Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-06-03
(Fortsat.) Lethraborg. Fra Hjertet til Haanden, og fra Haanden til Pennen er en lang Vei, næsten ligesaa lang som - for at bruge Contis Udtryk fra Øiet igjennem Armen til Penselen. Paa denne Vei tabes alt for meget, mere end Konsten nogensinde kan erstatte. Dersom Skribenten ikke behøvede at lade sine Følelser vandre denne lange Bane, dersom han altid formaaede at meddele dem, saa rene, saa varme, som de opkomme i hans Siel, da vilde det være let for ham at opvække samme Følelser hos sine Læsere og vinde deres bifald og Deeltagelse, istedet for han nu derimod maa lade sig nøie med at levere en svag Copie af en heldig Original. - Aldrig har Forfatteren af disse Linier følet denne Sandhed mere levende end i dette Øieblik. Dersom han besad den Konst at fremtrylle alle de Følelser, der opstode hos ham i det Øieblik, han betraadte det ærværdige Leire, og fremsætte Alting i det Lys, han saae det, da vilde han aldrig frygte for end ikke en eneste af sine Læseres Mishag. Nu derimod maa han være beredt paa, at end- og mange af dem ville ønske, at vi vare i Kjøbenhavn igjen. Jeg vil ikke gjentage her hvad vore Historieskrivere, lige fra Saxo til Münter, have sagt om Leire. Man bør ikke forudsætte en saa fuldkommen Følesløshed for den Danske Regent stammes Vugge hos Mænd af Cultur og Smag. Men kortelig maa jeg dog berøre denne Punct, da der maaskee gives enkelte blandt mine Læsere, der ikke ere saa aldeles fortrolige med denne Tidspunct af vort Fædrenelands Historie. Leires første Anlæg er indhyllet i et igjennemtrængeligt Mørke, hvilket allerede skjønnes deraf, at efter nogle, Skjold, Odins Søn, efter andre Rolf Krage skal have valgt det til sit Kongesæde. Oprindelsen til dets Navn lader sig ikke udlede af noget, og alle de Gisninger, man hidtil har fremsat, ere og blive intet andet end historiske Drømmerier, som vi ikke vil opholde os ved Hvad Tid det blev bygt og hvor længe det blomstrede er en reen Gaade. Af Ossians Sange lader sig vel udlede meget, men intet bestemt, saalænge det endnu tildeels er uafgjort, om han nogensinde har været til Det rimeligste man kan antage er, at Leire, som ogsaa Holberg anfører, begyndte at forfalde i den Tidspunct, da Roeskilde, ved Christendommens Jndførsel i Norden, blev et Kongesæde. De første Christne Konger vilde uden Tvivl flye dette Sted, hvor hver Plet mindede dem om deres Fædres Afguderie, og de fulgte heri den første christne Keisers Exempel, der i samme Øiemed forflyttede sit Kongesæde fra Constantinopel til Rom. Om Leire, som Saxo siger, har været en By, eller, som Svend Agonis anfører, en Kongeborg, er uvis. Men man maa formode, at den Gudsdyrkelse, der fandt Sted i dets hellige Lund, ikke har bidraget lidet til at gjøre det berømt, og, naar man vil antage, at Kongerne paa de Tider ikke havde nogen bestemt Residence, men at de reiste fra een Provinds til en anden for at holde Tinge eller afgjøre Sager. af Vigtighed i den forsamlede Almues Overværelse, saa er det sandsynligt, at Leire, der var for Gudsdyrkelsen i Dannemark hvad Upsala var for Gudsdyrkelsen i Sverrig, blev meest berømt i Historien og især valgt til at afgjøre de vigtigste Statsanliggender, da Nationalandinden og Prosteskabet her vare saa nær. - Historien forlader os her ganske, og det er ene Traditionen, der formaaer at lede os i denne mørke Labyrinth. Men Traditionen bliver i dette Tilfælde meget vigtig; thi det er ucultiverede Mennesker, som uden at være indtagne af Fordomme mod de Ting, de berette, eller at ansee dem for andet end de virkelig vare, og uden at forvirres af lærde Drømmerier, have forplantet disse Fortællinger fra Slægt til Slægt. Der er neppe nogen Tvivl om, at