Berlingske Tidende, 1769-09-01
Doctor Musgraves Brev af 12te Aug. sidstl., hvorved kastes Mistanke paa de til sidste Fred med Frankrige fra Engelsk Side brugte Personer, er egentlig skrevet til Friholderne af Grævskabet Devon, som ere sammenkaldede at forsamle sig i Exeter den 5te October førstkommende, for at beraad slaae om en Begiæring til Kongen, angaaende Ankemaale hvorpaa maa raades Bod; og hvoraf Musgrave tager Anledning til at bringe denne Post paa Bane med, hvilken har holder for at være det allervigtigste Ankemaal af alle, som fortiener at undersøges: J Brevet hedder det blant andet Jeg behøver ikke at erindre Eder, Messieurs, om den almindelige Foragt og Afskye, hvormed den uafhængende Part af Nationen ansaae og optog den sidste Freds Betingelser; men den Engelske Nations Oprigtighed og Umistænkelighed er saa stor at endogde, som med Afsky ansaa Sagen i sig selv, dog ikke tilskreve den nogen værre Aarsag, end den moodløse Utaalmodighed, med hvilken man har Krigens Byrder, og den Attraae efter Lettelse i samme, hvilken man blindt hen og med nedslaget Hoved fulgte. De kunne ikke forestille sig at Personer af høy Rang og umaadeliRigdom kunne lade sig af Guldet forlede til at spilde deres eget Lands Tarv, og at bortgive de Fordele, som med saa mange Heltes Liv vare erhvervede. Desværre for os, der er langt fra at en saadan Mistanke nu skulle være urimelig. - Denne vigtige Hemmelighed blev mig aabenbaret i Aaret 1764, da jeg opholdt mig i Paris. - Jeg lod den 10de Mai 1765 ved Doctor Blackstone, hilse da værende Stats=Secretaire, Lord Halifax, og give ham en nøiagtig Fortælling af det jeg i Paris havde erfaret, tilligemed 2 Breve til LordHertford, og 2 andre fra samme Herre. Lord Halifax førte sig høflig op, men søgte Udflugter. Da jeg i en seenere Samtale drev paa at han skulle efterforske om Beskyldningens Rigtighed, var det langt fra ham at ville giøre noget Skridt, som kunne komme Opsigt afsted, spørgende mig, om jeg kunne vise ham nogen Vey til hemmelig Efter. terforskelse, og om der da var nogen Sandsynlighed til at nerlange noget fast Beviis om Sagen?". . . Da jeg 4 Dage derefter tilstrækkelig besvarede ham disse 2 Spørsmaale, gav han mig det Svar, at han ikke i denne Sag foretosig mindste Skridt at giøre. - Sagen er denne: Aar 1764 om Sommeren blev udi Ridder d'Cons Navn aabenbaret for Ridder Georg Yonge, for Hr. Fitzherbert og for nogle andre Lemmer af Parlementet, at han, Ridder d'Con var i Stand til at overføre (accuser) 3 Personer, af hvilke 2de ere Pairs og Lemmer af det Geheime Raad, at have solgt Freden til de Franske. Jeg er af ovenmeldte 2 Herrer paa adskillige Tider vorden erkyndiget om dette Yttrende; og har Ridder Georg Yonge i Besynderlighed sagt mig, at han begreb beskyldningen at kunne bevises baade med skriftlige Beviser og med levende Vidner. Det jeg drev paa at Lord Halifax skulle udrette, var, at kalde Ridder d'Con til sig, at examinere ham om dette hans Yttrende, at gaae hans Papirer igiennem, og derefter at forfare som Beviserne gave Anledning til. Udi en Sag af denne Natur var Ridder d'Con det efterretligste Vidne man kunne forlange: Han havde selv ført Underhandlingen fra Fiendens Side, og man vidste at han havde Hertugens af Nivernois Breve og Papirer under Hænder. Dette Menneske, saa skikket og saa reede til at give Oplysning i denne Sag, vegrer Lord Halifax sig at examinere: Om det skeete af Frygt for at beskyldningen ikke skulle vorde beviist, eller tvertimod for at den skulle vorde det, det overlader jeg til Eders og enhver upartisk Læsers Dom. - Jeg kan ikke bevise beskyldningen imod de 2 Herrer, som jeg i min Anmeldelse har nævnet. Min Klage gaaer ud paa Lord Halisax, hvis Vegring jeg betragtet som et Forsæt at hindre den nationale Rettens Pleye, for hvilket Forsæt jeg ønsker han maa vorde tilbørlig straffet. Alle Slags Beviser ere underkastede at forgaae: Levende Vidner ere udsatte for alle Livets Farligheder, og skrevne Beviser for Jldsvaade, som ikke er rar. Udi nærværende Tilfælde har man god Aarsag til at befrygte noget meere end disse almindelige Tilfælde. Historien beretter, at Græve de Guerchy har haft Anslag til at lade Ridder d'Con myrde; denne beskyldning har man hidindtil hverken igiendrevet eller besvaret. Da dette ikke lykkedes, havde man leyet en Bande Spitzbuber, til at bortføre ham og fratage ham sine Papirer. Omenskiønt nu at dette andet Forsøg ogsaa slog feyl, saa følger deraf dog ikke at disse Magt paaliggende Papirer