Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1842-09-12
Preussen. J den store Leir ved Rhinen meente Man i Almindelighed, at Kongen vilde efter Manørerne aflægge et Besøg i Paris, vel meest for at see den ulykkelige Hertuginde af Orleans, for hvem han stedse har havt megen Godhed. – Med stor Pragt er den køllnske Domkirkes Restauration bleven feiret den ds. Kongen, Prindserne, en østerrigsk Erkehertug, Fyrst Metternich og mange fremmede Generaler bivaanede Høitideligheden, som Erkebiskoppen benævnede en Religionens Kunstens og Fædrelandets Fest. Efterat en Cantate var bleven afsjunget, tog Kongen Hammeren og talte saaledes til sine Gjæster og sit Folk: "Jeg griber denne Leilighed, for at byde alle de mange kjære Gjæster et hjerteligt Velkommen, hvilke som Medlemmer af de forskjellige Dombygningsforeninger ere komne sammen her, for at forherlige denne Dag. Mine Herrer fra Kolln, der foregaaer noget Stort iblandt dem. Dette er, det føler De, ingen sædvanlig Pragtbygning. Det er et Værk af alle Tydskeres, af alle Troesbekiendelsers Brodersind. Naar jeg betænker dette, da fyldes mine Øine af Henrykkelsestaarer og jeg takker Gud, for at opleve denne Dag. Her, hvor Grundstenen ligger, hist ved hine Taarne skulle Verdens skjønneste Porte oplade sig. Tydskland opbygger dem – saa gid de for Tydskland, ved Guds Naade, maae vorde Porte for en ny, stor og god Tid, Alt Ondt, Uægte, Usandt og derfor Utydskt blive fjern fra dem gid aldrig denne Ærens Vei maa hjemsøges af den æreløse Undergraven af tydske Fyrsters og Folkefærds Samdrægtighed, af Nogetsomhelst, der vil forstyrre Confessionernes og Stændernes Fred, aldrig drage tiere herind den Aand, som eengang standsede dette Gudshuses, ja selve Fædrelandets Opbygniag. Den Aand, som bygger disse Porte, er den samme, som for 29 Aar siden brød vore Lænker, afvendte Fædrelandets Skjændsel og igjen gjorde denne Flodbred til vor Eiendom, den samme Aand, der, ligesom befrugtet af den bortdragende Faders Velsignelse, den Sidste af de tre store Fyrster, for to Aar siden viste Verden, at den endnu rører sig i usvækket Ungdomskraft. Det er den tydske Enigheds og Krafts Aand. Gid de Köllner Domporte maae for den Aand være den herligste Triumphs Porte. Den bygge! den fuldende! og lad det store Værk fortælle de sildigste Slægter om et ved sine Folkefærds og sine Fyrsters Enighed stort og mægtigt Tydskland, der ublodigt tilkæmper Verdensfreden; om et ved det store Fædrelands Herlighed og ved egen Blomstren og Triven lykkeligt Preussen, om Brodersindet mellem forskjellige Confessioner, der vide, at de ere Eet i det eneste, guddommelige Hoved. Jeg beder Gud om, at Köllns Domkirke maa rage over denne Stad, over Tydskland, over Tider, rige paa Menneskefred, rige paa Gudsfred, indtil Dagenes Ende. Mine Herrer fra Kölln, Deres Stad har ved denne Bygning store Forrettigheder fremfor alle Tydsklands Stæder. Raab De med mig, og under dette Raab vil jeg med Hammeren slaae paa Grundstenen raab med mig Stadens tusindaarige Priis: "Alaaf Kølln!" - En umaadelig Jubel fulgte paa Kongens Tale. Tydskland. Hertugerne af Susser og af Cam bringe skulle hos Forbundsdagen have nedlagt Protesk imod at den blinde hannoverske Kronprinds engang som Konge lovgyldigen maa kunne underskrive sit Navn.