Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-03-24
Efters Tanker. over Christi syv Ord paa Korset. Fader, forlad dem; thi de vilde ikke hvad de giøre J hvad min Talsmand led, Saa blev han ikke vreed, Han var sin Faders Ven Midt i Korsfæstelsen; Hvad var hans Forbøn sød Kort for hans bittre Død. Hvor kiærlig kom han nu Misdædere ihue; Ol Fader, var hans Ord, Forlad dem dette Mord; De viide ikke hvad De giøre mig af Had. Hævngjærrig Verdens Folk, Kast Ondskabs giftig Dolk, Slæng Verden, løb derfra, Løb hid til Golgatha Lær her en Kiærlighed, Som Verden aldrig veed. Prænt selv Jmanuel! Din Forbøn i min Siæl; Forfølger Verden mig, Jeg efterfølger Dig, I det jeg er forhadt J det jeg er forladt. Qvinde, See, det er din Søn. ar Jesus end paa Korset bragt, Al Straffens Tyngsel underlagt, Hans Moder laae ham dog paa Hierte, Just een, der var ham meget kiær, Blev sat til Trøst i hendes Smerte, Han tog sig hende an, Ja tog sig hende nær Skiønt Jesus lider ikke meer, Han har dog Deel i hvad der skeer, Hans egne her fortrængte Lemmer, De seer hans Forsorg hver for sig; Thi, naar da Nøden haardest klemmer, Maae til en ubekiendt dog hielpe kiendelig. Jeg er som fremmet allesteds, Med Jesu Forsorg vel tilfreds; Lad Satan brøle, Verden true, Jeg leer af begges Rov og Ran, J Døden tør min Siæl ey grue; Thi Jesus tog sig den paa Korset evig an J Dag skal du være med mig i Paradiis. En Røver og til Paradiis Vil nok en Pharisæer sige, Som giør sig selv og andre viis, Han har ey Lyde eller Lige; Fordømte Hyklerie, fordom kun, hvem du vil, Her siges Himlen dog en omvendt Synder til En Røver kom til Paradiis Saa kan ald Verden see og vide, At Aarsag til en Siæls Forliis Er ey paa Guds og Jesu Side Ney Naadens Lys staaer tændt, til Livets Lys er slukt, Og til vor Døds Minut er Himlen aldrig lukt. En Røver kom til Paradiis, Skiønt omvendt ganske kort for Døden, Men Synder, hvo har gjort dig viis, At Bedring er da først fornøden. Du kan jo døe ret strax, du selv maae svare: Ja; Om Døden fandt dig nu i Synden død, hvad da? En Røver kom til Pardiis, Saa blev den vigtig Sag bemærket, At Troe i Døden vinder Priis, Ja Enden, Enden kroner Verket. Du Helgen agt ey haant om nogen Synders Siæll. Thi du har vel begyndt, men han kan ende vel. Jeg vandrer da til Paradiis, Hos dig min Jesu vil jeg være, Men, falder jeg paa Verdens Jis, Ol reis; ol leed mig til din Ære, Jeg følger dine Spor, og denne Røvers Troe, Min Frelser, frels min Siæl fra Sathans Røver Kloe. Jesug raabte høyt og sagde Min Gud, min Gudet. Or høye Raab, hvis lige aldrig hørtes, Bliv rørt derved, du følesløse Jord, Thi Himlen selv, Gud selv i Himlen rørtes, Da Gud og Mand brød ud i disse Ord: Min Gud, min Gud, hvi har du (i din Vrede) Forladt mig nu i Helved grusom Heede, Ald Verdens Synd gik Jesus her i møde Ald Syndens Straf blev nu paa Jesum lagt Ald Straffens Vee betog ham før han døde Ja evig Død blev her af Livet smagt; Han ene leed, hvad alle burte lide, En Guddoms Hevn, ald Helveds Qval og Qvide, Saa dyrebar blev Siælenes Gienløsning, Det var ey nok med Jesu Blod og Sveed, Det var ey nok med Jesu Blods Udsning, Ney, Jesu Siæl fandt meest, at Gud var vred. Hans Guddoms Magt unddrog sig fra hans Smerte, Saa Vredens Jld fik smeltet Siæl og Hierte. Har Jesus raabt i snart fortvivlet Baade, Ol Synder kom da dette Raab i hu Foragt ey meer den dyrekiøbte Naade, Da Naadens Tid er dog et bare Nu. Hvad got vil du af Jesu Raab vel haabe, Den Stund din Synd kan op til Himlen raabe. Du bange Siæl maa ey fortvivlet beve, Døv Syndens Raab med Jesu høye Røst, Han led forladt, du skal antagen leve; Hans angest er i Liv og Død din Trøst. Dit sidste Suk i Kraft af Jesu Raaben. Skal naae din Gud og finde Himlen aaben. Mig tørster. Nan Tørstens Brand fortørre den, Der maa fortrællet sveede? Kan Livets Vædsker tørres hen Hos Arbeidsmand i Heede, Kan Saft og Kraft forsvinde slet Naar Blodet en forsager, Saa har og Jesus fristet det, Hvorefter Tørsten plager. Han trællede i vores Sted, Vor Synd var ham en Møye, Ja Heeden, som han svedte ved, Piinagtig at fordøye. Hans Blod forløb ved Sveden først, Ved Pidsk og Nagler siden, Fortørstet Jesu Ol din Tørst Har ikke været liden. Ney, af en større ingen veed Thi just din Død bekræftet. Det var vor dyre Salighed, Du dog har tørstet efter; Du tæredes af Længsels Brand, Til Livsens Flod blev vunden. Hos os i Huulen uden Vand, Hvor hver en Siæl laae bunden. Naar nu engang min kolde MundEn meer skal nyde Vædske, Naar ingen Saft i sidste Stund Min tørre Siæl kan lædske; O! Livsens Kilde skiænk da mig Den Trøst, din Tørst betyder, Saa vederqvæges jeg af dig. Hvor Glæden evig flyder. Det er fuldkommet.