Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-09
Blandede Efterretninger. Bizarre Kirkemalerier. Jblandt Glas malerierne ved Indgangen til den berømte Kathedralkirke i Strasburg var i den første Halvdeel af det 16de Aarhundrede en Forestilling af Biskoppen af Strasburg, Wiederold, hvorledes han er omgiven af Rotter og Muus, der ville opæde ham, fordi han vilde lade den hellige Attallas Been bringe fra den hellige Stephanus Kirke. Lige Legender fortælles om Andre. - Men een af de synderligste Forestillinger, som den høieste Frivolitet og Phantasiens Forvildelse kunde frembringe, zirede fordum to Hovedpiller, som ere lige overfor Prædikestolen; de dannede en Procession af vilde Dyr i Munkeklæder. En Bjørn med Vievands kjedelen, og Stænkeqvasten aabnede Toget; derefter fulgte en Ulv med Korset, og en Hare med en brændende Kjerte, derefter kom en Buk og et Svin der bare en død Ræv i en Reliqviekiste, og endeligen en Hund, som holdt i Svinets Hale og sluttede Toget. Paa den anden Pille var et lignende Basrelief. Her saae man en Hjort med Kalken og Messebogen, messende for Alteret Velsignelsen, og lige over for den, et Æsel som af sang Evangeliet, og en Kat, som tjente til Pult. Disse Figurer have allerede fra ældre Tider beskjæftiget Antiquarernes Opmærksomhed. Hans Fischart, der døde 158, som Syndicus i Frankfurt, lod dem skjære i Træe, og tilføiede nogle Vers, der indeholdt en ligesaa pudseerlig som usømmelig Forklaring. Jblandt andre, der have beskrevet dem er Grandidier nøjagtigst, i hans Skrifter over bemeldte Domkirke. Saavel om Tiden hvorhen disse Billeder høre, som om deres Forfærdigere ere forskjellige Meninger. Allerede den hellige Bernhard, Abbed af Clairvaux, anker i et Brev af 1125 over den Misbrug at anbringe slige vidunderlige Figurer i Kirkerne. Hvortil, siger han, tjene i Klosterne for de med Læsen beskjæftede Brødres Øine de fæle Abekatter, de brølende Løver, de uhyre Centaurer o. s. v. Flere Exempler yde den største Sandsynlighed for, at hine Basreliefer kunne tilskrives det 13de Aarhundrede. Smagen paa Festligheder og Processioner, der skulle være Folkefeste, erholdt fornemlig fra det 12te Aarhundrede en egen Retning, og Kunstværker, der have foreviget dem, maatte have et ligesaa synderligt Udfald. Hvilke eventyrlige Grupper forekom ikke i den under Navn af la Procession du Renard bekjendte Fest, som Phillip den Skjønne flere Gange i Overværelse af Bontfaz den 8de og siden efter hans Død, foranstaltede i Paris. Jblandt de forskjellige Forestillinger paa Skuepladsen var Guds Søn, hvorledes han kjertegnede den hellige Jomfrue, idet han tillige med Apostlerne bad et Fadervor. Glædespiger dandsede i hvide Klæder med deres Liebhavere, de fordømte pintes i Helvede, og jamrede sig; et Menneske, klædt som en Ræv, sang en Epistel og steeg efterhaanden indtil Pave, idet han stedse stial Høns, hvorved Bonifaz den 8dendes Havesyge antydedes. De berømteste Personer af det gamle og nye Testamente maatte omsider efterhaanden optræde. Hvor mange gamle Missaller og Bønnebøger have ikke holdt sig indtil vore Tider, og søges begjærligen af Elskere af løsagtige Figurer, og hvor hæftigt ivrede ikke Geistligheden paa det Tridentinske Concilium imod Malere og Billedhuggere, der vanzirede Kirker med pudseerlige og smudsige Billeder.