Aalborg Stiftstidende, 1829-08-01
J et for faa Uger siden i London udkommet, indholdsrigt Værk: "Constantinople in 1828. A. Residence of Sixteen Months in the Turkisk Capital and Provinces, vit an Account of the present State of the Naval and Military Pover; and of the Resources of the Ottoman Empire. By Charles Macarlane, Esq. 4to. 352 p., læses følgende Skildring af den nuherskende tyrkiske Sultan, som torde høre blandt det Jnteressanteste, der om denne mærkværdige Souverain endnu er kommet for Lyset. Mahmud den Anden, det osmanniske Folks regierende Monark, der har havt den Lykke og den Fortjeneste at tildtage sig en saa stor Andeel i Europas Opmærksomhed og Jnteresse, er født Ad. 1163 efter Hegira, eller 1785 efter den christelige Tidsregning. Han er en Søn af Sultan Abdul=Hamid, og den eneste Overlevende af en meget talrig Familie af Brødre og Søstre. Ved sin Fætters, Sultan Selim den Tredies Afsættelse var han, som han havde været fra sin Fødselstund af, strængt indespærret i Haremmet, og indskrænket til Omgang med Slaver og denaturaliserede Mænd og Qvinder. Dette afskyelige Jndespærrelsens- og Demoralisations-System, som først blev indført af Soliman den Prægtige ved Midten af det 16de Aarhundrede, for at undgaae de Farer, der vare forbundne med Oprør og omtvistet Arvefølge, blev imidlertid ikke strængt fulgt, før Brodermorderen og Uhyret Mahomed den Tredies Regjering), i Begyndelsen af det 17de Aarhundrede. Fra dette Tidsløb af have Prindserne af det osmanniske Blod vansmægtet indenfor Serailets Mure indtil Døden befrier dem, eller Begivenhedernes Gang kalder dem til at bestige en Throne, for hvis Pligter hele deres foregaaende Liv aabenbart har tjent til at gjøre dem uskikkede. Virkningen af dette System har været, at det osmanniske Rige, istedetfor at erholde aandfulde og krigerigske Fyrster, som dets første til Monarker, har faaet en vanærende Arvefølge af svage qvindagtige Sultaner - grusomme men feige; vellystige, og barbariske i deres Vellyst; en Sammenblanding af den ondskabsfulde Eunuchs og den sandselige, uvidende Qvindes Characterer. Vel har der ei været flere aabenbare Oprør og Arvefølgetvister imellem Prindserne af Blodet; de have været passive Værktøier i Hænderne paa Janitscharerne og Ulemaherne, der, efter Lune, have dethroniseret dem, eller omgjordet dem med det kongelige Sværd; og hvis en Fader eller Broder er bleven stranguleret ved sit Fald, efter det keiserlige Mandat, saa er denne blodige Forholdsregel langt oftere bleven foreskrevet af Sultanens Herrer, end af hans eget Had eller Jalousie. Da Selim var bleven berøvet sin Throne og vendte tilbage til sin forrige Jndespærrelse i Seraillet, var den osmanniske Keiserstamme i en saa vanmægtig Tilstand, at den maatte forfærde Tyrkerne, der ere Ligitimiteten trofast hengivne, og ansee deres politiske Tilværelse nøie knyttet til Vedvarelsen af det osmanniske Dynastie, som i et Tidsløb af 500 Aar har givet dem deres Navne a) Jeg har hørt Antallet af de Børn, Abduk=Hamid (eller Guds Tjener, havde, forskjelligt angivet - til 20, 24, og 30, Sønner og Døttre. Forf. Anm. ) Denne feige og blodtørstige Tyran lod aflive sine 19 Brødre, og alle de Medhustruer, der vare frugtsommelige efter hans Fader, og forblev ene tilbage af sin Slægt. - Efter denne barbariske Politik er alt mandligt Afkom af en Søster eller Cousine af den regjerende Sultan med en af Rigets Undersaatter, fordømt til at miste Livet strax efterat det er kommet til Verden. a) Stifteren af Dynastiet heed, som bekjendt, Osman; heraf: Osmanlierne, eller Osmans Børn, hvilket er det Navn, og Herskere. Med Undtagelse af den afsatte Selim, Mustapha den Tredies Sønk), var der kun tvende Prindser, Børn af Abdul Hamid og Fættere til Selim. Mahmud der var den yngste af disse, skulde deele Selims Fangenskab, og hans Broder, den uduelige Mustapha, blev, af Muftiens, Ulemahernes og Janitscharernes forenede Røst, kaldet til Thronen. Havde den blide Selim besiddet samme Characteer som mange af hans grusomme Forgjængere, kunde han endnu have frelst sin Throne og sit Liv; thi da hans oprørske Undersaatter tvang ham til at søge Tilflugt i det Jndre af Seraillet, kunde han øieblikkelig have aflivet begge Prindserne, der vare hans Fanger, og saaledes, som den eneste Overlevende af den hellige Slægt, sikkret sig for Øieblikket, og holdt sig fuldkommen betrygget for Fremtiden; og denne Gierning vilde i en blodgjerrig Folkehobs Øie have været undskyldt med Selvopholdelsens naturlige Drift. Men Selims Natur tillod ham ikke en saadan Grusomhed; selv den blinde, utaknemmelige Hobs Skrig, der hilste hans Fætter, Mustapha, som hans Efterfølger, kunde ikke bevæge ham til denne blodige Tragodie; og da Muftien, der var sendt af Oprørerne for at forkynde ham hans Afsættelse, nærmede sig Serallets stærke og velforsvarede Mure, befalede han med Mildhed, at Portene skulde aabnes for ham; han hørte med værdig Taushed paa denne Erkehykler, hvis