Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-03-11
Göethes Dandselærer. (Af hans: aus meinem Leben.)(Sluttet.) Jeg tøvede lidt, hvorledes kunde jeg trøste hende uden at vise i det mindste et Slags Tilbøielighed og kunde jeg vel gjøre det paa en passende kold Maade, lad os følges ad, sagde jeg til Emilie. Jeg troer ikke, min Nærværelse vil være hende til Behag, svarede hun. Dog gik vimen fandt Døren tillaaset. Lucinde svarede ikke, hvormeget vi end bankede, raabte og bade. Lad hende være, sagde Emilie, siden hun i ikke vil anderledes. Naar jeg tænker paa hendes Væsen fra vort første Bekjendtskab af, saa havde hun bestandig noget heftigt og forunderligt i sin Charakteer, og hendes Godhed for mig yttrede sig meest derved, at hun ikke udgjød sin Harme imod mig. Hvad skulde jeg gjøre. Jeg betalte den Gamle rigelig for den Ulykke hun havde stiftet og vilde gaae, da Emilie sagde: jeg vil bestemt ogsaa have lagt Kortet op for Dem. Den Gamle var bered. Lad mig ei være tilstede derved, raabte jeg, og ilede ned af Trappen. - Den anden Dag havde jeg ikke Mod til at gaae derhen. Den Tredie sendte Emilie en Dreng til mig som ofte havde bragt mig Budskab fra Søstrene. og baaren Blomster og Frugter tilbage til dem, og lod mig sige, at jeg endelig den Dag maatte komme. Jeg indfandt mig og til sædvanlig Tid, og fandt Faderen allene, der endnu rettede meget paa mine Trin og Skridt, min Gang og Komme, min Figur og Anstand og iøvrigt syntes veltilfreds med mig. Den Yngste kom mod Slutningen af Timen og dandsede med mig en grazios, Menuet, i hvilken hun viste en saadan Ynde og Tækkelighed, at Faderen forsikkrede, han saare sielden ved sine Øvelser havde seet et saa vakkert og øvet Par. Efter Timen, gik jeg som sædvanlig ind i Dagligstuen, Faderen lod os være allene, jeg savnede Lucinde. Hun ligger til Sengs, sagde Emilie, og jeg seer det gjerne, vær ei bekymret derfor. Hendes Sygdom lindres snart, naar hun troer sig syg paa Legemet. Hun vil nødig døe, og derfor følger hun vore Raad. Vi har nogle Huusmidler som hun bruger, og udhviler sig derefter, og saa lægge sig lidt efter lidt de rasende Bølger. Hvor hun er god og elskværdig, nu hun lider af denne indbildte Sygdom, og da hun i Grunden befinder sig ret vel, og kun er angreben af Lidenskab, saa udtænker hun allehaande romantiske Dødmaader, som hun dog frygter for paa samme Maade, som Børn, man fortæller Spøgelse Historier. Saaledes erklærede hun mig i Gaar Aftes, at hun denne Gang ufeilbarlig maatte døe, men forinden skulde man først føre hen til hende den utaknemmelige Ven, der, først gjorde saa meget af hende og siden behandlede hende saa slet, hun vilde da i de sidste Øieblikke gjøre ham ret bittre Bebreidelser og da opgive Aanden. - Jeg veed aldeles ikke, raabte jeg, jeg nogensinde har yttret nogen Tilbøielighed for hende. Jeg kjender een, som bedst kan meddele mig dette Vidnesbyrd. Emilie smillede og sagde: jeg forstaaer dem, men naar vi ikke bære os ad med Klogskab og Fatning, kunne vi let komme i en slem Forlegenhed. Hvad siger de naar jeg beder Dem: herefter at høre op med Timerne: hos os. De har endnu fire billetter tilovers fra sidste Maaned og min Fader har allerede meere end engang sagt: at det ei var forsvarligt længere. at tage deres Penge; uden hvis De ellers alvorligere vil hellige Dem til Dandsekunsten, hvad en ung Mand af Verden behøver, besidder De allerede. - Og dette Raad at flye vort Huus, giver De mig Emilie, just jeg, sagde hun, men ikke af mig selv. Hør blot, da De i Forgaars Aftes ilede bort, lod jeg Kortene lægge op for dem, og det samme Udsagn viste sig tre Gange og stedse ty ligere og tydeligere. De var omgivet af alleslags Goder og Glæder, af Venner og store Herrer, Penge manglede De ikke. Fruentimmerne holdt sig i nogen Afstand. Min stakkels Søster stod i i Særdeleshed længst borte, en anden rykkede nærmere og nærmere, men kom dog aldrig ved Siden af Dem, thi en Tredie stillede sig