Københavns Adresseavis, 1772-10-07
Da jeg læste vores Patriotiske Danskhiertede Arveprindsen, naadigste Brev til Compagniet udi Adresse Contoirs=Efterretningerne No. 151, og fandt det Sted, at giøre Tranqvebar til et herligt Entrepot, opvaktes den Guist i min Siæl, der stedse ulmer for mit Fædreneland, og ved hver Leylighed opblæses til en Lue. Jeg lignede dermed den nye Octroys 4de §. og den nye Conventions 5te Art. Jo, tænkte jeg, naar hvert Dansk Skib tør spreede sine Seigl paa det Jndiske Hav, naar Compagniet i 10 Aar frasiger sig den Handelsmænd ellers saa naturlige Begierlighed efter hastig Gevinst, og vover halve Millioner paa vor gamle Ostindiske Handel, saa vil samme igien blomstre, saa skal Dansborg, igien udviide sit Sæde, og hine Byer vrimle af flittige sorte Undersaatter, som prise i hiin Verdens Deel det Danske Scepter, og med deres Arbeide berige vore Kongers første fødte Sønner, Jo, raabte jeg, store Christian V., og du brave Giedde: Eders Skygger skal glæde sig, at see os taknemmelig pløye den stante Vey I banede os igiennem Bølgerne. Længe brændte mit Hierte af Glæde. Men omsider kom den suur og prangsindede Eftertanke og nedslog mit stolte Haab. Hvorledes spurgte jeg, og begynte strax at regne, hvorledes kan Compagniet, uden til det Almindeliges visse Tab, og uden den sikkre og riige Chinesiske Handels Svækkelse vove saa store Summer paa en Handel, der i 10 til 20 Aar er bleven ført med saadan Tab, uvis og Udfaldet, og uden i de første 10 Aar at kiende nogen Frugt af sin maaskee spilte Formue? – Og hvad i Fald Compagniet dertil maatte giøre Laan, og altsaa tabe Jndtægten deraf, tabe Renterne, og selv frygte for at tabe Hovedstolen? – Hvem torde forlange det af vore Medborgere; hvem torde ønske det for Landet; hvem torde raade Jnteressenterne dertil, Og om nogen Uheld hendede sig i den rigere Chinesiske Handel, inden den Ostindiske igien kunde understøtte samme; (hvilket vist ikke kan skee saa snart) saa var jo alting tabt for Compagniet og for Landet? – her hævede jeg - Maaskee de private Kiøbmænd vil flittigere beseyle Indien, og bringe denne Handel op Her standsede jeg igien et Øyeblik, og mit Haab begyndte at reise sig. Men tænkte jeg snart igien; hvilken Kiøbmand kan vove saa betydelig en Udrustning, som dertil udkræves, uden sikker Fordeel, og hvorledes tør nogen forblinde sig med saadant Haab ved de Jndiske Manufakturers bekiendte Forfald; saa at ingen Ladning i den første Tid kan haabes, naar Compagniet beseyler Colonierne selv, som den nye Conventions Artikel lover, og ey heller, om Compagniet ikke setter de Summer derpaa, som min egen Overbeviisning ikke tillader Jnteressenterne at spille med. Lykkelige Conjuncturer allene kunde altsaa lade nogen privat Kiøbmand giøre Forsøg i denne Handel, og da igien maatte Compagniet kappes til fælles Skade med sine handlende Medborgere; een af dennem, og Landet i begge maatte lide Tab; thi enten vilde Compagniet ved Forkiøb og sine øvrige Fortrin i Colonierne fraholde andere Kiøbere, som ved deres Udrustning og Recognitionens Erleggelse til Compagniet reent maatte ruineres; eller og om disse Kiøbmænd vinde Overvægten over Compagniet, saa kan Recognitionen i saadanne ellers for Handelen lykkelige Tilfælde, aldrig erstatte Compagniet de paa Manufakturerne og Colonierne ødte Summer, og den samme fratagne Gevinst, Jen tænkte langt omkring, og saae tilbage paa de Tider