Aalborg Stiftstidende, 1836-02-11
Naar vi betænke, at Hs. M. Kongen, ved denne Jnstitutions Jndførelse, har havt til Hovedøiemed, at oplive Almeenaanden, og naar vi dernæst komme ihu, hvorledes denne Aand længe kuet og nedtrykt, har begyndt at ryste Vingerne, at flag re, at hæve sig fra Jorden, da forekommer det os, som om Kongen har maattet glæde sig inderligt over Livsyttringer, som han Selv har fremkaldt. Og vi maatte aldrig have begrebet Ham, om vi ikke holdt os forvissede om, at Han ogsaa virkeligen har glædet sig derover. Men en længe indsluttet Fug maa en Tid lang øve sine Vinger i et videre Rum, inden den betroes til det umaalelige Element, for hvilket den er skabt. En saadan Fugl er den danske Almeenaand. Kongen har aabnet det Buur, som i Aarhundreder indesluttede den; men Han har tillige med en, sikkert ikke for ringe, Forsigtighed sørget for, at den ikke kan misbruge sin Frihed, Ordet i Stænderforsamlingen er ikke offentligt; Pressens Frihed er indskrænke ved strænge Straffe og ængstelige Præcautioner. Men andre Vinger har Almeenaanden ikke. Naar vi derfor endnu ikke have seet den vakte Almeenaand, bevæge sig i nogen betydelig Kreds, da have vi vel indseet, at den umuligt har kunnet det med saa bundne Vinger; men vi have tillige æret Regieringens Forsigtighed, som, skjøndt Maadehold ikke hører til de svageste Træk i Nationalcaracteren, har villet betrygge Folket mod alle de med enhver Overgang fra politisk Umyndighed til politisk Selvbevidsthed forbundne mulige Farer. Og vi kjendte desuden ikke Regjeringen anderledes, end at vi turde troe os berettigede til den Forhaabning, at den Tid ikke kunde være langt borte, da ogsaa de sidste Baand, hvorunder Almeenaanden endnu sukkede, vilde løses. Med andre Ord: Vi have den Tillid til Landsfaderen, at Han vilde aabne Stændersalene for Folkets Øre og inddrømme Pressen en Frihed, uden hvilken Folkelivets saa glædeligt begyndte Udvilling ikke kan trives. Det er kommet anderledes. Kjendsgierningen ligger for os, men den ligger der som en uhyggelig Gaade, der er os saameget uforklarligere, som vi ikke ere vante til, at see Kongen give med den ene Haand og tage med den anden. Hvad Han har givet, det erkjender Danmark med Taknemmelighed, det erkjender hele den civiliserede Verden med Høiagtelse. Men hvad tager Han ikke, hvis et Udkast, som det, hvorom her handles, vorder ophøiet til Lov, Hvilket Slag vil det ikke give Almeenaanden. Hvilken Ydmygelse vil det ikke medfør for et Folk, som begyndte at hædre sig selv, fordi Det saae sig hædret af sin Fyrste. Hvilket Spillerum vil det ikke aabne for Vilkaarligheden. Med hvilken Frygt vil det ikke lamme de Hænder, der hidtil have ført Pennen i Sandhedens og Frimodighedens hellige Tjeneste. J hvilke nye Lænker vil det ikke smede Pressen, dette oftere miskjendte, end misbrugte Organ for den offentlige Mening! Og hvad vilde, paa den anden Side, vindes derved? - Vi kunne ønske, at denne Qvæstion maatte finde en Oedipus i den, Himlen være lovet, lidet talrige Flok af danske Politikere, som anbefale retrograde Bevægelser. Saameget synes almindelig Menneskeforstand at kunne begribe, at ultraconservativeForholdsregler ikke ere de tjenligste Midler til at hjælpe Almeenaanden videre, og at ingen Regjering, ved deslige Trykkefriheds=Placater, kan vinde nogen Ære - som den ikke allerede har.