Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-07-25
- Siden nogle Aar ere i Rusland anlagte 2000 Landsbyskoler, og deriblandt endeel indrettede af unge i Engelland underviste Russer efter den Lancasterske Plan og Methode. Keiseren og hans Moder, som er Beskytterinde af de fleste milde Stiftelser, bidrage meere, end Tilfældet er i nogen Stat, til Landsbyskolerne; andre understøttes rigeligen af rige Privatpersoner, Fyrster, Grever og Adelige. Saaledes har f. Ex. Grev Schumalof funderet et Gymnasium med 150,000 Rubler. Bergraad Demidow skjænkede Universitetet i Moscan 100,000 Rubler, lige saa meget til begge Seminarierne i Kiew og Tobolsk, lige saa meget og anseelige Jordeiendomme til Seminariet og Gymnasiet i Jaroslow. Den overordentlige rige Grev Scheremetjew gav paa eengang 2 1/2 Million Rubler til en Forsørgelsesanstalt, og en lige saa betydelig Sum til Universitetet. Storkantsler Romanzow anlægger paa sine Godser en Mængde Lancasterske Skoler, lader opføre fire Kirker for forskjellige Troesbekjendere paa eengang, og paa sin Bekostning foretage en ny Reise omkring Jorden. Ogsaa fortjener den kostbare Foræring af de 12 støbte SølvApastler i Legemsstørrelse, som de donske Cosakker have gjort Kasans Frue Kirke i St. Petersborg, her at omtales. Bibelselskaberne faae bestandigen meget rige Bidrag, ikke blot af den Keiserlige Familie, men ogsaa af meget velhavende Privatpersoner, selv fra de fjerneste siberiske og andre tacariske Folkeslags Overhoveder, ligesom af Fyrster og Chaner ved Kaukasus, i Georgien, Mingrelien, og Jmirette. – De Geistlige af alle Confessioner i hele det russiske Rige, har Keiser Alexander nu forundt, som et almindeligt Udmærkelsestegn, et Sølvkors, der bæres i et Baand af St. Wlademirordenen, som Belønning for deres ivrige Medvirkning til Fædrenelandets Forsvar i Krigen fra 1812 og 1813. Den ubekiendte Fremmede. - September 1817 kom et Fruentimmer til en Hytte i Almondsbury, nær Bristol. Da Døren just stod aaben og hun saae et Leie, tilkjendegav hun ved Tegn sit Ønske, at lægge sig derpaa. Hun syntes at være meget svag og nedslagen, og ligesom udmattet af Anstrængelse. Hyttens Beboer, som ikke forstod det Sprog, hun talede, underrettede Fru Worrall, der ikke boede længer end en engelsk Miil fra Almondsbury, om Sagen, og denne besøgte den Ubekjendte, og bød at man skulde vise hende den menneskekierligste Opmærksomhed. Hendes Sprog var ligeledes fremmed for Fru W. Men hendes Udseende og tækkelige Væsen indtog denne Dame saa meget, at hun tog hende i Huset, og bevidnede hende den største Artighed. Hendes Hoved var lidet; hendes Øine og Haar sorte; hendes Øienbryne fiint hvælvede; hendes Forhoved lavt, hendes Næse stumpet; hendes Farve blegladen, faldende lidt i det Brunette, med rødmosede Kinder; et behageligt Smiil, en noget bred Mund; hendes Tænder vare meget hvide og regelmæssige; hendes Læber lidt fremstaaende; hendes Hage smal og rund. Hun havde ingen Øreringe, men Mærker paa, at have baaret dem; hendes Hænder vare uvante til Arbeide; hendes Høide fem Fod to Tommer. Hendes Dragt bestod af en Kjole af sort Stof, med en Musselins Krave om Halsen; et sort Shawl af Cattun om Skuldrene; Læders Skoe, og sorte uldne Strømper. Hun lod til at være omtrent 25 Aar gammel; hendes Væsen var særdeles tækkeligt, og hendes Træk paafaldende indtagende. Hun gjorde paa alle dem, der saae hende, et saadant Jndtryk, at hver Mistanke om Bedragerie forsvandt. Hendes Levemaade syntes at være hindostansk. Hun lever især af Planter. hun vil vel imellemstunder nyde Fisk, men ikke nogen anden dyrisk Føde; hun drikker intet uden Vand, og yttrer stor Mopbydelighed for Viin og og alle stærke Drikke. Alt hvad hun nyder, tillaver hun sig selv. Hun er overordentlig peen i sin Paaklædning, meget tilbageholder i sin Omgang med Mandfolk, tillader dem aldrig at tage hendes Haand, og selv naar