Berlingske Tidende, 1788-08-11
St. Petersborg, den 18de Julii. Foruden Hendes Keiserlige Majestæts Krigserklæring er og følgende Manifest bleven bekiendtgjort: Vi Catharina den Anden af Guds Naade Keiserinde, og Selvherskerinde over alle Russer &c. &c. De Aftaler imellem Rusland og Sverrig, som af begge Parter ere blevne stadfæstede i den til Nystad og Abo for evig sluttede Fred, ere fra Vor Side aldrig blevne overtraadte. Efter den sidste Tractats Jndhold kom Vor Morbroder, Adolph Frederich, Hertug af Holsteen, paa den Svenske Trone, og følgelig sikHans Søn og Vor Fetter, den nu regierende Gustav den Tredie, sin Arvedeel just ved denne Ruslands kraftige Megling, som saa ivrig bestræbede sig for dette Huus. Slægtskabs Baand og Følelser af Erkiendtlighed befæstede nu fra Kronen Sverrigs Side saa meget mere Venskabet og den gode naboelige Forstaaelse med Vort Rige. Hvo maae altsaa ikke med Bestyrtsning betragte den List, Voldsomhed og Fornærmelse af Troe og Love, som, trods hine naturlige og National-Forbindelser, ledsage Kongen af Sverrigs lumske Foretagende imod Rusland? Det være desuden sagt til Stad, fæstelse paa Vor fredelskende Tilbøielighed: at omendskiønddenne Fyrste paa en voldsom Maade kuldkastede Regieringsformen i Sverrig, paa hvilken Raadets Magt og Folkets Frihed beroede, og derved steeg op til Enevælde, have Vidoindtil nu ikke gjort Vor Ret, til at sætte Os derimod, gieldende, uagtet at den Nystædske Freds Stipulationer, som i deres hele Omfang ere blevne stadfæstede i den senere Aboiske, ere derved aabenbar blevne fornærmede. En saadan Opførsel fra Vor Side grundede sig paa den Formodning, at hin Begivenhed ikke kunde have nogen skadelig Jndflydelse paa Sverrigs Vel og Naboernes Rolighed. Men kort derefter opdagede Vi denne Konges dristige Artraa til at bryde Freden i Norden; thi snart vendte han sig til Os, og snart til de Danske Hof, og foreslog enhver underhaanden en Forbindelse, blot i den Hensigt, at tilintetgiøre den imellem begge Stater værende. Vi begegnede dette Forsøg med kortelig at svare, at Vi vilde findes villig til enhver Alliance, som ikke sigtede til at forstyrre Roligheden i Norden. Men det mislingede Forsøg kunde ikke afholde den af Trettekiærhed vansmægtende Fyrste. Hans ubillige Hensigters Gang blev befordret ved den imellem Os og Tyrkerne udbrudte Krig. Da Vi, for at understøtte Vor Krigshær imod det christelige Navns Fiende, lode udruste Vor Flaade til den middellandske Søe, og betimelig bekiendtgjorde denne Vor Hensigt saavel for det stokholmske som for andre europæiske Hoffer, begyndte Han først underhaanden at udstrøe Rygter udenfor sit Rige, men derpaa ogsaa i samme hemmelig at udsprede, at Vore Tilrustninger vare stilede imod Sverrig. Ved denne Opdigtelse søgte Han at mislede den Svenske Nations Mening, og at retfærdiggiøre sine den Gang begyndte Tilrustninger som nødvendige til Hans Forsvar. Den sande Hensigt af Vore Søerustninger var ingen ubekiendt; ikke et eneste Hof fæstede Troe til disse Forkleinelser, hvortil endnu blev føiet en anden ei allene imod Hoffer, som staae i god Forstaaelse med Os, men end- og imod Vor Bundsforvandterinde Kronen Dannemark, som om ogsaa denne i Forening med andre vilde understøtte Kongens Foretagender. For at igiendrive for den hele Verden, disse Os af Kongen paadigtede Hensigter, som efter Hans Foregivende skulde sigte til Hans Riges Skade, hvilket dog umuelig kunde bestaae med det saa ofte fra Vor Side i Gierningen udviste gode Sindelav imod Sverrig, saasom Vi, da dette Rige blev trykket af Mangel, forsynede det med Korn, og allene til sammes Nytte tillod en toldfri Handel med Næringsmidler paa Grændserne; for at i giendrive disse paadigtede Hensigter, er det nok at anføre, at Vi, fornemmelig betryggede ved de Forbunds Hellighed, som bandt denne Vor Naboe, ikke ventede et saadant Skridt af ham, allermindst paa en Tid, da Vismod Vor Villie