Aalborg Stiftstidende, 1829-12-19
Læserne ville erindre sig en i dette Blad, fra Schleswig=Holstein-Lauenburgische Provinzialberichte, indført Artikel om de Studerende i Kiel, hvori det der ved Universitetet gjængse Dueluvæsen er skildret med saa livlige og afskrækkende Farver, at den offentlige Opmærksomhed maa antages at være vakt, og med Rædsel og Forundring henvendt paa denne vort Fædrelands akademiske Læreanstalt. Jfølge en i samme Tidsskrift, 2det og 3die Hefte for indeværende Aar, optagen Meddelelse har en ganske ny Begivenhed sammesteds afgivet et rædsomt Beviis paa Sandheden af denne foruroligende Fremstilling, og man troer neppe sine egne Øine naar man i samme Artikkel læser, at i een Uge 8, skriver otte Dueller skulle være forefaldne i Kiel. Dog, vi troe for Sagens Skyld, der udentvivl fortjener al mulig Offentlighed, ei at burde unddrage vore Læsere Meddelerens detaillerede Fremstillig. hvori dette oprørende Duelraserie atter er skudret i dets hele Afskyelighed. Forholder det sig virkelig saa," spørger Forfatteren, "at Disciplinar-Ordenen er bleven saa fremmed for denne høie Læreanstalt, som det her berettes, En det sandt, hvad et almindeligt Rygte bebuder, at en haabefuld Yngling, Søn af en Godseier Embedsmand i Holsteen, paa hvem en talrig Laries Haab hvilede, er bleven det blodige Offer for en Duel? En det sandt, at to unge Adelsmænd, af hvilke den Ene bærer et Navnk, hvormed det danske Fædreland er vandt at forbinde mildere Begreber end om Mord og Drab, have dræbt ham, Om disse fortæller man intet videre, end at de ere adelige; men om den Dræbte, at han var en velopdragen, ufordærvet Yngling, og at sieldne Fortrin prydede ham. Han skal være tirret til Duellen, og i egentlig Betydning have været uskyldig. Arme Forældre, var han ikke Eders ældste Søn, Eders første Glæde, Eders første Haab, I have opdraget ham med Omhu, og i de første 15 Aar ikke ladet ham komme ud af Eders Huus og udenfor Eders ømme Opsyn. Thi en stor Udsigt beroede paa ham. Han skulde føre Faderens Navn, Moderens Dyd overtil Efterverdenen; han skulde, naar Skjæbnen borttog Eder herfra, træde i Eders Sted blandt Eders talrige Familie. Hvor skiønt var han opvoxen i freidig Ynglingskraft, en Gienstand for Velbehag, selv for Den, der blot saae ham. Hans høie, ranke Figur smykkedes af en fri Pande, et lyst Øie, og hans friske røde Kinder vidnede, at ingen Orm gnavede paa hans Liv, eller paa hans Hjerte. Blandt alle de Goder, som Forsynet skjænkede Eder, var denne Yngling dog det rigeste. Naar han i Feriedagene vendte tilbage til Eder fra Eutin, ledsaget af det meest glimrende følge, som kan falde en Yngling til Deel: at Alles bifald, af hædrende Vidnesbyrd, der stadfæstede Eders Haab: hvor vidt, hvor vidt oplode sig ikke da Eders Dør og Eders Hjerter! Nu skulde han ud, fjernet fra Eders Opsyn, ud i Verden; han skulde i en høiere Skole vorde modnere til Mand, til Livets Sysler; han skulde lære at staae fast ved sig selv, at prøve og uddanne sin Kraft, for at han engang kunde henstilles som en Klippe i Tidens Bølger, urokket af den omhvirvlende Skjæbne og en Tilflugt for den lidende Menneskehed. Han skulde nu indvies i Laren og Retfærdighed, Menneskehedens uafhændeligste, skjønneste Gode, for engang at kunne forklare, ja for engang at kunne ære og beskytte den. Han skulde lære at kjende og skjelne Foragteligheden i sin Slangehud, i sin Hyklerskikkelse, fra Menneskets sande og eneste Værdighed, Dyden, der bærer For tjenestens Krone. Hvorfor bortsendte i ham ikke i det videste Fjerne? Havde J da ikke hørt, ikke læst om den Fare, der følger en Yngling, naar han, følende sin Kraft, med Velhavenheds Rygte trædet ud paa det snevre akademiske Livs Slibrige Bane, Denne Fare kjendte J ikke; J kjendte kun Eders Wilhelm, Eders Søn, og hans trofaste Hjerte. J foruddrømte Eder vel endog forgløst den Tid, da han nu snart, efter det første Semmester, for første Gang