Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1819-03-05
Det var omtrent i Midten af det forrige Aarhundrede, at den lille Stad Elze i det Hildesheimske, blev hjemsøgt af en rædsom Skjæbne; en saadan, som til Lykke for Verden, kuns sjeldent findes i H. storiens Aarbøger. Dette lille Sted havde allerede fristet mangt et Ulykkestilfælde, især ved Jldsvaade. En frygtelig ødelæggende Brand, som var opkommen ved Uforsiktighed, lagde 1692 den skjønneste Deel af Staden i Aske. Lignende Scener indtraf i Aarene 1706 og 1703, og endnu vare disse dybe Saar ikke halv lægte, før det atter en Aftenstund uformodet udbrød, en rædsom Jld som den næste Dags Morgen havde forvandlet 81 Bygninger til en Askehob. Denne arme, saa ofte ængstede Stad, hvor meget trængte den nu ikke til Hvile, Men forgjæves; disse Jammer-Seener skulde blot være de mørke Forbud paa en endnu skrækkeligere Fremtid, som allerede ventede den. Endnu vare ikke 6 Aar forløbne, før denne rædsomme Periode begyndte, og i et Tidsrum fra 4de October 1739 til den 18de Febr. 1745 var Horizonten ikke mindre end syv Gange oplyst af denne brændende Stad. Man tænke sig de ulykkelige Jndvaaners skrækkelige Tilstand; Haab og Tiltroe svandt bort, og hvad Under at endogsaa den Standhaftigste tabte Modet. Disse hurtigen paa hinanden følgende Jldebrande kunde ikke alle være opkomne ved Tilfælde eller Skjødesløshed; men det var klart, at en eller anden Nidding havde sin ugudelige Haand i Spillet med. Men hvem var Gierningsmanden, og hvor opholdt dette Uhyre sig Efter at man i lang Tid havde været i en qvælende Uvished desangaaende, udbredte sig først sagte siden høiere et Rygte, som angav en ung Daglønner i Staden, ved Navn Hölscher, for den frygtelige Brandskifter, og grundede denne svære Mistanke paa den bemærkning, at Jlden altid var udbrudt i det Huus, hvor han tjente eller arbeidede. Hvad som i Begyndelsen var blot Formodning, vandt stedse meere Sandsynlighed og blev desværre tilsidst forvandles til en sørgelig Vished. Dog dette nys nævnte motalske Uhyre er alt for sjelden i sit Slags og trods sin gyselige Forvildelse og Ondskab, alt for mærkværdig for Mennesk iagttagerne, til at hans LivsBegivenheder ikke skulde have nogen Jnteresse, især da de tillige oplyse de foregaaende Begivenheder. Johan Joachim Hölscher (saaledes var Forbryderens fulde Navn) var Bartholomæl 1720 fød i Bisperode, en liden beunsvigsk Landsbye. Hans Fader, som var Bonde, døde tidlig, og da Moderen snart derefter givtede sig igjen, saa maatte han som Born af første Ægteskab, lade sig nøie med en liden Sum Penge og saa godt som han kunde andensteds søge sit videre Fremkomme. Om hans Opdragelse har man sandsynligviis ikke bekymret sig meget. Vild og raa voxede han op, lære hverken at læse eller skrive, og i Stedet for oplysende Religionskundskaber, var hans Hoved og Hierte fuld af det dummeste Bigotterie og Overtroe. Jmidlertid finder man i hans tidligere Ungdom intet paafaldende Spor af hiin umættelige Hengierrighed, som han siden gav sig saa ganske til Priis for, og imedens han opholdt sig i sin Fødebye, kunde man ikke klage paa hans Levnet. Et ubekiendt Tilfælde førte ham i Aaret 1737 til Elze, hvor han i sit 18de Aar traadte i Tjeneste hos en avldrivende Borger, ved Navn Jacob Sander. Efter 2 Aars Forløb kom han i Tjeneste som første Karl hos en vis Enkemad. Basse; og hujente ogsaa hende i 3 Aar uden at hun kunde klage paa ham i andet, end at han forede Hestene for godt. At hans Huusmoder formedelst hans Omhue for HuusvæsenetsFremme gjorde mere af ham end af de andre Tyender, leder ham paa den daarlige Tanke, at han maaske endnu kunde giøre sin Lykke ved at givte sig med hende; men da dette Hiernespind omsider forsvinder, bliver han saa kjed af det der paa Stedet, at han lader sig hverve til de brunsvigske Tropper. Dog heller ikke i denne ny Stilling behagede det ham, og han vidste snart at forskaffe sig Leilighed til igjen at vende tilbage til Elze, hvor han fra nu af fortjente sit Brød som Daglønnet. 1743 givtede han sig med en Datter af Stadens Svinehyede, med hvem han førte et temmelig lykkeligt Ægteskab. Hun gjorde ham til Fader af to Børne som imidlertid døde tidligen; men derimod overlevede hun næsten i 40 Aar sin ulykkelige Mand, og ernærede sig i hendes Alderdom meest af milde Gaver, som de godhiertige Jndvaanere rakte hende. Denne Daglønner var det, som sagt, paa hvem den almindelige Mistanke faldt, uden at man i Begyndelsen kunde forklare sig Bevæggrundene til denne skrækkelige Daad. Formodentlig havde den Omstændighed, at han var bleven udelukket fra sin faderlige Arv, havt saadan sørgelig Jndflydelse paa hans Charakteer og nedlagt det uforsonligste Menneskehad i hans Hierte Dette Had stod i det mindste ret tydeligen malet paa hans Aasyn. Hans Blik var stedse skye, hans Mine tilbageskrækkende og hemmeligheds fuld, han søgte stedse at undgaae Selskab og i Ensomhed var han hensunken i dyb Eftertanke. Et Menneske med en saadan menneskefjensk Lænkemaade, er, ingen Ugierning for stor, saasnart som der kuns gives en Anledning dertil. Min studse maae man, naar man erfaret hvilke usle Bagateller der kunde forlede dette hengjærrige Menneske til saa sorte Handlinger, og man vilde ansee dem for utrolige, hvis han ei selv i sit sidste Forhør havde bekjendt det. – Dog Toppet maae rulle op for disse rædsomme Scener. To Aar havde han allerede redeligen og troe tjent i det Sanderske Huus, da han en Dag geraader i en Ordstrid med sin Herre over et itubrukket Vogn redskab, Herren, som troede at han havde gjort det af Uforsigtighed, forlangte Godtgjørelse, og omendskjønt det aldrig var bleven til andet end blot Trudsel, saa kunde Holscher dog paa ingen Maade forglemme denne Jrettesættelse, og Søndagen derpaa den 4de Octbr. 1759, da Folk just vilde gaae, Kirke, stod hans Herres Lade, med alt indeværende Korn i lys Lue. Foruden den brændte tillige 2 andre fyldte Lader og 2 Stalde. Magistraten som formodede at denne uventede Jldebrand var opstaaet ved en strafværdig Uforsigtighed af Husfolkene, drog dem alle til Ansvar. Ogsaa Holscher fremkom iblandt den, men nægtede frækt, at han havde været Aarsag Branden, og da de alle bleve opfordrede til at aflægge en Bekræftelseseed, svor han, dengang 14 Aar gl., ligegyldig Meeneden. (Fortsættes.)