Corsaren, 1841-01-01
"Corfarens" Juletræ. Hvis "Corsaren" havde havt Evne, som den havde Lyst, saa skulde vi ladet opsøge det største Naaletræ i Skandinavien, ladet det forskrive hertil og besørge opplantet paa Slotspladsen eller paa Kongens Nytorv eller paa Nørrefælled, for at Alle og Enhver kunde komme hid og betragte det deilige Juletræ, dandse omkring det og plukke af dets rigt udstyrede Presenter, der efter Biblens Model paa Kundskabstræets Æbler skulde være heelt lystelige at see til og ønskelige at faae Forstand af" Men deels var dette, som sagt, blevet for kostbart for os, eftersom vi ere Studenter, og deels havde Politiet nok lagt sig derimellem, og denne sidste Omstændighed havde ene været tilstrækkelig til at bring os til at opgive vor Plan, da vi godt vide, at baade Publicums og vor Fornøielse forstyrres, saasnart de røde Kjoler, Messingstildterne om Halsen og de infame Spanskrørstokke lade sig see. Naa, denne Plan gik da, som saa meget Andet, overstyr. Men saa tænkte vi paa at anskaffe et mindre Juletræ, et af de store Grantræer i Charlottenlund eller Dyrehaven, og leie et stort Locale som Enighedsværn eller Ridehuset eller Raadstuesalen (Riddersalen kunde vi naturligviis ikke faae) og saa indbyde alle vore 939 Abonnenter med deres Koner og Børn og saaledes more os i al Uskyldighed med vore kjære Venner i denne Juletid. Det kunde nu Politiet ikke have formeent os; men saa frygtede vi for og det ingenlunde uden Grund - at de ærede Kjøbere af vore enkelte Nummere vilde være blevne fortrydelige, naar de ikke kom med - thi saa besynderlige ere Folk i vort Clima - og det gik paa ingen Maade an at komme i Uvenskab med disse vore Kjøbere; thi de ere mange og betale os accurat det Dobbelte. Og saa gjerne vi vilde have dem med, saa umuligt var det alligevel, da vi jo hverken vide deres ærede Navne eller Stand eller Bopæl. Og sæt at vi bekjendtgjorde Indbydelsen i Adresseavisen og gjorde Medtagelsen og Foreviisningen af et Nummer af "Corsaren" til Betingelse for at komme ind, saa risikerede vi (thi ved slig Leilighed pleie alle Fif at gjælde) at der kom 16,000 Mennesker foruden Koner og Børn, og saa Mange kunde Localet ikke rumme. Altsaa alle vore brillante Planer gik i Luften; men vore Abonnenter skulle ikke tabe derved, de skulle faae en Beskrivelse over hele Stadsen, saaledes som den var paatænkt, og det ansee vi endda ikke for en saa daarlig Erstatning, i Betragtning af Publicums Tilbøieligheder i saa Henseende, thi vi have lagt Mærke til, at Publicum f. Ex. bliver umaadelig mæt blot af at see Kongen spise. Ligesaa godt kunne de nu blive glade ved at læse om vor projecterede Glæde. Træet skulde efter Skik og Brug været besat med Lys og Grenene bedækkede med Flitterguld, hvilket Flitterguld vi havde havt megen Umage med at skaffe tilveie; thi overalt, hvor vi havde ladet spørge efter det, endog i Finantsdeputationen, svaredes, at de brugte det selv hele Aaret igjennem istedetfor rigtigt Guld. Lysene brændte noget døsigt; men det var ikke vor Skyld, de havde først været til Censur hos Kjerulff. Fra Top til Taa skulde Træet været behængt med Foræringer, som skulde uddeles efter Lodtrækning; men endeel Gienstande vare dog ophængte uden Nummer; thi de skulde uddeles uden Lodtrækning til ,Honoratiores". Den fornemste af disse Foræringer var en Kasse, som vi havde ladet forfærdige hos Hr. Steenmann i Badskjærstræde (denne Mand har tidligere igjennem vort Blad anbefalet sig til Publicum), nemlig en Kasse til at gjemme Folkeønsker i for at forstenes. Denne Kasse, som vi have betalt i dyre Domme, og som nu henstaaer ubenyttet paa vort Contoir, var bestemt til at leveres Hr. Geheime-Etatsraad Adler til videre Besørgelse. Endvidere vare følgende Foræringer uden Nummer anskaffede: Til Stænderne: En Kost, stikket til at feie Augiæ Stald. Til Finantserne: En Kasse uden Bund og en Bund uden Kasse. Til Rentekammeret: En Hjulbør tjenlig til at age paa. Til General-Toldkammeret: En dito, tjenlig til at ride paa. Til Øresunds Told: En Sulteruur i Perspectiv. Til samme Tolds Kæmmereer, Conferentsraad Holten: En god Pension i dito. Til Generalgouverneur von Scholten: En Mand, der seer igjennem Fingre. Til visse Embedsmænd og Lehnsbesiddere: En Opfindelse af Regimentschirurg Starck, nemlig en Indretning til at hænge overflødige Næser paa. Til det liberale Parti:. En Sut, tjenlig til at patte paa, indtil vi faae Constitution. Til de liberale Avisskrivere: En Portion destilleret Vand til at spæde Blodet med. Til "Berlingske Tidende": Fire Unzer borgerligt Mod. (Der var først foreslaaet 6 Unzer; men man havde taget i Betænkning at anvende saa Meget, da en saa stor Portion uvant Medicin kunde slaae Manden ihiel.) Til de Conservative: Et Par Briller til at see Tiden med. Til Søetaten: Anviisning til, paa heldigste Maade at benytte Paaseilinger. Der var endnu en stor Mængde Sager, tildeels sjeldne og kostbare; men Du seer selv, kjære Læser, at her ikke er Plads til at nævne dem alle. Jeg slutter derfor mit Referat med at fortælle Dig, at der foruden en uendelig Hoben Gevinster var ophængt Noget, som skulde uddeles iflæng til alle Borgerfolk, nemlig sukkerbestrøgne Piller, som ere gode til at faae Taalmodighed af.