Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-02-16
Trykt i Aarhuus Stiftsbogtrykkeri. Følgeblad til Aarhuus Stiftstidende Nr 26. Heinrich Jschokkels Seergave. (Af hans Selvbiographie.)Der boer i mig en vidunderlig Seergave, som jeg pleier at kalde mit indre Syn, og som er og bliver mig gaadefuldt. Næsten er jeg bange for at tale derom. Og dog vil det være et Bidrag til Erfarings psychologien. Jeg vil altsaa skrifte, Det er stundom hændet mig, naar jeg førstegang traf sammen med ubekiendte Personer og taus hørte paa deres Tale, at da deres forbigangne Liv, ofte kun een eller anden mærkværdig Scene deraf, gik forbi mig som i Drømme, dog klart, ganske uvilkaarligt, i Løbet af faa Minuter. Jmidlertid hensynker jeg saa aldeles i Billedet af det fremmede Liv, at jeg tilsidste hverken tydeligt seer den Ubekjendtes Ansigt mere, ciheller forstaaeligt hører hans Stemme. J lang Tid ansaae jeg slige flygtige Visioner for Phantasiens Spil, saameget mere, som Drømmesynerne endogsaa viste mig de handlende Personers Klædedragt, deres Bevægelser, deres Værelser, Huusgeraad og andre Biting, Kun for Spøgs Skyld fortalte jeg engang, i en fortrolig Familiekreds, Kirchberg en Syjomfrues hemmelige Historier, som nys var gaaet ud af Stuen. Jeg havde aldrig i mit Liv seet hende før; men man studsede, loe og paastod, at jeg maatte kjende hendes Forhold meget nøie, thi hvad jeg havde sagt, var fuldkommen Sandhed. Nu forhausedes jeg paa min Side ikke mindre over, at der i Virkeligheden fandtes Noget, som svarte til mine Drømmebilleder. Jeg blev opmærksommere, og hvor jeg fandt det passende, fortalte jeg dem, hvis Liv havde udfoldet sig for mit indvortes Syn, Jndholdet af mit Drømmeseeri, forat faae en Gjendrivelse eller en Bekræftelse at høre. Men hvergang maatte de Paagjældende med Bestyrtelse bekræfte Sandheden. Hvilken Dæmon inspirerer Dem, Skal jeg igjen troe paa Besættelser?" raabte den aandrige Jochmann fra Riga, da jeg, i vort Bekjendtskabs første Time, fortalte ham hans forbigangne Livs Tildragelser, idet jeg bad ham sige mig, om jeg tog feil, Længe gjættede vi paa denne Gaade, men ogsaa hans Skarpsindighed strandede derpaa. Allermindst kunde jeg selv fatte Tillid til disse den sjælelige Naturs Gøglespil. Saaofte jeg aabenbarede Nogen mit ham angaaende Drømmesyn, ventede jeg, at høre det Svar: "Saaledes var det ikke Der overkom mig en lønlig Radsel, hvergang Tilhøre ren svarte: "Saaledes var det!" Jstedetfor mange Exempler vil jeg anføre eet, som især vakte min Forundring. Der var Marked i Byen Waldshut. Træt efter at have bereist en Skov, tog jeg om Aftenen, med to unge Forstmænd, som endnu leve, ind i Gjæstgivergaarden zum Rebstock. Vi spiste tilaften ved det talrigt besatte Table d'höde, hvor man gjorde sig lystig over allehaande Egenheder og Særheder hos Schweizerne, over Mesmer's Magnetisme, Lavater's Phystognomik og desl. En af mine Ledsagere, hvis Nationalstolthed følte sig krænket ved disse Spotterier, bad mig svare Noget, og især rette mit Svar mod en ung Mand, som sad ligeoverfor os og var ualmindelig mundkaad. Hans Liv var just i disse Øieblikke gaaet forbi mig. Jeg vendte mig til ham med det Spørgsmaal, om han vilde svare mig oprigtigt, naar jeg, skjøndt han var mig ligesaa ubekjendt, som jeg ham, fortalte ham det Hemmeligste af hans Liv. Det vilde dog, meente jeg, være Mere, end Lavater's Phystognomik, som han spottede saameget over. Han lovede, aabenhiertigt at vedgaae Alt, naar jeg talte Sandhed. Saa fortalte jeg da, hvad mit Drømmesyn havde viist mig, og hele Bordselskabet erfarede den unge Mands Historie, hvorledes det var gaaet ham i hans Læreaar, hvilke smaae Feiltrin han havde begaaet, og tilsidst endogsaa hvorledes han engang havde forgrebet sig paa sin Principals Kasse. Jeg beskrev ham det ubeboede Værelse med kalkede Vægge tilhøire var der en bruun Dør – paa et Bord stod den sortmalede Pengekasse osv. Der herskede, under min Fortælling, en Dødstilhed i Selskabet; kun nu og da afbrød jeg den med det Spørgsmaal, om jeg talte Sandhed. Med den største Forhauselse bekræftede han enhver Omstændighed, endogsaa - hvilket var Mere, end jeg havde ventet – den Sidste. Da rakte jeg ham, rørt ved hans Oprigtighed, Haanden venligt over Bordet, og sluttede. Siden forlangte han at vide mit Navn. Jeg sagde ham det. Vi bleve sammen, i alvorlig Samtale, indtil Midnat. Maaskee lever han endnu. Jntet Ord videre om denne sælsomme Seergave, hvorom jeg ei engang kan sige, at den nogensinde har været mig til Nytte, som kun har yttret sig sjelden, og da uafhængigt af Villiens Magt, og somoftest med Hensyn til Personer, som det kun var mig lidet magtpaaliggende at gjennemskue. Jeg er heller ikke den Eneste, som er i Besiddelse deraf. Paa en Reise med to af mine Sønner traf jeg engang, i et Værtshuus i et af Jurapasserne, sammen med en gammel Tyroler, som reiste om i Landet med Citroner og Pomerantser. Han saae stivt paa mig en Tidlang, blandede sig i vor Samtale, sagde, at skjøndt han ikke kjendte mig, saa kjendte han mig dog, og begyndte at fortælle Optrin af mit Liv, til de tilstedeværende Bønders store Forundring, saavelsom til mine Børns, hvilke det morede, at ogsaa Andre havde deres Faders Gave."