Aalborg Stiftstidende, 1836-10-13
Stockholm, den 30te Septbr. I det norske Statsraad, afholdt den 26de, samt ifølge den norske Regjerings da foredragne Meddelelser - 1) Af 3de Juli sidstleden, at den norske Regjering har tilsendt Stortingets Præsidentskab verificerede Afskrifter af de Forhandlinger, som oplyse, hvad der har tildraget sig, saavel i den norske Regjering i Christiania, som i Statsraadet i Stockholm, i Anledning af Hs. Majestæt Kongens under 2den Juli sidstleden fattede Beslutning om Stortingets Oplysning, 2) af den 12te Juli sidstleden, at Odelstinget under den 3de f. M. bar besluttet Tiltale for Rigsretten mod Statsministeren Løwenskjold, samt 3) af den 9de D., indeholdende underdanig Meddelelse af den i Rigsretten mod Statsministeren Løwenskjold afsagte Dom - behagede Hs. Majestæt naadigst at tilkjendegive og befale som følger Kongen har blot antaget Grundlovens 580, fordi han i sammes Udtryk har fundet sig alene tillagt Rettigheden til lat opløse det ordentlige Storting, naar det i 3 Maaneder har været forsamlet. Hs. Maj. bør anvende denne Ret i Tilfælde af at Stortingets Medlemmer undlade, fremforAlt, at behandle de kongelige Forslag, grundede paa Landets Jnteresse og paa Folkets Vel. Da Kongen bevilgede Nationen de udstrakte Jndrømmelser, som indeholdes i Grundloven af 4de Novbr. 1814 og i Rigsacten af 1815, var Hs. Maj. langt fra at tænke, at Stortingets Medlemmer kunde, før Aarhundreder vare henrundne, tabe Erindringer, seller Sagnet om de Rettigheder, som Fredstractaten i Kiel tilkjendte Kongen. At ville gaae ind paa Prøvelse af Hs. Majestæts ved Grundloven hjemlede Rettigheder, for at søge at gaae uden om dem, vilde være en Opfordring til at vende tilbage til omtalte Tractat. Sjette Artiklen i Conventionen, sluttet i Moss, fastsætter, at Jngen, middet bart eller umiddelbart, maa kunne tiltales for de Meninger imod begge Rigers Forening, som for bemeldte Conventions Afslutning vare yttrede. Denne Artikel, samtyk efter de norske Befuldmægtigedes Begjæring, indeholder paa engang en Erkiendelse af den Tiltale, hvortil de, som havde indledet det norske Folk i en Krig mod Sverrig, havde gjort sig skyldige, og et Beviis paa, at dette Rige og det Konge ikke nærede nogen anden Hensigt end den, uopløseligen at forene begge Nationer, i politisk Henseende, med Forkastelse, fra det svenske Folks og dets Konges Side, at enhver Tanke og Gjengjældelsesret mod Krigens Ophavsmænd. - Da Odelstinget har ladet Statsministeren indstævne for en Rigsret, som for Størstedelen bestaaer af Medlemmerne af samme Forsamling, som har erklæret sin Oplysning at være skadelig, har det derved gjort hele Stortinget til Dommer i egen Sag. Det har saaledes udhøvet en lovstridig, istedet for en retslig Handling, og det har paa samme Tid fornærmet Kongens Prærogativ. Øiensynligt er det, at den Stortinget tilkjendte Rettighed, at Flade sig forelægge Regjeringens Protocoller og Forhandlinger, ikke kan udstrække til andre end dem, som have fundet Sted for Stortingets Aabning; saaledes har denne Ret altid tidligere været forstaaet og udøvet. Denne Ret til Gjennemsyn er, efter vedtagen Skik, bleven tilkjendt det næstfølgende ordentlige Storting, i den Hensigt, at samme kunde med fuldkommen Sagkundskab, Retfærdighed, og Fordomsfrihed bedømme Regjeringens Handlinger, istedetfor at lade sig lede ved Forudsætninger eller af usandfærdige Rygter. Men dette Øiemed vilde aldeles forfeiles, saafremt Stortinget ansaae sig berettiget til at udlægge Grundloven saaledes, at dets Pluralitet kunde