Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-11
Nogle Dage efter denne Expedition kom min Tiener til mig og fortalte mig, at en betydelig Mængde Elephanter havde ladet sig see i Nærheden af vor Station, og at nogle af Jndvaanerne tilligemed Garnisonens Officere vare gaaede dem imøde. Jeg lavede mig til og skyndte mig med at begive mig hen til det anviste Sted. Jeg maatte gaae igiennem en Skov, og naaede først til mine Kammerater efter mange Vanskeligheder paa ubanede Veie. Neppe var jeg kommen udaf den mørke Skov paa en Eng paa den høire Bred af Gualana førend de hyppige Flinteskud forkyndte mig, at Jægerne vare i Nærheden. Jeg blev glad over at komme til dem, men idet samme hørte jeg det gientagne Raab. Tag Dem i Agt, gaae ikke længere frem. Men da jeg ikke saae noget Tegn til Fare saa udviste jeg dog ingen Forsigtighed. Den nærmeste Skildvagt, som bemærkede, at jeg ikke indsaae den truende Fare, blev ved at raabe det samme til mig, og tiltalte mig baade paa Engelsk og Hollandsk, jeg vilde nu til at trække mig tilbage; da en Bragen i Træernes Grene og et skarpt vredagtigt Skrig, forkyndte mig at Fienden nærmede sig, Det var en kjæmpemæssig Hun-Elephant ledsaget af to mindre mandlige, som kom styrtende frem af den Skov, hvilken jeg nyelig havde forladt. Da jeg kun var 100 Skridt borte fra dem, og de rendte løs paa mig med den største Hurtighed, saa havde jeg ikke megen Tid til at overlægge hvad jeg skulle giøre, og da jeg var paa aaben Mark, saa vidste jeg ikke andet at gribe til end at skyde min Flint af paa den. Men jeg sigtede slet, og det giorde ingen Virkning. Jeg søgte nu at skiule mig bag nogle unge Træer, som stode midt paa Engen; men jeg saae til min Forfærdelse, at Elephanterne toge Retningen derhen; jeg tog derpaa Flugten til Floden, for at søge at skiule mig imellem Klipperne paa dens Bredder. Men Elephanterne kom i Hælene paa mig og brølede frygteligt, ganske ude af mig selv forsøgte jeg paa nye at skyde efter dem, nen Kuglen gled ned af Hun-Elephantens haarde Pande, og den styrtede sig nu rasende løs paa mig. Jeg kan ikke beskrive mine Følelser i dette rædsomme Øieblik, og har kun en dunkel Erindring om hvad der gik for sig i min Siæll. Betaget af Skræk faldt jeg ned for Fødderne af den, og den begyndte at mishandle mig med sin ene Tand; den anden var afbrudt, derpaa løftede den mig i Veiret med sin Snabel og kastede mig imellem sine Forbeen; her stampede den frygtelig paa mig; nu satte den Fødderne paa mit Bryst, og nu huggede den mig i Siderne. Jeg havde den Aandsnærværelse at jeg holdt mig i en sammenkrumpet Stilling; dette og Jordbundens dyndede Beskaffenhed var maaskee Aarsagen til, at jeg ikke blev bræbt. Han Elephanterne, som formodentligen vare Hun Elephantens Unger toge ingen Deel i Angrebet; men løb omkring og bevidnede deres Uroe ved en idelig Skrigen. Jeg laae endnu under min Fiendes Fødder, da Lieutenant Chishomaf det Kongelige Afrikanske Korps og en Holtentot ved Navn Diderik kom til, da de faae hvad der passerede, saa raabte de om Bistand; men Jægerne vare for langt borte og allene Skildvagten, som havde advaret mig mod Faren, forenede sig med dem. De affyrede nogle Skud paa Hun Elephanten; de to unge Elephanter toge Flugten, og kaldte deres Moder til sig ved deres Skrig; men den store Elephant blev ved at mishandle mig; tilsidst bevægede dog en Kugle, som traf den i den høire Skulder, til at retirere; den giorde det ugierne, og jeg saae hvorledes den flere Gange vendte sig om og saae efter mig; jeg formaaede ikke at reise mig; men da jeg saae at den var kommen ind i Skoven saa kaldte jeg paa mine Kammerater. De kunde næsten ikke kiende mig; jeg var forreven traadt ned i Skarnet, mine Klæder vare i Laser og