Viborger Samler, 1840-04-23
Orienten. Af en i Augsb. Allg. Zeit, indrykket Correspondent – Artikel fra Constantinopel af 25de Marts meddeles Følgende: Efterretningen om det nye franske Ministeriums Organisation og Thierss Udnævnelse til Conseilspræsident har vakt den gladeste Sensation hos Porten. Thiers, saa siger man, er en af de faa Mænd i Frankerig, der rigtigt have opfattet det orientalske Spørgsmaal. Vel erkjender denne Statsmand, at Stemningen i Frankerig er for Mehemed, og mener, at man saa meget som muligt maa skaane denne Stemning; vel indrømmer han, at det vilde stride mod Frankerigs Jnteresse, ganske at give Mehemed til Priis ; men ikke desmindre er Thiers altfor omhyggelig for det franske Navns Ære til at han skulde glemme de Forsikkringer, man har givet Porten med Hensyn til dens Uafhængighed og Jntegritet, og ophøie Vicekongen paa Sultanens Bekostning. - Thi derfor er allerede Valget af Baron Roussin til Marineminister en tilstrækkelig Borgen. Som Minister er han jo den samme høisindede, upartiske og frimodige Mand, som man i saa mange Aar har havt Leilighed til at agte og ære her, den samme klartskuende Politiker, der, uagtet den franske Journalistiks latterlige Overdrivelser af Lovtaler over Mehemed Ali, har vidste rigtig at bedømme hiin vældige Satrap, - vor Tidsalders første Eqvist (?), endelig er jo Ministeren den selv samme Roussin, der har undertegnet de fem Repræsentanters Collectivnte. Og, hvo skulde troe det – endog de af et mere seit Stof dannede Diplomater ere i halv i Extase; midt i deres Omfavnelser seer man Grev Pontois, hvem Porten og hans Ministre overøse med Æresbeviisninger og, som det synes, oprigtige Tegn paa Hjertelighed; paa ham bygger man de største Forhaabninger. Nok, Pontois er pludselig bleven Tyrkernes og Europæernes almindelige Jdool, og Reschid Pascha smigrer sig allerede med Jdeen om et mægtigt fransk Triumpirat, der vil beskytte og værne om de osmanske Jnteresser: Thiers, Roussin og Pontois.... Jeg tilstaaer, at den nye Jubel forvirrer mig, og jeg fremsætter derfor ikke min individnelle Mening om de orientalske Anliggender, hvilken er væsentlig forskjellig fra den i dette Øieblik her fremherskende. Jkke saa sangvinske Forhaabninger udhæves i en Skrivelse fra Constantinopel af 18de Marts. Det hedder deri, at man saavel i Alexandrien som i Constantinopel nærer den faste Ovebeviisning, at de fem Magter ikke ville kunne komme til en Overeenskomst i Orientens Anliggender og disses Udjævning. Den Tilstand, hvori baade Tyrkiet og Ægypten befinde sig, er virkelig utaalelig; dog gielder denne Sandhed endnu mere om det sidstnævnte Land, da Vicekongens Udrustninger fordre de største Anstrengelser, og Landets bedste Kræfter allerede ere udtømte. Dette bemærker man isærdeleshed deraf, at Mehemeds Tropper ikke ere i den Stand, hvori de burde være. Hans Magt, der beskrives som saa frygtelig, er, betragtet fra den materielle Side, ikke stor nok til at byde nogensomhelst europæisk Hær, Spidsen, og paa Muhammedanernes religiøse Fanatismus, der næsten ganske er udslukket hos Araberne, kan han ikke gjøre synderlig Regning. Uagtet al den Larm og Opsigt, man søger at gjøre med Paschaens Magt, erdet vist, at Ægypten, dersom det endnu i et Fjerdingaar skal holdes i den stedfindende Tilstand af bange Forventning og konstig Bevægelse, maa ødelægge sig selv, eller aldeles svækkes som en Følge af dets altfor store Anstrengelser. Dette indseer Vicekongen, og søger af enhver mulig Vei at komme til det attraaede Maal. Hans Stilling er mere piinlig, end man troer, og for at redde sig thi give efter vil han ikke – maa han enten afslutte et hurtigt Forlig med Porten eller overlade til sin Søns seiervante Hær sine Anliggenders endelige Afgjørelse. Men at slutte et Forlig, vil ikke lykkes ham, fordi Hænderne ere bundne paa Porten, og seire kan han kun dersom han ufortøvet gaaer offensivt frem i modsat Tilfælde vil han blive et Offer for sine egne Anstrengelser. Endnu ere Udsigterne ham gunstige; thi ikke i eet Punct ere Magterne blevne enige. Viser Jbrahim sig idag paa hiin Side af Bosporus, saa veed ingen Magt, hvilke Forholdsregler der skulle tages. Rusland, vil ene have Ret til at løbe ind i Strædet ved Constantinopel; men imod saadant Skridt have allerede de andre Magter nedlagt Protest; - disse gjøre Grundsætningen om den almindelige Spærring gieldende, og ville kun tillade almindelige Undtagelser, saa at enten intet eller alle enropæiske Krigsflag paa samme Tid skulle vise sig i Canalen; men imod denne Sætning erklærer Rusland sig paa det bestemteste. Saaledes er altsaa dette mulige og farligste Tilfælde uafgjort, og kan snart true den endnu ikke alvorlig forstyrrede almindelige Fred.