Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-01-30
Der gives upaatvivleligt baade en malende og en talende Maade at forestille Tildragelser paa; Ordet Tildragelse taget i en vidtløftigere bemærkning, da det indbefatter Følelser og Tanker. Men ville vi definere rigtigt, og modsætte den malende Maade den talende, eller blot adskille den første fra den sidste ved sikkre Kiendemærker, saa kan kun den Maner kaldes malende, ved hvilken Konstneren, uden Hielp af det articulerte Sprogs fuldendte Udtale, det er ved Deklamation, forestiller Tanker, Følelser eller Handlinger, enten alene ved Miner, eller alene ved Gebærder, eller ved begge paa engang. En pantommisk Fremstilling (Maner, Maade) kunde saaledes vel alene faae Navn af den malende. Ved Pantomime, det er, ved Ansigtets forskjellige Træk, Miner, i Forening med de øvrige Legemdeles forskjellige Stillinger, Gebærder "*) Jeg skal intet have imod, hvis man vil forkaste gjøres Tildragelserne, ligesom i Maleriet, allene fattelige igjennem Tilskuernes Øye. Den talende Maade skeer derimod ved artikuleret og fuldendt Sprog, som vi kalde Deklamation. Her virkes fornemmelig paa den Tilstædeværende igjennem hans Øre. En Ting bør benævnes efter dets Væsen, eller med Hensyn til Det, som i den spiller den vigtigste Rolle. Denne Fremstillingsmaade forandrer derfor ikke Natur, og kan saaledes ikke faae andet Navn, fordi den Talende ved Pantomme gjør sin Tale fuldkomnere, det er, virker stærkere paa den Tilhører, som, foruden at høre, tillige seer ham. Dette er den vigtigste Forskjel. Her bemærkes alene, at den første, eller den malende Maade, for saavidt den ikke er en Følge af Nødvendighed, som naar Barnet, der endnu ikke kan tale, eller Den, hvis Sprog vi ikke forstaae, vil betegne Følelser eller Handlinger, er den konstigste som den er den mest forsømte. Er det Anførte rigtigt, saa følger deraf, at Fru Schut ikke har udført Medeg i nogen af disse Manerer. Hendes Fremstilling var ikke Pantomime alene, ikke Deklamation alene, den var en mesterlig Forening af begge. Den blev derved en fuldkommen og fuldendt Fremstilling. Jeg har ikke havt den Lykke at see Medrafremstilt af andre store Skuespillerinder, end af vor afdøde Preisler, og vor sjeldne Madame Rosing. Fru Schtzes Maner var mig aligevel ligesaa lidet ny, som jeg vilde kalde den hende egen. Min Jdee om den fuldkomneste dramatiske Fremstillelse har altid været denne, at Skuespilleren, af Naturen begavet med et skjønt Organ og med et Udvortes, som i alle Dele er idealsk fuldkomment, maa bringe baade Pantomme og Deklamation i den mest harmoniske Forening, og hver for sig, betragtet særskilt, til sin Høide. den anførte Forskjel imellem Miner og Gebærder. J saa Fald læse man: Ved Pantomime det er, ved Gebærdesproget, gjøres Tildragelserne o. s. v. Men maaskee er det dog nok rigtigst at gjøre Pantonime til Genus, og at lade det indbefatte som Underafdelinger Mimik, og Pan tomme i en indskrænket Forstand. Jo fuldkomnere Pantommen er, uden at Deklamationen i Henseende til Fuldkommenhed staaer tilbage, jo større Virkning vil den dramatiske Forestilling gjøre. Den Skuespiller er aldrig stor i sin Konst, der deklamerer mok saa fortræffeligt, naar hans Pantomme (Miner og Gebærder) er slet. Hvad Jdeal af Skjønhed og Fuldkommenhed er i de bildende Konster, er den fuldkomneste Fremstillelse i den dramatiske Konst. Jeg havde desuden seet Et og Andet af FruSchutzes Discipel, Patrik Peale, denne som Borger agtværdige, som Menneske i høi Grad elsk værdige Lærde. Fru Schützes Fremstillelsesmaade af Medea var mig derfor ikke ny, eller paafaldende, hvormeget den end nærmede sig det Jdeal, jeg har tænkt mig af en fuldkommen og fuldendt dramatisk Forestilling.