Viborger Samler, 1794-05-05
paa lille, f. A. Tog TENDE AARGAN. Mandagen den 5te Maji. gaar, Den Lattermilde eller Voldtagelsen. En Fortælling. Der var engang en Pige - Det tør jeg neppe sige Saa ganske lige Min Læser - spørg hvorfor - Hør da et Ord! Hun havde stævnet for høivise Magistrat En ung og vild Krabat, For noget som der skulde være Lidt grovt passeert - mod hendes Ære. 2) Af Maanedsskrivtet Jris for Marts 1794. Hvad Pigers Ære er, Det veed enhver, Og følgelig man mig maae excusere, Jeg hende ei tør Pige titulere Dog - hvorfor ei – jeg troer - Jo - Og - bliver fix ved mit Propos, Det er bekiendt – saa mangen væver Snut Har faaet en Glut -Ja - ofte to . Som nogle ville troe, Men Pigenavnet det beholde de jo dog - Saa kan vel denne sagtens - og Den Pige stævned da – som vi har hørt, Og Sagen blev i Rette ført, Beemodig stod yun nu med taareblandet Øie, Bad Dommeren saa vilde føie, At Skurken han blev dygtig klappet af Til Andres Skræk, sig selv til Straf. Ja! svared Dommeren, min lille Moer, Hvis Sandhed er i hendes Ord; Saa skal han dyrt betale det - Saasandt som der er Lov og - Ret Men, førend jeg til Doms kan skride, Jeg nogle Ting nødvendigen maae vide, Pro primo: Var hun kjæk i Stand Til Forsvar - da han tasted an, " O! Ja. Herr Dommer, – jeg var kjæk Men, dengang Kræfterne gik væk, Saa var der Jntet meer at giøre. Forlad mig det. - Jo - vil hun høre Et Raad endnu det var at skrige."Ja! - det maae Dommeren nok sige, Men, hvem kan huske Alt i Hast Desuden jeg i saadan Latter brast Af eet og andet, som traf ind, At sligt slap reent af Hu og Sind Da var det, søde Moer! – ret ilde, Ha! – jeg er af de Lattermilde Hun loe – og Dommeren - og hele Cleresiet. - Hvad meer passeerte, er fortiet; Dog troer jeg for fuld og vidst, De gik tilslost. Claus Andresen. - Virti. Ehen, Vixit, De Vita Mortalium Meritissimus Coelestium Jam Ævo Dignissimus Deiqve Veriqve Cultor Religiosus JOHANNES PHILIPUS ROGERT Artis Omnium Difficillimæ In Primis Peritus, Prudens, Cautus, Ingeniosus, Hunc Artis Machaoniæ Fulerum Citius Proruit Fatum Ut Cocteros Obruat Facilius Lugent Musæ Alumnum Politissimum Luget Vidna Marium Amantissimum Luget Patrem Pientissimum Soboles Numerosa. Luget Socium Fidei Qvisqvis Amicior. Luget Amicum, Virtutum Singularium Memor Amicus J. H. til In Memoriam J. P. ROGERT Doctoris Medicinæ inclytissimo. Luxdorphi monito sic Cimbria paruit omnis. Gerneri similis vivus ametur, at, Cimbria defuncti ROGERTI in finere luget; Cimbrorum cuivis vivus amatus erat. N. B. Afbrudte Tanker ved Salig Doctor Rogerts Grav. Saa nedsettes da, salige Ven! dine Levninger i Jordens Skjød, som tager sit Laan tilbage fra et Fosterbarn, der paa Verdens Skueplads saa kyndig, saa ivrig, saa hældig har forherliget din og al Naturens Fader. Sjeldne Mand, hvor faae vare dine Dage, men hvor mange dine Dyder, hvor sneve din Virketid, men - hvor viid din Virkekreds, Du levede, du virkede til Gavn for Andre, til Glæde for dig selv. Og hvor tungt var dette dit Liv, paa det dine Medmenneskers kunne blive deslettere, Selv Natten, den til en udmattet Krops Vederqvægelse bestemte Nat, hvor urolig, hvor trællefuld og bekymringsfuld var den næsten altid Dig, Dig, som saa hjertelig tog Deel i andres Kaar. Naar Du ilede igjennem dens Mulm og dens Farer, at Du kunde lindre den Lidendes Nød – Ja disse dine Møisommeligheder og dine under dem indsamlede høistsjeldne Jndsigter, dybe Grandskninger og berigtigede Erfaring, din til Ømhed, Pligt og Dyd stemte, af Religion og Menneske