Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-08-09
En Hundrederigsdalerseddels Hændelser. "Atter en gammel, forslidt Jdee" vil den strænge Kunstdommer maaskee udraabe, naar han seer denne Overskrivt. Men hvorfor gammel, hvorfor forslidt? Hvor meget Nyt gives der vel i Jdeernes Rige? Desuden fortjener m. Hundrederigsdalersseddel jo ligesaa godt en Bographte, som saa mangen en Mand, der blot levede for at leve. Uden altsaa at gjøre mange Undskyldninger skrider jeg lige til Texten J hvilket Aar jeg er født, kan jeg umuelig bestemme, og det gjør heller intet til Sagen. Vi Bancosedler datere vor Fødsel fra den Tid af, visendes ud i den vide Verden, og min Fremtrædelse paa denne store Skueplads indtraf i Aaret 1793. Den første, der afhenlede mig var en Landsbypræst, hos hvem jeg lovede mig lykkelige og rolige Dage. Han puttede mig meget glad i sin store Brevtaske, hvor jeg kom til at ligge ved Siden af tre Kammerater, der vare af samme Rang, som jeg Han reiste ufortøvet hjem med mig, og lagde mig og mine tre Staldbrødre, sammenbundne med en Silkesnoer, i sit Chatoll. Her laae jeg i en Tid af to Maaneder, og havde god Leilighed til at gjøre mig bekjendt med Præstens huuslige Forfatning. Det lod som jeg og mine tre Brødre vare hans kjøreste Kieledægger. Hver Aften præcise Kl. 10 kom han, førend han gik til Sengs, til os, for at vende, lufte, og næsten havde jeg sagt kysse os. Han forsømte aldrig at lukke os op, og at eftersee, om vort Tal endnu var fuldt. J Begyndelsen troede jeg at det skede, fordi han frygtede for, at nogen af os skulde være bleven stiaalen; men tilsidst mærkede jeg, at han fandt en ordentlig Glæde i saaledes at vende, tælle og mønstre os. Hans Øine tindrede hver Gang han tog mig i Haanden, og saavidt jeg kunde skjønne vare disse Øieblikke nogle af de lykkeligste i hans Liv. Hvorledes en Landsbypræst kan leve, naar han forsøger at leve, det kan kult den, der for havt saa fortrolig Omgang med min Herre, som jeg, gjøre sig et tydeligt Begreb om. Havde Croesus spurgt mig, hvo er den Lykkeligste paa Jorden, saa havde jeg svaret, en Landsbypræst, og havde Solon vidst hvorledes en Landsbypræst lever, saa havde han sikkert fan det mine Ord. Min Herres Jndkomster vare ikke betydelige. 400 Rdlr. vare det Høieste, han Alt i Alt kunde gjøre Regning paa. Men da hans Kone var født og opdraget paa Landet, og aldrig havde offret sine Kinders Roser paa de Kjøbenhavnske Forlystelsers Altar, da hun troede, at Qvinden ikke havde nogen høiere Bestemmelse, end at leve for sin Ægtemand og sine Børn, og da hun aldrig følte sig lykkelig, uden naar hun havde forsødet disses Dage, saa havde Hans Velærværdighed meere end nok til at leve glad og fornøiet, ja han kunde endog aarligen lægge Penge op. Hans Avling kunde fuldkommen føde ham og hans Familie, Apothekeren, Doctoren, Modehandleren, Gjøglere, af høiere og lavere Rang, kostede ham intet, og dersom Ordsproget hvad der er sparet er fortjent er en Sandhed, fortjente min Herre derved adskillige hundrede Rigsdaler om Aaret, og havde større Jndkomster end den bedst lønnede Sognepræst i Kjøbenhavn. Der gaves visse Ting, som kun maatte søges hos min Herre, blandt disse var det bedste Syltetøi i hele Sjælland - den herligste Knaster og de bedste Keiserinder - det vil sige af det Slags, som voxe paa Træer. Man kom fra Østen og Vesten, Norden og Sønden for at faae disse Herligheder, som egentlig Paarørende og Venner kun kunne gjøre Regning paa at faae. - Min Herre var temmelig fri for Sorg og Bekymring, og om ham kunde man med Føie sige, hvad der staaer i Visen: Som Bækken i Engen det blomstrende Skjød: Saa stille, saa klare de Dage henstød. J Førstningen, da han var bleven Præst, havde han været meget bekymret for at komme til at mangle Æmner til