Norske Intelligenssedler, 1764-07-18
el dske; SdleNeiliger. No. 29. Onsdagen den 18 Julii 1764. Om Velgierninger. En ædel findet Siæl finder udi ingen Ting større Fornøielse, end i at kunde trøste og hielpe Nødlidende; da derimod et slet og gemeent Gemyt altid ærgrer sig, naar en anden nyder noget Godt. Den retsindige Ærekiærhed, som tilskynder den Første at giøre sig ligesaa mange forbunden, som han kiender Mennesker, hvilke Lykken forfølger, kand ikke andet end være Gud behagelig; imod at Misundelse, hvoraf den Sidste fortæres, saa ofte han seer det gaaer andre vel, egentlig er en Last, som allerne hører Dievelen til. Vi kand paa ingen anden Maade komme det os til Efterfølgning foresadte store Fuldkommenheds Mønster nærmere, end ved stedse at beflitte os paa, av gandske Formue at giøre vores Næste Godt. Det er derved vi paa en vis Maade kand ligne vores Fader i Himmelen, hvilken uden Forskiæl paa Onde eller Gode, lader sin Soel skinne over alle Mennesker. Dersom de Riges og Stores Lykke i Verden i nogen Henseende var værd at yndske sig, maatte det alleneste være fordi de derved ere i Stand at gribe de Svage under Armene, og husvale dem som sukke under deres Ulykkes og Modgangs Byrde. En god Villie hos en god Ævne er den allerstørste Lyksalighed et Menneske nogensinde av Himmelen kand begiere; hvorvel den første i sig selv ikke mindre er en stor Dyd, endskiønt den findes allerne. Dydige Forretningers Øvelse og gode Gierninger er for Siælen det samme som Føde for Legemet, og de Velgierninger man i dette Liv lader de Nødtrængende tilflyde, er et vist og uryggeligt Underpant paa den Forjettelse Gud selv har lovet, hisset rigelig at belønne dem, som bevise Kiærlighed og Almisse. Disse priisværdige Dyder lader Gud endogsaa i denne Verden ikke blive ubelønnede. Vi forhverve os derved alle retsindige Folkes Berømmelse og Ærbødighed, blive elskede i vores Tiid, og vores Jhukommelse æret efter vores Død. Det er jo saaledes: at den Fordeel eller Nytte man forskaffer sig ved det man sparer og indskrænker sine Udgivter, dog ikke varer længere, end den Fornøielse man hos sig selv finder derover, hvilken sikkerlig ikkun er gandske kort. Døden tvinger os til at overlade alt det Gods og Midler vi har ejet, i fremmede Hænder, men Gavmildhed imod den som lide Nød og har vores Hielp behov, er en uforbigiengelig Skat, som vi betroe i Guds egne Hænder, og hvilken han har lovet, hundredefold at giengielde, naar al anden verdslig Rigdom ophører, og ikke meere kand hielpe os. De Renter, vi i denne Verden trækker deraf, er Ønsker og Forbønner af dem vi ved vores Rundhed har gjort os forbunden, og paa Guds Side have Guds Børn er evig lyksaligt Liv sikker derfor at vente. Der er ingen Lyksalighed som overgaaer et Menneskes, der er i Stand at kunde fyldestgiøre den Lyst og Tilbøielighed, han bærer til at bevise sin Næste Godt. Lyksaligt er derfor det Folk, hvis Fyrste fører den Mening: At Gavmildhed bør være en Fyrstes Skygge. Om Lykkens Ubestandighed. Lykkens Nøgenhed viser tilfulde hendes Fattigdom. Det er heller ikke at undre, at en Qvinde, som ej handler med andet end Jndbildninger, ikke eier det hun kand skulle sig med; hendes Gunst er ikke værd, at en Fornuftig agter den noget, saasom hun uddeeler den til alle Slags Folk uden Forskiæl. Det er ikke uden saadanne, som ikke har bedre Øjne end hun selv, der av hendes falske Skin og Løvter lader sig føre ved Næsen. Et forstandigt Menneske seer, saa snart han kaster sine Øjne paa hende, det falske Skin av Lyksalighed, bag hvilket hun skiuler sig, og naar han derudi ikke bliver var andet, end Uroe, Forvirrelse