Jyske Efterretninger, 1789-02-13
Noget om Professionister og kantere. paa Landet. Kiøbstæder og Landsover ere bestemte til forskiellig Næringsbrug. Kiøbstæd Haandtering paa den ene, og Landhuusholdnings=Forretninger paa den anden Side udgjøre deres tvende Hovedformaal. Jo fuldkommere altsaa Kiøbstædernes og Landsbyernes Indretning stemme overeens med deres Hensigt i et Land, desto lykkeligere bliver det, og desto mere blomstrende vil Næringsveiene være. J Overeensstemmelse med denne Hensigt fordrer det almindelige Vel, at Fabrikantere og Professionister henvises til Kiøbstæderne, men at Agerdyrkning og Qvægavl, saavidt mueligt, holdes derfra og overlades til Landmanden. Han bør med Rette allene besatte sig med Agerdurkning og Fæeavl, derpaa haver han at henvende sin Opmærksomhed, og bør altsaa ikke forstyrres eller adspredes ved nogen anden Forretning. Naar Landmanden frembringer de raa Producter og Levnetsmidler vil han kunde levere Kiøbstædmanden disse til Forarbeidelse, og i Steden for dem forsyne sig fra Fabrikanten og Professionisten med andre forarbeidede Fornødenheder. Fabrikernes Vedligeholdelse fordre desuden uomgængelig at Landmanden tilholdes at anskaffe de fornødne Materia, lier, thi naar en Fabrike skulde see sig nød til at hente disse fra et fremmed Land, da vilde dens Opkomst berøe paa den handlende Deel, hvor disse Materialier avles. Heraf følger, at det er meere passende og fordeelagtigt for Kiøbstæder og Landsbyer, naar aldeles ingen Fabriker, taales paa Landet, hvor Agerbrug og Landhuusholdning bør drives, som da ganske maatte forvises fra Stæder, ne. Da imidlertid de fleste Stæder ere forsynede med anseelige Fælleder, af hvilke endeel af Borgerne maae ernære sig, og adskillige Landsbyer enten ingen Ager Februarii. have, eller i det mindste ikke saa meget at de derved kan finde tilstrækkelig Underholdning, saa kan og maae man vel tillade, at nogle Haandværkere nedsætte sig paa Landet, kun at man derved iagttager visse Forsigtigheds Regler. Der gives tvende Slags Haandværker, de som arbeide, og de som baade arbeide og handle. Da de første slet ingen Vare forfærdige paa Kiøb, saa kan det i Henseende til Accise og andre Afgivter være Landsherren til Skade, naar disse taales paa Landet. For Landmanden vilde det være yderlig byrdefuldt og kostbart dersom han altid skulde være nød til at lade giøre i Stæderne de til hans Brug fornødne Redskaber, som ofte i en Hast maae anskaffes eller repareres, eller om han dertil skulde hente betingede Arbeidere fra Stæderne. Af denne Aarsag maae man ogsaa paa Landet tillade saadanne Haandværkere, som efter deres egentlige Bestemmelse kun skulde boe i Stæderne, sær i de Tilfælde naar Landsbyerne ligge for langt fra Stæderne eller for nærved en fremmed Grændse, dog under den Betingelse at de tage de Vare som skal forarbeides, fra indenlandske Accisbare Steder. Naar man altsaa ved Haandværkers Ansættelse paa Landet tager Forskiellen imellem de nødvendige og undværlige, saavelsom Landsbyernes Beliggenhed og beskaffenhed i Betragning, saa er det meere gavnligt end skadeligt for et Lands gode Indretninger og derhos ikke Tab for Landsherren; i det mindste skal Borgerne i Stæderne ikke kunne paastaae nogen almindelig uindskrænket Udelukkelse herimod, for til Landmandens aabenbare Skade paa denne Maade at blive rigere.