Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-01-25
De i ovennævnte Avis No. 10 paaberaabte tvende Lygter ere i en Afstand af 120 almindelige Skridt fra hinanden; selve Broen er saaledes omtrent i Midtpunctet, og ingen andre Lygter findes imellem disse, eller i Nærheden, som kunne bidrage til meere Lys. Vel kan det ikke paastaaes, eller bevises, at Uheldet med fl. Secretair Frie indtraf ved selve Broen, paa det da tilgængelige, i en Spids udløbende Hjørne af dens egentlige Grund, paa venstre Side fra Skolegaden af; men det er, ved det senere paalagte Tværstykke, i Gierningen bevist, at det Mangel har været anseet farlig. Slutnings Tiraden afbeviser sig selv, saalænge Lyset, der skal lede Opmærksomheden den rette Vei, mangler; thi hvor intet Lys er, den kan endogsaa den meest Grantseende ikke, uagtet al Opmærksomhed, undgaae den Fare, han ikke seer, naar han efter sin Overbeviisning troer at være paa rette Vei, i mørkt, stormfuldt Veir. Den Kortsynede er saaledes mere udsat for Fare. Nei, Hr. 1. - den Sætnings Rigtighed maa man vel indrømme: at hvor Faren ligger aabenbar anskuelig for Øie, der kan den bedre undgaaes, end hvor den er skjult, og, jo mere Lys, jo mindre Fare. De hylder desuden selv denne Sandhed, idet de i Forveien indrømmer Gavnligheden af flere Lygter ved Havnen, og til Slutning betitler den et farligt Sted. Er først Alt gjort fra det Offentliges Side til at forhindre Faren, bliver Jntet tilovers at ønske, og Vedkommende kunne være roelige Jeg gaaer saaledes over til at drøfte Hr. 15 Svar paa m. m. k. ts Jndrykkelse i Avisen Nr. 11 af 18de dennes. De undskylde Hr. 1, om jeg stundom tager mig den Frihed at vende Deres egne Vaaben mod dem selv. De vedbliver der Deres Forsvar for Tilstrækkeligheden af Belysningen; men det afbeviser jo ikke Deres Modstanders Paastand om det Modsatte. Desuden er det, at Lygterne, naar de næste Gang tændes, brænde klart, intet Beviis for, at de Aftenen den 12te dennes have gjort ligesaa. De siger vel (i No. 10) at de brændte saa godt det i den stærke Storm var mueligt Der maa altsaa indtræffe et ligesaadant Uveir, med Storm og Bælmørke, for at Hvo der vil benytte sig af Deres Jnvitation, til den Tid kan overbevise sig om det Sande. At slige Ulykker, som de, der have givet Anledning til n. m. k. ts første Jndrykkelse, indtræffe ligesaa ofte, og maaske oftere, ved Dagen, som Natten, tillader De mig at betvivle. Udfaldet vilde vel i Almindelighed ikke kunne blive saa sørgeligt ved høilys Dag, som de tvende Sidste bevise det bliver om Natten, endskjøndt jeg vel veed, De har et foregaaende Uheld af denne Art, indtruffet om Dagen, at sætte mod disse To. - Da De, Hr. 1. har den Menneskekundskab, at der gives Mange, der gjerne vil troe det Værste og lægge en ond Betydning endog i de uskyldigste Ting, burde De have været saameget vaersommere i Valget af de Ord, De offentligen fremsatte, og derved undgaaet, at et Dem ubekjendt Menneske kunde blive ufordeelagtigen bedømt. Hr. n.m. k. ts Gjendrivelse synes derfor at være paa rette Sted. Deres bittre Udfald mod ham, i Slutningen af Deres senest Jndsendte, synes vel ugrundet; thi at Mangel paa Lys blev berørt i hans første Annonce, stod jo vistnok i nødvendig Forbindelse med hans Fremstilling af det indtrufne Uheld. Vække Opsigt har neppe været hans Hensigt ved anonymt at paatale en Sag, som han, endogsaa med Navns Underskrivt, ikke behøvede at skamme sig ved. At kaste Skygge paa Authoriteterne, er De, Hr. 1 nærmere ved i Deres ivrige Forsvar at gjøre. Authoriteterne ere altfor liberalt tænkende til at optage et offentligen fremsat beskedent Ønske ilde, og ikke saa egnistiske at ville sige sig frie for den ved at menneskelig Gjøren og Laden klæbende Muelighed i at kunne feile, – om dette ellers her havde været Tilfældet. – De vil saaledes neppe have vundet Dem nogen Tak for dette utidige Forsvar.