Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-07-03
Mag. Monrads aandfulde, poetiske Foredrag til Skaalen "for Nordens Qvinder, var følgende: Vender Deres Tanke, mine Herrer, bort fra det, som her er tilstede. Vender den til det, uden hvilken Livet vilde tabe sin Fylde, og Tomhed herske i Sjælen! Vender den til den Qvinde som er Dem den kjæreste, Staaer hun for Dig som Dit Livs Ledsagerinde, – der er uden Tvivl ikke mange iblandt Dem, med hvem det er Tilfældet, som den, der giver Din Glæde sin Glands og blander Deeltagelsens Sødme i Din Bekymring, som den, der gjør Dine Erindringer eviggrønne og Dit Haab frisk og frodigt, – vende Deres Tanke til hende. Staaer hun for Dig, som det lysende Punct i Dine Ungdoms Forventninger, som den, efter hvem Din Sjæl higer, ford det tykkes Dig, at Du ligesaa lidt kan undvære hende, som Du kan undvære at indaande Luften, – vend Din Tanke til hende Er Du lykkelig, er Ordet sagt, og er det ikke vendt tømt tilbagglæd Dig, og vi ville glæde os med Dig. Og er du ulykkelig, blander Dine Suk sig med Nattevindens Susen, og Dine Taarer sig med Duggen paa Blomsten, vend dog Din Tank til hende, Vi skulle forene vore Ønsker med Dine, forenede skulle de storme over Øresund og Kattegat; hvo veed det, maaskee hendes Sind dog lader sig bøie. Og staaer hun for Dig, ei som Hustru og ei som Elskerinde, men som den, der har baaret Dig under sit Hjerte, og ved hvis Bryst Du har hvilet – vend Din Tanke til hende. Den er dog Jngens Kjærlighed, der er saa stor som en Moders, ja jeg havde nær sagt, at den er større end Himlens, thi Himlen har sit Helvede, men en Moders Hjerte veed ei af Fordømmelse at sige. Styrt Dig, hvorhen Du vil, skuf bittert hendes bedste, hendes stolteste Haab, sæt Sorgens dybe Mærke paa hendes Hjerte og hendes Aasyn og vend tilbage til hende, og hendes Favn vil staae Dig aaben. Derfor vend Dine Tanker til hende Dog lader os ikke blot vende Tanken til den Qvinde, som er Enhver især den kjæreste; lader os vende Tanken til Qvinden. Vider det, vi gjøre det ei for Høflighedens Skyld, men fordi vii Qvinden hylde en stor Samfundsmagt. Stille, ukjendt, useet er hendes Jndflydelse - og ei anderledes bør det sig at være –men over hele Samfundet er den udbredt, den virker i Løn som Jordens dunkle hemmelighedsfulde Kraft. Betro mig Nøglen til de nordiske Qvinders Sind, og mægtig skal den skandinaviske Jdee fremskyde. Der er sagt paa dette Sted: Fremtiden tilhører de Unge; jeg kunde fristes til at sige, Fremtiden tilhører Qvinden, thi hende er det, som giver os vort Modersmaal, hende er det, som dybt i Barnets Sjæl gjemmer Livets Sæd, der ofte skyder friske Skud, naar Haaret graaner. Derfor, vi Skandinaver maae hylde i hende en Magt, til hvis Gunst vi beile. Og vi hylde hende, ei for at belære hende, men for at lære af heende. Thi hvo forstaaer som hun at leve i Øieblikket, at hengive sig til det Og hvo forstaaer kun som hun at leve i Haabet, Et Liv i Haab, der ei har sin Rod i det nærværende, bliver tomt og indholdsløst, og et Liv i Nuct, over hvilket Haabets blaa Himmel ei hvælver sig, paa det tynger Prosaens og Kjedsommelighedens Blyvægt. Men at forbinde Livet i Nutid og Livet i Fremtid, Livet i det Nærværende og Livet i Haabet, det er en stor Konst, og den forstaaer Qvinden. Og vi, som her ere forsamlede, netop vi bør forstaae det Samme, thi alt Andet ville vi glemme og mægtigt skal Glædens Blus brænde de Dage vi ere sammen, og klart skal Haabets Stjerne funkle og forbinde os, naar vi ere adskilte.