Viborger Samler, 1774-01-10
Mandagen den 10 Januarii. Oversættelse af S. T. Herr Conferenceraad Luxdorphs Latinske Vers om Kong Carl Gustavs Overgang paa Jisen fra Fyen til Sielland 1658.; hvilket Vers vandt den paa samme Materie, af nu værende Enkedronning i Sverrig, udsatte Priis. Behagelige Fred, Du Rigers Foster=AmmelDu Viisdoms Datter, som til første Folke=Stamme, Har Grundvold lagt, hvert Folk, som har Gudfrygtighed. Og Viisdom kier, Dig er til Gavns at priise veed. Ved stræbsom Handværksmand Du Byerne bepryder; Ved Dig os Bondens Mark forønskte Frugter yder; Af Jordens Skiød vi Guld, vi fremmed Rigdom paa Et roligt Hav ved en uvæbnet Flode faae. De haarde Bierge maae for Dine Vaaben springe, Saa man kan indenlands paa Vandet Vahre bringe, See naadig til os ned, og i Din milde Barm Vort Land mod Vinters Frost og strænge Kuld opvarm! Thi naar man Dig til Priis kan Olietræer pode, Det ganske Muse-Chor da findes vel til mode, Med Lyst de stemme op, man Nordens Pallas seer Da ei med Skiold for Bryst, med Spyd i Haanden meer. Hvad meere billigt, da Du selv er Himlens Datter, Da den Almægtigste Dig med sin Gunst omfatter, J hvor som helst Du gaaer, der ogsaa giør at man Den søde Honning i Dit Fodspoer samle kan. Uheldigt Land, hvor Krig faaer Lov Dig at forage, Mon Du det kiender, naar Du kommer der tilbage? De unge kjække Mænd, som vrimlede der for, Med Velkoms Ønsker nu ei mørkne kan Din Dør. De Taarne, som man for i Skyen saae at kneise, Som viiste andre Vei paa deres Fart og Reise, Man nu i Asken seer, den Lund er hugget af, Som for opelsket blev, og yndig Skygge gav. O Gud hvor høit har Synd i Norden kundet slige, At den i blodige, ja borgerlige Krige, Saa til har seet de Folk af samme Æt og Blod, Hvis Lande samme Pool sig vende op imod, Som i de Love, de adlyde, ere lige, Som fra hinanden ei i Levemaade vige, Som paa det samme Maal og Maade dyrke Gud, Som samme Hævner har for voldsom Pagters Brud. Trofaste Baand, men at, hvorvidt kan de sig strække, Naar Folk indbyrdes en usvækket Magt vil svække, Naar Avind seer sin Lyst paa det ældgamle Mod, Som burde sætte Skræk i hver dens Draabe Blod. Vær Menneske, sligt skeer ei uden Guds Unaade Vist nok har Danmark sig forsyndet overmaade, Da Carl sig gjorde en, skiønt uvis, Regning paa Med Seier=Krandse fra vort Rige hiem at gaae Vort Rige, som tilforn ei var det mindste Stykke Af Tvilling=Riget. Os da Himlen faaes at trykke; Dens Ugunst banede ved Jertegn Vei, hvorpaa Man vel kom frem, men ei tilbage kunde gaae. Endeel formaade vel Kong Carl, det vi ei nægte Med sin Standhaftighed, med Tapperhed at fægte, Med muntert Heltemod; Vrede kunde Han Snart oversvømme, som en Strøm, det Polske Land. ed Mildhed kunde Han saa mange Hierter vinde; De Svenske kunde Han, som troe og tappre, finde Blant Sverd, i Tid, paa Jis, og hvor Han førte dem, Men Jis paa Havet Han ei kunde bringe frem. Naturen maatte her i Stilhed Gud adlyde, Som den alene der har over den at byde, Guds Magtes høire Haand vi her erkiende maae, Vi af dens Trusels Sverd et Glimt fra Skyen saae. Da Margaretha nys kom til det Svenske Rige, Var Frosten der vel stræng, men neppe dennes Lige: Nu Elementerne al Tro og Love brød, Af Havets Bølger man ei nogen Forsvar nød. Den Flode, som var vant at slaae sig frem med Ære, Med Jisen sloges da, men maatte der fortære, Forgiæves al sin Magt, den som i Lænker laae, Og ubevægelig, kun hvad der skeede, saae. Her beste Overlæg ei hialp, man Faren kunde Vel forud see, dog ei afværge nogenlunde, Hvor vilde Klogskab hen, Guds Raad i Veien var, Alene Norden, Vind nu Statens Vægtskaal bar. See! denne lod Kong Carl foruden Frygt anføre En Hær, hvis Vaaben=Lyd snart Skyen kunde røre, De, ved hvis tunge Last selv Jorden Sukke gav, Nu voves uden Skib ud paa det vilde Hav. For Havet, som naar i naturlig Skik man finder, Os dog saa tit med falsk Tillokkelse forblinder, Den allermindste Frygt Han ikke lader see, Endskiønt det er iført