Jyllandsposten, 1838-11-19
Da den danske Konge Christopher den 2den besteeg Thronen 1319, nødtes han af Adelen og Geistligheden, der den Gang gjældte Alt - Borgeren og Bonden Lidet eller Jntet - til at antage en ganske urimelig Haandfæstning; thi ifølge denne forpligtedes han til, ikke at fængsle nogen Biskop uden Pavens Befaling, ikke at paalægge nogen Skat; men desuagtet at betale den Gield, som Rigets forrige Konger havde paadraget sig. Dog da Kongen hverken kunde eller vilde holde denne Haandfæstning, paalagde han baade Geistlige og Verdslige Skatter. Herover tændtes Oprørsflammen trindt om i Landet. Denne blev vel for største Deelen igjen dæmpet; men da Kongen kort efter geraadede i Krig med den grumme, snilde, mægtige Grev Geert af Holsteen og tabte et Slag ved Gottorf, udbrød den ulmende Oprørsflamme paany. Adelen og Geistligheden opsagde Kongen Huldskab og Troskab og forbød Almuen at vise ham Lydighed samt forbandt sig med Landets Fiende, Grev Geert. J denne Nød flygtede Kongen til Tydskland for at søge Hjælp og indgik Forbund med sin Halvbroder, Grev Johan i Holsteen, af hvem han laante 20000 Mrk. Sølv, for hvilken Sum han pantsatte Johan Sielland, Laaland, Falster og Skaane. Ved Hjælp af dette Forbund lyk ledes det vel Christopher igjen at komme paa Thronen for en kort Tid, men da hans Halvbroder geraadede i Krig med Grev Geert, maatte han hjælpe Johan og leed et stort Nederlag ved Slesvig, fordi han indlod sig i Træfning, førend hans Hær var forenet med hans Halvbroders. Den nærmeste Følge af dette overilede Slag var, at Kongen maatte betale Grev Geert 100,000 Mrk. Sølv i Krigsomkostninger; men da han ei var istand til at tilveiebringe en saa betydelig Sum, maatte han give Grev Geert Nørrejylland i Pant. Men Ulykkens Maal var dermed endnu langtfra et fuldt. Skaaningerne gjorde Oprør, fordi Grev Johans Embedsmænd behandlede Jndbyggerne grusomt, og underkastede sig den svenske Konge. Paa denne og andre Maader opløstes næsten hele Riget. Tilsidst eiede Kongen kun Esthland og noget Ubetydeligt af Laaland og Falster. Alle Provindser vare for Resten enten i udenlandske eller indenlandske Herrers Hænder, deels til Eie og deels som Pant. Af Sorg gik derfor Kongen i Graven i Aaret 1333. Vort ulykkelige Fædreland, havde nu i 7 samfulde Aar ingen Konge. J denne Tid blev Danmark paa det ynkeligste udpinet af sine mange haarde og egennyttige Herrer; men ingen var grummere end Grev Geert. Hans Hensigt var intet mindre end at underkue, hvad der var Dansk. Saaledes forlehnede han kun Tydske med danske Borge, indsatte kun tydske Embedsmænd, indførte tydsk Rettergang, tvang den uoplyste Almue til at lære Tydsk og udpiinte paa en grusom Maade store Skatter af Jndbyggerne. J denne Nød grebe Jyderne til Vaaben; men Geert rykkede ind i Landet med 10,000 Mand, som ødelagde de skjønneste Egne, afbrændte Byer, Kirker og Klostre og plyndrede ustraffede overalt. Saaledes syntes Rigets og det danske Folks sidste Time at være kommen. Dog midt i denne Nød fremstod Jyden Niels Ebbesen, der indgik et Forbund med nogle andre Adelsmænd imod Landets Fiende. Saasnart Greven, der laae i Randers med 4000 Mand, hørte dette, kaldte han Niels Ebbesen til sig. J Begyndelsen smigrede Greven for ham; thi han ønskede hjertelig at