Norske Intelligenssedler, 1774-11-16
Nordske Jntelligen, No. 46. Onsdagen den 16 November 1774. Forskiel imellem Ligegyldighed og Følesløshed. Der er Forskiel imellem Ligegyldighed og Følesløshed. For et følesløst Menneske er alting ligegyldigt; men den, som ikkun nogle Ting ere ligegyldige for, kan derfor ikke kaldes følesløs. Følesløsheden udelukker alle Sindsbevægelser, qvæler det menneskelige Hiertes Tilbøyeligheder, og giør Menneskene udygtige til Forbindelse og Samqvem med andre Mennesker. Ligegyldigheden derimod forringer ikkun Værdien paa nogle Ting, hvilke i andres Øyne pleye at have et stort Fortrin. En Følesløs smager hverken Sødheden af det, han nyder, eller Bitterheden af det, han ikke nyder. Han har ingen Følelse, ingen Menneskelighed, og er derfor forhadt af alle Folk; da derimod en vedvarende og velsmagende Nydelse af nogle Ting selv efterhaanden giør Sindet og Følelsen sløv, saa at den bliver for Hiertet, ligesom Maden for en mætted Mave, ligegyldig eller og ækel. Et følesløst Menneskes Hierte er ligt et bundfrossen Vand, der aldeles ikke kand sættes i Bevægelse; men en Ligegyldig er som en indslutted Søe, hvorudi ingen Strøm eller Udløb er, men staaer gandske stille, og ikke kand sættes i Bevægelse uden af hæftige Vinde eller Skibes Fart. Ja Ligegyldigheden kand bestaae med Viisdom. Den hindrer de hæftige Begiærligheder, de blinde Tilbøyeligheder, ja det falske Forlangende, og holder Hiertet i Rolighed. Følesløsheden giør Menneskene til Uhyrer, og lukker Hiertet til for al Mildhed og Forbindtlighed, for Følelsen af Medlidenhed, Retfærdighed og Dyd. Men da det ikke er mueligt, at det menneskelige Hierte kand være uden al Følelse og Tilbøyeligheder, saa viser den Følesløse sin Følesløshed fornemlig imod andre. Han holder sig fra Sælskab og Omgang med andre Mennesker. Han er over andres Nød eller Velgaaende, Ulykke eller Lykke fuldkommen lige kold og stiv; men det, som angaaer hans egen Person, rører ham desto stærkere. Den Følelse, som han afkorter andre, bliver fordobled imod ham selv. Hans Øyne, hvilke over en andens Ulykke, som Lykken har sat under ham, om denne end af Naturen er stilled lige ved ham, og i Dyd meget overgaaer ham, synes ligesom forsteenede, svømme i Graad, naar et Uvæjr trækker sig sammen over hans Hoved, og Stormvinde giør hans Bygning vaklende. Man troer i Almindelighed, at Zeno, Stifter for den Stoiske Sect, har roset Følesløsheden for hans Lærlinger, og man var nød til at troe dette, dersom man havde Grund til at overbevise sig derom, at disse Verdsligviise havde holdt sig ved Følgerne af disse Grundsætninger. De sagde, at Smerte var ikke noget Onde; men hvor forrykt og tvetydig er Udførelsen af denne Sætning, som Cicero foredrager af samme, "Jntet holdes for noget Onde, siger han, uden det som er uanstændigt og lastefuldt. Smerte er altsaa intet Onde, efterdi den ikke hører til Lasterne. J det øvrige bliver den stedse noget sorrigfuldt, haardt, ubehageligt, der imod Naturen er tungt at taale. Følesløsheden, som nogle iblant dem have udviist i den største Pine, er ikkun en Forstillelse, som har været udvortes og ikke indvortes. De Lacedæmoniers Drengebørn, som paa det hæftigste bleve pidskede ved Alteret, lode ej heller udvortes see noget Kiendetegn til Følelse hos sig, og man finder et ligesaadant standhaftigt Exempel hos de Vilde i Vestindien, med hvilke hine Spartaner have meere end en mindre Liighed; thi Jrokesernes Koner give i de hæftigste Fødsels Smerter ingen Lyd fra sig, efterdi det hos dem holdes for en Kones største Vanære, om hun i Fødsels Arbeide lader see noget udvortes Tegn til Utaalmodighed hos sig, omendskiønt hun virkelig i Gierningen føler det samme, som en Fødende i Europa. Saadan Kraft har en eengang indført Sædvane.