Aarhuus Stifts-Tidende, 1803-04-09
Korte Tanker ved Velædle Hr. Ancher Jørgen Sechers Død. Med tavs Ærbødighed nærmer jeg mig den Grav, som glemmer de dyrebare Levninger af den saare agtværdige og uforglemmelige Christen, Hr. Ancher Jørgen Secher, Herre til Kiærbyegaard, som efter 10 Timers Lidelse efterlod sin Familie, sit hele Huus og Gods i den dybeste Sorg den tredie April Søg ikke her, o Læser, Rang og Titler, Disse ere som oftest usikkre Tegn paa indvortes Værd og Sielens sande Adel; men søg sand Gudsfrygt, ægte Dyd og ustraffelig Retskaffenhed og du vil her rigeligen finde, hvad du søger, Som en om Ægtefælle, en kiærlig Fader, en omhyggelig Huusfader, og en retskaffen Hosbonde vil dette ædle Navn stedse blive dyrebart for alle dem, som stode i Forbindelse med ham, naar alle de Lovtaler, som ei hvile paa en saa sikker Grund, gaae snart i Forglemmelse og blive ligesaa mange Vidner og Ærens Forfængelighed; thi al den Berømmelse, hvori hans Hierte er sam Otte, var i hans Øine a tom Dunsk, en Sæde boble, som hastig brister; da derimod en god Samvittigheds Stemme var hans høieste Maal. Den og ikke Verdens usikkre Dom bestemte alle hans Handlinger. Tidlig vennet til hellig Ærbødighed for Alles Fader vandt den usminkede Dyd i Ham en usvigelig Ven. Enhver ædel Tænke= og Handlemaade han opdagede hos sine Medmennersker var ham inderligen kiær. Dem hædrede han, hos hvem han endog fandt dem og ved dem alene blev hans Hierte opflammet til det uopløseligste Venskab; thi Dydens sande Venner vare hans Udkaarne. Som selv Troefast i alle sine Ord og Handlinger var han en erklæret Fiende af al Forstillelse; thi hans Ord vare, som hans Hierte, ærlige og oprigtige. Og saadan som vi i Mandens sidste Dage saae ham, var han og sit hele Liv igiennem; thi Dyden, var hos ham ei en hastig opstigende Tanke, men det uryggeligste Forsæt, som ved Aar og Prøvelse havde vundet en sielden Styrke. Skiønt fød og opdragen i Lykken, hævedes hans Hierte aldrig til uædel Stolthed og Foragt mod mindre Lykkelige. Nei, som en sand Christen erkiendte han med dyb Ærbødighed denne sin Lykke frem for utallige andre som Forsynets uforskyldte Gave, for hvis Anvendelse han engang skulde aflægge Regnskab. J en Række af mange Aar vederqvægedes hans blide Siel ved en dyrebar Hustrues vennesalige Omgang, hvilken Lyksalighed Døden forstyrrede den 5te Decbr. 1799. Nu mørknedes hans Glædes Himmel. Hans Munterhed begyndte at give Plads for sørgmodig Tungsindighed og hans Aand ellers af Naturen stemt til stille og huuslige Glæder, søgte nu meer end forden sin Lise i Eensomhed. Nu prøvede han ved Erfaring, hvor vederqvægende en Balsom Religionen er for en bekymret Siel. Af denne rige Kilde øste han og den Trøst og den glade Udsigt i Evigheden, som styrkede hans synkende Kræfter. Vel lægedes aldrig fuldkommen hans saarede Hierte, alligevel hørte man ham aldrig knurre over Forsynets Bestyrelse med sig, men sagde altid med en taalmodig Job: "Skulle vi allene tage imod det Gode og ikke imod det Onde? Saaledes forberedet ved taalmodig og tillidsfuld Hengivenhed til sin Afsked fra Verden modnedes Dag fra Dag hans Længsel og Haab om Evighedens Glæder. Kun disse vare hans klæreste Tanker, og istedet fri som Daaren at forjage Dødens Tanke, søgte han er dog saa ofte mueligt at fremkalde den; thi som Religionens og Dydens ægte Ven var Døden ham stedse velkommen. Ja midt under de uskyldigste Venskabsglæder sendte Alfader ham Dødens Bud, hvilket han modtog glad og rolig som en kiær Ven, han længe havde ønsket sig. Læser! Som denne Salige, lever den sande Christen, som han, døe den sande Christen. Naar jordisk Pragt forgaaer, Naar Øiets Lys forsvinder, Naar vi i Kampen staaer, Og Alt og Død os minder, Ræk os Gud, din Haand, Hielp os at stride vel! Løs Støvets tunge Baand; Men frels den svage Siel!