Corsaren, 1842-03-11
Literatur. "Kjærlighedens Due". Det forløbne Aar har været usædvanlig fattigt paa literaire Sager, hvormed vi kunde more os selv og vore Læsere. De tre morsomste: "August Hasting", "Adam Homo" og "Peter Tordenskjold" ere endnu ikke sluttede, og vi kjende altsaa endnu ikke alle deres Curiostteter. Men midt i denne Fattigdom har Hr. Secretair Franck nu pludselig gydt sin Rigdom ved paa eengang at udsende en Masse af Digterværker, der opfylder alle de Fordringer, vi gjøre til et Digt, for ret con amore at beskjæftige os dermed. J vort Nr. 71. leverede vi en foreløbig Anmeldelse, som vi nu ile med at supplere med en mere omstændelig, navnlig af den tragiske "idyllisk-romantiske Fortælling". Kjærlighedens Due. Et nydeligt, et idyllisk Navn, ikke sandt? Et Navn værdigt den Fortælling, hvis Jndhold vi nu skulle gjengive. Først maae vi dog fortælle, at Forfatteren ikke har villet vente paa den Opfordring, som efter et eller flere Mesterværkers Udgivelse pleier at gjøres til Digterne om, selv at fortælle deres Liv og Levnet. Han har med den største Forekommenhed og Artighed alt forud opfyldt denne Fordring, som han nok indsaae, ikke vilde udeblive, og beretter desaarsag, for at vise, hvilken Natur (nemlig Digiernatur), der alt tidlig stak i ham, at han allerede i sit 3die, 4de Aar blev fortryllet af "kvindelig Formskjønhed",*) og at han i sit 5te Aar græd over "Mindeblomster paa Abrahamsons Grav". Ja, han viste alt tidlig den følsomme Sjæl, der skulde udklække "Kjærlighedens Due". (Som et mærkeligt Exempel paa Forfatterens Svulsk skulle vi gjøre opmærksom paa den Maade, hvorpaa han ved denne Leilighed omtaler sin afdøde Moders Udseende: "Hendes Næse indtog det bestemte Maal efter Ansigtspartiernes kunstneriske Jnddeling". - Formodentlig gjør Erindringen om den kjære Afdøde ham blødt stemt, og han tilstaaer videre, at han ved sine Værker altid har maattet pine sin Muse usigelig). Efter denne Fortale, tre Motto'er, en Tilegnelse og et Citat, i Alt paa 18 Pagina, synger han i 30 Pagina om Følgende: J Provence, i det Land, hvor Laura fandt sin Petrarca, levede en Aline, der skulde finde sin Krigssecretair C. C. B. B. Franck. Hendes Forældre vare Hyrder og førte et idyllisk Hyrdeliv. For at beskrive deres Sæders og Levemaades Simpelhed synger Hr. Franck derom i Vers, der ere saa naturlige og simple, at de godt uden Skade kunne læses som Profa. Saaledes: "Paa Slottet hiinsides Skoven havde han**) ofte gjort Handel med den tolvaarige, levende opvakte Ridderson, og mangt et Guldstykke havde han puttet i Lommen". Hvo gjætter i hvilket Versemaal dette er skrevet? Aline selv beskrives saaledes: Ude i Kjokkenet færdedes Ungmøen hurtig, Vever og munter og rødmende ret som en Rose. Varmen sig hvælved ungdommelig, tvende smaa Kugler, Hvide som Sneen, og bløde, som fineste Silke, Bølgede ned ad og op mellem Livstykkets Fængsel." *) Dette sigter udentvivl til at vise, at Hr. C. C. B. B. Franck overgik Byron; thi denne begyndte dog først i sit 6te eller 7de Aar at tilbede den tvindelige Skjønhed - hvilket overhovedet skal være et Tegn paa et stort Geni. **) Alines Fader. Skjøndt Hr. Secretairen, som han selv siger, var en stor Strik i sit 3die, 4de Aar, burde han dog ikke saaledes iale om en ung Piges Barm. Blandt hendes øvrige Fortrin var det, at hun havde kunnet forhindre den trojanske Krig NB. hvis hun havde levet dengang; thi "havde Paris seet en fortryllende Pige som hende, jeg her har malt, havde Æblet med Rette tilfaldet dette Naturens og Uskyldighedens fagreste Billed", og saa havde den "phaphiske" Venus faaet en lang Næse. Den nærboende Riddersøn, som gik og "følte underlig Længsel efter noget Unævneligt", saae Aline og elskede hende, hvorpaa hun elskede ham igjen. Men, da hendes Fader kort efter den Aften, da de ved det landlige Bal havde svinget sig "gjennem Græsset" og forlovet sig, traf dem sammen, forbod han deres Kjærlighed, og det Samme gjorde hans (Riddersonnens) Fader, efter at have opdaget hos Sønnen Kjærlighedens "Syntomer". Nu er altsaa Romanen i Gang. Aline har en Due, som hun sender med Bud til sin Elsker, medens han vandrer "bag Skoven i Slottet". Han sidder paa samme Tid ved Vinduet i Borgen, hvilket han lukker op for Duen, og ved Hjælp af denne Due fore de nu Correspondence, i hvillen de tilsværge hinanden Troskab til Døden, til "evige navnløse Salligheds unaacte Hjemland". O, Poesi! Hvor er Du fortryllende og Hjertets inderste Dyb og Kroge glædende - naar der bare var lidt Mening i Dig. Men, da Lærken nu atter "sjunked i Sty" (efter at nemlig Vinteren er forbi), da hævede Længselen sig i de elskende Hjerter, ligesom Bølgen, der "Svulmer og dandser og glindser og risler og rinder, Bruser og brænder og kjøler og qvæger og længes", *). og da opdagede den gamle Riddersmand, at hans Søn ikke kunde forglemme sin Kjærlighed, og han forlovede ham derfor med Aline, dog saaledes, at Brylluppet først skulde staae, naar han kom hjem fra *) Et sjeldent Herredømme over Sproget! et Feldttog. Sønnen drager bedrøvet bort, og efter at han er borte, lader Faderen en Vermodens og Stolthedens Taare falde paa hans Pantser Man maa nemlig tænke sig, at Taaren bliver sendt efter ham og dryppet paa ham. En Tidlang bringer Duen Budskab imellem de Elskende; men pludselig bliver den borte. Borgherren og Aline gaae og betragtede, hverandre "sorgfulde med et mistænkeligt Blik". En Morgen gaae de ud og spadsere. Da kommer pludselig Duen med Efterretning om Sønnens og den Elskedes Død. Borgherren døde paa Stedet. "Sørgen hans Hjerteblod iisned og qvalte hans Livsaand". Aline sørgede sig ihiel, og over hendes Grav "sprettede" Kjærlighedens Due, indtil den døde af Sult. En saa upoctisk Død fik den portiske Kjærlighedens Due!