Aalborg Stiftstidende, 1841-04-23
Den Klage, man saaledes fører over Sportelreglementets Ubestemthed og Utydelighed, er vel ikke ganske ugrundet: thi skjøndt ingen Lov, i Særdeleshed i en saadan Sphære. kan fjerne al Tvivl om dens rette Anvendelse i alle mødende Tilfælde, vil enhver Sagkyndig dog sikkert antage, at der i denne Henseende kunde gjøres et stort Skridt fremad til det Bedre. Men paa Sportelreglementets Ubestemthed, at grunde, om end ikke en Fordømmelsesdom over Retsbetientene i Almindelighed, saa dog en Mistanke mod Pluratiteten af dem, naar det gielder Gebyhrberegninger, er temmelig overilet. Sportel=Lovgivningens Ubestemthed kan ikke være ubehageligere for Nogen, end netop for Netsbetjenten, der lønnes ved Sportler, og paa den ene Side ikke ønsker at kræve meer, end han har Ret til, men paa den anden Side skylder sig selv og sine Nærmeste ordentligviis ikke at eftergive Noget, af hvad der tilkommer ham, men tvertimod at fordre, hvad Lovgivningen hiemler. Ved at handle saaledes, gjør han ikke Andet, end hvad enhver anden Embedsmand med langt mindre Møie ogsaa gjø ved at oppebære sin Gage, og det vilde være ubilligt at forlange, at han i tvivlsomme Tilfælde netop skal tage derfor Yderne fordeelagtigste Fortolkning til Følge, naar ikke overveiende Grunde tale for dens Rigtighed. Bestemmelserne for Sportulationen ere imidlertid ved en Mængde, fra lid til anden afgivne, Collegial=Responsa blevne end meere forviklede, og det i den Grad, at forskjellig Sportulation i lige Tilfælde let kan finde Sted under de forskjellige Jurisdictioner, uden at dog Nogen af de Paagieldende der for kan imputeres ulovlig Sportulering. Dette synes naturligviis paafaldende, og man undlader ikke heri at see et Beviis for Sportulanternes Vilkaarlighed, medens den Retsbetjent, som herved sættes i et mistænkeligt Lys, dog kan have handlet efter sit bedste Skjøn. Det ligger forøvrigt udenfor Hensigten med disse Linier at ville forsvare Retsbetientene, naar man troer dem disponerede til at beregne deres Gebyhrer for høit, men jeg har kun villet gjøre opmærksom paa, hvor saarende og krænkende det maa være for den Embedsmand, som hverken ønsker meer eller mindre, end der tilkommer ham, ofte at see sig betragtet med mistænkelige Øine, og hvor høiligen det altsaa er i Retsbetientenes egen Jnteresse, ikke at skulle beregne deres Jndtægter efter en tvivlsom Lovgivning. Naar man dernæst indvender mod Svortelreglementet, at de deri foreskrevne Gebyhrer ere for høie, da kan man bedste vurdere denne Jndvending ved at betragte Størrelsen af Retsbetientenes Sportelindtægter. For de fleste Embeder kunne disse vel regnes fra 1500 Rbd. til 3000 Rbd.; thi at de ved nogle enkelte maaskee overstige sidstnævnte Sum, medens de ved nogle andre ikke naae den førstnævnte, kan betragtes som Undtagelse, men tager man Hensyn til de omhandlede Embedsmænds Stilling i Samfundet, seer hen til, hvor byrdefuldt Justitsbetientens Embede i Almindelighed, er, betænkes, at han har betydelige Udgifter til Contoirhold, og betragtes, hvorledes andre Embedsmænd, der nærmest kunne sættes i Classe med ham, nemlig Toldembedsmændene og Amtsforvalterne, ere aflagte, da kan man vist ikke med mindste Grund finde disse Jndkomster for store, hvorimod det meget mere erkjendes, at de ofte ere knappe nok. Skal det være en Grundsætning ved Retsbetientenes Underholdning, at de uden Tilskud af Statskassen næsten udelukkende skulle lønnes ved det Forretninger, som de udføre, kan man altsaa ikke med Føie antage, at de foreskrevne Retsgebyhrer, idet mindste i deres Totalitet betragtede, ere for