Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-01-16
Den nuværende Generation af Bønder kan i al Fald ikke have større Krav paa Bøndergaardenes formeentlige tabte Hoveriefriehed, end Adel og Geistlige kan have paa deres Godser og Rettigheder fra Fortiden, eller enhver anden Mand, der kan bevise at hans Fædre i Oldtiden have besiddet Eiendomme eller andre Rettigheder, som enten ved Forsømmelse eller paa andre Maader ere tabte. 2 Det er en mærkværdig Modsigelse hos Hr. Fr. naar han det ene Sted siger at Hoveriet ei kan bestaae med den nuværende Indretning i Staten, da Bonden ikke kan sidde imellem Nationens meest hædrede Mænd, og derfra frembære Nationens Ønsker for Hs. Majestæt Kongen, og foreslaae Love med videre, og siden forrette Hoveriet, hvor han kan vente Tiltale. Han antager altsaa at Fæstebonden, har faaet Rettigheden at sidde i Stænderforsamlingen paa Grund af hans Kultur, siden det ikke kan være for hans Eiendomme, da han kun er Livsforpagter, og ingen faste Eiendomme har (Forfatteren. indrømmer endogsaa at Bonden, som han er, vist nok kan fortiene Tilsyn og Rettelse). Naar nu Hr. Fr. længer nede ved at tale om Frie forpagtning siger: "Vore Bønder maae vel øves lidt mere i at gaae paa egen Haand, inden man kunde være aldeles trygge for, at Mængden af dem, længere end det første Aaremaal udholdt Forpagtningen." Hvorledes kan nu dette rime sig, at den Bonde, der i den ene Henseende antages af Forfatteren at kunne sidde med Nytte iblandt Landets udmærkede Mænd og foreslaae Love og give gode Raad, ikke kunne tiltroes at have nogle gode Raad for sig selv, endog i det Fag hvori han er opdragen, nemlig Landvæsenet, eller at kunne styre en Forpagtning saaledes, at han ei behøvede strax at gaae fra den, eller at antage han skulde være saa raae, at man kunne vente at han (værdig til en saa hæderlig Stilling i Stænderforsamlingen, kunne fortiene Tiltale, naar han mødte ved det af ham frie villigen omakkorderede Hoverie, som Forfatteren jo indrømmer i det han siger, at Bonden, som han nu er, kan fortiene Tilsyn og Rettelse. Forfatterens Bemærkning, at Bonden er underkastet uværdig Tiltale, holder ei stik, thi en Bonde taaler ikke, og behøver ikke at taale nogen Tiltale, og allermindst uværdig Tiltale, ligesaalidet som enhver anden Stænderdeputeret eller hver anden nok saa fornem og oplyst eller lærd Mand, der har indgaaet en eller anden Forpligtelse naar han ei fortiener det. Fortienes Tiltalen da er nok Enhver pligtig at tage derimod, og Bonden er, naar han enten ikke opfylder sin indgaaede Hoverieforpligtelse. eller begaaer Uordener ved Hovertearbeidet, eller opfører sig utilbørlige mod Huusbonden eller dennes Fuldmægtig, dog ikke udsat for anden Tiltale end ved Lov og Dom, heri er Bonden ikke slettere faren end enhver Privat, og heri er intet Uværdigt, Men uværdigt er det for enhver brav Mand, at ville uddrage sig sin frievillig indgaaede Forpligtelse. fordi det kan synes ham fordeelagtigen, og især søge at faae saadanne Fordele ved et Lovbud, ved at fremstille den indgaaede Kontrakt fra en forhadt og usandfærdig Side - men endnu mere af en Stænderdeputeret, som skal foregaae Andre med Exempel paa Retfærdighed og streng Ærlighed. Hr. Fr. vil vist ikke etablere det Princip at Jngen af samme Stand hvoraf den er en Deputeret, maa være eller indlade sig i noget Forhold eller paatage sig noget Arbeide, ved hvis Forsømmelse han kunde paadrage sig lovlig Tiltale, og endnu mindre at Enhver i en saadan Stand, skulde have det Privilegium ei at kunde tiltales, hvorved hans Medkontrahent kom til at lide formeget. Forfatteren heraf indseer saaledes ikke at Bonden skulde kunne frietages for, at opfylde den af ham frievillig indgaaede Hoverieforpligtelse, fordi en overilet Godseier eller dennes Fuldmægtig kunne sige ham noget Upassende eller Ufortient, da han jo derfor kan faae Erstatning, og er altsaa ei meere end nogen anden Borger i Staten udsat for en Ærekrænkelse, som ei er fortient, hvorfor Bonden som enhver anden Mand kan erholde Revange, og Bonden er desuden endog yderligere sikkret imod Godseieren ved frie Proces. 5) Hvad Hr. Fr. iøvrigt mener med at Jngen kan undgaae at fordre mere Hoverie end han bør, da er dette enten en grov Vildfarelse eller et forsætligt Angreb paa Sandheden; thi Hoverieforeningerne ere meget bestemte og Bonden kiender disse meget nøie, hvorfor det endog er saameget mere forunderligt, at Hr. Fr. er saa uvidende herom, da han dog i al Fald som Forfatter burde kiende det han skriver om, og den Grunds Sandhed han anfører for en saa indgribende Forandring.