Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-05-24
Det Eneste som holder den danske Proprietair tilbage fra at nedlægge Hoveriet, er Umueligheden af at erholde tilstrækkeligt Vederlag derfor af Bonden i nærværende Forfatning. Thi Jngen maa troe, at de af anden Grund skulle ynde dette Tvangsarbeide, som sædvanlig udføres slettere, end det, som forrettes frivilligt. At afskaffe Hoveriet ved Lovbud kan ikke skee, uden at betage Proprietairene de Rettigheder, som tilkomme dem, og med hvilke de have kjøbt deres Godser; det var at beskjære dem i deres lovlige Eiendomsret. Vil man have Hoveriet og øvrige Ufrihedens Baand hævet, uden Fornærmelse for Proprietairerne, maa man tillade Parterne at indgaae, som frie Folk, eens gjenstdige Contracter, som mellem frie Contrahentere foretages, og Bønderne ville snart lære at betinge sig Gaardene med samme Sikkerhed og Bestemthed, som nu Forpagtere ved Hovedgaarden; hvorved altsaa al Nødvendighed af Bestemmelse om Bygfæld, Besætning, Landgilde, Jndfæstning, Hoverie eller Penge derfor, i Eet og Alt vilde falde bort, da Jntet hindrer mere det almindelige Vel, end naar ængstelige Forholdsregler paalægge Næringsvejene unødvendig Tvang. Efterhaanden, som Fæsteledighed indtræffer, tillades det Enhver, om han ønsker det, at udstede, istedet for Fæstebreve, ordentlig frie Forpagtningscontracter, hvorved begge contraherende Parter, ved indbyrdes Forening mellem sig, fastsætte og bestemme Alt, angaaende Grundforbedringer, Bygninger, Besætning, Afgivter i Korn, Penge eller Arbeide, allene efter egen frivillig Overeenskommelse, som blev den eneste Regel til at rette og deele imellem dem efter, uden at der behøves noget derom ved Love at bestemmes. Denne fuldkomne Frihed i at contrahere saaledes, som Enhver selv fandt tjenligst, formenes for begge Parter at ville være særdeles nyttigt, da Enhver havde Leilighed til at betinge sig de Vilkaar, som syntes meest passende. Jngen Grund gives, hvorfor der mere skulde behøves Jndskrænkelser og Bestemmelser for dette Slags Contracter, end for Forpagtningscontracterne om Hovedgaardslodderne, til hvilke vore Love aldeles ingen Forskrivt meddeele. Man gav Tingene deres frie Løb, hvorved Hoveriet vilde hæve sig efterhaanden, i det Forhold, som vilde være meest overeenstemmende med Godsejernes og Bøndernes Vel, hvilket aldrig kan saa nøje træffes ved nogen anordnende Bestemmelse. Man maa aldrig ønske, at Jordegodserne skulde falde, men at de maa stedse stige i Priis, for saavidt saadant ei finder Grund i Pengenes Forringelse. Den høiere Priis er et Beviis paa Landvæsenets Opkomst og Fremgang, ligesom dens Falden, paa sammes Forfald og Undergang. Eiendommenes Credit foranlediger den høiere Priis, deres Miscredit Mangel paa Kjøbere og faldende Priser. Letheden at kunne blive betroet det Fornødne bevirker ei blot Næringens Fortsættelse, men endog dens Udvidelse og Forbedring, hvorved Productionen befordres. Den befalede Overdragelsesmaade af en Bondegaard, ei uden ved Fæste paa Fæsterens og Hustrues Levetid, synes følgelig et ubetinget at være gavnlig, thi Fæster og Hosbonde afholdes fra at virke til deres eget og det almindelige Bedste. Ved at lade Bonden forblive Fæster, hindres Landets Kraft fra at udvikle sig, og dette tilbageholder et meere kraftfuldt Jordbrug. Bondestanden er forberedet til et friere Statsforhold, den behøver ei længere at staae under Hosbondens Formynderskab, eller at betragtes som en mindre oplyst Borger, der skal staae under Øvrighedens fortrinlige Varetægt og Beskyttelse. At bestemme Noget i den Henseende ansees ikke at være passende, da Forholdene og Localiteterne ere alt for forskjellige, til at der kan gives Regler, som overalt vare anvendelige. Det er derfor bedre, at overlade det til Contrahenterne selv som bedst ville vide at træffe det, som er gavnligt, og allene i almindelige Udtryk anføre: at det tillades at afbenytte det uprivilegerede Hartkorn med samme frie Raadighed som det privilegerede. Den nyere Lovgivning tillader den indbyrdes Undervisning jevnsides ved den i Skolerne brugelige. Den kan og tillade frie Contracter om Bondejord jevnsides ved den at fæste efter Anordningerne. En Udvikling, som udgaaer fra Folket selv, er bedre end den, som befales ved Lovbud. Færdigheden, i at læse hos Almuen i Island og Jyllands Vesteregn er et Værk af Folket selv, og ikke af Lovbud. Fattigforsørgelsen hos de Menigheder, som ei henhøre til vor Kirketro, er bedre, og Bidragene ydes mere villigt, end der, hvor det ved Anordningen er befalet. Den, som er en Ven af Former, elsker Lovbud, fordi de befrie ham fra den Umage, at tænke, og han undgaaer at være responsabel. En Anden tænker saaledes, at Naturen er riig paa Midler til Udvikling, og at befale skader undertiden mere, end at lade Tingene jevne sig selv.