Berlingske Tidende, 1813-05-31
Et danske LeilighedsdigParallelsteder og Forklaringer. tvende svenske Hædersmænd. Motto. Gustaf Wasa til sin Hær, da Norby, den fjendlige Gesandt, æsker slavisk Overgivelse. Gaan, triden fram och lysnen til mit tal! Om naagon utaf er blev yrkad at försakatit fosterland beskyds, hvad blef til edert vil Soldaterne: Om nigon enda i din Hæn i dyra pligter skulle kiönka, maa strax hans blod den jord bestika, som et saa nedrigt forter bo maa han sin makas afsky rika. maa han sin faders syn förskrika. maa han förskutna armar sticka mot en förnedrad moders fame : jal maa en evig skamb flücks hans død, hans minne och hans namne Vi, en för alle, vid vaara sködar svaria det: vi skola segra, eller fallamen aldrig svika dina fjut Gustaf Wasa til Gesandten Norby Da har hört, hvad du din Kung skall svaraGustaf Wasa af Kellgren"Det er en slagvant Hær, jeg seer, hvis Høvdinger med Selvlid dømme: at, aabne de Nordhavets Strømme, er der ei Gud, ei Dæmning meer. "Og dog, naar fredsæl kun jeg Sværd, som Søn sit Sværd for Arne, drager, er der en Gud, som mig ledsager, en Gud med mig og Landets Hær. "Jeg brammer ikke, haver ei, Kivi det er mig meer end Heltes Vrimmel, 10. Og at over mig er og en Himmel, og hvis Gud har ene maalt min Vei. saa til, Sangeren: Op Sid tryg paa arvet Throne, elskte Drot, Dit Folk er Tronens Vagt. Dets Fædres Kjøkgled, lagde Dine Fædre Sværd ved Rør, trygt Tidens Bjergelv ned i Storm og Blik. Det nød med Dig saa mangen havntryg Stund. Den er ei glemt. Gaaer Søen soet til Storm, der de Vise forrest, saa de Tappre dække, ustre. forbundne som een Muur, Din kjere Snekke. -Men, hvilke Stemmer stæmpe der om Seil med Sø og Vinde, seire, eller synke paa Vragets sidste Planke, høibegrædt, af Samtid og Natur, kun ikke ført i Lænker for en Seierherres Vogn, før, hæderlig for Aarbog og Natur, velsigne Fædrekyst og synke Mand, begrædt og hædret af de Bølger selv, der slaae i Gravkrands over Jssen ned! O. Dans og Nors fribaarne Afkoms Eed. Dog, Hvo der end har Øren, høre han Skal Tvillingbrødrene i høien Nord, de Søklers Fredede, hos hvem saa tid skibbrudden Døende fandt Liv og Lyst, naar Verdens Brændinger forjøge ham, de Tvillingbrødre splittes af som Avner, Før, Slette, styrt Din Eeg i Codans Bølge: og, Klippe, lad Din Gran med Torden følge! Hvad, mens en trofast Broder rives op, som rodløs Stilk, fra fælleds Arne, fra samavlet og sambaaren Enighed, fra fælleds Frihed, fælleds Drot, skal taus den Anden, som en usæl Slægfredsøn, istemme "Store Gud, vi love Dig" Vee, Vee ham, var han taus, hvor ei Natur 45. gjenkjender sine Børn, men spørger med dyb Moderskræk: "Hvo kræver Skændsels Ofte O Naboskab, før Ærlighedens Mage J skiltes! Den blev Sagn fra Oldtids Dage, og ei er Tiden meer, som været har, da Du, Hvad Gud er nu kun, trofast var. Et Rige byttes, Riget er da Stalden! dets Sønner Ørnene, tilfals som Ørne En Arv fra Fædres Old skal øses udi saa øser Letsind ud Hvad Vold har givet Et Vennemarkeskiel skal flyttes frækt saa giør i Mulmet Træl, ræd, skjøndt i Mulmet. Først skal den fødte Drot taus bære Tab, som Trællen kysser Haanden, der ham aver. saa kalde sig betalt ved fremmed Gods, som Trællen kalder ranet Brød Guds Gaver O Fædres Arv, før Helligdom i Nord kan Du betales med en vunden Jord Luk, Nordbo, Søn af ærlig Æt! Dit Øre, Du krænker Fædres Støv ved blot at høre! Dog hør, Det er Din Drot, som trues nu, som trues i Dit Paahør, aldrig taalt af ædel Nordbo indtil Dag idag Ham sværges første Gang en Eed, der mennes, den Eed: at, rækker han ei Haand til Bytte, er Sværdets Domstol kun tilbage, "Hvor skal den da reiser, "J den Kreds, han før døer med, end taber En af. Mærk: i vor Kreds Ja, lystrer ei vor Drot, og lystrer tans som Støv og Aske, hver en Almagt vil, os, Tvillingbrødre sendes Tryk