Corsaren, 1844-08-16
Reise til Himmelbjerget og derfra til Haderslev. "Caroline Amalia" styrede mod Aarhuus, begunstiget af det skjønneste Veir. Luften var saa varm og klar, Kattegattet saa roligt, de jydske Kyster saa liflig grønne, at man uvilkaarligt drømte sig i Syden. Jdet jeg gik iland, spurgte jeg efter en Gjæstgivergaard, og man nævnede blandt flere: San Pietro paa Svinetorvet. Ved dette Navn opsteg for Alvor Billedet af Jtalien, af en italiensk Osterie med al sin Maleriskhed og Svineri, for min Phantasi og blandede sig besynderligt med Erindringen om Aarhuus'stilkommende Kunstmuseum, om Aarhuus's nærværende Kunstsands og Theater, og jeg besluttede at bilde mig ind, at jeg var i Jtalien, og jeg lod mig føre til San Pictro paa Svinetorvet. Da Værten, en lille, mork, livlig Mand, kom mig imøde i Døren, samlede jeg alt det Jtalienske, jeg havde lært af Andersens "Jmprovisatoren" og Holsts "Ude og Hjemme", og tiltalte Jtalieneren med de Ord: Felicissima notte! Med sydlig Livfuldhed troede han at fatte, hvad jeg meente, og svarede paa Jtaliensk en heel Mængde, som jeg vel endnu, efter 16 Dages Forløb, ikke forstaaer; men jeg veed, jeg følte mig usigelig lykkelig ved at høre Jtaliensk, og den Ret Middagsmad, som jeg tog, og som jeg kaldte Polenta, og som var en Smule røget, smagte mig fortræffelig. Det er dog uendelig behageligt at reise i Jtalien. Man har den Fordeel, naar man reiser i Jtalien, at Kunst og Videnskab omgive En ved hvert Skridt. Medens jeg spiste min Polenta, besaae jeg den ligeoverfor liggende Domkirke. Det Samme gjorde nogle Studenter, medens de stege tilvogns. Om kort Tid vil fra flere unge Videnskabsmænds Haand udkomme: Det Jndvendige af Aarhuus Domkirke, bedømt efter det Udvendige. Fra Aarhuus gik det med Extrapost-Hastighed (NB. jydsk) til Skanderborg. Atter Kunst. Udenfor Byen staaer, en nogen Banke. Om nogle Aar vil paa denne Banke kneise paa en uhyre Kampesteen Fredrik den Sjettes Büste i overnaturlig Størrelse, i stor Stiil. Naar den engang kneiser der, vil den blive seet, ei alene af Alle dem, der reise fra Aarhuus til Skanderborg, men ogsaa af dem, der reise fra Skanderborg til Aarhuus. Ja, Jylland ligner Jtalien. Kunsten storeret, talrige Hænder udhugge Stenen og lade Heden ligge uopdyrket. For man kommer til Toppen af Himmelbjerget, naae man Nye, berømt af sine Oldtids-Minder og at sine Aal. Jeg var næsten mæt af Kunsten, men forøvrigt meget sulten, lod derfor Ruinerne staae og spiste de deilige Aal. Dette Maaltid kryddredes end mere ved Synet af Cancelliraad Wittusen, Reiersens Overmand, Cancelliets Kjæledægge, Censoren over det utænkte Ord. I det hesperiske Jtalien opskjød Censuren, paa den cimbriske Halvo, paa de golde Heder, mellem det sorte Lyng, naaede den sin høieste Udvikling. Nu udstrækker den sine Grene over Heden. Fra Nye gaaer det en halv Miil opad til Toppen af Bjerget. De fleste Kjøbenhavnere troe, at et Bjerg omtrent seer ud som en Høstak paa en Eng: Man kommer gaaende, seer Bjerget, giver et lille Løb og en paa Toppen. Men et Bjerg, og navnlig Himmelbjerget, er et heelt Landskab, der høiner sig, der er Skove og Søer, og visse Kunstforstandige have derfor foreslaaet at kalde Himmelbjerget det jydske Schweiz eller de jydske Karpather. Jeg er villig dertil, naar f. Ex. Ungarerne ville kalde deres Karpather det ungarske Himmelbjerg. Mændene og Kvinderne saae virkelig godt ud, inden de bleve vaade. Forsamlingen skal overhovedes have frembudt et interessant Syn paa det skovomgivne Plateau, og den sindige jydske Glæde skal have staaet malet i alle Ansigter. Men jeg saae det ikke; thi jeg ankom først Kl. 12, netop tidsnok til at modtage det frygtelige Regnskyl, der til Overflødighed fulgte efter Skolelærer Wissings og Candidat Seidelins Taler. Endelig fandt jeg et Telt, hvor St. Blicher, Snedorf-Birck m. Fl. vare samlede; men ogsaa her var græsselig fugtigt, navnlig troer jeg, at de Fleste her fik vaade Fødder. Af Spisevarer var intet Andet at faae end Lax og Aal. Alt var Fisk den Dag, endog Menneskene, forsaavidt som de jo maatte leve i Vandet. Drivvaad, dyngvaad kom jeg endelig under et gjæstfrit Tag, hvor jeg besluttede at hvile ud. Men om Natten blev jeg syg og faldt i Feber-Phantasier. Det forekom mig, at jeg var Carl af Rise og sad paa Karisegaard og pludselig erindrede, at jeg den Nat skulde være hos Kongen for at værge ham mod den tydske Hertug. Underlig blandede sig Drøm og Virkelighed; den tydske Hertug var Amtmand Johansen, og jeg saae ham vise Kongen en Mængde Bønder og forsikkre ham, han kunde være rolig, de vare Danske; men de vare tydske, og det Tydske voxede op, over