Viborger Samler, 1785-10-10
Mandagen den 10 October de Slutning af No. 40. til Hr. D. i Samleren Nr. 26. den hvem berettigede Dem, kiere Hr. D. til at fare løs paa mig med saa dristige Forhaanelser, som De har gjort i Samlerens No. 26. De veed ikke gunstige Herre, hvem jeg er, og jeg er ret vel tilfreds med denne Deres Uvidenhed, thi det synes af Deres fortørnede Mine, at den Kundskab kun Tt. dede komme til at koste mig formeget, om De ellers har Magt som Villie. De forlade mig altsaa, at jeg indtil videre nægter Dem en Oplysning, efter hvilken De dog maaskee er meget begierlig. Deer vred paa Manden, som i No. 23 med en Sværm af ubeviste beskyldninger angreb det gjorte Forslag, fordi han endog vilde giøre mig den Ære at modsige mig; da han dog er kraftig paa Deres Partie, synes mig De burde være ham Tak skyldig. Mig giør det mere ont for ham, at han skulde sette den Skamplet paa den store Fornuft, De tiltroer ham, at fægte med Grovheder og tomme Deklamationer isteden for Beviser. Det havde dog maaskee ikke været saa ganske overflødigt, som De troe, dersom han havde lagt for Dagen det Urimelige, Latterlige (og jeg veed ikke hvad meere det var han raabte) i Forslaget; thi De kan jo ikke fordre, at enhver skal strax kunne indsee det, fordi Deres Forstand er saa giennemtrængende, og maaskee ere mange dumme noktil ikke at indsee det, da baade De og han, Mænd af saa udmærket Skarpsindighed have nægtet Publikum den Bevaagenhed, at lukke Øinene op paa den. Jeg er i det mindste bleven i min Vildfarelse, og dog synes mig, et eneste formasteligt Trin af mig kunde ikke gjøre mig fortient til at overgives af Dem, som en viis Mand, til Blindhed, og Forhærdelse. De skielder mig for en Daare, her synes det at Deres Varme har ledet Dem lidet uden. De uden for Høfligheds Grændser. Jeg skulde snart troe, at De er vant til at lade Folk føle Deres Vrede ved Skieldsord, naar De ikke paa eftertrykkeligere Maade kan lade den virke. Dog lad det saa være; men at jeg er, som De siger, en uforbederlig Daare, det har De jo ingen Grund til at formode, saalenge De ikke kiender mig, og ikke har villet nedlade dem saa dybt, at vise mig til rette. Jeg modtager enhver Underviisning, nogen vil bibringe mig; kun Magtsprog lader min Fornuft sig ikke paatvinge. De trøster Dem ved, at Forslaget, ingen Skade, kan giøre, da ingen, vil tænke lige med mig; var det ikke at smigre vel meget for sig selv, naar De haaber, at alle skal være mig imod, fordi De er det. Dersom jeg ikke var om over at forstyrre den Roe, De finder i den Tanke, saa sagde jeg Dem reent ud, at jeg har hørt mange tænke som jeg, og Manden, som skrev forved Dem i samme Nummer, var jo ikke langt fra min Mening; men De har maaskee i Deres Hastighed ikke betænkt, at Landet maae endelig have meere end een Daare. Dog bliv De kun ved at være rolig og trøst Dem med, at der skal ingen Grændser blive satte for Betlere. Jeg vil endog skaffe Deres Haab en ny Understøttelse ved at sige Dem, jeg er forringe en Mand i Staten, til at give mit Forslag noget Eftertryk. Det værste er, det staaer paa Prent, og kunde maaskee af en Hændelse komme dem for Øine, som formaae noget, og hvis Raad naaer til Regieringens Øre, men saa maa de jo ogsaa indsee Daarligheden deri, siden den efter Deres Dom er saa indlysende, og vare de for eenfoldige dertil, saa staaer jo Deres grundige Giendrivelse ved Siden deraf. Til desto større Sikkerhed kunde De heller lade et Blad trykke for sig selv med det dumme Forslag paa den ene Pille, og Deres grundige Giendrivelse ligeover for paa den anden, saadan som begge Deele findes i No. 17 og 26 af Samleren, saa var al Fare med et forebygget. Jeg er i det øvrige stolt af imod min Forventelse, at have bidraget til Deres ledige Timers Moersomhed, og jeg var meget uskiønsom, dersom jeg ikke tilstod, at De har ærlig lønnet mig for denne ringe Tieneste ved det ædelmodige Ønske, at jeg maatte blive Eier af et stort Jordegods og mange Kirker; Skal det svære Straf for min Daarlighed, saa gid den komme over mig, og vil De maaskee giøre mig til deres Arving, eller paa anden Maade bidrage til Ønskets Opfyldelse, saa skal jeg ikke betænke mig et Øieblik paa, at aabenbare Dem mit fortiede Navn. Saa stor en Daare jeg end er, saa kan De dog forsikre sig, jeg vilde rose Dem høit, som min Velgiører, om jeg endog modtog Godset med den skrækkelige Forpligtelse, at vaage over, at dets Fattige bleve forsørgede inden dets egne Grændser. Man skrive nu kun frem og tilbage med tykkere og tyndere Nathuer; Det skal slet ikke røre mig; Jeg vil blive ved at moere mig med mit stolte Haab, og lade min Pen fremdeles ganske hvile i Betleriets Materie.