Jyllandsposten, 1841-06-29
Det bemærkes i Bladet "Dagen", at det ventelig vil blive et mægtigt Befordringsmiddel for Hoveriets Afløsning, at der ifølge Bevilling tidligere er meddeelt Proprietair Weinschenck og Hustru med Hensyn til Gunderupgaard og nu under 26de f. M. Proprietair Koch til Ulstrup Hovedgaard og Gods Tilladelse til at afhænde Bøndergodset eller en Deel af samme med fuldstændig Eiendomsret, uden at tabe Hovedgaardstaxtens Friheder, saalænge Eieren eller dennes Enke vedbliver at eie Hovedgaarden, omendskjøndt Godset bliver ucomplet, dog paa Vilkaar, at det Bøndergods, som saaledes afhændes, aldrig maa tjene til Complettering af nogen anden Hovedgaards Bøndergods. Ligesom det tidligere er bleven viist i dette Blad, hvilke feilagtige Anskuelser "Dagen" paa flere Maader opstiller ved at omhandle Gjenstande, hvorom det mangler den fornødne Jndsigt, saaledes vil man ogsaa indsee, at nærværende tvende, som det synes, Begunstigelser i Virkeligheden ingenlunde ere saadanne og saaledes istedetfor at være et mægtigt Befordringsmiddel for Hoveriets Afløsning, tvertimod vil bidrage til endnu mere at fastholde Hoveriet ved Hovedgaardene. Eller hvem tiltræder ikke den Mening, at Massen af Landets Godseiere ere uvillige til at indlade sig paa en saadan Bevilling, om alene lader de ilive værende Eiere nyde Godt af en Bestemmelse, der berøver Efterkommerne Hovedgaards taxtens Friheder, Og hvorledes skulde den Omstændighed kunne tjene til at opmuntre Landeiendomsbesidderne til at løsgive Hoveriet, at de ovenikjøbet for dette billige Hensyn til Bondens Vel i Tiden skulde fraskrive sig alle Hovedgaardstaxtens Friheder, Og ere disse Friheder da ifølge vor nugjeldende Landbolovgivning af saa frygtelig Natur, at det for Staten er en Sag af Vigtighed at skille Landets Godseiere af med de sidste overblevne Rettigheder, som endnu tilkomme Godserne? Eller er den Fordeel af Bøndergodsets Fraskillelse og Salg fra Eiendommene for nærværende Tid af saa fordeelagtig Art, at det er at formode, at ret mange Godseiere for Jnteressens Skyld ville bevæges til denne Operation? Endskjøndt det er at formode, at enhver Landkyndig selv vil vide at besvare sig disse Spørgsmaal, være det dog her sagt, at den nærværende Generation af Godseiere i flere Henseender, netop i pecuniair Henseende, udsætter sig for det største Tab ved Bøndergodsets Afhændelse, idet der deels for Bøndergaardene i Almindelighed kun bydes saa uforholdsmæssige lave Priser, at Eierne neppe kunne være bekiendte derfor at sælge dem, og deels af Bøndergaardene under nærværende Fæsteforhold svares saa ringe og ubetydelig Afgift til Godseierne, at Bønderne almindeligviis have Frygt for, som Selveiendomsmænd, at udrede de dobbelte Afgifter med Forretningen af Capitalen. Fæstebonden, som forholdsviis i Danmark kun svarer lav Landgilde og Tiende, finder derfor liden Tilskyndelse til at erholde Eiendomsret paa deres ihændehavende Gaarde, ihvorvel dette i Grunden kun er det eneste Middel til af Bonden at danne et selvvirkende Lem i Staten, paa en Tid derfor da Eieren kun med stor Opoffrelse i pecuniair Henseende kan afhænde sit Bøndergods, formenes det derfor ulige rigtigere, at Regjeringen, istedetfor yderligere at berøve de efterfølgende Eiere Hovedgaardstaxtens Friheder, tvertimod burde, som en almindelig Regel for alle Landets Godsbesiddere, for