Berlingske Tidende, 1824-05-14
Som Forlovere kan ingen antages, der enten ikke beklæder noget Kongeligt Embede, eller og ere boesatte Mænd om hvis Paalidelighed ellers ingen grundet Tvivl haves. Disse Forlovere bør ikke hver borge for een af de paagieldende Personer, men begge bor indestaa for, at der ingen lovlig hindring gives imod det attraaede Ægteskab, Præsten bør, hvor det, efter Forlovernes Oplysningsgrad og borgerlige Stilling, ansees fornødent, alvorligen indskjærpe dem det stræng Ansvar, som Lovene forbinde med Forløfte i Ægteskabssager, Hvor de paagieldende Personer paa behørig Maade ere blevne fra tagne for at stille Forlovere, imod med Eed inden Retten at bekræfte at der ikke, formedelst ægteskabelig Forbindelse, eller af andre Aar sager, er nogen lovlig hindring imod det Ægteskab hvori de agte at indlade sig, har Præsten at kræve nøiagtigt Beviis, saavel for den dem meddeelte Fritagelse, som for den, i Medhold deraf, aflagte Eed§. 5. Lysning af Prædikestolen bør nogle Dage forud, bestillet hos Præsten, hvilket i Almindelighed bør skee personligen af Brudgommen; dog kan, hvis det er en, Præsten bekjendt, Person, Bestillingen ogsaa skee skrivtlig, ligesom og Brudgommen, i sit Forfald kan sende en, Præsten bekjendt, paalidelig Mand til denne, for at foranstalte og meddele det Fornødne. Forloverne bør, enten i Kirkebogen eller ved et særskilt Document, meddele deres Forsikring, og Præsten bør forvisse sig om Underskrivtens Ægthed. Saasnart Lysning af Prædikestolen vedbørligen er bestilt, anføres det i Ministerialbogen. C. 6. Dersom de Personer, der have ladet lyse af Prædikestolen, for sig, ikke lade sig sammenvie inden 3 Maaneder derefter, skal den skeete Tillysning ansees uefterrettelig, og altsaa nye Lysning iværk sættes, hvis de senere maatte begjære at sammenvies. §. 7. Forinden Præsten forretter nogen Vielse, har han at paasee alt, hvad oven i H. 3 er foreskrevet, forsaavidt dette ikke, ved de Oplysninger, som ere meddeelte, inden der blev lyst af Prædikestolen. er overflødigt. H. 8. Præsten bør endvidere afholde sig fra at sammenvie Personer, imod hvis Ægteskab Forbud er gjort ved den vedkommende Retsbetjent, naar dette Forbud tillige paa lovlig Maade er forfulgt, og det ikke ved Dom eller paa anden gyldig Maade, er ophævet, Jøvrigt følger det af sig selv, at baade Forbudet og sammes Forfølgning ved Forligelses=Commissionen og Retten bør anmeldes for vedkommende Sognepræst. §. 9. Jngen Enke eller Enkemand maae indlade sig i nyt Ægte, skab, førend den i det mindste har begyndt et lovligt Skifte med den afdøde Ægtefælles Arving, undtagen den, ved et gyldigt Testamente eller paa anden lovlig Maade, derfor er fritaget. Naar en Enke eller Enkemand, ifølge Bevilling, skifter ved Hjel af Samfrænder, bør det iagttages, at Samfrænde=Skiftebrevet, inden Vielsen forrettes, er tilstillet vedkommende Øvrighed hvi Attest maa fremlægges, til Beviis paa, at Skiftet er iværksat paa behørig Maade. S. 10. Ingen Præst maa forrette nogen Ægtevielse, med mindre saavel Brudgommen som Bruden beviisliggiør, at de have havBørnesopperne, eller ere vaccinerede. §. 11. Med Hensyn til de Tilfælde, hvor Brudgommen, efter sin borgerlige Stilling er pligtig at gjøre Indskud i Enkekassen, bliver Forordningen af 4de August 1788, under den sammensteds fast satte Straf, nøie af Præsten at iagttage. S. 12. Saa bør Præsten og paasee, at Vedkommende have erlagt de Afgifter, som der paa det Sted, hvor de skulde vies, maatte være foreskrevne for dem der ville lade sig vie. §. 13. Forinden en Catholik kan vies til en Person, som bekjender sig til Landets almindelige Religion, bør Præsten paasee, at den første udstæder en Revers: at lade alle Børn, der avles i saadan Ægteskab, opdrage i den evangeliskelutherske Kirke, hvilken Revers bliver at indføre i Kirkebogen, og at forsyne saavel med begge de Forlovedes som med Forlovernes Underskrivt. For at forebygge Overtrædelse heraf, bør de catholske Præster aldeles ingen Vielse forrette forinden det er anmeldt for Cancelliet, og sammes Samtykke dertil er erhvervet. S. 14. Brudevielse tilfalder altid Sognepræsten for den Menighed, hvoraf Bruden er Medlem. Dog beholde de ved de militaire Menigheder ansatte Præster de dem hidtil hjemlede Rettigheder til at forrette Vielsen, naar Brudgommen er Militair, skjønt Bruden hører til den civile Menighed, ligesom det og tilfalder den lutherske Præst, til hvis Menighed en luthersk Brudgom hører, at forrette Vielsen, naar Bruden hører til den catholske