formummet Skikkelse. Smaa Hobe Han dog for i Veien sparsom sendte, At prøve hvad man sig af Jisen kunde vente; Det raske Rytterie man strax derefter saae Paa Hestene, som gleed, hver Trin de skulde gaae. Strax faae man (thi hvor snart kan Modere tiltage, Naar noget lykkes først det seene Fodfolk drage J Tusindtal, endskiønt ei alt for Klyngeviis, Ud paa den slagne, men dog falske, Vei af Jis Derpaa den ene Flok af Sted den anden trænger, Med Vaaben Vaaben, Mand med Mand sig sammenmænger, Dernest det grove Skyt paa Vogne rulles fort, Det Gab, som spruder Jld og Damp, sig vender bort. Et Syn saa græsseligt, at man snart tænke kunde, De fæle Havets Dyr at skyde op fra Bunde, Han efter Haanden ud sin ganske Krigshær fik, Der brav udvidet, dog ei mindre slibrig gik. Som Bjørnen brumler, naar en Steen fra Fiældet. falder, Og ved sit stærke Fald ham knuser snart i Smalder; Saa gik det Bølgen her, den heel forbittret var, Og gav en Brumlelyd ved Byrden, som den bar. En Terres i sin Pragt vil fordum Havet true, Det af hans Trusler loe, i Stedet for at grue; Kong Carl her neppe paa sin Slæde synlig er, Men Han paa Bølgen gaaer og af dens Magt kun leer. Han sine Lykketegn bestandig med sig sorte, Som var, at uforsagt sit Sverd Han altid rørte, J Raad skarpsindig var; Han derfor uden Frygt Sin Krigshær foran saae, skiønt den ei gik ret trygt. Han oven til ei om den mørke Himmel agter; Han Dybet neden til med Haanhed og betragter; Han skiøtter ei, om Ham i Møde komme kan, En Hær, som ei har glemt sin Pligt mod Fode land. O gamle Gothers Troe og sammenholdne Hierte, Hvor hen i Svenske, Ak hvad var det J begierte? Saa heftig, At J paa en falsk og fiendtlig Jis Gav Landets Styrke og det beste Folk til Priis. Ja Kongen Selv, ak! ak! en usel Time giver Aleene Udslag, om Jert Rige Rige bliver, (Mit Blod alt iisner nu, jeg taler kun derom, Hvad om en hæftig Storm just i det samme kom Hvad om just Himmelen nu Hagl og Regn udøste, Om Havet sine Baand som fremmede opløste, Om Jisen kastes ved en hæftig Hvirvel af, Og Dybets fælle Slug da bliver Eders Grav. Gud vilde bedre; Selv ei Danmark kunde levet Den Dag foruden Sorg, dens Skyts=Geist vist var blevet. Forgrædt, og havde skjult sit Ansigt fra at see Med Taare paa saa stor en Ødelæggelse. At see en druknet Hær blant Jis som Biergetoppe, Hvor der laae Arm, der Been, der heele døde Kroppe, Men Du, o store Gud, os fra saa stor en Nød Kan redde, uden et saa talrigt Folkes Død. Hvis Venskab bedre os den anden Fred kan give Alt meer end nok, en Deel som Bølgen lod i Live Ei nær med saadan Held, som de kom hid, bortgik, Men neste Aar sin Rest for Byens Volde fik. Alt meer end nok, at Carl i beste Ungdoms Dage, Midt i sit Helte=Løb, har maattet Døden smage, For Han fik smaget den saa dyrekiøbte Fred, Den for hvis Sødhed Krig bør ene have Sted. Selv Danmark ønskede, den Herre maatte levet Langt længer, om Han Ven af Danmark havde blevet, Men hvad, hvad giør jeg, hvi vil jeg oprippe sligt, Som var og er forlængst kun ubehageligt. Tillad mig, Sverrig, man dog ikke skal forgiætte, Hvad tappert Du har gjort) tillad mig at opsætte Din velfortiente Roes til andre Ting, og lad Det ævigt høre op, som sigte kan til Had. Den fæle Krigs Trompet Søe=Nympherne forsager; Ei Guderne i Skov og Marke den fordrager, De milde Muser, hvor den høres, pakke sig For dem er denne Lyd i sær utaalelig. Og er der noget, man ei lige gjerne lider Og man ei gider hørt, saa just paa begge Sider, Hvad derom skrives, som utidigt kastes bort, Der ved saa hellig Pagt ei komme bør til kort. Nu Fredens glade Soel sees Norden at oplive Ved Himlens Naade (gid den stedse oppe blive Nu Ret handthæves, nu enhver udi sin Stand, Forbedrer daglig ved lærvillig Flid sit Land. Nu Nordens Folk sig giør Umage at forvinde Den Skade, de af Krig saa til har maattet finde. Du Rigers Stiftere, som styrker Riger ved Et eenigt Grændse=Skiæl, giv os bestandig Fred! Mandagen den 10 Januarii 1774. Nyeheder.