Københavns Adresseavis, 1777-09-17
Siden vi nu gandske vist troede, at her fandtes en hollandsk Colonie, saa sendte vi Dagen derpaa en Officeer i Land, for at besøge Gouverneuren, og at berette ham Aarsagen til vores Ankomst. Han blev ved Stranden, imodtaget ved en Vagt af nogle og 20 af Øens Jndvaanere, som alle vare forsynede med Flinter, og ledsagede ham ind i Byen til deres Raja eller Konge, hvilken han ved en portugisisk Tolk berettede, at vores Skib var et kongeligt storbrittannisk Orlogskib, og at vi havde mange Syge ombord, for hvilke vi vilde indkiøbe Forfriskninger. Han svarede, at han var villig at forsyne os med det fornødne, men siden han stod i Forbund med det hollandske ostindiske Compagnie, saa kunde han ikke drive Handel med nogen anden Nation uden samme Compagnies Tilladelse, han lovede tillige, strax at søge denne Tilladelse hos en af Compagniets Betiente, som var den eneste Europæer paa Øen. Til denne Mand blev strax afsendt et Brev, hvorpaa han selv tog til Byen. Han var født i Sachsen, hans Navn var Lange, og han var den Person, som vi havde fra Skibet af seet til Hest. Han var meget høflig imod vores Officeer, og lovede Tilladelse at indkiøbe alt hvad vi behøvede. Han, saavelsom Øens Raja, havde Lyst at tage ombord paa Skibet, Officeren tilbød sig strax at bringe dem derhen, de forlangte tillige, at to af vores Folk saa længe skulde blive paa Landet som Gidseler, hvilket blev dem bevilget. Kl. 2 ankom de paa Skibet, og da vi just vilde holde Middagsmaaltid, saa toge de imod vores Jndbydelse at spise med. Dog syntes Kongen at være noget forlegen, tilsidst sagde han lidet skamfuld: han kunde knap troe, at vi vilde tillade ham, at sætte sig til Bords med os, da vi dog vare hvide Folk, og han sort Vi gjorde ham herpaa en Compliment, som strax betog ham Frygten, og vi satte os alle meget fornøyet til BordsSolander og en anden af vores Selskab kunde tale hollandsk med Lange, og nogle af vores Matroser kunde tale med dem af Jndianerne, som forstod det portugisiske Sprog Vores Maaltid bestod i Lammekjød, hvoraf Kongen tog Leylighed at udbede sig et engelsk Faar, vi havde ikkun et eneste tilbage, men vi skiænkede ham det alligevel. Dahan saae vores Godvillighed, saa bad han endnu om en engelsk Hund, og Banks var saa høslig at overlade ham sin Nu kom Raden til Lange, han talede om, hvilken herlig Sag det var, at eye en Kikkert, og hvor gjerne han vilde have en, hvilken vi ham ogsaa strax forærede. Vores Giæster fortalte os herpaa, at der var stor Overflødighed paa Byffel=Oxer, Faar, Sviin og Høns paa Øen, og at strax i Morgen en Mængde Qvæg skulle drives hen til Stranden, hvor vi kunde kiøbe saa meget, som vi vilde. Herved bleve vi overmaade fornøyede, og Glassene blev oftere udtømmede, end Jndianerne og Lange vel kunde taale, dog havde de endnu den Eftertanke, at de toge Afskeed fra os, førend de vare ganske drukne. Da de toge bort, vare Søe=Soldaterne opstillede under Gevær paa Dekket. Kongen sagde, at han havde stor Lyst til at seer vores Exerciceer, vi lod dem derpaa affyre Flinterne tre Gange, han forundrede sig meget over deres Færdighed, i sær da han første Gang saae, at de alle paa engang kunde opspænde Hanen, blev han saa forundret, at han slog med, sin Stok paa Skibet, og skreeg ganske høyt. Hr. Banks og Doctor Solander gik med dem i Land. De saae, at Byen bestod af temmelig mange Huse, nogle at dem vare store, dog bestaae de alle ikkun af et Tag, som hviler paa ungle Stolper, der omtrent ere 4 Fod høye, og staae paa et Gulv af Bræder. De bleve beværtede med Palmviin, denne Drik er intet andet end den friske Saft, saaledes som den løber af Træet, den smagte sød og angenem, og Solander troede, at den kunde være tienlig for dem af vores Folk, der vare syge af Skiørbug, Da det blev mørk, toge de begge to igien ombord. Den 19de om Morgenen gik Capitainen, Hr. Banks og adskillige andre af de fornemste paa Skibet i Land, for at indkiøbe Qvæget, som var lovet os Dagen tilforn, men til vores største Misfornøyelse saae vi