Jyske Efterretninger, 1821-12-20
Det er forunderligt, at hans Læger først 14 Dage for hans Død holdt ham for at være alvorlig syg. Omtrent 10 Dage før sin Død lod han mig kalde til sin Seng, og spurgte mig om jeg havde hørt noget Nyt ved det sidste Skib, som var kommen fra Europa. Jeg svarede ham Nei. Kan De ikke da, sagde han, skaffe mig en Avis eller en Journal, see ikke paa Prisen, om den ogsaa er overdreven. Jeg fik med megen Vanskelighed en Avis af en gammel Datum; han gjennemlæste den hurtigt, og udraabte derpaa : Neapel, Neapel, de arme Dievle, Murat var den tapperste Konge, som de nogensinde have havt; men han kjendte ikke sine Undersaattere. Det er lutter Lazzaroner, fra Hertugen af - til den ringeste Tigger. "Har De været i Reapel min Herre?" – Ja. "Ak blev han ved, og foldede Hænder sammen: smukke Koner, smukke Mænd, og som forstaae at være lykkelige; Er de gift, spurgte han mig nu med et Sut. Ja, General. Han tog nu en Defertknivfra Bordet, skar Snoren paa sin Seng over, og spurgte mig da med et Smiil, som ikke var uden Bitterhed: Kan de sammenføie disse to Traader saa at de kunne udgjøre et Heelt, Uden at vente paa mit Svar kastede han Kniven over mit Hoved hen i Værelset, og sank tilbage paa sin Pude i et dybsindig Grublerie. Jeg var en Dag tilstæde da man bragte ham Lægemidler, han tog dem uden Modbydelighed; men sagde da han havde faaet dem ned, der gives ingen Balsom som kan helbrede mig. Aftenen før sin Død talte han mere end sædvanlig. Man hørte ham mere end engang nynne sin Yndlingssang: O Rechard, a men Rol, og endog synge. Bertrand og GrevMontholon vare bestandig omkring hans Seng, og vare opmærksomme paa at betjene ham. Ofte trykkede han Bertrand i Haanden til Tegn paa sin Taknemmelighed. Da hans Venner forkyndte ham, at Øieblikket var kommet, at han skulde modtage den sidste Salvelse, sagde han: "Jeg lever i Fred med mig selv, og det hele menneskelige Kjøn, og med en sand sokratisk Sielsrolighed bad han om, at hans Legeme maatte blive aabnet for at hans Sygdoms Natur kunde blive bekjendt. - Omtrent fire Timer førend han døde ordnede han endnu nogle Papirer, som han vilde, at der skulde sendes til hans Kone, At ville omstændelig skildre hans sidste Øieblikke vilde være affecteret. Det er nok at anføre, at han døde uden at den Sindsrolighed, som man hidindtil har bemærket paa hans Ansigt, blev paa nogen Maade forstyrret; selv Dødens kolde Haand kunde ikke udslette den af hans Træk. Den samme Morgen som han døde om Dagen, sagde Bonaparte: Døden har intet skrækkeligt for mig; den har siden 3 Uger, været mit Sovekammer, nu er den beredt til at omfavne mig og til at føre mig for evig bort med sig, Han havde lidt overordentlig af sit Sygdomstilfælde: men han har sine Lidelser med en philosophisk Hengivenhed, og uden at han gav et Suk fra sig. Hans Constitutions Svækkelse i de sidste 6 Uger førend hans Sygdom, var hurtig og smertelig. De Næringsmidler han tog til sig, formerede kun hans Onde. Maven fordøiede ikke mere, og Føden frembragte ingen Næringssaft. - En overordentlig Magerhed var kommen istedenfor hans forrige Fedme. Hans Øine, som for kort siden vare fulde af Jld, vare nu mørke og matte. Denne Ex=Keiser fremstillede nu ikke mere en farveløs Skygge af den menneskelige Storhed. - Den 1ste Mai om Aftenen fik jeg Lov at komme ind til ham. Han kom mig for at drages med Døden. Bertrand stod paa den ene Side af Sengen, og Montholon paa den anden. Madame Denlemer understøttede hans Hoved, og den lille Julie holdt en af hans Hænder. Han smilede til mig, forsøgte paa at reise sig op; men havde ikke meere Kræfter dertil. J nogle Øieblikke sagde han til os alle nogle Ord fulde af Godmodighed. Derpaa gav han et Tegn med Haanden at vi skulde gaae bort. Jeg saae nu Napoleon Bonaparte sidste Gang; da jeg i dette betydningsfulde Øieblik betragtede en Mand, som havde engang opfyldt Verden med Frygten for sit Navn, saa kunde jeg, det tilstaaer jeg gjerne, ikke afholde mig fra at bukke mig for ham fuld af Ærefrygt, da jeg forlod Værelset. Vil nogen gjøre mig nogen Bebreidelse for denne Svaghed, saa maae han være uden Tvivl anderledes organiseret end jeg. - Det kunde ikke passe for mig at være tilstæde i hans Dødstime. General Bertrand og Grev Montholon vare beredte til at modtage hans sidste Suk. Feber og Delirium indfandt sig, han sagde til Dr. Antomarchi: "Han man Efterretninger fra Europa. - Ja - "Er den ankommen Breve til mig? - Jngen Sire - "Læs læs. De sidste Ord kunde han kun med Møie frembringe. Doctor Antomarchi læste nogle Blade: "Hvad siger man om Parma, om min Kone og mit Barn." - Henimod Kl. 9 lød Bonaparte General Bertrand komme til sin Seng Han kaldte paa ham med stærk Stemme, hans Tone var mere bydende end sædvanlig, og bebudede noget høitideligt. Generalen, ledsaget af et Fruentimmer, hvis Navn, jeg ikke tør anføre, traadte frem og kastede sig paa Knæe for Sengen. "Jeg ønsker, sagde Napoleon, jeg ønsker at sige noget om Frankrig." Men hans Hoved faldt tilbage paa Puden, og nu var hans Livude, hvilket Mod og Ærgjerrighed havde bestandigen søgt at bemægtige sig. Sædvanligen give Menneskene deres religiøs Grundsætninger tilkjende paa Dødssengen. Selv Voltaire skal, som man siger, have paakaldet Jesu Christi Navn. Thomas Peyne paakaldte ham ligeledes. Bonaparte beholdt sine Meninger hos sig selv da han døde. Da han engang følte en Lindring i sine Lidelser, spurgte en Officeer ham: Troer De paa Jesus Christus vor Herre, Behøver man at spørge derom, svarede han, har jeg ikke udrettet det ved Guds Magt, som jeg har gjort, og skal jeg ikke nu snart til at aflægge Regnskab over den Maade, hvorpaa jeg har opfyldt mine Pligter." Religionens Trøst virkede paa Bonapartes Gemyt, og han syntes i sin sidste Time at have løsgjort sig fra alle jordiske Følelser. Han lod til ganske at have frasagt sig al Ærgjerrighed, og han satte sin Tillid til det barmhiertighedsfulde Væsen, som ingen forgiæves paakalder. - Hans Skjebnes Foranderlighed og hans Død paa denne fjerne Øe, er en frygtelig Advarsel for dem, som bære Kroner. Denne Mand, som beherskede et mægtigt Rige har endt sine Dage paa en tør Klippe; Stormen sang Liigsangen ved hans Grav, og Kanonerne paa Bjergspidserne, som kun Himmelens Fugle høre, vare hans Dødnings klokker.