Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-01-14
Blandede Efterretninger. Slavehandel. (Fortsættelse; see No. 2.) Mange Colonister bestemme i deres Testamente, at deres Børn skulle lade de Slaver, der have udmærket sig ved tro Tjeneste, frit Valg, hvilken af Arvingerne eller hvilken Kjøber, de ville tilhøre. Men det er og bliver dog altid en egen Sag, at udvide Eiendomsretten i saadan Grad til Mennesker, som vel ere vante til Slavegaget, men som ofte dog aflægge Prøve paa en Hengivenhed og Troskab, der beskjæmmer deres hvide Herrer. Da for adskillige Aar siden en Dame døde i St. Benoit, kastede een af hendes Negere sig, under Vægten af sin Sorg, over hendes Ligkiste, og det var ikke mueligt, at rive ham løs derfra. Da Ligbærerne vilde løfte Kisten opfandt de, at han var død. Hr. Joseph Hubert, befalede, at han som en Fri skulde begraves ved Siden af sin Beherskerinde, og at hans Børn paa Communens Bekostning, skulde frigives: en Beslutning, som Colonialforsamlingen gav sit Samtykke til. Men det Besynderligste er, at hine Menneskehandlere ofte ere ulykkeligere end deres Slaver selv. Da der paa de franske Besiddelser ingen Forpagtere gives, saa har den rigeste Mand netop den største Plage, da han, for stedse at kunne høste, maa bestandig styre og bevogte en Hær af Sorte. Den, som har 100,000 Fr. i Jndkomster, maa i det mindste holde 500 Slaver. Dertil kommer, at en eneste Orcan kan i faa Timer tilintetgjøre alle Frugterne tilligemed Træerne. Først i de nyere Tider have de største Stater, opmuntrede ved Danmarks Exempel, begyndt at ville afskaffe Slavehandelen, men, som det synes, mere paa Papiret end i Virkelighed, thi Smughandlerne vide at tilintetgjøre Regjeringernes bedste Hensigter. Denne Handels Forsvarere anføre til dens Undskyldning, at man ved dens Afskaffelse vel ikke forøger Slavernes, men derimod Slagtoffernes Tal, thi de barbariske Nationer i Africa dræbe uden Barmhiertighed hver Krigsfange, de ikke kunde føde eller sælge. - Dog, hvad betyder, nøie betragtet, denne Undskyldning? Er da Døden værre end evigt Slaverie, under en fjern Himmel, Har man ikke saa mange Exempler paa at de Ulykkelige, der slæbes fra deres Hjem til America, naar det kun er dem mueligt, skille sig selv ved Livet? Bliver Slavehandleren, der dehandler de ulykkelige Negere som Qvæg, et bedre Væsen, end den africanske Høvding, der lader dem dræbe? Fordum bragtes Slaverne først til Lazarethet, nu derimod søge Slavehandlerne at landsætte dem om Natten, og at naae med dem til Skovene, hvor, efterat de Ulykkelige ved Overfarten have udholdt store Strabadser, endnu Hungeren kommer til. De Sømænd, der gjøre Slavehandelen til Formaal for deres Reise, have sædvanligen kun skrøbelige Skibe at sætte paa Spil, og deres Beslutning er gjerne at vove Alt, for med Sikkerhed at kunne bringe deres Slaver i Land. Netop i samme Tid, da man forbød Slavehandelen, forøgede man Coloniernes Paalæg, hvis Producter dog vare blevne formindskede ved Berøvelsen af Arme til deres Dyrkelse. Colonisterne, især paa Bourbon, havde tillige store Forpligtelser at opfylde; de maatte med enhver Risico forskaffe sig Slaver, for at kunne udrede de nye Afgifter, og, for at tilfredsstille deres Creditorer, forøge Sukkersyderierne, og endeligen søge at faae Erstatning for de Slaver, som bleve fordrede til de af Regjeringen foretagne Arbeider, hvorved samme unddroges Plantagerne. Men den Deeltagelse, som Europa synes at vise Slaverne, staaer ganske i Modsigelse med den i Juni 1818 indførte Skik, at de Slaver, der ved Landingen paa Colonien, gribes, istedet for at tilbagegives deres Fædreneland eller sættes i Frihed, indbrændes med et gloende Jern de Ord: Aus Roi, forderved at betegne dem som Kongelig Eiendom, Den Overtrædelse, at indføre Slaver, straffes som Toldsvig med Contrebande. Dommerne paa Colonierne ere af den Mening, at de landede Slaver ikke kunne drives ud over de geometriske Skridt, Regjeringen har forbeholdt sig ved Hav kysten, naar de ikke ere blevne forfulgte af Douanen. Forvaltningen derimod troer, at den kan fortsætte sine Efterforskninger i det Jndere af Landet, selv om Slaverne ere undgaaede dens Opmærksomhed i de Øieblik, de landede. Saadanne Opsøgelser ere skeete paa Bourbon med den bevæbnede Magts Understøttelse, og paa Jsle de France har man seet Slaver, der have angivet deres Herrer, som nyligen havde kjøbt dem, ja løb omkring med brændende Fakler. Sligt maa nødvendigen udstrøe Sæd til Forvirring og lede til Oprør. Enten burde man overlade Colonierne ganske til sig selv eller paabyde Slavernes almindelige Frigivelse. Forfat, mener, at naar maner fast besluttet at ophæve Slavehandelen, saa udruste man Flaader og krydse overalt paa Kysterne, men saasnart Slaven har sat sin Fod paa Colonien, anmasse man sig ingen Ret mere over ham. Angreb paa Slaveriet er endnu farligere end Angreb paa Friheden. Forf. troer, at Følgerne af Humanitetssystemet er, at Colonisten iler med at benytte sig saa meget som mueligt af en usikker Eiendom, og reddende hvad han endnu kan redde, tilbage til Frankrig. Men man troe ikke, at Slavernes Kaar derved forbedres. Skulde de engang blive Herrer over Bourbon, skulde de Hvide vorde forjagede af dem, saa vil Landet, som nu ernærer en arbeidsom Befolkning, udtømme sig, blive alt for lidet og for fattigt for 60 til 80,000 Aaget afrystende Dovnere, der uden Tvivl snart vilde synke tilbage igjen i Barbarie. St. Domingo, en Øe af overordentligt Omfang, kan i ingen Henseende komme her i Sammenligning med Bourbon. (Fortsættes.)J. J. Rousseau. (Forsættelse; see No. 2.) Rousseau erhvervede sig et betydeligt Navn i den lærde Verden som Forfatter, men, som Borger og Menneske, under et antaget Navn, handlyst og forfulgt fra eet Tilflugtsted til et andet, og søgte Ro, uden at finde den. Da han under sit Navn fremtraadte i Paris, trængte Nysgierrige sig omkring ham, og de Caffehuse, han besøgte, vare saa opfyldte med Mennesker, der vilde begabe ham som en vidunderlig Skabning, at man havde Møje ved at kunne komme derind. Han drog sig derfor tilbage i sin Ensomhed, uden at være lykkelig. Allerede da han først fremtraadte, som Forfatter, spaaede den gamle Fontenelle ham hans Jeg seer sagde han, hvor De vil Skjebne. hen, men husk paa disse Ord. Jeg er eet af de Mennesker, der have meest nydt deres Navnkundighed; den har forskaffet mig Pensioner, Embeder, Æresbeviisninger og Anseelse. Med alt det har intet af mine Værker forskaffet mig saa megen Fornøielse, som det har foraarsaget mig Ærgrelse.