Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1830-12-21
Af Justitssagen imod den for Mordbrand dømte Frederik Hansen af Aversie, meddeler Kollegialtidenden i et dobbelt Nummer den omstændelige Beretning, der først næste Gang kan ventes sluttet. Som Man deraf seer, var Motivet til Misgierningen egentlig Haab om at komme ud af sin forgieldede Tilstand, da han havde assureret sine Effekter for meere end de virkelig vare værd, og ved at antænde Naboens Gaard ventede, at hans eget Fæstested tillige skulde afbrænde, da Vinden har lige paa det, hvilket dog ikke skeete. Et senere Forsøg paa at afbrænde sin egen Gaard, mislykkedes ogsaa. Desforuden bar han Nag til Naboen, hvilket reiste sig fra et Slagsmaal, som Tiltalte aldrig har kunnet glemme, ligesom han og hadede Stedets Sognepræst, fordi Denne havde mulkteret ham for Forsømmelse med hans Børns Skolegang. Da den Brandlidte nemlig havde forpagtet Præstetienden, tænkte han, at Præster ingen Betaling vilde faae, og altsaa komme til at lide Tab, naar Gaarden afbrændte. (En ny Bekræftelse paa, med hvor megen Føie de geistlige Embedsmænd kunde ønske sig fritagne for Alt, hvad der hører til Mulkteringsvæsenet, hvilke Pligters Opfyldelse i deres Stilling falder dobbelt tung, da den Harmonie og gjensidige Tillid, der bør finde Sted imellem dem og deres Menighed, derved saa let svækkes). Frederik Hansens Hustrue var selv den Første, som paa Grund af nogle Yttringer mistænkte ham for at være Gierningsmanden. Længe varede det imidlertid, inden han gik til Bekjendelse, og han greb til enhver mulig Udflugt, uagtet Selvdommeren, den aldrig sovende Samvittighed, allevegne forfulgte og martrede ham. Efter Jldebranden var han derfor meget urolig, vred Hænderne, laae om Natten søvnløs og sukkede bestandig. Da Konen truede med at anklage ham blev han veenlig og viste sig mod Sædvan føielig og venskabelig imod hende. Selv under Benægtelsen i Forhørerne viste han en kjendelig Forlegenhed, hvormeget han bestræbte sig for at vise Raskhed og Uforsagthed, som Stemmen ofte var vaklende, skiftede han Farve og rystede over hele Legemet. En Person, som for Betlerie og Løsgjængerie hensad i samme Arrest, forklarede, at Frederik Hansen ei allene om Dagen gik hyppig op og ned af Gulvet, sukkede og sagde ved sig selv. Jo Gud, o Gud, men om Natten havde han især været urolig og ængstelig, ofte sprunget op paa Gulvet i Drømme, i hvilken Tilstand, han ikke een, men mange Gange udraabte: gesvindt, gesvindt, der er Jld i Anders Bentzens Gaard, bær ud paa Tøiet, nu var jeg derhenne med en Lygte. Naar Deponenten da raabte til ham: lig dog stille!" svarede han halv vaagen og halv sovende: "Aal jeg kan ikke, jeg har saa meget paa min Samvittighed, det ligger mig saa tungt paa Hjertet. Engang da han forsikrede sin Medfange, at Man ikke skulde faae ham til at bekjende, forløb han sig, sigende, at der var ingen af Vidnerne,, som saae, da jeg tændte Jld paa Gaarden; men lagde efter nogen Tanshed til: for Guds Skyld tael ikke om der! Ogsaa havde han ofte spurgt Deponenten, hvorledes det var at gaae Stokhuusretten igjennem, hvortil Denne svarede, at han ikke havde prøvet det; men han kjendte dem, som havde været der, og der skulde en god Ryg til at holde Touren ud. Endnu da hans Defensor i sit Jndlæg paastod ham frifunden, imod at udrede Actionens Omkostninger, tilføiede Delinqventen, at han ogsaa forventede sig frifunden for disse. Først efterat Sagen var optaget til Dom, begjærede han at tale med sin Siælesørger, Magister Koefoed, og tilstod nu at have gjort sig skyldig i den ham imputerede Forbrydelse, som han sagde, for at lette sin Samvittighed, af hvis Nag han idelig havde været plaget. Videnskabelighed. At det ikke vilde mangle paa Ramaskrig over Provst Steenstrup for hans lyse Fremstilling af Hr. Lindbergs Færd, kunde Man vente. Under den anonyme Banditkappe har saaledes et Væsen i Aalborg Stiftstidende erklæret Provstens Røst for Æselsskryd, og spørger: "hvo dog den lave Diævel er, som staaer i Samfund med hans Aand?" anvendende derhos paa Lindberg, der gaaer fra sine Dommere som en retfærdig (?) Mand, hiin store Overherres Ord: haver jeg talet ilde, da beviis det; men haver jeg talet ret, hvi slaaer du mig J den Formening, at Vi blandt vort talrige Antal af Tidsblade neppe have et nationalt Blad, vil Hr. Jørgensen, Jomton afhielpe dette Savn, ved i Forening med en Videnskabsdyrker fra 1 Januar 1831 at udgive et nyt Ugeblad, under Navn af Folkeven, eller, Tilskuer."