Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-12-15
Oliemøller Schytte. Det var netop omtrent det samme, jeg vilde yttre, da jeg nylig reiste mig, hvorhos jeg vilde tillade mig et Par bemærkninger i Anledning af den kongl. Commissarii første Foredrag. Han har yttret, at det vilde være et overilet Skridt af Forsamlingen at indgaae med noget Andragende i denne Sag, at et saadant Andragende vilde ligge udenfor Forsamlingens Competence, at det vilde bidrage til at forøge den uvenlige Stemning, der allerede nu hersker, og andet mere. Jeg skulde imidlertid formene, at Enhver, som kaster et upartisk Blik paa de Danskes, og navnlig paa Stænderforsamlingernes Færd, vil frikjende dem for at have gjort det mindste, hvorved den nu stedfindende uvenlige Stemning kunde foranlediges. Hvad der fra dansk Side er gjort, har ikkun bestaaet i at holde paa den sidste Rest af det danske Sprog og dansk Nationalitet, som endnu er tilbage i Slesvig, efterat Tydskheden Skridt for Skridt har trængt sig frem, indtil den nu er naaet høit op imod Nord. Jeg maa gjentage, at man ikke har gjort andet, end blot søgt at afværge den Sønderlemmelse, hvortil der i den senere Tid har viist sig en synlig Tendents i Slesvig. Et saadant defensivt Foretagende synes at være ikke blot værdigt for enhver dansk Mand, men endog hans Pligt; og især er det Pligt for os, som netop her ere forsamlede som Repræsentanter for det danske Folk. Den kongl. Commissarius har fremdeles anført, at Præsidenten i den slesvigske Forsamling, har antaget den Grundsætning, ikke at formene dem at tale dansk, der ikke kunne tale tydsk, men at derimod de, der vare det tydske Sprog mægtige, skulde tale det, og at Præsidenten havde taget alt muligt Hensyn til Lorenzens Berettigelse til at tale dansk, men at dette ikke kunde tilstedes ham, uden af forstyrre Forretningsgangen og forøge Spændingen. Jeg skal ikke indlade mig paa at bedømme, hvorvidt Præsidenten har været berettiget til at negte hiin Deputerede at tale dansk, men jeg skal kun holde mig til, at det er denne Præsidentens Beslutning, der nærmest har fremkaldt det foreliggende Andragende, og som har foranlediget mig og mange Andre heri Salen til at slutte os til det. Fremdeles har den kongl. Commissarius yttret, at Lorenzen fandt for godt at afsondre sig af Harme og for at vise Characteer, og at han saaledes selv har foranlediget den Beslutning, der er bleven taget mod ham. Vistnok er det sandt, at han derved har viist Charakteer, men en saadan Charakteer, som Mangen vilde være stolt ved at vise; thi han stod meget isoleret og under mislige Forhold. Men det kan dog ikke siges, at det var af den Grund, at han traadte op paa den oftere omtalte Maade, men meget mere tilskyndet af samme Følelser, som besjæle os, af inderlig Overbeviisning om, at det var hans Pligt at hævde Fædrelandets Sprog og Nationalitet. Den kongl. Commissarius, har endelig bemærket, at Slesvigerne ikke negte, at de høre til det danske Monarchi, men kun frygte for Forsøg fra dansk Side, for at danisere Slesvig. Jeg kommer herved tilbage til, hvad jeg i Begyndelsen af mit Fordrag har yttret; ingen af vore Brødre i Hertugdømmene vil kunne paavise den mindste Jntention hos os til at danisere, hvad der oprindelig har været tydsk, vi have blot villet holde paa den Rest af Danskhed, der endnu findes i Slesvig, og jeg skulde troe, at vi have været og endnu ere i vor gode Ret, naar vi af al vor Kraft holde derpaa; thi i Tidernes Løb er der gaaet saa meget tabt, at det er paa høie Tid at modsætte sig yderligere Jndskrænkning af den danske Nationalitet. Jeg troer saaledes ikke, at Forsamlingen vil foretage sig noget uværdigt Skridt, eller et saadant, der kunde medføre farlige Følger, ved at slutte sig til Andragendet, men at dette tvertimod er dens Pligt.