Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
da disse Forbindelser forsaavidt de ikke ere grundede i sandselig Elskov, hvis Flygtighed allerede Jordlivet lærte ham at kiende; ere af en mental og aandelig Natur, saa abner det ham, at disse Forbindelser ikke heller skulle ophøre med Døden; de høre den aandelige Verden til, og kunne derfor tænkes at fortsættes i denne. J den sandselige Verden gaaer intet tilspilde; men kun omsættes, skulde det samme ikke være Tilfældet i den aandelige, Bar det ikke saaledes, saa vilde Erindringen om vore tabte Venner i hiin Verden svække Følelsen af vor Lyksalighed der. De ædle Mennesker have i deres Kiærlighed fundet en Himmel paa Jorden, skulde de savne den i hiin Verden, Guddommen er for god til at vække Følelser og Længsler, som den ikke vil tilfredsstille. 3. Hvorledes saadanne Forbindelser kunne fortsættes paa hiin Side af Graven, bliver os forklarligt af den Forestilling, at Mennesket efter Døden skulde opholde sig en vis Tid paa Jorden. De Forbindelser, som blive afbrudte paa Jorden, kunne da lettelig blive fortsatte paa nye, eller selv dersom de Hedengangnes Aander skulde allerede ved een af deres fordums Venners Udgang af Jordlivet have forladt denne Klode, saa kunde lettelig Aftaler giøres og Henviisninger meddeles til en nye Sammenkomst. Vi maae desuden antage, at de Væsner, som med Bevidsthed have forladt Jorden, ogsaa gaae over med Bevidsthed i deres nye Tilstand, naar blot et Øiebliks Hendaanelse undtages i Døden selv, hvori Organisationens Omdannelse foregaaer. At vi i en nye Tilværelses Tilstand skulde begynde paa nye forfra, som vi begyndte her i Jordlivet, da vi kom ind i det som Børn, ubevidste og tomme paa Forestillinger, er utænkeligt og aldeles stridende mod et aandeligt udviklet Væsens Værdighed; ved Dyret kan det tænkes, men ikke ved Mennesket. Men de Forhold, hvori vi i hiin overjordiske Tilstand skulle komme til at staae med vore forklarede Venner, maae vi tænke os aldeles forskiellige fra de Forhold hvori vi have staaet med dem i Jordlivet. Alle de Forhold, hvori vi have staaet med dem her paa Jorden, og som ere udsprungne af den grovere Organisation, vi den Gang bare, maae falde bort, og kun de mentale eller aandelige Forhold maae blive tilbage; nemlig: Venskabets, Agtelsens, Meddelelsens, Taknemmelighedens o. s.; men som Ægtefæller, som Forældre og Børn, Herrer og Tienere, Ophøiede og Ringe, kunne vi ikke da længere betragte hinanden. De mangehaande Ubehageligheder, som tillige udsprang af disse Forhold, ville da bortfalde. Kun de Forskielligheder, som en høiere og mindre Grad af Forædling kunde tilveiebringe, kunne da blot tænkes at blive tilbage. 5. Hvorledes vil det da gaae med de onde og slette Mennesker i denne Verden, med vore Fiender, skulle vi da ogsaa udsættes for deres Omgangs Svaret bliver; Hvad der var Fiende i Jordlivet, bliver det derfor ikke nødvendig udenfor det og i det aandelige Liv. Det maae antages at Overgangen fra hiint til dette maae frembringe en total Revolte i et Menneskes moralske Disposition (især derved at Siælen løsrives fra alle de Forhold, hvori den hidindtil har staaet, og at Jordlivet bliver udbredet for den som en Skole for Moraliteten, som den nu kan beskue. Dyden vil da hæve sig mod Lasten, som Lyset mod Mørket; og Overgangen ved denne Forandring kan betragtes som et billede paa Overgangen i hiin. Alle Siæle, maae antages at blive efterhaanden gode og efterhaanden lykkelige naar de forlade denne Verden; men en saadan moralsk Skole, som den er, var nødvendig for dem at giennemgaae.) Alle dets Forhold maae