Corsaren, 1841-05-21
"Hvor blive de dog af?" Der var Krig. Fjender marscherede frem for at besætte Byerne, brandskatte Eiendommene, binde det unge Mandskab i Trældom. Og det unge Mandskab gik roligt og spadserede og rog sine Cigarer og tænkte: "Hvad bryde vi os om Trældommen, naar man blot ikke gjør os videre Fortræde Vi faae nok Lov til at dyrke vor Jord og drive vor Handel, saa at vi i alt Fald ikke komme til at sulte." Men da fremstod Mænd, som talte til det unge Mandskab og sagde: "Have J da glemt Fædrenes Frihed og Fædrenes Kamp? Er Modet veget fra Eders Hjerter, og ville J taalmodigt være Slaver der, hvor J kunne være Herrer? Skulle Eders Kvinder foragte Eder, skulle Eders Børn skamme sig ved deres Fædre?" Da flammede Modet og Frihedslysten op, og de svore at ville være frie, om de end skulde komme i Slaveriet derfor. Der gik Bud over det hele Land, og kampbegjærligt reiste Alle sig og droge frem. De droge frem, de kjække Hobe, og hine Mænd vare Anførere og raabte "Fremad!" Fjenden kom i Sigte. Det unge Mandskab havde aldrig for været i Jlden og betænkte sig derfor lidt, da de saae Vaabnene blinke i Solen og ikke vidste, hvem Døden derfra kunde ramme. Fjendens Forposter tænkte det Samme om det unge Mandsskabs Vaaben og fandt, at det var bedst at trække sig tilbage for Overmagten. Da raabte det unge Mandskab "Victoria!" og trængte frem med stort Mod. Anforerne roste de unge Helte og lovede dem Udødelighed. Efter en Stunds Forløb fik de Fjendens Hovedcorps i Sigte og gjorde nu Holdt for ikke at begynde en overilet Kamp. Anforerne trak sig lidt tilbage fra Hæren for at holde Krigsraad. Krigsraadet varede noget længe, og endeel af det unge Mandskab blev utaalmodigt og sagde: "Hvor blive de dog af?" og gik hen for at see til dem. Da ogsaa hine Folk bleve længe borte, gik Andre for at see efter dem, og da heller ikke disse kom tilbage, gik Andre igjen efter dem, og saaledes blev det ved, indtil der vare meget Faa i Leiren, som gik og spurgte hinanden: "Hvor blive de dog af?" Imidlertid forløb Natten, og ved Morgenens Frømbrud holdt Fjenden Krigsraad. "Hør," sagde de til hinanden, "vor Stillingger fortvivlet. Lader os underhandle med Jndvaanerne om et uhindret Tilbagetog imod at tilstaae en passende Godtgjørelse. Men lader os rykke frem i en samlet Skare for at imponere og for at forhindre, at de ikke afslaae vor Anmodning og aldeles ødelægge os! De rykkede frem, men sendte Bud i Forveien for at begynde Underhandlingerne. Efter kort Tids Forløb kom Buddene tilbage og berettede, at Leiren næsten var forladt, at Anførerne vare flygtede og Størstedelen af Mandskabet gaaet hjem, for roligt at underkaste sig. "Da lader os modigt rykke frem og levere et Hovedslag" raabte Hæren. Den kom til Leiren, hvis faa Forsvarere stode i Vaaben. "Jngen Pardon for de Hunde!" raabte de da. "Modigt fremad! Kampen er frygtelig; men desto herligere er Seiren!" Da begyndte Kampen. Leirens Forsvarere fyrede Skud paa Skud, medens de hyppigt saae sig om og raabte: "Hvor blive de dog af?" og Fjenden besvarede Skuddene modigt. Hvergang en af Forsvarerne faldt, udstødte Fjenden et Triumphskrig; men Forsvarerne raabte smerteligt. "Hvor blive de dog af?" Snart var Volden næsten tom; dens Forsvarere laae døde eller saarede ved dens Fod, men end ikke døende ophorte de at kæmpe. Jmidlertid havde Jndvaanerne rundt omkring fra forsamlet sig, og med megen Nysgjerrighed seet paa Scenen, og, da Fjenden nu beredte sig til at storme Volden og nedhugge de faa tiloversblevne Kjæmpere. Længere naaer Historien ikke. Vi vide ikke, om Fjenden tog Volden og Leiren og derpaa bandt Landet i Trældom, eller om Jndvaanerne styrtede til Hjælp - kjæmpede - seirede - og bleve frie.