Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-12-10
Larisse. En Fortælling. ikke altid vare ikkun Konger, eller Dronninger, værdige de mægtigede Freds Venskab og Beskyttelse; ikke altid vare ikkun Prinser og Prinsesser ved Fødselen af dem benaade med Viisdom, Rigdom, Skiønhed, Lykke og andre saadanne Gaver, ved hvilke Menneskene skattere sig store og lykkelige. Deres Øye nedlod sig og til de lave Hytter, under hvilke der mangen Gang boede et dydefuldt Par, som fortiente de Gaver, der ofte, ja alt for ofte ødede paa de Store, ikke gjorde dem lykkelige, kun stolte. Paa Thessaliens navnkundige Mark var for ikke længe siden saadant et Par bleven indført i Bryllups Hytten, under deres Forældres Velsignelse, og deres lige Systres glade Tilraab. Pigen heed Mirle og Ungkarlens Navn var Erader. Pigens Medgift, som hun tilbragte Era dor paa Kierlighedens største Skat, et følende Hierte, og Brudens deyligste Smykke, Uskyldighed og Dyd. Ung karlens Fæstens Gave var et ved ingen. Lyster vanhelliget Hierte, og hans svorne Troeskab. Erador var endnu aldrig bleven meeneedig. Deres Formue bestod i Lyst til Arbeyde, og deres Nøysomhed var dem Rigdom. Erader og Mirle fulgtes i Førstningen af, at bearbeyde FelleFelleden; og deres Arbeyde blev dem til Lyst, fordi de arbeydede hos hverandre. Men da Mirle ikke længere kunde følge, med hendes Kiereste, saa arbeydede han med desto større Jver, for snart at være hos hende igien. Mange Maaneder vare forløbne siden deres Bryllups=Dag, og Erador var efter Sædvane, paa Marken, da heftigt Veer overfaldt Mirle - ach Era dor! sukkede hun, da hun saae sig saa eensom og uhjulpen; Erador, hvor er du, skynd dig denne Gang, at staae din Mixle bi, Saa sagde hun, da FeenCiname i det samme foer frem over deres Hytte, og hørte hendes Sukke. Ciname var en venlig Fee, en Veldæderske imod Mennesker, en Beskytterske af den reene Uskyldighed, og en uforsonlig Forfølgerske af Hyklerie, som foraarsager fleere Ødelæggelser iblandt Menneskene, end aabenbare Last og Udyd, og som kand giøre Dyden selv forhadt, da den under Dydens Maske udøver sin egen Afskyelighed. Feen blev ved Mirles Røst bevæget til Medlidenhed, og nedlod sig til den lille Hytte. J Skikkelse, som en Naboe=Hyrdinde gik hun nu ind- og fandt den Forladte kiæmpende med Veerne. Paa hendes Pande saae hun Dydens Kiendemærke, som Feerne ikke tage Feyl af, men sielden seer nogen stæds, og hun besluttede fra Øyeblikket. af, at være hendes Veninde. Dydefulde Mirle! sagde hun til hende, du skal blive Moder! jeg kommer for at staaer dig bi; og hun rørte ved Mirle, og udtalede nogle af de kraftigste Ord over hende; da vigede Smerten, paa Øyeblikket fra hende, og der laae en Datter i hendes Skiød, deylig ligesom Mirle var, som Barn. Ciname tog nu det smillende Barn paa sine Arme, berørte hendes Læber, og sagde: vær altid sandrue. Hun følte paa Hiertet og sagde: vær altid dydig Kunde jeg ikkun og giøre dig altid lykkelig; men jeg har ikkun to Foræringer for dig; dog saafrem du undflyer den Larssariske Ulvs Strube, saa skal du kunde undvære den tredie af mig. Ved disse Ord forsvandt Ciname, og efterlod Mirle frisk, og forundret over det, som var vederfaret, hende. Med hendes Datter paa Armene, gik hun nu Erador i Møde. Hvilken Glæde fornam han over Barnet, og den allerede sig komne Moder! Hun fortalte ham Miraklet, og Advarselen angaaende Ulvens Strube, og til evig Amindelse kaldte de Datteren Larisse. Hun opvoxte under deres Tilsyn. Hendes Skiønhed henrykte; hendes Sandruhed indtog; og hendes Dyd tvang til Høy agtelse. Mødrene i heele Thessalien sagde til deres Døttre: værer ligesom Mir les Larisse, Fædrene i heele Landet sagde til deres Sønner, søger en Pige, som Larisse, og Sønnerne gave til Giensvar: hvor skal vi finde saadanten, Men dette almindelige bifald opvakte ogsaa Misundelse iblandt de Thessaliske Piger. Larisse blev af alle Legesystre anseet med skeele Øyne. Midt under de kielneste Kierligheds Tegn trillede Taarene ned af den omsindede Mirles Kinder, saa til hun tænkte paa den Larissaiske Ulv. Min Datter, tænkte hun, skulde det blive til et Rov for det Uhyre; og hun besluttede at begive sig langt borte fra Staden Larisses Egne, derhen, hvorhen intet af samme Egns Rovdyr skulde blive forvildet; hun fik og meget gjerne Tilladelse dertil af Erador, og de begave sig begge med deres deres Datter over Floden Peneus, som løber forbi den hellige Skov Tempe og forøger dens Behagelighed. Man undgaaer ikke Skjebnen, naar den har besluttet at prøve os. Men at ligge under eller at overvinde Prøven,