da vores Vestindiske Handel under Compagniet, laae ogsaa i det Sidste. Da Handelen dertil blev aldeles frie, steeg den strax, og blomstrer nu hvert Aar meere og mere. Derson dette ogsaa skeede med den Ostindiske Handel, og Kongen vilde anvende i nogle Aar hvad som fornødiges til Manufakturers Opkomst, vilde den vist ogsaa opnaae samme Flor, det Asiatiske Compagnie som befriedes fra de idelige Bekostninger og Tab, som de Jndiske Coloniers Underholdelse og Beleyling med sig fører, kunde vende alle sine Kræfter paa den Chinciske riigere Handel, og med sikker Gevinst udvilde sin Maat udi Handelen. Forsøg det derfor, værdige Directeurer og Jnteressentere af det Angiske Compagnie, fremlæg Eders ved Erfarenhed, enden mere bestyrkede Grunde for vores Landets Fader, den Konges Grist, der gjorde med store Bekostninger, at vore næsten forhen ubekiendte smaa Eylande i America ere blevne Handels Kilder for os, ved at give samme Handel frie, her skeer uden i vores naadigste Konge, og sidder i Sammes oplyst ædle Broder næst ved Thronen. Han vil vist ey agte en ringe aarlig Udgift imod det, hvad Landet maatte vinde, naar den Chinesiske Handel kan drives med Compagniets fulde Kraft, og den Jndiske under Hans høyeste Betryggelse og Understøttelse igien oplives! Frygt ey for dem, der forrige Aar giendrev dette Eders retsindige Andragende. Nu ere Danske veltænkende Mænd og den bestindede Prinds vore Talsmænd for Kongen og hans Raad. Maaskee høre de, og Christian Selv, denne min af en mørk Astrog svag gienlydende Røst, vist bifalde de det Hiertelav, der lader mig tale, og maaskee forbereder en Uvedkommende Eders kloge Begjærings=Bønhørelse. Thi udi disse lykkelige Dage oplades ingen Dansk Mund forgieves. Til Antor for Jarine og Einer Tambeskelver. Pral Frankrig længe nok af din Voltaire, Rousseau Og Engeland vær stolt af Noung og af din Pope Ja Tyskland, Gellert roes, men viid derhos at oppe Blandt Norske Gran og Fiæld kan og Porter grøe. Sandt nok, til Pdmyghed den Tanke længe drev Nordmanden, naar han stolt sit Lands Fordeele veiede At blandt Sølv=Minerne han endnu ikke eiede De, som om Gud, om Dyd og Pligter værdig skrev. Men læs nu vor Tullin og hvad De nyelig sang Min B. Ud! - (Ol Engle Sang) og lad saa Verden sige, Hvori vort Norge bør for andre Lande vige. Af neil Naturen mindst er Aarsag til dets Trang. O Du, som for sligt Land er Konge, Fader, Ven, Ophulp det, lad det dog Din Kiæle=Dægge være, Og løn ver Nortil. B. N. som kan Verden lære Hvad Norge dog har haft for Helte og for Mænd. Jeg som med Glæde har uligelige Mand; Følt Deres store Værd, jeg fordrer ud ved dette Hver Pen, hver Haand, hver Mund, hvert Hierte til at sette Dem Krandser, Støtter og hvad meer optænkes kan. Spørsmaal. Er der noget Middel mod Liig Torne, hvorved man paa en føye Tid kan blive dem qvet? Man veed vel det almindelige, nemlig, at skiere dem i fuld Maane, men ey at tale om at saadan Skiering er ubehagelig, er den ey heller til den Nytte at de derved bliver borte, da Følgerne lærer, at de altid voxer ud paa nye. Man ønskede derfor gierne, at en Erfaren vilde tiene Publikum, ved at giøre det sig forbunden, for et tilforladeligt, dog ey alt for bekosteligt, Raad mod dette næsten almindelige Orde Hvorledes nye Forbedringer og nyttige Forslag letteste kan indføres iblant Landmænd og Bønder. Der er vel ingen, som nægter, at i vore nyere Tider, da alle Videnskaber ere