Almuevennen, 1844-01-31
(Fortsat) Tj kunne ikke tænke os noget høiere Øiemed for Statens Tilværelse, end at den gaaer ud paa at fremme den Tilstand, i hvilken Menneskeslægten paa den fuldkomneste Maade lever for sin fordi ske Bestemmelse. Høiere end alle Folkrsamfund og Statsselskaber er det Samfund, hvori det hele Menne skjøn leve, og ingen Jndretning, hvor fuldkommen og fuldendt i sig selv den end maatte synes, kan tænkes at bbestaae anderledes, end som et Middel for Slægtens Dannelse til et fuldendt Liv. Maaskee er det ikke tænkeligt, at alle Jordens Slægter nogensinde paa denne Klode ogsaa i et udvortes Samfund kunde forenes, men dette kan her ogsaa være os ligegyldigt. Vi vide at saaledes som Menneskeslægten er, og som vi gjennem omtrent 3000 Aar kjende den af Historien, har Staten været den Form, hvorunder afsondrede Folkeslag have, i det de hver for sig bleve til, udviklede sig og bestode, alle i høiere eller ringere Grad udviklet Menneskeedens Jdee. – Anderledes var det ikke i de fjerneste Tider, der i Historien have efterladt sig noget Spor, anderledes er det heller ikke nu Vi kunne ikke anderledes tænke os Menneskeslægtens Forening, end under de Samfund, vi kalde Nationer og Stater – ligesom vi ei kunne tænke os en Stat eller Nation anderledes, end som en Forening af Familier. Dog maae vi ikke forestille os Staten som en saadan Forening, der blot bestaaer i, at et Antal Familier have slaaet sig sammen om at boe i et Land, omtrent som visse Menneskeer kunne forene sig om, at samles til visse Tider og paa et vist Sted, i Gilder eller andre Samkvem. Staten bestaaer ikke blot i den materielle Forening af endeel Mennesker i eet og samme Land, med fælles Sprog, Sæder og Skikke. Den bestaaer i, at disse Mennesker ved et kraftigt indvortes Baand ere forenede til et uadskilleligt Heelt, ikke som en ved mekanisk Kunst, Led for Led sammenslynget Kjæde, men som et høiere, af een Tanke besjælet Konstværk, eller, om vi ville bruge en anden Lignelse, som et besjælet Legeme. Saalidt Kunstværket f Ex. blot bestaaer i Stenen, eller Malmen eller Farverne eller Ordene, hvoraf dets udvortes Form er dannet, og saalidt det organiske Legeme blot bestaaer i Kjød og Been og Hud, og hvad der videre falder i vore Sandser, saalidt er det blot Menneskene eller Jorden, eller de rørte Kræfter, eller Produkterne der udgjøre Staten. Den har sin udvortes Form, sit Legeme, men ved dette alene kunde den ikke bestaae. Den har sin indvortes Organisme, sin besjælende Aand, og kun naar denne i fuld Kraft gjennemtrænger det hele Statslegeme, naar den opliver de materielle Evner, naar den forener dem alle til udeelt Virksomhed, og sætter dem i levende Nørelse – kun da har Staten et sundt og kraftigt Liv. – Jkke blot i de udvortes Masser, i Land og Folk, i Naturprodukter og Konstflid, i Krigshære og Vaabenmagt, maae vi søge Statens Kraft, thi om ei et indvortes Liv besjæler og bevæger disse Masser, hvad gavner da umaadelige Landstrækninger, opdyngede Rigdomme og Hærskarers Mangfoldighed? – Have vi ikke seet de største og mægtigste Stater styrte sammen og knuse sig selv, imedens smaae fattige Nationer kunde tilkæmpe sig Frihed og Selvstændighed, ja lykkelig bevare den i Kamp mod Overmagt, og omgivne af ulige stærkere og vældigere Rabomagter, Det er en Sandhed, som paa forskjellige Maader kan udtales, men som evig bliver een og den samme, uforanderlig i sit Væsen og uomstødelig i sin Grundvold ved Jdeer regjeres Menneskeslægten. Jngen Tilværelse kan tænkes uden Liv. – Ligesom Alt i Skabningen oplives og besjælles ved Straaler af Alverdens Sol, (hvis vi tør bruge dette billede om en Tanke, for hvis Uendelighed og Storhed selv det fuldkomneste Menneske maa føle unævnelig Ærefrygt, saa kan og ingen Deel af det skabte Alt bestaae, uden den Kraft, der udgaaer fra et besjælet Grundstof. Der gives ingen død i Naturen; men Alt gjennemtrænges, Alt opholdes, Alt bestaaer ved Livets underfulde Virkning. Denne er det, som hersker i alle Kræfters Yttring, svækkes Livet, da hviler og Kraften, ophører det, da er ogsaa denne død. Overalt hvor Naturens eller Menneskets Kræfter have virket og frembragt noget, som har erholdt en blivende Tilværelse, der har ogsaa et indvortes Liv, en Aand, et