Politivennen, 1800-01-01
Om Haandværkerne. I disse Tider synes Regieringen at have adopteret den Grundsætning, at den Stat er den lykkeligste, hvor der mindst lægges Hinder i Vejen for hvert Individ til, ved sin Dulighed og lovlige Virksomhed, ikke allene at ernære sig, men endog at opnaae det højeste Maal af borgerligt Vel, Husfaderens Rettigheder og Nydelser. Saa overflødigt det vilde være, at rose denne Maxime og i den vor gode Regiering, saa tnødvendigt det var, at minde om, at denne som enhver Regel ikke bør følges, uden med den fornødne Opmærksomhed paa de Omstændigheder og Tilfælde, hvor det Heles Velbesindende vilde kuuse den Enkeltes Velfærd, og omvendt; - saa muligt er det dog, at nogle Vink om befrygtende Følger, saaledes som de her fremsættes, for at vejes, ikke ville være agtpaagivende Statshusholdere uvelkomne. Handværksstanden bunden til Lagsindretninger, og disse med uasvigelig Strænghed hævdede, frembringe Tyranni af den hele Profession imod dens enkelte Medlem, af Mesteren og Svendene imod Drengene, Underkastelse under dumme Sædvaner, Mængde af trykkende og dog uvægerligen betalende Udgivter, Vanskelighed for den unge Professionist til at blive Husfader, et slags Jurisbiction i ujuridiske Menneskers Hænder, det Sløvsind, som er uundgaaeligt, hvor Fornuften mage tie mod Ufornuft, Foragt for Haande værkstanden, og som Følge deraf dens Lærlinger blot tagne af den uoplyste Klasse, endelig en esprit de corps, hvis Nytte er tvetydig, men hvis Skadelighed ofte viser sig, og des oftere, jo uvidendere det Korps er, der besidder den. Dette var de onde Følger; de gode bør ogsaa vises: Sikkerhed for Haandværkeren til som Svend at faae Tjegeste, som Mester at kunne leve som gjældfri Børger og Husfader, og altid, at kunne faae gode Arbejdere. Sikkerhed for Almenheden at en Haandværker, som paatager sig et Arbejd, ogsaa kan gjøre det. Endelig Lagsomsorg for Syge og Fattige, saa at disse ilke falde Almenheden til Last. Saaledes var Haanhverksstandens Tilstand forhen i Kjøbenhavn. Lovene mod Bønhaser, om Mesterstykker, og Forbud af fremmed Haandverksarbejdes Indførsel, vidne om at vor Regiering engang fulgte den Regel, at Haandverker bedst trives ved Lagsindretninger. Alle Lag og Lagsindretninger afskaffede, og Haandværkerne ikke lagte under andre Baand, end enhver anden borgerlig Næring ville have til Følge, at et uforholdsmæssig stort Antal unge Mennesker kunde bestemmes til et eller andet Haandværk, og i Fremtiden afgive Tiggere; at man ingen Sikkerhed, havde for, at en Haandværker forstod hvad han udgav sig for, men maatte først med Tab gjøre Erfaringen; at næsten ingen vilde tjene som Svend, men strax nedsætte sig; at endelig at en stor Deel af Fordelen vilde fra Haandværkerne gaae over til Butikholdere, hvor Folk heller vilde kjøbe, end af Haandværkerne selv, hvis Dulighed de ikke kjendte. Fordelene af saadan en Frihed var: Befrielse fra en Mængde daarlige Skikke, Tvang og Udgivter; en Mængde tidligere Ægteskaber; en maaskee større men fattigere Folkemængde, om man ellers sikkert kan antage denne for en Fordel. En blandet Haandværksforfatning, hvori Lagsskikke beholde deres Kraft, med mindre man skaffer sig enkelte Dispensa;ioner, men som ogsaa gives til den der søger, hvori Lagsmesteren har alle Byrderne af sin gamle Forfatning, uden at være sikker paa dens medførende Rettigheder. Hvori Mesterstykker skulle gjøres, men hvor ogsaa det største Fuskerstykke, uagtet Mesternes Protest, kan antages som Mesterstykke, hvor Frimestere tillades i Mængde, hvor Bønhasejagt er tilladt, men hvor den Jagede ved høj Protektion kan slippe nden Straf saadan en Forfatning har baade den frie ogden bundne Forfatnings slette Virkninger; uden at have deres Fordele. For nærværende Tid ere vore Haandværker i denne Middeltilstand, som man bør ansee som Begyndelse til en fuldkommen Indretning, men snart maae man ønske, at en saadan Indretning bringes i Stand, snart, inden de gamle Lagsmestere reent forarmes, og inden Staden opfyldes med Fuskere, og vore Haandværker, der nu tillige hare den fremmede Konkurrents at kajixe imod, gandske gaae til Grunde. Og den Lagsmester, som ikke er formuende, maae i denne Tid ødelægges. Hans Tilstand er virkelig ynkværdig. I Stridigheder med sine Svende tør han ikke paastaae sin Ret, da han troer at have Exempler paa, at saavel i Kanselliet, som i Raadstuen, Lagsrettighederne ikke altid ansees gunstigen. Hans Svend, der med sin Opførsel har pinet og plaget ham, der maaskee skylder ham optagne Penge, sætter ham strax ved mindste Ord Stolen for Døren, og truer med at nedsætte sig som Frimester. Fødevarernes uhyre Pris medtage hans sidste Marv, medens hans Vare ikke allene ej kan stige med i Forhold, men endog undersælges af udenlands forfærdigede og her indstjaalne Vare. Men Svenden, der ubesindig lader sig indfalde at nedsætte sig som Frimester, er næsten ikke mindre at ynke. Hvor smilende vinker ham ikke Uafhængigheden! Han er nng og frisk, han troer at en Kone og er Par Børn kan hans to flinke Arme nok forsørge. Og i Sandhed han burde haabe det. Men nu stige de første Fornødenhsder, nu bliver hans Kone syg, en Daab kommer ham paa Halsen, eller Dødsfald af et Barn, eller blot nogle oftere Vagter i urolige Tider, en Kunde bedraget ham, og ethvert saadant Stød er istand til at sætte ham i Gæld. Endelig bliver han selv syg, og nu er det reent ude. Værktøjet sælges, og Familien hører under Fattigvæseget. Eller maaskee bliver en saadan lille Families Kælder et Tilhold for Liderlighed og Laster. Frimesteren, der staaer paa Lagsystemets Fald, er ikke i paakommende Strid med dette ganske vis i sin Sag. Undertiden synes ham, som om Lagsvæsenet overholdes ligesaa meget som det til andre Tider svækkes. *) Den som skriver dette, er Bogtrykker og blev, da han for tre Aar siden tog Borgerskab, adspurgt, hvor han havde postulert (man veed at denne urimelige Skik endog er forbuden) og maatte foreviise Attest derfor. gjennem Kanselliet er ikke fjælden en AfpiFor Retterne staae Lagsrettighederne endnu i Kraft. Staden selv befinder sig i denne Mellemtid ilde tjent, faaer forarmede Lagsmestere, og en Mængde Frimestere, der ofte paatage sig mere end de kunne udrette, undertiden ere slette Arbejdere, og hvoraf den største Deel falder tilsidst Byen til Tynge. (Fortsættes.)