Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-11-15
Vore Betragtninger over Jordkuglen ville til alleTider blive meget ufuldstændige; hvad Apostelen Paulus siger i 1 Cor., 139-10. at alle vore Kundskaber ere et Stykkeværk, men at naar det Fuldkomnere engang kommer, saa vil Stykkeværket falde bort: gielder ikke om nogen Gienstand mere end om Jordkuglen; thi Menneskenes Kundskab om den er- og vil til alle Tider virkelig blive et Stykkeværk. Vi foretage os Reiser paa den, vi samle andre Reisendes Beretninger og hvad de have seet af Jorden, vi søge at forbinde alle disse Efterretninger sammen til et Heelt saa godt vi kunne, men al denne vor Kundskab bliver kun en møisommelig Sammensætning af enkelte Stykker, ganske anderledes maatte et høiere Væsens Beskuelse af Jordkloden blive, som kunde svæve over den med klare og overskuende Blikke, see den vælte sig omkring og følge den paa sin uhyre Fart i det mørke Himmelrum, hvor igiennem Solen udsender sine Straaler til den. Hvo tør nægte, at saadanne ophøiede Væsner kunne gives er det ikke i sig selv sandsynligt, at det mangfoldige Store og Herlige, som Jorden, indeholder, og som dens Beboere kun formaae at kiende for en Deel og stykkeviis, maae være bestemt til i at sin Forening og Herlighed at tiene til Beskuelse og Nydelse for høiere Aander. Har det Enkeltes Skiønhed sin Bestemmelse, maae da ikke ogsaa det Heles have en saadan? – Hvo kan sige om vi ikke selv skulle eengang gaae over til saadan en Fuldkommenhed, og forundes den Glæde at beskue den Klode, som vi saalænge have beboet i en Ufuldkommenheds Tilstand, og betragtet med saa svage Blikke i sin hele Herlighed; inden vi opløftes til endnu herligere og faligere Egne i denlendøedliges Rige. Saml dine Kræfter du svage Phantasie, hæv dig i det mindste for et Øieblik paa Aandens Vinger, og søg de Himmelskes Selskab, svæv med dem paa den ophøiede Bane, og sig hvorledes forekommer denne Jordklode dig fra dette høiere Standrunkt, Jeg skuer vilde Du sige ganske andre Forhold i Storhed og i Bevægelse, end jeg var vant til at betragte, saalænge jeg opholdt mig i de lavere jordiske Egne; hvor stor forekom mig ikke der en Udstrækning af nogle faae Mile, og her øiner jeg en Afstand imellem Jorden og imellem den Sal, som oplyser den af over 20 Millioner Mile; hvor hurtig syntes mig ikke Kanonkuglens Flugt hisset at være, og her skuer jeg Jorden med en Bevægelse som er atten Gange større, at tile omkring dette straalende Himmellegeme, uden at tale om den Hurtighed hvormed hver Punkt paa Kloden daglig omvælter sig. Jeg havde vel ved de Lærdes Beregninger erfaret: at Jordens Størrelse er meget betydelig, at der ere 860 Mile fra min Fod til dens Middelpunkt, og at jeg maatte vandre 5300 Mile, naar jeg vilde gaae Jorden omkring; at over 9 Millioner geographiske Mile i Fiirkant kunne ligge paa dens Overflade, og at 2664 **) Tærninger, hvoraf hver Side var af en saadan Miils Størrelse, kunde gjemmes indenfor Omfanget af dens Overflade; men jeg kunde dog ikke gjøre mig en tydelig Forestilling, om dens uhyre Størrelse, førend jeg nu herfra er bleven istand til at overskue den. Men hvad der forekom mig at være saa stort imedens Jorden selv var Maalet hvorefter jeg beregnede alle Størrelser; hvor smaat forekommer det dog ikke at være i disse høiere Egne, hvor Blikket udvider sig saa meget til det Større og til det Herligere; i disse ubegrændsede Egne, hvor Uranus viser sig for Øiet i en Størrelse som er 81 Gange, Saturnus i en Størrelse som er 940 Gange, og Jupiter i en Størrelse, som 1231 Gange overgaaer Jordens, og hvad ere dog alle disse uhvre Verdner tilsammen mod Solens Masse allene, hvor Jordens Legeme kunde 1400000 Gange rummes Er Blikket, endog blevet saa opklaret og styrket at det kan taaleat beskue Jordens Størrelse, saa svimler det dog ved at betragte hine mægtigere Kloders Storhed, ligesom det ikke mindre vilde svimle, om det ogsaa havde Evne til at gjøre