Berlingske Tidende, 1836-04-14
Den Kongelige Commissarius fandt ingen Anledning til at udbrede sig over de under nærværende Sag omhandlede Spørgsmaal, saa meget mindre, som Committeens Betænkning alene gik ud paa, til Regjeringens Overveielse at indstille en Sag, som vistnok fortjente Overveielse. Kun vilde han til Forsamlingen i Almindelighed og Committeen i Særdeleshed henstille, om ikke dens andet Jndstillingspunkt burde have en noget forandret Retning. Det lagde nemlig den Forudsætning til Grund, at Kjøbstædcommunerne kunde, efter den proponerede Forandring i Henseende til Afgiften af Brændeviin, vente at befries for Consumtionen, imod at udrede 2/5 af hiin Afgifts nærværende Beløb efter et Afdrag af 100,000 Rbd. Det var høist san synligt, at Kjøbstæderne dermed vilde finde vel tjente, men det turde være meget uvist, om Consumtionens Afskaffelse kunde blive at tilstaae under saadanne Vilkaar, og navnligen, om det vilde findes retfærdigt og billigt, at paalægge Landet den ene Trediedeel. Dersom nu de fra Kjøbstædcommunerne indhentede Erklæringer bleve indskrænkede til denne Betingelse, vilde det følgelig maaskee ikke førre til noget Resultat, medens det dog ret vel lod sig tænke, at Kjøbstæderne maatte finde Consumtionens Afskaffelse stemmende med deres Jnteresse, om det end ikke maatte kunne skee under saa fordeelagtige Vilkaar. Referenten ytrede, med Hensyn til hvad der ved Committeens Betænkning var bemærket, at Consumtionen vistnok ikke i samme Grad var en Byrde for Reisende af den høiere Stand, hvis Sager ei bleve saa nøie visiterede, som for Bonden, og da Byrden heri Riget derhos var forbunden med uforholdsmæssigt store Omkostninger, kunde vistnok en Sammenligning med Udlandet i Henseende, til samme ikke finde Sted. At der, naar Afgiften blev forandret til en staaende Skat, vilde for Staten tabes Fordelen af den større aarlige Jndtægt, hvortil der under Productionens Tiltagen var Udsigt, havde Committeen, saavidt Taleren skjønnede, grundigen omhandlet i dens Betænkning, og den havde navnligen gjort opmærksom paa, at naar Folketallet i Stæderne blev forøget, vilde den paatænkte substituerede directe Skat ogsaa blive forøget. Naar det var benægtet, at Producenterne bære Noget af Afgiften, fordi denne tilsidst falder tilbage paa Consumenterne, saa vidste Referenten ikke rettere, end at dette var lige imod alle ham bekjendte Statsoconomers Mening: Det maa antages, at det, naar Overflødighed af Producter nedtrykker Prisen paa disse, er Producenten, der betaler Afgiften, og ellers Consumenten; det er saaledes snart Producenten og snart Consumenten, der betaler Afgiften, eftersom Priserne paa Producterne ere enten høie eller lave. Consumtionens Ophævelse vil medføre en stor indirecte Fordeel for Landet ved det Liv og den Lethed i Samfærselen, som derved vil frembringes, og man bør derfor ved Betragtningen af de Grunde, der tale for og imod, ikke binde sig for nøie til Øieblikket. Committeen havde iøvrigt fuldkommen erkjendt Vanskeligheden af den substituerede directe Skats Fordeling paa Landet, og den havde derfor frafaldet at gjøre noget bestemt Forslag. Man havde fundet det ønskeligt, at Afgiften i Kjøbstæderne mere kunde komme til at fordeele sig paa Formue og Leilighed, hvilket altsaa viste, at man en skede at borttage endeel af Byrden af Consumtionen fra de Fattige. Man havde fremdeles ikke sagt, at der skulde lægges 9 Mark paa hver Person i Kjøbstæderne, men kun, at Skatten skulde beregnes derefter til nærmere Fordeling, hvilken skulde være Communerne, overladt og skulde rette sig efter Contribuenternes Evne. Committeen havde vel tænkt paa at foreslaae, at endeel af Afgiften skulde lægges paa Næringsbrugerne og Kjøbstædjorderne, men den havde dog anseet det bedste at overlade dette til Communen.