Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-03-30
Hr. Pastor B. mener, at hver Menneskeven burde sætte sig ned og græde den Dag, denne mekaniske Underviisning skulde lægge den nu anordnede Skolegang den ringeste Hindring i Veien. J den Henseende kan Hr. Pastoren være ganske rolig. De høie Vedkommende ville aldrig tage sig af nogen Sag, der kunde nedbryde Skolegangen og gjøre Almueundervisningen ringere. Den nye Methodes eneste Øjemed er tvertimod at lette Almucundervisningen; at bringe Almuen til at have mere Gavn af sine Børn, i det den halve Tid spares; at gjøre det mueligt endog for Fabricanten, der saa tidligen trænger til Barnets Arbeide, at faae det i kort Tid og uden Bekostning til at læse, skrive og regne, og at kjende Fædrenelandets Geographie. Den nye Læremaade har saaledes kun et Endemaal: Elementarundervisning. Hvad der vindes derved er Tid og Bekostning. - Den bringer Barnet i eet Aar, ved fem Timers Underviisning dagligen, igjennem Elementarundervisningen, og forbereder det saaledes til den høiere Undervisning. J hvor mange Borgerskoler lærer Barnet vel i eet Aar at læse, skrive, regne og Geographie? Hvorfor da ei lade hver Borgerskole faae en Elementarclasse, indrettet paa denne Maade? Hvorfor ei paa Landet lade den hele Formiddagsundervisning være for det hele Antal af Børn, hvilke da i to Aar kunde være færdige og lade Læreren om Eftermiddagen paa sædvanlig Maade gaae videre med de ældre Børn, der tilgavns vare forberedte, Og hvorfor endeligen ikke lade det samme Antal Børn undervises af to Lærere istedetfor fire, naar det beviisligen kan skee, uden at skade Underviisningen, Endnu er Sagen hos os i sin Begyndelse, og sært nok, at en saa almeennyttig Ting er det. Naar den Skole, der til Forsøg nu er oprettet, har været til i nogen Tid, saa at man kan see Resultaterne deraf, og Regjeringen kan begynde at gjøre Anvendelse deraf i det Store, og det da kan bevises at Læremaaden ikke duer, at det Offentlige ved sine Feilgreb nedbryder den indførte Skoleunderviisning, da er det Tid at græde over den nye Læremethode og opfordre hver Menneskeven til at opløfte sin Stemme derimod. Om Dueller. Blandt de Skikke, der have vedligeholdt sig ligefra den raaeste Tidsalder og Næverettens Dage, høre unægteligen Dueller. Trods den fremskridende Oplysning finde de af og til Sted endnu, og man begynder ligesaa let en Tvekamp i det 19de Aarhundrede som i Stærkodders og Holger Danskes Tid. Tretten Studenter, (eller, som de nu kaldes Burschen) i Berlin sammenkaldte nyligen deres Medstuderende, for at raadslaae med dem om Duellers Afskaffelse, men da en saadan Overeenskomst ikke lod sig bevirke, erklærede de"at de, efter deres Overbeviisning, betragtede Dueller som noget Ufornuftigt, og at de derfor, under ingen betingelse, vilde indlade sig i nogen Tvekamp." Allerede i forrige Aar er udkommet et Skrift: Entwurf einer Burschenschaftsordnung und Versuch einer Begrundung derselden, v. F. W. Carove, hvori denne Gjenstand udførligen omhandles. Forf. foreslaaer deri en Æresret, der skulde dømme i saadanne Sager, hvor en Persons Standsære er bleven fornærmet; thi han paastaaer, at ethvert Menneske har, foruden en al mindelig Menneskeære, som Lovene værne om, en særdeles Standsære, som hvert Medlem af Standen sætter uendelig Priis paa i sine Jevnliges Omdømme, hvorfor ogsaa kun disse kunne dømme om hiin Standsære er fornærmet eller opreist Sandeligen, man nødes her til at svare med Arv i Julestuen: "der er ligesaa mange Himle som der er Senge" – ligesaa mange Slags Ære som der er Æresposter, Men hvad er Æren, naar den saaledes skal classificeres! Den sand Ære er upaatvivleligen ligesom Sandheden kun een. Den lader sig hverken tage, give eller gjengive. J sig Selv bærer den Kjærnen af sin Tilværelse. J Slavelænker kan man besidde den, og behængt med Hæderstegn kan man savne den. Vi kunne aftvinge og aflokke vore Medmennesker Æresbevisninger, men ikke den Høiagtelse, hvorpaa den sande Ære er bygget. Hvor ofte foragter man ikke i sit Hjerte den, man dybt bukker sig i Støvet for Dueller medføre ved den negative Nytte, at de vedligeholde et vist Slags Anstændighedsfølelse, og forekomme, ved den Frygt de holde Mange i, at Fornærmelserne ikke blive for hyppige; men i sig selv ere de ligesaa ufornuftige som uretfærdige. Ufornuftige fordi de, hvorledes de end udfalde, ikke bevise hvo der har Ret eller Uret, og ikke tilbagegive den Fornærmede et eneste Solgran af den Ære, han troer at have mistet, retfærdige, fordi den Uskyldige ofte bliver Offret og den Skyldige føier Fornærmelse til Fornærmelse, hvoraf den sidste ofte er langt værre end den første, da den ikke sjeldent gjør den Fornærmede ulykkelig for Livstid, eller endog skiller ham ved Livet og berøver hele Familier deres Støtte, ei at tale om, at begge blive Overtrædere af Landets almindelige Love Den Snak om Standsære burde aldrig komme i Betragtning. Hvor det gielder om Æren har Naturen skabt os alle lige. En Brændehugger har sin Ære ikke for bedre Kjøb end en Greve, i det mindste kan man ikke tvinge ham til at afstaae den for en lettere Priis. Vil man indvende, at den første snarere kan taale at lade sig erklære for en Skielm eller Skurk end den sidste saa maa man først bevise, om Brændehuggeren her hvor det blot gjelder om Følelsen for Andres Forestilling om hans Ære og Tanken om Virkningerne af dens Krænkelse, at en Brændehugger ikke kan have ligesaa fiin en Æresfølelse som Greven. Dueller burde alvorligen forbydes i alle Lande, thi de vanære ligesaa meget Menneskeheden som Jldprøver og andre Levninger fra Barbariets og Mørkhedens Dage. Det er endeligen paa Tiden, Europa ikke burde lade sig forekaste hvad nyligen en Americaner bebreidede det med de Ord: "Dueller, der hos os ere uærlige og medføre Embeds Forliis, kaldes der (i Europa) endnu en Æressag." Jo mere Menneskene lære at sætte Priis paa den sande Ære, desto mindre ville de falde paa at forfægte dens Gjenfærd med Kaarde og Pistoler.