Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-04-05
Jblandt de Franske, som have gjort sig mig forbundne ved deres Høfligheder, maa jeg især nævne Oberst Maret, som forskaffede mig nogle Prøver af algiersk Poesie; disse Prøver vare af bedste Slags men de vare kun middelmaadige; men hvori den tappre Oberst er uskyldig. Maret nævnede mit Navn for Ben Omar, Ex=Bey af Titeri, som ved ikke er Fyrste længere; men dog een af de rigeste og meest formaaende Maurer i Algier. Dagen derpaa lod han mig ved Obersten invitere til et Diner, hvilket var mig i to Henseender behageligt, først som et Beviis paa Giæstfrihed fra en Mands Side som jeg var ganske fremmed for, og for det Andet fordi jeg derved fik Leilighed til at lære Maurernes huuslige Skikke at kiende, i det mindste saavidt de viste sig under et Maaltid, hvorfra Behageligheden af det qvindelige Selskab er fjernet. Kl. 6 begav jeg mig i Oberstens Selskab til Ben Omars Huus som ligger i een af de skumleste Gader i Algier; men er prægtig meubleret. J Domestik-Værelset, som tillige er Entreen, blev jeg modtaget af vor Værts Brodersøn, en munter Dreng paa 13 Aar, der var omtrent saaaledes klædt, at han kunde lade sig see paa Theatret. Negerne fortalte os at deres Herre ikke var kommen tilbage fra en Landtourmen at de ventede ham hvert Øieblik og bade os om, at vi saalænge vilde trine op i Værelserne ovenpaa. Maret, som var bedre bekiendt end jeg med Maurernes Sæder og Sprog, sagde til mig, at det blev anseet for at være mere høfligt at oppebie Hs. Ex=Høiheds Ankomst paa det Sted hvor vi nu vare. Vi hørte ogsaa snart hans Hests Trampen; han kom og undskyldte sig paa Fransk, som han taler meget godt, for at han var udebleven. Han tog derpaa et Lys, gav sin første Tiener et andet og førte os ind i Spisesalen; dette er en almindelig Skik blandt Ottomanerne. Væggene paa raderede med en Mængde Vaaben, Pistoler, Flinte og tyrkiske Sabler, indlagte med Guld, Sølv, Perlemoer og Elphenbeen. Ottomannerne vare overtrukne med fiin karmoisinrødt Silke og rigt belagte med Guld. Dog blev min Opmærksomhed snart bortvendt fra denne livløse Glands paa et levende Pragtstykke, det var min Værts yngre Brodersøn, en omtrent 4 1/2 Aars Dreng. Jeg har aldrig seet et Barn, som lignede denne Cherub. Hvad formaaer Malerie og Billedhuggerkonst mod Naturens levende Mesterværker, Denne lille Vantroendes Skiønhed bragte mig til at forglemme hele Scenen; mine Øine vare kun heftede paa ham imedens Beyen meddeelte Forklaring om sin Vaabensamling og foreviste sine Damascenerklinger, som allerede havde havt den Ære at have hugget Hovedet af saamangen udmærket Person. Foruden Oberst Maret og jeg vare endnu to andre Franskmænd indbudne til Bord. Værten indbød mig til at tage Plads paa en Ottoman, tog en Pibe, røgede lidt af den og rakte den derpaa tilmig, endnu ganske fugtig af hans Læber, en Maade hvorpaa man giver en Fremmed sin Høiagtelse tilkiende. Endelig bragte man Spisebordet frem, eller rettere en uhyre Bakke af Tin, som man satte paa Gulvet paa en liden Forhøining. J Midten stod et Fad med en fortreffelig Riissuppe, hvoraf man opøsede en Tallerken fuld til enhver af os, efterat vi havde paa Skræddermaneer sat os ned paa Hu paa Gulvet med Benene slagne over Kors. Skeerne vare af Træe, men Tallerkenerne af fiin engelsk Porcellain. Efter Suppen fulgte en Ret Fiske, som var tillavet paa det delicateste; enhver tog sin Haandfuld af Fadet; den smagte mig saa godt, at jeg udbad mig nok en Haandfuld; hvorpaa Beyen med høist egen Haand greb ind i Fadet, tog en Portion ud og lagde den paa min Tallerken. Strax ovenpaa kom stegte Fugle, tilligemed meget velsmagende Grønt, og derpaa Kuskusu. De stegte Høns bleve parcellerede ved Hændernes egen Kraft, uden Hielp af Kniv og Gaffel og alt dette med det største Galanterie. Jmidlertid var mit Hierte grebet af en imodstaaelig Længsel efter det fine Grønt, som svømmede i en glindsende Kiødsauce, som Skyer ved Solens Nedgang en Sommeraften; men da jeg ikke kunde faae Øie paa nogen Skee, saa maatte jeg tage fat paa Skaalen og helde noget af dens Jndhold paa min Tallerken, og ved Hielp af et Stykke Brød og mine Fingre fik jeg dog en god Deel deraf bragt til sit bestemte Sted. Først ved den hæderlige Kuskusu bevilgede man os Kristne en Skee Endskiøndt vore Ord ikke formaae at beskrive Nydelsen af denne Spise, saa kan jeg dog forsikkre, at vor tause Mund lod den fuldkomment vederfares Ret. Siden min Barndom har ikke noget Middagsmaaltid behaget mig saa godt. - Men hvor kort varer