Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-09-27
J hvilke forvanskede Skikkelser hørte man ikke Historien fortælles allerede igaar, og hvilke endnu værre, endnu urimeligere Tilsætninger vil den ikke modtage idag. Jgaar fortalte man Historier og Karethdørres Oprivning, Vinduers Jndslagning og Skjældsord; idag vil man upaatvivlelig yderligere fable om Barricaders Opkastning, Militairets Jndblanding og Borgerblods Udgydelse. Al denne Overdrivelse og Fabellavning vilde idetmindste for største Delen have været forebygget, havde man strax tilladt vor simple factiske Beretning at udkomme; i det Sted har man nu, ved at tilbageholde den, gjort det Onde værre. (Som allerede meldt, er det beslaglagte A som indeholdt hiin Beretning, senere bleven frigivet.) Det fremhæves med Rette af flere Blade som et priisværdigt Exempel, at Sogneforstanderskabet i Sengeløse (i Sjælland) har, til at afgive dets Erklæring i Huusmandssagen, nedsat en Comitee af 6 Medlemmer, hvoraf de 3 skulle være Huusmænd, som vælges af samtlige Sognets Huusmænd. Hvor ønskeligt, om man paa ret mange Steder vilde vælge denne Fremgangsmaade, hvorved man erkjender, at Huusmands standen dog ogsaa har Borger- og Stemmeret i Sager, der angaae dens egen borgerlige Stilling, medens den, ved at see sig udelukket fra enhver directe Medvirkning i Commune- og Stænderforhandlinger, lettelig kunde troe sig forskudt og udstødt af Borgersamfundet, og at det, der maatte blive gjort for at lette dens tunge Stilling, skulde ansees for at skee af en særdeles Naade. – – Huusmanden spørges ikke, han vælger ingen Talsmand enten til Sogneraad eller Folkeraad, og dog er han ikke mindre en Landets Søn end den mægtige adelige Godseier, der har Hundreder af dem, at byde over. Derfor er det saameget glædeligere her at see dem anerkjendte som Landets Borgere, der ere berettigede og værdige til at udtale deres Mening ved Siden af andre Borgere, og en sand og velfortjent Ære har det Forstanderskal indlagt sig, der, saavidt vides, er den første Autoritet, som i Virkeligheden har ydet dem denne Anerkjendelse. Sikkert vil det kunne interessere Mange at læse et Stykke af det Foredrag som den begavede, ligesaa djærve som bestedne Folketaler, Bonden Laurids Skau fra Sommersted, nylig holdt paa Gram i Nordslesvig. (see Av. N 166) : "Man har sagt: Christian den Ottende er Adelens Ven og Embedsmændenes Støtte. Jeg siger: han er ligesaa fuldt Folkets Ven, og han kunde og vilde være dets Støtte, dets tilstrækkelige Støtte, hvis vi tilfulde kjendte ham som han er, og hvis han tilfulde kjendte os, som viere. J kunne tro mig: Han har nøie betragtet vore Lænker, de Aandslænker, som Aarhundreders Despoti havde lagt paa os; han betragtede dem nøie, lettede paa dem og udbrød: Nei, de maa og skal løses Med dem kan intet Folk være glad og lykkeligt Hans Nissen og jeg have staaet ligeoverfor Kongen, Ansigt til Ansigt. Vi stode for ham, ikke i vort eget Ærinde, thi personlig havde vi Jntet at bede om, Jntet at klage over; men vi stode der i de danske Slesvigeres Navn. – Med Varme og Frimodighed talte vi Folkets Sag. Vi talte ganske aabenhiertigt til Majestæten; Besmykkelse og Logn duer ikke, allermindst i alvorlige Tider. Kongen hørte os ei alene med Mildhed og Naade, men ogsaa med stor Opmærksomhed og synlig Deeltagelse – Mange sige: Kongen er en klog og god Mand, men han lader de Andre raade formeget. Stille, saadan maa vi ikke tale; vi bestæmme os kun selv. Ere vi Mænd i Slesvig da slet intet andet end Tosser og Børn Naar vi indrømme, at Christian den Ottende er en viis Regent, som indseer, hvad der tjener til vort Vel, hvorfor ville vi da være eenfoldige Undersaatter, som lade os indbilde af enhver Skalk eller Nar, at det er til vor Skade? Naar vi veed, at Kongen er en kjærlig Landsfader, som Jntet hellere ønsker, end fra sin Throne at uddeele herlige og velsignelsesrige Gaver til sit Folk, hvorfor ville vi, Landets Sønner, da frygtsomme og tause blive staaende i vor Krog, fordi de Tjenere, der skal bringe os Gaven, see suurt dertil og komme nølende med den, i Stedet for, at vi frimodigen skulle springe frem og med Jubel og Tak gribe efter den velmeente faderlige Velgierning? Hvorfor bære vi os ad som forkællede eller forkuede Børn, der kan blive store og voxne, uden at tænke paa, at de nu ere blevne selvstændige Mennesker, der selv have deres Skjæbne i deres Magt? Har i den Grad Landets Frugtbarhed forkælet os, og de Fornemmes Fortydskninger forkuet os, Vil vi nu ikke tilstaae dette, saa lad os heller ikke altid kaste Skylden paa Andre, men hellere anklage vor egen Dorskhed. Jeg har staaet for Majestætens Aasyn, og jeg gjentager det: Kongen er vor, er Folkets fuldtro Ven; men han vidste ikke, at vi havde Tillid tilhans Viisdom, og at vi anerkjendte hans Bestræbelser for vort Vel; thi vi taug, medens hans og vore Fjender raabte høit, vi saa stille, medens de Andre oprørte Landet til Utilfredshed. – Derfor, mine Venner, ville vi være vore egne, være Landets, være Kongens oprigtige Venner, saa maa vi have Tillid til Kongen og Tillid til os selv. Vi maa slutte os fast til vor Konge, som til vor oprigtige Ven og trofaste Beskytter. Han skal høre det gjennem min Mund og Eders Bekræftelse, at vi elske ham i vort Hjerte for hans Bestræbelser til vort Vel, at vi have Mod til at omgive ham, om det nogensinde skulde behøves, som en Garde imod Trods og Opsætsighed, ja, at vi kunne ønske at høre et opfordrende Ord af hans Mund, for at vise i Gierning, hvor høit vi elske den Konge, der beskytter vor Ret og vor Nationalitet."