Norske Intelligenssedler, 1771-07-31
Noter. NordJntelligenNo. 31. Onsdagen den 31. Julii 1771. Den gierrige Gier. Harvar levede en Tiid efter de udvortes Velanstændigheds Regler. Han gjorde er og andet, som havde et udvortes got Skin. Han lod til visse Tider om Aaret nogle Fattige komme til sit Huus, og deelte noget (saa meget som det var) ud til dem. Der var samme Tiid god Forraad paa eeneste Skillinger. Men for denne Almisse vidste han saa uformærkt at søge Erstatning paa andre Maader. Jmidlertid passerede han dog den Tiid, under adskillige Uretfærdigheds Øvelser, for en honet Mand. Ligesom han nu blev ældre, tog denne hans fordervede Passion og til med Aarene. Han pønsede hver Dag paa nye Anslag til at formeere sine Midler. Han gjorde nye Overslag paa hans Jndtægter og Udgifter. Han begyndte at knibe sin Huusholdning ind. Han aftakkede sine Tienestefolk, indtil en gammel Karl, der maatte for samme Løn agere baade Tiener og Pige. De Fattige maatte nu blive reent borte fra hans Dør. Gav han en Betler noget de Tider han gik til Alters, forbød han den samme, han ej maatte sige det til de andre Staadere. Jngen tænke, at det skeede, fordi han ville giøre got i Løndom, men for derved at forekomme Overløb af andre. Han havde hidindtil klædt sig anstændigen, holdt et skikkeligt Bord for sig og sine Tienestefolk og havde nogenledes opført sig efter hans Vilkaar. Men jo nærmere han kom sin Grav, jo meere frygtede han for, at hans Formue ej skulde strække til. Der maatte ingen Børste komme paa hans Klæder, at de ej deraf skulde slides. Jngen Kam maatte røre hans Peruqve, at dens Krøller kunde holde sig deslængere. Hans Skoe loed han meer end en Gang forsaale og hælflikke. Et skaaren Øl og Brød og en tynd Havre-Suppe uden Viin og andre Jngredientser, vare hans daglig Fortæring: Sundheds Regler skulde besmykke denne hans Nidskhed og Karrighed. Han gik sielden ud, at Klæderne ikke skulde slides formeget. For Skam skyld besøgte han undertiden Kirken. J Steden for en Psalme-Bog, tog han sin Jndtægts Bogmed sig; Fik han Øie paa nogen af sine Debitorer, i Kirken, gjorde han Overslag, hvor megen Rente han nød af dem, Om han ej kunde giøre sig større Fordeel hos en anden, Begiærlighed efter Prosit lokkede ham til at sætte nogle af hans Penge ud, dog brugte han derved den største Forsigtighed: Laante han paa Pant, maatte Pantet i det mindste være af firedobbelt Værdi. Han alleulerde: bliver Pantet, staaende stiger Renterne, Renterne kunde maaskee ved Forfalds-Tiden ey faaes; bliver Pantet ey indløst førend Renterne stiger til dets halve Værdie, maatte han lade Pantet gaae til Auction, at han baade kunde faae sine Renter og Auctions Salarium betalt. Fandt nogen af hans Debitorer sig nødsaget til at fornye sin Vexel-Obligation, maatte de samme hver Gang give ham dobbelt saa megen Rente Lad os nu give Agt paa Harpax, nu sætter han sig paa sine Penge-Poser og regner efter. Vi vil høre paa ham uden at forstyrre ham. Det var altsaa 20 9. 5. 14. 1. got! det var altsaa 49000 Rdlr., her i denne Pose 500 og 300 og 100, og her i Haanden de 100 Rdlr. - - - det er rigtigt, det giør tilsammen 50000 Rdlr., Gud skee Lov, Nu vil jeg ikkun fortiene 10000 Rdlr. dertil, og derefter leve roelig i min Alderdom, og giøre de kiære Fattige got efter min Evne, saa snart jeg har faaet disse 60000 Rdlr. samlede; Gud spar mig min lille Fattigdom, Jeg vil visseligen og meddeele deraf til den, som maae lide Mangel, i det ringeste efter min Død; thi saalænge man lever, veed man ikke hvad man selv behøver. Harpax, som var vandt at tælle sine Fingre blaae paa sine Penge, gjorde ikke dette Arbeyde om Dagen men om Natten; at brende Lys derved, var noget som stred imod Sparsommeligheds Regler. Han tog sig da helst denne Gierning for, naar det var klart Maaneskin. Hvad skede, en Nat da han var allerivrigst i at tælle sine Ducater, kom der uformodentlig en Skye for Maanen; En Hændelse der bragte Harpax i største Forvirring og Uroelighed. Denne Skræk foraarsagede, at nogle af de Ducater, han havde i Haanden faldt paa Gulvet, han kunde ey finde dem. Forestil dig et Menneske, som den største Ulykke i Verden har troffet. Stil dig et Menneske for Øyen, som paa engang var gaaet reent fra Forstanden. Aldrig kunde nogen af disse taget saa galt afsted som Harpax; En stor Ulykke! Nogle faae Ducater vare blevne usynlige i en stor Sprække paa Gulvet. Harpax tog sig dette Forliis saa nær, at han blev syg; Følgende Dag maatte han holde Sengen; Sygdommen tog til; Man spurgte om han vilde have en Doctor til sig: Dette vilde han ey; Omkostningerne maatte blive for store. Da Sygdommen efter et Par Dages Forløb syntes at blive dødelig, vilde man have Præsten til ham; men Harpax lod i den Sted sin gamle Gaards-Dreng, læse og synge noget for sig af en Psalme- og Bønne-Bog; Han selv laa imidlertid og ragede i en Ducat-Pung, som han havde i Sengen hos sig. J saadan Andagt saae man Harpax at opgive sin Aand. Skilsmisse imellem ham og hans MammonHarpax har nu faaet nok. har uden Tvivl været haard at gaae paa.