Berlingske Tidende, 1751-02-01
Extract af et Brev fra London. En Ting, som virkelig er, og i andre Lande holdes for en afskyelig Synd, ansees her gemeenlig som en hervisk Gierning, og derover passerer des oftere, nemlig Selv-Mord, hvorpaa haves her saa mange Exempler; men en Tragoedie af den Art, som nylig her i Egnen er spillet, har dog noget besynderligt, frem for andre. En Giæstgiver paa en Lands lye her i Egnen havde en Datter, navnlig Nannin, som var begavet med saadan Deylighed, at endogsaa fornemme Stands-Personer beylede til hende; hvilket er ikke saa forunderligt, naar man veed, at her ofte en Lord gifter sig med en slet og ret Borgers Datter. Faderen havde deraf den Profit, at hans Gaard var baade Vinter og Sommer fuld af fornemme Giæster, som kappedes om at sætte deres Penge til hos ham; og Dotteren kunde fundet sin Lykke derved, hvis hun havde villet bortskienke sit Hierte til een af hendes fornemme Beylere. Men hendes Kierlighed faldt paa en ung velskabt Mands Person af hendes Bye, der elskede hende lige saa hæftig, som hun ham; men som dette Partie var ingenlunde at ligne imod de andre, der bleve hende tilbudne, saa vilde Faderen ingenlunde samtykke derudi. Den deylige Nannin tog sig Faderens Egensindighed saa nær til Hierte, at hun derover blev gandske melancholsk, saa at den heele Sværm af Friere, der fandtes altid omkring hende, kunde ikke fordrive hendes Tungsindighed, som tog alt meere og meere til. En Dag, da hun var omringet af en Mængde fornemme Galants, og blev frittet at erklære sig, hvilken af den hun vilde skienke sit Hierte, sagde hun, at hun vilde sætte en Prøve paa hvem der elskede hende meest, og den skulde til Vederlag ogsaa nyde hendes Kiærlighed, hvormed det heele Compagnie var meget vel tilfreds, saasom enhver gjorde sig Forhaabning om dette kjære Bytte. Nannin, for at fuldbyrde sit Forsæt, gik ud af sin Faders Dør hen til Themsen, som flyder der forbi, satte sig udi alle hendes Beyleres Paasyn i en liden Band, som var hendes Faders, og laae færdig, med Aarerne i, hvormed hun roede nogle Snese Skriffra Landet, lagde saa Aarerne op i Baaden, reysede sig op, og raabte til Compagniet, der stod ved Vandbredden: Eders Elskov har bragt mig til denne Gierning, derfor viser nu, at J har Kiærlighed til mig, og frelser mit Liv, om der er nogen iblant eder, som har Hierte til det. J det samme sprang hun ud i Vandet, og blev bortreven af Strømmen. Den heele Hob, der saae paa dette Spectakel, begyndte en ynkelig Klage og Jammer=Sang, dog var der ingen, der vilde sætte sit Liv i Vove, for at frelse den ulyksalige Nannin, som de dog alle saa høylig elskede, undtagen den unge Landsbye, Karl, hvilken sprang ud i det kolde Vand som en Fisk, og svømmede hen til Stedet, hvor hans anden Siel var ganen til Grunde. Han bukkede sig ned, og drog hans Elskelige med største Møye op over Vandet, men fandt hende til sin største Hierte-Sorg allerede uden Liv og Aande. Det eeneste, han da vidste at giøre, var, at vise sin formeente Heroismus, hvorudover han omfavnede sin døde Kiæreste, og begrov sig selv tillige med hende paa Vandets Bund, mee, nende saaledes at finde i Døden den Forening, som ham i Livet var nægtet. Der er ingen Tvivl, at jo vel nogen af vore Poeter tør med sin Pen forævige Jhukommelsen af denne anden Hero og sin Leander.