Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-12-29
Udenlandske Efterretninger. Tydskland. Som bekjendt er den badenske Deputerede Welckers Forslag om en Adresse til Storhertugen blevet antaget i Kammeret. Adressens Formaal, er, paa en passende Maade at gjøre opmærksom paa Farerne ved det hidtil fulgte ministerielle System og paa Nødvendigheden af en fuldkommen Virkeliggjørelse af den Beskyttelse, som tilkommer alle Borgere i Henseende til deres forfatningsmæssige Rettigheder. Af Hr. Welckers Motivering af sit Forslag har Berlingske Tidende" leveret et Referat, hvoraf vi tillade os at optage Følgende: J det sidste halve Aarhundrede, bemærkede Taleren, er der indtraadt en ny Udviklingsperiode for de civiliserede europæiske Folk og med den en gjennemgribende Kamp om Principer. De skulle og ville gaae ud af Ungdomsalderen og ind i Manddomsalderen, fra den patriarchalske, fendale, theokratiske, despotiske, til en almindelig fri, statsborgerlig, repræsentativ Forfatning Næsten alle andre Folk have allerede seierrig tilkæmpet sig den nye statsborgerlige Frihed, de fleste rigtignok ved blodige Kampe og Revolutioner. Men vor tydske Nation er endelig ogsaa efter megen Vaklen, det føle, det see vi Alle, kommen den afgjørende Tid nær. Den er nemlig neppe nogen Fornuftig, der meere spørger: om den store tydske Nation, efter dens tidligere Historie, ef dens Beliggenhed og Dannelse, Centrummet for den dannede Verden, skal være udelukket fra den tidsvarende og naturlige Udvikling, fra Folkefriheden, fra den høieste Ære, den høieste Lykke og stærkeste Kraft, som de andre Folk ere i Besiddelse af Der spørges ikke længer, om den ogsaa skal tilkæmpe sig disse Goder, eller falde tilbage i forhadte, ja foragtede despotiske Tilstande, eller i en naturstridig vantreven Dannelse, liig de Ulykkelige, Fordømte i Dantes Helvede, svæve mellem Himmel og Jord og da i ethvert Tilfælde blive et Bytte for de andre Folk, Nei, dette Spørgsmaal har den store Nations Folkebevidsthed, der daglig er bleven klarere i Nord, i Syd, i Øst og Vest, dens daglig stærkere og stærkere følte Trang, dens daglig vaagnende Kraft allerede afgjort. Jkke meere forhadte, men foragtede ere alle hine romantiske, phantastiske eller despotiske Theorier om en guddommelig despotisk Herrevælde, hine evige Stilstands eller Tilbagegangs, Fendalitets- og Reactionstheorier med al deres Ridderskab og Jesuitisme og deres despotiske Formynderskab og Politivilkaar. Og de maa blive meere og meere forhadte og despotiske, alt eftersom Folkebevidstheden bekæmper dem og driver dem tilbage. Nei, nei, det store tydske Folk vil nu ikke, det kan derfor ikke blive behandlet som en villieløs Hjord, som noget livegent Pak og Pøbel, som Vagabond i sit eget Land- Det Spørgsmaal, som endnu alene er tilbage og skal afgjøres, er kun det: Vil og maa da ogsaa det tydske Folk, som det engelske og franske og mange andre, ved en frygtelig Revolution, Thronomvæltning Borgerkrig erhverve sig Frihed, eller skal det i en fredelig, lovlig Forening af Regjeringen og Borgerne trænge frem paa det høiere, friere Udviklingstrin, Lad nu ogsaa Enhver theoretisk alt efter sin Tro om Mennesker, ansee en fredelig Seir eller Revolution for det sandsynligste, foretrækker man ogsaa den i ethvert Tilfælde frygtelige kritiske Revolutions Feber for den visse Død ved Tilintetgjørelsen af den nødvendige Udvikling og for Skjændselen af indre og ydre Trældom; – om hvad redelige Mænd og Folkerepræsentanter, der ere deres Forfatningseed troe, og forstandige Regjeringer practisk maae stræbe efter, derom ere vi