Norske Intelligenssedler, 1771-12-04
Nordske Jntelligen. Sedler. No. 49. Onsdagen den 4 December 1771. Fortsættelsen af: En Tragøedisk Historie om den tappre Tistrand og den skiønne Jndiana. Kongen blev meget bedrøvet fordi Tistrand havde paataget sig Kampen, og sagde: Er det ikke nok, at jeg har Sorg for mit Land, nu forøger du den ogsaa ved at vove dig mod den vældige Kiempe, som jeg tvivler om du kand bestaa, formedelst din Ungdoms skyld, og tilmed beroer mit Rige paa en eneste Mand, hvilket er en haard Ting; Tistrand trøstede ham, og svarede: Kongen maa derfor ikke sørge, thi er det Guds Villie, at eders Land skal frelses, da er det ham ligesaa læt at lade det skee ved mig, som ved mange, og for min Ungdoms skyld maa Kongen ikke tvivle, thi jeg haaber (næst Guds Hielp) at overvinde ham; Ellers synes mig raadeligst, at Kongen holder al sin Armee færdig, at, ifald jeg skulle blive ulykkelig, Fienden da strax kunde blive angreben, dog kand vi tøve nogle Dage, indtil Undsætning fra fleere Stæder kommer, saa de kunde være i Baghold og anfalde paa alle Kanter. Dette Raad behagede Kongen og alle Fyrsterne, som forundrede sig over hans store Forstand; Hvorpaa der strax blev udsendt Ordre til alle omliggende Stæder, og en stor Deel Folk bleve forsamlede. Jmidlertid ankom Kunchin med sin Armee, som bestod af 200000 Mand, med usigelig mange Vogne, Elephanter og Kammeler; Han slog sin Leyer en Miil fra Staden; Der var stor Ynk at høre paa de mange Flygtige, hvorledes han skiændte og brændte, plyndrede og ødelagde baade Kirker og Klostere, samt alt det de fandt for sig, sparede hverken Qvinder eller Børn, men tyranniserede forfærdelig. Da nu Dagen kom, at Kampen skulle staae, blev Tistrand iført Kongens allerbedste Rustning, derefter gik han til Kirken, gjorde sin Bøn og annammede Velsignelse; Da han kom fra Kirken, leverede Kongen ham et overmaade kosteligt Sverd og et Spær, samt lod fremlede en kostelig Hæst, som han skulde ride paa Tistrand kyste paa Kongens Haand og tog Afskeed, Kongen igien med grædende Taare kyste og omfavnede ham, ønskede ham Lykke, og sagde: Farvel i Herrens Navn: Men ved dig vover jeg de tvende kiæreste Ting jeg har her paa Jorden, det er dig og mit Rige. Tistrand bøyede sig, takkede for Kongens Naade og steeg saa paa sin Hæst, der saae ud som en Løve og dandsede under ham som et Løvekid, at det var en Lyst at see derpaa; Alle som saae ham, raabte og ønskte ham Lykke og Seyer, hvor han reed igiennem. Alle glædede sig og undte ham vel, undtagen Rødde rich, som var færdig at briste af Harm, da han saae at Kongen tog saa venlig Afskeed med ham, og hørde at alle ønskede ham vel, dog glædede han sig over, at han skulde give sig i den Fare, som han nok tænkte og ønskede ikke maatte lykkes, Men det gik dog ikke, som han vilde. Den stolte Kunchin lod sig da see uden for Staden, siddende paa en hvid Hæst; Hans Skjold og Harnisk glimrede imod Solen af Guld, Perler og Ædelsteene: Han forde i sin Skjold en vred Løve, der holdt et Sverd imellem sine Kløer, var selv en overmaade stoer, dog velskabt Mand, saa at alle saae ham an for en vældig Kiempe og forfærdedes for ham. Den tappre Tistrand kom ridende mod ham, der var ikkun en middelmaadig Herre af Postyr, men dog mandig og deylig, havde en kostelig Hæst og Vaaben, førde i sin Skjold en Haand fra Skyerne, der holdt et Sverd, med denne Overskrivt: Fra Himmelen kommer Seyer. Da Kunchin saae ham, reed han sagte hen til ham, og sagde: Har Alfonius ingen anden at sende, end dig, da maatte du vel blevet hiemme; Jeg ynkes over at slaa dig ihiel, for du er saa deylig: Giv dig heller fangen, da vil jeg lade dig gilde og sende til min Kiæreste, at du kand tiene hende. Den tappre Tistrand svarede: Spotte mig intet, thi veed du ikke, at der snart kommer Jld i Spotterens Huus, Du kand gilde den onde Aand og sende ham til din Kiæreste, han kand best tiene hende, og giver mig ikke fangen til dig endnu, thi den Gud jeg troer paa, kand udrette store Ting ved mig, og hævne paa dig den urætfærdige Krig du har os paaført uden Aarsag! Da loe Kunchin spottelig og sagde: Tør du vel indbilde dig at vove en Dyst med mig, Usle Dreng, spar dig selv, og riid tilbage, thi jeg skammer mig ved at bryde mit Spær paa dig, og veed at alle dine Guder kand ikke fri dig for min Haand. Da blev den ædle Tistrand vred og slog til ham med Magt, sigende: Visselig skal du døe for mine Hænder, See at min Gud skal hielpe mig, stødte saa til ham med sit Spær, at han vaklede i Sadelen, og Spæret sprang i Stykker; Kunchin skammede sig over, at han kom ham til at vakle, rendende af al Magt mod ham igien; Men Tistrand med sin raske Hæst undvigede ham saa artig, at han reed ham forbi. Da vredtes Kunchin, drog sit Sverd ud og sagde: Du skal visselig døe for mine Hænder, og hug til ham af al Magt; Men Tistrand undvigede og bødte af med sin Skiold, hvilken han kløvede i Stykker og saarede ham i det ene Laar. Tistrand sukkede til Gud, tog sit Sverd med begge Hænder og ramte ham i den ene Axel; Han hug til Tistrand igien, saarede ham i den venstre Arm, saa Blodet begyndte at farve hans Harnisk, Da forfærdedes alle som stoed paa Muren, raabte og bad til Gud om Hielp for ham. Kunchin fordobblede sit Hug, men i det samme snublede hans Hæst, saa hug Tistrand til ham og kløvede fra hans venstre Axel til Brystet, at han faldt død til Jorden, og da han tog sit Sverd tilbage, var et Stykke brækket af. Fortsættelse følger.