endnu ikke noget. Vi gik saalænge ind i en af de Bygninger, som høre det hollandske ostindiske Compagnie til, de ere 3 eller 4 i Tallet. I dette Huus fandt vi Lange og Kongen, hvis Navn var Ar Madocho Lomi Diara, han havde mange af sine fornemste Betiente hos sig. Vi sagde til dem, at vi havde bragt adskillige Vahre med os, som vi tænkte at ombytte imod Proviant, og bade dem om Tilladelse at bringe dem i Land. Dette blev strax tilstædt, men da vi søgte at blive enige om Priserne for de Ting, som vi skulde betale med rede Penge, gik Lange bort, og sagde: herom maatte vi forliges med Jndvaanerne, han havde faaet et Brev fra den hollandske Gouverneur i Fæstningen Concordia paa Øen Timor, hvis Jndhold han vilde meddeele os, naar han kom tilbage. Siden imidlertid Formiddagen mestendeels var forbi, og vi ikke havde Lyst at tage ombord igien, hvor vi havde maattet behielpe os med Saltkiød, da vi her allevegne saae fersk Mad for os, som i vore Øyne syntes som de største Deelicatesser, saa bad vi Kongen om Tilladelse at kjøbe et Sviin og Riis, og at lade Maden tillave af nogle afhans Undersaatter; han svarede, naar vi ville tage til Takkemed Mad, som hans Undersaatter havde lavet, hvilket han knap turde formode, saa vilde han selv have den Ære, at beværte os. Vi toge meget gjerne imod dette Tilbud, og sendte strax Bud paa Skibet efter Viin. Kl. 5 var Maaltidet færdigt. Maden var i 36 Fade eller rettere smaae Kurve. I en om den anden var enten Riis eller Svinekiød, hver for sig, tillige bleve 3 store Steenfade med klar Svinesuppe indbaarne. Alt dette blev sat paa Gulvet, rundt omkring vare Maatter lagte, hvor vi skulde sidde eller ligge paa. Førend vi satte os, bleve vi førte hen paa et Sted i Huset, hvor vi skulde toe vores Hænder. Da dette var skeet, biede vi noget efter Kongen, og da han ey lod sig see, spurgte vi tilsidst, hvorfor han ey kom vi fik til Svar. Det var ikke Brug i deres Land, at den der beværtede nogle Venner, selv spiste med, men naar vi frygtede for, at Maden skulde være forgiftet, saa vilde han strax komme og smage af den. Vi forsikkrede, at vi vare langt fra saadanne Tanker, og bad, at de for vores Skyld ikke vilde afvige fra det som var Skik hos dem. J Kongens Sted spiste hans fornemste Minister og den hollandske Resident Lange med os; vi spiste med den største Appetit; Kiødet saavel som Risen og Suppen var meget godt, Skeerne vare gjorte af Blade, og saa smaa, at ikkun faae af os havde Taalmodighed nok at bruge dem. Efter Maaltidet drak vi lystig, og spurgte nu atter efter Kongen, siden vi troede, at det dog vel efter deres Brug var ham tilladt at drikke med os, men han sagde: Ved et Maaltid maatte Værten aldrig være drukken, og derfor var det raadeligst, at han slet ikke smagte Vinen. Viidrak ikke paa det samme Sted, hvor vi havde spiist, men da vi vare mætte, stod vi op, for at giøre Plads for Matroserne og Tienerne, der ey engang vare i Stand til at spise det altsammen op, hvad vi havde levnet, saa rigelig vare vi blevne forsynede. Fruentimrene som bare Fadene og Kurvene bort igien, nødte vore Folk, at de maatte tage den øvrige Mad med sig. Vi begyndte endelig igien at tale og Qvæget, som var lovet os; Lange meldte os herpaa Indholdet af et Brev, som han sagde at han havde faaet fra Gouverneuren i Concordia, det bestod i følgende: Gouverneuren havde faaet Efterretning, at vort Skib var ankommen hos dem, naar vi vilde indkiøbe Proviant, saa skulde han forskaffe os samme, men forResten ey tillade os at blive længere paa Øen, end den høyeste Nød udkrævede, ikke heller skulde han tillade os at at giøre nogenledes anseelige Foræringer til de ringere af Jndvaanerne. Vi vare alle af de Tanker, at Lange havde opdigtet dette Brev, og at han ved dette Forl ud vilde bevæge os til at give ham Penge, for at faae meere Frihed. Om Aftenen blev os meldt, at der var hverken bragt Oxer eller Sviin paa den bestemte Plads, men ikkun nogle Faar, som dog ogsaa vare igien bortdrevne, førend de af vores Folk, som i største Hast vare gaaet ombord