Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-05-04
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Ras Trettende Aargang. No. 36. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 4 Mai 1816. Gud og Liver. Trindt om mig buldrer Tvivlens hule Torden, J Kamp med al Naturens Harmonie; Jeg skuer tryg i Alt en varig Orden, Og frygter snart igjen et Tryllerie, Der, Sæbeboblen liig, for erig svinder, Naar Livets Timeglas ei mere rinder. Alt hvirvles bort af Tidens vilde Strømme, Der svinde brat i Evighedens Hav Jeg seer det Hele som i dunkle Drømme, Der flygte ved den trætte Vandrers Grav, Først der blev Maalet sat for Livets Smerte, Med Haab og Frygt og Længsel slaaer mit Hjerte. Jeg var ei til, jeg blev, hvor gaaer min Bane, Hvad skal jeg her, og hvor er vel mit Hjem Tør jeg fra Støvet dristig Kilden abne, Hvorfra den hele Skabning rinder frem Skal Taage evig om mit Væsen hegne, Og skal det aldrig skue Lysets Egne, En Afgrund aabner sig for mine Blikke, Og zittrende i den jeg skuer ned Thi mørkt er Svælget, Enden skimtes ikke, Men dunkel er som Livets Evighed; Og seer jeg did mod alle Himles Himle, O, svage Aand, ved Tanken blot du svimle, Sev, Vendner ville form, af Jntet kaldte Og dog ufattelige for min Aand; Som Havets Draaber hvirvle de utalte, Men bundne ved urokkelige Baand; Ostig, hvo dannede vel Eders Baner, J tie Alle, men Fornuften hnerOg vender jeg det taareblændte Øie Til Jorden ned, fra Himlens hvalte Blaa Da vidner Støvet, som det fjerne Høie, Thi i det Hele Guddoms=Præg jeg saae; J Lynets Glimt, Vulkanens vilde Lue, Og Stiernedindemets lyse Bue. O, løber da, J glimrende Planter, Om den engang bestemte Middelsol! Og hvirvler kun J skrækkende Cometer, Omkring vor lille Jord fra Pol til Pol: Den Ene ei den Andens Orden bryde, Thi viist er Budet, som I. Alle lyde! Jeg føler Gud, jeg tør Din Storhed skamme, Skjøndt dybt jeg nedtrykt er i Jordens Støv Jeg segner for en Gnist af Lynets Flamme, Mod Dig forsvinder Alt, som Høstens Løv Du er – jeg seer Dig grant i Stjerners Bue, Og høiner Dig i Myrens mindste Tue. 9, hvad er jeg, som dristigen mig hæver Med Tanken op til Livets Kilde, Gud, Alt zittrer ved Dit Navn, min Harpe hæver, Jeg fatter ei, hvad Læben stammer ud; Mod Dig det Hele bort til Jntet svinder, Som Draaben, der i Havets Afgrund rinder. Og du, som troer dig sat saa høit i Livet, Fol dog din Ringhed, føl din usle Magt, Der til et Græsstraas Frembrud ei blev givet; Ol fatter du hvo Spiren først har lagt? Du ahner ham høit over Stjerners Zoner; Men langt, langt fra din Synskreds Herren troner. J Mulm vi staae, thi Mørket rædsomt breder Sit tætte Slør omkring vort bange Fjed; En dunkel Stjerne Vandringsmanden leder Til Kundskab om en Gud og Evighed; Jgjennem Skyerne, der om os hvile, Kun brudte Straaler fra det Fjerne smile. Hvad er vel Livet, hvor den høie Kjede, Der knytter - holder det saa store Alt; Hvi ile vi blandt Haab og Sorg og Glæde, Og blev et strax til varig Lykke kaldt; Hvorfor skal Solen ikke Mørket bryde, Og ved sin Klarhed Øiet venlig fryde? 