Aalborg Stiftstidende, 1837-08-22
Spanien. Dette uheldige Lands tilkommende politiske Tilstand vilblive aldeles afhængig af den endelige Gang, den nærværende Borgerkrig vil tage. Den gamle ubøielige Absolutisme, som Don Carlos repræsenterer, og som slæber alle de dette Princip eiendommelige Lidenskaber efter sig, udbreder meer og mere sine Skarer paa Halvøen; snart staae de frem som Divisioner og Armeecorpser, snart oversvømme de Provindserne som Bander, holde Landeveiene besatte og nøde Nationens Forsvarere, Christinerne, til at byde dem Spidsen til alle Sider. Menigmand, i Stæderne, saavelsom paa Landet, venter kun Don Carlos's endelige Triumph, for at give sit fanatiske raa Had mod de Liberale Luft, for atter at tjene Despotismen til Bødler, ligesom i Ferdinand den 7des Tid. Middelstanden er for Dronningen og for Constitutionen og dens Hengivenhed for denne Sag har paa alle truede og angrebne Puncter i Landet, tydeligt lagt sig for Dagen. Men denne Jver maa efterhaanden kjønnes, og man kan ei negte, at den nu begynder at blive mat de fleste Provindser. Ligeoverfor en Fjende, i hvis Øine de Liberale, uden Hensyn til deres forskjellige Nuancer, alle maa være lige forhadte og af hvem de alle uden Undtagelse erklæres værdige til Riegos Skjebne i Galgen, maa man bekymres, ved at see de Constitutionelle svække sig selv ved indre Tvedragt og, i det Øieblik, da Don Carlos nærmer sig Madrid, fortrinligt henvende deres Opmærksomhed paa et formeentligt Complot af en Afgrening af deres Parti. Naar paa den anden Side Penge, Levnetsmidler, Hjælpekilder for de Fattige skulle skaffes tilveie, lutter Fornødenheder af den meest uundværlige Art, som det constitutionelle Spanien maa yde, naar det vil finde Frelse, saa hører man Skrigen og Skraalen over Udpresninger, da forene Presse, Publicum og offentlige Talere sig i Klager over Regjeringen fordi den bliver ligegyldig ved den heltemodige Nations Lidelser, de gjøre den ansvarlig for den grusomme Forlængelse af Borgerkrigen, ligesom om et Ministerium, af hvad Personer det end bestaaer, ved sin blotte Villie, kunde, vil ville ei sige - ende - men blot med Held fortsætte en saadan Krig, naar Repræsentanterne ei ville votere de fornodne Pengemidler og Nationen med Beredvillighed yde dem, Nationen vil blive nødt til at bringe Offre selv, for at se Fred, Frihed og Lykke vende tilbage. Man maa give Slip paa Haabet og Laan fra Fremmede og aabne sine egne Hjælpekilder, over hvilke man hidtil meer eller mindre ruger, i det vel ved Borgerkrigen tildeels hærede, men ogsaa tildeels meget rige Land. Det henliggende unyttige Guld maa fremfor Dagens Lys, de Liberale maae høre op med at declamere mod lignede eller tvungne Laan, thi Regjeringen har disse nødig, naar den skal skaffe sine Forsvarere Brød, Ammunition og Beklædning. Det er tildeels Mangelen paa disse Fornødenheder, der har fremavlet en Tilstand, som den nærværende. Krigen har aldrig havt et mindre gunstigt Udseende for Christinerne end nu. Da Don Carlos viste sig for Valencia, havde han Haab om, ved en Opstand i Staden, at faae den i sin Magt; han tog feil, og vendte sig mod Cuenca og Madrid. Or og naaede og slog ham ved Chiva; han maatte atter forandre sin Marschhplan og kastede sig ind i Fæstningen Cantavicia, hvorfra han nu dominerer Nedre=Aragonien og Valencia. Her var det, at Dronningens Generaler feilede i ikke at ile med at benytte deres Fordeele. De kunde have naaet Cantavia for Prætendenten, og i hiint Øieblik nyttet Demoralisationen i hans Troppecorps. Siden have de ikke engang angrebet ham, men indskrænket sig til at iagttage hans Bevægelser, hvilke han frit kan foretage sig rundt omkring Fæstningen, der ei engang er bloqueret, ja det er endog meer end sandsynligt, at det staaer i hans Magt at vende sig hvorhen han vil, saasnart det atter ligger i hans Plan.