Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-07-03
J Spidsen for samme staaer en Biskop, Vladika kaldet. Ved Siden af ham er en Militair-Gouverneur og et Senat, hvis Jndflydelse dog er meget ringe; thi den ærgjerrige Præst veed saaledes at benytte sig af sine Medborgeres Uvidenhed og Overtro, at de vise ham blind Lydighed; dog kun saalænge han ikke tillader sig noget betydeligt Jndgreb i deres Frihed, hvilken de agte som deres højeste Gode, og ikke forlanger, hvad der strider mod de herskende Skikke og Sæder. Disse byde Enhver, at være sin egen Hævner, naar han personligen fornærmes. Alle hans Paarørende ere forpligtede til at staae ham bi. Modstanderen, kan gjøre Regning paa Sines Bistand, saaledes opstaae blodige Kampe blandt Familierne, som Vladikas hele Myndighed ikke formaaer at afværge. Den derved vakte Hevn forplanter sig fra Fader til Søn, indtil det omsider lykkes de Geistlige og de Ældre blandt Folket at bevirke en Forsoning imellem de stridende Partier, hvorpaa Fredsfesten feires. - Montenegrinerne ere meget tarvelige i deres Levemaade, og da der desuden hersker den reneste Luft i denne Egn, saa kjender man her næsten ingen Sygdomme. De ere velskabte, stærke af Legemsbygning, og opnaae en usædvanlig høi Alder. Utilgængeligheden af deres Boliger, og den fiendtlige Stilling, hvori de stedse befinde sig mod deres Naboer, Tyrkerne, lægge Hindringer i Veien for deres Samfærsel med Fremmede, og derfor kunde deres Sæder og Skikke heller ikke undergaae nogen betydelig Forandring ved udvortes Paavirkning. Man finder i disse Spor, der trylle os tilbage i det gamle Grækenlands Aarhundreder. J hiin Tidspunkt udgjorde Provindsen Montenegro en Deel af Epi rus, hvis Skjebne de for det meste indtil de nyere Tider have deelt. Jmidlertid maatte Tyrkerne dog gaae varsommere og lempeligere frem i Montenegro, end i de øvrige græske Provindser. De tappre Bjergbeboere i dette Land, troede at have gjort nok til Fredens og Rolighedens Vedligeholdelse, naar de betalte en maadelig Afgivt til Tyrkerne. Saasnart de sidste gjorde et Forsøg at trænge ind i Landet, for at hjemsøge Beboerne med Fordringer og Mishandlinger, udbrøde Opstande, hvorved Montenegrinerne kunde gjøre Regning paa hemmelig Understøttelse fra Rusland, og Venedig. Ogsaa uden ligefrem Anledning viste Montenegrinernes Had sig virksomt, saasnart een af disse Magter blev indviklet i Krig med Porten. Da imellem Keiserinde Catharina og Tyrkerne Fiendtlighederne begyndte i Aaret 1768. fegtede Montenegrinerne, saalænge Krigen varede, i den russiske Hær. Men deres Mod blev imidlertid belønnet med Utaknemmelighed; thi i den paafølgende Fredsslutning, bleve de betragtede som Undersaattere af Porten, og givne til Priis for Tyrkerne, deres værste Fiender. Den store Ulykke, der truede dem, opflammede, istedet for at gjøre dem forsagte, deres Mod og Kierlighed til Uafhængighed. J alle Bjergegnene gjenlød det Raab: Friheden eller Døden!" Biskoppen, der stod i Spidsen for dem, vidste, ved Hielp af Religionen, at bringe denne Stemning til den høieste Grad af Enthusiasme, og forvandle alle Montenegriner til Helte. To Gange lode Tyrkerne sig see ved Jndgangen til deres Bjerge, og to Gange bleve de med uhyre Tab slagne tilbage. Nu steg Harmen hos den berygtede Ali Pascha af Janina, efter hvis befaling Tyrkerne havde gjort dette Angreb, til det Yderste. Med en Armee af 70,000 Mand marscherede han mod Montenegro, hvilket Land, med en Befolkning af 53,000 Sjele, i det Høieste kunde modsætte ham 12 til 15000 stridbare Mænd. Alt, hvad der levende faldt i hans Hænder, havde han svoret, at lade spidde. Dagen førend Slaget, tilkjendegav Biskoppen af Montenegro Folket, at Landets Skytspatron Nicolaus havde aabenbaret sig for ham, for at forkynde ham Seiren. Nu forekom Montenegrinerne intet mere umueligt. De lode Tyrkerne vove sig ind i deres Biergegne, og da disse vare indsluttede i de snevre Klippestier, styrtede de med Lynets Hurtighed rasende løs paa dem. Ved deres Heltemod, og de Anstalter, deres Biskop, som anførte dem med en erfaren og duelig Hær førers Talenter, gjorde, lykkedes det dem, at til fegte sig en fuldkommen Seir over Tyrkerne; 36,000 af samme bleve paa Valpladsen; de Øvrige adsplittedes, og Ali Pascha havde Møje ved at samle 4000 Mand, for med disse at naae sin Residents, hvor han neppe troede sig i Sikkerhed, mod Montenegrinerne; disse forfulgte Flygtningerne indtil Janinas Porte. Skulde end denne fra Montenegrinerne hidrørende Beretning, i mange Dele være noget overdreven, saa er dog saa meget vist, at Ali Pascha var istand til at stille langt over 70,000 Mand i Marken, og du han efter dette Slag, der maatte bringe hans Had og Harme til Montenegrinerne til det Høieste, ikke foretog noget videre imod dem, saa kan man deraf slutte, at den skrækkelige Erfaring, han nu havde gjort, ikke lod ham haabe noget godt Udfald, og at følgeligen Hovedkjendsgierningerne af ovennævnte Slag maa være sande. - Under nærværende Krig mellem Grækerne og Tyrkerne, have Tingene taget en anden Vending; Montenegrinerne have slaaet sig til Ali Paschas Partii, og understøttede ham i Kampen mod Paschaen af Scutari.