Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-02-25
Den 2den Marts 1823 seilede den fra Holyhead, med omtrent tyve Passagerer, blandt hvilke vare flere Herrer af Anseelse. Den seilede Kl. 11 A. M. Formiddag.) Kl. halv tolv blæste det en stærk Kuling og Klokken halv to en Orkan, som continuerede til Klokken 8. Omtrent ved denne Tid begyndte det at lyne stærkt med svære Tordenslag; en sort tyk Skye dalede ned paa Masten, opløste sig med et skrækkeligt Knald, og en stor Jldkugle foer ud fra den, som tog en diagonal Retning og sank ned i Søen omtrent fire Pard eller 6 danske Alen fra Skibet og kastede Vandet op til en fyrgetyve Fods Høide. Sex 2 syv af Skibsmandskabet, som var paa Dækket, bleve slagne omkuld, men kom sig siden efter igjen. En Deel, af Jldkuglen trængte ind i Kabytten og traf en Hund, som laae ved Kaminen. Lykkeligviis vedblev Manden, som stod til Roers, endskjøndt bedøvet, at holde Roerpinden fast; havde han sluppet den; ville Skibet øieblikkelig være blevet begravet i Havets Dyb. Vinden forandrede sig pludselig og Kaptainen befalede at sætte Seil til, og ved utrolig Anstrængelse, befandt han sig ved Dagbrækningen ud af Cambay, men saa langt ude, at han ikke kunde naae Balbriggan, som han havde havt i Sinde, han holdt derfor af forCarlingford Bay, og skjøndt det endnu blæste en Storm, satte han dog sine Passagerer og Post sække i Land ved Warrenpoint, Klokken 11 om Onsdag Formiddag. Masten var kun ubetydelig beskadiget, og besynderligt var det, at Passagererne, hvoraf en stor Deel befandt sig i Rummet, ingen Skade toge. Skibet selv var ikke bleven det mindste læk, endskjøndt Manden, der stod til Roers, siger det forekom ham ved Explodsionen, som at Skibet sank dybere. Om dette har været en Følge af den Skræk han følte ved denne Leilighed eller ved Luftens Trykning, kan han ikke sige; men havde Skibet ved det skrækkeligt Oprør Havet kom i saa tæt derved, ikke lystret Roret, vilde det uundgaaelig have været forloren, da det ved at løbe op i Vinden, vilde have kommet, ind i den Vand=Hvirvel, som Jldkuglen eller Lynstraalen dannede. Den Hund, som blev truffen af Straalen, der foer ind i Kahytten, laae længe som aldeles sandseløs, men kom sig igjen. (Hull Packet) Julie de le Espinase. Julie 1) Espinasse beundredes Engang i Frankerig, som Jndbegrebet af Alt hvad der var i Elskværdigt. Hun forenede de meest glimrende Aandsgaver med et Hjerte, der var istand til at føle, den hæftigste Kjerlighed, og glimrede i de fineste, meest dannede og udvalgte Cirkler i Paris. Hun var født i Lyon 1732, og omendskjøndt hendes uægte Fødsel aldeles ikke var ubekjendt, blev hun dog anseet for en Borgers Datter og førte stedse hans Navn uden nogentid at gjøre Fordring paa sin sande Herkomst. Herved opfyldte hun trolig det Løfte, hun havde givet sin Moder Mad. de Albon paa hendes Dødsseng, hvorimod denne havde testamenteret hende en lille Arv. Paa denne Tid forsamlede Mad. Deffand ligesom en Hofstat af de meest dannede og aandrige Mænd omkring sig, hvilke kappedes med hverandre i Vid- og Galanterie og fældte Domme i Videnskaberne og Politiken. Denne Damme antog Julie 1. Espinasse til Selskaberske, da hun i en ældre Alder stedse var i ondt Lune og havde havt det Uheld at miste Synet. LEspinasse modtog gjerne hendes Tilbud, da hun levede i en trængende Tilstand. Uden Fordringer traadde hun ind i Mad. du Deffands Huus og anede ei, at hun snart vilde blive den glimrende Stjerne, hvorom de meest dannede Aander i hendes Tid skulde samle sig. J Førstningen levede begge Damer i den bedste Harmonie, Mad. Deffand uden Mistanke og Julie uden Fordringer i lykkelig Ubevisthed om de Fortrin, der skulde gjøre hende ligesaa berømt, som ulykkelig. Men Forskjellighed en mellem den unge, ved Skjønhed ei mindre end ved Aandsfuldkommenheder indtagende. Skabning, og hendes vel andrige, men tillige aldrende, ofte heftig og i ondt Lune værende Herskerinde gav Anledning til Sammenligninger, der ei kunde falde ud til den Sidstes Fordeel og hvis Virkninger denne saasnart hun erholdt Kundskab derom saa meget mindre kunde blive ligegyldig ved, som hun endnu i sin Alder ei vilde opgive de Fordringer, hvortil alene Ungdom og Skjønhed berettige. Kun alt for snart bleve Julies Fortrin erkjendte, Alles Hierter hyldede hende, selv d'Alembert, Mad. Deffands meest prøvede Tilbeder, følte sig overvunden af hendes Yndig heders Magt og tilstod hende sin Kjerlighed. J Førstningen lykkedes det at skjule de nye Forhold, saa store og Vanskelighederne vare. Thi ei alene om Dagen var Julie hos sin Herskerinde, hun havde og den plagende Forretning at forkorte de lange søvnløse Nætter ved Forelæsen. Kun de faa Eftermiddagstimer, der vare forundte hende til Hvile, kunde hun benytte til hemmelige Sammenkomster eller skriftlig Underholdning med sine Venner. Denne Tvang medførte Opdagelsen, hvorpaa øieblikkelig fulgte Skilsmisse. Men den Forstødte havde allerede alt for talrige Tilbedere til at finde sig forladt, ja man bevirkede endog ved Hertugen af Choiseul at Kongen udsatte hende en anstændig aarlig Jndkomst. Fra denne Tid traadde hun ind i den store Verden og de meest glimrende Cirkler kappedes om Æren af hendes Nærværelse. De Alembert forlod gandske Mad. Deffand for at opofre sig til den, som holdt hans Hjerte fængslet og hvem han, skjøndt forgjeves anraabte om Gjenkjerlighed. Kun det inderligste Venskab var hun istand til at føle for ham, og dette viste hun ham ogsaa, da han blev overfalden, af en svær Sygdom, ved den omhyggeligste Pleie. De Alemberts inderlige Længsel, stedse at være sin elskende Veninde nær, formeredes herved, og hun tilstod ham det Ønske at beboe samme Værelser som hun. Jngenildefindet Dom dadlede dette rene Forhold. Men nu opstod samme Lidenskab hun havde indgydet d'Alembert, hos hende for en anden. Hun skulde lære at kjende alle de Henrykkelser, men og alle de Lidelser, som Kjerlighed skjænker. Marquien af Mora, en spansk Yngling, der forenede mandig Adel med den høieste Ynde; og et varmt Hjerte med den meest dannede Forstand, blev elsket af hende og elskede hende igjen.