Aalborg Stiftstidende, 1833-07-31
Jndsendt til Randers Avis. Om Dramaet Et Feiltrin" og dets Udførelse af det Kgl. danske Theaterpersonale. Om Stykket selv. Der er vel neppe nogen poetisk Opgave saa vanskelig at løse, som den Kobebue i Menneskehad og Anger har - ei engang overhugget, men sauget og fillet i; og Rowe i Fair Penitent, ikke er kommen stort bedre fra. Den aandrige, fiintænkende og dybtfølende Franskmand har med en let og heldig Haand udviklet Knuderne - thi der ere flere ; mig idet mindste tykkes det: at saaledes, og neppe anderledes, kan dette moralskepoetiske Æmne bruges paa Scenen. Jeg mener: han fyldestgiør saavel Moralistens som Digterens Fordringer: denne ved Sandheden og Styrken i Situationens Skildring; hiin ved den dybtrystende Fremstilling af Brøden, Angeren og den retfærdige, ikke haarde, mensk alligevel tunge og nødvendige Straf. Saaledes maa et ømt, men svagt Hjerte bøde for et Øiebliks Forglemmelse af den helligste Pligt; saaledes maa bedraget Kjærlighed lide, tilgive men aldrig glemme. Det kan den ikke, thi hvo der eengang besmitter dens Helligdom, kan aldrig meere betræde den; er ægteskabelig Troskabs skjønne Baand eengang løst - det knyttes ikke andengang. En Plet paa Qvindens Reenhed aftvættes ligesaa lidet, som Blodpletterne paa LadystMacbeths Hænder. Hvo der ikke ved dette Stykke føler, at Theatret er ei blot til Lyst, at det ogsaa kan være, bør være en Dydens Skole: den vil til endnu mindre Nytte læse hiin Pavels navnkundige Præken; thi ingensinde har nogen geistlig Taler saaledes forklaret denne Salomons Text. - - Smag ei paa Vellystens Bæger. 1 Det øverste der er født som Honning; Men - men Bundfaldet det er Gift og Galde. Saameget om Stykket. Om dets udførelse: Scribe har virkelig givet det kun en Hovedrolle, og til denne ville vi holde os; thi - maaskee skal det være Troskabens, Dydens Belønning - Manden bærer sin Skjæbne med større Fatning, hartad Rolighed, end vi kunde vente Tjeneten er vel en vigtigere og interessantere Person; men dog kun en Biperson, der gjerne kunde sætte en anden i sig Sted. Og den stakkels Snedkerkone, som allerede er paa Glid, synes at staae ved den Faldnes Side, først for at martre hende imod sit Vidende, og siden for at gyde en liden, liden Honningdraabe i den Ulyksaliges dybe Malurthæger. Altsaa. Clara! Dersom Forfatteren saae vor uforlignelige Kunstnerinde, han behøvede ikke at forstaae et eneste Ord Dansk, han vilde ei eengang savne denne Mangel saa kraftigt, tydeligt - stærkere end noget Sprog - tale hendes aandfulde Ansigt. Ved første Indtrædelse læse vi allerede Brøden i hendes mørke, matte og ustadigede Blikke, i det skjønne Legems usikkre Holdning, i den meget vaklende, næsten - slentrende Gang; og naar hun - hartad ugratiøst (hun har allerede tabt Opmærksomhed for sig selv) - slænger sig over Bordet, med Armene om Panden, som om hun vilde skjule hvad der staaer skrevet - skjule sig for eget Blik, da vide vi strax, at vi skue for os en falden Engel; vi see det og sukke; men snart skal hun gaae os nærmere til Hjertet. Hendes Anger, hendes Angst, hendes Sjælesmerte stiger med hver Scene, og ved hver Stigen, tænke vi, mon hun ikke nu culminerer, Nei - hun gaaer høiere endnu. Hvilken Mangfoldighed i hendes - det er med Nød at jeg vil kalde det en Kunst, thi her kan ingen tænke paa Kunst, hvilken skarp Nuancering, hvilke hurtige, lig lynsnare, og sikkre Overgange, kold, ligegyldig mod den gjammerlige Tante: i næste Øieblik, midt i al sin egen Elendighed, omhyggelig for at frelse sin svage Medskabning fra en lignende: og nu hos Tjeneren, den fornærmede Ægtefælles tro Tjener, hun frygter ham, hun agter ham, hun tør ikke, kan ikke veedes paa ham for hans bebreidende Hentydninger; thi hun er - og dette driver just vor Medynk til det yderste - hun er ikke slet, hun er god, hun er oprigtig, ærlig, elsker sin Mand: hun er en elskelig Hustrue - lak, paa dette ene ulyksalige Feiltrin nær. Og da han pludselig viser sig for hende - hvilket sønderrivende Skrig, Synet af ham farer igjennem hendes Barm som en dræbende Piil : hun synker - vi ønske hende død; men hun skal vaagne til længere Pine. - Anden Act begynder. Hun frygter for at bekjende; men hun ønsker at hun kunde: hun synes at ville lade ham læse i hendes Aasyn, i hendes skamfulde Øine; men hun kan ikke see paa hans; kun da han vender Ryggen til, løfter hun dem med Udtryk, som smelte vore Hjerter. Hvilken inderlig Bønfaldelse! hun vilde bedes med Læberne; men de sammendrage sig krampagtigt, deres stumme Sprog tolker hele Beedskheden af Syndekalkens Bærme. Selv hendes oprakte, udspillede Hænder frembære Bønner paa hver en dirrende Finger. Man har en sandfærdig Anecdot om Garrick, at han i Paris i et Selskab, blev opfordret til en seenisk Veddestrid med Mademoiselle Clairon. Jkke det franske Sprog mægtig, og da de fleste Tilstedeværende ikke forstod Engelsk, fremstillede han ved Mimik allene en høist tragisk Begivenhed, han selv havde oplevet, og det med rystende Kraft og Sandhed. Den der har seet Fru Heiberg i Et Feiltrin, veed hvorledes det var muligt. - Endnu kun eet Moment, Hvor hun i Vildelse røber sin Brøde, Ophelig, ja vel, og meer end Ophelia - men jeg maa holde op; det nytter ikke længere at ville beskrive hvad jeg følte, og længe, længe vil føle, saa ofte dette Mesterstykke af seenisk Kunst kommer tilbage i min Erindring; og det vil ofte skee: jeg hører endnu hendes vanvittige Jammerrøst, jeg seer dette slappede, sammenfoldede Legeme og dets slingrende Bevægelser, det vilde Blik, Muskelbevægelserne i dette dødblege, forhen saa yndige Ansigt - al jeg vil tænke paa Juliette, og stræbe at glemme Clara.