Aalborg Stiftstidende, 1832-08-13
Det forhen omtalte Forslag af Hr. Bulver, at en Adresse skulde overleveres Kongen for at ansøge Hs. M. om at anvende sin Jndflydelse hos den tyske Forbundsdag i Modsætning til den Fremgangsmaade, som denne havde fulgt med Hensyn paa den tyske Nations Friheder og Uafhængighed blev udviklet for Underhuset den 2den August. Proponenten indlod sig i omstændelige historiske Betragtninger af de Begivenheder, som have tildraget sig siden den gamle tyske Rigsforfatnings Opløsning indtil den nyeste Tid og tog ved denne Leilighed noget skarpt fat paa de bekjendte Carlsbader=Beslutninger. Jsærdeleshed lagde han Vægt paa den Omstændighed, at Kongen af England og Kongen af Hannover dog kun er een Person, ihvad man endog vil indvende mod denne Sætning. Det tyske Folk vil aldrig troe, at Kongen af Hannover skulde hylde et vilkaarligt System, hvis Kongen af England ikke var samme gunstig. Det er Englands Politik og Pligt at beskytte de mindre tyske Stater som en Barriere baade mod Rusland og Frankrig. Paa den ene Side lader Østerrig og Preussen, paa den anden Frankrig deres Tropper marschere til Grændsen, hvorved de mindre tyske Stater komme i en meget betænkelig Stilling og hvis Ministrene bleve ligegyldige ved dette Forhold, saa vilde Enden derpaa tidlig eller sildig blive en Krig, Frankrig havde erklæret ikke at kunne gjøre noget for Polen, fordi England ikke vilde staae det bi; saaledes vilde det nu ogsaa gaae i Tyskland, hvis England blev en ligegyldig Tilskuer af Begivenhederne. Efterat Hr. Bulver havde endt sit Foredrag, fremstod Lord Palmerston. Han inddrømmede, at England ikke med Ligegyldighed kunde see paa, at større eller mindre constitutionelle Stater bleve truede, men dog billigede han ikke det fremsatte Forslag, fordi han idet mindste ikke endnu fandt Sagen at være af den Beskaffenhed, at en Jntervention blev nødvendig. Som Minister ansaae han sig ikke for berettiget til at erklære sig angaaende Forbundsbeslutninger, der ikke syntes at angaae Forbundets udenlandske Forhold: som Jndividuum kunde han derimod ikke tilbageholde den Yttring at det tyske Forbund har anseet Faren for større end den virkelig er og derfor grebet til Midler, der ikke staae i Forhold til det befrygtede Onde. Saalænge disse imidlertid ikke have nogen Jndflydelse paa de udenlandske Forhold, saae han ikke, hvorledes en fremmed Stat kunde blande sig der. Nogle vilde maaskee sige, at de bekjendte Forbundsbeslutninger kunde foranledige en Meningskrig og udbrede sig over hele Europa. J dette Tilfælde var rigtignok England baade som Medcontrahent af Vienertractaten og formedelst sine Handelsforhold forpligtet til alvorligere Skridt, men han indsaae ikke, hvorledes en Adresse til Kongen kunde forebygge et sligt Tilfælde. Til hvem skulde desuden denne Adresse stiles: Til Kongen af Hannover eller til Kongen af Storbritannien, Med den første har det engelske Parlament Jntet at bestille og det Sidste var idet Mindste for tidligt. Jøvrigt kunde han slet ikke dele deres Frygt, der ansaae Tysklands constitutionelle Friheder for truede. Han holdt det for Umuligt, at Ministrene i de større Stater kunde troe slige Planer udførlige under de nærværende Omstændigheder. Han var overbeviist om, at Regjeringerne selv vilde indsee Faren ved de Uenigheder mellem Fyrsterne og Folkene, som vilde flyde deraf og medens de fremstillede Nødvendigheden af at undertrykke farlige Forbindelser, kunde de umulig oversee den uundgaaelige Fare, som de vilde udsætte sig for ved uretfærdige og upolitiske Forsøg paa at undertrykke frie Constitutioner. Efterat Lord Palmerston havde endt, talede