opstegne til et klarere Lys, giøres ogsaa en Mængde nye og nyttige Opdagelser i Occonomien og Landvæsenet, hvorpaa Beviset er lagt for Dagen i en stor Mængde Skrifter, som har allesammen intet andet Øyemeed, end Agerdynsningen, Færdriftens, Skovopelskningen, og med ert Ord, alt dets Forbedring, som kan giøre Landmanden flittigere og rigere, og altsaa og ved en meget naturlig Følge et heelt Land mere blomstrende og lykkeligere. Men er dette og virkelig skeet? Har vore Landmænd betient sig af disse nye Opfindelser, naar Muelighed til virkelig at udøve dem har intet havt meere at indvende derimod, og mendskiønt den store Fordeel deraf er endog lagt nok saa tydelig for Dagen, saa at de meest haardnakkede Fordomme har maattet tie, eller har de vel gjort sig den Umag, at anstille nogle Forsøg derefter, Eller er Alting endnu meget meere blevet paa den gamle Fod? Jeg troer, at det sidste ikke vel kan nægtes, naar man betragter Sagen i det Hele; thi nogle faa Undtagelser, som man kunde anføre i Henseende til en eller anden Provinds, ere langt fra ikke tilstrækkelige til at bevise det, som er tvertimod. De egentlige Aarsager hertil ere snart opdagede. Landmanden bliver, som man verd, alt for gierne hængende ved alt det, som han har lært af hans Fader og Oldfader. Det er hans bekiendte Mundheld: De Gamle have gjort saaledes, og vi ville og lade det beroe derved. Hvorfor ville vi være klogere end vore Forfædre, Jeg veed just heller ikke, om man kan fortænke Landmændene saa meget for denne deres Grundsætning. Erfarenhed gaaer hos dem overalt. Alle Regler, som de have lært af deres Fædre og Oldesædre, ere grundede paa en lang Erfarenhed, efter det sædvanlige Veyr, som hersker i enhver Provints, og ere blevne fundne saa probate i en utænkelig Raad af Aar, at den immer gaaer sikkerst som holder sig til disse gamle Regler. Nye Opfindelser der mod, omendskiønt deres Nytte er øyensynlig og ulmodsigelig, trænger fielden igiennem til Landmændenes Classe, omendskiønt de just ere bestemte for dem og deres Syffelsettelser. Og hvorledes skulde de komme til Landmanden og Bonden, De bliver næsten allesammen blot forredragne i Bøger og videloftige Skrifter, og Landmanden kan og vil ikke læse, og naar jeg oprigtig skal sige det, saa maae han heller ikke læse Bøger. Jeg setter, at han havde og den Duelighed, at studere i Bøger, hvor skulde han faae Tid dertil, Skulde han anvende sin saa kostbare og saa nøye uddeelte Tid dertil, for at bogstavere og stave sig frem i vore nyere occonomiske Skrifter, forstaae Halvparten af meget, og slet intet af meget; og i Stedet for at pløye eller saae paa den gamle Maade, blive siddende i Stuen, og forvirre Hovedet med en nye Maade at dyrke Jorden paa Jeg setter videre, at man vilde anvise Bonden, Timerne dertil, som han ellers driver bort Vinter Aftener bag sin Kakkelovn, eller tilbringer i Kroen, eller om Sommeren med Keglespil, eller og driver bort med noget andet Spil, saa skulde dog alle disse Forlystelser bedre skikke sig for ham, end Studering i Bøger. Bondens Hoved er ikke gjort dertil, og hvad der er Recreation for en Lærd, det skulde meere udmaatte ham, end det sureste Arbeyde, ligesom man og merker næsten hos alle Landmænd, de næsten ikke frygter sig saa meget for nogen Ting, som for at bryde deres Hoved med Eftertanke. Naturliqviis maae altsaa Alt, endogsaa nok saa nyttigt og brugbart, som indeholdes i vore