Københavns Adresseavis, 1771-10-22
Man læser i et Svensk Ugeblan følgende mærkelige Brev, som en vis Herre der i Landet har tilskrevet sin Ven, i Anledning den Kongelige Anordning om Ligenes Begravelse om Natten her i Kiøbenhavn, og hvorhos tillige er føyet det Ønske, at en lovkyndig Mand derover vilde meddele sige Tanker. Brevet er af følgende Jndhold, Min Herre Vores sidste Materie, vi skrev om, var om de, Gud være lovet, faa betydelige Papiistiske Levninger, som end nu maaskee findes i vore Kirke Ceremonier. Men viglemte den groveste; jeg mener den Maade at begrave vore Liig i Kirken eller paa Kirkegaarden; der, hvor de Levendes dumme Hovmod og Overtroe først indførte den Skik efter den ægte Apostoliske Kirkes Undergang og Pavedommets Opkomst, at bograve deres Døde. Om denne Materie blev jeg for et Par Søndager siden paa en ret ubehagelig Maa de erindret, da jeg med min Kone var i vor Sogne Kirke, hvor man nogle Uger tilforn havde begravet i Choret en ferd Herremand, som var død af Slag. Denne laae vel i en muuret og efter al Anseelse vel tildækket Grav, men ikke desmindre gav saa vemmelig en Stank fra sig, at ikke allene vores unge Adjuncus, (en vakker og sædelig lille Herre, som nylig var kommen fra Stokholm, og endnu ikke gandske havde forglemt de smaa tilgivelige Petitmaitre Træk, hvilke han saa priselig havde lagt sig efter) maatte see sig nødt til, dog paa en anstændig Maade, under Mesningen for Alteret at tage til sin Lugte Flaske, og dermed at perfummere sine Klæder og Tørklæde; men endog min unge Kone, efter et udstanden Svedebad i Kirken, blev nødsaget til ved sin Hiemkomst at gaae til Sengs, fik en Sygdom, som let kunde have bragt hende en dødende Fek Feber paa Halsen, om hun er ved en ordentlig Diæt og flittig Medicinering, efter vor Huus Medici, Hr. Tisots berømte Lægebog, havde forebygt den samme. Denne og flere saadanne Hændelser, som næsten i alle vore Kirker, især om Sommeren, ikke er fieldne, kom mig paa den Tanke, at, om jeg fik Lov at raade mig selv, vilde jeg ikke gierne have min og mines Gravsted i Kirken, ja nen pe paa Kirkegaarden. Skulde nogen daarlig Hovmol stikke i mit Hierte, medens jeg lever; saa bør det i det mindste spare mine skrøbelige Levninger, som sættes i Jorden, at de ey skulde affectere at ligge til Væmmelse og Usundhed for de Efterlevende, enten i Kirken, hvor Folk sidder for at dyrke Gud, hvilket mit Støv i min Grax ey mere kan, og derfor saa meget mindre har i Kirken at giøre, ey heller paa Kirkegaarden, hvor Almuen fra Lands byerne sidder og venter paa Præsten, og derved fra de tildækkede Grave sikkert inddrage i deres friske Legemer, saa uformærkt de giftigste Dunster og Sygdoms Frøe. Men jeg tænker saa, da jeg paa mit Landgads i en meget skiøn Egn har en smuk Allee anlagt af ungr Linde og Castanie=Træer, saa vilde jeg, om det blev mig tilladt, der indrætte Gravstæder for mig og min Familie, og ved ethvert, efter den gamle Svenske Skik, opreyse en Marmor Steen, omtrent som vore Runesterne, udi hvilken den Afdødes Afmindelse bedre skulde kunde bevares, end i vor liggende Gravsteene i Kirkerne og paa Kirkegaardene, hvilke omsider ved Folkets Gang, saaledes udslides, at den Døde tilsidst berøves sit eneste Eftermæle; naar derimod ingen uden den nederste Pøbel skulde falde paa at foraarsage mine opreiste Minnesmærker, som ey stod nogen i Veyen, den ringeste Skade, men tvertimod, ansee dem for en Prydelse til min Gaard. Men Spørsmaalet bliver nu, om noget Forbud enten til den høyeste Øvrighed, eller af den Svenske Kirkes Lov, skulde findes, som kunde hindre dette mit Forsæt