Adresseavis for Børn, 1782-10-30
Korrespondence. Min kjere Broder Carl. Det er nu meget længe siden jeg fik Brev fra Dig, og jeg længes ret efter at vide, hvorledes du lever. Jeg lever ret vel og fornøyet her paa Stedet, og alle mine Skolekammerater ere meget artige og gode Børn. Man veed her ikke af saadan Uorden at sige, som i den Skole der hjemme, hvor du endnu gaaer. Her klager ingen over den anden, og den ene gjør heller ikke den anden nogen Fortred. Jeg har allerede begyndt at læse de lærerige Historier og Fortællinger, som er Brug her i Skolen, og jeg vil ved denne Leylighed afskrive en Fortælling, som du kan læse for vor Broder Henrich, der er saa vild, flygtig og skjødesløs. Jeg har uddraget den af et Brev til den Svenske Kronprinds, som dengang var ikkun fem Aar gammel, fra hans Hofmester Grev Tessin. Saaledes skriver han: Vore Miner og Gebærder ere gemeenlig saaledes beskafne, at man deraf kan see, hvad der gaaer for sig i os. Naar et Menneske er meget bedrøvet, saa græder det, eller seer forrigfuld ud. Leer nogen derimod, saa giver det tilkjende, at han er glad. Slaaer han Øynene ned, og troer sig ikke til at see op paa nogen, saa skammer han sig, eller er undselig. Springer eller farer han op i en Hast, saa er det et Tegn til, at han er bleven forskrækket, naar han er søvnig, saa gaber han, og naar han er utidig, saa rækker han sig. Men hvo kan i en Hast befinde sig paa alle de udvortes Bevægelser, af hvilke man kan slutte sig til et Menneskes Tanker og hvad der gaaer for sig i hans Gemyt. Alle saadanne Miner og Gebærder ere heller ikke uanstændige; thi mange tilkjendegive noget Godt, eller lade sig ikke tvinge eller holde tilbage, i hvor gjerne man endog vilde, endskiønt nogle af dem ere ogsaa meget foragtelige, for Exempel, naar en Spotter slaaer Krøller paa Næsen, naar en Hovmodig seer andre Folk over Skuldrene, naar et falskt Menneske anstiller sig venligt, og flere deslige. Derhos erindrer jeg mig, at jeg nylig sad i et Selskab hos en god Ven tilligemed nogle andre, og i det samme vi sad og talede med hinanden, kom hans Barn tilløbende og vilde ind i Stuen, men faldt over Dørtærskelen, tumlede ind i Stuen, og slog endelig Næsen til Blods med imod Gulvet. Nogle Avis Nogle af Selskabet fandt og yttrede stort Mishag i dette Barns Selvraadighed og Vildskab; andre spurde Barnet af Haanhed og Ringeagtelse, hvortil det brugde sine Fødder, og de andre sagde hver for sig ligeledes noget andet til dette Barn. Men en god gammel ærlig Mand, som sad hen i et Hjørne for sig selv, sukkede allene ved dette Barnets Fald og tang stille. Man spurgde ham derpaa, hvorfor han sukkede? "Ach, svarede han, jeg ynker og beklager denne Dreng, for han vil aldrig kunne gjøre nogen Lykke i Verden; thi han har ingen Eftertanke. Den, der ikke seer sig for med Øynene, som han har i Hovedet, hvorledes vil han kunne see sig formed Forstandens Øyne, Thi disse Øynes Syn maae først blive skærpet ved Eftertanke. Disse den gamle Mands faa Ord gjorde en saa god Virkning hos Barnet, at det gik gandske skamfuldt og nedslaaet ud af Stuen igjen og indi sit Kammer. Jeg har med stor Glæde siden faaet Efterretning om, at denne Dreng fra den Tid af har lært, ikke allene at see sig for, hvor han gik, men endog at bruge Eftertanke og Overlæg ved alt, hvad han skulde gjøre eller lade Heraf slutter jeg, at et godt Raad, som gives i rette Tid, ikke vil være forgjeves hos velartede Børn, men forskaffe meere Nytte, end alle Fallehatte og Ledebaand. Hvorledes skulde og et Menneske nogentid kunde blive i Stand til at regiere andre, som ikke engang kan eller har lært at lede og regiere sig selv. Jeg har seet Børn, som ere blevne straffede med Riset, naar de har faldet; men dette Forbedringsmiddel er noget strængt, og maae ikke bruges uden i yderste Nødsfald. Jeg veed, min Herre, at det skeer meest af Ungdoms Flygtighed, naar De snubler og falder; Men De maae dog tage sig vel i Agt derfor, Naadige Herre. Folk ere meget hastige til at fælde Domme over andre; og mange kunde falde paa og tænke, at saadanne jevnlige Fald skee af Uforsigtighed og liden Eftertanke, thi begge disse staae gemeenlig i et nøye Forvandtskab med Flygtigheden."Læs dette Brev ofte for Henrich. Jeg haaber, det skal vænne ham fra hans Flygtighed og Vildskab, saa han kan komme til Eftertanke og engang blive lykkelig i Verden. Han er dog el for Børn. lers et godt og velartet Barn. Jeg forbliver Din hulde Broder og Tjener Christoffer.