Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-04-15
Oberst D'Estanville med et udvaglt Cavaleriekorps, var i Nærheden af Generals Paa 15 Person, paa hvis Hoved det brittiske Ministerium. havde sat en høi Priis. Den begierlige Fjendes Skud søgte derfor Generalen, med samme Begjerlighed, som Blodhunden søger sit Rov. Ved en uventet Manøvre af Fjenden, blev den troe Trop, der omgav vor Helt, angreben i Flanken og aldeles omringet i samme Øieblik, som de dreve en fiendtlig Afdeling ned af Høien. Tre Gange slog D'Estanvilleskjække Hob, Hessianernes og de fiendtligsindede Vildes Angreb, tilbage og man kunde tydelig see, at det i Særdeleshed var dem om deres tappre Hærførers Liv at gjøre - tre Gange samlede de sig igjen og anfaldt : og tre Gange bleve de drevne tilbage, General P. 1114 og hans Korps var lidt efter lidt bleven adskildt fra Hovedarmeen og nu havde de intet andet Middel tilbage end at retirere. Ved hvert Anfald af deres talrige Angribere, droge de sig langsomt tilbage, men Angrebet blev altid fornyet under de Vildes døvende Krigssange og Skrig. En lang Række døde Legemer, der laae adspredte langs Veien betegnede den amerikanske Rettrade. Men nu, kunne de ikke komme længere. De uforsonlige Fiender, angrebe dem med forøget Antal og bag dem tilintetgjorde den vrede Bølge, der brød mod Strandbredden, ethvert Haab. De vare nu, i vild Fortvivlelse, i Færd med at kaste sig i den skummende Strøm foran dem, da de i stor Frastand fik Øie paa flere Kavallerie Afdeelinger, der indsvøbte i Støvskyer, nærmede sig hurtig, for at komme dem til Undsætning, oplivede af Haab, samlede de paa nye alt deres Mod og deres hele Styrke, for med fortvivlet Bestemthed, at frelse deres Frihed og deres Liv. Den kjække Marqvis og Generalen anførte denne Haandfuld Brave; bag dem rede Julies to Brødre, Side ved Side, den Yngste førende Fanen i hans venstre. Haand, Resten fulgte i en dobbelt Linie og reiste sig høiere i Stighøilerne. Deres blodige Sabler, nu hævede, nu sunkne, uddeelte uundgaaelig Død. Og medens de rasende hugge sig Vei gjennem den angribende Fjende, opfyldes med forøget Antal. hurtigen deres Sted, som falde for deres hvasse Sabler, og Alt trodser deres forenede Anstrængelser. De hørte nu Klarinettens skarpe Tone, som forkynde dem den nære Undsætning - de høre nu Jorden drønne under de snysende Heste - de høre, deres Høistkommanderende byde dem, angriber: Men ak! det er forsildig. J Befrielsens, i Se rens Øieblik, falder Sværdet fra hans kraftløse, Haand, Bidslet falder fra hans convulsivt sammen bøiede Fingre, og udmattet ved Tabet af det Blod. som strømmede fra saamange Saar, som bedækkede hans ædle Bryst, falder denne patirotiske Hofvidsmand, DEstanville fanger ham op i sine Arme; hans sidste Ord vare: "Jeg har gjort min Pligt. Jeg døer som frie Mand!" Saaledes døde Patrioten. Skulle jeg fortsætte Fortællingen om Slaget? hvo kjender ikke denne ærefulde Dags Hændelser, Hvor ofte ere vi ikke ved Fortællingen derom blevne begeistrede af Fædrelands Kjerlighed og have besluttet at leve og at døe for dette, Den gjenvundne Frihed og Liv, selv Glæden over Seieren, kunde ikke formilde De Estanvilles Smerte. Han tænkte paa Julie. Det var ham, der skulle frembringe Tidenden om hendes Faders, og hendes Broders Skjebne. Men han kjendte hendes Hjerte, hendes Patriotisme skulle berøve Smerten sin Braand, og styrke hende til at bære næsten med Rolighed, selv det Værste blandt Onder, naar blot hendes Fædreland var sikkret. Fædrelands Kjerlighed var i hine Farens Dage Qvindens stærkeste Lidenskab, Lidet kjende vi til de mange Lidelser de maatte udstaae. Aldrig, kunne vi sætte tilbørlig Priis paa hine Følelser, der bragte