Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-10-31
Kong Frederik 2den af Preussen trøster DAlembert, i Livets Sorger. Den 9 Julii 1775.*)- Jeg har Medlidenhed med deres Sorrig. Blandt alle Saar, er Hjertets vist nok de om findtligste. Jkke Philosophernes smukke Sprog men Tiden alene, læger dem. Jeg har alt formeget, til mit eget Uheld, erfaret, hvad man lider ved saadanne Tilfælde. - Vores Fornuft er for svag til at seire over Smerterne af et døde1) Dette Brev blev skrevet i Anledning af Mademoiselle Deespinasse's Død, som var en gammel Veninde af D'Alembert, og saa berømmelig, at hele Paris tog Deel i hans Tab. ligt Saar. Man maa tilgive Naturen noget, og betænke, at i Deres og min Alder bør man fatte sig, da det jo dog ikke kan vare længe, førend vores Længsel igjen forener os med dens Gjenstand. Jeg antager med Fornøielse det Løfte, at De vil tilbringe nogle Maaneder i næste Aar hos mig. Vi ville da med hverandre philosophere over Livets Jntet, over Menneskets Daarlighed, over Stoicismens Forfængelighed, og over det Lidet vi ere. De stræbe imidlertid, af alle Kræfter, at deres Smerte ikke skader deres Sundhed. Det er mig for meget Magtpaaliggende, at jeg med Ligegyldighed kunde see dem i Fare for at miste samme. Den 1 September 1776. Jeg seer af Deres sidste Brev, at Deres Hjerte lider endnu stedse, og jeg fortænker Dem ikke. - Jeg har havt Venner og Veninder. Og elsket nogle af dem. Jeg tænkte Smerterne skulle have dræbt mig. Tilfældet vilde, at jeg skulde berøves dem imedens Krigen varede, hvori jeg var indviklet, og blev nødt til uophørlig at gjøre nye Anordninger. Disse uundgaaelige Adspredelser, har maaskee forhindret mig, at bukke under for Smerterne. Jeg vilde, at man forelagde Dem et eller andet vanskeligt Problem at opløse, paa det saadant Arbeide kunde adsprede Deres Tanker. Der gives i Sandhed ellers intet andet Middel uden dette og Tiden. Jeg glædede mig selv ved det Haab de gjorde mig, at see Dem. Nu glæder jeg mig og derover paa Deres Vegne. Jeg vil gjøre alt hvad der staaer til mig, for at bortjage alle sørgelige og fortredelige Gjenstande fra Dem; De kan troe mig, jeg vil finde ligesaa megen Glæde i at berolige Dem, som om jeg havde vundet et Slag. Jkke fordi jeg holder mig for saa stor en Philosoph; men fordt jeg har en ulykkelig Erfaring om den Tilstand hvori De befinder Dem, og fordi jeg troer derved at være meere beqvem end en anden til at lindre Deres Kummer. Kom min kjære D'Alembert, og vær forsikret De skal være velkommen. En fuldkommen Helbredelse af Deres Onde, vil De vel ikke finde, men i det mindste et formildende og stillende Middel. Den 19 October 1776. *)Der gives, min kjere DAlembert, et gammelt Ordsprog: En Ulykke kommer sjelden alene. Jeg vilde blive meget forlegen, om jeg skulde give en tilstrækkelig Aarsag dertil; men Erfarenhed beviser, at det ofte tildrager sig. Frue von er bleven rørt af et Slag. Ja, det menneskelige Liv er underkastet saa mange skrækkelige Slag, at man snarere skulde glæde sig over det Øjeblik, som ender Menneskets Qvaler, end over dets Fødselsdag. Dog saadanne Betragtninger over sig selv ere alt for modløse. Vore Hjerter blive sønderevne, ved at see sig stedse skilt ved den, som formedelst sine Dyder fortjente vores Høiagtelse, formedelst sin Retskaffenhed vores Fortrolighed, og formedelst, jeg veed ikke selv, hvad for en Sympathie, vores Tilbøielighed, og som ofte stemmer overeens med vores Gemyts-Beskaffenhed og vor Maade at tænke paa. Jeg er ganske af Deres Mening, at