Berlingske Tidende, 1834-06-07
(Slutningen af det i Gaars Rumer afbrudte Stykke. Hertugen af Wellington svarede, at det aldeles ikke var Universiteternes Villie, at ingen anden Corporation turde uddeele academiske Grader; de vilde blot, at man skal give disse Grader andre Navne, paa det at Verden ikke skal skuffes ved Navnene Biskoppen af London talede ligeledes for Universiteterne, dog i en forsonende Aand. Derpaa reiste Biskoppen af Exeter sig med de ivrende Ord: Den høiærværdige Prælat har antydet det Ønske - det Haab - ja den Muelighed, at der kunde udfindes en eller anden Maade, paa hvilken Dissenternes Optagelse paa Universiteterne kunde bevirkes. Som Medlem af Universitetet i Oxford kan jeg imidlertid ikke skjule denne min fuldkomne Overbeviisning, at det ifølge Medlemmernes Eed en absolut umueligt, at indrømme nogensomhelst Forholdsregel af hiin Beskaffenhed. Man har gjort sig lystig over Underskrivelsen af de 39 Artikler og kaldt det et høitideligt Gøglespil, at man opfordrede unge Menneskeer paa 16 Aar til at besværge saadanne Troesartikler, om hvilke de lærdeste Mænd have en afvigende Mening. Jeg tilstaaer, at der vilde være nogen Grund til denne Daddel, dersom en saadan Underskrift skulde betyde : at den Underskrivende fuldkomment forstaaer og med prøvet Troe erkjender hine Artikler; men Underskriften betyder Jntet af Alt dette; den indeholder blot Erklæringen: at de Underskrivende ere Medlemmer afden Anglicanske Kirke. Ved disse Ord tilkjendegav Lordcantsleren sin Forhavselse; Uroelig bevægede han sig hid og did paa sin Uldsæk, og endskjøndt Biskoppen – da han bemærkede dette søgte at oplyse og bevise sine Ord, havde han dog neppe endt sin Tale, førend Lordcantsleren reiste sig med Heftighed og lod sig forlyde saaledes: "Jeg vil ikke følge den høiærværdige Prælat i sin hele Casuistik, den er saa fiin og sublim, at jeg ikke er vis paa, om jeg fuldkommen har forstaaet den. Men dersom Underskrivelsen af de 39 Artikler ikke betyder det, som den foregiver at betyde, tvertimod blot det, hvad det behager denne eller hiin Cafuist at lægge deri – dersom det staaer mig frit for, ikke at troe en Deel af det, hvilket jeg dog maa høitideligen underskrive, som om jeg fast troer det – dersom jeg begynder dermed, at aflægge en høitidelig Overbeviisning om visse Artikler, og først bagefter lærer, hvad disse Artikler ville sige – saa blev der aldrig udruget en absurdere Opfindelse af nogen mennestelig Hjerne, hvad enten denne er verdslig eller geistlig, academisk eller barbarisk. Dette er formeligen at drive Spil med Religionen. Er dette den sande og den orthodore Lære om Underskrivelsen, saa erklærer jeg aabenlydt : at jeg, som aldrig yndte den, nu Tusinde Gange mindre kan ynde den. (Hør, hør,) Jeg holdt den stedse for at være en Skinhellighedens Maske. Jeg ansaae den stedse som en Forholdsregel af Casnistik og Jesuitismus. (Huset kommer i end større Bevægelse; Lordcantslerens Jvrighed tiltager.) Jeg ansaae den stedse som en Snare, til at fange svage Sjæle. Jeg holdt den stedse for en Vanhelligelse af det Hellige. Men nu er den i mine Øine bleven afsloret som en saa høi Grad af Vanhelligelse, som en saa raffineret Subtilitet, som et saadant Mønster paa Jesuitismus og Casuistik, som en saa foragtelig Skinhellighedens Kaabe, som en . . . - Her faldt Marquis Salisbury ham i Talen, da Lordcantsleren, som allerede een Gang havde talet, blot endnu turde give korte Oplysninger, men ingenlunde holde nye Taler, med nye Angreb. Lordcantsleren svarede opbragt og forsøgte at tale videre, men mange Stemmer kaldte ham til Orden, og Lord Wynford