Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-11-25
Skulde Frankrige, sagde man, nogensinde have en Enehersker, som det havde svoret evigt Had, saa kan det kun blive ham og ingen anden. Forsynets Haand vaagede over ham; Seieren fulgte ethvert af hans Skridt, bestandig i Spidsen for hvert Angreb, og dog undgik han stedse Faren. Han greb Fanen ved Arco la, og aabnede Kampen; tusinde faldt, men han blev fri, han gik til Ægypten, kjæmped under en fremmed Himmelegn, omringet af Barbarer; den tappre Kleber faldt for en leiet Morders Haand, men hverken det uvante Clima eller Fiendens Vaaben skadede hiin, han vendte tilbage til Europa, og intet fiendtlige Skib mødte ham; han kom til Paris, hvor man i Conventet drog Dolken imod ham, og Stødet blev afbødet, man opfandt en Helvedsmachine, og den sprang i Luften, uden at røre et Haar paa hans Hoved; han deeltog atter i de blodigste Feldtslag, og undgik altid Faren. Bestandig var han den Lykkelige, bestandig den Seirende. Og alt dette skulde være det blinde Tilfældes Værk: Hvad Frankrige under Napoleon er blevet have vi alle været Vidne til. Han modtog det som et Vrag, der drev omkring for Veir og Vind, som en dybt sjunken Stat, der næsten havde tabt sine herligste Erobringer, hvis Armeer, bleve slagne og drevne paa Flugten, og nu i hans andet Regjeringsaar er Frankrige Verdens første Rige. Og alt dette skulde være det blinde Tilfældes Værk: For den, som troer paa et Forsyn, behøver jeg ikke at sige mere; den, som negter dets Tilværelse, bør i det mindste forbauses, og holde hver Dom tilbage, naar han seer en saadan afbrudt Kjæde af saakaldte Tilfælde, hvoraf det ene bestandig synes at være grundet paa det andet. Men - vil man maaskee spørge - hvad vil Enden blive paa alt dette Er Frankrige, istand til at forsvare denne sin første Rang blandt Europas Stater og vil det vedblive at være det mittende Aarhundredes Romere, Vil det ikke hugne under sin egen Kraft, Ville ikke de mange mindre Stater, der ere afhængige af det, tilsidst bidrage til dets egen Afmagt? Dette ere Spørgsmaale man i vore Dage ere saa tilbøielig til at besvare i den meest afgjørende Tone. Man holder sig til Historiens Vidnesbyrd. Man beraaber sig paa Alexander og Carl den Store og paa Carl den Femte og andre, hvis Rigers Vælde sank med deres Død; men man betænker ikke, at Tiderne og Omstændighederne vare den Gang ganske anderledes. Midt i Hjertet af Europa - altsaa paa det ømmeste og farligste Sted – er det, hvor et fra de ældste Tider mægtige Rige nu er blevet det mægtigste. Franskmændene, af Naturen klogtige og sindrige, ere blevne hærdede og øvede i en femtenaarig Krig, hvor de fægtede for Frihed og Fædreneland. De forene Romersk Mod med den nyere Tidsalders videnskabelige Dannelse. Liig en tyk Stamme, der udbreder sine Grene langt omkrig sig, har Frankrige foruden sine egne Lande Bundsforvandte fra Neapel ligened til Traven. De Fæstninger, som tilforn kunde være det farlige, har det ladet sløife, og dem, som det har anseet for vigtige til at betrygge sine Erobringer, har det søgt at forstaffe sig ved sin krigerske Overmagt. Saaledes rod fæstet fra alle Kanter er det blevet to, ja maaskee tre Gange saa stærkt som før Revolutionen og har svækket sine Modstandere i samme Grad som det har styrket sig selv. Ved det ny Rhinforbund har det faaet ligesaa stor Jndflydelse paa Tydskland, som fordum den Romerske Keiser havde *). Ru kunde man med Føie spør*) Man maa ikke glemme, hvor mægtigt Hanseforbundet engang var, hvorledes de 80 Stader, det bestod af, trak al Handel til sig, førte Krig med de mægtigste Stater, som kappedes om at slutte Alliancer med det, og frygtede for dets Fiendskab. Vel begyndte det i Carl den Femtes Tid at tabe sin Jndflydelse; men ge, er en saadan Colos, under Styrelsen af det sjeldneste Genie og den største Hærfører paa Jorden, vel at overvinde? J Revolutionens stormfulde Dage, hvor Spanien, Jtalien, Holland og Tydskland i Forening angrebe Frankrige, kunde