Norske Intelligenssedler, 1767-11-04
Tyrkiske Historier, Sammensadt af en Person, som har været meere end 40 Aar. i Tyrkiet. Nu oversadt paa Dansk. Første Historie. Nu oversadt paa Dansk. Første Sistorie. Der var i fordum Tiid en stor Prophete i Tyrkiet, som gjorde mange Mirakler, han blev æret og høiagtet af alle Mennesker, han kaldede sig AnsaDer hentede sig paa samme Tiid følgende Tildragelse: En Skræder, som havde en meget smuk Kone, hun kaldte sig Gulandam; De elskede hverandre kiærligen. En Dag, da de gav hverandre Kierligheds-Tegn om deres Kierlighed, henrykket af en Kierligheds Jld, lovede Manden hans Kone, at dersom hun døde først, saa vilde han tilbringe 24 Timer med at græde paa hendes Grav. Konen endnu meere indtagen af Kierlighed til hendes Mand, svor for ham: at dersom han kom til at døe først, saa vilde hun døe af sult, for ikke at have den Fortrydelse at leve ham over. Det hentede sig, at ved Skjebnens Villie døde Konen først. Manden, for at efterkomme hans Løvte, efter at han havde begravet hans Kone, gik han og lagde sig paa hendes Grav, og græd bitterligen. Han havde ikke været lang Tiid derpaa, da Propheten Aysa kom dette Sted forbi Han betragtede en Tiidlang Skræderen, og derefter spurgde han ham hvad fattes dig, og hvorfor overgiver du dig uden Astadelse til en saa hæftig Sorrig, Skræderen svarede ham, at han var utrøstelig, fordi at han havde tabt den aller deligste Kone i Verden, hvilken han havde elsket saa kiærligen, og af hvilken han var bleven saa meget elsket. Altsaa, sagde Propheten, det skulde være dig en stor Glæde, at giøre levende denne din saa hiertelig elskede Ægtefælle. O! svarede Skræderen, dersom Himmelen gjorde dette Mirakel til mit Beste, saa skulde jeg aldrig holde op, at takke ham derfor. Trøst dig, svarede Propheten, jeg har Medynk over din Ulykke, jeg skal give dig din Kone igien, med Tilladelse af den som haver skabt hende, og som har ladet hende døe. Derpaa lagde han sig paa Knæene, tillige med Skræderen, ved Graven, og han bad en Bøn; de opløftede derefter Steenen, som bedækkede Graven, og Gulandam stod op udaf hendes Ligkiste. Skræderen ganske henrykket udaf Glæde og Forundring, kastede sig for Prophetens Fødder, for at sige ham Tak for dette Mirakel, men Propheten sagde til ham: at det var til Gudderne han maatte aflægge Taksigelsen til, og ikke til hannem, og uden at opholde sig længere, gik han sin Vei. Gulandam, som saae sig igienkaldet til Livet, spurgte hendes Mand; hvorledes en saa forunderlig Ting var skeer, Manden fortalte hende alt det, som havde tildraget sig imellem Propheten og ham, og hun blev meget forundret derover. Hvorledes, sagde hun det er eder, som har bortrivet mig fra Døden! Det er eders Kierlighed, som giør mig levendes igien! jeg skal aldrig forglemme en deslige Kierlighed. Jeg takker Himmelen, svarede hendes Mand hende, at han har givet eder mig til min Kierlighed igien; jeg skal aldrig holde op at elske eder, omendskiønt at jeg endnu skulde leve i 100de Aar. Efterat de saaledes havde holdet Samtale nogen Tiid med hverandre om deres nye Kierlighed, sagde Manden til sin kiære Gulandam: Det er nu Tiid at vi vender tilbage hiem igien, for at gaae at fornye vores gamle Venskab, og at nyde paa nye vores mod hverandre havende Kierlighed. Men, jeg giør ikke Betragtning, sagde Manden, at J er ikke i Stand at lade eder see i Byen, J har hverken Klæder eller Skoe, jeg skal strax gaae og hente eder det Behøvende; imdlertid lader jeg eder allerne her, men jeg skal komme igien i et Øjeblik. Skræderen gik da paa det snareste ham muligt var, for at hendte hans Kones Klæder, medens at Gulandam blev siddendes paa Steenen af hendes Grav; men imidlertid at hun var allerne paa dette Sted, saa hendtede sig følgende Tildragelse: Prindsen af Landet, som kom tilbage fra Jagten, passerede over denne Kirkegaard, hvor Skræderens Kone var siddendes paa Steenen, med hendes Døde-Klædning paa Prindsen saae paa hende med en stor Agtpaagivenhed, og han fandt hende meget smuk og efter hans Behag. En af hans Officiers mærkede det meget vel, og sagde til Prindsen: Eders Høihed, det er en elskværdig Kone, dersom de ønsker det, saa skal vi føre hende til Eders Serrall. Jeg vilde det vel, svarede Prindsen Serrail, kaldes i Tyrkiet et prægtig stor Gemak, hvor de tyrkiske Prindser indlukker deres Damer, og hver Aften gaaer Prindsen deri, med sig tagende et hvidt Silke-Tørklæde, brodere, med Guld, i Haanden, og til hvilken af Damerne han giver Tørklædet, den har den Ære at sør hos ham. ham; jeg har ikke en i mit Serrail som er saa delig som hun, men spørger hende førstad, om hun er ikke gift; thi jeg vil ikke bortføre Konerne fra deres Mænd. Derpaa nærmede Officieren sig til hende, og sagde hende disse Ord: Smukke Dame, dersom de ikke er gift, saa skal det kuns staae hos Eder, om J vil, at gaae ind i det Kongelige Serrall. Hun svarede strax, uden at berænke sig i ge: Jeg er fremmed, der er ingen som ejer mig, og jeg er færdig til at give mig til Prindsen; Han vil giøre mig en stor Ære. Strax paa dette Svar, trækkede Officieren hans Surtout af, og bedækkede dermed Gulandam. Derefter blev hun ledsaget til Prindsens Serrail, hvor man fratog hende Officierens Kioel, og hun blev strax pyntet, som om hun havde været en Dronning. Fortsættelsen følger: