Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-02-02
(Af det Tydske.) opnaadoHaandskriftet til denne rørende Historie blev fundet i en af de Bygninger, der, i den stormfulde Revolutionstid, brugtes som Fængsel. Det var skjult under en Steen i Brolægningen. Udgiveren har Jntet forandret i det; han var overbeviist om, at det ej sømmede sig, at mestre i en ulykkelig, følelsesfuld Ynglings Yttringer. Adolf af S. blev født 1777 i Strasburg; hans Familie var adelig, og han dens sidste Spire. Hans Fader døde som Udvandret i et fremmed Land, og hans Moder, indspærret som mistænkelig, i Fængsel; hans Ungdom beskyttede ham for Fængsel og Skaffet; men udsatte ham derimod for alle den Omvankendes og Forladtes Farer. Hans gode Engel bevarede ham sædelig og sund, og saaledes kom han i sit syttende Aar til Strasburg. Alt var der forandret; han fandt hverken Venner eller Paarørende mere; han var uden al Understøttelse, og, da han havde udgivet sin sidste Assignat for et Stykke Brød, og endog fattedes Huusly, erindrede han sig, at han i sine Forældres levende Live engang havde tilbragt nogle Dage i den nærliggende lille Stad H., hos den artige Vertinde i Rudekrands, som dengang var bekjendt for hendes Hengivenhed til det aristokraTirsdagen den 2 Februar 1830. tiske Parti. Didhen begav han sig, blev godt modtaget og fandt et Par unge vendeeske Officierer hos hende, hvilke kom tilbage fra et Ærende til Prindsen af Condee; den ene af dem var Ridder af Mondon, omtrent paa hans Alder, men langt mere uddannet; thi Adolf havde med sin spæde Bygning, blaa Øine, stærke, blonde, lokkede Haar og blomstrende Hudfarve, hvilke han havde arvet efter sin Moder som Elsasserinde, til sin bittre Fortrydelse, noget Qvindeligt, Blyt, der ofte, paa hans Omvandring, havde udsat ham for raae Reisendes Spøg og Mistanke. Han lavede sig til at afreise til Vendee med sine Kammerader, ved hvilken Leilighed Mondon sagde: "Sandeligen, vi ville have Møje med at overbevise Generalen om, at han ikke er en forklædt Pige. De naaede virkeligen Vendee; vi forbigaae mindre vigtige Momenter i Historien, og lade Adolf fortælle fra den Tidspunkt af, der fulgte paa Erobringen af Mans ved de republikanske Tropper. Efter Nederlaget ved Mans, siger han, blev jeg liggende udstrakt paa en Dynge af Liig. Den friske Morgenluft bragde mig tilbage til Bevidsthed; jeg hørte en utydelig Tummel og Vaaben klirren, alle Huusdørre vare lukte, jeg saae mig forfulgt af republikanske Krigere; men tillige fik jeg Øje paa en Stige, hvoraf man havde betjent sig til at spærre Gaderne. Jeg greb den, satte den op til en Muur, og var i Begreb med at stige op paa Taget, da et Flinteskud knusede det sidste Trin, hvorpaa min Fod endnu hvilede. Jeg blev ikke truffen, men heller ikke reddet, stedse udsat for deres Blik, klattrede jeg fra Tag til Tag; Kuglerne fulgde mig - endeligen bøiede jeg om et Hjørne, da Republikanerne just ladede paa ny dette gav mig et lille Forspring; jeg traf paa et lille Tagvindue, hvis svage Lem gav efter for mit første Stød, og saae mig, med et Spring, hensat i et usselt Kammer. Jeg hørte et Angestskrig, det kom fra en ung Pige, der laae i sin Seng, sandsynligviis havde hun, menende at Faren nu var forbi, givet efter for Trætheden. Frygt Intet, red en Stakkels Brigand*), Gud vil lønne dig derfor. Ved disse Ord havde jeg kastet mig paa hendes Seng, og indhyllet mig i en Deel af hendes Teppe. Min Hat havde jeg ladet ligge paa de Døde, Stumper af min i Fægtningen brækkede Kaarde havde jeg stukket i Belket; mine meget lange Hovedhaar skjulede en Deel af mit Ansigt. Krigerne trængte