Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-05-12
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Fireogtyvende Aargang. No. 38. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 12 Mai 1827. Træer. Der stod engang et gammelt Tre Tæt udenfor en Herres Bolig, Og undte ham saa skjøn en Læ Og skygged om hans Borg saa trolHvert voldsomt Pust fra Wolus Om Efteraar det jog tilbage, Og spilte Guden mangt et Puds, J Sommerheden var dets Løv Hvori saa mange Fugle qvade, Et Værn mod Lummerhed og Støv for dem, der i dets Skygge sade; Det stod i mange Aar i Fred Og kunde end i mange leve, Thi det af ingen Sygdom led, Og nye Skud dets Grene dreve. ei for dets Vugge sjunget var, Af det for Øxen skulde falde, Og at en Død, saa brat og snar, Fra Livet bort det skulde kalde. Naar vildt hans Storme hørtes brage. Det føler hver en Jordens Søn, Men Utak, at er Verdens Løn. Den rammer Folk, den rammer Planter; Thi overalt har sine Garn. Paa Kloden rundt i alle Kanter; Den stygge Avind stedse ude, Ei skaaner Olding den, ei Barn, J Purpur eller Tiggerklude. Selv livløs Ting ei kan undgaae Dens hvasse, fæle Huggetænder, Og intet meer i Fred kan staae Hvor dens sorte Fakkel brænder. Engang den paa et Hærietog Just kom forbi det Herresæde, Hvor Træet stod i stille Krog Ogsvar sin Eiers Lyst og Glæde; Da tændtes flux dens Harme op, Den saae med sine Slangeøine Hin glade Sværm i Træets Top Og Træet selv saa stolt sig høine; Nu svor den dyrt dets Undergang, Og sagde: "inden otte Dage. Skal her forstumme Fuglesang. Og vilde Storme hule brage. Den gik derpaa til Herren ind, Dog, som Vitruvius masqueret, Og stræbte med et Tigersind At faae det arme Træ blameret. "Følg J mit Raad, hug Træet ned Saa talte den til Borgens Herre, "Thi Muren kan i Evighed Ei have Fjende, som er værre. Det staar her uden mindste Gavn, Tilsidst det Muren lægger øde; J aldrig føle vil dets Savn Om Jlden I det gav til Føde; Paa Arnen mangen herlig Ret Ved det kan koges hele Uger, Ved Muren staaer det paa en Plet Hvor den dets Fugtighed indsuger.""Den Tale er ei uden Grund Hin Herre nu man sige hørte; "Det var en saare heldig Stund, Som denne Ven til Huset førte. Den Herre, væbnet med et Glar, Saae selv i Maanen Folk og Heste, Naturligt Alt hvad Jorden har Han skjælne kunde som den Bedste; Men denne Gang han dog en Plet Opsøge maa med Schmidtske Briller, Og finder at hans Gjæst har Ret, J det som Mos han den afpiller. "Din Tid er kommen, raaber han, Du Muurfordærver, lumske Slange! Hvad Du fortærer med din Tand Er meer end Læ og Fuglesang; Du, lig en Kræft, paa Muren tærer, Og for deraf jeg veed et Ord Sig Pokker selv bag den ei nærer Og jeg maae flytte fra min Jord." Han flux to Karle hente lod, Med Øxer begge vel forsynet; De hugged Træet ned for Fod Og strax det faldt, som ramt af Lynet. Her laae det stakkels Træe, som Lig; Dets grønne Løv heel snart var faldet, Dets Jsse, før saa bladerig, Var inden Aften næsten skaldet. Nu aaben stod for hver en Vind Den skjønne Bolig midt i Dalen, Og Solens Straaler trængte ind Fast uden Modstand selv i Salen. Paa Træets Grav et Blomsterhed, Den glade Eier snart lod reise Og midt i Floras Herlighed En Stok med hvide Roser kneise. Men, at den stod paa Heltens Støv, Som hviden Mamor midt paa Graven; Svag var dens Skygge, tyndt dens Løv, En Dverg blandt Træerne i Haven. Og naar den blege Maanes Skin, Oplyste den i Midnatstimen, Et Liig den syntes, svøbt i Lin, Til Graven kaldt ved Dødningkimen. Dens hvide Roser, Sorgens Tegn, Hver ædel Sjæl til Vemod stemte, Og Perlerne af Dug og Regn Var Taaremindet, som den gjemte. De Gamles Philosophie forener Frihed med Naturnødvendighed i Mennesket.