Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-04-24
Alle og enhver kjendte den gamle Nobs og den gamle Nobs kjendte igjen alle og enhver. Han hilsede venlig til alle Sider; men om det end havde været hans ældste Bekjendte, vilde han dog ikke ladet sig overtale til at trine ind til ham og der nyde nogen Forfriskning: han tillod sig aldrig at drikke, førend han, ved at tilbagelægge sit bestemte Maal, havde fortjent sit Kruus. Enhver Beboer paa Veien kjendte den forunderlige Olding, og blandt dem alle var der ikke en eneste, som jo elskede ham. Med den Harm frie forliges alle Mennesker bedst, og harmfri netop var den ædle Nobs i allerhøieste Grad. Han havde sine Egenheder, men de forlystede enhver, og den hele Egn syntes at have lidt et fælleds Tab, da Døden bortkaldte ham fra dette Liv." For ethvert Huus, for enhver Hytte paa Veien havde han en egen Hilsen, indrettet efter Personen, den var bestemt. Ingen af hans Talemaader fornærmede, thi man optog dem i samme Mening, som han brugte dem, nemlig, som om han havde sagt: Mods gaaer sin skjæve Gang, Opskjørtet, var hans Ord, naar han gik forbi Hollænderiet, og herpaa svarede den buttede Malkepige: "Lykke paa Reisen, kjere Fader, Ved at passere forbi Skræderens, sagde han, i det han venlig nikkede med Hovedet: "Puds Lyset," og Svaret var: "Bi kun, gamle Skalk!" Ved Pappelhof gav han et Slag paa Hundehytten, og strax kom de nagfri Dyr ham logrende i Møde. Ved Præstegaarden aftog han Huen, og sang af og til andægtigt Amen!" - Dette var blot et eenfoldigt Tostavelsesord, men det udtrykkede dog denne gode Mands hele Ærbødighed for Religionen. Næppe var Regnen i Stand til at holde ham fra hans Vandringsskab; i det mindste spadserede han i dette Fald i Tankerne til Highaate. Han gjorde nemligen begge sine Stuer til een, og tiltraadte til bestemt Tid sin sædvanlige Pilgrims reise. Da han vidste, hvormange Skridt, der vare fornødne dertil, saa gik han frem og tilbage i begge Værelserne, indtil Tallet var fuldt og Dagens Kald saaledes fuldbyrdet. Men hvorledes gik det, vil man spørge, med de Stationer, der vare underveis. – Eiheller de bleve overseete. Naar han havde gjort saa mange Skridt, som han behøvede til at naae Hollænderiet, saa raabte han: "Opskjørtet!" Var der tilbagelagt Skridt nok for at kunne være ved Skræderhytten, saa igjentog han ligesaa ordentligen sit: "Puds Lyset," som om den korsbenede Fetter havde stukket sin Pikkelhue ud af Vinduet for at svare ham, Ved Pappelhoff gav han et Slag paa Bordet istedetfor paa Hundehytten, og naar han havde sjunget sit Amen, saa vendte han ligesaa glad om igjen, som om han havde befundet sig ved Enden af sit virkelige Vandringsskab. Paa denne Stue reise saae han i Indbildningen enhver Krog, der ellers forekom paa den virkelige Reise; var han paa Broen, saa duftede Lugten af det friske Hø ham i Møde, naaede han Højen i Tankerne, saa løftede han Benene høiere i Veiret ved ethvert Skridt, han gjorde, stødte han paa et Gjerde, som han skulde over, saa havde han tvende Stole, plantede i Baggrunden af Værelset ved Siden af hinanden, og disse krøb han nu over, som om det havde været et virkeligt Gjerde, naaede han Gjestgiver Gaarden, saa viftede han kjølig Luft ind paa sig, og aabnede derpaa sin Flaske. – Fra et af Vinduerne afmalede hans Phantasie ham den hele Udsigt fra Høien; og naar han nu endeligen en Timestid havde udhvilet sig og forfrisket sig, saa tiltraadte han Tilbagerejsen ligesaa ordentlig som Henreisen, steg paa ny over ethvert Gjerde, han kom til, og toldede sin Hilsen ved enhver Station, han passerede. Men J. J som falde i Latter over denne selsomme Olding, hører op, lader Eftertankens Alvorlighed tage Plads paa Eders Pande, og søger istedet derfor at efterligne ham Ved disse daglige Legemsbevægelser bragte han sit Liv til 96 Aar. Han var en Fader for de Bedrøvede, en Trøster for den Lidende, en Støtte for de Trængende – den bedste, den ædlestsindede Mand i den hele Egn. Selv stedse fornøjet, søgte han ogsaa at udbrede Glæde til andre, og til dette Formaal ansaae han intet Offer for stort. De Gaver, andre forøde paa tomme og overgivne Forlystelser, dem ligede han de Ulykkelige, men ogsaa fik han deres Bønner, deres kjerlige Velsignelse til Belønning derfor. Om Vinden end adspreder hans Aske, vil dog Erindringen om hans Hjerte evindeligen leve hos disse Mennesker." Enhver, der saae ham, fattede Godhed for ham formedelst hans Egenheder, enhver, der trængte til hans Bistand, agtede ham for hans Dyd og Godgjørenhed. Hvor lang hans Levetid end havde været, gaves der dog ikke en eneste, som kunde optræde og sige, at Nobs, endog kun i Tankerne havde fornærmet ham. Med en saare maadelig Jndkomst gjorde han sig hele tredsindstyve Aar igjennem berettiget til Navn af en godgjørende Mand, men efterlod og ved sin Bortgang fra Verden sin Familie kun meget lidet. Dog det, den fik efter ham, var mere end Rigdomme, - han testamenterede den hine Velsignelser, som den belønnende Himmel har forbeholdt de Barmhiertiges Børn.