Aalborg Stiftstidende, 1831-10-15
Den afdøde Digter siger til Reinhold, at han ønskede at hvile grædende i hans Arme, og, henreven af overvældende Følelser, at styrte sig til hans Fødder, thi ingen Dødelig havde saa megen Krav paa at have forskjønnet hans Siele i Existents som Reinhold. Men Reinhold staaer ikke tilbage; et Brev fra B. er ham en saa levende fornyet Nydelse af hans Englessels Beskuelse, og af den fulde Bevidsthed at være elsket at den. Saaledes vedblive begge Filosoffer at gjøre Cour til hverandre. Hertugen af Augustenborg, der engang, besøgte R., som Baron af Holsteen, havde saaledes indtaget den høivise Mand, at han ved Afskeden trykkede et brændende Kys paa hans Læber, og dette skeete senere ofte. Om Lavater siger Baggesen: "Du kalder Lavater en redelig Sandhedsven, det er han ikke; (?) vel er han en redelig, men opbrusende Elsker af Sandheden. Hvad vi søge med Taalmodighed, søger han med vild Lidenskab. Vi elske ogsaa, men vi elske Sandheden som vor anden Brud, som vor Hustru - han derimod elsker Sandheden som den første Elskerinde, der næsten aldrig, og lykkeligviis aldrig, bliver vor Hustru." Paa et andet Sted siger B. at Sandheden er den eneste Gienstand som man uden Fare tør elske lidenskabelig. Overalt ere alle Domme om Lavater mærkelige Exempler paa Overmagten af de øieblikkelige Jndtryk. En Ytering af R. om Lavater er følgende: L. er kaldet til at prædike for Hjertet hvad vi trænge til, og Kant til at aabenbare det samme for Hovedet; og der gives Øieblikke i hvilke jeg bilder mig ind, at jeg er den hidtil bestaaende speculative Filosofies raabende Stemme i Ørken, der skal berede Herrens Veie. Men vedvarende var denne Jder om L. ikke hos R., thi senere siger han om et Brev fra fra L.: "Jeg væmmedes ved hans Brev, og er glad ved ikke at have noget at gjøre med dette elskværdige trohjertede Uhyre; hans Fremstillingsmaade kan kun gavne den hvis Overtro endnu er grovere end hans Jeg har nylig dømt alt for fordeelagtigt om ham da jeg skrev dig (B.) til, og jeg frygter for at jeg nu vilde skamme mig ved dette Brev." J et andet Brev siger B.: "Hil Dig min Reinhold at Du har været Leibnitzer, Humist, Spinosist, Kantianer, Reinholdianer, Fichtist, Bouterwecker og Bardilist! At Du har staaet paa alle deres Standpuncter med klarere Øine end de selv. At Du har opfattet alle deres Anskuelser med skarpere Blik end de selv. At Du har forfulgt alle deres Afveie og Omveie videre end de selphave forfulgt dem. Naar Du endelig var kommen til et fast Punct, der ikke var noget af deres, saa var Du, ja Du som ingen anden opdraget og uddannet til Menneskenes Lærer. Paa et andet Sted siger B. at han endnu kun havde et eneste Ønske i Verden: "at see Kant førend jeg døer, at kysse hans Fødder, eller, fordi han maaskee kunde misforstaae dette, at væde hans Hænder med Taknemmeligheds Taarer. Han er for mig den første Lærer blandt hele Menneskehedens dødelige Lærere. Hans Bøger ere mig kjerere den hele Jorden. Vi ville her slutte med hvad der siges om Baggesen i de af alle og især af vor udmærkede Æstethiker Prof. Molbech saa høit anpriste Gjengangerbreve. Det Anførte henpeger nemlig paa en Advarsel i Kjøbenhavnsposten, der var given Profesfor Heiberg med de Ord: Husk paa hvad Ende det tog med Jens Baggesen o. s. v. Hvad Ende - spørger man - hvad Ende Det tog med Jens Jmmanuel? – O vild, Mit Danmark lad min Aand Dig sende Forsikkringen: Din Digters Død var blid, Han døde selv forsynet med sin Tid, Det blev hans Lod at aande Ved Musens melkehvide Bryster ud Et Liv, der henrykt tabte sig i Gud, Forløst fra Jordens Vaande, Befriet heelt fra dennes mangehaande Besværlige, kjedsommelige Bud. Men - sæt jeg spurgte, som jo let kan hænde: Hvi holder man sig netop til min Ende Hvem dømmer Gløden af det slukte Kul Og glemmer ganske hvad der staaer i Spidsens Hvem leer af Texten over Textens Hul? Og skjælder Blomsten ud naar den er vissen? Dog, fri mig Gud, det er min Hensigt ei, Og kan ei være det, at følge: Hiin Tanke=Torsk paa dennes Ferskvands-Vei. Hvad nytter det, at jeg vil dølge, Jeg er tilovers reent paa den Galei, Hvor Godtfolk lader sig slaae paa Snuden Og svarer sielden noget, uden, Naar høit det kommer: "Selv paa Snuden." Hvad Ende tog det da med Jens Gik muligviis til Slutning Manden, Som det er hændet Flere, fra Forstanden? Gik han fallit, som Een og Anden Af Handelstanden, Forstaae, fallit paa Lune, blev han lens For Vid, Satire, Styrke, naar han talte, Og Jld og Sandhed, naar hans Musa malte Bar muligen hans sidste Værker, Paa Grund af Endeligheds Lov Desværre kun for tydelige Mærker, At Støvet er Forgjængeligheds Rov Gik han i Barndom, skjælvede hans Hænder, Gik Lyset i hans Øie tidligt ud, Og lalled Tungen tvert mod Tankens Bud? Var Danmarks Eden, Musers Yndlings=Egn, Og Kongens Gunst for ham et lukket Hegn? Ak nei, som vi har ladet os det sige, Han var i Manddoms fulde Kraft, hans Aand Var ikke fløvet, dengang Støvets Baand, Blev løst af en veldædig Haand. Hans Adam og hans Eva, Aandens sidste, Men ypperste Product, er et Beviis, At han, der sang til Guds og Verdens Priis, Ei maatte mod sin Banes Ende friste, Den tunge Skjebne: Kræfternes Forliis. Han var paa Veien til sit Fædrerige; Han døde vel paa Grændsen af det Land, Der saae hans unge Vinger kraftigt stige, -Men ei som hiin, hvem den Ugrandskelige Kun tillod Synet af et Canaan. bardt, 72 Aar, i Aarhuus. A. Tørsleff, 68 1/2 Aar, til Rosenholm.