Berlingske Tidende, 1836-01-04
Bestemmelsen i Placat af 6te Juni 178 viser og tydelig, at den, der i Skovsager ikke benegter, maa ansees som Tilstaaende, og naar den til den Sigtede udstedte Jndkaldelse forøvrigt, saaledes som er foreslaaet, underretter ham om de Følger, som han kan paadrage sig ved Udeblivelse, synes det, at man giver ham, der allerede af sig selv begriber, at han har at møde, naar han er anklaget for en Forseelse, og at han paadrager sig. Følger ved ikke at møde, al den Garanti imod at lide Uret, som billig kan fordres. Hvad den angaaer, hvis Vidnes hed behøves, da indeholder 1138, efr. Frdn. 25de Marts 1791 § 21, det passende plige Tvangsmiddel. Jøvrigt ansaaes det hengismæssigt, at det i den paatænkte Anordning eftemt udtales, hvilke Regler vedkommende Poitimester har at følge i Tilfælde af den Sige fedes Udeblivelse, da Anordningen, der paa lere Steder maatte henvise til de om offentlige Politisager gieldende Forskrifter, og sætte bolitidommerens 2 Virksomhed tildeels istedetfor den hidtil brugte Førstsagfører, ellers i Prariset kunde foranledige vedkommende Dommere, til at ansee Tvangsmidler anvendelige for at faae den Sigtede til at møde og svare. Hvad derimod angaaer de Tilfælde, hvor Nogen tiltales til Legemstraf efter Frdn. af 18de § 26, har man formeent, at April 1781 det vilde være hensigtsmæssigt at undtage saadanne Tilfælde fra den Behandling som de øvrige omhandlede Sager skulde underkastes, og lade dem paatale som criminelle. Da det Foranførte viser, at Virkningen af contumacia ikke er lige i alle Politisager, der paatales af det Offentlige, synes der ei heller at være Grund til at befrygte, at vedkommende Politimester kunde foranlediges til at ansee de for Skovforseelser, der kun have Bøder tilfølge, givne Bestemmelser, som anvendelige i alle offentlige Politisager. Ad § 5. Den anførte Frist af 14 Dage til at tilveiebringe Betaling ansees det nødvendigt at indrømme, da det ellers maa befrygtes, at Sagens Afgjørelse uden Dom saa godt som aldrig vil opnaaes, efterdi de Sigtede, som ofte end ikke vide, hvormeget de have at betale, sjeldent kunne være istand, til øieblikkeligen at afgjøre deres Skyld. Paa den anden Side kan der ei være nogen Betænkelighed ved Sagens Fremme ved det i Paragraphens anden Passus angivne Tilfælde; thi skulde Forstvæsenets Fordring end være ansat større, end Anordningerne hjemle, og den Skyldige derimod være villig til at præstere, hvad der med Rette af ham kan fordres, da vilde han ved Dommen naturligviis ikke alene blive frifunden for det, der er fordret formeget, men ogsaa for Omkostninger. Jøvrigt ville saadanne Tilfælde kun yderst sjeldent indtræffe. Ad og 6 og 7. De her anførte Bestemmelser indeholdes i det Væsentlige i Forordn. 18de April 1781 § 32 og i Placaten 6te Juni 1788 §. Jkkun er det anseet rigtigt, at Udtrykket i førstnævnte Lovsted, noget blev modificeret, samt at den i bemeldte Placat paabudne Sigtelses-Eed, som i Praxis allerede ikke længer anvendes, aldeles blev ophævet. Ad 69. Denne Bestemmelse indeholdes allerede i Placaten 6te Juni 1788 § 3 og er formeent fremdeles at burde være gjeldende. Ad § 12. Den sidst i denne § anførte Bestemmelse er nødvendig, naar den Elusion, af Straffelovene, som nu, ved Foregivende om at Trediemand har forstrakt den Skyldige med Midler til at udrede Bøderne, hyppigt finder Sted, skal forebygges. Ad 5 13. De Misligheder, som ere forbundne med Bøders Afsoning ved Arbeide for Forstvæsenet, ere foran antydede. Sligt Arbeide præsteres deels ikke, deels foraarsager det Forstvæsenet mere Uleilighed, end Arbeidet er værd. Ad § 14. Ligesom det ved Placat 6te Juni 1788 § 4 blev tilladt Retsbetjentene for Skovforbrydelsessager at oppebære de ellers lovlige Retsgebyrer, saaledes er det og anseet billigt, at dem tillægges de i Paragraphen anførte Sportler. Ad § 15. Efter denne Paragraphs Bestemmelser ville Retsbetjentene komme til at udføre de Forretninger ved Regnskabets Aflæggelse for oppebaarne Boder, m.v., som hidtil ere besørgede af Forstsagførerne, hvorved disses Jndblanding i Sagerne aldeles vil kunne undgaaes. Da imidlertid