Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-01-03
Julegalten, paa hvis Børster man bedende " sværgende lagde Haanden, blev offret til Freya, Solens og Frugtbarhedens Styrerinde. Aarsagen, hvorfor just Galten valgtes hertil kan maaskee ligge deri, at man antog at Svinet først havde lært Menneskene at pløie Jorden, deels fordi samme tidligen med Rette betragtedes som det føderigeste Dyr i Norden, hvor Studen brugtes meest til Pløining og Faareavlen endnu neppe saa godt kunde drives. Den hedenske Skik, at offre en Julegalt er endnu ikke ganske udslettet paa Landet, og Bønderne forsømme sjeldent at slagte Jule- og Nytaarsaften et Sviin, for om Aftenerne at spise Suppe deraf og om Dagen Levningerne, da paa disse Dage ingen Made koges *). Maaskee den Skik, at spise Grød Jule og Nytaarsaften, ligeledes har sin Oprindelse af den metaphoriske Betydning, at Grøden er det første Product af Jordens Frugtbarhed. J Sverrig, hvor man overalt høitideligholder Julen længer og med større Ceremonier end i Danmark, er det en almindelig Skik, at spise Juleaften den saakaldte Jul-Grot, og istedet for at sige holde Julen hos Nogen, bruges den Talemaade: fra Julgrøt &c. Men denne Julgrøt kommer Gjæsterne meget dyrt at staae; thi ingen kan være bekjendt at spise den, uden tillige at give Julklap, der bestaaer i en Julegave, der hemmeligen kastes ind i Stuen, uden at Nogen veed fra hvem den kommer. J Kjøbenhavn har den Skik at give Julegaver vel vedligeholdt sig, men under ganske andre Skikkelser, og ved at gaae aldeles aabenlyst tilværk. Siden Fodpostens Oprettelse har man vel begyndt at oversende anonyme og pseydonyme Julegaver, men almindelig er denne Skik ikke. Man lader sig gjerne nøie med at ønske sine Venner og Bekjendter et lyksaligt Nytaar, eller og at tilstille dem et saadant Ønske, sat i Riim af een "af vore meest yndede Digtere." Disse rimede Sager have nogen Lighed med de pavelige Afladsbreve, da hine aabne en Udvei for Ønskerne ligesom disse for Synderne. Bonden lader det vel heller ikke mangle paa Ønsker ved Julen, men disse ere mere solide, og bestaae i alle Slags Kjød og Gryn, *) Jvf. den nordsjæll. Landalmues Character o. s. v. og Julekager af hjemmesigtet Rugmeel. Disse Gaver opvarter han med, ikke som Kjøbstædsmændene de Rige og Utrængende, men de Fattige og Trængende, der have hjulpet ham at arbeide om Sommeren. Sine Børn og Tyende forærer han en Julekage eller saakaldet Sigtekage, som det endog er dem tilladt at sælge, af den meget naturlige Grund, fordi de især i Julen, hvor deres Mave paa saa mange andre Maader maa gjøre Hoverie, ret godt kunne undvære den. Det gaaer dem med deres Julekager som store Herrer, der af høie Personer faae Guld=Tobaksdaaser, som Souvenir d'ametie hvad enten de snuse Tobak eller ei, og som de ofte have saa mange Doubletter, og Tripletter af, at de maa forvandle deres Souvenir d'amitie til et Souvenir d'argent, det er, med andre Ord, at de maa sælge samme til den første den bedste Guldsmed efter Vægten. Til disse Julegaver medgaae ofte 3 til 4 Tønder Rug og koste saaledes Bonden forholdsviis mere end den Tabatiere eller Ring, som mangen Fyrste ved en Freds eller Tractats Afslutning forærer Vedkommende, og som siden i alle Aviser roses for deres Kostbarhed og store Værdie. Hvor mange indfattede, illuminerede Nytaarsønsker, hvor mange Nytaarsgaver for Damer, af vort Parnasses Veteraner, kunde Bonden ikke kjøbe for 34 Tønder Rug, dersom han havde meere Smag for den aandige end legemlige Føde! Den Skik, saaledes at festligholde Julen ved Foræringer og Gaver, synes at være af osterlandsk Oprindelse. Allerede i Esthers Bog hedder det, at Jsraliterne sendte hverandre paa Purimsfesten Gaver og Foræringer.