occonomiske Skrifter, blive skiult for Landmanden, ifald man ikke giør sig Umag for at bibringe ham det paa en lettere Maade. Noget kan man maaskee bibringe ham til hans nøyere Kundskab ved de aarlige Calendere, naar det derudi bliver ham foredtaget med den største Tydelighed og mueligste Korthed. Jmidlertid bliver der dog immer en Mængde Forslag og Forbedringer tilovers, hvilke man umuelig i saadan Korthed, som vore Calenderes Jndretning udfordrer det, kan saa lydelig foredrage, at de skulde have den ønskte Jndflydelse paa Landmandens Tænkemaade, og skeer det ikke, saa overbeviser man ham ikke gandske fuldkommen; og tvinger man ikke hans gandske Jndsigt at tilstaae, at man har Ret, saa skulde man derved itiun giøre meere Skade end Gavn. Hertil kommer indnu, al omendskiønt Landmændene og Bønderne ere virkelig overbeviste om en Ting, saa varer der dog meget længe, førend de skeider til en Tings Forsøg og Iverksettelse. Landmanden, vil intet Love, og ikke giøre det allerringeste i et uvist Haab. Endog dette angaaende synes mig, at man ingen Aarsag har til forarge sig over ham efter de Omstændigheder, hvorudi hans Bestemmelser een Gang har sat ham. Men hvorledes skal han da blive undervist, Og hvad som endnu meere er, hvorledes skal maa da bringe ham til virkelig at forsøge en Ting? Jeg har allerede sagt, at han kan ikke læse og maae ikke læse, altsaa maae andre got Folk læse for ham, ligesom en vis riig Junker, jeg veed ikke meere i hvilken Comordie, lod andre sindere for sig. Disse andre, som skal læse for ham, maae have ham nær nok om sig, og være saa nøy bekiendt med hans Tænkemaade og hans Beqvemheder, at de paa den enfoldigste og latteligst Maade kan foredrage, det for ham, som han skal vidt. Der findes ikke mange Personer paa Landet, som skulde være beqvemme vertel, og som maa lunde overdrage saadan en Bestilling. Vallet kan ikke falde paa nogen anden, end Rettens Betientere, Embedsmænd og de Geistlige. Det er disse, som efter met ForSlag skal læse for Bonden og Landmanden. De sidste Embedsmænd paa Landet har Leylighed nok, til at erfare nye og nyttige Forbedringer i Landvæsenet; saadan en Mand er og i de Omstændigheder, at han kan anskaffe sig et lidet udsøgt Bibliothek af de nyeste og beste occonomiske Skrifter, og forfare dermed. Han kan heller ikke mangle Tid til at læse disse Skrifter, naar han ikkun vil svare noget af den Tid, som undertiden tilbringes ved Spil eller anden Tidsfordriv. Han har videre den beste Jndsigt og Forlland paa Sagen, som udfordres, naar man ikke blot allene vil læse occonomiske Skrifter, som ofte bliver skrevne af blot Stue=Oeconomie, og hvorudi man iblant mange forfængelige Projekter dog ofte treffer noget got og brugeligt, men naar man endog vil behørig prøve og bedømme dem. Han er videre vant til Omgang med Landmanden; han kiender hans Tænkemaade, hans Fordomme, og hvorledes man efterhaanden kan bringe ham tilbage derfra. Han kiender endelig hans Sprog og Tallemaade, som man maae have inde, ifald det, som man forredrager ham, skal giøre noget Jndtryk paa ham. Har han nu herhos endda den ædle Begierlighed, at giøre dem, som staaer under ham, lykkelige re, veed han, hvad det er for en Glæde for velsindede Hierter, at undervise de Vankundige, og at giøre de Ufornuftige fornuftigere: saa er han just den fortreffeligste Mand til dette Arbeyde, og det vil blive ham overordentlig let, at naae sit