Berlingske Tidende, 1836-03-16
Committeens Medlem, Professor Bang, yttrede i Anledning af Commissarii Foredrag. at Forsamlingen, som han vel turde forudsætte, vilde være enig med Regjeringen i, at beklage og misbillige de Presseforseelser, som det forelagte Lovudkast gaaer ud paa at hindre. Denne Overensstemmelse vilde styrke den sunde Sands og den moralske Kraft i Folket, der efter Talerens Overbeviisning danner det rette Modværn mod hine mindre betydelige, ei fra et forbryderisk Sindelag oprundne, Forseelser. - Det var vel ytret af den Kongelige Commissarius, at, om det end maa erkjendes, at en Misbilligelse af den Maade, hvorpaa Flere benytte Pressen, finder Sted, hos den bedre og oplyste Deel af Publicum, saa har den dog ei ret viist sig i Gierningen: Uagtet de dertil sigtende Foranstaltninger har man nemlig sjeldent seet, at selvstændige og dygtige Forfattere have gjennem Pressen villet modarbeide dens omhandlede Misbrug, og med det samme underkaste sig de dermed forbundne Ubehageligheder. Dette maa vel indrømmes, men det er paa den anden Side ingenlunde givet, at det ei efterhaanden vil skee, at enkelte dygtige og oplyste Mænd ville træde op imod, hvad der virkeligen fortjener at misbilliges. Det er tvertimod at haabe, at den Retning, som den almindelige Mening i senere Tid har taget, vil føre dertil; og det har derfor være Committeens Overbeviisning at det var høist vigtigt, at lade denne moralske Kraft i Folket udvikle sig og vinde Styrke ved sig selv, ligesom en slig Uddannelse af den offentlige Mening vel ogsaa noget vilde fremmes ved den Rolighed og Besindighed, hvorpaa Taleren troede, at Stændernes Forsamling har givet flere Prøver, medens det paa den anden Side var meget at befrygte, at nye Straffebestemmelser vilde afbryde den offentlige Menings Virksomhed imod Pressens Misbrug. sær af disse Grunde maatte Taleren vedblive den Overbeviisning, at det ei for Tiden er ønskeligt, at der gives nye, om end nok saa moderate, Straffebestemmelser for Presseforseelser. – Naar det iøvrigt af den Kongelige Commissarius Særdeleshed var erindret, at de med en Action forbundne Omkostninger og øvrige Uleiligheder neppe danne noget Modværn mod en utilbørlig Skrivemaade, saa vilde Taleren indrømme det, hvor Straffen er mindre betydelig, navnligen Bøder. Enkelte Forfattere, ville her maaskee ei skye, ja vel endog undertiden ønske, at kunne fremstille sig som et Slags Martyrer for Pressefriheden; men Committeen havde ogsaa alene ved den omhandlede Ytring sigtet til en saadan tvetydig Skrivemaade, som udsætter Forfatteren for at idømmes de vanærende Straffe, der ere satte for de grovere Overtrædelser af Presse lovgivninger. Er her virkeligt en saadan Tvetydighed for Haanden, at Regjeringen har havt god Grund til at anlægge Action, og erkjende Domstolene dette ved at idømme den Tiltalte Omkostningerne, saa er sandeligen den piinlige Uvished om Sagens Udfald, det med samme forbundne Pengetab, og den øvrige, Actionen ledsagende, Ulempe, et føleligt Onde, og Forestillingen om dette maa hos den, der vil ytre sig om offentlige Anliggender, virke ligesaa stærkt som og vel stærkere end den Bevidsthed, at han vil kunne idømmes en Pengebod, naar man finder for godt at lade ham tiltale. En Frifindelse, der erkjender Actionen for fremkaldt og forskyldt ved den Tiltaltes Adfærd, kan ei heller nogensinde compromittere Regjeringen. Om Flere end i det første Øieblik ansee Frifindelsen som den Tiltaltes Seier, saa gjør dog det sunde og rolige Omdømme sig snart gjældende, og det bliver erkjendt, at Regjeringen har handlet overeensstemmende med dens Pligt, at vaage over Presselovenes som over alle andre Loves Alt dette har allerede ErfaOverholdelse. ringen, om Taleren ikke feilede, bekræftet. Forsaavidt den Kongelige Commissarius, havde vedblevet den Fortolkning af Hof- og Stadsrettens og Høiesterets Dom i den omhandlede Sag, hvorefter Retterne skulde have tilkjendegivet, at der var et Hul eller Savn i vor nærværende Trykkefrihedslovgivning, maatte Taleren fremdeles antage, at Dommen nærmest kun tilkjendegiver, at der manglede Beviis for det den Tiltalte imputerede Factum, nemlig den lovstridige Mening af hans Ytringer, og denne Gjenstand staaer ei i Forbindelse med Savnet af nye Straffebestemmelser. Ligesaalidet erklære Retterne sig for nye Straffes Nødvendighed, fordi de finde, at den Tiltaltes Forhold bør misbilliges thi det, der er Misbilligelse værdigt, er derfor ei endnu Straf værdigt. Ned Hensyn til Commissarii Modbemærkninger ved Committeens Betænkning over Udkastets første Paragraph, skjønnede Taleren, endnu ikke rettere, end at Fregn. 