Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-03-01
Det Spørgsmaal, som her fremsættes, er et af de vigtigste, som nogen Pen nogensinde har fremsat. Løgn er den Afgud, der er bleven dyrket fra umindelige Tider; den er det, som ethvert Aarhundredes Vise, i større eller mindre Grad, have hyldet. Løgn finder man i alle Bøger og alle Jnscriptioner. Den har altid hersket med et Jernscepter over Menneskeheden, og Sandheden har næsten altid maattet flygte for den, som for en overlegen og mægtig Fiende. Hvad er altsaa rigtigere, end det Spørgsmaal: "Hvorvidt er Løgn tilladelig: Men inden vi indlade os paa at besvare Hovedspørgsmaalet, maae vi først bestemme, hvad man forstaaer ved Ordet Løgn. J vort juridiske System giøres der, skjønt uden Grund, Forskiel imellem Løgn og Usandhed. Det første er noget, siges der, som opdigtes i en skadelig Hensigt, det sidste derimod noget, som opdigtes i et uskyldigt Øiemeed. Naar man siger til nogen: "det er Løgn, saa bliver man straffet; siger man derimod: "det er ikke sandt, saa slipper man fri. Det er altsaa een af de Overtrædelser, som Hofmænd og fine Folk ikke saa let ville blive straffede for. Men i Grunden er denne Definition nok, urigtig; thi alt, hvad der ikke er sandt, er Løgn, og alt, hvad der er Løgn, er ikke sandt. Hovedspørgsmaalet er: "Hvorvidt er det, efter Menneskenes nærværende Forfatning, tilladt at lyve?" At ingen vil høre Sandhed, det behøver aldeles intet Beviis. Det var denne forhadte Gudinde, som endog i den ynkelige Skikkelse af et periodisk Skrivt maatte flygte af Mangel paa Subskribenter. Det var den, der bragte Galilæus til i sit 70de Aar. at vansmægte i et Fængsel; det var den, der har bragt hele Folkeslag til at myrde hverandre; det var den, der paa alle Tider og i alle Lande har henledet Lynstraalen over saa mangen en stor og retskaffen Mands Jsse; det var denne forfulgte Gudinde, hvis Dyrkere næsten altid faldt som blodige Offere. Derfor hade og flye saa mange den. Jngen klog Mand lader sig saa let forlede til at betræde end- og blot dens Tempels Dørtærskel. Den lever ensomt blandt Naturens raa Sønner, blandt Hottentotter og Menneskeædere, og besøges aldrig af den, der vil qvæge sig i Lykkens Soelskin. Løgnen derimod har sine Templer og Dyrkere overalt. Den lønner dem med største Rundhed. Derfor elske, hyldes og tilbedes den. Dens Tempel er et Forgemak til Lykkens Bolig. Den virker med magisk Kraft paa alle menneskelige Handlinger. Dens Grundsætninger udbrede sig, liig en Jldstrøm, i de Lærdes Skrivter. J vore Dage er denne GuddomsVælde bleven saa stor, at næsten ingen kan undslaae sig for at hylde den. Hvad vilde Politiquen, Handelen og Videnskaberne blive til, dersom de ophørte at dyrke den, De vilde ufeilbarlig opløse sig selv. Fra en anden Side betragtet er der allerede saa meget Løgn indvædet i alle menneskelige Jdeer og Foretagender, at man, ved at give Slip derpaa, ikke allene vilde gjøre sig til Latter for hele Verden, men endog befordre sin egen Undergang. (Fortsættes.) En Original. Jeg har altid været en stor Elsker af et lystigt Selskab, Muntert Lune er mig stedse en kjer kommen Ven, om end denne Ven er klædt i Palter. Jeg spadserede nylig i Grønningen ved Toldboden, som Folk kalde det Kjøbenhavnske Elyseum, uagtet en Mand for ikke længe siden har hængt sig i et Træ i dette Eden. Det var omtrent i Spisetiden. Man saae her faa Mennesker, og de faa her vare, syntes snarere at spadsere for at fordrive end for at opvække Appetiten. Jeg satte mig ned paa en Bænk, hvor der sad en Mand, der var temmelig slet klædt. At sidde paa een Bænk med et Menneske, uden at tale et Ord til det, røber enten en høi Grad af Hovmod eller Aandsfattigdom. Jeg rykkede derfor nærmere hen til den Ubekjendte, og indlod mig med ham i en Samtale. De tage min Dristighed ikke ilde op, min Herre! begyndte jeg. "Jeg troer, jeg har seet Dem engang tilforn. Deres Ansigt er mig saa bekjendt."Ja, min Herre, svarede han, "jeg har et meget velbekjendt Ansigt. Mine Venner forsikkre mig, at jeg er ligesaa bekjendt i hele Dannemark som Cassotti selv. De maa vide, at jeg har været Bajaz i Dyrehaugen i en Række af Aar; men da jeg i Sommer kom i Uenighed med min Principal og gav ham et Øresigen, saa forlod jeg dette Fag. Som en offentlig Person har jeg erhværvet mig stor Reputation og Almeenyndest. Men ak, den Kost bliver man ikke feed af: Med al min Reputation er jeg nu færdig at sulte ihiel." - "Det gjør mig ondt, sagde jeg, "at et Menneske af Deres Udseende skal lide en saadan Mangel." "O, jeg er Dem meget forbunden for Deres Høflighed, svarede han. "Uagtet jeg just ikke har meget Leilighed til at overvælde Maven, og uagtet jeg, uden at være Catholik, holder i denne Tid Fasten paa det strængeste, saa kan jeg dog forsikkre Dem, at jeg er ligesaa glad, som om jeg eiede hundrede tusinde Rigsdaler. Naar jeg har ti Skilling i Lommen, saa er jeg ubekymret for Fremtiden; og naar jeg aldeles ingen Penge har, saa er jeg aldrig saa stolt, at negte nogen den Fornøielse at betale, hvad jeg fortærer. Er De en Elsker af Oxesteg? De skal holde mig frit i Dag, og naar jeg igjen møder Dem engang og De har Lyst til at spise Oxesteg, uden at have Penge til at betale den med, skal jeg holde Dem frit. – Som sagt, saa gjort. Vi reiste os strax, og gik ind paa det nærmeste Spiseqvarteer. Jnden vi vidste et Ord deraf, stode to Portioner Oxesteg og to Flasker Viin for os. Glæden tindrede i hans Øine ved Synet heraf. Han begyndte at spise og snakke i eet væk. "Jeg er sagde han, en stor Elsker af denne Ræt, min Herre, først, fordi jeg af Naturen er en stor Ven af Oxesteg; andet, fordi jeg er sulten; tredie, fordi jeg faaer den for intet. Kong Salomon har sagt, stiaalet Vand smager født: hvor meget sødere maa altsaa ikke Oxesteg smage, som man godvillig har faaet for intet?" - Kjødet var lidet seit, sagde han, da han næsten havde afspiist, men det smagte mig dog som Haresteg.