Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-01-04
Om Ungdommens Underviisning. og Opdragelse. (Fortsat.)Man kan ikke negte, at Haardførhed er en fortræffelig Egenskab, men ikke enhver Constitution er skikket til at opnaae den. Svage Børn maae nødvendigen blive et Offer for overdreven Anstrængelse. Men man synes at følge heri Spartanernes raae Grundsætning, for at gjøre de stærke Constitutioner endnu stærkere, at opoffre mange af de svage. Denne Grundsætning var maaskee passende der, hvor man vilde danne Kjæmper, men den er det ikke der, hvor man vil danne Mennesker. Desuden opnaaes Haardforhed ikke saa meget ved Anstrængelse, som ved Maadelighed. Hvad nytter det, at man søger at forøge Muskelkraften, naar Ungdommen fra Vuggen af svækkes ved Mødrenes vrange Opdragelsesmaade, ved den i vore Dage saa overhaandtagende Mode, at lade endog Børn paa til til tolv Aar ubehindret nyde daglig Chocolade, Jis, Bakkelser, Liqueurer og alle muelige nerve slappende og mavefordærvende Ting, Lægger man nu hertil, at Drengens Uskyldighed neppe overlever hans fjortende Aar, at Vellysten i den tidligste Alder undergraver Grundstøtterne for den fremspirende Slægts Manddomskraft og Sundhed, saa kan man ikke lydelig nok tilraabe Forældre og Opdragere: "Vænner Eders Børn først til Maadelighed, bortrydder Aarsagerne til deres totale Svækkelse, og tænker siden paa at styrke deres Muskelkraft!" Har man nogensinde seet flere Halvmænd, flere nervesvage, paa Siel og Legeme svækkede Mennesker, end netop i vore Dage, hvor man roser saa meget den physiske Opdragelse? - Umaadelighed er een af vor Tidsalders Hovedfeil, og Maadelighed det eneste Middel til at bringe den forvirrede Machine i Orden igjen. Den Maade, at give Børn Caracteerbøger. og belønne dem med Præmier, har ligesaa mange skadelige som gode Sider. Dersom man kunde antage, at de, der uddeele saadanne Caracterer og Præmier, altid vare kyndige, negen nyttige og upartiske Folk, som formaaede at vogte sig for utidig Smiger og ufortjent Tilsidesættelse, saa kunde den Ting maaskee have sin store Nytte. Men hvor faa saadanne Mænd gives der Egennytten er ligesaa ofte som Uvidenheden, Aarsag i, at mangen en Skolelærer giver den Eleve, som aldeles ikke fortjener det, gode Caracterer, ja endog Belønninger. Forældrene bedømme Barnets Kundskaber efter disse Caracterer og Præmier, og blive som oftest førte bag Lyset derved Børnene fordærves ved denne ufortiente Roes og Smiger, og Spiren til Egenkjerlighed, Selvtillid og Jndbildskhed lægges saaledes meget tidligen i deres unge Siel. Det Hele er overalt Spilfægterie, thi man veed jo nok, at ingen Skoleholder er saa eenfoldig, at han giver sine Elever en slet Caracteer og derved forsætlig formindske sine Jndtægter, undtagen det skulde være engang for et Syns Skyld eller det er fattige Børn, som han endog ønsker at blive af med. Vel anstiller man ved Præmiernes Uddeling et Slags Examen, som man indbyder Peer og Poul til at overvære; men i Almindelighed har en saadan Examen meget Lighed med en Sprøite examen i samme Lande. Naar Sprøiterne proberes, ere de fortræffelige; men naar man skal til at bruge dem for Alvor, ere de saa aabne som et Sold. (Fortsættes.) Ægteskabelig Troskab i de simple Stænder. Paa en Tid, da man vil paastaae, at ægteskabelig Troskab bliver ligesaa sjelden som klingende Mynt, er vist intet Exempel, der kan tjene til Beviis paa, at den kan existere endog i de simpleste Menneskeclasser, uinteressant. Dyden er en Diamant, som ikke taber noget af sin Glands, enten det Hjerte, hvori den boer, skjules af en Robe eller en Vadmels Trøie. - J Kjøbenhavn levede der engang en Vægter, som næsten bestandig, naar han om Aftenen skulde være paa sin Post, var beskjænket. Hvor liden Ædruhed der end udkræves til at synge Vægterviser, saa havde den gode Mand dog saa liden Aandsnærværelse, at han umuelig kunde raabe, naar han var beskjænket, og man kunde næsten uddrage heraf den Slutning, at han maa have været en meere end almindelig Elsker af Drik. Hans Kone, som kjendte hans Svaghed, indsaae, at han vilde komme til at miste Kappen, og maaskee endog faae en langt værre Kappe istedet, dersom man uheldigviis skulde finde ham i en saa nærværdig Tilstand paa hans Post, eller dersom ondskabsfulde Denuncianter skulde falde paa, at denuncere ham. Hendes ømme Hjerte bevægede hende derfor til at fatte en amazonisk Beslutning. Naar Manden om Aftenen var beskjænket, tog hun hans Vægteruniform paa og hans Morgenstjerne i Haanden, og raabte i hans Sted. Hun blev paa hans Post, til han havde sovet Rusen ud, hvortil han sædvanligen ikke behøvede længere Tid end nogle Timer. Siden kom Lot selv ud af Hytten og antog igjen sin forrige Værdighed. Dette gjorde den trofaste Ægtemage saa tidt som Manden var beskjænket, og det var, som man let kan slutte, ikke sjeldent. De fleste Beboere vidste det, men de tang og beundrede Konens ægteskabelige Troskab.