Jyske Efterretninger, 1773-07-02
Lærde Sager. Slutningen af Hr. Biskoppens Tale paa Landemodesdagen. (See Nr. 21. 23 og 25.) Endeligen forklarede Hr. Biskoppen det 10. 11 og 12. v. Luc. 16. hvormed Christus syntes, som at han vilde videre udføre og ydermeere bekræfte den paabudne Pligts Nødvendighed. Det 10de v. blev anseet som et Ordsprog, med hvilket Frelseren satte forud, at den, som i Ting af ringe Værdie er troe eller utroe, ogsaa forholder sig ligeledes i vigtige Ting. Hermed blev C. 19, 13. 16. 17, sammenlignet. Derpaa grundede Frelseren sin Advarsel om den ubodelige Skade, som Toldere vilde tage paa de største Fordele ved Efterladenhed i hin vigtige Pligt. Forklaringen og ver det 11. og 12. v. C. 16. var denne: Som ved den uretfærdige Mammon i Følge af det foregaaende forstaaes det med Uret samlede Gods, saa hedder den fremmede egentligen det Gods, der hører andre til Avostlern. Giern. 7. v. 6. Hebr. 11. v. 9. Joh. 10. v. 5. &c. Dette Udtryk passer sig aldeles paa Tolder nes Gods, der ikke var deres, som havde det i Hænderne, men horde andre til, nemlig dem, som dette ulovligen var frataget. Ved Amøy og dueredov nemlig at 72 Jöv, som tilforn, er bleven erindret, der sættes imod den uretfærdige og fremmede Mammon, kan efter Contexten ikke betegnes andet, end det ævige og himmelske Gode, der følger med og paa Antagelsen i Guds ævige Huus udi Himmelen, hvorom mældes v. 9. Det samme kaldes retteligen det sande Gode, fordi dette ikke er et ubestandigt og falskt Gode, som det enten lovligen eller ulovligen forhvervede Gods, men bestandigt og virkeligt bemældte Gods nævnes derhos retteligen og 1800, nemlig deres, til hvilke Christus talede, fordi de med den største Ret kunde besidde dette, og stedse nyde det, som deres eget, saavidt det ved Christi Fortieneste var forhvervet, og blev af Gud selvvilligen tilbudet, og, naar de forholdte sig ret omsonst skiænket dem. Troe kaldes den, som anvender al muelig Flid paa at opfylde sin Pligt Hebr. 3, 2. 1. Tim. 3, 11. Da nu de, som have forrettet andre ved at tilvende sig deres Gods, ere pligtige at erstatte den dem tilføyede Skade, som tilforn er beviist, saa maae det være denne Pligts omhyggelige Opfyldelse, der gives tilkiende og indskiærpes med den Talemaade: at være troe i den uretfærdige og fremmede Mammons Forvaltning. Efter det hellige Sprogs Art 1. Joh. 4, 20, befatte de Spørgsmaale: Hvo vil betroe eder det sande Gode? Hvo vil give eder det, som bliver eders eget, en sterk Benægtelse i sig af det Jndhold: Dette Gode skal uden den forberørte Troeskab ingenlunde meddeeles eder, nemlig af Gud, der er Sallighedens eneste Kilde. Dermed vilde vor Frelser da sige saa meget til hine Toldere: At saa stor en Utroeskab, som de gjorde sig skyldige udi, i Fald de vegrede sig ved at erstatte Eierne eller andre i deres Sted det med Uret fratagne Gods, og selv beholdte dette, saa vist maatte de vente at blive hisset udelukte fra Deelagtighed i de himmelske gode Ting. Af Sammenhænget hermed blev det 13. v. Luc. 16. saaledes forklaret: At, som de af Tolderne, hvilke Giærrighed, havde drevet til at udsue andre, letteligen kunde ved samme Begiærlighed og den hermed ofte foreenede Karrighed afholdes fra at give det med Uret samlede Gods tilbage, saa raadede Christus, dem tilsidst alvorligen fra denne farlige Last, da han lærde, at Mammons Tieneste eller Giærrighed, der kaldes et Afguderie Col 3, 5, ingenlunde kan bestaae med den sande Guds sande Dyrkelse, hvilket alt Pharisæerne, som havde knurret imod vor Frelser Luc. 15, 2 og endnu vare tilstede, horde med Fortrydelse, og gjorde Spot af C. 16, 14, efterdi de, som vidste med sig selv, at de baade vare giærrige, og besadde uretfærdigt Gods Matth. 23, 14, som de ikke vilde skille sig ved, ansaae det, der blev sagt om samme Laster, for en Bebreydelse og Tilrettesættelse, hvorved de fandt Ve sig fornærmede. Jo eenfoldigere denne Forklaring over Lignelsen, er, der flyder utvungen saavel af Ordenes egen bemærkelse, som af heele Contexten, des rettere syntes den samme Hr. Bisk. at være Det øvrige af hans Tale indeholdt en eftertrykkelig Formaning, hvilken han gav de Herrer Provster, som skulde creeres. Hertil blev tagen Anledning af det Embed, som Huusholderen i Lignelsen forrettede, der forde efter de Gamles Indretning dette med sig, at saadan Tiener forvaltede sin Herres Gods, og fore stoed hans hele Familie. Som Evangelii Lærere have Navn af dette Embed, da de kaldes Huusholdere over Guds Hemmeligheder 1. Cor. 4, 1. nemlig de saliggiørende Sandheder, som den guddommelige Aabenbaring allene lærer Rom. 16, 25. Eph. 3.3 saa viiste Hr. Biskoppen, at samme Navn i Besynderlighed tilkommer Provsterne, som ey allene selv ere Lærere for deres anbetroede Meenigheder, men endog forestaae og have Tilsyn med andre Lærere. Han forestillede derfor de forbemældte Provster, hvor meget uanstændigere det var for dem, end for andre Lærere, at begaae i deres Embeders Førelse den Troeløshed imod Guld, som hin Huusholder blev beført for sin Herre at have forøvet imod denne v. 1. Luc. 16. han bad dem stedse at betænke det Regnskab, som Gud engang vilde kræve af dem for deres ganske Huusholdning Hebr. 13, 17. ligesom hin Herre krævede af sin Huusholder v. 2. Han bad dem at opvække herved ideligen deres Hierter til det redelige Forhold i deres Embeds Forretninger, hvorved de kunde i Dødens Stund og paa Dommens Dag med en god Samvittighed møde for deres høyeste Dommer, og vente at erholde af ham den store Naadeløn, der er lovet alle Christi troe Tienere Dan. 12, 3. Luc. 12, 42244. 2. Tim. 4, 8. Hr. Bisk, paalagde, samme Provster at sørge i sær omhyggeligen for, og af alle Kræfter tragte efter, at vor hellige Religion, som Jesust Christus har stiftet, maatte i deres Meenigheder og Herreder holdes vedlige, og alt meere udbredes. Derhos paamindte han dem om at efterkomme troeligen alt det, som i Kongens Lov og Anordninger er befalet Provsterne. Deriblandt lod han sig med disse Ord forlyde: At de ikke saa meget ved Myndighed og befalinger som ved Kierlighed og broderlige Formaninger skulde bevare og forøge deres nye Embeds Agt og Ære; Ja at de meere maatte stræbe at overgaae dem, som de vare satte over, i Lærdom, Viisdom, Erfarenhed, Flittighed og alle Dyder, end i Stand og Værdighed. Efterat de nye Provster, derpaa havde aflagt deres Eed, som i Ritualet foreskrives, skrede allersidst Creations Acten, der blev sluttet med et Ønske over dem. res