sikkert enige i denne Sal. Det er en Opgave, som alle Fornuftige og de, der ville Almeenvellet, saavidt som muligt bestræbe sig for, ikke at gjøre Revolutionen uundgaaelig ved Frihedens Krænkelse og Undertrykkelse, men at gjøre den unyttig og umulig ved Frihedens fredelige Velsignelse, eller, ved saa energisk som muligt at fremme den hurtigst naturlige Udvikling ad den fredelige og lovlige Vei, bortrydde den ellers uundgaaelige voldsomme. Dette er fremfor Alt Hoved opgaven for en samvittighedsfuld, forstandig Regjerings politik. Uden den ere alle Borgeres Anstrengelser forgiæves. Denne vor Tids Hovedopgave opfylder nu, efter min Overbeviisning, den nuværende Statsforvaltning paa mange Steder i Tydskland, opfylder vor egen aldeles ikke. Jkke - hvilket er nødvendigt – ærlig og tillidsfuld Tilfredsstillelse af Retskrav og en fri, naturlig Udvikling af et frit Folkeliv, men en Friheden og frisindede Borgere fjendtlig og mistroisk, lovstridig Tvang, en reactionair Undertrykkelse, selv med daglig Krænkelse af allerede høitideligt tilsikkrede og besvorne Rettigheder, – det synes desværre altfor ofte at være et Princip i den nuværende Regjeringspolitik. Fordømmelse af Sandheden, Vilkaarlighed af Politiet og Jeesuitismen, det synes at blive Allierede i en i og for sig antiqveret guddommelig Rettighed og i et forældet Patrimonial=Despoti. - Og i vort gode Baden, der tidligere priste sig lykkeligt ved den Regjering, der tildeels i tidssvarende Udvikling var forud for det tydske Fædreland, synes man heller ikke at kunne ile nok med at kaste vor lille Besiddelse ind i Stabilitetsprincipets store Fallits Concursmasse. Paa saadan Maade undergraver Forvaltningens Politik endnu langt farligere Thronen og den offentlige Moral, end Friheden. Den tilintetgjør den offentlige Tillid og opægger selv til indre Krig, Revolution og Troskabsbrud, den sætter selv Nationens ydre Sikkerhed og ydre Fred i Fare. Thi blive vel vore Naboer, der ere lystne efter tydske Grændseprovindser og efter at blande sig i tydske Forhold, opmuntrede til eller afskrækkede fra fordærvelige Planer og Foretagender imod os, naar de see den voxende indre Gjæring og Utilfredshed i vor Nation, naar de see, at alle de Æres- og Frihedsrettigheder ikke tilfredsstilles, som Jndlemmelsen i Frankrig har tilstaaet Elsasserne, naar de see, at selv de Frihedsrettigheder trues og negtes, som de tydske Rhinlande kun have denne tidligere Jndlemmelse at takke for, og som i de tredive Aar, de atter have været forenede med Tydskland, er deres høieste Stolthed og en Gjenstand for de øvrige Tydskeres Misundelse? Skal jeg til den almindelige Skildring fremføre detaillerede Beviser, Skal jeg tale om vort tydske Forbund, De vide Alle hvad der er blevet af dens Artikler og de enkelte Staters Selvstændighed, deres Forfatning og Regjering, samt om den almindelige tydske Borgerret, om de almindelige frie Forfatninger og deres Livselement, Pressefrihed, om Justitsens ældgamle Uafhængighed. Jeg vil kun her minde om alle offentlige og hemmelige, aldeles modsatte, definitiv eller de nu 25-aarige Undtagelseslove og om de Klager, som vi paa alle hidtil holdte Landdage have opløftet over dem. See vi nu hen til de indre statsretlige Tilstande, hvad have vi da selv trods de besvorne Landsforfatninger i Praxis gjort af alle frie Menneskers og Borgeres uafhændelige ældgamle Rettigheder, af de desforuden i vore besvorne Forfatninger særskilt sanctionerede ældgamle Rettigheder til Frihed, Sandhed, Religion, Person, Association og Petitionering, ere de ikke ved forfatningsstridige Forordninger