ved at blive udrevne af Lysternes Land blive aldeles forandrede. Er Døden en friere Udvikling af vort aandelige Væsen, saa maae den ogsaa vise sig deri, at der forundes os en større Friehed i at bestemme de selskabelige Forhold, hvori vi ville staae; ogsaa kan det blive de Fuldkomneres Kald at lede de mindre Fuldkomne paa Veien til det Bedre, endelig maae vi ogsaa antage, at den samme Orden, som foreskriver Naturen bestemte Love, og reglerer Jordbeboernes Forhold, ogsaa vil i hiin høiere Tilstand bringe Regelmæssighed og Harmonie ind i hine fuldkomnere Væsners Forhold. 6. Dette leder os paa den sidste Betragtning om de Forbindelser vi kunne vente at komme til at staae i efter Døden. - Lader os betænke os og fatte den Stilling, hvori vi have staaet her i Jordlivet; hvorledes var den beskaffen? Saae vi ikke en Række af Skabninger efter hinanden fremtræde for vore Blikke, en fuldkomnere, een med en meere udviklet Organisation end den anden. Paa Dyreverdenens øverste Trin støde vi Mennesker endnu hørende til denne, dybt fængslet til dens Kreds; men vort aandelige Væsen ligede noget frem af dens Fængsel, saae sig abnende og længselsfuld om efter de fornuftige Væsnets Række; hvis første Led vi følte os at være. Hele Jordlivet var for os en smertelig Fødsel for Aandeverdenen og Døden var først vor fuldkomne Indgang i denne. Fra denne Tidspunkt af vil da ogsaa først den nye Kiæde af Væsner vise sig for os, Hiertes Trang og Længsler ville blive tilfredsstillede og de aandelige Forbindelsers Fylde vil opgaae for vor befriede Aand. 7. Disse Forbindelser med andre aandelige Væsner kunne antages at være af en dobbelt Natur, deels som betragtende og paavirkende, og deels som meddelende og dannende. 8. Ere de øvrige Planeter, og andre Solen omgivende mørke Verdener Udviklingssteder for physiske Organisationer, som vor Jord, saa kunne vi ikke antage, at vi skulle komme til at beboe dem for at undergaae en saadan Udvikling, som vi have giennemgaaet her paa Jorden; men vi kunne blive anviste dem til Opholdsteder for at lære Skaberens Underværker og Jndretninger paa dem at kiende; eller forat udføre paa dem visse Foretagender, som kunde blive os overdragne. Paa samme Maade kunne hine Verdeners Beboere, efter at have gaaet deres Organisations Udvikling igiennem, blive bragte i Forbindelse med vor Jordklode; (det er høist sandsynligt at betragte de himmelske Legemer, som Opholdsteder der idelig besøges og forlades af aandelige Væsner, ligesom Landene her paa Jorden, og Beboerne af alle disse Verdener som forbundne med hinanden til et uendeligt Aanderige.) Hvilke nye Bekiendtskaber og Forbindelser med aandelige Væsner af en anden Natur kunne ikke derved blive os aabnede? – Da Solen er det herskende Legeme i vort Verdenssystem, saa er det sandsynligt, at som dens Legeme udover en physisk Magt over de den omgivende mørke Kloder; at da ligeledes dens Beboere besidde en en Superioritet over disses Jndvaanere, Fra denne, de øvrige Verdeners Konge, kunne de Væsner udgaae, som Bestyrelsen af de Begivenheder kan være betroet, hvilke tildrage sig paa de Solen underliggende Kloder. Hine ophøiede Væsner kunde saaledes blive vore Veiledere i vor første Tilstand efter Døden; vore Mønstre, hvorefter vi videre have at danne os og vore Veiledere end i den nye og høiere Tingenes Orden, som vi skulle ile i Møde. At Solen er beboet af aandelige Væsner, som kunne forlade dens Klode, er ogsaa rimeligt af den Aarsag, at de ellers, da de ere omgivne af en lys Atmosphære, maatte savne det uvurdeerlige Fortrin, som Beboerne af de mørke Himmmellegemer besidde, at kunne skue ind i det ubegrændsede Himmelrum. 