Den Vest-Sjællandske Avis, 1841-06-04
Femte Brev. Det Tretten tegner til at blive et Nationaltal. Kongen er efter Kongeloven allerede myndig, naar han er 13 Aar, Rigsbankforordningen er af 1813, der findes i Landet 13 kongelige Slotte; Underskriverne af hiint skjæbnesvangre Brev ere 13 i Antal; den 13de Decbr. sluttede Frederik den Anden den hæderlige Stettinerfred med Sverrig, Kjøbenhavnsposten giør sig til af, at den 13 Gange er bleven lagt under Beslag siden den nye Konges Thronbestigelse ved hvilket tynde Pralerie man kommer til at tænke paa hiin bemærkning af en berømt Naturkyndig, om hvor betydningsfuldt det er, at just Abekatteene saa gjerne coqvettere med deres Pudenda. Men ogsaa paa andre Maader kommer dette Tal som et Menne Tekel varslende paa vor Væg, saaledes har en Søofficeer, der boede i Nyboder, for en tredive Aar siden fortalt mig, at Nr. 13 i Aar og Dag (formodentlig atter i 13 Maaneder,) ikke kom ud i Lotteriet, at Matroserne saa ivrigt spillede paa det, at der vandtes i Tøndeguldviis paa dette Tal af Lottokassen, at de Holstenske Jndsatser især tiltoge og paa den Tid, da Tallet kom, skulle have medtaget næsten en Million, samt at tilsidst hveranden Kjælling i Nyboder troede, at Kongen havde ladet Rumeret reent udtage for at skaffe Landet Jndtægter under de besværlige Tider. Ja, skeete dette maaskee ikke just ogsaa i Aaret 13 Men jeg maa endnu tale noget og En af disse Tretten, nemlig om vor høithædrede Prof. Clausen. Vel tør jeg knap sige, hvad jeg troer, da jeg troer at denne skarpsindige Lærde ikke rigtig veed, hvad Benævnelsen "moralske Garantier, vil sige. Men jeg har nu engang fattet den Formening ved at læse hans Tale om Maifesten, og vil da fordriste mig til at rykke fremmed mine Grunde derfor. J det Mindste har han talt om moralske Garantier utydeligere, end tillades kan under saa vanskelige Forhold, som de nærværende ere. Han siger nemlig, at de tidligere nævnte, af Regjeringen endnu ikke bevilgede Andragender – en Anke, som egentlig ikke kan føres med fuld Ret, førend efterat Budskabet er meddeelt den næste Stænderforsamling - "fornemmelig ere af stor Vigtighed ogsaa i den Henseende, at de ville tjene til at stille den saa ofte paaberaabte Sætning om Tilstrække ligheden af moralske Garantier for raadgivende Stænders Virksomhed paa en praktisk Prøve." Meningen af denne efter velbekjendt Clausensk Maneer lidt forskruet fremsatte og lidt spottende tænkte Sætning skjønnes ikke at kunne være nogen anden, end at Erfaring snart vil vise, at blot moralske Garantier for blot raadgivende Stænders Virksomhed ere ganske utilstrækkelige. J Forbigaaende være de bemærket, at "Virksomhed er et uheldigt Udtryk istedetfor "Jndvirkning, eller "Jndflydelse eller "Betydning; et Uheld, der leder hen til det ironiske Spørgsmaal, om hvad moralsk Garantie Nationen vilde have for politisk garanterede lovgivende Stænders uheldige Virksomhed at mulig Selvraadighed, Fremfusenhed osv.) Men denne Mening igjen har sin Forudsætning i en Anskuelse, der maa erklæres for stridende mod alle politiske Grundsætninger be og al politisk Sprogbrug, i den Anskuelse nemlig, at man ved moralske Garantier skulde kunne forstaae en vis tilstrækkelig Grad af Vished og Betryggelse for, at Stænders Raad og Forslag antoges af Regjeringen, uagtet ingen politiske Garantier borgede for, at slige, et Veto fraregnet, burde og maatte antages. Men det Skjæve i denne Anskuelse ligger i, at Garantien tænkes som en Betryggelse for Raadets Antagelse, eller den blot foreslaaede Lovs Udstedelse ved Regjeringen, altsaa som en eensidig Betingelse for de stænderske Beslutningers Fremme; hvorimod Garantie, i disse Ting, alene betyder alsidig Betryggelse for det ved stænderske og Regjerings-Beslutninger i Samvirkning udfundne Godes eller Fornuftiges Fremme. Al Trang til Garantie er fremkaldt oprindelig ved Magtens Misbrug eller overhovedet en urigtig Udførelse af et betroet Hverv, og dette gielder i det Største som i det Mindste, i det Offentlige som i det Private. Betryggelse mod et Onde, man har lidt af, eller har grundet Frygt for at komme til at lide af, er saaledes det, som attraaes ved Garantier, være sig physiske eller aandelige, moralske eller politiske, aftalte eller opskrevne ofv. De politiske Garantier