og Trængsel da, til en Forsmag paa de Salligheder, et Trillingsamfunds Paradiis bereder. Saa Drotter beile nu om Rang med Jøden, der bytter paa Torvhjørnerne sig til to. og fra, Hvad Timens Fordeel - ædel, eller uædel, naar kun Jødefordeel. - byder, Saa Folk og Riger ere Klædebon, en Hjørnejøde bytter til og fra Luk, Nordbo, Søn af ærlig Æt! Dit Øre. 35. Du skænder Nordbonavn ved blot at høre, Dog hør, Du Broderfolk, hvem Byttets Lod traf dengang, Som i stakket Skottekrig, da knapt graahærdet Skytte Riffen greb, knapt Bønden stod med skarpen Øre alt 90. paa Nakken, knapt Elvnøkken løftede sit vaade Skjæg og ventede paa Rov, før Trudsel, Svar og Død faldt Slag i Slag, saa, end den Samme, hør end thi Dig haanet Din gamle Fjendes pludselige Venskab. os. "Du venter, hvisler det, med aaben Arm paa Din Forløsnings lykkelige Stund. Hvorfra Forløsning, Fra et Rosenbaand, frivilligt knyttet til af Seklers Haand, og hvilken lykkelige Stund, Den Stund, 100. da, som et Klædebon omskiftet, Du saa glattes ud med Persejernets Jld, til, tyndslidt, Du Dig kjender ikke Selv Op gaaer Din Morgensol jo, rød som Luer, naar, fri for Marv, Du snart Guds Himmel skuer. 105. Et troløst Folk, aaglystent, ræd for Kamp, var kun et Stjerneskud - et Stjerne, Damp. Det Folk, der svigter ei, skjøndt Trængsler ramme, er ligt det Field, der bryder Lynets Flamme, Den er da Drottens høie Titel værd, 110. der truer Broderdret, som Borger et straffet trues indenfor hans Grændser, Den jordisk Gud, der vel har Storm og Torden, men Havblik ei, et Draabe Dug til Jorden; Er det et Folk, der, taus for stormkjer Drot, 115. end seer mod Himlene, til Himles Spot? Hist, om og her forladt, har Retfærd hjemme; hist, om og døvet her, har Uskyld Stemme. Er det et Folk og aner ei sin Stund, da, byttet selv, det vaagner af kort Blund. 120. Hvor Drot lav Vinding til sin Huusgud vælger, snart Fader Søn, snart Drot sit Rige sælger. Er det et Folk, en Drot, og fatter ei: at Rosen, Barnet viist i Nabohaand, skal fjerne Længslen, Sukket, Grebet efter 125. Den tabte Myrthe, værd et ærligt Greb at Lærkers Kamp kun røver begges Vinge de Fjer, hvormed de sig fra Genten svinge Men Du, vort Broderfolk, Ei blot Dit Sprog, nei, ogsaa gamle Konningæt og Eed, end aldrig brudt, har Du med es tilfælleds. Saa stolt, som Granen paa Din Klippetind; saa fast, som Dine Klipper, dem et Tid har jevnet, Storord mindre sprængt endnu, saa fri for Falsk, som Dine Lundes Krat 135. for Slangens gnistrende og lede Blik; saa stolt, saa fast, saa svigefri Du hører den Bøn om Affald, der ei Nordbo rører. Tro var Dit Nordbohaandslag hidtil; og, saa kold som Jts om Polers Bryst, bar et 140. Du brudt Din Eed til gammel Konningæt; Du taalt, at en aarhellig Stamme gik forladt omkring, en Gjæst foruden Hjem, en Plante uden Ly, hver Luftnings Rov; Du svoret fremmed Slægt Din Hyldest til 145. med samme Mund, som hiin Aarhellige. Blod hviler ikke over Dig og Børn; Fred er med Dig, Guds Fred, Din egen Fred, naar Du randsager de henrundne Aar, Ærværdige, hvor Tordner buldre værst, 150. ærværdigere, thi meest tro, hvor Duhar splittet dem, ærværdigst, thi end troOg hvad er Troskab uden Kamp og Prøve, Hvad er en Troskab, onde Dage sløve? Hør, hør, Din Drot, Din Fader meer end Trot, 155. kan glemme Byrd og Purpur, men ei Dig. Saa glemte han en krænket Thrones Hævn; blot for at bringe Dine Kjere Brød, Den var hans Bøn; men Haardhed har ei Øre, Dog, før Du indgaaer det, udmales vel 160. Dig nybudt Samfunds Værd og bedst ved Sult. Lab Barnet spærre ranct Due ind- og tolke ud til Glemsel Sorg i Sind i Nødsultet kan den Lokkekornet tage; men mættet skal den søge Hjem og Mage, Din Drot er skyldfri, frikiendt, som af Dig saa af Blodhævneren, hiin Evige. frikiendt for Svig af Meeneeds Dommer, Gud, Frem staaer han frygtløs. Ved hans Høire Du, Selv frygtløs staaer. Og frygtløst ved hans Venstre 170. det Broderfolk, der deelte fro med Dig Dit Sværd og Hiertes Kamp mod Vold og List. sit Forraad, men kun delende Din Kamp, Saa staaer han mellem os, den elskte Drot, som, bygt paa Klipper, Borgen staaer i Vandskyl. 