venskab gjennemtrængte Siel, dine mageløse Fuldkommenheder, som allene kunne føles ikke udtrykkes, de have og gjort, at Du saa tilig hensettes i dette dito Sovekammer - destryggere hvile og de Been, som saa villige og utrættelige vandrede til den Syges, selv den meest forladte Syges Leie, trygt hvile de Arme og de Hænder, med hvilke Du saa ofte har løftet og lettet den Døendes Hoved, og givet den Hendaanede Liv, Lindring og Styrke; Sluttet ligger nu den Mund, der gav Trøst og Raad og Haab og Sundheds Lov til Glæde for talrige Hobe; tillukte ere de Øine, under Gravens søde Slummer tillukte, som i dit Møjefulde Liv, naar stundum et Lyksaligheds Skimmer fremviste sig, funklede af en ædel deeltagende Følelse, men som oftest beve aabnede til at see Sorg og Nød og Graad og Død, alt for tilbøillige til at deele, udslukte ere de Lys, som luede for at lede, stoppede de Kilder, som saa ofte af Venskabs Følelse (og til dito Venskab behøvedes kun at modtage din Hjelp) fløde over i Taarestrømme. Ak, at min Siel under dette Syn, det sidste vi alle havde ventet, og det første, vi eenstemmigen havde fra kjøbt os, ikke kan hæve sig til oplysere Tanker, Ak! at en Straale af den Glands, din lyste Siel nu svæver i, maatte trænge ind i mit mærke Sind til at fordrive den Taage, hvorigjennem jeg stirrer ind efter dig i din salige Boelig, Allerede har Du naaet den Lyksalighed, imod hvilken al anden ikkun er Skimmer og Skumring, at Du uden Hinder og Vaklen nærmer Dig din forsynede Gud i den indgangne Himmel, over hvis Aabning ved Forsonerens Opstandelse Du saa hjertelig bevidnede din Glæde, da Du paa Festens første Dag istemte med os svage og fuldender nu med de mægtige Aander - Og til dette hellige Selskab var den ædle Siel skikket og stemt; derfore stedse let og glad, uden naar Næstens Sorg betyngede den - i sær denne din Afskeeds Dag frydefuld. Har maaskee den Venneskare, som var forundt den Lykke at ledsage Dig ind i Glædens Himmel, allerede forud meddeelt din Aand en Følelse af sin nær forestaaende Lykke, Var det maaskee en Godhed og Belønning af Naadens Gud, at Du ikke forud skulde tydeligere vide din Bortgang, for ikke ved Evighedens Porte at qvæles med verdelige Sorger for dine mange saa inderlig Elskede, Har Du maaskee Leilighed i din nærværende uopherlige Virkekreds, end nu at vise Dig vi ksommere til deres sande Gavn, Ja visselig Du lever nu fuldkomnere; Du virker endnu kraftigere; Du seer din bedrøvede Enke og Børn, og giver Lindring i deres sorgfulde Siele. Du seer den Hob af hengivne Venner, som storme til for at vise dit Støv den sidste ubehageligste Tjeneste. Hvilken Ømhed indvirkede din Kraft i hvers Hjerte og Øie Erkjentlige Sinde tabe aldrig dito Minde. Ja saavist som det eviggode Forsyn har i Besynderlighed Enker og Faderløse til Formaal for sin veldædige Forsorg, saavist som den Dydiges Afkom har, efter den høitideligste Forjettelse, Fordring paa Velsignelse; saalænge der er menneske- og venneværdig Følelse hos de Tilbageblivende, saa vist skulle dine Efterladte aldrig savne det, som er dem nødvendigt og nyttigt – Saa hvile da sødelig de Been, som i den korte Tid have blant os ombaaret din dydige, duelige og drivtige Aand! Din Siel fryde sig evig i Gud, og den af ham indrettede, af dig stedse beundrede Natur, Deel endnu ofte Venneglæder med os, Vi ville bestræbe os for ikke at bortjage Dig ved uværdige Handlinger, Ord eller Tanker! Jndgyd en lønlig Kraft i min svage Siel, og i Alles, som føle din Værd og dit Savn! Fra en sand hengiven Ven.