Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-01-17
Vi omtalte for kort siden et høist vigtigt og mærkeligt Actstykke, nemlig den ædle Overconsistorialraad Dr. Kopps Andragende om Forfatningen i Hannover, hvilket det würtembergske andet Kammer eenstemmig har antaget. Uagtet dette Andragende andet Steds fra vil være Adskillige af vore Læsere bekjendt, troe vi dog, at de Fleste ville finde det saa interessant, at de ville vide os Tal for, at vi herved meddele det vigtigste deraf ordret. Det lyder saaledes: det jeg tillader mig atter at henlede det høie Kammers Opmærksomhed paa et bundsforvant Lands beklagelige Forfatningstilstand, behøver jeg ikke nogen lang Retfærdiggjørelse. Thi hvilken tydsk Mand kan forblive ligegyldig ved det hannoveranske Folks Skjebne, som, krænket i sine helligste Jnteresser, i flere Aar forgjeves søger efter en Udvei af den stedse uendeligere blivende Forvirring, og hvilket tydsk Folkekammer maa ikke troe kun at efterkomme en natitional Pligt, naar det laaner Øre til haardt betrængte Brødres Nødraab og for sin Regjering udtaler det indstændige Ønske, at det ophøiede Forbund, som har at vaage over det fælles store Fædrelands baade indre og ydre Fred, ligefremt og tydeligt vil afgjøre, hvad der er Ret, Endnu er intet Aar forløbet siden Krigslarmen gjenlød paa vore Grændser og vore Hære ru stedes mod de truende Farer, men da man ogsaa følte, at det ikke blot er Armeernes Fuldtallighed, som giør stærk og borger for Seiren. Der gives neppe nogen tydsk Statsmand, der fortjener dette Navn, som ikke dengang var gjennemtrængt af den Sandhed, at en Kamp, som den, der da syntes at forestaae, kun da kunde bestaaes med et lykkeligt Udfald, naar alle tydske Lande med enigt Sind ydede den fælles Sag deres Begeistring og Anstrengelser. Hvormange velmenende Stemmer havede sig ikke dengang og sagde de tydske Folkestammer, at de nu maatte betragte sig som een Nation og lade alle indvortes Tvistigheder hvile for at være stærke udad og ikke forraade Fjenden nogen Blottelse. Godt, Men er da Alt gjort, naar man kun skjuler, men ikke tillige læger den indvortes Skade? Eller hæves et Onde ved, at man undgaaer at tale derom, Umuligen bør det, man kalder tydsk Nationalfølelse, tydsk Eenhed, være et tomt, dødt Begreb, naar det i Farens Time skal tjene til Løsen, naar det skal kunne fremmane hiin Almeenaand, hvorved en Nation sættes istand til at bringe sin Uafhængighed og sin Hæder de tungeste Offre. Vel havde de truende Skyer for Øieblikket fordeelt sig; men hvo tør paastaae, at de jo seent eller tidligt kunne vende tilbage, at ikke da den truende Storm ogsaa vil bevæge vort tydske Fædreland, Derfor, mine Herrer, er det af største Vigtighed, at det tydske Forbund, det store Nationallegeme, paa hvis Organisation ogsaa vor Stat hviler som paa sit Hovedfundament, omgiver sig med alle de moralske Garantier, der egne sig til at oplive og befæste de det underliggende Folkestammer i Troen paa dets, i enhver Retning Retsbeskyttelse sikkrende, Overmagt og opfylde dem med den Begeistring, som har sin sikkreste Rod og rigeste Kilde i oprigtig Kjærlighed til Regenten og Trofasthed mod de fædrelandske Jnstitutioner, og som bærer sine skjønneste Frugter i et udholdende Forsvar af Fædrelandet. Men derfor kan ingen Dadel ramme os, naar vi, et tydsk Folkeslags Repræsentanter, henvende vort Blik paa vort Broderfolk i Hannover og paa de svære Saar, hvoraf det lider. Og maa ikke i enhver Organisme det Hele nødvendigviis lide, naar et enkelt af sammes Ledemod er sygt, ere ikke i ethvert selskabeligt Forbund, hvoraf en enkelt Deel er angreben og rystet, alle de øvrige truede og udsatte for Fare? Men idet vi gjøre vor bemyndigelse til at tale det hannoveranske Folks Sag gjældende, sætte vi os hverken i Opposition til vor høie Statsregjering, som her i Landet stedse har opfattet Forfatningskampen fra det constitutionelle Synspunkt og kraftigen har ført Ordet for den retfærdige Sag, eller det til Forbundets Grundsætninger og Erklæringer. Thi naar den durchlauchtigste Forbundsforsamling i den bekjendte Resolution af 5te September 1839 har afslaaet at indblande sig i den hannoveranske Regjerings Fremgangsmaade, saa er dette ikke skeet, fordi den overhovedet ikke har anseet sig beføiet dertil – thi netop den indre Sikkerhed er jo et af Forbundets Øiemed - men ifølge en udtrykkelig bemærkning, kun