Adresseavis for Børn, 1779-12-22
Nummer Aar. Første re. Aargang. for Onsdagen. den 22 December. Børn. Hævngierrighed bør man at jage paa Dørn. Sligt sommer sig ikke for dydige Børn. Samtale. imellem en Moder og en Datter. Datteren. See Mama. Der har jeg fanget en Flue! – O see hvor deylig den glindser. Moderen. Ja den er ret smuk. Datteren. Jeg vil tage Vingerne af den, at den ikke skal komme mig bort, og saa vil jeg føde den op deren. Mit kjære Barn, hvad har da den stakkels Flue gjort dig Datteren. Jntet noget, Mama Underen. Hvorfor vil du da foraarsage den Smerte. Datteren. J det kan jo ikke gjøre den noget ondt. deren. Ja min Datter, det vil giøre den erlag ondt, som, ifald man vilde afskiær og en Fod eller Haand. Fordi du ikke høer den skrige, saa troer du den intet lider; men der feiler du. Den er en Skabning saavelsom du og følgelig maae have Følelse, af Smerte, naar man giør den nog Datteren. Men naar den nu har stukket mig Mama. Moderen. Saa er det tilladt at forsvare sig. og jage den bort, og dersom den bliver ved at stikke dig, og du ikke kan undgaae den, er det dig tilladt at dræbe den. Men nu har den jo ikke gjort dig noget. Datteren. Jeg vil heller ikke slaae den ihiel Mama, jeg vil giøre den godt, og føde den op Moderen. Det er omtrent det samme, som ifald den første der mødte dig, vilde bemægtige sig din Person, for at føde og opdrage dig, men først afhugge din Fod, paa det du ikke skulle løbe bort. Hvad vil du sige dertil Datteren. Det vilde jeg ikke lide Moderen. Men naar du nu ikke var saa stærk som han, saa maatte du lade dig det gefalle og saaledes handler du nu med din Flue. Du er den Stærkere, du har fanget den, og du skulle vilde afrive den Vingerne, om jeg ikke havde afværget det, men hvad vilde Følgen blive J Morgen havde du til din store Forundring fundet den død Datteren. Saa vilde jeg have blevet meget bedrøvet, Moderen. See hvor den slager, og klynker, hvad meener du den nu føler, Datteren. Meener Mama at den lider noget Moderen. Det kan du jo let begribe mit Barn, Hvad om man holdt dig saaledes op i Veiret ved den eene Arm, Avis Datteren. Det vilde giøre ondt Mama. Moderen. Kan du da være uompfindtlig overden Fornøielse det vilde være den, om du gav den sin Frihed, Lad den nu flyve, og see saa hvor glad den vil blive, naar den flyver til sine Kammerater. Giør det til din Fornøyelse. Datteren. Det vilde jeg nok, men . . . . Moderen. Betænk, at man aldrig maae betiene sig af sin Styrke, for at undertrykke den Svagere, men snarere komme den til Hielp. Saa giør man sig elskværdig, og forskaffer sig immer nye Fornøyelser. Man maae altid stræbe at giøre det gode, og aldrig frie villig øve det onde. Datteren. Jeg vil aldrig giøre nogen noget ondt. og derfor vil jeg lade Fluen flyve. – Ach see Mama, hvor den glæder sig. Moderen. Ja, er det ikke nu en langt sødere Fornøyelse, at have gjort en god Gierning? Siig mig, føler dit Hierte nu ikke meere Glæde, end om det arme Dyr var død for din Skyld? Datteren. O! det vilde meget have bedrøvet mig. Moderen. Betænk nu selv, hvad der vilde blive af dig, om alle de, som vare stærkere end du, vilde giøre dig ondt. For Exempel: Jeg er stærkere end du; Jomfruen ligesaa. Datteren. Vist nok Mamma, er de stærkere end jeg. Moderen. Om vi nu ikke tænkte vel imod dig, om vi, istedet for at finde en Fornøyelse i at vogte dig fra alt det som var ondt, vilde søge en Fornøyelse i at knibe dig, klemme dig i Ørerne, trække dig i Haaret, hvordan vilde du da