Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-03-06
Ved at omtale Waldemar dies Gemalinde, Dronning Helvigs Død, siger A. Hvidtfeld; hun bleff begraffven paa Søborg Kirckegaard, hvor, paa hendis Graff, udi lang Tid laa it Træ saa stort som en Ligsteen, og der udi udhuggen en Dronning, med en Krone og en lang Hale. Saadan vaar den Tids Enfoldighed frem for nu. Vi giøre os Monumenter og Jhukommelser aff Alabaster, icke allene paa Konger, hvilcke det nogen ledis sømmer, men paa slette Adels Personer: Men bedre vaar, at de bygde deris Naffn udi Himmelen, med et Christeligt Leffnet udi Dyd oc Fromhed, end udi saadan Pract og Pral, som er forgiengelig. Hvad mon den gode Hvidtfeld vilde sige, dersom han levede i vore Dage? Venedig har i en Tid af ti Aar mistet henved 50,000 Jndbyggere, lutter rige Familier, deels Adelige, der ere tagne ud paa deres Godser, deels Handelsmænd, der, ved Standsningen i alle Forretninger, ere blevne tvungne til at søge en anden Virkekreds. Stadens Vedligeholdelse udfordrer, ved dens besynderlige Beliggenhed, store Udgivter, men snart vil der, ved den tiltagende Forringelse af Folk, mangle Midler dertil. Ligesom Canalerne ikke mere underholdes, er Venedig ubeboeligt; de laveste Classer af Folk, de meste Ulykkelige, der af Trang maa blive tilbage i Dyndet, ville snart, efter en nyere Reisendes Beretning, qvæles deri. (Næsten det samme var Tilfældet i Kjøbenhavn 1711, da Pesten rasede der. De Fornemme og Formuende reiste ud paa Landet og til andre Provindser, det Kgl. Herskab tog til Colding, Enkedronningen til Oldenborg, Collegiiherrerne til Jægersborg. Flaaden gik ud i Søen, alle hvervede Regimenter til Holsteen, og de to sjællandske Regimenter leirede sig paa Nørrefælled, og holdt Kjøbenhavn indspærret. Pesten bortrykkede 22,000 Mennesker, men lutter simple Folk, som naturligviis vare nødsagede til at blive hvor de vare.)J mere end et heelt Aarhundrede har man her tillands ikke kunnet enes om, hvorledes de Fattige bedst forsørges. Allerede 1716 blev alt Tiggerie forbudet ved en Placat fra Fattigdirectionscommissionen, hvoraf den ivrige Biskop Worm var Medlem. Jacob Lodberg, Provst til Frue Kirke, siden Biskop i Fyen, prækede imod hiin Placat, og meente, at der først maatte sørges for tilstrækkelige Underholdningsmidler, førend man kunde forbyde Sligt. Hele Commissionen besværede sig derover, og Worm, der nyligen var bleven Biskop, vilde, som ægte Hierarch, endog have ham act i oneret. Men til Lykke sad en Frederik den Fjerde paa Tronen. Han lod Lodberg fremkalde forGeheimeconseilet, og her beholdt denne Ret. Derover blev Worm, hvis Stolthed var krænket, yderst opbragt. "Paa denne Maade", sagde han til Kongen, kan jeg ei regjere mit Præsteskab. Regjere? – svarede den oplyste og selvstændige Monark – den Umage have Vi paataget Os selv. For ikke ret længe siden døde paa sin Gaard Sophienberg i Sjælland Oberst Arnold de Falkenskjold, især bekiendt ved den heldige Spineavl han der drev, og hvorom han 1804 udgav en egen Afhandling. Hans Fader hedte egentligen Dyssel, men Anledningen til at han blev adlet og fik Navnet Falkenskjold, var denne: J Aaret 1716 var Czaren med Carinden kommen til Kjøbenhavn, efterat i Forveien 4 Galeier og 24 til 30,000 Mand russiske Tropper vare ankomne. Uagtet hans Lunkenhed og Vægelsindighed vare aabenbar, og man ikke gjorde sig nogen Regning paa hans Hielp forlangte han dog Nøglen til Nørreport, som Kongen naturligviis nægtede ham. En Dag kom fra Ca rens Leir 15-1600 Dragoner ridende til Østerport, ledsagede af en Mængde Soldater, af hvilke en Deel allerede vare i Forveien i Staden. Da den vagthavende Lieutenant Dyssel ansaae denne Mængde for noget Overordentligt, lod han Bommen gaae ned. Czaren gjorde vel nogen Allarm derover, men Kongen optog Lieutenantens Opførsel meget naadig, nobiliterede ham og kaldte ham Falkenskjold.