Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-07-22
En Skrivelse fra Gert Westphaler. Siden den Tid, jeg havde den Affaire med Apotheker Gilberts Datter, har jeg fuldt og fast foresat mig, at lægge Tømme paa Tungen, og ikke at aabne Munden i politiske Sager, om end hele det Tydske Rige skulde opløses som Mercurius, og alle syv Churførster smelte sammen til een. Jeg har hidtil trolig holdt mit lavte, og roligen været Vidne til saa mange Ling, som i mine yngre Aar havde kunnet sætte mig i Fyr og Flamme. Men jeg tænker som saae det er at kaste Perler for Sviin, og Diamanter for blinde Høner, Gert, For mig maa man nu gjerne vende op og ned paa den halve Jordklode – jeg tier bomstille. Jeg har først ganske nylig været i Kiel, og gjort mange curieuse, Jagttagelser. Da jeg i Aftes var i Hammers hauge, spurgte Richard Børstenbinder mig ret nysgjerrig: Mester Gert, hvorledes staaer det til i Kiel, men jeg svarede ham ganske tørt reis derover, min kjere Mester, saa faaer Han det at vide. - Jeg har imidlertid seet og hørt saa meget paa min Reise, at det baade vilde være Synd og Skam, dersom det skulde følge mig i Graven. Men eftersom jeg seer at man her i Kjøbenhavn ofte ret godt kan sige hvad man ikke vover at skrive, og derimod skriver hvad man ikke vover at saa saa Aucten jeg heraf, at jeg uden Skade vil kunne sige paa Prent, hvad der tilforn voldte mig saa megen Uleilighed, da jeg fremførte det mundtlig. Da jeg fordum paastod, at den Hattemagersvend, som reiste med mig fra Harslev til Kiel, var Karl for sin Hat, og gjorde bedre Hatte end nogen Langsmester i Kjøbenhavn, saa kaldte man mig en Skabhals, og sagde om mig, der sidder en carnalisk Tunge paa den Karl, Men see om jeg ikke havde Ret Nu, da Hattemagersvenden fra Harslev er baade død og borte – nu maa det hele respective Hattemagerlang offentlig lade sig kaste i Næsen, at ingen Kjøbenhavnsk Laugsmester hidtil har været istand til at fæste en Hat op. Men som det er gaaet mig med Hattemagerne, saaledes er det gaaet mig med min Politica. Jeg har allerede for tyve Aar siden sagt: Holland kan ikke blive nogen Republik - mange Hunde er Harens Død - mange Kokke fordærve Suppen. Men det maatte jeg døie nok for. Man kaldte mig en Fæhund - en Aristorat, som først burde staae i Gabestokken og siden jages ud af Landet. Jeg turde ikke lade mig see paa noget Spiseqvarteer. En Hollandsk Skipper svor en gang i Revolutionstiden paa sin Hollænder Salig hed, at han vilde slaae Arm og Been itu paamig, dersom jeg ikke holdt op at snakke om en Konge i Holland. Med Frankrige gik det mig ikke et Haar bedre. Mens det var en Reynblik kaldte jeg det altid et Uhyre, som under Nationaiconventet havde 1000 Hoveder, under Directoriet fem, og under Consulerne tre. Eet er nok, raabte jeg altid - skjær de øvrige af - Men hvad var Følgen? Spot og Spee var min Løn. Man gjorde Nar af mig, man forfulgte mig hvor jeg gik og stod. Om det kun var min Værtinde, saa opsagde hun mig mine Værelser, blot fordi hun havde hørt, at jeg var en Aristocrat. Syv af mine bedste Kunder mistede jeg af samme Grund. Men nu hører jeg, at Folk synge af en ganske anden Tone. Jeg har ladet mig fortælle, at Jørgen Handskemager, en af mine arrigste Fiender, som bestandig pleiede at være mig paa Nakken i politiske Discourser, nylig skal have sagt, da han læste i Avisen, at Keiser Napoleon paa den Bataviske Deputations Bøn, havde i den store Audience givet sit Minde til, at Prinds Louis, efter deres Høimægtigheders Ønske, maa være Hollands Konge! Fanden fare i den Gert, han var dog bedre Mand end vi holdt ham for at være, Jeg er færdig at lee mig ihjel nu da jeg seer at alle mine Spaadomme gaae i Opfyldelse. Da Herrenstaterne regjerede, raabte jeg bestandig: vek med dem, da Statholderen kom, gjorde jeg det samme, og da Storpensionairen kom, sagde jeg Republiken har nok at bestille med Smaapensionairer, hvad skal den med de Store, Men det var altsammen en Stemme i Ørken. Jngen hørte, ingen skjørte de om at høre. Jeg takker min Gud for, at jeg endnu, men jeg er i Live, kan see mine Fiender curerede for deres Blindhed, og triumphere over deres Frækhed. - Men det arme Tydske Rige, det ligger som en tung Steen paa mit Hjerte. Tydskland har altid været min Øiesteen, for jeg reiste engang fra Harslev til Kiel, som den Gang var Tydsk, ligesom det tildeels endnu er - men holdt det var ikke det, jeg vilde sige - Tydskland har altid været min Kjæledægge, for det var dog det eneste Rige i Verden, som var et ordentligt Oplagssted for Churførster og Førster, og Hertuger, og gefurstede Førster. Gid jeg kun havde været paa sidste Rigsdag, jeg skulde have hvisket Churførsten af Maynz et Par Ord i Øret, som Fulde have givet den hele Sag en anden Venning. De Mennesker maa aldeles have glemt Hohillet