Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-11-19
J No. 73 af dette Blad er der fremsat nogle Jndvendinger mod den af mig yttrede Formodning, at adskillige danske Stæders og Byers Navne, paa Grund af deres indbyrdes. Lighed, kunde snarere have sin Afstammelse fra Engelland end Danmark. Samme Formodning forkastes der, som aldeles ugrundet, og der erklæres, at vi ingen Forklaringer derpaa behøve, ja endog, at vi ingen ville have, og endelig at det er ligesaa megen Tidsspilde at fremsætte, som at afvise dem. Det var nu rigtig nok en haard Tiltale; men derimod er jo intet at sige, da den er Moden, og jeg har intet andet at svare i den Henseende end didicisse sideliter artes emollit mores ne sinit esse feros. Ligheden imellem de af mig anførte og sammenlignede Stæders og Byers Navne er vel deri meget bleven bestridt, men da den dog mod Slutningen er indrømmet, saa kunde jeg aldeles forbigaae den. Men for at Jngen skal troe, at jeg uden nogen Grund har anstillet denne Sammenligning, skal jeg til Slutningen nærmere oplyse de paaankede Sammenligninger og prøve de mod min Hypothese opstillede Exempler. Hovedspørgsmaalet er dette: Ere de Stæders og Byers Navne, som jeg i ovenmeldte Afhandling har sammenlignet, og mange flere, som jeg siden har fundet, og som jeg maaskee nærmere skal fremsætte, komne fra Danmark over til England, eller fra England over til Danmark, hvor have de først faaet deres Oprindelse? Jeg formodede, at de danske Navne nedstammede fra Engelske. Mine Grunde derfor ere disse: 1. Fra den fjerneste Alderdom lige indtil at Kristendommen under Knud den Store og Eftermand havde fæstet fast Fod i Danmark, beskrives dette som et lidet beboet og temmeligt øde Land, hvis Jndvaanere, af Mangel paa den fornødne Næring i det haarde, kolde, af store Skove bedækkede Land, maatte paa Søen og ved Røverier paa alle Kyster søge det Ophold og den Næring, Landet nægtede dem. Overveier man de Beretninger, Pytheas, Julius Cæsar, Diodor, Strabo, Pomp. Mela, Plinius, Tacitus, og Andre om de germaniske og skandinaviske Folkeslag give os, saa har den største Vildhed og Raahed fundet Sted der, og som det var der, saa var det sikkerlig ogsaa i Danmark – om ikke endnu værre. Dette vedblev i Danmark uden nogen mærkelig Forandring i de følgende Aarhundreder, ligge til Danmark kom under et Hoved, og Kristendommen under Harald Blaatand, Svend Tveskjæg, Knud den Store og Svend Estridsen gjorde Fremgang og blev almindelig indført, og selv da, uagtet al den Umage, Knud den Store gjorde sig for at cultivere Landet og Jndvaanerne, var Danmark endnu øde, fattigt og tildeels folketomt. Adam af Bremen, der levede i Svend Estrithsens Tid (1047-1076) skriver om Danmark: at alt Landet i Jylland var paa hans Tid ufrugtbart og næsten øde, undtagen ved Floderne og Fjor derne, hvor der forefandtes store Stæder, som Ribe, Aarhuus, Odense, Roeskilde, Slesvig; at paa Landet boede der kun faa Mennesker, for den ufrugtbare Jords Skyld, og ved Søekysterne Jngen, af Frygt for Søerøverne. Sjælland, havde Overflod af Korn og stridbare Mænd, men den nordlige Deel laae dog øde, saa og flere Strækninger ved Kysterne; ogsaa inde i Landet, ja selv i Skaane, som han ellers anseer for den bedste Provinds, vare der øde Steder.