Aarhuus Stifts-Tidende, 1828-11-25
(Af politisches Journal, Octbr. 1823.) Siden de to Gange, da Napoleon blev styrtet, har der ikke været noget Øieblik, hvori Europas Rolighed har været mere exponeret end i det nærværende, og hvile Sværdene endnu i Skeden, saa er Aarsagen dertil allene, at de misfornøiede Magter ere i en saa critisk Stilling, at de maae befrygte endnu farligere Følger for deres indvortes Rolighed dersom Krigen, fik et uheldigt Udfald, end deres stiltiende Tolerering, af de store Begivenheder i Sydost kunde drage efter sig. Hovedanledningen dertil er unægtelig den Gang, som den russiskityrkiske Krig har taget. Havde Russerne tidligere erobret Varna, og havde de forceret de frygtelige Passager over Balkan Bjerget ved Schum la, var den store Qvæstion allerede bragt til Afgjørelse under Adrianopels eller Constantinopels Mure, saa vilde Sultanen formodentlig saavel ved den enropæiske Diplomatik, som ved sin egen trykkende Forfatning, være bragt til at erkjende Grækenlands Emancipation og have bevilget de russiske Fordringer. Jstedet for Erstatningen af Krigsomkostningerne, som Porten ikke havde formaaet at udrede, havde sandsynligen Greve Paskewitschs Erobringer. ved Kaukasus maattet tjene til Godtgjørelse, og Nøden havde maaskee endog tvunget ham til at bevilge de fornødne Garantier for en uforstyrret Passage igjennem Bosphorus og Dardanellerne, ved at sløifFæstningsværkerne der. Uagtet denne Forholdsregel, som vilde have havt en total Desarmering af Hovedstaden til følge, vilde have voldet de største Vanskeligheder. Constantinopel maatte da nødvendig blive i dette Tilfælde forvandlet til en Fæstning, da ellers enhver fjendtlig Flaade kunde, naar den vilde, seile i ind igjennem Passagerne og ødelægge Staden, eller aftvinge Regjeringen hvad den vilde; men Constantinopels befæstning vilde da atter hæve Sikkerheden, for Skibsfarten og gjøre en nye Garantie fornøden, og dog vilde denne Garantie være den mindste som kunde forlanges, og være langt mindre ubehagelig for Porten end dersom det blev forlangt at Castel lerne ved Dardanellerne og Bosphorns eller paa den ene Side af disse Stræder bleve overladte til Russerne, og dog udkræver Ruslands Handels stor og indvortes Velfærd, at der inddrømmes det en eller anden Garantie for sin frie Skibsfart paa det sorte Hav, som er dets fornemste Handelsvei(Man kan derfor allene heraf gjøre sig et Begreb om hvor stor den Knude er som det er forbeholdet vore Dages Politik at opløse?) Men den af en misfornøiet Diplomatik maaskee ikke forhaabede, men for den saa behagelige Modstand, som de russiske Armeer have prøvet ved Balkan Bjerget, er just den største Hindring for Freden, fordi den har gjort Sultanens stive Characteer gandske ubøielig og begistrer den tyrkiske Folkemasse, som kun er vant til at lide Nederlag i Kampen med Rusland, til en Fanatisme (men som vel er blevet kjølet lidt, efter Varnas Fald og de illusoriske Seiersfeste) saa at Sultanen ikke engang tør vove paa at give efter i nogen Punct. Men ved denne maaskee uventede Modstand bliver ogsaa den russiske Keiser nødt til at anvende alle de Midler, som staae i hans Magt, til at bøie en saa haardnakken Modstander, og Hovedmidlerne dertil ere unægtelig at blokere Dardanellerne, for at forhindre Hovedstaden fra at faae Tilførster, og med en militair Styrke at besætte Servien og de Lande, som ligge Vesten for Wallachiet og Bulgarien, for at forebygge de skadelige Jndfald af Tyrkerne i Fyrstendommerne og Angreb i Ryggen paa den russiske Armee, hvilke have til Formaal at afskjære dens Communicationer. Men begge disse Forholdsregler synes at allarmere to Magter, som med alvorlig Bekymring betragte Følgerne af den nærværende Krig, hvilken de saa længe som mueligt have søgt at forhindre og opsætte. Om der af disse spændte Forhold vil udvikle sig en Krig, hvori, ifølge de europæiske Staters Stilling, sandsynligen alle, eller i det mindste de vigtigste Magter ville blive indviklede, er et Spørgsmaal, som Diplomatiken vanskelig kan besvare; men som beroer paa den Retning, som den russiske tyrkiske Krig herefter vil tage, og paa den høiere Styrelse, som de jordiske Begivenheder ere underkastede. Naar man betænker den nøie Forbindelse imellem den krigerigske preussiske Stat og Rusland, den naturlige Alliance imellem Rusland og Nordamerika, de mangfoldige Stridspuncter, imellem denne sidste Magt og Storbrittanien, og de Hensyn som Engelland saavel maae tage herpaa som paa de farlige irlandske Uroligheder, endelig Harmonien imellem Frankrige og Rusland, som endog skal have banet Veien til en of= og defensiv Alliance, de Franskes Energie siden den sidste Ministerialforandring, deres brændende Ønske efter at gjenoprette deres gamle Krigshæder og at erholde Erstatning for Tabet af saa store Erobringer, foruden den hurtige Gjenoprettelse af den franske Marine, saa kan man neppe troe at Storbrittanien vil udsætte sig for Faren af en Kamp, hvis lykkeligste Resultat kan ikke bestaae i Andet end Opretholdelsen af Tyrkiets precaire Tilstand og Ødelæggelse af den russiske og franske Marine (hvortil kan føies Heredømmet paa Havet og Enehandelen paa Sydamerika) imedens det kan, ifald Krigen gaaer uheldigt af, resikere Canada, Vestindien, og Jrland ved den franske og nordamerikanske Søe og Landmagt og Ostindien ved en russisk Armee. (Men det Udfald af Krigen er man vel ikke meget bange for i Engelland. Den tvetydige og ubestemte Maade hvorpaa den engelske Regjering udlader sig om Blokaden af Dardanellerne, og som dadles saa bittert i Bladet Times, røber en Vaklen imellem Ønsket om at modsætte sig denne Forholdsregel og en Frygt for Følgerne af en saadan Modstand. Jmidlertid bliver Forviklingen endnu større, ved de Franskes Landgang paa Moren, og da paa den ene Side Sultanens ubøielige Characteer gjør enhver mindelig Bilæggelse umuelig, og paa den anden Side Politiken ikke formaaer at hæve sig til den Jdee at fordrive Barbarerne fra de skjønneste og rigeste Lande i den gamle Verden og at fordele dem iblandt de europæiske Magter eller at oprette i dem uafhængige civiliserede Stater, saa kan denne Tyrkekrig let lede til en almindelig Krig, da der desuden ligger i mange Staters Stilling brændbart Stof nok til en saadan Lue. Politiken dreier sig for Øieblikket om to Hovedpuncter, nemlig om det Orientalske og det Portugisiske Anliggende. Stoffet til Speculation over disse to Gienstande synes at være uudtømmeligt, thi Begivenhedernes Gang forandre sig uophørligt. Det tegner til, at de staae i nøiere Forbindelse med hinanden, end det skulde synes ved første Øiekast. Maatte kun ikke Politiken faae flere Hængsler at dreie sig om, og Krigen aabne sig flere blodige Baner for sine Ødelæggelser, Man ville erindre sig, at Krigene paa Jorden udspringe ikke mindre af Staternes indvortes Forhold, end af deres udvortes.