Aalborg Stiftstidende, 1837-02-04
Frankrig. Efterat have bort Journalisternes Anskuelser om Udfaldet af Processen i Strasburg, vil det ikke være uden Jnteresse at høre nogle af de Attringer, de Deputeredes Kammers Præsident, Hr. Dupin, har ladet falde om Regjeringens Fremgangsmaade mod Ludvig Buonaparte. Mere min Jver for hvad Pligten byder mig, siger han, gend Bevistheden og mine Kræfter, foranlediger mig til at sige nogle Ord om den Paragraph i Adressen, som omhandler Begivenhederne i Strasburg, og dette skeer især, for at ikke Kammerets Taushed om dette Punct skal lede til forkeerte Slutninger. I en constitutionel Stat kan der, efter min Overbeviisning, ikke tildrage sig noget Værre eller Farligere, end naar Begreberne forvirres om, hvad de forskjellige Grene af Statsmagten tør tillade sig, derved at den ene griber indi den andens udelukkende Rettigheder. Jeg kan aldrig erklære mig enig med nogensomhelst Usurpation, selv ikke da, naar man søger at retfærdiggjøre den med dens gavnlige Hensigt. Jeg veed af Erfaring, at de rimeligste Paaskud have draget de vanheldigste Handlinger efter sig og at en eeneste enkelt Misbrug, naar den gik ustraffet hen, kun altfor let er bleven til en almindelig Regel og senere har tjent til at besmykke, hvad der i sig selv er uretfærdigt. Saaledes synes det nu at skulle gaae hos os i criminalistisk Henseende. Den første lovstridige Handling, Hertuginden af Berrys Frigivelse, gik upaaanket hen og vi see allerede nu, hvorledes man paa den vil grunde en almindelig Regel, hvilken, om vi lod den passere uden Paatale, vilde sikkre enhver Rebel af Stand Strafløshed, og kun udsætte de almindelige Dødelige for Justitiens Sværd. Dette tør ikke være saa; en saadan Undtagelse, til Fordeel for fyrstelige Slægter, maa ikke taales. Jeg for min Deel har stor Ærefrygt for slige Slægter og især en ubegrændset Respect for enhver Tronfølger, men jeg veed meget vel at skjønne, at kun den sidste er ukrænkelig, medens alle de andre, om de end stode Tronen nok saa nær, henhøre under de almindelige Tribunaler, og under Lovenes fulde Magt. Hvad skal der blive af, naar vi, uagtet den Mængde af Prætendenter af alle Slags, som speculere paa vor Trone og paastaae at have Rettigheder til den, vilde lade den Sætning gjælde, at den Straf som truer dem, bestaaer i, at de, naar de vove at angribe vor Konge, vort Dynasti, vort Fædrenelands Rolighed, vore Jnstitutioner, da ville blive sendte hjem, alt efter deres Rang paa en Corvet, en Fregat eller vel endog paa et Linieskib, (almindelig Latter. - Vil man, istedetfor Principet om Alles Liighed for Loven, dette Princip, hvis Grundfæstelse har kostet os saa uendelig meget og maa have saa betydelige Værd for os, indføre det andet Princip, at man ikke maa bedømme Menneskene efter deres Handlinger, men efter deres Ahners Fortjenester eller i Betragtning af deres Oncler og Tanter, Desuden kan jeg slet ikke inddrømme, at nogen ge somhelst Sympathi, om det ogsaa var et heelt Folk, skal kunne yttre nogen Jndflydelse paa Justitsens Gang, eller paa Tribunalernes Domme. Man maa længe nok kaldet mig en snæverhjertet Jurist, jeg bliver ved min Mening lat Justitsen maa gaae sin Vei ligefrem, uden at see til høire eller venstre, uden at gjøre Undtagelser med Nogensomhelst. Jeg giør ingen Fordring paa at henregnes til de ophøiede olympiske Hoveder, som i deres Viisdom troe at kunne bringe deres formeentlige Statsgrunde, alle Principer og alle Sandheder til Offer. Jeg vilde aldrig have udleveret Jøderne Barnabas og fordømt Christus, om de end havde skreget nok saa ubarmhiertigt. Netop naar nogen elstaaer høit vil jeg saameget mere drage ham til Ansvar for Loven, for at det kan blive Folket rigtig klart, at Loven ikke blot rammer de Smaa, men ogsaa de Store, Tyrkiet.