Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-11-24
En Krage, hvis daglige Forretning var at omflyve i Skoven for at tilbringe det ene Dyrhvad Nyt den havde hørt af det andet, lod sig indbilde, at en Skade have meget forurettet hende. Kragen klagede jammerlig over den formeente Uret for mange af Dyrene baade i deres Huler og paa deres Samlings Steder i Skoven. De velsindede af Dyrene, som kiendte baade Kvagen og Skaden, troede, at Kragen da, som sædvanligt, tog Feil. De raadede den derfor til at indeholde med saadan daarlig Klage. Kragen havde og virkeligen fulgt disse velmeente og kloge Raad, dersom den ei af en Slumpe-Lykke var kommen hen til den Oxe. Denne Oxe var ligesaa opblæst, som tom af Forstand til Godt; Han gjorde sig en Ære af at indblande sig i de andre Dyrs ham uvedkommende Sager; Han søgte sin Fornøielse i at giøre andre uskyldige Dyr For træde. En saadan Oxe kunde ei andet end raade den, taabelige og lettroende Kræge til alt meente, der kunde giøre Skaden For hvad ha træd, Skam og Skade, Men Oxen havde ei selv Forstand til at iverksætte sit onde Raad. Han henførte derfor Kragen til en lovkyndig Ræv. Ræyen var klog nok; Han kiendte baade Kragen og Skaden vel nok til at indsee den førstes ----- Tr nyd, end mann i den er, Feiltagelse og den andens Uskyldighed; Skaden, havde heller aldrig tragtet efter at giøre Ræven nogen Fortræd, men tvertimod været den til Tieneste i alle muelige Ting. Men Ræven var en Ræv, og han drev i Skoven samme Næring som Skaden. Dette var nok til at udvirke for intet: Rævns Bestand, som han ellers var vant til at lade sigivelsbetale. Ræven skammede sig ved at lade ste Navntvære bekiendt. Men Skaden vidste dog meget vel, at han var den efter hvis Raad og med hvis Bistand Kragen blandt alle Dyrene afmalede Skaden saadan, at den burde udryddes af Skoven, og det end og efterat Skaden havde beviset sin Uskyldighed. Omsider blev gend og Kragen selv overbevises om, at Oxen og Ræven paa en grov, men nogle andre onde Dyr paa en mere sin og skiult Maade, alene havde brugt Kragens Navn, for under det at søge Skadens Ulykke. Kragen blev skamfuld og forsagt. Dens samtlige Raadgivere og Hjælpere ligesaa. Skaden, som ønskede at leve i Fred med alle, kom saaledes i Rolighed igient Kragen havde ei det hvormed den kunde belønne alle disse gode Dyr, som havde været saa færdige til at tiene den imod Skaden. Skaden ansaae det ubilligt, at deres store Møie skulde blive aldeles ubelønned. De vare for mange til at Skaden kunde belønne dem J alle. Oxen og Ræven, sagde den ved sig selv, bør dog see min Erkiendtlighed ved et Erindrings Tegn. J Skoven, sagde den, er intet rart. Hvor skulde det være rart, som frembringes hos os selv, Den fløi derfor til næste Stad. Efterat den længe havde seet sig om, kom den endelig til en Billed-Hugger, som havde færdige 2de temmelig lange Næser. Den blev glad over at have funden noget baade saa rart og saa nyttigt, og dermed fløi tilbage til Skoven. Et Faar blev hen sendt med disse lange Næser til Ræver og Øxen, med Hilsen fra Skade: At den takkede dem paa det ydmygeste for deres store Møie; den bad dem ei forstaae Gaden for dens Ringhed; den forsikrede, at Gaven var vel ei af stort Værd, men dog var, at disse lange Næser havde sin store Nytte, i det de ved andre lige Leiligheder kunde være dem i Stedet for Compasser, om relsen skulde giøres i stærk Taage; At den overlod til de gode Herrer selv at forenes om hvilken af dem, der skulde have den længste; thi den ene var lidt kortere end den anden Oxen og Ræven kunde ei andet end med Fornøielse antage en saa var og nyttig Gave. Men de være begge lige begierlige lige paastaaende, ligeæregiærrige. Den ene vilde ei mindelig afstaae den længste til den anden Tvende Dyr matte altsaa udvælges til Voldgivts-Mænd. Saavel Ræden som Oxen, viisede hen deres Veltalendhed i alsin Stykke. Jeg har, lagde Over først havt den meste Møre; Man maa takke mig for at Kragen er kommen ret i Bevægelse mod Skaden; Jeg har umaget mine Oxe-Been med at følge Kragen fra min til Rævens Hule; Jeg har der foredragen Ræven Sagen. Altsaa retsindige Dommere sluttede, den, bør jeg have den længste Næse! Rævens Svarvarhertil, Jeg havde i det Omtalte tienet Kragen med Fornøielse uden Ovens Recommendation; Jeg har før med et godt Hierte og selv buden tienet Kragen i lige Tilfælde; Kragen, som den staaer, kand selv her være mit Vidne. Der er og, gunstige Dommere, stor Forskiel imellem Oxens Been og Mund og Rævens Forstand. Jeg haaber altsaa og paastaaer et saaledes indlod han Sagen.) at jeg beholder den længste af serne. Voldgivts Mændene derpaa, efterat ragen havde bekræftet Rævens Udsigende om den forrige Tieneste, afsagde saadan Dom: Næven har ei alene nu men end og før tient Kragen lige Fald frivillig og uden Betafor ling, som ei kunde ventes af hans Orden. Altsaa udkræver billighed, at han beholder den længste Næse. Den opblæste Oxe var trætte kier nok til at ville indstevne Dommen. Men han kunde ei. Her var Voldgivt.