Jyske Efterretninger, 1767-03-06
Mine Herrer, Jeg har iblant andre af deres Uge Blade, da jeg og en En af dem, der har ladet sig indskrive derfor, og virkeligen holder dem for mig selv allene, læst det Brev, som er indsendt fra Gierrighed. Jeg læste det med Opmerksomhed og Agtpaagivenhed, dog uden ringeste Anfægtning; Thi jeg havde Fornøyelse af at see, hvad denne, som man med Rette kan kalde den utidigste og urimeligste blant alle Laster, og som enhver Viis med billighed har Afskye for, kunde fremføre til sin Undskyldning og Forsvar. Jeg havde tænkt, at da Gierrighed i Særdeleshed fremfor alle andre af dem, som man kalder Laster, bestandig har været udsat for Satyre=Skrivernes Giekkerier, at da Munden havde været tilstoppet paa den; Men jeg merker, at den endnu ikke alleneste med største Frækhed tør forsvare sin Urimelighed, men end og søge at gjøre den til en af de meest stinskinnende og største Dyder, saa at man med Sandhed kan sige om den, som Ordsproget hedder: Den har bidt Hovedet af al Skam. Den foregiver, at et heelt Land ved dens Nærværelse kan blive sat i Stand til at trod. se alle sine Naboer i Rigdom og Velstand. Ney langt fra ikke; Thi den kan ikke engang med den største Rigdom nytte sig selv, langt mindre et heelt Land, og det, saa det skulde trodse sine Naboer. Jeg holder for, at et Lands Velstand meget meere bliver befordret ved mig end ved Gierrighed. Jeg skaffer Pengene ud iblant Folk, og derved giør, at andre kan leve med mig. Jeg hielper ogsaa paa mangen en Fattig, der ofte fra Gierrighed, af hvilken han bliver haanlig afviist, søger hen til mig, da han veed, at jeg vil hielpe ham, om jeg end skulde sælge mit LommeUhr for at faae Penge dertil. Kan det ikke kaldes at befordre et Lands Velstand, Mon vel Gierrighed, der hverken Dag eller Nat har Rolighed, enten af Frygt for at miste, da den er saa bange for en Skilling som for sin Øyesteen, eller af en skiden Begierlighed efter at skrabe meere tilsammen, mon den vel paa nogen Maade kan tilveyebringe et Land en større Lyksalighed? Jeg kalder alle retsindige Mennesker til Dommere herom, og dersom jeg faaer saavel andre Anklagere, som andre Dommere, end Sejanus, saa er jeg forsikkret paa, at ingen, der tillige vil handle efter sin Fornuft, skal kunde nægte mig, at jeg jo i denne Post har Fortrinet; Thi lad være, jeg og min Familie skulde blive ødelagt formedelst min Gavmildhed, hvilket dog aldrig skeer, saa har andre nogen Nytte deraf, og jeg kan vente Vederleggelse, om jeg end og nogen Tid med Bettelstaven i Haanden skulde komme til dem, som jeg tilforn, saa tilstrækkeligen havde hiulpet, at de nu kunde forskaffe mig den Glæde at see dem ophøyede ved den Gavmildhed, der saaledes havde forringet og forarmet mig. Jeg maae og spørge, hvem der handler meest baade mod Guds og Naturens Lov, Ere vi ikke skabte til Glæde og Fornøyel. se, Er os ikke indplantet en naturlig Drift til at søge den; Naar vi da af alle Kræfter vil dæmpe og qvæle denne Drift, hos os, saa stride vi jo mod vor Natur. Og naar Gierrighed kan bevise, at den holder sig Naturens Lov efter rette rettelig, saa skal jeg og kunde bevise samme om mig med langt flere Exempler. Desuden, om jeg ikke handler efter Naturens Lov, saa trøster jeg mig dog ved det, som Plato, siger, nemlig: At Naturen og Loven er altid hverandre imod, saa at jeg ikke, naar jeg følger min Naturs Drift, tillige kan holde mig Loven efterrettelig, da derimod Gierrighed hverken handler overeensstemmende med Naturen. eller Loven. Gierrighed kunde vel indvende herimod, at den giø sig det saa møisommeligt for sine Børns Beste efter dens Død. Men derfor handler den ikke efter Naturens Lov som siger, at man er sig selv den første og største Kierlighed skyldig. Desuden om den Gierriges Børn træde i deres kiære Faders Fordspoer, saa have de jo lige saa stor Nytte af alt det, han har skrabet