Berlingske Tidende, 1804-07-27
Den 5te November 1781 indgik han ægte skabelig Forbindelse med sin hulde Viv: Anna Catharina Angell, fød Lysholm. J denne lykkelige Forening blev han Fader for 6 Børn, hvoraf 4 leve og i favne ham i Aandernes Verden. Som Mand, Fader var Han: udmærket god og ædel, om ikke mageløs om og from. Nod han det sieldne Held at eie: en ligesaa dydig, som fornuftig Mage de ikke mindre sæde. lige, end stræksomme Børn; lønnede han Dem og med al den hiertelig Blidhed Hengivenhed og Trofasthed, der prægede den stolteste Siel og adlede det fortrinligste Menneskeværd. Deres Aand vaandedes derfor fast til Utrostelighed over hans nerstattelige Savn; og de hyppige Taarer, der beduggede blege Kind i strømmede paa fælleds falmede Aasyne, stemplede ligesaa kiendeligt Hierternes brændende Taknemmelighed for hvad han var, som vidnede om deres smeltende Vemods Følelser over at han ei mere er, lovende helligt, skiønt taus forstummede: Mand! Fader! evig stal Du leve i vort kiereste Minde - evig dyrkes ved varigste Hæder. og varmeste Kierlighed i Sielens Arcan, som en tilbedet Guddom i høitideligt Adyt. Som Kriger var Han: hædret af Overpudet af Lige, og elsket af Undermænd, da han stedse forenede Hierte med Forstand, Dyd med Pligt og falskfrie Oprigtighed med sielden Beskedenhed, og nalmindelig Sagtmod. Som Forligelses=Commissair var Han: alvorlig og nidkier - upartisk og uegennyttig varm og brændende for den gode Sag, til egen Beroligelse, Almeen vels Fremme, og Kalds og Pligters ubrødelige Hylden. Som Brugseier og Landmand var Han i fierne Aar: virksom og arbeidsom, drivtig og gavnlig, veldædig og velgiørende til flere Familiers Held, der velsigne ham at fuld Hu og martres af dyb Græmmelse i det De mistvivle om at begunstiges med hans Lige. Som Herre var Han: en mild Fader mod sine Tienere, der ligesaa fornuftig paa skiønnede deres Flid, som ædelt belønnede deres Troskab, overbærende godmodig deres tilfældige Feil og uoverlagte Forseelser. Som Huusbond var Han: den sindrige omtfolende Mand, som lige omhyggelig og fornuftig fremmede Enhvers Tarv, der umiskiendelig grant erfaredes paa hans Undergivnes vaade Blik og lydelige Veeklager ved hans Jordefærd. som Menneske - som Christen var Han: bestelet af de værdigste Grundsætninger, han urokkelig blev troe under alle Livets Scener og Optrin, nanseet Samtidiges Stand og Vilkaar, Ensteres Magt og Jndflydelse. Mod Menneskeheden i Almindelighed var Han veltænkende og undskyldende, velvillig og redebon, huld og usvigelig i Ord og Løvter, Daad og Handlinger, der stemte Enhvers Aand til ligesaa ustoret Kierlighed, som skrømtløs Høiagtelse, for ham. Mod Yndlinger og Venner var Han: ei mindre heimedig end ædelmodig i Tienstfærd og Velgiørenhed, uden forfængelig Glimrelyst og Hang til væmmelig Selvbram. Han var : uforuroliget af Fiender, i det mindste fortiente han ingen, som Dyds og Pligts ivrigste Dyre. - For indtligheders varmeste Jagttager mod enhver, under forekommende Hof lighed udmærket Agtelse og værdigt Forhold, i Anstand og Blik - Mine og Lader der stedse var ham eget og eiendommeligt indtil Beundring. Kort. Han var : det ædleste Menneske den værdigste Borger - den varmeste Christen der især var indlysende ved hans paafaldende Jevnsind og Taalmod i ligesaa bittre, som langvarige Smerter. Læser, vild: at ingen leiet krybende Lovtaler bekrandsede hans Urne med affaldne Blomster, viid :at ingen lav - rødmles Smigrer omflyngede den med falmet Grønt, eller behang den med viisnede Roser; Ne det var en anden Søn, der med forknust Aand, opsatte sin huldeste Fader Sandhedens trofaste Æreminde; og hans hyklefrie qvalfulde Taarer tolkede De stroede Liller og Blomster noksom hans Hiertes Troskyld. de ofrede Krandse og Grønt vare derfor ligesaa levende, som Roserne nydelig: heldre og friske. Og Du dømme altsaa Dødelige! om ikke Støvet er hæderligt: saare kostelig, skiøn og stolt Aand? dyrebart velsignet af en saa unægtelig og Himmel! Du ønske med mig: Alfader! Jeg Jeg ligne Ham - og Held mit Liv - salig min Død, froe min Evighed i ubenævnelig Grad!! Bødtker.