Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-03-01
Skrivelse fra Kjerligheden. Min Herre. Det vil maaskee forekomme Dem meget besynderligt, at jeg har faaet det Jndfald, at tilskrive Dem et Brev. Men saa vidt jeg veed, har De engang offentlig yttret, at intet er besynderligere i vore Dage, end at finde noget besynderligt, og jeg kan ikke negte, at jeg selv er af samme Mening. De maa vide, det gaaer mig kun meget maadeligt i denne Tid. Mit Tempel bliver Dag for Dag mere og mere brostfoldigt, og det besøges saa lidet, at jeg agter at lukke det for bestandig. Alle vandre hen til min Nabo, den rige Plutus, alle, Mandfolk, og Fruentimmer uden Forskjel, naar de have knælet for hans Altar, og offret ham tusinde Sukke, saa komme de for et Syns Skyld til mig. Han har i den senere Tid gjort alt for at skille mig ved mine Dyrkere. Medens han endnu havde sit Syn, og uddeelte sine Gaver, blandt lutter retskafne Folk, da levede jeg i den bedste Forstaaelse med ham; men siden den Tid, at Jupiter har berøvet ham Øinene, og han leger Blindebuk med hele Menneskellægten, er han bleven min uforsonligste Kiende. Paa hver Side af sit Tempel har han ladet opbygge en stor Materialgaard, hvor alle Pebersvende Frøblinger, gamle Matroner de, sye hen. J disse Materialgaarde skiftes nu omstunder de fleste Ægteskaber. Piger og Ynglinger, skiønne som den opgaaende Soel, offre her deres Hjerter, Mit Tempel besøges af ingen. De saa, som have søgt deres Lykke der, ere blevne skuffede i deres Forventning; de have enten opgivet Aanden ved Foden af mit Altar, eller forladt det med Taarer i Øinene, og betyngede af Aar. Slig mig, hvorledes gaaer det til paa Jorden, Ere Menneskene da saa ganske vanslægtede, Er da den himmelske Lue, der brændte saa skjønt i deres Fædres Bryst, aldeles udslukt, Har da ingen ingen iblandt dem nogen Følelse med re for de jevne, men himmelske Glæder, som jeg skienker mine uskrømtede Dyrkere? – Næsten skulde jeg troe det, thi aldrig have Menneskene besøgt mit Tempel saa sjeldent som nu Jeg sad nyligen ved den Korsvei, som fra min Bolig fører til Rigdomsgadens straalende Tempel. En Kreds af mine faa, oprigtige Dyrkere havde samlet sig omkring mig. Piger med Uskyldighedens Blik, og Sundhedens Roser paa deres Kinder; Ynglinger, liig Alciblades i Manddomskraft og Skjønhed, haabede her, at jeg ved min Forhen kulde bevæge nogen af de mange Tusinde, som vandrede hen til den blinde Plutus, til at række dem Haanden, men forgjeves. De vare blinde for Ungdom og Skjønhed. Deres Øine vare ene heftede paa det straalende Guldtempel, hvis runde Tag er bedækket med tindrende Ædelstene. Den første, der kom gaaende, var en ung vakker Cavalier, skabt til at gjøre en Qvinde lykkelig. Unge Mand, raabte jeg drag ikke forbi mit Tempel. Her vil du finde, hvad du forgjeves søger hos Kobleren Plutus, du vil finde et Hjerte, som kan forsøde dine Dage og med vennehuld Trofasthed lonne din Kjerlighed med Gjenkjerlighed. Kier tighed 24 – udraabte den Fudsende og smilende Yngling Kjerlighed er i vore Dage en falsk Mynt, som ikke gjelder noget mere uden hos de Eensoldige. Man kan sulte ihiel midt i sin Kjerlighed, og ingen ynker den Daare, som har ladet sig bedrage. Formastelige 2 raabte jeg - Betjeles da ikke den hele Natur af Kjerlighedens himmelske Jld, Følger ikke det mindste Kryb dens Bud, Og du allene tør trodse dens hellige Love. - Med haanligt Blik vendte han sig fra mig, og fortsatte sin Vei til det straalende. Tempel. Nu nærmede to unge Mennesker sig Haand i Haand. De ilede af alle Kræfter, for at naae min Bolig. Men i det de betraadte Dørtærskelen, kom en grusom Fader, Gjerrighedens udtrykte Billede, styrtende som en rasende Tiger, rev dem voldsomt fra hinanden, og vilde føre sin Datter med Magt hen til Plutus. Grusomme Fader, raabte jeg, betænk hvad du giør, Hvo berettiger dig til at sælge dit Barn - til at sønderrive det Baand, som Naturen har knyttet? – "Jeg er ikke grusom, raabte den snysende Gamle – jeg elsker min Datter, jeg vil gjøre hende lykkelig Denne Forfører har intet at ernære hende med han er fattig og ussel. Hist i det gyldne Tempel findes en Mand, som beiler til min Datters Haand. Han besidder Rigdom til at gjøre hende lykkelig Svage Fader!" raabte jeg, see de to Fugle, som sidde paa Toppen af dette Træ Deres hele Rigdom bestaaer i den Rede, som de selv have bygt sig; og dog ere de saa glade; de synge og lovprise deres Skaber. De opdrage lykkelige og sunde Afkom, og forsøde hinanden Livet. Og din Datter skulde ikke ved Siden af denne Yngling, som elsker hende saa høit, kunde leve lykkelig, uden Rigdom, Naturen skulde have negtet Mennesket, hvad den forunder den ringeste af sine Skabninger: Forlad din Vildfarelse, og lad det unge Par træde ind i mit Tempel. Mine Velsignelser, ville følge dem overalt, og gjøre dem lykkelige re end alle de Skatte, Plutus kan skienke dem. Ret, net! – raabte den ubøielige Fader, min Datter skal ægte den, som jeg har udkaaret for hende. Han findes ikke i dit Tempel Saaledes gik det mig med de fleste, der droge forbr. Næsten enhver af dem fremkom med en Undskyldning. Den ene klagede over Tiderne, den anden over Kjønnet. Jeg anvendte al min Veltalenhed for at overtyde dem om deres Vildfarelser; jeg fortalde dem, at jeg selv var af ubetydelig Herkomst; at jeg, som hele Verden veed, er født af Havets Skum at jeg blev opdraget i en Musling, og tilbragte et kummerligt Liv paa Den Chytera; at Jupiters Døttre opdroge mig som et fader- og moderløst Barn, og at desuagtet alle Guderne siden beilede til min Haand; kort, jeg gjorde den det saa begribeligt som mueligt, at Veien til den sande Lykke ikke fører igjennem Rigdomsgudens glimrende Tempel; men Alting forgjeves. Jngen vilde laane Øre til min Tale, alle droge bort uden at ændse den.