Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-27
Efter Taffelet indfandt Tyge sig hos Kongen. Frederik talte med sin sædvanlige Mildhed, først om de nye Fæstningsværker, han agtede at anlægge ved Krogen, dernæst om den store Stjerne, der lod sig see paa Himlen, og endeligen omhans Giftermaal. J har i Sinde at gifte Eder Tyge, sagde Kongen halv smilende, og deri gjø J Ret, meget Ret; men Eders Valg forekomme mig meget selsomt. I, som nedstammer fra en af de ældste og bedste Slægter i Danmark, J vil ægte en ufri Qvinde, I burde dog betænke, hvad I skylder Eders Slægt og Byrd. Jeg kan ikke fortænke Eders Paarørende, at de ere meget opbragte imod Eder." Det smerter mig særdeles, at mit Valg ogsaa mishager min Konge, svarede Tyge, i det han bedrøvet lod Hovedet synke; min ingen Mand er Herre over sit Hjertes Villie." Ogsaa Hjertets Villie bør lyde Fornuftens Raad, sagde Kongen. Unægteligen, Eders Majestæt, udbrød Tyge, mens en Taare stial sig fra han lyse Øje, men med denne Kraft, denne Lydighedsaand er ei Enhver begavet. Jeg tilstaaer min Skrøbelighed, men jeg skammer mig ikke derved, Eders Majestæt har selv elsket, den yndige, tilbedelsesværdige Sophie fængslede Eders Kongelig Hjerte for ganske stakket Tid siden. Behøver jeg at skildre Eders Naade, som Kjerlighed har gion til saa lykkelig en Ægtefælle, hvad denne Lidenskabs Vælde formaaer over os arme Dødelige, O min Konge, hvo der eengang har elsket, vil og maa have Medlidenhed med den stakkels Tyge! Min Slægt er grusom imod mig. Den vil baade med Magt og List sønderrive det Baand, der hinder mig saa fast til min Trolovede. Den seet kun gjennem Adelstolthedens Glar. For denne vil den opoffre mig og min elskede Christines Lykke og Velfærd. Den veed ei, eller vil ei vide, hvad Kjerlighed er, og jeg kan med Sandhed sige Frende er Frende værst." - "Men Eders Trolovede er en Ufri, en Bondeqvinde. Eders Slægtninger ansee sig og hele Adelen beskjæmmet ved at optage en saadan Møi deres ældgamle og gode Slægt. Ja, en Bondemo er hun, Eders Majestæt, men hun eier et Hjerte, som jeg maaskee forgieves vilde søge blandt vore Adelsfruer. Det er ikke hendes smukke Ansigt, som jeg er forelsket i; var det Tilfældet, saa fortjente jeg med Føie min Slægts Vrede og Forfølgelse. Men det er hendes Hjertes Adel, der har draget hende til mig og som maa holde mig skadesløs for den Fødselsadel, der skorter hende. Det er ikke heller Adelsmanden, som hun elsker og agter i mig; thi hun har for god en Forstand til at ville søge den sande Lykke i Glands og Fornemhed. Jeg er overtydet om at hun vilde have elsket mig ligesaa varmt, ligesaa oprigtigt, om jeg havde kjørt Plougen. Og saadan en Piges Haand og Hjerte skulde jeg offre en ussel Fordom:"– "Lad Eders forrige Hoved ikke vildlede Eder, Tyge, og viid at selv Fordommen maa holdes i Agt, naar den har fæstet Nødder hos Folket, og de vigtigste Støtter for dets Held hvile derpaa. Som Danmark og Norges Konge, som den første Adelsmand i Staten, paaligger det mig, at hævde Adelens Rettigheder. At nedbryde gamle Forhold er let, men at oprette dem igien eller sætte noget Bedre i deres Sted, er svært. Har I eengang overskridt de gamle Skranker, saa ville mange følge Eders Fodspor. Kiv og Strid vil opstaae derved blandt Eders Lige, og en Slegfredsadel fremkomme, som let kan forstyrre den gode Enighed, der nu hersker i alle Stænder. Tæm derfor Eders Lidenskab, Tyge, Vend tilbage fra en Afvei, der kun fører til Fordærvelsens Svælg; betænk, hvortil en usømmelig Kierlighed har ført endog een af mine Forgjængere paa Tronen, og dersom J ikke vil lyde Eders Konges Raad, saa hør i det mindste Erfarenhedens og den modnere Alders Røst. Endnu eengang lad af fra at elske den, der ikke passer til Eders Stand, og søg at undgaae at fortørne en Slægt, der er Eder er mindre hengiven end mig." Tyge blegnede ved Kongens alvorlige Tale. Hans Tunge syntes ligesom bunden, og det varede en Stund, førend han mægtede at fremføre et Ord. Endeligen samlede han sig saa godt han kunde, kastede sig for Frederiks Fødder, og raabte inderligen bevæget: "Naadigste Konge, Eders høie Villie er min første Lov. Eders Majestæt behøver kun at sige et Ord, og jeg slider mig for evig løs fra min Fæstemø. Men min grumme Slægt vente aldrig, at jeg nogensinde vil blive lykkelig paa denne Jord. Med mig er det da ude, og med min stakkels Christine ligesaa. J hendes favreste Dage vil hun synke af Græmmelse ned i Graven, og jeg, som har draget hende ud af de jevne Forhold, hvori hun, gift med een af sin Stand, kunde blevet saa saare lykkelig, har intet tilbage end den angrende Følelse og bebreidende Tanke, at have gravet hendes Ungdom og Dyd denne Grav. Skal dette skee, saa Farvel J søde Drømme, som engang henrykkede mig saa meget J gyldne Forsætter, som jeg engang ventede at udføre til mit Fødelands Hæder - Du glimrende Navnkundighed, som engang skulde gjøre mit Rygte æret af en sildig Efterslægt – Farvel, ulykkelige elskede Pige, som huslig, from og beskeden, skulde lette mig Livets smaalige Sorger og hielpe mig troligen at opfylde mit Kald, Mine Frænder have besluttet Din og min Undergang. Stat op Tyge, raabte Kongen, høiligen rørt ved hans bevægelige Ord. Ei attraaer jeg at gjøre Eder eller Eders Christine ulykkelig. Er det Himlens Beslutning, at hun skal være Eders Ægtemage, saa være det langt fra mig, at modsætte mig den. Jeg skal tale med Eders Frender og, om mueligt, søge at bringe dem paa andre Tanker." Det lønne Gud i Himlen Eders Majestæt for udbrød Tyge, og naar jeg og min Christine engang i huslig Fred og Lykke see os omgivne af en Kreds glade Afkom, saa skulle vi hver Dag opsende vor forenede Bønner til Ham, der troner over Stjernernes Hær, for vor ædle Konge, som vi skylde vort Held og vort Liv. Nok for denne Gang, sagde Kongen. Førend min Afreise sees vi igjen(Sluttes i næste No.)