lade indstævne for en Domstol, hvis fleste Medlemmer, høre til Stortinget, de Embedsmænd, der ei havde fraraadet en Handbling, som var Forsamlingen til Mishag, fordi den angik den selv. Saadant vilde aldeles være enten at berøve Kongen sine Raadgivere, eller ogsaa at hindre Hs. Majestæt i nogensinde at anvende de Prærogativer, hvilke Grundloven, har tilkjendt ham som Rettigheder og paalagt ham som Pligter. - Kongen har aldrig indhentet den norske Regjerings Tanker, angaaende de forhen holdte Stortings Opløsning. Naar Hs. Majestæt selv har været nærværende ved deres Slutning, har han holdt sig indenfor den 80de os Forskrifter, samt meget simpelt i Statsraadet, uden at æske dets Medlemmers Tanker, tilkjendegivet sin Villie, at afslutte Stortinget paa en vis Dag, hvorefter der er givet befaling til offentlig at kundgjøre, at Forsamlingen skulde opløses følgende Dag. - Et Storting, som ønskede at forlænge sine Sammenkomster ud over den af Loven fastsatte Tid, vilde alene have nødig at erklære enhver Beslutning om dets Oplysning, naar det ikke selv havde fordret den, at være skadelig for Riget; overvældende saaledes det kgl. Prærogativ, vilde det tilvende sig en uindskrænket Magt over sin egen Uopløselighed. Det er alligevel ikke en Forskrift uden Betydning, uden baade virkelig og moralst Kraft, det er tvertimod i Alles Jnteresse, at Rettigheden, til alene at anordne det ordentlige Stortings Sammenværen, saafremt denne overskrider den i Grundløvens 80de 8 fastsatte Tid af trende Maaneder, er blevet tilkiendt Kongen. Paa samme Maade forholder det sig med de overordentlige Storting, hvis Oplysning, paa hvilken Tidspunct, det end skal være, Statsforfatningens 70de 3 tilkjender Kongen, naar Hs. Majestæt finder det passende. Erfaringen har altfor meget lagt for Dagen, at vore lovgivende Forsamlingers forlængede Sammenværen leder til betænkelige Ubehageligheder. Der dannes Partier, der opstaaer Usikkerhed og Tvivl i Forretningernes Gang, foranlediges Overtrædelse af den ved Loven bestemte Myndighed, samt paaføres Nationen anseeligt forøgede Udgifter. Da Grundloven har fastsat en Grændse for disse Forsamlinger, har den budet dem, at de, fremfor Alt, skulde foretage de Sager, hvilke den har bestemt som de væsentligste for Stor tingets Virksomhed, paa det at de saaledes kunne gjøre sig værdige til deres Hovedmænds Erkiendelse og Høiagtelse. Havde det end blot været i den nævnte Hensigt, at Kongen denne Gang gjorde Brug af sit paa Grundloven støttede Prærogativ, havde Hs. Majestæt ikke destomindre handlet indenfor Grændsen af hans Ret og Pligt, samt i Overeensstemmelse med det norske Folks Tarv og Velfærd. Men Rigets Tilstand, efter det sidste Stortings Sammen trædelse, havde givet yderligere Grund. Norges lykkelige Stilling fordrede ikke meere disse lange og møisommelige Raadslagninger, som Bestemmelsen af et nyt Samfundsystem og Reguleringen af en Mængde Sager, baade Finantserne og Bestyrelsen vedkommende, tidligere gjorde nodvendige, og Kongen havde allerede tilstrækkelig lagt for Dagen, at naar Omstændighederne fordrede det, da var Hs. Majestæt langtfra at ville forhindre eller tilbageholde Raadslagningernes Gang, uden Hensyn til Nationens øiensynlige Uvillie mod Stortingets altfor lange Sammenkomster. Saaledes var Forholdet under det i Aarene 1815 og 1816 afholdte Storting, som varede i mere end et Aarstid. Men denne Nødvendighed var ikke meere forhaanden. J Aarene 1815 og 1816 skulde man endnu læge Saarene efter den Krig mod Sverria, som Forsamlingen i Eidsvold havde