Viborger Samler, 1776-04-15
MEREN. St J Mandagen den 15 April. (Slutningen af No. 15) Pan betænke kun, at alle de Lidelser, vil Ud a 4 staae, eller kunde udstaae, berøve os vel nogle Fordeele og Fornøielser, men lade dog ogsaa altid nogle tilbage, saa længe vi ere selv tilbage. Heftige Smerter ere korte, og langvarige taalelige. Men ved aldeles at forsvinde, tabes paa engang alt, ja endog Haabet om nogensinde at oprette Tabet. Det er sandt, at Enden paa Lidelser og Nød derved opnaaes, men ligesaa sandt er det, Fierde Aargang. at at al Lyksalighed og Fornøielse derved endes. Man opofrer alt sit Gode, for at undgaae sit Onde. Et Forhold, som ingen, endog i Sager af langt mindre Vigtighed, bifalder. Søemanden kaster Ladningen ud, for at redde Livet, men efter dette System skulde han springe ud i Havet, og drukne sig, for ei at fole Tabet af sine Vahre. Maaskee man af nogle Steder i den hellige Skrift vilde slutte, at en fuldkommen Undergang var ønskeligere, end ævige Straffer. Det vilde i saa Fald komme an paa en rigtig Forklaring over disse Steder. Jeg tør ei sige, at jeg kiender dem alle, og endnu mindre, at jeg kan opløse dem. Men hidindtil veed jeg intet Sprog, hvoraf jeg har kunnet overbevise mig om, at en fuldkommen Undergang kunde blive Mennesket ønskelig. Jeg erindrer det Væe, som Jesus udraaber over Forræderen. Matth. XIV, 24. Marc. XIV, 21. Det var ham got, om han ikke havde været født. Men jeg troer, at jeg her tor anvende den forhen viiste Forskiel imellem aldrig at have været til, og at blive til Jntet, naar man har været til. Det kunde altsaa kaldes got for Judas, om han aldrig var bleven født, uden at man deraf kan slutte, at det følgelig og var got for ham, at bringes til sit første Intet igien. Sprogene gene Jer. VIII, 3 og Apoc. 1, 6., sigte allene, som er let at see, til den timelige Død, og give altsaa ei Materie til nogen Jndvending. Dersom man nu, alt dette uagtet, dog vilde paastaae, at vort Væsens Forstyrrelse var os ønskeligere, end ævige Straffer, saa kunde dette indrømmes, og dog ligefuldt gotgiøres, at en saadan Undergang dog var et stort og græsseligt Onde, som intet Menneske beqvemmede sig til, uden alene naar han var sat i den ulykkelige Nødvendighed at vælge imellem dette Onde, og et andet, som enten i Sandhed, eller efter hans Jndbildning er større. Lige sandt blev det, at det er ei dette System, der kan gjøre os rolige i Livet, og trøstige i Døden. Det er kun en slet Trøst at undgaae den allerstørste Ulykke, naar man dog skal styrtes i den næst største. Det er altsaa neppe andre, end fortvilede Syndere, der med en Slags Ligegyldighed, som de selv kalde Rolighed, kunne vente, at de ved Døden blive til intet. Disse vide af deres Tænke= og HandleMaade, at Sielens Udødelighed og Ævigheden, om den ellers er til, kan ei blive fordeelagtig for dem. De ønske sig da maaskee i Døden en ævig Søvn, men indsee neppe selv, hvad de ønske. Fra Ønske til Troe er kun et kort Skrit. Den eneste Roe og Trost, som denne denne Lærdom kan meddeele, maae bestaae i den slibrige Formodning, at Døden endnu kan være temmelig langt borte. Saasnart den kiendelig nærmer sig, maa denne falske Trøst nødvendig forvandle sig til sand Fortvilelse. Det gaaer saadanne, ligesom de Misdædere, der i deres Fængsel, for at bevæbne sig imod al Skræk, vogte sig for at tænke paa deres forestaaende Henrettelse, men fole just derfor paa Retterstedet Forskrækkelsen i tidobbelt Tyngde.