Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-07-13
Fortsættelse fra forrige No. (Slutningen.) Ogsaa gode Skuespil kand være nyttige hertil. Her finder de haarde ubøyelige, følesløse Gemytter ofte Leyligheder, hvorved de kand blive mildere, mere førlende og menneskeligere; i sær ere hertil de saa kaldede rørende Lystspil særdeles skikkede. Enhver emfindtlig Taare, som jeg ved saadanne Skuespil seer at flyde, eller med Umage at holdes tilbage, overbeviser mig at de ikke blot bidrager til Smagens Dannelse, men hvilket maa være os uendelig meget meere værd ogsaa til Hiertets. Men det sikkerste Middel til at giøre vore ved lang Øvelse og slet Opdragelse, til Haardhed vante Hierter milde, billige menneskelige og medlidende igien, er unægtelig, at vi overveyer, at dette er en af vor Religions første og fornemmeste Pligter, som sammes store Skifter har ved alle Leyligheder paa det kraftigste indskiærpet, og uden hvilken vi intet Haab skal have til den store Lyksalighed, som blive lovet os i det andet Liv. Kierlighed til Næsten kan ikke bestaae uden Medlidenhed, og at elske Næsten, som sig selv, er, som enhver veed, der vil fortiene Navn af en Christen, næst det store Bud, at elske Gud over alle Ting, det fornemste og nødvendigste, og, som vores guddommelige Lærer selv siger, ligesom det første. Hvo som altsaa ey er medlidende, hvor som følesløs kand see den Hungrige at hungre, hvo som ingen Glæde finder i at aftørre den Elendiges Taarer, den er ingen Christen. Hvor lykkelige ere J derimod, J omsindede følelsesfulde Siele! Enten den milde Natur, eller den bestandige oprigtige Bestræbelse at blive god, maa have dannet Eder dertil. Hvor lykkelige ere J. at J har Følelse, at J kan udgyde medlidende Taarer. Dyden kræver Gierningen. J maa ikke allene blot med Ord, med villige Sukke, ophielpe den Elendige. J maa hielpe ham, J maa hielpe ham i Gierningen. Den Hungrige maa bespises, den Tørstige lædskes, og den Undertrykte beskyttes. Erindrer Eder, at vor guddommelige Lærer siger, alt hvad J har gjort een af disse, det har J gjort mig. En stærkere bevægende Aarsag til at være medlidende, kan hverken Moralen eller Religionen give ved Haanden. Om Pligterne mod Dyrene. Mennesket er Dyrenes Behersker; dette er en Sandhed, som lyser alt for meget i Øynene, at man skulde endnu behøve vidtløftig at bevise den. Nogle nyere Philosopher have søgt at bestride den, sær Voltaire, som i en Samtale imellem en Løve og et Menneske, giør sig meget lystig der over. Løben river Klæderne af den saa kaldede Dyrenes Behersker, saa at Bloddet flyder bag efter, og siger herpaa en Mængde Spotterier til ham over det Herredømme, som Menneskene saa ugrundet rose sig af at have over Dyrene. Man seer snart, at denne Samtale er skreven i den ægte Voltairiske Smag; Vittighed hersker derudi i Stedet for en sund Philosophie; og i Stedet for Grunde og Beviser, maa man lade sig nøye med besynderlige og overdrevne Jndfald. Mennesket bliver her udrevet fra sit rette Sted; det er det nogne, enkelte Menneske, uden Vaaben og Redskab, som hans Fornuft og Erfarenhed har opdaget og lært ham at bruge, og som vi end- ogsaa træffe hos de meest upolerede Vilde i America. Saadant et Menneske, som havde intet andet at sætte imod Løvens Kløer og Tigerens Tænder, end hans svage Tænder og afmægtige Hænder, skulde vist nok giøre en meget slet Figur, og med stor Ubillighed kunne paastaae Navn af Dyrenes Overherre. Men giv dette efter Anseelse saa meget svagere Menneske