Corsaren, 1844-04-05
Det kongelige og det offenlige Theater. Theaterdirectionen synes, hvad Antagelsen af Elever og Debutanter angaaer, at tage Admiralitetet til Mønster. Dette lader uafladelig bygge nye Skibe, medens de ældre ligge og raadne i Havnen. - Saaledes saae vi da i Onsdags igjen en Debut, nemlig den unge Hr. Kirchheiners. Det eneste Anbefalelsesværdige, der er ved Hr. K., er, at "Aftenbladet, har behandlet ham med en mærkelig Raahed. Det har efter denne ene Rolle erklæret ham uduelig til alle Roller, og raadet ham til strax at gaae fra Theatret og blive Driver. Maaskee er der en Plads ledig paa "Aftenbladets Contoir. Vi kalde denne Raahed mærkelig; men den er i Grunden slet ikke mærkelig. Det er intet Under, at der paa et Contoir som "Aftenbladets" samler sig en Mængde Galde, og da man i Almindelighed skal være sød, saa vil man vente til en Leilighed, hvorved man uden Risico tør lade Alt strømme paa eengang. Ved en Debutant lader Sligt sig virkelig gjøre uden Risico; han har endnu intet Publicum, ingen Opinion for sig. Men komme og gjøre Jndsigelse, saa ofte som f. Ex. Hr. Phister forvexler en Bajads med en komisk Kunstner, som endda ikke skeer saa sjældent, eller naar Fru Heiberg er nerveus-sentimental-overspændt, eller naar Hr. Nielsen ikke har lært sin Nolle - see, det hører der Mod til for "Aftenbladet", særdeles meget Mod, og derfor gjør "Aftenbladet" det heller ikke. Som alt antydet, agte vi just ikke at rose Hr. Kirchheiner. Hans Spil var ubetydeligt, hans Stemme er tynd, hans Ansigt ikke fordeelagtigt for Theatret; men han spillede da ikke nær saa væmmeligt som for Ex. Knudsen i "Barselstuen", eller saa uheldigt som Gundersen i "Kjøge Huuskors", eller som Phister i "Kongen drømmer". Naar man desuden tager i Betragtning, at det var allerførste Gang, han var paa Scenen, naar man saae den Angst, der stod malet i hans Ansigt, i det Øieblik han kom frem, saa synes det os dog, at man kan vente til næste Gang med at slaae ham ihiel. Hiin Feighed - eller for at tale meere peent - hiin Mangel paa Mod er forresten ikke "Aftenbladets" Monopol; det har saa meget af denne Egenskab, at det har overladt endeel til andre. Man taler nok om Oppositionsbladenes Mod, saasom de angribe Regeringen; men, dersom Modet ved denne Leilighed var Oppositionsbladenes bedste Egenskab, saa vilde det see slemt ud, saasom det virkelig er en af de behageligste Pligter af Verden at angribe Regeringen, og den, hvorved man har Opinionen for sig. "Det var Ret!" - "Kil ham!" - Kun dygtig!" - "Sla'er han igjen, skal vi nok hjælpe!" - (hvem hjælpe de forresten, naar "han sla'er igjen"?) Men imod Opionen, imod Vinden, der fylder deres Seil - see, da kniber det. Det være sig imod en Skuespiller eller Skuespillerinde, der har Publicums Yndest, og som først ved en besværlig Kamp kan stilles paa sin rette Plads; imod en Mand, der er erklæret populair, hvis Person, som de romerske Folketribuners, ansees for hellig; imod en pludselig Raptus, der undertiden opkommer, man veed ikke ret hvor. Ved slige Leiligheder er det, at det berømte Mod skulde vise sig, men jevnlig har Forfald. Hvo har, for at nævne et Exempel, vovet at spørge Lehmann og Forklaring af det "snart" han udtalte paa Toldboden? Blot spørge - thi Vorherre bevare Enhver fra at besvare det paa egen Haand, før man har "Fædrelandet": Maa trykkes. Vi saae det ogsaa nu ved Thorvaldsens Død. Hvo vovede at staae frem og sige, at en betydelig Deel af den "Sorg" og "Smerte" og "bittre Kalk" var affecteret? Hvo vovede blot at smile, endog under fire Øine, ved Chr. K. F. Molbechs Forslag paa Vers: "Var det formeget, om Hver monne gaae J Sørgedragt for ham som for en Broder? der oversat i "Kjøbenhavnspostens" Prosa af en Haandværker, lød saaledes: "Skulle vi ikke vedblive at bære den synlige Sorg, hvormed vi høitideligholdt denne Dag, af Endeel, som derom ere komne overeens?" Det kunde synes, at det, vi her sige, om at modsætte sig Opinionen, staaer i Strid med, hvad vi tidligere have sagt betræffende Heiberg: at der ikke hørte Mod til at angribe Publicum. Der hører virkelig heller ikke synderligt Mod til - de, som ikke gjøre det, have blot ringere Modend Heiberg - voila tout. Jøvrigt er det for os et yderst glædeligt Phænomen at see, hvorledes Mangelen paa Mod tiltager her i Danmark. Den tiltagende Frygt vil bevirke det Samme, som det voxende Mod ellers pleier at udføre. Thi naar de stridende Partiers Frygt for hinanden er stegen til det høieste, saa maa tilsidst et blive det frygtsomste, og det mindst frygtsomme er da det modigste og beseirer det andet med Noget, som man efter Omstændighederne vil kalde Tapperhed. Hvilket kosteligt Syn er det ikke allerede at see Godseierne ligeoverfor Husmændene. Skjøndt Husmændene ere saa bange, som det kan forlanges af nogen kongelig dansk Husmand, ere Godseierne dog endnu mere bange. Vi ere overbeviste om, at, naar en Snees bomstærke Husmændi geraadede i indbyrdes Slagsmaal oppe ved Skagen, saa flygtede allerede Godseierne ved Storeheddinge. (Ved denne Leilighed vilde da den nyadlede Scavenius kunne fortjene sine Sporer, ved at anføre de Flygtende). Vi ere saa inderlig glade ved saaledes at have Godseierne i Lommen. Det kostede os jo kun nogle Ord, saa bleve de blege. Blot nogle Ord, nogle visse Ord ... de vilde røre op i Modet, som virkelig existerer (men netop der, hvor det efter Nogles Formening er paa sin urette Plads) .. Blot nogle Ord, og det zittrede baade her og der - og vi kjende Ordene - - o, vi have Jer i Lommen formedelst Eders mærkværdige Frygt - ja, men vi sige ikke Ordene, thi vi have ogsaa Frygt - for Justitsraad Neiersen.