Københavns Adresseavis, 1774-02-08
Fortsættelse af Reimari naturlige Religion. 8de Afhandling. Ligesom nu Guds Forsyn over den vedvarende Verden hidtil er viist af den samme virksomme Egenskab, som i Skabelsens Gierning har havt en nærmere Indflydelse, saa kan man og fremdeles af Verdens Betragtning selv mere levende overtyde sig derom. Vi see her ved Skabelsens Hensigt forud, som oven til vidtløftig er fastsat, nemlig at Verden er frembragt til alle murlige Levendes Vel. Da viser sig i saadan Verdens Betragtning, først en Forstand, som gandske nøye har forudseet alle Virkningerne af Naturkræfterne, i den gandske Sammenhæng, paa alle Tider, og efter hans Hensigt ogsaa at tale, har aftællet, afveiet og afmaalet alle Ting; saaledes, at Verden efter dens første Indretning, uden al videre Forandring af Naturlove, eller Til sammenføyning, kan, om Gud saa vilde det, bestaae i Evighed i en og den samme Orden, og dog fyldestgiøre Øye mærket. I menneskelige Maskiner kommer det modsatte af Mangel paa nøye Forudseende. Den beste Maskine af den klogeste Konstner begynder snart i et Lidet at afvige fra det forlangte Maal, og denne Feyl forstørrer sig altid med Tiden. Denne Urigtighed og Uorden havde uden Tvivl i den første Indretning sin visse Grund, og maaskee i en meget ringe Lidenhed, aleneste, det var skiult for Konstneren. Jngen Konstnere er saa skarp sindig, at han paa det nøyeste kunde forestille sig i hans Maskines nærværende Tilstand alle der grundede tilkommende Fald. Den legemlige Verden er vel ikke heller andet end en Maskine, men af en umaalelig større Megenhed og Mangfoldig hed i Deelene, og de besynderlige Hensigter. Den er, til Beboelse for alle muelige Levende af forskiellige Slags, fordeelt i meget mange lyse og mørke Kugler, hvoraf disse paa afmaalt Tid og Bane vælte sig om hiine, for efter enhvers Jndvaaneres Beskaffenhed at modtage Lys og Varme, Dag og Nat, AarsTider og Veyrligt, Næring og Tilvext. Planeternes Stilling og deres virkende Trykning mod hiin anden, ere i Naturens Løb og Tider saa mangfoldige, at det lader fast umueligt, at kunde sætte en tilkommende Tid eller Coclum, da alles deres Stilling igien skulde blive den første liig, og deres store Kredsløb atter af nye paa samme Maade skulde begynde. Derhos er og ethvert Aar forskielligt fra det andet, i alle Tidens Følger, paa Veyrligt og Frugtharhed, snart i dette, og snart i hiine Gevext eller Dyr. Tilmed saa bliver Plante=Banen saa ofte ved et overordentlig Løb af Cometer fra gandske andre Himmelegne, igiennemskaaren. Mender er ingen bestandigere Vey igiennem vor Soel=Systema, som altid for Commeterne kunde staae aaben og frie De komme fra saa adskillige Kanter, og have saa forskiællig Rettelse, løbe og snart Soelen, snart den eller hiin Planet, saa nær, at Folk allerede ere blevne bange, at en saadan Himmel Bombe maatte treffe os, eller enten bortføre os een af vore Naboer, eller forrykke vor Soel. Jngen Stiernkigere kan være os Borgen derfor, han merker kunn, naar de ere der, men veed det ikke forhen, naar og hvorfra en Commet kommer, og hvad Løb den vil tage, i det mindste, dersom een af de forrige til en vis Tid kom igien, saa bleve vore Planter dog ikke saaledes staaende som forhen. Ved al denne bestandig vedvarende Forskiællighed af de store Tilsyneladelser i Verden, har endnu intet Verdens geme i saa mange Tusinde Aar hindret det andet, (saavidt vihar Efterretning om, enten i sit tilbørlige Løb og Tilstand, eller i sin Virkning. Det er ugrundede Giisninger, at en Commet engang er stødt paa Jorden eller mod vor Soel. Alle Planter holde paa det rigtigste deres Tid og Løbebane, De ere hverken trukne nærmere til Soelen eller til hverandre, Deres Kræfter ere forblevne i det samme Forhold og Ligevægt, alle Tilsyneladelser af Fixstierner, hvilke i de To Tusinde Aar ere iagttagne, stemme og i deres foranderlige Længde, Declination og Afstand fra Polen med hiinanden overeens: Soelens Høyde, Middags Linien, Dag og Nat, Aar og AarsTider ere endnu paa det nøyeste de samme, som de altid have været; Et aabenbare Beviis, at Naturens Begyndere i Himmel=Legemernes første Stilning i deres Maal, i deres Regler og Kræfters Forhold, hvilke strax i Begyndelsen ere dem bestemte, i deres Løbs Rettelse og Hastighed, har forud paa alle utallige Tusinde Aar seet al tilkommende Tilstand af Verden og dens Deele, i saavidt at intet tilkommende Fald skal opstaae, som maatte forstyrre og ophæve hans store Øyemerke. Og denne guddommelige Forsyn er os i det tilkommende Borgen for det, som ingen Naturkyndig eller Maalekunstner kan være. Lige det samme maa man sige om vor Jordklodes Begivenheder, saa vidt den samme aarlig er underkastet forskielligt Veyrligt og Tilstand; thi om det endskiønt maatte synes, som om heedere Veyrlig, Varme, Kulde, Dug, Regn, Snee og Hagel, Torden, Lynild og alle Slags Vinde efter et blot Ongefær omvexlede, og snart her snart der i Blinde bleve