sig fortrolig med disses Størrelse ved at udsende Blikket videre i Universets Dybheder. Men hvilken Forestilling maae jeg da gjøre mig om en Klode, som om den just ikke er den mindste i vort Soelsystem, dog hører til de mindre Planeters Classe, og som hverken er nærmest ved Solen, dersom denne nærmelse skulde være Kiendemærket for *) Jevni. Eulers Briese 1 Th. Side 11-12. *) Bodes Gestienter Himmel P. 517. at bestemme Plancternes indbyrdes Fuldkommenhed; eller endnu mindre er nærmest ved Solsystemets Udgang, dersom deres Bortfiernelse fra Solen, og deres Nærmelse til den omgivende Stierneverden, skulde være Grunden for at antage en større Fuldkommenhed hos de Solen underordnede Himellegemer, Maatte jeg ikke slutte mig til deraf, at vor Jordklode befinder sig i en vis Middelmaadigheds Tilstand; da hverken dens Størrelse eller dens Plads berettiger til at antage nogen udmærket Fuldkommenhed om den, og forholder dette sig ikke saaledes, Jorden er vel et Himmellegeme, som er anviist til Beboelse for Væsner, som ere begavede med Fornuft; men som dog kun ere det i den første Begyndelse af en saadan Tilværelses Tilstand, hvori det fornuftige Princip søger møisommeligt og under Kamp at udvikke sig af den sandselige Naturs Svøb; af hvilken Kamp Menneskenaturens Vildfarelser og Menneskelivets Lidelser lade sig forklare. Kunde man antage, at vor Jordklode maatte saaledes omtrent forekomme et høiere Væsen, som kunde svæve over den og betragte den, eller vor egen Aand selv, naar den i en forklaret Tilstand kunde beskue den Planet, hvortil den tilforn i en lavere Tilstand havde været fængslet, maatte den, i det den med Beundring og Henrykkelse beskuer denne Jordklodes fortryllende Skiønhed og beundringsværdige Pragt, imedens den omvæltede sig under dens Blikke, tillige føle en sørgmodig Følelse ved Synet af dens Beboeres Ufuldkommenhed og Lidelser; saa vilde den dog vide at trøste sig med Erkiendelsen af den Sandhed, som allerede den store Philosoph Kant har indseet: at det Onde erinet videre end det uudviklede Princip til det Gode: i Menneskenes Ufuldkommenheder og Lidelser, vilde den sige ere mange og store, men deres Dage ere ogsaa saa og flygtige, og hvad der faaes i Svaghed opstaaer i Kraft, sagde den himmelske Lærers store Discipel. Udvikling, det er det oplivende og trøstende Ord, som lyder til os fra alle Naturens Riger; det er Grundformen for alle den Uendeliges Værker, og hvorved de saa væsentligen adskille sig fra Menneskers; da det ikke kunde forflere sit eget Væsen, saa frembragte Det det Endelige Mangfoldighed, som i den ubegrændsede Tid evig nærmer sig til dets Fuldkommenhed og til dets Lyksalighed. Lidelserne ere saaledes den mørke Rod, hvoraf det himmelske Livs Træe udvikler sig i sin Ynde, og som det skiuler med Udbredelsen af sine Glæder; de ere den Skygge som tiene til at forhøie de tilkommende Tiders Skiønhed og Lyksalighed. Men Siælen behøver ikke at hæve sig i sine Tanker over Jordkloden for at beskue den fra denne store og trøstende Synspunkt. Betragtningen af Jordens Beskaffenhed selv og af de Forandringer den har giennemgaaet, føre til den samme og en endnu mere oplivende og Beundring opvækkende Beskuelse; nemlig at denne samme Udvikings Lov, som alle organiserede Væsner ere underkastede, ogsaa strækker sig til Jordkloden selv; at den ogsaa har Lighed med et organiseret Legeme eller rettere sagt: er et saadant, som allerede har giennemgaaet flere Udviklings Perioder, eller saa kaldte Revolutioner, og for hvilke nye forberedes. Man kan betragte dette, som et Resultat af vor Tidsalders udvidede Kundskaber og Jordens Bygning. – En critisk Mønstring siger en berømt Naturkyndig *) af de vigtigste hidindtil endnu fundne fossike Levninger af organiske Legemer fører til det Resultat: at de ældre Bierg arter indtil Kridtet ikke fremvise noget sikkert Spor af Levninger af endnu levende Organisationer; at Organisationerne ere stedse blevne