Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-05-27
Det er idag tredie Gang at danske Landmænd samles i talrig Kreds for at raadslaae med hverandre om oeconomiske Gjenstande og Spørgsmaal, som angaae deres Fag; – i Sandhed en glædelig Time, som bør have forøget Jnteresse hver Gang den gjentages i samme Hensigt. Men til Hensigtens Opnaaelse er det nødvendigt, at vi vælge et rigtigt og opnaaeligt Maal, og at vi ved vor Gjerning stedse beholde dette Maal klart for Øie. Som Landmænd bør vi attraae, at frembringe saamange nyttige Producter som muligt af Agerbrug og Qvægavl, til Gavn for os selv og vore Medmennesker. Vi bør altsaa først producere : benytte og lede Naturens Kræfter til vort Øiemed, dernæst stræbe at give Producterne den nyttigste Form, og endelig være betænkte paa deres Anvendelse og Afsætning. Landmanden bør altsaa ikke alene være Producent, men ogsaa paa en Maade Fabrikant og lidt Kjøbmand; han maa f. Ex. frembringe rigeligt Sæd og Mælk, tærske den første og kjærne den sidste, og endelig afsætte Korn og Smør, for atter at anvende Pengene til Rytte og Behagelighed. Productionen er os Landmænd vigtigst men de to andre Øiemed maae ei tabes af Sigte. Hvor vidt vor Stræben i disse tre Retninger vil krones med Held eller ikke, beroer deels paa ydre Omstændigheder, deels paa os selv, paa vore Evner og Idrætter. Jeg behøver neppe at fremhæve, hvor frugtbar vor Jord er i Sammenligning med mange andre Landes, hvor rigeligt den giver, naar Landmanden anmoder den derom paa en rigtig Maade, og den giver i Mængde saadanne Producter, som, hensigtsmæssigt behandlede, have den meest almindelige Anvendelse og Nytte, nemlig Føde og Klæder som ere uundværlige for Alle. Endelig befordres Afsætningen ved vort Lands Beliggenhed, almindelige Velstand og en formuende og anseet Kjøbmandstand. Jeg gaaer over til de Betingelser for vor Lykke og Velstand, som nærmest beroe paa os selv, de Betingelser, som ligge i Mennesket, nemlig: Kundskab, Villie og den moralske Kraft, der viser sig virksom i nyttig Handling. At gjøre disse Betingelser, gunstigere er nærmest Øiemedet med vor Forsamling; dertil skulle vi oplyse hverandre om det Rette ved velmeente Raad, styrke Villien ved at vække Lyst og Jnteresse, og forøge den moralske Kraft ved den Overbeviisning, at forenede Kræfter kunne udrette meget, som ofte vilde være umuligt for den Enkelte, og ved den Selvtillid, som naturligen fremgaaer af den Erfaring, at Andre deele vore Anskuelser og vore Bestræbelser. Er dette ikke, mine Herrer, væsentligen Hensigten af vor Sammenkomst, Er det ei et stiltiende Løvte, som enhver af os aflægger, naar han træder ind i denne Forening, gjensidigt at meddele lykkede Erfaringer og at opmuntre til Efterligning ved at sige: Hør Broder, den Vei har jeg gaaet, og af den har jeg naaet mit Maal; dersom Du har samme Maal for Øie, saa gaae den samme Vei, og bliv ei træt paa Halvveien, Dette Løvte opfylde vi og adlyde Tilskyndelsen i vort Jndre, deels ved Meddelelser, som gjøres offentlig for Alle, deels i Samtale med Enkelte. De sidstnævnte Meddelelser ere ved større Forsamlinger gjerne de hyppigste og stifte derfor den meste Rytte; men det er indlysende, at det vilde virke endnu mere til Rytte, dersom det Gode, som nu meddeles Enkelte, blev hele Forsamlingen til Deel. Jeg veed, at det er frygtblandet Beskedenhed, som holder Mange tilbage fra at træde frem og fra at tale til Mange; jeg veed, at det ligger i den Danskes Characteer at tænke og handle hellere, end at bringe Tanke og Handling til Skue. Dette maa i en vis Grad billiges; men det er ikke ønskeligt, at nyttige Tanker og Erfaringer blive uden Frugt af Mangel paa Ord og Tale. Ordet være frit imellem os som Tanken er fri, vi ville ikke holde Taleøvelser, hvor Udtrykkene veies og Foredraget critiseres, men blot meddele sunde Tanker i simple Ord, og slige Meddelelser ville stedse stifte Rytte, ja - det tør jeg love ville modtages i denne Forsamling med Taknemmelighed af Enhver. Saa vidt om vort Øiemed. Hvad Tiden angaaer, da ere dens Tegn mærkelige og Forsynets Hensigter med dem ere uransagelige. De Priser, hvormed Landmandens Producter i dette Foraar betales, have naaet en hidtil næsten ukjendt Høide, og ere, just fordi de indtraadte paa en Tid, da vort sæl gelige Forraad var udtømt, ikke sjeldent blevne trykkende endog for Landmanden selv, endsige for den talrige Klasse af Medborgere, som, uden Jordeiendom, i dyre Domme maa kjøbe det Uundværlige til Livets Ophold Brødkornet. Det er indlysende, at saa store Forandringer i Forholdet mellem Producternes Priser og navnlig Kornets Værdi maa foranledige Forandringer i mange af de Regler og Principer, som Landmanden for fandt rigtige under andre Forholde.