Københavns Adresseavis, 1762-08-23
To Engle=Billeder af kostbart Rosen=Træ, Som Fode=Stolper laae paa deres bare Knæ Her maae for Læseren for ingen Deel forties. Hvordan den Stue var, hvori de skulde vies: J samme overalt Tapetserierne Den største Kunst og Pragt livagtig lode see. Uskyldighedens Tegn det meget rene hvide, J allerhvidest Moor beklædde første Side, Paa hvilket ingen Kunst af Tegning lod sig see Foruden Sølvet, som igiennem glimrede. Paa anden Veg man saae det hele Dydens Rige, Og paa den tredie de gamle Kiempe=Krige; Men Brude=Skammelen for dette kiere Par Endnu det smukkeste i hele Stuen var. Der saae man Kierlighed og Viisdom at omfavne Dettelskte Brude=Pars kunstsyede kjere Navne; Der saae man Enighed til Troskaberekke Haand; Der slog Forsigtighed en Knude paa et Baand. Nu saae man Giesterne begyndte sig at samle; Hver ved Jndtrædelsen lykønskede den Gamle. Som i sin Brude=Stads i Stadse=Stuen stod, Og meget yngre, end han var, af Ansigt lod. Thi alt hvad paa ham var af Glæde loe og spilte; Som een paa 20 Aar sig Junkeren anstilte. Den lille derimod, som skulde være Brud, Hun saae paa denne Tid ey nær saa munter ud. Hun syntes reent fortabt, tang stille hele Dagen, Og ønskte sukkende kun Enden god paa Sagen. Hun sagde meget tidt. O gid det var forbilSaa blev mit Hierte dog fra denne Angest fri Man spurgte hende, om hun Junker kunde liges Men hun kun svarede: Det faaer J nok at vide. Sin Far og Moder hun vemodig tidt ansaae, Og viiste dem hvad Sorg om hendes Hierte laae. Frygt og Undseelse formeerede den Smerte. Som saa ulidelig beklemte hendes Hierte, Jo nærmere det hen til Bryllups Timen gleed, Jo større ogsaa blev vor Annes Travrighed. Det bløde Qvinde=Kiøn, som Bruden skulde pynte, En Deel i hendes Sorg at tage selv begyndte; De uden Medynk ey det Ansigt kunde see, Hvor i Bedrøvelsen sin Farve tegnede. De bleve travrige, nedslagne og forsagte, Og tunge Aandedræt med fælles Sukke trakke, Det krøb i deres Blod og hver indbildte sig, J steden for en Brud at pynte her et Liig. Med Sorg hun ferdig blev. De ønske hende Lykke. Nu sad da Anne Moer i alt sit Brude=Smykke. Her Dødens billede var klædt i al den Pragt, Som Moden, Kunst og Flid tilsammen havde bragt. Sligt dog formaaede ey den Ængstelse at hemme, Som havde Hierterne i saadan piinlig Klemine; Al Ungdoms Rosen=Rødt, alt Liv i Øynene, Ved ynksom Hierterqval forsvandt og blegnede. Hvorover i en Hast Graads Kilderne udbrøde, Og af Medlidenhed for lille Anne fløde: Ey nogen tænkte paa at blive meere glad, Men ubevægelig snart som forstenet sad. Just midt i saadan Sorg, kom Kielsen ind med Latter, Og sagde: Naa mit Barn, kom nu min lille Datter, Da var det første Gang, fra den Tid hun blev fød, At hun undseelig blev og i sit Ansigt rød. Hun neyede og gik; men med hvad Hierteklappen, Hun fulgte Faderen ned efter Kammer=Trappen, Det ey beskrives kand. Snart blev hun rød, snart bleeg, Som Gysen, Frygt og Skrek i Blodet faldt og steg. For Brude=Skammelen hun stod som i en Dvale, Alt medens Præsten holdt den smukke Brude=Tale, Og da den var forbi, tilspurgtes Junkeren; Om han og havde søgt sin Brud af Himmelen? Og om han agtede at leve vel med hende? Som han ved rene Ja og Bukken gav tilkiende. Jligemaade og tilspurgtes Jomfruen: Om hun var vel tilfreds at ægte Junkeren? Da vaagnede hun op, sig neyede til Jorden, Og sagde i en jevn og gandske vakker Orden. Min Herre, denne Feyl fordømmer mig jo ey Jeg deres Spørsmaal maae besvare med et Ney Jeg ærer Junkeren, men elske kand jeg ikke, Dertil mit Hierte ey mod hannem sig vil skikke. Jeg al Høyagtelse for hannem bære vil, Men dette Hierte mig endnu hør ene til Min Far og Moder jeg det samme ofte sagde, Men de mig Lydighed