Berlingske Tidende, 1834-01-22
Hvad vil nu Europa gjøre, naar det een Dag erfarer: at den sidste Skygge af Souverainitet er forsvundet i Tyrkiet, Vil det være en rolig Tilskuer af det Osmanniske Riges sidste og langsomme Krampetræk, eller vil det begynde en Krig, for at forhindre, at ingen Magt skal drage Fordeel af dets Fald? Der gives en dobbelt Ret, der afverlende har gjort sig gieldende paa Jorden: Magtens og Erobringens Ret, en raa og barbarisk Ret, til hvilken jeg aldrig vilde appellere; og en ikke mindre kraftig, men mere moralsk og guddommelig Ret, som Verden sig selv ubevidst erkjender, og ved hvilken man seirer uden Kamp og uden Vanskelighed, – jeg mener Civilisationens Ret. M. H. Jeg raader den derfor ikke, at omstyrte det Osmanniske Rige, at bane Civilisationen Vei med Sabelen, at gjøre Vold paa de gjeldende Rettigheder, Sæder, Love og Religioner. Men jeg raader Dem: Forbereder Dem, gjører Dem fortrolige med en civiliserende Jdee, der tidligere eller sildigere maa finde Anvendelse. Lægger Grundvolden til Civilisationens hellige Alliance. Jeg vil udvikle for Dem, hvad de Europæiske Magter tidligere eller sildigere ville vorde tvungne til at gjøre. Naar det Osmanniske Rige segner for sin egen Afmagt, da maae Magterne aabne en Congress, og paa samme maa Frankrige, i Forening med sine Bundsforvante, opstille som Grundsætning: 1) at ingen enkelt Magt tør indblande sig i de Begivenheder i Orienten, der vilde følge umiddelbart paa hiint Riges Fald; 2) at et almindeligt og fælleds Protectorat fra Vesten over Østen maa opstilles som Grundvold for et nyt politisk System i Europa 3) at de første betingelser ved denne nye Folkeret skulle bestaae i Religionernes, Sædernes og Sonverainitets-Rettighedernes Ukrænkelighed; 43 at, for at ordne hiint almindelige og fælleds Protectorat, skal det Estropæiske og Asiatiske Tyrkie, tilligemed de af samme afhængende Have, Der og Havne, inddeles i enkelte Protectorater, og derpaa ved særegne Tractater anvises de forskjellige Europæiske Magter; 5) at, i Tilfælde at en Krig mellem de Europæiske Magter, skulle Protectoraterne i Orienten ansees som fuldkommen nentrale. Disse, m. H. ere de Jdeer, som jeg anbefaler til deres modne Overveielse; jeg slutter med en eneste bemærkning. De har bedækket Havene med deres Skibe, De har underkastet dem den ydmygende Visitationsret, De har næsten opoffret deres Colonier, for at hindre Regerhandelen, og naar det gjælder: at befrie en halv Verden, at tilstoppe for evigt Slaveriets Kilde – vilde De da nole et Øjeblik, og fortjener et saadant Resultat ikke nogle høimodige Anstrængelser, (Af en Skrivelse fra Paris. – Hvo der ikkun om Sommeren, eller i de første Vintermaaneder efter Juli Revolutionen har seet vor Hovedstad, gjenkjender den nu neppe. Som om Folkemængden pludseligen havde fordobblet sig, hersker heren overraskende Bevægelse; uagtet det slette Veir trænger man sig igjennem Gaderne, ind i de rigtsmykkede Bøntikker. Eqvipagerne og Kabrioletterne løbe mod hverandre; Passagerne ere tæt opfyldte med Menneskemasserne, og igjennem denne overseelige Mylren trænger den roelige Jagttager sig ikkun med Nød og Reppe frem. - Ved Nytaarsdagscouren taledes ikke synderlig Meget og Politik. Om Spanien var Talen ikkun sjælden. Man anseer Begivenhederne der tillands for Øjeblikket for underordnede. Overhovedet befatter man sig her tillands saa meget mindre med politiske Gjenstande, jo frimodigere man derom tør udtrykke sig i Publicum ved Bogtrykkerpressen og ved Hoffet. Selv den berømte Orientalist, Sylvester de Sacy, der aldrig forsømmer et Pairsmøde, stedse indfinder sig i Costume, og paa sine gamle Dage hellere ønsker, at betragtes som Politiker, end som Videnskabsmand, var dengang ikke i sin Rolle, og talede mindre og Politik end om Kileskrift og Demoiselle Taglioni.