ind i Kammeret, nærmede sig Sengen, søgde under den, søgde i hele Kammeret, og traadte atter hen til Sengen. Jeg lukkede Øinene, og skjulede min af Krudtrøg og Støv sværtede Pande under Lagenet. Der er han ikke, sagde den ene Republikaner – hende kjender jeg, det er Jeanette - ganske vist, og den Blonde hendes Søster - der er han ikke." Derpaa gik de bort og lukkede Døren til. Det var en Lykke for Jeanette; thi hendes Tænder klapprede af Angest. Jeg havde intet Øjeblik at spilde, jeg sprang bag Omhænget, der afsondrede Sengen fra det øvrige Kammer; nogle faa Ord havde været nok til at gjøre mig forstaaelig for Jeanette; hun opoffrede mig en af hendes to eneste Dragter. Uagtet min Ukyndighed i denne Dragt, var Forvandlingen i faae Minutter fuldbyrdet; min Dragt var simpel, men renlig; mit Haar blev, uden al Pynt, stukket under et Hovedtøi, hvilket Jeanette, uden Tvivl, havde sat langt nettere paa mig; men, efter en saadan Rædselsdag, kunde en lille Skjødesløshed i Pynten ikke støde Nogen, 2) Et Partinavn i Revolutionstiden, ligesom Girondister og Montagnister og s. v. - Det skulde ikke betyde Røvere, men væbnede Partigængere af Mod revolutionen i hin Tid, og hin Egn. og mit forbrændte Ansigt var, ved denne Paaklædning, ikke mere anstødeligt, da Solen brændte ligesaavel som Kanonrøgen. Et Blik i et paa Væggen klædet lille Stykke Speil overtyde mig om, at jeg ei engang kunde vorde kjendt af Soldaterne, der i Nabolauget havde seet mig i Haand mænge. Jeg svødde min staalfarvede Jakke, mine Epeauletter, Pistoler, Dolke og øvrige Klædningsstykker i det røde Lommetørklæde, der nyligen havde tjent mig som Skærf, og hængde det paa Armen, nu gik jeg til Sengen, paanødede Jeanette nogle Guldstykker, Halvten af min hele Formue, endskjøndt hun afslog dem, trykkede et Kys paa hendes Pande, der bedre skulde tolke min Taknemmelighed, end alle Ord, og sneg mig ud af Døren. Jeg var netop kommen neden for Trappen, da Soldaterne havde fuldendt deres frugtløse Hus visitation. De bleve mig ikke vaer, Mans var mig ubekjendt; jeg søgde paa Lykke og Fromme en Udgang imod den Kant, hvor jeg troede, at mine Kammerader maatte være flygtede. - Endeligen naaede jeg en Port, og troede mig allerede i Frihed, da en Soldat holdt Løbet af Flinten imod mig, hvorpaa jeg traadde nogle Skridt, tilbage; Holdt, Jomfrue, her kommer man ikke igjennem, uden at melde sig; der gaaer de ind til Skriverstuen." - Denne Skriverstue var et stort Rum, hvor allerede mange grædende Hustruer og hylende Børn, af hvilke Nogle, ved Flugtens Uorden, – maaskee for stedse vare blevne skilte fra deres Mødre - ventede, med skrækkelig Angest, deres Skjebnes Opløsning. Er Du og en Brigand?" - spurgde mig et Menneske af vildt Udseende. Nei, svarede jeg. Hvor er dit Pas- Jeg har intet; jeg er en Datter af Mølleren, P., der fandt sin Død i Republikens Forsvar mod Briganderne; og er kommen til Mans forat søge Tjeneste. - Af Mølleren P.?" – tog Den, som holdt Forhøret, atter Ordet – "det er muligt. Før hende til Præsidenten, Aubert; han er fra samme By; lyver hun ikke, saa maa han kjende hende." Præsidenten var i den anden Ende af Salen. Han stod med Ryggen, vendt imod mig; i sin Hat havde han trefarvede Fjedre, et trefarvet Baand om Halsen, og talede med livlige Geberder, og, som det forekom mig, med He tighed. Jeg havde en Følelse, som om Døden nærmede sig; mit Hjerte drog sig sammen, min Pande var bedækket med Sved, Pakken gled mig af min slappede Arm – jeg følte det, og samlede mig. Endeligen truede mig jo kun Døden - hvad kunde gjøre mig Livet kjert? Jeg hørte, med temmelig Rolighed, at