Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-04-26
Skilderie af Kjøbenhavn. Femogtyvende Aargang. No. 34. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 26 April 1828. Botanikeren Carl Linnee. (See forrige Nummer.) Han begav sig tilbage til sit Fædreland efterat hans Fraværelse fra Hjemmet havde allerede varet paa fjerde Aar. Desuden havde hans Sundhed lidt meget, og det hollandske Clima er i Længden slet ikke sundt for en Svensk. Clifford gjorde ham de meest glimrende Tilbud, dersom han vilde blive. Forgiæves, Da han komtil Leyden, blev Professor von Royen bestyrtset ved at høre, at Linne vilde forlade Landet. Ogsaa han tilbød ham alle optænkelige Fordele og vilde endog, i Forening med ham, aldeles forandre den leydenske botaniske Have og indføre hans System istedetfor Boerhaves; men Linnee kunde ikke give sit Minde til, at Den, som havde beviist ham saa meget Godt, skulde blive krænket, og derfor hialp han von Royen med at udtænke en egen Methode, Saaledes blev Linnee i Leyden, hvilket Clifford tog sig meget nær, da han havde budet ham saa meget. Linne, søgte at undskylde sig hos ham paa bedste Maade, men da han omsider ogsaa vilde reise herfra, blev det ham tilstaaet, at tage Afsked med den allerede gamle og sygelige Boerhave og at kysse hans Haand med et sørgeligt Vale, Den svage Olding havde endnu saa megen Kraft, at han førte Linnes Haand til sin Mund, kyssede den igjen og sagde: "Jeg har levet min Tid og mine Aar, jeg har udrettet hvad jeg formaaede og kunde. Gud bevare Dig, hvem alt dette endnu forestaaer. Hvad Verden forlangte af mig, det har den erholdt; men den forlanger endnu langt mere af Dig. Lev vel, min kjære Linne!" Taarerne tillode ikke mere, og da Linnee var kommen tilbage til sin Bolig, sendte han ham et prægtigt Exemplar af sin Chemie. Paa denne Tid fik han Efterretning fra Hjemmet, at en af hans Venner stræbte hos hans Kjærestes Fader efter hendes Haand, derfor paaskyndte han sin Reise, men faldt i en stærk Koldfeber og fik siden et Tilbagefald med Cholera, hvorfra han kun med Møie blev helbredet af van Swieten. Endnu engang kom den fornærmede Clifford til ham og bød ham det forrige lykkelige Liv, Heste paa Stalden og daglig en Ducat, saa at Linnee ikke kunde undslaae sig for at modtage saa megen Godhed, dog kun i nogle Uger. Efter disses Forløb reiste han til Paris, hvor han førte et fornøieligt Liv, og gjorde hyppige Lysttoure med Jussien, Reaumur, Aubriet, Madame Vaillant og Mademoiselle Basseport. Engang kom han til Videnskabs=Academiet og bad Præsidenten om Tilladelse, at maatte bivaane en Session. Man bad ham, at tøve et Øieblik, og meldte ham derpaa, at han var bleven optagen som Correspondent. Man foreslog ham tillige, at lade sig naturalisere, hvorefter han skulde blive udnævnt til Academiets Medlem med Gage. Efterat han havde beseet alle Mærkværdigheder i Paris, gik han nedad Seinen og reiste tilsøes til Helsingborg, hvor han steg iland og besøgte først sin Fader og siden sin Kjæreste, med hvem han nu holdt formelig Forlovelse. (Hun blev 94 Aar gammel og døde først 1806.) Strax efter sin Tilbagekomst til Sverrig gik det ikke Linnee synderlig godt, men hurtigt adspredtes Taagen, og fra Aar til Aar steg han i Ære, Rigdom og Værdighed. Han erholdt Nordstjernens Kors, blev adlet, kjøbte sig Riddergodset Hammarby for 80,000 Rigsdaler og fik, i sine sidste Leveaar, ogsaa nogle Landeiendomme til Foræring, for at beholde ham der til Upals=Academiets Hæder; og Aarsagen til alt dette vare hans uforlignelige Kundskaber i Botanik og Naturhistorie. Kongen besøgte ham ofte privatim, Dronningen talte ikke med ham om Andet, og han nød mange Æresbeviisninger fra Udlandet. Jntet kunde dog gjøre ham større Glæde end en Foræring af sjeldne Naturalier, hvilke han ofte erholdt fra sine Elever i alle Verdens Lande. Hvo skulde ikke have tænkt, at denne Mand, med en saadan Overflødighed af Ære, Rigdom, Magt, lykkelige huuslige Forhold og utallige Beviser paa Kjærlighed, maatte have ført et forgfrit Liv, Og dog var det ikke saa. Allerede som Midaldrende led han meget af Hovedpine, Gigt og Podagra; ved Udarbeidelsen af "Species plantarum, paadroen vedholdende Sidden ham en anden Sygdom, som han holdt for et Anfald af Steen, men som maa have været en organisk Feil i Blæren, og hvorfra han, efter sin Mening, befriede sig ved at spise en umaadelig Mængde Jordbær. J senere Aar saae man det Ondes sande Natur, som foraarsagede ham store Smerter. Men ogsaa med Fiender havde han ofte sin Nød, og da han var meget omfindtlig tog han sig deres Angreb saa nær, at han engang havde i Sinde at opgive alt Forfatterskab, ja endog alle Forretninger. J Aaret 1773 fik han et farligt Anfald af Slag, hvorved han mistede Mælet, Samlin- og Bevægelse. Han bedredes vel igien, men blev dog aldrig fuldkommen helbredet; altid var han mat og kunde kun røre sig med Møie. En betydelig Foræring fra Kongen, bestaaende i en kostbar Samling af surinanske Naturalier, bragte ham vel saaledes paa Benene igjen, at han det hele følgende Aar befandt sig vel og glemte alle Plager, men med Aaret 1776 toge hans Kræfter synligen af. Nu mistede han sin ypperlige Hukommelse, begyndte at tale vildt og vilde nedlægge sit Embede. Dette vilde Kongen ikke tillade. Kort efter lammede et nyt Slagflod hele hans høire Side. Han kunde ikke længer talt med de Udlændinge, som vare komne for at hort ham. Han faldt saaledes sammen paa Legem og Sjæl, at han hverken kunde bruge Lemmer, Tunge eller Blære. Ofte havde han slet ingen Bevidsthed, og glemte sit eget Navn. Ja engang blev han ganske afsindig. Kun sjelden havde han lyse Øieblikke, især naar han saae en