Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-11-07
Jblandt mange andre barnagtige Egenskaber er og deres Nyegierrighed og Opmærksomhed paa nye Ting særdeles kiendelige. Da de i deres Skove ikke engang kiende de Nationer, som ere dem nærmest, saa forekommer den mindste Afvigelse fra deres egne Sæder og Skikke dem meget forunderlig. Saasnart en Fremmed lader sig see, trænge alle sig frem for at betragte ham. De give nøie Agt paa alle hans Miner og Legemsbevægelser, og naar de komme tilbage i deres Hytter, saa laste de ham, og efterabe ham meget færdigen. Have J seet, sige de til hinanden, hvilken Mund, hvilke Tænder han havde! Og hans sammenkrympne Mave, Han har nok i mange Dage ikke faaet en Bid at spise. Jntet Træk undgaaer deres Opmærksomhed, og aldrig glemme de en Person, som de engang have seet. Om end- og den Fremmede, efter ti eller flere Aars Forløb, lader sig see i en ganske anden Skikkelse, saa kiende de ham dog igien strax paa Stedet. Ol sige de, det er den samme, jeg har kiendt som Barn; jeg kiender ham paa Øie ne, Næse, Gang og Stemme. Papir er ellers det største og vigtigste Formaal for deres Nysgierrighed. Til dette, og til Bøger og i Almindelighed til Alt Skrevet, og Trykt have de ikkun eet Navn, de kalde det Carata, som er et fordervet spansk Ord. Foralt Skrevet have de en overordentlig Ærbødighed, og betragte det som noget Overnaturligt. Naar man derfor leverer dem et Brev at besørge, vikle de det, som noget helligt, indi et Klæde eller i et Blad, og overlevere det ærligen. Der, hvorhen Brevet kommer, strømme alle sammen, som om noget var faldet nedfra Himmelen. Med Forundring betragte de den Missionair, som læser dette Brev, og alle ville vide, hvad Nyeheder det indeholder. For at tilfredsstille dem, siger man dem det, og nævner tillige den Mand, der har malet, dee. skrevet Brevet. Derpaa betragde de dette fra alle Kanter, og kunde ikke noksom forundre sig over dette besynderlige Malerie. De staae i den Jndbilding, at Missionairerne, naar de læse et Papiir eller en Bog, kunne opdage de hemmeligste Ting. Denne Videnskab holde de for den første og misundelseværdigste hos Europæerne. Derfor lære deres Børn ogsaa med største Glæde at læse; dog bringe de det sielden vidt deri, efterdi de i Forveien maa lære det spanske Sprog. Missionairerne kunne paa mange Maader benytte sig af deres Ærefrygt for alt Skrevet, som f. C. til at bilegge Stridigheder. Engang kom en drukken Oronokeser til Hr. Gilii, og klagede for ham, at hans Kone, som han slæbede med sig, var ham utroe. Hr. Gilii tog sit Brevier i Haanden, og læste der stiltiende og med megen Opmærksomhed. Pludselig lod den Vilde af at larme og støie, og saae paa Hr. G. med Forundring. Denne vendte sig derpaa til den forbittrede Ægtemand og sagde, jeg finder i min Bog intet om det, som du siger. Er det mueligt, skreg denne, Du kan forlade dig derpaa, sagde Hr. G.; bie, jeg vil nok engang see efter. Han læste da atter i sit Brevier, og forsikkrede ham paa nye, at han har taget feil Nu var den Vilde fuldkommen overbeviist og tilfredsstillet. Da Hr. Gilii siden undersøgdedenne Sag, befandtes det, at Mandens Mistanke havde været ugrundet. Men hvor meget de end agte Papiret, saa have de dog ikke gjort Forsøg paa at opfinde noget Ligt til deres Brug. Dog kalde de for Spøg nogle Traade, hvoraf de betiene sig til at melde fraværende Personer noget, deres Papiir. Disse Traade have i sig selv ingen bestemt Betydning, og den, som afsender dem, maa i Forveien underrette Budet, om hvad det har at sige den, til hvem det afsendes, og siden knytter han adskillige Knuder derpaa. Naar Budet ankommer, saa siger det til tredie Mand; denne eller hiin vil komme til dig, for at tale med dig om en vis Sag. Derpaa overleverer det sit Bundt, som ombyggelig gjemmes af Modtageren. Senderen har beholdt tilbage er lige Antal Traade, og enhver opløser saa daglige en Knude efter Solens Nedgang. Saasnart de sammensnoede Knuder ere opløste, ankommer den Fremmede paalidelig, for i egen Person at afgiøre sit Anliggende. (Fortsættelsen følger.)