den Mand, der havde ført mig frem, fortalte min Løgn; ja, følede jeg Noget, saa var det Undseelse over Løgnen. Præsidenten, Aubert havde med levende, urolig Stemme, gientaget Ordene, Mølleren P., vendte sig hurtigt om og kastede et sørgmodigt Blik paa mig, hvis Udtryk jeg aldrig vil glemme. Denne Uvished varede ej længe. Hans Aasyn, der udtrykte Blidhed og Godmodighed, men har Sporene af vanlig Sorg, opklarede sig hastigen; han klappede mig med Baghaanden paa Kinden og sagde hierteligen. Er det Dig, stakkels Antoinette, Du maae ret have ængstet Dig!" - O, med hvilken Taknemmelighed, med hvilken Ærefrygt havde jeg ønsket at trykke denne Haand til mine Læber. Men derved havde jeg styrtet min Velgjører i Fordærvelse. Han maatte læse en Deel af mine Følelser i mit Ansigt. Men jeg udviklede i dette Øjeblik ganske nye, synderlige Begreber hos mig; jeg fattede, for første Gang, at der gives ingen Mening, saa egenmægtig den end maae være, der ubetinget kan udelukke Menneskelighed og Retfærdighed. Under min Betragtning havde Aubert skrevet og forseglet et lille Brev; han gav mig det og sagde: "Mig synes, siden Du nu engang vil tjene, saa er det bedre, Du træder i min Datters Tjeneste, end i nogen anden. Hendes Moders Død har efterladt os saa eensomme, at Din Nærværelse vil være os kjer, Bedstemoder er sygelig og svag; Du har Opdragelse, gode Sæder, et godt Rygte som anbefaler Dig. Min Therese vil antage Dig som en Søster. Denne Mand skal føre Dig til hende; han har Ret til, uden Ophold, at kunne gjøre det." Hidtil havde jeg nedslaaet Øjnene; da jeg nu vilde see paa Præsidenten, havde han allerede begyndt sin forrige Samtale, og syntes ej beskjeftiget med noget Andet. Gud velsigne alle dine Dage, sagde jeg af Hjertens Grund, og begav mig med min Ledsager, paa Veien til Landsbyen Sancy ved Sarthe. Da jeg nærmede mig Sancy, vakte Synet af denne skjønne By de behageligste Følelser hos mig. J saa lang Tid ensom, havde mit Hjerte, draget sig sammen og tilsluttet sig i min Barm nu aabnede det sig, nu optog det atter Skabningen. Længere end et Aar havde jeg levet i Krigens Tummel og Farer, jeg tilskrev min Sindsbevægelse Stilheden trindt om mig, Egnens Fred, men jeg begreb ikke, hvorledes disse kunde frembringe, i min Phantast, i mine Aarer, en Følelse, der næsten grændsede til Vanvid. J denne Tilstand blev jeg lige til Forpagtergaarden, hvor den skulle ophøre. Min Ledsager førte mig ind i Thereses Kammer; jeg gav hende hendes Faders Brev; hun kastede et Blik paa mig; Tomheden i mit Hjerte forsvandt, og Alverdenen var for mig fuldendet. Therese var endnu ikke sexten Aar gammel; hun var ikke den skjønneste, men det eneste qvindelige Væsen, der havde lært mig at kjende den Lykke, at elske og elskes. Dette Jndtryk var pludseligt, som Tanken, som det Blik, Therese kastede paa mig; og dette Blik, saa blidt, saa velvilligt. – Beskuelsen af Himlens Herlighed havde ej kunnet fylde min Siel med høiere, renere Fryd, end det Thereses Øine vare endnu ikke nedsjunkne paa Faderens Linier, før jeg vidste, at min Skjebne for evig hængde af hende. Hendes Træk udtrykkede en ubeskrivelig Blidhed, en ubestemt Sørgmodighed, der ej lod gjette paa nogen Kummer, men bortførte Tanken i det ubekiendte Fjerne. Jeg troer ikke, at Tungsind hos følsomme Væsener ene opstaaer af Erindringen om forgangne Lidelser; kan den ej være en ahnende Forberedelse paa truende Ulykke? – Mit første Øjekast, havde indgydet Therese hjertelig, ja fortrolig Deeltagelse; i det hun læste Faderens Brev antoge hendes Sindsbevægelser en anden Charakter, uden at tabe i Velvillie. Ved hver