Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1836-01-09
J et Tillæg til No. 103 af "Ribe Stiftstiden, ne" har Hr. Procurator Albius i Varde, under 22de Decbr. giensvaret Følgende paa Hr. Kammerunker Wedel Heinens sidste Jndrykkelse (see No 153 af Thisted Avis): "Den mageløse Dristighed, hvormed Hr. Kammerjunker Wedel Heinen i No. 100 af Ribe Avis har tilladt sig at publice en, fra enhver Synspunct betragtet, dybt kræn nde Sigtelse mod mig, hvorom jeg aldrig før hørt tale, ja endog at stemple denne som en viist Kjendsgierning, har i høieste Grad frappemig. Sit skjønne Foredrag intimerer han med Cancelli-Skrivelse af 6te Jan sidst, som in finde er mig bekjendtgjort, naar undtages Slut nogen, der alene gik ud paa, at mine Papirer hide tages under Forsegling og min Person indi til videre sættes under Bevogtning og som Folge heraf kan jeg hverken vedgaae eller besteide, om den af ham anførte Tirade virkelig findes i bemeldte Skrivelse eller ei; ei heller om høibemeldte Collegium, faaledes som det er antydet, mod Sædvane skulde have foregrebet Domstolene i Bedømmelsen af de saakaldte Bevisers Værd og Gyldighed. Det være imidlertid nu som det vil, saa sinder jeg mig dog foranlediget til, paa det høitideligste at erklære: at jeg aldrig har gjort mig skyldte i en saa nederdrægtig Handling, som den, ved Svig, Bedrageri eller kjøbte falske Vidner, at have forsøgt at tilvende mig Andres Gods og Formue. – og at hver Den, fra hvem en slig Sigtelse udgaaer, taler Løgnerens foragtelige Tungemaal. At jeg ikke bestomindre, uden forud at kunne abne saadant, er geraadet i et høist forviklet Forhold, hvoraf alle de mange Udehageligheder, jeg hidtil har maattet døie, atter ere udsprungne, er ganske vist; men Udfaldet, som jeg holdes mig forvisset, ikkun vil vorde decideret efter Retfærdighedens strængeste Grundsætninger, imødeseer jeg med Rolighed og uden Frygt. Jndtil da skal jeg derfor ei heller videre omtale denne Sag her, men derimod, efter anden lovlig Omgang, vide at drage Kammerjunker Wedel Heinen til vedbørlig Regnskab for sit utidige Angreb. Naar Hr. Kammerjunkeren iøvrigt siger: at det ikke var for min Personligheds Skyld, at han ei misbrugte eller brugte til dens yderste Grændse, sin Authoritet, hvilket jo i at Fald siden led sig undskylde med, for at bruge Lovsproget, at det skeete af Vanvittighed - da harmonerer dette ingenlunde med hans mundtlige Yttringer til mig hvilke vare den nærmeste og væsentligste Anledning til de Linier, jeg tilskrev ham under 8de Jan. sidstl., og som han nu vil skal tjene til Fripas paa de Vilkaarligheder, han faa Dage derefter og senere har tilladt sig imod mig. Mit forrige Avertissement staaer forresten fremdeles ved Magt, siden Hr. Kammerjunkeren, og vistnok af gyldige Grunde, ei har villet nedlade sig til at besvare det, og i Forbindelse hermed maae jeg endnu tilføie: at han ei heller senere har villet nedlade sig til at gjøre Udtælling, skjøndt jeg i denne Anledning har havt ham indkaldt for Forligelses-Commissionen. Derimod har han ikke fundet det under sin Værdighed, at nedlade sig til, i egen Person, for kort Tid siden at indfinde sig i min Bopæl, og i min Fraværelse at foretage Udpantning for resterende Fattighidrag, som ingensinde har været mig krævet af Oppebørselsbetjenten, og en halv Timestid efter at han var aftraadt med sine Mænd, atter at indfinde sig for at udtage et af mine bedste juridiske Værker, som han dernæst lod beinge hjem i sit eget Huus, men det forstaaer sig selv, at Alt er skeet i lovlig Form; og at Kammerjunkeren indesidder med en mig tilhørende, ikke aldeles ubetydelig Pengesum, hvoraf denne Skat i al Fald kunde have været taget, er (Rd. Av.) jo en ganske anden Sag.