jo den nuværende ubetydelige Landsby Leiregaard virkelig er det gamle Leire, at den Bondegaard, hvor Dronningstolen endnu forevises er den samme Plads, hvor Kongeborgen fordum har staaet; at Hertheedal er den samme Dal, hvor Gudinden Hertha er bleven dyrket. Hvad skulde vel have bevæget denne Egns Beboere til at forplante saadanne Fortællinger i saa lang en Række af Aar og i saa mange Menneskealdere? Havde det været i de Lande, som Reisende besøge for at see Abrahams Grav s., saa kunde man sige, at Egennytten havde frembragt og uophørlig næret saadanne falske Beretninger. Men dette kan jo ikke have været Tilfældet i Egnen af Leire, hvor Beboerne aldrig kunde høste nogen Fordeel af at fortælle saadanne Ting; hvor en Bonde siger: det er Hestehøien eller Olufshøien, uden at vide hvorfor den kaldes saaledes eller efter hvem den har faaet dette Navn; hvor han nævner Herthedalen, uden at vide at en saadan Gudinde eller en saadan Dal nogensinde har været til. Det er derfor ogsaa høist urimeligt, at man vil udlede Navnet af Erter, som engang skulde være saaede paa dette Sted, thi for det første gives ikke en eneste Bonde der i Egnen, som ikke siger udtrykkelig Herthedal, og for det andet vilde det jo være latterligt, i saa mange Aarhundreder at bevare Navnet af et Sted, hvis hele Mærkværdighed ikke bestod i andet, end at der engang blev saaet Erter paa det Tacitus Beretning kan ikke oplyse os om andet, end Herthas Dyrkelse paa en Øe i Oceanet – et Udtryk, som synes at røbe, at Forfatteren kun har kjendt lidet til den Gjenstand, han vilde beskrive, thi vilde man end antage, at han forstod derved Østersøen, saa er jo selv dette en stor Underlighed. Naar han ikke kunde sagt os andet end en Øe i Østersøen, saa kunde han ligesaa godt have sagt en Øe i Europa. Hverken af det ene eller det andet kan man blive klog, og begge Deele vise, at Historieskriveren samlede i Mørke. Lader os derfor forlade Historiens usiktre Haand, som umuelig kan ledsage os i dette Chaos af Modsigelser og Fabelagtighed. Lader os heller ganske overlade os til Traditionens, om ikke sikkrere, saa dog behageligere Veiledning, som uden at eftergrandske hvorfor og hvorledes Tingene have været saaledes, siger: det var saaledes, fordi man fra umindelige Tider ikke har vidst det anderledes. Lader os følge den og Kilde, hvis Udspring vi ikke kunne opdage, men hvis Tilværelse vi heller ikke kunne negte. Der gives jo Nationer, hvis hele Religion ikke bestaaer af andet end Traditioner, og som ligefuldt er bleven saa omhyggelig bevaret som ved Meisselen eller Pennen. Fra dette Øieblik af ville vi antage det som afgjort, at Leire fra Skjolds Tid har været de Danske Kongers Sæd lige indtil Christendommens Morgenrøde fordrev Hedenskabets Mørke, at Herthedalen virkelig var den Dal, hvori man dyrkede Gudinden, kort, at den hele Egn med alle sine Gravhøie endnu uforandret er den samme som for halvanden Aartusinder siden. Men for at trylle os ind i en saadan Verden og en saadan Tidsalder, er det nødvendigt, at vi lade det smagfulde Lethraborg Slot, som kun forstyrrer os i dette Tryllerie, ligge paa venstre Haand, og vandre lige ind i Herthas hellige Lund. Aarhundrede gamle Bøgetræer, hvis tætte Lov udbrede den mørkeste Skygge over Lunden, stemme Sjelen til de høitideligste Følelser. Om man end aldrig vidste, at denne Skov i Oldtiden har været bestemt for en Herthas Dyrkelse, vilde dog en mørk Anelse sige os, at den engang af Mennesker er bleven betragtet som hellig. Man betræder den med et Slags Gysen; man synes at høre i Løvets Raslen en advarende Stemme, som raaber: "træd tilbage. og vanhellig ikke dette Tempel!" Man synes endnu med et medlidende Hjerte at see de ulykkelige Offere, der gaae den