175. Han eier kun en ærlig Sag og Gud, - thi vennels gaaer Ærlighed omkring, misundt sin himmelske, sin sidste Ven - en ærlig Sag og Gud, men stirrer dog saa tillidsfuld, som Verden selv var hans, op til hiin Vægtskaal i Guds stærke Haand, den stærkeste, og siger, støttende, sig paa sit Fædresværd, sin sidste Stav, ber er jeg og de Børn, Du, Herre, gav Hæren Konning, paa Kampens Morgen høre Gud 183. Sende han fra det Høie Hjælpen ud Dig den Algode beskytte: Være han Krigernes Støtte! Jusler Seiren i Favn, Med os Modet, Forrest Æren Frem i Gud, den Retfærdiges Navn, Frem, hvert Banner over Hæren! Kongen. Vel veed jeg, o Herre! Du er med den Mand, Du Selv gav Sværdet ihænde. Ei sveegne og myrdede Kongers Blod hviler tungt paa mit Folk og knuser dets Mod. Thi, stode de Fjender og tætte som Sand, dog frem, naar det gielder Fædres Land! frem selv, hvor Jsserne brænde, Hæren. Lad bramme, Hvo vil, af Skud, af Fægtning og Gangeres Skare! Med Taushed Bram vi besvare og rose os kun af vor Gud. Slaaer Timen, findes vi rede: Gud i Kraft, naar det klirrer, og Konningen Seir. 205. Du vaage for Arne, Du vaage for Leir, Hør os, vi bede, Svenske Parallelsteder og Forklaringer. V. 32-47. De stora, egentliga Samhillsdygder: mod i Faderneslandets faror, hog at strida emot des fiender, er brinnande Karlek for log och Fribet, lika brinnandehar for vild och forttyck. De store egenlige Samfundsdyder ere: Mod i Fædrelandets Farer, Hu til at stride mod dets Fiender, en brændende Kjerlighed for Lov og Frihed, lige brændende Had til Vold og Undertrykkelse. Kellaren. V. 52 og 53. "Sa uphörde all rat pi Nationernes sida, alt pligpa Monarkens. Menniskor blesvo en egendom" Saaledes ophørte al Ret paa Nationernes Side, al Pligt paa Monarkens. Mennesker bleve en Eiendom. Kelleren. V. 64 og 65. "Adla skugger, vardade Fader, skola edra helgade grafvar trampas af tyranner ock slafvar, Neil ma truldomens blotta namuedra vreda vilnader vackaloch er arm sig hömmande strack ur den evige nattens samme Ædle Skygger, ærede Fædre skulle Eders hellige Grave, trampes af Tyran og af Slave Nei, gid Trældommens blotte Navn Eders vrede Gjenfærd opvække, Eders Arm sig hævnende strække fra den evige Dødsnats Favn, Kelleren. V. 71. "Hvem har ritt? Det plar vil meet Den bevisarn, hvars Kanoner. skjuta lingst och traffa biet. Hvo har Ret? Det pleier meest Den bevise, hvis Canoner, skyde længst og ramme bedst. Leopold. B. 76. "Sen man naturen öfvergisvit, min . . . . . . . . . . . . . Pastionens vild med atyrkans understödde, lik skogens villdjur sönderslet hvarann. och, glad at rfovet, lod at den, som bløddeMed Styrkens Vold man, fra man sveeg Naturens Fjed, har søgt Passionens Vold at understøtte. Hinanden man, som Skovens Vilddyr, søndersled og, glad ved Rovet, lo af Den, som blødte. Leopold V. 79-86. "En sölde . . . . ..... sit forter and, des frihet och des hede for nal hos en tyrann, hver ok det seban bar Hans verser innehilla nigon ging drag af frihedochotaktanning, som Föra heder at hans tankesatt. En solgte . . . . . . . . - sit Fædreland, dets Frihed og dets Hæder for Gunst af en Tyran, hvis Aag det siden boer. Hans Vers indeholde stundom Strøg af Frihed og stærk Sandhed, som gjøre hans Tænkemaade Ære. Leopold. V. 95. "Vinkep, gammelt ord, betydenungefær, hvad iskallt ar. Venskab, gammelt Ord betyder. saa omtrent, Hvad iiskoldt er. Kelleren. anmelde: B. 96 og 97. "lag frigor hvar forstandig livare: hvilket vild, den 9de afven i verdens raaste tider, nagon in utöfvats utan under förevandning af nigon pastöddet, Den Fristus Den til Haran bjuder Fridsamlet, mensklikhet och ruttvisaDet er roflystnaden, det politika vildet, som oupphörligen laanat af hennes fra förevindninger, om hvil kan bevikas falska bruk de aldrig sjelsve ett ögenblik tve fra 1ste skade." Jeg spørger hver forstandig Læser: hvilken Voldundertegder vel, endog i Verdens raaeste Tider, nogensinde ud No. 461. 