Øyemeed. Paa Leyligheder kan det ikke mangle ham, og han kan desuden selv tage sig samme. Han kan udsælge sig de ældste og klogeste iblant Bønderne. Ved hver venlig Samtale, naar han har dem i sit Huus, eller treffer dem ved Arbeydet paa hans Marker, kan han meddeele dem sine nye Kundskaber og Jndsigter, og besvare deres Jndvendinger. Og skulde det vel være saa ubilligt og uret, om Proprietairen eller Embedsmanden mangen engang tog sig en egen Leylighed, til at undervise de under ham staaende Landmænd, Hvo kunde egentligere være deres Lærer i Landhuusholdningen, og give dem den udfordrende Underviisning derudi, (eller for at bevise samme med et Exempel af fremmede Lande, efterdi det Fremmede og Udenlandske dog altid behager og best.) Hvo skulde vel ellers være som den Mandariin, der, som brugeligt er i China, paa visse Tider forsamler dem, der staaer under ham, og skal undervise dem i deres Pligter; en Sag, som enhver mindre og større Chinesisk befalingsmand maae giøre i sin Provints og sit Distrikt, og hvorved Keiseren (som maaskee er den mægtigste og største Monark i hele Verden) ligeledes ikke skammer sig, at foretage sig det samme i sin Hovedstad. Vist nok forndsetter jeg den udfordrende Kundskab om Sagen hos alle disse Lærere altid, som jeg allerede forhen har meldt, og som man med Rette kan fordre af Forgagtere og Embedsmænd; thi ellers maatte mangen engang Bonden være meere skikket, end hans Mandarin, til at holde et Collegium over Averdyrkningen. Da der imidlertid findes en Mængde Byer, hvor der ingen Embedsmænd boer, saa bliver altid endda en Person til over, om hvem man maatte ønske, at de for Bonden og Landmanden vilde læse de om Landvæsenets Forbedring nye udkommende Skrifter, og meddeele dem det Udforderlige deraf, det er saadanne Personer, til hvilke Meenighederne overhøvedet pleyer at have den største Tillid og Fortryelighed. Jeg behøver vel ikke først at sige, at jeg taler og Præsterne og de Geistlige paa Stedet, hvilke, naar de ville, altid kan have en stor Indflydelse paa Bøndernes og Landmændenes Tænkemaade. Man maae troe mig, at det er langt fra mig, at paabyrde de værdige Personer af den geistlige Stand, som med rette fører det meget sigende Navn af Sielesørgere, nye Byrder og Besværligheder, eller at jeg endog vilde give Anledning til dem, saa at de for timelige Fordeele og Hensigters Skyld skulde tilsidesette det vigtigste af deres Embede, nemlig just denne Sielesorg. Begge Dele skal og maae ikke være. Jeg taler her blot om Timer, som endog bliver til over forden flittigste og meest Samvittighedsfulde Præst, naar han forstaaer den Kunst, at inddeele sin Tid vel, og som han desuden skulde have opofret til en og anden Slags Læsning, som just ikke altid umiddelbar har nogen Hensigt til det geistlige Embede som han skal føre. Saadanne Timer ønskede jeg, at en Præst paa Landet maatte tilligemed anvende dertil, at gjennemlæse vore nyere occonomiske Skrifter, og at bedømme dem, samt i Samtaler at meddele det brugbare deraf for dem af hans Meenighed, som han tiltroer den meste Jndsigt og den beste Villie, til at lade sig bringe tildage fra de gamle Fordomme. Visselig maae Præsten ligeledes have den fornødne Kundskab om Sagen, og ikke være uvidende i Landhuus holdningen, eller skulde hans Underviisning unægtelig være af meget slet Nytte hos Landmanden, naar denne vidste meere deraf, og i dette Stykke kunde oversee