Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-12-17
Den slesvigske Stænderforsamling har opløst sig! Det er ikke meere nogen Nyhed; i otte Dage har det allerede været bekjendt over det hele Land; man ventede det, man var forberedt derpaa; thi anderledes kunde det jo ikke blive, enten maatte Forsamlingen opløse sig, eller blive opløst. Den nærmeste Anledning hertil var, som bekjendt, at den kongelige Commissarius, ifølge et kongeligt Rescript, har forlangt Ordbetydningen af § 50 i Forordningen af 15de Mai 1834 bogstavelig gjort gjældende, saaledes at de kongel. Lovudkast paa ethvert Standpunct af Sagernes Behandling skulle have Fortrin for de private Forslag. Dette Rescript vilde Forsamlingens Præsident ikke erkjende, men paastod sig berettiget til at bestemme Ordenen for Sagernes Behandling. Som en Folg heraf erklærede den kongelige Commissarius, at han ikke vilde modtage noget privat Andragende fra Forsamlingen førend de kongelige Lovndkast vare behandlede, og da han virkelig opfyldte denne Trusel ved at tilbagesende de 3 Andragender om en slesvig-holsteensk Forfatning, om Administrationens Adskillelse fra Danmark og om Slesvigs Jndlemmelse i det tydske Forbund, saa adskilte Forsamlingen sig. Med Undtagelse af et vist dansk Blad, som synes at ansee den Stat for lykkeligst, hvor Folk og Regjerin, ligge i Haarene paa hinanden, ere vist Alle, saavel Slesvigholstenere, som Slesvigere, Holstenere og Danske enige om, at det er en i høi Grad beklagelig Begivenhed, og at der hviler et stort Ansvar paa dem, som have foranlediget den. Men paa hvem hviler dette Ansvar, Pa Regjeringen, svare de slesvigske Stænder, paa Stænderne svarer Regjeringen, og naar man vil undersøge Sagen ærligt og upartisk, saa kan man ikke nægte, at Hoved skylden ligger hos Stænderne. Ethvertsomhelst Forhold i Livet, hvad enten det er offentligt eller privat, er, hvis dets Virken skal føre til noget heldbringende Maal, betinget af en gjensidig Velvillie, en gjensidig Jmodekommen, en gjensidig Tillid til hinandens Ærlighed og gode Villie. Opstaaer det først mellem to Parter et spændt Forhold, lægger den ene Part for Dagen, at den ikke ponser paa Andet, end hvorledes den kan fortrædige og chicanere den anden, saa kan det ikke Andet end føre til et Brud. Vil man indrømme os dette, som vi tør antage, saa maa man ogsaa indrømme, at Hovedanledningen til Spændingen mellem Regjeringen og de slesvigske Stænder maa søges hos Stænderne. Med Undtagelse af Slesvigholsteenerne og Kjøbenhavnsposten, vil sikkert Jngen nægte, at de slesvigske Stænder lige fra deres første Fremtræden i denne Session ere optraadte trodsende og udfordrende mod Regjeringen. Allerede førend Forsamlingens Aabning blev det jo offentlig sagt, at de slesvigske Stænder ikke vilde bære sig af som de holsteenske, og løbe fra hinanden, men de vilde gjøre et saadant Spektakel, at Regjeringen, skulde blive nødt til at jage dem fra hinanden." En Stænderforsamling, der begynder med et saadant Program, kan ikke gjøre Regning paa at møde nogen særdeles Velvillie hos Regjeringen, og Forsamlingens hele Optræden lagde ogsaa tydelig for Dagen, at det var dens Ønske, at det skulde komme til et Brud. Man kom strax fremmed en Række af Privatpropositioner, som deels vare affattede i de voldsomste og for Regjeringen fornærmeligste Udtryk, deels ligefrem tilsigtede Statens Opløsning, ja med fuld Føie kunde betegnes som statsforræderske. Den blotte Nedsættelse af Comiteer til at behandle disse Privatpropositioner medtog en Række af Moder, og da det Halve af Sessionstiden var forløben, var man endnu ikke kommen synderlig videre end til disse Yndlingssagers Behandling. Regjeringen fandt sig nu foranlediget til at anvende Slesvigholstenernes Taktik mod dem selv. Denne bestaaer, som bekjendt, i at sætte det døde Bogstav over Alt paa denne Grundvold er hele deres falske Statsretslære bygget. Deres saakaldte Privilegier have i deres Oprindelse været ulovlige, de ere aldrig blevne overholdte, og der har nu i langt over hundrede Aar bestaaet en ganske anden Tingenes Orden, som er tractatmæssig anerkjendt af alle europæiske Magter – alt dette hjælper Jntet; det døde fire hundrede Aar gamle Bogstav bliver maanet op af Graven, og ved alle mulige Gjøglerkunster forsøger man paa at bilde Enropa ind, at der endnu er Liv i Spøgelset. Altsaa Regjeringen besluttede ogsaa at stille sig auf den Rechts boden; den tog "das Geset in der Haand, og det var ingen fire hundrede Aar gammel, for længe siden skrinlagt Lov, men en lys levende Lov, om hvis Ordbetydning der ikke kan være to Meninger. Vel er det sandt, at dens bogstavelige Anvendelse vilde blive Petitionsrettens Død, men den har Regjeringen ikke hidtil gjort gjældende, og vilde sikkert heller ikke have gjort det her, naar Slesvigholstenerne ikke ved deres Krakilerier, saa at sige, havde nødt den dertil; men Krakilere maae finde sig i at behandles som Krakilere. Hvad vil Regjeringen nu beslutte sig Jndkaldelsen af Suppleanterne vil neppe føre til noget Resultat, skjøndt man for at opfylde Loven bør gjøre et Forsøg, derimod skulde vi mene, at Regjeringen, til Foraaret kunde indkalde en extraordinair Stænderforsamling med det Hverv, for den Gang alene at behandle de kongelige Lovudkast, thi vel maa det staae Regjeringen frit for, naar Stænderne ved frivillig Opløsning sætte sig ud af Stand til at afgive Betænkning over Lovndkastene, at udgive disse som Love; men da flere af de de slesvigske Stænder forelagte Lovudkast specielt angaae Hertugdømmerne, og ere af gjennemgribende Vigtighed for dem f. Ex. Communalanordningen, forekommer det os dog betænkeligt at udgive dem, uden at de have været underkastede stænderisk Behandling. Men hvad Regjeringen end beslutter sig til, det Væsentligste og Vigtigste er, at den viser en fast og bestemt Holdning lige overfor Factionisterne.