Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-01-04
Skrivelse til en Ven paa Landet. Ligesom man i Mandsminde ikke har seet saa mange Folk kjøre dagligen Lysttourer, som i afvigte Sommer, saaledes erindre nu kun Faa, at have oplevet en saadan Kanefart, som i disse Dage. Næsten de fleste Hyrekudske have faaet adskillige af deres Kurvefadninger satte paa Slæder, og fra om Morgenen til om Aftenen har man i de sidste Dage hørt en uafbrudt Bieldemusik paa Hovedstadens Gader. Alt dette skeer paa en Tid, da man fortæller os, at mange Folk vansmægte af Hunger og Elendighed. De meest erfarne Statsoeconomer svimle ved Opløsningen af saadanne mørke Gaader. Min Ven 3, som nu eengang er bleven saa smittet af Klynkesystemet, at, efter hans Spaadom, Menneskene allerede for syv Aar siden skulde sultet ihiel, raaber uophørligen, at man efter Sligt ikke maa bedømme den almindelige Nød. Blandt 100,000 Mennesker maa der altid være 20-30,000, som endnu kunne leve rask. Men gaae til Forligelsescommissionen, til den lille Gieldscommission o. s. v., raaber han, saa vil Du faae andet at vide. Jeg vilde give ham Ret - dersom Sporene til denne Jammer og Elendighed kun savnedes paa enkelte Steder, men hvad enten De kommer paa offentlige Steder eller i Klubberne, i Familieselskaber, eller paa Tracteursteder - intetsteds mærker man til synderlig Jndskrænkning. Derpaa svarer nu igjen min Ven 3. det beviser intet. Den, som ikke har mere end ti Rigsdaler tilbage, han kan ligesaa godt kjøre i Kane, gaae paa Comoedien, tractere nogle Venner, end gjemme paa den; thi lige rig bliver han Men kunde denne Jndvending end gielde i Henseende til enkelte Letsindige, saa kan den dog umueligt være anvendeligt paa endeel Tusinde. Langt være det fra mig at ville nægte, at mangfoldige Familier lide under Tidens Tryk. Det er Noget, som vor egen Erfaring giver os de tydeligste Prøver paaMen hvad jeg nægter er, at Nøden er saa stor og almindelig, som man vil bringe os til at troe. At efter syv Aars Krig og de mange Forvirringer i alle borgerlige Forhold, som den medførte, mange maatte ruineres, medens Andre maatte komme i Veiret, er en saa almindelig Erfaring, som ingen Forstandig kan eller vil undres over. Men hvor mangfoldige Mennesker vare ikke selv Skyld, jeg vil ikke paastaae i deres Uheld, som Tidens mangehaande Sirener maaskee lokkede dem til, men deres fuldkomne Ruin? Hvor mange levede ikke over deres Kræfter, og fortvivlede, da Omstændighederne tvang dem til at nedspænde den for stærkt spændte Bue? Hvor mange forlode ikke, af Lyst til at leve paa en større Fod, deres vante Næringsveie, Ulykken fortjener vel, endog selvforskyldt, vor Medlidenhed, men ingen Fornuftig vil søge i de udvortes Omstændigheder det han først og fremmest bør søge Aarsagen til i og hos sig selv. Den Nød, som ellers findes blandt os, udspringe iøvrigt af andre Kilder. Den første er: Higen efter at ville leve over sin Stand og Ævne, og Ulyst til at ville arbeide saa meget, at vore Fornødenheder, virkelige og indbildte, paa en tilbørlig Maade kunne tilfredsstilles derved. Den anden er forringet Medfølelse og Hielpsomhed, der deels er en Følge af Tidsalderens grændseløse Selvkierlighed, deels af de slette Frugter, Hjelpsomheden i vore Dage sædvanligen bærer. Kants Grundsætning, at man bør betragte Mennesket som Øjemed, ikke som Middel, er i omvendt Forstand blevet herskende. Den Rige vil bruge den Fattige, den Lade den Arbeidsomme, som Middel. Man vil leve godt, men paa Andres Bekostning. Derfra den evige Misundelse over den, som ved sin Flid har samlet sig Noget og ved sin Tarvelighed bevaret det. Denne Mangel paa gjensidig Hielpsomhed, denne uophørlige Omsorg for sit eget Jeg og denne fuldkomne Ligegyldighed for Alt hvad der foregaaer uden for denne saa snævre Sphære, har bidraget og bidrager mere til at forøge Trangen blandt mange Mennesker, end man virkeligen forestiller sig. Nøden pleier ellers at forene Folk, at gjøre dem milde, medlidende og hielpsomme. Men Krigen har frembragt et modsat Særsyn, selv Opdragelsen synes kun at arbeide paa at danne egistiske, for ei at sige følesløse, Væsener. Aldrig have Menneskene trængt mere til hverandre end netop nu, men aldrig syntes de mere voldsomt at sønderrive de Baand, der i saa velgjørende Øiemed binder dem sammen, end netop nu Dog, de ville med hver Dag alt føleligere og føleligere erfare det til deres egen Skade, at eet af de høieste Lovbud er: Du skal elske Din Næste som Dig selv. Hvert Skridt, der fjerner dem fra dette store Buds Opfyldelse, fører til Barbarie.