Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1827-05-22
J Engeland gives endnu saamange gamle Love af dens Frudal Coder, som endnu ere i Kraft, blandt disse have de endnu beholdt dem der angaae Jagten, deraf opstaaer en uophørlig Kamp mellem dens Territorial-Aristokratie, og dem, som ingen Grundeiendom have." J London Magazine staaer følgende en engelsk Jagteiers Dagbog i den første Uge af September bekjendtgjort: Søndag. Jeg hørte i Dag en herlig Præken af Doctor Rosyphiz over Barmhiertighed og anstillede en Undersøgelse hos mig selv, hvorledes mit Forhold havde været mod mine Naboer, og jeg følte en Beklemmelse om Hjertet ved at tænke paa Hodges, dog jeg kom mig snart igjen. Sandt er det jo, at han i 20 Aar havde været min Forpagter; men jeg har ogsaa tre forskjellige Gange tilgivet ham, før jeg skikkede ham bort. Vel er han bleven hængt og hans Kone død af Græmmelse, men hvorfor stak han ogsaa min Lade i Brand? Hans Tørst efter Hævn, og ikke mine Eiendoms-Rettigheders legitime Forsvar har frembragt denne Catastrophe. Hvad hans Børn angaae, de ere beskyttede mod Mangel i Børnehuset, til hvis Vedligeholdelse jeg i Fattigskat maae bidrage rigelig. Det er enhver redelig Mands Pligt at forsvare eens bellige Rettigheder, som Eier; det selskabelige Samfund giør En det til Pligt; jeg vil fuldkommen forsvare mit Vildt mod Bonde og Adelsmand, og det kan dog ikke kaldes at handle mod Retfærdighed (?) Præsten har behandlet Tingen alt for overfladisk, og han faaer ikke i Morgen, som han hvert Aar ellers altid pleier, en Kurv med Vildt, derpaa kan han forlade sig. Vel har jeg i Sinde at opføre mig harmhiertig mod mine Lige i Almindelig. hed, men med mine Naboer, hvis Godser støde til Mit, kan jeg ikke staae paa nogen god Fod. Mandag den 1ste September. Jeg drømte at jeg var i Marken og stødte paa en Vildttyv, der havde intet Skildt at forevise og nægtede mig sin Addresse, jeg greb ham da i Struben, det kom til Slagsmaal, - og jeg vaagnede ved min Kones Skrig, som jeg havde greben, næsten qvalt med min høire Haand, og saaret hendes allerkjereste smukke Skuldre paa flere Steder. Kammeret fyldtes øjeblikkelig med mine Giester og Tjenestefolk, og min kjere Sophie, næsten gandske forstyrret af de Voldsomheder jeg havde udøvet mod hende, vedblev uagtet alle mine Bønner at skrige paa det allererbarmeligste, og ophørte ikke at bede mig, dog at skaane hendes Liv. Alle som vare komne til, ansaae Sagen for en ægteskabelig Tvist, og Domestikkerne hviskede og loe mellem hinanden; men de skal ogsaa Resten af Maaneden kun faae tyndt Øl. Tidlig om Morgenen Kl. 4, gik jeg ud paa Jagt med Majoren og mine andre Gjester; jeg begav mig til den yderste Ende af Jagtgebetet, hvor jeg Dagen. før havde fret en Mængde Vildt; men nu fandt vil ikke et eneste Stykke. Mine Vildtvogtere vare som synslaaede, jeg ikke mindre, og mine Giester gave deres Mishag derover tilkjende: jeg gik hjem med dem, slet Lune for at spise Frokost, under Spisningen forbrændte jeg min Hals, skar mig i Fingeren og trak en Sauceskaal i Stykker. Efter Frokosten be have vi os igjen paa Veien, og vare neppe komne nogle Skridt bort fra Huset, saa hørte vi paa mit Jagt lebet et Skud til høire Side, og flere gjentagne Skud til Venstre, som overbeviste os om at flere Hundsfotter maatte handle i Overeensstemmelse med hinanden, endelig stødte vi paa 3 Officiantere paa halv Sold, nemlig en Capellan, en Marine-Lientnant og en Captain ved Landtropperne. (Fortsættes.)