vilde komme tilbage fra Høiskolen, og med Følelsen af den høiere Erkiendelse, som Videnskaben skjænker, trade i Eders Midte, Og den ældre Søster, der før hans Bortreise blev viet til den unge Mand, og den yngre Broder, der forblev tilbage i Skolen, og alle de mindre og større Brødre og Søstre glædede sig til at see ham, der til Michaelis vilde vende tilbage som Student. Men han vendte ikke tilbage. - Hvor blev han da, og hvorfor udeblev han, Ak, han døde. - Døde? Han, den Karske og Sunde, han død? Af hvilken Sygdom da - savnede han maaskee en Moders Pleie, eller havde han ingen Læge? Han havde en - dog, spørger ikke videre; han slumrer den lange Søvn under Liigdugen. - Moder, læg Haanden paa Dit Hjerte, Din Wilhelm er ikke mere. - Da Du bar ham under det, da Du ved Livets Grændse modtog ham som Gave, da Du med Glæde gav Afkald paa da beskyttede en Engel ham og Dig nu er han død. Fader, vær Herre over Din Smerte, hvad Døden engang har smeddet i sin Jernlænke, løser ingen Taare, bringer ei den hede Længsel tilbage. - Forbliver kun hjemme, J tør, J kunne ikke see ham; jeg vil blot sige Eder, hvorledes han er død - han er draabt. Dræbt, Ak! Af hvem "Den raske Yngling, han vovede sig maaskee om Natten paa dunkle Stier, og en fortvivlelsesfuld Forbryder, rømt fra sit snevre Fængsel, mødte ham, og dræbte ham, forat plyndre ham ud? Eller, havde han altfor tidlig givet efter for den dristige Attraa at see den store Verden, og blev han i den ensomme Bjergkløft overfaldet af en Jøde eller Tyrkehorde, af en Zigeunerhande? At dog den raa, vilde Menneskehed aldrig kan bringes til at erkjende Livets og Sikkerhedens, den første hellige Eiendom!" - O stille dog, og paabyrder ikke den forladte, undertrykkede Menneskehed en ny Last. - Jøder, Tyrker og Zigeunere dræbe ingen Yngling. Han gik paa aaben Vei, ved høilys Dag, han forblev i det Land, hvor Love og sædelig Orden, herske. Og dog dræbt? - Nei, ikke strax aflivet. Tre Dage forblev han endnu i Live, for at føle sine bittre Smerter - da døde han. Og Gierningsmændene? De undflyede; bedækkede deres Brøde med Nattens Mørke, og skiælvede. - Men hvor, hvor maatte han da bestaae denne ulykkelige Kamp? Midt iblandt dem, der kaldes Folkets Fædre, høiere Pligters Lærere, vor Sikkerheds Støtter. I deres Midte Drab, I deres Midle, sidde nu Forbryderne og vente deres Dom. De Ulykkelige, Men hverken deres Anger, eller deres Straf løser vor Wilhelms Lænke - Dette er et Phantasiebilled, som Læseren vilde tilgive Referenten. Ham stod Scenen altfor nær til at han kunde due til Historieskriver. Men - mine Billeder ere laante af Virkeligheden, beslægtede med Sandheden. Historien er rædselfuld og vild! Jeg forlader Gravstedet, vender tilbage til vort Lands Læreanstalt, og spørger: Ville nu alvorlige Forholdsregler blive trufne, for at sætte Maal og Grændse for Udsvævelsen af en forlængst med Lovens Straf belagt Forbrydelse? Vil dette være den sidste Blodkamp blandt Musesønner, det sidste Offer, som Middelalderens blinde Fordom, kræver, Flere Forældre have, ved den nylig i "Provincial berichte, meddeelte Artikel, men endnu mere ved denne Begivenhed funden sig bevægede til, hellere at sende deres Sønner til et udenlandsk Universitet, end at give dem til Priis for den Fare at gaae aandelig og legemlig Fordærvelse imøde paa vort Fædrelands. Af hiin Fremstilling, som er udsprungen af en Mands Hjerte og Pen, der ei alene kjende kaldet til at medvirke til deres Afhielpning, saavelsom af Augustmaaneds blodige Vidnesbyrd, og de Omstændigheder som ledsagede dette, synes at fremgaae, at en Revision af Universitetstilstanden, eller snarere af Disciplinar-Forholdene, saaledes som de for Øieblikket finde Sted, er aldeles nødvendig, saavel for Frequenzen af den første og eneste Læreanstalt i Landet, som til Betryggelse af de Forældres retfærdige Ønsker og Forventninger, der sende, og ere nødte til at sende deres Børn derhen.