Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-05-04
Stockholm, d. 21 April. Overadjutant Ma for de la Grange, som den 15 Martii afreiste herfra, for at overbringe en Skrivelse fra Hs. Excellence Feldtmarskal og Overstadtholder Grev Kling spor til den keiserlige Franske Marskal, Førsten af Pontecorv, har under 30 s. M. indberettet, at han i Dresden traf bemeldte Første og er bleven modtaget med udmærket Høflighed og Velvillie. Majoren har selv fortsat Reisen til Paris, men hidsendt Lientenant Herkepe som Coureer med Fyrstens Svar paa Hr. Feldtmarskallens Skrivelse, som indeholdt et efter Hs. Kongelige Høihed Hertug Rigsforstanderens Ordre gjort Forslag til Stilstand. Fyrsten melder, at han i den Henseende maa afvente Keiserens, sin Herres Beslutning; men i Overbeviisning om, at denne vil blive af tilfredsstillende Natur, har han strax udstedt Ordre til Generallieutenant Gratien, som har Commandoen i Hansestæderne og paa Kysten af Østersøen, at ophøre med alle Fiendtligheder mod Sverrig, Major de la Grange indberetter tillige, at Breve ere afsendte fra Fyrsten af Pontecorvo til den Franske Ambassadeur i Petersborg og den Franske Minister i Kjøbenhavn, med Anmodning, at udvirke et lige Forhold fra det Russiske og Danske Hofs Side. Da den Russiske Kammerherre Hr. von Alopeus har været sendt fra Keiseren sin Herre tilH. K. H. Hertug Rigsforstanderen, er Hofskaldmesteren, Friherre W. Schwerin udnævnt til paa Hs. Kongel. Høiheds Vegne at giengielde denne Sendelse og afreiste herfra den 6te d. M. Han har under 9de næstefter underdanigst indberettet fra Abo, at han sammesteds er bleven udmærket vel modtager af de Russiske Befalingsmænd og at han den følgende Dag fortsatte Reisen til St. Petersborg. Man havde forsikkret ham, at en Forstærkning af Tropper, som var afgaaet til Aland, hvor man blot forhen havde forlagt 1000 Mand, ikke var bleven didsendt i fiendtlige Hensigter, men allene af oekonomiske Aarsager. Børge Riisbrigh. Varpens dumpe Sørgeklang skal lyde her, blandt sorte Graves stille Fred strid og tung og heed vor Graad skal flyde ned paa dette kjære Sovested. – Bleeg Athene gjennem Taarer smiler ned, hvor hendes tabte Yndling hviler; slukt er Flammen i Gudindens Blik; at, thi Riisbrighs Stov til Graven gik. Viis din Tale var, og blid din Lære, reen din Vandel, høi og stor din Jld. Et at synes vis, men det at være, stræbte du med lang og møisom Flid. Dyre Skat, som nidske Huler gjemme, manede du frem med kyndig Stemme, og med Friheds muskelstærke Haand brød du Mørkets tunge Slavebaand. Derfor smilte blidt dit klare Øie derfor saae det barnligmildt til Gud, derfor kunde Jordens Qval og Møje ei dets reene Flamme slukke ud. Først da Støvet stod ved Banens Ende, først da Herren tog din Aand ihænde, slukkedes dets himmelreene Jld, sant de matte Øjelaage til. Græder ej, vor elskte Riisbrighs Sønner, viise Sønner af den vise Mand! En den tunge Graad, ei heede Bønner Sjælen fra sin Gud adskille kan. Riisbrigs trætte Been med Vandrestaven hvile nu i hellig Fred i Graven. Sjælen glad sit trange Fængsel brød, evigt Liv den fandt i Støvets Død. Sov, vor Riisbrigh! sov, du sjeldne Viise! luunt og blødt i Jordens Moderskjød, mens Disciplene dit Minde prise, synge om dit Liv og om din Død, signe Herren, at en venlig Slummer skjærmer dig mod Jordens Nød og Kummer, at hans Engel med sin Haand, saa bliid, tog din Siæl i svage Alders Tid. Et skal vore Klager længer lyde her, blandt sorte Graves stille Fred, Harpens Toner ei den Taushed bryde, der omsvæver Dødes Hvilested. Kun end een Gang Rarsbrighs Navn vi signe, vandre hjem - og stræbe, ham at ligne i hans vise Daad, hans reene Troe, da er Livet Fred, og Døden Roe. Fred. Christ. Gundelach.