Aalborg Stiftstidende, 1838-02-08
De colnske Anliggender. Den mod Erkebiskoppen af Coln tagne Forholdsregel hos rer unegtelig til de mærkværdigste Statshandlinger, som den nyere Tid er istand til at overantvorde sin Histories Aarboger; thi den berører Følelser, som det er en af Statsviisdommens vigtigste Opgaver at skaane, saameget som muligt, og fremkalder Spørgsmaal, der, udrundne fra Sjælens lønligste Vraaer, gribe ind i det menneskelige Samlivs Grundbetingelser - Spørgsmaal, der, ved at bringes over paa Ondskadens og Lidenskabelighedens Territorium, fra Arilds Tid af have styrtet Menneskene i Elendighed. Og denne Forholdsregel har en Konge taget, der er omgiven af en fyrgetyveaarig faderlig Regjerings Ærefrygt bydende Glorie - en Konge, der hæderligen har staaet sin Prøve i besværlige og skjæbnesvangre Tidsperioder, der, skjøndt mange Gange bedraget og forraadt, dog under alle Omstændigheder har udøvet den tungeste af alle Regentdyder, at lade Retfærdighed og Velvillie broderligen følges ad. Hvor betydelige, hvor tvingende maae ikke Bevæggrundene dertil have været. Lader det sig tænke, at en anerkjendt sindig og retfærdig Regjering skulde have kunnet glemme sin Stilling i den Grad, at den med disse Forholdsregler havde gjort et voldsomt Indgreb i den catholske Kirkes indre Anliggender, der aldeles ikke have nogen Jndflydelse paa Statens umiddelbare Jnteresse, Nei, Talen er her om noget ganske Andet. Denne usædvanlige Forholdsregel lader sig ikkun forklare og retfærdiggjøre derved, at den er anvendt imod Grundsætninger, der maatte true Statens Sikkerhed, og imod underfundige Machinationer, hvorved man ikke uden Held forsøger paa at udbrede disse Grundsætninger og gjøre dem gjældende. Det er denne Omstændighed, der maa vække Bekymring hos alle Fædrelandsvenner. Men, hvor nærer man slige Grundsætninger og gjør Brug af saadanne Rænkespind, Er det den catholske Geistlighed i Almindelighed, hvem man er berettiget til at tiltroe Sligt? Kjendsgierninger modbevise paa det Bestemteste denne Mistanke. Den catholske Geistlighed i Rhinprovindsen er den meest dannede i Tyskland. Paa nogle enkelte Fanatikere nær, hvoraf der ogsaa gives flere blandt de evangeliske Geistlige, har den stedse viist sig fra en agtværdig Side og med redelig Stræben søgt at bringe sin Stands Pligter i Harmoni med Troskaben imod Kongen. Hvorledes forholdt den sig da i Anledning af en Forholdsregel, der ogsaa i et aldeles catholsk Land vilde have gjort et smerteligt Indtryk paa de Troende, Domcapitelet i Coln opførte sig paa en værdig Maade, udnævnte en Vicarius i Erkebispedommet og anerkjendte Nødvendigheden af Erkebiskoppens Fjernelse ved Handlinger, der ligesaavel maae svare til Pavens, som al Kongens Ønsker. Præsterne i Staden Coln traade sammen og forsikkrede den øverste Regjeringsembedsmand i Rhin provindsen om, at de vilde adlyde Domcapitelet og vedblive at røgte deres Kald med tilbørlig Værdighed og Rolighed. En lignende Opførsel vise ogsaa de fleste høiere Geistlige i hele Erkebispedommet; en saadan Mistanke kan følgelig ikke let ramme Geistligheden i Almindelighed. Det er imidlertid ikke vanskeligt at opdage, hvorfra hine Machinationer have deres Ophav. Bidragen til det nittende Aarhundredes Kirkehistorie, de belgiske Tidender, "Samtalerne i Kakkelovnskrogene, og andre, udenfor Rhinprovindsen fabrikerede, Skrifter, vise os tydeligt nok Fienden, med hvilken Regjeringen ogsaa i dette Anliggende egentligen har at kæmpe. Det er den Hob farlige og i den nyere Tidshistorie kun altfor bekjendte Mennesker, der bestandigen med endnu større Færdighed forstode at bruge religiøse Følelser, de i Hjertet bespotte, som Skalkeskjul for og Drivefjer til deres revolutionaire Optøier, end de vare istand til at benytte politiske Fictioner til deres ødelæggende Øiemeeds Opnaaelse. Deres Antal pleier at være saameget større, deres Snedighed saameget mere udlært og deres Forstillelseskunst saameget mere øvet og forførerisk, jo mere en forhøiet Culturtilstand, saaledes som den finder Sted i Rhinprovindsen, udvikler de selskabelige