Aarhuus Stifts-Tidende, 1830-10-05
Frankrige. Endskjøndt den forrige Regjering i det afvigte Regnskabsaar næsten havde en Milliards Jndtægter, er dog et Deficit af 70,328,977 Franes; derimodvalidere de fra Algier bragte 55,186,900 Franes, og til det Manglendes Dækning har Finantsministeren ansøgt de Deputeredes Kammers Bevilling. - Den egentlige Proces imod de fire Ministre, der sidde i Fangetaarnet (Donjon) i Vincennes, begynder i de første Dage af October. Man tør vel kalde den en universalhistorisk, Begivenhed. Her seer man den med spændt Forventning imøde; dens Udfald er tvivlsom, og ligesaa uvist er det, om dette vil tilfredsstille den offentlige Mening eller maaskee atter anledige Uroligheder. Almuens Stemme for drer Dødsstraf over hine Forbrydere. Jngen Almuesmand vil vide af Skaansel at sige; selv den ellers saa rolige og Orden hengivne Nationalgarde er saa opbragt imod de fangne Ministre, at ingen af disse tør lade sig see ved et af Vinduerne i Taarnet, thi saa er han vi paa at forhaanes af Vagten, ja endog hilses med Stene. Uretfærdig kan man ikke kalde denne Stemning; thi de Tusindes Blod, der faldt i hiin Juli=Hæderskamp, raaber om Hævn over Ministrene, hvis Meeneed er Skyld i, at Oprør ryster Frankrige, at Handelen underdisse krampagtige Bevægelser standses og mangen brav Mand gaaer til Grunde. Et andet Partie fordrer vel ikke hine Skyldiges Død, men en haard Straf over dem; dets Tilhængere paastaae nemlig, med Føie, at det vilde være uretfærdigt, ligefrem at tilskrive ond Villie, hvad muligen blot bør tilregnes Dumhed og en daarlig Anskuelse; at det vilde være inconseqvent at anvende Dødsstraffen i det Øieblik, man stræber at afskaffe den for blot politisk Brøde, og endelig, at det vilde være førgeligt, dersom den skjønne, med saa udmærket Maadehold tilkæmpede Seier tilsidst skulde besmittes med Blod. Disse Grunde finde vel meere eller mindre Indgang hos de Sindige, men hos Almuen have deres Jndvendinger langt større Vægt, der med følgende Grunde stemme for de anklagede Ministres Henrettelse. Et afskrækkende Exempel - sige disse - er nødvendigt, at ingen Minister i Fremtiden skal formaste sig til at sætte Nationens Vee og Vel i Vove; uskyldige Medborgeres udgydte Blod raaber til Himlen om en blodig Expiation, og Landsforrædere straffes jo efter de endnu gieldende Love med Døden; det vilde være syndigt, at benaade saadanne udædiske Mennesker, som de fængslede Ministre, der ved Tingenes uforudseelige Kredsløb, - hvilket Gud forbyde. - ellers kunde opnaae deres fordums politiske Betydenhed, saa at de igjen bleve en Svøbe for Landet og saaledes farligere end nogensinde, fordi de da havde personlige Fornærmelser at hævne. Om Pairskammeret vil lade sig bestemme af disse Grunde er meget tvivlsomt, vist er det, at det ikke vil lade hine Statsfanger ustraffede, men neppe vil det sende dem paa Skafottet, om end de Deputeredes Kammer nedlægger denne Paastand. J dette synes Pluraliteten stemt for Dødsstraf, og man indseer ikke, at de Deputeredes Kammer, som Anklagende, kan nedlægge anden Paastand. Jkkun det i sin Dommerfunction uindskrænkede Pairskammer har Ret til at formilde Lovens Strænghed, og gjøre Forbryderne uskadelige uden at give Nationalforbittrelsen deres Hoveder til Priis. Men dømmer Pairsretten dem til Døden, saa ere de uden Redning, thi saa fjendsk vor Konge end er Blodsudgydelse, saa utilbøielig er han til at benaade, naar Folkets Raab, der fordrer den strængeste Retfærdighed, faaer Overhaand. Ministrenes Mening om dette Spørgsmaal er forskjellig. Doctrinairerne ere imod Dødsstraffen, som dog selv Hr. Dupin paastaaer bør anvendes i dette Tilfælde. Deres ministerielle Existents beroer sandsynligviis paa dette Spørgsmaals Afgjørelse; thi en blot Neutralitet vil Folket finde utilgivelig. - Urolighederne i Frankrige ere endnu ikke dæmpede. Oprørsgnisten ulmer under Asken, end- og i Smaabyerne. Men alt dette Røre har aldeles ingen politisk Caracteer; ingensteds ønsker man Carl den Tiende og hans Familie tilbage. - Urolighederne i Belgien har været Gienstand for adskillige Cabinetsconseils, i hvilke man holdt sig til det med den her residerende engelske Gesandt Lord Stuart-Rothsay aftalte Princip, at ingen fremmed Magt er beføiet til at blande sig i Belgiernes Tvist med deres Souverain, og at Frankrige følgelig ikke vil sende nogensomhelst Bistand, dersom ingen Jntervention af en anden fremmed Magt finder Sted. Jøvrigt søger man i Frankrige ingenlunde ængstelig at undgaae en Krig, men betragter den meget mere som det bedste Middel til at befries fra en overflødig, ørkesløs og larmende Befolkning, som let kan bringe det Jndre af Landet i Bevægelse. Det er lettere for Frankrige at sende som hundrede Tusinde Mand ud overGrændsen end at holde dem i Orden hjemme, og vore Politikere mene, at en (nu ufornøden) Opfordring til Patriotismen, at beskjærme Nationaluafhængigheden, vilde jevne Alt. - Marskalk Maison er udnævnt til vor Ambassadeur i Wien, og Redacteuren af Journal des Debats, Hr. Bertin de Veaux, til Ambassadeur ved det nederlandske Hof. - Efterretningen fra Toulon, at Admiral Rigny er ankommen dertil, er urigtig; man har taget Admiral Rosamel i Stedet for ham. De sidste Depescher fra Admiral Rigny ere daterede fra Navarino den 30te August. Alle Skibe, som høre til den levantiske Eskadre, have heiset det trefarvede Flag.