Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1767-07-10
Om Hexerie. Ensebius og Theophilus, som spadserede omkring for at trække Lærdom af alle Ting, og som nylig havde hørt et Selskab føre Avis=Discourser, komme nu til et andet Selskab, hvor Materien til Samtalen var det Spørsmaal. Enten der var Hexerie til eller ikke, den i Selskabet, som førte Ordet, tang ved deres Ankomst, men da de bade dem blive ved i deres Tale, udbad han sig Frihed, at begynde der han slap, og sagde: Efter Løfte skal jeg fortælle dem, hvad der har tildraget sig med mig selv. Jeg troede ikke at der var Hexerie til, førend en gammel Kone i Jylland fik fat paa mig, og lovede at overbevise mig derom, naar jeg ikke vilde røbe hende. Min Nysgierrighed drev mig til at giøre hende Eed derpaa. Efter at jeg havde svoret, førte hun mig med sig paa et Kammer bag i Gaarden, hvor jeg intet andet saae, end hvide Vegge og et Skab, paa Veggen, hvoraf hun udtog de til sit Forehavende fornødne Jnstrumenter, bestaaende i en liden Ende af et Lys, en gammel Hasselkiep, to par Briller, et stort Støkke Kride, et Dødnings-Hoved og et Dødnings=Been, samt en gammel besynderlig dannet Tromme og et rustet, Slagsverd: Hun tændte Lyset og satte det ned forsig paa Gulvet, og mig syntes at Kammeret blev saa lyst, som der var antændt mange Lys; hun gjorde en Kreds om sig paa Gulvet med Kridet og udmonderede sig med de øvrige Sager. Jeg maatte sætte det ene par Briller paa Næsen og træde ind til hende i Kredsen. Med Stokken gjorde hun nogle usynlige Figurer, fremsnøvlede nogle uforstaaelige Ord, hoppede omkring og slog i det samme, med Dødninge-Beenet paa Trommen. Ved disse Forberedelser blev jeg vel heed om Hovedet; men efter den mig foreskrevne Regel maatte jeg holde ud. Derpaa fik jeg adskillige baade smukke og fæle Dyr at see. Jeg saae Blomster opvoxe, og Grotter at staae for mine Øyne. Hun forvandlede min Klædedragt, og ved sit Gøglerie gjorde, at jeg tilsidste kom til at sidde paa en Møgdynge, da jeg meente at sidde paa en Throne af Guld. Ensebius merkede, at nogle af Personerne i Selskabet troede ikke denne Historie, dog var der ingen af dem saa uhøflig at beskylde Manden for en dumdristig Løgneere; men for at hemme deres Tanker, som i Hiertet baade beloe og troede denne Fortælling, sagde han, at det, som den gode Mand havde holdt for Dievels Kunst, kunde være skeed ved naturlige Midler, som maaskee Laterna Magica; thi jo mindre Lys Lærdommen, gav fra sig i forrige Tider, jo større var Overtroen. Derpaa kan jeg fortælle dem et troværdigt Exempel. Paa et Sted i Tydskland var for nogle Aar. siden en Mand, som gav sig ud for at forstaae Troldoms Kunster. Derover var han af sine Medborgere baade frygtet og æret; Man spurgte ham til Raads i vigtige Sager, og ansaae ham som en Mand, der ikke var at pirre ved. En vis ung Adelsmand reyste igiennem samme Bye, og af Commandanten paa Stæden opmuntret til at give den vise Mand, som han kaldtes en Besøgelse. Det sked de med Forlangende at see hans Kunster, Manden, som var vant ved deslige, Besøg, saae ham stift i Øyne, og spurte: om han ogsaa kunde holde det ud? Adelsmanden meente jo; Derpaa førte han ham op paa et Kammer, uden at tale noget videre; Adelsmanden har selv tilstaaet, at Kammeret var hverken lyst eller mørkt, og saa særdeles at see til, at han blev underlig til Mode, da han kom til det Sted. Manden sagde, at nu kunde han ingen Kunster faae at see, men vilde han betænke sig derpaa til i Aften Klokken 12, saa kunde han ved det Klokkeslet komme. Adelsmanden var dristig, kom og bankede paa just da Klokken slog 12. Den vise Mand førte. ham op paa Kammeret igien, bad ham sætte sig i en Læhnestoel, men ikke reyse sig deraf, førend han fik Forlov, paa det ham intet Ont skulde vederfares. Derefter gik Manden fra ham bag et Skierm bret. Jmidlertid var der for hans Øyne ligesom han saae adskillige grumme Dyr, som Løver, Biørne og Tigre at komme frem; men det forekom ham forunderligt, at de forsvandt paa et vist Sted i Kammeret. Han trækker Kaarden uformærkt og støder til et af disse Dyr. Men hvor forundret blev han, da han mærkede at det var ikkun Skygge. Han sprang op af Stolen, saae Bedrageriet, og den vise Mand bad indstændig at han ikke vilde røbe ham. Hvor Overtroe i Hiertet har sit Sæde, Den giennem Frygt seer Myg som Elephant. Dog bør man ey al Sagn at undertræde; Thi Vantroe kom, da Overtroe forsvandt. Om at drikke Skaaler. Naar der ikke er Overflødighed eller Misbrug hos, kan det vel forsvares, at drikke store Herrers eller gode Venners Skaal. Naar Jøderne havde begravet, deres Døde, gik de i Ligstuen, trøstede hinanden, og drak Husvalelses Bægere, Jer. 16, 5. 7, hvoraf sluttes, at de har drukket de overblevne Venners Skaal, og ønsket dennem Sundhed og et langt Levnet. Raadet til Rom bevilgede iblant andet og tillagde Keiser Augusto den Ære, at Folk skulde drikke hans Skaal udi Giestebude, og ønske ham en langvarig Sundhed og et fredeligt Regimente. Paa vore Forfædres Heedningenes Offers=Fæster var det ogsaa en vedtagen Skik og brugelig Maade, at de drak Thors Skaal eller Bægere, og ved denne Leylighed ønskede hinanden et got Aar. Dette Ønske er endnu i Brug overalt, at der siges Godtaar, naar nogen drikker den anden til. Man maa forundre sig over, at dette Ønske fra Hedningenes Tiid nu omtrent i to Tusinde Aar er kundet blevet vedligeholdt. Men de fleste, som bruger det, vide heller hverken dets Oprindelse eller bemærkelse, hvilket man kan slutte af den Maade det nu udtales paa, da enhver ey forstaaer andet derved end en god Taar. Saaledes seer man, at det er en ældgammel Skik at drikke Skaaler, da ved Hedningenes bemælte Ofringer, ey allene blev drukket Gudernes Skaal, men endog andre Afdødes. Ja, de jødiske Rabbiner lærer endog, at den Dag Abraham afvante Jsak, gjorde han et stort Giestebud, og da han med flere drak JsaksSkaal, som laae i Vuggen, tog Jsmael deraf Anledning at belee og bespotte Jsak, hvilket hans Moder Sara ikke kunde fordrage, og derfor og baade Jsmael og hans Moder paa Dørren.