blot deres Klæder komme i Berørelse med hendes, trækker hun dem tilbage. Naar hun byder et Mandfolk-Farvel, skeer det ved at lægge den høire Haand til den venstre Side af Forhovedet, og naar det er et Fruentimmer, skeer det paa samme Maade med den venstre. Hun synes at være andægtig, og paa en vis Dag om Ugen gaaer hun op paa Taget af Huset, for der at tilbede Solen, lige fra dens Opgang til dens Nedgang. Hun saa hændelsesviis en Dolk, og da hun er omhyggeligen for at underrette sin Beskytterinde om Vedtægterne i sit Fædreneland, som hun kalder Javasu, satte hun Dolken paa sin høire Side. Hun fægter med stor Færdighed, holdende Sværdet i den høire Haand og Dolken i den venstre. Hun holder meget af at bade sig, og svømmer og dykker med stor Behændighed. Hun bærer et Reb med adskillige Knuder, lig det chinesiske Abacus. Hun skriver med stor Lethed, fra Venstre til Høire, som vi ere vante til. Hun har gjort Fru W. forstaaeligt, at i hendes Land hverken Papir eller Pen er i Brug, men, som formodes, Cameelhaars Penne og et Slags Papyrus. Noget efter at hun var kommet i Huset hos Fru W., fik hun Typhus feber, og kom under den duelige Saarlægge Mor timores Behandling i Bristol. Da hun var kommet sig igjen, skrev hun et Taksigelsesbrev til sin Læge, og kaldte ham som Doctor, Justen, og sig selv Caraboo. Man har ikke seet sig istand til, ved Hielp af en Polyglot Bibel, Fry's Pantographia, eller Dr. Hagers Elementar Characterer af det Chinesiske, at kunne bestemme Egenskaben af hendes Sprog eller det Land, hun er fra; een eller to Characterer, have nogen Lighed med det Græske. Forskjellige græske, malayske, chinesiske, sanscritske, arabiske og persiske Skrifter viste man hende, men hun synes at være ganske ubekjendt med dem alle. Man har viist enhver med den orientalske Literatur bekiendt Person i Bath og Bristol hendes Brev, men forgjeves; en Gjenpart blev sendt til det stindiske Huus, og af Formanden overladt til een af de største Orientalister, Hr. Raffles, Undersøgelser, men han kunde ikke dechiffrere det; Originalbrevet blev sendt til Oxford, men det derværende Universitet nægtede at det var skrevet med nogetsomhelst Sprogs Bogstaver; Nogle formodede, at det var ufuldkomment Javanesisk, Andre, at det var de summatraske Malayers Stiil. Hr. C. H. Wilkinson, Meddeleren af nærværende Beretning, troer, uagtet han tilstaaer, at han ikke kjender et eneste Bogstav i hendes Brev, at hun snarere er en Circassierinde, hendes Ansigtsdannelse, Skabning og Væsen, synes at bekræfte denne Formodning, og mueligen maa hendes Ankomst her tilskrives de Corsarer, der have hjemsøgt denne Kyst. Hun har ved Tegn tilkjendegivet, at hun havde været ombord paa et Skib, og var bleven saa ilde behandlet, at hun, da hun fik Land i Sigte, sprang overbord og svømmede hen til Strandbredden. Hun udtrykte paa samme Maade, at hun havde været syg ombord, at man havde afklippet hendes Haar og opereret hende paa Ryggen. Jeg undersøgte, vedbliver W., denne Deel; den var bleven kopsat, men ikke paa engelsk Maade, eller efter nogen mig bekjendt Methode. Det høieste Væsen kalder hun Alla-Tallah. Alle, som have seet hende, interessere sig meget for hende. Et Fag simile (Haandskrift-Billed) af hendes Brev ligger til Eftersyn i Kingston Pumproom. Jeg har seet hende skrive, og hun gjør det med stor Lethed. - C. Sk. Efterat jeg havde skrevet dette, erfarer jeg, at Caraboo har en heel Dag forladt Fru Worralls Huus, for at skaffe sig nogle Klæder, som hun betegnede at have nedgravet, i den Hensigt at skiule dem for Mackratoos (Spitsbuberne). Afstanden maa haveværet stor, thi hendes Fødder vare fulde af Bla ser. Fru Worrall mener, at denne Ubekjendtes Fader har været en Chineser og hendes Moder en Malayerinde, at Faderen hedder Jesse=Mandue, og er en Mand af stor Anseelse i hendes Fødeland. Caraboo beskriver en Guldkjæde, han bærer om Halsen.