Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1786-07-21
Da nu Jøderne vare saa tilbøielige til de hedenske Skikke, og derover saa ofte forfaldte til Afguderie, saa udfordrede Guds Viisdom og Omhu for sit Folk, ved de bedste Midler at bevare dem fra denne Afvei, og da Lovene ikke vilde være tilstrækkelige ved andre Straffe at afskrække dem fra Afguderie, saa maatte de afskrækkes ved Dødsstraf. Overvejer, man derhos, at Overtroen ikke staaer stille, men immer griber videre om sig, og at en afgudisk Skik trækker flere efter sig; hvilket fornemmelig er at see ved det Jsraelitiske Folk, saa maae man tilstaae, at det er fuldkommen overeensstemmende med Viisdommen, strax i Begyndelsen, at forebygge, og at lagttage den Regel: Principus obsta. Jørgeliterne vare i Davids Tid temmelig rensede fra Afguderie. Men en hedensk Skik havde atter vunden deres bifald, som inden kort Tid trækkede flere efter sig, og skulde endelig have indført det fuldkomne Afguderie. Gud maatte da hævde og straffe samme. Da nu Ussagreb til Guds Ark, som under Dødsstrax var forbuden, saa kunde Gud paa en meget kjendelig Maade ved Ussas Død yttre sit Mishag over den hedenske Skik, da Loven tillige retfærdiggjorte hin Leviis Død. Og vi see af Følgen, at Jørgeliterne have mærket denne Guds Hensigt, efterdi Leviterne siden bare Guds Ark paa deres Skuldre til det Sted, som David havde beredt for den, see 1te Krøn. 16, Det være langt fra mig at paastaae, at Ussa skulde formedelst Arkens Vedrørelse have død den evige Død; ligesaalidet som Jsraels Børn, der ikke bleve omskaarne, og som Gud for den Aarsags Skyld havde truet at udrydde fra deres Folk, kunde blive fordømte. 11te Mos. B. Anmærkninger og Castoren eller Bæveren. Disse Anmærkninger ere af Hr. Jonas Holsten, Sognepræst i Qvickjock i LulegoLappmark i Sverrige, indførte i det kongl. Svenske Vidensk. Akad. Handlinger, og tjene til at oplyse et og andet af det, som tilforn er skreven om Bæveren. Forfatteren har havt en levende Bæver-Unge, hvilken var gandske spæd, da han fik den. J den Tid, han lod opføde samme Unge, har han opdaget meget af dette Dyrs Art og Huusholding. Bæveren søgte, ved alle Tilfælde, at sette sig i Frihed, og naar den kom i Vand, var den saa vild og bange, som den aldrig havde seet Folk. Den havde ikke stærk Lugt, ei heller mærkelig Hørelse. Dens Føde var Bark og Løv af Birk, Asp, Piil og Vidie, men ej af Elle, Røn og Heg. Den aad ej gjerne Fisk, er heller Kjød. Den var arrig; kunde ej komme meget fort afsted paa Landet; men i Vandet var den meget hurtig og flink. Naar den hviler, ligger den sjelden paa Siden, som andre fireføddede Dyr. Om Natten var den muntrere og hurtigere, end om Dagen; undtagen naar det regnede om Dagen, da den var ligesaa flin og munter som om Natten. Dens Maade, at tilvejebringe og fremskaffe Materialier til sit Huus og Dæmning, er forundringsværdig. Den opgraver Mulden med sine smaae Forfødder, og bærer den i Favnen, hvorhen den vil have samme; ligeledes bærer den Træer imellem Fremfødderne. Den gamle Sagn, at Bæveren, naar Bygningsmaterialier skulde frembringes af den, lagde sig paa Ryggen, og lod de andre læsse paa sig, ligesom paa en Slæde, hvorpaa de trækkede den afsted, er altsaa ugrundet, som her med flere Exempler bevises. Paa en Time fælder den et Træe af et Qvarteers Diameter. Den staaer paa Bagfødderne, og holder Forfødderne tet ved Munden, som der sette sig fast. Kort sagt, den forretter dette sit Arbeide med en utroelig Forsigtighed. Gieldet af Bæveren bruges med stor Tillid, dog mere hos Almuen i Norge, end i Sverrig. For de Søefarende er det meget farligt, at have Bævergield, hvor nogen Valfisk er i Nærværelsen.