Jyske Efterretninger, 1794-12-12
Det vil for den tilkommende Tidsalder blive af Problem, hvorfor den mægtige Modstandere ikke have taget disse fire Aars Nydelse i Betragtning. Denne Nydelse allene var ligesom Haandpenge paa en langt større Lyksalighedssumma, som Repræsentanterne i Paris lovede Nationen; og intet mindre end alt dette, tilhøbe samlet, udfordredes, til at frembringe den høie Enthusiasmus, og stedse at vedligeholde den, med hvilken man fordrog alle Møisommeligheder, med hvilken man rasede imod sine Medborgere, ødelagde Lyon trodsede Døden, ja endog aldeles lod sig berøve alle Helgene og Reliqvier. Den blotte Ærgierrighed, ikke at lade sig beherske af Fremmede, kommer altsaa her ikke i Betragtning. Den var og er ikke engang en underordnet Bevægrund til Kraftfuldheden, og naar vor Philosoph siger i oventil staaende Fragment: "at Franskmændenes Tilstand nu er elendig, og lover intet for Eftertiden, saa faldet det første bort hos de fattige Franskmænd, der ikke ere elendigere, eller kunne blive det, end de forhen vare, men hvilke Krigen meget mere viser en riig Hielpekilde. Men i Hensigt til den tilkommende Tid, der, som det oventil hedder, intet lover; da er dette en Vildfarelse; thi Franskmændene ere nu intet mindre end nedslagne, og have aldrig været det siden 1789. Efter deres indbildte Chimærer lover den tilkommende Tid dem Alt; ja disse Drømme ere aldeles ikke problematiske i andre upartiske Menneskers Øine, som raadføre sig med Historien og Erfaringen. kandmanden, som paa en meget virkelig Maade, har erfaret Fordelene af hans for andrede Stilling, er ved alle nu værende Afsaan langt mindre ulykkelig, end Borgeren. Han kiender færre Fornødenheder, og finder lettere Tilfredestillelse. Krigstienesten er ingen Plage for ham; thi han har her en stor Sold og megen Frihed, og herforuden, hvorpaa man forhen aldrig tænkte. - kan vente Befordring og National Belønninger. Ved hans Jordfrugters Taration veed han i den nu værende anarchiske Tilstand at hielpe sig paa mangfoldige Maader, og det langt lettere end Borgeren, ja han er endog mere ubekymret for Straf. Den høieste Priis gielder ikkun paa Stædernes Torve, men et i Landsbyerne, hvor Trangen lykker Borgeren hen. Denne Landmand, der forhen blot adlydede, hersker nu med; og omendskiønt hans Deel i denne Fornøielse ikkun er ringe, saa er den dog mere end Jndbildningen; kort, han holdes meere end skadesløs fra alt Ont, og haaber snart at see den Tidspunkt, hvor en endnu større Lykke end den, der opstod i Revolutionens Begyndelse, paa mangfoldt ge Mander skal nedstrømme paa ham. Til aller disse lidenskabelige Ønsker og Forhaabninger, til denne Folkets faste Troe om deres Opfyldelse, og til den Overbeviisning, at Lovgiverne, omen skiønt enkelte, dog ikke alle, kunne blive den gode og utroe, og at man følgelig ikke kæmper og lider for disse Magthavere som de ere Skielmer eller ikke er ligemeget for de sværmeriske Patrioter, efterdi de blot klæde sig til Frihedssagen, og have denne allene for Øinene, men for Frankerigs høieste Vel; til alle disse mantige Bevæggrunde kommer endnu Frygten for det ubar uhiertige Convent og dets Haandhævere; heraf kommer den hastige Undertrykkelse af mange Opstande; herfra Lyons og Toulons Jndtagelser, og Marseilles Undertvingelse; derfor kunde den af Soldaterne tilbedede la Favette intet formaae hos dem, saasnart det var lykkedes Jacobinerne, at giøre hans Frihedsideer mistænkte, derfor ophørte strax Troppernes Hengivenhed til den ved Krigslykken udmærkede Dumourier, saasnart de faae, eller troede at see, paa ham, at han yndede den gamle forfatning; derfor murrede de ikke engang, da andre Generaler, hvilke de vare hengivne, saasom en Castine, *) en Houchard, en Dillon, en Westermann og andre, bleve uddrevne fra deres militæriske Løbebane, og henslæbte til Guillotinen. Omendskiønt man var utilfreds dermed, ) Enhver, hvad ham tilkommer. Castine, der saa ofte handlede ubetænksomt, nedrigt og lumpent, besad gode Naturgaver og viiste dem, der hos var han hengiven til Frihedssagen og blev af sine Soldater - vel ikke elsket, men dog agtet. Da han forlod Rhinarmeen, mistede denne ham meget ugierne, og Nordarmeen, hvis Over-Commando han paat og sig, mod tog ham med alle Tegn paa dens Velbehag. og det iblandt Soldaterne aldeles ikke manglede Mænd, som agtede deres Lovgiveres anpriste Dyder efter den lande Værdie, saa henrev dog alligevel denne indpodede store Jder: at alle Ting omsider dog maatte ende sig til Frihedens og Landslyksalighedens Bedste, enhver Man med sig, og nærede Enthustrømmen, hols Rødder indtil dette Øieblik endnu aldrig ere blevne angrebne. Disse Rødder ligge saa dybt, at endog de eller saa almægtige Religionsfordomme her mistede sin Kraf da disse ellers vare de fortryllende Vaaben, med hvilke nogle tusinde Aar ere under alle Himmelenne skeedte saamange Under. Jmod disse Jver satte man andre større Kraft, som vare forenede med en paa Tiderne passende Virkelighed, og saaledes blev den berygtede AbbMourig bemærkelse vanæret, der i Aaret 1789 i Begyndelsen af de nye Forandringer, da man derretterte de kirkelige Forandringer, tilraabte sit Partie offentligen Nationalforsamlingen: "Nu have vi vundet, de angribe Religionen.