Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-01-02
No. 2. den 2den Januar. Løverdagen. Kongelig privilegeret. Aarhus Stifts-Tidende. Redigeres og udgives 4 Gange ugentlig af Overkrigscommissair A. F. Elmquist. Mødes og skilles. Et Eventyr. Det nye og det gamle Aar mødte engang hinanden. Sei, Du der! – raabte det med Ungdommens Jil fremstormende nye Aar. – Seer J ikke, jeg har noget at bære paa, – Afveien; jeg har Hastværk. – Vort Hastværk kommer vel paa eet ud, endskjøndt mine Been ere gamle og stive, dine unge og smidige, brummede det gamle Aar. - Ungdommen i vor Tid giver sig neppe Tid til at trække Veiret; en fornuftig Sladder er der nu slet ikke at tænke paa. Læg fra Dig, und Dig og mig et Øiebliks Hvile! – Og det gamle Aar hyllede sig tættere ind i sin velforede Kappe, og satte sig ned midt paa den smalle Korsvei, en mægtig Pakke, som det syntes, af gamle forslidte Lapper og Laser, der udgjorde det gamle Aars Bagage, maatte tjene til Sæde. Paa den prægtige Kaabe nær lignede det gamle Aar i Virkeligheden en Kludekræmmer. Jeg har ikke Tid at bie; – yttrede det unge Aar med utaalmodige Bevægelser: – Kl. 12 preise skal jeg være paa Stedet. Gjør Dig blot ikke saa vigtig; – brummede den Gamle: – kom og sæt Dig! Nu vel, for et Øieblik da - indvilligede de nye Aar, idet han lod den uhyre veltilsnørede Pakke, hvorunder han pustede, glide ned paa Jorden. Naar alt kommer til alt, tænker jeg nok, man er saa god at bie efter mig. – tilføiede han med et tillidsfuldt Smiil, idet han nedlod sig ved Siden at Oldingen. Den gavne Gamle, med de dybe, erfaringsrige Træk og det bøiede, rokkende Hoved, gav sig til at mønstre Ynglingens statelige Figur og smukke, friske Ansigt med det forunderligt vexlende, snart muntre og letsindige, snart tankefulde og af dyb Anelse gjennemtrængte Udtryk Hvem er Du? – spurgte endelig den Gamle, efter en Tid lang at have seet ind i Ynglingens vexelviis i ustadig Flamme luende og alvorligt fremadskuende Øie. Jeg er det nye Aar, til Tjeneste. – svarede Ynglingen i henkastet Tone. Og jeg er det gamle. sukkede Oldingen. Kanskee vi ere i Familie sammen, siden vi bære samme Efternavn, – yttrede Ynglingen med et Anstrøg af Nysgjerrighed; men i Grunden var det ham slet ikke magtpaaliggende, at see sig i Slægt med den uanseelige, udlevede Olding. Ja, vi ere i Familie med hinanden, – svarede denne. - som de Døde med de Levende. Aa, det er saaman ikke værdt at tænke paa Døden; J er, min Tro, ret rask og rørig endnu. - indvendte det nye Aar, idet han med inderlig Tilfredshed saae ned af sin egen livskraftige Person. - Hvor gammel er J vel, – Mit Liv har paa det nærmeste naaet en Alder af 8,766 Timer, med andre Ord – Du vil overraskes, mit Barn, – 525,960 Minuter, hvilke ere lige med 31,557,600 Sekunder. For at Du kan gjøre Dig et Begreb om den sande Udstrækning af denne Alder, maa Du vide, at – for at tage det fra et menneskeligt Standpunkt – hver Time indeholder Tusinder af Stemninger, hvert Minut Millioner af hede Ønsker og hævende Tvivl, hvert Sekund Uendeligheder af Sukke og Smiil. For en saadan Alder maa man rigtignok tage Hatten af – raabte Ynglingen forbauset. Synes Eder, – mumlede den Gamle selvtilfreds: - Hvor gammel er vel Du? – Aa, i Sammenligning med Eder er jeg rigtignok, kun en Grønskolling; jeg fylder snart et Sekund. Hvor kommer J fra? – spurgte det nye Aar videre. Siden Du er saa ung endnu, kjender Du vist neppe et Land, som Menneskene kalde Verden; der kommer jeg fra, eller rettere, – jeg behøver kun at trække Føden til mig, for at være ude deraf. – Kurløse Skabninger, disse Mennesker, – Du vil vel engang selv lære dem at kjende. Nogle kunde ikke faae mig hastig nok paa Døren, andre søgte med Suk og Taarer at holde mig tilbage; men jeg gik min stille, rolige Gang, og brød mig hverken om Forbandelser eller Bønner. –- Det er en deelig Kaabe, J der har paa; – bemærkede efter en Pause Ynglingen, idet han greb en Flig af det gamle Aars Klædebon: - den har vist