faae en saa modig og mægtig Mand paa sin Side, men Niels svarede: "Geert, Du kjender ikke Niels Ebbesen; viid, jeg indgaaer i Evighed ikke noget Venskab med Voldsmanden, med mit Fædrelands Bøddel. Ophør med Din Myrden og Brænden, med Dine blodige Udsugelser og himmelskrigende Uretfærdigheder, Drag udaf et Land, Du ulovligen har ranet og grusomt mishandlet; tag alle Dine leiede Stimænd med Dig! Geert befalede ham strax at underkaste sig, og hvis ikke, da at rømme Landet eller at hænges. Dog N. C. lader sig ligesaa lidet true som smigre. Som Udfordrings tegn kaster han sin Handske paa Gulvet, sigende: "Det skal aldrig skee, thi hermed undsiger jeg Dig paa ærlig Ridders Viis. Naar og hvor jeg træffer Dig, enten under Tag eller aaben Himmel, enten ved Hane aal eller Midnatstid, enten væbnet eller værgeløs, enten sovende eller vaagende, enten ved Dit Taffel eller ved Alterets hellige Fod, sværger jeg Dig ved den Gud, som Du ikke troer paa, at Du skal være min Mand- og falde for min Haand." Saaledes talede Niels Ebbesen og gik. Men hans Manddomsord gik over til Heltedaad. Efter tvende Dages Forløb kom han tilbage igjen om Natten den 1ste April 130. Kun med 63 Mand vover han sig ind i Randers imellem 4000 Fjender. - Han trænger ind i Grevens Sovekammer, Geert vaagner, forskrækkes, beder og Naade og tilbyder Fred. Men Ebbesen, der ei med Rimelighed vil slippe ud af Byen med sin høie Fange, er ubevægelig. Han fælder Greven tilligemed to af hans Folk, iler ud af Byen og ved at kaste Broen af efter sig undgaaer han sin langt overlegne Fiende. – Saaledes fældede N. Ebbesen Danmarks Tyran og lagde Grundvolden til Fædrelandets Frihed og Frelse, skjøndt han maatte lade sit Liv i et Slag ved Skanderborg i Novbr. 1342. 500 Aar ere nu fast henvundne siden denne Stordaad, og endnu søger vort Øie forgiæves om et Mindemærke paa det Sted, hvor Niels Ebbesen fældede vort Fædrelands Tyran og Undertrykker. - Vel er det muligen sandt, at denne ei kan forherliges ved noget Monument. Den vil uden saadant desuagtet altid glimre i Danmarks Historie. Niels Ebbesens Minde vil altid erindres med Beundring og Taknemmelighed, saalænge der er et Danmark, saalænge der ere Danske, der føle levende for Frihed og Fædreland; og Niels Ebbesens Heltedaad vil altid opvarme Fædrelandets Sønners Bryst til at kæmpe for Frihed og Fædreland. Men Hvo vil derfor nægte, at et Monument vilde være gavnligt og hædrende for Nationen? J Adspredelser af Hverdagssysler og Hverdagsglæder vil Vandrerens Fod dog ofte standse ved et passende Mindesmærke, og hans Bryst vil opvarmes af begeistrende Følelser for Helten, der lod sit Liv for Fædrelandets Frelse. Her vil mangen Fader og Lærer standse med sin Søn eller Lærling, og ved Fortællingen om Monumentets Hensigt og Betydning vil den Unge, tiltalt igjennem Sandserne, føle dybt, hvad den ægte Fædrelandsven formaaer at offre for sine Brødre. Naar et saadant Minde hæver sig, vil den reisende Fædrelandsven ei forgiæves spørge: "Hvor var det, at Niels Ebbesen udførte sin Daad?" Han vil her finde et Sted, hvor hans Aand vil have Leilighed til med ædel Varme at dvæle ved Fortidens Minder, og den Fremmede vil see, at den danske Nation med Erkjendtlighed og Taknemmelighed hædrer sine endog forlængst hedengangne Stormænd.