et saadant Regnskab vil være særdeles simpelt, har man ikke troet, at Retsbetjentene, naar de i ovennævnte for den foreslaaede Gebyrer erholde et passende Vederlag, derved vilde ansee sig besværrede. Ad § 16. Det er foran bemærket, at det her omhandlede Slags Sager hidtil have henhørt under criminel Forfølgning, naar alene undtages de, der angaae 3die Gang begaaet simpelt Skovtyveri. Det er imidlertid anseet rigtigst, at ogsaa disse, da de angaae Legemsstraf, behandles som criminelle, hvoraf vil følge, at den Jndklagede ikke kan, som i simple Skovforbrydelsessager, undgaae inqvisitorisk Behandling. Ad B. De kongelige Skove, med Hensyn til hvilke den foreslaaede Procesform er funden at kunne gjøres gjeldende, ere de samme, i Henseende til hvilke nu de i Placaten 6te Juni 1788, sammenholdt med Frdn. 18de April 1781, indeholdte Forskrifter ere anvendelige, og ved hvilke haves kongelig ansatte Skovridere eller Holtzførstere, som kunne varetage de i det Foregaaende nævnte Forpligtelser, altsaa: Skovene i de tvende Overførsterdistricter i det nordlige Sielland, paa Petersgaards Gods, paa Falster, ved Baadesgaards Gods paa Lolland, paa Bornholm og Skovanlæggene paa de jydske Heder, samt ved Palsgaard og Nederfeldborg i Jylland. Fremdeles kunne Walløe Stifts Skove, som ere henlagte under en kongelig Forst betjent, i den omhandlede Henseende behandles lige med de offentlige Skove, og da Placaten 6te Juni 1788 ved Kongelig Resolution af 28de December 1791, bekjendtgjort, ved Rentekammer Skrivelse af 4de Februar. 1792, er udvidet til at gjelde ogsaa for Sorøe Academies Skove, er det endeligen anseet passende, at samme Procesform, som for ovennævnte Skove er bragt i Forslag ogsaa blev gjeldende for Academiets Skove. Derimod har man ikke fundet tilstrækkelig Grund til at udvide Bestemmelserne til at gielde for de private Skove, hvorimod det er anseet naturligst, at Rettergangsmaaden i de Sager, der foranlediges ved ulovlig Skovhugst i Privates Skove, eller ved andre til Fornærmelse for private Skoveiere begaaede Forseelser, der ikke berettige det Offentlige til Paatale, bliver den, der er foreskreven for private Politisager. Naar disse Sagers Paatale fremdeles skal beroe paa den Forurettede, synes denne nemlig ligeledes, efterat Sagen er anlagt, at maatte kunne lade den falde eller derom indgaae Forlig, ligesom det heller ikke synes passende, at unddrage Sagerne fra den befalede Forligsmægling. Udkastets Bestemmelser for ulovlig Skovhugst i de kongelige Skove tillade ogsaa mindelig Afgjørelse af Sager af dette Slags, men for denne Afgjørelsesmaade sættes en bestemt og snæver Grændse, hvorimod der heller aldeles Jntet kan være at erindre, da Hans Majestæt naturligviis er fuldkommen beføiet til at bestemme de Vilkaar, hvorunder det kan tillades at frafalde Forfølgningen til Doms i Sager betræffende ulovlig Hugst i de kongelige Skove, eller andre Forseelser, der ere til Fornærmelse for Hans Majestæt som Skoveler, hvilke Sager desuden for Tiden ere undtagne fra den sædvanlige Forligs mægling. Heller ikke kan der være noget imod, at Reglen udvides til de ovennævnte offentlige Stiftelses Skove. En saadan Jnstruction for de Vilkaar, under hvilke mindelig Afgjørelse kan finde Sted, vilde imidlertid ikke passe sig paa Skovforbrydelser i Privates Skove. Rettergangsmaaden i private Politisager yder derhos i det Væsentlige den Forurettede samme Fordele, som Sagernes behandling efter Reglerne for offentlige Politisager, og den turde maaskee endog være den Forurettede kjærkommen, forsaavidt der da ikke afskæres ham eller hans Fuldmægtig Adgang til at overvære Forhørerne og medvirke til Sagens Oplysning hvilket maaskee Dommeren vilde negte ham Adgang til, naar Rettergangen blev bestemt at skulle være den for offentlige Politisager foreskrevne. Det fulgte i første Tilfælde da og af sig selv, at vedkommende Retsbetjent skul, nyde Gebyr, hvilket endog, forsaavidt det Onde derved stiger, som den Skyldige har at lide, kunde i Virkningen betragtes som et gavnligt Supplement til de ubetydelige Bøder, de nugjeldende Anordninger paalægge ham. Derimod turde