Berlingske Tidende, 1836-04-06
Den Kongelige Commissarius bemærkede, at det formeentlig maatte erkjendes, at § 1 har indrømmet Fæsteren Alt, hvad han, selv efter den for ham lempeligste Lovfortolkning, kunde vente. Det var navnligen umiskjendeligt, at den Fæsteren forundte Frist af 16 Uger, der, da Sagen ordentligviis er aldeles klar, ofte vil have en ikke ringe Virkning, endog laae udenfor Alt, hvad der nu kunde indrømmes ham. Det var ingenlunde nogen afgjort Sag, at Fæsteren, efter de nu gieldende Regler, ubetinget kan frie sig ved at betale, inden Sagen optages til Doms. At L. 15—11 ikke kunde hjemle ham en saadan Ret, var af Committeens Minoritet tilstrækkeligen beviist. Ei heller var det afgjort, at den nuværende Praxis bestemt har antaget foranførte Sætning. Hvad der er vist, er, at Bonden ikke umiddelbart, fordi han ikke betaler til Forfaldstid, dømmes fra sit Fæste, men at hans Mangel paa Evne og Villie til at rette for sig, paa anden Maade, maa være lagt for Dagen. Hvad der skal gielde som afgjørende Kjendemærket paa en saadan Mangel af Evne eller Villie, er, saavidt vides, ikke i Almindelighed udtalt ved nogen Dom. Det kunde, som det synes, med god Føie fordres, at Fæsteren, skjøndt han ikke øieblikkeligt kunde betale, dog burde stille Sikkerhed for sin Skyld, hvilket synes i Særdeleshed at kunne udledes af Fdn. 2de Juni 1777 § 12, idet dette Lovsted giver Jorddrotten uden videre Ret til ved en Foged forretning foreløbigen at udsætte Bonden fra Gaardens Besiddelse, naar han har paadraget sig Restancer. At denne Udsættelse imidlertid kan afvendes, naar Fæsteren i Bohave eller i ham selv tilhørende Kreaturer eller paa anden Maade kan stille Sikkerhed for sin Skyld, fremgaaer af Lovens 1217. men dersom han ikke er istand til at stille saadan Sikkerhed, maa Forretningen paatvivleligen nyde sin Fremme, og det turde være vanskeligt at forene det med Forordningens Jndhold, at han, eengang lovligen udsat, skulde kunne erhverve Ret til, atter at indsættes i Gaardens Besiddelse, fordi han senere gjorde Udvei til at betale sin Skyld. Commissarius skulde meget tvivle paa, at der i nogen Sag, hvori en Fæster, formedelst den efter Sogsmaalet erlagte Betaling, er ved en Høiesterets- eller og ved en Overretsdom bleven frifunden for Fæstes Forbrydelse, har enten fundet en Udsættelsesforretning Sted eller nogen anden Opfordring til at stille Sikkerhed. Det Eneste, som Committeens Majoritet havde havt at erindre ved 61. var, at Fæsteren, for at frie sig for Fæstets Forbrydelse, ogsaa skulde betale den under Sagens Procedure forfaldende Skyld. Men det er aabenbart, at Fæsteren ikke har fralagt sig den Formodning der er mod hans Evne eller Villie til at opfylde sine Fæste pligter, naar han vel berigtiger de ved Sagens Anlæg forfaldne Restancer, men imidlertid paadrager sig nye, og at Godseieren, vilde være altfor meget udsat for Tab, naar han atter skulde anlægge Sag for disse udi Restancer. Disse kunde vel muligen igjen blive betalte inden. 16 Uger, og dermed kunde maaskee fortfares nogen Tid, men det maatte da sidse skee ved Hjelp af de Jndtægter, der skulde bære de løbende Udgifter, og Fæsteren vilde blive mere og meere svækket og Gaarden mere og meere ødelagt. Det maa erindres, at han, efter Bogstaven i Lovens 212-1. og 2, forlængst havde sit Fæste forbrudt, at den milde Fortolkning af dette Lovsted dog bør holde sig inden saadanne Grændser, at Jorddronen ikke ligefrem udsættes for Forrettelse.