Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-06-29
Det var nu vor første Beskiæftigelse at eftersee om vi kunde giøre noget for vore ulykkelige Kudskes Frelse; vi fandt dem væltende sig i Støvet med dæmpet Lyd, som forkyndte deres Smerter; Mayoralen mumlede endnu, men næsten uforstaaeligt, een af de Helliges Navne, som han forgiæves havde saa ofte anraabt. Vi toge Lygten ned af Vognen og undersøgte dem ved dens Skin, og fandt nu begge saa vandannede af Saar og Blod, at vi ikke kunde kiende dem; een af Studenterne, som var Mediciner, søgte at at forbinde Saarene med Lommetørklæder. Snart lod en Mand sig see med et Gevær paa Skulderen; han spurgte først om Aarsagen til vor Tøven og om den Retning, som Røverne havde taget; derpaa afskod han sit Gevær i denne Retning, ladede det og afskod det endnu to til tre Gange. Et Slags Uniform, som han bar, viste at han horte til den bevæbnede Politievagt, som skal bruges mod Smuglere og Røvere; men som bliver betalt saa slet, at den ofte tager Partie med disse. Jeg vil just ikke giøre ham nogen beskyldning; men hans pludselige Ankomst og underlige Forhold spaade ikke noget godt. - Mange Vogne og Karret kom til; nogle holdt foran os, andre bag efter os, men vi maatte ikke gaae af Stedet, ja ikke engang opløfte vore blødende Kudske, førend Al kalden var kommen fra den nærmeste Kiøbstad, for at constatere det Passerede. Endelig kom han, en liden tyk Mand med en stor rød Kokarde, et Tegn paa det loyale Sindelag, som havde forskaffet ham Embedet. Han begyndte med at undersøge Pladsen, og gik saa koldblodig og methodisk tilværks, at man kunde see, at han var ofte blevet jaget op af Sengen formedelst saadanne Begivenheder. Han stak Fingeren ned i det med Blod opfyldte Hul ved Siden af Mayoralen og gav sin Skriver den Steen i Forvaring, hvormed han var bleven slaget. Derpaa blev en Karre i Nærheden reqvireret til at transportere de Saarede. Det frapperede mig at lagttage den ængstelige Modbydelighed hos alle dem, som stode omkring os, for at hielpe til ved denne Leilighed. Men jeg erfarede siden, at ifølge de Spanske Love kan enhver Person blive arresteret, som sees i Nærheden af en myrdet Person, enten for at kunne paagribe de Mistænkte, eller for at bruge ham som Vidne; dette har til Følge, at naar en Person, som falder i en Morderbandes Hænder, raaber og Hielp, saa kyser han snarere Folk fra sig end han lokker dem til sig. Bliver nogen myrdet i et Huus, saa er det første som Retten tager sig for, at arrestere alle Folkene i Huset og at lægge Beslag paa alt Jndboet. Derfor hører man i Spanien endnu i vore ligesom i Gilblas Dage, at det Ord justicia, som er et Trøstens og Beskyttelsens Ord for de Gode; kun at udtales med Gysen selv af de bedste Mennesker. Karren med de to Saarede begav sig paa Veien til Amposta. Vor Mayoral havde givet nogle Tegn paa at Bevidstheden vendte tilbage, men Pepito udstønnede sandsynligen sin sidste Dødskamp. To Politie-Soldater paatoge sig at bringe Diligencen videre. Det Reeb, som Røverne havde spændt over Landeveien fra et Træe til et andet blev taget bort; Mulæslerne galopperede afsted, og bragte os i en Hurtighed bort fra dette rædselfulde Sted, ligesom Jorden brændte under deres Fødder. Dagen var nu fuldkomment frembrudt, Solen, som hævede sig paa den skyfrie Himmel, bestraalede frugtbare Marker og det fredelige Landbrug; men vi kunde ikke glæde os meget derover, Naturens Skjønhed kunde ikke give os Erstatning for det vi havde erfaret om Menneskenes Ondskab. Den første Bye vi kom til var St. Carlos. Vi holdt paa Torvet og bleve snart omringede af Jndvaanerne, som ikke kunde blive mætte af at høre vore meget talende Studenter fortælle dem dette Eventyr. Desuden kunde den Maade, hvorpaa vi holdt vort Jndtog, med to