raabte, at han haabede: at den store Doctor i Orden dog ogsaa vilde respectere Overhusets Orden og Regler. Forvirringen steg til det Højeste. Uophørligt sprang tre til fire Lorder op fra deres Sæder og forsøgte at tale. Omsider lykkedes det Hertugen af Richmand at komme til Orde. Han mindede om, at den Regel, ifølge hvilken ethvert Medlem blot tør tale een Gang een og samme Aften, angaaende een og samme Gjenstand – aldrig blev saa strængt overholdt, at det jo blev tilladt enhver, mere eller mindre at udtrække sine Oplysninger. Naar i Øvrigt Baronetten (Wynford) kalder Lordcantsleren Husets store Doctor Orden, saa forglemmer han vel, at Lordcantsleren har ingen større Ret, end ethvert andet Medlem i Overhuset, til at sørge for Jagttagelsen af Husets Orden *) Paa det at Sagen skulde gaae aldeles regelmæssigen, gjorde han det Amendement, at Huset skulde opsætte sine Forhandlinger. Da dette dannede et nyt Spørgsmaal, saa erholdt følgelig ethvert Medlem, om dette endog allerede havde talet over det forrige Spørgsmaal, Ret til at tale igjen. Dette benyttede Lordcantsleren. Hurtig gled han ned fra sin Uldsæk og sagde: "Jeg havde nu, Mylords, hvad Formen angaaer, den ubetingede Ret, at hjemsøge Dem med en saa lang Tale, som det behager mig og Deres Taalmodighed tillader mig. Jmidlertid nærer jeg ikke i mindste Maade den Hensigt at trætte Dem. Herpaa gav han endnu adskillige Oplysninger og gjorde den bemærkning, at en Hertug havde samme Aften talet flere Gange, uden at være bleven hindret deri Hertugen af Wellington svarede rask, at han havde aldrig tilladt sig, under det Foregivende at ville give en Oplysning, at holde to Taler over een og samme Gjenstand; at han ogsaa denne Aften havde vidst at indskrænke sine Oplysninger. Hertil kunde Lordcantsleren ikke tie. Af den mangeaarige Erfaring (sagde han, hvilken jeg som Dommer erhvervede mig, veed jeg ret godt, at Eens Uskyldighed just ikke fremlyser deraf, at han haarde nakket nægter Alt. Tvertimod forekommer det meget ofte, at netop den, der meest haardnakket benægter, kan inden faa Bjeblikke *) Dette er en Forrenighed fremfor Underhuset, i hvilket en langt store Magt er indrømmet den præsterende Taler, i denne Henseende. Dan. er Hoved Han har eller i de og ladet Her Magt er indrømmet den præsterende Taler, i denne Henseende. overbevises om det Modsatte. Jeg er forvisset om, at den ædle Hertug taler, som han tænker; men han behage blot at tænke nogle Øjeblik tilbage, om jeg ikke i denne Aften, dersom jeg blot havde sagt til Oplysning en tiende Deel af Alt, hvad den ædle Hertug sagde, vilde være bleven overdøvet fra alle Kanter med det Skrig: "Talet talet. – Marqvis Londonderry beklagede sig derpaa over den usømmelige Maade (discourteous manner, paa hvilken Lordcantsleren havde opført sig hele Aftenen; i Særdeleshed hørte denne Benægtelse af Hertugens Forsikkring til det Værste, som han nogensinde havde hørt. Lordcantsleren lod sig ikke betage den Ret, at beholde det sidste Ord, og svarede Marqvis Londonderry. Dersom den ædle Marqvis vil saae Tvedragtens Sæd imellem to Cantslere, vil dette visseligen ikke lykkes ham. Den ædle Hertug og jeg have allerede levet for længe i Verden, til at vi ikke skulde vide, at der er en stor Forskjel imellem Benægtelsen af et Factums og af en Menings Rigtighed. Det første er uhøfligt, ja værre end det; men fra Verdens Begyndelse - eller med andre Ord, fra Stridens Begyndelse – har man vel endnu aldrig hørt, at det er uhøfligt: at drage Rettigheden af en Andens Mening i Tvivl, Efter en kort Replik af Hertugen af Glocester blev da Petitionen lagt paa Overhusets Bord.