Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-10-14
(Fortsættelse.)¬ Hr. Uniake holder Beboerne ved Moreton Bal saavel med Hensyn til deres physiske Bygning, som til deres Forstand for at være langt overlegne over dem ved Sidney. Jsær ere Fruentimmerne i Almindelighed af høiere Væxt, ranke, godt skabte og have regelmæssige og ikke mindre udtryksfulde Ansigtstræk end Europærinderne. Begge Kiøn gaae ganske nogne, og i denne Tilstand, røbe Fruentimmerne ikke den mindste Undseelse ved Nærmelsen af en Fremmed. De have giennemborede Næser, med flere store Stykker Træe, eger Been satte paa tvers igiennem dem, saa at Næseborene blive derved aldeles tilstoppede, Fruentimmerne afskiære ligesom i Sidney det første Led af den lille Finger paa den venstre Haand; men paa Mændene er ikke som paa dem i Port Jackson een af de øverste Tænder udslagen. Fruentimmernes daglige Beskjæftigelse bestaaer i at opgrave Denjovn eller Bregneroden, fordi denne er deres fortrinligste Næringsmiddel, og at flette Rør til Kurve eller Matter. Mændene forfærdige deres Netter til Fiskefangst og til Kænguru Jagd af Barken af Kurajong (hibiscus beterophyllus) som de sædvanlig finder paa moradsig Jordbund. Deres hele Tid tilbringe de med Jagde- og Fiskefangst, og dersom Pamphlet har sagt sandt, saa ere de meget duelige deri. Omendskiøndt de blot sørge for de daglige Fornødenheder, og aldrig gjemmer noget for den anden Dag, saa mangler det dem dog aldrig paa Levnetsmidler. Hver Horde slaaer sin Hytte op og tager sine Fiskerstationer tre til 4 Mile fra hinanden. Saasnart Fiske og Vild blive sieldnere, forlade de deres Opholdsteder og etablerer sig et andet Sted. Disse Hytter ere byggede af Rør, endes runde foroven og ere bedækkede med Barken af Thetræes(ebelaleuca armillerie, og saaledes næsten uigiennemtrængelige for Regnen; dertil ere de temmelig rummelige og kunne indeholde omtrent 10 til 12 Mennesker. Mændenes indbyrdes Forhold er temmelig venskabeligt; de behandle deres Koner med Mildhed og der vise de sig meget forskiellige fra andre Vilde, især fra de ved Sidney, Pamphlet forsikkrer, at han under et Ophold iblandt dem af 7 Maaneder aldrig har seet, at en Kone er bleven slaget; men ofte opstaae Stridigheder iblandt Naboehorder, og disse endes mangen Gang paa en ulykkelig Maade. De Jndfødte paa denne Deel af Kysten have en langt mindre vild, Characteer end de, som boe i Naboelauget af vor Hovedcolonie og som hidtil ikke har kunne blive formildet; dette kommer formodentlig deraf, at de aldrig vare i fiendtlig Berørelse med Fremmede. Alle Forsøg af Europæerne i Port-Jackson og i Van DiemensLand paa at civilisere Jndvaanerne, vare hidindtil forgiæves. Vi have endog biebragt dem Begrebet og Laster, hvorom de tilforn ingen Jde havde, især Drukkenskab. Det er en Jammer, hedder det i Fields Samlinger, at man end- og paa Gaderne i Sidney er saa ofte Vidne til det Skiænderie og de Slagsmaale, som Fuldskab foraarsager imellem Australiens Jndvaanere. Dersom de i Botany Bai oprettede Skoler til de Vildes Underviisning endnu ikke have frembragt noget gunstigt Resultat, saa ligger Skylden ikke i Regieringens Omhyggelighed eller i Colonisternes gode Villie; men de Vilde ville ikke forbedre deres Tilstand, saameget er Arbeide og den mindste Tvang de forhadt. Saa meget de endog have Evner til at kunne udholde de stærkeste Fatiguen saa ere de dog af Naturen saa dovne, at selv Sult ikke formaaer at fordrive deres sædvanlige Apathie. Uafhængighed