og ifald saadant ikke kan, om da ey Liig=Processionen ved de sædvanlige hæderlige og christelige Ceremonier ikke ligesaavel kunde bruges, ved de af mig foreslagne Begravelser i min Allte, som i Kirke og Kirkegaards Skulde den høye Øvrighed behage at forklare KirkeLoven om Begravelser saaledes, at det staaer i enhvers Behag, enten paa sin egen Grund, eller hvor man erhvervede sin Grav Frihed, endog med de sædvanlige christeli ge Ceremonier, saafremt man samme fortiente, at begrave sine Døde; og at nogle Stands Personer, især Præster, som vare elskede af deres Meenighed, derefter vilde benytte sig af saadan Tilladelse; saa troer jeg, at inder 20 a 30 Aars Forløb skulde ingen andre begiere Gravste i Kirke eller paa Kirkegaard, uden maaskee nogle faa a den gamle overtrøiske Høb, som mene de hville bedre, naa deres skrøbelige Legemer opædes af Kirke=Rotter, m. m. Jeg troer i det mindste, at den høye Øvrighed skulde saa meget mindre agte dette mit Forslag for ubetydelig, som det Kongelige Raad i Aaret 1711, da Pesten grasserede, og gjorde Begravelserne i Kirken og paa Kirkegaarden farlige ved Skrivelse til samtlige Consistorierne, lod paa Prædikestoelene i hele Riget oplæse Biskop Doctor Jesper Sved borgs Brev til Præsteskabet i Skara Stift. Af hvilket Brev jeg her vil meddele dem et Udtog" Lærerne burde betage meenige Mand den Tanke, at Kirkegaarden havde saadan Hellighed i sig, at den, som der ikke blev begraven, skulde lide nogen Skaar i sin Hæder og Sallighed. De Dødes Been skulde langt bedre bevares paa andre Steder end i Kirker eller Kirkegaarder. I hvor de Døde end laae, skulde de dog alle paa een Gang opstaae. Guds eget Ord stadfæster Øvrighedens Anordninger i dette Tilfæld; Abraham og hans Hustrue bleve begravede i een Huulle ved en Ager; og ligeledes mange andre Patriarker og hellige Qvinder: Debora blev begraven uder en Eeg; Moses i en Dal udi de Moghitters Land, Forva ved Bierget Gos, og Joseph i et Ager=Stykke. Derved paamindedes man om, at ligesom Sæden i Ageren dør, men kommer til Live igien, og opvoxer i Fuldkommenhed, saa skulde og vore Legemer opstaae i Herlig bed. J Jerusalems Stad og Tempel fandtes ingen GravStæder. Kong David allene byggede sig en Grav paa Zions Bierg, og Christns selv blev begraven i en Urtegaard. Saaledes forholdt man sig endnu i Begyndelsen paa mange Steder i Christenheden. Ligene blev ikke nedsatenten i Staden, Kirken eller paa Kirkegaarden; men bleve begravne uden for Staden fra Kirkerne paa visse Pladse, som vare ziirede med de smukkeste Træer og Blomster, der sigtede til et Forbillede paa Opstandelsen. Vore Forfædre, di gamle Gother begrove og deres Døde i Adre og ved almin delige Landeveie. Om nu saadant skede i vore Dage, saa kom vi derved nærmere til Guds Folkes Sæd, vi vilde derved og staa mindre Fare for Sygdomme, hvilke saavel om Vaaren som om Sommeren foraarsages af denne giftige Stank, som opstiger af Gravene, Den sig saa kaldede Ven af en æreklær Officier, der ved sit fremsatte Sporsmaal udi Adresse Commtoirs Efterretningerne Nr. 168. formastelig understaaer sig at censurere en Kongel. allernaadigst faldet Dom, og med een til Syne ladende Ondskab søger at oprige et heelt Corps Officierer, og at bringe dem til at modsige den Hørsomhed, som de ere Bud og Befalingerne skyldige; Anmodes herved, sit Navn behagentligst at bekiendtgiøre, i vidrig Fald vil man finde sig nødsaget, saadanne Undersøgninger at anstille, der ere til strækkelige at opdage hans Person. Efter Ordre og paa det Holsteenske Jnfanterie Regiments Vegne. Tobias Seebach, Regiments Gevaltiger, 2. Stats=Nyeheder.