Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-01
Hvad Amtsprovsterne angaae, hvis Kald jo allerede ved Lovgivningen er indgaaet, da gielder det samme forholdsmæssig om dem. Det forbedrede Skolevæsen - jeg mener at det er en saare betydelig Sag er ved dem organiseret og under deres Tilsyn blomstrende. Mange forfaldne Kirker ere ved deres Aarvaagenhed bragt i bedre Forfatning, og mig tykkes, at de i deres hele Kald vare Kirken og Staten gavnlige. Men disse vare jo kun et Blus. De ere ikke mere, undtagen i deres Tilbageblevne. Tiden vil vise, om de nuværende Provster ville gjøre deres Kald bedre. Herredsprovster have vi kjendt. Det Forhold, der havde Sted mellem Amtsprovst og Capellan, er nu kun tilbage mellem gammel Sognepræst og Capellan. Det er saaledes, at Sognepræsten er kan skille sig ved denne, men denne kan, saasnart han søger det, entlediges fra hin. Det Fatale herved er den huslige Stilling, hvori Sognepræst og Capellan ere satte til hinanden. Vilde den verdslige Embedsmand forestille sig, at han var tvunget til at have en Fuldmægtig i sit Huus, som han ei uden ved Lov og Dom kunde blive skilt ved, men, som saasnart Fuldmægtigen kun ønskede det, kunde forlade ham, da vilde han føle, at den Underordnede egentlig var sat i den Stilling, at han kunde være Herre, og Principalen i den Nødvendighed, at han maatte taale tusinde Fortrædeligheder, som end mere maatte forøges, om han, for Exempel, saae sig nødsaget til at anlægge Sag imod ham. Men - det samme er Tilfældet mellem gammel Sognepræst og Capellan. Det var sandeligen meget at ønske, at Forholdet mellem Sognepræst og Capellan maatte kun, ligesom mellem en verdslig Embedsmand og hans Fuldmægtig, beroe paa privat Overeenskomst, og Forholdet saaledes komme i Ligevægt mellem disse; thi nu er der paa den ene Side en aabenbar Tvang, paa den anden Side aldeles Frihed. Men - vi komme tilbage til Forfatterens Forslag, at afskaffe Biskopper m.m. Med samme Føie han gjør saadant umotiveret Forslag, kunde jo en anden tilraade, at afskaffe Stiftsamtmænd Amtmænd, og kun sætte en Herredsfoged i hvert Herred, med hvilke Collegierne kunde føre en umiddelbar Correspondence. Her kunde vel sagtens angives ogsaa en Grund, og hvorfor ikke den samme som er anført for Biskoppernes Afgang, at disse ei heller have talt med Kraft nok i deres Stilling. Mærkeligt nok, at denne ene Grund kun er anført mod Biskopperne, men Forfatterens vrog 202 ansees for at være noktil at afgjøre Sagen med Amtsprovsternes og vore nye Provsters Existence, ligesom han aldeles ei heller finder det nødvendigt at udlade sig med noget om, hvad Godt han venter sig af Herreds provster. Dette synes dog at være en haanlig Affærdigelse der, hvor han taler om saa betydelige Forandringer, i saa vigtig en Sag. Vist nok fortier han en Grund, som han ei vel kan komme frem med, han, der viser sig at være en saa stor Velynder af det catholske Coelibat. Før Man raader til at desorganisere en Bestyrelse, som har hævdet sin Anseelse igjennem Aarhundreder, maatte man have beviisliggjort dens urettelige Mangler, og med største Evidence have godtgjort en andens Fortrinlighed, da man i modsat Tilfælde umueligen kan undgaae retfærdig Anke over, i de vigtigste Ting at raade letsindigen eller prangvilligen, og ansee dem for Daarer eller Børn, for hvilke man henkaster saa løse Projecter. Erfaring viser, at der bør være en Maade med Jndskrænkelsen af den Anseelse, som de, der som Formænd skulle see paa Religionens og Lærestandens Tarv, bør være underkastede. Engelland har beholdt den høie biskoppelige Kirke efter Reformationen. Den første Geistlige er der, næst efter Prindserne af Blodet, Rigets første Pair, men aldrig har man der, siden Reformationen blev befæstet, havt Aarsag til at beklage sig over noget Hierarchie. Men vist er det, at der neppe er noget Land i Verden, hvor sand indvortes Agtelse for Christendom er saa almindelig som i dette Land. Der saae man Bibelselskaber at finde deres Fødested i vore Dage, og midt under det halve Europas frække Vantroe, at voxe, som Frelseren siger, fra Sennepskornets Lidenhed, til en Storhed, hvorover vi maa forbauses, ved Guds Naade og et gudeligt Folk varme Yndest