Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-05-31
Vi have i det foregaaende allerede berørt RoDet vil ikke være interessant, mernes Luxus. endnu at anføre her adskillige Exempler derpaa, for at vise til hvilken Yderlighed Overdaadigheden. hos et Folk kan drives, naar det overstrømmes af Rigdom. Lekkerier bleve kjøbte af Romerne til saa overordentlig høie Priser, at et Par Duer i Varros Tid blev betalt med 1000 Sestertier (over 69 Rdlr. i vore gamle Penge) og i Columellas, Tid endog med 4000 Sestertier (277 Rd. 2 Mk. i samme Mynt. Lucul gav Pompejus et Maaltid, som kostede 10,000 Rdlr. eller 8000 Specier, uagtet hiin først om Morgenen var indbuden dertil. Skuespilleren Æsop beværtede sine Gjæster med Sangfugle; Caligula med kostbare Perler, opløste i Viinædike. Apicius henlagde 90 Mill. Sestertier, foruden en betydelig Jndkomst, i det Øjemed at opoffre dem til Overdaadighed; og uagtet han endnu havde 10 Mill. tilovers, tog han dog Gift, af Frygt for at sulte ihiel. Saaledes fordærvede Sæderne Luxen, og da denne blev i saa høi Grad usædelig, styrtede Statsbygningen omsider sammen af sig selv. De, som ei skue dybt ind i Sagen, troe i Almindelighed, at den Stat, som ikke sender Pengene ud af Landet, men smukt beholder Sølvet hjemme, er baade rig og lykkelig. Derfor fortælle de os saa mange Eventyr om de gyldne Tider, da vi ikke eiede andre Penge end Sølvkroner og Sølvrigsorter. De raabe af og vee over dem, som have sendt dem ud af Landet, og skilt os ved det, som vi endnu kunde have havt Godt af. Slige Klager ere ikke allene blevne førte hos os, men ogsaa for mange Aar siden i andre Lande. Den berømte Hume anfører, at Dr. Swift paastod, at alt det Sølv, der i hans Tid, fandtes i Jrland, ikke beløb sig til mere end til 500,000 Pd. St.,men at Jrlænderne desuagtet sendte aarligen 1 Million rede Sølv til Engelland, og havde ingen anden Erstatning erfor, ingen anden fremmed Handel end Vinens Jndførsel fra Frankrig, som de betale med rede Penge. Følgen af denne Forhalning, hvis Skadelighed var saa Øine faldende, maatte være den, at i en Tid af 3 Aar de i Jrland i Omløb værende Penge vilde være formindskede fra 500,000 Pd. til noget mindre end 20,000. "Jeg formoder, - tilføier Hume, at der nu, efter 30 Aars Forløb, ikke maa være en eneste Skilling tilbage." Det samme kan man svare i Henseende til Danmark, ere de Klager, der lige fra Arild Hvidtfeldts Tid indtil nu ere førte over den Staten aldeles ødelæggende Overdaadighed, og det af Landet til Unytte udgaaende Sølv), virkeligen grundede, saa maatte *) Allerede 1793, skrev den udødelige Suhm der nu ikke gives en eneste Specie mere i hele Danmarks Rige. Jmidlertid kan man dog, hvad Øieblik man vil, faae hele Tusinde deraf for Papir, og uagtet der ikke er andet end Papir i Omløb, saa er der hos de fleste nogenlunde velhavende Folk dog i vore Dage mere Sølvtøi at finde, end man traf i Kong Waldemars og Christian den Fjerdes Tid. Frederik den Anden maatte endog til en Hoffest lade Tintalerkener laane hos Borgerne. Overalt maa man ikke troe, at den Stat just er rig, som har lutter Sølvmynt i Omløb, tvertimod seer man, at hvor Handelen meest blomstrer, der ere Pengene faa, naturligviis fordi de stedse omsættes, og Disconton høi, fordi de ere et almeen brugeligt Omsætningsmiddel. Derimod, hvor Handelen ligger stille, ere Pengene at faae i Overflødighed, og Disconton lav. - Ved Handel og Production kommer Sølvet af sig selv ind i Landet, og hvor hine mangle, der vil det gaae ud, om man end holdt det fast med Jernlænker. At den skadelige og usædelige Luxus maa bidrage til at forarme en Nation, derom kan der ikke være nogen Tvivl. Men det er en Sygdom, som kun den Syge selv kan helbrede sig forDet er umueligt for Staten at trænge ind i hver enkelt Borgers huuslige Forfatning, for at skjælne imellem den skadelige og uskadelige Luxus. Her bør hver Familiefader være sin egen Lovgiver, sin egen moralske Censor, sin egen Finantsminister. Lever han over sin Stand, bruger han mere end hans Jndkomster og Ævne tillade, lader han sig beherske og henrive af sin egen, sin Kones og sine Børns Modeluner og Glimresyge, da bereder han sig selv det Svælg, der, tidligt eller sildigt, vil opsluge hans huuslige Lykke og borgerlige Ag(S. hans samlede Skrift. T. 10, S. 144).