bedækkede med Blod og Dynd. De reiste mig i Veiret; men jeg mægtede ikke at giøre et Skridt. Smerten og Saarene havde udtømt mine Kræfter; de indrettede derfor en Bærebør og bare mig paa den til Bredderne af Gualana, hvor vor Chirurg tog sig paa det omhyggeligste af mig. Jeg var omgivet af mine Venner; Blodet fiød af mine Saar, Chirurgen erklærede at de vare ikke dødelige. Min Broder, som ikke havde taget Deel i Jagten, kom til og var ganske bestyrtset. En Hottentet havde fortalt ham, at jeg var bleven revet ihiel af en vild Elephant. Han foer sammen af Skræk da han saae mig; men Chirurgen og Lieutenant Chishom søgte at beroelige ham, hvortil jeg bestræbte mig for at biedrage ved nogle Tegn og afbrudte Ord, da jeg ikke kunde rigtigt taale at tale. Pludselig saae vi nu en ulykkelig Soldat af det Afrikanske Regiment ved Navn MacCleam at komme ud af den Skov, hvori jeg havde været, forfulgt af en uhyre mandlig Elephant; han søgte at naae til Klippehulerne ved Gualana, for at redde sig; men hans Fod gleed og han faldt ned i en Fordybning; nu tog Elephanten fat i ham med Snabelen og slæbte ham ind i Skoven. Hr. Knight, Officeer ved det 22de Regiment, min Broder og alle de tilstædeværende Personer affyrede deres Gevære paa Elephanten; men Afstanden var saa stor, at Kuglerne ikke kunde virke. Elephanten knusede Soldaten ved at kaste ham mod et Træe, giennemborede ham desuden med sine Huggetænder og stampede paa ham med Fødderne. Mine Kammerater havde imidlertid nærmet sig Elephanten bagfra uden at den blev det var og gav den en nye Ladning, som traf bedre. Dyret vaklede; men styrtede dog ikke, dog følte den sikkert en heftig Smerte, thi den udstødte endnu et langvarigt Klageskrig; den støttede sig paa et Træe i Nærheden; man kunde tydelig see at den var afmægtig; desuagtet vovede ikke Jægerne at komme nærmere til den. Men vi fik nu at see et rørende Beviis paa disse Dyrs Kiærlighed til hinanden. Vi havde i nogle Minuter hørt et klagende Skrig inde fra Skoven som besvarede den dende Elephants Jammertoner. Snart saae vi den omtalte qvindelige Elephant at komme frem; dens urolige Blik, dens uvisse og hurtige Gang udviste dens kiendelige Uroe for Han=Elephanten; vore Jægere syntes at have sat en heel Elephant familie i Bevægelse. Saasnart Hun Elephanten fik Øie paa sin Mage, saa styrtede den sig løs paa den, uagtet vore fordobblede Musketskud og og dens egen dybe Saar i Skulderen og søgte at værne om ham med sin egen Krop. Den udsatte sig i ti Minuter for vor Jld, nu betragtede den os med et følsomt, ligesom et bedende Blik, nu caresserede den sin ulykkelige Mage, og nu forsøgte den paa at lofte ham op med sin Snabel og slæbe ham ind i Skoven; men den anstrængede sig forgiæves, han gleed langs hen med Træet og styr omkuld. Hun Elephantens Kiærlighed hørte ikke op med hans Død; den søgte at bringe Liv i ham paa nye med sin Aande, og stak sin Snabel i hans Mund; men da den nu saae at alt Haab derom var forgiæves og tillige var selv svækket af sine talrige Saar, saa udstødte den saa klagende og udtryksfulde Toner, at jeg blev inderligt rørt derover. Mine Kammerater vedbleve imidlertid at skyde saa heftigt los paa den, at den tilsidst styrtede død ned ved sin Mages Side. Derpaa udbrøde vore Jægere i et Fryderaab, de gik hen til Elephanterne, som vare temmelig gamle og udmærket store, Hannen 9 Fod høi og Hunnen 8 Fod 4 Tommer; de vare giennemborede af over 80 Kugler. Begge de unge Elephanter, som vilde opsøge deres Moder bleve kort efter dræbte. Hottentotterne afskare Kiødet, som de spise frisk eller saltet. Vore Soldater forbeholdt sig Fittet, Huden og Tænderne. - Efter 14 Dages Forløb var jeg helbredet; men jeg satte mig for at være mere forsigtig i Fremtiden.