9. Og hvor ubegrændsede aabne sig ikke allerede for os Lysets talløse Riger, hvor ende de sig J hvilke nye Underværker af en Natur, som vi i vor nærværende Tilværelses=Kreds ikke kunne af ne, kunne de ikke tabe sig svimlende udbreder sig for os Evighedens Hav. Hvad lede de os til, alle de nye Forbindelser vi paa vor Flugt over samme kunne indgaae, uden til en stedse fuldkomnere Forbindelse med den Uendelige. Jo mere vi hæve os i vore Beskuelser til det Almindelige, det altomfattende, jo mere ville vore individuelle Følelser, vore Forbindelser med det Endelige tabe sig i Taknemmelighedens og Kiærlighedens, i Beundringens og Tillidens salige Henrykkelser mod den Uendelige. Disse Ahnelser og disse Udsigter lede os til Besvarelsen af det fierde og sidste Spørgsmaal: Hvilke Glæder kunne vi giøre os Haab om at komme til at nyde ved vor Udgang af Jordlivet? 1. Jnden man overlader sig til disse Beskuelser er det først nødvendigt at opklare sig om den Forskiel, som man kan tænke sig at ville finde Sted i Menneskenes Skjebne efter Døden efter de forskiellige Grader af moralsk Fuldkommenhed, som de have opnaaet i Jordlivet. 2. Da mangfoldige Mennesker udtræde af Jordlivet i en spæd eller ogsaa i en umoden Alder, saa maae man betragte deres Opdragelse som ufuldendet, og som derfor maae fuldendes i den nye Tilstand, hvori de ere overgaaede, saadanne aandelige Væsner maae derfor være underkastede en Jndskrænkning og Veiledning førend det kan tillades dem at giøre Brug af deres Friehed, disse kunne derfor ikke strax modtage de fuldkomnere Aanders Lyksalighed, som have gaaets Livets Prøvelser igiennem. 3. Gaae enkelte Mennesker for tidlig ud af Jordlivet paa egen Haand, imod Naturens bestemte Orden, saa giøre de en Misbrug af deres Friehed, som maae blive straffet ved en Jndskrænkning i deres Friehed hisset. Man kan ikke tænke sig, at et Væsen, som træder selvraadig ud af Jordlivet, kan faae Tilladelse til at forlade Jorden, førend hans bestemte Prøvelses-Tid i Jordlivet er henrundet. Den høiere og saliggiørende udvortes Friehed, som maae være en Følge af den rigtige Brug af den indvortes, maae for en vis bestemt Tid blive ham nægtet. 4. At Mennesket gaaer ud af Verden med en større eller mindre Aandsdannelse, kan være en Ubetydelighed; thi en total Forandring i Organisationen, og en større Udvikling af de aandelige Evner kunne i en føie Tid erstatte det Manglende (saaledes som det forhen er bemærket). Men at Mennesket gaaer ud af Jordlivet med en forskiellig Grad af Moralitet og Villiens Reenhed, maae have vigtigere Følger. Jngen trædet vel udaf dette Liv i en moden Alder uden at have opnaaet en vis Grad af Characteerdannelse, og Forberedelse til Sædelighed; desuagtet kunne Lidenskaberne rase i en Siæl, som er bunden til det jordiske Liv, og Villien kan være mere stemt fordet Onde end for det Gode, store Misgierninger kunne betynge en Dødeligs Samvittighed ved hans Udgang af Støvets Boelig, hvorledes vil hans Skjebne blive i hiin høiere Tilstand, 5. Hvori ligger Menneskets Lastværdighed, mon i andet end i Misbrugen af dets selvbestemmende Kraft, eller af dets Friehed, Jkke Misgierningerne selv giøre Mennesket lastværdigt; det er kun forsaavidt det har kunnet indsee deres Lastværdighed, og Fristelserne ikke have været det for for overvældende, at de giøre det lastværdigt. Har det nu misbrugt sin Friehed, saa maae dets Straf bestaae i et Tab af dets udvortes Friehed i den Grad hvori det har misbrugt den indvortes heri Livet, og hvilken den Uendelige allene formaaer at bestemme; da Fristelsens og den modstaaende Krafts Styrke maae være dette Væsen bekiendte. 