Spaadom, at Verden skal forgaae naar Churførsterne forgaae. Men man kan ger mærke, at Rigsserrerne nomstunder ikke bryde sig stort om enten Verden forgaaer eller ei - det seer man jo paa Alting. Naar Paven vilde, saa behøvede han jo kun at sige: "Jhre Kaiserliche Majestat, warum sovile weltliche Firsten auf rinmahl zu machen? – Var jeg have, saa skulde jeg min Tro tale i en anden Tone. Jeg skulde tage den gyldne Bulle frem, og spørge, om den gjelder til Wandsbeck, Og om end Keiseren svarede: Jhro Papstliche Exellentz, ich wiles so haben!" saa vilde jeg dog ikke lade mig forbluffe. Jeg vilde sige at jeg hverken er Pave eller den Romerske Kirkes Hyrde og St. Peters Nøgledrager for Numer Niks. - Men jeg vilde jeg vilde, det er saa meget som slet intet. Naar man ikke kan sige: jeg vil aller - pus, saa er det ligesaa godt at tie bomstille, og det har jeg ogsaa vant mig ti i den senere Tid. Men, Herre Gud, nogle paa jo dog tage sig af Tingen? Naar hele ligsdagen bestandig vil nikke med Hovedet, og ge, wir wenden nichts dagegen ein. - saa liver jo Riget tilsidst saa søndersplittet som et mrcelleret Jordegods. - Den pavelige Nuntius, har jeg aldrig havt nogen ret Tro til, for det Naar han vilde, maa være en reen Philister! Men Engelland. kunde han udrette meget. - til De maaskee spørge - hvad skal der blive af det - Mig forekommer det som et store Skib, der er læk og driver for Vind og Veir, Saalænge som man kan digte Hullerne med Guineer og kalfatre det, saa gaaer det nok an men naar dette Guldverg engang slipper, saa frygter jeg for, at Skroget John Bull gaaer aldeles til Bunds! Jeg, for min Part, har aldrig kunne lide Engelskmænd, for de ere saa grove og kjephøiede, saa indbildske og opblæste. Men Franskmændene ville aldrig komme nogen Vei med dem, for de bære dem alt for forkeert ad. De spærre alle Søhavne for Engelske Manufacturartikler - det er kun at slaae Vand paa en Gaas. Saalænge som de ikke kunne spærre Luxushavnen og Modesygehavnen - saa længe som alle Franskmænd, lige fra Overceremoniemesteren indtil Havnecommissairen, ville klæde sig i Engelske Artikler, saa længe er al denne Spærren til Unytte. Jeg talde nylig med den forrige Franske Ministers Kok, og han vilde med Pokkers Vold og Magt overtale mig til at opsætte mine Tanker skrivtlig, og indsende dem til det Franske Statsraad. Men jeg siger, mange Tak. Mester Gert er bekjendt nok baade her og udenlands. Vil man mig noget, saa kan man komme til mig. - Men jeg har talet saa meget om fremmede Anliggender, nu burde jeg ogsaa tale et Par Ord om vore egne Sager. Men sande Politiker ere i den Henseende meget delicate, og sandt at sige, saa er det heller ingen Spøg nu til Dags. De veed hvad Grenaderen Kraus nylig kostede Staden Nürnberg. – det vilde være Syst og Skun, dersom Mester Gert skulde koste Dannemark var det end kun halv saa meget. Jeg er bekjendt i Verden - mange af mine Laugsbrødre, som have tjent med mig paa Barberstuen i Harslev, ere nu komne udenlands høit i Veiret adskillige skulle endog, som jeg har hørt, i andre Lande sidde ved Statsroret. De vare i gamle Dage næsten alle mine Avindsmænd, fordi jeg førte Discoursen allene i alle Selskaber, og de gjerne vilde tale, men ikke kunne, og maatte tie, naar jeg var tilstede. Alle disse Mennesker lure nu kun paa, at faae Haand i Hanke med mig - det veed jeg. De vare istand til at paaføre Landet Krig, blot for at hevne sig paa mig. Jeg maa derfor tage mig vel lagt, og veie mine Ord med Guldvægt. Men at Folk skulle sige den Karl finder som en For hund, han har hverken Maal eller Mæle, det kan jeg ikke taale, om vi ogsaa skulde faae en trediveaars Krig med hele Europa, og Fienden skulde forlange mig udleveret som Gidsel - al den Stund, at der er saa vigtige Sager paa Tapetet som i dette Øieblik. Frants Kleinsmed hviskede mig i Aftes adskilligt i Øret om et Mageskifte - om Holsteen og Skaane, og jeg veed ikke hvad, thi han var, efter Sædvane, bliksfuld, men drukken Mund taler af Hjertens Grund, siger et gammelt Ordsprog, og der maa dog være Ugler i Mosen, enten Uglerne nu ere sorte eller graa Frants Kleinsmed staaer i store Connexioner - han er Hof smed, og deelt altid faa omtrent hved der foregaaer ved Hoffet, fordi han saa ofte har Leilighed til at lige igjennem Nøglehullet. Men naar han er ædru er han saa hemmelighedsfuld som en Frimurer, og naar han er beskjenket kan han ikke rime tre fornuftige Ord sammen. Derfor kan man aldrig blive ret klog paa ham. Men, som sagt noget er der i Gjærde - det vilde jeg vedde mit Sølvbarberbækken, ja mit hele Amt paa - Dersom man vilde lyde mit Raad, saa skulde man sige: "ich danke, Jhr papstliche Exellenz og betænke, at en Fugl i Haanden er bedre end til i Luften - at man veed hvad man har, men ikke hvad man faaer. Gert Westphaler.