27de September 1799 § 7, rigtigen fortokket, alene omhandler de i Henseende til Jndholdet tilladelige og kun i Henseende til Formen, hvorunder de ere fremførte, strafbare Ytringer. Efterat Lovgiveren nemlig i Begyndelsen af Paragraphen har omtalt det Jndholdet af Tilladelige i Henseende til Skrifter og offentlige Gjenstande, hedder det, at Forfatteren bør udtrykke sig med Beskedenhed og med Ærbødighed mod Regjeringen og Lovgiveren, og i det Øiemed at sikkre Efterlevelsen af denne Forskrift, som aabenbart angaaer Yttringernes Form, er Paragraphens Straffebestemmelse derpaa tilføiet, fr. Ordene: "skulde Nogen forsee sig herimod o. s. v."De af Commissarius paaberaabte Udtryk dog ikke i den Grad, at han kunde ansees ef synes ei at kunne være afgjørende. ter imod Paragraphens fornævnte udtrykkelige Tilkjendegivelse; de referere sig rimeligviis dertil, at det Utilbørlige og Usømmelige, som ligger i Formen, kan stige til en Nedværdimad .......... En kan, at vælge det Rente. gelse af Regjeringen, som da gjør Jndholdet selv strafbart efter den anden Paragraph. Et heller kunde Taleren finde det utvivlsomt, at det, navnligen ved den oftomtalte Dom, er viist at være Praxis, at der udfordres en ond Hensigt hos Forfatteren, for at han skal kunne dømmes efter § 7 for det Utilbørlige og Usommelige i hans Udtryk. Retten har vel et Sted bestemt sig for Tiltaltes Frifindelse, fordi det ei ansaaes tilstrækkeligen beviist, at han havde den ham imputerede lovstridige Mening, hvorefter hans Yttring vilde have indeholdt en utilbørlig Forudsætning men det er ei givet, at Retten hermed har sigtet til en Anvendelse af Fregns. § 7, og det saa meget mindre, som hiin Forudsætning skulde gaae ud paa en mulig ond Villie hos Regjeringen imod Stænderinstitutionen, hvilken Jnsinuation, hvis Forfatteren virkeligt havde gjort sig skyldig i samme, syntes at maatte høre under Straffebestemmelsen i § 2 og ei under 67. Efter alt Anførte maatte Taleren vedblive den Formening, at Bestemmelsen i Forordningens § 7, saaledes som Committeen har foreslaaet samme forandret, er simplere og afgiver større Betryggelse imod de omhandlede Misbrug af Pressen, end Udkastets § 1. Committeens Forslag kan aldrig ansees som en blot Formildelse, naar man med Lovudkastet gaaer ud fra den Forudsætning, at der nu fordres ond Hensigt til Anvendelsen af §7i Frogn. 27de September 1799, thi Committeen har antaget og udtalt, at en slig ond Hensigt ei skulde forudsættes som en nødvendig Betingelse for Anvendelsen af den nye Bestemmelse. Vel optager Committeens ForSlag Udtrykkene i Fregns. § 7, men naar Forsamlingen vilde tiltræde og Regjeringen, billige Committeens Anskuelse, saa vilde Domstolene ei heller længer lægge en Forudsætning til Grund, som i alt Fald maa have sin Oprindelse fra den ældre, tildeels vanærende Straf, som Paragraphen foreskrev, og hvortil Retterne ei blot kunde, men og burde tage Hensyn, ved at bestemme Grændserne for det Begreb, Straffens Anvendelse forudsætter; Retterne ville da holde sig til det Objective i Forseelsen, Skrivemaadens Utilbørlighed eller Usommelighed. Naar man derimod holder sig til Ordene i Udkastets første Paragraph at Fremstillingen kun skal være skikket til at opirre Gemytterne eller fremkalde Misnøie og Ringeagt, saa vil Placaten næsten aldrig kunne anvendes, thi en slig Fremstilling vil saa godt som altid ogsaa være skikket til at virke Andet, naar blot noget Sandt eller Rigtigt findes i Skriftet, og urgerer man paa den anden Side ei Ordet kun, saa vil Bestemmelsen, som Committeen havde viist, kunne blive farlig for den de danske Borgere tilkommende Trykkefrihed. Der er nu vel dem, som tænke, at det ei kunde skade, at den nye Straffebestemmelse var saaledes indskrænket, at den yderst sjeldent kunde finde en Anvendelse under de for mindre Trykke forseelser anlagte Sager: Taleren havde den modsatte Overbeviisning; han meente først og fremmest, som han ovenfor har udtalt, at det er ønskeligt, at der ei nu udkommer nogen ny Straffebestemmelse, men skal et moderat Straffebud udkomme, saa bør det saaledes affattes, at det kan ramme de Misbrug, som man vil bekjæmpe, thi ellers fremkaldes nye og strengere Straffebestemmelser for ei at tale om en almindelig Censurs sørgelige Skrækkebillede, der ligesom staaer i Baggrunden, men som vi dog fortrøste os til ei at skulle blive nogensinde indført i vort Fædreneland. Jdet Taleren iøvrigt maatte vedblive, at Adskillelsen mellem Spørgsmaalet og Jndholdets Strafværdighed og Formens eller Skrivemaadens Strafværdighed, er den Grundtanke, hvorpaa den Borgerne indrømmede Trykkefrihed beroer, havde det været ham særdeles kjært, at erfare af den Kongelige Commissarii Yttringer, at man ved i Udkastet at bruge Ordet Fremstilling om Straffebjectet, ei har villet betegne en slig Skriftets Jndhold vedkommende Brug af Pressen, som Committeens Pluralitets subsidiære Jndstilling omhandler, og de øvrige Medlemmer vilde vistnok være enige med Taleren, naar han erklærede sig for, at Committeens Pluralitet tilbagetog denne aldeles subsidiære Jndstilling, som kun var fremkaldt ved en Fortolkning af Udkastets Ord, hvorefter samme nærmest havde havt en slig culpai Henseende til Jndholdet for Øie.