Afløsning af Hoveriet og Selveiendoms Jndførelse. paa Godserne, tilstaae Herregaarden for bestandig disse Friheder, der nu isandhed ere saa indskrænkede og beklippede, at man neppe har Aarsag til at ønske vore store Gaarde i Landet disse berøvede, ligesom der aldeles ingen Grund er til for formuende Godseiere at lade sig Rettigheder berøve, som eengang lovligen tilkommer Eiendommene; thi det var dog vel meget forlangt, at disse, fordi de af Kjærlighed til Bondestanden, først skulde løsgive et Hoveri, som aabenbar ved mange Hovedgaarde medfører disses høist besværlige Avlsbestyrelse, dernæst med betydeligt Tab skulde afhænde et Bønder, gods, der almindeligviis er mere end dobbelt i Værdi, imod hvad det kan sælges for, og da ovenikjøbet i Tiden til Løn for disse ædle Bestræbelser for Bøndergod, sernes Opkomst skulde see Efterkommerne berøvede, end og Hovedgaardstaxtens Rettigheder. Det var derfor at ønske, at man meere vilde sætte sig ind i Godseie, rens Stilling og Kaar, forinden man skrider til saadanne Dommes Afsigelse, som mangle al Grund; thi vil Regjeringen vente paa, at deslige gunstige eller vel endog naadige Bevillinger, som de, der ere tilstaaede undtagelsesviis Hr. Weinschenck og Hr. Koch, skulde tjene som mægtige Befordringsmidler til Hoveriets Afløsning, da staaer man her Fare for at løbe med Liimstangen, da disse Exempler netop maae betragtes af den Beskaffenhed, at de ere mægtige Standsningsmidler baade mod Hoveriets Afløsning, Selveiendoms Jndførelse og allermeest mod Ophævelse af det complette Bøndergods. Mon det desuden med al Forkjærlighed for Liig heds- og Frihedsystemet nogensinde kunde være at ønske, at Landets Hovedgaardseiere skulde staae paa aldeles lige Fod med Bondestanden eller hine ikke hellere i Staten indtage et høiere Standpunkt, hvortil de ved de større Landeiendommes Besiddelse dog ligefrem synes at være kaldte, Og kan det kaldes ønskeligt, at Godseieren, som nu er Tilfældet, ifølge Placaten af 26de Januar 1807, taber alle Hovedgaardens Rettigheder, ved blot at miste endog det allermindste af de 200 Tdr. Hartkorn, der udgjør Hartkornets complette Tal, Vel kan der siges, hvad der ogsaa blev bemærket ved de Roeskildske Stænder, at Hovedgaardenes Rettigheder ere begrundede i de Forpligtelser, der paahvile Hovedgaardseierne ved Skatteopkrævningen af Fæstegodset, Skiftevæsenet m. m., men hvem vil ogsaa gaae til den Yderlighed, at paastaae alle Rettighederne bibeholdte eller f. Ex. noget Øieblik at paastaae, at Skiftevæsenet, skulde vedblive at klæde til Herregaardseieren. Nei lad Skifteforvaltningen blive underlagt Øvrigheden, dette er den Autoritet, som udelukkende bør administrere Bondestandens Skiftesager. Længenok har Godseiernes egen raadige Forvaltere efter frit Behag kunne skalte og valte med denne for Bondestanden saa høist vigtig Gjenstand og med Gru og Rædsel seer endnu mangen tænksom Bonde tilbage til hine svundne Tider, da Skifteretten, ved at blive Godsherrerne overdragne, efterhaanden ved Dødsfald og Eiendomstiltrædelser lod Selveiendomsrettigheden - som næsten udelukkende fandt Sted i Landet og længst i Jylland – successive overgaae til Fæsteforpligtelser, hvorved Bonden baade blev plaget med Hoveri, Landgilde, Reiser m.m. Mærkelig er det derfor endnu iblandt vor Bondestand paa mang foldige Steder at finde deres gamle