i Særdeleshed ere, fremfor andre, Betryggelsesmidler mod Herskermyndighedens Misbrug baade i deres Oprindelse og i deres nærmeste Formaal, men siden har der af denne Regation, som af alle sande Regationer, udviklet sig en positiv Attraae efter at ophæve eller idealisere Garantien til sandt Hjælpemiddel til det Bedstes og Fornuftigstes Fremme. Moralske Garantier have væsentlig det selvsamme Formaal, men en forskjellig Oprindelse og Form. Denne Forskjel gjør nu, hvad Folkerepræsentation angaaer, at en politisk Garantie, f. Ex. en beediget Grundlov, forvisser om, at Lovforslaget, Veto fraregnet, maa antages af Regenten, medens den moralske kun forvisser om, at det burde antages. Men denne Antagelse i sig selv er alligevel ikke det, som Garantien, baade den politiske og den moralske, skal betrygge – og her er det, at Clausen efter mit Skjøn farer vild – men det, som alle saadanne Garantier skulle betrygge, ved Folkerepræsentanters Forslag, er det igjennem saadanne Forslags Antagelse eller Forkastelse sig med indre Nødvendighed fremarbeidende Fornuftiges Virkeliggjørelse. Denne det Fornuftigstes Udfindelse ved fælles Bearbeidelse af Folk og Regjering er enhver sand Constitutions Bestemmelse; Betryggelsen for, at der vil finde en rigtig Bearbeidelse Sted, baade af Stænder og Regiering, er Garantien, hvis Art og Grad igjen fornemmelig er moralsk eller politisk, men Anledningen til, at der hyppigst og næsten ene tales om Garantie for Regjeringens rigtige Deeltagelse, er deels alGaranties Oprindelse fra Magtens urette Brug, deels de for Tiden bestaaende Forhold, at det nærer de Regjerede, som føre Pennen! – Det er derfor – i og for sig aldeles ingen Prøve paa en given moralsk Garanties Tilstrækkelighed, saaledes som Clausen antager, at et almindeligt Folkeønske opfyldes; at slig Mening har et Folkeønskes Charakteer og Form, er vistnok en betydelig Overtalelsesgrund til at holde den for at være det for Tiden opnaae ligste Fornuftiges rette Begreb, men den er alligevel kun det ene Moment, eller a, af det b, som Garantien garanterer. Det andet Moment er Regjeringens ubestemte , som da bliver b under hver Sags Forhandling; hvilket b, naar 1 veto, bliver 2 Lov forslagets Jkkeantagelse, uden at derfor alene Garantien, her den moralske, i mindste Maade kan ansees for svækket, eller, som Clausen spottende siger for "praktisk prøvet," det vil sige, i hans Tales Retning, for utilstrækkelig befundet, altsaa forkastelig Ved at nævne her flere Gange Vetolet kan jeg ikke forbigaae at fremhæve det gjentagne Spil, som Oppositionen sophistisk har drevet med denne, siden Aarene halvfems, saa hyppigt omtalte Jndretning Naar nemlig Oppositionen vil vise Fortrinligheden af lovgivende Stænderforsamlinger, saa hedder det sted til formeentlig Beroligelse for de Tvivlende, at Kongen jo har sit Veto; og dette Veto omtales som et Talisman til at betvinge alle politiske Onder med Men naar derimod raadgivende Stænders Utilstrækkelighed – i de seneste Kjøbenhavnsposter ansees de endog som intetsigende (139) – er Themaet, saa hedder det stedse, eller egentlig saa forudsættes det stedse, til forhaabet Foruroligelse for de Tilfredse, at Kongen ikke burde, men alligevel vil gjøre Brug af sit Veto. Jeg veed næsten Jntet, som vor Opposition har været saa tvetunget om, som om dette Veto. Dens egentlige Mening er sagtens, at Regjeringen burde være et Corps af Expeditionssecretairer for Folkerepræsentanterne; men saa burde den udelukkende holde paa denne. Jngen kan være meer Ynder af en god Opposition end disse bemærkningers Forfatter; men den maa være klarere end nogle Liberales hos os, ærligere end andres, grundigere end de flestes. Den maa være en Medvirkning med, ikke en Modvirkning mod Regjeringen, uagtet den nok i sin Form skal udgjøre en reel Modsætning mod denne, men den maa ikke, saaledes som Kjøbenhavnsposten næsten altid og Fædrelandet, især i Begyndelser, ofte, forsætlig glemme, at de begge arbeide for et fælles Godes Opnaaelse. Oppositionen har den Pligt at skaffe sig selv Jndsigt og Øvelse i, hvorledes man kan bestride Regjeringens Grundsætninger og angribe Regjeringens Tienere uden at træde Regjeringen selv i sin Heelhed for nær, end sige, hvilket dog er skeet, at træde op mod Regjering overhovedet.