Viborger Samler, 1788-06-23
Man seer af disse Omstændigheder, at de Ulykker, som han havde gjennemgaaet, havde skadet hans Forstands=Kræfter. Fra den Tid af beholdt han et trodsigt, suurt og besynderligt Væsen indtil sin Ende. Fra Frankrige blev han ubevæbnet bragt til de Jtalienske Grændser med en god Escorte. Han begav gav sig til sin Fader, til Rom, hvor Jakob den 11. nød Pavens ømmeste Venskab. Her levede Prinds Edvard i Stilhed, dog med stor Anseelse og Hæder indtil hans Fader døde, den 1ste Jan. 1766. Strax derpaa forandredes hans Forhold til det romerske Hof. Formedelst den Etiqvette, som det fordrede, havde han mange Fortredeligheder at gjennemgaae under de forskiellige pavelige Regieringer, omendskiønt han endog kuns Antes Titel af Greve af Albany, og beholdt den ogsaa bestandig. Han gik fra Rom til Florenz og opholdt sig for det meeste i Hertugdømmet Tascana, indtil den nærværende Pave nødte ham til at vende tilbage til Rom under Trusel, at fradrage ham sin Pension, hvis han ikke vilde fortære den i Kirkestaten. Han var allerede 52 Aar gammel, da det Stuartske Huuses Venner bevægede ham til at formæle sig for ikke at lade hans Slægt uddøe. Han formælede sig da den 17 April 1772 med en tydske Prindsesse af Huuset Stolberg Gedern, Lovise, Maximiliane, Caroline (født den 20 Sept. 1752) Men dette Ægteskab var ikke lykkeligt; Grevens af Albany omtalte trodsige og bizarre Karakteer foraarsagede strax en Skilmisse, og Prindsessen gik til Paris, hvor hun endnu lever. Prindsen havde efter sin Faders Død saa særdeles overladt sig til sin Mismodighed, at han ofte ingen Grændser kiendte for den. Ofte søgte han ved Vinen at forglemme sin Skjebne; men Følgerne vare naturligviis Mishag og Knarvurenhed. Tre Aar. Aar for sin Død lod han sin naturlige Datter, som indtil den Tid havde været i Frankerige, komme til sig, og legitimerede hende og indsatte hende til sin retmæssige Arving, erklærede hende for Grevinde af Albany, alt af egen Kongelig Myndighed, som han i Patenter desangaaende udtrykde sig. Denne Dotter elskede han særdeles meget, og hun bidrog ved sin Ømhed og Klogskab meget til sin Faders Beroligelse og Trøst. Ved hendes Side døde han i Rom den 31 Jan. i dette Aar, i sin Alders 68de Aar. Hvad han ikke havde nydt i sit Liv, og dog saa meget tragted efter, det nød han efter sin Død. Hans Liig bleve bragt til Frascati og der begravet som en afdød Konge. Septer, Krone, Kaarde, den engelske og skotske Orden zirede hans Kiste, og og hans eneste endnu levende Broder, Cardinalen af York holdt ham den 3die Februarii en heytidelig Liigbegiendelse med Kongelig Pragt og Værdighed. Her blev han kaldet Kong Carl, og saaledes begraven. Og saaledes blev da det Stuariske Huuses Konge, lige Fordringer begravne tillige med ham, Hans Broder Cardinalen af York har vel udgivet en Høytidelig Erklæring, hvori han tilegner sig den til ham faldne Prætension paa Storbrittanniens Krone, og forbeholder sig alle sine Rettigheder; men det Stuarske, nu paa mandlig Linie udslættede, Huus ses Fordringer vil ligesaa lidet blive udførte, som Kongen af Storbrittannien, hans Prætentioner paa Frankerige, hvoraf han dog bestandig fører Titelen. Det Det Stuartske Huus har, naar man giennemgaaer dets Historie, været siden Aarhundrede den ulykkeligste Slægt i Verden. Den ulykkeligste for sin Familie var Jakob den anden, som for evig mistede for sig og Efterkommere 3 Kroner og alt, indtil det elendigste Liv - og det alt af falsk Religions iver. For 100 Aar siden, da denne forlagne Konge stod i Ludvig den 14des Forgemak, sagde Erkebiskoppen af Paris, som befandt sig i en anden Krog og Værelse, i det han pegede hen paa ham: vol la I homme, qvi a vendu trois Royaumes Pour une Messe. En Sang, ved Kronprindsens Ankomst til Jylland. Hvad der er Hiertet til Behag, Vort Øje gjerne seer: Vi skue Glæden denne Dag, Og Hiertet ønsker fleer, J Øjet Glædestaaren sad, Og Hiertets Lyst var sød, Naar Prindserne sig hvilte glad, J Undersaatters Skiød. Du, os Velkomne inderlig: Hver Cimbrers hulde Ven: Bliv glad og god og lykkelig, Det unde Himmelen! Ol 1) Den kan synges som: Mit Freden unsern Brædern geich no O! Kongesen, al Tidens Alt Gaaer hen, som Skovens Lev Med Vaaren kom, med Høsten faldt; Og synker hen i Støv Tit Jordens Glans vort Syn bedrog, O! kiere Kongesøn! Men det, at være viis og god, Er sikker Vei til Løn. Vi sige ei med Daarerne: Den stor, som Kronen bær; Nei, vi, vi elske Prindserne: Han stor, som er den værd. 1, Prinds ved sand Gudfrygtighed Staaer Thronens Lyst og Hæld: Den heele Stats Lyksalighed: Hver Undersaattes Vel. Saa glædefuldt vort Øje seer Dig, elskte Kongesøn, Vort Hierte Dig alt Godt tilbeer, Og Himlen hør vor Bøn! Hvad der er Hiertet til Behag, Vort Øje gjerne seer: Vi skue Glæden denne Dag, Og Hiertet ønsker fleer. H. G. Bechmann.