Københavns Adresseavis, 1776-07-24
Nr. Nr. 3de Nye, Efterretning om nogle Personer, som over en Maaned have levet under Sneen, af Professor Brunis i Turin Beretning til det Kongel. Societet i London. I det piemontesiske nær ved Demonte ligger en Bye paa Siden af et Bierg, som kaldes Bergemoletto J denne Bye bleve den 19 Martii om Morgenen nogle Huuse begravne af to store Snechøbe, der faldt med fra Biergets Top. Alle Jndvaanere vare i deres Huuse undtagen en Mand Joseph Rochia som var 50 Aar gammel og hans Søn en Dreng af 15 Aar. Disse to vare paa Taget, for at kaste Snee ned, siden det havde mret i 3 Dage. De Præsten, som gik i Kirke saae dem, advarede han dem at gaae ned, og berettede dem, at han havde seet en Sneeholfalde ned ikke langt fra Huuset Manden, som formodede at der vilde følge fleere paa denne, blev herved meget forskrekkeed, og de stege begge med den største Hast ned fra Taget og løb saa godt de kunde. Neppe vare de komne 40 Skridt fra Huuset, førend Sneen faldt, og som et høyt Bierg bedækkede deres og Naboernes Huuse. De faldt ved dette Syn af Skrek til Jorden, og toge derefter deres Tilflugt til en af Mandens Venner. 22 Personer bleve under Sneen begravne, som laae 60 Fod høy, alle Anstalter som Øvrigheden strax føyede for at redde disse ulykkelige Folk, vare forgiæves. Fem Dage derefte, da Roch a var kommet sig igien, gik han tilligemed hans Søn og to Brødre af hans Kone, hen for at forsøge, om de kunde finde Stædet, hvor hans Huus og Stald vare, men uagtet de gjorde mange Aabninger i Sneen, kunde de dog ikke finde det. Det blev derpaa i April Maaned meget varm, saa at en stor Deel Snee smeltede, herved blev Manden opmuntred paa nye at forsøge, om han kunde komme til at redde noget af hans Borhave, og at begrave hans Familie, som bestod i hans Kone, hans Søster, en Søn og en Datter, Han gjorde altsaa nye Aabninger i Sneen, og kastede Jord deri, at Sneen og Jsen snarere skulde smelte. Den 24 April havde Sneen taget mærkelig af, saa at han fik bedre Haab at si de Huuset, han stødte Jisen med JernStænger i Stykker, og da han mærkede, at den var blødere under Jisen, stødte han en lang Pæl ved, hvilken som han syntes, naaede Grunden, men Afteren hindrede ham denne Gang fra at giøre meere. Hans Kones ene Brøder, som boede i Demonte, brømte i denne Nat om hans Søster, han blev herved meget rørt, stod gandske tidlig om Morgenen op og gik til Bergemoletto, hvor han tilligemed hans Svoger, den anden Brøder og deres Medhielpere, arbeydede for at faae Sneen bort De fandt endelig Huset, men da de ikke faae nogen døde Legemer der, søgte de efter Stalden, som var omtrent 240 Fod fra Huuset. Da de fandt den, hørte de et Skriig af Konen, som havde kiendt Broderens Ryst fra Demonte: Hielp mig, kiære Broder, da de heraf med den største Forundring mærkede, at hun endnu var i Live, arbeydede de med fordobblede Kræfter, indtil de fik en stor Aabning, igiennem hvilken Broderen fra Demønte strax steg ned, her fandt han hans Søster, som med en gandske mat og svag Stemme sagde til ham: Jeg haver altid sat mit Haab paa Gud og paa dig, at du ey vilde forlade mig. De andre kom derpaa ogsaa ned, og fandt foruden Konen endnu Mandens Søster og Datter, Live. Konen var 45, Søsteren 35 og Datteren 13 Aar. gammel. De maatte bære dem op til Aabningen, hvor andre af deres Medhielpere imodtage dem og bragte dem til en af Naboerne, de kunde ikke gaae, og saae ud som Skygger. De bleve strax bragte til Sengs, og fik lidt Rugmeels Grød med Smør, for at vederqvæge sig med. Nogle Dage derefter kom Amtmanden over Amtet Cunno, hvori Byen ligger, til dem; Konen kunde endnu ey være fra