Politie Soldater paa Bukken og med Flinte i Hænderne istedet for Pidske, ikke lade nogen Tvivl blive tilbage og hvad der var passeret. Alcalden kom til, forlangte officiel Beretning og confererede med en slet klædt Commandant for et pjaltet Detaschement Soldater, som laae her i Garnison, nogle Soldater bleve afsendte for at forfølge Røverne, som havde for længe siden forstukket sig, og nogle andre bleve afsendte for at escortere Diligencen til Vinaroz, hvor vi skulde have nyt Forspænd. - Vinaroz er en temmelig stor Stad; vor lange Udeblivelse havde allerede opvakt Bekymring; vi holdt neppe stille, førend vi bleve atter omgivne af Lediggængere. Jeg overlod nu mine Cataloniske Kammerater at finde en Trøst i at fortælle deres Vanheld, trængte mig igiennem den verdslige og geistlige Pøbel og gik ind i Giæstgivergaardens Værelser; her fandt jeg et Selskab af Reisende, som var mere alvorligt og personligt interesseret ved Sagen end den nysgjerrige Pøbel udenfor. To Cataloniske Herrer, som med egen Vogn reiste fra Madrid til Barcellona udspurgte mig saameget, at det tilsidst trættede mig, for min kun lidet trøstelige Fortælling fik jeg det Svar: Saadanne Begivenheder kunne De hver Dag forvente i Spanien. J la Mancha vil De ikke finde Røverne lure i en Skov bag Træer, men at ride hobrviis ved høi lys Dag over Markerne. Hidtil har De reist langs med Kysten, hvor De finder et godt Agerbrug, en temmelig stor Folkemængde og beqvemme Værtshuse; men jo nærmere De kommer til Madrid desto meere har vil De finde Sletten at være, ingen Træer, intet Vand, ingen Landsbyer, intet Jordbrug og slette Værtshuuse, som kunne undskyldes med den usle Omegn. Da de hørte, at ingen Forretninger og ingen Nødvendighed tvang mig til at komme til Spanien, saa kunde de ikke høre op med at forundre sig over, hvorledes jeg kunde forlade Frankrigs venlige Blikke og Ord, og dette Lands Behagelighed og Sikkerhed, for uden Hensigt at gjennemstreife et Land, hvilket som de aabenhiertigen bekjendte var i Begreb med hurtigt at hensynke i et totalt Barbarie; jeg var virkelig nærved at forundre mig over mig selv. Jeg gik nu fra mine Mistrøstere, og søgte at faae noget at spise. En Lugt af stegte Fiske trak mig til sig og jeg gik ind i Kjøkkenet. Det traf sig nu, at Værtinden, i denne Giæstgivergaard, just var vor stakkels Pepitos Moder, en meget anstændig Catelonerinde. Hun havde erfaret sin Søns Død og lavede sig til for at afreise til Amposta; hun var meget bedrøvet; men en Blanding hos hende af Smerte og af den Vane at passe sin Haandtering, frembragte en tragisk comisk Virkning. Fiorten sultne Mennesker forlangte Froekost og Forvirringen var stor blandt Opvarterne og Giæsterne. Enhver anden Værtinde vilde under saadanne Omstændigheder have ladet det gaae som det kunde, men hun forglemte ikke et Øieblik Huusmoderens Pligter over Moderens Følelser: hun græd og sukkede; men hun befalte hvad der skulde giøres og tog selv Andeel i Arbeidet, vendte Fiskene i Panden, begiød dem med sine Taarer og skiendte paa Pigerne. Jmedens hiin besørgede alt dette lavede hun sit Reisetøi til, tog rene Strømper paa, drapperede sin Mantilla, sukkede og græd bestandigt. Endelig var Muulæslet sadlet, hun steeg op paa det og og i Galop afsted paa Veien til Amposta. Jeg vil tilføie, at jeg siden har erfaret Følgende om Udfaldet af denne Begivenhed. Pepito var død Kl. 10 om Morgenen og den stakkels Moder forefandt kun hans kolde Liig. Otte Dage sildigere fulgte Mayoralen ham i Graven. Man havde opdaget og grebet de tre Røvere; de vare de tre Kortspillere foran Værtshuuset i AmpostaMan maa næsten omtvivle om de have faaet deres fortjente Straf, thi man sagde mig, at den ene har meget velhavende Slægtninge, og den anden bliver meget protegeret af Geistligheden.