Viborger Samler, 1776-05-06
Nr. Amts Mandagen den 6te Maji. Et Stykke af et Brev. . Det gik rigtig, som vor fælles Ven, Hr. L. sagde; jeg blev budden til Bords hos G. jeg kom der, og fandt et talrigt Selskab; alt, hvad man her i Byen kaldte skikkelige Folk, ikke fordi de i deres Opførsel og Tænkemaade var de skikkeligste, men fordi de var de Fornemmeste, og tildeels de rigeste. Verten havde den Skik, som den fornemmeste Mand her i Byen, een eller to Gange om Ugen, at samle disse Folk sammen til Middags Fierde Aargang. maal maaltid; ikke for at mætte endeel hungrige Maver, som af Armod fik de andre Dage kuns lidet eller slet at spise, og derfor een Dag imellem skulde undes et got Maaltid; ei heller for at han, ved saaledes at samle dem af Byen, der kunde gaae i Selskaber, vilde give dem Anledning til at fornøie sig med hinanden, at lære Levemaade af hinanden, eller opbygge hverandre med fornuftige og gode Samtaler, nei, alt dette var ikke hans Sag; han er den rigeste Mand her i Byen, og som jeg har sagt, den fornemste; har nogle Tusinde aarlig at fortære, og han bruger, som man fortalte mig, rigtig hver Skilling af dem, ikke til Almisser, til Gavmildheds berømmelige Gierninger, at istandsætte Forarmede, eller ophielpe Stræbsomme, at klæde de Nogne og læge de Syge, som De, min ædelmodige Ven, ville giøre, om De eiede hans Rigdom, men han føder sin Orm dermed. De er vel alt færdig i Deres Tanker, og kan gjette hvad Orm han har, at det er Hovmods Orm; ganske rigtig; derfor boer han prægtig, og hans Værelser prunke med de kostbareste Meubler; hans Tienere ere ganske forsølvede, og hans Bord var besat med mange og kostbare Retter, som han havde samlet os til at fortære; Byens Rangspersoner, Embedsmænd og fornemste Kiøbmænd, at han derved kunde have, som en Slags Cour hos sig, og Deres underdanigste Tiener blev vist ikke budden af anden Aarsag, end for for at forstørre Tallet, og at han siden paa sin Reise, og ved sin Hiemkomst kunde tale om vores Hr. G. Levemaade, Rigdom, Pragt, og alt det han vist bedre har betænkt end jeg. De vil vel, jeg skal beskrive hans Person; jeg kunde og gierne, men det vilde neppe skee uden satyriske Træk, og hvor let kunde De vise nogen dette Kladderie, som da kunde giøre mig Skade; men derimod vil jeg fortælle Dem vor Samtale ved Bordet, om det endog skal koste mig et halv Ark Papiir, og Dem en halv Times Klædsommelighed; men er saa, da læg dette hen til en Aften, De ei kan sove, læs det saa, og jeg er forsikret, det skal være et ypperligt Middel mod Aarvaagenhed, og foraarsage Søvn lige saa got, som en gammeldags Prædiken, og det med mindre Fare, end de unge Doctorers Recepter paa Sovedraaber; kort sagt, jeg fornøier mig inderlig ved deres Samtaler, og naar jeg ei kan have dem mundtlig, saa skal jeg søge dem skriftlig, som denne, der kan ligne een af Hr. 98, der, naar han kan komme til, snakker i eens vek, saa længe han har Veir i Brystet. Medens vi spiste Suppen, var ingen, som talte et Ord, thi vores Vert var saa fornem, at vi kom ei til Bord, for Klokken var over To, og derover var vi nok alle, i sær min ringe Person, skrubsultne; men da den første Sult var dempet med Suppen og PoPosteier, saa begyndte de fleste at faae deres Mæle igien. Efter gammel Sædvane fortalte da nogle hinanden det, vi alle vidste, før vi var kommet ind i Stuen, nemlig, at det var en varm Dag, og en behageligere Sommer, end vi almindelig pleier at have her til Lands. Jeg har gjort den Anmærkning, at det første et saadant blandet Selskab siger til hinanden, er gjerne noget ligegyldigt, som ei kan foraarsage Modsigelse eller opvække Trette, om dette er af Forsigtighed, for ei strax at opbringe eller modsige sine Venner, som siden skeer, naar Viinen varmer Hovedet, eller af Mistanke til de Nærværende, eller for at sige noget, man ei har just nødig at tænke ved, eller fordi næsten alle tale uden at tænke, og mange gidder ei gjort sig den Umage at tænke, hver gang de har Lyst at tale, det tør jeg ikke afgiøre, nok er det, at det første, man siger til hinanden, er gjerne ubetydeligt, som om Veiret, eller at spørge om de Nærværendes eller Fraværendes befindende, som man forResten ei bekymrer sig om, og derfor sielden værdiger Svaret fuldkommen Agtsomhed, uden naar det kom fra vor Vert, hvis Ord var Guld værd i de flestes Tanker, siden han var fornem, riig, og trakterede saa stærkt. (Meere følger.