Jyske Efterretninger, 1778-05-15
Wien den 23. April. Udtog af den Tale, Hr. Johan Koroosony, Stabs og Stads=Præst i Mitrowitz, holdt i den hell. DemetrilKirke sammesteds til det Keiserl. Kongel. Peterwardiner Infanterie=Regiment, da det den 11. Mart. 1778. marscherede ud til Felds. Op I Krigere, op, griber til Vaaben, J skal drage, i Felds, didhen, hvor eders Tapperhed og Troskab skal blive prøvet. Trommen røres, Fienden skal nærme sig; mange Tusende ophøie Røsten, og opfordre dem til eders Hielp, hvilke bære Sværdet til deres Forsvar og Statens Beskyttelse. Denne Røst er igiennemtrængende og hellig. Det er de Graahærdedes Røst, hvilke efter lange møisommelige Aar endnu ønske at leve de faa Dage, som de have at leve, i Rolighed, uden Mangel og Undertrykkelse. Det er de Diendes Rost, hvilke allerede ere fødte, og skal fødes, for engang, naar J af Alderdom ere kraftesløse, at kæmpe for eder. Det er alle Ulykkeliges Røst, hvilke ikke selv kunne forsvare sig, hvilke uden deres Medborgeres Bistand, frygte for at blive et Rov for Fienden. Skulde vel saa mange raabe forgiæves til eder – Saa længe eders Forfædre, eders Slægt og Venner, eders Brødre, ja selv eders Fædre, som J. forlade, kunde fore Sværdet, have de fægtet for eders Troskab, for eders Medborgeres Sikkerhed. Men nu, da den skrøbelige Alderdom har revet Sværdet af deres Hænder, have de overgivet det til eder, paa det J nu kunne kæmpe og stride for deres Rolighed; og hvad billigere kunde de vel forlange og haabe af eder, Der blive vel Taare udgyde de over eders Udmarschh: af eders Mødre, af eders Hustruer, af eders Børn, og ingen vil fortænke dem derfor, dog, det er Taare, Naturen og Kierligheden ved saadan Leilighed næsten altid føder af sig. De maae opvække eder saavel til Gienkierlighed som og til Graad. Men en Krigers Mod, og Hierte til at fægte, maae de aldeles ikke bryde eller svække, slige Taare skulle meget meere opmuntre eder til en heltmodig Tapperhed; thi de, som paa det ømmeste elske eder, skulle have den største Deel deri, naar de af de offentlige Tidender høre, at i Besynderlighed, deres Mænd, deres Fædre, have udmærket sig i Krigen fremfor andre, og have tilfægtet sig Seierskrandsen. Men hvorledes ville de, som høre os til, og vi her forlade, leve foruden os, Denne Mistillids Tanke maae aldeles ikke forurolige eder; vores allernaadigste Monark store Mildhed vil saaledes lade deele eders Sold, at J i Krigen kunne være til freds, og at eders her Tilbageblevne kunne mageligen have deres Udkomme. Den Døds Fare, som maaskee forestaaer eder, skulde jeg vel aldeles ikke tale om; men en retskaffen Soldat med en reen Samvittighed kan i sin Tieneste næsten aldrig frygte for Døden. Kun den allene maae han skye, hvilken af Overmod spotter ham, og som han uden at være forpligtet dertil formastelig selv løber ind udi. Men Eder har Gud kaldet til at fægte for eders Medborgeres Beskyttelse. Den Stand, som J ere opoffrede til, giør eder heele Krigens Byrde til en Pligt og til en Lov, hvorfra J aldrig efter eders eget Gotbefindende kan sige eder løs. Eders Liv tilhører Staten. Det hører Monarken til, og af ham have J taget Sværdet til Forsvar, og soret Fabnen. Det er altsaa eders Pligt, at stride for Staten, og naar det giøres nødigt, ogsaa at døe for den. Derfore: Giver Keiseren, hvad Keiserens er, ellers give J ogsaa ikke Gud, det Guds er. Den Feige, der ikke tænker paa sin Pligt, ved en nederdrægtig Flugt redder sit Liv, redder det blot til Skam, og ligesom stiæler det fra Monarken og Staten, for hvilken enhver Undersaat er skyldig at opoffre det, og hvilket J ved en Eed har soret at opoffre ham. Det var almindeligt hos Romerne aut vincere, aut mori, enten at overvinde Fienden, eller at døe; Hvorfore skulle vi mindre lade os Statens Beste være angelegen, allerhelst da Soldaten aldrig døer berømmeligere, end naar han døer med Kaarden i Haanden, efterdi han ved denne Død stiller de sikkerste Vidner, at hans Troskab har overlevet ham. Dog alligevel har den Gud, som ofte lader de med Tordenkiler opfyldte Skyer, uden at beskadige os, sveve over vore Hoveder med frygtelige Skral, ogsaa at skalte og valte med Kanonerne; thi den, han vil skaane, skaaner han overalt, og den, han vil treffe, den skiuler sig forgiæves under Klipper og Bierge; og Krigs=Døden har ofte dette hos sig, at, jo meere behiertet man træder ham under Øinene, destomindre har han den Dristighed at overrumple os. Alle disse Grunde opvække eder, mine ærede Landsmænd, til at opfylde eders Eed og at efterkomme eders Kald. Værer altsaa troe, værer tappre, værer en Skræk for Fienden; J skal have arvet disse Egenskaber af eders Forfædre med Blodet.