Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-05-11
J Tydskland selv synes man endnu ikke ganske enig i den Punkt. J Anledning af Castil Blazes Yttring (Dictionnaire de musique &c., Paris 1821), at det vilde være at ønske, at den ægte tydske Digter og den ægte tydske Componist engang maatte forene sig om, at frembringe et Værk, hvori dramatisk Poeste og Musik fuldkomment ere dannede i Eet, ligesom det classiske Product af en eneste Konst, i lige Grad vil tilfredsstille den poetisk musikalske Deel af Publicum siger en Rec. i Tidsskriftet Hermes, 3 St. f. 1821 – om dette vil være Tilfældet med Fr. Kinds og C. M. v. Weders Freischutz, haabe vi snart at erfare." Tryllestykker have til alle Tider, ligesom Eventyrer i vor Barndom, gjort stort Jndtryk paa Skuepladsen. Vi behøve kun at nævne Zemire og Azor fra en ældre og Cendrillon fra en nyere Periode. Jægerbruden hører unægteligen til denne Classe, uagtet Digteren har behandlet sit Æmne paa en anden Maade. Som Opera betragtet har Stykket sikkerligen uendelig større Værd end de fleste andre Operaer, men dets Hovedfortjeneste bestaaer nok meest deri, at Componisten saa ganske har forstaaet at sympathisere med Digteren, og at han genialsk og characteristisk skildrer det samme med Toner, hvad hiin udfører med Ord, noget, som sjeldent er Tilfældet, og siden Schulz's og Thaarups Tid var temmelig ualmindeligt hos os. Men hvor meget end en saadan Samstemning maa bidrage til et Syngestykkes Fuldkommenhed, saa paalægger den dog ogsaa Componisten Baand, der ofte tvinge ham til at følge Digteren, – man tillade os denne Lignelse, – ligesom den ene af to sammenvoxne Menneskeskabninger, den anden, endog mod sin Villie. Saaledes, for kun at nævne et Exempel, finde vi allerede den første Scene af Jægerbruden, hvori Bønderfolkene saa haanligen pege af Max, med al den musicalske Genialitet, Weber har vidst at lægge i deres stødende Hahaha, poetisk uskjøn, thi det er altid ærgerligt at see voxne Mennesker pege med Fingre og fnise af en uheldig Stakkel, der gaaer Glip af sit Hjertes kjereste Ønske. Den i Oversættelsen tilføiede skjønne Scene mellem Sammiel og Titania har vist nok været nødvendig, for at give det Hele en bedre Sammenknytning, og tillige en, i Originalen alt for meget skjult, moralsk Tendents, især ved Sammiels Ord: Skal en Bedrager, svøbt i Dunst, Udøve ædel Jægerkunst, Og søge Seiren, farligfri (?) Ved nederdrægtigt Koglerie? Skal han endnu formaste sig. Til ussel Hevn at bruge mig Mod den, der tirret har hans Sind, Et godt forelsket, ærligt Skind, Kun kunde man indvende her, at det synes besynderligt, at Sammiel, der, som Aand, stedse, saaledes som det af Forfatterens Plan fremlyser, skal blive i Baggrunden, og virke usynligen, som et overnaturligt Væsen, her saa legemligen fremtræder. Heller ikke synes det svarende til Sammiels Characteer, at det kunde harme ham, at Kaspar vil bruge ham til at udøve Hevn, da tvertimod saadanne Gjæster just maatte være ham meget kjer komne, overeenstemmende med det gamle Ordsprog; Han er efter en Skilling, som Fanden efter en Sjel, og det heller ikke er sandsynligt, at han vilde kalde Koglerie, som han selv er Mester for, nederdrægtigt. At Sammieler en meget ond Aand viser allerede Kaspars Replik i første Acts sidste Scene: Tiel Tiel For ingen dig beklag! Nu Helved vundet har sin Sag, Ogsaa kommer Titania paa en temmelig uventet Maade frem, ligesom et adskilt Led af det Hele. Den næste Scene ved Klippekløften, hvor især Componisten har viist saa megen Konst, ligner i Hovedideen Herescenen i Macbeth, men er af langt mindre Betydning. Slutningen er, som ogsaa en tydsk Recensent har anmærket, næsten ubegribelig. Ere miten falder ligesom ned af Skyerne, og bidrager mere til at svække end forhøie Virkningen af det Hele. Emilia Galotti. Dette Stykke, som, just ikke alt for godt oversat af Jfr. Biehl, i en Tid af fyrgetyve Aar stedse med stort bifald er blevet givet paa vor Skueplads, opføres endnu næsten hver Saison og sees med Fornøielse. Vore største Konstnere og Konstnerinder have altid glimret deri. Hvo er indrer sig ikke endnu en Schvares Odvarde, en Rossings Marinelli, en Mad. Preislers Orsing og en Mad. Hegers Emilia - Ogsaa i Tydskland gives dette Sørgespil endnu stedse med Bifald. Den 6te April d. A. opførtes det paa Theatret i Berlin, da det den Dag netop var 50 Aar siden, det første Gang blev givet der. J den Anledning bemærker en Recensent følgende: "den Tvivl havde Forstanderne for vor Skueplads ikke behøvet det i offentlige Blade yttrede Ønske, for at feire denne Dag, ei allene som en Hædersdag for dette Theater, men tillige som en værdig Mindefest for den store Mand, der i hele Omfanget af tydsk Videnskab og Konst, og især den dramatiske, har renset Grund og Bund, befæstet den, og bygget der paa egne uforgjængelige Værker. Her er ikke Stedet endnu engang at berøre den saa meget omtalede Gjenstand, om Lessing var en Digter i Ordets egentligste Forstand, og om Emilia Galotti kunde kaldes et Digt, der gaves en Tid, da Emilia Galotti næsten blev overtroisk tilbedet, og selv af Konstdommere rost, om end ikke som Geniets Culminationspunkt, saa dog som et Mønsterværk, der viste, hvorledes poetisk Kraft, ledet af en uddannet Forstand, reguleret og modereret, kun kan og maa frembringe Et, altsaa et Mønsterbilled, i hvilket den vilde Phantaste kan finde sit Maal, og Smagen, i sin Vexlen og Hvirvelen, erkiende sin rette Veiviser, og naar den har tabt samme, gjenfinde den. Derpaa kom en anden Tid, hvor Mankaldte Emilia Galotti et for al poetisk Aand, ja for Jnderlighed blottet, i Sveed og med Møje udført Regningsexempel, et koldt Exercitium. Vi skamme os ved, atter at efterskrive hvad for 25 Aar siden Forskruetheden og Paradorsygen formastede sig til, men dog fandt den netop derved Eftersnakkere. Den sunde Deel af Publicum har, som det synes, ikke ladet sig mislede; den ærer i Emilia Galotti Værket af en Mand, for hvem Phantasien allene ikke var Alt, som indrømmede og saa Forstanden sine Rettigheder, og godt forstod at iagttage Menneskene og Forholdene, og efterligne deres Characterer og Situationer, men fremfor alt som et Værk, der, om der aldrig var skrevet andet i det tydske Sprog, maa vidne foralle Tider om dets Bøielighed, dets Rigdom, dets Velklang og dets Magt.