Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-07-13
Patentet af 29de Marts bragte en stærk Bevægelse i mine Tanker og Følelser. Det kom pludseligt, som et Lyn; men det har ogsaa lyst op, som et Lyn, og tændt an, som et Lyn. Har det virket hos Mange som hos mig, da skal vi ikke sørge og græmme os. Da er Patentet ikke en Liigsteen over den danske Nationalitet, fordi den er død, men et Nødslag, fordi den er i Fare, og fra alle Kanter i Landet vil man ile til, som man alt har begyndt, for at bringe Hjelp. Da skal ei alene vi Nord slesvigere, men Enhver i Kongeriget føle og anerkjende, at det er Danmarks Nationalære, som er i Fare, at, om end Kamppladsen denne Gang kun er i Slesvig, saa angaaer det ligesaafuldt alle Danske i Kongeriget, som alle Danske i Slesvig.""Sproget er Nationalitetens Repræsentant. Naar derfor Modersmaalet ringeagtes og forhaanes, da forhaanes min Nationalitet, da forhaanes jeg ikke som enkelt Mand for mig selv, men som een af Nationen. Naar da Dommen lyder saaledes: "J det Folkeraad, hvor Statens danske og tydske Undersaatter mødes, kan Enhver, som har Lyst, tale Tydsk, men Dansk tør kun den tale, som ei kan tale Tydsk, – da er den danske Nationalitet degraderet, og, hvor der findes nogen dansk Nationalære, der er den krænket. Det er ikke alene os Nordslesvigere, thi vi degraderes ikke, fordi vi ere Slesvigere eller fordi vi boe nordpaa og ikke sydpaa, men videgraderes, fordi vi ere danske Slesvigere og ikke tydske Slesvigere. Det er altsaa ene Sanskheden hos os, som er det Fornedrende, og ikke nogen anden Egenskab. Jeg begriber derfor ikke, hvorledes Nogen kan sige, at Sagen, ikke angaaer de Danske i Kongeriget. Mig synes endog, at det endnu mere er deres Ære, som er krænket, end vores. Thi til os raaber man dog de Trøstens Ord: J ere jo Slesvigere, og hvis der er noget Fornedrende i at være Dansk, saa skjul Eders Danskhed og indhyl Eder i Slesvigskheden. Men til Eder fra Kongeriget har man ikke denne Trost; thi I ere intet Andet end Danske. Hvis J altsaa har nogen Nationalære, mine Brødre, da maae J føle, at denne Sag netop angaaer Eder og allermeest Eders Folkerepræsentanter, hvis Kald det er at vaage over Nationens Ære, ligesaavel som over dens Vel." Nei, mine Venner, vi ville ikke trøste os med Blændværk og Logn. Vi Danske i Slesvig ikke dermed, at vor slesvigske Nationalitet er ukrænket; thi den slesvigske Nationalitet bestaaer ikke i Noget, som hverken er Dansk eller Tydsk, men den er enten Dansk eller Tydsk, og vor er den danske; J Danske fra Kongeriget ikke dermed, at Dommen ikke træffer Eder; thi naar Danskheden, fornedres, da krænkes Eders Nationalære, enten det saa skeer i Slesvig eller i Viborg. Men vi vil trøste os med, at Dommen ikke er uigienkaldelig. Vi vil trøste os med, at det vel turde blive anderledes, hvis det først bliver klart for hele Nationen og for dens allerhøieste Repræsentant, at Nationens Ret og Ære ere udsatte for den største Fare, saalænge deres Vægtere ikke tages blandt Nationens ægtefødte Sønner. Historien har viist, at, da de danske Konger indsaae, at de fremmede Leietropper kun slet forsvarede Landets Grændser, bleve Landets egne Børn dets Forsvarere.""Jeg vil ende, som jeg begyndte: jeg anseer ikke Nordslesvig for en Kirkegaard, hvor den danske Nation vil stede sin Nationalære til Jorden, og hvor Patentet af 29de Marts skal læses som dens Gravskrift. Men jeg anseer Patentet for et Spørgsmaal, hængt høit opfor hele Folket til Besvarelse: "Gives der nogen dansk Nationalitet, nogen dansk Nationalære, eller ikke." Hvor dybt og gribende et Jndtryk, dette malm fulde og tillige saa kloge Foredrag af denne modige og aandfulde Bondemand maatte gjøre, derom siger Fædrelandet" – ville selv de kunne gjøre sig en Forestilling, der ikke personlig have havt Leilighed til at overtyde sig om, i hvilken Grad han