Aalborg Stiftstidende, 1835-12-01
til Først fjorten Dage efter Fristens Udløb var det lykkedes ham at erholde en Medhjælper, men imidlertid var der allerede andraget paa hans Entledigelrelse, som ogsaa var paafulgt. J sin ubeskrivelige Elendighed indgiver han til Cancelliet en Ansøgning som, at maatte forblive i Embedet, saalænge han kan faae Hjælpelærer; men hans Begjæring afslaaes. Saaledes blottet for ethvert Forsvar og gide et Andrag, hvori han kun udbad sig den eneste Naade, at det maatte vorde undersøgt, hvorvidt hans ved nogen Brøde havde fremkaldt hiint Decret, som, for Resten af hans Dage, overantvordede ham, medHustru og to uforsørgede Børn, til Mangel og Elendighed. Men ogsaa derpaa erholdt han Cancelliets Resolution, at der ikke kunde agtes paa hans Andragende." Fortvivlende havde han nu taget Vandrestaven i Haanden og var reist ni Miil, for hos Kongen Selv at søge den Retfærdighed, som, efter hans Overbeviisning, hidtil var nægtet ham. Nukvar han her; men hvorledes skulde han, modfaldent og afkræftet som han var, kunne forklare Landsfaderen den ham tilføiede Uret. Hans Tanker vare forvirrede; han havde kun Sands for een Ting i Verden, for sin grændseløse Ulykke. Vilde hans rystende Stemme ogsaa kunne udtale, hvad det her netop kom an paa Vilde han, ved at forklare Alt, ikke trætte Monarkens Taalmodighed? Jeg satte Mod i den gamle Mand, raadte hams som jeg bedst kunde, og opmuntrede ham til, at blive sit Forsæt tro, at begjære Audients hos Kongen og klage sin Nød for ham. Han havde fattet sig nogenlunde. Jeg fulgte ham til Slottets Jndgang, og lovede at tøve, til han kom tilbage. Jmidlertid havde jeg mine egne Tanker. Forholdt det sig, som han havde sagt - og havde jeg ikke kastet et Øie i hans Papirer, Og var det muligt at dette ærlige Ansigt kunde lyve? - da maatte jeg finde vedkommende Autoriteters Forhold, mildest talt, uforklarligt. Hvilken bydende Nødvendighed var her da for hvilken denne gamle Mands sidste Dages Fre og Lykke uigjenkaldeligen maatte opoffres, Han er gammel, det et sandt; men leve vi da i et Land hvor det er en Forbrydelse, at være gammel, Og er det muligt, at en Embedsmand i Danmark kan af Unskediges og affærdiges med et Pund Brød om Dagen, bo naar ingen anden Brøde kan forekastes ham, end at han er gammel og svag? Man har givet ham end Pension, men en Pension, der forekommer mig som i en ironisk Figur, naar jeg sammenligner den med Pensioner der ere tilstaaede Mænd, som, naar deri de skal tages Hensyn til sand Fortjeneste af Fædrelandet, neppe ere værdige at opløse hans Skotvinge. En gl. 3. Dandser, en ung Director giver man Tusinder i Pension; hvad har man tilstaaet denne værdige Jullabellærer, Halvsjette Tønde Byg og 30 Rbd. om 1 Aaret. Naar jeg regner efter, saa faaer nu denne en troe Statstjener tre Skilling om Dagen for sig, tre vifor sin Kone og ligesaameget for hvert af sine Børn og For disse tolv Skilling daglig skal denne ulykkeligeleFamilie anskaffe sig alle Livets Nødvendigheder. Jeg forudseer det, Børnene ville komme til at gaae nogetjne, og den gamle Mand maa, paa Gravens Bred, B. enten sulte eller betie. Man har befalet ham, at 7de a. Iflytte ud af Degneboligen, som han dog har kjøbannog i tredive Aar vedligeholdt, men man har ikke tilbudet ham andet Tag over hans graae Hoved, end ed den aabne Himmel. Han vil komme til, som en Fattiglem, at gaae paa Omgang blandt de Bønder, han har underviist som Børn. Midt i Vinteren befaler man ham at flytte ud, og man anviser ham ikke en Pind Brænde, hvorved han kan varme sig, stikke et Skuur, hvor han kan lægge sig hen og døe. er Og alt dette har Lovmæssighedens Præg, Alt dette er fuldrøftet af 3 Autoriteter, af Skolecommissionen, Skole directionen og Cancelliet, af tre Organer for den guddommelige Barmhiertighed, af Præst, Provst og Biskop Mit Hoved svimlede og det sortnede for mine Øi isne. Gode Gud, havde det da saadan Hast med den gamle, fortjente Mands Afskedigelse. Den 28de April indstiller Skoledirectionen ham til Entledigelse, fordi han ingen Hjælpelærer kan skaffe, og allerede den 1ste Mat har han skaffet En. Er det muligt, at dette Ophold af to Dage, hvori han er aldeles skyldig, skal kunne gjøre ham saa ulykkelig. Mon han er bleven indladt, tænkte jeg videre. Og mon han ogsaa har Fatning nok til at ordne sine forvirrede Tanker og Mod nok til at sige Kongen Alt? Mon han kan tale for Graad? Gud vil styrke ham. Og Kongen vil høre ham. Men at høre og trøste en saa ulykkelig Mand maa hos Kongen være Eet. Som jeg tænkte, saa skeete det. Den gamle Degne kom tilbage med en Mine fuld af Tillid og Haab. Han var strax bleven indladt. Med ynksom Opmærksomhed havde Kongen hørt paa hans sørgelige Foredrag. Man kan ikke jage Dem bort, havde han sagt: "Jeg skal erindre Dem, Paa disse Ord, der forekom baade Oldingen og mig, som om de kunde være talte af Gud Selv, bygger han nu sit sidste Haab for denne Verden. Han er ilet hjem, for at meddele sin trøstløse Familie hine Ord, der have giengivet ham Livet, og den Bolig, som nys gjenlød af Klageraab, vil nu have forhvandlet sig til et Tempel for Taknemmelighed mod den bedste Konge.