Viborger Samler, 1774-10-31
Mandagen den 31 October. uds Lofte til Abraham, at antage sig hans Afkom, som et besynderligt, og Gud i Særdeleshed tilhørende Folk, er een af de Sandheder, som i sær de lystige Religionsfiender giøre sig meget tilgode med Man kan let tænke, at det mindste, som efter saadanne muntre Philosophers Fornuftlære flyder af dette Løfte, er at beskylde Jødernes Gud for Partiskhed, og deraf videre at slutte, at han er ei den sande, men kun en Lokal Gud. Saa fattige og uoverlagte slige, Slutninger end ere, saa finder man dem dog i en Anden Aargang. Ex. Mands Mands Skrifter, der er ligesaa bekiendt af sin Vittighed, som af sit Fiendskab mod den Kristne Religion. Man veed, hvorvidt Letsindighed kan bringe Folk. For selv at ansees for vittig, tager man gjerne den Vittiges Partie, og leer af fuld Hals, saasnart han giver tilkiende, at han holder det, han nu siger, for en Klygt, om det end saa efter den sunde Fornufts Dom var aabenbar Afsindighed. Dersom man kiender det menneskelige Hierte, og har nogen Kundskab til Verden, vil man uden Tvivl troe, at Tallet paa de Fritænkere, som ere blevne det af Vittigheds Syge, er ei just det mindste. Dog burde dette ingenlunde skee. Man burde erindre, at der er intet i Verden, som man jo kan giøre til Spot og Latter, naar det betragtes fra den urette Side, eller rives ud fra sin Sammenhæng med andre dermed forbundne Sandheder. Hvor ofte leer ikke den vittige Nar af sin fornuftige Medborger, og faaer den letsindige Hob til at lee med? Og hvad Agt beholder man tilbage for den, der belees, Anvendelsen er let at gjøre. Naar man da vil sætte Skiemt og Spøg tilSide, hvad underligt eller anstødeligt er der da i det Løfte, Gud gav Abraham, Er det i Sagen selv, som loves. Eller i Løftet om den, J Sagen selv kan intet fornuftstridigt findes, naar man betænker, at Gud ei just antog et besynderligt Folk, for dette Folks Folks egen Skyld, men til Gavn for den hele øvrige Verden, som herfra skulde hente Kundskab om Gud og hans store Anstalter til det menneskelige Kiøns Beste. Midlerne og Forberedelserne til den almindelige Oplysning maatte dog nedlægges og bevares hos eet Folk, naar de ikke ved bestandige Mirakler, stridige med Guds Hensigt og Menneskets Frihed, skulde i alle Verdens Dele vedligeholdes. Messie Folkefærd og Slægt maatte være nøie bestemt, om man ellers engang i sin Tid skulde vide, hvem man burde troe og antage for Messias. Jeg veed vel, at en Religions Spotter kan forkaste alt dette, og udraabe det for Grillenfængerie; Men han behage da paa en forstaaelig og med historisk Analogie overeenstemmende Maade at forklare os, hvorledes Jøderne fra Tider, som stige op indtil den høieste Ælde, indtil nu have kunnet vedligeholde sig, da de dog ei levede paa noget ensomt, og fra andre Folk afskildte Sted, men toge Deel, som bekient er, i Verdens vigtigste Forandringer. Er der da intet anstødeligt i Sagen selv, som loves, hvad kan der da være i Løftet om den, Det var jo nødvendigt, at et saadant udseet Folk maatte kiende sin Bestemmelse, for ei allene at vogte sig for Sammenblandelse med andre Folk, men endog for i andre Henseender at gjøre sig beqvem til HovedØiemærket. Naar Guds Hensigt fordrede at antaPr. ge et besynderligt Folk, saa maatte dette hans Valg jo nødvendig erklæres i det mindste for det antagne Folk, paa det samme Folk, og ved det andre, kunde vide, hvorfra den lovede Messias skulde komme. At Løftet just falt paa Abraham, og Valger paa hans Afkom, kan ei give noget Anstød; Det skulde jodogives een Slægt, og een Stammefader. Det er jo saare troligt, at Loftet maatte treffe den Tids dydigste og redeligste Mand, som Abraham vist nok var, og Valget efter Guds Viisdom falde paa den tilØiemerket beqvemmeste Slægt. Herimod skrige Religionens Fiender heftig, og udraabe Jøderne for det usleste og foragteligste Folk (petit peuple) som Gud frem for alle mindst burde udvælge. Men man betænker ikke, at Stort og Lidet er ei det samme i Guds, som i vore Øine. Overalt kom det jo efter Øiemærket ikke an paa Folkets Magt og Anseelse. Betydeligere er den Jndvending, som tages af Skriftens egen Beretning om dette Folks ofte igientagne Afguderie og Opsættighed, hvormed de syntes at gjøre sig uværdige til det Fortrin at være Guds Folk. Men derhos borman agte, at meget kan tilskrives Tiderne. Folket var, som andre paa den Tid, raat og sandseligt, kiendte ikke de paa Forstanden og Hiertet virksomme Videnskaber, manglede Opdagelse og maaskee ofte den nødvendige Underviisning i Religionen. Det er merkværdigt, at dette Folk, som for det Babyloniske Fæng Fængsel ei kunde afholdes fra Afguderie ved Mirakler, Propheter, og Straffer, faldt efter Hiemkomsten fra Babylon aldrig til Afguderie, da dog alle disse kraftige Midler vare borte, og man ingen anden Modgift havde, end Underviisningen i Synagogerne. Et stort Beviis paa Underviisningens og Opdragelsens Kraft frem for alle andre Ting til at bevare Sæderne fra fuldkommen Fordervelse. (Meere følger.) Nyeheder.