ved Tugtelse paalagde: Jeg faldt paa mine Knæ, græd, tiggede og had, Men deres Hierter ey min Sukken høre gad. Med Skrifte=Faderen jeg vilde mig raadføre, Hvad jeg i denne Post, som tvungen, skulde giøre, Men jeg i Fængsel sad og Dommen afsagt var, Jeg ingen Medynk fandt hos Moder eller Far Thi tænkte jeg, du maae dit Væsen ret forstille, Og denne Rolle da besluttede at spille; Saa lod jeg ligesom jeg var fornøyet med, At skienke Junkeren mit Hiertes Kierlighed; Paa det jeg kunde fri fra deres Haarhed blive, Som hele Verden mig jo billig maae tilgive; Paa anden Maade jeg ey Redning for mig saae, Da jeg et Menneske i Raad ey kunde faae. For hele Samlingen som os i Dag beærer. Med sin Nærværelse, jeg derfor nu erklærer: At jeg ey mægtig er, at elske Junkeren, Og beder dette maae da giøres om igien. Jeg om Forladelse Forældrene vil bede, For jeg forstyrrer saa den ønskte Bryllups=Glæde, Og for jeg vovet har at gaae saavderlig, Hvortil de maae tilstaae, de selv har tvunget mig. Jeg dem dog aldrig sligt til noget Ondt vil regne, Men ære dem til jeg for Dødens Haand skal blegne. Vil de for denne Sag slaae Haanden af mig reent, Saa er dog Himlens Gunst min Tillid uformeent. Her Anne stille tang og neyede for Præsten. Med ydmygst Bøn, at han nu vilde giøre Resten. Strax Præsten vendte sig, og til Forældrene, Som havde Modet tabt, saaledes talede: Skiønteders Datter har ey handlet nok forsigtig J en Begivenhed som er saa meget vigtig: I det hun skulde ey saa meget Væsen gjort, Som synes kand for jer at sigte til en Tort. Saa dog, da eders Magt, som I vel ey kand nægte, Hartvunget hende til hun skulde Junker ægte, Til hvem hun ikke har den mindste Kierlighed, Jeg ikke bedre Raad at give eder veed. End at J søge først Forladelse at tage Af hele Samlingen, som vilde sig umage. Paa denne Dag herhid; Dernest J ikke maae Jer Datter nogen Straf for dette legge paa. Iburde straffes selv, som Gierrighed har drevet, Og som er Aarsag i at dette skeet er blevet, Det lader ligesom man vilde spøge med En Sag, som i sig selv er af Betydenhed. Hr. Kielsen traadde frem, bad Samlingen tilgive, At der ey denne Gang et Bryllup kunde blive; Det gjorde hannem ondt, at saadant skulde skee, Men hele Samlingen ham kierligtrøstede. Derpaa han vendte sig, og sagde til sin Datter: Hvo er den Mands=Person som du nu høyest skatter, Hvem ønskede du dig at ville leve med, Og skienke Hiertet til med al din Kierlighed, Strax Anne svarede paa en blufærdig Maade: Maae jeg forsee mig til min Hierte Faders Naade, En nogen Mands=Persommit Hierte skienket er, Og Ægte=Kierlighed jeg ey til nogen bær. Men skulde jeg mig selv og Hiertet overgive Til nogen Mands=Person, som jeg har seet i Live, Hvis Dyd og Væsen jeg anseer for noget stort, Og værdig er til alt, da blev det vist Hr. Coort. Da raabte Fruen: En, en kion til lille Anne! Som til et Ordsprog blev, og heraf er den Vane, At naar man noget rart og usædvanligt seer, Man siger: Dette kiønt til lille Anne er. Har, spurgte Faderen, Coort talt til dig om dette, Ney sagde hun, men jeg ham agter høyt med rette; Jeg ham at takke har for hvad jeg kand og veed, Han ene værdig er til al min Kierlighed. Han spurgte videre: Har du da Coort udkaaret, Hvor længe har du vel til hannem Elskov baaret? Hun ydmyg svarede: Jeg elsker hannem ey; Men i Hr. Junkers Sted jeg sagde dog ey Ney. Vil han da ægte dig? Hr. Kielsen spurgte atter. Det veed jeg ey Papa; Ham svarede hans Datter. Jeg har ey tænkt derpaa, langt mindre spurgt derom, Og saadant Ord til mig fra hannem aldrig kom. Forsamlingen gik frem, begyndte da at bede, At han og Fruen dog nu vilde det tilstæde, At Coort og Jomfruen maae faae Trolovelse, Som efter megen Bøn tillode det at skee.