været dyr, Ja, den har vist været dyr nok. Man blev ved Afskeden enig om at skillinge sammen, og gav mig Kaaben med paa Reisen; man kaldte den en Erindring. Og det gamle Aar slog i det samme Kappen tilside, hvorved han kom til at vise, at han forresten var ganske nogen. – Er det ikke et deligt Foer, – Jo vist; jeg troer det er Rosenblade. Ja, med endeel Tidsler iblandt; Du kan troe, det er delig varmt. Det troer jeg, det maa nok varme. - Men hvad har J i den Tingest der, den ligner jo en Madspand? Aa, det er kun en Smule Risengrød, lidt Æbleskiver og andet sligt. - svarede det gamle Aar i veemodig Tone. – Man gjorde et lille Afskedsgilde formig; det var virkelig ret kjønt af de gode Mennesker. - Men hvad er det da for en uhyre Byldt Pialter, J sidder paa Ja, det maa Du nok spørge om. - svarede den Gamle: – Det er nu kun Maculatur, som Du seer; men engang var det de deligste Drømme, Ønsker og Forhaabninger, man vilde see for sine Øine. Jeg førte dem med mig, da jeg traadte ind i Verden, i den Tanke, at jeg skulde finde Afsætning derfor. Nu vel, de gik rigtignok af i rivende Fart; men i fast Regning kunde ingen tage imod dem. Følgen blev, at jeg, da Tiden var omme, maatte see sure Miner og tage storste Delen af de forgjemte Sager tilbage, og nu maa jeg gamle Mand slæbe mig ihiel paa det unyttige Tøieri. Havde jeg blot været saa klog da som nu; men jeg var dengang kun en tosset Dreng ligesom Du. Det nye Aar blev rød i Hovedet; han skottede til den vældige Pakke, han selv førte med sig. Hvad har Du der, min Søn, – spurgte den Gamle. Aa, det er kun nogle faa Nødvendighedsartikler. Man kan jo dog ikke træde ganske nogen ind i den fremmede Verden; man maa dog see anstændig ud. - Giv hid! Nølende overgav det nye Aar sin Bagage. Den Gamle smillede paa sin egen sælsomme Maade, medens han undersøgte Byrdens Jndhold og skjænkede Bundt for Bundt sin særegne Opmærksomhed. Vilde Drømme, ubetænksomme Ønsker, tossede Forhaabninger. . . . . Lutter Taabeligheder. – mumlede den Gamle: – Anviisninger paa det store Skjæbnelotteries Kasse. - Mængden falske, saa virkelige! . . . . Det gaaer endda an med de Pakker, hvori der dog findes et Bilag af Beskedenhed og Rimelighed; men dem maa man lede efter. Min Søn, – henvendte Oldingen sig endelig til Ynglingen: – let dine Skuldre kun for de ni Tiendedele af deres Byrde; den ene Tiendedeel vil skaffe Dig nok at bestille. – Men hvad finder jeg her. . . Aa, – svarede det nye Aar hastig, øiensynlig temmelig flau. – det kan jeg ligesaa godt strax kaste bort Det er noget Rageri, som af en Hændelse er kommen ind imellem det andet; jeg giver mig ikke af med andet, end hvad der bærer forgyldt Smt. Rageri, – gjentog det gamle Aar. Jovist! –. . . . . Nøisomhed, – Taalmodighed, Hn, ikke at foragte - Standhaftighed. - Resignation, – brugbare Sager, – Fortrøstninger til Forsynet og en fornuftig Verdensorden, – min Søn, vil Du gjælde for et ærligt og retskaffent Nytaar, – saa gjem denne Pakke inderst ved Dit Bryst, og kast største Delen af det øvrige Gods bort. Følg mit Raad; jeg har Erfaring! – Nei, – sagde det nye Aar, idet han reiste sig: skal jeg beholde denne Byldt, vil jeg rigtig beholde det altsammen; desuden er det saa flant at komme med - - Men jeg maa skynde mig. – tomme Hænder. Farvel, Gamlel. – Naar bliver vel Fremtiden saa klog som Fortiden! – sukkede den Gamle: - Kom, lad mig omfavne Dig, ubesindige Barn, Og de hvilde et kort Tieblik i hinandens Armee, de to Frænder. Kl. slog Tolv . . . . . . . Den Gamle var borte; Ynglingen befandt sig, underligt nok, paa Stedet, uden at have flyttet en FodEt svagt, hendende Farvel tonede gjennem Luften; det døde hen i den stormende Jubel, hvormed Verden tog imod det skjønne, ungdommelige Nytaar, der med rund Haand og smilende Mund traadte frem og udstroede sine Gaver. Hvormangen vil vel nøies med at gribe i Byldten, mrk. Rageri." – Vær klog, – grib til – Du vil være vel tjent dermed, om Du saa end kun tilegner Dig - Resignationen ad.