den Lærde. Men hvormange Landsbye Præster treffer man og ikke, som har erhvervet sig en overordentlig grundig Kundskab om alt, hvad der henhører til Land=Oeconomien, formedelst den Nødvendighed, hvorudi de den meste Tid befinder sig, selv at besørge deres Jndkomster, og for den største Deel at trekke dem af de res Avling og Agres Frugter. Saadanne Mænd, som forstaaer sig paa Huusholdningen, skulde det derfor være meget let, og i visse Maader til Fornøyelse, at undervise dem, der vare meere uvidende end de, at tale med gamle erfarne Huusholdere og nye Forslag og Opfindelser af Skribenterne, og prøve, hvor vildt de skulde fortiene Forsøg eller ikke. Det er ikkun Skade, at man ved de fleste Landsbye=Præsters temmelig indskrænkede Jndkomster neppe kan anmode dem om, at anvende noget af denne for mange neppe tilstrekkelige Jndkomst paa Bøger og Skrifter, og det ydermeere paa saadanne, som ikke egentlig henhører til det Embede, de har at før Men maaskee denne Vanskelighed lod sig og hæve paa en eller anden Maade. Maaskee kunde de Bekostninger, som dog ellers bliver anvendte til hele Meenighedens Beste, ogsaa tages dertil af Meenighedens Cassa, eller tilveyebringes ved et frivilligt Bidrag af Meenigheden; maaskee kunde de og ved rige Kirker tages af Kirke=Jndkomsterne. Paa denne Maade maatte altsaa adskillige nyttige Kundskaber blive udbredede iblant Bønderne og Landmændene, som ellers efter al Anseelse skulde blive ubekiendte for dem; men dette er dog endnu ikke nok; der er endnu et stort Skridt fra at vide en Sag, indtil sammes virkelige Udførelse. Der hører et Slags Mod dertil, at forsøge noget Nyt, hvorom man endnu ikke ved Leylighed har gjort sig Haandgrebene bekiendt; mangen en Gang foraarsager sligt nogle Omkostninger, som man maa vove paa det uvisse, og begge Dele er ikke Landmandens Sag. Hvad som altsaa er bedre, end al lærd og vidtløftig Underviisning, der er unægtelig, at foregaae ham med gode Exempler, og virkelig at udføre det for hans Øyne, hvilket man har anpriist for ham som nyttigt at efterfølge. Dette kan atter ingen bedre giøre, end den, som Landmanden holder for at være klogere, end han er selv, Herremændene, Embedsmændene og de Geistlige. Deres Exempel har en meget stor Vegt hos ham, og naar et Forsøg lykkes got, saa følger han meget snart efter af sig selv, uden videre Tilskyndelse. Beviser herpaa ligger noksom for aagen. Hvad for Vanskeligheder var det endnu ikke for faa Aar siden i nogle Lande, for Landmanden at bekiendtgiøre den Fordeel og Nytte, som man havde at vente af Kartoflers Avling. J hvor mange Aviser, og ekonomiske Skrifter læste man ikke Opmuntringer dertil, samt Forskrifter, hvorledes man skulde gaae til Verks dermed, Men hvor forgiedes var ikke alt dette i Henseende til det gemeene Landfork. Endog Øvrighedens befalinger, som i adskillige Lande desangaaende bleve udgivne, frugtede lidet eller intet. Men saasnart den første Forpagter, den første Præst selv dyrkede et Stykke Jord med Kartofler, og Bonden saae den store Nytte, som tilvoxte en Huusholdning derved: saa lætte han meget snart de faae Haandgreb, som udfordres til denne nyttige Vextes Avl, og uden videre Opmuntring, uden videre befaling saae man Markerne bestilte dermed. Et Sted, en Provinz efterabede den anden, og for nærværende Tid, troer jeg, skal man ikke lettelig i heie Tydskland, finde et eneste Sted, hvor jo denne Frugt bliver avlet.