6. J den Grad, som Mennesket har feilet i Jordlivet, maae dets Tilstand være bundet, naar det forlader det. Det kan ikke tænkes, at det maae faae Tilladelse til at forlade Jorden og begive sig til høiere Egne, førend Følgerne af dets onde Handlinger have tabt sig og førend det har saalænge beskuet denne Verdens moralske Orden, og betragtet Dyderne og Lasterne i det menneskelige Liv, til det har underkastet sig frievilligen denne Orden. Som den Dydige maae finde en Lyksaliged i sin Tilstand efter Døden ved at sammenligne sin nuværende Tilstand med sine overstaaede ufortiente Lidelser, saaledes maae den Lastværdige i lang Tid føle en indvortes Qval ved at betragte sin Vandel i Jordlivet, videre udvortes Straffe for Lasterne i hiin Verden behøve vi ikke at tænke os, Belønning og Straf kunne passende fremgaae af Væsnernes naturlige Udvikling. – Menneske, vil Du derfor nyde et aandeligt Væsens fuldkomne Friehed, vil Du giøre Dig Haab om at løsgiøre Dig fuldkomment og snart fra Jorden, saa underkast Dig saasnart som mueligt, og saa fuldkomment som mueligt denne Verdens moralske Orden; da vil din Stræben mod det Uendelige ikke blive en Tvang for Dig; men blot styret ved en Veiledning. Disse Lidelser og denne Jndskrænkning ville vi blive underkastede i vor Tilstand efter Døden, i en høiere eller mindre Grad, eftersom vi mere eller mindre have opfyldt vor moralske Bestemmelse her i Jordlivet; men naar vi nu have opfyldet den, hvorledes vil da vor Lyksalighed blive beskaffen i denne Tilstand, Man kan allerede forestille sig, hvor stor den Lyksalighedsfølelse maae være, at føle sig løsgiort fra Jordlivets Ufuldkommenheder, og Lidelser: fra Dødens Qval, fra Alderdommens Byrder og Legemets Smerter, fra de besværlige Arbeider vi i denne Verden have været underkastede, fra den Trang, Forlegenhed og de Fortrædeligheder vi i det jordiske Liv saa ofte maae prøve, fra Synet af alle de menneskelige Lidelser, som vi her i Verden ikke kunne betragte fra en høiere Standpunkt, fra alt det Ubehagelige, som finder Sted i vort Forhold med vore Medmennesker, endelig fra al den Uforstand, og alle de Lidenskaber, som saa ofte giøre os Jordlivet saa piinligt? Hvilken Lykke maae det ikke være, at være traadt ud af en saadan Barndomstilstand, af en saadan Ufuldkommenhedsphære, som saa ofte har tynget paa os Jo mere levende man har følt dette imedens man endnu var Menneske, og jo meere man har lidt uskyldigt i Jordlivet, en desto saligere Følelse maae det være at have forladt det. 9. Hvor glad foler man sig ikke her i Verden i sin Ungdom, naar Blodet flyder let, Sandserne ere i deres fulde Styrke og Kroppen er smertefrie; En styrkende Søvn, en oplivende Bevægelse, en vederqvægende Nydelse, med hvilke Glæder have de ikke ofte giennemstrømmet os, Hvilken langt høiere Glædesfølelse maae det da ikke være, naar denne grovere og meere dyriske Organisation er aflagt; naar en friere, lettere og kraftfuldere har udviklet sig af den, og nu tiener vort aandelige Væsen til Redskab, naar Ørnens Flugt, Falkens Syn og Løvens Styrke ikke blive længere for os misundelsesværdige Egenskaber, og naar vi komme til at staae i et mindre underordnet Forhold til Naturens Kræfter, naar disse blive i os en høiere Grad, undergivne, Udspringer ikke et Væsens meest levende Glæde af Følelsen af dets Kraft, 10. Der kunne gives vissere lavere sandselige Glæder, som høre til den dyriske Natur, som vi kunde tabe, f. Ex. Smagens og Vellystens, (og selv hiin kunne vi modtage i det tilkommende Liv