Aalborg Stiftstidende, 1827-10-20
Et Brev fra Baggesen, er meddeelt i Kjøbenhavns flyvende Post, og indtager et betydeligt Rum i fire af dette Blads Nummere. Bladets Redacteur siger, at dette over 20 Aars gamle Brev, som Baggesen har skrevet til en Ven i Kjøbenhavn, er med dennes Tilladelse, og efter Herr A. v. Baggesens Ønske, meddeelt til Jndrykkelse. Brevet, der berører mange interessante Gienstande, og af den forevigede Forfatter selv kaldes et chaotisk Brev, yder, som man let kan tænke sig, en særdeles behagelig Læsning. J følgende faa Ord karakteriserer Digteren sig selv, paa en ligesaa humoristisk som herlig Maade. Det fornøier mig, at De har seet den Mand, jeg elsker høiest i Dannemark, den elskværdige, den fortræffelige General Walterstorff. Jeg befaler Dem, saavidt inderligt Venskab er i Stand til at gjøre Bønner til Bud, at cultivere denne sieldne Mands Bekjendtskab, af hundrede Aarsager. Deels er jeg vis paa, at De vil elske ham, deels at han vil diske Dem, naar De blive nøiere bekjendte, deels veed jeg ingen Maade, at erstatte mig nogenlunde hans savnede Omgang, end ved at nyde den i Deres Legem og Deres Siæl, det er at sige i min yngre, elskværdigere Tvillingbroders Person. Gaae strax til ham, kjære Ven og forelæs ham af mit Brev, hvad De troer, at kunne interesse ham, hvis De ikke finder anden Leilighed til at anspinde en fortroligere Samtale. Gaae til ham med Deres hele Munterhed, og sig, at De er Baggesen - for ham behøver De ikke at skamme Dem ved at tages for mig - og vil De bruge List, for aldeles at skuffe ham, saa tag blot et par Vandstøvler paa, for at skjule Deres nettere Been; vang Natten forud, for at have Øinene lidt mindre levende og aandefulde, og bland hyppig Adverbierne overhovedet og i Grunden i Deres Snakkestiil Hav en Snuusdaase med - uden Snuus - destobedre, og led bestandig om Deres Lommetørklæde, Gjør hyppige Udfald paa Svinehelten, August, jeg engang tog for en Menneskehelt, og glem i det mindste Deres Handsker naar De gaaer bort. Men glem for alting ikke at strække Armene med en Bevægelse, som om Devilde svømme, imod hans yderst elskværdige Søn Christian. Det kan være nok til Begyndelse. (Et andet Brudstykke af Brevet, er følgende.) Med eet Ord: Jesu Christi Lidelseshistorie, er meer eller mindre enhver virkelig Digters Biographie, og hvis Nyerups Baggeseniske Levnetsbeskrivelse ikke faaer Dem til at græde, er jeg en falsk Christus c: en snaus Poet, eller han en falsk Evangelist o: en snaus Historieskriver. Tal altsaa ikke om Digternavnet, min Ven! Det klinger mig omtrent, som Disciplernes Snak om Jøderigets Oprettelse klang den gode Frelser, da han svarte dem: Mit Rige er ikke af denne Verden. Jeg seer ham smille. Men tal mig om Deres eget individuelle bifald, om Udødelighed - jo sildigere jo bedre. - og Brummers Forskud - og jeg er lutter Øre. Det veed jeg hvad det er - det andet veed jeg ikke. Deres Bifald, for saavidt det forsikrer mig, at jeg paa enværdig Maade forlyster et ædelt Menneske og en Ven, tryller mit Hjerte - Udødelighed (saa ravruskende rasende gal, og imod al menneskelig Fornuf- og Forstand stridende Lysten dertil er, saa upaatvivlelig ingen Barselkone har havt eller kan have en saa urimelig) er - hinc illæ lacrymae. - min eneste Lidenskab - og Brummers Forskud i vor nærværende Guldalder, trods den slette Cours af vore danske Bankosedler, ere ikke at kimse af for en Mand med Familie, der elsker Kone og Børn et par tusinde Gange høiere end sig selv. Gjentag altsaa, saa ofte De formaaer, disse tre Lokkeraab, og De skal see, at jeg kommer. (Paa et Sted hvor der klages over en Forlægger, siger Digteren). Ol den fordømte Digteren dræbende Bogtrykkerkunst, Trykker burde man i det mindste hverken Philosophier, eller Poesier, eller Aabenbaringer. Bogtrykkeren har ødelagt sand Viisdom, sand Poesie, og sand Religion, som Kobberstikken har ødelagt sandt Mulerie. Jblandt mine tydske Epigrammer erindrer jeg ved denne Leilighed eet: dens Var Die Aften ind uns neuern uderlegen Jntibren Schriften, undrich weitz, warum. Die