Aalborgs Stifts Adresseavis, 1823-12-01
(En Opfordring til Redaktøren eller Udgiveren af Wandalls Avis No. 126.)M. H. Fordi De uden givet Anledning har anfaldt mig som Forfatter, har jeg i Spøg for Alvor beviist det mig aftvungne Udsagn: "At De hverken kan læse eller skrive." Publikum har ikke havt Vanskelighed ved at dømme, og De har selv ikke kunnet modsige Noget af det jeg har fremført, da Kjendsgjerninger og Beviser ere tydelige. Kun hver Gang De har villet sige Noget, men aldrig til Deres Forsvar, lover De strax derpaa Taushed men bryder den hvert Øieblik, ja har havt den Godhed at ville radbrække min Jndbydelse til Veiledning i at skrive Dansk, i det De har udvidet den til at læse Dansk, og begge Dele ere deels en saa hellig Ting, deels saa ganske udenfor Deres Begreb, at De bør vogte Dem for at nævne Sligt. Til denne Veiledning har De kun i deres Magt at give evindelige Exempler paa, hvordan man ikke bør skrive. Hvorfor skulde jeg altsaa give Slip paa Dem, Saameget mere, da jeg bør ønske, at De ikke vil tie. Jngensinde har jeg taget fat paa andet end Deres Forfatterskab. Derimod har De angrebet min Person og Borgerære. Jeg fandt det som Fremmed og som den der ved litterære Arbeider agter at ernære mig, nødvendigt at paatale Deres Forhold ved Domstolen, dog gav jeg Dem ved Forligelseskommissionen Leilighed til at afgjøre Sagen ved Forlig, nemlig blot ved at give mig en passende Æreserklæring og Mortifikation af Deres Yttringer. Forligelseskommissionen vil kunne bevidne det til sin Tid. Var Noget skeet i Hidsighed, havde det der kunnet være afgjort. Ved Retten har De anmældt, at De har søgt benesiciumpauperiatis, et Forlangende, jeg ikke vil benævne, men maa antage som et blot Middel til at ville forhale Sagen. Men seer De, For Publikum har De angrebet min Personlighed. Publikum skal og have Net til at dømme os imellem. Thi vil De derfor behage at høre: De har i No. 126 sagt: "Jngen kunde skrive noget elendigere uslere og dummere Pærevaas end det, P. D. Faber havde udklækket i et Skrivt, han lod trykke i Kjøbenhavn." Offentlig gjentager jeg, hvad jeg i Retten har erklæret, at Wandall skal være frie for Tiltale i denne Post, naar han beviser, hvad han har sagt. Han nævne Skrivtet og fremstille dets Jndhold. Men er det Usandhed og denne fremfor for at skade mit Rygte, saa staaer jo den, der ei beviser, som en Løgner, Altsaa offentligt Beviis tydeligt og bestemt, ikke Noget: Det vil sige, o. s. f. Endvidere har De sagt: "Faber har Tid nok tilovere til Kjævlerier og til at gaae til Forligelses kommissionen med sine Naboer." De behager offentlig at fremlægge Beviis for dette Udsigende. Kan De ei, er De under samme Kattegeri, som ved forrige Nummer. Ved disse Bevisers offentlige Fremlæggelse, vil Sagen siden forkortes. De komme ikke frem og sige: det skal skee under Sagen, Beskyldningen er skeet offentlig. Det skal derfor offentlig godtgjøres, om den er sand eller usand. Hvad offentlig siges, maa jo offentlig bevises. Kom derfor frem min Herre, Spare Dem har jeg villet. Deres Forhold betager mig Mueligheden af at kunne. Og nu begynder det at blive Alvor. Beviser De, har De jo Ret og er frie. Beviser De ikke, eller tier De, hvad da? Og for at vise Dem, at jeg ikke hører blandt dem, der dø af Forskrækkelse, underrettes De om, at jeg ikke vil lade Dem sagsøge, fordi De indrykker det lovede Polem - som jo maa være et Poem - endog om det maatte være et Skand skrivt, - men at jeg ene skal holde mig til Forfatteren. Duer det Noget, saa lad det endelig ikke blive ubekjendt. Men det er Pomet, De ikke skal være ansvarlig for. Det øvrige eftergiver jeg dem ikke. For Dem giver jeg mig nu blot. Benyt Dem deraf, mens det er Tid, Fremlægges ikke Beviserne inden næste Uges Udgang, vil jo Publikum dømme Dem. Rettens Dom vel jo siden følge. Rordal den 1ste December 1823. P. D. Faber.