Viborger Samler, 1782-09-09
J Aaret 1743 sendte Jeremias Okladinkof, en Kiøbmand i Mesen, en i det Archangelske Distrikt liggende Stad, et Skib besat med 14 Mand til Spitsbergen paa Hvalfangst. J de første 8 Dage gik deres Skibsfart meget lykkelig, men paa den 9 Dag forandrede Vinden sig, og i Stedet for at styre M.m. hen hen efter den Vestlige Side af Spitsbergen, bleve de drevne hen til den Østlige Kant, hvor der er en Øe, som Russerne kalde Malobruun; Da Skibet endnu var omtrent en halv Miil fra samme, saae de sig paa alle Sider omringende af Jis. J denne farlige Forfatning raadsloge de med hverandre, hvad her var at giøre, og Under=Baadsmanden Alexi Himkof erindrede, sig at have hørt, at nogle Jndvaanere af Mesen havde for faa Aar siden opbygt en Hytte paa denne Øe ikke langt fra Strandbredden og tilbragt Vinteren der. Dette gav dem igien Mod og Haab, og de besluttede saa længe at opholde sig i Hytten, indtil Haret igien blev fri for Iis. Der blev altsaa 4 udvalgte af dem, som skulde opsøge dette Sted, eller udfinde et Middel til Skibsfolkenes Redning, som saae deres Undergang for Øine. Disse 4 vare: Under=Baadsmanden, et ungt Menneske af hans Slægtskab, en ved Navn Stephan Scharapof, og Theodor Weragin. Siden Øen, hvorhen de skulde begive sig, var øde, forsynede de sig med nogle Nødvendigheder, som ikke vare for tunge at bære. De medtoge en Flint, Krud og Kugler til 12 Skud, en Øxe, en liden Kiedel, omtrent 12 Pund Meel, en Kniv, Fyrtøi, en Pung med Tobak og hver en Pibe. De maatte tage Veien over Jisstykkerne, som Vinden og Bølgerne stedse dreve. dreve op i Høiden, saa Overgangen var meget besværlig og farlig. Endelig kom de lykkelig i Land, løb omkring paa Øen og fandt Hytten omtrent 1 1/2 Fierdingsvei fra Stranden. Den var 36 Fod lang, 18 Fod høi, næsten ligesaa bred og havde for Indgangen en Afdeeling af 12 Fods Bredde. Denne Hytte var ved Tidens Længde temmelig forfaldet, dog maatte de udholde Natten over i den, og i Dagbrækningen skyndte de sig ned til Stranden, for at bekiendtgiøre deres Kammerater denne lykkelige Opdagelse og hielpe dem at bringe i Land, hvad de kunde behøve, medens de skulde nødes til at opholde sig paa Øen. Men hvor stor var ikke deres Forundring og Skræk, da de kom til det Sted, hvor de vare komne i Land og saae Havet bedækket med Jis, men ikke det mindste af deres Skib. Thi der havde omNatten reist sig en Storm, som havde drevet Jsen sammen, og formodentlig var da alting blevet knuset og gaaet til Grunde. Man har ei heller siden hørt det mindste enten til Skibet eller nogen af de sig derpaa befindende Folk. Her var nu intet andet Raad for disse 4 reddede, men dog høist ulykkelige Mennesker, end at vende tilbage til deres Hytte, og der kæmpe med den Fare og mangfoldige Nød, der kunde tilstede dem fra alle Sider, uden at have noget Haab til nogensinde igien at see deres Fædreland. Veggene paa deres Boelig vare ganske aabne, saa de maatte stoppe Revnerne ud med Moes, hvoraf de fandt nok, og dette Arbeide blev dem ikke suurt, da enhver Bonde i Rusland forstaaer selv at bygge sit Huus. Men for alting maatte de være betænkte paa at forskaffe sig Levnetsmidler; Medde 12 Skud, de havde medtaget, dræbte de 12 Rensdyr, hvormed de for en Tidlang kunde ernære sig. Den strenge Kulde, der i denne Egn kun lader visse Slags Dyr leve, hindrer al Vext af Urter og Planter, Man seer der hverken Træer eller Buske, og de arme Folk vidste ikke, hvad de skulde giøre for at beskytte sig mod Kulden og finde nogen brændbar Materie, der kunde erstatte Mangelen af Træe. J disse sørgelige Betragtninger gik de langs omkring med Strandbredden og fandt endelig nogle Stykker af et strandet Skib og endeel Træer, som Vinden formodentlig andensteds havde oprevet af Jorden og drevet herhid; dette tiente dem til Brændsel. De antraf og endeel Bretter og i eet af dem en stor Jernkrog 5 til 6 Tommer lang, tilligemed endeel Søm og andet Jerntøi, hvilket alt under deres nærværende Forfatning var af stort Værd. J. midlertid havde de