Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-05-03
Naar en Mand, som ikke er berømt, end ikke kiendt, som Lærd, foretager sig at bedømme Arbeider af en Mand, som er for Tiden den allerberømteste i sit Fag, og som et Orakel, hvis Orakelsprog omdanne den hele Mythologie, og give den en anden Form; da troer jeg at slig en Mand, som foretager sig saadant Arbeide, bør, for at forskaffe sig nogen Tiltroe hos Læseren, begynde Arbeidet, a. Med at bevise, at han, skiønt uberømt, endog ukiendt, dog har saa megen rigtig Kundskab om de Gamles Philosophie, at han kan nogenledes dømme, om det, som siges eller læres om den, er rigtigt eller urigtigt. For at give sligt et Beviis vil jeg begynde med en kortfattet, men dog nogenledes tilstrækkelig Jndledning til det første og vigtigste i de Gamles Philosophie, i hvilken Jndledning ethvert større eller mindre Led skal vorde belagt med de Gamles egne Ord. Slig en Jndledning, ledsaget overalt af de Gamles egne Ord – vil tillige oplyse det vigtigste af det, som maatte være uforstaaeligt i de nævnte Stykker af Plotin og Proklusvil afgive et Slags Maalestok for det, som maatte være rigtigt eller urigtigt i Udgaven af bisse Stykker; - vil sætte enhver, som læser den, og agter Sandhed høiere, end Berømthed, istand til at kunne dømme om, paa hvilken Side Sandhed og det rigtige er. b. Med at foreskrive sig selv de Regler, hvilke han troer at burde i hans Forhold følge ved dette hans Arbeide - i Hensigt til de Gamle, ikke anføre noget, som lært af dem, uden tilstrækkeligt Beviis, ikke af de Nyeres Udsagn, man af de Gamles egne Ord, og ikke lægge i deres Ord anden Mening, end den, som ligger aabenbar i dem i deres Sammenhæng med det Sted, af hvilket de ere tagne - i Hensigt til de Nyere: da enhver, som arbeider i en Videnskab, fortiener, naar han kun ikke arbeider alene for Brød, eller for Penge, eller for at faae et Navn, Agtelse, især af dem, som dyrke samme Videnskab; saa bør denne Agtelse vises ham ved at paaskiønne det Gode, som findes, hans Arbeide, efter dets Værd, dog bør det Urigtige i samme ikke forties, men vises tilstrækkeligt, og, hvis der findes ved det Urigtige for stor Selvtillid, eller vel endog Overmod, tilbørligt, dog med Anstændighed, revses. c. Med at fremsætte de Regler, hvilke han og enhver har Ret til at fordre, at den, som udgiver, oversætter, forklarer eller retter noget Skrivt af de Gamle, bør følge. 1) Den, som foretager sig sligt et Arbeide, han maa være virkelig Philolog, det vil sige: han maa saaledes forene fund Philosophie med Philologie, at hans Dømmekraft er øvet og skjærpet nok til at kunne see, om den Betydning, som han tillægger en Forfatters Ord, stemmer, eller ikke stemmer, overeens med den hele Tankegang af hans Forfatter, og passer, eller ikke passer i Sammenhængene paa det Sted, som han bearbeider. Dersom det mangler ham paa slig øvet og skjærpet dømmekraft, da fortjener han neppe Navn af virkelig Philolog. 2. Det Skrivt, som han vil bearbeide, bør han ikke blot gjennemblade eller eftersee, hvad andre kunne have sagt om det; men han bør studere det saaledes, at han kan uddrage af samme Forfatterens fuldstændige Plan. Mænd, som Plotin og Proklus, havde sikkerlig deres Plan forud, efter hvilken de arbeidede; det vise deres Arbeider. Dersom det, som man vil bearbeide, er kun et Stykke af et heelt, da bør det Hele studeres, og dets Plan uddrages nogenledes fuldstændig. Den saaledes uddragne, Plan udbreder et Lys, ei alene over det Hele, men endog over hver enkelt Deel af det Hele, ja undertiden endog over enkelte Ord, og gjør Arbeidet lettere og sikkrere. Uden slig Studering og en saaledes uddragen Plan er Arbeidet tungere, og Arbeideren samler, som i Mørke, støder ofte an, og forfeiler det Rigtige. 3) Ved de Beviser, som han anfører for Rigtigheden af det, som han foredrager, bør han alene bruge de Gamles Udsagn, og ingenlunde de Nyeres; thi dersom det, som han foredrager, er rigtigt, og dersom han har Belæsenhed nok i de Gamle, og har ikke allene gjort Excerpter af dem, men endog indrettet sine Excerpter saaledes, at han kan let og snart gjennemløbe et kort Jndhold af det vigtigste af dem, da vil han hos de Gamle finde nok af de ham nødvendige Beviser. Den, som tyer til de Nyere for at faae Beviis, han forraader dermed, at noget af det Foranførte mangler ham. Udsagn af de Nyere i dette Fag ere at ansee, som et Jntet, saalænge det ikke er afgjort med fuld Vished, at man har rigtig Kundskab om de Gamles Philosophie; men at saadan en Vished ikke haves og slig Kundskab, det bevises alene af den Strid, som endtes kun med den kundskabsrige og fordringsløse Vosses Død. (Sluttes i næste Nr.)