Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1787-08-24
Fra Kirkmall berettes, at Skibet Christianus, Septimus, ladt med 500 Tdr. Peber, fra Ostindien til Kiøbenhavn bestemt, har i Strædet af Malacca havt en heftig Trefning med Søerøveren. der paa Stedet. En falsk Ven er Ægtefolkes Ulykke. Min neste Naboe, som jeg vil kalde Phormin, var en ung Mand, som havde de fortreffeligste Grundsetninger, en herlig Forstand, og den behageligste Gemytsbeskaffenhed, omendskiønt den sidste maaskee, formedelst en alt for fiin Ømfindtlighed, var ledsaget med alt for megen Hede. For et Aar siden ægtede han den elskværdige Melisse Hendes Gestalt, hendes Tænkemaade og hendes Sæder vare indtagende; den eneste Feil, som man maaskee kunde forekaste hende, var den sædvanlige Skrøbelighed, den Begierlighed, at blive beundret, en Begierlighed, af hvilken hun tidlig havde ladet sig indtage, efterdi man altid havde beundret hende. Aldrig nød et Par mere sand Lyksalighed, end Phormio og Melisse. Rimelig havde denne vedvaret, indtil deres Død, dersom ikke et Tilfælde havde gjort dem bekiendte med den muntre og behagelige, men bedragerske og ryggesløse Lothario: Aldrig er opstaaet en Mand, som har havt farligere Færdighed til Jntrigue, end Lothario. Han var fornuftig og høflig i hans Opførsel, havde et muntert og levende Væsen, og hans Omgang var tækkelig og indsmigrende. Han sang og dandsede, holdt de bedste Selskaber, vidste alle sine behagelige Gienstande til Samtaler, og opofrede Fruentimmeret fin hele Opmerksomhed, og var utrettelig i sine Bestræbelser at behage. Han saae Melisse i et Selskab i Staden, hun befaldt ham, og han besluttede at efterstræbe hende. Han havde noget Bekiendtskab med Phormio, og det kunde ikke falde en Mand af hans Opførsel vanskeligt, at drive dette Bekiendtskab indtil et nøie Venskab. Venskab og Forbindelse med en Mand efter Moden, som desuden var en Parlaments=Lem, og en Person af temmelig Vigtighed, havde Tillokkelser, for en ung Mand, der just først begyndte at søge sin Lykke i Staden; og Lothario vidste, under det helligste Venskabs Maske, at skiule for Manden de nederdrægtigste Hensigter, som han havde paa hans Kone. Han faae, at hans Besøgelser, vare Melisse ikke det ringeste imod. Men den Frihed og Aabenhiertighed i hendes Opførsel mod ham, den ugemeene Føielighed og Tienstagtighed, med hvilken hun begegnede ham, overbeviiste ham, at han maatte handle med den største Varsomhed; saa meget endog mangen en, der ikke havde havt saa megen Kundskab om Verden, som han, vilde have udfolket denne Omstændighed til sin Fordeel. Lothario saae derudi hendes Hiertes Uskyldighed, og hendes Sindelav, og troede fast og fuldt, at han ikkun da kunde naae sit Øiemed, naar hun dulgte hendes Fare saa længe for hende, indtil han uden hendes Vidende havde tilstrækkelig forsikret sig hendes Tilbøielighed. Han merkede, at Forfængelighed var hendes eneste Skrøbelighed; denne angreb han altsaa allersterkest. Hiemme i hendes Huus var han bestandig om hende, og paa offentlige Steder forlod han visselig altid sit eget Selskab, for at forene sig med hendes. Denne Opførsel maatte snart drage Opmerksomhed til sig; enhver saae og merkede det, og det varede ikke længe, førend en tienstfærdig Ven gav Phormio et Vink og Nys derom. Tusinde Omstændigheder samlede sig da i hans Hukommelse, og bestyrkede hans Mistanke, i Henseende til en Sag, paa hvilken han ikke kunde tænke uden Forvirring. (Slutningen følger)