Københavns Adresseavis, 1770-10-16
Det Aar 1540 er merkværdigt ved Jesuiter Ordenens Oprettelse, hvis Jndflydelse har været saa meget vigtig i geistlige og verdslige Sager. Naar man betænker de hastige Skridt, med hvilke dette Selskab har nærmet sig til Rigdom og Magt, den forundringsværdige Klogskab, med hvilken det er regieret, og den utrettelige systemmatiske Aand, med hvilken alle dets Planer ere udførte, saa kan man let blive bragt dertil, at tilskrive Opfinderen af denne besynderlige Indretning en overordentlig Forstand, og at sette forud, at han maae have anlagt og forfærdiget Planen med den dybeste Politik. Men Jesuiterne har dog alligevel, ligesaavel som andre MunkeOrdener, ikke Stifterens store Forstand, men hans Enthusiasmus at takke for det de ere. Jgnatius Lopole, Stifteren af Jesuiter=Ordenen, var en Biscanisk Adelsmand og havde en Tidlang tient i Krigen. J Beleyringen for Pampelona blev han farlig blesseret, og medens han laae under en meget langsom Cuur sysselsatte han sig for Tidsfordriv med at læse de Helliges Levnets Beskrivelser. Dette gjorde saadan en Virkning paa hans Siel, som af Naturen var stolt, enthusiastisk og for at udmerke sig, at han, beggeistret af Begierlighed at efterabe hine fabelagtige Hellige, begik de urimeligste og meest udskeytende Ting. Alle disse Eventyrer endtes dermed, at han stiftede en Orden, som fik den fineste Politik og beste Indretning iblant alle de øvrige Ordener, en Orden, ved hvilken det menneskelige Kiøn har faaet flere Fordeele og liidt større Skade, end nogensinde ved nogen anden Orden af det hele Munke=Selskab. Den Plan, som Lopo a gjorde til sit Selskabs Jndretning og Love, blev ham, som han sagde, og som hans Disciple endnu immer lære, umiddelbar indgiven af den Hellig Aand. Men uagtet denne høye Oprindelse fandt hans Forset dog i Førstningen meget store Forhindringer. Paven, til hvem han havde henvendt sig, for at faae hans Stiftelse af ham anthoriseret, leverede hans Ansøgning derom til en Commission af Kardinaler. Disse forestillede, at Indretningen og Oprettelsen af denne Orden var ligesaa unødvendig som farlig, og af denne Aarsag vilde Pave Paulus ikke give sit Samtykke dertil. Men tilsidst rydede Lopola alle Tvivlsmaal af Veyen, ved et Tilbud, som ingen Pave kunde imodstaae. Han foreslog, at foruden de tre Løfter, som alle Munke=Ordener har tilfælleds, nemlig Armods, Kydskheds og den Klosterlige Lydigheds Løfte, saa skulde dette Selskabs Medlemmer endnu underkaste sig et fierde Løfte, som var, at vise Lydighed imod Paven, og i Kraft deraf skulde de være forbundne til, at gaae allevegne hen, hvorhen han vilde beordre dem til Religionens Tieneste, uden at forlange det allermindste til Underholdning af den Hellige Stoel. Paa en Tid, da den Pavelige Anseelse havde lidt saa sterkt et Stød ved saa mange Nationers Affald fra den Romerske Kirke, da enhver Deel af det Pavelige Systemme var angrebet med saa megen Heftighed og saa megen Lykke. Paa saadan en Tid var det en Sag af den største Vigtighed, at faae et Selskab af Folk, der havde saa særdeles opofret sig til den Romerske Stoel, og som Paven kunde sette imod alle sine Fiender. Saasnart Pave Paulus indsaae dette, stadfæstede han Ordenens Oprettelse ved en Bulle, gav Medlemmerne de største Privilegier, og gjorde Lopolatil sammes første General. Udfaldet har viist, at Paul ikke dømte uret, da han ventede saadanne vældædige Følger forden Rommerske Stoel af denne Ordens Oprettelse. J mindre end et Halvthundrede Aar havde Selskabet fastsat sig i alle Romersk Catholske Lande, dets Magt og Rigdom voxte forfærdelig, Tallet paa Selskabets Medlemmer blev stort; og dets Anseelse og Fuldkommenheder endnu større. Jesuiterne bleve prisede af deres Venner, og frygtede af den Romerske Læres Fiender, som den fornemste og dueligste Orden i hele Kirken. Sælskabets Indretning og Love bleve gjorte fuldkomne af Lavnetz og Aquaviva, som vare Ordenens Generaler efter Lopolaa, og langt overgik deres Forløber i Duelighed og Regieringskunst. Disse byggede det Systemme af dyb og kunstig Politik, som characteriserer Ordenen. Den sterkeste Dosis af Fanaticismus, hvormed hine Indretninger ere forsatte, tilhører allene Stifteren