Aalborg Stiftstidende, 1835-04-18
Advocatstandens bestyrende Committee har i et Møde af 6te April vedtaget at erklære: 1) at den seneste Ordonantssom giør Advocaterne pligtige til ex officio at lade sig udnævne af Pairsretten til Defensorer for dens Skranker, er ulovlig; 2) at overhovedet ingen Advocat kan tvinges til at forsvare en Anklaget, der ikke vil lade sig forsvare af ham; 3) at de af Hr. Pasquier allerede udnævnte Defensorer for Deeltagere i April Urolighederne, ere beføiede til reent ud at erklære ham, at de ikke antage det dem overdragne Hverv. De Herrer Dupin, Mauguin og OdilonBarrot ere udnævnte til at overbringe denne Beslutning i Form af en Protestation. For at gjøre Maalet fuldt i det bittre Bæger, det franske Ministerium har at tømme, ere nu ogsaa de formelige at Debatter om den angrikanske Gjeldssag aabnede i de Denussputeredes Kammer den 10de April. Den første Taler, som hævede sin Rost imod, ubetinget at antage Ministeriets Forslag i denne Sag, var Hertugen af Fiz James. Ville samtlige Oppositions=Talere slaae paa samme Strenge, vil Ministeriet her faae en haard, meget haard, Kamp at bestaae. Vi beklage, ikke at kunne meddele vore Læsere denne hele mærkelige Tale, men vi maa indskrænke os til, ved dens Slutning at give et Begreb om den Fynd og Kraft, hvormed denne Oppositionsmand fremstod ved denne Leilighed: "Vore føielige Ministre pleie hyppigt at tage Englands Exempel til Rettesnor for deres Fremgangsmaade. Havde de dennegang spurgt sig selv, hvad der i England vilde være skeet under lignende Omstændigheder, saa vilde de ne ogsaa have maattet svare sig selv, at i England vilde en saadan Discussion, som den nærværende, slet ikke have funden Sted. En Krigserklæring vilde have været Englands eneste Svar paa Præsidentens Budskab. Gud bevare mig imidlertid for, her at lade noget Krigsraab lyde. Jeg kjender for godt mit Fædrelands Ønsker og Jnteresser, tilat forglemme mig i den Grad. Det er ikke Partinand, der taler af mig. Alle Erindringer, alle sørgelige Erfaringer, jeg har gjort, maa tie for Fædrelandets Æres og Jnteressers Røst. Jeg taler kun som Franskmand, ligemeget af hvad Partii. Som saadan tilraaber jeg mine Medborgere: Glemmer ikke, hvad Fødelandets Ære byder Eder! Frankrig vil ikke Krig og bor ikke ville den, men det bor heller ikke taale, at nogensomhelst Nation skal kunne rose sig af at have indjaget Frankrig Skræk. Og J henvendende sig til Ministrene) som saa ofte have roest Eder af, igjen at have plantet Fanerne fra Austerlitz, af hvilke ogsaa vi (Legitimisterne) ere stolte, endskjøndt de ikke bære vor Farlve, J, som have paataget Eder, at holde disse Faner opreiste, der saa længe overskyggede Ærens Alter, J kunne være fast overbeviste om, at man aldrig vil tilstede Eder at nedlægge disse Faner paa Frygtens Alter. Nei, Frankrig, vil ingen Krig, men det vil stedse vide at bevare den Stilling, som sommer sig for dets Værdighed og Storhed; med opreist Hoved, med den ene Haand paa det troe Sværd, med den anden pegende paa sine utallige Krigstrophæer, smillende af Farer og foragtende Trudsler, vil det stedse staae beredt til Kamp, naar Forhaanelser udæske det dertil. Det er den Forestilling, jeg har gjort mig om Dig, mit skjønne Fodeland. Vee ethvert af Dine Børn, som ikke deler den med mig. - Jeg forlanger, at man skal opsætte sin endelige Beslutning i denne Sag, saalænge indtil en amerikansk Gesandt har gjort Frankrig behørige Æreserklæringer og Afbigt. Jeg viser Regjeringens Andragende tilbage, fordi det er det meest Vanærende, som nogensinde har været forelagt et fransk Kammer." Denne Tale afbrødes ofte fra Centrummet og vakte i det Hele en Bevægelse i Kammeret, der varede meget længe. Omsider besteg Hr. Thiers Talerstolen, for at besvare den. Journal des Debats erklærer hans Foredrag for mesterligt. Det gik meest ud paa Bebreidelser mod Restaurationen, for paa denne Maade at svække det Jndtryk, Hertugens Tale umiskjendelig havde gjort.