Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-06-17
J begge disse Ynglingers Udvortes herskede samme Forskjel. Edward var af fiin Bygning og middel Størrelse, Heinrich derimod af høi Vext, skjøn Skabning og kraftfuldt Udseende, endskjøndt hiin overgik ham, saavel i sand Legems, som i Aands- og Caracteerstyrke. Edward var, for at føie Faderen bleven Kjøbmand, endskjøndt Videnskaberne trak ham til sig med uimodstaaelig Magt; Heinrich, der foretrak Livet og Verden, for Beskjæftigelsen at studere Menneskenes Jdeer og Jndre, havde opofret sig til Videnskaberne; og beskjeftigede sig tilsidst, efter at han næsten havde lært noget af hvert, lidenskabelig med Naturvidenskaben. Her fandt hans levende Phantasie en vid Mark aaben for sig, og de altid afvexlende Naturscener stemmede, med deres levende Kraft og Mangfoldighed. overeens med hans Lyst til Afvexlinger og nyeJndtrykke, derfor havde han med Glæde modtaget Tilbudet at gjøre en Reise med en ham ligesindet, skjøndt ældre Mand til det vestlige Fastlands tropiske Lande. To Aar havde han tilbragt paa denne Reise, og nu var han just paa Tilbagereisen hjem. Henriette, Edwards Forlovede var en Datter af den rige Uldhandler Wernich, en Pige, beriget af Naturen med alle de Yndigheder, som den formaaer at skjænke Qvinden. Skjønsom den unge Dag, elskværdig, som den nyelig af Knoppen udspringende Rose, Jngen kunde see, ingen nærme sig hende uden med glad Begeistring, og uden at føle sig hentrukken til hende. Hendes Hjerte var godt, hendes Forstand dannet, ved den ombyggelige Underviisning af to fortræffelige Lærere; men trods alt Udseende af Livsfylde og Sundhed, led hun ofte endog physisk af overspændte Følelser, og af en sygelig Exaltation, som blev næret af Moderen, der havde modtaget sin Dannelse, i en Periode for det fentimentalske Sværmerie, som for nogle Decenier siden, greb sig som en Exedimie om sig i Tydskland. Da hun lærte at kjende Edward, kjendte hun endnu ikke Kjerlighed, men hun følte dybt Ynglingens Elskværdighed, følte sig æret ved hans Tilbøielighed for hende, og besvarede hans sagte, agtelsesfulde Nærmelse med den blideste Hengivenhed, den meest fortryllende Blidhed og Ynde. Hun troede virkelig, at elske ham, og modtog derfor Forslaget og en Forbindelse med ham, med alle Tegn paa inderlig Tilfredshed. Hans Væsens Munterhed og Mildhed, gav hende selv en hvis Rolighed, og i samme en Nydelse af hendes eget Jeg og hendes Liv, som for var ganske fremmed for hendes lidenskabelige Gemyt og hendes overspændte Følelser. Saaledes saae hun et ønskeværdigt gladt Liv ved hans Side, imøde, og udlod sig derom ofte til hendes Veninde, Clementine, en ung Pige paa hendes Alder, som fra det 10de Aar af, var bleven opdraget med hende, og som hverken gav hende noget efter i legemlige eller Siels Fortrin. Mellem begge Pigerne fandt næsten det samme Forhold Sted, som mellem de to Brødre. Ogsaa dem forenede den ommeste Tilbøielighed, endskjøndt Clementine stod som en dunke Nellikke ved Siden af en smilende Rose, hvis Billede Henriette var. Edward havde tilmeldt hans Broder sin forestaaende Lykke i et Brev, som traf denne i Lyon. Her havde kan opholdt sig i en Vens Huus, som just nyelig var bleven formælet med en elskværdig Lyonneserinde. Kjed af Verden og den lange Omstrøifen og mættet ved Synet af saamange Skjønheder, længedes han af Hjertet efter nye ubekjendte Nydelser: Kjerlighed og huuslig Lykke; disse traade ham her imode, i en saa indtagende Skikkelse, at han troede de kunde tilfredsstille alle hans Hjertes urolige Ønsker. Han afmalede sig hans tilkommende Kones Billede med alle en fyrig Phantasies Farver, og snart ville han i sin Vens Kone, troet at finde hvad han søgte, havde ikke hans Broders Brev formaaet ham til hurtig Opbrud. Dog dette antændte kun endnu mere den glødende Jld, i det den satte