Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-04-24
Betragtninger i Anledning af Opkjøb Auction orpaa Landet. Af Christ. Albrecht Fabricius, Etatsraad. (Sluttet.) Vorunderligt er det, at der ved alt, hvad Erfaring, har viist, og dagligen viser, endnu findes indsigtsfulde og for Menneskeheld aldeles ikke ligegyldige Mænd, der forsvare og ønske en ubestemt Frihed, og især en uindskrænket Meningsfrihed, og troe derved, at tilvende Samfundet de største og grændseløseste Fordele. Af hvilken Formening Forfatteren ogsaa er, som derved har givet mig Anledning til, her at tale derom, forunderligt er det, at der findes de, som troe sig mere oplyst, og fri for Fordomme end andre, der, imod den daglige Erfaring, paastaae, at den svage og indskrænkede menneskelige Fornuft, og især hver enkelt Mands Fornuft, kan, sig selv overladt, være tilstrækkelig til, at styre deres Tanker og Handlinger. Jeg tilstaaer, at Menneskenes Evner og Fuldkommenheder ikke kunne udvikles, og vise sig, uden under en Slags Frihed. Slaverie føder Nederdrægtighed. Dovenskab og Vankundighed. Frihed føder Liv, Aand, Oplysning og Sæder. Men denne Frihed, som tilstaaes Menneskene, der skal leveri Samfund med hinanden, kan ikke være uindskrænket, men maa nødvendig i mange Tilfælde være bestemt hvorvidt den maa gaae og ikke gaae. Det Sandselige hos Menneskene døver alt for ofte deres Fornuft, og de meest talentfulde og bedste Mennesker ere ikke fri for denne Svaghed. En Apostel Paulus maa udraabe: Jeg elendige Menneske, o. s. v. *). Menneskene see, drevne af det Sandselige, meest paa dem selv, egen Vinding, deres egen Fordeel, og deres Begjerligheders Opfyldelse ere de første og de vigtigste Drivfjedre til deres Tanker og Handlinger, hvad Fornuften ogsaa kan indsee og tale derimod. Derimod viser der sig tydeligt, og øiensynligt nok for Enhver, at Forsynets Hensigt med Menneskene er, at det ene Menneske skal hielpe det andet, tjene det andet, og befordre een aden andens Vel med de Enhver meddeelte ganske forskjellige og ulige Evner, Gaver og Stillinger. Ei blot for sig, men og for andre, fik hver en Skabning Tid og Sted, – som vores berømmelige Conferenceraad Malling, i en af sine Sange, saa sandt og saa skjøndt har sagt. Hvorlidet see Menneskene derpaa. Sig selv overladt tænker Mennesket ikkun paa sig selv, og hvad der kan tjene ham til, at opfylde sine Ønsker. Sine Medmenneskers Vel tilsidesættes. Hans Egenkierlighed driver ham til, at tage fra andre, og ruden Betænkning, at opoffre Ærlighed og Retfærd, for at vinde fra andre, og tjene sig selv. Derfor maa der, naar Menneskene skulle leve sammen, nødtvendig være Love og Regjeringer, som have Mænd med sig, der kjende, og som overveie Tingenes forskjellige Omstændigheder, og sammes mange Forbindelser, mere end i Almindelighed skeer, uden 2) Rom. 7, 23724. hvilket ingen grundig Dom kan fældes; og hvilke tillige med Jver paasee Lovenes nøieste Efterlevelse, samt ved Straf og Belønninger tilholde Enhver, at efterkomme sine Pligter mod andre. Disse maae raade, og finde Medhold, skal det i nogen Stat gaae vel til. Hvad især Meningsfrihed angaaer, da er det vel sandt, at fire Øine kunne see mere end to, og at ved fleres Meninger, naar de maae vises, flere nyttige Sandheder kunne fremkomme, imod hvilket nok ingen klog og retsindig Regjering vil lægge Forhindringer i Veien. Men ligesaa unægteligt er det ogsaa, at skal derved virkes noget godt, og en bedre Tilstand for Menneskeheden opnaaes, saa kan det allene skee under den sikre Forudsætning, at den, som tilkjendegiver sine Meninger, kan og vil fremkomme med Sandhed. Men kan man forestille sig, at dette skeer, og stedse vil og kan skee? Da Menneskene til alle Tider have viist, at de sandselige Tilbøieligheders Tilfredsstillelse, Lidenskabernes, og de forskjellige Begjerligheders Fyldestgjørelse er det Maal, de stræbe efter, og der leder deres Tanker og Handlinger; saa bliver Sandhed alt for ofte tilsidesat. Det Sandselige bedrager, og Fornuften døves, eller regjeres af det Sandselige. Det sees derfor dagligen, at Mange, som skrive, og tilkjendegive deres Meninger, snarere skjule, og formørke, end at opdage, og opklare Sandheden, naar denne er dem imod. Endogsaa oplyste, veltænkende, og med god Villie besjællede Mænd kunne henrives deraf imod deres Vidende, fare selv vild, og mislede andre. Men hvor mange slettænkende vil ikke til alle Tider findes, der misbruge deres Talenter, Kundskaber og fortrinlige Gaver, for at pleie deres sandselige Tilbøieligheder, og hvis Egenkierlighed, Stolthed, Had, Nid, Avind, Gierrighed, Vellyst, og saa meget andet driver dem til det, der maa fornærme andre, hvilket de forsvare til det yderste, og anvende alt hvad de formaae for at nedtrykke og skjule al den Sandhed, der er deres Hensigter, imod. Hvor mange lykkes det ikke i saa Tilfælde, at døve den svage menneskelige Fornuft, og at forblinde den ved tørre Syllogismer, ved Vittigheder, spidsfindige Slutninger og Sophismer, som ofte fremsættes i en indviklet, blomsterrig og mørk Stiil, der indtager og henriver de Svage og Flygtige. Hvad Vildskab, Sværmerie og Urimeligheder, 12822 Mk. kan ikke derved fremkomme, og hvad vil desuden ikke Dumhed og Vankundighed fremkomme med, der kan lede til Strid og Oprør, Saalænge Menneskene ere saaledes beskafne, kan derfor ingen almindelig uindskrænket Frihed i nogen Stat finde Sted, hvor Menneskene skulle leve eendrægtigen. og nogenledes vel. Hvor kan man da tænke sig en uindskrænket Meningsfrihed, og hvad hielper det at klage over, at Tankens Yttring ikke er saa fri som Tanken selv, og hvor ubetænkt er ikke dette, Kan vel nogen viis Regjering, der skal styre alt til samtlige Underhavendes Vel, og det Almindeliges Bedste, nogensinde en saadan uindskrænket Frihed, og kan det tænkes, at Mennesker, der ei ledes blot af Jnstinkt som Dyrene, men skulle styres af en Fornuft, der gaaer i Sandselighedens Ledebaand, naar de skulle leve i Samfund med hinanden, og opnaae den Fuldkommenhed, Skaberen har bestemt for dem, kunne i nogen Ting nyde en saadan Frihed som Fuglen i Luften, og Loven i Skoven. Hvilket Forfatteren taler om.