Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-05-13
De løse Fruentimmer, som under egen Bestyrelse beboe Sale og Qviste &c. Forf. mener, at de Tilfælde, hvor disse give deres nøiere Bekiendte Anviisning paa Tyverie, ere sieldne, men at de dog umiddelbar ere Aarsag i Tyverier og Bedragerier, ved at forbinde de unge Mandfolk, der besøge dem, til større ugentligt eller maanedligt Pengetilskud, end deres Ævne tillader. Sielden er et løst Fruentimmer, directe Deeltager ske i Tyverier. - Anmeld, vil gjerne indrømme at den egentlige Skjøge, saalænge det er hende mueligt, vogter sig for directe Deeltagelse i Tyverier, maaskee af den naturlige Grund, at hun nødig vil have dobbelte Synder paa sig, eller give Anledning til sin Vandels Undersøgelse for Retten. Men som Tyvsveiledere og Tyvshælere ere saadanne Skjøger ogsaa saa meget farligere, som deres udbredte Bekjendtskab med de foragteligste Mennesker, deres Frækhed og Mangel paa Samvittighed, sætter dem bedre istand til at skaffe Kosterne til Side, og, selv naar de stilles for Retten, at gjøre Opdagelsen vanskelig. En Sandhed er det, at Kjøbenhavn, i Forhold til sin Størrelse, har alt for mange løse Fruentimmer, og at de ere een af de vigtigste Aarsager til vor Ungdomsmoralske og physiske Fordærvelse. F. Den store Leilighed til Tyvekosters Afhændelse. Forf. troer, at saakaldte Marchandisere og Jernhandlere spille her en vigtig Rolle. De egentlige reelle blandt de første vilde ikke være vanskeligt at udpege; hvad de sidste angaaer, da forbindes med deres Handel Vertshuushold og Øltapperie, skjøndt de kun have Borgerskab paa een af Delene. Alt hvad Forf. siger om denne Gjenstand fortjener den største Grad af Opmærksomhed, og de Forslag, han gjør til Misbrugenes Afværgelse, ere grundede paa Erfaring og Eftertanke. Jmidlertid troer Anmelderen, at der kunde skrives en heel Afhandling allene om Leiligheden til at blive af med Tyvekoster i Kjøbenhavn, og dersom det kunde være tilladt at udpege Stænder og Personer, vilde man forbauses. over den Flor, hvortil denne Jndustriegreen er dreven hos os. Alt hvad der gjøres, for at standse denne Jndustriegreen, nytter intet, saalænge den, der har kjøbt Tyvekoster for Spotpriis, kun straffes med en Pengemulet. De, som handle med saadanne Koster, ansee en saadan Mulct for et tilfældigt Pengetab, som nu, da Tyvene ere saa udlærte, sjeldnere kan indtræffe end fordum. Men de afskrækkes langt fra ikke ved saadanne Mulcter fra at fortsætte en i sig selv saa indbringende Handel, efterdi de tænke vinde og tabe er Kjøbmands Brug. Skulde Mulcten virke, saa burde den første Gang, naar Kosterne ere kjøbte for en Priis, der vidner om, at den Kjøbende kunde indsee de vare stiaalne, være 20 Gange saa meget som disses Værdie, anden Gang 40 Gange saa meget, og tredie Gang burde en saadan Brøde ikke mere kunne afsones med Penge. Naar man i Tider, som de nærværende, da Tyverier ere blevne saa hyppige og Leilighederne til at blive af med Kosterne saa mange, vil gaae for mild frem, saa naaer man aldrig Maalet. Naar man ikke vilde være for ængstelig i at anstille af og til inqvisitoriske Undersøgelser hos dem, der ere mistænkte for at handle med Tyvekoster, saa vilde ogsaa mangfoldige Tyverier lettere opdages. Man anstiller jo saadanne Undersøgelser hos dem, der mistænkes for at gjemme Contrebande, ere de, der handle med Tyvekoster, mindre farlige end Contrebanderer, (Fortsættes.) Til Spørgeren i Skilderiet Nr. 31 og 36 (a).Hr. Spørger! Disse Linier vare allerede bestemte til at indrykkes i Skilderiet, da jeg faae et, om just ei aldeles tilfredsstillende, saa dog tilstrækkeligt Svar af en mig ubekjendt Forfatter. De har imidlertid ikke fundet Dem fornøiet dermed, og fremsætter derfor i samme Blad No. 36 Deres forrige Spørgsmaal, deels som utilstrækkeligt, deels som aldeles ikke besvarede. De tillade derfor, at jeg herved fremlægger for Dem og Publicum det Svar, som allerede siden hiin Tid har ligget færdigt. Sandelig, lige saa ubegribeligt, som det er, hvorledes Nogen kunde falde paa at fremsætte hine Spørgsmaal, – lige saa paafaldende er det, at man nogensinde kan tvivle om, at det Parterre, der bifalder Herrmann v. Unna og taaler Hittebarnet, jo kunde være det samme, som udpeb Betlerpigen b); og det af flere Grunde. Hittebarnet var N. T. Bruuns første, saakaldte originale Stykke. Var det derfor end af de mindre gode, saa burde man dog bære over dermed, for ikke at slukke den Gnist af Skuespildigter Talent, der muligt kunde have været, men som senere mere og mere, og især nu (naar man betragter Betlerpigen) befindes aldrig at have været hos denne Forfatter, eller maaskee rigtigere Sammensmører og Sammenflikker. Hermann v. Unna vil vel neppe Nogen, uden derved at lægge altfor megen Partiskhed og altfor liden Smag for Dagen, vove at sammenligne med hiint, ikke blot simple Misfoster, men Uhyre(c) af et Misfoster. (2) Læseren ombedes at ansee dette som et Supplement til det Svar, der allerede engang er afgivet i dette Blads No. 33. (b) Hvorfor mon N. T. Bruun skriver Bettler pigen, og ikke som andre danske Folk Betler pigen, Han har dog vel ikke glemt sit Dansk for bare Tydsk og Fransk, (c) Saaledes fortjener det vistnok at kaldes, naar vi tage Hensyn saavel til dets Volumen, som til de forfærdelig mange Flauheder og Uhumskheder, som deri indeholdes.