Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-10-20
Roeskildske Stænderforsamling. (Slutning.) Slutningsmødet den 22de September. Den kongelige Commissarius holdt en Tale af følgende Jndhold: Hæderværdige Medborgere! De have nu fuldendt den Gierning, hvortil De ere kaldede; De give nu de Fuldmagter tilbage, paa Grund af hvilke de have siddet til Raads angaaende Fædrenelandets Anliggender. Jdet De afslutte en saa betydningsfuld Deel af Deres Liv, kan man med Sikkerhed forudsætte, at Enhver er fuld af store, alvorlige Tanker og Følelser. Og skjøndt jeg ikke umiddelbart har været deelagtig i det Kald, som har været Dem betroet, saa har jeg dog, ligefra den første til den sidste Time, staaet i en saa levende Berørelse med den Gjerning, som De her have udført, at jeg ikke kan Andet end deele de Tanker og Følelser, der gjennemtrænge Deres Bryst. det Øieblik en forstandig og samvittighedsfuld Mand træder tilbage fra en stor, i det hele Borgersamfunds Vel dybt indgribende Birkekreds, stiller der sig for hans Sjæl et billede af hans hele Færd under Udførelsen af det ham betroede Kald, og ved Siden deraf staaer den Lov, hvorefter hans Gjøren og Laden skal prøves. Den, som ret grundig har opfattet denne Lovs Fordring i dens hele Dybde og Fylde, kan ikke selvbehagelig skue hen paa sig selv som om han i Eet og Alt havde fyldestgjort Loven. Det er ikke Mennesket givet, i ethvert Øieblik saaledes at holde Sjælen vaagen, fyrrig og modig, saaledes at frigjøre sig for alle Hensyn, der saa let ubevidst blande sig i Villiens bedste Forsætter, at han aldeles Jntet skulde have at forekaste sig, enten som forsømt af det, han kunde have udrettet, eller som gjort anderledes, end det egentlig burde have været. Men om end Jngen, der ret har fornummet Pligtens omfattende hellige Krav, kan finde sig selv retfærdig for den indvortes Dommer, saa vil Enhver dog føle sig trøstet, naar denne giver ham det Vidnesbyrd, at han redelig, skjøndt i Skrøbelighed, har bestræbt sig for at udrette den ham anviste Tjeneste; at Tanken og Pligt aldrig er veget fra hans Sjæl, om den end ikke stedse saaledes har behersket alle dennes Kræfter i alle dens Dybder, at der jo har været svage Øieblikke, hvori den ikke har havt den enevældige Magt, der tilkommer den. Saaledes finder jeg det i Selvprøvelsens Stund i mit Indre; langt fra en selvbehagelig Følelse af en tilfredsstillende Fuldbyrdelse af den Gierning, der var mig betroet, siger dog min Samvittighed mig, at jeg troligen og ikke uden Anstrengelse af Sjælens Evner har stræbt hen imod det store Formaal, for hvilket jeg har været sat til at arbeide med Dem. Jeg har ogsaa Grund til at troe, at dette indvortes Vidnesbyrd, vil findes bestyrket af det, som De, mine høitagtede Medborgere, for hvis Øine min hele Virken i mit Kald har udfoldet sig, ville give mig. Jeg vil neppe heller feile ved at antage, at De ville finde Dem i en Sindstilstand, lig den, hvori jeg finder mig, og det veed jeg, at det Vidnesbyrd, som jeg fortroster mig til at finde hos Dem, vil komme Dem imøde fra skjønsomme og billige Medborgere. Lige fra det Øieblik, da de raadgivende Provindsialstænder for Danmark traadte sammen, have De tilfulde, og langt over hvad de Fleste ventede, retfærdiggjort den Tanke, hvorfra vor forevigede Konge gik ud, da han bød sit Folk at udvælge nogle af de dygtigste og paalideligste Mænd af enhver Egn og i de forskjellige Samfundsklasser til, efter fælleds moden Overveielse, at meddele Kongen deres Raad og Meninger over de Love, som han er betænkt paa at udgive, og til ellers at tolke Folkets Trang og Ønsker. Den Aand og Dygtighed, hvormed De have virket i dette store Kald, har stedse fundet den meest hædrende Anerkjendelse af Kongen og Folket. Jeg har forhen mere end eengang havt Anledning til lydelig at udtale min levende Erkjendelse heraf. Denne kan vel ikke gjøre Fordring paa nogen synderlig Betydning, men den er kommet fra en fuld, inderlig Overbeviisning, grundet paa en nøiagtig Iagttagelse af dette Folkeraads hele Virken, hvortil Jngen udenfor dets egen Kreds har havt saagod Leilighed som jeg. Den Forsamling, hvormed det først valgte Raad nu har fuldendt sin Virksomhed, er sikkert ikke bleven tilbage for nogen af de forudgaaende, enten i Dygtighed og Jndsigt, eller i tro Arbeidsomhed, eller i Kjerlighed til Konge og Fædreneland, eller i nogen af de andre Egenskaber, hvorved de forrige Forsamlinger have vundet Kongens og skjønsomme Medborgeres Paaskjønnelse. De Lovarbeider, som Kongen havde overgivet til dens Prøvelse, vare vel ikke saa talrige, eller i det Hele taget saa omfattende, som de, der bleve Dem forelagte ved den forrige Samling, men i Forhold til den korte Tid, hvortil det dennegang blev nødvendigt at begrændse Deres Virksomhed, have de dog været mange, og nogle af dem have været af særdeles Betydenhed. Som jeg yttrede, da jeg havde den Ære at aabne denne Samling, var det kun paa Grund af det høie Begreb, som Kongen fra de foregaaende Forsamlinger havde faaet om den Villie og Kraft til at arbeide, som findes i dette Samfund, at han gjorde Regning paa, at de vilde finde Tid til at løse de Opgaver, som bleve Dem stillede. De have vidst at svare til denne Kongens Forudsætning. De have tilendebragt alle disse Arbeider, og behandlet dem med den Omhu, den Jndsigt, det practiske Blik, som man er vant til at finde i de danske Provindsialstænder.