Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1773-01-15
Besvarelse paa Spørgsmaalet i Odense AdresseContoirs Efterretningers 2. Aarg. Nr. 2. Den Anledning, Spørgeren tager af den halte Betlere, som der meldes om Ap. G. 3, 2211, staaer ikke i nogen rigtig Sammenhæng med Spørgsmaalet selv. Han siger: " at han har seet i det Nye Testammente, at der strax i Begyndelsen har været samlet Almisse, og være føiet nogle Anstalter for Fattige. Dermed sigtes nu vel til den Almisses=Samlelse, og den øvrige Omsorg for de Fattiges Pleie, som blev anstillet og foranstaltet i de Christelige Menigheder strax ved Christendommens første Plantelse, og saasnart de Christne begyndte at udgjøre en adskilt Meenighed eller et kirkeligt Partie for sig selv. Denne Almisse og Pleie kunde nu ikke strække sig meget videre, end til de Fattige alene, der hørte til de christelige Meenigheder, og altsaa vare de Christnes egne, eller, som de kaldes, Troens Huusfolk. Mere kunde de Christnes Evne ikke formaae, allermindst paa den Tid. Naar det derfor med noget Skin skulde kunde undre Spørgeren eller nogen anden, al der uagtet den Almisses=Samlelse og øvrige Foranstaltning for de Fattige ved Christendommens Begyndelse, eller i dens første Tider, som der i det nye Testamentes Skrifter læses om, dog fandtes Spor til, at der paa den Tid haver været Betlere: saa maatte det første være beviisligt, at samme Betlere, have været af de Christne. - Nu er det derimod klart, at førberørte Tiggere ved Templens Dør, som Spørgeren beraaber sig paa, ingen Christen var endda den Tiid, da den underbare Helbredelse vederfortes ham. Han var sat ved en af Templens Døre for at tigge Almisse af dem, som gik derind. Ap. G. 3, 2. Da nu Peder og Johannes komme og vilde gaae ind i Templen, bad han dem, ligesom andre, om Almisse, og da Peder sagde til ham: see paa os, holdt han Øie med dem, forventende at faae noget af dem V. 3. A. 5. Man seer, at det var Almisse han ventede af dem, og ikke noget andet; derfor siger Peder, Guld og Sølv haver jeg ikke. V. 6. Han synes ikke engang at have kiendt Apostlerne; i det mindste betragtede han dem ikke anderledes end som andre, af hvilke han kunde vente at faae nogen Almisse, og tænkte allermindst paa, ved dempaa en miraculeur Maade at blive helbredet. Havde han fori veien været af Jesu Disciplers Tal, eller havde han været en af dem, der i Anledning af den Hellig Aands Udgydelse paa Pintse=Festen, og ved Peders ved den Leilighed holdne Tale troede og antoge Apostlernes Prædiken og bleve lagde til Menigheden, Cap. 2, 41. eller der de følgende Dage derefter bleve lagde dertil, V. 47, saa havde der upaatvivleligen bleven anderledes talt imellem Apostlerne og ham. - Det er endogsaa mere end troeligt, og fast viensynligt, at han maae have drevet Betleriets Haandværk meget længere, end fra den Tid, da de Christne begyndte at udgjøre nogen besynderlig Meenighed. Han var halt af sin Moders Liv, og blev baaren, og de satte ham dagligen hos Tempels=Dørren, som kaldtes den skiønne, at tigge Almisse af dem, som gik ind i Templen. Ap. G. 3, 2. Dette dagligen maae nødvendigen bemærke en længere Tid, end fra sidste Pintse=Fest, da den Hellig Aands Udgydelse skeede over Apostlene, og den christelige Meenighed allerførst begyndte at samles. Det er vel ikke mueligt, nøie at bestemme hvor hastig, eller hvor længe derefter dette Menneskes underbare Helbredelse skeede; men det er dog med god Grund af Beretningens Følge at slutte, at den haver tildraget sig, i det høieste, ikke mange Uger derefter, i det mindste er der i Fortælningen ingen Grund til at tænke, at nogen længere Tid derimellem skulde være forbigaaet. Det vilde altsaa være meget besynderligt, og uden al Grund og Foranledning, at antage, at dette Menneske enten ved Peders første Prædiken paa Pinse=Dag, eller ved nogen anden Leilighed kort derefter skulde være bleven en Christen, og at han fra den Tid af først skulde have begyndt at lade sig sætte uden for Templens Dør for at tigge. Meget meere er det Spor til at han meget længere havde havt denne Sædvane, da det siden, ved den Opsigt, som hans Helbredelse foraarsagede, heder, og de kiendte ham, at han var den, der havde siddet for Templens skiønne Dør efter Almisse. V. 10. Da han var halt af sin Moders Liv, og stedse havde maattet bæres, V. 2 og han nu var over 40 Aar gammel, Cap. 4, 22, hvorfor maae der da ikke troes, at han længere kan have tigget, end fra sidste Pintse=Fest af Det maae visseligen troes, med mindre der kunde bevises, at førend Christendommen begyndte at indføres, der slet ingen Tiggere havde været iblant Jøderne, hverken af Jøderne selv, ei heller af de saa kaldte Fremmede iblant dem. - Det er fuldkommen troeligt, at dette Menneske efter sin Helbredelse haver troet og antaget Apostlernes Prædiken, og altsaa er bleven en Christen; men at han er bleven ved efter den Tid at