Norske Intelligenssedler, 1774-12-21
Der er endnu andre Ting, hvori Vinteren bliver os en lærerig Skolemester, og viser, at Gud er underlig i sine Gierninger. Havde jeg ikke sat Grændser for mine Tanker, og søgte jeg ikke at undgaae Kiedsommelighed for Læseren, skulde det være mig en læt Sag at vise, at Vinteren frembringer fleere Under end Sommeren, og da den er ufrugtbar i Henseende til Jordens Afgrøde, er frugtbar paa Ting, der maa sætte os i Forundring. Hvad Forskiel vidste vi mellem Heede og Frost, dersom vi ikke havde ligesaavel Frost om Vinteren som Heede om Sommeren, Begge stride imod hverandre som uforsonlige Fiender, og dog stemme de begge overeens, naar de komme til den høieste Grad. Vi finde en Brænden, naar vi komme Jlden for nær, og hvor skarpt Frosten brænder, kand den sige, der enten maa reise længe i en klingende Frost, eller vil holde sine Hænder længe i Sneen. Sneen er i sig selv kold, og dog har den en varmende Kraft, som man kand see deraf, at den Jordfrysser ikke, der er bedækket med tyk Snee. Ja, man har Exempler paa, at de der have syntes at være frosne ihiel, ere komne til Live igien ved at lægge dem ind i en Snee-Dynge. Kulden trækker et Legeme sammen, og giør det tættere og fastere, hvilket man kand see paa Jern, der, naar det først giøres gloende, og derpaa stikkes i koldt Vand, bliver des tættere og haardere. Derimod udvider ogsaa Kulden. En Tin Flaske, som er fyldt med Vand, vel tilskruet for oven, og sat i Kulden, at den fryser, faaer deraf en Rævn, hvor igiennem Jisen trænger op og frem. Havde den ikke en udvidende Kraft, saa skulde man ikke see Flasker og Leer-Kar fryse i tu. Et Vægt-Lod, 56 Pund vægtig, løftes op, naar Vandet i en huul Cylinder af Messing, der er 5 Tommer høi og næsten 2 Tomme breed, og ligeledes med en Messing Tap eller Skrue fast bevaret, fryser, og derved stiger op ad. Jeg har alt nævnet Snee og Jis, og, skiønt enhver forstaaer, hvad jeg meener, saa er det dog saadanne Ting, som den mindste Deel kiende, om de og hundrede Gange har seet dem: Hvo har betænkt dette Spørsmaal. Er du kommen til Sneens Forraads Kamre, Eller kand du see Hagelens Forraads-Kamre, Af hvis Liv er Frost udgangen, og hvo fødde Riim-Frost under Himmelen, Job. 38, 22, 29. Hvad Regnen er om Sommeren, er Sneen om Vinteren. Sneen bestaar af frosne, Damper, der blødes ved en mild Luft, at de blive flydende og fugtige, og, naar de falde stærk sammen, giøre de store Flokker. Og nu J ypperlige Snee-Flokker, hvor konstige ere J skikkede, hvor herlig dannede, Hvilken Malers eller SkildrersHaand er i Stand til at skildre eders rette Skiønhed. O! hvad er her ikke for Stierner, for Roser, for ulignelige Figurer, der synes vel for et flygtigt Øie uordentlige, men alle dog saa ordentlige og regelmæsige, som de med en Cirkel vare afmaalede, Alle komme de deri overeens med hinanden, at de har 6 Kanter, at disse 6 Deele ere hinanden fuldkommen lige, alle Vinkler, alle Hiørner, som findes om Middelpunkten, lige store: Hvorfore de ellers alle ere 6 kantede og har ej anden Skikkelse, det hører til Naturens Hemmeligheder, der lader sig see, men ej forklare. O! at enhver og denne Vinter vilde aabne engang sine Øjne, og betragte med Agtsomhed disse smaa Vidner om den forunderlige Gud, der er stor, endog i det Mindste. Millioner deraf flyve os om Ørene og for Øjnene, de falde paa vore Hænder, de tale til os: "Saa liden jeg end er, saa ringe jeg end agtes, saa er jeg dog et Under fra Skaberens Haand, et Beviis paa hans Viisdoms Storhed. De største Konst-stykker ere intet mod mig. Dog betænkes det af den mindste Deel. Sandeligen det var en Skam for et fornuftigt Menneske, end sige for den, der bekiender, at han troer en almægtig Gud, Himlens og Jordens Skabere, om han derved blev blind og dov. End meere: Lad os engang besee vore frosne Vindue-Ruder og see, hvilke Spyd og Sværd, hvilke Træer med Greene, hvilket et net og ziirligt Løvværk derpaa forestilles os. Det er ej nok, at vi sige: Det gjør den Salpeter, der er i Luften. Kand jeg dog ved en varm Kakkelovn giøre Jis, naar jeg sætter et Fad med Vand, i et andet fuldt af Snee, der er blandet med Salt og Salpeter. Men hvem har da lagt i Naturen saadanne Konster, og givet Salpeter saadan Egenskab, Virkning og Kraft, Lad os betænke, hvad Jis er, og hvad Magt den har. Den giør Floder og Strømme saa haarde som Steen. Hvor man før saae de brusende Bølger, der ligger nu den stærkeste Broe, der har tvinget Bølgernes brusende Magt. Hvor man før paa de stærkeste Skibe kunde frygte for, at lide Skibbrud, der kiører og rider man nu, uden mindste Frygt for at drukne. Det Element, der for var i bestandig Bevægelse, staaer nu, uagtet de stærkeste Storm-Vinde, stille og ubevægeligt. Hvor for den mindste Steen sank, der kand nu ligge Jern-Læs og de bevæges ikke. Hvorledes bliver det bløde Vand saa fast og saa sammenholdende, at det kand bære de største Byrder, saa ubevægelig, at det trodser de rasende Vinde, Hvilke mørke Spørsmaal. Hvad Ydmygelse for vor Forstand, Jkke at tale om hine umaadelige store svømmende Jis-Bierge ved Nova Zembla, hvor mange har 96 Fod i Høiden, mange gaaer 40 Favne dybt under Vandet, og over Vandet 2de Gange høyere end den høyeste Mast. Hvo derover ej henrykkes i Forundring og siger: Store og underlige ere dine Gierninger, og Gud, det kiender min Siel vel. Hvo der ej tilbeder den Skaber, der er saa herlig i sine Skabninger, maa have et Hierte haardere end Jis, og koldere end Snee.