Aalborg Stiftstidende, 1833-01-01
Ved Aarets Begyndelse var den hollandsk-belgiske Sag - denne politiske Anstødsteen i de sidste tvende Aar - Gienstanden for vigtige Underhandlinger imellem de europæiske store Magter og er vel dette endnu, skjønt Kriger, nes Virksomhed for endeel er traadt i Stedet for Diplomaternes. En Tractat var imod Slutningen af 1831 afsluttet af de i London forsamlede Ministre, indeholdende Vilkaarene, under hvilke Holland og Belgien herefter skulde optræde mellem de europæiske Stater som tvende fra hinanden, adskilte og uafhængige Riger; den antoges af Belgien, men af Holland ikke ubetinget, og da Tractaten skulde ratificeres, skeete dette vel strax af England og Frankrig, men hos det trende østlige Magter opstode adskillige Vanskeligheder, som vel omsider overvandtes, men dog saaledes, at disse udtrykkelig tilkjendegave deres Jkke=Samtykke til Tvangsmidlers Anvendelse mod Holland. Hovedanstødstenen for denne sidste Magt var ikke Grændsebestemmelsen (thi med denne havde Holland erklæret sig tilfreds), ikke heller Statsgieldens Fordeling (thi ogsaa herom syntes man at kunne blive enig men Retten til at befare de Strømme og Kanaler, som flyde fra det ene Land i det andet. Med dette Punkt, saaledes som samme i Tractaten var bestemt, erklærede Holland sin afgjorte Utilfredshed og vægrede sig ved at rømme de Dele af det belgiske Territorium, af hvilke det endnu var i Besiddelse, førend denne Sag var bragt i Rigtighed, med dens derimod de vestlige Magter, der havde paataget sig en speciel Garantie af Tractatens Fuldbyrdelse, fordrede, at Ge beterne først skulde rømmes og hiint Punkt derpaa jevnes ved nærmere Underhandling. Efterat den største Deel af Aaret var gaaet bort med frugtesløse Bestræbelser fra Conferentsens Side, for at bringe den hollandske Regjering til at samtykke i denne Artikkel, og efterat endelig et af England proponeret Forslag, om at Holland skulde lade Scheldefarten fri, imod en vis bestemt Afgift, for alle Nationers Skibe, heller ikke var bleven ændset af denne Magt, for meente Frankrig og England, at man maatte gribe til alvorlige Midler og afsluttede derfor i October en Allian etractat, hvis Øiemed var, at opfordre begge Parter til, inden Midten af Nybr., at rømme de resp. Gebeetsdele og i Vægringstilfælde iværksætte Rømningen ved Vaabenmagt. Holland vægrede sig, og en combineret engelskefransk Flaade adløb derfor fra Portsmouth, som dog ikke udøvede andre Fiendtligheder, end at opbringe nogle hollandske Handelskibe, og efter kort Tids Forløb atter vendte tilbage til Englands Kyster, men den 15de Novbr. gik en fransk Hær efter Bestemmelsen over Grændsen, for at beleire Citadellet ved Antverpen, det fasteste Punkt, af hvilket Hollænderne ere i Besiddelse paa belgisk Grund. Beleiringen er for Øieblikket i fuld Gang, og Fortet vil, hvis det ingen Undsætning faaer, heel neppe kunde holde sig ret længe, hvor haardnakkent det ved forsvares af den tappre General Chasse. Conferentsen i London suspenderedes, saasnart England og Frankrig havde tilkjendegivet de øvrige Magter deres Beslutning at anvende Vaabenmagt; disse erklærede udtrykkeligt, at de ikke billigede Beslutningen, og navnlig Preussen, som heraf endog tog Anledning til at opstille et Armeecorps paa den belgiske Grændse; imidlertid fortsættes dog endnu Underhandlingerne paa en fredelig Maade. Saaledes er denne vigtige politiske Knude endnu ikke løst og vil sikkert endnu tilbyde Vanskeligheder nok, hvis Kongen af Holland vedbliver med sin afgjørende Vægring, thi at Frankrig skulde trække sig tilbage fra fremdeles at beskytte Belgien, dertil synes hiin Stat at være gangen for vidt, ligesom og den franske Konge, ihvormegen Priis han end synes at sætte paa en fremdeles venskabelig Forstaaelse med de øvrige Fastlandsmagter, dog - hvad denne Sag angaaer har ved i dette Aar at formæle sin Datter med Belgiernes nye Konge tilkjendegivet sin Mening saa tydeligt, at man ikke kan tvivle om samme, J Englands Lovgivning og indre Forfatning er i det nu forløbne Aar foregaaet en vigtig Forandring. En eftere projecteret, adskillige Gange foreslaaet, men altid undertrykt Foranstaltning, Parlamentsreformen nemlig, kom i dette Aar istand, skjønt ikke ganske med det Gode. Allerede ifjor var den, som bekjendt, bragt i Forslag af Regjeringen selv, men strandede dengang, efterat have passeret Underhuset, paa den engelske Adels afgjorte Modbydelighed for denne Forandring. Jaar fornyedes Forslaget og passerede, som man kunde vente, i Underhuset med en anseelig Majoritet. Ogsaa i Overhuset erholdt Billen den anden Læsning, men Majoriteten for samme var ved denne Leilighed saa ubetydelig og i Committeen, som nu nedsattes for at drøfte dens enkelte Punkter, sporedes en saadan Stemning, at Ministrene fandt det nødvendigt at begiere Kongens Samtykke til nye Peers Udnævnelse, som en uundgaaelig Betingelse for deres Vedbliven paa deres Poster. Af Aarsager som hidtil ikke ere tilstrækkelig oplyste, fandt Kongen, som ansaaes for at være aldeles enig med sine Ministre, sig den gang bevæget til at afslaae Begjæringen, hvorpaa Ministrene udbade sig og erholdt Dimission. Men - nu blev Landets Tilstand for Alvor critisk og farlig; der yttrede sig paa flere Steder saadanne Symptomer af Utilfredshed og selv i Underhuset blev Misbilligelsen over denne Skuffelse, der tilskreves Arristocratiets hemmelige Insinuationer, saa lydelig, at ingen af de bekjendte Tors vovede at indtræde i Ministeriet. Kongen fandt sig derfor foranlediget til paa ny at indsætte sine gamle Ministre, og nu tilendebragtes den vi tige Forandring uden Vanskelighed og uden at det blev fornødent at skride til en Peerscreation. I dette Øieblik er den almindelige Opmærksomhed i England henvendt paa det nye Parlamentsvalg, det første, der finder Sted efter Reformen.