Aalborg Stiftstidende, 1845-06-18
Hr. J. P. M. Grune, der i flere Aar har ledet de egentlige Redactiosforretninger ved Kjøbenhavnsposten, overtager nu Bladets fremtidige Udgivelse. Idag afholdtes de aarlige Væddeløb ved Kjøbenhavn. – Efter Tivoli Av." optage vi Følgende: "Svensken kommer!" Det er det gamle Kampraab, som i forrige Tider satte Gemytterne i Bevægelse. Harme, Had, Forbittrelse det vare de Følelser, hvormed det modtoges, hvormed det som en Løbeild vandrede fra Mund til Mund. – Ogsaa nu gientyder det iblandt os: "Svensken kommer!" Men med hvilken anden Betoning udtales, med hvor ganske andre Førlelser modtages dette Budskab. Jkke med Pandser og Staal, ikke med gnistrende Blikke og knyttet Haand oppebie vi Svenskens Komme. Festligt smykkede vente Danias Sønner paa den smillende Strandbred, for at byde de Ventede et hjerteligt Velkommen. Øiet brænder vel endnu, men det er ikke af Harme over Fortidens bittre Minder, det straaler af Fryd ved Tanken og Fremtidens rige Forsættelser. Haanden er udstrakt som forhen, dog ikke knyttet til Angreb, men aaben, som vor Favn, til gjæstemild Modtagelse. Og saaledes maatte det jo komme, Hvad der er stridende mod Naturens Orden, maa forgaae i Tidens Strømninger, Hadet og Vreden forsones i Kjærlighedens Daab. – "Svensken kommer!" lyder det altsaa, og Svaret lyder nu, som for: "Ja, lad ham kun komme." Hvor forunderligt, at de samme Ord skulle kunne modtage en saa grundforskjellig Udtydning. Disse Ord, som fordum indesluttede Alt, hvad Nationalhadet kunde lægge deri, som tolkede Alt, hvad Forbittrelsen ruger over, som løde liig Lurens Hviin over den blodige Slagmark, – hvor klinge de nu blidt og venligt, som Fløitens og Skalmeiens Klang i de græsfriske Dale. Ja, lad ham kun komme!" Lad dem komme, vore Brødre fra den skandinaviske Halv, vore Døre staae dem aabne som vore Hjerter, nu er blikket kun vendt fremad, i Nutid og Fremtid skulle Aanderne mødes – medens Fortidens Been smulte i Gravhøien. – Overalt træffes Forberedelser til Gjæsternes Komme. Hvad Hovedstaden indeslutter af Skjønt og Mærkeligt, af Kunst og Post, skal aabnes forde Kommendes Blikke. Men ogsaa udenfor Stadens Mure, ud i den danske Natur, i de susende Bøgeskove skulle de vandre ved vor Side. Hvorfor da gaae forbi det venligt indbydende Tivoli, Nei, ogsaa her skulle de træde ind, skulle de samles endnu engang, forinden Afskedstimen lyder. Eller skulde de maaskee frygte for de blodige Minder, som knytte sig til dette Sted, Hvad have Folkenes Møder at skaffe med ærgjærrige Kongers skuffede Forventninger, Det Forbigangne er jo forlængst ringet til Graven, Aarhundreder bedække Hadets skriinlagte Dæmoner. – Nei, her er Jntet, der taler til os med Mindets sørgelige Røster, men destomere, der stemmer med de vakte Forhaabninger. Thi her har Glæden indtaget sit Herskersæde, og hvor Glæden hersker, der faaer Haabet Vinger. Thi træder kun herind, ligeoverfor disse Volde og Grave, der satte en Dæmning for Car Gustavs Herskesyge. J behøve ikke, som han, at smede Planer for at bestige dem, – J have jo alt erobret Staden, der ligger indenfor. Men J forstode Tingen bedre: J angribe ikke Danmarks Løver, J forstode at vinde dets Hjerter, og kun for saadanne Erobrere aabner Kongestaden sine Porte. Saa glæder Eder da nu over Seiren, og blander Eders Stemmer med de Overvundnes - thi hvordan det end gaaer, vi deele dog Alle Byttet, - Oherrer Kammerraad Drewsen og Landsoverretsprocurator Balthazar Christensen opfordre i Fædrel."