Jyske Efterretninger, 1787-07-27
Frue Sophia Moltke, forrige Assessor i Høiesteret, afgangne Kammerherre Hr. Jver Rosenkrantz Levetzaus Efterleverske, Bevilling, at maae ved Proclama sub pæna præclusi & perpetui silentii, med Aar og Dags Varsel i Aviserne indkalde fornævnte hendes afg. Mands Creditorer. J Følge ovenstaaende Kongelig Bevilling, indkaldes Vedkommende at mælde sig paa de deri forskrevne Stæder; hvorhos bekiendtgiøres: at Adressen til Hr. Kammerraad Colding, er pr. Aalborg. Kiøbenhavn den 30 Junii 1787. Sophia Moltke, sal. Hr. Kammerherre Jmer Rosenkrantz LewetzausEfterleverske. (Seent er bedre end aldrig - min Aarsag har jeg mig selv og indtil videre forbeholden, hvorfor jeg ei for nu har besvaret afgangne Bager og Vertshuusmand Christian Hartvigs Enkes i den Aalborg Jydske Efterretning No. 21. dette Aar indførte Pro Memoria af sidste 2. Maj. til Byefoged Damsgaard i Sæbye, hvilket han siden ligesaa unyttig som egennyttig har funden Behag i at lade loffentlig proclammere, da jeg vil troe enhver upartisk og veltænkende, som har læst det, har været enig med mig som, at samme ikke havde behøvedes, men aleene maae være skeed, for saaledes om muelig hos nogle om ikke hos alle iblandt det respective Publicum, at desammere min Agtelse om ikke tillige at spilde min Credit, saa jeg ved kunde have Aarsag, ja meere end god Aarsag, at entrere med ham til fortient Giengieldelse, og at anmærke hvad jeg i meere end een Henseende og for meere end een har havt med ham at gjøre siden han kom her til Byen, og hvad jeg derfor formeener og troer at have været hans egen Aarsag til paa den Maade under Skiul og Repetition af andres Uforskammenhed og tøileløs Skrivemaade at udsætte mig for slet omdømme, men hvad vindes vel herved, det er umueligt vi kan blive Venner igien, og det er mig imidlertid nok, at om han endog, og ikkuns af en maadelig Drivt har vildet søge at giøre mig bekiendt; at han og for sin egen Deel er bekiendt og meere kan han blive. Det er alt hvad jeg her og ved denne Leilighed finder fornøden at mælde i Henseende til Byefoged Damsgaard, som ikke Stedet eller Maaden, hvorpaa det bør skee, om vi har noget imod hverandre. Hvad angaaer Enkens den bemældte Pro Memoria i sig selv, der skulle forestille en Declaration til derefter at antage hendes Boe og Eiende, hendes som det kaldes, til Udgiørelse imellem hende og hendes Creditorer, hvoraf hun til den Tid ei havde fleere eller andre end mig eene, da ligner samme meere et Skam=Skrivt end et saadant Documente, men det har ikke kundet blive anderledes, naar man kiender den, som efter al Formodning maae være Forfatter deraf og Enkens Forfører, selv kan hun ikke læse eller skrive Skrivt, ligesaa lidet som hun ikke begriber Jndholden, da hun vel ellers ikke havde blottet sin egen Skam og Skrøbelighed, og givet uvedkommende Aarsag til at giøre sig de Tanker om hende og mig, der aldrig har været til, som alene er Hoved-Feilen i det Heele, og det som kunde have kronet den ganske Fortælling, hvilket jeg ikke har vedst førend bag efter. Og naar jeg som er langt fra, ikke søger nogen Fornøielse i at forøge hendes Uuldkommenhed ved at vise Udskeielserne i øvrigt af Enkens Pro Memoria, bør jeg ikke heller indlade mig videre dermed, i det mindste ikke her, end at jeg in totum modsiger og benegter alle hendes Anbringender, og erklærer det alt for de sorteste og usandeste Opfindelser, dette undtagen, at det er sandt, at jeg har ladet reparere og anseelig forbedre Stedet hun iboer, hvortil det høilig trængte, som særdeles forfalden og tildeels ubeboelig, da jeg indløste det med meere pantsatte fra hendes forrige Creditorer, og om jeg end ikke havde havt Enkens Samtykke eller hun været vidende derom, som derimod er usandt og ikkuns Udslugter, formeener jeg ikke at være noget forseet med, at jeg, da hun dertil selv var uformuende, har søgt at conservere og forbedre det jeg imidlertid og endnu har til Forsikring for mit for hende anseelig betalte, ikke at tale om videre, og det meget meere jeg siden Tid efter anden har forstrakt hende og hendes med, og ellers betalt til fleere hun har været skyldig; hvilket angaaende og uagtet Enken ikke siden har kundet betale mig, saavelsom, hvorledes min Omgang og Forhold har været imod hende og hendes, passer ligesaa lidet her som det tillige ville være omsonst og ufornøden at anføre sligt for uvedkommende eller de som uden for Sæbye, ikke kiendte noget til Enkens Tilstand og Forfatning, da jeg som Lauværge indlod mig med hende, og om hvorledes den er for nærværende Tid, i hvor kort det endog er siden hun saa uoverlagt og til hendes virkelige Skade, har unddraget sig fra mig, om hvilket jeg alene vil sige dette Sande, og som Slutningen paa det i saa Fald foregaaet utvivlsom vil vise og bliver, at for hastig betænkt maae som oftest langsom fortrydes, og i øvrigt er modne Frugter af at overlade sig til det Slags Folk som vel kan begynde en Ting, men ikke seer til Enden og indseer Folgerne, og ellers er ligegyldig ved hvorledes det gaaer andre, naar de ikkuns kan faae deres egne skidne Hensigter, udførte til 3die Mands Præjudice, der dog altid i Længden bliver foragtet, endog af den selv, for hvilken de har været brugt som Anfører, hvilket Tiden maae lære omjeg seiler eller ikke. Sæbye den 21. Julii 1787. Thomas Dall.