for at hente Penge, kunde komme tilbage, dog fik vi Høns og en stor Forraad af en vis Syrup, som bliver tillavet af Palm, saft, og er meget god, denne blev solgt for en ganske ringe, Priis. Vi spurgte Lange, hvorfor han havde givet os et Løfte, som var ikke var bleven opfyldt, men han havde strax en Undskyldning; han sagde, naar vi selv var gaaet paa Pladsen, saa kunde vi have faaet, hvad vi vilde, men af vores Folk vilde Jndvaanerne ey mødtage Penge, siden de frygtede, at de skulde blive bedragne med falsk Mynt, Vi kunde nok see, at han ey meente det oprigtig, thi naar Sagen forholdt sig saaledes, som han saabe, saa maatte han have underrettet os derom i Tide. Dog gik Capitainen selv paa Pladsen, men han fik ligesaa lidet noget Qvæg at see, som de andre. Siden sagde Lange, Jndvaanerne vilde have Guld for deres Levnetsmidler, vi gave ham ikke engang et Svar herpaa, og gik ganske misfornøyede igien ombord paa Skibet. Dog havde Kongen givet os nyt Haab igien, om at faae noget Qvæg, og tillige angivet en meere troelig Aarsag, hvorfor vi ey havde faaet det i Dag, nemlig at Oxerne vare langt inde i Landet, og ikke kunde være endnu ved Stranden. Dagen derpaa gik vi igien i Land. Sølander gik i Byen, og Capitainen blev ved Stranden. Her fandt han en gammel Jndianer, som var i stor Anseelse, og som Engelænderne derfor kaldte Kongens første Minister, denne Mand søgte han at faae til Ven, og forærede ham en Kikkert. Af Levnetsmidler var intet at see, en liden Byffel=Oxe undtagen, for hvilken Eiermanden forlangte 5 Guineer. Capitainen bød 3, han kunde see paa Manden, at han syntes det var godt betalt, men han sagde dog, at han først maatte lade Kongen spørge, om han maatte sælge den derfor, Et Bud, som vi sendte hen, kom strax tilbage med Svar, at den ey skulde sælges ringere end 5 Guineer. Capitainen forsikrede, at han ey vilde give meere, og sendte atter til Kongen. Men i Budets Sted kom flere end 100 Mænd, som alle vare bevæbnede med Flinter og Spyd, D. Sølander kom med dem. Capitainen spurgte om Aarsagen til dette fiendtlige Optog, Solander berettede ham, at Lange havde fortolket en Erklæring fra Kongen for ham, hvis Jndhold var, at Jndvaanerne ey vilde sælge os noget, siden vi ikkun vilde betale dem den halve Værdi for deres Vahre, og overalt skulde det ey tillades os at handle længere med dem, end denne ene Dag, hvor meget vi end siden vilde give dem. Foruden Officererne. som commanderede de bevæbnede Folk, var ogsaa en Mand tilstæde, som var født i Øen Timor af en portugisisk Fader og var her paa Øen for at hielpe Lange i sine Forretninger. Denne Mand forkyndte det samme som vi havde hørt af Solander, og da vi tang stille og ey vidste, hvad for en Beslutning vi skulde tage, (thi vi indsaae gandske vel, at begge disse hollandske Factorers Hensigt var, at trække Penge fra os) saa befalede han Jndvaanerne at gaae bort igien, saavel dem som allerede vare paa Pladsen, som andre der nu ankom med Qvæg. Capitainen syntes at den gamle Mand som havde faaet Kikkerten, ikke var fornøyet hermed, han tog ham derfor ved Haanden, og skiænkede ham en gammel Soldater=Kaarde; herved fik vi paa engang vunden Spil, Manden tog med den største Glæde imod Kaarden, svingede den nogle Gange over Portugiserens Hoved, og befalede saavel ham, som Officeren der commanderede Folkene, at sætte sig bag ved ham ned paa Jorden. Portugiseren var gandske ydmyg, og adlydede uden mindste Jmodsigelse. Saasnart Jndvaanerne saae, at de havde Frihed at sælge deres Vahre til os, kom de i Mængde, og forsynede os for saa billig Priis med alt det hvad vi behøvede, at vi tilsidst kjøbte Stykket af ByffelOxerne for en Flint. De Levnetsmidler som vi fik her, bestode i Qvæg, Høns, Limonier, Cocosnødder, Eg, Hvidløg, og en god Forraad af Palm=Syrup. (Fortsættelsen følger: Jndfald og Historier. En Mand hørte gandske opmærksom til i en Tragødte. Hans Naboe, som engang blev meget rørt, hviskede sagte til ham, hvilket smukt Sted, Jo, svarede Manden, det gik nok an, naar den slemme Trækvind ikke var.