Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-11-05
Vor af dansk Litteratur udødelig fortiente O. H. Guldberg klagede for 45 Aar siden over **): "at vi selv foragte vort Sprog og overlade det til Almuen; at vore fleste Fornemme fornedre sig, naar de tale det; at man kunde være dansk, og leve i Landet og af Landet, uden at forstaae dets Sprog." - Mon ikke disse Yttringer, skrevne 1763, ere for en Deel anvendelige endnu i Aaret 1808. – J det mindste giensinde vi deres Aand i de kraftige Ord, hvormed vor nulevende Guldberg, en Søn, Faderen og Fædrelandet værdig, har værget om vort Sprog mod fløve Angreb af en ukyndig og latterligen overmodig Britte "). Hvorfor – spørger han vise vi den usle Ydmyghed, at tiltale enhver Fremmed i hans Modersmaal, før han endog faaer lukket Munden op, Hvorfor er, i Stedet for Modersmaaler, Engelsk, Tydsk eller Fransk Yndlingssproget hos visse Classer af danske Borgere, Hvorfor kræve vi Agtelse af Fremmede for det, vi selv ringeagte. – Taler det Lands Sprog, J Grundtvig om Videnskabelighed. Minerva 80. 1 Bd. S. 262. **) J Fortalen til Plinii Lovtale til Trajanum. 27) Kielische Litterat. Zeitung. 1808. No. 21. som gav eder Livet og i hvis Skiød J nyde dets Glæder, Taler eders Fødelands Sprog, hvis J. ville have Ord for at elske og agte det. - Danmarks Øhlenschlæger erkiender *) Vigtigheden, for Digteren af et grundigt Studium i Fædrelandets Sprog og Litteratur, "et Studium, lægger han til, som hidindtil har været meget forsømt, da Mængden for det meste har lagt sig efter at beundre andre Sprogs Skiønheder, uden endnu at kiende end sige forstaae sine egne, hvilket kommer mig for at være det samme som at reise til Jtalien for at see Laurbær, uden endnu at have været i de gamle nordiske Ege- og Bøgeskove." Det vilde glædet mig høiligen, om vi havde haf Aarsag til at ansee Begges Yttringer – oprundne af en lige ædel Enthusiasme for det danske Tungemaal – for ugrundede. Hvad mig angaaer, da har jeg her nævnet Navne, til hvis Glands mit ingensinde vil nærme sig, og for hvilke jeg gierne træder tilbage i min Skygge; men dette betager mig ei Modet til at stræbe frem paa en lidet agtet Bane, naaer jeg ikke hine i Evner og Navn, da viger jeg dem ikke i begeistrende Kiærlighed til mit elskede Fødelands herlige Tungemaal (hvilken man ofte saae at udrette ligesaa meget som den blotte Kraft). Og maatte engang dets Genius, i sin hele Skiønhed, og Kraftfylde aabenbare sig for mig, saaledes at Billedet, der endnu svæver i det Fierne, viiste sig for mig i dets hele Klarhed, at jeg reent kunde udtale, hvad jeg endnu for en Deel kun aner: da vilde jeg troe, at jeg ikke havde levet gandske forgieves. – Jmidlertid – og medens vore værdige og hæderfulde Sproggrandskere og Sprogkiendere fra A. til Ø. hver paa sin Viis hævde Sprogets Ret og vaage over dets Aand – vil jeg ogsaa rulle min Tønde, som fordum Philosophen fra Sinope. Pladsen dertil har jeg udseet i dette Ugeskrift, hvor jeg agter, uden at binde mig til nogen Orden eller Regel, Tid efter anden at samle en og anden bemærkning, Sproget og Modersmaalet i Særdeleshed vedkommende, som maatte rinde mig i Tanker. Man vente ligesaa lidt vidtløftige og fuldendte Afhandlinger, som dybsindige Undersøgelser; heller ikke frygte man, at jeg alt *) J hans nys udgivne Svar paa Hr. Capt. Abrahamsons Recension over de Nordiske Digte, S. 69. for tidt med mine grammaticalske, orthographiske eller lexicalske Anmærkninger skal tage Pladsen bort fra andre Materier, som ere beregnede paa en mere almindelig Jnteresse. Er en almindelig og fuldkommen stadig, paa philosophiske Grundsætninger bygget Retskrivning mulig, eller giøres den umulig ved Orthographiens empiriske Oprindelse? – Dette Spørgsmaals forsøgte Besvarelse vilde kræve en Afhandling, som her ei er Rum til. Saameget er vel imidlertid utvivlsomt, at den Fasthed, som Sprogene ved en høiere Modenhed og Uddannelse naae, tillader Bestemmelsen af visse, om end empirisk udledede Grundsætninger, overeensstemmende med Sprogets Aand, hvorved Retskrivningen i det mindste bringes til en høiere Sikkerhed