Viborger Samler, 1842-05-28
Kjøbenhavn. Professor Schouw udtaler i "Dansk Ugeskrift sin Mening om Danmarks seneste constitutionelle Bestræbelser, og yttrer sig iblandt andet saaledes: "Sandhedens Erkjendelse er Maalet for alle sindige Venner af en friere Udvikling i Danmark, det er kun ved Sandhedens Magt, de ønske at seire, ethvert andet Afgjørelsesmiddel er dem i deres Jnderste forhadt. Kan Nogen vise, at det Bestaaende bedre baader vort Fædreland i Nutid og Fremtid, end de Reformer i Statslivet, de ønske indførte, eller at disse ere practisk uudførlige, – da ville de gjerne indrømme ham Seiren; men de fordre det Samme af de anderledes Tænkende, og ligesom i en anden ridderlig Kam kræve de, at visse Kamplove skulle fastsættes og overholdes. – Den første Lov er Lighed i Kampplads og Vaaben; denne fordre de sindige Constitutionelsindede, dog kun forsaavidt Forholdene ikke ubetinget forhindre det. Jkke undgaaer det nemlig deres Opmærksomhed, at Kampforholdene i flere Henseender ere langt gunstigere for deres Modstandeere; thi det maa vist uden Vanskelighed indrømmes, at der gives Grunde, udentvivl nogle af de vægtigste Grunde for Frihedsvennernes Anskuelse, som de ikke kunne benytte, fordi Lovene forbyde at fremføre dem, og fordi de baade ere for samvittighedsfulde Borgere til at ville overtræde Lovene og for ærekjære til, ved Hjælp af forblommede Forestillinger at omgaae dem. – Et andet stort Fortrin, de Conservative have, er det, at de ifølge Tingenes Natur i Eet og Alt ere indbyrdes enige, medens de Andre, netop ogsaa efter Sagens Beskaffenhed maa være uenige i mange Puncter. Alle de, som foretrække det Bestaaende, have noget Givet at holde sig til; de derimod, som ville reformere, blive let uenige, da Reformen kan udføres paa flere forskjellige Maader. Men heraf følger naturligviis ikke, at hine have Sandheden paa deres Side. Den Gang der var Spørgsmaal og Stavnsbaandets Løsning og de øvrige Forbedringer i Bondens Kaar, da vare vistnok alle Bondefrihedens Fiender enige, medens dens Venner vare uenige; dog havde de Sidste Retten paa deres Side og seirede. Hvis Frederik den Sjette, dengang han indførte Stænderinstitutionen, havde forelagt de forsamlede Mænd det Spørgsmaal, om en saadan Jndretning burde stiftes, da vilde vistnok de Conservative have været enige i at fraraade det Hele, medens Reformerne vilde have været meget uenige om, hvorledes Grundtanken skulde gjennemføres. – En tredie Vanskelighed, som de have at kæmpe med, der ønske Forandring i Samfundsforholdene, ligger i den Mangel af Oplysninger og de statsretlige Forhold, som dehøves for at besvare endeel af de Jndvendinger, Modstanderne gjøre. Søger man, offentlig eller hemmelig, at give de Constitutionelsindede Udseende af mindre gode Borgere, at mindre samvittighedsfulde Embedsmænd, og saaledes lægger dem Hindringer i Kampen, da fører man ingen hæderlig Strid; thi Kampen med en bagbunden Mand er sandelig ikke hæderlig, mindst naar man selv har udæsket ham til Kampen. Men uagtet vistnok Meget kan udrettes ved en rø lig, ulidenskabelig, ærlig Strid gjennem Pressen, – saa kan dog Spørgsmaalet ikke paa denne Kampplads finde sin endelige Løsning. Dette kan kun skee, naar det bliver klart, hvad Regjeringen vil og hvad Folket vil, Folkets forskjellige Stænder, og Folket i dets forskjellige Statsdele. Debatten maa altsaa ikke blot føres mellem Forfatterne, der med større og mindre Dygtighed men uden Fuldmagt træde frem som Forsvarere for de forskjellige Synsmaader; den maa føres mellem Regjeringen og Folkets Udsendinge, og mellem disse indbyrdes. – Tuede man nu antage, at Regjeringen i og forsig intet har imod at indføre en fri Forfatning, men at den deels mistvivler om, at det er Folkets Ønske, deels frygter for Vanskelighederne i Udførelsen, – saa turde man vel ogsaa vente, at et Forsøg vilde blive gjort til at faae Spørgsmaalet endeligen afgjort. Jkke faa Grunde kunne anføres, for en saadan Anskuelse hos Regjeringen. Ønskerne om en friere Udvikling af Samfundsforholdene ere ikke erklærede for ulovlige, men for ubetimelige; der er yttret Tvivl om hvorvidt slige Ønsker stemmede med deres Anskuelser, i hvis Navn