Corsaren, 1842-06-17
Kjøbenhavnske Scener. IV. Een Ting er der, som i Almindelighed kun findes i store Byer, nemlig store Huse, beboede af en stor Mængde Familier. Et saadant Huus er inddeelt i en Mængde "Gange", der igjen ere inddeelte i en Mængde Beboelsesleiligheder, og disse ere atter afdeelte i enkelte Værelser; thi hver Familie nøies i Almindelighed med eet Værelse og har Logerende i de andre. Alle disse Beboere, henhøre naturligviis til de simplere Klasser af Samfundet, og for det meste ligge de i en evindelig Krig med hinanden. Disse Krige ere ogsaa inddeelte, nemlig, som alle Krige, i indvortes og udvortes. De indvortes ere de, som føres i hvert enkelt Værelse mellem dettes Beboere indbyrdes; de udvortes føres imellem de enkelte Værelser, eller imellem flere af disse forenede, eller endog imellem hele Gange, i hvilke Tilfælde Krigen bliver en Coalitionskrig. Under en saadan Krig ere naturligviis alle Veie og Tilgange yderst usikkre, idet man risikerer at faae Potteskaar eller, naar Vedkommende ere meget spendable, en heel Potte i Hovedet. Krigen endes for det meste først, naar alle Parter ere trætte af den; der bliver da sluttet en "evig Fred", der varer til næste Formiddag; thi da kommer Skrallemanden, og da gives der uendelig mange Anledninger til Sammenstød. J et saadant Huus, paa 3die Sals 5te Gang Nr. 7, boer en Familie, som bestaaer af en Mand og hans Kone og Moder. De have ingen Logerende, formedelst at de kun have eet Værelse, hvorigjennem en anden Familie desuden har Gjennemgang, og hvor dertil Verten har betinget sig, at der maa ligge noget gammelt Jern. Dette Værelse er saaledes paa eengang Entree for een Familie, Beboelsesleilighed for en anden og Pakhuus for en tredie. - Manden fører Titelen Commissionair, fordi han engang har udført nogle Commissioner for en preussisk Skipper. Disse Commissioner bleve forresten hans Ulykke; thi, idet han raisonnerede som saa: "Commissionshandel er den solideste Handel, og jeg kan naturligviis altid faae Commissioner," giftede han sig paa Commissionerne og tog sin Moder i Huset, dette sidste tildeels af sønlig Kjærlighed, tildeels ogsaa fordi Moderen havde en lille Pension. Hans Kone og hans Moder kunne ikke godt forliges, ja, man kan sige, at de forliges meget slet, eftersom de undertiden slaae hinanden. Manden afholder sig saa meget som muligt fra at blande sig i deres Tvedragt, idet han erindrer det gamle Ord. "Den, som sig blander i Andres Tvist, Faaer Skam til Tak for sin Flid tilsidst;" men paa alle Mennester passer dette Ord, kun ikke paa ham, den Stakkel; thi naar de To ere blevne enige, anfalder hver af dem ham, fordi han ikke bar taget Parti. Det er saaledes intet Under, at Manden er bleven af et meget irritabelt og uvenligt Gemyt, især imod sine Creditorer. Af disse har han adstillige, men dog færre, end han ønskede. Han beklager sig endog, mærkeligt nok, over, at han har saa faa; han siger, at det er en Skam, at Folk ikke vil give ham Credit - endskjøndt han jo veed, at de derved blive hans Creditorer. En af disse Creditorer har han under sig; denne boer nemlig paa 2den Sals 5te Gang Nr. 7, medens han selv, som sagt, boer paa tredie Sals 5te Gang Nr. 7. J Aaret 1830 blev han denne Mand 9 Mark skyldig paa et Par Beenklæder, og det, uagtet Skrædderen havde det Princip aldrig at give Credit. Hermed gik det saaledes til. Skrædderen var som alle Skræddere en ivrig Politiker og havde længe forudsagt, at Carl den X. ikke vilde komme levende i sin Grav. En Aften i August Maaned - netop den Aften, da Beenklæderne skulde være færdige - kommer Commissionairen her i "Nr. 4" paa Amagertorv og læser i "Dagen", at Carl den 10de var jagen bort. Øieblikkelig iler han med den hen til Skrædderen, som stod og skulde presse Beenklæderne, og viser ham Efterretningen med de fortjente Lovtaler over hans prophetiske Dygtighed. Skrædderen læser, og imidlertid tager Commissionairen Beenklæderne paa. Skrædderen, der var kommet i et PerleHumeur, leer og siger, at han dog vel ikke vil gaae med upressede Beenklæder. Commissionairen svarer, at han blot vil gaae med dem iaften for at høitidligholde Carl den 10des Forjagelse, imorgen kunne de komme ned og blive pressede. Men dette gimorgen" kom først i Aaret 1833; thi, da Skrædderen i dette Aar med den største Utaalmodighed forlangte sine Venge, sendte Commissionairen Beenklæderne ned for at blive pressede, med det Tilbud, at Skrædderen kunde beholde dem som Underpant, hvis han ikke længer turde creditere ham Betalingen. Hermed var Skrædderen, dog ingenlunde tilfreds, men sendte Beenklæderne tilbage og fordrede sine 9 Mark. Commissionairen svarede herpaa, som paa alle senere Opfordringer, at han ikke betalte upressede Beenklæder. Saaledes gik det hen i meget lang Tid. Det var en Eftermiddag i April Maaned, paa den Tid, vor Fortælling tager sin Begyndelse (som der pleier at staae i Midten af Romanerne). Med lange Skridt gik Skrædderen op og ned af Gulvet, med Mismodels Furer paa Vanden. Flyttedag var for Døren, og han skulde betale en Maaneds Huusleie, nemlig 2 Rbd., og han havde dem ikke. Pludselig syntes en lykkelig Jdee at fare igjennem hans Hoved og ned i Venene. J to Skridt var han ude af Døren og oppe paa 3die Sal, udenfor 5te Gangs Nr. 7, hvor han bankede paa. Commissionairen og hans Moder vare alene hjemme (Konen var gaaet ud). De kunde strax høre, at en Creditor bankede paa; thi Konen pleiede ikke at banke paa, men at dundre, og hvem kunde det saa være uden en Creditor? De holde sig altsaa ganske stille og lode, som om de ikke vare hjemme. Men Skrædderen kjendte altfor godt af egen Erfaring det Fif og vedblev uforstyrret at banke. Tilsidst tabte ogsaa Commissionairen Taalmodigheden, sprang hen til Døren og spurgte, hvem det var, der vovede at forstyrre hans Nattero? Skrædderen svarede, at det var ham, og at ikke var "Nattero", og at han vilde have sine 9 Mark. Med en Strøm af Eder svarede Commismissionairen, at han ikke betalte upressede Beenklæder. Det kom til en heftig Ordvexel, indtil Comsionairens Moder endelig udbrød til sin Søn: Tag en Stok og gaa ud og jag ham væk. Skræderen geraadede herved i den dødeligste Angst, især da Commissionairens Kone idetsamme kom op af Trappen og spærrede ham Tilbagetoget. "Hvad er her paafærde? Hvad er det for et Spektakel?" skreg hun. Skrædderen, som for anden Gang iaften fik en en lys Jdee, svarede: "Ak, det er Deres Mand og Svigermoder, som slaaes saa grulig. Jeg vilde ind og styre dem; men de ville ikke lukke op." - "Lad mig komme til!" raabte Madammen, skuppede Skrædderen tilside (og glad ilede denne ned) og begyndte at dundre paa Døren. Men i dette Øieblik havde Commissionairen fundet sin Stok, Døren aabnedes, og de Beleirede gjorde en masse et fortvivlet Udfald. Gangen var mørk og Commissionairen forblindet af Raseri, og, inden han fik Øinene aabnede, havde hans Kone faaet saa mange Prygl, at, som han senere udtrykte sig, hun kunde have godt deraf for lang Tid. Da Misforstaaelfen endelig opklaredes, trak de sig alle tre, yderst forbittrede over det Puds, der var spillet dem, tilbage i deres indre Gemakker, hvor de satte sig til at ruge over Hævn Commissionairen havde en gammel Sprøite, og ved tilfældigviis at kaste Øinene paa den blev han ligesaa heldig som Skrædderen: han fik en Idee. Konen og Moderen maatte trampe dygtig paa Gulvet, og imidlertid borede Commissionairen et Hul derigjennem, som med det samme gik igjennem Skrædderens Loft. Kl. 2 om Natten stod Commissionairen op, fyldte sin Sprøite og satte den i Virksomhed nedad. Uheldigviis havde Hullet ved den Hast, hvormed Boringen var foretaget, faaet en skjæv Retning, og den største Masse af Vandstraalen traf Ruderne, medens en lille Deel deraf, der mødte Hindringer, rendte lige ned i Skrædderens og hans Ægtemages Seng. Ved Larmen vaagnede Konen og sagde til sin Mand: "Det maa dog være et græsseligt Uveir. Hør, hvor det slaaer paa Ruderne." "Lad mig ha'e Ro." sagde Skrædderen; hvad kommer det mig ved, at det regner?" Der blev en Pause; men imidlertid begyndte det at dryppe stærkt ned paa Sengen. "Gud forlade mig det, troer jeg ikke, at det regner ned paa os," sagde Skræddermadammen. "Det er dog gyseligt. Hvorledes mon de Stakler have det paa 3die og 4de Sal, for de maae dog være aldeles vaade. De arme Mennesker, som nu ere paa Søen!" "Kan du ikke holde Mund?" spurgte Skrædderen og gav sin Ægtemage et Puf, som bragte hende til at tie den øvrige Deel af Natten. "Natten svandt, og klar opgil Sol i Østerlide", og med den stod ogsaa Skræddermadammen op, fuld af Begjærlighed efter at tale med Naboerskerne om det skrækkelige Uveir, der havde raset om Natten. "Sikken et Veir, det var inat," sagde hun til Stolemagerkonen, som hun først traf paa - "Hm, ja saamæn," svarede Stolemagerkonen; "det var jo forresten meget godt Veir." "Saa det kalder De godt Veir? De maa nok have sovet som en Steen. Jeg kan saamæn i mit hele Liv ikke huske Mage til Regn og Storm. Der er vist skeet grulige Ulykker paa Søen." "Hør Madam, det er sgu dog lovlig tidlig at være fuld," udbrød Stolemagerkonen med al mulig Spodsthed i Tonen. - "Gaden er ganske tør, og saa taler hun om om, at det har regnet saa grulig!" tilføiede hun, idet hun gik bort. Den forhausede Skræddermadamme ilede ind til sin Mand, hvem hun fandt i det ustyrligste Raseri. Han var netop kommen med Hovedet under Hullet og havde faaet nogle Draaber ned paa sig, hvoraf han opdagede, at det ikke havde været Regn om Natten. Et Vink, en Gebærde var nok til at gjøre Alt forstaaeligt for Konen, og med et Forbittrelsesskrig styrtede de begge op ad Trappen, hvor der begyndtes et af de voldsomste Haandgemæng, som Historien om dette Huses Krige har at opvise.