Norske Intelligenssedler, 1771-12-18
Nordske Jntelligen No. 51. Onsdagen den 18 December 1771. Fortsættelsen af: En Tragoedisk Historie om den tappre Tistrand og den skiønne Jndiana. Derefter spurgte hun dem, som forde Kunchin, om den fik noget Saar igien, som dræbte ham, de svarede: han fik mange Saar. Da sagde hun, saa skal han vist ikke rose sig af Legen; thi Kunchins Sverd var strøget med den skarpeste For givt, som ingen Læge kand hielpe, uden jeg; han kand og ikke døe deraf, men det skal plage hans Legeme, og blive ham værre end Døden; Den samme Forgivt og læggende Salve, har min Fader faaet fra en forfærdelig Rise eller Trold, som han med stor Livs Fare dræbte, hvilket han har givet mig til en Foræring paa min Fødselsdag; Men, sagde hun fremdeles væmodelig, hvad kand hans Plage hielpe mig, jeg har dog mistet det Kiæreste. Saa tapper og dydig en Helt, og med ham en kostelig Krone; Han lovede mig Spanien til Morgengave, samt Kong Alsonius Hoved, men ach! jeg fik ham selv død igien tilbage. O! at han havde ladet sig nøje med sit eget Land, og ikke tragtet efter en Andens, da havde han i Rolighed kunde nydet sit Eget, og vi begge levet lyksalig. O du forbandede Hofmod og Gierrighed! hvor styrter du saa mangen en i Fordervelse og Bedrøvelse. Denne hendes Klage drev hun med mange Taarer; men da Keiseren, hendes Fader, fik det at vide, gik han hen at trøste hende, sigende allerkiæreste Datter, giv dig tilfreds, thi der kand ingen modstaae Gudernes Villie, hvo veed om du ikke endnu kand faae en mægtigere Prinds og Overvindere, giør for min Skyld og sørg ikke saa meget; thi du veed jeg elsker dig, og din Sorg gaaer mig til Hierte, Prindsessen kyste Keyserens Haand, og lovede at tvinge sin Sorg, og efterkomme hendes Faders befaling. J Spanien var stor Glæde over deres Fienders Undergang og Bortreise, og at Landet var i Roe; men der var tillige stor Sorg over den ædle Tistrands Saar, thi den anden Dag, efterat han var forbunden, kom Lægerne atter at see ham til Gode, men de fandt ham da langt værre, og fornam, at Saarene var forgivtet, saa at alle mistvivlede om hans Liv, hvilket gik Kongen haardelig til Hierte, saavelsom det gandske Land. Kongen lod kalde alle Lægerne til sig, og befalede at de skulde giøre sin Flid, i hvad det end maatte koste, og redde hans Liv, om det var mueligt. Lægerne lovede at efterkomme Kongens befaling, og svor derpaa; de gjorde ogsaa deres yderste Flid, men de kunde ikke hielpe: det blev jo længer jo værre, Kongen bedrøvede sig meget derover, men Røderich var desto gladere; hvorfore Kongen tog en Mistanke, at Lægerne vare underkiøbte. Han lod derfor hente andre Læger ifra fremmede Lande, de berømmeligste han kunde opspørge; men der kunde ei Lægedom hielpe, ikke heller kunde han døe, men Forgivten betog hans gandske Legeme; han begyndte at stinke, saa at intet Menneske kunde komme ham nær. Dette bedrøvede Kongen hiertelig: Han gik dog eengang hver Dag og besøgte hannem, græd over hans store Elendighed; thi det smertede ham, at saa tapper en Helt og saa delig en Prinds for ham og hans Rigers skyld skulde udstaae saadan en Smerte, og være som et Spektakel for alle; men der var ingen Redning, hvor stor Bekostning Kongen gjorde derpaa. (Fortsættelse følger.