Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-03-15
En Møblev indbragt her ved Midnatstid, Der kom den lige Vei fra Fredrikshald; Blot for at speide, om jeg gjetter ret -J Bolt og Jern man hende flux har lagt. Kongen. Man bringe hende ufortøvet hid! Jeg selv med den Forvovne tale vil(Adjutanten bukker dybt, og gaaer.) Kongen (allene. J Uslinger, som bilde eder ind, At J med Qvindelist mig svigte kan, Som mueligt leiet har en stakkels Mø At jage dristigt med sin svage HaandEn mordisk Dolk i dette haarde Bryst, Hvorfra Kirgisens Piil tilbage fløi! Jeg dybt foragter Eders Niddingsværk, Jeg eders Øglerede knuse skal, Om end med Lænker den befæstet var J Himmelen selv. Kongen. Anna. Kongen. Hvo er du Qvinde? Anna. Haldens frie, uforsagte Datter, Kongen. Glem ikke hvor du er! Du trodser, Hal Anna. Det sige noksom disse Lænker mig. Kongen. Dem bærer du med største Ret og Skjæl Anna. Tilgiv at jeg ei veed, hvad her er Ret; Hist i min Fødestavn man kalder Ret, Hvad eengang han, som er vor Alles Drot, Ved Lov dertil har stemplet. Kongen. Ha, hvor fræk! Paa dine Kinders Rosenskjær ei stol, Paa Straalen ei, dit Øie sender ud; Af dine Læber fordrer Sandhed jeg, Derved du ene frelse kan dit Liv; Slig, hvo har sendt dig? Anna. Jngen Dødelig! Kongen. Du løist! Anna. Med Løgn jeg ikke kjøbe vilDet Liv, som ellers dyrebart mig var; Den aldrig over disse Læber kom. Kongen. Saa nævn den Nidding, som har sendt dig ud Anna. Hvis det en Nidding var, saa er det mig Af egen Drivt fra Fredrikshald jeg drog, Og selv min Frænde kjendte ei min Færd. Kongen. Hvo er din Frænde Anna. Haldens bedste Mand; En Helt i Daad, en Kjøbmand i sit Hverv, Kongen. Og den Halstarrige din Frænde er, Du ei saa lettelig mig daare skal, Som Herren er, saa følge Svende ham. Anna. Jeg sander, Konge, ganske disse Ord; Just som min Frænde tænke og hans Folk, Som han de elske deres Land og Drot; Som han de alle gjerne offre vil For begge deres Liv med freidigt Mod. Kongen. Er det ei ham, som lønligt pønser paa, At ægge Norges Bønder op mod mig? Som hverver Landets Knose overalt, Og over dem i alskens Vaabenbrug, For lumskelig at overfalde mig? Anna. Ja, netop ham, og ingen uden ham; Men lykkelig den Konge altid er, Der eier mange slige Mænd som ham, Kongen. Hvo er vel eders Konge uden jeg? Naturen selv har kaaret mig dertil; At lyde mig og mig at være tro, Er efterdags hver Nordmands Borgerpligt. Anna. Saa tror J, Konge! – anderledes vi Jeg er opfostred i Enfoldighed, Ukjendt med Lærdoms som med Hofmands Kløgt, Men jeg saa meget veed og skjønne kan, At ikke J vor Arvekonge er; Den danske Eeg og Norrigs gamle Gran Saa trofast i hinanden slynge sig, At aldrig J dem sønderslide kan. Kongen. Om tvende Døgn jeg eder vise skal, At Norge har med Sverrig fælles Drot; Jeg i en Haandevending tage kan Det Fredrikshald, som stolt J pukke paa: Og er da Reden engang i min Haand, Jeg leer af eders Afmagts hele Trods. Anna. J maaler Styrken efter Midlet blot, Viid at Enhver, som Gud i Kamp staaer bi, Et mangler Heltens Kraft i mandig Arm; Som