Den Vest-Sjællandske Avis, 1815-09-26
paa Kierstrup efterlyses, da det ved Forhør er oplyst at han har dræbt et Menneske. – J Anledning af de saa ofte udbrydende Straffehuusfanger, indeholder Skilderiet Nr. 76 nogle Betragtninger; der fortælles deri, at een af Forbryderne, som brød ud den 31te Juli og siden igien blev paagreben, brød for nogen Tid siden ud paa nye, styrtede sig ud fra tredie Etage og fik Ansigtet forslaget; han havde Jern om Halsen og Lænke om Benet og dog slap han ud til Damhuset, hvor man Dagen derpaa greb ham paa nye; det var fierde Sang han var brukket ud af Fængslet. Forfatteren til dette Stykke mener, at Fængsel og Vagt ikke kan forslaae til at holde paa Forbryderne. (Aa ja, naar som forhen er bemærket, Bæggene i Fængslerne ere foerede med tykke Planker. Vinduerne forfunmed tykke Jernstænger, hvis Fod gaar under Karmene og Dørene uden til med svære komme. At der er formange Arrestantere af det Soes i Kiøbenhavn, nemlig: 700 paa Christian og 200 i Stok set, og at de burde fordeles omkring i Kiget. (Vist et høist uoverlagt Forsene, saa man ikke holde paa dem i en stor Fæstning som har en betydelig Garnison, hvorledes vil man da kunde giøre det i de mindre; hvorfor kan de ikke ligesaa godt derfra bryde ud, maaskee dog Christiansøe var det sikkerste Sted. desuden jo mere Forbryderne holdes samlede paa et Sted, destobedre kan deres Haandarbeide benyttes, og desto mindre koster deres Bevogtning.) Bedre er derimod hans Forslag at straffe de mindre Tyverier med korporlige Straffe, end at indsende Forbryderne til Forbedringshuset (hvor de ved at komme i Selskab med saa mange andre Forbrydere forværres, og hvilke Jndsendelser koste det Offentlige saameget). De grovere Forbrydere, som gientagne Gange ere udbrudte af Arresterne, burde efter Forfatterens Mening uden Skaanseel udryddes af Selstabet. (Livet er en Gave af Skaberen; Mennesket bør være forsigtig i at berøve sit Medmenneske den, og aldrig opgive Haabet om at bevirke hans Forbedring, eller trættes i at arbeide paa den.) Endelig foreslaaer Forfatteren at deportere Forbryderne til vore Colonier paa de Nicobarske Øer, eller i Vest- og Ostindien, som Engellænderne deres til Botany Bay. (Men hvad Ret har man i at bringe sit Udskud af Borgersamfundet ind i andre Nationers Skjød. Nicobarerne samt Hindnerne ere gode uskyldige Mennesker, kan det forsvares at udbrede en moralsk Smitte iblandt dem, paa de Vestindisk Øer har man Mennesker nok at bevogte alligevel, men der gives vist ingen anden Maade at behandle de offentlige Forbrydere paa, end at gjøre Fængslerne sikrere paa den anførte Maade; og eet til, det at lade dem flittig underviise og formane af Reiglionslærere, ikke blot ved Prækener, og at nære det Haab hos dem, at naar de henvende deres Øie og Hjerte til dens Formaninger og udviser Flid og Orden, saa aabnes dem Haab om, ved Kongelig Naade at erholde Frihed, og med en lille Udstyrelse og Veiledning til paa nye at tage Deel i Borgersamfundets Nydelser, naar kun ikke Haabet betages et Menneske, saa staaer han endnu til at redde og hvilket Menneske bør vel betages Haabet om eengang at finde Tilgivelse. Som Gud handler mod Mennesket, saaledes bør Mennesket handle mod sin Broder. Og det synes at være Criminalrettens uforanderlige Grundlov, at kun den som forbrød sig paa sin Næstes Liv, bør bøde med sit Liv).