Viborger Samler, 1814-02-21
Under denne Tingenes Forfatning blev Norges Forsyning med Levnetsmidler stedse besværligere og for Danmark kostbarere. Neppe blev det mueligt, at tilbringe dette Rige den Hielp, hvorpaa det havde saa billigt Krav. Jkkun utroelige Opoffrelser kunde paa nogen Maade overvinde denne Vanskelighed. Det var os imidlertid stedse om at gjøre, at tilveiebringe et forandret Forhold i Statens udvortes Stilling. Tidspunkten hertil syntes at nærme sig, da flere Europas store Stater yttrede Tilbøielighed til Fredsunderhandlinger. Vi grebe denne Leilighed for at tilbyde Storbrittanien, den eneste Magt, med hvilken Danmark var indviklet i Krig, at underhandle og Fred, og Vi formodede, at Tilbudet, ogsaa hos de med Storbrittanien allierede Magter, skulde finde billig Bedømmelse og Bistand. Men Vore gjentagne Skridt for at gjenoprette Fred med Storbrittanien bleve uden Virkning, da Gjenoprettelsen stedse blev underkastet den Betingelse: at Kongeriget Norges Aftrædelse til Sverig maatte lægges tilGrund for Fredsunderhandlingerne; og Sverrig, forladende sig paa sine mægtige Medforbundne, som ikke undlode at understøtte dette Riges Fordring og Stor brittaniens Erklæring, lagde dagligen mindre Skjul paa sit Sindelag, indtil det viste sig i virkelige Fjendtligheder. J saadan Stilling, truet af halve Europa, omgiven til Lands og til Vands af overlegne Magter, fornyede Vi med Frankrigs Keiser de for en Tid afbrudte Forholde, og oprettede med Keiseren et nøiere Forsvarsforbund, hvori gjensidig Understøttelse. mod fælleds Fiender blev fastsat, og hvoraf fulgte Krigserklæringer mod de Magter, som allerede i Gierningen havde erklæret Krig imod Os. Troligen opfyldte Vi fra Vor Side dette fornyede Forbund, som sigtede til Opretholdelsen af Statens Selvstændighed. Et betydeligt Troppe=Korps forenede Vi med det franske, for at forsvare Holsteen, og Hamborg; men saaledes forandrede Krigslykken sig, at Vi ikke kunde erholde den forventede og tilsagte Bistand. Da de fiendtlige Hære i stort Antal, med Kraft trængte frem, maatte de franske Tropper, hvis Antal under Begivenhedernes Omvexling var mindre end Tractaten havde stipuleret, trække sig tilbage til Hamborg, og overlade Grændsens Forsvar til Vore Tropper allene, hvis Styrke ingenlunde var tilstrækkelig til at modstaae Fiendens angribende Overmagt. Jmidlertid havde det Keiserlige Østerrigske Hof tilbudet sin Mægling imellem Danmark og de mod samme allierede Magter. Den truende Fare for Staten, som daglig blev frygteligere, og Byrderne som allerede trykkede Folket, og som vilde forøges ved fiendtligt Overfald og mueligt Oversvømmelse, svævede Os for Øine. Den eneste Allierede Vihavde, saae sig ikke istand til, nu at kunne komme til Hielp, hvor det for Os uopsætteligen behøvedes. Vi betænkte Os da ikke paa at antage den østerrigske Keisers forekommende velvillige Tilbud, og Vi smigrede Os med, at saa mægtig en Fyrstes Mellemkomst skulde i det mindste tildeels afvende det Tab, som Sverrig, understøttet af Rusland, Engelland og Preussen, var sat istand til at foraarsage Vort Monarkie. Men ogsaa dette Haab blev skuffet, da det fra Østerrig gjorte Skridt, ikkun for en kort Tid standsede Fiendens Fremgang i Hertugdømmene. Gjentagne Fredsforslag bleve nu gjorte fra og til Sverrigs Kronprinds, som i Spidsen af en overlegen, af flere mægtige Staters Tropper sammensat Hær, vedblev at fordre Norges Aftrædelse, hvilken Sverrigs Medforbundne havde tilsagt. Fjendtlighederne begyndte paa nye. Fæstningerne Frederiksort og Glückstadt vare faldne. Om ikke alt skulde sættes i Vove, maatte Forsvarsanstalterne for det første og for det meste indskrænkes til Fyen, hvorhen Vi beordrede alle de Tropper, som fra Sielland, kunde undværes, og hvorhen Vi begave Os Selv, for at være Kamppladsen og Underhandlingerne deste nærmere. En fornyet Underhandling standsede atter Angrebet, som var naaet til Jyllands Grændse. Denne Provinds var ikke at beskytte mod Overmagtens fiendtlige Oversvømmelse, om endog en rolig Besiddelse deraf kunde have været gjort stridig. Men ved at blive, ligesom begge Hertugdømmene allerede vare det, Krigens Skueplads, var ethvert Middel Os berøvet, til at see Korn sendt derfra til Norge. Nu fremkom altsaa det vigtige Øieblik, da uden videre Henstand, maatte afgjøres, om Fred eller fortsat Krig. Vanskeligere Stilling end Danmark, som afskaaren fra Norge, stod ene imod saa mange, og i Forening saa mægtige Stater, har neppe nogen Sta hidtil havt, og vanskeligere Pligt end her at vælge, har ingen Fyrste været paalagt. Havde Sagen angaaet Os Selv allene, eller det blot var kommet an paa, at gaae en truende Fare imøde naar et ønske Udfald kunde, endog igjennem den skrækkeligste Kamp, øines, da vilde Vor Beslutning snart have været tagen; thi Vi kjendte Vort Folk, som Vore Troppers modige Sindelag, og vidste hvad Folket endnu uagtet langvarig Krig havde svækket dets Kræfter, vilde opofre og lide for Fædrenelandet og for Os, naar Vi dertil opfordrede. Men under Omstændigheder, saadanne som de der vare forhaanden, kunde Vi ikke udsætte det hele Monarkie for at opløses, endog i dets enkelte Dele; ikke forlange, at et trofast Folk i en alt for ulige Kamp skulde udgyde sit Blod, for muligen og sandsynligen at fremme det Modsatte af Kampens Øiemed. Dog var det end ikke om Vaabenkamp allene, Vor Beslutning var at tage, Norge var udsat for den frygteligste Hungersnød, naar Jylland blev Krigens Skueplads, og al Kornførsel andenstæds fra var Nordmændene betagen. Efter Forestillinger, som Vi alt forhen havde modtaget fra indsigtfulde og betroede Mænd, havde allene en fierdedeel af det Kornforraad, som udfordres til Norges Forsyning, indtil næste Høst, med største Fare og Tab kunne opsendes. Selv Midlerne til Korntransporten didhen vare nu ikke tilstrækkelige. Jkke en fierdedeet af de Skibe, som ellers kunde dertil være brugte, var re mere i de danske Havne. De øvrige vare allerede med deres Ladninger blevne til Bytte. De Anstrængelser, som Danmark i den Henseende længe, havde gjort mulige, vare ikke at udholde; de havde allerede kostet Landets Finantser mange Millioner.