Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1824-05-06
For nogle Maaneder siden døde i Bern et menneskekjærligt, heeltemodigt Væsen, der har gjort sig meere fortjent af Menneskeheden end mangen philosophisk Phillantrop. Denne Menneskeven heed Barry, han gik aldrig ud uden med et bredt Halsbaand, som tilkjendegav hans Stand og Bestilling, bar ofte styrkende Kraftsuppe til de Syge, eller Kildevand i en Flaske, for dermed at forfriske Livsaanderne hos de af Tørst og Kulde Vansmægtede. J denne Dragter vor Helt ogsaa aftegnet af en schweitzersk Kunstner. Denne Ædle tilbagelagde ikke sine Vandringer paa 2, men paa 4 Fødder. Det var en Hund, som hørte til et Herbergeer=Kloster paa det store St. Bernhards-Bjerg. Over 40 Offere har den frelst fra Døden; dens Menneskekjærlighed, Jver og Rednings-Jnstinkt var utrættelig og ei at skildre. Sansnart Taage, Storm, Sneefog eller andre Farer for de Reisende viste sig, begav den sig paa Veien, hvorfra Jntet kunde hindre den. Traf den en Vildfarende eller en i Sneen Indsyget, saa tilbød den sin Bistand og Veiviisning. Var den ei istand til ene at hjelpe, ilede den tilbage til Klosteret og førte Brødrene til Stedet, hvor den Trængende laae. Et ungt Barn, som Maleren har afskildret ved Siden af den, reddede den ganske allene. Den fandt det en Dag sovende i en Gletscher=Hule, næsten stivfrossen af Kulde, og efterat den havde vederqvæget det, bærer den det paa sin Ryg til Klosteret. Da den paa denne Maade havde tilbragt sit Liv og Kræfterne aftoge, sendte Prioren den til Bern, for at yde den Roe paa sine sidste Dage. Den blev her pleiet og opnaaede en usædvanlig høi Alder. Efter sin Død blev den indbalsammeret, eller rettere sagt udstoppet, og forevises nu de Reisende med sin Flaske og Halsbaand i det Berner Museum. I Vettie-Dalen, i Bergens Stift i Norge, ligger en Gaard, der formedelst de steile Fielde, som indslutte Dalen, næsten er utilgjængelig, og derfor aldrig har været besøgt af nogen Geistlig eller anden Embedsmand, før Præsten Hr. Børgesen i Juni Maaned 1818 paatog sig at gjøre denne besværlige Vandring. Mærkværdig er den Maade, hvorpaa Man her skaffer de Døde til Jorden. Liget ind svøbes i Linned og bindes paa et Brædt, paa hvis Ender der findes Huller, hvori Man befæster Haandgreb af Reb. Saaledes bæres det af to Mand gjennem Dalen til Forpagtergaarden Jelde, hvor Man lægger det i en Kiste. Døer Nogen om Vinteren, hvor Dalen er utilgjængelig, eller og Foraaret, saa søger Man at beholde Liget i en frossen Tilstand, indtil Man paa den anførte Maade kan skaffe det bort. Endnu besynderligere var den Maade, hvorpaa Man for endeel Aar siden vidste at skaffe et Liig, bort fra en Gaard i Vormelien. Denne Gaard ligger i Ulledal, ikke langt fra Vettie, dybt i en frugtbar Dal, og har ingen anden Adgang end en steil Stie paa Randen af den skrækkeligste Afgrund. Den havde ofte skiftet Beboere, og der var aldrig indtruffet et Dødsfald, da just et Menneske paa 17 Aar døde. Man havde ingensinde tænkt paa, hvorledes Man skulde bringe et Liig til Jorden, og gjorde en Kiste hjemme. Men da Man vilde bære Liget bort, faae Man, at det var umueligt at komme videre frem paa denne Maade. Man beholdt derfor Kisten som et memento mori hjemme, og satte Liget paa een Hest. Benene bleve bundne under Hestens Bug, og paa dens Hals befæstet et Knippe Høe, som den Døde støttede sig paa og var bunden fast til. Saaledes blev den rædsomme Rytter, ført over Fieldet til sit Hvilested. At de Battas, en Nation paa Sumatra, ere Kannibaler, er upaatvivleligt; men Maaden, hvorpaa de ere det, er uden for alt Exempel. Menneskeæderie finder ikke blot Sted i Krigen, som hos nogle andre vilde Nationer; men at blive ædt er en høitidelig Straf, som bliver paa hendt ved Raadslagning for visse Kapital-Forbrydelser. Der gives som Tilfælde, hvori der bliver forordnet at fortære Forbryderen. Af disse er Ægteskabsbrud den største Forbrydelse. Dommen bliver forkyndt i en Raadsforsamling af Overhovederne, og tre Dage derefter bliver den fuldført, naar hele Nabolauget kommer sammen. Offeret, bliver derpaa bundet med udstrakte Hænder og den fornærmede Part bliver nu spurgt, hvad han forlanger, Han forlanger f. Ex. Ørene; disse blive nu øieblikkeligen afskaarne og den Fornærmede fortærer den ganske roligen, enten raae med Peber og Citron, eller tillavet som han helst vil. Enhver nærværende Person afskjærer og fortærer hvad han har Lyst til. Fladerne inde i Haanden og Fodsaalerne blive holdte for Lækkerbidskerne, og naar alle have styret deres Lyst, saa afskjærer Hovedmodstanderen Hovedet, bringer det hjem med sig i sit Huus og sætter det op paa Gaven af det. Saaledes bliver da Forbryderen bogstaveligen levende opædt med et Overlæg og en Kulde, som er ganske original. De Battas ere af Hinduisk Herkomst og denne Stik er et nyt Beviis paa denne Religions milde Aand, som erklærer det høist fordømmelsesværdigt at dræbe en Ko eller en Myre; men derimod leger med Menneskers Liv og menneskelige Følelser. Tilforn var det Skik hos de Bat tas at opæde deres Forældre, naar de bleve for gamle og ikke kunde bruges til at forrette noget nyttigt Arbeide, men de sige, at denne Stil er kommen af Brug i den nyere Tid. Man maatte nu naturligviis formode, at dette Folk staaer paa det høieste Trin af Barbarie; men besynderligt nok det er ikke Tilfældet, meget mere har det mange ædle og agtværdige Egenskaber. Med Hensyn til Æresfølelse og Sanddruehed staaer det langt over Bengaleserne.