og Kummer, vil han vel aldrig overgive sig selv til saa bedragelige Fordeele. Det slette Val hun altid lader see i at uddeele sine Velgierninger, hendes Ubestandighed, og saa mange tusinde Slags falske Nykker giør alle hendes Karesser fordægtige, saa hun ligner Ørnen i Fabelen, der ikke førte Sneglen saa høit op i Luften, uden for at lade den falde og brække Skallen, og siden opsluge den. Dette er en Sandhed, bestyrket af daglig Erfarenhed, som enhver er bekiendt, og dog lader man hende saa roelig besidde det Privilegium: at regulere og sætte Priis paa alle Folkes Meriter, Jkke at være stemplet med hendes Mærke, er en tilstrækkelig Raison at passere i Verden for et Stykke falsk Myndt. De fornuftigste og retskafneste Folk ere gemeenlig Maalet for hendes Forfølgelser, saasom de kiende hendes forforiske Tillokkelser, og derfor holde sig høiligen beføjet til ikke at vilde betroe sig samme. Ærekiære Folk pleie ikke mindre være hendes Efterstræbelse underkast, fordi de holde fore hun allene er skabt for at ophøje den sande Æres og Dydens Glands, og at være den til Belønning, hvilken Mening er gandske stridig imod den høie Jndbildning hun har om sig selv, siden den blinde Formaals Tid har givet hende Sted blandt Guderne, og de nærværende forkeerte Tider ikke mindre oprette Altere, hvorpaa de dagligen ofte, ja opofre hende alle Ting indtil Æren selv. Hun anseer derfor hine kloge og fornuftige Kiendere for hendes aabenbare afsagde Fiender, med hvilke hun aldrig agter at giøre Fred. Jmidlertid ligesom der ikke er nogen Ting i Verden saa ondt, der jo dog i det mindste findes noget godt ved, saa kand ogsaa Lykken endda vise os noget godt og behageligt, naar man betragter hende paa den Side af hendes Ubestandighed, hvilken hun aldrig aflægger, endogsaa i hendes allerstærkeste Raserie og Forfølgning, saa at hendes største Forbittrelse dog ikke er uden Forandring, ligesaavel som hendes Gunst og Medhold ikke heller er af nogen tilforladelig Bestandighed. Der er ofte bemærket, at hendes Egensindighed, med eller imod een eller anden, aldrig har taget en Ende, som har været Begyndelsen lig. Dersom derfor ikkun enhver i sær, med Flid ville eftertænke og examinere sit Levnets Løb, vil befindes, der ikke en eneste er, som jo Lykken dog nogle Gange i det mindste har smillet af og viist sig gunstig imod. Vel er det sandt: at denne saa kaldede sær- og stik-sindede Gudinde altid fordrer et meget skarpt og nøie Regnskab for det hun har betroet os; imidlertid lader hun sig dog undertiden see, saa at om man kuns altid besad Færdighed nok til at tage hende fat, og giøre sig Mester derav, er jeg vist forsikkret, man ofte kunde være meget mindre Ulykkelig, end man er. Men vi Mennesker ere alle av Naturen saaledes beskafne; vi feile oftere at betiene os av Leiligheden, end Leiligheden fejler os. Jmidlertid, naar da nu ved en lykkelig Hendelse, hendes Gunst engang træffer at falde paa et dydig, godt og velfortient Menneske, maa man dog ogsaa tilstaae, at naar Lykken holder sig paa Dydens Side da tiener den til at sætte denne i sin fulde Glands, og at lade den skinne saa meget prægtigere i Øjene, end den uden hende, virkelig ellers ikke kunde. Men naar hun tvertimod med hendes utidige Velgierninger overvelder uværdige Personer, lader hun ogsaa see al sin Vanart og forkeerte Lyst til at føje og befordre Drog og Skarn. Saa at man mangen Gang seer hende tiene til en Maske, snart for en Oxe, snart for en Biørn, og ikke sielden for et Æsel, som, ved at ryste sine Øren, til sidst kaster den i Skarnet, hvor der da altid findes andre Dosmere, som strax tager den op igien.