Viborger Samler, 1834-07-18
Om denne Gjenstand, der ogsaa hos os hører til de Onder, Mange regne blandt de nødvendige, læses i "Der Eremit", Marts d. A., følgende bemærkninger, der heller ikke her torde være paa urette Sted. Den evigvarende Klage i alle Europas Lande, er den næsten fra Aar til Aar i Antal stigende Hær af Embedsmænd. J Sandhed, der gives Lande, hvor det næsten har Udseende af, at de kun existere for at ernære en Armee af Statstjenere. Men medens Borger og Bonde sukke lydeligt nok derover, gjøre Borger og Bonde sig desuagtet ret megen Flid for, stedse af deres Rækker at levere nye Rekrutter til denne Armee. Har En en Søn, hvem Himlen, maaskee blot i Papas eller Mamas Jndbildning, har beskaaret en Smule meere Aand eller Memorie, end Andre af hans Lige – flux skal Barnet studere. Det seer næsten ud som om de gode Folk dømme som saa: at det til alle andre Sysler i Livet – deres egne inclusive – just ikke er nødvendigt at have Mennesker, med en Smule Hoved. Men hvad bliver det nu til med denne Aar for Aar paa Skoler og Universiteter tildannede Skare, Det daglige Liv stiller os det tydeligt for Øie. Som en Følge af dette Studereraserie, er der fremskudt saamange Aspiranter til Præstekald, at hvis Christenheden pludselig blev dobbelt saa talrig som den er, vilde en øieblikkelig Mangel paa Hyrder for By- og Landsbysjæle være det Mindste, man havde at befrygte. Det samme er Tilfældet med Jurister og Medicinere. Vi kunde gjerne blive dobbelt saa trætte kjære, som vi alt ere: der vil ikke blive Mangel paa Procuratorer til at føre vore Processer; og Jndien og Rusland kunde gjerne sende os en heel Slump Slægtninger af Cholera og Grippe: Læger til at laborere paa dem vilde ikke fattes os. En nødvendig Følge heraf er igjen den frygtelige Trængsel i Forgemakkerne og paa Supplicanttrapperne. Hvo higer ikke efter at holde sin lille Livsbaad saa flot som muligt paa Tilværelsens Occan - hvo vil ikke gjerne bjerge den i en eller anden, om end nok saa lille Havn, for de Bevægelsens Storme, som reise sig af Conjuncturer, Concurrencer &c. Ved den Leilighed er det, at hvert lille Embede, af hvilken Art det end er, ligge til den ringeste Posekigers, bliver Maalet for en begjærlig Higen, og, som tørstige Vandringsmænd, samle Supplicanterne sig hobeviis, hvor saadan en Straavisk er stukken ud, der giver endog blot det mindste Haab om Vederqvægelse. Tingen har sin meget comiske Side. Man kan ikke bare sig for at smille, naar man seer denne Løben, Higen og Trængsel i Forgaardene til disse Embeds forsørgelses-Steder. Hvor overbyde ikke Supplicanterne hinanden i deres Jver og i deres Midler, for at finde Talsmænd for deres Ansøgninger, hvor peent vide de ikke at anbringe Vidnesbyrd om deres Loyalitet og foregaaende eller fremtidige Embedsiver! hvilke Baller af Attester og Værdigheds-Cortificater slæbes ikke ind i Contoirerne! Man kan let tænke sig at Ministrene og alle vedkommende Burreauchefer, undertiden befinde sig i en sand Beleiringstilstand, og nu og da ligne hine gamle Byzantinere, der, indesluttede indenfor deres Mure, ikke vidste at finde nogen Redning for de stormende Barbarer, der, som hengivne Hjelpetropper, vilde have, og altid vilde have Noget. - Men værre end denne comiske, er den tragiske Side af Sagen, den Side nemlig, fra hvilken man maa betragte denne Færd i Frihedens og den almindelige Folkeinteresses Aand. Thi hvad vil Enden engang blive, naar een Deel af Statens Befolkning altid kun tænker paa, at sikkre sin Subsistentsved Kilder, hvis Udspring dog stedse bliver Folkets Pung, medens den anden Deel, indsnørt af gamle og nye Former, presset af Omstændighedernes Misgunst, fra Dag til Dag har større Møie ved at skaffe tilveie, hvad der udfordres til at tilfredsstille sine egne og de stigende Statsfornødenheder, Og hvad maa en Regjering selv tilsidst tænke om Mennesker, der, medens de i Folkelivet skraale paa Formindskelse af Skatter og Afgivter og paa Simplificering af Statsorganismen, paa samme Tid oversvømme deres Contoirer med Ansøgninger og Embeder og Ansættelse i deres Tjeneste, naar den seer, med hvilken Graadighed man snapper efter hver Brødsmule, og selv Personer, der ikke ved det Allermindste qvalificere sig til slig Forsørgelse, og hvis tidligere Kald heller ikke giver dem den mindste Berettigelse, ja hvis borgerlige Stilling tildeels er af den Art, at en saadan Supplication grændser til gemeen Havesyge, martre og plage dem om Ansættelse i denne eller hiin Green af Bestyrelsen. Maa da ikke Følgen blive, at den maa ringeagte en saadan Masse, og kan det da undre Nogen, naar den Synsmaade befæster sig: "J ere endnu langtfra at fortjene den Frihed, J raabe paa (Kbhvnsp.)