Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-10-01
En stor Deel af vore tungsindige Bekymringer hidrøre fra Frygten, med hvis sværtende Penselstrøg Phantasien udmaler os Fremtiden mørkere og mørkere, eftersom Mennesket er kleinmodigt og svagt, og enten ikke hæver Øiet opad mod Haabets blide Stierne, eller med omtaaget Blik ei bliver den vaer. Thi sjeldent er det de nærværende Lidelser, som nedtrykke Modet ret stærkt og fremkalde bittre Klager; det er gjerne ængstende Anskuelser af Fremtiden, der dog som oftest kommer langt blidere for Dagen, end vi ventede, der vække Bekymringer i Brystet. Have vi dog ikke ogsaa mangen trøstelig Synspunct, at betragte Livets Modgang fra? – Viismanden lærer os, at der er Held i ethvert Uheld, og Erfaringen bekræfter det for Enhver, som med agtsomt og roligt Blik lægger Mærke til Begivenhedernes sammenkoblede og sammenkjædede Forbindelser; men den, der forvirres af de stærkere Syner, seer naturligviis intet i Sammenhæng, og den, hvis Blik fængsles af det Værre, hvorledes skulde han vel agte paa det Bedre, Religionen opfordrer og til at takke Gud, fordi han paalægger os dagligen en Byrde; thi det bør os gjennem mange Trængsler at indgaae i Guds Rige, og vor Lidelse, som er stakket og let, bringer os overvættes Herlighed, naar vi agte paa det Usynlige, som er evigt. Den lærer os, at Trængsler endog i Livet lede under Forsynets Styrelse til Held og Forædling, og at vi ikke uden Prøvelser kunne vorde sandeligen ædle og skikkede for et høiere Liv. Men for at følge disse Betragtninger og gjøre frugtbar Anvendelse af dem, er det nødvendigt, at hæve Tanken over det Jordiske, hvortil den Svage er lænket, og sætte sig ud over det Nærværende, hvilket udfordrer en Kamp, som Jngen uden stor Aandskraft kan ende med Ære. J egne Uheld kan det vel være en Klogskabsregel, at see hen til dem, der lide end mere; men en langt renere og høiere Trøst ligger dog upaatvivleligen i den Tanke, at Mængden hører til den lykkeligere Classe. Dog ogsaa til denne rige Trøstekilde kunne kun kraftfulde Siele vinde Adgang, da den forudsætter, at man er istand til at sætte sig udaf sig selv, forene sig med det Almindelige og altsaa døve Egnismens høirøstede Stemme. Saa er jo endda Haabet, om at see en god Ende paa det Onde, tilbage for at holde det synkende Mod opreist, og dette vinder meer Styrke, naar man lader Historien lære sig, hvor tidt Tiderne vare værre og dog opløstes til Held og Velsignelse; men ogsaa her bliver den Modløse staaende ved det Nærværende, indslutter sig i Lidelsen og synker kraftløs sammen i sin Afmagt. - Endeligen som mer det sig dog heller ikke for Mænd at klage, førend de i det ringeste have sindigen og mandigen drøftet Klagerne, have aabenhiertigen skriftet for sig selv, hvormeget af det Onde, de selv have foranlediget eller forvoldt ved Mangel paa kloge og kraftige Forholdsregler mod en uhuusholderisk Ægtefælle, forfængelige modesyge Døttre, vindige ødsle Sønner, ved egen Overdaadighed eller Laster, ved Efterladenhed i Henseende til Opsyn og Regnskabsvæsen, eller paa anden Maade. Ligerviis bør vi vel ogsaa først undersøge, hvorvidt det formeente Onde er virkeligt eller indbildt, om det ikke er vor egen Gierrighedsaand, Forfængelighed, Tungsind, vore overspændte Fornødenheder eller forskruede Begreber, som lære os at ansee det for Ondt, som virkeligen ikke er det. Udentvivl maatte det findes, naar vore Klager bleve lagte paa Overveielsens redelige Vægtskaal mod hine Betragtninger, at de vippedes ofte op, som noget, der var af liden Vægt. Den herskende Misfornøielse, for saa vidt den især kan ansees for Nationalsygdom, tør ikke være os ligegyldig. Den har stor Jndflydelse paa os til at undertrykke vor ellers svage Aandskraft, sløve Sandsen for det Høiere, nedstemme Modet, slappe Carakteren. Ligesom et fornøiet Sind styrker Muskelkraften, spænder Nerverne, udvider og stivner Legemets blødere Dele og befordrer paa en velgjørende Maade alle Livsfunctionerne; saa opklarer det og Forstanden, aabner Hjertet for store, ædle og blide Forestillinger af enhver Art, forhøier Modet, fremmer Virksomhed og fastner Villien. Jdelig Misfornøielse er en nærsom Amme for Egoisme og alle de Uhyrer, som avles i dens Jndvolde, Misundelse, Snæverhjertethed, Vrantenhed, Avind, Partieaand o. s. v.