Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-04-12
Anvendelsen af mit Aar. (Mercure de France.) Jeg hører ikke til Dem, som sige: det er det Samme - et Aar er forløbet. Tiden er Stoffet, hvoraf Livet er gjort, siger Benjamin Franklin, og jeg frygter for Kulden, naar jeg seer, at enhver Dag slider paa min Kappe. Det er ikke nok, at lægge Albuerne paa Bordet, tælle Timerne paa Klokken og klage over Tidens hur lige Løb. Den Philosophie vilde være altfor let. Engang i mit Liv maa jeg dog giøre Regnskab for Anvendelsen af mit Aar. Allerede i sedive Aar har jeg givet mig Blanquetter. hvad har jeg da udrettet i dette Naadsensaar, nu, hvad kunde jeg vel have udrettet, Stræbe efter at spille en politisk Rolle, Jo dertil vilde jeg have valgt et kjønt Aar. Der gives vel ingen ussel, menneskelig Forudsigelse, som Begivenhederne ikke have gjort til Løgn. Tiden har nistet sine Vinger, nu drives den af en Dampmaskine. Amerika havde allerede sat mig i Forhuuselse med sit Kongedømme, sit Keiserrige, sin Republik, som fulgte hverandre ligesom i en Tryllelygte; det er et levende Udtog af den ronerske Historie. Nu gaaer Alting endnu huiligere. Havde Skaberen forudseet en saadan Anvindelse af Tiden, vilde han have indskrænkel det menneskelige Liv til sex Maaneder. Spille en Rolle – gode Gud, hvortil vilde det have bagt mig? Jo større min Andeel i Budgettet havde været, desto mere maatte jeg frygte forden skrækkelige Februar Maaneds Nærmelse. Jeg vilde have indrettet mit Huus paa en prægtig Fod, og nu maatte jeg tænke paa at pakke ind og fortrække. En Equipage er unyttig, naar man ikke har Podagra, det er vel sandt, men naar jeg i et heelt Aar har havt Heste og Vogn, saa vilde maaskee Podagraen netop vente paa det Øieblik til at snappe mig, da jeg ikke havde dem længer. En stor Mængde Tienere er ikke nødvendig, det tilstaaer jeg, men naar jeg engang havde vænnet mig dertil, vilde een Tjener mindre foraarsage en Tomhed omkring mig, hvorved Huset vilde forekomme mig sørgeligt. Jeg taler ikke om Anger, om Skamfuldhed, fordi jeg ikke lider disse Talemaader. Bestemt har jeg gjort meget vel i, at jeg ikke kastede mig ind paa den politiske Løbebane. Men Literaturen da, Et dødt Sprog forstaaer Publibum ikke mere. Der gives nu to meget forskjellige Classer af Literatorer, de gamle og de unge. Keiserrigets Literatur, som i ti Aar, sad paa Kanonlavetterne, og som endnu ikke rigtig kan taale den nye Luft, som den indaander, er i Besiddelse af alle Poster. Den holder tusinde Roesbasuner i Hænderne og støder kun med et ganske lidet Pust i for Alt, som er ungt, fordi den vilde døe paa Grændsestenen, hvor den aandeløs har sat sig. Jstedet for at møde Fienden med forenet Kraft, ere de Unge blevne uenige om Maaden, hvorpaa man hurtigst kommer til Maalet. Dette kalder man det Classiske og det Romantiske. Ethvert Aarhundrede har sin Orm. Vor stakkels Generation bliver trættere og trættere; den udkrammer en Mængde Jdeer, men de gamle holde fast, naar disse forlade Pladsen, ville de Unge, som endnu ere Børn, fylde den op, og vor kloge Generation forsvinder med graae Haar, uden at der tales om den, undtagen paa Dødslisterne. Fordi nu dette maatte blive min Lod, har jeg gjort vel i, strax fra Begyndelsen at forsage den, og ikke at kives om det Classiske og Romantiske. Jeg har ingen Tillid til store Mænd, som ikke gjøre andet end Papiirstreger, og Aarhundredet under kun Lapper af Papir. Jeg har havt mere Forstand end De alle tilsammen, mine Herrer: jeg har tiet. End om jeg var bleven Fabrikant. - Jndustrien er en herlig Sag. Den oversvømmer Alt - den bringer Europa i Feberruus. Kanoner ere et forslidt Middel, den dyriske Kraft er kun et tomt Ord endnu; Aarhundredet vil absolut ikke længer lugte Krudt. Skulde der nogen Tid opstaae Strid imellem to Nationer, saa ville de begge frembringe smukke Prøver af Klæde, Linned og Silke. Den, som er dueligst i Manufactur, vinder Processen. Saaledes var det i Ridderskabets Tid, naar to Helte mødte hinanden, indpressede i Jern, saa faldt Seiren til den, hvis Vaaben vare hærdede bedst. Hr. Lepage havde skabt Rolander i Dusinviis: Hvorfor er jeg nu ikke bleven Manufacturist? Det skal jeg sige dem: jeg er svagelig og frygter forat skaffe mig Fiender. Jeg har hørt Folk skrige over, at man producerer for meget. Jeg frygtede, at blive anseet for Revolutionair, og jeg har en Proces ved Statsraadet. Jeg har henlevet mit Aar med Armene overkors, som en fredelig og nyttig Borger. Jeg har fortæret næsten ligesaa meget som en General-Directeur; jeg har ikke produceret mere end han, men jeg har kostet langt mindre. Og Landet, Ja Landlivet, det er min Drøm! Jeg har altid holdt meget af Buffon paa hans Gods Monbars, i Tressekjole, fornøiende sig med at – forene spanske Hingster med normanske Hopper og indbydende Omegnens Borgboersker til at beundre Naturen. Men ulykkeligviis gjorde jeg en Reise til Jtalien. Da saae jeg Landlivet fra en ganske anden Standpunkt. Eders sørgelige Omegne ved Paris mishagede mig; jeg er ikke vel tilmode der; Eders Træer ere ikke grønne; man kunde sige, at de vare malede med Ultramarin af Watelet. Denne smudsige Vand traad, som J kalde Seinen, trækker sig igjennem Landet og begrændser det ikke. Kun Havet kan fuldende et Landskab. Jeg vilde have kedet mig ved Paris, og jeg vil ikke fjerne mig fra denne Stad, fordi jeg foretrækker Kongens Magt for Præfecternes. Jeg har derfor hverken været Embedmand, eller Literator, eller Fabrikant eller Agerdyrker. Et virksomt Liv har jeg ikke villet føre, fordi jeg havde maattet begaae mange Daarligheder. Troer Nogen, at han har anvendt sit Aar bedre, saa kaste han den første Steen paa mig, (L. B. d. B. H. og N. M.)