Norske Intelligenssedler, 1779-06-09
(En Oversættelse.) En Foged havde en Fuldmægtig, om hvis Redelighed han ligesaa lidet tvivlede, som om sin egen Kones. Det hente engang, at Madamen kom ind i Contoiret, hvor Fuldmægtigen sad og expederede nogle Forretninger, og, som hun kastede Øynene paa en Deel Papirer, der laae hist og her, blev hun vaer, at der laae en liden Lap, hvorpaa stod denne bekiendte Strophe: Mandens List er vel behende, Qvindens List er uden Ende. Dette gav hende Anledning at spørge Fuldmægtigen; Om han virkelig havde erfaret, hvad han der havde skrevet? Hvortil Fuldmægtigen svarede Nei. Nu, sagde Konen, kom da ned i Sengkammeret, og stil jer bag Sengen saaledes, at min Mand ei bliver jer vaer, saa skal jeg overbevise eder om en Sandhed, som J, efter Sigende, ej endnu er kommen i Erfaring om, men, som kan være eder til god Nytte i Fremtiden. Hermed forlod hun ham. Fuldmægtigen gjorde sig adskillige Tanker, og var raadvild, hvad han heri skulde giøre; Med Billighed frygtede han, at, om Manden, til Ulykke, fik ham at see i Sængekammeret, maatte han rimelig falde paa de Tanker, at han enten allerede havde eller vilde begaae et nedrigt Stykke mod ham, ja at den blotte Mistanke allerne maatte skille ham ved den Credit, han stod i hos sin Principal; Jkke desmindre forføiede han sig i Kammeret bag Sengen ommeldte Klokkeslet, stolende paa, at Madamen saa godt som havde befalet det, og hvis kraftige Undskyldning og Forsvar hos en forelsket og god Mand, han i paakommende Tilfælde, havde at hælde sig til, ligesom Nysgierrigheden virkede Mod og neddyssede Frygten, Da han nu havde staaet ommeldte Sted nogle Minuter, kom Manden og Konen ind. Den sidste gik derpaa først i Seng, og imedens Manden var i Begreb med at giøre ligesaa, tiltalte Konen ham paa følgende Maade: Du meener vel, min Hierte, at din Fuldmægt er i alting det beste og redeligste Menneske, du nogensinde kunde erholde i din Tieneste; men vær forsikkret paa, at saa stille han seer ud, saa falsk og uforskammet er han i sit Hierte; tænk engang, at han var saa ublue i Dag, at han kom og spurgte mig, om jeg vilde giøre ham den Fornøielse at komme ned i Haven i Aften ved 11 Slet? Hvoraf du kand slutte dig til den Ondskab dette Menneske besidder, og hvor ilde han vilde belønne de Velgierninger ham har været beviist, ligesom hans onde Hierte ej har kundet taale den milde Omgang jeg efter din befaling, har været nød at vise. - Var det ikke dig, min kiære Kone, som sagde mig dette, vilde jeg aldrig troe det mindste deraf, svarede Manden. For at give dig et klart Beviis paa, at mit Forebringende er Sandhed, blev Konen ved kand du allerne iføre dig mine Klæder, og forestille min Person; Det er mørk, har kand umuelig kiende dig; Paa denne Maade kand han saa tydelig blive overbeviist, at al Undskyldning maa blive en nye Ondskab. Manden ligesaa forbittret som enfoldig og lettreende, lydde sin Kones Raad, iførte sig hendes Klæder, og, ej mindre fornøyet over sin Kones Oprigtighed end glad over den Maade, paa hvilken han kunde komme efter hans Fuldmægtiges Utroeskab, forføyede sig strax i Haven og satte sig i Lysthuuset. Fuldmægtigen havde, medens Samtalen varede, været i den yderste Forvirring, og saaledes stod endnu gandske henrykket, da Konen vinkede ad ham. - Derpaa sagde Konen: Gaae nu need i Haven, forestil jer baade forundret og vred, og prygl ham dygtig af og sig: at J har gjort jer Jndbydelse allerne for at sætte Prøve paa min Troeskab imod min Mand. Den anden tog nødvendig Mod til sig, og spillede sin Rolle saa mesterlig, at Fogden kom hiem til sin Kone med Taarene i Øinene. Nu lille Mand! sagde hun, sagde jeg dig ikke Sandhed, Nei min Engel, var Mandens Svar, du har Uret, hans heele Meening har vist ej været anden, end at sætte dig paa Prøve. Jeg tog af de Slag, som du vist havde faaet, om du havde været mindre dydig; og hvilken Lidelse kunde være fødere end denne? Thi jeg fik ej mindre Beviis paa min Fuldmægtiges Troeskab og Nidkierhed, end (her han omfavnede han hende) paa at besidde den oprigtigste og dydigste Kone af Verden. Kbh. a. No. Følgværdig Qvinde-List, der saadant Udfald giver, Hvor maatte ønskes dem Erfaringer om sligt Der ved det mindste Vink mistænkelige bliver Om deres Ægte-Ven, ja giøre sig Opdigt: Om hvad som foregaaer og Hendelser kun kalder Sit Udspring; kun et blot Tilfælde byder ud Strax er der Ufreds Aand, strax en Mistanke falder Til Ondskabs Vidnesbyrd og troe det som en Gud. Sit Hierte vil de ej randsage vel og prøve Om de med Billighed kand have nogen Ret At tænke saa om Den, der dagligen mon over Sig i at elske vel og at omgaaes net: Nei, Nei, som Onde selv de ikke godt kand dømme, De ikke er oplyst af Den som Lyset giir J Sielen; derfor kun de om det Onde drømme, Og denne Drøm tilsidst bliv Ondskabs fulde Ziir. Men lykkelige de, som Kierligheden kiender Og denne breder i Tilfeldigheder ud Ulykkelig en Jld imellem dem da brænder, Som fælles Siele gir et fælles Giestebud.