Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-10-31
Det er vitterligt, at Seminariernes Oprettelse overalt i Dannemark har forvoldet den lærde Stand i Almindelighed og Geistligheden i Særdeleshed dette Tab; og underligt er det tillige, at geistlige Lærere først have været Aarsag til denne Jndskrænkning, og synes her at have skabet sig selv eller i det mindste deres Efterkommere. Det er vel ikke saa vanskelig en Sag at nedrive end- og den bedste og varigste Bygning; men at sætte en bedre i den nedrevnes Sted, som kan trodse Tidens Ælde, deri skal Konsten vise sig, da gielder det, om de mødende Vanskeligheder ere forudseete, førend Nedbrydelsen skeer, og om Værket kan naae et fuldkomnere Maal. Men - for at komme tilbage til Præsten i sit Embedsførelse, da gives der nu kun et eneste Middel, som han i sin Forlegenhed kan benytte, naar ingen præstelige Forretninger indtræffe i hans Meenighed, det er, at lade Seminaristen oplæse en Prædiken i hans Forfald. Allerede hyppigt nok bruges dette Middel, og vil vel i Fremtiden, endnu vorde hyppigere brugt; hvorvel man ikke kan rose den gode Virkning, som samme efterlader paa Tilhørernes Forstand og Hierte. Naar Talen er om en saadan Prædikens Anhørelse, vil vel en ligedan Undskyldning for Kirkegangs Forsømmelse i Tiden vorde gieldende, som allerede høres af Bondens Mund: "Skal Rasmus læse for os i Dag, saa gaaer jeg ikke i Kirke; thi jeg kan jo selv læse i en Prækensbog, kanske ligesaa godt som han." - Skjønt Lærlingen har siddet i trende Aar ved en Gamaliels Fødder, kan man vel ikke nægte Sandheden i foranførte Paastand. - Naar man da seer den unge Semi nar, som han tidt for Spøg eller Alvor kaldes, at begive sig til Kirken med sin Viisdom under Armen, som til Exempel Dr. Bastholms Prædikener, og at træde ind med samme for at opbygge en Landsbye Menighed, vil sikkerligen endog den simpleste Prædiken, holden fra Prædikestolen med Anstand og Færdighed, efter Forfatterens Mening, gjøre langt dybere Jndtryk paa den eensoldige Almues=Mand, end de ypperligste Taler i Seminaristens Mund. - Man tænke sig end videre Præsten ene om alle Embedsforretninger i een eller flere talrige Menigheder, af hvis Medlemmer han ugentlig, om ikke daglig, kan vorde krævet enten til Syges Berettelse, Barnedaabs Forretning, eller til Liigprædikeners Holdelse, et Par Folks Vielse a.; er han end ung og rask Mand, han kan dog, som andre Mennesker, stundom blive syg eller faae andet Forfald; men er han gammel og svag, vil det endnu oftere blive Tilfældet. Kunne nu Menighederne, som lønne deres Lærer, være tjente med Undskyldninger og Opsættelse af deres Fordring paa ham til en anden Gang, Eller hvordan skal Præsten bære sig ad, for at opfylde sit Kalds Pligter og tilfrodsstille deres Ønsker - Forfatteren har oplevet den Tid, at der i hans Omegn et Par Gange har været holdt 8te Brudevielser paa een og samme Dag af 5 Præster, som Forretningerne tilhørte. Hvad om een eller flere af disse Mænd havde faaet Forfald, Mon det da ikke havde været Uret enten at henvise de Paagieldende til et andet Sogn, eller og ganske at nægte dem Forretningens Fuldbyrdelse, hvorved den rige Forraad af Herrens Gaver, som ved slige Leiligheder tilberedes, blev fordærved eller og for en Deel ubrugbar - Vel er det sandt, at Naboe-Præsten ellers imellemstunder kan hielpe sin Gienboe; men behøves hans Hielp andensteds ofte, kan han jo ikke forsømme sit eget Embede eller overlade sine Menigheder til en Seminaristes Omhue og Pleie, Man ivrer stærkt og heftigt mod Legems Fordærvere, Qvaksalvere, saa kaldte kloge Mænd og Koner &c., og har derfor sørget for, at ordentlige Districts Læger allevegne ere blevne ansatte, skulde vel Menneskets ypperste Deel bedre kunne overlades til Fuskere og uerfarne Folk, eller nøies med Tilsyn efter Behag og Leilighed. - Der indtræffe Tilfælde: Her ligger en Lærer for 2de Menigheder syg i een eller flere Maaneder. Hist kræver en ærværdig Olding Hielp, som af Svaghed og Alderdom ei altid kan røgte sit Kald, som han burde, og at nedlægge det eller tage Kapellan, tillader hans huuslige Forfatning ham ikke. Nu døer en Medbroder, eller forflyttes til et andet Kald, og Herredets Præster skal da efter Omgang forrette den Bortkaldedes Embede i fulde 12 Uger, siden lade samme besørge ved en dertil af Provsten beskikket Mand, indtil Embedet vorder besat, enten det varer et fjerding, halvt eller heelt Aar. Atter en Hindring for Præsten i Embede til at varetage sit Kald, som han burde; fordi der er ingen Hielp omkring har at finde, og enhver har nok i sin egen Deel. Af foranførte Grunde, hvortil endnu siden skulle føies flere, anseer Forfatteren det ei alene for nyttigt, men endog for nødvendigt hist og her at ansætte studerede Skolemænd igjen paa Landet, og foreslaaer til den Ende at beskikke en theologisk Kandidat til Degn og Skolelærer i de større Herreder, som blev ordineret til Præst uden Menighed, og i hvert af de mindre at ansætte i det mindste en Student, som med Attester kunde bevise, at han havde hørt theologiske Collegier og var berettiget til at betræde en Prædikestoel. - En Skole, helst midt i Herredet, hvor den talrigste Ungdom fandtes, burde overlades en saadan ordineret Mand, som altsaa fik en Seminarist, som Underlærer eller Vicarius i Kirke og Skale, naar hans Hielp andensteds var fornøden. Studenten behøvede ingen Medhielper som Skolelærer, om han endog blev Degn tillige; fordi han let kunde oplære en Person i Sognet tilat forestaae Sangen i Kirken for en lempelig Betaling i hans Forfald. – Naar der i Sverrig, for Exempel gives i en Menighed paa Landet foruden Sogniherren baade Kapellan og Dreng en for danske Ører ildeklingende Benævnelse paa en Kirkebetjent) er det vist ikke overflødigt, om der i hvert 1062 Sognekald eller i hver, 20de Menighed paa Landet i Dannemark findes enHielpepræst. Det udelukkende Privilegium, som Seminarierne have erholdet, vilde vel ikke lide stort mere under Medhold af et saadant ForSlags Udførelse, end nu skeer, ved tidt indgivne og for theologiske Kandidater ydmygende Ansøgninger, om bevilget Ret at vorde anseete lige med Seminarister, og den lærde Stand vilde derved faae nogen Erstatning for det den tilføiede Tab. Dog var det ikke af Veien, om det paalagdes enhver, der attraaede ommeldte Embeder, som Auscultant, ei som Lærling, at freqventer, et Cursus paa Seminartet og stundom i Førstanderens Overværelse at aflægge Prover i Methodiken saavelsom i Syngekonsten, for derfra at erholde skrivtligt Beviis om Duelighed til det ansøgte Embede. (Fortsættes.)