Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-06-18
Fædrelandet. Blandinger. Det hedder i "Tivoli Avis" Svensken kommer!" Det er det gamle Kampraab, som i forrige Tider satte Gemytterne i Bevægelse. Harme, Had, Forbittrelse, det var de Følelser, hvormed det modtoges, hvormed det som en Løbeild vandrede fra Mund til Mund. Ogsaa nu gjenlyder det iblandt os: "Svensken kommer!" Men med hvilken anden Betoning udtales, med hvor ganske andre Følelser modtages dette Budskab. Jkke med Pandser og Staal, ikke med gnistrende Blikke og knyttet Haand oppebie vi Svenskens Komme. Festligt smykkede vente Danias Sønner paa den smilende Strandbred, for at byde de Ventede et hjerteligt Velkommen. Øiet brænder vel endnu, men det er ikke af Harme over Fortidens bittre Minder, det straaler af Fryd ved Tanken og Fremtidens rige Forsættelser. Haanden er udstrakt som forhen, dog ikke knyttet til Angreb, men aaben, som vor Favn, til gjæste mild Modtagelse. Og saaledes maatte det jo komme! Hvad der er stridende mod Naturens Orden, maa forgaae i Tidens Strømninger, Hadet og Vreden forsones i Kjærlighedens Daab. - "Svensken kommer!" lyder det altsaa, og Svaret bliver nu, som før, "Ja, lad ham kun komme!" Hvor forunderligt, at de samme Ord skulle kunne modtage en saa grundforskjellig Udtydning. Disse Ord, som fordum indesluttede Alt, hvad Nationaladet kunde lægge deri, som tolkede Alt, hvad Forbittrelsen ruger over, som løde liig Lurens Hviin overden blodige Slagmark, - hvor klinge de nu blidt og venligt, som Fløitens og Skalmeiens Klang i de græs friske Dale. "Ja, lad ham kun komme!" Lad dem komme, vore Brødre fra den skandinaviske Halvøe, vore Døre staae dem aabne som vore Hjerter, nu er Blikket kun vendt fremad, i Nutid og Fremtid skulle Aanderne mødes - medens Fortidens Been smulne i Gravhøien. Overalt træffes Forberedelser til Gjæsternes Komme. Hvad Hovedstaden indeslutter af Skjønt og Mærkeligt, af Kunst og Poesie, skal aabnes for de Kommendes Blikke. Men ogsaa udenfor Stadens Mure, ud i den danske Natur, i de susende Bøgeskove skulle de vandre ved vor Side. Hvorfor da gaae forbi det venligt indbydende Tivoli, Nei, ogsaa her skulle de træde ind, skulle de samles endnu engang, forinden Afskedstimenlyder. Eller skulde de maaskee frygte for de blodige Minder, som knytte sig til dette Sted? Hvad have Folkenes Møder at skaffe med ærgjerrige Kongers skuffede Forventninger, Det Forbigangne er jo forlængst ringet til Graven, Aarhundreder bedække Hadets skriin lagte Dæmoner. - Nei, her er Jntet, der taler til os med Mindets sørgelige Røster, men destomere, der stemmer med de vakte Forhaabninger. Thi her har Glæden, indtaget sit Herskersæde, og hvor Glæden hersker, der faaer Haabet Vinger. Thi træder kun herind, ligeoverfor disse Volde og Grave, der satte en Dæmning for Carl Gustavs Herskesyge. J behøve ikke, som han, at smede Planer for at bestige dem, - J have jo alt erobret Staden, der ligger indenfor. Men J forstode Tingen bedre. J angribe ikke Danmarks Løver, J forstode at vinde dets Hjerter, og kun for saadanne Erobrere aabner Kongestaden sine Porte. Saa glæder Eder da nu over Seiren, og blander Eders Stemmer med de Overvundnes - thi hvordan det end gaaer, vi deele dog Alle Byttet, Den slesvigske Forening har den 12 Juni høitideligholdt sin Stiftelsesdag og ved samme Leilighed en Sørgefest for Peter Hjort Lorenzen. Pastor Hertel og Laurids Skan holdt Taler til Minde om Lorenzen, en Choral, forfattet af Dannevirkes Redacteur, Koch, blev afsungen. Ved Festmaaltidet udbragtes Kongens Skaal af Pastor Hertel med et meget vakkert Digt, der blev modtaget med levende bifald og ledsagedes med jublende Hurraraab for Kongen. Fra flere Sider skeete den Opfordring til Taleren, at hans Ord maatte blive offentliggjorte; han yttrede dertil, at idet han nedskrev den, havde han søgt at sætte sig ind i de Følelser, han troede maatte røre sig hos Forsamlingen; havde han nu deri været heldig, og Forsamlingen i de af ham frem første Ord saae sin egen Overbeviisning udtalt, og saaledes ønskede dem offentliggjort, kunde det naturligviis kun være ham kjært, kun saaledes fik Ordene deres rette Betydning. Dette besvaredes med et eenstemmigt og jublende "Ja!" Derefter udbragtes Skaaler for Kronprindsen, denne folkekjære Herre, der intet hellere ønskede, end at ophielpe Borger og Bonde til Selvstændighed og Velvære", for den slesvigske Forening, de Syv i Kjøbenhavn, for Monrad og Lehmann, for Prof. Flor, for L. Skau o. Fl.