det være mindre passende, til Byrde for private Skov eiere at tillægge Dommeren Gebyr, naar Sagen ellers skulde behandles som offentlig. En stor Deel af de med Hensyn til de kongelige Skove foreslaaede Bestemmelser, saasom om Sagernes Appel, om Execution, Bøders Afsoning Regnskabs Aflæggelse for indkomne Bøder m.v., vilde ogsaa deels behøve større eller mindre Modification, deels aldeles ikke passe paa de Sager, som angaae ulovlig Skovhugst i Privates Skove. Derimod vil Alt paa en hensigtsmæssig Maade og uden al Forvikling kunne ordnes ved den simple Regel, at Sager angaaende Skovforbrydelser, Privates Skove, hvormed ogsaa de Hans Lajestæt tilhørende Skove, der ikke særligen ere nævnte blandt dem, for hvilke den paarukte Anordning skulde gielde, maae staae ved Siden, skulle, forsaavidt Forbrydelsen ikke er af den Natur, at den berettiger det Offentlige til Paatale, behandles efter de for private Politisager foreskrevne Regler, dog at der med Jndankningen af Underretsdommen, hvis Nogen af Parterne dermed er utilfreds, forholdes efter de for ordinære Retssager gieldende Bestemmelser, saaledes at den, hvis Sagerne ere appellable, i alle tilfælde skeer til vedkommende Lands-Overret forsaavidt saadanne Domme ikke efter Lovgivningens øvrige Bestemmelser kunne indankes umiddelbart til Høiesteret. Herved ville vedkommende private Skoveiere vinde de vigtigste af de Fordele, der søges opnaaede ved Udkastets Bestemmelser i Henseende til nogle af de kongelige Skove, nemlig Hurtighed i Sagernes Afgjørelse og Formindskelse, af Bekostningerne, medens paa den anden Side en ligefrem Anvendelse af disse sidste Bestemmelser paa de private Skove vilde medføre en i den øvrige Lovgivning ukjendt Jndblanding af Private i de Sager, der ellers maatte betragtes som offentlige, eller ogsaa Jndskrænkninger i de Privates Adgang til at faae Sagerne afgjorte paa den Maade, hvormed de bedst maatte finde sig tjente. Til at tage dette Udkast under Overveielse, udnævntes en af tre Medlemmer bestaaende Committee (Neergaard, Povelsen, Castenschiold, som under 20de October 1835. afgav sin Betænkning, hvorpaa Sagen discuteredes i tvende Plenarmøder den 26de og 30te October. Med Hensyn til Udkastets femte Paragraph havde Committeen foreslaaet den Forandring, at der i ethvert Tilfælde, hvor den Sigtede strax tilstaaer sin Brøde, maatte tilstaaes ham Eftergivelse af en Trediedeel af de for denne Brøde lovbestemte Bøder, samt at den i Paragraphen nævnte Tidsfrist af 14 Dage maatte forlænges til 4 Uger. den Anledning bemærkede den kongelige Commissarius, at han ikke fandt den foreslaaede Eftergivelse tilraadelig, da den deels ikke var stemmende med de almindelige Principer i Straffelovgivningen, og der deels ikke var Anledning til at tilstaae den i de Tilfælde, hvor Forbrydelsen lovligen kunde bevises, og hvor Forbryderens Tilstaaelse altsaa ikke var af nogen Jndflydelse med Hensyn til Sagen. Det maatte allerede antages at være et tilstrækkeligt Motiv for Forbryderen til at foretrække Forlig for Dom, at han ved den førstnævnte Afgjørelsesmaade skaanedes for de forøgede Omkostninger, som han i sidste Tilfælde vilde paadrage sig ved Vidneeførelsen, Dommens Afsigelse, Beskrivelse og Forkyndelse. Commissarius tilføiede, at Antagelsen af det foreslaaede Princip ogsaa vilde sætte dem, der begik Skovforseelser i de kongelige Skove, i en fordeelagtigere Stilling fremfor dem, som angribe de private Skove, da den omhandlede Paragraph ikke er anvendelig paa disse sidste, og det saaledes med Hensyn til dem vilde beroe paa Skoveieren, hvorvidt han, efter enhver Omstændighed, finder det raadeligt at eftergive en Deel af Bødderne, for at opnaae mindelig Afgjørelse, eller ikke, imedens hiin havde et jus qvæstum hertil. Dette vilde netop bevirke, at Skovforbryderen benyttede Leiligheden til Mulctens Nedsættelse, hvor han forudsaae, at Factum vilde blive ham overbeviist, hvorimod den sjeldnere vilde komme til Anvendelse, hvor et afgjørende Beviis manglede. Hvad den foreslaaede Forlængelse af Tidsfristen fra 14 Dage til 4 Uger derimod angik, da fandt Commissarius intet Betænkeligt heri.