Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1797-08-25
Tronhiem, den 23 August 1797. Følgende Tildragelse vil, uagtet den er over 100 Aar gammel, og endskjønt de lidende Personers Stov for længe siden er adspredt, dog blive læst af følsomme Mennesker, med den ømmeste Deeltagelse. "Herr van Essel, en nederlandsk Kjøbmand reiste til Jndien, hvor han ankom i Aaret 1670. Ved Flittighed og Stræbsomhed forøgede han sin Formue saa betydelig, at Faa i hiin Verdensdeel levede i større Glands. C. Aar derefter blev han bekjendt med en rig hollandsk Kjøbmands Datter. Hun havde en stor Forstand og var overmaade skjøn. Han var saa lykkelig at faae hende til Kone og de levede meget fornøjet sammen i nogle Aar. Da hans Formue endeligen var bleven overmaade stor, saa besluttede han at reise tilbage til sit Fædreland, hvilken Beslutning hans Kone villig bifaldt. Snart samlede han sine Skatte og bragte dem om Bord paa et Skib, det han fragtede til Rotterdam. Han indskibede sig selv med Kone, to Børn og en Tiener, og de forlode deres Opholdsted i Augustmaaned. J Førstningen havde han en lykkelig Reise: Haabet lod ham allerede nyde en Slags Lyksalighed, som en grum Skjebne dog havde besluttet, at berøve ham: allerede smigrede han sig med den Tanke, at det ei vilde vare ret længe, forinden han skulde see det dyrebare Fædrelands Strandbredde, da paa engang Vinden standsede: Søen blev saa rolig, at de i endeel Uger ikke avancerede en eneste Miil, i hvilken Tid af de om Bord værende 16 Søemænd og Skibskapitainen, nogle døde af en Sygdom, som havde begyndt at grasere paa Skibet. Efterhaanden formindskedes deres Skibsprovision saaledes, at de maatte uddeele den i smaa Portioner, hvorved de haabede, at skulle komme ud medens Reisen varede: men saa stor var deres Ulykke, at de consumerede alt, og levede i fire Dage uden Mad. Vinden var dem aldeles imod, de kunde ikke komme i Land for at forsyne sig med Levnetsmidler, men maatte holde Søen. De to Børn, der ej vare i Stand til at udholde Hungerens Grumhed døde, og Mandskabet, tvungne af denne Fiendes Rasenhed, spisede de døde Legemer, uagtet Faderens og Moderens Taarer og vemodige Bønner. Denne bedrøvelige Hjelp var snart forbi. Jntet Haab havde de at naae Landet; de indsaae, at de enten alle maatte underkaste sig den fæle Skjebne, som truede dem, eller ogsaa at opfinde et eller andet Middel, at frelse sig, hvilket dog nu var ganske umulig, med mindre de i den almindelige Elendighed bleve sig enige, ved Lodkastning, at dræbe en og anden af de om Bord værende Mennesker, for at frelse Resten; hvor uvillige de end vare dertil, saa bleve de dog tilsidst tvungne til den Beslutning at trække Lodsedler efter deres Antal. Den som trak No. 1, skulde være Offeret og No. 2. skulde være Skarpretter; men her opkom en Trætte imellem dem, da nogle meente, at Kjøbmandens Kone, hvis to Børn til største Bedrøvelse for hendes moderlige Hjerte, allerede vare blevne spiiste, burde til Gunsten for hendes Kjøn, være fritagen fra denne fatale Lystkastning, i Særdeleshed var der en vis Soorge Carvinger, en kjet engelsk Søemand, som brabeligen bestræbte sig at formaae de Øvrige til at undtage Damen, men da intet under Sølen er saa graadigt og grum som Hungeren paa den ene Side, og saa uskatteerligt som Livet paa den anden, saa var al hans Umage forgjeves: Mængden overstemmede hans Grunde og Lodkastningen skeede af Alle. Ulykken vilde at hun strax trak Døds No. 1 og - ogrumme Skjebne! den ulykkelige Mand fik No. 2, som hendes Skarpretter. Ubeskrivelig var dette elskede Ægtepars Jammer, at saa ulykkelig en Hendelse forevig skulde adskille dem, men Taarer og Bønner formaaede her ikke noget, intet var tilovers, end at underkaste sig deres Skjebne, Kjøbmandens Tjener og Carpinger satte sig modigen imod Resten og besluttede at befrie disse to Lidende: men Kjøbmanden, som indsaae, at deres Magt var for liden til at gjøre Modstand, samlede sin Aands Kræfter, og med tilsyneladende Rolighed tiltalte dem saaledes: "Brave Venner, this saaledes have J viist Eder imod mig: J have været Vidner til min Skjebnes Grumhed, men siden det er kommet til denne Yderlighed, saa har jeg besluttet, aldrig at ville være hendes Drabsmand, som har været mig en saa tro og kierlig Mage, men i hendes Sted vil jeg være Offeret: Jeg har intet videre at forlange af Eder, end at J ville være hende i Venners Sted, naar jeg ikke er mere: J veed, at alt hvad i dette Skib er, tilhører mig, sparer Jntet deraf for at tjene hende: Ved disse Haand skrivter, hvis J nogensinde kommer til Rotterdam, endskjønt hele Ladningen bliver tabt, skal J blive overflødigen belønnede. Saaledes talte han og med Taarer i Øjnene hørte de derpaa, men forinden de kunde svare ham, drog han en Pistol op af Lommen og afskjød den saa uventet, at de ikke fik Tid at forekomme hans raske Handling. Skudet gik igjennem Hovedet og han døde paa Stedet. (Fortsættelsen følger.) sagt over ham. - Denne engelske Kieltrings streg maae ikke have ladet sig kunne skjule.