Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-01-24
J Verdens første Dage levede Menneskene i Lyksalighedens og Uskyldighedens Paradis. Tilfreds med deres Kaar frydede de sig ved Livet, og Sundhedens Roser blomstrede paa deres Kinder. De frygtede ikke Døden, thi de kjendte ikke noget til Sygdomme. Deres Livslampe stuktes ikke forend dets Taande var fortæret, Krigens vilde Flammer forstyrrede ikke deres Fred, Næringssorger nagede ikke deres Sind, Herskesyge og Avindsyge for uroligede ikke deres Søvn. En landlig Hytte, et Aart Kildevæld, et tarveligt Maaltid, konstløse Vaaben til at fange eller fælde vilde Dyr, var Maaler for alle deres Adrætter. De havde intet Begreb om Rigdom, thi de vare alle lige rige; de trængte ikke til Love, thi de kjendte intet til Forurettelse. Skovens Ege blomstrede i Ro og opløftede stolt deres Krone til Himlen, thi man havde endnu ikke opfundet den Konst, at bane sig en Vei paa Havet eller opbygge glimrende Borge, To lene henryste Øret med deres Sang, thi ingen grusom Haand forstyrrede deres Rede, for at indspærre dem i et evigt Fængsel. Hjorten græssede fredeligen ved Menneskenes Boliger; thi ingen fandt nogen Glæde i at jage den indtil den styrtede. Den hele Natur levede i Fred. Erhvert Led i Skabningens Række fulgte sit Kald, og gik aldrig uden for de Grændser, Skaberen havde af pælet for det. Fra Mennesket indtil Løven, og fra Løven indtil Ormen vare alle lige lykkelige og glade. Men da Engene en Dag samledes omkring Skaberens Trone, var Fristeren ogsaa iblandt dem. "Hvor kommer du fra?" spurgte den Algode. Fra en Vandring omkring Jorden." Finder du ikke Menneskene saa dydige, som de efter deres Bestemmelse kunne være." – "Hvad Under, at de ere dydige, du har hidtil ikke fort dem i nogen Fristelse, Herre! Bundne ved Naturens Haand turde de aldrig forlade den Bane, som den betegnede dem. Men giv deres Lidenskaber i min Haand, og du skal fre hvad det bliver af deres Dyd!" – "De ere i din Haand sagde den Alvise; men voge dig for at ødelægge mit herligste Værk, Fristeren gik. Ængstelig ponsede han nu paa det bedste Middel til at fordrive Menneskene fra Uskyldighedens og Lyksalighedens Eden. Han mønstrede i Tankerne alle de Fristelser, der kunde styrte de Dødelige i Fordærvelsens Afgrund. Endelig faldt han paa, at slaae med Haanden paa et Bjerg, og pludselig fremtrængte tykke Guldaarer fra dets Jndvolde. De luede i Solens Straaler som Jld. Han gik til Havet, og det opskyllede hele Strømme af Perler, Diamanter og Guldstøv Det første Menneske, som blev dette vaer, tog i sin Henrykkelse en heel Favn fuld deraf, og ilede hen til sine Brødre og Søstre. Alle stimlede nu hen til Bjerget og Havbredden, for at samle Guld og Ædelstene, Fristeren stod paa Bjergets Top, saae det med haanlige Smiil og glædede sig over sin Seier. Menneskene bleve fra dette Øieblimisfornøiede med deres Kaar; Roserne paa deres Kinder begyndte at blegne; Avindsyge avlede Strid og Uenighed iblandt dem, naaede deres Sind og forstyrrede deres Søvn. Hytter forvandledes til høie Pragtbygninger og Græsbænke til prægtige Leie. Det klare Kildevand smagte dem ikke mere; de pressede Saften af Druer og bleve berusede. De gjorde Forskandsninger omkring deres Huse af Frygt for vilde Dyr, men endnu mere af Fryg for Mennesker. Den ene Nabo ranede den andens Guld, og naar han fandt Modværge brugte han nu de samme Vaaben mod Mennesker, som han for kun brugte mod Løver og Tigere. Man stok tede sig sammen i Horder, deels for desbedre at kunne forsvare sig mod Angreb, deels for deslettere at kunne angribe andre. Man valgte sig Høvdinger, i hvis Haand man betroede sit Liv og sin Frihed, blot fordi de vare de stærkeste; man gav sig Love, og bestemte selv Straffe, ikke saa meget for at haandhæve Ret og Skjel, som for at sikkre sit eget Liv, sin Eiendom og Frihed. Egen og Granen faldt for Øxen og maatte tjene til Snekker, som bragte den ny Lyksalighed endog til hiin Side Havet, og gjorde dets Dyb til en Grav for mange Tusinde, som kunde levet lykkeligere paa det tørre Land. Fuglene og Hjorterne flygtede fra Menneskenes stolte Boliger af Frygt for deres Snarer og Jægere, og, endog Fiskene lode sig fielden see, uden om Natten og ved Maanskin. Elementerne selv begyndte Krig. Jldsprudende Bjerge opslugede hele Strækninger af de Lande, som Menneskene havde trukket sig hen til, for at opsøge Guld og hvad Jlden og Sværdet skaanede, ødelagd Bølgerne. Fra nu af var Ære og Samvittighed tilfals for Guld, og neppe vil det blive bedre, forend en Guldregn frembringer en ny Syndflod, som kan udslette Alting fra Jorden.