Kiøbenhavns Maanetlige Postrytter, 1736-06-01
Jtalien. Man kand ikke læse Historierne uden Kiædsommelighed, hvorledes de Romerske Paver fordum haver plaget Herrer og Fyrster ja endogsaa ikke forskaanet kronede Hoveder selv. Giorde eller tilstædde kuns en Potentat noget i de Tider, som i mindste Maade ikke kom overeens med deres prætenderede Over-Souveraine tæt, og høieste Magt over alt det, som ville hedde Romersk Catholisk, saa vare de strax færdige, at sætte dem i Band, og paa den Maade at nedstyrte dem fra den Kongel. Værdighed, Velstand, og Ære i den alleryderste Ulykke. Den muntre og kloge Kayser Henricus IV, som havde den Roes, at han besad et Helte Mood ved sin store Magt, og derfore havde vundet nogle og 60 Batailler, maatte dog omsider tabe den sidste, i det han blev tvungen ved fremturende Pavelige Band-Straaler, imod sin Villie at nedlegge Crone og Scepter, lade sig fratage de øvrige Kayserlige Ornamenter, og under mange Suk saa tage imod den største Forhaanelse, Foragt og Fattigdom, hvorudi han ogsaa døde 1105 til Lüttich. Nu skulde man vel have tænkt, at det var imod alle poleerede Folkes Ræt, at tyrannisere mod et dødt Legeme; men det hindrede ikke, at jo den ulyksalige bandsatte Kaysers Legeme maatte staae over Jorden ubegraven i gandske 6 Aar, til en aabenbare Beviis, hvormeget Excommunicationen i de mørke Tider var ag Fa tet, For Junii Maaned. ter, dens Virkning og Kraft extenderede sig saa vidt, at man kastede Maden for Hundene, som en Bandsat, det maatte være hvem det vilde, ikkun havde rørt ved. Men dog maa man vel op servere, at denne Band tiente Paverne til et extraordinair Mid deel, at defendere deres foregivne Høyhed; de havde end andre Veie, som vare nærmere, hvilke de pleiede at bruge, førend Bandens Torden-Slag skulde slaa ned. De stævnede de største Printzer ordentligen og solenniter ind for deres Tribunal, for der at staae til Ansvar for det, de havde gjort, og være Pavernes allerhøyeste Dom underkastede; Paverne sendte iblant andet deres Legater hen til dem, at de i deres Navn skulde udøve den samme Myndighed, som de selv havde. Disse extraordinaire Legater, som man siden har kaldet Legatos a Latere, gjorde da med de vældigste Puissancer, hvad de vilde; de opløste i Følge af denne den medgivne Magt Troskabs= og Huldskabs=Baandet mellem Kongerne og Undersaatterne; indsatte andre i deres Sted; og holdte de Geistliges almindelige Forsamlinger, i hvilke slige Decreta og Forordninger bleve meddede, som nedtrykte den verdslige Majestæt, og ophøyede den pavelige. Mens nu har Tiden forandret sig, og den hellige Fader, som ofte saa ilde har handlet med kronede Hoveder, tracteres i disse Tider kuns slet af disse sine saakaldte lydige Sønner. De voxe ham over Hovedet, og vil ikke længere lade sig revse af ham, man hører nesten af intet andet, end at samme ere betænkt paa, at giøre ham Dag for Dag mindre, saa at det Pavelige Regimente synes, at blive liig et svindsot tigt Legeme, der snart vil falde over ende. Spanierne i Særdeleshed legge Vind paa, at ængste den allerhelligste Fader, saasom man med Forundring maa fornemme, at de, og alle Spanske Sindede har rømmet Staden Rom, ligesom den var vanhellig for Pavens Nærværelses Skyld; at de derpaa have gjort et Jndfald efter det andet i Kirke-Staaten, og holde et slemt Huus med Contributioner, Røven og Plyndren; ja truer Paven og Rom selv med en formelle Belering, og som relateres, ikke alleneste skal have embarqveret nogle 1000 Mænd i Neapolis, for at giøre dermed en Descente i det Mi ige Gebeet; men endogsaa Aar 1786. mentrækker sig rund om det, til at exeqvere straxens deres fortørnede Principalindes, Dronningens i Spanien hendes hidsige Ordres. Skulde nu Pave Hildebrand, ellers Gregorius VII. kaldet, leve, hvor vilde han tordne med alle Band-Straaler, som ere skiulte i det inderste af det saa kaldte Vaticano, men dog, man hører ikke, at den hellige Fader griber til saadanne farlige Vaaben; meget meere melde alle yngste Breve fra Rom, at han har i den Henseende ladet holde Processioner, for at bede GUD om Hielp i disse bekymrede Conjuncturer. Han har ydermeere gjort Ansøgning hos Kayseren og Kongen af Frankrige om Assistence, men af den sidst bemeldte faaet et koldsindigt og slet Svar, og hvad den første angaaer, saa havde han Raison nok, plat at afslaae hans Forlangende, naarsomheldst han vilde betænke, hvad Pave Clemens Xl. 1208 skrev til Wien i Begyndelsen af de mellem sig og den Høyesalige Kayser Joseph opvakte Fortrædeligheder; denne interesserede Pave beklagede sig nemlig i et med egen Haand til Kayseren forfærdigede Haand-Brev, at han maatte med smerte fulde Forundring see, hvorlænge vel den Blood begierrige Adler vilde farve sine Kløer i Menniskens Blod. Det lader sig vel ansee, ligesom Kayseren vilde redde Paven ud af Nøden, men det kand dog meget læt hende sig, at naar han ikke vil consentere i de Kayserl., ved slige Tilfælde, efter Sædvane forelagte Proposttioner, han da lades i Stikken, og blive den Spanske Dronningens Ambition til et klageligt Bytte. Spanierne gaae desforuden med høye Concepter frugtsommelige, og det kunde let skee, naar Lykken vilde secundere dem, at Jtaliens Trældom kunde engang fødes til Verden. Derfore kommer denne Tvistighed dem meget vel til Pass; og den hellige Fader føler meere end for me ger, at Spanierne ved deres Konge-Forandring ogsaa har forandret deres forrige Humeur mod ham, og vedtaget Fransosernes, som ofte i dette Seculo ikke har vildet erkiende denne Episcopi ultromontani Souverainitæt i Geistlige Ting. Thi da han i de Jansenistiske og Ovesnellianiske Stridigheder vilde gribe for vidt om sig, og komme den Franske Kirke-Frihed fornær, gave de ham noksom tilkjendt, at han var kuns Episcopus ustromoncanus, det For Junii Maaned. det er, en Biskop, som sad og havde alleneste at befale bag ApeBiergene. Men paa den Maade faldt den allerhøyeste Pavelige Overmagt bort, og den hellige Fader vilde blive en har Skygge i Stæden for en Over-Monarch i geistlige og verdslige Sager.