sammen til dem, som han selv havde deraf, saa længe han levede. Og om end deres Blade, mine Herrer, kunde have den Jndtryk hos dem, at de ved at see deres Fader saa hæslig afmalet, fattede det Forsæt at ville lade den Urimelighed fare, saa ville de desto snarere slaae sig til mit Partie; Thi Ordsproget lyder, Dum vitant stulti vitia, in contraria currunt d. c. J det Daaren skyer en Last, falder han i en anden; Og saa fiideres Penge snart Fødder at gaae paa, som den i sit Brev siger. Hvad mig angaaer, saa holder jeg med Cains, Hanvidste at leve overeensstemmende med sin Natur, han var altid munter og fornøyet, tienstfærdig og veenlig mod alle og, om han undertiden kunde begaae nogen Feyl, saa maae man erindre sig, at han var et Menneske, og at det er men neskeligt at fare vild. Nok er det: Cajus var en brav Mand og en stor Patriot; Thi han vilde, at andre skulle leve med sig. Til hans Fader Sempronius derimod, som den kaldet en god og ærlig Mand, vil jeg sige, som Horatius, hvilken var en Karl, der vidste at leve: Ne trepides in usum poscemis ævi pauca. d. er Vær ikke bekymret for, at du skal komme til at fattes noget, da vort Liv kun er kort, og vi derfor ikke behøve meget. Han vil sige: Du skal ikke for ge for den tilkommende Tid, men lade hver Dag have sin egen Plage, lad dine Børn efter din Død sørge for sig selv men du leve frisk den korte Tid, du skal være i Verden. Jeg kan troe, at naar Sempronius bliver kaldet en god og ærlig Mand, og Cajus derimod en Fædrenelands Forrædere, det da i Henseende til dem begge skeer ironice, i Betragtning af Sempronii megen Uretfærdighed, ved hvilken han søgte at forskaffe sig sin Næstes Gods, og Caji almindelige Menneske=Kierlighed og Patriotiske Levemaade; Thi naar Sempronius laae paa sin Seng om Natten, og overveyede, hvorledes han Dagen derefter paa en uretfærdig Maade kunde forhverve sig en Skilling, der i hans Øyne, var ligge saa stor, som 10 Ducater i mine, saa kunde derimod Cajus ligge og fornøye sig med at overveye de Velgierninger, han Dagen tilforn i Hobetal havde gjort, og tillige i det søde Haab, at Gud rundeligen skulde giengielde ham derfor. Fremdeles, naar Sempronius, der holdt sig for at være saa lyksalig en Mand, blev baade Dag og Nat plaget af sin umættelige Begiærlighed, da han hverken havde nok i det han havde, om han havde havt aldrig saa meget og tilligemed var bange for, at han ikke skulde beholde det, saa kunde Cajus derimod have et roeligt og fornøyet Sind, der var befriet fra alle saadanne unyttige Bekymringer. Naar Sempronius altid lagde sig med en sulten Aand og en sulten Mave, der kuurrede mod ham og bebreydede ham hans utidige Sparsommelighed; saa lagde Cajus sig derimod aldrig nogen Aften, uden hans Mave havde faaet nok, ja de fleste Tider meere end nok. Naar Sempronius hvert Øyeblik var bange for, snart at Tyve og Røvere skulde skille ham ved hans Penge, som hans halve, ja hvad siger jeg, hans heele Siæl, snart at Mordere skulde ombringe ham selv for at faae dem, saa kunde i den Sted Cajus være befriet fra saadan Frygt, baade naar han var hiemme og naar han gi ud at forlyste sig. Den Gierrige vil vel indvende herimod, at han hver Dag kan fornøye sig over at see Guds Gaver. Jeg tilstaaer det gierne, at han kan fornøye sig derover, naar han betænker paa hvilken snild Maade, han har kundet forhverve sig dem MenMen denne Fornøyelse misunder jeg ham sandelig ikke, til jeg er dog forsikkret paa, at han ey kan see dem eller fornøye sig ved dem, uden derhos at begiere meere, og at hver Gang han seer dem, finder han altid nogle nye Rum, der ogsaa skal opfyldes, hvilket fornøyer vel hans Begierlighed, men giør dog, at han ikke faaer Rolighed paa sig et Øyeblik, førend han paa en Maade kan faae disse Rum opfyldte Desuden, naar han gaaer ind at besee disse Gaver, saa gaaer det ham gierne, om han ellers har nogen