Berlingske Tidende, 1832-04-26
Basel, den 9de April. Vor ulykkelige Canton er kun altfor snart blevet Skuepladsen, for de sørgeligste Begivenheder. Som allerede før er bemærket, gik de Misfornøiedes Plan ud paa, at fremvirke en total Skilsmisse mellem Landdistrictet og Byen, og følgelig at løsrive de Undersaatter, der vare forblevne troe, ved Løfter, Terrorimeller Vaabenmagt. Dette var ogsaa allerede lykket dem med nogle isolerede Landcommuner. For at beskytte disse, og navnligen Dalene Gelterkinden og Reigoldswyl, sendte Regjeringen Commissairer derhen, der skulde organisere en Borgergarde; thi de samme Grunde, som tiltraadte en partiel Adskillelse, paalagde det som Pligt, at gjøre alt Mueligt for de Velsindede, saa vanske ligt dette end er formedelst den geographiske Beliggenhed, efterde hine Dale høre til de længst bortliggende Deele, og ere aldeles adskilte fra Byen ved de Jnsurgerede. Saalænge Landdagen (Tagsazung?) var forsamlet, kunde hine Anstalter være tilstrækkelige, men da denne havde opløst sig, uden at nogen Beslutning var fattet, tiltog aabenbart Faren hver Dag. Det var øiensynligt, at hine Districter enten aldeles maatte opgives, eller understyttes kraftigere. Det sidste blev holdet for Pligt. Den 4de April sendte Regjeringen derfor en Vogn med nogle Hundrede Geværer og Munition til Reigoldswyl, og underrettede Repræsentanterne om, at den havde i Sinde, at forlægge en Deel af Garnisonen til Gelterkinden. Men denne Sendelse foranstaltedes desværre med saa liden Forsigtighed, at hele Transporten blev opsnappet; og, som man kunde formode, bleve alle Reclamationer af det Røvede frugtesløse, ligesom denne Fangst ogsaa ophidsede Jnsurgenternes Krigslyst især da man Jntet gjorde for igjen at fratage dem Byttet. For saameget desto nødvendigere holdtes derfor, at iværksætte andre Forholdsregler, og uagtet Repræsentanterne protesterede herimod, sendtes om Natten mellem den 5te og 6te April et Detaschemenpaa 160 Mand af Landstandscompagniet igjennem Frickdalen til hiin Egn. Henimod Kl. 9 kom Mandskabet, efter otte Timers Marsch, til den første Baselske Landsbye, hvorpaa det - efterat have væbnet sig, de fornødne Vaaben transporteredes bagefter - strax fortsatte sin Vei til Gelterkinden. Men allerede ved den næste Landsbye angrebes det af en Trop Bevæbnede, og den opstod en Fægtning, hvori een Officeer og to Gemene bleve fangne og saarede. Henimod Middag ankom vore Folk alligevel til Gelterkinden, og de Eedsforbundnes Tropper trak sig tilbage. Henimod Kl. 5 ankom de Eedsforbundnes Repræsentanter, Laharpe og Merk, med Troppecheferne Donats og Widman, og paastode nok eengang, at Garnisonen skulde trække sig tilbage. Efter vore Commissairers Forestillinger herimod, som ifølge deres Jnstruxer fortsatte det engang Begyndte, og efter den Forsikkring, at fra vor Side skulde ikkun gaaes desen sivt tilværk, hvilket ogsaa stadfæstedes ved Proclamation fra Regjeringen, blev man enig om, at de Eedsforbundnes Tropper kun skulde forebygge enhver Fjendtlighed, og strax vende deres Vaaben mod den først angribende Deel. Men snart forandrede Forholdene sig. Neppe havde Efterretningen om vor Garnisons Afmarsch udbredt sig, for man næsten overalt ringede med Storm klokken. Jsær reiste en rasende Landstorm sig i Districtet Birsek, der rev Alt med sig. Endog mange Fruentimmer og Drenge fulgte med; snart var Linstall opfyldt med nogle