ere endnu i Sikkerhed. Hr. Fitzherbert sagde mig den 17de Mai 1765, at han vidste, at man havde gjort Ridder d'Con et Forslag, som sigtede til at saa ham Papirerne af Hænderne imod en vis Sum Penge. Det te sagde jeg Lord Halifax Dagen efter, som immer fortfoer at lade disse kostbare Documenter blive udsatte for saa mange Slags Farligheder. Sætter man at Beskyldningen er sandfærdig, da behøves ikke mange Argumenter for at overtyde Eder om den Fornærmelse som det er imod Nationen, at taale, at saa store Misdædere undgaae Straf. Th. hvad er det andet, end at berøve os det eneste Vederlag, som vi kunne vente os for saa mange vigtige Landstrækningers Tad; et Tab, som giøres os endnu større ved den uværdige Pension, som aabenbare ydes den fremmede Minister, hvilken har sluttet denne ødeleggende Handel, End mere, disse Betragtninger selv ere af en uendelig ringere Betydelighed end den Fare, for hvilken hele Nationen maa være udsat ved saa stor Myndigheds, Jndflydelses og Føyeligheds vedvarende Virksomhed til dens Nakdeel, og fornemmelig ved den Muelighed, at Rigets høyeste Gouvernement kunne, i Kraft af Regierings=Acten, falde i en Persons Hænder, som aabenbare var beskyldt for Forræderie. Allene Tanken om den Drift til at øve Forræderie i Eftertiden, som kunne flyde af en saadan Undgaaelse for Straf, er nok til at opfylde ethvert tænkende Væsens Sind med allersmerteligste Rædsel. Vi leve i et Aarhundrede, da man ikke gjør meget Væsen af en trang Samvittighed; thi den offentlige Omgang med indvortes Forførelse synes at lede Folk, paa en gradeviis og let Maade, til at holde sig iligemaade fal for Fremmede og for Finder. Hvorledes ville vi vente at ildesindede Personer skulle imodstaae Fristelser af dette Slags, naar de see at et Forræderie kan opdages, at man kan give en Magistrat Beviser derpaa, uden at saadant giver Anledning enten til Undersøgelse eller Afskaffelse? Følgen heraf synes at blive, at vi skulle engang faae et Fransk Partie i Parlementet ligesaavelsom et Hof Partie: Kommer det og nogensinde det til, da kan ingen Jndbildnings=Kraft afmale den bedrøvelige og græsselige Tilstand, i hvilken vore sidste glorværdige Seiervindinger omsider ville forfalde. Naar jeg taler om et Fransk Parti i Parlementet, da taler jeg ikke i Drømme, eller om noget som ey paa Erfaring er grundet. Alle Tiders Historie viser os, at naar alle Frankriges Vaaben have slaget feyl, har det stedse taget Tilflugt til Listers og Forsørelsers forstyrrende Vaaben. Det ny og sørgelige Exempel af Corficas Underkastelse lærer os, hvor kraftig disse Vaaben til sine Tider have været. - . . . Man har frygtet, paa hvad Grund veed jeg ikke, at en Magistrats Person, som begyndte Undersøgningen, eller hvilken privat Person som aabenbare angav Sagen, skulle staae til Ansvar for Beskyldningens Rigtighed, og forfalde i haard Straf om de ikke kunne bevise den. Saa ringe privat Person som jeg er, og uden Beskyttelse, har denne Tanke ikke hindret mig fra at bringe mine Papirer til Ordføreren, for at vorde lagte for det sidst forsamlede Underhuus. Hr. Ordføreren behagede vel at undskylde mit Forhold, tilstaaende at Sagen burde undersøges; men han vegrede sig tillige ved selv at tiene som Redskab til Undersøgningen. - Hvad var der vel da til vers for mig at giøre? Hvad andet, end med Bekymring og Utaalmodighed at oppebie, at nogen Leylighed viiste sig til at legge Sagen offentlig for Publicum, det er at sige indtil en Tid, da Regieringens tiltagende Feyler opvagte Undersøgnings=Aanden, hvilken er alt for mægtig til at lade sig imodstaae eller skuffe, Den eenige Nidkiærhed, med hvilken J have erklæret Eder for en Provincial=Forsamlings Udskrivning, den viser at bemeldte Aand er nu omstunder i fuld Kraft. a. - Foruden at Ridder d'Con under 4de Sept. har besvaret dette damdristige Skrift, og aldeles nægtet Sagen, har og en prirat Person yttret sine Tanker om Hovedsagen, som Doctor Musgrave vil have undersøgt. Det forkommer ham utroligt, at ingen af Formændene for Modpartiet, som vel burte være best underrettede om hele Historien, har til denne Dag ført sig den Sag til Nytte, da de dog have anbragt baade rimelige og urimelige Ting for at blamere og drille Ministeriet. Deraf slutter han, at enten maa Musgrave have ladet sig noget binde paa Ærmet, eller han maa have noget ont Anslag; og ønsker for hans Velfærd, at han maatte befinde sig i det første Tilfælde, saasom det altid er bedre at have Ord for Taabelighed end for Ondskab. arresteren.