Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-03-11
Hr. Profess. Bloch har fremdeles udgivet grammatikalske Arbeider i Latinen, Græsken, det Ebraiske. Fremdeles bemærke vi hans Skoleprogram 1803 om Vigtigheden af de gamle Sprogs Studium, rec. af B. Thorlacius i lærde Efterr. 1806. Bolling, Fred, udgav en Engelsk Grammatik tilligemed et engelsk Dictionær. Khavn. Bondesen, Arnold udgav 1696 en Aritmetica mercatoria, og derved en Forklaring over adskillige fremmede Sprogs Ord, som i Almindelighed bruges og indføres i Breve, Regnskaber og Skrifter, saavel i Kjøb og Handel, som udi Aviser, og andre forefaldende Sager. Borup, Mathias. Udgav: "Regelmæssig Underviisning til en rigtig Skrive Maade, indeholdende: 1. Om de store Bogstavers Brug. 2. Om Ordenes Afbrydelse. 3. Om Skil-Tegnene. 4. Om Abreviaturer. 5. Om Ords Orthographie, eller Bogstavering. Aalborg 1778. 24 S. 12. rec. i lærde Efterr. 1779 No. 77. Boy, S. Udgav 1812 en Veiledning til de franske Participers Retskrivning &c. See Lit. Tid. 1821. S. 82. Boye Johannes, Professor. Udgav, Om det danske Sprogs Retskrivning, i Minerva 1800, 2det Qvartal S. 257 o. f. Deraf nogle særskilte Aftryk. - En ny Udgave. Khavn 1825. 8. Tilføjet er Samme Forfatters Betragtninger over Veltalenhed." J Alt IV og 66 S. I. 8. Hr. Forfatteren tilkjendegiver strax i Begyndelsen af Afhandlingen, at "det er mere overOrthographiens Regler end over Orthographien selv, han vil skrive, "fordi maaskee Grundsatsen, for Retskrivning, ligesom i de fleste Videnskaber, endnu ikke ere bragte til Vished." Man behøver blot at kjende Forfatterens Navn, som en berømt Skribents, for at kunne slutte sig til at dette lidet Skrift hører blandt dem, i hvilke man, om end i Meget ej at tiltræde Forfatterens Meninger, dog maa erkjende mange gode bemærkninger og Erindringer, og Tænksomheds Præg. Saaledes er her Meget om det indbyrdes Forhold, som Skriftsprog og Mundsprog, (Udtale) staae i til hinanden, over de Tilfælde, hvor man, for at finde den rigtige Skrivemaade, maa tye til Etymologien, eller Ordenes Oprindelse, o. s. fr. Vi hensætte enkelte Brudstykker, af Skriftet. "Er det rigtigt, at jo fuldeligere den mundtlige Taler kan i Skriftsprog afbildes, desbedre er dette, saa er det ogsaa rigtigt, at jo flere nødvendige Tegn Skriftsproget eier, og jo naturligere disse ere, des fuldkomnere er Skrift. Da nu Taleren, forsaavidt han er Taler, bestaar af Lyd, Toner og Gebærder, og da Alphabet og Skielletegn er den Materie i Skrift, som bruges til disse Lyd og Toner at betegne, saa er ogsaa Skrift des fuldkomnere, jo rigere Alphabetet er, og jo flere nødvendige Skielletegn man har til Tungemaal i Skrift at betegne. - Er Spørsmaalet om dobbelte Vokaler skal forkastes, saa kan man spørge, om denne Betegning er overflødig, og om den enkelte Vokal i Skriftsprog er nok til at udtrykke dens forskjellige Lyd i Mundsproget. Kan Figuren e udtrykke begge Lyd i belee saa vel i sidste som første Stavelse; Ere Lydene forskiellige, behøve de da ikke ligesaavel forskiellige Tegn i Skriftsproget, som Tonerne sig og gie i Musiken. Behøve de forskiellige Tegn og den dobbelte Vokal er et for Alphabetskriftet naturligt Tegn paa den lange Lyd i sidste Stavelse, ligesom den enkelte paa den korte i første, hvi vil man da letsindigen afskaffe Tegnene paa den lange Lyd, uden at overveie om det behøves eller ikke. Er det ikke, at giøre Skriftsproget fattigt, at ville formindske Antallet af dets nødvendige Tegn, og kan man troe, de Skribentere have gjort sig mindste Eftertanke om Sprog, dette herlige Kulturens Middel, som vil forbedre det, uden først at overveie paa hvad Maade det burde forbedres, og naaer sit Maal. Jeg for min Part, vedbliver han, vilde heller optage flere end afskaffe de gængse Tegn. Vi trænge sikkerligt, og ingen af dem vi have ere overflødige." Nu forsvarer han det stumme eller hvilendee, saasom i "loe" (ridebom), "drog (trahebam) ogsaa til Forskiel fra "Drog" (ne quam). Dette Ordadskillelsesprincip anfører han flere Exempler paa "Vore Fædre skreve heed (fervidus) og hed (andiebam), heelt (totus) og Helt (heros), Hel (mors), hvoraf Helsot, veed (sciebam) og ved (per). De skielnede paa den Maade leet og seet fra let og set, forseende fra forsende. De skreve beviist og bevidst, Fiil, Vid og viid. De skreve hyll, for ret at gjøre Stavelsen, lang, og kyns (terre) til Forskiel fra Kys(osculum. De udtalte og skreve Duun, huul (cqvus); Hul (foramen) og huld (sidus). Brugeligt var det ogsaa hos dem at forlænge en Vokal, især O, mede, saasom Roes og loed til Forskiel fra Ros og Lod, stoed (stabam) og Stod (equarum grer), Floed (favius, og Flod (catarrhue). - - "Ja ogsaa Konsonanterne, sagde Pontoppidan, maa ofte dobles, for tilbørligen at betegne Udtalen. Han meente derfor, og maaskee rigtigt, man burde skrive loed (sineham), Lod (portio), og Loddsemuncia, Dug (mappa) og Dugg (ros), tør (aridus) og tørt (andeo), smør (unge), og Smørr (butyrum) &c. Vi doble Konsonanter ne i Mundsproget, hvorfor da ikke ogsaa i Skrift? "Dog, istedet for at fordoble Konsonanter, blive adskillige af dem snarere af ny Skribentere forfulgte. Denne Skjebne overgaaer 3. "O er mere gængse, Qvæg, qvegne, qvide, qvæge (hvoraf vederqvæge) ere gamle danske Ord, der næsten altid have havt 2 i Spidsen. Lyden af i synes foran v at forandre sig til 4. Peder Syv anseer vel 2 for ganske overflødig; men hverken anfører han dygtige Grunde derfor, heller ikke synes han i sin Sprog konst at have saa meget Hensyn til Sagen selv, som til Henrik Gerner, der var ham imod.