede, at en brav dansk Mand, fordi han af høihjertet Fædrelandskjerlighed kæmpede imod Statens Sønderlemmelse, blev forhaanet og overøst med haarde Bebreidelser, og at han, da han opfordret af sine danske Vælgere, benyttede sit Fædrelands Sprog, er ved Trudsel og Vold bleven krænket i Folkerepræsentantens helligste Rettigheder. Der udhæves dernæst, at en Prinds af det danske Kongehuus ikke med eet Ord har modsat sig Forslag og Paastande, der saa dybt krænkede det danske Riges Uddelelighed, og at den kgl. Commissarius baade har undladt med Kraft og Eftertryk at protestere mod de for Staten fordærvelige Forslag, og har negtet den danske Repræsentant sin Bistand, med den Erklæring at han er forstod det danske Sprog. Derpaa udtales den faste og urokkelige Overbeviisning, at Kongen vil hævde og beskytte sine danske Undersaatters Ret til, paa deres egen Grund i deres eget Tungemaal at forsvare Fædrelandets Eenhed, og at han, medens det endnu er Tid, vil tage de fornødne Forholdsregler til at forebygge, at en Opløsning af Ni get, begunstiget af ydre Omstændigheder, nogensinde skal kunne indtræde, og endelig nedlægges Forsikkring, om at Hans Majestæt i denne sin Stræben kan stole paa, at hans trofaste Folk med udholdende Kraft og levende Begeistring vil understøtte den. Denne Adresse erholdt paa nogle Dage 764 Underskrifter. Et offentligt Møde foranstaltedes hvori 5600 Mennesker deeltog, og hvor det omhandledes hvad der videre var at gjøre. Der blev foreslaaet tvende Skridt. Først at tilstille P. H. Lorenzen en Tak-Adresse, og dernæst at foranstalte en Marks=Subskription, ligesom den Statsminister Ørsted havde stillet sig i Spidsen, for, (Statsgjeldsbetalingen) hvilken Subskription kunde anvendes deels de et smukt Stykke Sølvtøi til Lorenzen, og deels til Oprettelsen af en fælles Kasse til Sagens Fremme, thi i Krigstid var en vel forsynet Kasse af Vigtighed. Den samme Taler anførte, ved at give et kort Tilbageblik over den senere Historie, hvad der kunde siges til Forsvar for det schleswig holsteinske Parti, hvilket en anden Taler supplerede, ved at gjøre opmærksom paa, at de to geistlige Medlemmer i de Slesvigske Stænder havde viist sig meget indtagne imod det danske Sprog, ja Pastor Lorenzen havde 1840 erklæret at Dansk var et uforstaaeligt Sprog, og det uagtet han selv var Præst for en Menighed, hvoraf de fom Sjettedele talte Dansk. Disse Mænd havde Kongen atter valgt 1842, og Schleswigholsteinerne kunde heri ikke see nogen Misbilligelse af deres Stræben. Den sidste af de optraadte Talere udtalte sig om Sagen med megen Varme, og endte med at vi maatte glæde os over Lorenzen, som vi have seet ene i Stændersalen holde Stand med korslagte Arme mod den blege Hertug, den skjælvende Commissarius, den varlende Præsident og den hele truende Forsamling." Det vedtoges derpaa eenstemmigen at en Adresse til Lorenzen skulde udfærdiges og henlægges til Underskrift, hvilken Adresse var saalydende: "Alt tidligere have vi lært at kjende Deres mandige Færd og udholdende Stræben, men det er dog i Særdeleshed dette Aars Stændermøde, der har bragt os til at sætte Priis paa Deres Virksomhed, og til at indsee Deres store Belydning for Fædrelandet. Med dob Bekymring have vi seet det mod Danmark fiendlige schleswigholsteinske Parti stedse hæve Hovedet høiere, indtil det tilsidst ikke har undseet sig ved ligefrem at andrage paa Slesvigs Jndlemmelse i det tydske Forbund. Men, go smerteligere vor Nationalfølelse herved er bleven berørt, med desto inderligere Glæde bringe vi Dem, Danskhedens uforsagte Talsmand, vor Tak, og udtale for Dem vor Paaskjønnelse af den urokkelige Standhaftighed og den patriotiske Jver, hvormed De Fod for Fod har kæmpet mod Deres talrige og talentfulde Modstandere, uden at skræmmes ved disses haarde Beskyldninger, og uden at hildes i deres ofte konstigt flettede Garn. Vi paaskjønne saameget mere Deres Stræben, som vi indsee, hvor piinlig Deres Stilling i Forsvaret for Deres Fædreland ofte har været, og navnlig hvor haard og uhjemlet en Behandling De nylig har maattet friske, fordi De, opfordret af Deres danske Vælgere, paa dansk Grund talte det danske Maal. At De med Deres lille trofaste Skare maa vedblive Deres Virken for Fædrelandets Sag, at De med usvækket Kraft maa fortsætte Kampen mod Deres Modstandere, og seierrig haandhæve Modersmaalets undertrykte Ret og Fædrelandets truede Eenhed, det er vort Haab. Vi ville med levende Deeltagelse følge Deres Færd og understøtte den af al vor Magt, indtil det Maal naaes, der er vort, ligesom det er Deres." Professorerne Clausen Madvig og Schouw, Raadmand P.H. Hansen, Grossererne A. Hansen og Meinert udstedte en Erklæring i samme Land, der ogsaa en vis Tid laae til Underskrift.