Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-09-16
De, fra de tilgrændsende Byer tilbagevendende, gyntede Par viste at det var en Festdag, som just var tilende og det tynde Purpursløer, i hvilket Solens Nedgang havde indhyllet den hele Egn, gav den velbyggede Stad, et særdeles venligt Udseende, Stadsoldaten hilsede os, da vi rede lang, som ind, med Portlænken, og lod, da han saae vores velvillige Ansigter, falde den flygtige Anmærkning, at det var meget tørstigt Veir i Dag. Randel var godmodig nok til at tage Hensyn dertil. De sorte Øine. Den store drede Gade foran os, overraskede os ikke lidet ved dens stadselige Huse. J Særdeleshed stod en sand Pragtbygning, omtrænt i Midten af Gaden, for hvilken Stænder og Aldre af alle Skikkelser viste deres Ærbødighed. De forbigaaende Mandspersoner toge deres Hatte. for et Vindne i første Etage, saa dybt af, at vi allerede vare overbeviste om, at vi der ville komme til at see sidde den regjerende Borgermester i fuldPindsestads. For om muligt, at bevæge denne at kaste sine Politie=Øine ud af Vinduet og tilstaae, os en fuldkommen Beskuelse af hans hele Brystbillede, lode vi vore Heste, som vi hidindtil havde ladet gaae sagte som paa Filtskoe, ved Huset gjøre dygtige Kaprioler. Alle Vinduer i Gaden fløi op. Alt hvad der havde Hoved, strakte det ud, saa langt som muligt. Dog over det Ansigt, som i hiint Huus kom til Syne, havde vi næsten begge to tabt Ligevægten, thi (alle Borgermestere i Ære) det Al sigt havde ingen Borgermester, det hørte en Engel til, en livagtig Erkeengel. Den Ærefrygt vi følte, bragte hurtig Hatten af Hovedet paa os, endog førend Haanden vidste hvad den gjorde. Ründel og jeg, vi elske Verden og Menneskene, hvorfor skulle vi da ikke ogsaa holde af Fruentimmerne, hvorledes var det vel muligt ikke at have denne Engel kjer, blot et eneste Blik af disse det himmelske Væsens sorte Øine gjør os, den hele Opsigt, vi havde tænkt at gjøre med vores Riden, til Intet. Vi vare endog glade, at vi kunne holde os fast paa vore Heste, og droge beskjemmede, som det anstod sig efter en saadan Ydmygelse, Skridt for Skridt til Gadens Ende, hvor det, efter Udseende reenlige Værtshuus den lange Næse laae, for hvis Dør en neppe paaklædt Kieldersvend synes at være bered til at modtage os. Men tilbage til hiint Vindue, maatte vi endnu til Hest, kaste Øinene nogle Gange og havde i det Mindste den Trøst, endnu bestandig at see de saa frygtelig blevne sorte Øine, rettet hen paa os. Allerede Enke. Hvad befaler de naadige Herrer; spurgte Mennesket, da han havde viist os opad en Trappe til et ret smukt Værelse, hvorfra man kunde overskuden Deel af Gaden, hvori den livagtige Enge boede. For det Første, - sagde Ründel, i det han viiste med sin Pegesinger hen paa hiint Huus - hvad er det for en Dame der, Ak! svarede den lille Karl, i det han udstødte et saa dybt Suk, at jeg næsten var fristet til at byde ham et temperende Pulver, for at afkjøle hans Hede, det er vor Stads Krone. Hvem der engang kommer til at eie den, den faaer en Skat paa et Par Tønder Guld. Men paa Patriotisme feiler det derimod hende gandske forskrækkelige Hvad mener De vel, ikke en Eneste af vore smukke, unge Herrer anstaaer hende, og dog har hun Staden og den gamle Frøstler, der ægtede hende da hun neppe var femten Aar gammel, at takkefor Alt. Havde Testamentet blot ikke været, saa havde hun nu maatte dandse efter en anden Pibe Men den salig Commerceraad Frøstler, testamenterede hende den ene Dag Alt, og den Anden ægtede han hende. Randel og jeg kunde ikke komme til os selv igjen af Forundring. Altsaa allerede Enke, udraabte jeg. Ja vel, og det neppe nok. Tidlig om Morgenen var Vielsen, og om Middagen døde han, Underet. Patronen gjorde os bestandig alt mere og meere varm ved Lovtaler over den Skjønne, ved hvis Syn, vi allerede vare blevne varme nok. Han gav hende det Vidnesbyrd, at hun var Orden, Sædeligheden og Huusligheden selv. Den salige Frøstler havde allerede forlovet sig med hende i hendes 14de Aar og ligesom efter Vielsen, da han havde maattet foretage den lange Reise ind i Evigheden, maatte han ogsaa reise bort. Saadan havde han ogsaa før maattet gjøre en i Verden. J det halve Aar han var fraværende, havde Fristere af alle Slags, søgte at gjøre hende utro; men hun havde skikket dem alle bort igjen med en lang Næse. Og Kieldermesteren var sandelig ikke hendes afgjorte Lovtaler; thi det Nag han bar til hende, fordi hun, blandt mange andre derværende Cavalierer, ogsaa først for sex Uger siden havde foræret Værtens Søn, Doctoren, en Kurv, stak ved enhver Leilighed igjennem, naar han ville rose hende. Jntet Under derfor, at dette physiske og moralske Under, hvis hulde Seeværktøi, vedvarende synes at hvile paa Vertshusets Vinduer, hvori vi havde lagt os ret mageligt, fra Sekund til Sekund stal os alt mere og mere i Øinene. En eller anden Feil have imidlertid de fleste Ting. Dette yttrede Randel heel betænkelig. Hvem veed ellers om ikke denne skjønne Maske skjuler en som Hjernekiste. Det er jo et Skalkeskjul, hvormed Naturen heel hyppigen skal overraske de Skjønnes Beundrere. Neppe vare disse Ord komne ud af Munden, paa ham, saa bragte ogsaa Kieldermesteren den bestilte Limonade ind. Uden at blive spurgt derom, udbrød han igjen under Jskjænkningen i følgende Lovtale: Og til Frue Kommerceraadindens mange Fortrin kommer ogsaa en Munterhed og en Aand, som det er vanskeligt at finde Mage til.