Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1784-05-25
Jndvaanerne i Stæderne søge ikke for en ringe Priis at aftvinge Landmanden de i hans Ansigtes Sveed frembragte Producter. Han kan ik ken dyrke sin Ager uden Omkostninger: en Deel af hans Omkostninger er Fortieneste for eder; men den største Deel af eders Fortieneste bliver betalt med Landets reene Jndtægt, nemlig med den Summa, som Landmanden faaer tilovers, naar Kutturomkostningen er fradraget den heele Massa. Denne Summa er den frie circulerende Rigdom i Staten, hvoraf alle Stændet leye, enten efter sin Andeels Storhed, som han har Ret til at fordre, eller som han ved sit Arbeide fortiener. Jo større denne Summa er, jo større Statens Velstand, jo mere blomstrer Arbeide, Kunster og Handel. Fordrer altsaa ikke, at Producternes fri Handel bliver hemmet; thi ligesom Produkternes Kiøbepriis forholder sig, saaledes forholder og den reene Jndtægt sig. Overflødighed og lave Priiser er ikke Rigdom; Mangel og Dyrtid er Elendighed; Overflødighed og høie Priser er Velstand. Jndvaanere i Stæderne, eller J, som drive Haandværker og Handel, begierer ikke at indskrænke eders Medborgeres Handel og Handtering ved en udelukkende Ret; Jskade eder selv, J skade Staten. Frihed er ganske uundværlig for Handelen: naar J røve den fra andre, saa berove I eders egen Flid al mulig Hielp og Understøttelse. Bort med al Misundelse, med den Egennytte, som vil nægte andre det, som den eene holder nyttigt for sig selv. Mennesker af alle Klasser i Staten, Venner, Landsmænd, Patrioter, frie tydske Mænd, J. som beboe een af de frugtbareste og mildeste Himmelegne i Tydskland, hvor J allerede for syvhundrede Aar siden ere blevne regierede fra Generation til Generation af Zæhringer, hvis Blod flyder i i mine Aarer; foreener eders Kræfter med mine, jeg, som nu næsten i 37 Aar har havt den Naade af Gud, under hans Velsignelse, dog ikke uden Lidelse, Smerte og Bekymring at forestaae eder; forcener eder med mig til det Almindeliges Vel Lader mig tage den Trøst med ind i Evigheden, at jeg har efterladt migret i Velstand, Sædelighed, og Dyd tiltagende Folk. Værer flittige, værer tappre, elsker eders Fædreland; værer sparsomme uden Gierrighed; giver Gud eders Rigdom, saa ødsle den ikke i Yppighed; lader den allerede indsnegne Lurus ikke gribe videre om sig: den skader endnu mere derved, at den fordærver Sæderne, end derved, at den falder vores Formue besværlig Værer heller dydige og fattige, end rige og lastværdige. Opdrager eders Børn til Dyd, lærer dem at følge Sandhed og hade Løgn, foregaaer dem med gode Exempler, det er en høistvigtig Pligt: Gud fordrer det af eder; J skylde eders Børn, eder selv og eders Fædreneland det, de ere en Velsignelse udi eders Huus, eders Alderdoms Støtte, Statens Styrke, naar de kiende Religionen, Dyden og Æren. Den Lære af den første og største Sædelærer, som nogensinde har været og skal blive, den tjene os til Regel for vor Sædelighed, vor Opførsel og vor Efterlignelse: Alt hvad J vil at Menneskene skal giøre eder, det giøre J og Dem, thi det er Loven og Propheterne. En værdig Tho log i vore Tider har om denne Regel sagt følgende: Den er eders ganske Viisdom, den beste Statskunst for Fyrster og Regentere, den beste Opdragelseskunst for Forældre, den viseste Læremethode for Lærerne, intet kan fastere knytte Broderhiertetil Broderhierte, Ven til Ven, Ægtefælle til Ægtefælle, end denne Regel. Men nu, mine Venner, ville vi dette, kunne vi frembringe dette af vore egne menneskelige Kræfter, Her maae en høiere Kraft komme os til Hielp ellers ville vi met udrette. Vi maae tage Religionens Styrke til Hielp, som virker saa almægtig paa Menneskets Hierter, hvilken heele Naturen er underkastet, fordi den udgaaer fra Naturens Ophavsmand. Guds Ords Tienere, Religionens Lærere, eder opbyder jeg, J som ere kaldede til af Naturen og Aabenbaringen, at forkynde Guds aabenbarede Villie, ere J overbeviste om eders Embeds Vigtighed, saa bruger dens hele Styrke til at stifte godt. Ere J overbeviste, igiennem, trængte og rørte af Religionens Sandhed og Lære, saa vil J sikkerlig ogsaa finde Veien til eders Tilhøreres Hierter, og ligeledes røre dem. Bevæges Hierterne, saa kan Troen paa Religionens høie Stifter blive levende, og Villien, til at følge hans Lære og Exempel, virksom. Da vil hans Kraft blive mægtig hos de Svage, og vores Bestræbel, ser og Arbeide skal krones med Velsignelse; de skal vi ved Dyd og Religion blive deelagtige i den sande Ære. Den er efter min Mening ikke andet, end vores Samvittigheds Vidnesbyrd, om at vi fuldføre gode Handlinger af ædle Bevæggrunde. Publikums bifald er kun for saavidt Ære, som den stemmer overeens med vores Samvittigheds Vidnesbyrd. Men da vi bedømme vore Medmennesker saaledes, som vi ønske, at blive bedøm met af dem, og Hiertets hemmelige Drifter ikke ere os bekiendte; saa gjør enhver ædel Handling, efter vor Dom, den, som har udviist den, Ære, hvis vi ikke aabenbar see, at hans Hierte intet ædelt tænkte derved. Titel, Rang, Rigdom og s. v. giør allene da Ære, naar de ere Følger af ædle Handlinger. Giver vores Samvittighed og Vidnesbyrd om, at betænke ædelt og handle ædelt, saa føle vi vores Menneskeværdighed saa ophøiet, af 1 at vi hellere vil miste Livet end Æfen. Maatte Dyd, Religion og Ære gjøre os til et frit, opulent, sædeligt, christeligt og et i alle Fuldkommenheder tiltagende Folk. Det er min Længsel, det ere mine Ønsker, Carleruhe, den 19de September 1783. Carl Frederich, Margreve til Baden.