paa en forædlet og forfinet Maade; Sommerfuglen eller det fuldkomne Jnsect kan atter her være vort Forbillede. Hvor forskielligt og hvor forædlet er ikke det Næringsmiddel, som det nyder efter sin Forvandling fra det som det nød som Larve; den fine Honningsaft af Blomster og Frugter, istedet for raadne Ting, Giødning, grove Plantestoffe og deslige. Her i Livet trænger forresten Siælens Forbindelse med en Organisation i Legemet) til at den tager det organiske Stof til sig af den physiske Verden (Ernæringen), men hisset, naar Siælen staaer blot i Forbindelse med sit Siæleorgan, behøver den maaskee kun et aandeligt Stof, Føde for sit aandelige Væsen). - Men have vi desuden ikke allerede her i Livet erfaret de sandselige Glæders Kortvarighed og Foranderlighed, stod ikke Nydelsen, af dem altid paa Grændsen af Misfornøielsen, og Væmmelsen, Følte vi ikke allerede her i Livet, at den renere, ligesom den uskyldigere Glædesfolelse var bundet til de finere og ædlere sandseligere Nydelser, til Lugtens, Hørelsens og Synets Fornemmelser, Udvikledes ikke altid her i Jordlivet, en Sandseevne, naar en anden svækkedes, f. Ex. Følelsens Styrke, naar Synet tabte sig (at sige naar ikke Alderdommen medførte en total legemlig Svækkelse). Naar derfor disse grovere fandselige Nydelser tabe sig eller ophøre, hvilke herlige Udviklinger kunne da ikke de ædlere med det mentale forbundne Sandseevner modtage, En renere Vellugt kan udstrømme for os af Materien, skiønnere Harmonier udgaae af den til vor Fortryllelse, og vore forædlede Blikke svæve friere og klarerere over Naturens Skiønheder og Skaberens Underværker. 11. Og hvilke nu forborgne sandselige Nydelser kunne ikke fremgaae for og Vi Jordlivets Medlemmer vandre omkring som blinde for en tilkommende Sandseverden; vi erfare og slutte os til Naturkræfters Tilværelse, som vi her mangle Sandseredskaber til at fornemme; i hvilke nye Kredse af Nydelse og Beundring kunne vi da ikke blive indførte? Hvilke fortryllende Former kan Naturen ikke i enkelte Øieblikke iføre sig i Jordlivet; i Vaarens Ynde, i en Sommerdags Pragt, i en Purpuraftens Smiil, i et Menneskeansigts Skiønhed; hurtigt forsvinde disse Fortryllelser og efterlade et ahnelsesfuldt Minde i vort Hierte. 12. Vi vare her i Jordlivet et dobbelt sandseseligt Væsen; en grovere sandselig Organisation stilte sig aabenlyst til Skue; en finere skiulte sig forborgen bag den, den grovere udtalte sine Fornødenheder høiest, og syntes nærmest at bestemme vor Attraae; men vi erfarede, at til denne var vor Lyksalighed væsentligst bunden. Jndbildningskraften forhøiede eller formindskede hver Glædes Nydelse, fra den gik de mægtigste Fortryllelser ud, og naar den blev beskiæftiget paa en behagelig Maade, saa følte man først Glæden levende; den ilede altid fremad og den nærværende sandselige Nydelse blev forsmaaet; i den havde vore mægtigste Tilbøieligheder deres Sæde. Naar ungdommelig Elskov, eller store Foretagenger, eller Religionens Lærdomme laante af den sine Farver, da svømmede, Siælen i et Hav af Sallighed. Kun i Forbindelse med den blev Speculationen en Glædessag, fra den gik de Jdealer ud som opflammede Siælen til Virksomhed. Hvilke høie Glæder, lover derfor os den Tidspunkt, naar den indvortes og finere Organisation kaster det grovere Dække fra sig, og den skal udvikle sig til Siælens eneste eller udvortes Redskab, Da kommer Siælen i en mere aandelig Sphære, mere naturlig og overeensstemmende med dens Væsen. 