er deres Hoved Tilbøielighed. Ogsaa seer man næsten bestandig de af de Europæiske Familier antagne og opdragede Børn tidlig eller sildig at tage Flugten, og at vende tilbage til deres vilde Levnet (en temmelig almindelig Erfaring hos de Vilde.) – Man har bygget for dem rummelige Hytter, givet dem Jord, Sædekorn og Frøesorter; men de have neppe saamegen Taalmodighed, at de kunne vente til at Maisen eller de andre Urter ere blevne modne. Gouverneuren Macquarie havde oprettet en Skole for de Jndfødtes Børn, og de udviste ligesaamegen Nemhed som Børn af Europæisk Oprindelse; en ung Pige paa omtrent 14 Aar, som havde besøgt denne Skole henved i 4 Aar, havde allerede faaet den 2den Præmie. Men i det ovenfor omtalte Skrift hedder det videre at Forældre ofte tage Børnene bort fra Lærerne og næsten aldrig bringer dem igien. Disse Børn fatte let, og have et utroeligt Talent til at efterligne. De ere, hedder det i denne Afhandling, Nyehedskræmmerne, som holde Faddersladder, Lediggængerne ved Flodbredden. De kiende enhver Jndvaaner, tale til dem uden Omsvøb og udsige deres How de von do med en god Engelsk Accent, og med en fortroelig Mine, som virkelig er komisk. Hvad deres Ansigtstræk angaaer, saa ere disse for ugunstige fremstillede af Oberst Collins, med et saa udtryksfuldt Poystognomie ere de langtfra ikke saa stygge, som han skildrer dem. Deres Haar er ingenlunde uldent, deres Hoved ligner ingenlunde et Hundehoved, ogsaa ere deres Been ikke saa tynde, som han foregiver. Vi høre ikke til dem, som troe, at Forældrenes Sædvaner og Anlæg maae overalt forevige sig hos deres Efterkommere, som en Arvedeel, man ikke kan skille sig ved; vi ere meget mere overbeviste om at Mennesket, uagtet alle Racens Modificationer, er næsten i hele Løbet af sit Liv udsat for Omstændighedernes Paavirkning, og at dets Tanker og dets Fremgangsmaade i Almindelighed ere Følger af Opdragelse og det foregaaede Exempel. Men dersom de Anstrængelser, som hidindtil ere gjorte til at forbedre Jndvaanernes Tilstand, have havt saa liden Virkning, saa kan man paa den anden Side, i det Hele taget, have Aarsag til at glæde sig over Colonisternes formerede Velstand, saavel de frievillig Udvandredes som de emanciperede Forbryderes; thi alle Classer af dem befinde sig i Velstand. Til Beviis derfor ville vi kun anføre den Udstrækning, som de geographiske Grændser af vor Colonial-Etablissement har erholdet. Siden Opdagelsen af Brisbane-Floden, og ifølge den Plan at anvende de uforbederlige Deporteredes Arbeide paa de nye Punkter, som man har isinde at colonisere, har man efter hinanden forflyttet disse Ulykkelige fra Nevcastle til Port-Hunter ved Floden Paterson, derfra til Port-Macqvarie ved Floden Hastings og endelig bestandig længere mod Norden, til Redeliff Poiet i Bugten Moreton ved Mundingen af Brisbane. Jfølge Sir D. Brisbanes Befaling blev Hr. Oxley, ledsaget af Botanikeren Cumingham, igien udsendt i September 1824 for at undersøge denne Flod, paa hvilken han derpaa seilede 40 Mile høiere op end den første Gang, ialt altsaa 80 Eng. Mile. Paa mange Steder blev han opholdt i sin Fart ved Sandbanker og Klippelag, som strakte sig fra den ene Bred til den anden Fra en Høi, som han besteeg, kunde han overskue Flodens Løb indtil de Søer eller Moradser, hvori Floden Macquarie taber sig. Jmidlertid er det dog endnu ikke fuldkomment beviist, om Brisbrane virkelig er en Fortsættelse af Floderne Macquarie, Castleragh, Peel og andre, som flyde mod Norden.