Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-11-09
Da vi optoge Hr. Pastor Fengers Artikel, skeete det tildeels, fordi vi bære Agtelse for Hr. Pastorens personlige Charakteer, hvormeget vi end i vore Anskuelser af vigtige Punkter afvige fra ham; men det var ingenlunde vor Hensigt dermed at tilkjendegive, at vi fandt noget Træffende deri, ikke heller vilde vi afskære os Ret til at gjøre vore bemærkninger ved den. Dette ville vi nu gjøre med den størst mulige Korthed. Hvad det Factiske i det af Hr. Pastoren angrebne. Stykke angaaer, kunne vi blot bemærke, at vi have al Grund til at antage, at vor Meddeler har havt den bedste Leilighed til at kjende Sagen, og at vi ikke have mindste Grund til at formode, at han skulde vitterligen have fordreiet Sandheden. Det har kun forundret os, hvorledes Hr. Pastoren kan dadle den ufuldstændige, skjeve og hadefulde Maade, paa hvilken han (Meddeleren) giver Beretning om Sagen, og strax efter sige, at han selv ikke nøie nok kjender de enkelte Omstændigheder." Hvorledes lade disse to Sætninger sig rime sammen? Dersom Hr. Pastoren havde oplyst, hvori det Urigtige i den givne Fremstilling bestaaer, havde der endda været Noget at tale om, men nu siger han blot, at Fremstillingen er urigtig, og forlanger, at vi skulle troe ham paa hans Ord. Endvidere er Hr. Pastoren vred over, at vor Meddeler er anonym. Da vi ogsaa have i Sindeat overholde vor Anonymitet, saalænge vi finde det passende, kunne vi ikke lade hans Yttringer derom hengaae upaatalte. Han tilstaaer selv, "at det stundom kan være uskadeligt eller vel endog gavnligt at skrive offentlig uden sit Navns Nævnelse;" hvorfor gjør han da i nærværende Tilfælde Jndvendinger imod Anonymiteten, Vi ere af den Mening, at det for den, hvem det kun er om Sandheden at gjøre og om at sætte Grunde imod Grunde, kan være aldeles ligegyldigt, enten hans Modstander hedder Peer eller Paul, for den derimod, der har meest Tilbøielighed til at udskjelde og forkjettre, er et Navn af høieste Vigtighed: Navnet betegner Personen, Personen har sine Svagheder og Skrøbeligheder, dem kan man gaae løs paa og derved lade, som om man bekæmper hans Grunde. Den, der har Agtelse for sine Læsere, vilikke opvarte dem med en saa forslidt Sætning som den, at Anonymitet er et Skalkeskjul for lumsk og nederdrægtig Ondskab. Dernæst er Hr. Pastoren meget vred over, at vor Meddeler har brugt Navnet Sect. Hertil kunne vi svare, at der aldeles ikke ligger noget Fornærmeligt i dette Udtryk, der kun betegner en mindre Deel i Modsætning til det Hele. For Tiden i det Mindste udgjøre de, som ikke besøge de saakaldte gudelige Forsamlinger, i Danmark Majoriteten, og de have altsaa Ret til at ansee dem, som besøge disse, forat udgjøre en mindre Deel af alle de Christne og følgeligen at kalde dem en Sect. Desuden har vor Meddeler forebygget enhver Mulighed til Misforstaaelse ved at sige (S. 699), saadanne Secter eller Foreninger af Mennesker, der indbilde sig at være mere rettroende end Andre." Hvad har Hr. Pastoren imod denne Definition? Maaskee vil han sige, at der ikke burde staae, at de indbilde sig at være mere rettroende, men at de ere meere rettroende end Andre. Hertil ville vi da svare, at Hjertekjenderen kun er En, og ham som den øverste Dommer maae vi overlade at afgjøre, hvis Tro der er den sande; vi Mennesker faae lade os nøie med at bedømme Træet af dets Frugter. Enhver, som erkjender Muligheden af, at