besjælende Grundstof været den Kilde, hvorfra de udvortes Virkninger og Frembringelser ere udrundne. Saalænge denne Aand har virket, saa længe har man og seet en kraftig udvortes Tilværelse. Men forsvinder Aanden, da gaaer ogsaa Skabningen, som den opholdt, snart tilgrunde, eller splittes og gaaer over i andre Skikkelser. Hvo kunde tænke sig en af de høieste, største og meest omfattende Former, hvori den menneskelige Fornuft har stræbt at udvikle en Forfatning, i hvilken vor Slægt kunde i bestandig Fremskriden opfylde sin jordiske Bestemmelse hvo kunde tænke sig en Stat, uden at en saa beundringsværdig, saa omfattende, saa sammensat Jndretning maatte besjæles af et indvortes Liv. Hvo kunde tænke sig de store Foreninger, vi kalde Nationer, uden at tænke sig et meer end udvortes Baand, der holdt dem sammen? Hvad enten vi, med nogle Skatskyndige, ville tænke 80 Staten, som et Middel til at opnaae en fuldkommere Forfatning, og altsaa som en ufuldendt og midlertidig Jndretning; eller vi tænke os den, som den absolute Form, hvori Menneskeslægtens Dannelse her paa Jorden maa udvikle sig saa maa vi nødvendigen antage, at den ikke er en tilfældig, livløs ubevægelig Maskine, der blot hænger sammen som en vaad Leerklump; men at et høiere, indvortes Livsprincip besjæler den forunderlige Organisme, forener de stridige Kræfter, og opholder dem i en saadan Ligevægt, at de ikke virke mod sig selv indbyrdes, men i Forening til at udvikle et selvstændigt Heelt. Denne Statens Jdee maa man nu benævne, som man vil – vi kunne dog ikke betegne den anderledes, end som vi med Ordet Siæl betegne den levende Kraft, der virker i det hele Menneske – men det er den, der udgjør Aanden i det store Statslegeme, det er den, der virker den inderlige Forening imellem alle Nationens indvortes og udvortes Kræfter, imellem dets aandige og physiske Liv, og saaledes gjor den til et stort, kraftfuldt, levende og virkende Heelt. Det er derfor ogsaa et altfor indskrænket Begreb om Staten, at ansee den som en Opfindelse til Bedste for den menneskelige Bekvemmelighed, en Jndretning til Nytte for det borgerlige og selskabelige Liv, som man behøver, ligesom andre Redskaber og Opfindelser, for at gjøre sig Livet lysti ere og mageligere. Staten omfatter og indeslutter i sig hele det borgerlige Liv, og den er saaledes grundet i den menneskelige Natur, at vi ikke kunne tænke os det uddannede Menneske levende og virkende paa Jorden, uden i Staten og som en organisk Deel af denne. Vi kunne vel ikke for Alvor mene, at Menneskehedens Jdee kan realiseres, hverken i Vildhedens og Barbariets Tilstand, eller i det huuslige Livs snevre Kreds, i videnskabelige Samfund, eller nogen anden Forening, der kun omfatter en Deel, og ofte en saare liden og ubetydelig Deel af Menneskets hele Liv og gan dige Virksomhed. Hvad det huuslige Liv angaaer, da kan dette paa en vis Maade ansees for Statens første Spire, men hvor langt imellem en vandrende arabisk eller tartarisk Familie eller Stamme, og en europæisk Stat. Det er i det huuslige Samfund Mennesket gjordet første Skridt til menneskelig Cultur, men heller ikke mere; og i dette Tilfælde staaer Ulimaroas eller Otaheitis Jndbyggere omtrent paa samme Trin, som den forfinede Europæer, thi hvad der giver den Sidstes Huusliv Fortrin for den Førstes, det skylder han jo Staten. Og saaledes er det med alt det øvrige, hvad vi stundom indbilde os at kunne sætte, som udenfor Staten og uafhængig af dens Jndflydelse. Videnskabernes og Konsternes Rige, hvor har det havt sin Vugge, og hvor har det endnu sit Hjem, uden i Statsselskabet, Hvor er gjennem alle Tidsaldere alt det Herlige oprundet, som har ført Menneskeheden nærmere til Culturens Maal, som har smykket den med uforgængelige Prydelser, uden der, hvor Mennesker levede og dannedes indenfor Statsselskabets Hegn, Hvilken daarlig, for Staternes Kraft, for Menneskehedens Held fordærvelig Jndbildning er det derfor, som vil give Videnskaberne og Kunsterne deres Hjem udenfor Staten, som vil nære den forfængelige Tanke, at vi kunne ligesom flygte ud af Staten for at fæste Bo og blive Borgere i Videnskabernes og Kunsternes Beroer Statens Væsen saaledes paa en Forening af Kræfter til et levende Heelt, og er det saa, at