Berlingske Tidende, 1810-05-21
Jra Roeskilde Arrest er udbrudt en Tyvs=Arrestant, der har navngive e) sig Peder Jensen, og at være svensk af Fødsel, men taler nærmet Dansk. Han er middelmaadig af Høide og Lemmer, blaae Øine, mørkt afklippet Haar og meget mørkebruunt Ansigt, var iklædt en kort blaa Trøie, rød Brystdug, korte Skindbuxer og lange Overseildugsbuxer, rødstribet Tørklæde om Halsen, Blaarlærreds=Skiorte, rund Hat paa Hovedet, hvide Uldstrømper og Støvler paa Benene. Hvem der maatte antræffe denne Person, anmodes at anholde ham og derom underrette Byefoged Müller i Roeskilde til videre Foranstaltning ved Hr. Hofpræst Christianis Bortreise fra Kiøbenhavn fra Til Ohørerne af hans offentlige Forelæsninger for Haandværkstanden. Naar den algode Gud med alseende Øie seer ned blandt Menneskene i ge Slabninger, saa dvæler vist med udmærket Velbehag hans Fadervilk ved dem, som stræbte at ligne ham meest. Og hvilke blandt de Dødelige skulde disse vel være? Stulde det ikke nærmest være dem, som, at beidende paa egen Forædling, stræbte tillige at forælde andre, Skulde det ikke være dem, som nyttede egne Jndsigter til andres Oplysning, som i Breres Barm forplantede egen Kierlighed for Dyden. Sanden, den skiønteste af al Daad er vist nok den, at foraadte Mennesket, fin Broder; ende Kierlighed til Dyd og Retskaffenhed hos ham; oplyse ham som sin Bestemmelse og ind, ham Lyst efter at opnaae den. Det maa være trøstende og behagelige under Stræbnens Tilskikkelse at kunne give sig selv det Vidnesbyrd efter at have medvirket til denne Menneskets størne Gierning sin Broders Forædling. At vinde Dyden Tilhængere, hvilken Gave paa Guddommens Altar, Paa Guddommens og Fæ denne indets den værdigste. At vinde Mennesket for Døden, er at vind det for Alt, for Fædrenelandet, for Borgersamfundet, for Menneskeslægten. Dydens virkelige Ven var stedse Fædrenelandets sande, var stedse god Borger og Denneske. Faa ere maaskee de, som helligede dem andres Oplysning. Færre ere vist nok de, som fuldkommen uegennyttige over lied dem dette Kald. Men de gives dog, og at nævne dem er stedse er behageligt Arbeide. Med skiønsom Taknemmelighed offentlig at sætte diste Æble et Minde, er Pligt for dem, som hostede Nytte af deres Anstrængelser. Følelsen af denne Pligt, Følelsen af den Gield, vi gjennem sen Række af Aar paadrog og, gav derfor disse Linier deres Tilvær. Deer ikke Smigerens Offer paa Forfængelighedens Alter de indeholde, og er vore Hierters svage, men velmeente Taksigelse de skulde tolke. De helliges : Oplysningens Fremmer, Sandhedens Ven, Dydens varme Talsmand, vor elskede Lære. Hr. Hospræst Christiani. ved hans Bortreise fra Kiøbenhavn, af skiønsomme Medborgere, hans forrige Tilhørere, en Deel af Hovedstadens Haandværkere. Ja elskede, evig uforglemmelige Lærer, Med rørte Hierte med Hierter, fulde af Kierlighed og Høiagtelse for Dem, fulde at Bevidstheden om hvad De gjorde, hvad De var for os, frembær vi Dem dette Offer. Med skiønsom, ustrømtet Taknemmelighed nedlægge vi det paa Fortienestens Alter. Værdige at modtage det. Værdige at modtage dette Deres for dums Tilhøreres ringe Beviis paa Erkiendtlighed, Tillad Deres fulde Hierte at udtømme sig til Ære for Dem, for Dem, som vi skylde saa meget. De, Ædle, De trænger ei til vor Hyldest; men vi, vi trænge til at hylde Dem, vi trænge til at yde Deres Fortienester af os denne liden Skiærv: den eneste der er Dem værdig, den eneste vi tør byde Dem. Vor Tak fortiener De. Vi skulde at yde den offentlig. Vi skylde det: at Medborgere kan see hvad De rat, hvad De gjorde. J for Aar var De vor hulde, vor elskede, vor velgiørende Lærer. J syv Aa hørte vi Viisdommens og Dydens Sprog fra Deres Læber. J sov Aa arbeidede De med mageløs Jver paa vor Forstands Opklaring, vore Hierters Forædling. En heel Klasse af Borgere aabnede ved Deres velgiøren, de Forelæsninger en ny Vei til Kultur og Forædling. At vinde Deres Tilhøreres Hierter for Religion og Dyd, for Mennesket høiere, ædlere Bestemmelse, var disse Forelæsningers Hovedformaal. Og evig dyre, bare Lærer, ei har De arbe det forgiæves. Dristig tør vi forsikkre: at Deres Hensigt er opnaaet, opnaaet, i det mindste med mange at os. Mange blandt os ere vist nok de, som velsignende minde, takke Dem for hvad De giorde for os. J fælles Navn frembære vi Dem vore Ønsker for Deres Fremtids Vel. Hvad De lærte os skal stedse være levende i vor Erindring. Under Skjæbnens Slag, naar Modgang og Kummer følge vore Fred, da ville vi tænke tilbage gaa Dem; da ville vi fra de Kilder, De aabnede os, vente Trøst og Opmuntring. Og fylder Roe og Taalmod da igien vore Hierter, da nævner vor taknemmelige Læde Navnet Christiani. Ja, elskede Lærer, evig vil Deres Minde boe i vore erkiendt lige Hierter, og naar maaskee ogsaa De, i Fremtids Dage, tænker tilbrige paa svundne Tider, paa Timer svundne blandt os, da fryde Dem Vildet om bortfarne Dage, da tolke for Dem en Stemme, mere veltalen de end vor, de Følelser vi her strædte at udtrykke.