ikke Menneskenes Lyksalighed, efter 20 Minuters Forløb var min Appetit forbi, og jeg nød af de følgende Retter mere af Høflighed end af Spiselyst. Ben Omar var opmærksom paa alle, især paa sin engelske Giest, og opfordrede mig paa det stærkeste til at spise. Jeg spurgte ham om dette var Skik i Selskaber i Algier, Jngenlunde, svarede han, men jeg beder dem dog at smaae paa disse Ragouts, som ere vort Kiøkkens Stolthed. De er en svag Spiser, sagde han videre, eller min Mad smager Dem ikke! En svag Spiser, svarede jeg, min Bevidsthed tilsiger mig, at jeg har opfyldt min Pligt mod deres Giestfriehed. Jmidlertid kan jeg dog ikke nægte, at jeg jo som Spiser, virkelig giorde en misserabel Figur mod mine Troesforvandte. Oberst Maret, en rask Dragon, fex Fod og nogle Tommer høi, kæmpede endnu tappert med sin ubevæbnede Hænder; men de to maare Franskmænd som sadde ved Siden af ham, overgik ham dog langt Pharaos syv maare Køers Maver syntes at være bragte ind i dem. Desferten bragte endnu en svær Ladning af friske og syltede Frugter, og til at nyde den bleve vi forsynede med Skeer af Skildpaddeskamed Haandgreb af Elphenbeen, eller Hvalrostænder eller af Rav. Porcellainet var meget smukt Omar sagde at det var engelsk. Efter Desserter vaskede man sine Hænder og blev nu opvartet med Piber og Kaffe. Vi sad til Bord til Kl. 10; det forstaaer sig af sig selv, at vi fik ingen Viin. De veed hvorlede Savnet af denne ædle Drik, naar man har nydt et fortreffeligt Maaltid, kan forstemme et engelsk Gemyt. Jeg tænkte paa Philoktet i Ørkenen, hvilket Choret beklager fordi hans Læder maae favne det aandrige Viinbæger. Jeg beklagede derfor at en Man af en saadan Kultur, som Ben Omar, kunde endnu leve i en saadan mahomedansk Forblindelse, og jeg følte nu dybt Sandheden af de fromme skotske Geist liges Paastand, som kalde Mahomed en Erzbedrager Min Jndbildningskraft overgav sig til allehaande Forestillinger; det faldt mig ind at give et Vin om denne kostelige Saft, hvilket maaskee ikke vilde blive forgiæves; jeg vilde da erholde en større Triump over de Vantroende end Korsfarerne; da jeg saa ikke vilde udgyde mahomedansk Blod; men mahomedansk Viin. Det gaaer nu ikke an at forlange Viin under en Mahomedaners giestfrie Tag; jeg maatte derfor anbringe en Hentydning derpaa; men den var saa søgt at den forfeilede sin Virkning Jeg ledte først Talen paa den arabiske Litteratur, og spurgte om der ikke gaves Poester til Vinens Priis. Da dette ikke hialp, saa citerede jeg et Ste af Koranen, hvori der loves de Sallige i Paradiis Viin af gyldne Pokaler. - Dette Vers, siger Ben Omar, har jeg ikke seet i Koranen; og jeg troer han har Ret; thi jeg havde smeddet det i en Hast Ben=Omar var før sin Udnævnelse til Bey af Ti teri, ved Marskal Clauzel, en riig Kiøbmand, han havde foretaget Reiser igjennem Jtalien og Frankrig og har erholdt Æreslegionens Orden for de Tienester han har gjort dette Land. Han er 47 Aar, han taler meget forstandigt og i den fineste Verdensmand Tone, og man forglemmer snart at han bærer en Turban. Han har 34 Domestiker og maae desuden forsyne 500 mauriske Landbeboere med Kiød og Brød naar de komme til Staden. Han fortalte mig om Algiernes Lidelser under Tyrkernes Herredømme, af hvilke Deven leed meest. Den sidste og lykkeligste af alle Deyer, Hussein Pascha, levede dog som Fange indspærret i sin Kassaba; i 12 Aar havde han ikke forladt den, og han blev først frie da de Franske dethroniserede ham. Foran Babrel-Ud viste han mig Gravene af 6 Deyer, som bleve valgte og derpaa halshuggede paa den samme Dag. Men hvorfor anholdt de om en saa usikker Throne, spurgte jeg De anholdt alle derom, svarede han, men den som Janitscharene tilbøde Kaftanen turde ikke vægre sig ved at modtage den; jeg vilde hellere være den ringeste Kræmmer i Paris end Dey i Algier. - Jeg fortalte ham nu ogsaa en Anecdot. En meget udmærket Tyrk kom fra Algier til London og giorde der Udenlandsk Ministeren, Lord Bathurst sin Opvartning; men ansaae det tillige for sin Pligt at bevise Ministerens Kok sin Agtelse. Man førte ham ind i den nederste Etage, hvor Kokken blev kaldet frem med sit Forklæde for og blev meget bestyrtet over de Høfligheds Beviser som Tyrken lagte forDagen mod ham. Ben=Omar sagde: at Tyrken havde handlet efter de herskende Jdeer i hans Land, hvor den øverste Kok var Deyens Ven og tillige en stor Mand ved Hoffet, saaledes var ogsaa Skarpretteren næsten en ligesaa anseelig Mand som Premierministeren. Da vi skiltes ad, indbød Beyen mig til et Besøg paa sit Lyststed.