Corsaren, 1841-06-11
Theatret. I. "Edvards Sønner," opført 1ste Gang Fredagen den 1de Mai 1841. af foreningen for Kunstens Opmuntring. Efterat vi have nedskrevet denne Titel, har man gjort os opmærksom paa, at det Selskab af Skuespillere, der giver Forestillinger i Sommer, hedder "Foreningen for Sommerskuespil" og ikke "Foreningen for Kunstens Opmuntring"; men vi sige som Pilatus: Hvad vi skrev, det skrev vi, og hedder Foreningen ikke saaledes som vi sige, saa burde den hedde det; thi det er det meest passende Navn. Hvorledes? Begynder ikke den stakkels, i en heel Vinter forfulgte og forkuede Kunst nu at drage Aande ved Foreningens Bestræbelser? Begynder Publicum ikke allerede at mærke, at Theatret er en ganske anden Anstalt end et Jndvalidhospital for "de to Grenaderer" og "de syv militaire Piger"? Dertil kommer endnu, at de røde Placater ere forsvundne, hvortil rigtignok Grunden ikke blot er, at den egentlige Theaterdirection ferierer, men ogsaa det, at Skuespillernes Helbred, Gud skee Lov! pludselig er bleven meget god. Theatret selv forekommer os i denne Tid som en Reconvalescent, og, dersom det er sandt, hvad vi have hort Nogle sige, at det er Umagen værdt at være syg for at fole Lyksalligheden ved at være rask, saa maa Theatret egentlig være Directionen forbindtlig for, at den har sat det istand til, nu at føle denne Lyksalighed. Heraf sees tillige, at Theatret skylder Theaterdirectionen en Forbindtlighed. Dog - hvad hjælper det at give Theaterdirectionen Skoser, Det er det samme som at slaae Vand paa en Gaas. Lader os hellere komme til at tale om Edvards Sønner, - det er Folk, der ere værd at tale om, skjondt det bliver vanskeligt at sige noget Nyt om dem efter den Ros, næsten alle Blade have tildeelt dem. Den største Lovtale, vi troe at kunne udsige over denne Tragodie, er, at den minder om Shakespeare uden at være nogen "ingolf- valgerdsk" Efterligning af et saadant Mønster. Hvilken Kraft og Ynde i Charactererne! Hvilke imponerende, gribende Scener! Og hvilken Mesterlighed i Udførelsen! J Sandhed! man har Ret, naar man siger, at de to Hovedpersoner Glocester og Elisabeth og Udførelsen af disse Roller (ved Hr. og Mom. Nielsen) er noget af det meest Fuldendte, som man har seet paa den danske Skueplads.*) Hr. Phister saae vi denne Aften i en ganske ny Genre, som alvorlig, tragisk Person, hvorved man mindst skulde troe at finde ham, den uudtømmelige Comiker, tilfredsstillende. i Og dog var det saa: Vi vide ikke Nogen af Theatrets Personale, der med mere Held skulde kunnet fremstille denne Forhærdelse i Synden, denne dybe Lastefuldhed, som selv i sin Jnconsequents, i sit Tilbagefald til menneskelige Følelser, bevarer sig som Lastefuldhed, denne totale Folesløshed for det Gode, undtagen det berører hans tøilesløse Lidenskaber - der characteriserer Sir James Tyrrel. Det Eneste, vi ved denne Leilighed fandt at udsætte paa Hr. Phister, var, at hans Mimik undertiden var for markeret, navnlig gik hans Rysten med Hænderne og den hyppige krampagtige Udstrækning og Sammenknytning af Fingrene vel vidt; men paa den anden Side beundre vi igjen Udførelse af Rollen saa meget mere, som selve hans Organ, Gang og Holdning, der nu engang for Publicum er comisk, lægge ham Hindringer i Veien. Hr. Holst, Jomfru Petersen og Mom. Holst bidroge ved deres Spil til at fuldstændiggjøre det gunstige Totalindtryk, som Stykket gjorde. Som et Held for Stykket anføre vi endvidere, at Dhr. Overskou og Ferslev vare "stumme Personer", og som et Uheld, at Tæppet nok til Slutningen gik for tidligt ned og derved lode dem, der ikke i Forveien kjendte Udfaldet, i Uvished om, hvorledes det egentlig endte, om nemlig Prindserne bleve befriede eller dræbte.