Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-25
Kirkestaten. Man læser nu den udførlige Note som Fyrsten af Metternich tilstillede, d. 28de Juli d. A. den Storbrittanniske Ambassadeur ved det Østerrigske Hof Sir Frederik Lamb, i Anledning af Kirkestatens Anliggender; dens væsentlige Jndhold bestaaer i følgende: Fyrsten siger, at han under 14de Juli har modtaget en Note fra Ambassadeuren, som han har meddeelt Keiseren, hvilken har befalet ham udførligt at besvare den og derved at indlade sig i en fuldstændig og aabenhiertig Erklæring over denne Sag, saaledes som de gamle inderlige Venskabs-Forbindelser imellem Keiseren, og Kongen kunne udkræve det, paa hvis Fortsættelse Hs. Majestæt sætter den største Priis. Han betragter denne Udvei, som den sikkreste for at tilintetgiøre en Formening, som han med Kummer har bemærket, at det Brittiske Cabinet synes at have fattet, og som bestaaer i at det tilskriver Østerrige de Farer, som true Jtaliens tilkommende Rolighed, imedens Kilden dertil er allene den nærværende Tids ulykkelige Forhold, og en fiendtlig Factions uafladelige Bestræbelser for at forstyrre Orden og den offentlige Rolighed; imedens det Østerrigske Cabinet just uafladelig bestræber sig for at afvende disse Farer. Ambassadeurens Note gaaer tilbage til Aabningen af de store Magters Conference i Rom i Foraaret af 1831, den blev aabnet i Marts, efter at de Østerriske Tropper vare lykkede ind i Kirkestaten. Det Østerrigske Cabinet havde tydeligt angivet Conferences Formaael saaledes: at man ville lade de forsamlede Repræsentanter for de fem Hoffer, med den pavelige Regierings Samtykke, bedømme hvorlænge de udenlandske Tropper skulde opholde sig i Ancona og Bologna. Forbedringen i Administrationen i de pavelige Stater, hvortil den hellige Fader havde viist sig tilbøielig, blev betragtet som eet af Midlerne til at sikkre den indvortes Rolighed efter at de Østerrigske Tropper havde trukket sig tilbage, den blev ogsaa foreslaaet Repræsentanterne for at forenes om dette Punkt, med hans Helligheds Regiering. Men det Østerrigske Cabinet har aldrig erkiendt den Ret at tvinge den hellige Fader til nogen Forandring, og har bestandig iagttaget den Agtelse man skylder denne Souverains uafhængighed. Det Østerrigske Cabinet indlod sig dog ikke i Detailler og denne Gienstand; da det antog at den kunde bedst forhandles i Rom selv. Den pavelige Regiering, gav intet udtrykkeligt Svar paa det den tilsendte Mamorendum og Cardinal=Statssecretairen erklærede i sit Svar af 3die Juli, til de Østerrigske og Franske Ambassadure, at det Romerske Hof ansaae sig ikke forpligtet til at indrømme videre Concessioner. Han gav sit Samtykke til at Østerrigerne forlode Bologna, og den Eng. Gesandt Sir Brook Taylor forlod nu Rom, da han antog, at enhver Anledning til Strid imellem Frankerige og Østerrige var hævet. Den hellige Fader bekiendtgjorte nu efterhaanden de legislative Forordninger, som han havde bebudet; men Legationerne, hvis aabenbare Formaal det var at løsrive sig fra den hellige Stoel, forkastede dem. Den pavelige Regiering havde dog antaget de fleste Forslag i det udsendte Memorendum, kun afslog den hellige Fader to Hovedpunkter: 1) at indrømme Folkevalget som en Basis for Communal- og Provinsial=Raaderne, 2) Oprettelsen af et Statsraad af Lægfolk ved Siden af det hellige Collegium, eller rettere en Opposition mod det. Det tilkom hverken Østerrige eller nogen Magt at foreskrive Paven Love (men saa ikke heller at hielpe ham med væbnet Magt). Det Østerrigske Cabinet maatte give heri efter for Pavens retmæssige Modstand og for de øvrige Jtalienske Regieringers eenstemmige Protestationer, som ikke erkiende Grundsætningen af et Folkevalg. Det er ogsaa blevet ved de bestemteste Facta, som ere meddeelte den Brittiske Regiering, lagt tydeligt for Dagen, at de Misfornøiede kun forlange disse Concessioner, for at tilintetgjøre den pavelige Regiering. Jmedens Keiseren erkiendte, at videre Concessioner vilde blive farlige for de ovrige Jtalinske Staters og Kirkestatens Rolighed, saa har han dog bestræbt sig for at overtyde den hellige Fader om, at give de nødvendige Forandringer den nødvendige Stabilitet. Keiseren tragter ikke efter nogen Forstørrelse af sin Magt, vil opretholde den hellige Stats Jntegritet, og vil modsætte sig alt hvad der kan være til Hinder for dens verdslige Souverainitet. Keiseren er derfor overbeviist om, at Hs. Britiske Majestæt vil under alle Omstændigheder være ligesaa tilbøielig, som han selv, til at bestyrke og vedligeholde de uopløselige Venskabets og Alliances Baand, som i saa lang Tid have forbundet begge Monarker.