Københavns Adresseavis, 1778-05-13
Gaver. Til fattige Huusleyere sidste Fløttetid. Gives 20 Rdlr. til Hielp for fattige Huusleyere som ere gode Mennesker. Jndlagde Een Rigsdalers Banco=Sædel gives til Huusleye for fattige Enker og Faderløse. Til Hielp til de Fattiges Huusleye 2 Rdlr. Gud veed var jeg ikke i saa stor Gield og har Kone og 4 Børn, jeg skulle sænde meer end disse 3 Mk. som følger til Fattiges Huusleye. Gud bevæge de Hierter, som kan, dette bliver vist belønnet, det har jeg store Prøver af. Her kom en Lægedom for mange saaret Hierter, Som stode grædende endnu hos deres Verter, Gud hielpe os naar vi af Skiæbnen bliver veiet, Den aldrig græd for Guld som aldrig Guld har eiet. Før sagde Manglen lit af Hundrede Rigsdaler, Og nu blev En til To en prægtig Hielp for Qvaler, Før fik de Leye selv, og mulig til gav efter, Og nu har Armod reent forpidsket deres Kræfter. Er hver sin Lykkes Smed, skal Pligter salareres, Saa kan et Forsyn ey i Verden statueres. Jeg tænkte dette var det store Bud i Texten: Vi plante og vi saae, men Herren giver Vexten. En Deel har selv nok skyld, vel mulig og de fleste, Men man uhældigviis kan og sin Velfærd miste, Vist nok Guds Øyemeed til alles Boste sigter, Men og vi nok saa Got opfylder vore Pligter. Betrygges vi dog ey for Vanhæld, som indfalde, Og hvad er egentlig det som vi Lykke kalde, Der er just Lykken ey hvor Rigdom slaar sin Boelig, Men hos en nøysom Mand, som frygter Herren trolig Thi Bønder fattigt Folk, med lidet er fornøyet, Giv dem en Tønde Guld, og mange Ting for Øyet, Besøg dem om et Aar, betragt saa de Personer, De røde Kinder væk, af Speculationer. En Deel vil Lykken ei just have saa forstaaet, Den troer man lykkelig som have Velstand faaet, Enhver er lykkelig, saa taler mest de Rige, Enhver kan i sin Kreds til lige Lykke stige. Og naar det ikke skeer er Skylden strax hans egen, Jeg med et Svar her paa just ikke er forlegen, Naar alle Menneskeer er Kieden af det heele, Kan et electrisk Brist jo brække mig min Seele. Et eneste Contor som nødes til at bregge, Kan drage femten med, kan du dem Bidster legge, Du drages med, maaskee dit Stød det allerstørste, Hos dig var ingen Skyld, den fandtes hos den første. Kan du med al din Klygt og allerbeste Planer, Slaa Laas for Jldebrand og Stænger for Orkaner, Stoel aldrig paa dig selv, slamp aldrig imod Braaden, Ved Skibbrud, Skipperen i Mørke sprang i Baaden, Han brækkede sit Laar, han kan nu meere fare, Han Kone mange Børn, hvad vil de hertil svare, En lille Kapital, han nylig har erhvervet, Den sendes udenlands, fik Vare, men bedervet. Bedrageren undveeg, med hvem han søgte Trette, Han blev en fattig Mand. Har han selv skyld i dette, Aftto, paa Gaden een, en Tagsteen faar i Panden, Hvad kan den ene til, at den ei traf den anden. Smaakopper faar en Mand, han maa hans Arbeid legge, Et Øie lukkes til, ja de tillugges begge, Uhrmager er hans Konst, kan han nu giøre Uhre, Er Skylden da vel hans, hans Vilkaar er ham sure. Man plyndres ud ved Krig, det skeer i Verden ofte, Man tager fra en Sahl til takke med et Loft, Hvad siger du her til i Fald dig sligt tilstødte, Var du selv skyld deri i Fald dig dette mødte. Trassent og Aceptant man holder begge gode, At begge gik Falit ei Endosenten trode, Men see det skede dog, saa han maa Opbud giøre, Var han selv skyld heri, hvad vil man her fremføre, Et Engle Ægteskab kan til et Diævelsk blive, Den uden Skyld kan man det paa hans Regning skrive, Naar Sygdom i dit Huus giør dine Vilkaar sorte, Kan du da sige: Gak, vig, og bliv stedse borte. Vær flittig i dit Kald forsigtig og gudfrygtig, Din Velfærdt før du døer, kan derfor sees landflygtig, Som reisende er hist først sande Christnes Lykke, Den er tilfals for hver, paa den kan hver Mand bygge. Men hen igien til dem som usle ere blevne, Som nu ved Flyttetid af deres Hytter drevne, Man nogle Stæder tog de sidste Vugge=Puder, Vel dem, der hialp mig til at løse disse Knuder. Og du som gav tre Mark, i Gield - og - at jeg sukker J Gield og fire Børn, Ja ja, dig Skiæbnen vugger, J Gield - alligevel en Skiærv sin Næste giver, Hans gode Hiertelang, jeg dette Skrit tilskriver. Et Barn var ham vel nok, saa var det ei saa broget, Saa snakker Dagrer væk, kun for at snakke noget, (Kan ellers mange Børn, ansees for en Ulykke Ol Nei, men lidet Brød, det kan til visse trygge) Maaskee, han stakkels Mand maa svede stærk for Brødet, Han øder ingen Ting, og aldrig har forødet, Og dog alligevel for sig og sine trænger, Maaskee Gud haver sagt, saavit og ikke længer. Ved Bordet hemmelig hans Hierte ofte græder, I Løndom for hans Gud, han Beede=Skamlen vædder, Hans Hierteklemmelser han for hans Kone skiuler, Anpriser Nøysomhed ved Brødets knappe Smuler, Hans Ansigts Kummers Træk dog stundum kan ham røbe, Naar til Nødvendighed er intet for at kiøbe. Hans ømme Kone gaaer og vrier hendes Hænder. Min Engel, siger han, Gud nok os Hielpen sender, Han sørger jo for dem, hvis Fader er kun Ravnen, Hvor meget meer for dem, som Jesus tog i Favnen. Men nu fra Gield og Børn til store Banco=Sedler, Til dig, som Gierningen i saadan Tid forædler, Gud har dit Hiertelang ved Flyttetiden prøvet, Fordig skal lades op, naar Graven gjemmer Støvet, Naar selv Metallet skal henfalde udi Muldet, Og ingen sukke meer for Sølvet eller Guldet. Holck.