Adskillige for og imod Forslaget, indtil Ministeren, til Slutning atter tog Ordet og vedblev at protestere mod samme idet han henholdt sig til sin forhen fremsatte Distinetion mellem Kongen af Storbritanien og Kongen af Hannover. Han holdt det dog ved denne Leilighed for sin Pligt at tilkjendegive Forsamlingen, at Kongen af Hannover interesserede sig ligesaa levende for de constitutionelle Grundsætninger, paa hvilke den hannoveranske Statsforfatning hviler, som nogen engelsk Konge for dette Lands Constitution. Til Beviis derpaa kunde han meddele Parlamentet et Factum, om hvilket han vel ikke var bleven officielt underrettet, men som derfor var ikke mindre vist, nemlig at Kongen af Hannover, efter at have givet sit Samtykke til Forbundsdagens Beslutninger, havde tilsendt Stændernes Forsamling sammesteds en Erklæring, sigtende til at befæste og udvide hans derværende Undersaatters Rettigheder og Friheder. Denne Erklæring er - saavidt han vidste - fortiden under Deliberation i de hannoveranske Stænders Forsamling. Herraa tog Hr. Bulver sit Forslag tilbage uden Afstemning. Den nuværende Lordcantsler, Lord Brougham, er en rask Mand, som rydder dygtig op i den uhyre Masse af Sager, som den gamle Lord Eldon efterlod sig, i hvis Tid Kantsler=Retten var i England ligesaa berygtet for sin Langsomhed, som fordum Kammerretten i Tyskland. Om Sagernes Tilstand i hans Tid er der udkommet et fransk Skrift(Lettres sur la Chancellerie et Jurisprudende anglaise), som man i Begyndelsen selv i England holdt for et Værk af en Franskmand, men nu veed at været forfattet af en berømt engelsk Jurist. Under Masken af en fransk Retslærd, der besøger England, fortæller han blandt Andet: Følgende: "Jeg har seet Lord Eldon. Jgaar Morges Kl. 10 ½ traadte han ind i Salen i Lincolus-Jnn, efterat have ladet Advocaterne vente paa sig en uendelig Tid og aabnede Audientsen med at udsætte en Række af Kiendelser, som han 1000 Gange havde lovet at give. Det var virkeligt morende at see den Forvirring, der herskede i Retten. Paa den ene Side hørte man Sagførerne besværge de Kongelige Advocater at erindre Hs. Herlighed om de Sager, der nu havde henligget saa længe, medens disse svarede, at de vare kede af at gjentage saa frugtesløse Bønner. Paa den anden hørte man de yngre Advocater spørge de ældre, hvilke Sager der vel først vilde komme for, Bankerotterne, de Vanvittige (for hvilke Cantsleren er Overformynder) eller de saakaldte Motions, Deres erfarne Colleger smillede over det Enfoldige i slige Spørgsmaal, som om det var muligt for Nogen at vide, hvad Mylord vilde foretage sig, dog bemærkede En, at da denne Dag ikke var bestemt til Motions, saa var det ikke usandsynligt, at Lordcantsleren vilde foretage disse. Endelig blev en Proces opraabt, men Mylord havde forlagt sine bemærkninger om denne. Kort derpaa henvendte Hs. Herlighed sig til Advocaterne med nogle Spørgsmaal angaaende en Proces, men som havde henligget saalænge, at disse havde glemt hvilken Part det var, hvis Sag de havde at føre. Ogsaa skulde paa samme Dag nogle Vanvittiges Sager have været foretagne, men efterat man i en Timestid havde disputeret om med hvilken der skulde begyndes, endte man med at lade dem alle ligge og foretage sig andre Ting. Jnden Kl. 3 hævede atter Kantsleren Retten efter at have lovet Meget, men Jntet udrettet. Ved at gaae bort, bemærkede jeg mange Mennesker, i hvis mørke Ansigter jeg troede at see hine Vanvittige, hvis Sager skulde afgjøres, jeg blev imidlertid underrettet om, at det var Nogle af de Ulykkelige, der ikke har andet at leve af end de skuffende Løfter, med hvilke Lord Eldon daglig afspiser dem.