besidder Veltalenhedens ydre Midler. Efter Skau besteges Talerstolen af Pastor Grundtvig. Det blotte Syn af den alderstegne Digter, dreven af ungdommelig Længsel og Kjærlighed hid over et 30 Miil viid Hav, for at see sine slesvigske Brødre, og sige dem et Trøstens og Styrkens Ord, rørte allerede Hjerterne hos den forsamlede Mængde. J Begyndelsen var hans improviserede Tale alvorlig og høitidelig; men snart vakte de træffende Udtryk, hvormed han i digterisk Lune krydrede sit Foredrag, og som, liig Gui ster fra en stille Jld, sprang ud til alle Sider, Publicums Begeistring, og den heraf opstaaede Jubel, som ledsagede ham til Enden, omstemte ham aldeles i en munter og folkelig Tone, der i lang Tid vil bevare hans Minde hos den nordslesvigske Almue. Grundtvig talte vel i halvanden Time, og endda lod det, at han ligesom maatte gjøre Vold paa sig selv, for at afbryde den Strøm, han her havde aabnet af sit dybe og rige Tankehav. Han beviste blandt andet, hvorlunde Slesvigerne havde baade en naturlig, en historisk og en kirkelig Ret til at ansee sig for Danske; han berømmede dem, fordi de, som Danmark og hele Nordens sydlige Grændsevogtere, nu, da der var Fare paa Færde, vare vaagne og stødte i Gjalderhornet; de vilde heller ikke staae forladte, thi Holger Danske var opstaaet og vandrede lyslevende iblandt os. Derpaa fremtraadte Peter Hjort Lorenzen under langvarige og enthusiastiske Jubelraab og viste, hvorledes Rigets Dele meer og meere fjernede sig fra hverandre, og at kun een eneste Rigsforsamling var istand til at frelse Staten fra Opløsning og udsone de nationale Tvistigheder. Paa denne Rigsdag tilkom det de Danske at hævne sig, og denne Hævn skulde bestaae deri, at de Tydske skulde have samme sproglige Ret som de Danske. Derpaa optraadte Orla Lehmann. Denne store og glimrende Talers improviserede og dog strømmende, glødende Foredrag, begyndte saaledes: Den stolte Riddersmand i Bondekofte, hvis hjemfødte mandige Stemme nys har lydt fra dette Sted, har lagt os Danske hiinsides Kongeagen og Beltet det paa Hjertet, at den danskeslesvigske Sag er hele Danmarks Sag. Jeg vil svare ham, at netop derfor ere vi komne hid – lang veis fra til dette store og festlige Folkestævne, for her at aflægge det høitidelige Vidnesbyrd, at denne Erkjendelse i stedse videre Kredse slaaer stedse dybere Rødder, – den Erkjendelse, at vort fælleds Fædrelands Bee og Vel, dets Gjenfødelse og Forherligelse eller Ydmygelse og Undergang beroer paa den Sag, hvorfor Nordslesvigerne lide og kæmpe. Vel gaaer det dervore hos os, som det gaaer iblandt Dem, at der skal Tid til, forinden vi faae Øinene op, Tid til især forinden Jndsigten bliver til billie; men saa vidt som dette er skeet, saa vidt er det ogsaa Alvor med vor Deeltagelse, ikke blot hiin velvillige Jnteresse, man stedse føler for dem, som kæmpe for naturlige Rettigheder", ikke blot det opmuntrende Bifald, man saa gjerne skjænker dem, som mod en overmodig Overmagt forsvare Nationa litetens Ære og Modersmaalets Frelse, – nei, saasandt det ogsaa er vor Nationalitets Ære og Frelse, ogsaa vort Modersmaals naturlige Rettigheder, det her gjelder, saasandt skylde vi Dem mere end Velvillie og bifald, saasandt kunne De af os fordre baade dybtfølt Tak og virksom Bistand. Og jeg tør forsikkre Dem, mine Venner, at de res Tal ikke er lidet, og at det med hver Dag bliver større, der, saaledes som jeg, herved tilsige Dem Fostbroderskab, ikke for Spøg, men for Alvor, – et saadant Fostbroderskab, som Laurids Skau paa Deres Vegne af os har fordret: "som om vi paa Fædrenes Viis blandede Blod med hinanden. – Fostbroderskab til at staae Last og Brast i Trængslens Tider og Farens Stund, det fore nu enten til Undergangens Jammer eller Seirens livsalige Glæde. – Fostbroderskab for Liv og Død i vort elskede Fædrelands: i Danmark – i det treenige Nordens vel signede Navn,