Viborger Samler, 1775-07-03
Mandagen den 3 Julii Jestandigheds Søn, hvo Du end er, som af Nysgierighed er kommen herhid, læs dette og bliv viis. Den, der taler til Dig, er Theodor, Eremitten af Teneriffa, der i hans Eensomheds 57, Aar har efterladt Menneskene denne Underretning paa det han dog med nogen Nytte kunde henbringe, hans eensomme Timer. Jeg var fordum, hvad Du nu er, nemlig een, der kryber paa Jorden, og betragter Himmelen. Jeg handlede, og samlede Rigdom; jeg elskede og blev elsket; jeg bar Ærens Klædning, og hørte Smiggers Musik; jeg var ærgierig, og blev stor, jeg var ulykkelig, og begav mig i Ensomhed. Jeg Tredie Aargang. Dd søgte søgte længe det, jeg her fandt, nemlig et Sted, hvor man kunde have alle Livets Fornødenheder, og ei behøvede at taale andre Menneskers Daarligheder, for at nyde deres Bistand. Her saae jeg Frugter, Urter og Vand, og her besluttede jeg at ophie Dødens Haand, der ventelig stille vil affordre mig, naar Tiden engang kommer. Jeg havde nu levet her 48 Aar i Forglemmelse af alle jordiske Sorger, og uden Lyst til at gaae videre, end Nødvendigheden at sørge for min Underholdning fordrede. Men da jeg en Dag stod og betragtede den Klippe, der hengte ud over min Bolig, følede jeg hos mig en Lyst at klavre derop, og da jeg var paa Spidsen af den, besluttede jeg at bestige den nærmeste Klippe igien, indtil jeg efterhaanden fandt et Ønske hos mig at betragte Toppen af det Bierg, ved hvis Fod jeg saalænge havde boet. Disse opstigende Tanker søgte jeg vel at dempe, ikke fordi jeg fandt dem strafværdige, men fordi de vare nye, og hver Forandring, som ei kiendelig medforer nogen Forbedring, foruroliger et Gemyt, som ved Erfaringen er kommen i Vane med at sætte Mistillid til sig selv. Jeg frygtede ofte, at mit Hierte, maatte bedrage mig, min Utaalmodighed over mit eensomme Levnet være kommen af en jordisk Lidenskab, og min Lyst til at betragte Naturens Verker, være blot en hemmelig Længsel efter at indvikle mig paa nye i Livets Optrin. Jeg stræbte da at sætte mine Tanker igien i deres forrige Tilstand, men deres Adspredelse blev hver Dag større. Jeg giorde mig daglig den Bebreidelse, at det var umueligt, at jeg kunde opnaae nogen Lyksalighed, og endelig begyndte jeg at tvile, om det ei snarere var Ladhed, end Forsigtighed, der afholdt mig fra at bestige Toppen af Teneriffa. Jeg Jeg stod da op for Dag, og tiltraadde min Reise oplad Bierget; men jeg var endnu ei kommen vidt, saasom jeg var gammel, og belæsset med Levnetsmidler, da Solen begyndte at skinne paa mig. Biergene bleve stedse steilere, og Sandet svigtede under mine Fødder. Endelig da jeg var gandske mat af den besværlige Gang, kom jeg paa en Slette, der mestendeels var indsluttet med Klipper, og blot aaben mod Østen. Jeg satte mig ned, for at hvile lidet, og fattede det Forsæt, naar jeg havde vederqvæget mig, at fuldføre mit Forehavende. Men da jeg engang havde smagt Hvilen, fandt jeg mange Grunde, som gjorde min Slutning vaklende. Greenene udbreedede Skygge over mit Hovet, og Foraars=Luften aandede mig de behageligste Vindei Møde. J medens jeg saaledes fad, og undertiden undskyldte min Forhaling, undertiden satte mig for at gaae videre, overfaldt mig med eet en uovervindelig Døsighed; Jeg lagde mit Hoved paa Høien, og overlod mig til Sovnen. Det forekom mig, at jeg hørte en Susen, ligesom af en Ørns Flugt, og et Væsen, som syntes at være meer, end et Menneske, stod for mig. Da jeg tænkte paa, hvorledes jeg vilde tiltale det, tog det mig med en venlig Mine ved Haanden, og spurgte mig gandske alvorlig, dog uden Umildhed: Theodor, hvor vil du hen, Jeg vil, svarede jeg, op paa Toppen af Bierget, for desto bedre at kunne oversee Naturens Verker. Giv først, sagde han, Agt paa den Prospekt, som dette Sted byder dig, og det, som du ei forstaaer, vil jeg forklare dig, Jeg er eet af de gode Væsener, som bevogte Støvets Børn, for at bevare dem fra saadant Onde, der ikke endes med noget Got, og fra det Onde, Onde, som de ei ved deres egen Skyld paadrage sig; See dig derfor om uden Frygt, merk, betragt, og lad dig underrette. Opmuntreet ved denne Forsikkring saae jeg mig om, og fik Øie paa et Bierg høiere, end Teneriffa, hvis Top intet menneskeligt Øie kunde naae. Da jeg ved at betragte dets Høide ganske havde udmattet mig, vendte jeg Øinene mod dets Fod, som jeg let kunde see. Men hvor stor blev min Forundring, da jeg saae, at det havde ingen Grund, men paa en ubegribelig Maade hængte i et tomt Rum og Mørke. Jeg stod da forskrækket og bestyrtset; Oven til vare uopspørlige Egne, og neden til et øde Rum. Min Skyts=Aand raabte med formanende Stemme til mig: Frygt ikke, Theodor, men vend dine Øine atter oplad; Existents=Bierget ligger for dig, oversee det, og bliv viis. Jeg besaae det da med med meere Betænkning og Opmerksomhed, og fornam, at den nederste Deel af Bierget hævede sig lidt efter lidt, og var bedækket med Blomster, den mellemste Deel var meere brat, fuld af Klipper, og afbrudt ved steile Afgrunde, over hvilke hængte Greene ud, fulde af Frugt, og imellem hvilke man hist og her saae Palladser og Løvhytter. De Egne, som mit Øie endnu kunde naae nær ved Toppen, vare mestendeels ufrugtbare; dog fandtes imellem Sprækkerne i Klipperne noget Vintergrøn; Skiønt dette gav hverken Syn eller Lugt megen Fornøielse, syntes det dog at forsøde Besværligheden, og lette deres Skrit, der klavrede derop.