Berlingske Tidende, 1806-06-20
Ved Jomfr. Bartholine Sophie Wichmanns Grav i Fugelse den 11te Junii 1806. Mangen Blomst saa yndig smiller, Fryder svage Støvets Søn, Mens en Orm i Stilken hviler, Tære Saft af Blomst saa skiøn. Falmend da dens Blade hænge Al dens Ynde visner bort: Ei dens Blomstertid blev længe, Nei - den blev kun saare kort! - Ædle Line, nys du spired. Liig en Blomst i skiønnest Flor Sundhed; Redmo Kinden stred Ei af Svaghed fandtes Spor. - Flux din Sundhed dig forlader, Sygdom træder i dens Sted; Paa et Vint af Almagts=Fader, Rives skiønne Bygning ned. - Fader, Moder, Søstre græde. Ved dit tidlig brudte Leer, Da var deres Haab og Glæde. Du her ikke findes meer. -Men i Evighedens Egne. Blomstres du paa nye igien; Ogsaa vi engang skal segne, Ogsaa vi skal vandre hen. - Da vor Fryd skal himmelsk blive Naar vi savne kan den Ven, Som forlod os her i Live, Og til Fadre vandred her. - O! livsalig Trostens Kilde, Du - som størker vaklend Fod Selv - hvor vi fortvivle vilde, Giør du os et freldigt Mod. Søv da født i Fredens Bolig: Inter - intet styrre dig, Hvil i Heerens Fred - hvil rolig: Evig er du lykkelig, Andreas Olufsen. Han er ei meer, den brave Mand hvis Hierte slog stedse varmt for Ret, for ædel Daad, Han er ei meer! vi nævne det med Smerte og Venne=Øiet smelter hen i Graad. Hans Minde os dog evig helligt være og uforvisnelig den Hæderstrands, som flættes her af Venner, ham til Ære, Hvis Liv var gavnriig Daad, hvis Død - den ædle Mands. Kiøge den 17de Junii 1806. Ved Bertheline Sophie Wichmanns Grav. Skiøn og frodia unge Rose smiller, Ormen gnaver; Rosen visner hen; Ling, giennem Død og Grav du iler, J Din fulde Vaar, til Himmelen. Sørgende, med taareblandet Øie Staaer Veninde ved Din friske Grav, Dog, hun vender Tanken til det Høie; Himlen tog igien, hvad den os gav Chr. R.....m. af Tanker ved Frue Amtmandinde Thaarup, Grav, den 24de mai 1806. Det dybe - høytidelige Stille - som herskede omkring den Ædles Liighaar; - Den væmodsfulde Taushed - hvor qvalte Taarers Udbrud en holtes - da Mand - og Børn - og Venner - Enhver dybt følende sit Tab - ved den Egegades Gravsted - stode - som forsteenede: Skal for den Hensovede - hvis Støv man gjemte her - efterlade. i hvert et Hierte -Et Hædersminde - langt meere varigt og af større Værd - Endidet, som Tidens Tand - af haarden Malm og Narmer - engang udsletter. - Men - Naar Mandens Sorg beklemte Hierte, sandt alting glædeløst og øde paa en Jord - hvor fordums blide - vennehulde Huustroe, ey er meere; Naar stride - beede Taare - som Himlen saae - fra faderlige Kinder - randt ned paa moderles uskyldig Børnestok, - Ja - Naar Ven - som skiønner Dydens Værd - saa ofte maae beklage - som og herden Gades Liv var korte. - Da tager Religionen - med oplivende Trøst - den sørgende ved Haanden. - og viser ham, bag Tidens mørke Forhæng: At Mennisket er meer - end Støv - langt meer end Bytte for den kolde Grav. Naar Guds og Dydens redelige Ven - i det afgiørende Øyeblik, da Livets Lys udslukkes -med stille Roe og saligt Haab - træder ud fra ald Forbindelse med Jorden; - Da opsvinger sig den befriede Aand -med Jubel - til hiint det lykkelige Salligheders Hiem - hvor alle gode Mennisker igien forsamles: -Der. hvor Dyden - som herneden lysede saa skiønt - igjennem Evigheder -med unævnelige Fremskridt - skal blomstre til Fuldkommenhed. - Balle. Præst til Askier paa Bornholm.