Corsaren, 1842-02-18
"Lucrezia Borgia." J denne Tid opfører det italienske Operaselskab med saa meget Held "Lucrezia Borgia". "Corsaren" har ikke Lyst til at gjøre sig til et enthousiatisk Echo af den almindelige Enthoustasme, og til at dadle synderligt finder den her ingen Grund, af hvilken Aarsag den - tier aldeles stille. Vi troe imidlertid, at det vil interessere Læserne at blive bekjendte med en Anmeldelse, som Börne har skrevet af det Victor-Hugolske romantisk-grulige Drama, hvorefter nærværende romantiskegrulige Opera er fabrikeret. "Efter modent diætetisk Overlæg har jeg beslut tet, først at gjøre Dem bekjendt med den sidste Scene af Drama'et. Naar De har holdt det ud heroppe, paa Toppen af Grulighederne, vil De længere nede føle en sand Fornøielse. Er De kommen nogle Skridt ned af Bjerget, vil De troe, at De befinder Dem i en dydig Region, og paa Nidten af Bjerget, hvor man kun myrder lidt, vil den moralske Hede maaskee endog falde Dem besværlig. Paa de Steder, hvor der i Drama'et forekommer Personer, der kun myrde med Dolken, bliver man rørt, og man kunde falde dem om Halsen. Mig gik det virkelig saaledes. En Bandit, Lucrezias Fortrolige, som indleder og udferer alle hendes Misgierninger, men kun for Penge, uden Ondskab, forekom mig som en af Jfflands ædle Justitsraader, og jeg blev ganske rørt ved at see ham. Altsaa i den sidste Scene befinde vi os i Ferrara, hvor dengang Hertug Alphons af Este herskede. Hans Gemalinde var Lucrezia Borgia. - En ung, smuk Prindsesse, en af denne Circe Borgia's Nympher, har indbudet endeel venetianske Adelsmænd til et Aftensmaaltid i hendes Pallads. Ridderne bære Rosenkrandse i Haaret, de skjønneste unge Piger forherlige Festen, og en Skare opvartende Mohre forhøie ved deres Nat-Ansigter Blomsternes, Ædelstenenes og det gyldne Dækketøis Glands. Man leer, spøger, drikker, kysser - det gik slet ikke stift til, og jeg gad nok været med derved. Ved Deserten træder en nydelig Page ind med en gylden Flaske og spørger: Behage de naadige Herskaber Syracuser eller Cyperviin? Man vælger Syracuser. Blandt Gjæsterne er der ogsaa en Ridder i sort Kappe, der udmærker sig ved sin Rolighed under Tummelen, skjøndt han anstiller sig beruset. Men det er netop min vakkre Jfflandske Mand, som jeg elsker saa meget, fordi han med sin Justitsraads-Pligtfølelse skjærer Halsen over paa sine bedste Venner, eftersom dette er hans Bestilling og han bliver betalt derfor. Naar hans Herskerinde Lucrezia befaler ham at gjøre noget Godt, saa gjør han det ogsaa - kort, det er et Mønster paa en tro Statstjener. Denne sorte Adelsmand begynder pludselig Klammeri. Det var List, det var aftalt. De unge Damer anstille sig forskrækkede og forlade Salen. Striden bliver bilagt, og man drikter og leer paany. En Drikkesang bliver istemt. Da blande sig usynlige Aandestemmer i Choret, først fjernt, derpaa nærmere, først sagte, derpaa stærkere. De lystige Adelsmænd lytte, men glemmel det snart i ny Tummel. Jmidlertid bliver den underlige Sang stedse lydeligere. Det var en Kirkesang, en Munkemumlen, en Ringen som af Gravklokker. Ridderne blive meere ædrue. Da aabnes pludselig de store Fløidøre, og man seer i Baggrunden et sort behængt, af Kirkefakler oplyst Værelse, opfyldt af Munke i sorte og hvide Kutter, som bære Fakler i Hænderne. De bære Masker. De hvide Skikkelser stige ned i Salen, og, sluttende sig omkring Ridderne, stille de sig i to Nækker og synge deres gruopvækkende latinske Sange. Ridderne lee endnu stedse; de troe, at de unge Damer ville spoge med dem og derfor have forklædt sig som Munke; derfor havde de