dem endog til med Fornøielse at kunne lytte til Fortællingen om den Mands, Faders, Broders Død, der farvede Valdpladsen med sit Blod, for at udslette ethvert Spor af fremmed Tyrannie, i deres Fødeland, som opofrede deres Blod og deres kjæreste Børn for at tilkjøbe sit Fødeland Friheden, J hine Ædles Skygger. - Matyrer for en Tyranie, besjel os med Eders Aand, og vi skulle altid vide at beskytte hiin Fødselsret J skjænkede os Drønnende Minutskud naaede snart Julias, Dre, hun ventede alt længe Armeens Tilbagekomst. Pibens skjærende Toner i enkelte Mellemrum, det høitidelige Trommeslag, den langsomme og afmaalte Marsch af den sig nærmende Armee, sagde hende, at de sørgede for en eller anden falden Vaabenbroder. Den Kikkert hvormed hun havde beskuet Slagets Fortgang, faldt fra hendes Haand, og hun stod nu ved Indgangen til hendes Faders Telt. En ahnelsesfuld Gysen foer gjennem hendes hele Væsen; hendes Kind blev bleg, som bjergets Snee; en kold Dug hvilede paa hendes høie hvide Pande; hendes sorte, glindsende Lokker bevægede sig hid og did for Vinden; hendes Haand hvilede fast paa den urolig bølgende Barm, som for at standse hendes ængstelige Hjertes Banken, medens hun havde hendes Øie hæftet paa det sig nærmende Sørgetog. Her ville Billedhuggeren funden en Gjenstand værdig hans Meisel. De to kjække Gardere, der stode Skildvagt gjorde Holt paa hver Side af hende, medens den lange Procession passerede forbi, Først kom den engelsk Generals Stridshingst. ført af to Soldatre, dragende paa hver Side af ham i Støvet, Fanerne med St. Georgs Kors og den engelske Løve i, næst ham reed atten Ryttere i aabne Geleder med deres omvendte Sabler, i Centrummet reed General 144 den nu høist kommanderende General og fire Adjutantere. Efter disse fulgte Musikken, der spilie en høitidelig Sørge Melodie, derpaa en lang Linie af Jnfanterie med omvendte Vaaben; efter dem reed Oberst Marqvis O'Estanville paa en sort Ganger fulgt af hans Regiments Dragoner. Det lange hvide Haar, der slyngede sig ned af hans Stormhue, var bestænket med Blod og Støv, med blege Kinder og hans Øie stivt hæftet paa Jorden, sad han ligesom begravet i dybe Betragtninger; hans Stridshest, med bøiet Hals og flyvende Manke, gik med høitidelige Skridt fremad. Efter dem fulgte i en lille Afstand to Liighaarer, paa enhver laae et søn brudt Sværd og Pistoler, de bleve bevogtede paa alle Sider ved fyrgetyve ridende Officerer, samlede af den hele Armee, og dannede i to bøiede Qvarreer; herpaa fulgte to hvide Heste ledte at fire Tjenere, klædte i Hvidt, og endelig reed med et blegt og smertefuldt Aasyn Oberst=Lieutnant P. 111 Julias Tvillingbroder, førende i den eneste Haand han havde tildage, den Standart med hvilken han havde forladt Leiren; ingen Taare væddede hans Kind, intet forrigfuldt Suk lød fra hans Bryst. Hans Hoved var blottet, og et Saar i Panden var omvunden med en hvid Bandage; i Taushed stirrede han ned paa hans Nærbeslægtedes Liigkister, og skred fremad, fulgt i nogen Afstand ved en lang udstrakt Linie af Tropper, som sluttede Processionen. De passerede forbi og Lyden af deres Fodtrin tabte sig i det Fjerne. Julia bevægede sig ikke talede ikke græd ikke hendes Øine vare som i Døden fæstede paa det Punct hvor den sidste Soldat forsvandt og længe stod hun, som rodfæstet til Stedet. Nogle Musketsalver opvakte hende fra hendes Bedøvelse, hun hævede hendes Øine i Veiret, To Heste hørtes komme galloperende mod hende, og hendes Broder og DEstanville steeg af He(Fortsat. sten og stode foran hende. Hassan Ben Sherishah Ferdusi Ferdusi, Persernes vigtigste episke Digter, blomstrede ved Aaret 1020. Han var født i Thus hvor hans Forældre levede som Agerdyrkere.