og endnu mere ved en grændseløs, hver Dag fornyet Vilkaarlighed af Politiet næsten tilintetgjorte, ja forandrede til det Modsatte af det, de skulle være. Og forsaavidt man ikke ganske har berøvet os dem, have de, ved de hver Dag udkomne Forordninger af administrativ og Politi=Vilkaarlighed og paa Grund af Justitsforvaltningens Jndskrænkethed og Afhængighed, meer Characteer af en precair Naadesbeviisning end af en ukrænkelig, hellig sikkret Borgerret. Og hvad der er det Betænkeligste, den grundløse Vilkaarlighed og Rets krænkelse stiger, jo meere Trang til Sandhed og Frihed stiger hos Borgerne, jo meere de føle Fornærmelsen og Krænkelsen i den offentlige Sandheds- og Retsundertrykkelse. Folkerepræsentanternes eller Stændernes Forfatningsrettigheder nægtes endnu i Tydskland trods alle historiske og fornuftige Rettigheder, ved at man undertrykker deres Livs-Element, Pressefriheden, der forvandles til et ministerielt Folkebedrag, eller ogsaa forhaanes i dens stedse gjentagne, ærbødigste og indstændigste Bønner og Beskyttelse af Pressefrihedens, den personlige, Associationsfrihedens, det uafhængige Retsværns forfatningsmæssige Rettigheder bestandig ved nye og værre Krænkelser. De kjende alt, m. H., tilstrækkeligt af Deres daglige Liv, af trykte eller mundtlige Meddelelser, Facta, der bevise de sørgelige Sandheder, som her ere Dem meddeelte. J Løbet af de enkelte Forhandlinger paa denne Landdag ville mange enkelte nye hlive discuterede. Jeg vil derfor kun dvæle noget mere ved nogle Hovedpuncter, og især ved den første og væsentligste af alle politiske Rettigheder, Livsbetingelsen og Grundlaget for alle andre, ved Pressefriheden. De vide Alle, at Forbundsacten Art. 18, vor Forfatnings Art. 17, bestemmer Pressefrihed, samt at overeensstemmende dermed ved Foreningen af alle tre Factorer i vor Lovgivning Pressefrihedsloven af 28de Decbr. 1831 kom i Stand, at selv vor Regjering, ligeoverfor Pluraliteten af Forbundsforsamlingen, altid paastod dens forbunds- og landsforfatningsmæssige Gyldighed, at den blotte Regjerings forordning af 28de Juli 1832, hvorved Regjeringen gav efter for Forbundspluralitetens stærkere Magt og troede at maatte modificere Loven, aldrig af Stænderne er bleven anerkjendt som forfatningsmæssig gyldig, men at selv Regjeringsforordningen efter sit Jndhold, som og saa efter de udtrykkelige Erklæringer af Regjeringerne, kun forsaavidt skulde indskrænke Pressefriheden ved Censur, at den skulde stryge virkelige Forseelser og sande Angreb paa Forbundstaternes og deres Regjeringers Ære og Værdighed. Nu, m. H., for saa vidt som Pressefriheden ikke her er bleven tilintetgjort, kan selv Ministeriet ikke engang angive en Skingrund til dens Tilintetgjørelse ved Censuren, for saa vidt staaer ogsaa den Rest af vor helligste, vigtigste Ret fast som en Hoveddeel af vor Forfatning. Vore Ministre og samtlige Embedsmænd have besvoret hele Forfatningen og alle forfatningsmæssige Love og ere efter § 7 personlig ansvarlige for at de nøie følges. Er det nu da ikke er soleklar Krænkelse af vor besvorne Forfatning og Forfatningseed, naar Pressefriheden indskrænkes inden hine faste Grændser ved Censurens Undertrykkelse, eller saadan Krænkelse taales, Selv en i det Mindste tildeels ministeriel Anerkjendelse af den simple Sandhed tilkæmpede den uforglemmelige Rotteck os ved hans sidste Motion om nogen Retstilstand i vore Presseforhold, ifølge hvilken Ministeriet lovede ved en Jnstrux at vise Censuren tilbage inden dens Grændser, og virkelig ogsaa i en saadan, i det Mindste i det Væsentlige, opstillede hiint