Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-04-30
Under Overskrift alefrihedens Historie under Christian den Ottendes Regjering" indeholde de 2 sidst hidkomne N af Fædrelandet Begyndelsen af en mærkelig Artikel, som Redactionen indleder med følgende Erklæring: "Nedenstaaende Artikel er fra ubekjendt Haand tilstillet Fædrelandets Redaction, og forekommer os at være skreven med saa megen Aand og Overblik, at vi ikke have troet at burde negte sammes Optagelse, men paa den anden Side heller ikke at kunne tilstede denne uden den Erklæring, at vi langtfra ere enige i Alt, hvad deri indeholdes. Der gives to store Principer, der indbyrdes kæmpe med hinanden om Verdens Herredømme – Frihedens og Ordenens, og i hvis Forsyning den sande Statsviisdom og Folkelyksalighed ligger. Vi tilstaae, at det er Frihedens Princip, for hvilket vore Hjerter slaae varmest, og det er derfor naturligt, vi maae finde, at nærværende Afhandling for eensidigen stiller sig paa Ordenens Standpunct. Vi forbeholde os senere at tilføie de Modbemærkninger hvortil Artiklen giver Anledning." – Efter at have udviklet, at den sande Frihed bestaaer i at lystre Loven, og ikke maa forvexles med Naturtilstandens Frihed, som mere og meere skal bekæmpes – beseires – udslettes fra Jordens Overflade, omtaler Forfatteren Talefriheden, som han siger endnu for kort siden var et Vildnis, som ikke var inddraget fra Naturtilstanden under Lovens Cultur og Herredømme. Det vilde derfor være et Fremskridt i vor Retsudvikling, om det kunde lykkes Christian den Ottendes Regjering at erobre denne store Mark, og Forf. troer at have opdaget en umiskjendelig Stræben efter ved en klog og planmæssig Fremskriden at opnaae dette. Unegtelig havde Regjeringen her at kæmpe med overordentlig store Vanskeligheder. Hos Folket var der nemlig en afgjort Antipathi mod alle ordnende Bestemmelser for de mundtlige Yttringer; det var blevet til en national Fordom, at Ordet var frit, og at Regjeringen, selv om den underrettedes om uoverlagte og uforsigtige Yttringer, dog havde en saa overdreven Tillid til Folket og til sin egen Sikkerhed, at den vilde lade dem hengaae upaatalte. J den Grad var den offentlige Mening imod alle Jndskrænkninger af Talefriheden, at den ikke engang kunde tænke sig Muligheden af samme. Den vise Regent trodser aldrig den offentlige Mening; han søger at lede, forberede og modne den for de Bestemmelser, han ønsker at sætte igjennem. Ved Actioner og Politiforanstaltninger maatte det bringes til almindelig Bevidsthed, at det mundtlige Ord, ligesaavel som det trykte, bør være undergivet Regjeringens ordnende Control. Regjeringen handlede derfor meget klogt og forsigtigt ved at begynde sin Bestræbelse for at ordne Talefriheden med den bekjendte Proces mod Hr. Christensen for hans Tale i Trykkefrihedsselskabet, der meddeeltes i Fædrelandet, hvis ansvarlige Redacteur han netop var, saa at den betydningsfuldeste Side af Sagen, mere traadte i Baggrunden og fordunkledes af Pressemomentet; man lempede sig i Tide efter den stærkt udtalte offentlige Mening, der blev ikke optaget Forhør over det mundtlig Sagte, og i Proceduren og Dommen tog man aldeles ikke Hensyn dertil, uagtet det udtrykkelig var nævnt i Actions ordren. Denne Klogskab beroligede baade Publicum og de roeskildske Stænder, fordi begge kun saae det enkelte Factum, ikke det der liggende Princip, fordi de ikke drømte og denne Begyndelses Conseqventser. Det endelige Resultat af denne Sag blev saaledes, at Publicums Forestilling vænnedes til Actioner for mundtlige Yttringer, hvilke man hidtil troskyldigen havde anseet for en Umulighed, og at Oppositions pressens Ordførere bleve udskregne som letsindige Mennesker, der uden Grund foruroligede og agiterede Folket. For at Jdealet kan naaes og Talefriheden fuldkommen ordnes, ere præventive Foranstaltninger nødvendige, og hvorvel Øiemedet unegtelig vilde opnaaes fuldkomnest, hvis der kunde træffes Forholdsregler, der havde samme Virkning paa Talefriheden, som Censuren paa Trykkefriheden. saa maa dette dog ansees for umuligt, da det langt vilde overstige Regjeringens Kræfter at haandthæve en Lovbestemmelse om, at intet Menneske maatte sige Noget, førend han havde været henne hos Cen for og faaet hans Tilladelse, ligesom det ogsaa maa indrømmes, at selv om Overholdelsen af en saadan Lovbestemmelse var mulig, saa vilde den dog udøve en altfor forstyrrende Jndflydelse paa det dagligLiv. Dog bør man nærme sig dette Jdeal saa meget som muligt, og en Censur lader sig meget godt udføre ved sammenhængende Foredrag i en større Forsamling, hvorved den administrative Magt, saa meget lettere ordnende kan gribe ind uden at komme i Strid med Lovene, da der herom hos os ingen formelig Lovbestemmelse gives. Det kort efter Thronskiftet oprettede Studentersamfund afgav en særdeles passende Leilighed til at indføre en saadan Censur saaledes, at den for de mindre Skarpseende ei viste sig som saadan. Studenterne staae nemlig i et vist Afhængigheds-Forhold til Consistorium; omendskjøndt dette Forhold er aldeles forældet og i en lang Aarrække ei er blevet gjort gjældende, saa var der dog aldeles Jntet til Hinder for, at lade Consistorii Myndighed leve op igjen, saasnart man havde Brug for samme. Det Ubestemte i denne Myndighed og den Omstændighed, at Talen her var om unge, ubetydelige Personer, kastede et Slør over, at det var en Begyndelse til Censur for det mundtlige Foredrag og lod Regjeringen være sikker paa, at en Jndskriden med Hensyn til Studentersamfundet ei vilde vække nogen stærk Sensation hos Publicum. Dog vilde dette Samfund for Principets Skyld ikke underkaste sig nogen Slags Censur, og maatte altsaa opløses, uagtet det ei havde gjort Noget, der havde endog det fjerneste Skin af Ulovlighed. Det var forgjæves, at Selskabet henvendte sig til Cancelliet og til Stænderne; det kunde ikke engang faae Tilladelse til, at Sagen maatte drøftes af Domstolene, og Regjeringen opnaaede ved en fiin, maadeholden og beregnende Fremgangsmaade, at det ordnende Princips første Fremtræden blev modtagen, om end ikke med billigelse, dog heller ei med Misbilligelse, at et Par af de Mænd, der ere Frihedens varmeste Venner – at Schouw og Clausen - selv forsvarede Censur for mundtlige Yttringer. – Vi imødesee med Længsel Forfatterens Fremstilling af Actionen mod Orla Lehmann og Fædrelandets Modbemærkninger, men vi anbefale fornemmelig Enhver, som har Leilighed dertil, at læse Artiklen i dens Heelhed og at læse den med Eftertanke.