Eftertanke, som Cicero siger: Licut furte ejur ei occurrun injurie, qva cum respirare non siunt. Saa møder ham i Dørren til hans Skatkammer al den Uretfærdighed, med hvilken har har forhvervet sig disse Gaver, ligesom Furier ved Dørren. til Helvede, hvilke ikke vil lade ham faae Puste=Rum. Saaledes gaaer det ham i hans Liv, hvad, naar han engang skal døe. Gierrighed skriver, at Sempronius bad aldrig nogen til Bords hos sig, og, om der kom nogen til ham ved Middags Tider, nægtede han sig hiemme, med mindre de vilde betale ham Penge. Ol en stor Ære at vise got Folk fra sig, naar de komme for at besøge ham. Derfor var han og i saadan Berømmelse, som han var. Ney Cajus førte sig anderledes op: Han bad sine Venner til sig, beværtede dem vel, og kunde i deres Sælskab undertiden sidde og fornøye sig til Klokken 2, 3 om Natten, derfor elskede de ham ogsaa og bade ham til sig igien. Sempronius, siger den gjorde sig efter hans Raad kun en Klædning om Aaret, og det kun af Klæde til 7 Mk. Alen, hvilken han dog kun tog paa, naar han skulde ud; thi hiemme gik han med hiemme gjort Tøy, og det skeede, fordi han var patriotisk. Ja vist var han patriotisk, Han gjorde det sandeligen ikke for at forfremme sit Fædrenelands Velfærd, men fordi han nendte ikke at kiøbe det bedre: her foruden troer jeg ikke, at Fabriqverne skulde profitere meget af, at han kiøbte det slette Klæde, naar ingen vilde kiøbe det gode. Altsaa kan jeg ikke see, hvori han var saa patriotisk. Skulde nogen af den være det, saa bliver det, som før er sagt, Cajus. Han undter baade Skræder og Skoemager nogen Profit, og derved forskaffede han sig deres Ærbødighed. Den siger vel, at da meente ikke noget med den Ærbødighed; Men saa kan jeg sva svare, at man kan ey see Folk længere end til Tænderne, hvorfor man maae dømme om dem efter deres udvortes Arseelse og Gierninger. Jmidlertid æres Cajus i sin Grav af alle Fornuftige; thi lad være han blev begraven paa sine Gieldneres Bekostning, saa var det jo ikke meere end deres Skyldighed, da de havde nok nydt saa meget Godt af ham medens han levede, at det var den ringeste Tieneste, at lade ham begrave paa deres Bekostning, og det bliver just et Beviis paa Caji Godhed at hans Gieldnere end ogsaa vilde lade ham begrave. Nok er det: han bliver nu velsignet i sin Grav, naar Sempronius derimod bliver handet af hver en Staader, der gaaer forbi. Alt hvad jeg kanst ge om Sempronio, er dette, at han og alle hans Tilhængere ere Narrer i fuld Størrelse. Gierrighed kan vel endnu fremføre dette mod mig, at Naturen er fornøyet med lidet, og at man ikke bør leve for at æde, men æde for at leve. Gandske sandt: Naturen er ogsaa fornøyet med lidet, nemlig, naar den ikke kan faae meget. Herforuden troer jeg ikke, at Gierrighed kan siges at æde for at leve, da den knap, og det med stor Ærgrelse, nænner at spise saa meget, som den kan opholde Livet med. Altsaa, naar Caji Grav=Skrift bliver denne Han har ædt og drukket sig Verden igiennem, hvilket jeg dog aldrig tilstaaer, er sandt, saa følger af Fornødenhed, at Sempronii Grav Skrift kommer til at lyde saaledes: Han var en Fiende af alle, men allermeest af sig selv; Thi han nænte ikke at spise sig mæt, og slukke sin Tørst. De maae nu ikke tænke, mine Herrer, at jeg har skrevet dette enten for at recommendere og retfærdiggjøre mig selv, eller for at sværte Gierrighed meere, end den er. Ney, det være langt fra Det har aldrig været min Maade. Jeg har allene gjort det for at forsvare min Ære imod dens lumpne og ugrundede Beskyldinger, hvormed den har grebet mig an; Omendskiønt jeg har hørt dem, der har vildet sige, at vi ere begge lige gode, begge to Diævle, og at der er ikke noget at tage fra den Ene og legge paa den den Anden. Nu de maae sige, hvad de vil, saa er jeg dog, og forbliver herefter, som tilsom. Manges. høystærede Herre. Skrevet paa Benigni Dag. 1767.