han selv kan tage feil, vil ikke forkjettre Nogen, fordi han har Haren anden Mening om religiøse Gjenstande end han selv har, med det Menneske, som anseer sig selv for ufeilbart, kan der ikke disputeres. Men selv om det Ord Sect er et fornærmeligt Udtryk, hvad Ulykke er der saa deri, Det er endnu i Alles Minde, hvilke høflige Benævnelser der i den store Vest-Siellandske Krig 1833 bleve brugte baade af Pastor Fenger og af hans Venner imod Pastor Bastholm og dem, der deelte hans Anskuelser, og nu bliver Hr. Pastoren saa vred over et i sig selv meget uskyldigt Udtryk. Kan Hr. Pastoren da ikke fatte, at det, som er ret for den Ene, maa være billigt for den Anden, Eller mener han, at han og hans Venner have udelukkende Privilegium til at bruge de kraftigste Udtryk imod dem, der ikke deele deres Anskuelser, og at vi Andre skulle være forpligtede til at tie og taale? Hr. Pastoren vil maaskee erklære, at Myndighed til at skielde er given ham og hans Venner ovenfra; vi ville dertil kun svare, at vi ikke ere forpligtede til at troe paa nogen saadan høiere Jnspiration. Hr. Pastoren mener fremdeles, at det vel egentlig er den Troe, som disse Mennesker have og søge at udbrede, og den Bekjendelse, de aflægge, som er visse Folk en Torn i Øiet." Vi mene, at det ermeget urimeligt at indbilde disse Mennesker, at de blive forfulgte for deres Troes Skyld. Jngen forfølger dem for deres Tro; men de ere blevne tiltalte og af Underretsdommeren ikjendte Mulkter, fordi de ikke holde sig Statens Love efterrettelige. Om en bestaaende Lov er billig, ja om den er retfærdig, kan der spørges; ja det kan gjerne være muligt, at man i enkelte Tilfælde kan komme til det Resultat, at en bestaaende Lov bør ophæves, og at det, der er forbudet, bør være tilladt. Men saalænge en Lov bestaaer i Staten, skal den adlydes; og Enhver, som med Vidende og Villie overtræder den, skal erfare, at Øvrigheden ikke bærer Sværdet forgjeves. Hvad vil Hr. Pastor Fenger indvende herimod, eller snarere hvad tør han indvende herimod, Han erklærer selv, at det kan gjerne være, at Nogen af de omhandlede Personer kunne have feilet i en eller anden Henseende, og at han ikke vil forsvare Andres Feilgreb." Hvad mener han da med, at vi ikke skulle angribe Lægfolk, men de Præster, der deele deres Anskuelser, Saalænge Præsterne bringe deres Tro i Overeensstemmelse med Statens Love og lade Andre, som ikke deele deres Anskuelser, leve i Fred, er der for os ikke mindste Anledning til at indlade os med dem. En anden Sag vilde det være, dersom ogsaa Præsterne kom i Collision med Statens Love; thi da kunde det vel hænde sig, at vi fandt os foranledigede til at forsvare vor lovlige Ret og Samvittighedsfrihed. Men maaskee tage vi ikke feil, naar vi antage, at det er Hr. Pastorens Mening, at vi skulle oprippe den Strid, som siden 1825 er ført her i Landet med større eller mindre Mellemrum. Dersom dette er hans Mening, gjør det os ondt, at vi ikke kunne føie ham heri. Da vi med temmelig Opmærksomhed have fulgt den hidtil førte Kamp, mene vi, at der ikke lader sig sige stort Mere, end der allerede er sagt fra begge Sider, og at Striden derfor har tabt sin Jnteresse. Vi ville derfor ikke begynde den paany, da vi deels ikke have Lyst til at tærske Langhalm, deels - Hr. Pastor Fenger maa nu sige, hvad han vil - have for megen religiøs Følelse til at gjøre de høieste Spørgsmaal til Gjenstand for en Avisfeide. Den 7de November 1837.