Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-03-04
Den bengalske Bondes daglige Spise er Riis, af hvilket en Mand kan spise 4 Pund, men fjelden kan hans Omstændigheder tillade mere end 3 Pd., af hvilket det Halve fortæres Kl. 12 om Middagen og det andet Kl. 6 eller 7 om Aftenen. Tilberedelserne ere ikke mange, Risen koges i en Leerpotte og naar den er færdig heldes den ud paa et Plantanblad eller en Leerbakke, lidt Salt strøes paa og derpaa spises eller rettere sagt sluges den. Denne Levemaade er unægtelig ussel. Bengalen frembringer saa mangfoldige Ting af Dyr og Planteriget, som kunde være mere nærende end den blotte Riis, der, lig Kartofler, vel mætter, men giver kun lidet Næringsskof, derfor ere de Indfødte en ussel svag Race, og, efter min uforgribelige Formening, er ogsaa den ringe Næring een af Aarsagerne til den Aandssvaghed, der udgjør Nationens Characteertræk, Formegen Kjødsvise i de tropiske Lande er vistnok skadelig, men brugt i Forening med vegetabilisk Føde er den i høieste Grad gavnlig til at give Kræfter til at staae imod med i den tærende hede Luft. Halvdelen af de bengalske Bønder ere Muselmænd, hvis Religion tillader enhver Slags Kjødsvise, Svinekjød undtagen, og Hindnerne ere kun forbudne at spise Oxe- og Hønsekjød og dog alligevel er det kun ved højtidelige Leiligheder at der bliver noget Slags Kjødmad forbrugt, da det er 3 Gange saa dyrt som deres almindelige Spise, og da Agerbruget, som forhen omtalt, neppe kan forskaffe det, anseer jeg det som beviist, at Bengalen, uagtet alle de store Fortrin, det er begunstiget med af Naturen, ikke yder dens Agerdyrker de Fordele, som den burde, og hvis Virkninger naturligviis have Indflydelse paa det hele Statslegeme. Da jeg kun kjender meget lidet til det enropæiske Agerdyrkningsvæsen, hverken i Henseende til det praktiske eller theoretiske, kan og vil jeg kun indskrænke mig til korteligen at fremsætte, hvad der i mine Tanker ere de væsentligste Mangler ved det bengalske Agerbrug. Sædearternes Forandring, paa hvilket den europæiske Landmand anvender saa megen Opmærksomhed, og paa hvilket Udfaldet af et vel indrettet Agerbrug meget beroer, er slet ikke kjendt her i Indien, en Plan, som strækker sig udenfor et Aar, har aldrig nogen bengalsk Bonde drømt om kunde finde Sted. Et tilstrækkeligt Begreb kan gjøres om den herskende Skik, naar man tænker sig en Bonde, hvis hele Pønsen, gaaer ud paa at trække det alleryderste Produkt af sine Marker, uden at tage Hensyn til Jordens Forarmelse. Han saaer derfor ofte 2 a 3 Slags sammen, uden at tænke paa, at det ene tager Næringen fra det andet, og som tilsidst gjør Jorden saa gold, især hvor den muddrede Oversvømmelse ikke naaer, at han neppe faaer sit Sædekorn igjen, og naar han nu endelig ikke kan pine mere ud, lader han Marken ligge 1 eller 2 Aar brak, men som sjeldent er tilstrækkelig til at give Jorden den fornødne Styrke, da de Indfødte intet Begreb have om Gjødnings Anvendelse, thi skjøndt det betydelige Antal Hornqvæg som holdes vilde give Bonden tilstrækkeligt Middel til at forbedre de Marker, som Oversvømmelsen ikke frugtbargjør, benyttes det dog ikke, da det nu eengang er en Skik som mange hundrede Aars Vane næsten har gjort til en Lov, at Qvægets Excrementer blive anvendte til Brændsel, ikke saasnart har derfor Dyret deponeret sit Forraad, for det omhyggelig samles op og dannes i smaae flade Kager, der tørres i Solen, og som derpaa enten forbruges i Huset eller sendes til Bazaren, hvor det udgjør en Handelsartikel.