Linie udtrykkede hendes Træk mere Forlegenhed, hendes Blyhed syntes at bekæmpe hendes i Førstningen udviste Hengivenhed, hendes Barm hævede sig, hendes Kinder glødede; hun søgde at skjule fremtrængende Taarer. Da hun var færdig med Læsningen, traadte hun nærmere til mig, greb min Haand, kastede Brevet, efterat have trykket det til sine Læber, paa Jlden, lagde Fingeren paa Munden, og skuede mig betydningsfuldt i Øiet. "Kiere Barn, sagde hun, regn paa alle Tjenester, her saae hun atter paa mig; hun bemærkede min Følelse, omfavnede mig med den ene Arm og blev ved Kan Venskab adsprede, eller i det mindste formilde deres Kummer, saa skal De ej være ganske ulykkelig. – Efter nogen Samtale sluttede hun mig i sine Arme og raabe: "O, jeg er Dig allerede hjertelig god, - Hun var mig god! - Hun havde sagt det. – Slig mig nu, begyndte hun igjen, hvad Du hedder, hvorledes Du vil kaldes, Nu erindrede jeg mig først tydeligen Alt hvad der hørde til min Rolle som Pige, og nu forsvandt og min Indbildning om at være elsket; mit Liv med Therese var kun en Rolle, og den eneste der tilkom mig hos min Velgjørers Datter. Vel kom hendes Vildfarelse i Henseende til mit Kjøn min Kierlighed tilgode; jeg smigrede mig med, hun kunde dog nok, naar jeg ei forstyrrede denne Vildfarelse, skienke mig et kierligt Minde. J dette Forhold levede Adolf flere Maaneder paa Forpagtergaarden i Sancy. Therese, der, uden al Mistanke, holdt ham for en Legesøster, skienkede ham det hjerteligste Venskab. Krigsskuepladsen var i denne Tid henflyttet til en anden Egn Landboerne fulgte deres fredelige Kald; Vanen, at være i Fare, gjorde letsindig ved den varige No. Adolf gjorde, med sin unge Veninde, Spadsereture, ved hvilke de ofte besøgte en af Thereses Legesøstre, Henriette fra T., hvis Bopæl ej laae langt borte. En Dag fandt de tvende Veninder hende usædvanligen alvorlig, og trængde paa at vide Aarsagen til hendes Bekymring. Hun opdagede dem, at hendes Broder, der stod hende i Faders Sted, havde foreslaaet hende en af sine Krigskammerader, der, efter Nederlaget ved Mans hvor han, som ved et Mirakel havde reddet sit Liv, en tidlang havde været skjult hos dem, til Ægtefælle. Dette var hendes Fætter, Ridder Mondon, og, siden hans Afreise, havde hun ingen Efterretning faaet om ham. Ridder Mondyon, raabde Adolf, og glemte sin Qvindedragt, ligesom rørt af et electrisk Slag. – – "Nu ja, deri er jo intet Besynderligt." – Han har, vedblev Henriette, slaaet sig til et af de omstreifende Corpser af hans Hær, - Hvad, der gives end organiserede Armeecorpser," afbrød Adolf. - Saa siger Man, svarede Henriette, og saae forundret paa ham. - Hvor ere de? jeg beder Dem - hvor ere de Sandeligen Antoinette," sagde Therese, jeg veed ikke hvor Du kommer paa saa enfoldige Spørgsmaal. Og hvad er der blevet af den Fætter, Henriette?"Man har sagt os, at de, paa deres heldige Tilbagetog, have adspredt Republikanerne paa nogle temmeligen nærliggende Punkter, og at man der kan komme igjennem." - Kiender de disse Punkter, spurgte Adolf levende, og mumlede derpaa ved sig selv videre. "Man kunde slippe igjennem; Mondon var her, og jeg maatte ej vide det!" Du er jo ganske underlig, anmærkede Henriette og vedblev Han sørgede meget over Adolf, om hvem Du og har talt med mig, nævnede ham ofte, og haabede at finde ham igien; kjender Du ham maaskee," O, meget godt. Meget godt, spurgde Therese, og derover bliver Du rød, og skjelver, som Henriette, naar hun taler om sin Fætter. Det tager jeg ilde op, at Du har fordulgt mig Sligt. - Adolf smilede over hendes Vildfarelse, og Samtalen gik over til andre Gjenstande.