de bleve udtalte. Den kgl. Commissarius's Tale tydede ogsaa paa en saadan Stemning hos Regjeringen; men fremfor Alt, den Frihed, hvormed Kongen tillod at Sagen blev drøftet. Heri er viist en stor Liberalitet, men naturlig viis kun under Forudsætning af Muligheden af, at Regjeringen vilde lade sig overbevise; thi at tilstæde en Discussion, men forud bestemme dens Resultat, at gjøre en saa vigtig Sag blot til Gjenstand for en Disputationsøvelse, at vække Haab om Noget, man under ingen Omstændighedet vil opfylde, – dette vil sandeligen være intet mindre end liberalt, og det er Forudsætninger, som det ikke engang kan være tilladt at antage. .... Det er jo klart, at det maa staae Stænderne aabent at fortsætte den begyndte Debat, hvis ellers Regjeringen ikke skal fornægte den Liberalitet, hvorfor den med saa megen Føie og saa oprigtigt Hjertelag er bleven roest. – Skal en saadan Debat imidlertid have et beldigt Udfald, da behøves der Forberedelse – og det Forberedelse fra Regjeringens Side. Det maa da ønskes, at Regjeringen vil sammenkalde oplyste og dygtige Mænd fra Statens forskjellige Dele, men naturligviis maa dertil især tages Mænd, der ynde constitutionelle Former; thi ved kun at kalde Mænd af modsat Anskuelse, vilde man handle ligesaa uklogt, som om man, da Talen var om at løse Stavnsbaandet, blot havde sammenkaldt Godseiere, hvoraf de allerfleste vistnok vilde have været uskikkede til at gjøre Forslag i dette Anliggende. De historiske og statsretlige Oplysninger, som disse Mænd samlede, og de, maaskee forskjellige Forslag, de troede at burde gjøre, maatte da, uden at være approberede af Regjeringen, forelægges de 4 Stænderforsamlinger; men nye Valg udskrives, for at de Deputerede kunde være valgte af Vælgere, der vidste hvad der skulde forhandles. Forsamlingerne maatte alle holdes paa eet Sted, for at kunne conferere med hinanden. – Blev Resultatet af alle disse Forhandlinger et Forslag til en ny Statsforfatning, da vilde det jo komme til at staae i Kongens Magt, at skjænke Folket Lykke og sig selv Hæder." Blev Resultatet derimod, at man ansaae den absolute Statsform for fortrinligere, eller man antog, at Hindringerne, enten de, der ligge i de forskjellige Borgerclassers forskjellige Jnteresser, eller de, der udledes fra Rigets Forhold til Hertugdømmerne, ikke kunde overvindes, da vilde en saadan Anerkjendelse vist væsentlig bidrage til at berolige Folket. J første Tilfælde vilde Historien komme til at berette: at Christian den Ottende grundlagde den selvstændige Folkefrihed i Danmark, i sidste Tilfælde: at Christian den Ottende mere end Folket selv ønskede dets Frihed."J denne Anledning formener Fædrelandet, at naar Regjeringen ikke selv vil tage Jnitiativet, hvilket navnlig vilde forudsætte en gjennemgribende Forandring i dens hele overordnede Personale, og hvis en Commission, til hvem Sagens Forhandling burde overdrages, skal være Andet end et Middel til at henholde og ved Tidens Længde at svække de constitutionelle Ønsker, saa var det høist nødvendigt, at de Mænd, der paa een Gang skulle paa Folkets Vegne underhandle med Regjeringen, og paa det egentlige Danmark paa Slesvigs og paa Holsteens Vegne underhandle med hinanden indbyrdes, vare udvalgte fra de forskjellige Stænderforsamlinger for at sammentræde med dem, Regjeringen fra sin Side maatte beskikke til at deeltage i et saadant Hverv. Naar da f. Ex. hver af de 4 Stænderforsamlinger valgte 5, og Regjeringen af sine dygtigste Medlemmer i de forskjellige Fag tilforordnede disse f. Ex. 10, da tvivler bemeldte Blad, ikke paa, at en saaledes sammensat Commission vel vilde kunne tilveiebringe et Compositum, der kunde tjene til et brugbart Grundlag for en videre Forhandling imellem Regjeringen og Stænderne, og for et saadant Værk, som i sin Tid kunde finde baade Folkets og Kongens bifald. Oberst v. Lützow er bleven Chef for Artilleri=Brigaden og Generalmajor, Obersterne Banditz og Glahn, Commandeurer for de to Artilleri-Regimenter; saa at det høistcommanderende Personale ved Artilleriet saaledes er blevet uforandret. Generalmajor v. Romer, første Deputeret i Generalcommissariats=Collegiet, er blevet Generallieutenant.