Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1835-04-23
Niteraire Blandinger. Antonio Gasparoni er Navnet paa en af de største Røveranførere, der har begaaet 45 Mord, og i 17 Aar gjort de rommerske Stater usikkre, efter dette Tidsrum overgav han sig med 20 af sine Kammerater paa Naade og Unaade til Paven, mod at deres Liv og Underholdning blev dem sikkret. Der fortælles mange yderst grusomme Træk om ham, skjøndt han benægter flere deraf. Paa Veien til Neapel, anholdt han saaledes engang en Engelænders Postschase, fratog ham alt sit Guld, og lod ham reise videre, men beholdt hans Datter, en udmærket smuk ung Pige, og tog hende med sig til sine Bjerge. Den ulykkelige Fader satte en Priis paa Røverens Hoved, da han kom til Rom. Denne Lordens aristokratiske Anmasselse, forbittrede Gasparonis Stolthed; ham, som Paven havde erklæret Krig, og som havde leveret de pavelige Dragoner 20 Slag. - En Morgen erholdt Engelænderen i Rom, en lille Kasse adresseret til sig, han aabnede den hurtig, og fandt der – sin Datters Hoved. - Den franske Reisende Merry, var paa sin Reise gjennem CivitaVecchia selv inde i Citadellet, hvor den berømte Gasparoni og hans Kammerater vare indsluttede, og hvor han talte med ham. Gasparoni lignede aldeles ikke en Røver, har har et blidt Physonomie, meget regelmæssige Træk, og en behagelig aandrig Latter; han gjør ikke mange Gebærder naar han taler, hvilket ellers er Tilfældet med Jtalienerne, men naar man gjør ham et dristigt Spørgsmaal, der afriver ham et ubehageligt Svar, bliver hans Ansigt truende, hans Øie spruder Jld, hans Læber trække sig krampagtig sammen - og man seer strax Røveren, der har begaaet de 45 Mord. Han erklærede Hr. Merry, at Aarsagen til at han havde valgt denne Levemaade, var en Duel, hvori han havde nedlagt sin Modstander; og fortalte selv Hr. Merry, en frygtelig Tildragelse i en Kulelsvierhytte: "Der vare 17 Kulsviere, der havde solgt mig til de pavelige Soldater. Jeg holdt dem for mine Venner, og spiste og drak ubekymret i deres Hytte. Jeg havde ingen Poster udstillet, og det var en stor Feil, min Herre, men jeg sagde stedse til mig selv, dis isse Kulsviere ere ærlige Folk. Om Midnat, hørte jeg Soldatertrin, thi mit Øre bedrager mig ikke i saa Henseende; jeg raabte strax Foreræderie, og vi grebe til Vaaben; de pavelige Soldater, 30 Mand stærke, vare endnu kun 20 Skridt borte, og vi kun 12 Md. Vi fyrede dygtig og brød igjennem, jeg alene dræbte i og blev saaret i Armen, og de pavelige Solen dater maatte gjøre Plads for os. - Men her nu videre, 3 Dage efter gik vi igjen ned af Bjerget, jeg førte min Trouppe hen til Kulspierhytten, de laae i Søvnens Skjød de Elændige. Med et Kolbestød havde vi sprængt Døren. Forbittret trængte vi ind, og hug ned alt hvad der havde Liv. Det var Ret, var det ikke, de vare jo Forrædere, og havde alle fortjent Døden, Da jeg derpaa talte Ligene, fandt jeg kun 14, de øvrige 3 vare undflyede, og min Hævn altsaa ikke fuldstændig, jeg græd af Raserie, og gjennemstrøifede hele Jtalien, for at opsøge dem. To Aar efter traadte vi ind i en lille isoleret Hytte, der laae ved Havet, der sad flere Bønder og et Bord, og jeg blev vaer mine 3 Kulsviere, der vare krøbne sammen i en Krog. Ha, hvor glad blev jeg ikke. De zittrede og bleve saa blege som et Liig; jeg har længe søgt Eder, sagde jeg leende til dem, de faldt for mine Fødder, og bade om Naade. Jeg gav en af mine Folk et Vink, og han strakte dem død til Jorden med 3 Pistolskud, selv udgyder jeg aldrig Blod, uden i Kampen." Frue Abrantes, og flere Skribentere fortælle følgende Scene