og Pleie, det virker med den beundringsværdigste Kraft og Udholdenhed, for at fremme Ordets Lydighed overalt paa Jordkloden; man seer der Kirkerne at være alt for faa til at rumme Mængden af andagtsfulde Tilhørere og troende Christne; man seer der de herligste Foranstaltninger til Gudsfrygts Fremme i den engelske Armee, og især dens uhyre Marine. Bibelen uddeles til hver Matros, der bygges nu Kirker ved de fleste Havne og Landingspladser, for at Søemanden, saasnart han sætter Foden i Land, kan opbygges ved Guds Ords Hørelse. Fra intet Land arbeides der med saadan Jver for at meddele Christendommens allerhøieste Velgierninger til de i Hedenskabets gruelige Mørke og Vederstyggeligheder vandrende Folkeslag paa Jordkloden. Men - men ikke den Anseelse, den protestantiske Geistlighed i dette Land har beholdt, skulde være en Hovedaarsag til den unægtelige Høiagtelse det rene Guds Ord har i dette Land, fremfor i de øvrige christelige Lande, i hvilke Reformationens herlige Lys blev antændt. Her er en Geistlighed, som har den fornødne Myndighed til at hindre alle Religionen og dens Lærestand skadelige Foranstaltninger; men her er intet Hierarchie. Men naar vi nu i enhver Henseende maa beundre denne Nations Storhed, mon Man da skulde tage meget Feil ved at hidlede samme fra den Alvorlighed, Sindighed, Stadighed, som Religionen alene kan lægge dybt, og fremme i Menneskets Hjerte, og som siden viser sig mægtig i alle dets Foretagender. Nei, vist ikke. Vi have intet Exempel paa, at sand Storhed udviklede sig hos noget Folk, uden det, som besad en dyb Ærefrygt for sin Religion; men hvor meget mere maa alt lykkes der, hvor man ærer og elsker som det allerdyrebareste, de himmelske, rene guddommelige Sandheder. Med Agtelsen for dette Ord maa nødvendigen Alt hvad Sandt og Godt er fremblomstre, i det disse, som en frugtbargjørende Bæk, omrinde i alle Hjørner af den menneskelige Siel, da alt derimod, hvor de udelukkes, maa henvisne. Naar Forfatteren nu raader til, i vort Fædreneland at afskaffe vore evangeliske Biskopper, som have beholdt nogen, skjøndt ingenlunde (thi dette viser Erfaring) tilstrækkelig Embedsmyndighed, mon han da gavner eller skader, hvis saadant Raad fulgtes, jeg mener sikkerligen det sidste. Men en Hovedsag maatte det være ved vore Biskoppers Beskikkelse at see paa, at hertil valgtes Mænd, der, saavidt mueligt, bare de Præg, hvormed Apostelen Paulus 1 Tim. 3 og Tit. 1 skildrer dem, blandt hvilke, som et særdeles mærkeligt, at de maa være Mænd, derholde fast ved det sande Ord, som hører til Underviisningen. Synchretsteriet duer aldeles ikke. Enten er et Dogma Sandhed, og det bør da aldeles ikke fraviges, eller det er Usandhed, og det bør da ei af nogen Slags Føielighed hyldes. Hvad Samfund har Lyset med Mørket eller Christus med Belial, Viger man i det allermindste fra en rigtig mathematisk Sætning, saa flyde deraf uendelige Vildfarelser, men kun physiske. Viger man i et eneste Stykke fra een af vore evige Sandheder i Guds Ord, saa flyde deraf uendelige Vildfarelser, men moralske. Luther, saa overbeviist han var om vor Kirkes Læres Rigtighed om den hellige Nadvere, vilde aldeles ikke vide af noget synchretistisk Samfund med vingel, og Ret havde han deri. Fra Sandhed, hvorom man har fuldeste Overbeviisning, bør man aldrig vige. Saaledes alene kan Sandhedens Rige bestaae. Men - fordi man forøgede Biskoppernes Myndighed, derfor behøvede man dog ingenlunde at frygte for noget Hierarchie. Denne er aldeles umuelig i protestantiske Stater, hvor det er en Hovedlærdom at hylde og erkiende og vedligeholde den verdslige retmæssige Øvrigheds Magt, og hvor Kongen er den øverste Biskop, saa at aldeles ingen Foranstaltning i Kirken kan skee uden af ham og ved ham. Gavnligt vilde det sikkerligen være, om en Generalinspecteur, med umiddelbar Referat til Kongen, en Mand udmærket ved Lærdom og Embedsøvelse, beskikkedes, og hvis første Embedspligt det skulde være, at paasee, ne qvid detrimenti caperet respublica religionis; thi eengang staaer det fast, at naar dette Sandhedens Rige vel vedligeholdes, da staaer det vel med alt det Øvrige, og uden dette, med Jntet. Pietas regna firmat, er en uforanderlig, evig Sandhed.