Norske Intelligenssedler, 1788-08-20
J Anledning af Hans Kongelige Høyhed Kronprindsen Ankomst til Christiansand. Skal ingen Harveklang til Lov for Helten lyde Og skal hans Høye Værd ey Digteraand opbyde Er taus Beundring nok, og er den stille Fryd Tilbørligt Offer for den sieldne Fyrstes Dyd. Jeg blues fast derved. Har Norge meer ey Sønner Der føler, synger og med Evighed belønner Og kan ey Prindsens Daad opflamme Digteraand Saa fald o svage Pen for evig af min Haand. O yndigt Syn! Osee, hvor ærefuldt han færdes Og hvor hans store Siel til Dyd og Mandom hærdes Og hvor den brænder høyt for Fødelandets Vel Og medfød Lykke trods ey kiender større Held. Siig hvorfra hented han den Patriotisk Varme, At han ey slumred ind i Lykkens bløde Arme Hvad stærk, goddædig Aand indgav hans ædle Sind At Dyder evig er, og Vellyst er kun Vind? Og hvo indblæste ham den ædle Kiækheds Tanke Paa Norges Klippe nye Erfaringer at sanke, At bytte Pragt og Hof og jordisk Paradiis Med Møye, Fare og med Roligheds Forliis, Os elskte Norge, O! det var din Geyst der rørte Hans Hierte, Det var den som Kongesønnen førte Til høye bjergfuld Land. Den ledte Prindsen tryg J knappe Dale og paa bratte Fielde-Ryg. En skal - saa tænkte han, mit længselfulde Hierte For dette kiære Folk ernæres meer med Smerte Ney høre, tænke og erfare Selv jeg vil Og disse Øyne skal nærværende see til. Han kom - O festlig Dag, Staae evig i mit Minde Ey blidere tilforn jeg Soelen saae oprinde, Astræa smillende med Prindsen kom igien Og hilsed Folket, og omfavnede sin Ven Og nu - skue nu hans Færd, hvor herlig han modtager Sit Folk, hvor faderlig han hører Suk og Klager. Fortrængt Uskyldighed han rækker aabne Barm Kun Voldsmand sneeg sig bort, og flyer hans stærke Arm Og Grandsker, du som vil din Videlyst fornøye Bevæbne dig kun frit med Philosophisk Øye, Spørg flittig, om du vil, støv efter hvert et Fied Hvor Prindsen gik, og see om Klogskab ey gik med. Fornuftig, sparsom, knap mod rangsyg indbildt Ære, Han vil, at Manden selv skal Mandens Hæder være Han saae, udvortes Præg var Modens Gjækkerie, Som Stolt Vankundighed sig ofte skiulte i Og nu hans Afhold, og Socratisk reene Sæder For Prinds og Menneske en lige kostbar Hæder Hans Mynster taler høyt o Menneske til dig Forsøg at ligne det, og du er lykkelig, Seel Gaadan er o Land, den Prinds, du nu omfavner, Hvis Dyd og Skiønsomhed alt dine Sønner gavner, Hvis tidlig modne Siel ey spørger efter Aar Men eyer Manddoms Vid endog i Ungdoms Vaar. Skue henrykt hvor han er for Landets Vel utrettede Og hvor han skaber Held, og hvad han har udretted Han løste Lænken af Stavnbundne Danske Mand Og fremmed Ceres bød ernære Norske Land. O hvilken Udsigt, Ol jeg taber mig. Hvad Scene For dem, der Prindsen skal engang, som Konge tiene Hans skiønne Ungdom den var Morgenrøden lig Hans Mandom, Middags Soel, skal engang ligne dig, Elegie ved Madame Rosing i Fridrichstad, Hedevig Rothenborgs Død. indsendt fra Landet. Hastig bort som Lynet bag hiin Skyers Mørke Svinder Livets Ønsker, Glæder, Soel og alt; Heldig den Fornuft og Haabet giver Størke, Kiæk at tage mod Omvexlingers Gevalt; Men naar Døden river bort den Hiertet ærte, Hvo kan hindre, Klager vidner Hiertets Smerte. Hedevig vor Elskte, Du i Ringsted traadde Med en værdig Evne til Din Roulle frem; 16 Decembr. 1752. Og vedblev Din ædle Handling da Du naadde 7 Novbr. 1773. Som forenet, Norges Frederichstad som Hiem Der Du Scenen endte: Hvilket Saar for mange, 30 Julii 1788. Der Dit Støv nedsattes: Hvilke Klage-Sange 3 Aug: 1788. Sorrig mørkner mange Stadens Borgres Øye, Begge Kiøn her svøbe sig i Sørge-Flor; Dyd og Venskab stirrer modløs mod det Høye; Uven sander selv. at Du var ædel - stor, Egen Drift Dit Minde i hver Siæl vil skrive; Ja Dit Gravsted skal vort Offer Atter blive Her Din Mand, Du Haand og Hierte ene skiænket, Og med Ham og for Ham offret Sukke til Han som føler - segner, da Din Dyd ham lænket, Og ham saliggjorde Livets tunge Skrit Her han ofter Tak og Suk af Siælens Varme, Stønner ud- Jeg skal Dig hist igien omarme Her de tvende Sønner, som Du gav Din Mage Og opelskte ved Din Flid, Gudsfrygt, Moral, Naar De over Tabet engang veed at klage, De Dig følgeværdig prise - vise skal Her vil Slægtens Mængde og Din Venne-Skare, Sætte Dig Cypresser, og Dit Værd forklare. Den som hylder Dyd og adler sine Pligter Her fortiente Blomster til Din Roes vil strøe, Saaog de Du gav med jevne Raad Udsigter, Ja hvad got Du gjorde og uroest lod døe, Her Dig Sparsomhed med Orden - Sandhed hylder, Nethed vel men Pragt Dig aldrig Palmer skylder. Trængende her sukker, mens Din Grav en Skole For en nøysom og frimodig Kristen bler, Og naar De har lært ej paa sig selv at stole, Men indvortes Vidne kiekke Skrit kun gir; Da Din Aand o Hedvig, skal see ned med Glæde: Din Erindring hædres: Jeg omsonst ej qvæde. Epitre á Pombre de Moliere. Ahl que devinrent tils maintenant vos deux ver Que transcrits mechamment vous cites de travers: se pourrois par malheur en faire daussi mechans, "Mais je me garderois bien de les montrer aux gens Si des deur vous saves redresser kun faux pas, A Pautre autant faulis, que ne penses vous pasDe Pombre de Moliere appellons á Moliere! Et certes ces beaux vers ne sauroient nous dephire: Fen pourrois par maleur faire daussi mechans, "Mais je me garderois de les montrer ans gens SCHJERMANN.