Forhold og forøger de materielle Jnteresser. Disse Mennesker er det, der fra Begyndelsen af uophørligen have bestræbt sig for at stille enhver af den preussiske Regjerings Foranstaltninger i det meest forhadte Lys, og i nogle Aar begyndt paa at fuge dræbende Gift af den tilfældige Omstændighed, at Statens Overhoved hører til den evangeliske Kirke. Først vækkede de i Løndom Mistro ved en frygtelig Skildring af en skjult og hemmelig Religionsforfølgelse, og da de derved behørig havde bragt Gemytterne til Lettroenhed, fremførte de i trykte Skrifter de nederdrægtigste og haandgribeligste Logne og skammede sig ikke ved, for Tysklands Øine, med mageløs Frækhed, at paatrykke disse Sandhedens Stempel. Det er en Selvfølge, at ikke alle Geistlige, der forøvrigt vogte deres Kald paa en Menneskers Jndblæsninger. Der forefindes iblandt dem en Deel unge Mænd, som endnu ikke ere komne ud over Enthusiasmens og Lettroenhedens Alder og følgeligen hverken kunne gjøre sig nogen tydelig Forestilling om det Forbigangne eller det Nærværende, om Rom eller Berlin; ligeledes Mange, der i deres Inderste føle sig krænkede ved virkelig og ind vildt Tilsidesættelse, og endelig en stor Mængde, der, paa Grund af deres Forhold til den egangeliske Kirke og sammes Tjenere, ere i en ophidset Sindstemning. Er det at undres over, om disse laane Øre endog til de frækkeste Logne og læseBøger som de ovenanførte, uden at anvende sandhedselskende Critik. Hvad kan man under slige Omstændigheder vente sig af lettroende Folk, der ikke have nogen egen Dom, Mennaar nu den høieste geistlige Værdighed i Landet er overdraget til en Geistlig, der muligen er en redelig Mand, men sikkert - det kan jo Enhver tage og føle paa - ikke er skarpsynet nok til at prøve Gemytterne og gjennemskue de rænkefulde Planer, hvori man har søgt at hilde ham og, naar han, uden selv at ane det, under slige Omstændigheder og paa en saadan Tid er bleven et villigt Værktøi i Andres Hænder, kunde saa Staten undlade at træffe Foranstaltninger til at frelse hiin Værdighed selv og beskytte Staten og Undersaatterne mod de yderst farlige og grove Misbrug af samme, Eller er det maaske ikke sandt, hvad Ministeriet for de geistlige Anliggender har skrevet til Domcapitelet i Coln, Var det ikke sandt, var ogsaa blot et eneste af de fire væsentlige Momenter opdigtet, maatte man dybt foragte den hidtil i hele Tyskland høitagtede Mand, der forfattede hiin Skrivelse, afskye de Mænd, som udgjøre Domcapitellet, fordi de ikke havde opløftet deres Stemme derimod og ligeledes foragte de Geistlige, der ville vise et saadant Capitul Lydighed. Denne Forholdsregel har ikke destomindre hist og her ophidset Gemytterne i en ikke ringe Grad og desuden gjort dem altfor modtagelige for de skadelige Grundsætninger, som hine Retfærdighedens og Sandhedens svorne Fjender, baade i og udenfor Provindserne, med fordoblet Iver have bestræbt sig for at bringe dem. Erkebiskoppen er en Martyr, en Helgen, der bliver forfulgt, fordi han beskytter vor Tro. Ærgjerrige Hermesianere have forraadt Kirken, og lade sig bruge som Værktøi af Kjettere, der hade os. Alt hvad den staaer i Skrivelsen til Domcapitelet er opdigtet fra Begyndelsen til Enden" - det er de Taler, som desværre hos mange lettroende Gemytter vække Mistillid til Regjeringen. Det paaligger unegteligen hver Fædrelandsven og enhver god Christen, hvad enten han er catholsk eller evangelisk, at sætte Grændser for slige fordærvelige Machinationer, med forenede Kræfter at forsvare Sandhed og Ret, og paa det kraftigste afværge den Ulykke, hvori de Revolutionaire, under Religionens Maske, søge at styrte en af Tysklands vigtigste og skjønneste Provindser. Thi havde disse Uheldstiftere opnaaet, hvad de higede efter, hvorledes vilde det da have seet ud med Provindsen, Det er et Spørgsmaal, som man til nærmere Overveielse kan anbefale Enhver, der muligen endnu ikke har fattet nogen bestemt Mening, men dog kjender den offentlige Velfærds Grundstøtter, og veed at sætte Priis paa de dyrebare Glæder som betrygges ved disse. (Slutningen følger.)