13. Vore jordiske Forbindelser vare uagtet de Glæder, de skiænkede os, dog forbundne med mange Ubehageligheder; vi glædede over vore Elskenes Fuldkommenheder; men det smertede os at bemærke deres Feil eller deres Svagheder; mange ømme Baand bandt os til hinanden; men vores og deres moralske Ufuldkommenhed bragte ofte et Skaar tilveie i vor indbyrdes Kiærlighed, nu kom lidt Egennytte og lidt Egenkiærlighed i Spillet, nu antændtes pludselig en misundelig Følelse; nu forløb man sig i sin Tale eller Forhold mod hinanden; nu iagttog man ikke det fornødne Maade hold i sin Omgang og faldt hverandre til Byrde; nu gik vi hinanden i Veien ved vore venskabelige Forbindelser; een blev foretrukken og en anden tilsidesat. Fornuften var aldrig stærk nok til tilbørligt at regulere disse indbyrdes Forhold, og vare vore Forbindelser ikke tilstrækkeligt grundede i Elskov, Taknemmelighed og Venskab, at, hvormegen Jalousie, hvormange Lidenskaber, hvilken høi Grad af Ufornuft giorde da ikke Livet bittert for os - Hvilken Sallighed maae det derfor ikke være at komme i en Tilstand, hvori Aandskraften har udviklet sig til den Grad, at den kan ordne saaledes sine Forbindelser med andre aandelige Væsner, at en aandelig Harmonie kan træde Stedet for Jordlivets Disharmonier, at Følelserne betages det smertelige, som klæber ved dem her i Livet; at sandselig Elskov, Blodets Forbindelser og udvortes Nærmelser kunne smelte hen i Venskabets rene og hellige Følelser, at vi da kunne vide at omgaaes hinanden uden at lade hinanden føle nogen Overvægt, uden at gaae hinanden i Veien eller falde hinanden til Besværlighed, saa at ægteskabelig Forbindelse med flere Personer efter hinanden; Ærefrygt for Forældre, Ærbødighed for de Mægtigere og alle saadanne indskrænkede Forhold i Jordlivet ingen Hindring skulle hisset lægge i Veien for de høiere, et aandeligt Væsen værdigere Forbindelser. De Glimt af den renere Kiærlighed og Hengivenhed af ægte Venskab vi nøde i Jordlivet, vare i lige saa høi Grad Forbillederne for os her paa det høiere aandelige Venskab, som er os hisset forbeholden, som de sieldne og flygtige Beskuelser af den jordiske Skiønhed, lode os abne den Fuldkommenhed af Skiønhed og Evne til at indtage og fortrylle et aandeligt Væsen, som den sandselige Verden ved en høiere Forædling er istand til at modtage. – Hvilken Sallighed at være omgiven af ædle og ophøiede aandelige Væsner, at svømme i Kiærlighedens Følelser og i den sandselige Skiønheds Beskuelse? Der gives enkelte flygtige Perioder i det jordiske Liv, hvori vi ikke savne Himlen, fordi disse indeholde et Forsmag paa dens Glæder. 14. Men selv disse Forbindelser med aandelige Væsner, som have forladt Verden med os, ville hverken blive paa eens Maade eller de eneste. Jkke paa eens Maade; thi nogle kunde forlade den paa samme Tid med os, og deele med os vor Forhauselse over de nye Beskuelser, andre kunne have forladt Jorden før os og være vore Veiledere i vor nye Tilstand, andres Veiledere, som komme efter os, kunne vi igien blive. Men vi kunne ogsaa komme til at indgaae ganske nye aandelige Forbindelser i hiin Tilstand med Aander, som have levet paa Jorden længe før vi, og som kunne underrette os om Fortidens Begivenheder og Hændelser; med høiere Væsner, som kunne have et Opsyn og Jndflydelse paa denne Verdens Begivenheder, og som kunne føre os ind i Naturens Hemmeligheder og Skaberens Underværker; og endelig med aandelige Væsner fra andre Kloder, som kunne forberede og veilede os til at giøre os bekiendte med hine for os nye Skuepladse i Skaberens Rige; hvilke først ville blive aabnede for de fornufge Væsner, som ved Udviklingen af deres indvortes Fuldkommenhed kunne blive værdige til at beskue deres Herlighed. 