Aalborg Stiftstidende, 1833-08-21
Blandede Efterretninger. En Præst androg for Cancelliet, at der nogle Gange var forlangt Jordspaakastelse af ham, hvor det ved Forhør var oplyst, at de Døde havde taget sig selv af Dage, og Amtmandens Resolution lød paa Begravelse i Stilhed, hvorefter han, Præsten, havde nægtet Jordspaakastelsen. Men da nogle havde formeent, at han dog vel kunde have foretaeget denne Handling, udbad han sig Cancelliets authentiske Fortolkning af Udtrykket Begravelse i Stilheds. Cancelliets Svar herpaa lyder saaledes: "Naar Lovgiveren har overladt det til Overøvrigheden ved dens Resolution at afgjøre, paa hvilken Maade og paa hvilket Sted deres Legemer skulle begraves, som have taget sig selv af Dage, saa er der deels taget Hensyn til de Tvivl, som Omstændighederne stundom fremkalde om selve Factum, at det er den Afdøde selv, som har skilt sig ved Livet, men end oftere angaaende hvorvidt Gjerningen har været forsætlig eller uagtsom, og fremfor Alt som Gierningsmanden har været i en saadan Tilstand, at hans Gierning kunde tilregnes ham, eller om han er i det Tilfælde, som Loven 6621 undtager fra dens almindelige Bestemmelse, at han nemlig har handlet i Sygdom og Raseri. Vel kunne disse Undersøgelser, hvis Resultat, efter bemeldte Lovsted, ogsaa vilde drage til Følge for den Aflivedes Boeslod, der forbrøde, hvis han fandtes skyldig i tilregneligt Selvmord (efr. nu Forordningen af 24de September 1824 5 1), synes efter deres Natur at høre under Domstolenes Afgjørelse; men allerede den Omstændighed, at Begravelsen ei kan udsættes efter Spørgsmaalets Paakjendelse ved endelig Dom, maatte bringe Lovgiveren til at foretrække den valgte Fremgangsmaade, at overlade Afgjørelsen til Øvrigheden. Men hertil kom endnu, at Lovgiveren tillige vilde, at Begravelsesmaaden maatte lempes efter flere Omstændigheder, fornemmelig den Afdødes øvrige Levnet og Characteer og det Hensyn, som de efterlevende Paarørende i det givne Tilfælde kunde fortjene. Alt dette fremgaaer især af Rescriptet til Stiftamtmanden over Sjællands Stift af 114de Juni 1754, der tydelig viser, at det ikke blot er en sjuridisk Afgjørelse af det Spørgsmaal, om et virkeligt Selvmord i Ordets fulde Omfang finder Sted, men ogsaa en efter de concrete Omstændigheder lempet Moderation, Lovgigiveren har betroet Øvrighederne i fornævnte Tilfælde, deri ikke taalte det Ophold, som vilde være forbundet med at søge Kongl. Dispensation, hvorom ældre Anordninger havde givet Haab. Det er derfor og almindelig overladt til bemeldte Øvrigheder, at resolvere og decidere, paa hvad Maade, og Sted saadanne aflivede Legemer skulle begraves, saa at de, hvorvel et virkeligt Selvmord maa antages at være begaaet, men dog ellers Omstændighederne tale for Moderatior, kunne tilstede en Begravelsesmaade, der er mindre krænkende for de Efterlevende end den lovbestemte, hvorved det dog stedse bør iagttages, at den mod Religionens og Moralens Bud stridende Handling, hvorved Selvmorderen er gaaet udaf Livet ikke bliver uden Virkning. Den Lempning, Øvrigheden tilstaaer, kan saaledes være forskjellig efter de individnelle Tilfældes forskjellige Beskaffenhed. Den første Gradaf Lempning er, naar det vel tilstedes at begrave det afsjelede Legeme paa Kirkegaarden, men dog paa et afsides Sted, og uden Jordspaakastelse af Præsten. Denne Lempning bliver i Almindelighed tilstaaet, hvor der er nogen antagelig Grund til at tvivle om Selvmordets fulde Tilregnelighed. Men en høiere Grad af Lempning kan og, under særdeles Omstændigheder bevilges, saa at det endog tilstedes at begrave Liget med Jordspaakastelse, men at dog Begravelsen, skeer paa en saadan Tid, at den mindst tildrager sig almindelig Opmærksomhed, og at de deels kirkelige deels borgerlige Høitideligheder, som i Almindelighed kunne anvendes ved Begravelser, ikke maae finde Sted, saasom Præstens Ledsagelse af Liget, Ligtale, talrigt Ligfølge, Sang og Ringning med Klokker, Brugen af Bedemænd, af en anseelig Ligvogn, o. s. v. Det retteste er, at Øvrigheden, ved sin Resolution, udtrykkelig bestemmer, hvormeget af de sædvanlige Høitideligheder der i det givne Tilfælde maa anvendes. Men hvor Resolutionen uden nærmere Bestemmelse lyder paa Begravelse i Stilhed, og Omstændighederne ikke tillade at erhverve Øvrighedens yderligere Forklaring af det Udtryk, hvori Resolutionen er afgivet, kan Jordspaakastelse af Præsten er ansees derved at være forbudt, men derimod enhver anden kirkelig eller borgerlig Høitidelighed. (Slutningen følger.)