Hovedsynspunct. Men hvorledes denne Censurinstrup haandhæves, viser Hædersmanden, Overretsadvocat Struve i sine Actstykker og Censur og Politi. Overalt umaadelig Vilkaarlighed og Nedtrædelse af de helligste Rettigheder og den haanligste Behandling af Skribenterne, disse agtede Organer for den tydske Folkeaand. Taleren beraabte sig i saa Henseende paa et Udtryk, som Frederik den Store havde brugt, for at vise det Ufornuftige i Censuren, og gav derpaa et i de grelleste Farver holdt Billede af de Jndgreb, som Censuren tillod sig i Tænkefriheden. Vel havde Ministeriet maattet erkjende maaskee de fem Sjettedele af Cersurstregerne for ube grundede, men alligevel lader man Censor beholde sin Plads. Han erklærede derpaa, at, saalænge denne Cen for i Mannheim og Badens Forbundsgesandt, der ogsaa bittert hadede Pressefriheden, bleve paa deres Poster, troede han (Welcker), at han gjorde sig latterlig for Folk, hvis han vilde bede Regjeringen om Pressefrihed og om Formindskelse af Censuren. Men tie kunde man dog heller ikke til en saadan oprørende Optræden. Men som særdeles oprørende betegnede han, at man belønnede "Mannheimer Morgenblatt, dette Blad, der notorisk optog den ene Smædeartikel efter den anden mod Alt, hvad der i Baden og udenfor samme heed Literatur, derved, at man fratog Mannheimer Journal" Avertissementerne. Han fremhævede derpaa med Roes sidstnævnte Blads Redacteurs ypperlige Egenskaber i Modsætning til Morgenbladets Jesuitisme og Absolutisme. Han spurgte om man saaledes erhvervede sig Agtelse og Kjærlighed og Troen paa en constitutionel Tænkemaade, og beklagede en Regjerings Forblindelse, som satte mindre Priis paa Borgernes forfatningsmæssige Rettigheder, deres Agtelse og Kjærlighed, samt alle Godes og Redeliges bifald i Tydskland, end paa en eller anden Diplomats kunstige Vink. Til hiin store Brøde, vedbliver Taleren, som vi have taalt med saadant Maadehold, med tilbagetrængt Smerte, kommer den nye Undertrykkelse af forfatningsmæssige Rettigheder. Det er nemlig ikke nok, at man vilkaarlig stryger, man forbyder ogsaa at betegne Censurstregerne. Jeg erindrer fremdeles om nye hemmelige Beslutninger af Forbundet, der dog tildeels ere blevne offentliggjorte. Jmidlertid kjender jeg dem ikke, thi en Tydsker veed ikke, hvad der besluttes om hans Stat, og hvorvidt det Besluttede fuldkomment er grundet paa Sandhed. Taleren erindrede derpaa fremdeles om Forbudet mod hele en Boghandels Forlag uden Hensyn til dets Jndhold; fremdeles om Undertrykkelsen af Bøger over 20 Ark, som ere udkomne i Tydskland med Forfatterens og Forlæggerens Navn. Han beskylder endelig Badens Forbundsgesandt for, at han har ophidset en fremmed Regjering imod en badensk Undersaat. Taleren gik derpaa over til Klagerne over Politiets grændseløse Vilkaarlighed ogsaa i andre Ting, og betegnede som saadanne Krænkelsen af den frie Association mod Loven af 1833 om denne Gjenstand. Denne Lov anerkjender Associationsretten med den eneste Undtagelse, at Statsregjeringen paa sit Ansvar kunde ophæve en saadan Forening. Men Jngen havde havt den taabelige Tro, at de enkelte Politiøvrigheder efter Behag kunde berøve og krænke Associationsretten og andre Frihedsrettigheder. Taleren gik derpaa over til et specielt Tilfælde i Mannheim. Den største Deel af den øvrige Tale fyldtes med Oplæsningen af en Klage fra Mannheim, som gav Anledning til Statsmagtens Jndskriden. Efter at have endt sin Tale, hilstes Taleren med Bifald fra Galleriet. Nykjøbing Skibsliste fra 22de til 28de Decbr. Udclarerede: Tjalken Harmonien, A. Klotz, af og til Nysted med Stykgods.