Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-04-24
Deres Høivelbaarenhed er vel utaalmodig efter, at erfare Udfaldet af det Foretagende, som har kostet os alle saa megen Møje og Sved. Den 16de i denne Maaned er Formælingen med stor Høitidelighed fuldbyrdet. Hendes Durchlauchtighed Hertuginden synes at være meget angreben, og jeg tilstaaer ogsaa, at Udsigten i et Liv med en Sindssvag just ikke formaaer at vække behagelige Følelser. Ogsaa gaaer det Rygte, at Prindsessen lider af en hemmelig Kjærlighed til en af hendes tidligere Hoffolk. Derfor den længe Vægring og den under mange Taarer tiltvungne Indvilgelse fra hendes Hofs Side. HofmarschaWaldensells veed end mere om den hele Sag. mig synes kun, som han ofte gaaer for vidt den Brug, som han gjør af sit Vidende. Jeg omendskjøndt ham undergiven, forestiller ham ofte at han handler urigtig, og billiger ogsaa slet ikke hans Forhold med hans Durchl. Hertug Johann Wilhelm. Jmidlertid maa man vel tude blandt de Hunde man er imellem, og jeg tænker, naar jeg opfylder mine Embedspligter, at have gjort nok. Vilde man overhovedet, naar man staaer et Hofs Tjeneste, bekymre sig om, hvad der foregaaer til Høire og Venstre, da vilde det være bedre, man aldrig havde seet Hoffet. Paafaldende var Prindsessens Kulde og Rolighed under Formælingsakten. Mig forekom det, som hun forberedte sig til Døden, og som om hun var død, efterat den høitidelige Handling var foregaaet. Saalidet deltagende og resigneret syntes hendes Sind at være, at intet Smil spiller om hendes Mund og ingen Glædestraale blinker frem af hendes ellers saa klare Øje, kun undertiden saae hun sukkende mod Himlen, og dersom jeg ikke tager Feil, græd hun endog en Gang. Livlægen Solenander siger vel, at hun er meget hysterisk og lider af Nervesvækkelse; men man behøver ikke at være nogen stor Hjertekjender, forat see, at hendes Indre var mere bevæget, end sædvanligt, ja, at denne Kulde var Asken, under hvilken der ulmede en skjult Jld, som kun ventede det Øjeblik, i hvilket den kunde opblusse i lysLue. Selve Formælingen var meget pragtfuld jeg havde meget gjerne seet deres Høivelbaarenhed blandt de talrige Gjester, som forherligede Festen, omendskjøndt dette Ønske for Enhver, der ligger af Podogra, just ikke har noget Behageligt og kun opvækker forgiæves Længsel. Paa Spise og Drikke manglede der i Sandhed intet, ligesaalidt som paa Strængelig, Trompeter og Panker, der hvergang ved Skaalerne lode sig høre. Klokkeklang og Kanonskud blev næsten overdøvet af Folkets Jubel; Glædesblus vare antændte paa alle fri Pladse og paa Bjergene i Omegnen, og foran Slottet var et Springvand af Vin, ved hvilket Folket kongeligen glædede sig. Der har i denne Tid været megen Bevægelse her og man kan ikke noksom undre sig over, hvorledes Hoffets hele Udseende har forandret sig ligesom ved et Trylleslag. Deres Høivelbaarenhed vil det ikke have været blevet ubekjendt, hvorledes Pagerne gik omkring i ituslidte Strømper.), og Tjenernes gamle Liberie næppe lod Spor tilbage af den oprindelige Farve; hvorledes vor gamle Hofhusholdning snarere saae ud som en gammel, forglemt Forskjunkers, end som en Fyrstes, der behersker et velsignet Land. Næppe fandt man et Værelse i Slottet, som ikke var beskadiget; Vinden peb og Regnen slog ind gjennem de mørke, grønne Vinduer; Gulvet var fugtigt og skident, og gamle Malerier skjulte med Møje Hullerne paa Vægtapeterne; i Slotshavens Gange voxede forhøjt Græs, Træerne vare skudte vildt op, Hækkerne visnede, Lysthusene, ødelagde af Veiret; - paa Formælingsdagen var af alt dette næppe noget at see, alt Nøgent skjulede en glimrende Dragt, alle Saar vare lægede indtil Arrene, og Alt synes at forbauses over dets egen, usædvanlige, Pragt og dets Glands.