Aalborg Stiftstidende, 1832-03-26
Nu hedder det endvidere Dommerne i Retten indlade sig ikke, og kunne ikke indlade sig, i Bedømmelse af theologiske Meninger og Anskuelser, eller i at bestemme, hvor der har Ret; det er ikke deres Kald, de ere hverken berettigede eller forpligtede dertil, de Fleste af dem besidde ei heller de dertil fornødne omfattende Jndsigter i Theologien og dens Hjelpevidenskaber, og dens hidrørende udbredte Læsning og Tænkning. Det er og idel Blændværk. Her, naar Talen er om, om en Præst har lært imod Confessionen og vor symboliske Bøger, er ikke Tale om theologiske Meninger og Anskuelser, men her er Tale om vor Religion, og dens tydeligen og klarligen i ovennævnte Skrifter fastsatte Lærdomme, og naar Talen er herom, da vil jeg dog troe, at de Mænd som Kongen har sat paa Dommersædet, ei ere saadanne Jgnoranter som Forfatteren vil gjøre dem til, thi saa vare det tilvisse uskikkede til at beklæde deres Embede. Vores Confession og vores symboliske Bøger ere jo ei alene vor Kirkes, men og vor Stats Grundvold; og Nogen skul hvidt fra sort, det er umuligt. Lærer vor Confession der er een Gud, som er alle Tings Skaber, men en falsk Lærer, Verden har været til fra Evighed og den har de beklæde Dommersædet i Danmark, og her ei skjelne ingen Skaber, lærer Confessionen, Jesus Christus er GudsSøn og lige med ham i guddommelig Væsen og Værdighed, men den falske Lærer, han er kuns et ophøiet Menneske a., skulde da nogen Dommer være saa eenfoldig at han ei her kunne skjønne hvad Net eller Uret var kan han og sige det er ikke deres Kald - jo visseligen er det saa, hvis Kald skulde det være at kjende Statens Grundlov, naar det ikke skulde være Juristens, Dommerens! de ere ikke berettigede og ikke forpligtede dertil - jo - de ere begge Dele, naar saadan Sag ifølge Kongens Villie indkommer for deres Domstoel - de Fleste af dem have ei heller hertil de fornødne Jndsigter a. Her behøves jo kuns at lægge for sig vor Confession og vore symboliske Bøger og det Skrift i hvilket der paastaaes at der er syndet mod disse - og jeg meener da at her kuns behøves sund Fornuft og Retfærdighed for at være istand til at dømme. Er Forseelsen da ei saa klar, og Loven for Præstens Lære saa modsigende, at sund Fornuft og Retfærdighed kan skjønne at her er nogen Overtrædelse, ja saa kan visseligen den Anklagede med god Samvittighed, og uden Fare enten for Kirke eller Stat, frikiendes. Nu mener han, at det kan være vanskeligt nok selv for vore Theologer at skjelne hvad Ret er, naar det angaaer Puncter hvori de bibelske Skribentere indbyrdes ere uenige. Her antager han uden videre Beviis, at der iblandt de bibelske Skribentere findes Uenighed i Lære, Salligheds Sagen angaaende - men det er jo aabenbar Usandhed - i alt hvad der hører til vor Confession hersker al den Overeensstemmelse, som er i Sandhed ifølge sin Natur. Det seer Enhver, som vil see, saa dette er ei heller andet end en, uden al Grund, yttret Mening. For Uenigheden, mellem de bibelske Sribentere søger Forfatteren at føre et Slags Beviis, idet han nu, dog løst hen, siger, at Gud forestilles i det Nye-Testamente aldeles modsat det Gamle. Men dette er jo aldeles Usandhed. Skulde han forestilles aldeles modsat, saa maatte f. Ex. det Nye Testamente forestille os ham med aldeles modsatte Egenskabet af dem han forestilles med i det Gamle, men det er jo, som Enhver veed, aldeles falsk, han forestilles os i det ene som i det andet med de samme uendelige Fuldkommenheder. Den gives rigtignok Steder, hvor Straffen for de Onde lære at være positiv og evig og uforanderlig, og disse stemmer med det Begreb som gives os om Gud, som den evig Hellige og Retfærdige, hos hvem den Onde ikke kan boe, hvorhos vi bemærke, at den Tanke at det moralske Onde ogsaa er moralsk Godt, ingensteds findes i Bibelen, og derfor at heller noget hvorved et helligt og retfærdigt Væsens Afskye for samme, saalænge det vedbliver at være moralsk Ondt, hæves. - Men bliver nu den moralsk Onde aldrig andet end det han er, saa vil ogsaa Herrens Straf blive det den er. At Gud har krævet et Forsoningsoffer for at formildes, er en Lære som ikke findes i den hellige Skrift men han har paadigtet samme, men den lærer at han har givet et saadant Offer, et Offer som er vort Væsens og vor Natur absolute Fordring - (thi er Forsyning er givet for Synden, saa udryddes end aldrig den Tanke af os, at vi skulle give den, at vi skylde den) - og det sin egen Søn. Dette lære, og denne Lære er saa dyb, saa fuld af Velsignelse for hver, som troer, at den med Rette er anseet som den Christendoms Lære, der giver os det høieste Begreb om Guds Kjerlighed, drager med allerstærkeste Kraft det syndige Menneske fra Synden, og er i Liv og Død et saadant Menneskes eneste Trøst og Haab, og denne Lære er det, som for de dybest tænkende Mennesker tilveiebragte den største Harmonie mellem Guds Godhed og Retfærdighed, hans Hellighed og Barmhiertighed; denne Lærre er det, som er Broen over det uhyre Svælg mellem den Hellige Gud og Synderen. See, her er visseligen Harmonie og ingen Modsigelse. Hvo som nu føler at han, skjønt Synder, ikke trænger til Herrens Forsyning, nu vel han trøste sig ved sin egen Retfærdighed og Fuldkommenhed naar han paa hiin Dag skal stande en alvidende, hellig og retfærdig Dommer til Ansvar, om han kan. Med en Undskyldning for al falsk Lære slutter nu dette Stykke, saavidt det i ovennævnte Tidende er anført, der lyder saalunde. Opfyldelsen af vore Pligter mod Gud og Næsten (her tales ikke om os selv); dette er Hovedhensigten af al Religion, naar en Folkelærer redeligen stræber at opnaae dette Øiemed, bør man da ikke oversee, om han i mindre vigtige Punkter har en eller anden afvigende Anskuelse? Saa megen Humanitet torde man dog vel vente af den christne Læres Forkyndere og Talsmænd i det 19de Aarhundrede.