3 om 6 øvedes uden under Paaskud af en og anden paastaaet RetKaffest. tighed. Den christne Lære byder Fredsommelighed, Men og den af neskelighed og Retfærdighed. Det er Røvelysten, det er realis. det politiske Vold, som uophørligt laante af denne Lære Kiøben Paaskud, om hvis falske Anvendelse de sav ikke tvile noget eneste Øieblik. Leopold. 110 -112. en lig tyrann, som . . . . . . . . . . -. . . sjels röttvisans fordran glömmes och verden efter lagar dommerfraan hvilka Han sig undantar. . . . . . en lav Tyran, som . . . . . . . . . selv Retfærds Krav forglemmer og Verden efter Love dømmer, hvorover han dog hæver sig. Leopold. 113 og 114. "Laat oss Historiens Stimma höra . . . - Bland denne Kungstropp. hur maange, trots hvad smiskrarn sagt, som sina lunder ødelagt, at deres grönsor langra struckaLad os Historiens Stemme høre, . . . . Blandt denne Kongetrop. hvor Mange, trods hvad Smigeren har sagt, som deres Lande selv har ødelagt, for deres Grændser længere at strække. Leopold 15-122. "Hopen af aaskaadere tror blott i allmenhet, at at stort er Kungligt och alt Kungligt stort. Detta lan skall en dag aga en Allmünhet, værdig at domme; et Allmünhet hvars granskade skra vordnad, mer at en løs, öfverrumplande beundran, skall blive end maalet for des Konungars och Hjeltars ArelystnadHoben af Tilskuere troer blot i Almindelighed: at al Stort er kongeligt og alt Kongeligt stort. Dette Lan skal een Dag eie en Almeenhed, værdig til at dømme en Almeenhed, hvis grandskede og paalidelige Ærefrygskal, meer end en løs og overrumplende Beundring, blive det eneste Maal for dets Kongers og Heltes Ære Kellgren. 158. der . - den bleka hungern striden, och delar, stum af grat vid andras ölverstöd, at sina . - barn ett Knappt och mög adt bröd. I dette djup af qval had tröstar menligheten En Gud, Hans styrelse, hans blick och erigheten, Der den blege Hunger stridet. og deler, stum af Graad ved Andres meer end nok et skimlet, sparsomt Brød ud til sin Børneflok. Hvad trøster Hjertet i det Dyb af Qval herneden En Gud, hans Styrelse, hans Blik og Evigheden, Leopold. Nar Listen nyttias at regera med, kalles den vanligen Politik. Naar Listen bruges til at regjere med, kaldes den sædvanligviis Politik Kelleren. 176. Den, som ej viner pi andre at si nyeket her kunde vinna, han er Romanesk. Den, som tror, att store ofantliga bedrigerer arliks skamlige, som de mindsta skallmstyeken, han at Romanesk Man har faat likatom traa förskil a moraler: den som skrives, oden, som tinkes, med ett ordsagdtden talende och den grande moralen; ech det at, naman antingen ei kannar denna skilinad, eller obetanksamt forblander begge slagen, det vil sig nar man ger efter den talande moralen, som man i den almin na och vanlige bemærkelsen kallas romanesk och fotjenar att ri namas, Den, som ei vinder ved Andres Nød saa Meget, har kan vinde, han er romanagtig. Den, som troer, at store, uhyre Bedragerier ere ligesaa skammelige, som de mindste Skjelmstykker, han er romanagtig. Man har faaet ligerviis som to særskilte Moraler: den der skrives, og den, der tænkes, med eet Ord sagt, et talende og en handlende Moral; og, naar man enten kjender denne Forskjel, eller ubetænksom sammenblandet begge Slags, det vil sige, naar man handler efter det talende Moral, da er det, at man i den almindelige og sædvanlige bemærkelse kaldes romanagtig og fortiener af kaldes saatedes. Leopold. S. Hogh Guldberg.