saa hurtig forladt Salen. En af Ridderne træder hen til en af de sorte Gestalter og river ham Masken af. Da seer han en Munks virkelige, fugtige Blyansigt. Blodet standser i de stakkels unge Adelsmænds Aarer. Nu fremtræder fra Baggrunden i Sørgeværelset en imponerende kvindelig Skikkelse. Hendes vide sorte Fløielskjole, det gyldne Skjærf om Livet, det glimrende Diadem i Haarene, give hende et magisk Udseende. Hun træder hen til Trinene af den Estrade, der skiller de to Værelser fra hinanden, og raaber med Forbittrelse og Spot: Du der! Jeg har forgivet Din Fader, Du husker det *) For at forstaae dette maa man kjende Jndholdet af 1ste Act. - De samme unge Mænd ere samlede i Venedig ved et Bal. De ere gaaede ud i Haven og tale der sammen. Jkke langt fra dem er en Angling falden i Søvn paa en Bænk. Da nærmer sig en maskeret Dame, Lucrezia Borgia. Denne har ikke tabt sin elstede Søn af Syne lige siden hans Fødsel. Hun bar hemmelig Omhu for ham, lod ham bevogte af Speidere paa alle hans Veie. Af disse erfoer hun, at han nu var i Venedig. Hun ilede efter ham for at see ham, for at glæde sig ved at betragte ham. Hun finder ham her sovende, betragter ham længe med Henrykkelse og vækker ham med et Kys. Han slaaer Øinene op og seer, behagelig overrasket, en smuk Dame ved sin Side. Vel har han en Kjæreste; men den ham isøvne tilførte Lykke vil han dog derfor ikke forsmaae. Jmidlertid opdage de unge Mænd Lucrezia, de styrte til, og som Hævnguder omringe de hende. Den Ene træder frem efter den Anden, En efter den Anden raabe de: Du har dræbt min Fader, Du har myrdet min Onkel o. s. v. For at hævne sig herover lokker Lucrezia dem siden, i Ferrara, til Aftensmaaltidet. jo godt*) Du der! Jeg har dræbt Din Broder. Du har vist ikke glemt det. Du hist henne! Jeg har ladet Din Fader drukne, som det vel er Dig bekjendt. - Saaledes nævner hun Fem ved Navn. - Nu J maae ogsaa døe, J ere forgiftede. Men beroliger Eder, J ville blive christelig betjente. Min Fader, Paven, har behørig ordineret og dispenseret disse gode Munke for alle slige Tilfælde. De modtage Eders Skriftemaal, og give Eder Absolution, og en christelig Begravelse skal blive Eder til Deel. Paa hendes Vink træde de sorte Kutter tilbage, og man seer i Baggrunden af Sørgeværelset fem Ligkister ved Siden af hinanden, behængte med sort Klæde og hvide Kors og omringede af Voxkjerter. Over enhver Kiste er dens tilkommende Beboers Navne indskrevet. De forgiftede, unge Mænd vakle, omgivne af de syngende Munke, hen til deres Kister. Sørgeværelset lukkes. Luerezia Borgia bliver alene tilbage i Salen. Da bliver hun en Yngling vaer og raaber forfærdet: Gennaro! At han ogsaa var med ved Maaltidet, at han ogsaa er bleven forgiftet, det vidste jeg ikke! – Hun elsker ham lidenskabeligt, han er det Eneste i Verden, hun elsker. Hun bonfalder ham om at redde sit Liv ved Modgift. Gennaro tager Flasken og spørger, om den er tilstrækkelig til at redde alle hans Venner. Lucrezia jamrer: Nei! Da kaster han Flasken bort og raaber: ja saa vil han døe, men hun skal døe først. Han griber en Kniv og støder efter hende. Lucrezia jamrer ved hans Fødder: Dræb mig ikke! Du ikke! - Men Gennaro bliver urokkelig og hæver atter Kniven. Da tilstaaer Lucrezia, at hun er hans Tante. Desto værre, skriger Gennaro og støder hende Kniven i Brystet. Lucrezia raller: Jeg er Din Moder! og døer. Hun var virkelig hans Moder; men hun var ogsaa hans Tante; men hun var ogsaa hans Bedstemoder! Den grevelige og fyrstelige Familie Borgials Genealogi var en underlig, forvirret og kunstig Gaade Men Djævlen kunde blive klog derpaa."