Norske Intelligenssedler, 1782-11-06
Nordske Jntelligen Onsdagen den 6. November 1782. En Drøm. Jeg saae Lykken. Jeg saae hende, og blev fortryllet. Hendes milde Mine, livlige Øjne, lokkede Haar, majestætiske Gang, og noget, jeg veed ikke hvad, gjorde sig med en behagelig Voldsomhed Mester af mit Hierte. En uhyre Mængde Folk bemøje de sig for at kysse Gudindens Haand, og modtage af hende de Kostbarheder, hun med megen Gavmildhed uddeelede. Men en breed Grav gjorde Hinder i deres Ynskers Opfyldelse. Jngen kunde komme over samme, uden Gudinden rækkede ham Haanden. Dette gjorde hun mellemstunder, men da hun aldrig ansaae de Personer, hun trak til sig, saa vederfoertes sligt undertiden saadanne, som man allermindst havde formodet. Saa til dette traf ind, skrege de øvrige over Uretfærdighed, og skieldede paa Lykkens haardnakkede Egensindighed. Men de prækede for døve Øren. En erfaren Olding, som stoed mig ved Siden, forsikkrede mig, at Lykken var baade døv og blind. Hvor kan hun være blind, sagde jeg, da hun har saa store funklende Øjen, Lykken, var hans Svar, har den sorte Stær, og De veed, at ved denne Art af Blindhed blive Øjenne blanke. De mener altsaa, blev jeg ved, at Lykken meddeeler snart en, snart en anden sine Goder, uden at have ringeste Beveggrund dertil, Just det, svarede den Gamle, thi ellers maatte man jo kunde angive en Aarsag derfor. Jeg vil blot fortelle Dem en Begivenhed. En ung og en gammel Soldat vare begge rømmet bort, de bleve dømte til at kaste Terninger og hvem af dem der skulde beholde Livet. Den Gamle kastede først, og fik et Øje paa hver Terning. Det unge Menneske, som troede sig ganske sikker paa sit Liv, tog Terningerne med Glæde. Men, han kastede saaledes, at den ene Terning blev staaende paa den anden, og da derpaa den overste kun vendte et Øie op, blev han hengt. See, dette var en Ulykke, og saa er det og beskaffen med Lykken. Under denne Samtale nærmede Lykken sig med sine regelmæssige Skridt. Jeg tog et Forstørrelsesglas, for ret at kunde betragte hende, og blev vaer, at hun holdt et Lommeuhr i Haanden, hvoraf undertiden kom frem en lille Staal-Spids, som stødte an mod Gudindens Finger, og saa til dette skeede, slengte hun nogle Kostbarheder til dem, som vare hende nærmest, eller slebte dem med sig over Graven. Nu begyndte jeg selv at give den gamle Mand bifald, som havde talt med mig. Hvad er det for en Aarsag til at giøre nogen lykkelig, naar Lommeuhret er udløbet til et vist Maal, Hvorfor maatte dog en blind Hendelse, eller skal jeg sige ubøyelig Skjebne, hvorfor maatte dog noget som ingen tilstrækkelig Grund har, blive Oprindelsen til de Dødeliges Fuldkommenheder eller Ufuldkommenheder, Overtil dig ikke, raabte Viisdoms Gudinden, og tog mig ved Haanden, jeg vil føre dig ind i Forsynets Tempel, og vise dig, at Lykkens Virkninger ikke entstaae af nogen Slumpelykke. Vi nærmede os dette prægtige Tempel, som havde været Lykkens Fødested. Alt funklede af Guld, Støtterne vare af lutter kostbare Steene, hvilke med Skinnet, af utallige Lys gave det prægtigste Syn. Ved Indgangen overfaldt mig en Gysen. Neppe at jeg kunde komme mig af min Forvirring, da Viisdoms-Gudinden forelagde mig Forsynets Bog. Den var meget stor, og dens Blade af Diamanter, Paa et af disse Blade stod Ridset af det Uhr, som Lykken bar i Haanden. Jeg kunde, ved at betragte samme, ganske egentlig indsee, hvorfor Timerne paa dette Uhr vare af ulige Længde, og begreb af dets Bygning, hvorfor Naalen heller en Tiid, end en anden, berørde Gudindens Finger. Der neden under vare Lykkens Trin afsatte, og saa kunde det ikke feile, at Lykken altid maatte vise sig gunstig mod dem, hvis Navne i Forsynets Bog vare tegnede ved et af hendes Skrit. Jeg læsede i denne Bog mit Levnets-Løb. Men, da jeg ogsaa vilde fortfare at læse det Tilkommende, blev min Nysgierrighed afbrudt ved en Skye, som saaledes fyldte heele Templet, at jeg intet videre kunde see.