Adresseavis for Børn, 1781-12-12
En Samtale i forrige Sommer. (Cecilie sexten Aar, Lotte fjorten Aar gammel.) Cecilie. Ach, velkommen, min kjere Lotte: Et bedre Jndfald kunde du aldrig have faaet, end det, at komme til mig i Dag. Lotte. Det tænkde jeg ogsaa, og derfor kom jeg. Hvorledes lever de, min søde Cecilie, Cec. Du seer jo, at jeg er frisk og sund; og jeg er det visselig ikke mindre indvortes end udvortes. Kom lad os strax gaae ned i Haugen Det er ret saadan en deylig Eftermiddag, som vi ville nyde godt af der nede. Lotte. Ja, det er og min Fornøyelse. Kom, saa gaae vi Men hvad var det, du i saadan Hast lagde fra dig derhenne, da jeg kom Maae jeg ikke see det: Cec. O, det var saa noget Lotte. Ja, ja, jeg vil ikke spørge videre. Cec. Men er jeg dog ikke ret en Tosse, Duer jo min egen Lotte Hør, jeg skal sige dig det, det skal være en lille Geburtsdagsglæde for Mammeselle 57. Hun holder saa meget af min Brodering. Lotte. O, lad mig see. – Har du allerede saa meget færdigt? Cec. Ja, der er kun tre Uger til, og hun boer nu tyve Mile herfra Lotte. Ach, det er ogsaa langt borte, – Cec. Ja, og vi kunne ikke komme til at reyse Men kom, lad os gaae ned i hen til hende! Haugen. De toge hverandre om Livet, og gik saa ledes omslyngede ned.) Lotte. Men slig mig, min søde Cecilie, hvor er du paa et Par Aars Tid bleven saa meget forandret, For to Aar siden, førend jeg reysde bort herfra, var du jo saa bedrøvet, og saa mørk, og naar du ogsaa engang kom glad i et Selskab, saa gik du dog de fleste Tider misfornøyet derfra igjen, men nu seer jeg dig altid munter og glad, naar jeg seer dig. for Børn. Cec. Ach, min kjere Lotte, hvor glad en jeg, at du finder mig forandret. Jeg var dengang ulykkelig, meget ulykkelig - og den elske værdige, bedste Mammeselle Hr., som jeg ikke var værd at have til Opseerinde, gjorde jeg ulykkelig tilligemed mig. Aldrig kan nogen elskes hjerteligere af en Moder, end jeg blev elsket af hende. Hun har holdt alt det, som hun lovede min døende Moder: at hun vilde vise en moderlig Kierlighed imod mig. Lotte. Hendes gode Hjerte er mig bekjendt Men fortæl mig, hvad der gjorde dig ulykkelig. Coc. Ja, jeg vil fortælle dig det, og dig allene – vil jeg fortælle en Morgens Historie, som vil altid blive uforglemmelig for mig. Den sextende Junii, naar hendes Geburtsdag kommer igjen, saa bliver det tre Aar siden. Det var en af de deyligste Morgener, som jeg har seet. Jeg vaagnede tidlig; thi en ret varm Glæde lader en ikke sove længe. Mammesellens Kammer var tillukket, jeg tænkde altsaa, at hun sov endda, klædde mig i en Hast lidet paa, tog min Kurv, som en lille kjer og net Pige havde flettet til mig, (hun trykkede Lottes Haand) og løb dermed ned i Haugen, for at ville hente mig nogle Roser, som jeg vilde strøe paa Mammesellens Seng. Jeg løb her langs ned af Kirsebæralleen til Rosenbuskqvarteret, hvori det store Almetræe staaer, men da jeg kom ud af Alleen, saae jeg Mammesellen at ligge knælende ved Græsbænken i Lystengen. Jeg vilde saa sagte liste mig tilbage igjen, men hun havde hørt mig, stod op, fik mig at see, og kaldte mig hen til sig. Kom hid, Søde, du skal ikke gaae bort; det er i Dag ret en Morgen for os to Jeg saae, at hun havde Taarer i Øynene; men det var ikke saadanne Taarer, som hun kunde græde af Glæde og Henrykkelse. – Ved at den Venlighed, hvormed hun kaldte paa mig, saae jeg dog Kummer og Bedrøvelse i hendes Ansigt. Hun tog mig sagte ved Haanden og slyngede hendes Arm om min Hals, og saaledes gik vi Alleen et Pargange op og ned, uden at hun talede et Ord, og uden at jeg vovede at oplukke Munden. Der Avis, Derpaa trakde hun mig nærmere til sig, og saae mig stivt i Ansigtet: "Jeg har noget at sige dig, min Søde;" jeg lydede allerede efter, hvad det var. Noget, som vil gjøre dig ondt. Jeg begyndte at blive bange. "Du er hoffærdig, Søde. – Nu skjelvede jeg. Jeg kunde ikke afværge, at jeg jo følede en piinagtig Banghed, da hun talede saaledes; thi det var bestandig, ligesom min Samvittighed talede høyt igjennem hendes Mund. Gav du Agt paa dig selv i Gaar Middag ved Bordet, hvad der da gik for sig i dig, da du havde saa stor Lyst, at fortælle den Historie om Familien J, og der var ingen, som vilde høre paa dig, i hvor ofte du end begyndte; men enhver hørde paa den forstandige Vilhelmine, og fornøyede sig over hendes smukke naturlige Maade at fortælle paa; gav du Agt paa, hvad der gik for sig i dig Du blev rød, du begyndte at ryste, og jeg saae Taarer i dine Øyne, hvilke du forgjeves søg de at ville skjule, hvad var det, min Søde Jeg sukkede dybt, og slog Øynene ned. J Gaar Eftermiddag, da du bragde din Tegning, og man blot besaae den, og gav dig den tilbage igjen, uden nogen Berømmelse, hvor bleg blev du da, og hvilken synlig Harme og Fortredelighed vanzirede dit Ansigt – hvad var det, lille Søde. Om Aftenen, da du spillede paa Klaveret, og den kjere lille Vilhelmine sang - hvor erbarmeligt spillede du da Vilhelmine kunde ikke komme ud med dig, og spurde dig saa venligt, om du heller vilde holde op at spille? – erindre dig, hvilket Øyekast, du da gjorde hende, hende som du ellers har elsket saa høyt – og slig mig, hvad var det: Endelig, da man bad Vilhelmine spille, og din Fader vinkede til dig, at du skulde synge hvilket mørkt Ansigt satte du da ikke op, og hvor utaalelig sang du - slig mig, Søde, hvad var det: Nu brast Strømme Taarer ned af mine Kinder, og jeg græd høyt, thi hendes Tale havde truffet mig ind i det Inderste af Hjertet. for Børn. Ach det var Stolthed og Hoffart, sagde jeg med en skielvende Røst; – aldrig har noget ydmyget mig saa dybt, som denne Bekjendelse. Vi vare uformeret komne til Almetræer, og stode der hos Græsbænken Hun saae, hvad der gik for sig i mig, trykde mig med ubeskrivelig Ømhed op til sig, og hendes Taarer fløde ned paa mit Ansigt. Hun taug - og saae op til Himmelen. Jeg følede, hvad dette Opsyn betydede, sank ned paa Græsbænken, og hun ved Siden af mig; og aldrig, ney aldrig forglemmer jeg denne Bøn Da vi vilde gaae videre, sagde jeg til hende, i det jeg tog hende under Armen: J Dag skal De have grædt de sidste Taarer over mig. Hun trykde min Haand meget ømt: "Større Fødselsdagsglæde kunde du ikke gjøre mig, end du gjør mig ved dette Forsæt. Gud velsigne dig til dets Opfyldelse. Nu blev hun munter og mild, og jeg blev ogsaa meget let og rolig i Sindet ligesom hun, Hun talede derpaa med mig om denne deylige Morgen. Ach, hvor glad og fornøyet blev jeg nu i min Siel; – Mit Hjerte blev ligesom oplukt og i Stand til at nyde den deylige Morgens hele Velsignelse. Hun talede om Fred med os selv, og hendes Ord trængde dybt ind i mig. Jeg følede dengang allerførst, hvad det vilde sige, at have Fred med sig selv. Vi fulgdes derpaa ad op fra Haugen under den fortroligste Samtale. Min Fader havde foranstaltet en liden Fest, og vi høytideligholdt en af de deyligste Dage. Fra denne Dag har jeg bestræbet mig, at anvende den strengeste Opmerksomhed paa mig selv; og siden den Tid, at hun saaledes helbredede mig fra den bedrøvelige Stolthed og Jndbilding, har jeg bestandig været glad og vel til Mode. Oden gode og retskafne Mammeselle J. hvad er jeg hende meget skyldig! Lotte Tak, tak, min allerkjereste Cecilie, for din Fortælling! Du skal see, at jeg herefter vil ogsaa være opmerksom paa mig selv; jeg vil ogsaa være glad og fornøyet, ligesom da er