Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-03-02
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. VISSESSEnTrettende Aargang. No. 18. Udgivet og forlagtaf S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 2 Marts 1816. Til Jens Baggesen. (Aabent Feidebrev. *) Welkommen du, hvem jeg har ventet længe. Velkommen du, hvis Døvhed bandt min Mund! Velkommen, Aand, i gamle Danmark Vænge! Velkommen, Aand, i Skjolds Kærmindelund, Velkommen, Aand, som ynkes over Vrimlen! Velkommen, Aand, som stirrer op mod Himlen, Og speider Stjernerne paa Nattevagt! Til Aander talde jeg, mig svarede Kroppe, Og Latter døvede min Veemods Sang, O, snart jeg maatte over Skovens Toppe Mig svunget bort fra den forgjorte Vang, Hvor Uglerne Man kaldte Nattergale, Hvor Aande-Ordet kaldtes Galmands Tale, Og Nidkjærheden var kun Brodernid. 9, underligt, at Tungen dog har mægtet At tale som til Jngen Aar for Aar, At ei min Aand er udtømt og forsmægtet J Kampen mod de sære Ulivskaar! Det er Hans Værk, som naadig lod mig skue Mit Danmarks Stjerne paa den mørke Bue, Hvor klar den tindrede bag sorten Skye. Halleluja, nu høit min Aand sig fryder: See, den fordeeler sig, den sorte Skye! O. Morgen Stierne, brat din Skye du bryder, Bebudende et helligt Morgengrye! O, klare Soel, som selv useet er oppe, Nu skinner snart du over Skovens Toppe, Sangtoner aner dig i Fuglens Bryst. Ja, fattig Fugl, som pipper i mit Hjerte, Bereed dig nu til Morgen Lærke=Slag! Saa du i Glimt af Himlens Morgen Kierte, Kan hilse liflig paa den unge Dag, Saa du kan vække Fuglene i Lunde, Saa de maae lytte, mens endnu de blunde, Til Psalmetonen, de gjenføde skal. Troe ei, du Aand, at jeg mig fræk hovmoder! Troe ei, jeg beiler til din Skaanseel nu Nei, vel i Aanden kalder jeg dig Broder, Men her jeg møder dig med Kamp i Hu Plant kun paa Kryds mod mig de skarpe Landser! Aftørne ei de brat paa Retfærds Pandser, Da er de Krandsen og jeg Døden værd. Velkommen, siger jeg med hellig Glæde, Velkommen du, som kjender Aanders Lov, Nu tør jeg tale, og nu tør jeg kvæde, Nu tør jeg raabe høit i Daneskov; Nu tør jeg det, thi nu jeg meer end haaber Det sandes skal, at som i Skov Man raaber, Saa finder Man i Skovens Gjenlyd Svar. Nu er jeg glad, thi nu skal Danmark vaagne, Nu skal vor Moder høre Sandheds Røst; Lad falde Hedin, og lad falde Hogne! De leve op igjen i Hildas Bryst, Og naar kun ret af Hjertens Grund de kæmpe. Maae Bulderet sig efter Rimet læmpe, Og Vaabengnyet bliv et Veemodskvad. Her er min Haand i Skin af Danmarks Kjerte, J Skin af Blaalys over Fædres Grav, Jeg nu, som før, ret af mit ganske Hjerte Dig rækker den, skjøndt med en Feidestav, Og, elsker end som før i dig, den Broder, Hvis Billede jeg skued hos vor Moder, Som du maae være eller slaae ihiel. Her er min Haand, den tolker hvad jeg haaber, En ærlig Sandheds, Lysets Ven i dig, Den siger meer, med Feidestav den raaber: Jens Baggesen, nu dansk og ærlig Krig! Ja, Kamp og Krig, til en af os maae blegne, Jfald ei før, det give Gud, vil segne Som Christne Venner i hinandens Favn. Ei er det Skiemt, ei heller Børnetrætte, Skjøndt Verden kalder det en Drengeleeg, Nei, Thor i Kredsen gaaer med Hrungner Jette, At see om Loke ham med Mjølner sveeg, Det prøves skal og mærkes trindt i Norden, Hvem af os hæve, grue maae i Torden, Og hvem der staaer med Sandheds Thor i Pagt. Kom lad os nu med vore Feidestave Afrunde Kreds til Kamp i Daneskov, Og knytte os i Aanden til de Brave, Som ei for Levnet brøde Kæmpelov, Lad klarlig os for Dannemænd forkynde, Hvorom det er vi yppe og begynde Som dødelige Fiender Tvist og Kamp. Det være vitterligt, ei kæmpe vi i Lunde Om Gang og Sæde og om Digterkrands, Det er kun Løgn, som Sandhed kan misunde, Og ingen Skygge er for Aander Glands, Ei kæmpe vi for Selvet at fordobblet, J Tidens Elv er Selvet kun en Boble, Hvo sig deri fordyber, er fortabt. Skal vi i Lund om dine Skjældsord kæmpe, Om Hykleren, som sidde skal i mig? Nei, hyklet Hede maae vel Kampen dæmpe; Men derom ei jeg løfter Sværd mod dig; Har jeg en Skygge mig udvalgt for Glandsen, Vil jeg fortabes, under Martyr=Krandsen, Misund mig ei det dyrekjøbte Skin, Nei, hvad er Lys for Aand, og hvad er Mørke, Ja, hvad er Sandhed, hvad er Tant og Løgn, Hvad skal Man troe, Hvem skal Man trolig dyrke? Er Kundskab hellig, eller er den søgn, Skal det for Sandhed staae og gaae paa Jorden, Hvad jeg forkyndte her i Aandens Norden, Kun det er værd et ægte Landsebrud. O, Baggesen, og kunde du mig skue, Hvor tryg jeg sidder under Troens Skjold, Du neppe vilde mod dets Demantsbue Din sløve Landse løfte blind og hold, Men heller under det ved Præste-Side Med Smiil see Pilene saa matte glide, Trods Nastronds Flammer, fra det blanke Speil. Dog, vel ei saa det er af Gud beskaaret, Og skee Hans Villie paa den ganske Jord, Af Hjertet maae jeg dig tilønske Kaaret, Men Aanden minder mig om sande Ord, Ei vaagner Slægten uden Vaaben-Bulder, Og det er kun som Venne Klap paa Skulder, Hvis begge vi har Retfærds Bryniesærk. Dog, for en af os Øiehinde skifter, Ei begge vandre vi i Lysets Skin, Du Virvar seer i mine aabne Skrifter, Jeg, hvorsomhelst jeg og til dig seer ind Hvem der har Ret, kan ei de Lærdes Skare, Men ene Himmel=Lyset selv opklave, Og hvor det er, det vil vi kæmpe om. Hvad skal engang Man kalde Danmarks Kirke, Skal den gjendøbes i Athen og Rom, Danfang kaldes eller Danne Virke? Det vil for Alvor vi nu kæmpe om, Ei spørge her vi stort om Confessioner, Men søge Grunden til de brudte Toner, Og speide Lys med aandelig Fornuft.