Viborger Samler, 1790-06-07
Af Venskab og Godhed for mig har De besørget mig antagen i dette Huus. Jeg erkiender heri deres ædelmodige Omsorg for min Lykke, og indseer heel vel, at det ikke er Dem at tilskrive, at jeg her svæver i megen Fare og Ulykke. J den Forvirrelse, jeg er, kan jeg ikke skrive meere, end dette, at saa meget jeg skylder Dem for at have arbeidet paa mit Vel i at bringe mig hertil, saa uendelig meere forbunden bliver jeg Dem, om De, saasnart mueligt, fører mig bort fra et Sted, hvor Uskyldigheden truer med at blive et Offer for en Vellystlings rasende Begierligheder. Overbeviist om Deres Ædelmodighed er jeg o. s. v. Hvilket Tordenslag for mig. Hvad, Amalies Dyd i Fare, i Fare ved Mis Bettys Foranstaltninger, forbandede Ædelmodighed, ulyksalige Amalie, saa udbred jeg i min Forvirring, da Sir Arthur traadte ind til mig, og uden at mærke mit Sinds Uroelighed, læste Brevene, som jeg overleverede ham, og begav sig til sine sædvanlige Forretninger. Nu tilede jeg med at tilendebringe mit Arbeide for denne Dag, hvorpaa jeg erholdt Tilladelse af Sir Arthur, at giøre en Reise paa en Dags Tid til en Beslægtet af mig paa Landet, som jeg foregav laae dødelig syg, og havde begieret min Nærværelse. Men en følende Læser begriber let, hvor min Reise gialdt. Det var Amalie jeg vilde rædde, det var hendes Dyd jeg vilde frie fra de truende Fristelser. J mindre end to Timer naaede jeg det Landhuus, hvor jeg haabede at træffe hende, men forfængelige Haab, Amalie var forsvunden, hun fandtes der ikke meere. Hun er gaaen ud, sagde man mig, i Morgenstunden; hvor hun nu er, vide vi ikke. Fortvivlet tilede jeg da atter bort fra dette mig forhadte Sted i den Beslutning, heller at giennemstreife som en vandrende Ridder det heele Kongerige, for at finde min Tilbedede, end at opgive Haabet om hendes Frelse. Der gives ingen Besværlighed saa stor paa vor heele sublunariske Klode, som jo Penge og Mod kan overvinde, og det meest, naar Kierlighed er Drivefiederen. Ved det første skaffede jeg mig nok af Hielpere, som af alle Veie søgte mit forlorne Bytte, og det sidste gav mig selv Kræfter, til at fare om indtil sildig paa Aftenen, for at opspore min elskede Amalie. Forgieves udmattet begyndte jeg dog aldeles at tabe mit Mod, da een af mine udsendte Courerer kom flyvende til mig med den trøstende Efterretning, at han havde fundet min Elskede og bragt hende til et Vertshuus i en nærliggende Landsbye. En Kavaleer havde havt den Godhed, at nøde hende imod sin Villie til en Spadseerefart, og til Lykke eller Ulykke var det ene Hiul under Vognen gaaet i Stykker, i hvilken Forfatning de havde forefunden dem i den stærkeste Tykning af Skoven. Den søde Herre havde ikke fundet det raadeligt at giøre Selskab, men søgte Sikkerhed ved Flugten, da de truede ham, at knuse hans pudsede Hoved, om han ikke lod Fruentimret uhindret følge dem. Under denne halv komiske Fortælling vare vi omsider komne til det beskrevne Sted, hvor Amalie af Frygt havde indsluttet sig i et Kammer, og vilde ikke lade noget Menneske komme til sig. Paa min Forsikring, at jeg var eene kommen til hendes Frelse, aabnede hun dog endelig Døren. Synet af mig syntes nogenledes at beroe lige hende, og med den største Forundring spurgte hun mig, hvorledes det var tilgaaet, at hun saae mig T 316 R. der. Jeg giorde da en sandsynlig Fortælling, hvorledes jeg var kommen i Erfaring om hendes Vanheld, forsikkrede, at jeg ønskede intet saa meget, som hendes Roe og Sikkerhed, og forlangte at vide, hvor jeg skulde føre hende hen. Ædelmodige Ven, svarede hun, dette er altsaa anden Gang, De har været min Skytsengel; jeg erindrer mig endnu heel vel, hvorledes De i Hyde=Park friede mig for den samme Karls Grovhed, som nu drev sin Uforskammenhed saa vidt, at han endog voldsom vilde bortføre mig. Men takket være Himlen og De, at det ikke lykkedes ham. Nu besørgede jeg os nogen Forfriskelse. Vi giorde os et lidet, men behageligt Maaltid, da hun imidlertid fortalte mig, hvorledes hun i Begyndelsen, var bleven overmaade vel begegnet i det Huus, hvor Mis Betty havde bragt hende. Men just den samme unge Herre, som i London havde forfulgt hende, var til Ulykke en Beslægtet af dette Huus, og havde der saa meget des dristigere igientaget sine forrige Andragender, som Vertinden, hans Tante, agtede ham overordentlig høit, og hans Onkel var en Mand uden Grundsætninger. Alle Forestillinger til Tanten virkede intet: De maae glæde Dem, saa lød altid det venskabelige Svar, De maae glæde Dem, min kiere Amalie, at en ung Herre af Stand kan finde Behag i at spøge med Dem, og De maae være overordentlig stolt, om De tør tænke, at enhver, som kaster et kierligt Øie til Dem, skulde være en vandrende Ridder, der vilde gaae i Døden for Dem, og med denne Trøst maatte hun lade sig nøie. Jeg har, saade endelig Amalie, ofte beskrevet Mis Betty min ForN. 317 N. fatning og ivrig bedet hende om et andet Opholdsted; men hendes Svar have stedse været saa kolde og tvetydige, at jeg ikke vidste, hvad jeg skulde tænke om dem. Ja den forræderske Siel, raabte jeg hidsig, og skildrede derpaa dette ondskabsfulde Fruentimmers heele Karakteer og Forhold imod hende, dog uden at tale endnu om min Kierlighed, da jeg derved maatte befrygte, for tidlig at giøre Amalie mistroisk om mine Hensigters Reenhed. (mere følger) Svar