og Bestemthed, end den, som den blotte Skrivebrug hos Enkelte kan give. Saalænge til saadanne Grundsætninger engang hos os fremsættes, og tillige paa en eller anden Maade vinde et Slags Almeengyldighed, maae vi vel finde os i at see enhver Skribent at troe sig Herre over Orthographien, og de selvsamme Ord skrevne paa saa forskiellige Maader, at en øvet Læser vil have meget ondt ved at gienkiende dem. Blandt disses Tal hører f. Ex. Ordet Konst, hvilket nogle (hvoriblandt Øhlenschlæger) endelig ville skrive Kunst. Grundene, hvorfor jeg holder denne Skrivemaade for feilagtig, ere følgende: 1) Den danske Udtale, som dog i alle Retskrivnings theorier staaer øverst paa Listen (uden at den derfor just maa tiltage sig dictatorisk Magt) er imod Kunst, der tilhører Tydskerne. 2) Hos de fleste af vore ældre klassiske Forfattere og vore Sproglærere, ja vel og hos de fleste nulevende (til Ex, nævner jeg Guldberg, Malling, Høisgaard, Baden, Abrahamson) finder man Konst. 3) Denne Skrivemaade er ogsaa overeensstemmende med den Svenske. 4) Hos flere af vore ældste danske Skribenter (f. Ex. Christiern Pedersen og A. S. Vedel) skrives Ordet Kaanst, hvilket vidner om en fra Kunst endnu fiernere Udtale. 5) Den sædvanligen paaberaabte Etymologie af at kunne betyder intet. Er det ikke en rimeligere Formodning, at Ordet ved Aflednings-Endelsen ster udsprunget af Præs. kan, hvortil ogsaa den ældre Skrivemaade Kaanst øiensynligen hentyder, Tydskerne skrive Ordet efter deres Udtale Kunst, uagtet possum hos dem hedder ich kann og posse konnen. Sen af vort Modersmaals fortrinlige og vigtige Egenheder, er Verbernes Bøining i det passiviske Præsens, Jmperfect og Jnfinit., hvilken vi have forud for de fleste nyere europæiske Sprog,) og som unægteligen i utallige Tilfælde bidrager særdeles meget til at give Udtrykket Liv, Fynd og Korthed **). Men ikke blot at vort Sprog kan tilegne sig denne betydelige Fordeel, vi have forPassivet en dobbelt Form. Tydskernes, Englændernes og flere Folks ved Hielpeverber dannede Passiv eie vi ogsaa, og det kan ligesaa ofte tiene til Afvesling og til at befordre Udtrykkets Tydelighed. Den rigtige Brug af disse to Former er en af Sprogets Fiinheder, som man ikke altid seer iagttaget. Thi ligesaa lidt som den første Form bør eller kan fortrænge den sidste, ligesaa lidt bør denne bruges, hvor hiin giver Udtrykket en større Korthed, Velklang og Eftertryk. - Mærkeligt er det tillige, at der især i den 3die Conjugation, hvis Imperfectum udgiør et eenstavelses Ord, gives en Mængde Verber, som aldrig danne det passiviske Imperfectum ved Bøining, men altid ved Sammensætning med Hielpeverbet. Jeg mindes ikke nogen anden Sproglære, hvor dette er anmærket, end Dr. Nissens Grundtræk til dansk Sprogl., Kbh. 1808, hvor det bemærkes S. 176. dog uden at nogen Regel for denne Afvigelse fastsættes, som maaskee heller ikke saa let lader sig bringe under en almindelig Regel. Man kan lægge Mærke til, at den enkelte passiviske Form i Imperf. ikke finder Sted i alle de Verber af 3 Conjug., hvis Vocal i dette Tempus forandres til a, saa som træffer, drikker (ikke traffes, drakkes, men blev truffen, blev drukken) og saaledes de øvrige. Dog maa undtages binder, *) Saavidt jeg veed, deele vi den blot med det russiske. *) Jævn. Hr. J. R. Schows Afh. om Jndflydelsen af det gr. og lat. Sprogs Studium paa det danske Sprogs Cultur. 1867. p. 26. finder, giver bærer, i hvilke det enkelte Imper. Pass. (bandtes, fandtes, &c.) undertiden af nyere Skribenter bruges, men vist nok sielden eller aldrig i det mundtlige Udtryk Fortsættes.) Chr. Molbech, Amanuensis ved det Kgl. Bibliothek. En mørk Tale. Ved Hedegaard, Justitsraad. Jeg var i Fordumstid for Næsten En Prydelse, ja end Nødvendighed; Til geistlig Gravitet jeg hørte med. Nu derimod man Kryller slaaer paa Næsen, Af mig, og alle og enhver De søge mig, saa længe mueligt er, At undgaae. Snurrigt nok, min Eiermand Kun saare sjelden vide kan Hvis Eiendom jeg forhen var, og ikke Af Tusinde Du En opsnappet faaer, Der kan opregne Dig til Punkt og Prikke, Hvor mange Stykker paa det Hele gaaer.