9 om vi skue fra det høiste Høie, En Afgrund svinder dog mod Blikket her, Hvor er den Dødelige vel, hvis Øie Har Taagen brudt og Lyset skuet der; Vi ahne kun, men Hjertet kraftigt taler, Og Held os, Haabets Stierne aldrig daler. Som om jeg stod paa Chimborassos Toppe, Og skued mod den fjerne Havstrøm ned; Mens rædsom Torden omgav mig deroppe, Og Lynglimt zittred under mine Fjed: Saa seer jeg Livets Afgrund her og hæver; Thi dunkel Taage rundt omkring mig svæver. Dog, end i Nattens Mulm en Stierne glimter, Saa skjøn du seer den paa din Himmel staae; Jgjennem Taagen selv du klar den skimter, Dens Høide Tordenskyer aldrig naae; Det er Fornuften, der sin Straale breder, Og gjennem Livets dunkle Veie leder. Den ahner, slutter, hvad vort Hjerte haaber, Og støtter sig paa Troens høie Bud; Den føler, hvad Naturen høit tilraaber, Og skuer i det mindste Støvgran Gud; Mens Aanden fro, paa Haabets lette Vinger, Sig fra den dunkle Jord til Lyset svinger. Træd svage Støv med Ærefrygt tilbage, J Følelsen vær ene lykkelig: Engang skal Solen klare Taagens Dage, Og Nattens Mørke svinde bort for dig; Et Glimt af Lyset saae du kun herneden, Din høie Aand blev til for Evigheden! J. R. Lachendorph. Om den nuværende Guldalder. (Slutning; see forr. No.) Sædernes strænge Dommere tale om Skamløshed. Men jeg spørger, hvad er Skamløshed andet, end Følelse af Uskyldighed, Thi den, som rødmer, røber aabenbart, at han er sig en Brøde bevidste men den, som ikke rødmer, bebuder netop derved, at han er brødefri. - Fra den Tid af at al Rødmen er kommen ud af Mode hos det smukke Kjøn, hører hos det Uskyldighed til Dagens Orden. Lader os være som de smaa Børn, mine Kjære. Skammer maaskee Barnet sig, naar det viser sig for os blottet, Neis - Rødme de skjønne Nu skabiverinder og Otaheiterinder, naar de lystne Europæere opsluge deres nogne Yndigheder, Aldeles ikke. Men hvo tvivler vel paa deres Uskyldighed og Ufordærvethed? Lader os derfor ikke meere ivre saa pedantisk mod Barnligheden, der yttrer sig i begge Kjøns Omgang, og hvad der angaaer det smukke Kjøns naturlige Beklædning, saa lader os udraabe: hom solt qui mal 7 pense, saa ofte vi see en bedækket qvindelig Barm eller endnu mere; thi Uskyldighed, er ligesom Sandheden nøgen. Jo meere vi altsaa nærme og Nøgenhed, des meere nærme vi os Uskyldighedens og Naturens Stand, som er den nødvendige Betingelse for Guldalderen. Heraf er det tillige klart, mine Høistærede, hvor megen Aarsag vi have at takke de Menneskevenner, der bringe os denne Nøgenhedens lykkelige Tilstand nærmere, hvis velgjørende Haand skiller os ved den sidste Kjole og den sidste Skjorte, for at gjøre os til sande Naturmennesker. Og dette leder os tillige til Naturstandens andet Kiendemærke. Dette bestaaer i vore Samtidiges barnlige Attraa efter at tilegne sig Andres Eiendom. Saavel hos de ufordærvede Jndianere, som hos de uskyldige Børn, mærke vi, de udstrække deres Hænder efter Alt hvad der falder dem i Øinene, især efter det, som glimrer og tindrer, saasom Guld, Sølv, glimrende Stene o. des. Hvad enten det tilhører en Anden eller ei, ligger uden for Grændserne af deres ufuldkomne Overveielse. Netop den samme heftige, barnlige Attraa aracteriserer ogsaa vor Tidsalder. Hine Miltsyge, ville vel ogsaa finde heri et slemt Symptom, og tale om Mangel paa Agtelse for fremmed Eiendom, Hang til Tyverie og Ran, Plyndresyge, umættelig Gierrighed o. s. v. Men Herre Gud, gives der da i Naturstanden nogen Eiendom, Hersker der ikke tvertimod en almindelig Fælledsskab i Besiddelsen, Staaer det ikke i hiin Stand enhver frit for, at plukke Træernes Frugter og jage Skovenes Dyr, Ere altsaa Tyverie og Ran tænkelige i Naturstanden, Jngen lunde. Naar vi i vore Dage see hos vore Medmennesker en lignende Attraa efter det, der ligger skjult i vore Lommer, Kister, Skabe, Lader og Stalde, saa maa vi ikke forundres derover, men ydermere bør vi gjenkjende deri et nyt Kiendemærke, paa Naturstanden og Guldalderen.