Goliath J træder frem mod os, Vi møde Eder i Zebaoths Navn. Kongen. Du glemmer ganske, Pige, hvor du er, Og at som Fange du for Kongen staaer, Anna. Den frie Aand ei Fange være kan, Og os berøve Baand og Lænker ei Den indre Frihed, vi af Himlen fik J disse Kjæder føler jeg mig fri Vel er mit unge Liv i Eders Haand; Et Vink fra Eder, og jeg er ei meer, Men det er ogsaa Alt, hvad J formaaer. Dog, Sverrigs Konge tænker alt for stort Han farver ei sit Sværd med Qvindeblod; Hvad mon da Efterslægten dømme vil, Hvis Krøniken fortalte fjerne Old: At Sverrigs Hersker kjølede sin Harm Ved Drabet af en svag, enfoldig MoDer lænkebunden for Monarken stod, Og anden Brøde sig ei var bevidst, End den, at være Sandhed evig tro, Kongen. Saa stig, hvad førte dig da til min Leir, Du ene for at myrde kom herhid! Anna (paa Knæ. For Eders Fødder jeg mig kaster ned, Maaskee for allersidste Gang i Dag. Jeg trygler Naade ei af Sverrigs Drot; Jeg agter Sandhed meer end Livet selv J en saa vigtig og alvorlig Stund, Vei, Konge, mine Ord, og døm mig saa Jeg for at speide ei til Eder kom: Er dette Forsæt rundet mig i Sind, Da være Gud mig aldrig naadig hist! Ak, ilde, Konge, kjender Nordmænd J. Naar J tiltroer dem slig uværdig Daad. En ærlig Dyst mod Fienden vove de, Men de foragte hver en Snigmordsfærd. Som Fredens Sendebud i Herrens Navn, Jeg kom til Eder med en ydmyg Bøn, Om Skaansel for uskyldigt Borgerblod. Kongen. Hvi overgive J da Eder ei. Anna. Forræderie boer ei hos Haldens Mænd, End mindre Frygt for nogen Fiendemagt; J mindes Skottens Lod i Guldbrandsdal, Og Gustavs Skjebne for vort Fredrikshald; Af kjekke Nordmænd I kan æske Alt Selv Liv og Blod, og det, som dyrebart De agte i hvert Forhold her paa Jord, Naar det med Ret og Ære kan bestaae, Men aldrig Niddingsfærd. Kongen. Naar I ei vil, Da skal med Magt jeg aabne eders Port. Anna. Det kan J, Konning, om J tykkes saaMen Nordmands Hjerte gjemmes bag en Port, Hvortil saa let J Nøglen finder ei. Kongen. Hvis Lydighed J længer nægte mig, Ei Steen paa Steen i Reden blive skal. Anna. Hvad bryder om Jer Trudsel Nordmand sig, At finde under Gruus og Steen sin Grav For Arne, Qvinde, Drot og Fødeland, En saadan Død ham netop værdigst er. Kongen. Jeg kunde knuse, Pige, dig til Støv Men kun din Afmagt her din Frelse er (Ringer. Adjutanten træder ind og bliver i en ærbødig Stilling staaende i Forgrunden. Til Adjutanten.)Man vise hende først den hele Leir, Og de Jldsvælg, som Døden bringe skal Til et forstokket og stivnakket Folk, Og lade hende derpaa drage bort. (Til Anna.) Sig dine Landsmænd, naar du kommer hjem, At du i Lænker for din Fiende stod, Men at han selv dig sendte fri afsted; At han dig villigt overskue lod Hvad med Fare, i Mulm og Mørke, du Dig vilde stiele til at blive vaer. Anna. Ydmyges vel, men ei beskjæmmes, kan En Pige, som har Fødelandet kjørt; Jeg for min Frihed skulde takke Jer, Hvis ei mit Fosterland blev ængstet haardt; Ak, hvad er Livet for den norske Mø Naar Trældom truer Klippens gæve Mænd, (Hun gaaer ud med Adjutanten.)(Fortsættes.)