paa Grund af Sagens daværende Stilling, ifølge hvilken en fri Overeenskomst mellem Regjering og Folk endnu kunde synes mulig. Men, hvorledes er denne Forventning bleven opfyldt, Først gav den hannoveranske Regjering egenmægtigen hiin Resolution en Udtydning, som den aldeles ikke har, hverken efter Ordfortolkningen eller efter de enkelte Afstemninger, saa lidet som efter de officielle Tilkjendegivelser i et andet tydsk (det sachsiske) Stænderkammer. Da den store Majoritet af det hannoveranske Folks Deputerede dernæst paa den derefter sammenkaldte Landdag udtalte sig for den kuldkastede Statsgrundlov, blev Forsamlingen opløst og hiin Majoritet offentligen erklæret for incompetent. Den nye Forfatning er bleven tilveiebragt igjennem Discussioner med en Stænderforsamling, som i sig indeholdt alle RullitetsKjendemærker, da hele Valgdistricter ikke havde constitueret den da forskriftsmæssigen valgte Deputerede uden videre negtedes Adgang og Andre optoges som Medlemmer, hvis Mandat hidrørte fra en liden Minoritet af Valgmænd. (Taleren skildrer her, fra det angivne Standpunkt, Hannovers senere Forfatningshistorie, Sammenkaldelsen af et nyt Kammer, Opstillingen af et Revers, Udførelsen af Valgene, Tilbageviisningen af retmæssigen valgte Deputerede osv. Derpaa vedbliver han:) Lad end Adskilligt heraf være overdrevent eller fordreiet, saa kan man dog aldrig af saadanne paa saadan Maade sammenkaldte Stænders Beslutninger fra Landets Side i dets Majoritet udlede en retlig Erkjendelse af den nuværende factiske Tilstand, saalænge Vold ikke gjelder for Ret og Bedrag for Sandhed. Og naar nu under denne Tingenes Tilstand, hiint haardt betrængte Folks Nød ikke som snarest afhjælpes ved en retfærdig Dom, ved en i tydske Æres og tydsk Rets Aand foretagen Jntercession af det durchlauchtigste Forbund, saa spørger jeg Hvo er det da, som skal løse dette Forvirringens Vilderede? Jeg spørger: Hvad vilde da skee, dersom Undersaatterne endeligen ad den factiske Vei vilde skaffe sig Hjælp mod det, som ad lige Vei er blevet dem paabyrdet? Jeg spørger: Hvor skal det hannoveranske Folk da for Fremtiden finde et Organ for sine Klager, naar de meest anseete Corporationer, naar den stænderiske Majoritet, idet Regjeringen lægger sig derimellem ved en hurtig Opløsning af Stænderne, negtes Competencen hertil Jeg spørger: Hvorhen skal det tilsidst føre, naar Tildragelser som de ommeldte stiltiende billiges, Maadet ikke være samtlige Forbundsstater, men især deres Stænder, i høieste Grad magtpaaliggende, at Principer ikke opstaae og gjøres gjældende, som ere uforeenelige med de klart udtalte Forbundsøiemed, og som undergrave alle Garantier for deres egne Forfatninger, Og er man ikke dobbelt opfordret til at tage sig af den undertrykte Ret netop der, hvor den Paagjældende maa forstumme, Vi tydske Folkeslag ere forbundne til gjensidigen at staae hinanden bi til vore Grændsers Forsvar og i dette Øiemed er der hidtil blevet os paalagt svære Offre, som vi villigen have bragt, skulde vi da ikke ogsaa være berettigede, ja forpligtede til at staae hinanden bi for at forsvare vore Rettigheder, Er det ene en Forbundspligt, saa er det Andet i det Mindste ogsaa en Forbundspligt. Thi ligesom den udvortes, saaledes er ogsaa den indvortes Sikkerhed et ikke mindre klart udtalt Forbundsøiemed! Det kan ikke forekomme det høie Kammer tvivlsomt, at det er berettiget og kaldet til at afgive sin Stemme i dette som et for alle tydske Folkeslag fælles Anliggende, og naar det paa den ene Side deler det Ønske med mig, at Hannovers ædle Folk maa blive fast i sin rolige bestemte holdning, som i fuldeste Maade fortjener vor beundrende Anerkjendelse, saa vil det paa den anden Side heller ikke tilbageholde det indstændige Ønske, at den hannoveranske Statsgrundlov af 1833 ved den durchlauchtigste Forbundsforsamlings hurtige og bestemte Jntercession atter maa blive indsat i sin tidligere erkjendte Virksomhed, og dette Folks retfærdige Forlangende samt Forventningerne hos Vennerne af Ret og Orden i alle tydske Lande saaledes vorde fyldestgjorte. J denne Aand og i velgrundet Tillid til vort Lands Regjerings gode Stemning opfordrer jeg det høie Kammer til at henvende sig til den kongl. Statsregjering med Bøn om, at samme hos den høie Forbundsforsamling, indstændigen vil andrage paa hurtig Gjenoprettelse af en ordnet Retstilstand i Kongeriget Hannover.