Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-10-29
Den kristelig romantiske 1) Digtnings Fødsel. (Et Phantasisyn.)Med langsom Værdighed hævede allerede den skjønneste Sommermorgen sit Straalehoved bag *) Denne Inddeling efter Jean Paul Østens Høje, og for hver enkelt over dem frem stigende Straale dulgte Natten sig stedse dybere i sine Skyggehuller. Med huldsalig Munterhed, som Englens fra søde Drømmes Rige, smilte Blomsten paa den dugperlede, glindsende Stængel, medens den rislende Bæk med fortrolig Mumlen, sneg sig frem gjennem den friskiduftende Engs bunte Sommerpragt. Da nedsvævede fra Himlens Dunkelblaa en Lysets Engel. Guldgule Lokker, krandsede hans Tinding, og fløde ned over Skuldrene i de blideste Bølgninger. J sin høire Haand holdt han et skinnende Krusifix. Han nedlod sig en yndig Dal, omringet af skovklædte Høie En Rose stod i Dalens Midte. Ved Rosens Side den blege Lillie med sit fromme Blik mod Himlen. Mellem Begge plantede Englen det hellige Kors med den blødende Forløsers Billede, og forsvandt. Da vandrede just gjennem Dalen en Skjald med dybe Anelser i det fromme Hjerte. Han nærmede sig med langsomme Skridt det sælsomme Kløverblad af Rosen og Lillien og det straalende KrusifixDa bevægede det sig vidunderligen i hans Bryst. Sødt begeistret, greb han knælende sin Harve og rørte dens Strænge. Da lød det blideligt som en Røst fra Himlen, og en elskelig Samklang af den hele Natur. Og - for hans Øie forenedes Rose og Lillie til Ect, og blev en Underblomst, herlig og skjøn. Men i dens aabne Bæger straalede det himmelsendte Krusifix. Da syntes det Skialden, som han stod i Lysets Egne, og med himmelske Følelser slog han Harpens Guldstrænge. Men himmelske vare og Tonerne, der udginge fra dem: de vare Udtrykket af Kjærligheds højeste, saligste Fryd, født henvugget paa tonende Sølv følger af Uskyld himmelske Smiil, og Længslens inderlige Anelser. Thi ret som Dæmringens Halv lys, der omgav den henrykte Skiald, saa vare og de Toner, der klang fra hans Harpes Strænge: en Blanding af Længslens ømme, vemodige Klage med Uskylds blide, barnlige Sang. Men som Himlens Blaa hvælvede sig over den hele Natur, saa var og den livsalige Lyd af Kjærligheds høir, dybe, fast uudtalelige Lyst Grunotonen i de himmelske Harmonier. Længe vuggedes Skjaldens Sjæl paa de født Henrislende Melodistrømme. Men nu hævede han sit Blik mod den blodfarvede østlige Himmel, og paa Solens skinnende Halvkugle fæstede hans sit Øie. Da fyldtes hans Barm med Kraft og Høyhed. Han greb atter i Strængene. Da lød fra disse hine samme Toner, men stærkere var Klangen, mægtigere henrev den. Det tyktes for den svimlende Skiald, som om Jord og Himmel fløde sammer til Est. Højt hævede han nu sin Stemme til Strængenes Lyd, og han svømmede i et Hav af evig Kjærligheds Glæder. Vibunderlig var hans Sang, som hans Harpes Toner; om den hele Natur, favnet af den aabnede Himmels Sallighed. Endelig taug han. Da lød der en Efterklang af de Himmelske Lyde gjennem den vaagnede Natur. Greben af haftig Henrykkelse styrtede Sangeren til Jorden paa sit Ansigt, og takkede sin Gud for hvad han havde seet og hørt. Han hævede sig atter langsomt. Da var. Underblomsten forsvunden; men højt jublende modtog Naturen sin beundrende Søn. Men dybt havde Synet og Tonerne trængt sig i hans Sjæl og med Himlen i Barmen vandrede han bort Over Bjerge og Dale udsang han sine henrivende Melodier, og de fandt Gienklang i følende Sjæle. Disse udsang dem som han, og end den Dag iDag lyde de fra mange højtbegeistrede Skialdes Læber. Daniel Byberg.