Berlingske Tidende, 1836-03-16
Committeens Medlem, Procurator Haagen, yttrede, at det var meget vanskeligt at give en ny Lov i Anledning af et aldeles specielt Tilfælde, der maaskee aldrig oftere vilde indtræde, og naar dette skeer, maatte man af det enkelte Tilfælde kunne danne en almindelig Regel, der lod sig gjøre til Lov. Et saadant almindeligt Princip lod sig imidlertid ikke udlede af den i Præmisserne til det forelagte Udkast omtalte Dom. Vel havde man sagt, at denne Dom udtalte det Princip, at Trykkefrihedsanordningen ikke tillader analogisk Anvendelse, men dette er ingenlunde sagt i Dommen. Retten siger: Efter alt Foranførte vil Tiltalte ei kunne ansees strafskyldig efter de af Generalfiskalen, paaberaabte Bestemmelser i Fdn. 27de September 1799 §§ 1, 2 og 3, efr. Fdn. af 30te Mai 1827 § 7, eller efter førstnævnte Fdus. 97, og naar disse Bestemmelser ei ligefrem kunne anvendes, vil der ifølge Trykkefriheds lovgivningens Grundsætninger heller ikke kunne være Spørgsmaal om at paalægge ham nogen efter hine Lovbuds Analogi hjemlet Straf. Naar man nu seer hen til den foregaaende Deel af Dommen, hvortil Retten henviser, saa vil det sees, at Retten, Post for Post, har gjennemgaaet de incriminerede Artikler, og godtgjort, at Meningen af samme var utydelig, saa at det ikke var muligt at bestemme, om og hvorvidt den Tiltalte var strafskyldig hvorhos det, efter den almindelige Sætning, at Jngen kan dømmes, medmindre hans Brøde er beviist, ikke var muligt at anvende nogen enten i Lovgivningen bestemt eller arbittrærStraf. Dommen antyder saaledes kun et Hul i Beviset for Faktum, men ikke noget Hul i Lovgivningen. Dette viser udtrykkeligen den Passus i Dommen, der nærmest maa antages at have givet Anledning til det forelagte Lovudkast. Naar det nemlig hedder: "Jmidlertid maa det vistnok i hvi Grad misbilliges, at Tiltalte ved endog i et til Almeenlæsning bestemt Blad, at omhandle Materier som dem, der ere Gjenstande for de paatalte Artikler, har yttret sig paa en saadan tvetydig Maade, at hans Sætning uden nærmere Forklaring let kunde forstaaes som indeholdende et strafværdigt Misbrug af Trykkefriheden o. s. v.", saa viser dette, at Retten har anseet det umuligt at dømme Tiltalte, fordi Meningen af hvad han havde skrevet var utydelig. Den væsentligste Forandring i den bestaaende Lovgivning, som Lovudkastet tilsigter, er den, at det sætter Straf for den Forfatter, der ikke anvender en saadan pligtskyldig Opmærksomhed, at hans Ord behøve nærmere Forklaring for at blive forstaaede. Naar der imidlertid sættes Straf for at skrive tvetydigt, saa vilde en saadan Bestemmelse væsentligen være uforenelig med den bestaaende Lovgivning, navnligen med 87 i Fdn. af 27de September 1799. Denne Paragraph tillader udtrykkeligt Enhver at yttre sin Mening om Lovene og de offentlige Foranstaltninger, og herved maa naturligviis forstaaes en lastende og dadlende Mening; men er det saaledes tilladt tydeligen at udtale en bestemt Mening, vil det være aldeles modsigende at bestemme Straf for den, der udtrykker sig utydeligt. Tvetydigheden i Udtrykket maatte da referere sig til den Tone, hvori Forfatteren havde talt, men naar Orden ere tvetydige, vilde derved Begrebet om at skumle med Bitterhed, at bruge utilbørlige og usommelige Udladelser, blive ophævet eller aldeles forandret. Committeen havde derfor troet, at det forelagte Udkast maatte kunne refereres til Yttringer og Constitutionen og den monarkiske Regjeringsform, hvorom det ikke er tilladeligt at have nogen lastende Mening, hvorfor Committeens