Viborger Samler, 1848-01-18
Nogle ville nu i Paragraphen om Schweizeranliggendet, hvor det hedder, at Pairskammeret beklager, at velvillig Mægling ikke har kunnet forebygge Borgerkrigens Udbrud, finde udtalt en lydelig Dadel, ligesom Oppositionsjournalerne, men vel ogsaa kun disse, have i Paragrapherne og Reformbanketterne villet finde en Opfordring til Regjeringen om at forhindre disse. Men derimod kan det ikke negtes, at Debatten i Pairskammeret den 10de og 11te har viist Symptomer paa en tiltagende Opposition iblandt de klartseende Conservative imod den Politik, som kaldes Guizots negative Politik. Det er nu umuligt for Regjeringen i Frankerig at staae stille. Saaledes var Grev d'Alton Shee den første af de Conservative, som dadlede Cabinettets udenlandske Politik. Han paastod, at der stedse havde hersket Uvillie imellem England og Frankerig. Denne Uvillie havde bestemt Lord Palmerston til at dreie ind paa Frihedens den ædle Lord har i sin Tid været en Stokconservativ) Bane, medens den franske Regjering ved en Række af Concessioner og absolutistiske Beviser har stræbt at erhverve de absolute Regjeringers Bifald i Preussen, Østerrig og Rusland. Kun en eneste Gang, ved Jndskridningen i Portugal, have Frankerig og England været enige og handlet i Overeensstemmelse med hinanden, og denne Forstaaelse havde qvalt den meest retfærdige af alle Revolutioner. Guizot, som skilte sig fra Fyrsten af Metternich i det italienske Spørgsmaal, har atter sluttet sig til ham i Schweizeranliggendet. Efterat Taleren havde gjennemgaaet det Historiske i Schweizeranliggendet, ivrede han stærkt imod Jesuiternes Uddrivelse af de Cantoner, hvor man for faa Aar siden havde indkaldt dem. Han yttrede sig derefter om Pavens Tilbageholdenhed i Jesuiteranliggendet, og beklagede, at Magternes Jndskriden i Schweizeranliggendet først var besluttet saa sildig, en saadan Jndskriden burde have fundet Sted, førend Borgerblod flød, da Sønderbund endnu stod i sin Kraft. Jsær dadlede Greven, at man kun havde henvendt sig til de absolute Magter; man burde have henvendt sig til England. Han beklagede dernæst Regjeringens Uvirksomhed i de italienske Anliggender og sagde: Til stor Lykke har Paven kunne standse Østerrigs Voldsomheder; men vi, som hverken ere Catholiker eller Christne, (Heftig Knurren; Præsidenten: "De fornærmer Frankerig og Kammeret. Tal i Deres eget, men ikke i vort Navn!"). Endskjøndt jeg hverken er Catholik eller Christen, vil jeg dog ikke nogen Confessions Ruin, og eene og alene af denne Grund havde jeg ønsket, at Catholicismen kunde have udbredt Friheden til de Egne, hvorfra den hidtil er banlyst. Jeg havde ønsket, at Religionen, havde kunnet være en Sauvegarde for Friheden. Mesnard, Raad i Cassationsretten, en varm Tilhænger af Casimir Periers herskende System, ønskede vel ikke Ministeriets Fald, men han meente, at Momentet for Reformer var kommet, og at Ministeriet vilde begaae en utilgivelig Feil, naar det længere vilde ansee Raabet efter Reform for et Partimanoeuvre og ikke for Nationens Stemme. Jngensinde havde Øieblikket til Reformers Jndførelse været saa gunstigt som nu. Det var ligesaa ædelt som klogt at give efter for Folkets Stemme. Han havde ønsket, at der i Adressen havde været udtrykt et Ønske til Fordeel for Reformer.