Sværd, Pill, Bue eller Bøsse i Haande; og hvor skrækkelig vil han ikke paa engang blive, endog for det stærkeste og meest glubende Dyr, Lad ham endvidere i Selskab med andre hans Lige bruge sin Erfaring og sine Vaaben imod Dyrene, hvad ere da alle Løver og Biørne Ørkenerne? Han kand langsomt eller i en Hast ødelægge dem, naar han vil, og udrydde heele Slægter af dem. Man søger nu forgiæves i heele Engelland efter en Ulv; den heele Ulveslægt, saa grum den endog er, har man udryddet samme Steds, og ingen Steds, hvor der var Mennesker, have Dyrene nogen Tid kundet udrydde Menneskene. Fornuft og Forstand ere altsaa stærkere Vaaben end alle Dyrenes Kløer og Tænder. Deres Størrelse, deres legemlige Styrke, som kunde knuse og træde os til Støv, dersom de vidste at betiene sig deraf, hielper dem intet. En liden Dreng regierer, Elephanten efter sit eget Behag, der med en Snabelslag kunde kaste ham op i Luften, og med den ringeste Bevægelse af hans Fod træde ham saa dybt ned i Jorden, at man neppe skulde finde ham igien. Just dette skeer daglig hos os med den vildeste Hæst, som af de svageste og spædeste Hænder maa lade sig langsom eller hastig lede hen til et hvert Sted, ligesom hans Rytter behager. Mennesket er altsaa Dyrenes Herre, deres uomskrænkede Herre, og en Voltaires og hans Liges Sophisterier fortiene ingen videre Jgiendrivelse. Dette er saa meget sandt, at Menneskets uomskrænkede Herredømme, ligesom enhver anden Despotismus, der har ikke noget at frygte for af dem, over hvilken han hersker, bliver paa en meget utilladelig og strafværdig Maade misbrugt. Da Menneskene have saa lidet, eller næsten slet intet at frygte af Dyrene, da de holde dem for Væseneer, som ere uendelig dybt fornedrede under dem, og staaer i den Jndbildning, at de allene ere skabte til deres uindskrænkede Brug, saa ere disse Kreature, omendskiønt de have en Skaber og en Fader med os, fra Arilds Tiid blevne behandlede af os paa saa tyrannisk og grusom en Maade, at det maa være høyst anstødeligt for alle dem, som have sundere Begreber og Dyrenes Bestemmelse. Det vil maaskee forekomme alt for mange besynderligt, at jeg taler om Pligter imod Skabninger, som vi indbefatte under det foragtelige Navn af Fæe, og imod hvilke vi af denne Aarsag tillade os al muelig Grusomhed, saa at det er blevet til et Ordsyrog, at sige om den, der af andre bliver behandlet med den største og aldeles uforskyldte Grusomhed og Tyrannie, at man trakterer ham som et Fæe. Men disse Pligter ere virkelig til; Naturen har skrevet dem i vore Hierter, og de grunde sig, ligesom alle vore andre Pligter, paa Retfærdigheds og Belligheds evige og uforanderlige Love. Jeg vil forsøge, om jeg kan nærmere og tydeligere bestemme nogle deraf. (Fortsættes.) Den uundflyelige Skiæbne. En Muus saae noget fra sig en Kat; den havde hørt tale om dette Dyrs Fiendskab imod Musene, og derfor har en stor Frygt for den; men den trøstede sig, da den saae ikke langt derfra en Musefælde. Her, sagde den, har jeg et sikkert Skiul, om Katten skulle ville nærme sig til mig, og jeg troer, at denne kostbare Machine allene maa være sat her til min Beskiærmelse. J et Øyeblik kand jeg der søge min Tilflugt, og lukke Døren i Laas, saa er jeg, som i en Fæstning, for alle Kattekløer bevaret. Katten gjorde derfor et Spring efter Musen; men i et Øyeblik fløy denne i Fælden, og Døren faldt til. Nu er du jo fuldkommen et Rov for mig, sagde Katten; du er gaaet din Skiæbne i Møde, og du troede at undflye den. Vaabernes Retfærdighed.