foraarsaget; man skulde dække en ved samme Krig foranle. diget Gjæld paa 22 Millioner Rigsbankdaler, som det Uforudseelige, for ei at sige meere, havde paadraget en Folkemængde af 1 Million Mennesker, berøvede al Slags Han deel og nødsagede til at hente Livets uundværligste Fornødenheder fra Udlandet; man skulde skabe en Nationalbank frivillig eller tvungen; man skulde betale Norges Andeel i en Statsgiæld, som den havde fælles med Danmark, man skulde ordne den almene Bestyrelse, som indtil da, ifølge Krigens Voldsomheder, havde været vilkaarlig; man var endeligen forpligtet til, ved lange og udholdende Bestræbelser, for Stortinget at lægge for Dagen, at ingen overilede Beslutninger burde tages. Saaledes viste sig Regjeringens Attraa efter Fordragelighed. Nu udvikler Handelen sig, Agerdyrkningens Frembringelser forøges og ville om faa Aar være tilstrækkelige til at ernære en Befolkning, som, siden Foreningen, er bleven forøget med næsten en Halvdeel. - Kongen kan saaledes haabe, at det sidste Stor tings Medlemmer, langt fra at være uden Kundskab omdenne Nationens Velstand, skulle med Hs. Maj. erkjende, at Øiemedet nu er, at raadslaae om fremtidige Forbedringer, til at fremme baade Folkets Fordeel og Lykke. "Stortinget har anvendt megen Skyndsomhed ved at afslaae de Forslag, som Kongen, i den Hensigt at forbedre og befæste Samfundsbygningen, har ladet Stortinget tilstille; men denne Forsamling har ikke med samme Skyndsomhed behandlet det, som var tilbage af de Sager, som paaligge det. Kongen tog dog ikke i Betænkning at bevilge Stortinget en forlænget Samlingstid, med Tillæg, at det var indtil videre; hvorved han vilde lade forstaae, at man ikke burde misbruge denne Tidsforlængelse, men haste med at afslutte de meest magtpaaliggende Sager. Denne Forlængelse af Tid har udgjort over to Maaneder. Da Arbeiderne ikke desto mindre et gik fremad, og da Hs. Maj. herved ikke alene afveiede Nutidens, men ogsaa Fremtidens Jnteresse, ansaae Hs. Maj. det for nødvendig, at Grundloven, netop i denne Deel, burde holdes hellig, og Stor tingets Slutning blev, ifølge 80 5, simpelt anordnet af I Kongen. - At klage over denne Handling; at tiltroe sig efter eget Behag, at kunne indgyde Skræk i Statsraadet Sind; at udlægge Statsforfatningen i dens Sammenhæn- og dens Dele; at forvandle Rigsretten til en politisk Dom stol og give den Egenskaben af en Samvittighedsjury; at begynde med at paalægge Bøder, for at kunne gaae endnu videre; Alt dette opfordrer Hs. Maj. til, ifølge hans kal Pligt, at beslutte sig til nødvendige Handlinger, for at hindre et almindeligt Anarki eller den Enkeltes Vilkaarlighed fra at indsnige sig istedet for de Love, som opretholdpersonlig Frihed, almeen Retssikkerhed og Agtelse for Enkeltmands Eiendomsret. Disse ere Kongens hellige Pliater. Det skal lykke ham at opfylde dem, uden rystende Bevægelser eller nogen Slags Tvedragt, hvis Stortinget Medlemmer, ligesom Hs. Maj., ere inderligt overbeviste omet at der ikke kan være nogen Tilfredshed i huuslige Kredse nogen Sikkerhed for Staterne, nogen indre Frihed, eller nogen for begge Landene hædrende Selvstændighed i deres Forhold til Europas øvrige Magter, under hvilken Regieringsform disse end ere, uden Kjærlighed til Orden, uden Villien til at være retfærdig, og uden Lydighed mod de almene og særskilte Love, som byde baade over Folkene og deres Regjeringer. Af disse Grunde erklærer Hs. Kgl. Majestæt: Uagte de her omtalte Tildragelser, vil Kongen gjerne troe, at Stortingets Medlemmer i Grunden ere oplivede af Ønsket at bevare det norske Folk den fuldkomneste af de Garantier, som Grundloven af 4de Novbr. 