Kongens Hoved, og jeg saae i dødelig Angst ikke længere den danske Konge. Jeg havde hverken Rist eller No. og om Morgenen tidlig tog jeg Vogn og kjørte mod Syd. Vi kjørte og kjørte; men det vilde ikke fremme, hvilket jeg snart opdagede kom deraf, at Hestene ikke havde Lyst. Kudsken stod engang imellem af og dvælede nogle Øieblikke henne ved deres Hoveder. Jeg troer, han talte til dem og lovede dem forskjellige Ting, hvis de vilde trække. Men det lod til, at Hestene kjendte det Slags Løfter og ikke vilde trække, for de fik det Belovede, og han vilde ikke give dem det Belovede, før de havde trukket. Det var en vanskelig Situation for mig, og i min Utaalmodighed raabte jeg: For F-! Jeg vil til Kongen i Haderslev! Kjør til! - Som om Kongens Navn udovede en magisk Jndflydelse, gave Hestene sig til at trække i Haabet, og Spørgsmaalet, om det Belovede skulde gives først eller ei, var saaledes afgjort. Haderslev viste sig endelig i det Fjerne. For første Gang i mit Liv nærmede jeg mig SchleswigHolstein, Landet, hvor Fanerne groe, Liedertaflerne synge, og hvor Prindsen ikke mener det saa slemt, som man skulde troe; Landet, hvor de Danskes eneste Deputerede hedder From, hvor Bremer hersker og siger, svingende Fanen: "Die Liedertasel, c'est moi!" hvor enhver Jndvaaner, efter Dr. Gulichs Forsikkring i Stænderne, er saa glødende, at der staaer Noget "med Lueskrift i Enhvers Bryst." Landet, hvor man "for Sikkerheds Skyld" stikker den danske Fane ind, hvor man spiser Æsler og røver danske Bønder, hvor man vil paatvinge Folk Gaarde til Foræring, og hvor der kun findes eet Galehospital. Jeg ankom, netop som Kongen stod imellem de 40 Sognefogder og den lange Erich takkede Kongen for Patentet af 29de Marts. Jeg var nærved at briste ud i en Skoggerlatter af Ærgrelse, da pludselig de andre Sognefogder gjorde en næsten umærkelig Bevægelse fremad og en lille En iblandt dem sagde: Ja, men det mene vi ikke. Kongen dreiede sig uvilkaarlig, og i Amtmand Johansen gav det et Sæt, som om han fik Sting. Nu paafulgte hiin allerede andetstedsfra bekjendte Scene, da Kongen sagde: Jeg er en dansk Konge, og den, der siger jeg er tydsk, farer med Usandhed. - J Sandhed! Mangen, mangen dansk Mand vil nu med Fornøielse være en Løgner. Om Aftenen ventede Kongen Liedertafel Kl. 9, da han Kl. 9 1/2 havde betænkt at kjøre ud og see paa Jlluminationen; men Klokken blev 10, og der kom ingen Liedertafel. Kongen befalede at spænde for; men man nolede og sendte imidlertid Bud paa Bud, og endelig Kl. 10 1/2 kom circa 50 Medlemmer af Liedertafel, men hvoraf man, da Sangen gik bedst, kun hørte en halv Snees Stemmer. Hensigten var ikke at gjøre det slet, men man kunde ikke bedre. Tacten, altfor langtrukken, gik overstyr; en eneste første Tenorist lod sig stedse tydelig børe; men han overanstrengede sig og maatte tilsidst ogsaa give tabt. Da Sangen var forbi, og Dr. Marcus havde budt Kongen et bombastisk Velkommen, takkede Kongen og yttrede med et Smil, at han glædede sig over den haderslevste Liedertafels Talent. Sangen var tydsk og skreven for 5 a 6 Aar siden i Flensborg. Det sidste Vers blev efter Dr. Marcus's befaling udeladt, da det handlede om det danske Flags Hæder og Ære paa alle Have. Jeg var ikke i Hammeløv Kirke; men jeg fik en Beretning derom fra første Haand. Det var paa et hængende Haar, at Bønderne aldeles havde erobret Kongen for sig mod Johannsen & Consorter. Bønderne trængte under Anførsel af Hans Skau (dette Navn er ominøst i Slesvig) frem med Ussingst Seighed, Klager paa Klager regnede ned som Kartætscher, Kjær tænkte allerede paa at slaae Retirade, Amtmand Johannsen vendte alt Ryggen, da kom et Hjelpecorps som fra Himlen: Pastor Andreasen angreb Bønderne i Ryggen, som Dithmarskerne fordum Waldemar Seier ved Bornhøved, sprængte deres Slagorden, trængte sig hen til Kongen og stilte ham ved sin Velsignelse fra Bønderne. Bønderne maatte trække sig tilbage, Schleswig-Holsteinerne samlede sig paany, Dagen var deres. Jeg ilede fra Haderslev for som Coureer at bringe Efterretningen til Kjøbenhavn. Veien gik over Snoghøi, hvor Generalkrigscommissair Riegels boer, Riegels, der i de fyenske Aviser har skrevet, at der slet ingen egenlig Animositet findes i Sydslesvig mod det Danske, eftersom han blev vel modtagen og tracteret paa Als. Jeg vidste ikke anden Maade at gjengjælde Hr. Riegels dette paa, end i hans Fraværelse at tractere mig med hans Stikkelsbær. For han reiser bort, tæller han dem. Jeg fandt en Busk, hvorpaa der var 22, og jeg spiste deraf de 17. Fem lod jeg sidde; det var kun lidt; men jeg kunde dog ikke levne flere, naar jeg selv skulde have nogen.