Politivennen, 1800-01-01
I Anledning af Præsningen. Som det gemeenligen gaaer ved enhver overordentlig Forholdsregel, at den just for Usædvanlighedens Skyld ike fuldkommen kan iværksættes uden enten Overskridelse eller Fejltagelse, at disse da uendelig overdrives af Rygtet, at der endog opdigtes, mangfoldigt; som aldrig er skeet; saaledes gik det ogsaa med den Præsning, hvortil de nu lykkeligen endede Uroligheder nyligen gave Anledning. - Udgiveren veed med Vished, at ingen Ordre var givet til at tage Handværkere, ikke desmindre blev den første Nat imellem et Par Hundrede Mennesker ogsaa taget omtrent 30 af disse, dem man ikke strax kunde løslade paa deres blotte Ord, da ellers enhver vilde foregivet at være Handværker, men som et Par Dage efter, da de mange ved saadan Lejlighed sig sammendyngede Forretninger tillod Undersøgelse strax bleve løsladte. Dette skedte ligeledes med andre Personer, der godtgjorde deres Kald. Det Rygte, at ogsaa Fruentimmer bleve præssede, er fuldkommen usandt, ligesom og det, at Børn bleve tagne. At imidlertid mange Mennesker, som Præsningen aldrig sigtede til, kunne være antastede, maaskee ogsaa Fruentimmer, uden at sligt bør tilregnes den Autoritet, som udførte den befalede Præsning, er ikke allene noget man maatte formode, men endogsaa allerede kan bevise som virkeligt, da der strax d. 26 Aug. blev grebet to Personer, den ene Bent Nielsen Constabel, den anden Joh. Fred. Helmer Matros ved Holmen, som bevisligt havde, under Paaskud af at være berettigede til at præsse, antastet Folk, og afpresset dem Penge. Begge bleve efter Forhør fastsatte. Flere have drevet samme Handtering, uden at være holdt fast. Udgiveren anmærker saa meget heller disse Fakta, der vise de overdrevne Rygters Ugrund, som han i forrige Nummer yttrede sig imod Præsninger overhovedet, og haaber at endog de denne Gang indløbne Omstændigheder ville være en praktisk Bevæggrund, foruden alle de Fornuften opgiver, til en anden Gang, i lignende Tilfælde, i det ringeste at lade en Opfordring gaae forud for et saa stærkt og ubehageligt Middel som Præsning. Svar til Godsejeren af Bødstrup paa det i Politivennen anførte under No. 117 Pag. 1860. O Musa! giv mig Held og Lykke, at jeg en Synder nu paa Bylden godt maae trykke. Da jeg meest elsker det muntre har jeg valgt med dette gammeldags poetiske Udraab at fortsætte mit Forsvar mod Hr. van Deurs, med hvilken jeg har levet i venskabelig Omgang, indtil han fik det underlige Indfald i offentlige Blade at gjøre Anmeldelse eller Angivelse imod mig, hvilket jeg ikke kan ansee som en Prøve paa Venskab. Hvad der gav Hr. van Deurs Anledning til at blande sig i denne Begravelses-Sag paa slig Maade, henhører til det Uforklarlige, da Præsten i formeente eller virkelige Fejl burde angives for Gejstlig Ovrighed, og af denne dømmes. Jeg maae da lade den corund passere, som han selv angiver: inderlig Fortrydelse over saa umoralsk en Handling. Ja, haarde Klipper ville revne over den umoralske Handling at lade et Liig henstaae i nogle Dage uden Jords Paakastelse! At ville offentlig, om man kunde, forklejne en Mands Ære, er jo ike nær saa umoralsk? Latterligt forekomeger mig Hr. Vandeurses Bevis for, at jeg ikke vidste Uhrmagerens Religion. Skulde ingen her i Landet kunne vide, af hvilten Sect en Mand var, den undtagen, som havde skrivtlig Forvisning herom, da maatte man jo antage, at i disse saa tolerante Riger var endnu et eller flere Inkvisi;ions Tribunaler, som med Baal og Brand forfulgte enhver, som ikke bekjendte sig til den i disse Riger herskende Religion. Men da Hr. van Deurs efter egen Ciistaaelse havde skriftligt Beviis for at den Afdøde var af den Romersk Catolske Religion, saa maae jeg her spørge: hvorfor han i sin Anmeldelse har fortiet dette? da enhver, af almindelig Retskaffenhed, opgiver en Sag saadan som han finder den, uden at sætte til eller tage fra? Det synes, at van Deurs i sin Iver imod Svin og Hunde, som gaae ind paa Landsbytirkegaarder har forglemt, at han selv er Kirke Patron og har Kirkens Tiende, for at holde Kirke og Kirkegaard istand. Vist er det, at intet Kreatur kan komme ind paa en Kirkegaard, som har gode Mure, Port og Laager, da de paa Kirkelaagerne faste Bomme lurke selv Laagerne, naar den Giennemgaaende forsømmer dette. Ved Folks Gang over Drøsselberg Kirkegaard er neppe noget Kreatur indkommet, da det med mere Bekvemmelighed, kan gaae ind af Kirkeporten, der i sine Stakitter har en Aabning saa stor, at et ungt Høved mageligen kan gaae igjennen samme og hverken Kirkelaager eller Kirkerister ere her i vedbørlig Stand. Da Liget er, efter van Deurses Tilladelse, indsat i Kirken, saa er han selv Aarsag i alle de onde Virkninger af den Uddunstning, som han gjør saa megen Støj over. Hvad Hr. v. Deurs siger om Animosite er for mig lige saa uforklarlig en Underlighed, som hvad han skriver om at Liget stod u ildækket i samfulde otte Dage, Liget var jo lagt i en med Laag forsynet og tilpindet Kiste, det var altsaa ike utildekket, Liget blev bisat om Mandagen imellem 11 og 12, og fik Jordspaakastelse følgende Søndag. At lade et Lig, som nedsættes en Søgnedag i Ugen, først faae Jordspaakastelse den derpaa følgende Søndag, er ingen Opfindelse af mig, men noget, som er skeet førend jeg blev til. Hr. van Deurs er ikke Sandhedens allerivrigste Dyrker, Beviset herpaa er hans Fortielse af Uhrmagerens Religion, hans Forkortelse af Kirkevejen, som han nedsætter under en halv Mil, da den af andre er anseet for 3 Fjerdingvej, hans Forsikring at Kirkevejen om Sommeren er særdeles jævn og god; denne Vej har endnu ingen Stenkister, dog har Hr. van Deurs lovet at forsyne den med disse, efter min til Øvrigheden herom indgivne Besværing. Hr. van Deurs har saa godt som læst for Publium den gl. Skriftebøn: Jeg arme Synder R., og bekjendt sig skyldig i Kirkegangsforsømmelse, men han forsømmer ikke Kirketjenesten uden Grunde! og disse ere: Uvidenhed om Kirketjenestens Begyndelse, Mangel paa Lejlighed, og at Taleren er ikke agtet. Den første Gund er kun svag, de som jevnligen søge Kirken, vide nok Tiden. Derimod maae jeg sige om Den anden af Hr. van Deurs anbragte Grund, hvad Poeten siger om Vinen: at den er evig god; thi dersom Verdens Dommer modtager Undskyldning for vor Forsømmelse af de Pligter, vi skylde ham, da synes det, at den, som har en Herregaard at bestyre, en Bondefejde at Udholde, og nu Polemika med Præsten, kan have Grund til at sige: Jeg kan ikke komme Herre! hav mig undskyldt; derimod veed jeg ikke om van Deurs kan finde nogen Undskyldning i dette, at Taleren er ikke agtet af ham, da Mennesket fjælden lader den vederfare Ret, hvis Fjende han er. Hvad Herr van Deurses Doctorattester angaaer, da tilstaaaes at jeg ingen Elsker er af Attester, som skulle beviise Godgjørenhed, da denne helst bør skee i Løndom, og det synes undertiden, at den, som vil bevise Godgjørenhed, med Aktester, søger med disse at skinle for Verdens Øjne eet eller andet som ikke lyster at see. Tilsidst ønsker jeg at Herr van Deurs maae være istand til at forsvare alle sine Handlinger saa vel, som jeg skal forsvare mine for enhver, som har Ret til at opfordre mig til Regnskab, og nu byder jeg ham Farvel med følgende laante Erindring. Lylsalig er den Mand, som holder sig smukt bjemme Den bliver selv til Giet, som andte vil beskiemme Kirke Helsinge den 9de August 1s,0. Alexander Holm. Præst til Helsinge og Drøsselberg Meenighever i Love Herred i Sielland.