deres samlede Kræfter intet udrette mod det, og nu, da de fleste af disse Stater ere dets Bundsforvandte, nu skulde det, som den Gang var umueligt, være mueligt? – Nei, jo oftere dette Rige bliver angrebet, des større, des mægtigere vil det i Fremtiden blive. - Engellands Skatte og Flaader ville ligesaalidet kunne skade Frankrige i nogen høi Grad, som Frankriges Hære Engellands Handel og Jndustrie. En Landgang. paa Engelland lader sig i vore Dage, hvor man bestandig kan modsætte Fienden Artillerie, neppe udføre, og Engellands Manufactur- og Jndustrieartikler ere blevne til saa store Fornødenheder for Europa, at alle Forbud mod deres Jndførsel ville være forgjeves. Det er mueligt at spærre Havnene i de fleste Stater for dem, men saalænge Yppighed og Luxus regjere Menneskene, ville Engelske Artikler, liig Qviksølv, trænge ind i Staternes fineste Aarer. Dertil kommer endnu, at Engelland har forædlet sine Natur producter saa meget, at en stor Deel af dem virkelig ere blevne uundværlige for de fleste Lande. Man maatte omskabe Europa og dets Sæder, førend man kunde vente nogen Forandring heri. Det synes ordentlig som Skjebnen har ordnet Alting saaledes, at begge disse Stater skulle nogenlunde kunne holde hinanden Ligevægten, uden synderlig at skade hinanden. hvad udrettede det ikke siden dets Stiftelse 1254 - Rhinforbundet maa under Napoleons mægtige Beskyttelse kunne blive dobbelt saa stærkt som hiint i sine meest blomstrende Dage. Men spørger man, hvad vil Menneskeslægten i det Hele vinde ved de Franskes seirrige Fremgang, Dette Spørgsmaal kan Nutiden umuelig tilfulde besvare. Betragter man dem som de nyere Tiders mere civiliserede Romere, saa kan man maaskee med nogen Jndskrænkning anvende paa dem hvad Robertson siger om de gamle Romere: Efterat de saaledes havde ødelagt Europa, foretoge de sig selv at civilisere det. Den Regjeringsform, de indførte i de erobrede Lande, var, skjønt stræng, dog ordentlig, og værnede om den offentlige Rolighed. For at bøde paa Tabet af Friheden meddeelte de deres nye Undersaatter deres Konster, Videnskaber, Sprog og Sæder. Europa begyndte at faae Luft, og samle Kræfter igjen efter de Gjenvordigheder, det havde undergaaet; Agerdyrkningen blev opmuntret; ødelagte Stader bleve atter opbygte, nye bleve anlagte, og en tilsyneladende Lyksalighed bødede og fulgte i en vis Henseende paa Krigens Ødelæggelser. Men hvad han endvidere anfører og de slette Følger af Romernes Herredømme, lader sig ingenlunde anvende paa den nyere Tidsalders høimodige og tappre Franskmænd. Den ne Tilstand (siger han umiddelbar paa Ovenanførte, var langtfra ikke heldig eller gunstig for det menneskelige Hjertes Forædling. De overvundne Nationer bleve gjorte paabenløse af deres Seierherrer, og overfusede af Soldater, der lønnedes for at holde dem i Tømme. De bleve givne til Priis for rovgjerrige Statholdere, der plyndrede dem ustraffede, og berøvede dem deres Formue ved overdrevne Skatter, der paalagdes med saa liden Hensyn til Provindsernes Stilling, at Paalæggene ofte forøgedes i Forhold til Manglen paa Ævne til at bære dem. De mistede deres modigste Borgere, som tyede til en fjern Hovedstad, for der at søge Befordring, eller Rigdom, og bleve i alle deres Handlinger vante til at rette sig efter en Foresat og ydmygen at modtage befalinger af ham. Under saa mange trykkende Omstændigheder, var det umueligt, at de kunde vedligeholde deres Kraft, og Sjeleadel. Den krigerske og uafhængige Aand, der udmærkede deres Forfædre, for svandt blandt de Folkeslag, der kom under Romernes Aag; de tabte ikke allene Vanen, men endog Ævnen at dømme selv eller at handle efter deres eget Hiertes Villie, og Romernes Herredømme fornedrede Menneskeslægten ligesom alle store Rigers." *)Men disse Tider ere ikke mere; Europa beboes ikke meere af Barbarer; de Franske ere menneskelige og høimodige hvor de komme hen, og regjeres af den viseste og retfærdigste Regent. (Fortsættes.)) Historv og Charles V. T. J. P. 23.