Aalborg Stiftstidende, 1845-10-01
Hovedstadens Samtale roterer ikke længer mellem forskjellige vexlende Poler, – hedder det i Fædrel." – mellem Kronprindsessens gaadefulde Udebliven og Hs. Majestæts endnu gaadefuldere Aabenbarelse for de kielske Professorer, mellem de stigende Bankactier og de synkende Tivoliactier, mellem de syge Kartofler og den sunde" Borgemesterpolitik; den har fundet et fast Midtpunct, hvorom den efter enhver Sandsynlighedsberegning vil snurre til næste Tirsdag. Theatrets Kasse, dette danaidiske Kar, som i en heel Maaned ikke har behøvet nogen ny Printzlau for at tømmes, har pludselig begyndt at faae Bund, og hvad der vil sige endnu meer, klingende Bundfald, og det uagtet den første Kjærlighed og Md. Kretschmer ere Scenens eneste, men ikke saa ganske nye, Nyheder. Theatercontrolleurerne ere blevne Mænd i Staten, Billetkassererens Salon er den meest besøgte i Byen, og hvad der er et endnu større Under, Theaterdirectionen er bleven populair, alle Mennesker ønske at staae sig godt med den, de værste Skumlere beile til dens Gunst. Paa sin Side synes Directionen at sætte Priis paa sin uvante Popularitet; den kunde gjøre den i Penge, benytte Leiligheden til at tætte Kassen for endnu en Maaned i det Tilfælde, at de smaae Udsigter, der ere forhaanden, skulde gaae samme Vei som Rapsen, og den atter maatte vende tilbage til sin første Kjærlighed; men den har høimodigen forsmaaet det og overladt til Sjouerne at sætte Billetcoursen, hvorved der i disse Dage er gjort bedre Affairer paa lille Kongens gades Hjørner end paa Børsen. Endelig synes den almindelige Værnepligt at indføre sig selv, medens Hs. Majestæt ikke veed, hvorledes man skal fange an dermed, thi rigtignok er det kun Bønderkarle, der mandeuvrere paa Fællederne, men paa Kongens Nytorv bivouakerer Gentlemen og Fattiglemmer i samme Geledder den hele Formiddag; Herrer i Paletot og Drenge i Blouse kappes om at trodse de graae Septembermorgeners Kulde. Hele denne Forvandling er forklaret med en eneste Sætning: Jenny Lind er her. Forto Aar siden var Jenny Lind her første Gang; da var hendes Nærværelse ikke ledsaget af saa magiske Virkninger. Musikens Dyrkere og Venner morede sig, de unge Skandinaver muntrede sig; de bestalter Kritici toge en Tone høiere paa Basunen, og et Par let fængelige Poeter accompagnerede dem med lidt Harpeklang; ellers var Alt som ellers. Men dengang var Jenny Lind ogsaa kun en ung svensk Sangerinde, der, naar hendes Saison i Stockholm var udløben fandt sig tilfredsstillet ved at indhøste bifald i sit Fædrelands Smaabyer, og som i sin Beskedenhed troede at have gjort et dristigt Skridt, da hun vovede at sætte over Sundet og forlange Plads for den svenske Tunges Vellyd paa den kongelige danske Skueplads. Siden den Tid er hun bleven bekjendt og berømt i en Trediedeel af den civilicerede Verden naar Finland regnes med, uagtet det er en Provinds af Rusland – hun har henrykt det skikkeligste Publicum paa Jorden, de gode Berlinere, er bleven naadigst beklappet af Ødronningens fine Hænder og allernaadigst rost af Feuilletonkongens (Jules Janin) lapsede Pen; hun er bleven veiet paa den lærde Kritiks Milligramvægt, hendes Stemme, Skole, Foredrag, Triller, Coloraturer, Alt er blevet anglyseret efter den tydske Theories Regler og befundet godt, uagtet Jntet af det er tydsk, og Musikens store Mæcenas i Sverrig, den lille Dalman, har sat det Altsammen ind sit Blad, ligesaa samvittighedsfuldt som Berlingske fører vore udenlandske og indenlandske Sylphiders Dagbøger, saa at hendes kjære Landsmænd endelig have faaet Øinene, eller rettere Ørerne, rigtigt op og indseet, at Sverrig har frembragt en Perle af europæisk Rang. Kort sagt, Jenny Lind er kommen i Moden, og Kjøbenhavn respecterer denne Gang den Parolle, der er udgaaet fra Berlin, som om den var kommen directe fra Paris, hvilket det har større Ære af, end det i sin Tid havde Skam af at sende den berlinske Balletmester hjem med fuld Janitschar-Musik. Men Jenny Lind er Gudskeelov ikke forvandlet, hun er den samme. Det er den samme reene, fulde og høie Stemme, det samme correcte, varme og sjælfulde Foredrag, det samme livlige Spil, de samme grazieuse Bevægelser. Visselig har hun udviklet sig; men det vilde være vanskeligt at angive hvormeget eller hvorledes, thi hende har Naturen skjænket Alt i saa rigt Maal, at Kunsten kun har havt saare Lidet at tilføie. Og hendes Sang har endnu den samme nordiske Charakteer, som vist neppe har kunne tiltale vore Naboer imod Syd i samme Grad, som den tiltaler os. Den er ikke de vilde, stormende Sindsbevægelsers, men de milde, veemodige Følelsers Sprog; den har sin største Styrke i sin Blødhed, sit mægtigste Tryller i sin Hendøen; den kan ikke gjennemhæve Sjælen med Forfærdelse, men den kan smelte den i Taarer; den kan ikke male Sydens Qvinde, naar hun hæver sig til Lidenskabens frygtelige Pathos, men den levendegjør det deal, vore bedste Drømme have viist os af somfruelig Kjærlighed og moderlig Ømhed. Dog, hvortil flere Ord, gaae selv hen og hør hende, rives med hinanden om Billetterne og betal dem med ublue Priser, en Times Trængsel eller nogle Dalers Udgift vil den Nydelse, der venter Eder, meget meer end opveie, naar J have et kunstforstandigt Øre eller blot sand Følelse i Eders Bryst. Men gaae især hen og hør hende, naar hun synger sit Fædrelands Folkeviser, da ville J faae dem at høre som aldrig for og maaskee aldrig siden; da ville J erfare, at det er sandt, naar vi have sagt, at hendes Sang bærer den nordiske Nationalitets klare umiskjendelige Præg."