denne Forening ikke er tilfældig, livløs og vilkaarlig, men en nødvendig betingelse for Menneskeslægtens fuldstændige Udvikling, saa er det lige klart, at en kraftig, levende Aand maa fremvirke denne Kræfternes Forening i deres Middelpunkt, og at de, langtfra indbyrdes at svække sig selv, eller sløves ved utjenlig Hvile, altid maae holdes i den Spænding og Virksomhed, at de ere i Stand til at udgjøre een eneste samlet Kraft. Det er velikke Statskonstens høieste Opgave, at frembringe den største mulige Folkemængde, eller at drive Agerdyrkning, Konstflid eller Handel til den høieste Spidse, eller at holde den største Krigshær paa Benene, eller at skaffe et stedse fyldt Skatkammer tilveie, men at frembringe og underholde det høieste indvortes Liv i hele Statslegemet, saaledes, at medens hver enkelt Borger, med ukrænket Frihed, udvikler sit Liv og sine Evner virke dog Alle i uafbrudt Forening, til det Heles store Øiemed. Dette skeer, naar Regjeringen, som det Organ, hvori Statens Aand aabenbarer sig, det Middelpunkt, hvori dens Kræfter skulle strømme sammen, sætter dem alle i en harmonisk med deres Natur overeensstemmende Bevægelse, ikke forsømmer nogen, hvis levende Rørelse kan forstærke det Heles Kraftyttring, og med lige Omhu, med lige Eftertryk, med lige Klogskab virker til alle Sider. J Regjeringens Kraft ligger Betingelsen for Udviklingen af Statens Styrke. Den er til, kun som en Samling af hvilende eller døde Kræfter, saalænge disse ikke, bevægede og forenede i een Grundkraft, yttre sig som en Virkning af den hele Forbindelse. Jkke denne eller hiin enkelte Deel af Landets Rigdom, af Folkets Evner, af Statens Fortrin, er Statskraft, men kun den levende Forening af alle Kræfter til een. Men som Staten er at betragte liig et besjelet Legeme saa er den og sammensat af levende Deele. Naar de forskjellige Stænder kunne ansees for almindelige indvortes Legemsdele, (liig Blod, Muskler, Nerver i dyriske Legemer, saa udgjør det Folk, eller de flere, som danne Staten, ligesom dens udvortes Ledemod. Herved bør erindres, at nogle Baand udgjøre Nationers, andre udgjøre Staters Foreningsgrund. Hine have deres, deels blot af Naturen, deels af Statens konstige Jndretninger; denne befæster ikke blot det naturlige Samfund imellem Nationer, og giver det ligesom en ny Sjel, et forhøiet Liv, men den er endog i Stand tilat overvinde Naturen, ved at sammenstøbe forskjellige Nationer i eet Statslegeme. Saaledes er, for at nævne Exempler, den engelske, den franske, den spanske Stat opstaaede ved Forening og Sammensmeltning af forskjellige Folkefærd; men kun hvor denne Forening har udviklet sig til et Statssamfund, kan af de forskjellige Folkeslag een Nation danne sig. - Hvor Statens Baand ikke have sammenslynget et Folkefærd, som Naturen ligesom har henviist til denne Forening: der hersker ingen fuldkommen Nationaleenhed. Jtalien, deelt i flere smaae Stater, med en ofte stridig Jnteresse, havde Legemet af en Nation, men ikke Aanden. England giver os derimod netop det modsatte Exempel paa en Stat, hvis Kraft er overordentlig, ikke blot ved dens Rigdom, der kan være en død og unyttig Byrde for Staten, men fordi Patriotisme baade i Medgang og Modgang, gjennemtrænger det hele Folk, og fordi dette overalt i Statens Jnteresse seer sin egen. Her at indlade os i Statskonstens Hemmeligheder, er hverken vor Attraa eller Hensigt. – Mange have bedre end vi er i Stand dertil, søgt at vise hvorledes Stater bedst eller klogest skulde indrettes og regieres, hvorledes Lovenes rette Aand udfindes, Borgerheld og Borgerfrihed fremmes, Nationalvelstand opholdes og udvides Vort Maal gaaer ikke videre end til at udtale, saa klart og saa kraftigt som vi i faa Ord formaaer, de Sandheder, som Fornuft og Erfaring med lige Styrke bevise, at et indvortes Livmaae besjæle Staten, om den skal opfylde sin Bestemmelse; at Stats kraft bestaaer i den levende Forening af alaandelig og legemlig Virksomhed i Staten til et virkeligt Heelt, i Foreningen af alle Nationens Kræfter i en, det hele Statslegeme gjennemvirkende Grundkraft, at Statens Liv ikke blot beroer paa Regjeringens Kraft, men ogsaa paa Nationens Enhed, og at denne Enhed ikke kan oprinde, ikke bestaae, ikke virke, uden Nationalaand.