Aalborgs Stifts Adresseavis, 1823-01-16
Udlandet. Fra Kongressen, haves dennegang et authentiske Actstykke, dateret: Verona den 14de December 1822, fra Monarkerne af Østerrig, Rusland og Preussen, men undertegnet af deres Cabinets ministre, Fyrst v. Metternich, Grev v. Nesselrode og Grev v. Bernstorff. Det er stillet til disse Magters Ministre ved de andre Hoffer, og har følgende Jndhold: Ved Laybacher Conferencerne i Mai 1821 blev besluttet, at de forbundne Magter i Løbet af Aaret 1822 atter skulde komme sammen for at bestemme Grændsen for de med Hensyn til de italienske Anliggender tagne Forholdsregler. Denne Sammenkomst har nu fundet Sted og disse ere dens Resultater: Besætningen af Piemont var bestemt til at blive der et Aar, med Forbeholdenhed ved Mødet 1822 at bestemme om den behøvede at vedblive eller ikke. Det er nu befunden, at dette Hjelpecorpses Nærværelse til Rolighedens Vedligeholdelse i Piemont ikke meere er nødvendig, hvorfor det blev besluttet, at Troppernes Afmarsch skulde begynde 31te Decbr. 1822 og ende 30te Sept. d. A. ved at rømme Fæstningen Alessandria. Kongen af Neapel har dernæst erklæret, at hans Lands nærværende Tilstand, tillod en Formindskelse i de der opstillede Hjelpetropper, hvoraf da ogsaa snart 17000 Mand skal trækkes tilbage. Saaledes opfyldtes de Øysker, som Monarkerne ved Slutningen af Laybachercongressen havde yttret, at den piinlige Forpligtelse, som en stræng Nødvendighed havde paalagt dem, maatte ved Tidsomstændighederne saasnart muelig ophøre, og aldrig igjen komme tilbage. Med hine Beslutninger var egentlig Kongressens Gienstand ifølge den bestemte Aftale tilende; men de forsamlede Monarker kunde ikke Andet, end henvende deres Blik paa tvende store Begivenheder, hvis Fremskridt siden deres sidste Sammenkomst bestandig har beskjæftiget dem. Det, som Revolutionens Aand havde begyndt paa den vestlige Halvøe, hvad den havde forsøgt i Jtalien, lykkedes den i den østlige Ende af Europa. J det Øieblik, da Oprøret i Neapel og Turin veeg tilbage for den regelmæssige Magt, opstod det i det ottomanniske Rige. Saaledes som Omstændighederne sammentraf, kunde Man ikke tvivle paa, at Oprindelsen, jo var eens. Udbruddet af det samme Onde paa saa mange forskjellige Puncter, og allevegne, skjøndt under forskjellige Paaskud, dog ledsaget af samme Former og samme Sprog, røbede umiskjendelig den samme Brændpunct, hvoraf det fremgik. De, der leddede denne Bevægelse, havde smigret sig med, ved Tvedragt at kunne forvirre Monarkernes Planer og neutralisere de Stridskræfter, der ved nye Farer maaskee kunde kaldes hen til andre Puncter af Europa. Dette Haab blev tilintetgjort. Monarkerne, fast besluttede, at tilbagevise Revolutionens Mand, paa hvad Sted, og i hvilken Skikkelse den end maatte vise sig, udtalte strax deres eenstemmige Forkastelses Dom derover. Men i det de, med Opmærksomheden uafladelig henvendt paa deres Plan, modstode ethvert Hensyn, der kunde lede dem bort derfra, fulgte de tillige Samvittighedens og Pligtens Stemme og talte Menneskelighedens Sag til Gunst for de Ulykkelige, der vare blevne Slagtoffere for et ligesaa uoverlagt som strafværdigt Foretagende. Da der ved de talrige fortrolige Communicationer, der under dette Tidsrum et afde mærkværdigste i denne Alliances Historie) fandt Sted, mellem de fom Hoffer, blev tilveiebragt en aldeles tilfredsstillende Overeenstemmelse i de orientalske Anliggender, saa blev ved Sammenkomsten i Verona intet Andet tilbage end at bekræfte Resultaterne af denne Overeenstemmelse, og de med Rusland venskabelig forbundne Magter kunne smigre sig med, ved fælleds Bestræbelse at see de hindringer bortryddede, som endnu staae i Veien for den fuldstændige Opfyldelse af deres Ønsker. Andre Tildragelser have hæftet Monarkernes Blik paa den vestlige europæiske Halvøes jammerlige Tilstand. Spanien underligger nu den Skjæbne, der forestaaer alle Stater, der ere ulykkelige nok til at søge det Gode paa en Vei, hvorpaa det aldrig kan findes. Forblindede eller ildesindede Mennesker ville vel have denne Revolution anseet for en Velgierning, endog for et oplyst Aarhundredes Triumph. Men Sandheden har hævdet fine Rettigheder, og Spanien har paa sin Lykkes og Æres Bekostning kun afgivet et nyt sørgelig Exempel paa de uudeblivelige Følger af enhver Forbrydelse mod de evige Grundlove i den moralske Verdensorden. De mange Ulykker, der derved bleve opdyngede over et eneste Land, de mange Farer, der derved truede de Øvrige, kunde Monarkerne ikke betragte med Ligegyldighed. De maatte spørge sig selv, om det her, hvor Faren daglig tiltog, var dem tilladt, at være rolige Tilskuere, eller ved deres Repræsentanters Nærværelse stiltiende billige Factionens Forholdsregler. Monarkernes Beslutning kunde ikke være tvivlsom: deres Gesandskaber have faaet befaling at forlade Halvøen. Hvad end Følgerne af dette Skridt maae blive, Monarkerne bevise derved for Europa, at Jntet kan bringe dem til at vakle i deres Beslutning. Jo oprigtigere deres Venskab var for den spanske Konge, jo mere levende deres Deeltagelse i Nationens Vel, desto mere følte de sig forpligtede til nærværende Forholdsregler. Af denne Oversigt vil De (de øvrige Magters Ministre) see, at Monarkerne ikke ere afvegne fra deres Grundsætninger, men at disse Dag for Dag faae meere Fasthed og Kraft. De kjende ingen Fiender, uden dem, der have sammensvoret sig mod de Enes retmæssige Magt, eller de Andres Godmodighed. Fred alene er Monarkernes Ønske, men denne Fred kan ikke trives, saalænge en saadan Gjæring hersker, saalænge Factionens Hoveder eller Redskaber drage til Feldts mod bestaaende Forfatninger, eller i Mørket udruge fjendtlige Planer. For at sikkre Europa ei alene den Fred, som det nyder under Tractaternes Beskyttelse, men ogsaa hiin Følelse af indre Roe og varig Sikkerhed, uden hvilken ingen sand Lykke kan bestaae blandt Nationerne, maae de forbundne Monarker gjøre Regning paa samtlige Regjeringers troe og stadige Medvirkning. De opfordre dem da her, i deres egen høieste Jnteresses Navn, i den selskabelige Ordens Navn, hvis Opholdelse det gielder, i de tilkommende Slægters Navn, til denne Medvirkning. Monarkerne have den Tro, at de i alle dem, der ere beklædte med den høieste Autoritæt, i hvad Form det end maa være, ville finde ægte Bundsforvandte, og de smigre sig med, at Man vil optage de her udtalte Ord, som en ny Bekræftelse paa deres faste og uforanderlige Forsæt, at ville opofre alle af Forsynet dem anbetroede Midler til Europas Held.