Aalborg Stiftstidende, 1827-10-04
Dr. Francia er en Mand af Middelstørrelse, med regelmæssige Træk og det smukke sorte Øie, som udmærker den Sydamerikanske Creol. Hans Blik er gjennemtrængende og røber Mistro. Han har ved Audientsen en Spansk Brigadegenerals Uniform, silke Strømper og Guldspænder i Skoene. Han var da 62 Aar gammel, men syntes ikke at være over de Halvtredsindstyve. Først søgte han ved et stort paataget Væsen at sætte de Reisende i Forlegenhed, men istemte snart en anden Tone. Da den ene af de Reisende aabnede sin Tegnebog, blev han Napoleons Billede vaer og betragtede det nøie. Han begyndte derpaa at tale om Europas politiske Forhold som han kjendte bedre end man skulde troe. Han spurgte om Nyheder fra Spanien, for hvilket Land han viste den største Foragt, og Ludvig den 18des Charle var eiheller efter hans Smag, derimod beundrede han Napoleons Regjering og beklagede hans Fald; især dvælede han ved de Begivenheder som havde Lighed med hans egen Stilling. Dog dreiede hans Tale sig fornemlig om Munkevæsenet; han beskyldte Munkene for Stolthed, Usædelighed, og klagede over deres Stræben efter at unddrage sig den verdslige Magt. For at udtrykke sine Hensigter i denne Henseende, sagde han at dersom den hellige Fader kom til Paraguay, vilde han gjøre ham til sin Kapellan. J Europa saae har Fanatismen vende tilbage, og troede det derfor nødvendigt, at qvæle Munkeaanden i Amerika, før Smitten kom over fra Europa. Dog vilde han ikke troe, at Jesuiterne i nogle Stater igjen vare indførte, saa fordærveligt syntes det ham. Ogsaa yttrede han sin Hengivenhed for Uafhængigheden og gav med Eftertryk sin faste Beslutning tilkjende, at forsvare den mod ethvert Angreb. Efter Andientsen viste han de Reisende sit Bibliothek, som vel ikke var stort, men næsten det eneste i Landet og bestod af gode Spanske og Franske Værker, som han alle havde anskaffet sig siden Revolutionen. Over Paragnay havde han et meget nøiagtig Kort og kjendte saaledes de løiale Forhold, uden at hav bereist Landet. Folket troede derfor, at han læste i Stjernerne da man ofte havde seet ham betragte sine Glober, Dog betjener han sig ikke af saadanne Midler, til at sætte sig i Anseelse, men søger stedse at bekæmpe de herskende Fordomme. Tilsidst sagde han til de Reisen de, da de gik bort: "Foretag dem her, hvad de vil bekjend dem til hvilken Religion, de vil; men bland dem ikke i mine Regjeringssager". De fulgte hans Vink, og han holdt og sit Ord. Napoleons Portrait som de lode blive tilbage vilde han ikke modtage, de han havde gjort sig det til en ufravigelig Lov, ikke at tage mod nogen Foræring. 1820 opdagedes en Sammensværgelse mod Dictatorens Liv, hvilket gjorde ham utilgængeligere og mistænkeligere, og det ringeste Tilfælde kunde fornærme ham. Da saaledes hans Hest en Dag blev sky for en gammel Tønde, lod han Eieren kaste i Fængsel. De det var angivet for ham, at de Sammensvorne vilde dræbe ham paa een af hans sædvanlige Ridetoure gjennem Hovedstaden Assumption, lod han de i det brændende Klima saa velgjørende Pomerantstræer omhugge som vare plantede langs med Husene. Ligeledes lod han Huse nedrive, for at udvide Gaderne og lod undertiden Eierne opbygge dem igjen, under Paaskud af at de havde misforstaaet hans befalinger. J en noget fra Byen liggende Kaserne lod han indrette Værelser, at ingen skulde vide, hvor han tilbragte Natten, Derimod lod han sig undertiden see ene paa Gaden, for at faae Folk til at troe, at han var sikker. Hvad de Sammensvorne angik lod han sig nøie med at holde dem i Fængsel, inddrage deres Gods og nedrive det Huus, hvori de havde havt deres Sammenkomster. Da Dictatoren saae hele Paragnay ubetinget at lyde hans Befalinger, og han ikke troede, at have noget at frygte, hverken inden eller udenfra, begyndte hans Forholdsregler at blive mildere, hvortil man meente, at et Selvmord meget bidrog. En ung Mand der som Statssecretair gjældte meget hos ham, frygtede saameget Dictatorens Vrede for nogle ubetydelige Embeds feil, at han fattede den Beslutning at drukne sig, skjønt han i sin Stilling havde Midler nok ihænde til Flugt. Dictatoren begyndte nu at føle hvor tungt hans Aag hvilede endog paa dem, som vare ham meest hengivne. Anklagerne hørtes ikke mere, Arresteringer bleve sieldnere og Dødsdomme fældtes kun over virkelige Forbrydere; overmodige Officerer, som valgte af den laveste Klasse tillode sig Voldsomheder mod deres Medborgere, fik deres Afsked, ja han gik saa vidt, at et temmelig Antal Statsfanger bleve frigivne; men imellemstunder, naar han fik Anfald af Hypochondrie, fornyedes atter Rædselscenerne. Saaledes maatte en Kone af ringe Stand vandre i Fængsel, fordi hun, ukjendt med Maaden at anmelde sig paa, var kommen Dictatorens Vinduer for nær og hendes Mand, som ikke vidste noget deraf, maatte dele Skjæbne med hende. Over denne Mangel paa Ærefrygt var Dictatoren saa opbragt, at han gav Skildvagten Ordre at skyde paa enhver, som saae op til Vinduerne. Denne Ordre udbredte sig som en Løbeild i Staden, og enhver vogtede sig for at nærme sig det fortryllede Pallads, eller, naar det ikke kunde undgaaes, gik man forbi det med nedbøjet Hoved. Et Par Uger derefter kom en Jndianer, som ikke vidste af noget, og begloede Dictatorens Pallads. Skildvagten fyrede, men traf ikke, ved Knaldet kom Dictatoren ud og tog Ordren tilbage, som han ikke vilde mindes at have givet. (Sluttes næste Gang.) Følgende Gravskrift over Napoleon er meget udtryksfuldt: Hans Grav er her, hans Navn er overalt.