Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1825-04-25
Frankerig. Som det lod sig forudsee, er Sarileg=Loven nu den 15 d. ogsaa antaget af de Deputerede med 210 imod 95 Stemmer. Skjøndt saaledes de grundige Jndvendinger, flere oplyste Mænd fremførte imod denne nye Støtte for Klerkevælden, for Øieblikket intet frugtede, fortjene de alligevel at bevares som Minder fra en lysere Tidsalder, hvis Bygning trues med at opsluges af den aandelige Formørkelse, dersom Menneskehedens Troe paa Sandhedens Seier ikke stod urokket. Af de Talere, som djærvelig hævede Røsten imod denne rædsomme Lov, vare Bordeau, Royer Collardog Bertin Deveaux de fortrinligste. Kirken - sagde den Første - afskyer Blodsudgydelse, og dog er der udøst saa meget Blod i Religionens Navn. Han var langt fra at holde Overtrædelsen imod Gudstjenesten for ligegyldig. Et Jndgreb i Guds Bud var Synd, og skadede det tillige Selskabet, blev det Forbrydelse. Denne maa straffes ved menneskelige Love; men at straffe Synder tilkommer Gud allene. Royard Collard fandt, at nærværende Lov=Udkast ei allene indfører, en ny Forbrydelse i Lovgivningen; men skaber et ganske nyt Princip i Kriminalretten, nemlig en over naturlig Forbrydelse, der ikke falder i Sandserne eller kan begribes af Fornuften. "Hvad er - spurgte han videre - Sakrileg, Efter Udkastet Vanhelligelse af de hellige Kar og indviede Hostier. Men hvad forstaaes ved indviede, Hostier, For os Katholiker er det Jesus Kristus selv, følgelig bliver Sakrileg Forbrydelse imod Guds Majestæt, og beroer ganske paa Dogmaet om den virkelige Forvandling. Men hvorledes kan Man nu sammenblande, Selskabet og Guddommen, da de dog ere saa forskjellige som Himmel og Jord? Da et Sakrileg imod Selskabet er en Uting, saa gjør Man et Jndgreb i det guddommelige Regimente, og fornedrer Religionen til Menneskeværk. Ved dette blodtørstige Princip væbner Man Uvidenhed og Lidenskab med den guddommelige Authoritets frygtelige Sværd. Nu spørges der, om Jndsigt og Overbeviisning i Religionssager beroer paa Gud eller paa Mennesker, d. c. om den guddommelige Lov hører til de menneskelige, Nei, Loven har ingen Deel i den religiøse Troe, den fatter den ikke. En Kristens Troe er for ham Sandhed, som kommer fra Gud og er kundgjort Mennesket af Jesus og Apostlerne. Eller ere Regjeringerne maaskee Apostiernes Efterfølgere? Er det overdraget dem af Himmelen at erklære, hvad der er Religionssandhed eller eiJeg bekjemper kun Vildfarelser ikke Forbindelsen; thi det er Regjeringernes Jnteresse at slutte sig til Religionen, fordi den forbedrer Menneskeer; men denne Alliants strækker sig kun til det Udvortes og Synlige, ikke til Sandheden selv. Der gives Statsreligioner, herskende Religioner, udelukkende Religioner; men dette Alt er kun Politikens Sprog. Have maaskee Stater en Religion ligesom Mennesker, en levende Siel, et Liv efter dette, Have de Ret til at afgjøre, hvilken af de forskjellige Religioner, der er den sande, Kristus forandrede intet i den selskabelige Orden. Hans Rige var ikke af denne Verden. Hvorfor skal blot Sarileg være Straf underkastet, da der dog gives saa mange Maader at fornærme Gud paa Fortjene Spot og Kjetterie ikke samme Straf, Saasnart et Dogma af den katholske Religion gaaer over i Loven, maa hele Religionen holdes for sand og de andre for falske. Den maa da udgjøre en Deel af Statsforfatningen; ellers bekjender Staten sig til Jndifferentisme, udelukker Gud af sine Love og vorder at heistisk. Septeret gaaer følgelig over i dens Hænder, og Præsten er Konge. Ligesom imellem den absolute Magt og Anarkiet i Politiken, gives der en Middelvei imellem Theokratie og Atheisme. Hos det jødiske Folk havde Theokratiet (Guds eller rettere Præste herredømmet) hjemme, men blev afskaffet ved Evangeliet. Dog, fordi Man forkaster Theokratiet, hylder Man ikke Atheismen. Mennesket er et religiøst Væsen. Chartet indrømmer, at Frankerigs Beboere bekjende sig til flere Religioner; det beskytter dem alle, men især den kristelige, og fortrinlig den katholske. Kristendommen forfaldt, saasnart den kom paa Tronen. Allerede de hellige Kirkefædre sukkede og ønskede de første Tider i Kristenheden tilbage, da en Kjerligheds, en Mildheds og en Fordrageligheds Aand besjælede de Kristne - den Jesu Aand som sagde: "Menneskens Søn er ikke kommen for at fordærve, men for at frelse. Det er Kirkens Kald, mine Herrer, Bringer, Man derimod Religionen ind i Loven, da nægter Man af religiøs Sandhed; optager Man Dødsstraffen i Religionen, da nægter Man et evigt Liv. Men saasom nu den foreslagne Lov gjør begge Dele, er den baade ugudelig og materialistisk. Vore Dages Theokratie er meere politisk end religiøst, det hører til det almindelige Reaktionssystem. Revolutionen var ugudelig lige indtil Fanatisme; men den fandt sin Undergang i sin Forbrydelse, og Modrevolutionen kan Man spaae, at grusomme Repressalier, vare de end blot skrivtlige, ville brændemærke, den o. s. v. Hr. Deveaux havde omtrent samme Synspunkt, og beklagede, at Man midt i det polerede Paris vilde foreslaae Straffe, som mindede om den raae (dog med saa megen Varme anpriste) Middelalder. At tydske i Lutheranere, Engellændere af enhver Bekjendelse, græske Russer og erkekatholske Spaniere her leve i indbyrdes Harmonie, ansaae han for Civilisationens, eller snarere sand Kristendoms Trium; thi netop i Kristi Lære er det: at elske hverandre Hovedbuddet. Og denne Religionsfred vil Man forstyrre, ved at dikere Dødsstraf for en indbildt Forbrydelse, som kun vilde være et Beviis paa reen Afsindighed. At ville hævne Gud, eller troe, at det høieste Væsen kunde dyrkes med Menneskeoffer, er i en af de største Vildfarelser. Dødsdomme ere en bedrøvelig Spore til Religiøsitet a. Jblandt, Andre søgde Biskoppen af Hermopolis og Seglbevareren, saa godt det lod sig gjøre, at forsvare deres Foster imod disse og lignende haarde Angreb.