Aalborg Stiftstidende, 1845-07-05
Som meldt, udbragte Høiesteretsadvocat Orla Lehmann, ved Banketten i Ridehuset en, ofte af stormende Bifald afbrudt, Skaal for Nordens Eenhed; vi hidsætte idag hans Foredrag: Det er med et frydefuldt Sind, med et jublende Hjerte, at jeg hilser denne festlige Stund; thi den kommer til mig som Fredens milde Due, med det glade Budskab, at Tvedragtens og Vanheldets syndige Tid stunder til Ende, den kommer til mig som Vaarens Svale, der forkynder, at den lange Fimbulvinter, hvis kolde Dødslummer rugede over Nordens Kraft, frygter for Livets Lys og Livets Varme. Derfor fryder sig vort Sind; thi længe nok vandrede vi i Ragnaroks Mørket, – derfor jubler vort Hjerte, thi vi øine alt den unge Morgens nyfødte Skjær og fornemmer dens friske, qvægende Aande. – Denne Forlængsel efter Forløsningen, den stille Forventning om Frelsens Komme, den gjennem Kampens Vee og Nederlagets Jammer skal føre Norden til Seir og Bedrift, til Glands og Glæde, – det er den dybe Grundtone i de herlige Oltidssange, der med lige Ret tilhøre alle Nordens Stammer, fordi de alle have bidraget til at skabe den, og med lige Kjærlighed frede om denne hellige Arv som den gamle Pagtens Ark, der i sig gjemmer ikke blot Vidnesbyrdet om Nordens oprindelige Eenhed, men ogsaa Forsættelsens Fylde om at det engang skal skee, hvad hine gamle Seere øinede med Aandens prophetiske Fremsyn. - Men det er ikke blot i hiint kostelige Sameie af vor Slægts Barndomsminder, og ikke blot i de stolte Sagn om vor heroiske Alders kjække Bedrifter, der forfærdede og foryngede det gamle Europa, at vi maa søge den historiske Hjemmel for den Jdee, der her har forenet os - den er vor hele Histories inderste Sjæl og egentlige Jndhold. Vel var den urolige Vikingeaand saa dybt os i Kjødet baaret, at hvert Kraftens Opsving i Norden først altid vendte sig udad, ofte til fjerne Lande; men det er først i Modsætning til Andre, at man bliver sig selv bevidst, det var først i Conflicten med Verden, at vi begrebe vor sande Opgave, og Historien vidner derfor ogsaa, at hver stor Kraftudvikling i Norden, hvad enten den førte vore seierrige Vaaben til Bretlands Kyster eller langs Østersøens Strande, hvad enten den i en senere Periode, da Hegemoniet i Norden var gaaet over til Sverrige, kaldte os dybt ned i Tydsklands Dale, eller til Polens og Ruslands Stepper, endte stedse med alvorlige Forsøg paa at fuldbyrde Nordens Eenhed ved at forene dets tre Kroner paa samme Hoved. Disse Forsøg mislykkedes og maatte mislykkes, fordi man her, som andetsteds, vilde naae Maalet ved Vold og Undertrykkelse, og fordi lykkeligviis ingen af Parterne var mægtig nok til varigen at betvinge de Andre; men denne Stræben er den hemmelige Mening af Nordens hele Historie, det er den ledende Grundtanke i Nordens Liv, den Nordstierne, som vel ofte kan tilhylles af Taager og Storm skyer, men og hvilken det ligefuldt er sandt: nescit occasum! – At denne Tanke først seent og ufuldstændigen har arbeidet sig frem til Klarhed i selve Folkenes Bevidsthed, kan ikke forundre os, thi det samme gjælder om hele vort Folkeliv – det har i Aarhundreder ligget i Dvale. Men neppe vaagnede det i Slutningen af forrige Seculum til større Liv, og neppe reiste Folkets Mod sig til at gaae en Fremtid imøde, førend vi see den skandinaviske Jdee fremstaae som den første politiske Tanke, der kom til Bevidsthed og til Orde. Og