Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-03-10
En Jndiansk Fortællelse, oversat af det Franske. Nøden samlede fordom et vist Antal af Nenesker i de Tartariske Ørkener. Skillede ved alt, siger den ene, have vi Ret til alt. Den Lov, som berøvede os det Nødvendige, for deraf at forøge nogle Rajals det Overflødige, er en uretfærdig Lov. Lader os ikke følge denne uretfærdige Lov. Hvor der ei er fælles Fordeel, der ophører al Forening. Lader os berøve vore Undertrykkere det, de have berøvet os. Ved disse Ord tiede Taleren. Denne Tale bifaldt Forsamlingen nysende. Forslaget er ædelt. Man vil iverksætte det. Man er kun ueens om Maaden. De Tapperste opstode først. Magten, sige de, har berøvet os alt, Ved den maa vi tage alt tilbage. Have vore Raahs, ved deres Blodsuerier, tagen indtil det Fornødne, end og fra den Undersaat, som øder paa dem sit Gods, sit Liv og sit Arbeide, hvorfor skal vi negte vor Nødtørvt det, som Tyranner bevilge deres Uretfærdighed, Paa Grændserne af disse Lande dels Bacherne Fordelene af Caravanerne ved de Foræringer, som de udpresse. De røve Mennesker, tvungne ved deres Magt og ved Frygt. Lader os, mindre uretfærdige og meere tappere end de, angribe bevæbnede Folk. Lader Tapperhed dømme mellem os. Lader i det ringeste vore Rigdomme være Belønningen for vor Dyd. Vi have Ret dertil. Ved at meddele Tapperhed, betegner Himmelen dem, den vil løsrive fra Tyranniets Jern. Lader Land-Manden, uden Styrke, uden Mod, saae, pløie og høste. Det er for os han høster. Lader os plyndre, Lader os røve Nationer. Der samtykke vi alle, raabte de, som, mere forstandige og mindre dristige, frygtede for at give sig i Fare: Lader os ei søge noget ved Magt, men alt ved Svig. Lader os, uden Fare, tage af Lettroendheds Hænder det, vi maaske forgiæves skulde stræbe at tilrive os ved Magt. Lader os, iførte Bonzers og Braminers Navn og KlædeDragt, igiennem løbe Jorden. Vi skal see den, omhyggelig for at forsyne vore Fornødenheder, ja end og vore hemmelige Forlystelser. De frekke og modige Siæle ansaa dette ForSlag feit og kiællingagtigt. Forskiellig i Mening adskillede sig Forsamlingen. Det ene Partie udbredede sig i Jndien, i Tibet og ved Grændserne af China. Deres Ansigt er surseende; Deres Kiød korsfæsted. De bedrage Folkene, de undervise dem, de overtale dem, sætte Uenighed i Familierne, formaae Forældre til at giøre deres Børn arveløse, og tilbringe sig deres Gods. Man afstaaer dem Jordmonne, man pygger der Tympler, man tillægger dem Jndkomster. De Kane den Mægtiges Arm for at bille det ophiste Menneske under Til sidste undertvinge de alles Overtroens Aag. Hierter, holdende Scepteret omhyggeligen skiult under Uselheds Pialter og Ponitelses Aske. Jmidlertid opholde deres gamle og tappere Staldbrødre sig afsides i Ørkenerne; der overfalde de Caravanerne, angribe dem med væbned Haand. plyndre dem, og deele Byttet mellem sig. En Dag, da Striden upaatvileligen ei var udfalden til deres Fordeel, bemægtigede man sig een af disse Straten-Røvere, Man bringer ham til næste Bye; Man tillaver Skafottet; Man fører ham til Retter-Stedet. Han gik behierted didhen, da han træffer paa Veien og kiender igien, under en Bra mines Dragt, een af dem, som havde skillet sig fra ham i Ørken. Folket omringede Braminen, med Ærbødighed og bar han til hans AfgudsTempel. Straten-Røveren standsede ved at see ham. Retfærdige Guder, raabte han: Vi ere lige i Misgierninger, Men hvilken Forskiel er derimellem vor Skiæbne. Hvad siger jeg, lige i Misgierninger, Paa een Dag har han, uden Fare, uden Mod, udpresset Suk og Taarer af flere Enker, flere Faderløse, skillet Regieringen ved flere Rigdomme, end jeg har røvet min hele Livs Tid. Han har altid tvende Laster flere end jeg, Feihed og Svig. Jmidlertid behandler man mig, som en Misdæder, ham ærer man som en Helgen. Mig trækker man til Skafottet, ham bærer man paa Hænderne til hans Pagode. Mig sætter man paa Spid, ham tilbeder man.