Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-02-02
Mærkelige Retssager. Den 9de September f. A. indfandt Hans Jensen Haarlew sig paa Politikammeret i Khvn, og angav, at han samme Dags Morgen havde dræbt sin Kjæreste, Pigen Maren Frandsdatter. Under de derefter optagne Forhør afgav Arrestanten herom følgende Forklaring: Da han den foregaaende Onsdag i Utide havde maattet forlade sin Tjeneste hos Marquetender Andersen, tog han sig dette saanær, at han besluttede at aflive sig selv; men da han, ved at tilbringe Natten med sin Kjæreste, gjorde hende bekjendt med denne hans Beslutning, bad hun, efter først forgiæves at have forsøgt paa at bringe ham herfra, ham om, da at tage hende med, for at hun kunde døe tilligemed ham, i hvilken Hensigt hun foreslog, at de samlede skulde drukne sig. Dette modsatte han sig dog, fordi han ikke vilde, at hun "for hans Skyld skulde have den Synd paa sig, at tage sig selv af Dage, hvorimod det – som det hedder i Forhøret – var ham klart, at det maatte være ham, der havde at udføre denne Gierning, og derefter burde lide, for hvad han havde gjort, hvorfor han ogsaa strax var besluttet paa, ikke at dræbe sig selv, men derimod at anmelde Gierningen for Øvrigheden. Omsider bleve de enige om, at Gjerningen, naar hans Kjæreste først havde bragt sit Tøi i Orden, skulde skee den paafølgende Dags Aften, til hvilken Tid Arrestanten ogsaa indfandt sig hos hende. De gik derpaa til Sengs sammen og samtalede om deres Forehavende, og da Arrestanten vedblev sin Beslutning, at ville lide for sin Gierning, og ikke aflive sig selv, uagtet hans Kjæreste gjorde ham den Jndvending, at de saa ikke kom til at døe sammen, forsøgte de, saaledes liggende i Sengen, strax at udføre Gierningen, idet han, efter med hendes Strømpebaand at have sammenbundet hendes Hænder paa Ryggen, stoppede noget af Lagenet i hendes Mund, samt derpaa bestræbte sig for, med Hænderne at qvæle hende. Hun udspyttede imidlertid Lagenet og bad gjentagne Gange for sig med den Yttring, at dette vilde blive for drøit, hvorimod hun foreslog - hvad Arrestanten indvilligede i – at begive sig et andet Sted hen, for at udføre Gierningen. Efter den derpaa mellem dem trufne Aftale, gik de derefter om Morgenen ganske tidligt tilen Mark bag ved den paa Vesterbroe beliggende Gaard Bjørnsdal, hvor de satte sig i Nærheden af Stranden, og bleve enige om, at han skulde snøre Halsen sammen paa hende med en Strikke og, i fornødent Fald og dersom han mærkede, at hun drog Veiret forlænge, give hende nogle Stik i Halsen med en Kniv, han havde hos sig. J Forening bandt de derefter en Strikke af Arrestantens Strømpebaand, hvorpaa Arrestanten, efterat have bundet hendes Hænder paa Ryggen, lagt Strikken om Halsen paa hende, stoppet sine Handsker og sit Tørklæde i hendes Mund, for hvilken han holdt med den høire Haand, forsøgte paa at qvæle hende, ved med den venstre Haand at trække Strikken sammen om Halsen. Da hun imidlertid havde draget 3 a 4 Suk, og det gjorde ham ondt, at hun leed, benyttede han tillige den venstre Haand til at holde hende for Munden, medens han med den anden Haand udtog Kniven af sin høire Buxelomme, og, efterat have aabnet den med Tænderne, bibragte han hende 2 Snit i Halsen, hvis store Pulsaare han overskar. Overtydet om, at hun var død, udtog han Handskerne og Tørklædet af hendes Mund, lagde, som han har yttret sig, "Liget – (paa hvis blege Læber han trykkede tre Kys) – saa pænt som muligt, med Hænderne foldede paa Brystet, og begav sig derefter strax til Bjørnsdal, hvis Beboere han bad om at hente Liget, hvorpaa han øieblikkeligt indstillede sig paa Politikammeret og meldte det Passerede. Yderligere examineret over Motivet til hans Handling, afgav han følgende mærkelige Forklaring. Da det, som ovennævnt, ikke syntes ham, at han selv kunde leve, og hans Kjæreste med Bestemthed havde erklæret ham sin Beslutning at ville berøve sig Livet, saafremt han døde, uden at tage hende med, besluttede han at dræbe hende, alene for at befrie hende for den Synd at begaae Selvmord, hvilket, tilføiede han, han ansaae for saa stor en Synd, at man ikke derfor kunde finde Naade for Gud. Vel ansaae han det ogsaa for en Synd at berøve et andet Menneske Livet, men naar han, ved af Øvrigheden, at berøves Livet, selv afsonede den saaledes begaaede Brøde, holdt han sig forvisset om, at Naaden hisset ikke vilde blive ham fornægtet, og det var hans indstændige Ønske, snart at faae Løn for sin Gierning. "Kunde han tilføiede han slutteligt – tænke sig, at hans Straf ikke vilde blive Livsstraf, vilde han have aflivet sig selv, "for at følge med sin Kjæreste og snart komme til Himmelen." (Hof- og Stadsretten, der forrige Tirsdag paakiendte denne i psychologisk Henseende mærkelige Sag, dømte Arrestanten ikke fra Livet, men til Kagstrygning og Rasphuusarbeide i Jern paa Livstid.)