da uhørte Ulykker stormede ind paa Folket, saa hver politisk Tanke syntes brudt og hvert Fremtidshaab slukket, da Lede over den nærværende Elende drev Folkeaanden til at søge Trøst i Fortidens Minder, hvad andet mødte den der, end Tanken og Nordens Eenhed, som grundige Forskere og begeistrede Sangere pleiede og bevarede til bedre Tider, ligesom fordum i Trængselens Dage Leviterne i Templets Helligdom skjulte den sidste Spire af Davids Æt. Hvad Under, at da hos os, som i det øvrige Europa, Folkeaanden atter hævede Hovedet og aandede lidt friere, den greb og grebes af hiin Jdee, der er vort Fortids Minde og vort Fremtids Haab, – der er vore Nætters Maane og vore Dages Sol, og det Væld, hvoraf vi skulle øse Mod og Kraft til at gjøre Nutidens Gierning. Derfor har jeg Tillid til mit Fædrelands Skjæbne; thi mit Fædreland er det hele treenige Norden, – derfor har jeg Tro paa den Jdee, i hvis Tjeneste vi her ere samlede, thi den daterer sig ikke fra igaar eller iforgaars, ikke fra nogle Ynglingers venskabelige Sammenkomster eller nogle Digteres skjønne Drømme, men den er saa gammel som Norden selv: den har Aarhundreders Hævd og Verdenshistoriens hellige Daab. –Men derfor bliver det ikke mindre sandt, at denne Stund, er fuld af dyb og glædelig betydning; thi den er et mægtigt Vidnesbyrd om, at vi omsider ere slaaede ind paa den rette Vei, idet vi ikke meere søge at grunde Nordens Eenhed paa Vold og Undertrykkelse, men paa Frihed og Kjærlighed, – den Vei, hvorpaa vi kunne naae den, uafhængigt af Dynastier og Forfatningspørgsmaal, og uden Afbræk for Alt, hvad der er berettiget og skjønt og værdifuldt i de Eiendommeligheder, Nordens tre Hovedfolk ikke skulle fortabe, men tvertimod bevare, styrke og udvikle i den nationale Eenhed, hvori de vide sig forenede til et stort, et rigt og mangfoldigt Hele. Det er denne Erkjendelse, som langveisfra har ført vore kjære Gjæster hid til os, det er den, som her er kommet dem imøde, og jeg tør holde mig forvisset om, at disse Dage kraftigen der ville bestyrke os Alle, og at dette skjønne billede af et stort Folkestævne under Frihedens og Kjærlighedens Banner vil gjøre et mægtigt Jndtryk paa de opmærksomt tilskuende Folks Phantafi- thi Phantasien er Folkenes Øine – og saaledes blive et virksomt Middel for vor Troes Propaganda. At denne Bevidsthed tidligst og stærkest har grebet den studerende Ungdom, er naturligt; thi det er, at jeg her skal gjentage det, – det er jo Aandens Majestæt, at den med Jdeens flammende Scepter betegner Virkeligheden sin Vei, og det er de Unges gamle Ret, i dristig Forudgriben at opstille det Maal, hvorfor de som Mænd skulle virke. Derfor ville vi heller ikke lade os anlægte af, at vi kun ere Unge; thi de Unge tilhører jo, som nys en anden Taler her har sagt, de Unge tilhører Fremtiden. De Gamle ere ikke imod os, vi have jo Vidnerne rundt omkring og midt iblandt os. Men vare de os imod, da skulde det ikke rokke min Tro. Jeg vilde da sige til de Gamle, at de skulle vandre i Ørkenen, indtil de ere døde, den sidste blandt dem, men vi skulle see vore Ønsker forjættede Land, og de Unge vil jeg minde om, at om 1 eller 2 Decennier ligger vort Fædrelands Skjæbne i vore Hænder. Da sidde vi i Kongernes og Folkenes Raad, da have vi vor anviste Gierning, hver i sin Kreds, trindt om i alle Nordens Lande, da have vi alle Midler ihænde til at fuldbyrde, hvad vi have sat os som vort