i vores Alder, lade sig de ømme Forbindelser ikke mere stifte. Kun i Ungdommen kunne de danne sig, ved Omgang forstærke sig, ved en bestandig Troskab bekomme deres Varighed. Vores Tid tillader ikke at oprette saadanne Forbindelser og Ungdommen er ikke skabt til at lempe sig efter vores Tænkemaade. Enhver Alder har sin Opdragelse, lad os derfor holde os til vore Tidsmedaldrende; og naar disse gaae af, holde os færdige at følge dem efter. Visseligen ere omfindtlige Siele udsatte for at blive om drevne af Venskabs Lidelserne; men de nyde igjen uudsigelig Glæde, som blive evigen ubekiendte for hine Steenhjerter, hine tillukte Siele (ihvorvel jeg tvivler paa der gives saadanne). Dog alle disse *) Paa foregaaende Breve, meldede De AlemberKongen, at en nye Sorrig var overfaldet ham, hvilken Videnskaberne, Talenterne og Menneskeligheden tog Deel i. Med den føleligste Smerte, som er det ømmeste Venskab egen, skildrede han for Monarken, en dydig Dames Sygdom og sørgelige Tilstand, hvis Siels og Hjertes Egenskaber gjorde hende for Verden, og hendes Venner dyrebar. Herpaa svarede Kongen i dette Brev. Betragtninger, min kjere D'Alembert, trøster os ikke, dersom jeg kunde opvække Døde, jeg gjorde det. Men vi maae blive ved det vi formaae. Naar jeg er nedslagen, saa læser jeg den tredie Bog af Lukrets og det skaffer mig Lindring; det er vel kun et svagt Middel, men for Sjelens Sygdomme gives der ingen andre. Jeg har i Forgaars skreven Dem til. Jeg veed ikke selv hvor jeg har kunnet tilladt mig, at skrive Dem til i en spøgende Tone. Jeg bebreidede mig det i Dag da jeg læste Deres Brev. - Min Sundhed er endnu ikke som jeg ønskede den. Naturen sender os Sygdomme og Fortredeligheder, for at gjøre os et Liv lidende som vi skulle forlade. - Jeg forstaaer Deres halve Ord, og føier mig efter Deres Villie. - De fortæller mig om Krig, om de Forløbere, som Guden Mars lader dem befrygte. De veed, at min Flaade feiler Skibe, Styrmænd, Admiraler og Matroser. Neppe vil de være med: og hvad Krigen paa det faste Land angaaer, saa seer jeg dog ikke hvor den vil finde Sted. Deres unge Konge vil gjerne leve i Forstaaelse med sine Naboer. Dersom der gives Magter, hvilke have det Jtalienerne kalde rabbia d'Ambitione, saa er det og Sandsynligt, at de ikke ville føre ham fra hans gode og vise Tilbøielighed. Betænk imedens de læser dette, at det ikke er noget Orakel fra Delphos eller fra Trophonus's Hule, men nogle, menneskelige Vildfarelser underkastede, Slutningsfølger over Tilfældighederne i det Tilkommende. Jmidlertid glæder jeg mig hjerteligen over at see Dem engang hos mig. Jeg haaber sikkert, at saadan Reise vil være helbredende for Dem, thi alt hvad der adspreder Smerter er Helbredelse. Stedse falder mine Tanker tilbage paa det Arbejde, som jeg anbefaler Dem, min Ven. Da Cicero havde mistet sin Datter, som han næsten tilbad, gav han sig til at skrive. Han fortæller os, at han i Begyndelsen maatte gjøre Vold paa sig selv, at han derefter fandt Fornøielse i sit Arbeide, og endeligen havde vundet saa meget over sig selv, at han kunde vise sig for sine Venner i Rom uden at være den Nedslagne. Dette være et Exempel for Dem, min kjere DAlembert; havde jeg et bedre jeg foreslog Dem det. Vi føle vores Tab efter den Værd vi sætte paa det Tabte; Publicum, som intet har tabt, dømmer ganske anderledes; det dadler ofte hvad der burde vises den ømmeste Medlidenhed. – Gjør Dem stærk, min kjære D'Alembert. Lev og lad mig endnu engang have den Fornøielse at see og høre Dem førend jeg døer.