fuldkomnere, af en mere indskrænket Legemsmasse men mere harmoniske og uddannede i deres Dele, og at Mennesket hører til Jordens yngste Dannelse. Det Resultat fremgaaer da saaledes af denne Klodes Betragtning, som vi Mennesker beboe; at den, saavel som vi, hører kun til de lavere Egne i den Uendeliges Rige, som ligge nær ved Begyndelsens Mørke, og er fjærn fra den høiere Fuldkommenheds Herlighed; men at den ligesom vi er et Væsen som er underkastet Udviklingens store Lov, som Skaberen har foreskrevet sine Værker, og hvorved han udmærker dem som sine. Uagtet følelsen af vor Ufuldkommenhed og Svagheder maae vi dog frydes ved at betragte os, som det fuldkomneste Produkt, som Jordkloden hidindtil har frembragt, efter de Udviklings Perioder, den har giennemgaaet; og imedens den forbereder sig til nye, løslades vi fra den, for at forplantes til herligere Egne. Jordkloden er derfor vor Moder, og vort Forbillede vor Frembringer og vor Lærer. *) Die Urvelt und das Alterthum von H. F. Link. 1821. Berlin. Politiske Efterretninger og Betragtninger. Man kan være overbeviist om, at meget vigtige politiske Gienstænde ere aftalte i Czernovitz og meget vigtige Underhandlinger ere i Værk siden en Russisk Gesandt skal afsendes til Constantinopel; man kiender ikke Jndholdet af denne Statsmands Mission; men man har Grund til at formode, at en Udvei er truffet til at forbinde Menneskelighedens Sag med Politikens, og at Formaalet er at benytte Sultanens Tilbøielighed til Eftergivenhed for at formaae ham til at vælge saadanne Forholdsregler, saa at hans vaklende Throne kan holdes opret under de Farer, som omringe den fra alle Sider. Det er blot et Spørgsmaal om ikke Forholdene ere blevne saaledes beskafne, at Sagen ikke staaer til at rette, og om ikke naar den Russiske Gesandt ankommer til Constantinopel, Sultanen da er kommen til at staae under andre Jndflydelser, som kunne forhindre ham fra at give de moderate og venskabelige Forestillinger Gehør, som ville blive ham gjorte. – Til den eftergivende Stemning som Porten har nu paa det sidste antaget, har unægteligen foruden Frygten for Keisernes Sammenkomst og Tidernes Trang i sær Lord Strangfords Note af 30te August bidraget; intet kan tænkes meere kraftfuldt, intet meere skikket til at ryste Divanet op af sin politiske Dvale end dette Statsskrift som i Jndhold og Form ret beregnet paa den Tyrkiske Jndolenz; det er for vidtløftigt til at kunne meddeles i dette Blad; men det indeholder ikke heller andet, naar Formen undtages, end et os alle bekiendt Register paa Portens politiske Synder. – Journal des De hals siger om denne Note: at den er ikke andet end en energisk Gientagelse af de Fordringer, som Greven af Nesselrode har i sin i Mai udstædte Note giort til Porten. Den er derfor nu kun af en jevn Jnteresse, da de Misforstaaelser, som fandt Stedtmellem Rusland og Porten angaaende Vallachiet og Handelen paa det sorte Har ere bilagte; det mærkværdigste Sted i den Engelske Note er følgende: Porten er i Vildfarelse, naar den omtvivler Eenhed i de allierede Hoffers Synsmaader, Formaal og Ønsker ved de Beslutninger, som blive tagne, og naar den omtvivler alle Magters Overeenstemmelse. England vil være den første til at erkiende efter Grundsætninger og i formelige Ord Retfærdigheden af Ruslands Besværinger over de Forandringer Vexationer og Jndgreb, som dets Handel og Søefart ere udsatte for. - Denne Eenhed i Synsmaader siger Journal det Debats, vil ogsaa finde Sted ved de Europæiske Forhandlinger og Grækenlands til kommende Skjebne, for hvilken alle Nationer og alle Partier have det samme Ønske. (Man kan slutte sig til heraf, som af heele Betragtningen over Begivenhedernes Gang og Staternes indbyrdes Stil ling: at kun det ene politiske Foretagende har ikke kunnet begynde fordi det andet skal først fuldendes; at nye og store Baner for Diplomatiken i Østen og Vesten ere blevne aabnede; og at de politiske Forhold ere saaledes