Viborger Samler, 1803-06-06
Parlementsforhandlinger. Den 21de mødte Hr. Pitt første Gang som Parlaments=Lem i Underhuset og aflagde sin Eed. Samme Dag spurgde man Lord Havkesbury "om Whieworth siden hans Afreise fra Paris, havde faaet nye Forslage af den franske Regiering?" han svarede, han havde i Calais faaet Forslage; vel ikke paa officiel Maade, heller ikke bestemt sagt fra den franske, Regiering, endskiøndt man dog kunne antage de vare fra den; de foresloge: at Engl. i de foreslagne Aar maatte beholde Malta, imod at Frankrig da og satte sig i Besiddelse af Otranto, Tarent og andre Havne i Bugten af Tarent; men dette, der dog var det antageligste af dem, kunne England ikke indgaae, fordi den altid er redelig imod andre Nationer. J øvrigt var det og vist, at der, da Whitworth ville reise, kom en russisk Koureer, med den Forsikring, at Keiseren, endskiønt han ei ville blande sig i Jrringerne mellem Frankrig og England, dog ønskede at bidrage alt muligt til Rolighedens Vedligeholdelse i Europa. Den 23 vare begge Parlamenterne samlede for at debattere over Taksigelse til Kongen for Krigserklæringen. I Underhuset vare alle Gallerierne for Tilhørerne imod Sædvane lukkede indtil Kl. 3 om Eftermiddagen (de pleie at aabnes Kl. 10 Form.) hvorover der blev saadan Trængsel for at komme ind, at Vagten maatte skaffe Parlamentsherrerne ind med hele Lemmer. Da endelig Galleridørene bleve aabnede, blev der saa uendelig en Trynge, at mange fik Armee og Been knuste, andre Tænderne slaaet ind og næsten ingen slap uden Beskadigelse paa Skindet. Aviskontorerne havde tillige den Sorg, at deres Gesvindtskrivere den Dag ganske bleve hindrede fra at komme ind i deres Loger og skrive; saa Publikum der og i andre Lande ei faaer noget synderligt at vide deraf. Dog veed man saameget; at Pitt talte stærk for og For ganske højtidelig imod Krigen. 391 stemmende for Taksigelsen og 67 imod den. For beskyldtes af Generaladvokaten og Vindham for, at være Bonapartes Talsmand og indgive Folket farlig og deres Troskab svækkede Meninger. Dagen efter androg For atter Noget angl. den af Rusland tilbudne Mægling, som han meente burde forhale Krigen. Overhusets Debatter fik man heel og holdne at høre. Lord Pelham forsikrede, at vi havde Ret til at erklære Krig; at Frankrig bestandig havde Øie paa Ægypten og agtede derfra at angribe os i Ostindien; men da hverken Frankrig eller nogen Magt har Aarsag til at være misundelige over Englands Vel; saa var Krigen dobbelt billig. Hertugen af Cumberland, (Prinds Ernst) talte i samme Tone. Lord Melleville (Dundas) glædede sig over, at Underhandlingen Maltha angaaende var strandet, og sagde: Malta bør nu aldrig komme fra England mere. Lord Moira ønske det at Krigen maatte vare kort, og at man ville angribe de Franske til Lands (Prindsen af Wallis var af samme Mening) i øvrigt ønskede han, at man ville forbyde Courier de Londres at føre sit gamle fornærmende Sprog mod Frankrig. Marqvis Landsdown sagde: Gid der endnu maatte være en Vei aaben for Underhandlingerne og gid den amerikanske Krig maatte afskrække os fra at gribe til Vaaben af falsk Ærgierrighed, nu paastaaer man Maltha; for 5 Aar siden kunne man faaet den til Eie og ville ei have den. Grev Stanhope ville ej takke for Krigserklæringen; han sagde: var der da ikke noget Middel tilbage for at beholde Fred, Betænker man ikke, at en ny Krig føder nye Skatter og en værre Dyrtid, man frygter for, at Bonaparte skulle fra Ægypten engang true vore ostindiske Besiddelser. Rigtig nok er han en overordentlig Mand; ingen veed i Dag, hvad Jdee han i Morgen agter at udføre; men jeg skatter ham derfor desto højere. Endelig bevilgedes Takadressen med 142 Stemmer, og 10 imod. Hertugen af Clarence sagde, nu kan England sige til Frankrig, du skal intet Domingo, intet Florida, intet Louisiana have. Til Holland kan det sige: du skal intet Cap have, J skal blot have hvad England vil unde og give Eder - dog, saameget jeg ønsker Englands Udvidelse, saalidet ønskede jeg Frankrigs Tilintetgiørelse. Frankrig er nødvendig til Magtens Ligevægt i Europa. Krigsforetagender.