Livs Opgave. Og blive vi da troe den store Sag, vi nu omfatte med Ungdommens begeistrede Kjærlighed, arbeide vi da, hver paa sin Viis, hver med de Kræfter, der ere ham givne, og i den Livsstilling, der vorder ham tildeel, for dens Fremgang og Seir – da vil vort Liv have Jndhold og Betydning, da vil vor Stræben bære rige og velsignede Frugter for vort store fælleds Fædreland, det stolte, derlige Norden. Det er det Løfte, jeg her aflægger i denne høitidelige Stund, og jeg kræver dem Alle, saa mange de ere, til Vidne paa mine Ord. Og jeg sporger dem Alle, som her ere tilstede, jeg spørger dem med al den Alvor, som fylder min Sjæl, og som lyser mig imøde fra Deres Øine, – jeg spørger dem om de med os ville indgaae et saadant Fostbroderskab. Jeg sporger dem, om dette Ja er mere, end et begeistret Øiebliks flygtige Ruus, om det er deres inderste Sjæls dybeste Tanker og sanddru Udtryk, saa at det ikke skal henviisne, naar Livets møisommelige Arbeide tungt fænker sig ned over deres Jsse, ikke henveires, naar Modgangens Storme fare hen over deres Hoveder, Jeg spørger dem, om de veed, at et saadant Ja er et helligt Løfte, hvormed ingen ærlig Mand letsindigen tør lege, et helligt Løfte, hvorfor de sætte i Pant deres Mandoms Ære og deres Sjæls Fred, Nu saa spørger jeg dem da, om de som ærlige Mænd vil holde, hvad de af et oprigtigt Hjerte have lovet, Om de vil blive troe – troe indtil Enden – troe i Liv og Død, (Alle disse Spørgsmaal besvaredes med tordnende Ja, der tilsidst voxede op til en saa stormende Høide, at det bevirkede en lang Afbrydelse, hvorefter Taleren vedblev). Jdet jeg staaer her, ombruset af dette Løftes mægtige Bølgeslag, fremtræder der for minSjæl et Billede, saa gigantisk stort, at jeg næsten forfærdes ved at fremmane det for dem, men ogsaa saa stort, at Jngen kan have mig mistænkt for at oversee den umaadelige Forskjel baade paa Personerne og paa Situationen. Jeg vil derfor nævne det, thi det er godt at fæste Øiet paa det Store, – derved voxer det Smaa. Det Sted, hvor vi her ere forsamlede, er vel nu en rigtsmykket Festhal, igaar var det et Ridehuus. Nu vel, mine Herrer, det var i et saadant Huus, Boldhuset i Versailles, at for meer end et halvt Aarhundrede siden, en Aftenstund en Samling af Mænd, traadte sammen, udgaaede fra deres sønderrevne og ødelagte Fædrelands forskjellige Egne, og aflagde en høitidelig Eed, at de vilde blive sammen, indtil de havde frelst deres Fædreland; – de holdt deres Ord, og hin Aften blev et af de store Momenter i Verdenshistorien, et af hine skjæbnesvangre Øieblikke, der betegne Epokerne i Menneskeslægtens Udvikling. - Lover de at vi ville holde sammen indtil vi have frelst vort Fædreland, Veed de, at deres Fædreland er ikke denne eller hin Egn, men det hele store skandinaviske Norden De svarer mig Ja, saa gaae da hen og hold deres Ord Udrust deres Sjæl og bered deres Sind til at fuldbyrde deres Gierning, først og fremmest i Det, der nu ligger dem nærmest, i Aandens og Videnskabens Verden, men ogsaa efterhaanden som de føres ind i det practiske Liv og kaldes til at deeltage i dets Jdræt, i Virkelighedens Rige. Det er dette Lofte, det er denne Pagt, vi nu ville besegle med et Hurra for Nordens Eenhed." Dette glimrende Foredrag modtoges med Begeistring. Da Taleren var stegen ned af Talerstolen løftedes han paa svensk Viis og paa Skuldrene og bares i Triumph omkring i Salen. (Fædrel.)