Adresseavis for Børn, 1782-06-05
Af en Hændelse mødte den Philosoph Demokritus ham, som fandt den Maade beundringsværdig, paa hvilken han havde bundet sit Grenebrænde sammen, for at kunne bære det Han had ham hvile sig lidet, og gik hen til Brændeknippet, for nøyere at betragte Sammenlægningens og Sammenbindingens Maade, hvorudi han fandt noget geometriskt. Derpaa spurgde han ham, hvo der havde lagt Brændet saaledes sammen, og da Protagoras svarede, at han havde gjort det selv, saa bad Philosophen ham, at løse Knippet op igien og at binde det sammen paa ny i hans Nærværelse. Den unge Protagoras gjorde det, og lagde Brændet ligesaadant sammen, og bandt det sammen igjen paa samme Maade, som det tilforn havde været. Da faldt Demokritus i Forundring over denne ikke studerede Persons sindrige Færdighed, og sagde til ham: Min unge Ven, da du har den Gave, at gjøre det godt, som du foretager dig at gjøre, saa findes der større og ædlere Beskæftigelser, som jeg kan skaffe dig at gjøre hos mig. Han tog ham derpaa hjem med sig, holdt ham frit i alle Ting, lærde ham Philosophien, og gjorde den store Mand af ham, som han siden er bleven. Saa vist er det, at den, der anvender Orden og Eftertanke ved smaa Forretninger, kan ogsaa gjøre en lykkelig Fremgang i større. A. Gellius. Polemo og Renokrates. Poleme, en til Fylderie og et liderligt Levnet forført ung Person, gik engang om høylysDag hjem fra et Gjestebud, som havde varet hele Natten igjennem. Hans Optog passede sig til hans Sæder. En let tynd Kappe skjulde ikkun Halvparten af hans Avis. hans utugtige Legeme, som lugtede af Pomade; og hans Hoved var omvundet med en Blomsterkrands. Tumlende af Drukkenskab svinglede han i dette Optog indtil Philosophens Xenokrates's Boepæl, hos hvem der allerede havde forsamlet sig en stor Mængde lærelystende Tilhørere, for at lære Viisdom af ham. Den vellystige Polemo fik det Jndfald, ogsaa at gaae ind til ham, ja var endog saa uforskammet, at sætte sig ned midt iblandt hans Tilhørere, ret ligesom han vilde vise dem Contrasten af den vise og fornuftige Opførsel, hvortil Philosophen opmuntrede dem. Alles Øyne vare med Ulyst og Modbydelighed henvendte paa ham. Jkkun Xenokrates blev i sin Forfatning, og foer fort, uden at forandre en Mine, i hans Forelæsning til Beskedenheds og Maadeligheds Anpriisning. Han talede saa eftertrykkelig derom, at Po lem med al sin Letsindighed ikke kunde imodstaae ham. Først saae man ham tage Blomsterkrandsen, af sit Hoved og kaste den paa Gulvet; derefter trakde han Kappen sammen om sig, og skjulede sine blottede Arme; efterhaanden forsvandt ogsaa den frække Glædesmine af hans Ansigt, som de tømte Bægere havde efterladt, og endelig aflagde han ogsaa alle andre Kiendetegn paa en Dranker Hans syge Siel blev ved Philosophens Tale pludselig helbredet, og af et elendigt vellystigt Menneske blev han endog en viis Mand. Valerius Maximus. Fritses gode Forsæt. Saalænge jeg lever, jeg vil ey, som før, Fortørnet paa Christian blive, Det lover jeg helligt, og hvad han end giør, Som krænker mig, vil jeg tilgive Han slog mig ret nys, da vi spillede Top. Det jeg for hans Fader paa anked, Græd stærkt, og lod gandske forslaaet paa min Krop, Og saae ham igien blive banket. for Børn. Man siger, at Hævnen er inderlig fød Men dette kan jeg ikke sige, Thi da han fik Hug, da stod jeg bleg og rød Og føelde hans Smerte tillige. Jeg aldrig skal klage saaledes som sidst, Det har mig stor Qval foraarsaget. Hvor græd han, Ach havde jeg forud det vidst, Jeg havde ham aldrig anklaget. Og dersom han oftere nu vil mig slaae, Som han pleyer ofte at gjøre, Jeg dog intet Klagemaal vil tænke paa, Men bede ham, fromt sig opføre. J Enighed leve vi da begge To, Og omgaaes med broderligt Hjerte, Og leve og lege herefter i Roe Og skaane os for megen Smerte. Til Maanen. Med mildt og deyligt Lys, og klar og venlig løber Du fulde Maane frem, For at betragte dig, jeg i min Pels mig svøber. Din Glands er angenem. O hvilket deyligt Syn, hvor smeltende en Skimmer! Jeg tidt har seet dig her, Du gode Maane, du Men du er mig dog immer Saa smuk, saa ny, saa kjer, Hvo lærde dig den Kunst, saa akkurat at vandre? Hvo, at du er saa mild? Hvo lærde dig, saa tidt din Klædning at forandre, Hvo, ey at fare vild? Ach, han, som skabde dig, maae vist Alviisdom være Han vist Algodhed er. Han dette milde Lys, du har, dig bød frembære Til alle Mennesker. O Maane, jeg af dig vil et Exempel tage, At være mild, som du At jeg min Kierlighed ey nogen bør unddrage, Jeg komme skal ihu. Den Tanke ey min Siel, ved dig at skue, taber, Naar fuld du viser dig; Og jeg imidlertid ophøye vil den Skaber, Som gjorde dig og mig.