Aarhuus Stifts-Tidende, 1813-12-11
Det brillante Taffeluhr, der staaer paa en Mahogn træes Piedestal, viser paa 10. Man maa være gaa meget sildig til Sengs, thi af de malede Rullegardiner kun endnu et eneste halv optrukken, for at skaffe jo megen Lysning i Stuen, som omtrent behøves. Fru ligger endnu i den med Silkegardiner omgivne Seng læser. At det hverken er Bibelen, Palmebogen el nogen anden gudelig Bog, hun læser i, synes uden al Tvivl. De sorte Bind og det paa samme paaklinbrandgule Skildt, synes derimod at røbe, at det et gandske andet Prodnet. Maaskee Moses og Jesus. Stuepigen træder med Choksladen eller Kaffeen in Stuen. Den lille Nymphe er nyelig kommen fra Foselstiftelsen, hvor hun skienkede Staten en nye Borg og de falmede Roser paa hendes Kinder bære endnu tydelig Spor deraf. Hun har Ærmerne opsmøgede i indtil Skuldrene, og Papillotter i Haaret. Hun hi kaster et Schawl over sig, og hendes hele Paaklædnisynes at være et udenlandsk Proguktkort. Den læsen Frue seer meget smægtende ud, og den paa Bordet sig ende Flaske med Hoffmannsdraaber forraader lust i nogen herkulisk Sundhed. Ved Siden af Flasken i ger en Rad Hvalravs Tænder, der Aftenen i Forvehovde henrykt mere end een Adonis i Klubben, og i ved disse igjen et Bundt Guldlokker, der i de ynDage havde groet i en nuværende FiskermatronNakke, men som ved en besynderlig Metamorphofis i ved Parykmagerkonstens Tryllekraft nyelig prydede de naadige Frues blegante Hoved, da hun var i Stads; have nydt den Lykke at blive besiungne i en af vore nye Poeters nyeste Ballader. No. 3. Fordum. 6 fuldproppet Kirke. Kantorin og Menigheden synge de sidste Vers af, O store Gud, vi love dig!" Præsi har nyelig betraadt Prædikestolen og er iffærd med begynde at oplæse Bønnen. Jkke hykkelsk Andagt, med sand Religiøstret staaer malet i den Gudsmands ærvadige Aasyn. Ledsaget af sine smaae Døttre, og i sit Søndagsstads, indlades den gode gammeldags Dann, qvinde af Graveren i sin Stol. Den yngste Datte et Barn paa 7 Aar, som vi ved Morgenandagten ik have seet, bærer Kings Palmeboe, stadselig indbunde i sort Fløiel og forsynet med massive Sølvhærter. De Lille synes ordentlig at glæde sig over, at kunne med Voxne tage Deel i Kirkegangen; thi i den Tid var de endnu ikke Skik, at Børn ikke skulde i Kirken, føren de havde naaet en ordentlig Vext, og derimod i Komedstrax efter at de vare afvænte fra Patten. Hele Familien er klædt i sort Lystring, der vel som hele Dragteer stiv, men tillige som Tidsalderen og dens Slet tro fast og af godt Hold. Den ældste Datter træde med byfærdig Mine og høvisk Anstand i Moderens Fo spoer. Paa hendes Kinder blomstre Sundhedens Rose og i hendes tindrende Øine synes Uskyld selv at har valgt sit Sæde. Moderens Pynt er saaledes, som man seer Holbergs Magdelona paa de Lorenzenske Malerier, alting stivt og i den code gamle Smag, Men her findes endnu ægte brabandske Kniplinger, store Ørenringe, Halskiæder, Armbaand af Guld og andre kostbarheder, der ere gange i Arv fra Moder og Bedstemoder, og minde om Tider, som vi ikke uden med Vermod kunne tænke tilbage paa. Mandfolkene i Stolene have for det meste store Alongeparykker paa, og Klæder af de Dages besynderlige Snit. Men denne stive Draat bedækker Mænd, som havde Hiertet paa det rette Sted, som ikke var bange for at ofte den sidste Blodsdraabe for Konge og Fødeland - Mænd, det hverken vare Øienskalke eller Hyklere, og som aldrig frygtede for at tage Bladet fra Munden og kalde hver Ting ved sit rette Navn. Med saadanne Mænd feelstet Norge af den overmodige Carls Hænder, og tændtes paa Hulden en Jld, der til evige Tider vil blusse som det herligste Minde og Fædres Daad og Mod. Allet Opmærksomhed er henvendt paa Præsten, der upaatvivlelig taler om Gienstande, som ere efter Tilhørernes Fatteevne, og meget Salvelsesfulde. No. 4. Nu.