Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-06-16
J Midten af forrige Aarhundrede kom to Englændere med Paketbaaden fra Dover til Calais og toge ind ikke hos den ved Yoriks Reise bekjendte Monsieur Dessein, men hos en meget simpel Gjestgiver ved Navn Dulong, lode sig anvise de bedste Værelser, fandt Vertens meget maadelige Retter meget velsmagende, og hans svovlede Viin meget ægte. Hver Dag ventede Du long, at de vilde reise videre for at besøge Hovedstaden, thi at de blot vare komne for at besee Calais kunde ingen indbilde sig. Men de reiste ikke videre, besøgte ikke Paris, besaae ikke engang Mærkværdighederne i Calais, de gik blot nu og da paa Sneppelagt, sad ellers hjemme, spiste, drak, som, og som det syntes kjedede sig. "Det maa sikkert være Spioner, tænkte Verten, Flygtninger maaskee, eller Narre. Ligemeget, hvad kommer det mig ved, de betale honet. Naar han om Aftenen sad med sin Nabo Urtekræmmeren ved en Flaske Vin, pleiede de ofte at bryde deres Hoveder over disse hemmelighedsfulde Fremmede. Det er Spioner, sagde Urtekræmmeren, den ene skeler desuden med det venstre Øie. "Man kan skele, uden at være Spion, svarede Gjestgiveren, ner jeg skulde snarere troe, at de ere ygtninger; thi de læse alle de Aviser, jeg holder, formodentlig for Stikbreves Skyld. Naboen beviste ham derimod, at alle Englændere tilbringe i det mindste en tolvte Deel af deres Liv med at læse Aviser. Sædvanligen bleve de til Slutning enige om, at, naar disse Fremmede hverken vare Spioner eller Flygtninger, kunde de ikke være andet end Narre, og derved blev det. J denne Mening blev Dulong end mere bestyrket, da den ene Englænder, en gammelagtig Mand saaledes tiltalede ham. "Min kjere Hr. Vert, vi finde Behag i at opholde os hos Dem, og dersom De vil føje Dem i en vis Grille, kunde det vel hænde sig at vi endnu i lang Tid fortærede vore Penge i Deres Huus. Deres Høihed har at befale, en Gjestgiver er en fød Slave af alle de Griller, som strømme sammen hos ham fra alle Verdens Kanter. De har, vedblev Englænderen, vel ladet male en Elefant paa deres Skildt, men deres Huus er dog blot en Myg imod andre Vertshuse. De tre nogenlunde taalelige Værelser, man finder hos dem, gaae uhældigvis alle ud til Gaden. Vi elske Rolighed og Søvn. Deres Nattevægter har en fordømt stærk Stemme, og Vognene rulle hele Natten igjennem Gaderne, saa at alle Vinduer klirre. Vi vaagne hvert Øjeblik for at bande, og vi sove ind igjen, for at vaagne det næste Qvarteer. De indseer, kjere Dulong, at man derved taber baade Sundhed og Taalmodighed. Verten trak paa Skuldrene. – "Hvorledes skal man vel faae dette forandret." Meget let, svarede Gjesten; kun at De ikke undslaae Dem for en ringe Udgift, som vi endog ville bære Halvdelen af, og ikke gjøre mindste Krav paa Erstatning derfor ved vor Afreise. Dulong, hvis tørre Ager, fra den Tid Englænderne kom i hans Huus, dagligen var bleven mere og mere frugtbar ved deres Guinee-Regn, lovede at gjøre Alt hvad der stod i hans Magt, for at tilfredsstille sine høje Gjester; blot tillod han sig at bemærke, at han ikke saae sig istand til at forbyde Vognenes Raslen, eller Nattevægternes Sang. Det behøves heller ikke, gav den Fremmede til Svar. De har jo bag ved Gaarden en liden Have; men De er ingen Elsker af Havekonsten, thi paa lidt Petersillie nær til Deres Vandsupper seer jeg kun Nælder voxe der. Den gamle høie Havemuur truer ogsaa med uagtet sin Tykkelse, at styrte ned. Hvad synes Dem om at benytte denne Plads til der at opføre en liden Bygning, et Slags Lysthuus, som blot skulde bestaae af et Par Værelser, Man kunde støtte det op til den gamle Muur, derved sparede man nogle Omkostninger, og vandt tillige den Fordeel at styrke Muren derved. Som sagt, for at faae en ret rolig Bopæl ville vi gjerne bidrage Halvdelen af Omkostningerne, og naar saa den Tid kommer at vi reise bort, er Bygningen jo Deres, De har da der et Par beqvemme Værelser mere at leje bort. Finder De Betænkeligheder ved vort Forslag, see vi os nødsagede til at flytte et andet Sted hen. Vi finde vel uden Vanskelighed et saadant roligt Sted, som det vi ønske. Verten gjorde slet ingen Indvendinger. Han tænkte blot ved sig selv, min Nabo har dog Ret i at han holder disse Folk for Narre. Han lod strax en Bygmester kalde. Pladsen, blev beseet. Englænderne beskreve, hvorledes de vilde have Bygningen indrettet. Bielker, og Muur= og Tagsteen bleve hurtigen kjørte til; tre tynde Sidevægge stege hastigen i Veiret, den gamle Havemuur dannede den fjerde; fra den gik et Halvtag ned; det Hele lignede mere en Hestestald end et Vaaningshuus; men Gjesterne vare fornøiede dermed, og - Verten loe i Skjegget. To Maaneder forløb saaledes, og fra begge Sider var man særdeles vel fornøiede med hinanden. Guinee-Kilden flød meget rigelig, skjøndt Vinen blev hver Dag slettere, begge Englænderne forlode sjeldent deres nye Værelser; de spiste, drak og læste Aviser. Det, som syntes Værten i den gyldne Elefant meest underligt, var, at hans Gjester for Natteroes Skyld havde bygget sig et eget Huus, og at han dog meget ofte saae Lys hos dem hele Natten igjennem. Engang kom han paa den Tanke, at de maaskee kunde være falske Myntnere; men da alle deres Udgifter gik igjennem hans Hænder, og deres Guineer stedse holdt Prøve, blev han og hans Nabo ved deres gamle Mening at Gjesterne vare to Narre.