Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-06-04
Vi have opholdt os noget længe ved Forspillet til denne store Tragoedie, fordi den blev det Svælg, som siden opslugede Europas Lykke og tilsidst Napoleons Keiserkrone. Vi overlade det til enhver Upartisk, at uddrage Resultaterne af de fremsatte uomstødelige Kjendsgierninger. Havde Buonaparte virkelig havt i Sinde, at vorde Frankrigs og hele Menneskehedens Velgiører, saa havde han aldrig havt bedre Leilighed dertil end netop i dette Øieblik, da det gjaldt om at binde Venskabsbaandet med Engelland end fastere, istedetfor at sønderslide det med Vold. Ved et sjeldent Sammenstød af Omstændigheder stod han ved alimrende militaire Talenter blandt Frankrigs 30 Millioner som Saul iblandt Folket, og havde erhvervet sig en Tillid, der kun som Lykkens første Yndling kunde blive ham til Deel. Men den samme ustadige Gudinde, som havde sat ham saa høit, kunde ikke bevare ham fra at blive svimmel paa det gyldne Bjergs Tinde, og han maatte tjene til Beviis paa, at selv de, der forekomme os at være de første blandt Mennesker, ikke destomindre ere og blive Mennesker. Med raske Skridt gik nu Buonaparte frem mod sit bestandig attraaede, skjønt aldrig opnaaede, Maal: at kue og tilintetgjøre Engelland. Men Midlerne, han havde i Hænderne imod det, vare i Grunden svage, og det følte han ogsaa. Han befalede at lægge Embarg paa alle saavel franske som udenlandske Skibe, men da han vidste hvad Engelland vilde vinde ved en Embargo, saa lod han sig ikke nøie dermed, men tillige erklære alle Engellændere i Frankrig for Krigsfanger. Han bemægtigede sig ogsaa, som man kunde ventet, Churfyrstendommet Hannover. Den commanderende General, Feldtmarschal Greve af Walmoeden, havde allerede i Forveien faaet befaling, i paakommende Tilfælde at slutte en kun nogenlunde billig Capitulation for hans hele Corps. Dette skeete ogsaa den 5te Julii, og man saae, ved en Convention i Suhlingen, med Forbauselse en tydsk Provind paa 570 - Mile med 1 Mill. Jndbyggere overvældes af et fransk Troppecorps paa 20,000 Mand, uden at nogen tydsk Fyrste prøvede paa at ville tage det tydske Riges truede Sikkerhed i Forsvar. Kongen af Engelland vilde ikke bekræfte den i Sublingen sluttede Convention, svarende: "at Churfyrsten af Hannover var en anden Person end Kongen af Storbritannien." Maaden, hvorpaa Hannover blev behandlet, kunde tjene til Forsmag paa, hvorledes Frankrig i Fremtiden vilde behandle alle sine erobrede Lande i Tydskland. Buonaparte sendte henved 20,000 Mand neppe halvklædte og halvmonterede Tropper did. De bleve klædte med hannoverske Fabricater og forsynede med hannoverske Heste. En Mængde af de skjønneste Heste af de Kongelige Stalde &c. bleve sendte til Frankrig til Brug for Buonaparte, hans Consulargarde og hans Familie. En stor Deel Hjorte bleve levende fangne og førte paa otte Vogne med sex Heste for til Paris, for at tjene som Vildt i Mad. Buonapartes Dyrehauge. Skytset slæbtes med saadan Gridskhed til Frankrig, at de Canoner, der vare for vanskelige at transportere, bleve gjennemsaugede og bragte stykkeviis did, for at omsmeltes; Landet maatte lønne og føde Armeen; Tropperne lod man uophørlig afløse, og medens man lod de velklædte og monterede drage hjem, sendte man halvklædte og umonterede i deres Sted. Saaledes vedblev man at udpine og udsuge det arme Land, som uden Sværdslag havde overgivet sig til den saa forroste franske Høimodighed. Et eneste skjønt Træk af de Franske fortjener imidlertid at nævnes, da det dog kan afsone een af Consularregjeringens mange Forbrydelser mod Menneskehedens helligste Rettigheder. Gottingen blev, i Betragtning af dets berømte Høiskole, forskaanet for Jndqvartering, endskjøndt det iøvrigt maatte svare saavel de tunge Krigsskatter som overordentlige Requisitioner. Men med Hannovers Besættelse havde Buonaparte ogsaa bibragt Engelland det vigtigste Stød, han saae sig istand til at bibringe det. Alt hvad han fra den Tid af lige indtil sit sidste Regjeringsaar gjorde, for at kue Engelland, vare kun convulsiviske Anstrængelser. Hvad han engang sagde om Frankrig, at jo mere dets Fiender anstrængte sig for at gjøre det mindre og svagere, desto større og mægtigere blev det, var netop anvendeligt paa Engelland. Den Vælde, det som Sømagt higede efter, voxte med hver Dag, og dets Marine lignede i denne Kamp et Træ, der jo meere man vil beskjære det, kun voxer desto frodigere og bliver desto greenrigere og løvfuldere. Hvor skarpsynet Buonaparte end var, saa indsaae han dog neppe, at en Landmagt kan, hvor stor, hvor mægtig, hvor øvet den end er, med Tiden overvindes af andre Landmagter, da Nuturens evig gjenfødende Kraft nok vil sørge for at bringe ny Armeer paa Benene, selv i de af Krigen meest hæriede Lande, men at det forholder sig ganske anderledes med en Sømagt, da der skal megen Tid, Lykke og Anstrængelse til at forskaffe sig Flaader; og at der udkræves langt mere til at danne gode Søkrigere end til at danne gode Landkrigere. Det var at forudsee, at Engelland ved sin overlegne Marine vilde tidlig eller sildig faae Eneherredømmet over Havet, og dette Herredømme, eengang erhvervet, lader sig ikke saa let gjøre stridigt eller fratage, som Eneherredømmet over det faste Land, der, som Erfaringen til alle Tider har viist, er og bliver et Hjernespind - et habylonisk Taarn, der staaer for en stakket Tid, men som ogsaa desto hastigere jordrystende falder sammen. Udelukkelsen fra Fastlandet og Handelsforbindelsens Afskjærelse var det, som først Consulen og siden Keiseren truede Engelland lige ivrig med, men for sildig. Med et fortreffelig dyrket, produetrigt Land, der tæller over 16 Mill. Jndbyggere og ved Havet af Naturen befæstet mod hvert Angreb, med de rigeste Colonier, i alle Verdensdele, hvoraf end ikke Napoleon kunde erobre et Fodbred, med 1100 Krigskibe kan man lee af alle pralende Banlysningsacter, og alle barnagtige Anstrængelser. (Fortsættes.)