Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-01-14
Landsbypræsternes Jndkomster bestaae af 3 Hoveddele: Offeret, Tienden, Præstegaarden. Jeg vil begynde med den sidste Præstegaardene frembringe ikke ret mange flere Producter, end dem, som forbruges i Gaarden selv til indvendig og udvendig Huusholdning. Præsten, som ikke er Landmand er professo, og ikke kan bruge sin Tid alene til Agerbrugets Sysler, og hvad dertil mere hører, naar Landmanden under nærværende Conjuncturer skal komme igjennem, kan aldrig udbringe Saameget af sin Gaard, som denne. Og neppe kan nogen Slutning være mere parador, end den, som gjøres i den fingerede Præstes Brev, at, naar en Bonde, trods alle sine Byrder, dog undertiden kan komme igjennem, saa maa en Mand udenfor Bondestanden, uden Gield og fri for Bondens Byrder, ogsaa kunne komme igjennem af en Gaard paa samme Størrelse, som Bondens. Denne Slutnings Falskhed bevises bedst ved Erfaringen, som lærer, at næsten alle de gik hastigen til Grunde, som, forladende deres vante Erhverv, søgte deres Ophold af en Landeiendom. Men lad og Præsten være den bedste Landmand, saaledes som jeg selv erkjender enkelte Præster at være, han vil dog ikke kunne bringe ret Meget ud af sin Gaard, fordi han altid behøver langt flere Hænder til Gaardens Arbeider, end den, der enten selv arbeider med, eller dog ganske kan opoffre sig til sin Gaards Drivt. Hvor faa findes der af dem, der arbeide ligesaa ivrigt for Andre, som for sig selv, Medens Bonden derfor med et Par Medhielpere, for hvilke han selv gaaer i Forveien, faaer sit Arbeide udrettet i Hast, er det ikke saa sjeldent, paa Præstens Mark at see det samme Arbeide udkræve dobbelt saa mange Hænder og dobbelt saa lang Tid. Hvorudover der gjerne i Præsternes Gaarde, dem selv og deres Familier iberegnede, findes 2, 3, ja 4 Gange saamange tærende Medlemmer, som der til Arbeidet behøvedes, og af hvilke altsaa hele Avlet letteligen fortæres, og godt, om det paa sine Steder kan blive nok. Tienden lader sig saare let beregne, da man altid kan erfare, hvormange Tønder Korn den udgiør, og beregne den til Penge efter Tidens og Egnens Priis. Men det lader sig og derfor desto sikkrere bevise, at alene til Folkeløn, og Skatter, naar Skatterne af Tienden selv medregnes, kan, under de i de sidste Aar her gieldende Kornpriser, den største Deel af Tienden medgaae, og jeg tør mene, at paa nogle Steder, den hele ikke engang kan forslaae. Frit tør jeg gjøre denne Paastand i Henseende til det Første, da jeg nedenfor skal godtgjøre den med mit eget Embedes Exempel. Offer og Accidentser derimod lade sig ikke beregne. Vil man beregne dem alligevel, og ikke troe os paa vore Angivelser, da bør Billedet, man danner sig om Bondestandens Tilstand, i det Mindste ikke udkastes efter de mere velhavende Bønder, som enten dagligen eller dog jevnligen besøge Hovedstadens Torve, og hvilke dog ere de eneste Bønder, som Mængden af dens Borgere kunne kjende Noget til. Det Offer, som Saadanne kunne give deres Præster, om de ellers give efter Evnen, bør da heller ikke være Maalestokken, hvorefter hele Geistlighedens Offerudregnes. J mange Aar var Offeret i Almindelighed ringe. Men, saalænge Kornet var i nogenlunde Priis, følede man det ikke saameget, og Offeret ansaaes som en Biting. Nu skulde det være een af de væsentligste Jndkomster. Men det vil Offeret aldrig blive, saalænge det skal bestaae i frivillige Gaver, der kunne formindskes efter Behag, og eengang formindskede, sjeldent forhøies. Saalænge Bonden beholder Rettighed til, hver Gang han mulcteres for et Barns Skoleforsømmelse, eller troer sig ansat for høit til Fattig eller Skole-Bidrag, eller paa anden Maade ikke hos Præsten kan faae sin Villie frem, da at lade ham føle det ved Offerets Afknibning, ja endog at haane ham, ved at sende ham en Toskilling, vil Geistlighedens Offer vist ikke alene vedblive at være en ringe Jndkomst, men, hvad meest er at beklage, jo troere Præsten vil opfylde sine Pligter, desmere vil han stedse komme til at arbeide paa egen Jndkomsts Forringelse. Dersom Offeret kunde blive bestemt til noget Vist, i det Mindste for de Præster, som attraaede det, og det gjøre vist Alle som een, paa nogle meget saa nær, da først vilde det kunne bedømmes, hvorvidt den Regning er rigtig, som den fingerede Præst eengang for alle ved et Magtsprog har opgjort, at Offer og Accidentser skulle være tilstrækkelige til Skatter, Afgivter og Renter af Præstegaardens Kjøbesum.