Henriettes Elskværdighed i et saa fortryllende Lys, at han med al den Deel han tog i sin Broders Lykke, dog følte en Beklemmelse og Uroe, som om i Øieblikket hans Lyksalighed, Gienstanden for hans Længsel og Kjerlighed, for evig skulle blive ham frareven. Med en ham selv uforklarlig Ængstelighed, og dog, som dreven af en uimodstaaelig Magt, begav han sig paa Veien og fortsatte ilende sin Reise. Landgodset, som Wernich havde kjøbt, laae ved den Landevei af hvilken Heinrich skulle vende tilbage. Det var en deilig Sommerdag, og den nye Besidders Familie ønskede at tilbringe nogle Uger her; Edward havde just ingen pres sante Forretninger, der holdt ham fra Morgen til Aften i Staden; han besluttede sig derfor gjerne til, i Selskab med sin Brud at nyde nogle Dage i den herlige Natur, som overalt omringede dette i Landsæde. Altid beskjæftiget med Tanken om Gjensynet, tænkte han at overraske Broderen paa en egen behagelig Maade. Han vidste hvad Dag han ville komme, og havde skreven ham til, at han ville reise ham imøde; men en sjelden Modtagelse havde han tilberedt ham paa WernichsLandgods selv. Rundtom det smukke og beqvemme Vaaningshuus, udbredte sig i alle Retninger, fortryllende Haver. En af samme, forsynet med rige Blomsterpartier, som just nu prangede i underfuld Glands, laae langs ved Landeveien. Jkke langt fra Enden deraf, hævede sig, blandt skjønne Rosenbuske et Floras Tempel i Veiret. Gudindens Billedsstytte, som hændelseviis var bleven beskaadiget, var taget bort. Edward havde lagt Mærke til dette ved en Spadseretour med hans Kjereste, og have yttret det Ønske at hun vilde den Aften, hans Broder kom, indtage Gudindens Sted, hvem hun saameget lignede, og saaledes forkynde den Indtrædende en Lykke, hvis skjønne Betydelse ikke længe kunde blive skjult for ham. Han overvandt Jomfruens beskedne Tvivl ved Kjertegn og den bemærkning, at det man saae paa et fremmed Sted, ofte havde en betydelig Jndflydelse paa de Virkninger, som det frembragte paa vor Sjæl, og hun ønskede dog vist nok at disse Virkninger paa hans Broders Hjerte maatte være glade og muntre. Henriette gav endelig efter, halv med Glæde og halv med Modstand. Dagen da Henrich skulle komme, frembrød, endelig. Den var en af den skjønne Aarstids, smukkeste Dage, hvori Nattens Dæmring næsten slutter sig lige til Morgenrøden, og den lune Nat let vinder Fortrinnet for den hede Dag. Edward reiste Broderen nogle Mile imøde, deels for at have Ankomstens Time i sin Magt, og deels for tidligere at kunne tilfredsstille sin Længsel. Jmidlertid pyntede Henriette det lille Tempel og sig selv. Et simpelt reent Gevandt, hang i rige og skiønt slagne Folder ned af hendes slanke, Gestalt, en Blomsterkrone prydede det blonde Haar, en Blomsterkurv hvilede paa den ene Arm, medens den anden Haand synes at vælge en Gave deraf, men Alt overgikkes af det smillende Ansigt og Øinene, der svævede som Solen over den hulde Natur. Hun var saa indtagende i denne Forklædning, at selv Tjenestefolkene udbrøde i glad Beundring ved Synet af hende. Saaledes oppebiede hun den Kommende; denne havde allerede nydt Gjensynets salige Følelse. Heinrichs Sjeleroe, der siden hans sidste Ophold i Lyon, ofte var bleven forstyrret af Storme, som Fornuften kun med Møie var bleven Herre over, synes i Broderens Omarmelse atter at indaande den rene Barndoms Fred. Ak! sagde han med taarefuldt Blik, - Ak! det forekommer mig, som om jeg havde drukket af Forglemmelsens Bæger, og et nyt Liv synes at op gaae formig, i det jeg herved hilser Dig min Edward, som Skaber af en nye, nahnet Glæde. Ja min Broder vi ville give Verden et Exempel paa, hvad Kjerlighed er og bør være, eller nei, nei, den erfare Intet af vores Forbund. Kan den ikke dele vor rene Glæde med os, kunde den dog beplette Alting med Misundelsens Gift og Bagtalelse! Vor Kjerlighed ligne