Adresseavis for Børn, 1781-11-14
J den gamle Reysevogn sad en ung grov klædt Mand, med et rundt frisk Ansigt, af hvilket Tækkelighed og Glæde fremstraalede. Hans lille brune Kone, der var ligesaa grovklædt, som han, Avis han, sad ved hans Side. Toget gik langsomt nok, at den reysende Mand kunde have Tid, med Magelighed at betragte den tungsindige Marki Himmel, raabde han pludselig, hvad seer jeg, Er det ikke Johan Jo, virkelig er det Det er Johan Med disse Ord sprang den lille runde Mand med et Spring ud af Vognen, og hængde allerede om sin gamle Vens Hals, førend denne endnu engang havde havt Tid, at see ham ret i Ansigtet. Nu kjendte han ham. Det var Claus! Ruelses og Skamfuldheds Taarer vædede hans Ansigt. Han var ikke i Stand til at frembringe et Ord. Du blev mig utroe, sagde Claus. Men vær du længe nok stor Herre, som du vil; jeg skal dog alligevel altid elske dig. Johan, rørt og skamfuld, fortælde ham derpaa en Deel af sin Historie, under uophørlig Hukken. Kom, du lille Nar, sagde Claus, det øvrige skal du fortælle mig i Gjestgivergaarden. Omfavn min lille Kone, vi ville spise sammen til Middag. De gik derpaa alle Tre foran til Fods, og Vognene med Tøyet paa fulde efter dem. Hvem hører al denne Bagage til spurade Johan: Er det Deres Ja, svarede Claus, det er altsammen mit og min Kones. Vi komme nu just fra Landet. Jeg har der en stor Smeltehytte. Jeg givtede mig med denne Kone, som er en rig Kjøbmands Datter. Vi arbeyde meget og flittigt, og Gud velsigner os. Vi har ikke forandret vor Levemaade, men ere lykkelige, og baade kunne og ville hielpe min gamle Ven Johan. - Men du maae ikke meere være Marki; hører du vel, Troe mig, at en ærlig Ven er meere værd, end al denne Verdens Herlighed. Du skal drage hjem med mig til vort Fæderneland; der vil jeg lære dig mit Haandværk, som er ikke tungt at lære. Saa skal du være min Medhielper, og vi ville leve glade og for for Børn. nøyede med hinanden i den Krog paa Jorden, som vi beboe. Johan var næsten uden for sig selv. Han føelde vexelviis Smerte og Glæde, Ømhed og Skamfuldhed, og sagde til sig selv. Alle mine gode Venner af den saa kaldte smukke Verden, have ladet mig i Stikken, og denne Claus, som jeg Uforstandige foragtede, kommer nu blot allene, for at hielpe mig. Hvilken Lærdom for Fremtiden!" Claus merkede, at Faderens Skjebne laae hans Ven paa Hjertet, og sagde derfor: Der skal strax blive sørget for din Moder, og hvad din Hr. Papa angaaer, saa forstaaer jeg og lidet af Lovkyndigheden, og jeg forbinder mig til, at skaffe ham løs af sin Arrest. Han fik det virkelig og snart bragt i Stand, at faae ham befriet fra Creditorernes Hænder. Johan, tilligemed hans Forældre, fulde derpaa med ham til deres fælleds Fæderneland. Deres Titel lode de blive tilbage, og begyndte at drive deres forrige Næringsvey igien. Derefter ægtede Johan Clauses Syster, der var af ligesaa godt Gemyt, fornøyet Sind, og simple Sæder, som hendes Broder. Hun maatte altsaa nødvendig gjøre hendes Mand lykkelig. Forældrene og Sønnen vare nu overbeviste om, at Menneskenes Lykke ikke bestaaer i Forfængelighed, men i et maadeligt, arbeydsomt, og dydigt Liv. Vel de unge Mennesker, som lære dette betimelig af de her anførte Exempler, Den Klogeste giver efter. Johan og Hesten. Med Bitterhed Johan slog paa sin Hest, Og ved hvert Slag udslog det stakkels Beest Med Benene af alle sine Kræfter.