høie, og der kunde dar i alt Fald kun være Spørgsmaal om, hvorvidt der var Anledning til at nedsætte nogle af dem mod at forhøie andre. Derimod vilde det sikkert være i alle Henseender, rigtigt at lade Retsportlerne overalt indflyde i Kongens Kasse og, i Lighed med hvad der nu skeer med Hensyn til Toldembedsmændene, at sætte Retsbetientene paa fast Gage, forudsat, at Gagerne kunne normeres saaledes, at de vilde blive tilstrækkelige. Ligesom al Fristelse til ulovlig Sportulering derimod maatte bortfalde, saaledes vilde den Anledning, som Mange nu finde til ikke alene at betragte Sportulationen med et mistænkeligt Blik, men ogsaa til at kalde Retsbetientenes Jnteresse for de Forretninger, som ei medføre Sportler, i Tvivl, paa denne Maade hæves, og den Tillid, som Enhver maa ønske at kunne have til Dommeren og Øvrigheden, blev saaledes befæstet. En saadan Forandring vilde altsaa i høi Grad være i det Offentliges Jnteresse, og ligesaa ønskelig maatte den være for Embedsmanden selv. Jkke alene undgik den retsindige Retsbetjent derved den krænkende Mistanke og Miskjendelse, som han nu uforskyldt ofte er udsat for, men det vilde ogsaa være ham mindre ubehageligt at indkræve Retsportierne ifølge en ham paaliggende Pligt til Staten, end som hans egen Lønning, og desuden maa det for de fleste Retsbetiente være af Vigtighed forud at vide Størrelsen af deres Jndtægter, der under det nugjeldende System kunne variere betydeligt i de forskjellige Aar. Spørgsmaalet er altsaa kun, om Staten er i Stand til uden Opoffrelse at gjennemføre denne Reform. Herom kan jeg vel ikke med Sikkerhed dømme, men jeg er dog tilbøielig til at antage den bekræftende Mening, og i alt Fald vilde det fra Statens Side fornødne Tilskud neppe blive saa stort, at dette Offer kunde ansees som en tilstrækkelig Hindring for en saa nyttig og ønskelig Forandring. Hvad Gagernes Størrelse, angaaer, da maatte der vel deels sees hen til Embedernes underordnede Jndtægter, deels tages Hensyn til, hvad det i sig selv var passende at regulere som Lønning for de omhandlede Embedsmænd. Ligesom man maaskee ikke behøvede at tage de enkelte, usædvanligt store, Justitsbetjeninger med i Betragtning, saaledes anseer jeg det ønskeligt, at Jndtægten ved de meget smaae Embeder forøgedes; thi skjøndt der bør være Grader i Gageringen deels i Forhold til Embedernes Byrdefuldhed, deels for at Duelighed og Ancienmtet kunne gjøre deres Fordringer gieldende, saa bør dog enhver Justitsbetjent være saaledes aflagt, at han kan rygte sit besværlige Kald uden at nedtrykkes af Næringssorger, uden derved at fristes til at gjøre sig ulovlig Fordeel og uden at behøve alt for meget at nedsætte sit Embedes ydre Værdighed. Efter min Formening kunde Gagerne passende fastsættes til 4 forskjellige Grader, nemlig 1500 Rbd. 2000 Rbd., 2500 Rbd. og 3000 Rbd., eller maa skee end- og kun til de førstnævnte 3 Grader; men skulle disse Gager kunne ansees tilstrækkelige, maatte der da tillige, i Forhold til hvert enkelt Embeds Vidtløftighed, tilstaaes en passende Sum til Contoirhold, formeentligen i det mindste fra 200 til 600 Rbd., og, forsaavidt Embedet medfører Reiser, desuden en passende Godtgiørelse for Befordrings omkostninger, der vel kunde fastrættes til 2 a 300 Rbd., hvorimod al Befordring in natura til Retsbetientene da maatte bortfalde. Ogsaa antager jeg, at Dommerkornet, naar en saadan Forandring indførtes, ikke længere skulde tilfalde vedkommende Embedsmænd, men at en derfor substitueret, efter faste Regler normeret, Pengeafgift, som bleindkrævet af Amtstuen, ligeledes skulde tilflyde den kongelige Kasse.