Berlingske Tidende, 1830-01-22
Kjøbenhavn, den 22de Januar. Ved Statstidendens Slutning Kl. 12 manglede de fire sidste Brevposter fra Hamborg. Til Minde om Kongens og Fædernelandets høifortiente Mand; den forevigede Ove Malling, holdes ved Kjøbenhavns Universitet i Morgen, Løverdagen den 23de Januar Kl. 12 paa Regents=Auditoriet (eller den saa kaldte Regentskirke) en Sørgefest, hvortil Universitetets p. t. Rector og det academiske Senat, har indbudet ved et latinsk Programm (30 Sider i 4to.) Efterat en Sørgesang, forfattet af Hr. Professor Ochlenschlager, Ridder af Dannebrogen og af Nordstjernen, er afsiunget, bestiger Hs. Høiærværdighed Hr. Doctor og Professor Theologi ord. P. C. Müller, Ridder af Dannebroge, Cathedret og holder en latinsk Parentationstale i Universitetets Navn. - Programmet, af Hr. Etatsraad og Prof. Hist. ord, Dr. Phil. Engelstoft, Medlem af Directionen for Universitetet og de lærde Skoler, Ridder af Dannebroge og Dannebrogsmand, indeholder Nogle bemærkninger over den Taknemmelighed, hvormed de, som have gjort sig vel fortjente af Fædrelandet, bør erindres. - Til den latinske Original har Forfatteren selv føjet en Oversættelse, hvis Slutning vi saa meget hellere optage, da dette nys udkomne Indbydelsesskrift endnu ikke er almindeligen bekjendt, og den et en ligesaa skjøn som sandre Skildring af den hedengangne Uforglemmelige. - Fædrelandet har nyelig tabt en Mand, der, om ellers Nogen, har ved Fortjenester erhvervet sig grundet Adkomstil Efterslægtens taknemmelige Erindring, og Universitetet maa saa meget mere ansee dette Tab for sit, jo flere Beviser det i en lang Række af Aar har modtaget paa den Afdødes Velvillie imod det og paa hans Jver for dets Bedste. Det fordrer derfor og saa sin Andeel i det almindelige Savn, i den almindelige En kjendelse af den Afdødes Værd, i den Ærbødighed og Taknemmelighed, der skyldes hans Minde. Jkke, at det jo meget vel føler at disse og lignende Æresbeviisninger ingenlunde ere det, hvorstore Fortjenester skulle finde deres rette Belønning. Der gives Belønninger af en høiere Natur, som baade i sig selv ere store Siele værdigere og af dem ene attraaes, Bevidstheden af ædet Daad og Tanken om Medmenneskers Lykke befordret; ja blandt alle menneskelige Belønninger selv er der ingen, som jo er forgjængelig, hvorfor der endog har været de, som ikke vilde tillade, at der sattes dem noget Æreminde. Men endskiønt store Mæn ikke søge Roes og Ære hos Efterslægten, borden dog følge deres Fortjenester. Dette er Exemplets, dette Ærefrygtens, dette Sorgens Krav. Hvad der paa denne Maade drages Ungdommen til Minde, vækker den til Efterligning, og Ærens Veddestrid bliver Dydens. Ærefrygtens Følelse øves, i det den med Taknemmelighed beundrer Dyden, og den menneskelige Naturs egen Værdighed hævdes, i det den altid har Øjet fæstet paa det Bedre. Sorgen mildnes, naar man seer, i Medborgeres Hjerte, i Tidens Erindring det blive tilbage, som man hos den Afdøde meest elskede. - Saa være da denne vor Høitid Exemplets, Ærefrygtens og Sorgens Krav helliget. - For vort Blik svæver Billedet af en sielden Character. Thi hvo elskede Fædrelandet varmere end vor Malling? Hvo tjente Konge og Stat med mere Troskab? Hvo kunde være mere ufortrøden i Arbeide? Hvemere virksom og utrættelig? Hvo mere omhyggelig og paalidelig i Embedspligters Opfyldelse - og de Embedsstillinger, hvorhan sattes, vare ligesaa mange som vigtige - Hvo baade af Naturen og ved Studier til Statsforretninger bedre udrustet Hvo mere erfaren og indsigtsfuld? Hvo meere forstandig og klog Hvo mere sindig og betænksom Hvo mere Herre over sig selv; Hvo mere redelig, retskaffen og samvittighedsfuld? Hvo forenede større Venlighed med større Værdighed, indgydende paa eengang Kjærlighed og Ærefrygt, Hvo var meere oprigtig imod sine Venner, Hvo mere tjenestagtig? Hvo mere human imod alle? Hvegjorde sig en større Fornøielse af at opmuntre og understønfremspirende Talenter og opstræbende Dyder, saa det vel ma findes naturligt, at den, der elskede saa meget det Gode hos andre, selv var et Mønster derpaa Hvo prydede mere Livet med Kundskaber, disse med practisk Viisdom, Hvo var mere altid sig selv liig, saa at, hvo der eengang havde begyndt at elske ham maatte elske ham for stedse - Men til en værdigere Pensel overlader jeg at udføre det billede, hvoraf her neppe kunde gives et flygtigt Omrids. Mig forundtes i dette Hverv, som efter mit Ønske overdroges mig, den sidste Leilighed til at bringe den elskede Afdøde et taknemmeligt Hiertes Tribut. Saa ufuldkommen denne er, vil den dog allid finde Undskyldning i de Følelse, med hvilke den er nedlagt paa den Ædles Grav. - Han gi til Hvile, mæt af Aar, mæt af Hæder; alligevel savne vi hans iblandt os som det elskelige Mønster paa Dyd og SieleadelMen - hans billede er indgravet i vore Hierter; hans Navn skal leve i Fædrelandets Aarbøger, hans Hæder til sildigste Od Kjøbenhavns Brandforsikkring.