Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-09
uagtet han spillede Hovedrollerne i alle Operaer og Syngestykker, havde Naturen dog været ligesaa karrig i at meddele ham Syngegaver, som den havde været rund i at udruste ham med alle de for en stor, især tragisk, Skuespiller nødvendige Egenskaber. Hvad Konsten formaaede, det forsømte han aldrig at anvende, men Naturen havde eengang nægtet ham en behagelig Stemme. Saaby, som var i de muntre og nave Roller fortrinlig, manglede ikke allene Stemme, men ogsaa Tact for det Tragiske og Herviske. J de to Sedler, den forladte Datter o. des. var han paa sin rette Plads, men man behøvede kun at have seet ham som Keiser Wenzeslaus i Hermann v. Unna, for at faae et Begreb om hans Duelighed til saadanne Roller. Saalænge han var ung, fang han nogenlunde taalelig, men da han blev aldre tabte han ganske sin Stemme. Musted blev først brugbar i Syngespil, da Aarene gjorde ham skikket til at spille de ældre Roller, og allerede i Soliman den Anden udførte han Muscimed Anstand og Værdighed; men Stemme har han nok aldrig havt, hvilket allerede den dramatiske Journal har anmærket. – Naturen havde gjort Alt for Mad. Frydendahl. En rundere, fuldere og behageligere Stemme har man sjeldent hørt. Mad. Becker kan have overgaaet hende i Konst, men hvo giver ikke heller hørt Nattergalens føde Triller, end en nok saa konstig Efterlignelse deraf, paa hvilketsomhelst Jnstrument, Mad. Dahlens Stemme kjender endnu enhver; den har vel aldrig været saa fuld som Mad. Frydendahl, men musicalsk i temmelig høi Grad, og saare behagelig. Mindre betydende vare imidlertid Mad. Preisler og Jfr. Winther, som Sangerinder. Saaledes kunde de qvindelige Roller i Operaer og Syngestykker heldigere besættes end de mandlige. Det har engang været Skuepladsens Lod, sjeldent at kunne faae gode Sangere, og fik den end imellemstunder en enkelt, saa var den stedse saa heldig at miste ham, enten ved Døden eller andre Omstændigheder. Caroline Walther var allerede bleven den berøvet 1787. Skal man slutte fra alt hvad der er sagt, skrevet og digtet til hendes Roes, saa maa hun som Sangerinde have været en Mad. Catalani, og som Skuespillerinde en Fru Schutz. Hun gik til Stokholm, hvor hun blev ansat ved Operaen, og gjorde der, som forhen i Kjøbenhavn, udmærket Lykke. Aaret 1789 betegner en ikke uvigtig Tidspunkt i Skuepladsens Historie, og det ei ved nogen Original, men, hvad der vil forekomme mange underligt, ved en Oversættelse af Tydsk. Fra den ene Ende af Europa til den anden gjenlød et Navn, forhen næsten uhørt, selv i sin Lyd fremmed og besynderligt, hvis Ny ogsaa naaede Axelstad, og dette Navn var August v. Kotebue. Han havde skrevet et Skuespil, hedte det, hidtil uden Mage, i alle Henseender forskjelligt fra alle tilværende Skuespil – et Stykke, der hverken var Sørgespil eller Lystspil, men som dog det ene Øjeblik bragte os til at svømme i Taarer og det andet til at briste i Latter. Dette vidunderlige Stykke var - Menneskehad og Anger. Det Ny, der var gaaet foran det, spændte Alles Opmærksomhed, og det blev givet med en glimrende Lykke. Enhver fik her noget for sine Penge, baade den Grædende og den Leende, Tørklæderne vare bestandigen vaade, nu af Graad og Hulken, nu af Latter og Grinen. Til Lykke for Kotzebue havde vore bedste Konstnere faaet Roller i Stykket. Rosing udførte Menneske haderen Meinans Rolle ganske mesterligen, og Mad. Rosing Eulalias, saaledes som man kunde vente det af hende. Gielstrup gav Bitterman med al muelig comisk Kraft, og Jbsen MosiøPeter saaledes, at denne i sig selv carricaturmassige Rolle nødvendigen maatte more. Fra nu af havde Kotzebuaderne vundet Spil. Man kunde neppe styre sin Længsel efter flere Retter, tillavede efter samme Kogebog, og det Kotzebueske Overflødighedshorn undlod heller ikke siden at anlægge et Marketenderie, hvor Folk ikke blot bleve mætte, men endog overmætte. De gamle franske og tydske Stykker vilde nu ikke smaae mere; Alting skulde være a la Kotzebue, og denne Smag gik siden uformærkt over i den nyere Poeste; thi medens man nedrev Kotzebue og den af ham indførte Vansmag, forsømte man ikke at forflytte den end- og til de herviske Stykker. Saaledes fremkom da siden Tvetuller af Kotzebue og Schiller.