Velgiører han havde været, og, fuld af Rædsel for det Malerie af Borgerkrig og Boldudgydelse, han udkastede, bøiede han sit Hoved for Skjæbnens Bud, trak sig tilbage til sit Fængsel, og overlod til sin barnlige Fætter en uomtvistet Throne. Selims Ulykke var imidlertid af den største Fordeel for Mahmud; den afsatte Monark - der paa Tærskelen af den Throne, han frafaldt, skal have havt den Aandsstorhed at raade den blændede Mustapha, der med utaknemmelig Jver traadte i hans Sted, og at ønske ham en større Lykke end han selv havde nydt - Selim fordrev Tiden i de sørgelige Fangenskabstimer med at undervise sin unge Fætter og Medfange, hvis Aandsudvikling hidtil var bleven anbetroet til, eller rettere standset af en Ulemahs forældede Viisdom og kolde Dogmer - den eneste Underviisning, som tilstædes disse ulykkelige Prindser. Den Oplysning og Veiledning, Selim havde erholdt af den vise Chelibi-Effendi, og de faa Andre af hans Undersaatter, der havde brudt de mosleminske Jndskrænkningers og Fordom Tyrkerne fortrinsviis give sig. De ansee vort Ord Tyrk som en Fornærmelse, og jeg har seet en stakkels Græker blive mishandlet med Spark fordi han havde brugt det, hvor han troede at ingen kunde høre ham. Forf. Anm. ) Arvefølgen gaaer ikke, som i andre Europæiske Monarkier, fra Faderen til den ældste Søn; men ved en Sultans Død eller Afsættelse, bliver den ældste Prinds af Slægten, hvad enten han er Broder, Fætter eller Søn, kaldet til Thronen. Forf. Anm. mes Baand - den ufuldkomne, men dog stedse værdiefulde Reflexion af europæiske Jdeer og Civilisation, som han, endog i Samtale med Christne, ivrigt havde søgt at erhverve sig - al den Erfaring og Kundskab, som en af Naturen lærvillig Aand havde vunden, medens han var Herre over sine egne Handlinger og Monark over et vidtudstrakt Rige - alle disse Skatte, kunne Selim meddele en opmærksom Lærling, og midt i det Barbarie, som omgav dem, kunde man betragte de to fangne Fyrsters afsondrede Celler som et Tilflugts sted for Viisdom og Aandsværd. Det osmanniske Riges Dalen fra dets oprindelige Glands, og den hurtige Stigen af dets europæiske Naboer der havde skjælvet ved det osmanniske Navn - den Underlegenhed, lovløse, uvidende og uorganiserede Bander maatte have mod deres Fienders disciplinerede Tropper, og alle Selims Reformationsplaner og politiske Synsmaader - maatte naturligviis udgjøre en Deel af Underholdningerne imellem Selim og hans Lærling. Og foruden den practiske Underviisning der havde sat ham istand til at beherske og reformere et barbarisk Folk, var Selims Sind bleven humaniseret ved Dyrkelse af den orientalske Literatur og Studium af de arabiske Digtere. Han var selv Digter og Musikus; og efter ham arvede Mahmud en Smag for Poesien og et Herredømme, over sit eget og de arabiske Sprog, som selv de, der ei ere hans Smigrere, erkjende at overgaae den Dannelse som selv de egentlige Lærde blandt hans Undersaatter besidde). Maaskee har Mahmud anvendt større Opmærksomhed paa disse literaire Sysler, end Fyrster sædvanligt pleie hans Broder Mustapha, en ung Mand, kunde regjere i mange Aar - hans egen Thronbestigelse var uvis - han kunde ende sit Liv i det samme Fængsel hvor han havde begyndt det; og enhver Aandsyssel var værdie fuld under den uforanderlige Montonie og Kjedsommelighed, som en saadan Tilværelse medførte. Men hvad Selim ikke kunde giøre - fordi han ikke kunde forandre sin Lærlings vilde Natur - det var: at indgyde Mahmud sin egen Mildhed, Overbærenhed og Skaansel, hans egne blidere Dyders Exempel gik tabt; og hans Fætter vedblev at være stivsindet og heftig, ) Nogle af hans Hattisheriffs og Statspapirer siges at være forfattede alene af ham selv, og anføres som Mønstere. Selims Poesie omtales ofte; og adskillige smaae Sange, som tillægges ham ere paa alle Tyrkers Læber. Jeg hørte engang en stor stærk Person synge en af disse i et offentlig Badehuus. Melodien var, ligesom alle de tyrkiske Melodier jeg kjender, simpel og monoton, men ikke uden en naturlig pathetisk Velklang. Omqvædet af Sangen var: "Hernede blomstrer Lykken eil; et Factum, som Sangerens Tilstand for Øieblikket syntes at nægte; thi, udstrakt paa et Leie, ubesværet af Klæder, føbende Kaffeen til sin Chibook, nød han sikkert Kulmi- og viste Kiendetegn paa en grusom og ubøielig Characteer. Jeg har hørt en Anecdote om de tvende fangne Fyrster, som rørte mig ubeskrivelig. En ubetydelig Forsømmelse eller Glemsomhed af en opvartende Slave bragte engang Mahmud i en ualmindelig heftig Parorysme af Raserie; han foer op af en Sopha hvor han fad med Selim, slog den skjælvende Ulykkelige paa Munden, kastede ham til Gulvet og trampede paa ham. "O Mahmud!" sagde den afsatte Souverain, bebreidende "naar Du er bleven prøvet i Verdens og dens Bekymringers Smeltedigle som jeg, vil en faa ringe Ting ikke bringe Dig ud af Fatning; naar Duhar lidt som jeg, vil Dit Hjerte føle Medlidenhed selv for en Slaves Lidelser!"(Fortsættes.)