være tilmode. Datteren. Ol Mama. Jeg vilde jo da være ulykkelig. Moderen. Du seer altsaa, hvor nødvendigt den er, tidlig at vende sig til at giøre godt, du vil ogsaa engang blive stærkere end andre og om dit Hierte da ikke føler Modstand, imod Lyst til det Onde, saa vilde du jo blive et forhadt Menneske af alle. Vel har du ikke nogen Magt over Fluerne, men du har for Børn. dog langt større Kræfter end de, betien dig nu af samme til at giøre godt imod dem. Datteren. Det skal jeg, min søde Moder. Jeg tænkte ikke, at en Flue leed saaledes, som vi lider. Men tillad mig at spørge, er det da lige saa slemt at giøre ondt mod en Flue, som mod et Menneske. Moderen. Det er det vel ikke, fordi et Menneskes Liv er dyrebarere. Men man maae i dem vænne sig til at ære Gud i sine ringeste Skabninger. En Flue, en Hund, et Træe, et Græs-Straae, er saavel hans Hænders Gierninger, som et Menneske. Om du havde afrevet denne Flue et Been eller en Vinge, saa stod det jo ikke i din Magt, at giøre det godt igien, du gjorde ondt. Trækker du Barken af et Træe, saa staaer det ikke i din Magt, at forhindre, at det ikke skal gaae ud, det samme vilde det være, om man trak Huden af dig. Datteren. Paa den Maade kan man io giøre megen Skade. Moderen. Det er en reen Sag. Vogt dig derfor at foretage dig noget, som er skadeligt imod Guds Skabninger. J sig selv kan der to ikke være den mindste Fornøyelse der Din Alders Uvidenhed og Ubesindighed giør, at Børn, som du, saa ofte gjør det Onde, uden at vide det. Men nu, da jeg har sagt dig, hvad en Flue, et Træe, er, vil du ikke meere kunde undskylde dig med Uvidenhed, og ifald du nu gjorde dem noget Ondt, røbede du derved et slet Hierte. Datteren. Man vilde sige, jeg var et gruesomt Menneske. Jkke fandt Mama. Moderen. Jo! og man vilde da med Rette fatte samme Tanker om dig, som man har om Domitian. Datteren. Domitian, hvem er hand Moderen. Det var en Rommersk Keiser, som i sin Barndom fandt en stor Fornøyelse i at dræbe Fluer, og at giøre alle Dyr det Onde han kunde. Og denne Feyl vilde han aldrig aflegge. Datteren. Det maatte være et slet Barn, som ikke vilde aflægge sine Feyl, naar de bleve det sagt. Avis rioderen. Det har du stor Ret, Derforbier og Domitian meere og meere ond, og vorte op i de onde Vaner. Da han endelig blev Keiser, brugte han ikke sin Magt til andet end at qvæle og forfølge Mennesker, og at giøre dem alt det Onde, som han havde gjort Fluerne i sin Ungdom. Han begik de afskyeligste Grumheder, og blev tilsidst et gruesomt Umenneske. Endelig blev han selv myrdet. Og endnu nævner man ikke hans Navn uden Afskye. Datteren. Det troer jeg, han fortiente det jo og. Jeg gad gjerne læst hans Historie Mama. Moderen. Jeg skal læse den for dig, og saa vil vi og læse Historien om Titus, som var et Mynster paa Dyd og Ædelmodighed. Thi naar han allene havde bragt een Dag til Ende, uden at have gjort en god Gierning sagde han til sine Hoffinder. Mine Venner: Jeg har forloret en Dag. Datteren. Det maae have været en elskværdig Mand. Var han og rommersk Keiser, Moderen. Ja han havde regieret for Domitian. Siig mig nu dine Tanker og begge. Datteren. Ach Mama. Titus maae have været en meget god Mand. Jeg synes jeg kan elske ham endnu. Men Domitian forskrækker mig allene ved at tænke paa ham. Moderen. Saa see vi, min Datter, hvor godt det er, fra Ungdommen af at vænne sig til at handle fromt, ædelt og ømt, da vil vi i den modne Alder finde lige saa stor Lyst i at giøre det Gode, som at afskye det Onde.