Den Vest-Sjællandske Avis, 1815-12-09
Da Storhertugen af Toscanas Tropper i Aar erobrede Staden Porto-Ferrajo paa Øen Elba, saa fandt man i de Værelser Bonaparte havde beboet flere Papirer; disse sendte man til Gouverneuren i Livorno, af hvilke der var nogle philosophiske Betragtninger, underskrevne af en ci-devant Souverain (en forhenværende Regent). Gouverneuren kiender nøie Napoleons Haand, og der kan ikke tvivles paa, at de ere af ham. Jntet kan være mere interessant, end at kunde ligesom liste sig til at frue ind i et saa mærkværdigt Menneskes Siæl. Stykket findes paa Fransk i polit. Journal for November, d. A., paa Dansk lyder det saaledes: (Det indcirklede er Oversætterens Ord) Philosophiske Betragtninger af en forhenværende Sauverain Grundvolden i vores (nemlig de Europæiske Staters) selskabelige Forbindelse, er saa mangelfuld, at den truer med Undergang, dens Fald vil blive skrækkelig, og alle Nationer paa vores Fastland (Europaa skal rives hen der (fire Aarsager kunde tænkes til en saadan Formodning) ingen menneskelig Magt formaaer at standse Tingenes Gang; ligesom Pæren, falder naar den er moeden, saaledes nærmer Staterne sig til en Forraadnelses Tilstand mod Enden af deres Høst. Hele det civiliserede Europa er nu paa det Punkt, hvorpaa en Deel af Jtalien var paa Cæsars Tid. Revolutionens Storm, hvoraf nogle Skyer udstrakte sig over hele Frankerigs Overflade, skal snart bedække alle Deele af Jordkuglen, som vi beboe, med en skrækkelig Nat; Naturen maa først udtømme sig paa sine brændbare Materier, førend Tordenen kan ophøre at brage, og en blidere Dag kan frembryde. Verden kan ikke frelses uden ved at udgyde Strømme af Blod, og det er kun en skrækkelig Storm, som kan rense den besmittede Luft, som tilhyller heele Europa, overlade vi Begivenhederne til deres egen Gang, da skal den samme Hagel fra Barbarerne i Norden træffe os, som overfaldt det Romerske Rige, forgiæves havde deres Bestræbelser været, naar Rommerne havde været hvad de vare tilforn. Jeg allene kan frelse Verden, og ingen anden. Jeg vilde lade dem udtømme Smertens Bæger i et Drag; i Stedet for at de nu skal uddrikke det draabeviis. De troe sig frelste ved at bortstærne mig fra Verdens Skueplads; men ingen af dem, som kiænder den Mand, der behersker Nationerne og Europas Kabinetter, skal være af den Mening, men snarere være overbeviiste af det Modsatte. Jmellem de Skuespillere, som nu figurere paa Verdens Skueplads er ikke en Eneste, som forstaaer at lagttage Tid og Omstændigheder, eller som kan anvende Lægemidlet derfor. Dersom det ikke var saaledes, skulde man da søge at sætte det igien paa den gamle Fod, som burde forgaae eller være begravet i Forglemmelsens Nat, og som ikke passer til vores borgerlige Samfunds Kundskaber. og endnu mindre til vores virkelige Stilling. Det som nu giærer i Spanien og i Rom, skal snart foraarsage en almindelig Udbrud over hele Europas Overflade. (Hvilke politiske Blikke, hvormange fatte dem vort Aarhundredes Historie vil tiene til en Commentar over disse evige mærkværdige Ord. Hvilken tænkende Mand seer ikke det giærende Stof i den cultiverede Deel af Menneskeslægtens Tilstand; men han tier og gjemmer Tanken dybt i sin Siæld. Fra Gravens Dybde, hvori de siden Aarhundreders Forløb gjemme de Døde, skal de efterat have prøvet deres Tidsalderes Elendigheder og Daarskaber fremkalde med stærke Udtryk en Skygge som de da vil betragte som en frelsende Genius, hvilken skulde have bragt dem Lykke og Viisdom. Jeg forudseer at Naturen, som den ofte pleier at giøre hos enkelte Mennesker i visse Sygdomme, vil søge et Middel mod dette Onde, Lægerne pleie at sige: at Crisis vil da være skrækkelig. Jeg kiender Menneskene og min Tidsalder. Jeg skulde have fremskyndet den lykkelige Tids Ankomst, naar de jeg havde at giøre med, ikke havde været saa lastværdige. Man anklager mig at jeg har foragtet Menneskene og gjort dem til Slaver. Det er deres krybende Aand, deres Tørst efter Penge og Ødelæggelser, som bragde dem under mine Fødder. Kunde jeg giøre et Skridt uden at træde paa dem. J Sandhed jeg behøvede ikke at sætte Snarer for at fange dem; jeg havde blot nødig at fremsætte fordem Rigdom og Fordærvelsens Skaal fuld af forgiftet Honning, og strax styrtede de sig hen paa den for at slukke deres Tørst. Slaver behøvede en Herre, men jeg ingen Slaver (et mærkeligt Ord). Jeg behøver ikke at sige meere. Fyrretive Millioner Mennesker beklage sig bittert over at være undertrykt af mig, jeg som kun er et enkelt Menneske, men een af de mægtige og farlige Genier, hvis Kraft ødelægger og hvis Storhed kuldkaster. (Apartiske og roelige Efterverden, naar Du læser disse Træk af en høi Aand, men af et politisk Sværmerie, som de største Siæle ere meest underkastede, og Du betragter hans Handlinger og hans Skjebne – hvad vil Du da dømme om Napoleon?) Da Napoleon var paa Elba, saa havde han udstædet en hemmelig Proclamation til den Franske Armee, som var skrevet i forblommede Karacterer; een eller flere Personer ved ethvert Regiment havde en Afskrift deraf, den lød saaledes: "Franske! Eders Fædreneland var forraadt, Eders Keiser kan allene sætte det igien i den glimrende Forfatning, som sømmer sig for Frankerige. Skiænker ham Eders Tillid, som stedse har ført Eder til Ære. Hans Ørne skal endnu engang svæve i Luften og sætte Nationerne i Forbauselse.