Kirke.Saa kan og, fremdeles som hidtil, Bevilling faaes til at lade sig vie af vedkommende Præst. Dog bør i dette Tilfælde den Præst, som Selsen ellers vilde tilfalde, nyde Betaling, som om Vielsen af ham var forrettet, ligesom der heller intet maa afgaae Kirkebetjenterne, eller andre, i deres Rettigheder, hvorfor og Attest om, at alle Vedkommende have nydt deres Ret, bør fremlægges inden Vielsen maa forrettes. Saa bør og i intet Tilfælde Vielsen forrettes af nogen, der ikke er beskikket som Præst ved en vis Menighed. Og da den Præst der forretter Handlingen, som saadan, bliver ansvarlig for, at alt, hvad Loven, med Hensyn til den byder, er iagttaget, saa have og Vedkommende at henvende sig til ham med de fornødne Beviisligheder om, at de ere berettigede til at indgaae Ægteskab med hinanden, samt i saa Henseende at stille ham Forlovere. Den forrettede Vielse bør han dernæst besørge fuldstændigen protocolleret i den Kirkes Ministerialbog, ved hvilken han er ansat som Præst, og strax derom meddele Underretningen til den Præst, som Vielsen, efter Lovens Forskrifter, vilde tilfalde, paa det at denne derom kan indføre det Fornødne i sin Ministerialbog. Endelig har og den vedkommende Præst i den Attest, med hvilken han, som ovenanført, skal forsyne den Uvedkommende, forinden Vielsen maa forrettes, tillige at anmærke, om noget er foregaaet, som kan være til Hinder for Personernes Ægteskab, af hvilken Aarsag og enhver der troer sig at have nogen lovlig Jndsigelse imod et Ægteskab, altid bør lade det Forbud, hvortil han maatte finde sig beføiet, forkynde for den Præst, som efter Loven var berettiget til Vielsen, uagtet Tilladelse til at lade den forrette af uvedkommende Præst maatte finde Sted. S. 15. Brudevielse bør, hvor ei Bevilling til at lade sig vie i Huset er meddeelt, i Almindelighed forrettes i Kirken. §. 16. Dog, dersom nogen paa sit Sygeleie begjærer at vies, og Omstændighederne ikke tilstæde at oppebie Bevilling dertil, bør dette ikke hindre Vielsen, der i slige Tilfælde ogsaa maa skee, uden foregaaende Lysning af Prædikestolen, hvorimod alt, hvad der ellers er foreskrevet til Sikkerhed, for Ægteskabets Lovlighed, bør lagttages, ligesom det og skal paaligge Præsten, igjennem sine Foresatte at indberette den saaledes foregaaende Vielse til Cancelliet. §. 17. Brudevielser maa i Kjøbstæderne kun forrettes om Sogne dagene; men paa Landet kunne de og tilstædes om Søn- og Hellig dagen. Jøvrigt kan samme foregaae paa enhver Tid af Dagen, og Præsten bør, saavidt mueligt, heri rette sig efter de Vedkommendes Ønske. Han bør og, naar den foregaaer udenfor Gudstjeneste Dagene, selv dertil befordre sig, hvis Vedkommende ei godvillig ville yde ham Befordring. S. 18. Ligesom Præsten, ved enhver passende Leilighed, bør søger at gjøre Ægteskabets Værd og Hellighed indlysende for sin Memig hed, saaledes skal det i Særdeleshed være hans Pligt at arbeide imod Tvedragt, samt forargeligt og uchristeligt Forhold i Ægteskab, hvor samme viser sig. Naar Ægtefolk, formedelst vedvarende Uforligelighed, attraae en ten Afsondring fra Bord og Seng, eller fuldkommen Skilsmisse, bo ingen Ansøgning desangaaende komme i Betragtning, førend deres Sjælesørger paa Ansøgningen bevidner, at der er givet ham Leilighed til at forsøge, hvorvidt han, ved religiøse Forestillinger, kan bringe dem til atter at leve sammen i endrægtigt og christeligt Ægteskab til hvilken Ende Vedkommende, efter Tilsigelse, bør møde hos ham, enten hver for sig eller samlede, eftersom han, til den gode Hensigts Opnaaelse finder det tjenligt. Opholde Ægtefolkene sig i en Afstand af 4 Mile eller derover fra hinanden, bør hver kaldes for sin Sjælesørger. Ligesom i Almindelighed den Præst, der skal mægle nenige Ægtefolk imellem, er baade berettiget og forpligtet til at fortsætte sine Bestræbelser, for at gjenoprette et christeligt Ægteskab, saa længe dette kan skee med noget Haab om godt Udfald, saaledes bør og, i fornævnte Tilfælde, den af de vedkommende Præster, som maatte finde det tjenligt til Øiemedet, træde i Brevvexling med den anden, for derved deels at erholde, deels at meddele, de Oplysninger, som kunde bidrage til at gjøre Mæglingen virksommere. §. 19. Saa bør og enhver, der attraaer Skilsmisse ved Bevilling, tilveiebringe sin Sjælesørgers Vidnesbyrd om sin Vandel i Separationstiden; ligesom og de Forskrivter, Lovens 3 - 16 - 15 indeholder og Præsters Vidnesbyrd, hvor Skilsmissedom søges, blive i Kraft. Hvorefter alle Vedkommende sig allerunderdanigst have at rette.