Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-12-11
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. oc Sextende Aargang. No. 99. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 11 December 1819. Om Conduite. Der gives et Ord, som næsten ikke lader sig oversætte i noget Sprog, og som dog indbefatter saa mange og forskjellige i Livets vexlende Forhold yderst uundværlige Egenskaber. Det er det store, fyndige, uskatteerlige Ord – Conduite. Alt hvad vi udtrykke ved Klogskab, Greb, Snildhed, Aandsnærværelse, Erfaring, Tænksomhed, Selvstændighed, det behøver Franskmanden kun hiin eneste Ord til. Han har udtrykket Alt, naar han om en Folkestyrer, General, Statsmand, Officier, ja endog Underofficier, har sagt: "de have viist eller vise Conduite!" Staten er et af tusinde Hjul sammensat Uhr. Det ene Hjul maa svare til det andet, naar Uhret skal gaae godt. Er en eneste Tand i et Hjul forslidt, er Olien udtørret, er der kommet et Støvkorn eller et Haar i Værket, saa vildet, om just ikke standse, dog let udsættes for at gaae for gesvindt eller for langsomt. Hvad denne Overeenstemmelse i Hjulene, denne bestandige Orden i deres Gang, er for Uhret, det er hvert enkelt Statslems Conduite for Staten. Derfor kommer Conduite af conduire lede, føre, styre det vil sige rigtigen – derfor er den nødvendig i Marken ligesaavel som i Cabinettet, i Huusliver ligesaavel som i det Offentlige. En Hærfører, kan være en meget tapper General, men derfor ligefuldt mangle Conduite. Carl den Tolvte var sikkerligen een af sin Tids største Generaler. Det viste han selv paa hans ulykkelige Tog til Rusland. At han gjorde dette store Misgreb kan undskyldes med hans vante Lykke, som blændede ham, men at han, da han allerede var rykket ind i et Rige, som han tydeligen kunde forudsee vilde blive hans Armees Grav, ikke i Tide søgte at vikle sig ud af en selvlagt Snare, det var Mangel paa Conduite. At snuble, især paa en glad Vei, er mueligt for den Dygtigste, men at reise sig igjen strax, eller vide at holde Ligevægt førend man falder, der er det, som skiller Manden af Conduite fra Hverdags eller Slendriansmennesket. En afsagt Fiende af al Conduite er Slendrian. Den er i de fleste Tilfælde dens Antipode. Brænder Taget over vort Hoved, saa siger Conduiten, sluk hvad Du kan, Slendrianen derimod raaber: nei, for Himlens Skyld, bi til Brandfolkene kommer, Du kunde ellers begaae en Formalitetsfeil. Kan Du fratage Fienden en Canon og Conditten tilraaber dig: "benyt dig af Tid og Leilighed!" saa rykker Slendrianen dig i Kjolesliggen, og raaber: "Du maa for Alting oppebie Generalens Ordre. En Søster til Slendrian, altsaa og en Fiende af Conduite, er Formalitetsvæsenet, denne Skal paa alt det Gode og Gavnlige. Vist nok kan der ikke tænkes nogen Kjærne, uden at der tillige er en Skal om den; men at gjøre saa stort Væsen af Skallen, at Kjærnen raadner eller bliver ormstukken derover, er, som enhver indseer, urimeligt. Man siger ofte om en Mand, han er en duelig Mand i sit Kald. S. er man, hvori hans Duelighed bestaaer, saa sees sædvanligen af Svaret, at den bestaaer i Slendrian og Formalitetsvæsen, men at der ikke findes mindste Spor hos ham til Conduite. Den duelige Mand træller i Slendrianens Aag som ethvert andet Lastdyr, hænger ved Formalitetsvæsenet som en Snegl ved sit Huus, arbeider uden Tænksomhed, fuldfører Pligter ligesaa mekanisk som et Uhr siger os Klokkeslættet, bryder sig intet om Tid og Omstændigheder. - Dette Trælle og Sneglevæsen, fortjener ikke Navn af en duelig Mand. Uden Conduite lader sig end ikke i den ubetydeligste Stilling i Livet nogen Duelighed tænke. Der gives en Tid til Alting, siger Prædikeren, og det er en gylden Sandhed. De fleste Tings gode eller slette Udfald beroer, som oftest, paa den rigtige Benyttelse af Tiden. Et trivielt, men meget lærerigt Ordsprog siger: Tiden er ligelang, men ikke lige nyttig. Manden af Conduite veed at veie Tidens Nytte paa Klogskabens og Erfarenhedens Vægtskaal. At