Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-10-01
Blandede Efterretninger. Jacob Bom eller Bohme blev i lang Tid betragtet som en foragtelig Sværmer, og først i nyere Tider have mystiske Bjergmænd begyndt at grave i hans Aands Gruber, og troet at finde der ægte Guld. For at redde hans Minde fra Miskjendelse har J. G. Rave udgivet i Originalsproget en Blomstersamling (Blumenlese) af Boms Skrifter, hvoraf, efter en Recensents Dom i Hall. Literaturzeitung, man ikke allene finder det begribeligt (?) at Manden holdt sig for overbevist om, at Gud havde værdiget ham en overordentlig Aabenbaring, men endog finder denne Overbeviisning tilgivelig, rosværdig og nødvendig hos ham. Man henrykkes og forbauses, siger Rec., over at høre af en saadan Mand og paa en saadan Tid (han døde 1624, 50 Aar gammel) mange ham egne og endnu ikke almeen gieldende Tanker og Grundsætninger. Han fremsætter derpaa af Skriftet nogle Prøver, der skulle godtgjøre denne Paastand: "Det er ikke Tro, at jeg seer, men det er Tro, at jeg fæster Lid til den skjulte Aand, og at jeg heller vil miste Livet, end ikke vil troe hans Forsettelser. Den rette Tro i Christo ligger ikke blot i Historien og i Bogstavet, denne er kun en Stige, og Undervisningen ved Ordet, som er levende og har Aand. Den rette Tro er Villien, som gaaer ind i det levende Ord. Mennesket bærer i denne Verden Himmel og Helvede i sig. Himlen er i Helvede, og Helvede i Himlen, og de ere ikke aabenbare for hinanden." Troen paa Udødeligheden beviser Bohm paa følgende Maade: Ligesom der nu er intet Høiere end Sielen, saaledes er der heller intet, der kan sønderbryde den; thi Alt er i den, og den er et Barn af alle Væseners Væsen." Jeg lægger i min Viden ikke først Bogstaver, sammen af mange Bøger, men jeg har Bogstaverne i mig. Ligger ikke Himmel og Jord med alle Væsener, derhos Gud selv, i Mennesket; skulde det da ikke være ham tilladt, at læse i den Bog, han selv er:" – "Naar jeg læser mig selv, saa læser jeg i Guds Bog, og J, mine kjere Brødre, ere alle mine Bogstaver, som jeg læser i mig; thi mit Gemyt og min Villie finde eder i mig." Til sin Tids nogne Forfattere siger han: "J ere berusede og fare vildt og søge Nøglen til Bogen, og kives om Nøglen. Enhver siger: jeg har Nøglen, og Jngen vil aabne sin egen Livsbog. Nøglen til Gud havde Enhver i sig, naar han kun søgte den paa rette Sted." Hans Stiil finder vor Rec. beundringsværdig, og anfører til Beviis: "Du spørger: hvad tale Englene med hverandre, See, on prægtige, stolte, hoffærdige Menneske; Verden vil blive dig herfor snæver, og du troer Jngen er dig lig. Men tænk efter, om du er af Engelens eller Diævelens Art. Thi med hvem skal jeg sammenligne Englene? Jeg vil sammenligne dem med de smaa Børn, der i Mai, naar de smukke smaa Roser, blomstre, gaae sammen blandt de smukke Blomster, og plukke dem, gjøre nydelige Krandse deraf, tage hverandre i Hænderne, og vise samme, naar de komme hjem, deres Forældre, og glæde sig derover. Saaledes gjøre ogsaa de hellige Engle i Himlen &c. Og ligesom Gud er fri for Naturen, skjøndt Naturen dog er hans Væsen, saaledes er ogsaa Sjelen fri for Naturen og er Naturens Herre, thi den er een Aand med Gud, og blomstrer og voxer dog af Naturen. - Det er en psychologisk Gaade, mener Rec. endvidere, hvorledes Lys og Mørke, den reneste Fornuft og det galneste Phantasterie kunde boe sammen i et saadant Hoved; men den opløses saa temmeligen ved hans Tidsalders Dogmatik, som hans Gudfrygtighed hans ved, og ved den store Lid, han satte til sin Sandhedssands, som han i alt det Practiske fandt let og herligen prøvet, og endeligen ved hans Ukyndighed i Naturvidenskaben, som han ved hiin Sands, saavelsom ved sin indere Overbeviisning, troede at kunne bøde paa. Men kunne saadanne Forklarings- og Undskyldningsgrunde ogsaa være anvendelige paa den nyeste philosophiske Skoles Mestere og Discipler, (Fortsættes.)De Exempler, man for ikke længe siden i Skuespilsahlene i Paris har havt paa Besvimelser, bevægede Statsministeren, Politiepræfecten til at udnævne en af Læger, Lærde og Konstnere bestaaende Commission til at søge og foreslaae de bedste Midler, hvorved Luften i Skuespilhusene, kan forbedres. Denne Commission har undersøgt alle de Saloner, der gives, ladet komme Planerne til de i London, og sammenlignet dem med de i Jtalien og Tydskland, og anstillet, især under Forestillinger uden Betaling, endsometriske, thermometriske og hygrometriske Forsøg i Operaen, i Freydeau, i det franske Theater, Vaudeville, og fundet, at den Luft, man indaander der, er ligesaa chemisk reen, som den man drager i de saakaldte Qvais; at den indeholder mindre Vand før end efter Forestillingen, paa Grund af Temperaturens overordentlige Elevation, og at det maaskee er denne Luftens Tørhed, man maa tilskrive Aandedrættets Besværlighed, og den Fare for at qvæles, som ofte er en Følge deraf. Commissionen har antaget, at Varme og Ventilationssystemet, der er anvendt i adskillige Theatre, sikkrer Luftens Sundhed. J den ny Operasahl skal der anbringes en fuldkommen Ventillation, Caloriserer, hensatte paa passende Steder, skulle, paa en ensformig og methodisk Maade, forhøje Temperaturen i Vestibulerne, Trapperne, Corridorerne og Foyerne; det er denne, saaledes tempererede Luft, der fornyer den i Sahlen, i samme Grad, som den skadelige Luft bortføres af Ventilatorerne, der ere anbragte i Gavlen. Den Jndretning, som giver varm Luft om Vinteren, giver kold Luft om Sommeren fra Kielderne af. Det samme Ventilationssystem skal bruges for Theatre, der, af særdeles Forsigtighed, ikke skal varmes uden med Vanddampe. J Foyeen skal der være en Gang, gjennem hvilken disse Dampe ved Rør ledes saaledes, at de Gaaende kunne være varme om Fødderne. Plader, anbragte imellem Statuerne, ville yde dem, der ønske at opholde sig der, samme Fordeel. Endeligen, naar Skuespillet udfordrer, at der affyres Krudt, Fyrværkerie &c. paa Skuepladsen, er der andragt Ventilatorer, der forhindre Lugten og Røgen at trænge ind i Sahlen.