kostbare Metaller, som skjules i Jordens Skjød, og som blot kunne gjøre dem lykkelige, der uden Egennytte og Havebegjerlighed, forstaae at glæde sig ved deres Glands! Med Henrykkelse hørte Edward paa sin Broder. En Fremtid smillede ham imøde, som han neppe havde tænkt sig i Haabets saligste Øieblikke, en Glæde, hvis Fryd næsten opfyldte ham med Angest. Heinrich spurgte efter Edwards Brud. Du skal endnu i Aften faae hende at see, svarede denne med et Smiil, vi tage ind paa mine Sviger forældres Landgods. Under denne Samtale havde Vognen naaet Haveporten; Brødrene stege ud, og traade ind i den duftende Have. Hele Luften var som et Hav at Vellugt. Solen sank ned i Vesten og udgjød dens Purpur over de pralende Blomsteranlæg. Her er Elystum, raabte Heinrich, mit hele hensvundne Liv synes at være hensunken i Lethes Bølger, Smilende førte Edward Broderen videre. Nu traade de hen i en dunkel Buskage, hvorfra en Jrregang førte til det Blomsterrige, hvor dets Gudindes Tempel stod. En Straale af den dalende Soel faldt just paa den, der indtog hendes Sted, og som endnu stod ubevægelig, og saae med bankende Hjerte de Ankommende nærme sig. Heinrich gik med Edward under Armen henimod Templet. Nu rettede han sit Blik op i Veiret paa den levende Billedstytte. Hun bevægede sig sagte. Gud hvad seer jeg, raabte han, Edward! vaager jeg eller er det en Drøm. Hvem er den himmelske Skikkelse? Min Brud, svarede Edward, og i dette Øieblik traade Henriette selv ned af Fodtrinet, og hilsede hendes Forlovedes længe ventede Broder. Hun var, i den Forvirring hun befandt sig, ubeskrivelig indtagende, Heinrich stod som spigret til Jorden af Forundring og Forhauselse. Aldrig havde Skjønhedens Magt saaledes virket paa hans Hjerte. Det var, som om han følte alle sit Livs Glæder og Smerter paa engang og i et Øieblik. Ogsaa Henriette blev paa en hidtil ubekjendt Maade rystet ved Synet af den Fremmedes manlig skjønne Gestalt, og ved himt Udtryk af ædelt Mod og frie Kraft, der oplivede hans hele Væsen; ogsaa hende ahnede det, at dette Øieblik maaske ville være et af hendes Livs Vigtigste. Jkke saa kold! sagde Edward med en Tonefuld af den ømmeste Kjerlighed, slut min Brud, i dine Arme, til dit broderlige Hjerte, min Heinrich, hun er vistnok ikke uværdig dertil. Heinrich tøvede, da lagde Broderen selv Henriette ømt i hans Arme. Han omarmede den Yndige med Henrykkelsens hele Jld og ak! med en voxende Lidenskab. Med denne Omarmelse, var hans Hjertes Rolighed uigjenkaldelig tilintetgjort, det følede han; men hans Broder ahnede det ikke! Det var godt, at just Henriettes Forældre og Clementine kom til og endte dette Optrin. Under Velkomst Complimenter, og Spørgsmaale, hvilket Herr, og i Særdeleshed Madame Wer nich overøste den Ankomne med, som en Regn; fik denne Tid til at fatte sig, og til at skjule sin halv glade, halv smertelige Skræk. Man ilede til Spisesalen, hvor et kostbart og rigeligt besat Taffel, skulle tilkjendegive, saavel Husets Velstand, som Huusmoderens Smag. Her erholdt : han en Plads ligeover for Henriette, mellem begge hendes Forældre. Hr. Wernich, der og saa drev stærk Handel med Colonial-Vahre, vilde have de nøiagtigste Efterretninger om de vestindiske Kaffe og Sukker Plantager, Madam Wernich, om de nye Verdens Beboeres, Dragter, Sæder og Skikke, og Heinrich fortalte med saamegen Jndsigt og underholdende Foredrag om alle disse Gjenstænder, saa at han strax erhvervede sig det Werniske Ægtepars Hengivenhed i en høi Grad; ogsaa bemærkede ingen uden Henriette selv og Clemmentine, at han lod ofte sit Blik hvile med en Slags fød Beruselse paa den Første og derpaa igjen behøvede nogle Øieblikke, for igjen at kunne fortsætte Talens afbrudte Traad. Broderen hørte paa ham med undsigelig Glæde, og han kunde neppe vende sine Øine fra hans dyrebare Broders skjønne, udtryksfulde Træk.