maatte bruge Vore Vaaben imod Tyrkerne, som troeløs brød Freden, og derfor ikke forsynede Vore Grændser mod hiin Side hverken med Tropper eller med Amunition i den Grad, som krigerske Hensigter, i Fald Vi havde havt saadanne, vilde have udfordret. Saaledes bleve Vi bestandige i Vore gode Tanker, indtil Kongen af Sverrig først viste sine fiendtlige Hensigter derved, at Han sendte sin Flaade i Østersøen. J Begyndelsen af denne Maaned, da 3 a Vore Krigskibe, som vare detacherte fra den til Middelhaver bestemte Flaade, seilede paa Høiden af Øen Dagøe, stødte en Fregat af den Svenske Flaade paa et af samme, der havde Viceadmiral von Dessin om Bord, og forlangte at blive saluteret, under det Paaskud, at Kongens Broder, Hertugen, af Sydermanland befandt sig paa samme. Vor Viceadmira beraabte sig paa den 17de Artikel i den Aboske Fred, hvori det er sat, at ingen Hilsning skal have Sted imellem begge Magters Skibe, og afslog denne Æresbeviisning, som en saadan, der ikke tilkom det Svenske Flag, men kun Hertugen af Sydermanland, som Vor Fetter og Kongens Broder, hvilken Han derfore lod give 13 Skud, og sendte en Officeer, til bemeldte Prinds, for at betyde Ham samme, men fik derpaa til Svar: at han vel kiendte denne Aftale imellem Rusland og Sverrig, men havde Ordre fra Kongen, ved enhver Leilighed at fordre denne Hans Flag tilkommende Æresbeviisning. Vi havde endnu ikke faaet Tiid, at forlange Erklæring over denne for Vort Flags Ære saa fornærmelige Opførsel, der maatte ansees som en Udfordring til Krig, da Vi at ter fik den Efterretning, at Kongen af Sverrig havde ladet Vores ved det Svenske Hof ansatte Gesandt, Grev Rasumevsky sige, at han maatte begive sig fra Hans Hof, og tilbage til Rusland, just paa en Tiid, da denne Vores Minister overleverte det Svenske Ministerium de kraftigste Forsikringer c. Vor uforanderlige Tilbøielighed, til at vedligeholde den gode Forstaaelse med Kongen og Hans Rige. Disse Udtryk gav Han den vrange Forklaring, at de adskilte Ham fra Nationen, omendskiønt aldrig nogen Fyrste vilde finde det fornærmeligt, at der yttredes velmeente Tanker imod Ham og tillige imod Hans Undersaattere. Dog kunne Vi ogsaa her endnu haabe, at Kongen vilde i Anledning af dette usædvanlige Skridt udlade sig for Os, og derved give Leilighed til Oplysninger, hvorved de sig nærmende Fiendtligheder havde kunne blive hemmede. Men i Steden herfor blev Os umiddelbar fra Vore Finlandske Grændser indberettet: at Svenske Krigsfolk havde betraadt samme, bemægtiget sig Vort værgeløse Toldstæd, skudt 1 Officeer og 2 Soldatre, som uvidende om noget Fiendtligt ganske trygge seilede i en Baad; havde den 2den Julii trængt ind i Forstaden af Nyslott, fiendtlig omringet Citadeller og begyndt at beskyde samme. Paa saadan Maade har man, førend Vi endnu kiendte nogen Aarsag til denne Krig, ladet Os føle paa Grændserne af Vort Rige Virkningerne af samme paa en Maade, som kun er egen for rovsyge Barbarer, men ikke for oplyste Europæiske Nationer, der ikke gribe til Vaaben, førend de i Forveien have opgivet Aarsagerne, der bevæge dem dertil. Vi have derfore befalet Vor herværende Armee, under Anførsel af General, Grev Musin Puschkin, at gaae denne Vore Stater anfaldende Fiende i Møde, og Vor Flaade, under Admiral Greighs Commando, at age imod den Svenske Søemagt. Alle Vore troe Undersaattere, som Vi med et bekymret Hierte bekiendtgiøre denne saa frekke Overtrædelse af Troe og Love, forene eders indstændig Bøn til den Allerhøieste med Vores, at Hans mægtige Velsignelse maae gaae foran Vor Krigshær, og Hans retfærdige Dom falde saaledes, at Efterkommernes Tapperhed ved nedlægge denne nye Fiende, som saa frek og uforskyldt her angrebet Rusland, maae opnaae den samme Roes, med hvilken Forfædrene i at forsvare Fædrenelandet triumpherede over ham, Zarskoe=Selo, den 11te Julii i det 1788de Aar efter Christi Fødsel, og Vor Regierings 27de. (L. S.) Catharina.