opskudt deres Krud, deres Levnetsmidler lakkede mod Enden, og hvis de ikke kunde udfinde et andet Middel til at dræbe vilde Dyr, maatte de vente Hunger og en uundgaaelig Død; Men et lykkeligt Tilfælde reddede dem af denne Nød. Med det fundne Jern grov de en lang stærk Roed op af Jorden, som var voxet krum, og de bleve vaer, at den ved Hielp af deres Knive let kunde dannes i Form af en Bue, men Snor og Pile dertil fattedes dem endnu, og da de ikke vidste, hvorledes de skulde forskaffe sig det, maatte de for det første nøies med at forfærdige sig et Slags Spyd til at forsvare sig mod de hvide Biørne, som vare meget grumme og truede dem med idelige Angreb. Det vanskeligste for dem var at faae Spydet forsynet med Jernspidse, da de intet Verktøi, havde. Efter nogle frugtesløse Forsøg fandt de endelig paa at betiene sig dertil af den fundne Jernkrog; Den gjorde de gloende i Jlden, og et Hul, som var i den, udvidede de ved Hielp af et Spiger efterhaanden meere og meere, saa at de omsider kunde sætte en Stang der. De brugte en stor Steen til Ambolt og et par Rensdyrtakker i Stedet for Tænger. Paa denne Maade smeddede de sig endnu torspidse Jern, som de med Remmer af Rensdyrskind bandt fast til lange Stænger eller Greene af Træer, Søen havde opskyllet. Forsynede med disse Vaaben gave de sig i Færd med en hvid Biørn og efter en lang og farlig Strid dræbte den. Dermed underholdt de sig er i Tid lang, da KiøKiødet af samme var got og lignede Oxekiød i Smagen. De fandt og, at Seenerne af dette Dyr vare smidig og lode sig adskille, saa de af den kunde giøre en Snor til deres Bue. Siden smeddede de smaa spidse Jern og fæstede dem med smaa Snore, som de forfærdigede, paa Pilene, og ligeledes bandt de paa den anden Ende af Pilenes Fedre, som de toge af nogle døde SøefugleSaaledes forskaffede de sig et Skydegevær, hvormed de nedlagde 250 Rensdyr og et stort Antal blaa og hvide Ræve, hvis Kiød tiente dem til Underholding, og Skindene til Klæder. Biørnejagten var ikke saa lykkelig; Af dem dræbte de kun 10, og det dog ikke uden Livsfare. Den første angrebe de, som meldt, selv, men de andre 9 bleve ødelagte forsvarsviis, da disse Dyr ofte angreb dem, og endog nogle af dem, formodentlig af Hunger, gik løs paa deres Hytte og søgte at trænge ind i samme. En saadan bestandig Krig med disse Dyr var overmaade besværlig for de Stakkes Folk, som stedse maatte være paa deres Vagt, om de ikke vilde sønderrives af dem. Midt paa Øen fandt de et Slags Leer, hvoraf de gjorde sig Lamper, som vare dem meget nødvendige, da der nogle Maaneder igjennem ere bestandig Nat. Lampen fyldte de med Rensdyrsit og brugte optrevlet Lærred til Vege, men herved var endnu den Van Vanskelighed, at, naar Fittet smeltede ved Varmen, gik det igiennem Lampen. De forfærdigede derfor atter en anden, tørrede den i Luften, satte den til Jlden og dyppede den derpaa ganske varm i en Klister, som de havde kaagt af Vand og Meel. Denne Opfindelse lykkedes dem, saa Fittet ei meere dryppede, igjennem, og til ydermeere Sikkerhed dyppede de endeel Traader af Linnet i samme Klister og omsvøbte Lampen dermed, saa den blev ganske stærk og ligesom glasseret. Paa samme Maade gjorde de sig endnu en Lampe, i Fald den første skulde gaae i Stykker, og det Meel, de endnu havde i Forhold, gjemte de til dette Brug, om de maaskee i Fremtiden kunde behøve fleere Lamper. Deres Hytte gjorde de tæt med opskyllet Dackim, en Art af Hamp, som bruges til at digte Skibe med, og som tillige tiente dem til deraf at giøre Veeger til deres Lampe, hvortil de ellers, naar dette fattedes, maatte bruge deres Skjorter og Skibsbuxer, for at holde deres Lampe bestandig vedlige. Deres Klæder begyndte nu og at blive forslidte og Skoene at gaae i Stykker; ikkedes mindre maatte de, siden Vinteren. nærmede sig, see at forsyne sig mod den strenge Kulde. Rensdyrhuder og Rævebælger havde de vel nok af, men Vanskeligheden bestod i at berede dem saaledes, at de kunde bruges, og dette satte dem ikke i liden Forlegenhed. (Resten følger.)