Corsaren, 1842-09-02
Besøg hos en Hovedvagts- Arrestant. Jeg gik i Løverdags hen til en af mine Bekjendte for at indbyde ham til en Lysttour i Følge med mig den næste Dag. Da jeg ikke traf ham i hans Værelse, spurgte jeg En i Huset om ham. Han er ikke hjemme, fik jeg til Svar; men jeg kan sige Dem et Sted, hvor De bestemt kan træffe ham. - Er De vis derpaa? thi jeg vilde nodig i denne Varme løbe forgjæves. - Jo, jeg er ganske vis paa, at han er der. - Hvor er det da? - Det er paa Hovedvagten. - Paa Hovedvagten? Hvad bestiller han der: - Der er blevet tilkjendt ham 48 Timers Arrest, forvi han skal have forseet sig mod sin Capitain ved en af de sidste Mønstringer over Borgerne. Jeg modtog denne Efterretning med en vis Munterhed. Fra mine tidligere Studenteraar erindrede jeg, hvilken Lystighed en Arrest paa Rosenborg pleiede at give Anledning til. Arresten var et Sted, som man benyttede istedetfor sit eget Logi til et Parti Thombre og en dygtig Bolle Punsch. JJeg maa være med ved T'hombren iaften, tænkte jeg og gik til Hovedvagten. Den vagthavende Capitain, til hvem jeg henvendte mig for at faae Adgang til Arrestanten, sagde mig, idet han ligesom i Tankerne gjennemgik Reglementet: Ja, Besøg maa han gjerne modtage. Det er ham kun forbudt at holde Selskaber. - For at man ikke ved at læse om det senere Passerede skal troe, at der laa en vis Jroni i disse Ord, gjentager jeg, at det var en Capitain, der sagde dem. En Capitain i den danske Armee er udover de Aar, hvori man tillader sig en lille Spas. Jeg veed ikke, om det gaaer Andre som mig, men ved en Capitain i den danske Armee tænker jeg mig altid en Mand med halvt graat Haar, ved en Oberst tænker jeg mig en fuldstændig graahaaret Mand, og ved en General- ja en General tænker jeg mig som aldeles skaldet. Paa Veien op af Trapperne til Arresten tænkte jeg omhyggelig over Capitainens Yttring, at Selskaber vare forbudne, og drog en skarp Desinition af Thombre for at bevise, at det godt kunde forsvares, at Thombre egentlig ikke var "Selskab". Jeg havde nu engang sat mig i Hovedet, at vi skulde spille Thombre den Aften. Jeg traf Arrestanten staaende i en aaben Dør, nemlig i Døren, der vendte ud til Trappegangen, og som en Sergeant holdt aabnet. - "Ah, De ventede nok Besøg!" udbrød jeg. - "Nei, hvorledes falder De paa det?" – "Jh, De stod jo i Døren for at modtage mig" - "Paa ingen Maade, jeg stod midt i Værelset." - "Hvad for Noget? Kalder De det midt i Værelset? Hvor er saa Enden af Værelset?" – "Det er ogsaa her En menneskelig Gestalt staaer i Begyndelsen, Midten og Enden af dette Værelse paa een Gang." - "Lad mig da komme ind og see dette mærkelige Værelse." - Jeg gjorde et rask Skridt fremad og stødte mod noget Haardt.- "Hvad var det?" udbrød jeg. - "Det var min Brix." "Kan den ikke tages bort?" - "Nei." - "Men saa er her jo ikke Plads for os Begge. Hvorfor skulle vi ogsaa staae i Deres Soveværelse? Lad os gaae ind i Deres andet Værelse og faae os en Passiar." - "De tager feil; dette er mit "andet" Værelse." - "Saa lad os da gaae ind i Deres Soveværelse." - "Der ere vi." - "Hvorledes?" udraabte jeg, idet jeg pludselig øinede Virkeligheden; dette er altsaa Deres Arrest! Det er her, hvor det er Dem forbudt at holde Selskaber! Men lad mig dog besee det lidt nøiere." Jeg stak Hovedet ind, medens Arrestanten saae paa mig med en Mine, lig den, hvormed Eieren af en Raritet foreviser den til Fremmede. Øverst oppe i Værelset, i Taget - thi Værelset var et Tagkammer - var et Vindue, omtrent 3 Tommer, høit og ligesaa bredt. For at Arrestanten ikke skulde smutte ud derigjennem var det forsynet med Jernstænger. Der faldt saa meget Lys ind derigjennem, at man ved Hjælp deraf og et tændt Lys godt kunde see at læse en Bog. Forresten var der i Værelset aldeles Intet, med Undtagelse af Arrestanten, hans Brix og mit Hoved. Da Arrestanten imidlertid klagede over, at mit Hoved geneerte ham, trak jeg det tilbage, og det saa meget hellere, som Heden derinde allerede havde givet mig en Jdee om de venctianske Blykamre. Da jeg saaledes havde beseet Værelset, paakom der mig uvilkaarlig en Følelse af Skamfuldhed. Menneskene ere i Almindelighed tilbøielige til at bedømme en Mand efter hans ydre Omstændigheder, og saaledes paatrængte sig ogsaa mig den Overbeviisning, at et Menneske, der var kastet i en saadan Arrest, maatte have begaaet en grov og gemeen Forbrydelse. Jeg tænkte allerede paa den ugunstige Mening, Capitainen maatte have fattet om mig, fordi jeg kom og besøgte en saadan Karl, men trostede mig dog med, at han ikke havde seet saa nøie paa mig, at han kunde kjende mig igjen. Jmidlertid vilde jeg dog ikke fordømme Fangen uhørt og henvendte derfor med alvorlig Tone og Mine det Spørgsmaal til ham: "Men hvad har De dog ogsaa gjort, Menneske?" hvorpaa jeg forresten ventede det almindelige Svar fra forstokkede Forbrydere: "Ingenting! De seer her et uskyldigt Offer for nedrig Uretfærdighed." Jeg blev dog skuffet; thi Arrestanten svarede med angerfuld Mine: "Ak, jeg har fornærmet mine Foresatte i en Ansøgning." - "Hvorledes det?" - "Jo, jeg udbad mig min Afsked og anførte som Grund derfor, at jeg havde tjent til mine Foresattes Tilfredshed i sex Aar." - "Naa?" - "Ja, deri stak Fornærmelsen. Man har senere gjort mig opmærksom paa, at, da man ikke officielt havde meddeelt mig sin Tilfredshed, var det en Arrogance af mig at sige det, og Arrogance er imod Subordinationen." - "Men det er ikke det Hele. Fortæl videre, Menneske, og lyv ikke for mig." - Nei, desværre det er ikke Alt: Ved Monstringen forleden skjød jeg mit Gevær af i urette Tid, og derfor sagde Capitainen "Han" til mig." "Lyv ikke, Menneske! Man sætter Jngen i et saadant Hundehul*), fordi Ens Capitain siger Han til En. "Nei; men jeg begik ogsaa den Subordinations-Forseelse at sige til Capitainen, at jeg ikke hed Han." - "Og saa?..." - Og saa blev jeg af Oberst Conradt sendt herhen. - "Sværg mig, Menneske, at De siger Sandhed, at dette var Alt! Sværg det ved det Dyrebareste, sværg det ved Kongens Liv og Deres Sjæls Sallighed! "Ved Kongens Liv og ved min Sjæls Sallighed! Det er Alt!" - Da vendte jeg mit Ansigt mod den opgaaende Sol og hvidskede: "Herre! jeg takker Dig, at jeg ikke er dansk Borger, og foer ned af Trapperne.