Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-12-31
Blandede Efterretninger. Digterkrigen. i Slutning: see forr. No.) Medens denne Krig føres paa Fastlandet blandt Skribenter, hos hvilket der fra Forgudelse til Fordømmelse ofte kun synes at være eet Skridt, mod dets erklærede første Digter, er en ikke mindre alvorlig Kamp alt længe begyndt paa Britternes Øe mod disses Goethe, Lord Byron. Dog i Engelland et det hverken Pusterkuchener eller Schutzer, men en af Digterens egne Laugsbrødre og Aands forvandte, den berømte, kronede Hofvet R. Southy, der har erklæret sig for hans og hans Værks drabeligste Fiende. Byron, skjøndt født Lord, mangler imidlertid den fornemme Geheimeraads Mine. Han gaaer uforfærdet løs mod sin vigtigste Fiende South, og giver ham Lige for Lige. Jet Anhang til hans nyeste Sørgespil, de to Foscari, paataler han, efter hans Sædvane, de Fiendtligheder, han har mødt hos hans eget Fædrenelands Forfattere, ivrer mod dem, der havde angrebet hans Navnkundighed, og gaaer især dygtig løs paa Southy. Hr. Southy, siger Lorden, opfordrer, efter at have misbilliget, paa hans Maneer, Tendenzen af vor Poesie, "Lovgivningen, til at henvende sit Øje derpaa, da Overbærenheden med saadanne Skrifter leder til den franske Revolution. – ikke saaledes som Wat Tylors Arbeider, men som de af Satans Skole." Det er ikke sandt, vedbliver Lorden; og Hr. Southy veed, at det ikke er sandt. Enhver kun nogenlunde fri fransk Forfatter blev forfulgt; Voltaire og Rousseau bleve landforviste. Marmontel og Diderot bleve satte i Bastillen, og en uophørlig Krig førte den daværende Despotisme mod den hele Classe. Dernæst var den franske Revolution ikke foranlediget ved noget mueligt Skrift, men maatte have indtruffet, om end saadanne Forfattere aldrig havde været til. Det er Moden at tilregne Alting den franske Revolution, og den franske Revolution Alting, undtagen dens virkelige Aarsag. Denne Aarsag er aabenlys Regjeringen fordrede for meget, og Folket kunde hverken give eller bære mere. Uden dette kunde Encyclopædisterne have skrevet deres Fingre fordærvede, og ikke en eneste Forandring vilde indtruffet. Og den engelske Revolution - (den første mener jeg) - hvad var det, som foranledigede den, Puritanerne vare sikkerligen ligesaa gudfrygtige, som Wesley og hans Biograph. Handlinger - Handlinger fra Regjeringens Side, og ikke Skrifter, have foraarsaget den forbigangne Convulsion, - og lede til den anden. "Jeg betragter en saadan for uundgaaelig, uagtet jeg ikke er nogen Revolutionist: Jeg ønsker at see den engelske Constitution restaureret og ikke omstyrtet. Født en Aristocrat, og af Natur det i Tænkemaade, med den største Deel af min nuværende Formue i Fonds, hvad har jeg at vinde ved en Revolution? Maaskee jeg i hver Henseende har mere at tabe end Hr. Southy, med alle hans Embeder og Foræringer for Lovtaler og Skumlerie iberegnede. Men at en Revolution er uundgaaelig, gjentager jeg Lad Regjeringen kun juble over smaa Tumulters Undertrykkelse; disse ere kun de tilbagevigende Bølger, for et Øjeblik brudte paa Kysten, medens den store Strøm vedbliver at bruse og tage Overhaand med hver Brænding. Hr. South anklager os for at angribe Landets Religion; men befordrer han den ved at skrive Wesleys Levnet? En Gudsdyrkelse forstyrres ene ved en anden. Der har aldrig været og vil aldrig gives et Land uden Religion. Man vil igjen beraabe sig paa Frankrige, men det var blot Paris og et rasende Partie, der for et Øjeblik hævdede deres Nonsens af Theo-Philantropie. Den engelske Kirke, hvis den kuldkastes, vil blive bortrykket af Secttilhængere, men ikke af Tvivlere. Folk ere for vise, for vel underviste, for sikkre paa deres egen overordentlige Ubetydelighed i Rummets Rige, til at de nogensinde skulde underkaste sig Tvivlens Ugudelighed. Der kan gives nogle faa saadanne vantroe Tvivlere, ligesom Vand i den menneskelige Forstands blege Solstraale; men de ere kun saare saa, og deres Meninger kunne aldrig, uden Enthusiasme og Lidenskabernes Opfordring, finde Proselyter - med mindre de forfølges - dette vil rigtig nok bidrage til Forøgelsen. Man seer heraf, at det ikke allene er fra den poetiske, men ogsaa fra den politiske Side, at Byron angribes. Hvad de almindelige Beskyldninger mod hans Værker angaaer, da paastaaes, at de have det Formaal, at tilintetgjøre al Troe paa Dydens Virkelighed, og latterliggjøre al følelsens Enthusiasme og Fasthed, at dette ikke allene bevirkes blot ved Grundsætninger og Exempler, af en skuffende og forførende Art, men ved den bestandige Fremstilling af den overordentligste Hjerteløshed i de Personer, der nyligen fremsattes som handlende efter de reneste, meest ophøiede Følelser, og de samme Læreres Forelæsninger, som Øjeblik i Forveien have været saa pathetisk skjønne i Udtrykket af de høieste Begreber.