imellem. Naar jeg siger dem, jeg tænkte paa mig selv ved den anden, Dame, vil de bedst kunne begribe mit velmeente Raad. En fraværende Ven har jeg lovet mit Hjerte og min Haand, og indtil nu, elsker jeg ham høiest af Alt, dog det var muligt, at Deres Nærværelse kunde blive af en større Betydning end hidtil, og hvordan vilde da det Forhold blive, de kom til at staae i til os to Søstre. Den Ene gjorde de ulykkelig ved deres Kulde, den Anden ved deres Tilbøielighed, og alle disse Qvaler skulde vi lide for ingen Ting og et kort Bekjendskab. Thi havde vi ikke allerede vidst, hvem de De er og hvad De har at haabe, saa har Kortene, allerede vist mig det paa den allertydeligste Maade. Lev nu vel, sagde hun, og gav mig Haanden. Jeg nølede - Nu sagde hun, siden det er sidste Gang, vi tales sammen, tag da, hvad jeg ellers vilde have nægtet Dem. Hun faldt mig om Halsen og kyssede mig inderligt. Jeg omfavnede hende og trykkede hende op til mig.I dette Øieblik fløi Sidedøren op, og Søsteren sprang ien let, men anstændig Naldragt frem- og raabte: Du skal ikke allene tage Afskeed med ham. Emilie slap mig, og Lucinde greb mig, knugede sig fast til mit Hjerte, trykkede hendes sorte Lokker til mine Kinder og blev en Tidlang i denne Stilling. Jeg var nu i Klemme imellem begge Søstrene, som Emilie et Øieblik forhen havde forudsagt mig. Lucinde gav da Slip paa mig, og saae mig lige i Ansigtet. Jeg vilde gribe hendes Haand og sige hende noget venligt, men hun vente sig bort, gik med stærke Skridt nogle Gange op og ned i Værelset og kastede sig da i Hjørnet af Sophaen. Emilie traadte hen til hende, men blev strax bortviist, og nu opstod en Scene, som endnu hvergang jeg mindes den, er mig piinlig. Omendskjøndt den i Virkeligheden ikke havde noget theatralsk ved sig, men ganske passede til en ung, livlig Fransk mandinde, maatte det dog være en god Skuespillerinde med Følelse, der værdig skulde kunne fremstille den paa Theatret. Lucinde gjorde nu sin Søster tusende Bebreidelser. Det er ikke det første Hjerte, som bøiede sig til mig, og som Du vendte fra mig. Var det ikke ligesaa med den Fraværende, som tilsidst for mine Øine forlovede sig med Dig. Jeg maatte see paa det, taale det, men jeg veed, hvormange Taarer det har kostet mig. Han har Du ogsaa snappet bort fra mig, uden at lade den anden fare, hvormange fængsler Du ikke paa engang? Jeg er aabenhjertig og godmodig, og enhver troer strax at kjende mig og da at turde oversee mig, Du er forborgen og stille, og Folk troer, at Underværker ligge skjult bag denne Forstillelse. Men det er Jntet, uden et koldt, egosstisk Hjerte, som veed at opoffre Alt for sig selv. Men ingen kjender, det saa let, fordi det ligger dybt skjult i dit Bryst, ligesaalidet som mit troe Hjerte, der erligesaaaabent, som mit Ansigt. Emilie tang, og havde sat sig ved Siden af Søsteren, som blev hidsigere og hidsigere i sin Tale, og udlod sig over visse Ting, der egentlig ikke kom mig ved at vide. Emilie derimod, som søgte at gjøre sin Søster god igjen, gav mig, bag fra et Tegn, men eftersom Skindsyge og Mistanke seer med tusinde Øine, syntes Lucinde. ogsaa at have lagt Mærke dertil. Hun sprang op, gik løs paa mig, dog ikke med Heftighed. Hun stillede sig foran mig, og syntes at grunde paa Noget. Derpaa sagde hun, jeg veed, jeg ganske har mistet Dem, og giør ingen videre Fordring, paa Dem. Men Du skal heller ikke have ham, Søster. Ved disse Ord tog hun mig i egentlig Forstand fat ved Hovedet, i det hun med begge Hænder foer i mine Lokker, trykkede mit Ansigt til sit, og kyssede mig gjentagne Gange paa Munden. Nu raabte hun, frygt min Forbandelse. Ulykke paa Ulykke for bestandig over den, som først efter mig kysser disse Læber. Vov nu igjen at binde an med ham; jeg veed, Himlen dennes Gang hører min Bøn. Og nu min Herre, bort bort, saa hurtig de kan. Jeg ilede ned af Trappen med det faste Forsæt aldrig at sætte min Fod mere i dette Huus. Romerske Fruentimmer.