Tusinde saadanne Mennesker, og endnu inden Aften væltede denne Lavine, med den lidenskabelige Buser i Spidsen, sig imod Gelterkinden, som ligger to Mile derfra. Atter fordrede Repræsentanterne nu, at vore Commissairer skulde være ansvarlige for al den Skade, som de Eedsforbundnes Tropper maatte lide, og da de svarede, at de vilde handle saaledes, som Ære og Pligt bøde, og at de i det mindste indtil næste Dag vilde blive i Gelterkinden, bort sendtes disse saakaldte Hjelpetropper altsaa ved den første Leilighed, hvor de virkelig kunde have forhindret en Borgerkrig, - og commanderedes til Frickdalen. Uhindret drog Landstormen, nu fremad, og da den Officeer, der sendtes til den som Parlamentair, mishandledes og toges til Fange, saa blev inte andet tilbage, end at ruste sig til en tapper Modstand. Ved Natttens Frembrud begyndte Angrebet, og lige indtil om Mogenen Kl. 9 vedvarede den liden Skares ulige Kamp mod en Masse af i det mindste 1500 Mand. J Begyndelsen understytedes den hæderligt af Jndvaanerne; men da det hist og her lykkede Fienden, at trænge ind og sætte Jld paa nogle Huse og forhindre Slukningen, da ogsaa Munitionen begyndte at mange og Matheden endeligen blev altfor stor, saa var det umuelig at forsvare Landsbyen længere. Omsider kom en Deputeret fra de Eedsforbundne, og opfordrede til at ophøre med Kampen og til en Samtale med Dhrr. Laharpe, Donats og Gutzwyler. Men da vore Tropper umueligen uden Fare kunde samtykke i et Tilbagetog uden Vaaben, saa besluttede de at trække sig fægtende tilbage, saa meget mere, da Jnsurgenternes Antal end nu stedse tiltog og et længere Forsvar ufeilbarligen vilde have udsat den skjønne Landsbye for en total Ødelæggelse. Men neppe havde Mandskabet forladt Landsbyen for Forfølgelsen ophørte, thi Trosset nøiedes med at styrte over den ulykkelige Bye og udplyndre den. Om Aftenen den 7de ankom vort Mandskab til den første Aarganske Grændselandsbye, hvorfra det paa Vogn, transporteredes hertil. Hvilke Strabadser dette i Henseende til Antal saa ringe Mandskab har udholdt i 3 1/2 Dage, sees af det Ovenanførte, men det er næsten ubegribeligt, at det ikkun har 15 Saarede og mistet ikkun ligesaa mange, der formedelst Udmattelse gjordes til Fanger. Om den ny mordbrænderske Landstorms Foranstaltninger og de nærmere Omstændigheder ved samme, ligesom, om Begivenhederne hist og i den hele Canton, der nu er givet til Priis for det gyseligste Almueraserie, lyde Beretningerne endnu altfor afvigende til at man kan melde noget Tilforladeligt. Men der er ingen Tvivl om, at utallige Excesser ere forefaldne paa mange Steder, og at baade Repræsentanterne, Gutzwyler og alle ikke aldeles forvildede Høvdinge have mistet deres Jndflydelse paa den tøileløse Hob. - Vor Bye er i en meget exalteret Tilstand. Man kan ikke skjule det for sig selv, at store Feil ogsaa dennesinde ere begaaede. Enhver, endog no saa liden, Demonstration ved den første Efterretning om, at en Landstorm organiseredes, havde uden Tvivl forebygget stor Ulykke. Jkke mindre forbittret er man, og, som det synes med Rette, over de Eedsforbundnes Troppers Adfærd, og skulde, som Rygtet siger, den paa Landdagen præsiderende Canton (der Vorort) faae i Sinde, at lægge Garnison her i Byen, saa er det at formode, at Borgerskabet før vil lade den komme til det Yderste, end tilstede dette. Vi see altsaa, meer end nogensinde, skjebnerige Begivenheder imøde.