Norske Intelligenssedler, 1769-05-31
Nordske Jntelligenz-Sedler. No. 22. Onsdagen den 31. Maji 1769. Fortsættelsen af forrige No. Heele Selskabet studsede ved denne Tale. Holde J det for saa vanskeligt, Min Herre, sagde en til ham, at giøre en Kiøbmand, en Haandverksmand, en Bonde, en Soldat af Eders Søn, Ja, svarede min Ven til alles Forundring, det holder jeg for vanskeligt, og derover allene bekymrer jeg mig. De fleeste Læsere finde udenTvivl hans Tænkemaade ligesaa forunderlig, som Sælskabet, og jeg maa derfor sige, hvorledes han forklarede sig videre. Saa længe min Søn, sagde han, endnu er et Barn, og jeg har ham i mit eget Huus, og under min egen Opsigt, kand jeg giøre af ham hvad jeg vil; Jeg kand giøre ham haardfør, nojsom, dristig, vænne ham til hvilken Levemaade jeg vil, og give ham den Tænkemaade, som passer sig best dertil. Det beroer endnu paa mig, hvad Begreb han skal giøre sig om alle Ting, hvad for Vaner, og for en stor Deel, hvad for Hoved Tilbøieligheder han skal faae. Dersom jeg heri viger fra den almindelige Vei, Dersom jeg foresætter mig en anden Hensigt i min Søns Opdragelse end andre skikkelige Folk, maa jeg vel taale at de laste mig, og tilskrive snart Haardhed, snart Karrighed, snart Egensindighed den Omgang, som jeg finder at være grundet i min Opdragelses Hensigt. Men min Søn hører det endnu ikke, eller og han forstaaer det ikke; jeg bekymrer mig derfor ikke derom. Det er mig nok, at jeg veed at indrette alt dette saaledes, at min Søn er fornøjet med mig, og jeg med ham; at han er meere frisk, glad, munter; at han græder og klager sig mindre, naar jeg giver ham Vand og Brød, og lader ham gaae tyndt og slet klædt, end andre Børn, som man allermest kieler for. Det er nok, at han elsker mig meere, end disse elske deres Forældre, endskiønt de hvert Øjeblik søge at opfinde noget, som kand behage dem. Men nu skal min Søn engang begynde at see sig om i Verden; Jeg maa dog føre ham lidt i andre Sælskaber, førend han kommer ud af Huuset. Han maa omgaaes med andre Børn af hans Stand. Den hører han kaldes Junker, og Systeren Frøken; En er klædt i Silke, en anden i Fløiel; Den Dreng har allerede en Kaarde ved Siden, som jeg har sagt til min Søn at han først skal fortiene; En anden har en hvid Fiær i Hatten; han beundres af heele Selskabet, fordi han er saa vel klædt; han taaler ikke, at min Søn rører ham, for ej at krølle hans Manchetter og bringe hans Haar i Uorden; og han kand ikke gaae over Gaden; en Tiener maa bære ham for ikke at forderve hans smukke Skoe og hans hvide Strømper. Saasnart min Søn nogle gange har anseet denne Levemaade, som er saa almindelig iblant andre Skikkelige Folk, maa han da ikke allerede begynde at troe, at jeg har gjort ham Uret, og været en haard Fader imod ham, Det heele System af det, som man kalder Ambition og Levemaade, er hastig lært; Man behøver kuns at føre et Barn, som kand læse, nogle gange i vore Selskaber, og han skal snart lære, hvilken forfærdelig Forskiel der er imellem en slet og ret Borger, og en Borgerlig Rangsperson, imellem en Kiøbmandsdreng og en Junker, imellem en Person i en Klædes Kiol, og en anden, som bær Silke, Galoner og hvide Fiere, og saasnart han har lært det, Min Herre, meene J da ikke, at min Søn har baade for megen Ambition og Levemaade, til at tiene hos en Kiøbmand paa et Comptoir, Jeg vil ikke engang tale om andre Stænder, som endnu holdes ringere. Men sæt og, sagde han videre, at jeg, ved at holde min Søn fra alt det, som man hos os kalder Skikkelige Selskaber, kunde forebygge saadanne Tanker, indtil den Tid, da jeg skulde vælge ham en Stand. Alle Stænder, har jeg vel sagt, ere mig lige gode, men ikke derfor alle Folk i disse Stænder. Jeg vilde have min Søn sat i Lære hos saadan en Mand, som kunde giøre ham til et retskaffent Menneske i den Stand, som jeg valgte. Jeg vilde altsaa, naar han skulde være Kiøbmand, have ham hos en af vore beste Kiøbmænd, og der var da ikke mange at vælge iblant. Sætt, at den beste iblant dem alle, at Kiøbmanden i det Patriotiske Selskab selv tog ham paa sit Comptoir. Han skulde da vist blive vel anført, han skulde lære noget nyttigt, og jeg vilde holde alt dette for en større Lykke, end om min Søn var bleven galoneret fra Hoved til Fod. Men nu, sagde han, da jeg synes at være allernærmest ved Maalet af mine Ønsker, da vaagner først min Bekymring. Nu kunde jeg dog ikke længer indslutte min Søn. Han fik tusende Leiligheder, til at komme ud iblant Folk, og at høre, hvor meget vore rangsyge Borgere foragte den Stand, som jeg havde valgt til ham. Det varede ikke længe, førend han mærkede, hvor meget en Junker, som dog ikke var af en bedre Familie end han, bildte sig ind at være meer end han, og førend han hemmelig bebreidede sine Forældre, at de ikke, lige saa vel som andre Skikkelige Folk, havde gjort ham til noget, som han kunde have Ære afSæt og, sagde han videre, at jeg ikke agtede disse Bebreidelser, og at jeg kunde overvinde den Sorg, som jeg maatte føle ved at see et elsket Barns Kiærlighed aftage. Sæt, at min Kiærlighed til ham var reen nok, for at kunde sige: Elsk mig mindre, min Søn, men bliv en god og nyttig Mand. End og dette kunde jeg jo ikke meere haabe i en Stand, med hvilken han allerede var misfornøjet. Med den beste Opdragelse skulde det ikke vare længe, førend jeg saae ham befængt med al den Ulyst, Langsomhed og Træghed, som er saa almindelig i alle nyttige Stænder, fordi de fleeste vælge dem kuns af Nød, og for at forlade dem igien.