1814 har fastsat Men Hs. Maj. har med Bekymring fundet, at uagtet 2 siden Foreningen med Sverrig henrundne Aar, uagtet Fredens indre og ydre Velgierninger, samt den Lykke, som har været en Følge deraf, skjelne Stortingets Medlemmer ikke endnu med fuldkommen Klarhed imellem de Rettigheder som tilhøre Kongen alene, og dem som tilkomme Hs. Ma og Stortinget i Forening. Kongen forventer alligevel, at en paa Grundlovens Bydende støttet Udøvelse af begge Skyldighed skal fjerne alle fremtidige Vildfarelser, og jevn al Slags Misforstaaelse imellem Statens høieste Myndigheder, som ikke bør have andet for Øie, end en fælles Virksomhed til Bortryddelsen af enhver Uretfærdighed, til varie befæstelse af den offentlige Sædelære, som lofter Nationerne til en Ærens Høide, hvorpaa saamange Folk hav givet Verden et Forbillede. - Kongen betragter saaledes de nu opkomne Tvistighedsspørgsmaal som medførende Nytte, derved, at der aabnes en Udvei til at give fremtidige Stor tings Raadslagninger en mere passende Rettning ; og det et i Haab derom, at Hs. Maj. herved erklærer: Spørgsmaalet hvorom der nu handles, er juridisk og politisk. I Kraf af Grundloven er han Vogteren og Forsvareren af Nationens Ret. Han er Folkets bestandige Repræsentant, for at opretholde dets paa Statsforfatningen grundede Rettighede. og Garantier, og det bør sig Kongen at opfylde denne Bestemmelse. Hs. Maj. erklærer derfor : at ovennævnte magt, paaliggende og alvorlige Grunde stedse skulle forbyde han l at samtykke nogen Fornærmelse eller nogen Mistydning, de a være sig af Grundloven i Almindelighed eller det kongelige Prærogativ i Særdeleshed, hvilket udgjør en væsentlig og nødvendig Bestanddeel af Nationens Garantier og Rettigheder. - Da Spørgsmaalets juridiske Deel engang er bleven afgjort, hører den ikke mere under Kongens Virksomhed, uden i de af Loven betegnede Tilfælde. Men da der paa den ene Side, er opstaaet Spørgsmaal med Hensyn til den lovgivende Magts Rettigheder og Kongens Prærogativ samt, paa den anden Side, Misforhold imellem den almen Lovs Forskrifter, angaaende Dommer=Competentsen, og de denne Henseende af Rigsretten antagne Grundsætninger Strid med Loven, hvilket Kongen ei kan tilstede, har Hs. Majestæt besluttet, derom, baade i Grunden og i Formen, at raadslaae med næste ordentlige Storting, og det af den Aarsag, at det sidste Storting, som eenstemmig Anklager har været Dommer i egen Sag. Kongen troer sig i dobdelt Henseende forbunden til denne Handlemaade, paa Grund af den Ret til lovligt Værn, som samtlige Statens Embedsmænd saavelsom andre Medborgere have Krav paa, uden at udsættes for nogen systematisk Forfølgelse. - Af Alle ovenanførste Grunde anbefaler Kongen sin norske Regjering at tage under Overveielse, de Forandringer i Reglementet for Rigsretten af 18de Septbr. 1815, hvilke bør foreslaaes, især med Hensyn til Rigsrettens Medlemmers Ansvarlighed og til Offentligheden af deres Stemmegivninger; som og saa Loven af den 7de Juli 1828, indbefattende Straffe, stemmelser for Statsraadets og den høieste Domstols Medlemmer for Embedsforbrydelser, samt for Stortingets og Rigsrettens Medlemmer for de Forbrydelser de, som saadanne, kunne begaae; samt ligeledes de nøiere Forklaringer af særskilte 88 i Grundloven, som kunne udfordres for at skjænke Hs. Majestæts Raadgivere, Statens Embedsmænd, samt Nationen i Almindelighed de nødvendige Garantier imod vilkaarlig Behandling. (Af Dagen efter Stockh. St. T.)