mellem Napoleon og Admiral Brux, en af Frankerigs tappreste Søeofficerer, der ved Expeditionen til Ægypten havde bestyret Marine Ministeriet, og senere havde Commandoen i Bologne over den til Landgang i Engeland forsamlede Flotille. En Dag, da han steeg til Hest, gav Keiseren befaling til at han ville mynstre Søe=Armeen, og gav Ordre til at Skibene, der laae i Linie for Anker, skulle forlade deres Positioner, da han havde i Sinde, at det skulle skee i aaben Søe; man overbragte Admiral Bruix denne befaling, men denne svarede: "Det gjør mig ondt, men Mynstringen kan ikke finde Sted, i Dag!" – som en Følge heraf, veeg intet Skib fra sit Sted. Da Keiseren var kommen tilbage fra et Spadseerridt, spurgte han om alt var færdigt. Man meddeelte ham Admiralens Svar, han lod sig dette gjentage 2 Gange, stampede hæftig med Foden, og lod Admiralen kalde. Denne indfandt sig strax, Keiseren gik ham utaalmodig halvveis imøde omringet af sin Generalstab. Napoleons Øine lynede: "Min Hr. Admiral, sagde Keiseren, med zittrende Stemme, hvorfor har Deikke ladet udføre mine befalinger?" Sire svarede Admiralen med ærefrygtsfuld Fasthed, er skrækkelig Storm nærmer sig, Deres Majestæt, kan selv med egne Øine overbevise Dem derom, ville De unyttig opofre saamange Braves Liv, virkelig retfærdigjorde ogsaa den tung Luft, og en fjern Allarm, at et Uveir nærmede sig. "Min Herre, svarede Keiseren, jeg har givet befaling, endnu engang, hvorfor har De ikke udført samme, De adlyder!" Sire, jeg kan ikke adlyde! "Min Herre, Deer en Uforskammet." og Keiseren, der holdt sin Ridepidsk i Haanden, nærmede sig Admiralen med en truende Bevægelse. - Admiral Bruix traadte et Skridt tilbage, lagde Haanden paa Kaarden, og sagde blegnende: "Sire, tag Dem i Agt!" Alle Tilstædeværende bleve stumme af Skræk. Keiseren forblev en Tid ubevægelig med hævet Haand, hans Øine hæftede paa Admiralen, der paa sin Side, forblev i samme Stilling. Endelig kastede Keiseren Pidsken paa Jorden. Admiral Bruin tog sin Haand tilbage fra Kaardegrebet, og ventede med blottet Hoved Udfaldet. - Derpaa begyndte Keiseren, "Min Hr. Contra-Admiral Magon, De har øieblikkelig at udført den Bevægelse, som jeg har befalet. Hvad De Hr. Bruix angaaer, da forlader De Bologne inden 24 Timer, og trækker Dem tilbage til Holland. Gaae!" Neppe vare de første Dispositioner trufne med Skibene, førende Havet antog et skrækkeligt Udseende, Himlen bedækkedes med sorte Skyer, en Storm brød frem, Lynet flammede og Tordenen rullede. Kort sagt, hvad Admiralen havde forudsagt, en skrækkelig Storm truede med at ødelægge Flotillen. Keiseren gik med bøiet Hoved, op- og ned paa Strandbredden. Pludselig hørtes et frygteligt Skrig, og meere end 20 Kanonbaade og Schalupper fuld af Soldater og Matroser bleve kastede paa Kysten, og de Ulykkelige kjempede fortvivlet mod Bølgerne. - Dybt, angrebet af dette skrækkelige Skuespil, og Hjerstet sønderrevet af en umaadelig Folkemængdes Klager, som Stormen havde forsamlet ved Kysten, kastede Keiseren sig i en Barke og raabte, at han ville rædde dem; men i et Øieblik har den fyldt med Vand, og en Bølge havde nær kastet ham i Havet. Officerer, Soldater, Borgere og Matroser anstrængede sig nu alle for at rædde de Ulykkelige, men det lykkedes kun med et lidet Antal. Næste Morgen opskastede Havet 200 Liig - og Seierherren af Marengos Hat, som han havde tabt i Barken. Keiseren sukkede dybt over denne Ulykke, og Agenter med Lommerne fulde af Guld gjenmendroge paa hans befaling Staden og Leisten for at stille Utilfredsheden, der var Færd med at udbryde. (Lit. Bl. d. Børshll.)