Alten schrieben nicht des Geldes megen, Und schrieden nicht furs Publikum. Jo nu skulde man see, at Homers Jlias og Odyssevare blevne til, hvis man havde givet disse Oldsager fra Begyndelsen af i Trykken, Virgil var saa langt fra at give sit himmelske Digt (Digtekunstens Mesterstykke) i Trykken, at han ikke engang holdt det raadeligt, at lade det cirkulere i Afskrivter; men tillod sig blot at forelæse det sine Venner, Musernes Jndviede - og Milton var maaskee aldrig bleven den nye Verdens Homer, hvis han havde fundet en Brummer. Hora ærger sig allerede (i Brevet til hans Bog) over de mange Afskrivter han seer imøde. Hvad vilde han have sagt, hvis han havde drømt om Bogtrykkerkunsten, Troe mig, min Ven, Muserne ere formedelst den blevne virkelige Gadetøiter af kydske Jomfruer, som de vare, og burde være. Giør Viin saa gemeen som Vand, lad mælende og umælende Bester overalt kunne drikke den, naar de ville, og troe mig, at den taber sin Kraft at beruuse. Det Ønske at læses af mange har jeg aldrig havt. - Mit kiæreste Ønske er at læses længe af faa. Det ene kan umueligen bestaae med det andet. Kotzebuernes Hæder er mig nom plus ultra af Svineskjæbne. Svinet, min Ven, er det meest udbredte, det bekiendteste, og meest ædte Dyr paa vor Klode. Jndtil Øerne i Sydhavet besudler det, og de vildeste og barbariskte Folk ikke blot føde, men feede det. Naar man har eet Skrivt omForædlingen af Nattergalens Sang, har man tusinde Tractater og Forbedringen af Svineavl. (Brevets Slutning.) Jeg omfavner Dem, elskværdige, af min ganske Siæl og Hierte, med alle de Følelser De kan ønske at besiæle Deres bedste Ven, Maatte vores Meddelelse fra nu af være uafbrudt! Maatte jeg snart erholde Svar paa dette chaotiske Brev, maatte vi sees igjen i Kiøbenhavn og reise tilbage sammen mod Syden! Det er de vellystigste Ønsker, som for nærværende Tid spiire i mit Bryst med alle Foraarets Liveligheder. Foraarets Gud velsigne Dem! midda selsdag. hannem de Merkur, din Sossa, naar Baggesen. (den 5te Martii, min Fannys Geburtsdag). Tanker ved en ituslagen Jydepotte. me minuentur atte carmine cure. Horat. Du er er meer! Din Digter græder ved Dit brudte Leer. Din Lod det blev at taale Røg og Flamme, Dog stod Du fast; Du var og blev den samme. Faa kjendte Dig paa denne store Jord, Dog i Din Død Du nævnes skal i Nord; Jeg i Avisen vil et Grav=Vers sætte, Saa Taarer skal de Skjønnes Kinder tvætte. Først var Du Leer, nu bliver Du det atter; Saa gaaer det selv Naturens bedste Datter. Ak! var Du falden i en Kunstners Haand, Du havde vundet ved hans Skaber-Aand; Som Vase skulde Du da Øiet gotte; Men Skjæbnen bød, - Du blev en Jydepotte. Dit Liv svandt hen saa stille, indgetogen; Som Askepot Du sov i Skammelkrogen. Tidt saae jeg Dig imellem Røg og Jld, Naar Maanen skinnede saa bleg og Mild. Jeg saae Din Damp, i den steeg Aandet frem, Og søgte gjennem Skorsteens=Piben hjem. Dig glemtende, naar de saae Stjernen tindte; Da hørte jeg det koge i Dit Jndre. Ha Du har følt og lidt som en Heldtinde, - Fred med Dit Minde, En Digter hører helst sin egen Sang, Thi vil jeg læse min saa mangen Gang, Til Alfen kommer paa de hvide Vinger, og Trøsten bringer. Om Børn og Limed drømte jeg i Nat, i Da vidste jeg, det ei var rigtigt sat. otian Et Skrig, fra Kiøkkenet og mig af mine Drømme, Der saae jeg Dine Skaar i Suppe svømme. han 3. Alt var Forvirring, slukt par Skorsteens Flammen, Mallene græd og samlede Dig sammen. I Gaarden skal nu Dine Stumper hvile, Smaa=Blomster snart vil fra Din Gravhøi smile. Lad Tiden dække Alt med sine Vinger, Maaskee i Døden den Dit Held Dig bringer, Hvor nu er Land, var fordums Tid et Hav, En Bøger Skov kan voxe om Din GravEt Sekel gaaer, En Antiqvar vil finde Dine Skaar; anne Dybt i hans Indre taler høit en Stemme, At Konge-Støv Du eengang monne gjemme. Til et Museum skal Du Veien finde, Som Skaar og Stumper Livets Krandse vinde. Og nu Farvel! jeg skal Din Grav besøge, Men lov mig, at Du aldrig her vil spøge. - Grad ei, Malene, Hun har det godt, Den salig Pot! Snart hvile ogsaa vore trætte Vene. gina, lagde