Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-10-24
Det er nu blevet meget almindeligt, i Adresseavisen at lade bekjendtgjøre Forlig angaaende Jnjurier. Næsten i enhver Avis finder man Tilbagekaldelser eller Æreserklæringer. Hvor priisværdige de hos os anordnede Forligelsescommissioner end i og for sig ere, saa bliver det i Henseende til Jnjurier endnu altid et Spørgsmaal, om saadanne Forlig ere aldeles passende til at betrygge Borgersamfundet mod deslige For*) Et godt Navn er hos Mand og Qvinde, min dyrebare Lord, Sjelens kostbareste Juveel: den, som stiæler min Børs, skjæler en Ubetydelighed; det er noget – det er intet; det var mit, det er hans, og det har været Tusindes Træl. Men den, som stiæler mit gode Navn, berøver mig det, som ikke beriger ham, men gjør mig virkelig fattig. nærmelser. Rigtig nok kan den Fornærmer de ikke fordre meget mere, end at den Fornærmende skal tilbagekalde, hvad han har sagt; thi for det fornærmede Jndividuum kunde det for saavidt være Satisfaction nok, at dets Fornærmer erklærer, at han har forurettet det. Men er det ogsaa tilstrækkeligt til at afskrække andre fra at begaae lignende Forseelser, Er Staten tjent med at verbale og skrivelige Jnjurier skulle blive saa almindelige? Og ville de ikke blive det, saasnart den Tanke rodfæster sig hos mange, at en Æreserklæring i Forligelsescommissionen er nok til at afsone en saadan Brøde? – En Tjenestepige beskylder, f. Ex., sin Madmoder, sit Medtyende &c., for alle muelige Skjændigheder, blamerer hende og volder hende Sindskrænkelser; hun indkaldes for Forligelsescommissionen, og slipper med at give en Æreserklæring. For et Menneske af Følelse er dette allerede Straf nok; men hvad bryder vel et Menneske uden Opdragelse, et Menneske, som kun tørster efter Hævn og søger en Glæde i at krænke andres Ære, hvad bryder det sig herom, Det vilde derfor være at ønske, at virkelige Æreskjendere ikke maatte af de Fornærmede blive behandlede alt for lemfældigen, da alt for stor Lemfældighed i dette Tilfælde kun afføder Misbrug. - For at indprænte Menneskene sand Følelse for Ære - en Følelse, som tildeels vilde gjøre de fleste arbitraire Straffe overflødige – er det nødvendigt at vaage over, at endog det ringeste Menneskes Ære ikke skrænkes ustraffet. De største Mænd ere enige om, at det ucultiverede Menneske ikke bærer saa let over med en Fornærmelse mod sin Ære, som den, der lever i en Stat. Det er just fordi Erfaringen har viist, hvor let denne Følelse svækkes hos Menneskene i den cultiverede Stand, at Lovene i de fleste Lande have bestemt haard Straf for saadanne Fornærmelser. Grækerne, siger Gilles i sin fortræffelige Historie om det gamle Grækenland, vare vante til saavel i deres Privatgymnaster, som i deres offentlige Sammenkomster at tilføie hinanden og taale de største Fornærmelser. En raa Seyther, som engang var Vidne til et saadant Optrin, der forekom ham meget utaaleligt og forargeligt, sagde til sin Atheniensiske Ledsager: "Dersom nogen vovede at begaae de Fornær"melser mod ham, som den Atheniensiske "Ungdom bestandig begik giensidigen mod hinanden, saa skulde han snart overtyde en"hver om, at han ikke har sit Sværd som en forfængelig Prydelse, men som et Værn for "sin Ære". Saaledes tænkte Seytherne, og saaledes tænker, som Historien viser, alle u cultiverede Mennesker. Den frie Barbar kjender ingen Grændser for sin Vrede. Hos ham opvækker den mindste Fornærmelse en uforsonlig Harme. Jkke Fornærmelsens Natur, men hans grændseløse Stolthed er Maalestokken, hvorefter han bestemmer sin Forbittrelse paa Fornærmeren. For den mindste Forseelse fordrer han den strængeste Fyldestgjørelse. Jkke blot et Slag, men et Ord, et Øiekast er nok til at sætte en Plet paa hans Ære, som kun Fornærmerens Blod kan aftrætte. Hos saadanne Folk behøver altsaa ikke Lovens Strænghed at oplive Æresfølelsen; men i den cultiverede Stand kan den ikke undværes, uden at gjøre Mennesket lunket for denne Spore til talløse store og priselige Handlinger. Hvor ædelt og roesværdigt det altsaa end er at behandle Jnjurier med taus Foragt, saa kræver Borgersikkerheden, saa kræver den sande Æresfølelses Vedligeholdelse dog, at deslige Forbrydelser, paa en Tid da de begynde at blive saa almindelige, maatte blive behandlede des alvorligere. Ønskeligt vilde det derfor være, at det blev paalagt enhver injurieret Person, af hvad Stand han end er, ikke at indgaae noget Forliig, undtagen Jnjurianten vilde give en med Forseelsen overeensstemmende Mulct til de Fattige. J modsat Fald maatte han lade Sagen henvise til Retten, hvor han, naar det var fornødent, maatte kunne have fri Proces. Det sidste er, saavidt jeg erindrer, allerede Tilfældet med Jnjurier mod Embedsmænd.