Pluralitet havde gjort en subsidiær Jndstilling derom. Cancellieraad Hempel yttrede, idet han ganske tiltraadte Committeens principale Jndstilling, at det glædede ham, at Committeen havde tilraadet en Misbilligelse af Pressens Misbrug. Hvorledes denne burde finde Sted, skulde han tillade sig med nogle Ord nærmere at udvikle. At Trykkefriheden er velgjørende for hele Borgersamfundet, var almindeligen erkjendt og ubestrideligt; kun var det og en Sandhed, at faa Ord ere underkastede saa mange Forklaringer, som Ordet Trykkefrihed, uden at man endnu er kommen paa det Rene med en rigtig Definition deraf, idet Meningsyttringerne dog altid maae være underkastede lovbestemte Grændser og Modificationer. Heraf fulgte igjen noget Tvivlsomt, og Vaklende; man syntes i mange Tilfælde for undvigende og ængstelig i at indrømme virkelige Misbrug af Pressen. Man undskyldte det Slette med det Gode og viste saaledes en skadelig Tolerance. Naar Forfatterne til mange af de i de offentlige Blade meddeelte Artikler syntes at vække Tvivl, om Regjeringen er over eller under eller imod Folket, da slog den Opinion let Rødder, at det snart maatte ansees for en Svaghed, om ikke Brøde, at bifalde Regjeringen og at ville befæste Harmonien imellem den og Folket. At aandelig Opvækkelse i Meget kan behøves, for at gaae frem til det bedre, maatte enhver Retsindig erkjende, At Uretfærdighed, Misbrug, Vilkaarlighed og Undertrykkelse avle Gjæring og Misnøie, nægtede vist heller ikke Nogen, men det kunde dog vel Jngen finde i sin Orden, at neppe var nærværende Placat forelagt Stænderne, førend den offentligt var betegnet og stillet til Skue som en Forholdsregel, der skulde værne imod Undersaatterne og Regjeringens Ære, der vil give Almeenaanden et Stød, aabne et Spillerum for Vilkaarlighed, og hvorved Regjeringen ingen Ære kan vinde" med flere og endnu værre Bitterheder. Man undskyldte og besmykkede Forhold, som efter Loven maatte ansees som utilbørlige. "Det var kun de friske Safter, som rørte sig i den unge kraftige Stamme, kun smaa let tilgivelige Afvigelser, og Udskeielser, kun ungdommelig Opbrusning" og deslige. Man kunde skrive Alt, kun ikke rose det Bestaaende, gjorde man det, da var det ude med Populariteten, strax kaldtes man conservativ, servil, og hvad Mere, der havde faaet Hævd i vore nye politiske Ordbøger. Det var derfor Talerens Formening, at denne fortærende Kræft skulde og maatte kjendes, for den greb videre om sig. J Henhold til sit Anførte fremsatte Taleren det Amendement: at de af Committeen som Præmisser til dens Betænkning udtalte Formeninger maatte optages som Jndstillingspunkter omtrent saaledes: 1) At Forsamlingen ei kan ansee det ønskelgt, at der for Tiden gives skjærpede Straffebestemmelser for saadanne Misbrug af Pressen, som det forelagte Lovndkast gaaer ud paa at modarbeide. 2) at § 7 i Forordningen af 27de September 1799 ogsaa i dette Tilfælde fremdeles maa blive anvendelig; og endelig 3) at ligesom Forsamlingen føler den dybeste Jndignation over den letsindige og usommelige Tone, hvormed Regjeringen og Statens offentlige Anliggender ikke sjeldent omtales i trykte Blade og Skrifter, saaledes tillader den sig at frembære det allerunderdanigste Ønske, at Deres Majestæt, ved at tilkjendegive Deres retfærdige og alvorlige Mishag over slige Udskeielser, vilde advare for disse, da Deres Majestæt i modsat Fald maatte see dem nødsaget til, tvertimod Deres Majestæts landsfaderlige Ønske, at være betænkt paa Forholdsregler til yderligere at indskrænke de lovbestemte Grændser, for Trykkefriheden."