forekomme Tingenes Løb, staaer sjeldent i Dødeliges Magt, men at give dette Løb en forandret Retning, det formaaer dog Conduiteen. Ved Slumpelykke kan stundom ogsaa Slendriansmennesket komme ud af en Forlegenhed, men Slumpelykke bør ingen fornuftig Mand bygge paa. Conditen afholder ingen Undergiven fra at opfylde sin Foresats Befalinger, tvertimod tilskynder den ham til, at giøre det; men naar Slendrian og Formalitetsvæsen sige: det være dig nok, blindt hen at udføre disse befalinger, thi du er Øxen, som skal fælde Træet, var det end med dets Frugter, saa raaber Conduiten: "vær ikke døv mod Fornuftens og Samvittighedens Stemme, og, om end din Foresat, betragtende dig som Redskab i sin Haand, befaler dig at fælde Træet, saa glem dog aldrig at du er et tænkende Væsen, begavet med fri moralsk Villie, som Jngen paa Jorden kan tvinge til at være et tankeløst Redskab. Lad andre fælde Træet, om de skjøtte derom, men behold du din Samvittighed fri. Jo høiere sand Oplysning er stegen i en Stat, desmere ynder den Conduite hos sine Undergivne. Den veed, at man med Maskiner vel kan udrette meget, saa længe de blot skulle og kunne bruges som saadanne, men den veed tillige, at det her, som overalt, er den levende Aand Conduiten - som levendegiør, og at der gives tusinde Tilfælde i Livet, hvor al maskinmæssig og tankeløs Fremfærd mere skader end gavner. Udødelige Mænds Skjebne. Man forbauses ofte over de Mænds Skjebne paa Jorden, som deres Medmennesker paasatte Udødelighedskronen i det Øieblik, de forlode den. Homer maatte synge sine guddommelige Digte for Penge. - Æsopeus, den berømteste af alle Fabeldigtere, var en født Træl, og Jndbyggerne i Delphis styrtede ham, til Belønning for hans vittige Fabler, ned af en Klippe. - Archimedes, den store Geometer, blev myrdet af en romersk Soldat ved Syracusas Jndtagelse. Ovid, blandt Romernes Digtere een af de yndigste, døde landsforvist af den August, han havde besjunget. - Seneca, den saa veltalende Sædelærer, maatte selv skille sig ved Livet, efter Neros Befaling. - M. T. Cicero, den berømteste Taler blandt Romerne, blev myrdet efter Antonius's Befaling. - Joh. Hus, den store Reformator, hvis største Brøde var, at han kom et Aarhundrede for tidligt, blev offentligen brændt. Columbus, den ny Verdens virkelige og første Opdager, blev i levende Live mishandlet i sit Fædreneland, og efter sin Død frastsaalet Navn af den ny Verdens Opdager ved Amerigo Vespuci. - Galilæi, den berømte Astronom og Mathematiker, maatte i Fængslet afsværge det System, der siden gjorde Copernikus saa berømt. Cervantes Saavedra, den vittigste af alle Romandigtere, skrev i sin Ungdom Romanzer for Penge, tjente i sin Manddom som Soldat, tilbragte 8 Aar i algiersk Fangenskab, døde 1616, efter at have mistet sin Haand i Fædrenelandets Tjeneste, og efterat have skrevet sin Donqvixotte i et Gieldsfængsel. - B. Spinoza, een af de skarpsindigste Philosopher, af de fleste misforstaaet, og af saare faa fattet, maatte leve af at slibe Glas, klædte sig i en grov Kjole og logerede hos en fattig Kone, ikke langt fra Amsterdam. - J. J. Rousseau, Kongers og Fyrsters Yndlingsforfatter, opholdt et kummerfuldt Livsom han, efter Manges Paastand, fri ligen skal have endt, med at skrive Noder. – f Schiller, næst Göthe den største tydske Digter, døde i saadan Fattigdom, at man ved hans Afgang kun fandt 23 Groschen i hans Gjemme, og adskillige af hans Venner maatte gjøre Sammenskud til hans simple Begravelse. - S. Buttler, Forfatter til det uopnaaede comiske Heltedigt Hudibras, døde i største Fattigdom. - Dannerskjelden J. Evald var fra sit 16de til 17de Aar preussisk Tambour og Underofficier, og fra sit 17de til sit 34te Aar Danmarks første, men tillige fattigste Digter, der ligesaavel maatte leve af at skrive Rolf Krage, Balders Død og Fiskerne, som Liig Brude- og Fødselsdagsvers over Kræmmere, Høkere og Andre, som havde Raad og Villie at betale ham dem. Om Oprindelsen til Ordene Mølle, male, Malstrøm.