Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-26
Som Efterspil gav man Duellen, Lystspil i en Alt, og Elskeren i det første Stykke spilte ogsaa her igjen med fortjent Bifald. Men under dette sidste havde jeg mindre Øre og Opmærksomhed end forhen. Et interressant Syn, som jeg ønskede evig at have, drog mine Øine til sig. J en Loge nær Theatret sad et skjønt ungdommeligt i en lyseblaae Kaabe, indhyllet Væsen, som ved sit Ansigts høje, ædle Form fængslede mit Blik J dette Ansigts Høyhed og Skjønhed laa en saa forunderlig Ynde af begge Kjøn, at jeg ikke formaaede at adskille, om denne Skikkelse var et Mandfolks eller en Qvindes. Den reeneste Oval af en antik Form, et stort, fyrigt, Junoniske Blik, ligt et Stiernelys, funklede under Øjnebrynenes dunkle, blide Bue, en ædel, skjønt krummet Næse, som i lette Sving bøiede sig ned fra den frie, lige Pande - hun sad for mig i Profil –, en noget stærk tegnet Mund fuld af Udtryk, der skjulte de to Rækker blændende hvide Tænder, med et huldsaligt Smil paa de friske Læber, dannede i Forening et Ansigt, som hidtil endnu aldrig havde vist sig for mig i den levende Natur. Ved al den Ynde og Qvindelighed, som syntes udgydt, gav dog Formernes Storhed, Næsens Dristighed, Fastheden i den skjønt hvelvede Kind, men endnu mere den ædle Væxt, Gevandtets Omrids og Folder, rundt om et saa skuffende Anstrøg af skjøn, ungdommelig Mandlighed, at den forekom mig i afvexlende Momenter snart at være Yngling, snart Pige. Al Uvished er for mig som en Marter, af hvis Øjeblikke ethvert er mig som en Død; men her svævede jeg i den saligste Tvivl. Aldrig saae jeg et Haar af mere glinsende Sorthed i yppigere Lokker ombølge Skuldre og Barm; et fint hvidt Klæde, efter romersk Maade smagfuldt bundet om Hovedet, skiulte den øvrige Rigdom. O hvor henrivende og yndigt det Hele, Nu traadte den unge Skuespillerinde med den Guidiske Engle Ynde, som havde spillet i første Stykke, ind i samme Loge, den Raphaelske Skikkelse hilste hende med et Kys, og Begges Blik glimrede i sød Jld. Aldrig ere to skjønnere Væsener sammensmeltede i et Kys, saaledes kyssede Amor og Plyche hinanden efter deres Forening i Olymp. De sadde ligeover for hinanden snart i fortrolig Samtale, snart beskjæftigede med Skuespillet, og mit Blik frydedes længe ved deres Skjønhed. Kun under Hesperiens milde Himmel kunde saa hulde Skikkelser fremstaae, kun omgivet af saa hulde, himmelske Væsener, kunde Guido og Titian dannes. O i huldsalige, af Naturen i dens skjøneste Momenter dannede Skabninger, skjønne og søde, som Liv og Kjærlighed, havde jeg nu Raphaels Adel, Guldo's Blidhed og Følelse, Correggis's Ynde og TitiansFarvetryllerie i Siel og Haand i eders Omridse vilde jeg sammenvie dem i salig Harmonie, og eders himmelske Skjønhed skulde blomstre i en evig Ungdom. Den følgende Aften opdagede mine Øine denne Raphael, gjet hvor – blandt Figurantinderne i St. Casano. Trylleriet er svunden, men skulde jeg derfor itupille Rosen, hvis Vellugt vederqvæger mig, duftede den derfor mindre jød, fordi jeg brød den blandt giftige Belladonner, og blev Apollo ikke ogsaa blandt Hyrderne en Gud? - O lad os elske det Skjønne, hvor vi finde det, det aabenbarer sig sjeldent i Sandseverdenen, Saalænge vi af Følelse for selve det Skjønne, endnu lade os lede af andre Hensigter, bliver vor Smag stedse falsk og gothisk uddannet. Sandsen for det Skjønne er saa blid, saa empfintlig og bøielig for sande og falske Jndtryk, at den ved ethvert pedantiske Opdrageri ofte for stedse bliver gjort uduelig for sammes rene Nydelse. Vi kunde ikke omhyggelig nok bevare den i dens naturlige Luttring og Simpelhed, ikke opmærksom nok gribe enhver Leilighed, som frembyder sig, til dens Udvikling. Øjeblikke som disse, vare de end Tryllerie eller Skuffen, ere for den unge Kunstner Jndvielses Momenter, der som Lynglimt oplyse Natten omkring ham; hans Aands Vinger udfoldes nu til friere Opsvingen. Præstegaards Avler. Meddeelt.)