tigge, derom findes intet. Dog, Spørgerens Feiltagelse gaaer saa vidt, at han virkeligen troer, at Tiggeriet først haver taget sin Begyndelse, i det mindste hvad det jødiske Land og Folk angik, ved Christendommen Plantelse og Indførelse formedelst Apostlerne; og det er just det, der saa meget undrer ham. "Han kan er ikke udfinde, siger han, hvordane Anstalterne maae have er været, siden der strax i Apostlernes Tid anføres en Tigengere, da han meener ingen var til i det Gamle Testammenste, dersom han forstaaer ret Ordene Deut. 15, v. 4. J det Gamle Testamente vil sige her saa meget, som før Christendommens Plantelse og Jndførelse ved Apostlerne. - Men saadant er intet andet end en Feiltagelse. Hos Evangelisterne endogsaa findes Exempler paa, at der ogsaa i Jesu Tid vare Betlere til iblant Jøderne. Baade Marc. 10, 46, og Luc. 18, 35, meldes om en Blind, der saa hos Veien og tiggede, og Joh. 9, 8, heder det om det blindfødte Menneske, der af Jesu var bleven gjort seende: er denne ikke den, som sad og tiggede, At Betlerie ikke var mere nogen ubekiendt Sag i Jesu Tid, end siden, mærkes ogsaa af de Ord, der legges den utroe Huusholder i Munden Luc. 16, 3 jeg formaaer ikke at grave, jeg skammer mig ved at trygle 3: tigge, og i Lignelsen om den rige Mand og den fattige Lazarus bliver den sidste ikke anderledes characteriseret, end som den mest nødlidende Betlere, han var kast for hans Dør, fuld af Saar, og begierede at mættes af de Smuler, som faldt af den Riges Bord, men og Hundene kom og slikkede hans Saar. Luc. 16, 20. 221. Men hvad Betlerie der i Jesu Tid gik i Svang hos Jøderne, kom ikke den AlmissesSamlelse og de Anstalter ved, som i Apostlernes Tid ved Christendommens første Plantelse bleve gjorte i de christelige Meenigheder til de Fattiges Pleie. - Ja, at der ogsaa længe for Jesu Tid haver været Betlere til hos Jøderne, kan noksom spores. I Jesu Sprachs Viisdoms Bog, der er skrevet omtrendt 200 Aar for Christi Tid, tales udtrykkeligen og Betlerie, det lastes, der advares derimod; Cap. 40, 31. mit Barn, lev ei hen i Betleries Levnet; det er bedre at døe, end at betle; V. 33. Betlerie skal være sødt i en ublues Mund, men i hans Bug skal der brænde en Jld. Havde nu Betlerie da omstunder aldeles ikke gaaet i Svang, og været aldeles ubekiendt iblandt Jøderne, havde det ikke gjortes behov at give Advarsel derimod. - End ikke i Davids Tid maa Betlerie have været noget ubekiendt, eftersom det lyses som en Forbandelse over den Ugudelige, P. 109, 10, hans Børn, skulle jo vanke ustadige hid og did og tigge, og søge efter Nødtørftighed af deres 8de Steder. Hvorledes Tiggerie er en Frugt af Ladhed, viser Salomon Ordsp. 20,4. for det er Vinter, vil en Lad ikke pløie; derfor skal han tigge om Høsten, men der skal intet findes. Tingen selv maa altsaa ikke paa den Tid heller have været ubekiendt og uden Exempel, endogsaa iblant Jøderne. Af 5 Mos. 15, 4, maae altsaa aldeles ikke den Slutning være at giøre, som Spørgeren vil meene. Uden at indlade mig heri at afgiøre nøie dette Steds egentlige Meening, for saa vidt den beroer paa den første SammenbindelsesPartikel i Verset, og altsaa i Henseende til Sammenhængen med det forudgaaende og efterfølgende, er det nok at erindre, at det Ord, som i vor gangbare Oversættelse i dette Vers gives ved Tiggere, i sig selv ikke haver just denne bemærkelse, men betyder i Almindelighed en Trængende, Nødtørftig, eller som det ellers allevegne oversættes, Fattig. Revisions=Commissionen haver derfor oversat saaledes: til den Ende, at der ikke skulle være Fattige iblant eder 2. Det heder V. 7, efter den gangbare Oversættelse selv, naar der vorder en Fattig iblant eder, - - - da skal du - - ikke lukke din Haand for din fattige Broder; V. 9. tag dig vare at - du ikke skal see ilde paa din fattige Broder a., og V. 11. Fattige skal ikke ophøre fra at være midt i Landet a.; du skal jo oplade din Haand - - for din Fattige i dit Land, Da nu her fem Gange Fattig nævnes, bruges i Grundsproget det selvsamme Ord, som V. 4. er oversat ved Tiggere, foruden at samme Ord paa mangfoldige andre Steder forekommer, hvor det dog rigtig oversættes, og kan ikke andet end oversættes ved Fattig, eller Trængende, Nødtørftig. Altsaa tales der V. 4, ikke mere om Tiggere, end V. 7. 9. 11. og paa saa mange andre Steder; eller tales der og Tiggere paa det første Sted, maae der ogsaa tales om de samme paa alle de andre Steder, eller dog paa nogle af dem, hvor det samme Ord forekommer. Men hvilket man vil antage, og hvorledes man ogsaa for det øvrige vil forstaae det første Sted, saa kan og maae dog ingenlunde den Slutning komme ud deraf, at der i det Gamle Testamente, som Spørgeren siger, ingen Betlere skal have været til. Men endskiønt den af Sørgeren angivne Anledning til Spørgsmaalet saaledes falder reent bort, saa kan Spørgsmaalet selv dog nok fortiene den forlangte Oplysning.