visse Død i Møde, i det Haab, igjen at samles i Valhalla. Dalen ligger ved Grændsen af Lunden; den har fordum havt Skov paa begge Sider, hvilket det Krat, der findes op af den Side, der vender ud til Leire Mark, endnu vidner om Naar man nærmer sig den erindres man igjen om, at man er iblandt Mennesker. Det gamle Leire ligger ligefor, og udenfor dette den store Hestehøi, som Dan Mykillate havde ladet opkaste til sit Hvilested. Den strækker sig i en Længde af henved 400 Alen. For omtrent 15 Aar siden fandt man en steensat Grav paa dens Top, og i samme nogle smaa Been og et Stykke Jern. Paa Foden af denne Høi, paa den Side, der vender til Leire, sees en liden Høi, som kaldes Folehøi, fordi Bønderne i Leire troe, at Kong Dan har havt sine Stalde saavel paa denne som paa Hestehøien *). Men ikke usandsynligt er det, at denne ualmindelig store Høi har havt flere Bestemmelser end blot at gjemme de afdøde Kongers Aske. Dens Høi Det er sært nok, at endnu ingen er faldet paa, at udlede denne Høies Navn af Hengst eller Horse, som levede i det 5te Aarhundrede. Oprindelsen til Navnet Folehøi kunde maaskee søges deri, at den er i Forhold til Hestehøien, hvad et Føl er i Forhold til en Hest, og at det kun er med Hensyn til sin Størrelse, at man har givet den denne Benævnelse. - Den bruges nu til Sandgrav ning; et stort Stykke deraf er allerede forsvundet, og den næste Generation vil neppe see den mere. de, dens Beliggenhed ved Kongeborgen og Herthas hellige Dal lader formode, at man her hyldede Leires Konger, thi intet Sted synes at være passeligere til at foretage en høitidelig Handling, som hele Folket skulde være Vidne til. Hvad er rimeligere, end at man tilsvor Kongen Troeskab ved hans Fædres Grav og i Nærheden af den Lund, hvor Nationalgudinden havde sit Sæde, Kan det opvække høitidelige Følelser hos os, der leve i en lysere Tidsalder, hvor meget stærkere maa det da ikke have virket paa Mennesker, der betragtede her Alting med hellig Gysen og guddommelig Ærefrygt? Men disse døde Høie og Steenmasser, disse Skove og Dale, hvis naturlige Tilstand har vedligeholdt sig i en Række af saa mange Aarhundreder, ere ogsaa Alt hvad der minder os om at Leire engang har været til. Det blomstrede desværre i en Tidsalder, hvori man i vort Norden ikke kjendte noget til Skrivt, og ikke engang kunde forevige Navnene paa de Helte, der hvile i Gravhøiene. Efter Suhms Mening valgte Skjold sin Bolig i Leire, fordi det laae ved en Aar), beqvem til Seilads og Søtoge, og dog saa langt fra Havet, at intet hastigt og uformodet Overfald af Sørøvere saa let kunde befrygtes. Hvert niende Aar kom de Danske herhid i Julehøitid, i Januarii Maaned, og offrede, som bekjendt, *) Kornerup Aa, som nu næsten er en Bal Den skal i ældre Tider have været seilbar for lange Snekker. hvert niende Aar 99 Mennesker, og ligesaamange Hunde, og Haner istedetfor Høge. Man seer ved første Øiekast, at denne Skik er af Østerlandsk Oprindelse og indført af Odin *). Det er iøvrigt naturligt, at Skjold, der, som en viis Regent, søgte at støtte sin politiske Magt paa Hierarchiets, gjorde sit udkaarede Sæde endog fra Religionens Side ærværdig, ved at gjøre det til en fælles Foreningspunct for Gudsdyrkelsen i hans Rige. Han indsaae vel allerede den Gang, hvor meget Præsteskabet formaaede over Folket. (Fortsættes) *) De gamle Jsraliter ansaae Nitallet for helligt. Ordet Sandhed, som de betjente sig af til at udtrykke det høieste Væsen, udgjør, i et reduceret Tal, netop ni, og Nitallet har, som bekjendt, ogsaa den Egenskab, at det, med hvilket Tal man end multiplicerer det, altid frembringer en Facit, som ni gaaer op i. Maaskee denne besynderlige Egenskab tildeels ogsaa har bevæget dem til at ansee det for helligt.