Jyske Efterretninger, 1771-06-14
Om NattegEt gaae i Søvne er en besunderlig Slags Sygdom eller et Ubeqvemmelighed, da Folk i en dyb Søvn gaae omkring, tale, skrive og forrette alle Slags Haandteringer, og det undertiden meere skikket og bedre, end naar de ere vaagne. Ja hvad som synes umueligt for et paagent Menneske, det er det ikke for en Nattegænger, hvis hidsige Indbilding. regierer og styrer hans Bevægelser. Man har ofte Nattegængere, som i Søvne fortælle, hvad dem er hændet om Dagen; Nogle svare paa de dem forelagte Spørgsmaale, og holde ordentlig sammenhængende Taler; Nogle staae op, skrive, løbe om paa Gaderne og i Huusene. Der findes de, som svømme og foretage sig andre farlige Haandteringer, saasom at gaae paa Myndingen af Taget, men de staae Fa Aare re for at miste Livet, om de da vaagne. Nogle Nattegængere have Øynene aabne, men det lader ikke til, at de see noget. De fleeste, naar de ere opvaagnede, erindre sig ikke noget af alt det, som de i Søvne have gjort, men de erindre sig fra en Søvn til en anden de forbigangne Nætters Handlinger. Det synes, ligesom de havde en dobbelt Hukommelse. Den ene for den vaagende Tilstand, og den anden for Søvnen. Erkebiskoppen af Bordeaux, skriver Forfatteren af dette, har fortalt mig, at han paa Seminario har kiendt en ung Geistlig, som gik i Søvne. Nysgierrig efter at lære at kiende denne Sygdoms Natur, gik han hver Aften, naar han var faldet i Søvn, ind i hans Kammer. Jblant andet saae han, at denne Geistlige stoed op og skrev Prædikener. Naar han havde skrevet en Side, læste han den lydelig efter, og naar noget deri ikke stoed ham an, saa strøg han det over, og skrev ganske rigtig oven over det, som han forbedrede. Jeg har seet Begyndelsen til saadan en i Sovne skreven Prædiken, den forekom mig ganske godt og rigtig skreven. Men en derudi gjort Forbedring kom mig forunderlig for Paa et Sted havde han skrevet, ce dirin enfant; Ved Jgiennemlæsningen faldt ham ind at sætte adorable i Stedet for divin, han strøg altsaa dette sidste Ord over, og skrev det første deroven over igien; Dette var endnu ikke nok, han satte ogsaa til Ordet corrette saa at det nu skulde læses eet adorable enfant. Erkebiskoppen som et øiensynligt Vidne til alt dette, vilde og vilde, om denne Nattegænger ogsaa benyttede sig af sit Syn, han holdt ham derfore noget for Ansigtet, at han ikke kunde see Papiiret paa Bordet, han blev dog alligevel ved at skrive, uden at blive vaer, at man holdt ham noget for Øynene. Han tog Papiiret fra ham, som han skrev paa, og lagde tidt noget andet for ham: Naar det var af ulige Størrelse, saa mærkede han det, men var det af lige Størrelse, saa holdt han det for sit eget, og skrev Forbedringen paa de forholdsmæsige Steder. Endnu mere forunderligt kom det mig for, at han endog temmelig godt skrev Musikalier. J Stedet for en Linial brugte han en Stok, hvorefter han trak de ordentlige 5 Linier lige vidt fra hinanden, gjorde de fornødne Tegn, og derefter skrev aabne Noder ligge til Enden, da han tilsidst fyldte dem ud, og satte Texten derunder. Engang hændte det sig, at han havde skrevet Texten for stor, saa at Ordene ikke kom til at staae ret under 20 De Roderne, han mærkede strax denne Feil, slettede ud, hvad han havde skrevet, med Haanden, og skrev atter Linien ganske rigtig under Noderne. Engang midt om Vinteren bildte han sig ind, at han gik spadserende ved Bredden af en Floed, og saae et Barn at falde deri og drukne. Den strenge Kuld kunde ikke holde ham fra at redde Barnet: Han kastede sig strax paa Sengen ligesom et svømmende Menneske, gjorde alle dets Bevægelser efter, og da han havde arbeidet sig træt, greb han med den ene Haand fat paa Sengedækkenet, meenende, at det var Barnet, og betienede sig af den anden Haand til at svømme til Bredden af den indbildte Floed. Nu lagde han sin Paqverned, bævede af Kulde, og klapprede med Tænderne, ligesom han var kommen op af et frossent Vand. Han sagde til de omstaaende, jeg fryser, jeg døer af Kuld, mit Blod er ganske stivfrossen; Herpaa forlangede han et Glas Brændeviin, da man i dets Sted gav ham et Glas Vand, som stoed i hans Kammer, mærkede han strax Bedrageriet, og fordrede et Glas Brændeviin, forestillende den store Fare, som han befandt sig i. Endelig gav man ham et Glas Brændeviin, som han med Fornøyelse drak, og sagde, at det meget vederqvægede ham. Ved alt dette vaagnede han ikke, han lagde sig igien til Sengs, og sov ganske roelig. Jeg forbigaaer, siger Forfatteren, mange andre besynderlige Optrin af denne Nattegænger, og anmærker ikkun denne sælsomme Omstændighed, at naar man vilde giøre det og bringe ham fra sørgelige og ubehagelige Forestillinger, saa behøvede man ikkun at stryge ham over Lipperne med en Fieder, saa kom han i Øyeblikket paa ganske andre Ting.