Corsaren, 1844-11-01
(Med Foranstaaende bedes Læserne at tænke sig "Corsaren" for denne Gang at ophøre. Vi skulle til at tale om) Det danske Sprog. Der er vist Mange, som ikke have kunnet begribe Prof. N. M. Petersens Yttring: "Det danske Sprog skrider frem med sin Undergange", ligesaalidt som man tydelig har forstaaet de Ord: "at man ikke har vidst at bevare det fri for fremmede onde Tankere", m. M. At Sproget og Nationaliteten trues i Slesvig, har man vidst; men at hele Sproget er blevet ormstukket, det havde Jngen tænkt. Og dog er det saa lidet skjult, hvor fortydskede og forfranskede vi ere, at Prof. Petersens Opdagelse egenlig slet ikke er nogen Opdagelse, han har først vovet at udtale, hvad Mange søgte at skjule baade for Andre og for sig selv, og egenlig har han kun sagt tydeligt, hvad Grundtvig mindre forstaaeligt og mindre forstaaet har raabt i snart 50 Aar. Der er Ting, tilsyneladende Ubetydeligheder iblandt os, paa hvilke vi som paa et Barometer kunne maale det Fremmedes Tryk, f. Ex.: Den danske Konges Residens Amalienborg, har et tydsk Navn, paa Dansk vilde det hedde Amaliesborg. Hs. Majestæts Sommerresidens, Sorgenfri, er en Oversættelse, og endda en daarlig Oversættelse af Sorgenfrei. Andre kongelige Slotte i samme Categori ere: Charlottenborg, Hirschholm, Charlottenlund (hessisk) m. fl. At dette ikke har stødt noget dansk Øre, er netop Beviis paa, hvor medtaget selve Folkets Sands er for det Danske. Hele Landmilitairetatens Officiercorps, lige indtil Cadetterne, hele Adelen fortydsker sit Navn ved Tillæget von, og Enhver, der paa en godt Maade kan stjæle et von, gjør det. - "Von Petersen, "von Jensen", "von Hansen" o. s. v. Ingen i finder det stødende. Ret betydningsfuldt er det derfor, at Marinen, som til alle Tider har været ægte dansk, ikke har nydt den Ære, at dens Officierer ere "von". Hertil ville vi ikke engang lægge de større Ubetydeligheder, som: at Kjøbstædernes Befolkning er stærkt blandet, at der i Hjertet af Danmark findes tydsk Skole o. s. v. I Literaturen have vi saa længe næret os med tydsk og fransk Læsning, at tydske og franske Vendinger uvilkaarlig ere blevne vore Skribenter til Vane. Derfra ere de igjen gaaede over i Folkets Bevidsthed. Selv dannede Læserne ere ikke istand til at finde en Artikel, en Afhandling udansk, naar den blot er skreven med danske Ord. Vi tage ikke i Betænkning at tilstaae, at adstillige Artikler i "Corsaren", som have fundet bifald for deres lette Stil, kun have fundet det, fordi denne Stilens Lethed var fransk, slet ikke dansk. Folk finde mere Smag i slig let Stiil end i den rene gedigene danske, ligesom paa Theatret et fransk Conversationsstykke trækker meer end et Arbeide af Behlenschläger. Selv hos en af de meest danske Skribenter, Forfatteren af "Enten - Eller" træffer man jevnlig Germanismer som: Hvor er hun dog saa smuk!" (Wie ist sie doch so schön!). Hauch er visselig dansk, og dog er f. Ex. i hans nyeste Skuespil "den hjemkomne Sømand" Dialogen stærk fransk. Udtryk som: "Min Herre!", "Nu vel!" findes ikke i det danske Sprog, de ere franske - Hos de af Europas Nationer, der ere stærkest sammensluttede i national Enhed, navnlig hos Franskmændene, er Sandsen for Sproget saa stærk, at man paa Theatret ikke taaler det mindste Anstød, og hvad Literaturen angaaer, da udmærket selv de sletteste Blade sig ved et correct Sprog, Hos os er det anderledes. Man kan næsten byde Publicum, hvad det skal være. Et frappant Exempel frembyder næstsidste Nr. af "Forposten". J en Artikel om Ungarns Forfatning er der næsten ikke en eneste dansk Sætning. Men det er maaskee kun gjort af "Kjøbenhavnspostens" Redaction for i Gjerningen at vise sig Sprogsagen fjendsk. Der maa sprøites frisk Blod ind i dette enerverede, sygelige Sprogs Aarer, vi "studerede" Personer, hvis Øre og Tanke er fordærvet af latinske og tydske Gramatiker, som Grundtvig saa tidt forgjæves har sagt, maae gjøre Plads paa Vænken ved Siden af os for dem, der ikke have lært Andet end Dansk. De melder Dem, Hr. Davidsen, og De, Hr. Siesby, fordi de ikke have lært Latin og Græsk? Nei, det er dog ikke dem, vi mene - det er mærkeligt nok: ved denne Leilighed ere de for lærde. Skal det være Nogen, saa maa det være en Mand som Hans Jespersen i Nustrup. Vel har denne Mand endnu ikke paataget sig at forherlige nogen af vore Classikere, heller ikke findes han i Erslevs Lexicon, hvor "Fædrelandet" fandt Davidsen, derimod har han skrevet et Digt, som han fremsagde ved Festen paa Fjellumhøi den 6te October, Kronprindsens Fødselsdag. Med larmende Spil og jublende Støi Vi samles nu glade paa Fjellumhøi. Den Høi er jo skikket ret til vor Fest, O gid at Prindsen var selv vor Gjæst, Da vilde vor Jubel ei Ende faae Og han tilfreds iblandt os staae. Men Jngen kan vide, hvad der kan skee, Naar atter er afbrugt Rive og Lee; Og har vi ham ikke, vi har ham endda, Slet Jngen os skiller hverandre fra. Dankongens Søn ham ynde vi godt, Han bliver engang vor Konge og Droi, Han øver sig flink i Orlogsfærd Og veed at bruge det gode Sværd; Thi takke vi Gud, at ham vi har Og bede: i Naade ham vel bevar Til Lykke for Folkets og Rigets Sag, Som lider af Sydens Tryk og Nag. Men lader os feire hans Fødselsfest Med Tale og Sang og hvad som bedst, Ved Spil og Jubel og Høitidsbaal Og ved en velmeent Sundhedsskaal, Mens vidt forkynde vor glade Dag Det heisede røde danske Flag. Og hermed vier jeg Festen ind, Tilønsker Enhver et muntert Sind, Opfordrer Alle til Jubel og Bøn: Høit leve Dannerkongens Søn! Er der ikke i disse Vers ligesom et Glimt, der belyser Veien tilbage til Kæmpevisernes Tid? Og kan der være nogen grundet Frygt for, at Sproget i Slesvig skal gaae ud, naar det selv skyder saa friske Skud? Nei, medens vi have ligget paa den lade Side og ere blevne halvtydske og halvfranske, har dernede det danske under Kampens Rivninger holdt sig blankt. De smukkeste Folk blive udtagne blandt Studenterne til Blenkere, til at gaae forud; de gedigneste Danske, Folk som Laurids Skau og Hans Jespersen, staae som Fortrop paa Grændsen. Der stod i gamle Dage et Virke af Steen, til Værn for Danskheden; der voxer i vore Dage et levende Hegn.