15. Af denne høiere Udvikling af vor aandelige Kraft; af vore større Evner til at betragte den Uendeliges Værker; af den meere levende Følelse af vort Væsens Styrke og Værd, af den større Harmonie, hvori vi komme til at træde med den moralske Verden, og af den fuldkomnere Friehed, som ifølge deraf vil blive os betroet, endelig og fornemmelig af vor stedse større Forbindelse med Guddommen vil Sallighedens evige Kilder stedse opgaae herligere for os, den sandselige Verden, som bar Dens Billede, tilfredsstillede os ikke; kun i Nærmelsen og Fremstræbelsen til Dens eget Væsen vil vort aandelige Væsen finde sin Tilfredsstillelse. Den dunkle Forestilling om Guddommen her paa Jorden, vil blive klar paa hiin Side af Graven. O saligste af alle Følelser.) 16. Naar vor Aand taber sig i denne henrykkende Betragtning; aabner der da sig ikke et, endskiønt bunkelt og tvivlsomt Glimt for den til at aabenbare sig det Mysterium, den dybe Hemmelighed, som bestandigt er traadt i Veien for vore Betragtninger; nemlig det Endeliges Forhold til det Uendelige eller Tingenes første Oprindelse. Mon ikke det uendelige Væsens Fuldkommenhed, saaledes bestaaer i, at det ikke blot er det altvirkende, det altomfattende og det ubegrændsede Væsen, men tillige i at det besidder den Evne til evigt (for at bruge et menneskeligt Udtryk, at forvandle sig til det Endeliges Mangfoldighed, saaledes at de enkelte Væsner evig udgaae af dets eget Væsen, hvilke bære i sig det Eviges Mysterium, Friehedens hellige Kraft, og som stræber igiennem Kamp og Prøvelser og paa stedse fuldkomnere og mere saliggiørende Veie, evigt tilbage til sit Udspring. – Tilgiv, ol uendelige Væsen, Dette barnlige og sandselige Blik i din Helligdom, Thi det er Barnets naturlige Attraae, at det søger at kiende sin Fader. – Formaae vi da end ikke løfte det Slør, som bedækker Dit Væsens Dybhed eller at forklare hvilke Væsner vi ere, hvorfra og hvorledes vi ere fremkomne, saa er det dog beroeliggende nok for os at betragte os selv fra det Endeliges Standpunkt, hvorpaa vi staae, og at glæde os ved dit Haab, at vi i den ubegrændsede Fremtid skulle idelig nærme os mere til Dig. 17. Nu bliver Du os da begribelig Du denne Verdens Gaade, Du Livets underfulde Spil, Duer de frie Væsners Kamp for at underkaste sig Verdens moralske Orden og deres evige Stræben imod den Uendelige. – Uendelige Væsen, Du forbeholdt Dig alt, alle den fandselige og aandelige Verdens Forandringer; alt det som gik frem efter og bestemtes efter Love, blot de endelige Væsners frie Beslutning var dem forbeholden. Var den bestemt førend den blev tagen, da var Frieheden, et blendende Navn, og da blev ikke Verden længere en beundringsværdig Veiledning af frie Væsners Handlinger til en moralsk Orden; men en tankeløs Maskine uden Agtelse uden Værd, da var alt det Tilværende et tomt Blendværk og en evig uopklarlig Gaade. 18. Hvad enten disse Beskuelser, som ere hen skrevne i Begeistringens Flugt, ere et skuffende Fantom eller en en betroet Ahnelse om Tingenes Sammenhæng og Udvikling, saa vil Menneskefornuften kunne beroelige sig derved indtil en mere tilfredsstillende Beskuelse fremstiller sig i hiin Verden for dens Blikke. Det vil blive dens oplivende og sikkre Trost, at dette Forsøg paa at opløse denne Verdens Gaade afveeg fra Sandheden, fordi der gives en anden, endskiønt skiult Opløsning deraf, som paa en mere tilfredsstillende og værdigere Maade vil blive istand til at fyldestgiøre Fornuftens Fordring. – Jkke farer man vild, fordi man lader sig veilede af et svagere Lys, uagtet et skiønnere og fuldkomnere engang vil kunne opgaae.