Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-09-09
Under ubeskrivelige Lidelser oplevede Herr von St. Germain med hans Broder og Mooren, den anden ulykkelige Dags Aften. Deres Tilstand var i høieste Grad skrækkelig. Allerede i sex Timer kjæmpede St. Germains Broder, med Døden, og endnu bestandig ville ikke Forløsningens Øieblik vise sig. Hunger, Tørst, Heede, Kummer og Sygdom kunne ikke saasnart fortære hans Livskræfter, som hans øvrige Reisekammeraters. En Lykke for ham, var, at han var ganske bevidstløs, og at kun imellem nogle lyse Øieblikke tillode ham, at kaste et Blik paa hans sørgelige Forfatning. Natten var igjen meget kold, og Herr von St. Germain havde, som forrige Nat en hæftig Feber; men hans Broder faldt igjen i en dyb Søvn. Mooren fik hæftig Krampe og Trækninger, som ende sig med en Afmagt. Da Morgenen brød frem, opmuntrede Herr von St. Germain sin Broder, og kaldte hans troe Moors Bevisthed tilbage. Kun med Møie kunde den Første reise sig op; men den Sidste var paa ingen Maade i Stand til, selv at røre etteneste Lem. han var lam paa hele Legemet, saae paa hans Herre med stive Øine, men talede ikke et Ord. Forgieves bestræbede Hr. v. Germain sig at tilbagekalde den svage Livsfunke hos den ærlige Moor. Endnu en Time blev han hos ham; men da alle hans Bestrædelser vare frugtesløse, og han intet Tegn paa Bevidsthed gav, men blev altid stiv og ubevægelig: saa fattede han den haarde, men nødvendige Beslutning, at lade den Ulykkede blive liggende i Ørkenen og tænke paa sin egen Redning. At det var for ham en af de skrækkeligste Qvaler, at see hans Selskabsbrødre, den Ene efter den Anden, saaledes give Aanden op. Dog for at Elændighedens Bæger skulle tømmes til den sidste Draabe, og for at hans Lidelser skulle opnaae den største og frygteligste Grad, skulle han ogsaa maatte efterlade hans elskede Broder, som den morderiske Ørkens Offer. Han holdt. saa inderlig af ham hans hele Hjerte hang ved denne Broder, Til mod Middag havde han trukken ham frem med sig under tusende Besværligheder, men da den Ulykkeliges sidste Kræfter vare udtømte, sank han aldeles afmattet ned, for aldrig mere at staae op. St. Germain forsøgte Alt, for endnu engang at reise ham op; men det var umueligt. Den Døende anvendte den sidste Rest af sine Kræfter til at bede Broderen at har ville forlade ham og kun sørge for sin egen Redning. Blor Haabet om derved muligens at skaffe den Døende nogen Hjelp, kunne bevæge ham til at opfylde denne Bøn. Naar han kun havde tordet stænke paa sig selv, ville han langt hellere have endt sit qvalfulde Liv ved Broderens Side; thi han var ligeledes nær ved at ligge under for Elændigheden. Hans Udmattelse og hans Smerter havde allerede i hele Timer berøvet han Bevidstheden. Han var henvisnet til det bare Skind og Been, hans Tunge, hans Læber, hans Gummer vare hentørrede; hans Øine havde tabt. deres Seekraft, og med Hørelsen var allerede tidligere hans Stemme bortvegen, hans hele Legeme stod i en Byld, og den hæftigste Feber rasede i hans Indre. Flere Anfald af Slagslod og Sovesyge angrebe hans svage Forstand endnu mere. Og under disse og andre tusindhaande Arter af Qvaler, slæbede St. Germain sig dog frem fra et Sted til et andet. Kun den Tanke at maaskee en eller anden Rædning for hans Broder var mulig, straalede frem af hans Beviistløshed og gav ham nye Kraft til at fortsætte sin Reise. Men allerede neddalede Natten over Ægyptens Ørkener, og endnu ville ingen Nædning vise sig. og en Saasnart Svingelen og Febekkystelsen havde givet noget efter, og den lammende Søvesyge gi bort, trød St. Germain fremad mere af Instinet, end af frie Overbeviisning. Dag om Morgenen den 4de Dag, kunne han slet ikke komme videre; hans Anstrængelser havde oversteget Maalet for menneskelige Kræfter. St. Germain blev liggende og stred med Døden. Dog ofte naar Lidelsen har naaet den høieste Grad, naar alt Haab om Redning forsvinder, da kommer Hielpen, sendt fra Himmelen. Saaledes ogsaa der. Hvem havde nu for vores Ulykkelige ventet anden Forløsning end Døden? Men da viste sig i det Fjerne en Hob Mammelukker, ridende paa Kammeler. De komme nærmere, seer den Døendes skrækkelige Tilstand og tage ham oppaa en Kammeel. Deres Omsorg havde St. Germain at takke for sit Liv. Saasnart som han igjen havde samlet nogle Kræfter og hans Bevisthed var vendt tilbage, viste han med bedende Geberder, hen mod den Deel af Ørkenen hvorfra han var kommen. Han smigrede sig med det Haab, maaskee endnu at kunne slutte sin Broder, levende i sine Arme. At at dette kjerlighedsfulde Haab ikke blev opfyldt, Alle, som gjennemsøgte det betegnede Sted. bragte kun døde Legemer tilbage, deriblandt var den elskede Broder ogsaa. St. Germain, blev ført til Cairo, som nu kun laae to Mile, borte og blev der, efter at have udtrykt sit Forlangende med Tegn, ført hen til Frankernes Qvarteer. Det varede i lang Tid, før han ved fine Landsmænds menneskekjerlige Omhyggelighed i igjen erholdt sin Sundhed. Efter 3 Dages Forløb fik han igjen Talens Brug, først sildigere hen, fik Øiet igjen sin Spændekraft og hans Øre fornam igjen den menneskelige Stemmes Lyd. Efter to Maaneders Forløb, var han næsten igjen gandske frisk, men opholdt sig endnu en Tid lang, i Catro og kom i November 1779 hjem til Sine i Marseille. At St. Germain udholdt alle disse Lidelser, er et mærkeligt Beviis paa den menne skelige Naturs overordentlige Kræfter, det viser hvad den kan bære, naar enhver Kraft i Samme, bliver anstrænget og sat i Virksomhed.