udstrøede; som naar Vandet ved et uforudseet Tilfælde over skylte og forandrede Jordens Overflade, og gjorde af Land Søe, af Søe Land, opkastede eller opflugte Bierge, og forandrede Strømmenes Løb; saa er dog intet vissere, end at enhvers Tilstand af vor Jordklode, efter alle dens Omstændigheder, have i de forrige, og disse igien i deres Foregaaende, og endelig alle i den første, deres tilstrækkelige og naturlige Grund. Men intet kan meere overtyde os Mennesker om vor Uvidenhed i de naturlige Tings besynderlige Aarsager, og om Sammenhængen med det tilkommende, end denne forskiællige Tilstand af Veyrligt og Jordflade, saavel som og den deraf hængende Frugtharhed. Vi maae anstille saa mange Væyrets Jagttagelser vi vil, saa skal vi i Ævighed dog ikke finde et Aar fuldkommen ligt det andet, og kunde paa det tilkommende intet vist eller bestemt deraf slutte. Jmidlertid erfare vi i Almindelighed saa meget, at denne for vore Øyne, saa forvirrede Rumlen, Brusen og Larmen af alle Elementer dog ikke forvandler vor Jordklode til et ubeboelig Hob, eller forderver dens Figur og Ligevægt; men meget meere er et Middel til at underholde Orden, Frugtharhed; og Beboelighed af den gandske Jordklode Et Aar ja Hundrede Aar efter hinanden. Da nu al følgende Tilstand som stedse er foranderlig, har sin Grund i den første, saa kiende vi deraf, at Elementerne ikke efter et vildt ongesær ere tilsammen flødte, men at Skaberens ævige Viisdom har med nøye Forudseende paa alle tilkommende Tider, indrettet det første Maal og den første Blanding af alle Elementerne. Jeg maae endnu anføre det tredie Beviis for den guddommelige Forsyn, som leder os lige til Skabelsens Hoved=Øye. mærke, i Kraft af hvilken alle muelige levende skulde have en bestandig Boelig i Verden. Vi finde altsaa paa vor JordKlode saa mange tusinde Arter af levende Dyr, som nogensinde kunde være, hvilke alle i et vist Forhold fortplante deres Slægt. Dertil er, som naturlige Midler forlenet enhver Art deres besynderlige Levnets Verktøy af Bevægelse, Fornemmelse, Avling og mange Slags indvortes Drifter og Færdigheder, foruden deres udvortes Næring. Virkningen deraf er os klar nok for vore Øyne, at, nemlig ikke allene alle og et hvert Dyr paa Jordloden blive ved, men endog i deres lige Maal og Forhold imod hinanden vedblive. Nu har ethvert i sin Fortplantelse bekommet en bestandig Proportion, saavel af Frugtharhed i Almindelighed, som og af Han= og Hun=Slægten, som hænge af Parrets Natur. En hver Fugl, Jnsect, Fisk, Slange, Skildpade o. s. v. lægge hver i sit Slags, næsten et liige Antal af Eg: og deri er hos adskillige Arter saa stor Forskiel, at Tallene paa Egene stige fra et til mange hundrede Tusinde. Andre Dyr, som føde levende Unger, have ligeledes deres satte Grændser af Frugtbarhed, men som dog ikke nær naae til Jnsecternes og Fiskenes Frugtharhed. J enhver Art er en bestandig Proportion af Han= og Hun=Slægten. Thi ligesom f. Ex, hos Mennesker, Qvindekiønnets Fødsel forholder sig imod Mandkiønnets som 13 til 14, eller efter nøyere Beregning som 20 til 21; saa legge Duerne, hvilke ordentlig Parviis føre et uadskilleligt Ægteskab, hver Gang ikkun to Eg, hvoraf det første gemeenlig indeholder en Duvik og det andet en Due i sig. (a) Overhovedet er ellers i alle Arter en saadan Uddeeling af den dobbelte Slægt, at ethvert finder sin Mage. Men nu ere Dyrene med deres Eg og Unger saavel underkastede andres Efter sættelse og Magt, som de og ellers hænge af Veyrligt og Frugtharhed. Havde der nu intet Forsyn været, saa vilde i al denne Tid snart denne og snart hiin Dyre=Art været tabte i sig selv, være udryddede eller fortrængte, ja være bragte til faa, dersom deres Fortplantelse ikke havde været saa frugtbar, eller Anlingen af Han= og Hun=Slægten havde været overladt til et blindt og blot Ungefær. Snart denne og snart hiin Dyre=Art havde ikke paa sit Sted funden fornøden For der, dersom ingen Forhold var imellem Formerelsen og Fordret; eller de vilde ikke have kundet fordraget Luften og Veyr liget paa det Sted hvor deres Forder var at finde. Een eller anden Dyreart vilde af Rovdyrene være blevet ødelagt og udryddet, dersom de skadende havde været meere frugthar, eller havde erlanget meer Vaaben, Styrke, Hurtighed og List, og de uskadende ikke vare saa vel betænkte heri som de nu ere. Skaberen viser altsaa sit Forsyn aabenbare i denne alle Dyr=Arternes Opholdelse paa Jorden, saa vidt han paa det (a) See occonomiske physicaliske Afhandlinger den 5te Deel. nøyeste har afmaalt alles Natur, deres Verktøy, Frugtharhed, Slægt, Størrelse, Vaaben, Styrke, Hurtighed, List og øvrige Drifter, efter deres bestemte Forder, efter ethvert Lands Væyerligt, og overhovedet efter alt, som paa tilkommende Tider kunde skade eller gavne, saa at enhver Art imod alle modsatte Fall, som i Tidens Følge kunde yttre sig, er tilstrækkelig forsynet, og dog derved bliver holdt inden vedbørlige Grændser. (Fortsættelsen følger.)