Prækener, Han smigrede sig med den behagelige Drøm, ved sine Taler engang at udbrede Lys og Sædelighed blandt sine Sognefolk. Men da han mærkede, at hans Prækener i Zollikoffers og Marezolls Maneer mishagede hans Tilhørere og frembragte en ganske anden Virkning end han havde formodet, saa tog han fat paa Mossins Huuspostil, og den gode gamle Mossin skaffede ham ligesom ved et Slags Tryllekraft alle de Tilhørere tilbage som Zollikoffer og Marezoll havde bortskræmmet. - Om Litteraturen bekymrede han sig fra den Tid af kun lidet, thi han havde præket saalænge over den Text, der er intet Nyt under Solen, at han tilsidst ikke engang skjørtede om at kjøbe en ny Bog. Hans Bogsamling betydede derfor ikke ret meget. Evalds bibelske Concordance, der af Ælde faae ud som en Mo mie, den geistlige Statscalender, Christian den Fjerdes Bibel, den ny Psalmebog med degamle Collecter, vare omtrent Hovedværkere, ge i denne Samling. Men hvad der satte ham mange graa Haar i Hovedet var Politiken. Han fik Aviserne laant hos Forvalteren, og disse udgjorde hans Hovedstudium; Forvalteren, som var ligesaa stor en Sinke i Politiken, som Mester i at udstykke Godser for Herremænd, laae bestandig i Strid med ham. Der var i Almindelighed ingen Mening i alle hans Meninger, og dog vilde han altid have Ret. Men derimod kunde min Herre langt bedre enes med Herremanden. Denne paastod bestandig: at Krig er ligesaa gavnlig for Landmanden, som Fred er skadelig; at Udskiftningen er den Basis, hvorpaa hele Herregaardshandelen hviler. "Jo flere Huse der udskiftes, sagde han, desmere tiltager Befolkning; jo mere Befolkningen tiltager, des dyrere blive Levnedsmidlerne, jo dyrere Levnedsmidlerne blive, desmere stige Herregaardene - demere nødes Folk til at arbeide for hele Reder fulde af nogne Rollinger, deslettere bliver Arbeidslønnen. Han meente endog, at Udskiftningen, naar den paa den rigtige Maade blev indført i Vestindien, vilde gjøre Ende paa al den Skraal om Slavehandel og dens Afskaffelse. han paastod, at der ikke gives stærkere og uopløseligere Lænker, end dem, man lader Menneskene paalægge sig selv, og at en sulten Mave og Smaabørn, der raabe om Brød, ere den bedste Lade, og Slavefoged. Hans Raisonnement gik i Almindelighed ikke ud paa andet end Herregaarders Kjøb og Salg. J denne Mands Selskab levede min Herre bestandig, og co Smaakopper ere i mine Øine ikke saa smitsomme som et slet Selskab. Min Herre kunde under saadanne Omstændigheder umuelig opfylde sin værdige Bestemmelse, og han sørgede derfor mere for de Faar, der gik paa hans eget Vænge, end for dem, der gik paa Kirkens Han lod de sidste græsse efter eget Behag, lod fem være lige, bekymrede sig intet mere om Bøndernes moralske Dannelse og Oplysning, thi Herremanden paastod bestandig, at oplyste Bønder og lærde Koner vare begge kun skikkede til at ødelægge en Mand i Bund og Grund. Min Herre førte, som sagt, i det Hele det lyksaligste Liv. Om Formiddagen faae han til sine Folk paa Marken, i Tærskeloen &c., om Eftermiddagen spillede han Polskpas med Forvalteren; to Gange om Ugen holdt han Forelæsninger over de Tydske Aviser for Herremanden, og drak hans Frues Skaal, og for at erstatte de physiske Kræfter, hvad de havde tabt ved de intellectuelles alt for store Anstrængelse om Søndagen, spiste han, naar han kom fra Kirken, et herligt Maaltid hos den naadige Herre paa Godset. Om Hans Velærværdighed kunde man med Føie sige hvad Pope siger i the happe Lise og Country Parsonethat has these, man pass his lise, Drink with the Squire, and kiss his WiseOnsunday preach and et his til; And fast om Frindays if he will. Tost Church and Queen, explain the news Talk mith Church Warden about pews. Pray hertil, for some new gift, And skake his head at Doctor Swift. (Fortsættes.)