Sengen, eller gaae paa Benene, Søsteren begyndte at gaae lidet, og Datteren var alt fuldkommen frisk igien. De sagde til Amtmanden, at de endnu ey havde Appetit til at spise, og at det lidet de nød, undtagen Suppe og Grød, trykkede dem i Maven, Viin var deres beste Vederqvægelse. Om deres Tilstand, saa længe de vare under Sneen begravne, gave de ham følgende Beretning: De vare om Morgenen den 19 Martii tilligemed Konens anden Søn en Dreng paa 9 Aar i Stalden. J samme vare et Asen, 6 Høns og 6 Gieder, af hvilke den ene Aftenen forhen havde født 2 døde Lam, denne havde de bragt et Fad med Meel Grød. De vilde blive i Stalden, hvor det var varm, indtil det skulde ringe til Kirken, hvor de agtede at gaae hen, dog vilde Konen gaae op for først at tænde Jld til hendes Mand, som var paa Taget, men da hun kom ud, saae hun en stor Sneehob som væltede ned, herpaa gik hun strax tilbage, slog Døren i og fortalte Søsteren det. I mindre end 3 Minuter hørte de, at Taget og en Deel af Staldens Loft brækkede ind, Søsteren, raadte, at de skulde ret rere sig i Krybben, hvilket de ogsaa gjorde. Asenet var bundet fast, men gjorde sig med Magt løs og kastede Fadet ned, som Søsteren tog op, dette brugte de siden til at tage den smeltede Snee i, som de drak. Til deres Lykke stod Krybben under Staldens største Stytte, som imodstod Sneens Vægt. Deres første Bekymring, var for Mad, Søsteren havde 15 Castanier i Lommen, Børnene sagde de havde spiist Frokost, og kunde gjærne være foruden Mad den Dag. De erindrede sig, at der vare 30 til 40 Brød paa et Sted nær ved Stalden, og søgte at komme dertil, men kunde ey for Sneen. De kaldte herpaa, saa høyt de kunde, om Hielp, hvilket dog ingen hørte. Søsteren spiiste herpaa 2 Castanier, 2 gav hun Konen og herpaa drak de smeltet Snee. Asenet var imidlertid meget urolig og Giederne brægede, tilsidst bleve de alle stille. To Gieder som vare nærmest ved dem, bleve i Live, paa disse følede de nøye og fandt at den ene var med Lam, og at hun vilde føde omtrent midt i April. Den anden gav Melk, og herved reddede de deres Liv. Endskiønt de ikke kunde see det mindste, saa troede de dog i 20 Dage, at de kunde giøre Forskiel paa Nat og Dag, thi naar Hanerne galede, tænkte de, at det var Morgen, men tilsidst døde Hønsene. Anden Dag efter at denne Ulykke var skeet vare de meget sultne, spiiste de øvrige Castanier og drak den Melk, som de fik af Gieden, hvilket i Førstningen kunde omtrent være 2 Pund hver Dag, men den tog efterhaanden af. Den tredie Dag, da deres Hunger havde stærk taget til, forsøgte de igien at komme til det Sted, hvor Brødet laae, men da det var dem umuelig, besluttede de at tage al muelig Omsorg for Giederne. Til al Lykke var lige over Krybben et Høeloft, samt et Hull, hvor igiennem Høet blev kastet ned. Dette Hull var nær ved Søsteren, som tog Høet ned og gav Giederne, saa længe hun kunde naae det, da hun ey meere kunde naae, stege Giederne paa hendes Skuldre og toge det selv. Den slette Dag blev Drengen syg, han klagede over stærk Mavepine, dette varede i 6 Dage, den sidste Dag bad han Moderen, i hvis Skiød han havde sat, at lægge ham i Krybben. Hun følte herpaa, at han var gandske kold, og gav ham lidet Melk at drikke, hvorpaa han døde. Deres Melk formindskedes hver Dag, men de formodede, at det snart maatte være Tiden, at den anden Gied skulde lamme, tilsidst mærkede de af Giedens Brægen, at Tiden var kommen. De lod Lammet ikke leve, for at beholde Melken allene, og kunde nu slutte, at det var omtrent midt i April. Naar de kaldte paa denne Gied, kom den og slikkede deres Hænder og Ansigter. De fik hver Dag omtrent 2 Pund Melk af den.