Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1814-02-10
Under denne Tingenes Forfatning blev Norges Forsyning med Levnetsmidler stedse besværligere og for Danmark kostbarere. Neppe blev det mueligt, at tilbringe dette Rige den Hielp, hvorpaa det havde saa billigt Krav Jkkun utrolige Opofferiser kunde paa nogen Maade over rinde denne Vanskelighed. Det var os imidlertid stedse om at gjøre, at tilviisbringe et forandret Forhold i Statens udvortes Stilling, Tidspunkten hertil syntes at nærme sig, da flere Europas store Stater yttrede Tilbøielighed til Fredsunderhandlinger. Vi grebe denne Leilighed for at tilbyde Storbrittanien, den eneste Magt, med hvilken Danmark var indviklet i Krig, at underhandle om Fred, og Vi formodede, at Tilbudet, ogsaa hos de med Storbrittanien allierede Magter, skulde finde billig Bedømmelse og Bistand. Men Vore gjentagne Skridt for at gjenoprette Fred med Storbrittanien bleve uden Virkning, da Gjen oprettelsen stedse blev underkastet den Betingelse: at Kongeriget Norges Aftrædelse til Sverrig maatte lægges til Grund for Fredsunderhandlingerne; og Sverrig, forlædende sig paa sine mægtige Medforbundne, som ikke undlod, at understøtte dette Riges Fordring og Storbrittaniens ErFæring, lagde dagligen mindre Skjul paa sit Sindelag, indtil det viste sig i virkelige Fjendtligheder. J saadan Stilling, truet af halve Europa, omgiven til Lands og til Vands af overlegne Magter, fornyede Vi med Frankerigs Keiser de for en Tid afbrudte Forholde, og oprettede med Keiseren et nøiere Forsvars=Forbund, hvori gjensidig Understøttelse mod fælleds Fjender blev fastsat, og hvoraf fulgte Krigserklæringer mod de Magter, som allerede i Gjerningen havde erklæret Krig imod Os. Troligen opfyldte Vi fra Vor Side dette fornyede Forbund, som sigtede til Opretholdelsen af Statens Selvstændighed. Et betydeligt Troppe-Korps forenede Vi med det franske, for at forsvare Holsteen og Hamborg, men saaledes forandrede Krigslykken sig, at Vi ikke kunde erholde den forventede og tilsagte Bistand. Da de fjendtlige Hære i stort Antal, med Kraft trængte frem, maatte de franske Tropper, hvis Antal under Begivenhedernes Omvexling var mindre end Traktaten havde stipuleret, trække sig tilbage til Hamborg, og overlade Grændsens Forsvar til Vore Tropper allene, hvis Styrke ingenlunde var tilstrækkelig til at modstaae Fiendens angribende Overmagt. Jmidlertid havde det Keiserlige Østerrigske Hof tilbudet sin Mægling imellem Danmark og de mod samme allierede Magter. Den truende Fare for Staten, som daglig blev frygteligere, og Byrderne, som allerede trykkede Folket, og som vilde forøges ved fjendtligt Overfald og mulig Oversvømmelse, svævede Os for Øine. Den eneste Allierede Vi havde, saae sig ikke i Stand til, nu at kunne komme til Hielp, hvor det for Os uopsætteligen behøvedes. Vi betænkte Os da ikke paa at antage den østerrigske Keisers forekommende velvillige Tilbud, og Vi smigrede Os med, at saa mægtig en Fyrstes Mellemkomst skulde i det mindste tildeels afvende det Tab, som Sverrig, understøttet af Rusland, Engelland og Preussen, var sat i Stand til at foraarsage Vort Monarkie. Men ogsaa dette Haab blev skuffet, da det fra Østerrig gjorte Skridt ikkun for en kort Tid standsede Fjendens Fremgang i Hertugdømmene. Gjentagne Fredsforslag bleve nu gjorte fra og til Sverrigs Kronprinds, som i Spidsen af en overlegen, af flere mægtige Staters Tropper sammensat Hær, vedblev at fordre Norges Aftrædelse, hvilken Sverrigs Medforbundne havde tilsagt. Fjendtlighederne begyndte paa nye. Fæstningerne Frederiksort og Glückstadt vare faldne. Om ikke Alt skulde sættes i Vove, maatte Forsvarsanstalterne for det første og for det meste indskrænkes til Fyen, hvorden Vi beordrede alle de Tropper, som fra Sielland kunde undværres, og hvorhen Vi begave Os Selv, for at være Kamppladsen og Underhandlingerne desto nærmere. En fornyet Underhandling standsede atter Angrebet, som var naaet til Jyllands Grændse. Denne Provinds var ikke at beskytte mod Overmagtens fjendtlige Oversvømmelse, om indog en rolig Besiddelse deraf kunde have været gjort stridig. Men ved at blive, ligesom begge Hertugdommene allerede vare det, Krigens Skueplads, var ethvert Middel Os berøvet, til at see Korn sendt derfra til Norge. Nu fremkom altsaa det vigtige Øieblik, da, uden videre Henstand, maatte afgjøres om Fred eller fortsat Krig. Vanskeligere Stilling end Danmark, som, afskaaren fra Norge, stod ene imod saa mange, og i Forening saa mægtige Stater, har neppe nogen Stat hidtil havt, og van skeligere Pligt end her at vælge, har ingen Fyrste været paalagt. Havde Sagen angaaet Os Selvallene, eller det blot var kommet an paa, at gaae en truende Fare imode naar et ønsket Udfald kunde, endog igjennem den skrækkeligste Kamp, øines, da vilde Vor Beslutning snart have været tagen; thi Vi kjendte Vort Folks, som Vore Troppers modige Sindelag, og vidste hvad Folket endnu, uagtet langvarig Krig havde svækket dets Kræfter, vilde opofre og lide for Fædrenelandet og for Os, naar Vi dertil opfordrede. Men under Omstændigheder, saadanne som de der vare forhaanden, kunde Vi ikke udsætte det hele Monarke for at opløses, endog i dets enkelte Dele; ikke forlange, at et trofast Folk i en alt for ulige Kamp skulde udgyde sit Blod, for muligen og sandsynligen at fremme det Modsatte af Kampens Øirmed. Dog var det end ikke om Vaabenkampallene, Vor Beslutning var at tage. Norge var udsat for den frygteligste Hungersnød, naar Jylland blev Krigens Skueplads, og el Korntilførsel andenstedsfra var Nordmændene betagen.