Lopola. Der kommer adskillige Aarsager sammen, som gave denne Orden en saa besynderlig Character, og sammes Medlemmer lærte, ikke allene at tage en større Deel i de verdslige Forretninger, end alle andre Munke=Selskaber, men endog at have den vigtigste Indflydelse i sammes Førelse. En af Hoved Gienstandene for alle Munke=Ordener er, at adskille Menneskene fra Verden og fra al Forbindelse med dens Forretninger. J Klosterets Ensomhed og Stilhed er saadant et Menneske bestemt til at arbeyde paa sin Sallighed ved overordentlige Anger= og Ruelses Gierninger og Fromhed. Han er død for Verden, og har slet intet at bestille med dens Sager, og Forretninger. Han kan ikkun blive det Menneskelige Kiøn nyttig ved sit Exempel og ved sin Bøn. Jesuiterne tvert imod maae betragte sig som Mænd, der ere gjorte til Virksomhed. De ere udvalgte Striidsmænd, og forbundne til, immer at stride og fægte for Guds og hans Vicarii paa Jorden, Pavens, Tieneste (a). Alt, hvad de Vankundiges Underviisning angaaer, alt, hvormed man kan angribe Fienden, eller hvad man kan sette imod ham, hører for dem. Paa det at de kan have Tid nok til disse giørlige Tienester, ere de gandske befriede fra alle Amts=Pligter, og Embeds=Forretninger, hvis Udøvelse udgjøre de øvrige Munkes fornemste Sysselsettelse. De møder ikke med ved nogen Procession, de udøver ingen haarde Tugtelser imod sig; de anvender ikke, som de øvrige, Halvparten af deres Tid, til at igientage langvarige Messer; men deres Pligt er, at give Agt paa alt, hvad dergaaer for sig i Verden, under Forevending af den Indflydelse, som dette kunde have i Religionen; de ere anviste til at udspionere Rangs=Personers Tænkemaade, og at giøre sig Umag for deres Venskab. Overhovedet er ved den hele Indretning, ved Ordenens hele Genie en vis Aand af Activitet og Jntrique udbredet iblant alle sammes Medlemmer. Saa meget Jesuiternes Selskab i dette Stykke er forskielligt fra andre Munke=Ordener, ligesaa meget er det og i den Maade, som det bliver regieret paa. De andre Ordener kan betragtes som frivillige Forsamlinger, i hvilke alt, hvad der angaaer det hele, bliver bestemt og ordineret ved alle Medlemmers fælleds Stemmer. Den udøvende Magt tilhører hele Klosteret eller Hovedpersonen derudi, den lovgivende Magt tilhører her Selskabet. Vigtige Sager, som angaaer en kelte Klostere, bliver afhandlede i Kapitlerne og Conventualerne; men de, som angaaer hele Ordenen, i almindelige Congregationer. Lopola, som endnu var opfyldt af den uindskrænkede Lydighed, han havde lært i Soldaterstanden, fastsatte, at hans Ordens Regiering skulde være gandske monarchisk. En General, som skulde paa Lives Tid udvælges af de Deputerede fra de adskillige Provintzer, fik den øverste og uafhængige Magt, som strakte sig til hver Person og hvert Tilfælde. Han skulde allene ved sin Autoritet udnævne og efter Behag afsette Selskabets Provincialer, Rectorer og alle øvrige Regierings Betiente. Ham skulde den øverste Ad(a) Pave Benedict den Kl. kaldte dem den hellige Stoels Janitskarer, et vanskeligt Corps at holde i Tøyle, og farligt Corps, men som tiente got ministration tilhøre over Selskabets Jndkomster og faste Eiendomme. Enhver Medlem af Ordenen skulde gandske være hans Disposition underkastet. Ved hans nigienkaldelige befaling kunde han efter Gotbefindende opgive en Forretning til enhver, og bruge dem til en eller anden Tieneste. Disse befalinger skulde enhver ikke allene vise udvortes Lydighed, imod, men endogsaa opofre dem sin egen Villies Tilbøyeligheder og sin egen Forstands Slutninger; Enhver skulde adlyde Generalens Bud, ligesom Christus selv gav dem det. Under hans Direction skal de blot være lidende Redskaber, ligesom Leeret i Pottemagerens Haand, og som de døde Skaletter, der ingen Modstand kan giøre. Denne besynderlige Regieringsform maatte nødvendig giøre et sterkt Jndtryk paa enhvers af Ordenens Medlemmers Sindelav, og give alle hans Foretagender en besynderlig Styrke. I det menneskelige Kiøns Aarbøger har man intet Exempel paa en saa fuldkommen Despotismus, der endda ikke er blevet udøvet imod Munke, som vare indsluttede i deres Klosters Celler, men over Mænd, som har udbredet sig iblant alle Jordens Nationer.