Selveiendomsskjøder, skrevne paa Pergament, opbevarede i deres jernbeslagne Dragkister, og dermed sammenholde de senere Documenter, der vise med hvilken List og Underfundighed den forskjellige Skifteret i Almindelighed har forstaaet efterhaanden at fortrænge Bondens Eiendomsret ved at paabyrde Bonden en Forpligtelse efter en anden, indtil Skifteprotokollerne tilsidst udviste, at Skifteretten (den herskabelige) – hvor Tilfældet var, at Efterkommerne havde paastaaet Eiendomsretten - havde decideret omtrent som saa: at ingen saadan Eiendomsret med Grund kunde prætenderes, hvorimod Fæsteforpligtelserne alene vare at følge. Jntet har derfor mere end Skifterettens Overdragelse i Godseierens Haand i Danmark bevirket Bondens Ruin og Underkuelse, da herved aabnedes snedige Godseiere den bedste Leilighed til at trællebinde Bondestanden til Hovedgaardene. En Hensyn, saa alvorligt som dette, formenes derfor tilstrækkeligt til at kunne bevæge mangen Godseier til med ganske andet Blik at betragte saadanne Fæstebønder, som i Tilfælde de for Landets Domstole vilde producerderes originale Pergamentsskjøder, ubetinget for Landets Høiesteret vilde kunde bevise deres fulde Eiendomsret til deres Gaarde, og som, hvor Eiendomsretten af Formændene ikke formelig er afhændet og solgt, men kun af Godserne anmasset og tilraanet, endnu den Dag idag vilde være at tillægge selve Bonden, som Gaardens lovbegrundede og rette Eiermand. Med Blussel og Undseelse maa derfor mangen Godseier betragte sine Forfædres Færd, men netop ogsaa af denne Grund føle sig stærkere ansporet til at mildne Bondens Stilling i enhver Retning; thi den Bevidsthed, at Godseieren ofte er Bondegaardens usurperede, men Bonden dens rette Eier, er isandhed skikket til at lade Naade parres med Retten. At Skifteretten – som giver Anledning til de største Underfundigheder i private Hænder – den for ubetinget bør overdrages det Offentlige, dette formenes af den anførte Grund saa indlysende, at derom ikke kan næres forskjellige Meninger. Og ligesom dette Skiftehold saaledes endog burde fratages Godseierne strax, endog førend Fæsteforholdet løstes, saaledes kunde naturligviis ogsaa andre enkelte Rettigheder indskrænkes som vare af mindre væsentlig Beskaffenhed. Det hed der i Roeskilde Stændertidende, Side 2842, blandt Andet saaledes: "Der synes Jntet at kunne være til Hinder for, at man inddrømmede Hovedgaardseierne Ret til at sælge af deres Bøndergods, om end dette ikkun udgjorde 200 Tdr. Hartkorn, og desuagtet beholde Hoved gaardenes Rettigheder for en aliqvot Deel som stod i Forhold til det tilbageblevne Bøndergodses Størrelse. Vi antage nemlig, at paa denne Maade vilde den Hindring, som nu Placat af 26de Januar 1807 lægger for Eiendoms Udbredelse, i det Væsentlige være hævet, og dog vilde paa den anden Side Udsigterne til en forøget Skatteindtægt af Hovedgaarden ingenlunde være afskaaren. Da imidlertid nøiere Bestemmelser om de Betingelser, paa hvilke denne Tilladelse kunne indrømmes, ere nødvendige, saa antager Comiteen, at man i denne Henseende ogsaa bør indskrænke sig til at foranledige et Lovudkast udarbeidet. J dette Lovudkast maatte da ogsaa optages Bestemmelsen om, hvorvidt Eieren af saadanne Sædegaarde, hvis Bøndergods enten var ucomplet eller endog aldeles frasolgt, skulde vedblive at henregnes blandt Sædegaardseiernes Valgklasse m.m.