Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-01-23
Blandt de Sygdomme, der i Aarhundreder, have været en Svøbe for Menneskeheden, hørte unægteligen de naturlige Kopper. Europa antages at have tabt ved dem, siden deres Udbredelse der, i hvert Aarhundrede 45 Millioner Mennesker. De skaanede ingen Himmelegn, ingen Folkestamme. Hvor de bragtes hen rasede de i Begyndelsen med saadan Rædsomhed, at Adskillige sammenlignede dem med Pesten. Angaaende deres Oprindelse er man uenig. Nogle paastaae allerede at finde Spor dertil i Grækernes medicinske Skrifter; Andre nægte dette aldeles, antagende, at man i saa Fald, havde over denne meget kjendelige Sygdom fundet en nøiere og tydeligere Beskrivelse, hvilken man nu forgjeves søger. Saameget er vist, at Rhazes, en berømt arabisk Læge og Philosoph (f. 860, d. 923), der udøvede sin Konst i Bagdad og Nay, har første Gang leveret en fuldstændig Beskrivelse derover, uagtet han, efter sin egen Tilstaaelse, havde uddraget den af ældre arabiske Lægers Skrifter. J Aaret 622 eller 640 ere de først komne fra Arabien til Ægypten, og 714 til Spanien. J Aaret 1270 og 1280 vare de allerede almindelig bekiendte i Engelland. Fra Europa kom de til America; fra Danmark til Island, ved et dansk Skib, i det syttende Aarhundrede, og i Aaret 1734 til Grønland. J Island døde der 20,000 Mennesker af en Befolkning paa 50,000, og i Grønland henved Totrediedele af Indbyggerne. Af 200 grønlandske Familier, der boede 2 til 3 Mile i Omkredsen af den danske Colonie, bleve neppe 30 tilbage. Endnu har Landet ikke forvundet dette sit store Tab, der var saa meget naturligere, som Smitten kom saa ganske uventet, og man baade manglede Læger og Lægemidler. J de andre Lande af Europa kunde Dødeligheden vel ikke være saa stor, men sædvanligen bortrykkede Kopperne dog hvert syvende, tiende eller fjortende Menneske. De, som undgik Dødens Gab, mistede dog ofte deres Tækkelighed, Førlighed eller Brugen af deres Sjelevner og udvortes Sandser. Mangen Skjønhed blev vanheldet af hæslige Kopar; mange bleve blinde. Men det var Mennesket, som Naturens ypperste Skabning, forbeholdet, at søge, og som oftest ogsaa at finde, ved sin Forstand og Eftertanke, et Skjold mod de meest ødelæggende Onder. J Africa, Georgien, Armenien og Circasien havde man saaledes allerede for Aarhundreder fundet paa, ved Jndpodning, at formilde Koppernes ondartede Natur og formindske deres Fare. Men hvor overbevist man end var om denne Opfindelses Gavnlighed, kunde den dog ikke blive almindelig. Fordommen, denne store stundom uovervindelige Fiende af alt Nyttigt og Godt, lagde ogsaa her Hindringer i Veien for Indpodningens Udbredelse. Man fandt det upassende, frivilligen at paadrage sig en Smitte, endog af mildere Art, og de enkelte uheldige Virkninger paa En blandt Tusinde, afskrækkede Mængden, trods alle Kyndiges Opmuntring, til at foretrække en mildere frivillig for en farligere ufrivillig Koppesmitte. Man var fordomsfuld nok til at troe, at ethvert Menneske maatte have de naturlige Kopper, og endnu staae Mangfoldige i den uden Tvivl vrange Tanke, at Jndividernes Legeme ved denne Gift befriedes fra mange Usundheder. Smitten vedblev derfor længe at gaae temmelig ustandset sin Gang, og til ubestemte Tider, at rase snart med større, snart med mindre Heftighed. Men selv efterat Jndpodningen af de naturlige Kopper var bleven almindeligere, varede det længe, førend man ret lærte at indsee Sygdommens sande Natur og førend man gav Slip paa den overdrevne sveddrivende Helbredelsesmaade, hvorved saa mange Tusinde bortrykkedes. - Endeligen, opstod Jenner og lærte Verden, ved Kokoppernes Jndpodning, et lettere Afværgelsesmiddel for hiin rædsomme Sygdom, hvis Paalidelighed i Tiden imidlertid Erfaringen dog endnu ikke havde kunne stadfæste.