Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-04-01
Skrivelse fra et Genie. H. M. We have Selskaber i Skokkeral, men naar jeg undtager de lærde, hvori man for det meste ingen Ting bestiller, saa have alle de andre ingen anden Tendence eller Potence end Drik, Spil og Dans Alle ligne de hverandre heri som det ene Æg det andet, og er det en Sandhed, at Opfindelseskraft, og Originalitet er Geniets første Kiendemærke, saahave hidtil næsten alle vore Klub=Stiftere og KlubEntrepreneurer været de meest genieløse Personer af Verden. Jngen af dem fremkommer med noget nyt, alle ere de slaviske Efterlignere, der troe, at der til en Klub ikke udfordres andet end et Billard, nogle Spil Kort, en Gavpose, en halvruineret Vext, en skjelmsk Opvartningspige og en Marqueur, der kan tælle paa Fransk og drikke paa Dansk. Som en afsagt Fiende af al Efterligning og Plagiat har jeg derfor hidtil skyet vore Klubber som en reen Pest, og aldrig villet gaae ind i nogen, førend jeg engang selv kunde skave en ny Jeg siger med Flid skabe, thi den maatte alde les ikke have noget tilfælles med de andre. Jeg er, maa De vide, uden at rose mig selv, et sublimeret Menneske, der med Medynk seer ned paa alle de Maddiker, der mylre under mine Fødder. Min Siel tørster kun efter det Nye og Uskabte, med eet Ordi jeg er et Genie. Jeg føler en Jld suse og bruse i mit Bryst, som jeg ikke kan dæmpe, og denne Jld truer med at fortære alt det Gamle rundt omkring mig. En Krands vinker mig, og hvad enten den saa bliver af Ege-, Laurbær- eller Senesblade, saa skal, maa og vil jeg vinde den. Men da Papiir, og Sværte desværre i denne Tid ere saa kostbare, at selv den stakkels Ungdom maa betale sin første Lærebog, 3 Skilling dyrere nu end før, og mangt et Museum, fuldt af skjønne Rariteter, ja mangen en Expositionssal for dødelige og udødelige Arbeider, har af samme Aarsag maattet skyde Skaaden for Døren, saa maa jeg lade de Værker, der i det mindste i et Par Tusinde Le skulde fortælle vore Efterkommende, at der engang levede en Geist som jeg, henligge i min Pult, indtil de med den kommende Fred og billigere Papirs priser kunne træde frem i deres hele Nyhedsglands og gjøre hele den lærde Verden reent perpler. Jmidlertid, beskytte Muserne denne Skat! J den sidste store Jldebrand berøvede desværre Luerne mig en heel Sæk fuld med lutter Planer til og Fragmenter af Sørge, Trylle= og Lystspil, hvilket jeg anseer for et reent Nationaltab, endskjønt et ondskabsfuldt Menneske nylig i et Epigram har kaldet sligt en Nationalvinding. Men indtil Freden kommer, ønsker jeg at gjøre mig berømt ved nye og originale Opfindelser udenfor Litteraturen. Jeg gaaer frugtsommelig med store Planer, som, engang udførte, ville opvække Verdens Beundring. At fremlokke Steenkul af Møens gamle Klint, ligesom Moses fremkaldte Vand af Klippen, at faae Virginsk Tobak til at trives under en Sjællandsk Himmel, er noget af det, der i denne Tid udgjør Maalet for min Aands utrættelige Stræben. At gjøre Mueligheder muelige egner Hverdagssiele, at gjøre Umueligheder muelige Geniet. Det trodser den iiskolde Fornufts Skraal og den graaskjækkede Erfarings tvære Grunde. Det opsøger ukjendte Verdener, hvor man før ikke troede at finde andet end Hav; det baner sig en Vei igjennem Regioner, hvor ingen Menneskeskabning endnu har aandet; det opdager Myriader af Kloder, hvor det sløve Hverdagsmenneskee ikke siner andet end tindrende Prikker. Jeg vil være i det virkelige Liv, hvad jeg engang agter at blive i Litteraturen – et Phænomen, som alle løbe og gabe efter, og ingen kan begribe eller forstaae. Jeg vil ikke blot imponere, men frappere. Jeg vil gjøre Opsigt; jeg vil tvinge alle Avisskrivere og Recensenter til at støde i Basunen. Jeg vil nøde Hoffet i St. Cloud til at tale om mig. Jeg vil gjøre en Reise til Kotzebue, snakke med Merkel, kaste mig for Pavens Fødder, bygge og nedrive Systemer! Jeg er kun 21 Aar gammel, maa De vide, og en heel Verden staaer aaben for mig. Men jeg er en Patriot. Jeg kan ikke være utaknemmelig mod mit Fædreneland. Den Jordbund, som har givet mit Genies spæde Stamme, sin første Saft og Næring, skal ogsaa nyde dets første Frugter. Jeg foragter den, der lader Fremmede høste hvad Fødelandet saaede. Førend jeg reiser til andre Lande, agter jeg at udtømme mit store Overflødighedshorn i mit kjere Fædreneland, og selv, naar jeg engang, fjern fra dette, glimrer som en Stierne af første Rang paa en fremmed Litteraturs Himmel, skal jeg dog, af og til, smile ned til det Dannemark, der havde den Lykke at see mig fødes i sit Skjød. Jeg veed, at Hverdags hoveder, den Vrimmel af Skabninger, der hedde Mennesker, kalde dette Sprog udelicat, indiseret, maaskee endog impertinent, men hvad bryder jeg mig om denne Myretues Surren, Jeg foler mit rene Jegs subjective Værd, og skal og vil aldrig miskjende det. Lad sløve Aander længe nok kalde mig Storpraler, Vindsak, Kraftgenie, Saadanne Navne i deres Mund er min største Lovtale. Jeg haaber, min Herre, at De nu har fattet mig og faaet en rigtig Anskuelse af mig. Jeg behøver vel ikke at sige Dem mere, for at give Dem et tydeligt Begreb om mit egentlige Jeg. Jeg kommer nu til Hovedgjenstanden for min Skrivelse og det er en ny Klub, som jeg under Navn af det sovende Selskab har skiftet.