Københavns Adresseavis, 1762-06-25
Det Udvortes ved den gode Smag i Digterkunsten og de smukke Videnskaber, forandrer sig hvert tiende Aar. Det Jndvortes derimod forandrer sig aldrig. Søger denne endvortes Kierne, saa skal J kunde skikke Eder i Modens Smag. Hvo som kiøber got Klæde til en Klædning, kand altid lade det sye efter Moden. Dersom Videnskaberne skaber Sæderne, hvi er Roussean da ikke bleven Brændehugger, hvorfor tænker han med den største Videnskab? hvorfor skriver han, Ræven vil gjerne beholde Rønnebarrene for sig allene, og prædike for hans Brødre at de ere sure, for aldrig at være tørstig. Et ungt Menneske, som vil udgrunde Stats=Sager, og foreskriver Monarker Regier, er lige saa latterlig, som en Jomfrue, der besøger en Barselkone, Vogt Eder for Eders Medbrødres smaaBander, som vandrer i Mørket. Af deres gode Side skal der altid hænge for lidet, og af deres onde altid formeget ved Eder. At være et ungt Menneske efter ung Folkes Smag og efter kloge Mænds Regler, lader sig sielden sammenligne. Forbedrer aldrig for heftig Eders Venners Dom. Hvor got dette end land skee, saa vil man dog hade Eder. Ligesom J trivler om Sandheden, for virkelig at faae den: saa tvivler ogsaa fornemmelig om Eders Dyd, for at blive dydig. Mange Lærere forbedrer Forstanden; men man har faa Skoler for Hiertet. Dette skulde være Realskoler, hvor man, ligesom Lycurgus gjorde ved sine Spartaner, forelagde Musernes Sønner visse Pligter med Belønninger, fordrede Maadeligheds og Nidkierheds Prøver af dem ved særdeles dertil anstillede Leyligheder, og i de Aar allerede anbragte hos dem en practisk Øvelse i Dyderne, som de i deres tilkommende Stand, behøver. En frivillig Maadelighed - og undertiden en Fornægtelse af uskyldige Beqvemmeligheder, er for et ungt Menneske ligesaa meget, som et Collegium i Huusholdnings Kunsten. J maae troe, min Ven! at ingen Forseelser smerter en graahærdet Mand mere, end de som han begik i Eders Alder, da det var en Fortieneste, at undvige og ikke begaae dem, og en Ulykke for hans hele Lives Tid, at have begaaet dem. Om Haar og Peryker. De Gamle har holdet Haaret i stor Ære, ligesom og deres Livegne bleve berøvede deres Haar, til Tegn, at de vare i en ævigvarende Trældom. Naar Konger i Frankerig fordum skulde udsælges, saae man i sær paa langt Haar, og man udvalgte ingen til Konge, som ikke havde langt Skieg og Haar. Lufitanierne, Perserne og andre efterfulgte de Franske herudi. Men saa høyt som langt Haar i de ældste Tider var agtet, saa foragteligt blev det siden, saa at Keyser Cajus endog ikke gad see nogen, som havde langt Haar, men ifald nogen saaledes mødte ham, befalede han strax, at Haaret skulde skieres af ham. Og man mener, at den Burgundiske Hertug, Philippus, med Tilnavn bonus, har først indført denne Skik, at afskiere Haaret, da han var falden i en stor Sygdom, og man til hans Helbredelse havde raadet, at hans Haar skulde afskieres. Paa det at han nu af sine egne ikke skulde blive foragtet, befalede han strax, at enhver skulde giøre det samme, hvilket ogsaa alle andre Nationer efter nogle Aars Tid efterfulgte. Sligt har vel ogsaa været første Aarsag til Haarhuer eller Peryker, som ere blevne opfundne enten til Sundhedens Bevarelse, eller til deres Tieneste, som Alderdommen har gjort skaldede; men nu omstunder bæres saadanne fremmede Haar af de fleste mestendeels enten til Prydelse eller for Magelighed, mere end af nogen sand Nødvendighed.