Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1771-12-16
Ridder De til Greve Dyr, Der er intet, som giør Menneskene latterligere, og bringer dem i saa stor Betryk, som Lyst til at være sær i sit Forhold. Jmidlertid bør man ikke ansee al Slags Særsindighed for lastefuld. Der er den Egensindighed, som er roesværdig. Den viser en stor Forstand, som veed at fordømme visse Ting, uagtet, at de behage Det er ikke mange Personers Mængden. Mening, hvorefter vi bør indrette vor Tænkemaade, men det er Fornuften. Med den bør man flitteligen raadføre sig; og naar den har talet, da troe den som er ufeilbart Orakel, og følge den, som en oplyst Leder. Den Egensindighed, som fører os til det Gode, som giver os Kraft til at overvinde Fordomme, som kommer os til at foragte de almindelige Vildfarelser, som sætter os over Daarernes Dom, er en Heltagtighed, der ikke noksom land roses af alle Folk, som tænke. Jeg seer a) Critique du Siele Tome J. Lettre V. intet saa udrigt, intet saa skrøbeligt, som det Menneskes Hierte, hvilket, Slave af Fordomme, uagtet Kundskab om det Gode, giør det Onde, fremdrager sit ulyksalige Liv i en stedsevarende Strid med sine egne Meninger, og, af en ligesaa daarlig som lastværdig Frygt, ikke tør vise sig som han er, ja det som mere er, som han bør være. Lyst til, ikke at ansees for et egensindigt Menneske, har faaet meget forstandige Folk til at falde i betydelige Forseelser. De har troet, at de burde antage alle Vildfarelser, indførte ved Sædvanen, som Lære-Sætninger, hvilke det ei var tilladt at fravige, uden at giøre sig latterlig. For ikke at ansees foragtelige ere de blevne det, og de ere anseede daarlige i kloge Folkes Øine just ved det, hvorved de tænkte at erhverve deres Høiagtelse. Herille vil være efter Moden. Navn af Egensindig anseer han som det mest fornærmende Skields Ord. Han har Forstand, og han bruger den til at rose de Daarligheder, han hører, fordi han troer det er at være egensindig, naar man forkaster det, som visse Folk bifalder. Han læser ikke de gode Bøger; De, han omgaaes med, sige ham, at Locke og Bayle ere Pedanter, Men han kand uden af de forliebte Vers, hvormed saa mange flette Forfattere oversvømme Byen og Provincerne. Han skiøtter ikke om Viin, dog drikker han sig til drukken. Han troer, det er smukt at drikke for meget. Han var skikkelig, dersom han fulgte sit Hiertes Tilbøieligheder; Han overgiver sig tvert imod til Umaadeligheder, hvorved hans Sundhed fordærves. Han frygter for at holdes skinhellig, og at ansees som et Menneske, der ikke tænker som man almindelig giør i hans Tid. Han haver Stoien og Allarm, dog slaaer han næsten hver Nat Gade-Lygter i tu, naar han gaaer fra Verts Huset. Han overfalder Patroullen, paa det man ikke skal tænke, at han vilde opføre sig anderledes end hans Sælskabs Brødre. Sluttelig: He rille var fød til at være god, viis, forstandig: Frygt for at synes egensindig har gjort ham ond, ufornuftig, uforstandig. Denne samme Frygt, der slider ligesaa meget hans Legeme som hans Forstand, skal giøre at han døer af Alderdom i en Alder af tredive Aar. Der ere Folk til, som fremdrage deres Lii en stedsevarende Angest og Tvang, for ikke at ansees for egensindige. De bedrøves over det, som ikke giør dem ondt, eller rettere sagt, de giør sig Umage for at lade som de bedrøves derover. De glæde sig og anstille sig glade, naar de har virkelig Føie til at være bedrøvede. Kort sagt: Deres udvortes Gierninger stemme næsten aldrig overeens med deres Hiertes Mening. De ere ligesom Commedianter, bestemte ved deres Stand, til at spille den Rulle, som dem er tildeelt. De synes altid saadanne, som de troe de bør synes, for at lempe sig efter deres Adfærd og Tænkemaade, med hvilke de leve. For det øvrige skulde det være at misbruge Ord, og give dem er Navn, der ei tilkommer dem, om man vilde kalde dem føielige. Det er ikke af Føielighed at de bære sig saaledes ad, men det er af en taabelig Hoffærdighed; Det er en yderlig Attraa til at synes en Fiende af al Egensindighed. Det samme Menneske, som nyligen har tvungen sig i mange Timer til at bivaane en eller anden kied sommelig Ceremonie, skulde ikke gaae tredive Skridt, for at giøre sin Ven en Tieneste. Crassus staaer op ved det Klokke Slæt, som de fleste af hans Stand staaer op. Medens man klæder ham paa, underretter han sig om, hvad de har gjort i Gaar, og stræber at opdage, hvad de vil giøre i Dag, paa det han kand just giøre det samme. Agter de at gaae paa Ball; saa dandser han: Gaaer de i Kirke, saa gaaer han og, for at høre den Prædikant, som er i Moden: Har de foresat sig at see den nye Opera; saa laver han sig til at høre paa den: Vil de spise paa Spise=Qvarteer; saa efterlader han ikke at indfinde sig der: Vil de gaae i alvorlige Besøg, saa aflægger han de samme Besøg: Vilde være glade; han er og glad: Vil de være bedrøvede; han er og bedrøved: Vil de tale: han taler og; Vil de tie, han tier og Endelig. Crassus vil paa et Prik giøre alt det, de vil giøre. J en Tid af 10 Aar synes han at have glemt at han har en Siæl; Hans Legeme har ikke bevæget sig uden ved Jndtryk af de andres Siæle. Han tænker intet, han giør intet, uden efter den Drivt, han faaer af dem, med hvilke han lever. Crassus er endelig et virkeligt Uhrværk, en Maskine, som styres af dem, der og gaaes med ham. Han har for Forstand, og Friheds Fordele, for ikke at ansees som sæl sinded. En Ven begierer af Crassus at giøre ham en Tieneste, at tale med en Dommer, som han kiender meget vel. Crassus bliver Menneske igien, men et ondt Menneske. Han afslaaer, en velfortient Person en væsentlig Tieneste. Til Ulykke kand man være haard og ond, uden at være særsinded. Dersom Utaknemmelighed, Misundelse og Hofmod ansaaes for Særsindigheder, da skulde Crassus blive et skikkeligt Menneske.