Berlingske Tidende, 1835-02-28
London, den 20de Februar. - Det er ganske naturligt, at Parlamentsmødet i Gaar vakte uhyre Sensation i London. Fra den tidlige Morgenstund af vare store Folkemasser forsamlede i Nærheden af den nylig indrettede Parlaments-Bygning; disse Masser voxede indtil Kl. 2 om Eftermiddagen. Toryerne, Hertugen af Cumberland, og Bisperne i Særdeleshed bleve modtagne af Folket med Hyssen, hvorimod Reformerne bleve venligen hilste. Kl. 12, da Underhuset og Gallerierne aabnedes, blev det ogsaa levende her, og Medlemmerne trængte sig tilsomt til deres Pladse; O'Connell og Cobbert vare blandt de første. Senere blev det stille, og hele Debatten gik – efterat Medlemmerne Kl. 2 vare vendte tilbage fra Overhuset – med paafaldende Rolighed og Maadehold fra Haanden. Det lod til, at man med Flid udelod alle Personligheder mod begge Candidaterne, for at stille Spørgsmaalet i sit sande Lys. Rigtignok forekastede antiministerielle Blade Lord Francis Egerton, som først bragte Sir Charles M. Suttons Udnævnelse i Forslag, at han havde yttret sig paa en utilbørlig Maade om Hr. Abertromby, og Hr. Denison, som foreslog denne sidste, meente, at den ædle Lord havde ladet sin lette Ganger springe altfor raset hen over den gode Smags Grændser. Lorden grundede sit Forslag især paa den Omstændighed, at ved Parlaments=Bygningens Brand vare mange væsentlige Documenter gaaet tabte, og at det derfor syntes desto nødvendigere, paany at vælge en Mand, der i atten Aar havde forvaltet sit høje Embede, og hvis fortrinlige Duelighed til samme, Torvernes afgjorteste Modstandere ei havde kundet nægte deres bifald. Til Beviis herfor oplæste han flere Steder af Sir Francis Burdetts, O'Connelis, Lord Althorps og A. F. Taler. Sir C. Burrell, som understøttede Forslaget, lagde særdeles Vægt paa Candidatens høie Retskaffenhed og store Erfaring. – Hr. Denison, som kun paa sine Venners Bønner, og formedelst det Vigtige i denne Sag, paa hvis Udfald England, Europa, ja den hele civiliserede Verden er spændt, paany tog Ordet her, lod rigtignok hine, Sir Charles's Egenskab ervederfares Retfærdighed, men foreslog dog Hr. Abercrombys Udnævnelse, fordi det denne Gang kom an paa, at vælge en Taler, der stemmer med Majoritetens Anskuelser. Hvis Kongen – vedblev han havde udøvet sin utvivlsomme Ret og valgt et Ministerium, som det nærværende, saa havde Folket ligeledes udøvet sin Ret og sendt en Majoritet af dygtige Reformere til Parlamentet; disse trænge nu, ved de forestaaende Storme, ved den politiske Himmels uvejrsvangre Tilstand til en ligefindet Taler; man kunde nemlig vente de meest levende Discussioner, naar Ministeriet Melbournes pludselige Afskedigelse og de fleste Cabinets-Embeders Forvaltning i trende liger ved een eneste Minister kom paa Bane, og skulde der endog indtræde Uenighed med det andet Huus, saa maatte det især være Underhusets Medlemmer magtpaaliggende, at have en Tilhænger, af Reformen til Præsident, og Hr. Abercromby var i enhver Henseende duelig til denne Post. – Hr. Ord forsvarede dette Forslag; han opregnede en Mængde Grunde, af hvilke han modsatte sig Hr. Suttons Valg, og sluttede saaledes: "Min meget ærede Ven, Abereromby, har foruden de allerede nævnte Qvalificationer, endnu een, det overgaaer dem alle i Vigtighed, jeg mener hans almindeligt bekjendte politiske Anskuelser, der ville gjøre ham til det, en Underhusets Taler efter min Mening bør være, til den sande Repræsentant for de Meninger og Principer, som jeg er overbeviist om, hyldes af Underhusets Majoritet. Jeg veed, at dette Huuses Characteer vil i en høi Grad være at bestemme efter Resultatet af denne Aftens Debatter, og jeg veed, at Underhusets Taler, der ved mange Lejligheder vil være vor Stedfortræder og vort Organ, ikke ellers vil kunne opfylde disse vigtige Functioner, end naar hans Anskuelser og Principer stemme med Majoritetens i det samme Huus. Af disse Grunde understøtter jeg min Vens Motion. – Derpaa talde begge Candidaterne selv; Sir Sutton først. Hans Hoved-Theema bestod i, at forsvare sig mod den Daddel, der fra Pressen var udgaaet imod ham; han erklærede det nemlig for en Usandhed, at han som Taler havde bidraget til Ministeriet Melbournes Fald. Da han saaledes havde søgt at rense sin Characteer, erklærede han, at ville føje sig i Husets Beslutning, da han fuldkommen anerkjendte sin Modstanders, Hr. Abererombys, Characteer og Dygtighed. - Hr. Abercromby, som tog Ordet efter ham, besvarede Complimenten og yttrede, at han ligeover for en saa erfaren Mand, som Hr. Sutton, gjerne vilde havde givet Slip paa den ham tiltæntte Ære, hvis han havde turdet følge sin personlige Følelse; men han havde givet efter for sine Venners ivrige Ønsker, da der handledes og Sejr eller Undergang af saadanne Principer, som den største Deel af Nationen bekjendte sig til. Sin egen Characteer, skjøndt den var ligesaa bagvasket, som hans Modstanders, vilde han ikke forsvare; hans politiske Anskuelser og hans offentlige Liv laae jo klart for Huset, og dette maatte dømme; han vilde kun ønske, at Dommen, hvorledes end dens Udfald var, maatte bidrage til at sikkre Husets og Nationens forfatningsmæssige Rettigheder.