beskafne, at mange vigtige Begivenheder maae efterhaanden komme frem for Lyset, og at vi have meget nyt at vente).J det Franske Blad Oriflamme læses følgende Artikel: det Engelske Cabinet forfølger det System at afsondre sig aldeles, politisk og geographisk, fra det øvrige Europa. Hvad vinder Englands Ære, hvad dets Jnteresse ved denne Apathie; hvilket andet Folk eller hvilken anden Regiering takker det derfor Englands Politik er dækket med et Slør, som en Minister Greven af Liverpool løftede med hiine mærkværdige Yttringer: at England truet af to store Ulykker maae anvende alt for at undgaae begge. Men hvorledes lader sig en anden Engelsk Ministers Afsindighed bringe dermed i Overeenstemmelse, som paa en meere indiscret Maade i Underhuset end i Cabinettet vovede offentligen at yttre det Ønske, at de Revolutionaires Sag maatte feire O Afsindighed, havde Himlen opfyldet hans ugudelige Ønske, saa vilde Englands Regiering været kommen i Hunts og Burdets Hænder. Da det manglede de Mænd, som ledte Englands Skjebne paa Mod til at sige deres Meening og Kraft til at holde den opret, saa toge de deres Tilflugt til de Svages Vaaben og satte Penne og Tunger i Bevægelse. Hvelvingerne i Vestminster have giennydt af deres Taler; Bureauerne vare propfulde af Depescher, alle Veie vare bedækkede med Courerer og dog blev intet udrettet uden hvad en Pitt eller Chaham vilde have rødmet ved. Et roesværdigt Foretagende har allene kronet deres Anstrængelser, som have arvet hiine store Mænds Skrivertøi; det lykkedes nemlig Diplomatiken i Downingstret illuførisk at love de Cortes Beskyttelse for en Summa af 40 Mill. Realer; men de Constitutionelle kunde ikke faae et Skib eller en Soldat; det Engelske Cabinet rykkede ikke frem med andet end Raad og Constitutionsplaner. Men en Bourbons Sværd har overhugget Jntriquens Baand. Europas Fastland har med Fornøielse betragtet det store Slag, som Frankerige har slaget; den Brittiske Regiering er den eneste i Verden, som ikke veed om den skal bedrøv eller glæde sig. Men ligegyldige mod dette Folks Uroe, med et dobbelt Ansigt, raabe de øvrige Magter: Vee dem, som hverken erklære sig for Fiender eller for Venner; enhver forlader dem i Farens Time. – (Dette Stykke har sat alle de Engelske Blade i Harnisk, især da man tilskriver en udenlandsk Minister, som opholder sig i Paris, en stor Jndflydelse paa anførte Franske Journal; det har været Vand paa Oppositions-Bladenes Mølle, som beskylde Ninisteriet, for at det i Aar har talt for meget og handlet forlidet. Bladet Coureeren har derimod ivrigen opløftet sin Stemme derimod (men England vil vist handle, dersom dets egne Jnterresser blive krænkede, og Ministeriet kunde ikke forsvare det for Nationen at lade denne giøre store Opoffrelser for et Parties Jnterresse i et fremmed Land; da Regieringen afsender Tropper og Krigskibe til Vestindten, saa har den det i det mindste i sin Magt at skaffe Staten og dens Undersaatter Erstatning for deres Fordringer i Cuba og Portorico, dersom dens Ministers Forestillinger ved det Spanske Cabinet ikke skulle blive hørte. Man tvivler og at disse Foranstaltninger ville erholde Gehør, saalænge Don Victor Saet forbliver Premier Minister; og siden alle Kloster-Godserne blive givne tilbage til deres Eier, saa kan man ikke engang indsee, hvorledes Spanien vil blive i Stand til at liqvidere de Engelske Fordringer, om de endog antages af Regieringen eller hvorledes, den vil blive istand til at erstatte Frankerige sine Krigsomkostninger, eller underholde de 40000 Mand Franske Tropper, som skulle blive staaende i Landet til at beskiærme dets Roelighed; saa man vil skiønne deraf, at det er langt fra, at de politiske Knuder er løste; med mindre Spanien kunde formaae sine Colonier til at rykke ud med Pengene, for at løskiøbe deres Uafhængighed; men som ikke er rimeligt, da denne er allerede næsten erhvervet. General Morales er nu med Levningen af sin Armee ankommen til Cuba