Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-12-17
De Fruentimmer, der hørte til det Kompagnie, jeg stod ved, forsamlede sig til den Ende i Sergeantens Værelse. Det passende Antal af Sedler med Paaskrift: egaae og ikke gaae bleve forfærdigede. De bleve lagte i en Hat, og Fruentimmerne kaldte paa, efter deres Alder, for at drage sig et Nummer. Det var en meget interessant Scene. Hist og her saae man Hovedet, af en gift Mand stikke frem blandt Mængden; med den meest ængstelige og forventningsfulde Mine. Det første Fruentimmer, der blev kaldet frem, var Sergeantens Kone - hun fik: Jkke gaae. Det opvakte kun lidet Jnteresse hos nogen, uden hos hende selv og hendes Mand, da hun ikke var synderlig vel lidt blandt dem. den næste var Korporalens Kone - hun drog: at gaae." Dette blev modtaget af Alle med næsten ligesaa megen Ligegyldighed som den Første. Hun var heller ikke synderlig elsket. Næste Gang kom Touren til en ung Soldats Kone, der var meget agtet blandt sine Kammerater for hans Stadighed og gode Opførsel. Hun udmærkede sig ved hendes inderlige Kjerlighed og Hengivenhed for hendes Mand, og var elsket af Alle for hendes beskedne og artige Forhold. Hun nærmede sig med bankende Hjerte og skiælvende Haand i for at see afgjort (hvad jeg troer, hun ansaae for), hendes tilkommende Livs Lyksalighed eller Elendighed. Enhver bad for hendes Hæld. Skjælvende af Frygt og Haab, drog hun et af Rum merne og forsøgte at aabne det, men hendes Haand rystede saaledes, at hun ikke kunde, hun i leverede det derpaa til en af Mandspersoner, ne. Da han aabnede det, blev han gandske nedslaaet og tøvede med at sige Jndholden. Hun i raabte til ham i en fortvivlelsesfuld Tone. Siig mig for Guds Skyld hvad indeholder det: Et Jkke, - svarede hiin i en medlidende Tone. Nu saa Gud hjelpe mig, ol Sandy, raabte hun, og sank livles i Armene paa hendes Mand, der ilede hende til Hjælp, og hvis Ansigt nu stod afmalet den meest levende Fortvivlelse og Elændighed. Trækningen blev afbrudt, og hun blev ført til hendes Mands Lukaf, hvor han fortvivlet han, over hende. Ved deres Hielp, der omringede hende, kom hun sig snart af hendes Besvimmelse men vaagnede blot for at føle hele hendes Elændighed. Den første Ting hun gjorde, var at see, sig omkring efter hendes Mand, da hun fik Øie paa ham, greb hun hans Haand og holdt den saa fast, som om hun frygtede, han havde i Sindeat forlade hende. Ol Sandy, du vil ikke forlade mig og din stakkels Glut, vil Du vel? Den stakkels Karl, saae paa hende med en Mine, der udtrykte, den største Fortvivlelse. Vi skulle marschere næste Morgen. De fleste ugifte Soldater forslog Tiden med Drik; jeg sov i en Sengovennover Sandy og hans Kone. Disse lagde, sig ikke tilsengs, men sad den hele Nat i deres Lukaf, med deres eneste Barn mellem dem, omfavnede vexelviis dette og hinanden og beklagede deres grusomme Skjebne. Jeg har aldrig i mit Liv været Vidne til en saa hjerteangribende Scene. Den stakkels Karl bestræbede sig for at fatte sig; men forgiæves, et følelsesfuldt Ud ryk af hende, berøve ham øieblikkelig igjen al Kraft, og slutteligen kjendte hans Smerte, ingen Grændser mere. Da det første Horn lod, fløi han op og gjorde alle Ting færdige. Her var en nye Kilde til Smerte, da han skulde lægge tilside alle de smaae Ting, som han ville lade ligge efter sig, og som de begge havde benyttet sig af, den Tanke synes at være saa grundfæstet i hendes Siel, at de aldrig igjen ville komme til at bruge dem sammen, og da hun hialp at lægge den bort, væddede hun dem med sine Taarer. Hendes Theepotte, hendes Kopper, og enhver Ting, de fælleds havde afbenyttet, opvakte kun et førgeligt Minde i deres Siel. Han forsøgte at overtale hende til at forblive i Barrakken, da de havde to Mile at reise inden de kom til det Sted, hvor de skulle indskibes; men hun saa de, hun ville nyde det sidste Øieblik i hans Selskab. Da vi kom til Indskibningsstedet fandt en meget angribende Scene Sted, Mændene skulle sige deres Koner Farvel. Mange synes det vistnok ikke, at røre meget, Andre havde næsten drukket dem selv fulde; men de Fleste af dem, synes at være angrebne af den meest levende Smerte. Da Sands Kone kom forat tage hendes sidste Afskeed fra ham, tabte hun gandske Herredømmet over sin Smerte. Hun klyngede sig fortvivlet op til ham og raabte: 4 Ol lad mig blive hos Dig, olad mig blive hos Dig, Nu halede Skibet ud, og en af Sergeanterne kom for at sige hende, at nu maatte hun gaae i Land. - Oh! de ville aldrig være saa haardhjertede, at skille os ad," sagde hun, løb hen til Skandsen, hvor den kommanderende Officeer stod og sank ned paa hendes Knæe for ham med hendes Barn i hendes Arme. - Oh! vil De ikke lade mig reise med min Mand, De vil dog ikke rive ham fra hans Kone og hans uskyldige Barn, Han har ingen Ven uden os, og vi ingen uden ham. De vil ikke gjøre os venneløse? See mit stakkels Barn beder for mig." Officeren følte en smertelig Strid mellem hans Pligt og hans Følelser; Taarerne kom ham i Øinene; hun lagde Mærke dertil og benyttede sig deraf, til Fordeel for hendes Sag. Ol jeg seer De har et følende Hjerte, lad mig gaae med ham. De har ingen Kone, men om de havde, er jeg vis paa, De ville finde det for haart at blive revet fra hende paa denne Maade - og fra denne lille Glut." Min kjære Kone, svarede Officeren, jeg følen meget for Dem, men jeg har bestemte Ordres, at ikke meere end sex Fruentimmer for hver hun drede Mand, maae gaae med deres Mænd. De har forsøgt deres Lykke, saavel som de Andre, og endskjøndt det er haardt at leve adskildt fra deres Mand, ere jo mange Flere i samme Stilling, og det staaer aldeles ikke i min Magt at kunne hjelpe dem. Nu vel"! sagde hun, i det hun stod op igjen, og trykte sit Barn til sit Bryst. Det er forbi med os, du stakkels Dreng, i Dag jages vi venneløse ud i den vide Verden. Farvel Sandy, vi mødes maaskee i Himlen, derpaa steeg hun i Baaden med et vildt, fortvivlet Blit. Stakkels Karl, hans Kones Ahnelse vare alt forsandt, han var iblandt de Første, der faldt i Portugal, hvad der blev af hende, har jeg aldrig været i Stand til at erfare.