Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-04-27
Jeg kan endnu meget vel erindre mig mine Begivenheder, sagde han, og gjorde ved dette Ord en Pause med et Øjekast, som om han vilde see langt tilbage paa forladte Veje, og det forekommer mig endnu, som om det var i Dag, hvorledes jeg ofte har spist skimlet Brød og sovet mange Nætter i Moradser. Det skal enhver sige, blev han ved, at jeg ei forsømte at opfylde Tjenesten saa vidt det angik mig. Jeg saae Fløimanden i det hvide af Øjet, og naar han vinkede, var jeg allerede klar. Jeg traadte, naar jeg gik i Geled det, aldrig en Mand forud, og traf det sig, jeg skulde træde i Morads, saa traadte jeg i Moradsen. Nu bliver jeg da ogsaa belønnet derfor, og antagen som Invalid med Korporals Gage. Hvert Ord, han paa denne Maade forebragte, var mig en Bebreidelse, og jeg vidste for Forvirrelse ikke, hvad jeg skulde svare. Det vilde ærgre mig, sagde jeg endelig, naar jeg skulde gaae i et Slag og opnaae en Post, hvor jeg ei havde Lejlighed, ved en besynderlig Gierning at vise, jeg havde Mod. Krigsmanden smilte, han tænkte, syntes mig, det var et Jndfald uden Overlæg. Det kommer ei an paa hans Post, gav han mig til Svar, men paa Nøiagtigheden og Troskaben, hvormed han iagttager sin Posts Pligter. Soldaten, der under Slaget passer paa Bagagen, er ligesaa nødvendig og vakker som den, der faaer Befaling med sine Kammerater at fange en General. Jeg seer ofte, naar jeg holder Vagt om Natten, der hen op, hvor der er saadan en evig Stilhed, og saa forestiller jeg mig, at alt, hvad her skeer neden til, er lutter Myreverk, og at det ogsaa er ligemeget, om jeg trækker ved Enden eller Begyndelsen af Halmstraaet, som vi alle trække paa. Jeg saae Manden i Ansigtet, om han vel kunde have bleven vaer, hvor jeg var og hvad der kogte indvortes i mig. Jeg ønskede i Angsteen, at han maatte høre op, og til samme Tid skiendte jeg paa mig selv, og ønskede af mit ganske Hjerte, at han maatte blive ved. Han gjorde det. Saa gjorde jeg mig, blev han ved, ogsaa mine egne Tanker over det, man kalder fornemt og gemeent. Det er lettere at adlyde, end at befale, og tænkte jeg saa, naar det faldt mig ind om mangen en Fornem, at han havde noget bedre paa sit Bord; – han nyder tænkte jeg, meget sjeldnere med Ro det bedre, end jeg med Nøisomhed fortærer det ringere. Og ere vi begge mætte, saa var det dog tilsidst meget unyttigt, om han, medens jeg drikker af en Kilde, vilde rose sig af, at have drukket af en Flod. Den rolige Tone, hvormed han forebragte dette, og (med Jlden i hans Øine) hans hele fornøiede Adfærd i alle hans Bevægelser, gjorde mig Manden til en Viis, og uden at spørge ham, om han paa nogen Høiskole havde faaet et Diplom, hans Ord til Visdoms Ord. Min Uroe, som stedse foraarsagede mig Kummer, var mig mistænkelig. Jeg vil, sagde jeg, ingen Drømme gribe efter, og ikke bygge Bygninger paa et Sted, hvoringen vil boe. Jeg vil, naar jeg har Kraft, vel løfte tungere Byrder og oftere vende tilbage end andre, men kun paa et Sted, hvor der virkelig ligge Byrder, og hvor andre tillige med mig løfte dem af Veien. Det er et fuldkommen Menneskes Pligt, hvorefter jeg stræber, og et fuldkomment Menneske er i enhver Stand, saavelsom i enhver Kjole, en Konge, en General, en Adelsmand.