Viborger Samler, 1774-02-07
DEN VIBORGExSAMLER. Mandagen den 7 Februarii. Qv. Hvis Skjæbne er vel meere haard end en Deel af de Personelle Capellaners, Kunde samme ikke lettes, Og paa hvad Maade? Dette er et Spørsmaal, jeg denne Gang efter min Jndsigt vil besvare, og og dernest overlade det andre til Rettelse eller Jgiendrivelse. Hør jeg begiver mig til dets Besvarelse, maae jeg vise, hvorfore disse saa frivillig overlade sig til deres Skjebne. Dertil ere for de fleeste drivende Aarsager. Aarenes Tiltagelse, som synes at kalde dem til det, deres Fliid ved Arbeide og kummerlig Tilstand har søgt at gjøre dem beqvemme til: De ere derfore be Anden Aargang. gierlige gierlige efter at blive satte i den Stand, hvor de kan blive Staten til Nytte ved Guds Ords Udbredelse og Næstens Opbyggelse. Men lad endog Skumleren, nægte denne Aarsag, som dog upaatvivlelig er den største hos mange; Hvad skulde vel da forhindre disse i, at de ei, lige med andre, maae søge at befordre deres saa kaldede Lykke i Verden, ved suurt at tiene for en Rachel. Det svage Haab, eengang i den Stand at faae et Levebrød, tilstaaes da herved at være en drivende Aarsag hos alle. Men den Almindeligste, som foraarsager disses Jndtrædelse i den Stand, er vist den naturlige Forbindelse til at tiene sin Fader eller Velgiørere, og derved undertiden at aabne sig Veien, om ikke til en større Lærdom, saa dog ved Raadførelse til den vigtige Jndsigt i rettelig at udøve Embedets Pligter. Af disse vist redelige Aarsager indgaaer en Mand i denne Stand. Han veed, hvad Byrder og hvad Regnskab han paalægger sig, og hvad jordiske Fordeele han derved tilbringer sig. De sidste, som intet at regne imod de første, da han for Jndtrædelsen i den Stand ofte havde lige saa megen Jndkomst med meget mindre Ansvar. Men dette regnes for intet: Arbeidet gaaer fort med Fornøielse: Enighed og Kierlighed herske: Høflighed og Ærbødighed rekke hinanden Haanden; Gaaer det anderledes til paa sine Steder, da er vist upaatvivlelig Aarsagen denne: Atde ei har kiendt hinandens Gemyts Beskaffenhed, før de i Forbindelsen indlod sig med hinanden. Om Om nu saadan en Capellan kommer til at tiene i mange Aar, ja endog indtil Alderdommen hos den Mand, han selv har udvalgt sig, det er vel undertiden tungt, men ikke utaalelig; Thi de Vilkaar, med hvilke han er indgaaet i Tienesten, staae faste, og han nyder den Løn for det Arbeide, hvorom han tilforn var vidende, ledsaget med den tilforne viiste høslige og kjerlige Omgang. Dog jeg tilstaaer, at herudi, som i alt andet, kan og skee Forandring. Men naar Præsten døer; i hvad Tilstand sættes da ikke saadan en Capellan, Hans Dage fortæres ved Bedrøvelsen over at være en unyttig Byrde, og ved Bekymring for at faae det tarvelige, dog anstændige Legems Skjul, da den tilkommende Præst vist hentolker Rescriptet af 23 December 1729. til sin Fordeel, og ei tilstaaer ham andet for det fordrende Arbeide end Føden. Hvilket jeg dog ingenlunde troer en Rescriptets Meening; thi sligt, nemlig Føden, havde Biskoppen og Provsten ei fornøden at reglere, som Rescriptet siger at skal skee efter Sognepræstens og Kaldets Omstændigheder. Men det, som en af mig uvedkommende Sag at dømme udi, forbigaaes, og overlades dem, som dertil have Jndsigt. Hvad Frygt (ei ugrundet) ledsager ikke daglig saadan en Capellan, for at han ved Chicaner og opspundne Fortrædeligheder skal nødes til at flytte, hvilket og kan være Vedkommendes Hensigt: Men hvorhen, Der hvor Sult og skal tage imod ham, da han ved Jndtrædelsen. sen i den Stand er sat ud af de lovlige Næringsveie, han for havde Frihed at udvælge sig. Bliver nu end- og saadan en Capellan saa lykkelig, at han efter forberørte Rescripts priselige Befaling bliver til et andet Capellanie forflyttet, kan det jo lettelig skee, at disse, som ellers begge kan være brave Mænd, ei formedelst Gemytternes Adskillighed kan komme overeens, hvilket de, som oftest ubekiendte for hinanden, ei har haft, Leilighed til at lære at kiende, og følgelig bliver det Gode, som er Øiemærket af dennes Antagelse, ei opfyldt: Men Capellanen sukkendes uden nogen synderlig Frugt forretter sit Arbeide, undertiden til den graae Alderdom eller Død. For saadan en omvankende Capellan forgaaer den for dette Embede saa høist fornødne Munterhed til at gaae de jevnlige Fortrædeligheder og Besværligheder i Møde, og hvad udrettes da? Jntet. Undertiden seer han, at de, som laae i Svøbet, da han allerede var indtraad i Lærre-Embedet, foretrækkes til et søgt Levebrød ham, ved hvis Underviisning de i alle Deele kunde befinde sig vel, om de skiønnede og tog derimod. Ved saadant og meget andet Forekommende giøres en Deel af de Personelle Capellaners Skjebne vist utaalelig. Men kunde samme ikke lettes, Jeg er overbeviist, at ingen dertil kan svare Nei, naar jeg først siger, at jeg fordrer de samme Egenskaber hos en Capellan, som hos en Student, der giør ham ikke alene duelig, men dygtig til Embedets Forelse, hvilket han i hans Embede maae have ved Erfaring viist, ja ikke aleeneste at han kan være, men at han virkelig er en tro Arbeidere i Guds Kirke; thi at Kiolen skulde skabe Sognepræster, maae ingen tænke, jeg er saa urimelig at vilde paastaae. Hvad Raad, spørges der nu, kan være til at afhielpe disse Capellaners haarde Skjebne? Og hvorledes befries Capellanen fra at være, og Successor i Kaldet fra at have, en Byrde? Jeg meener samme at kunde lettes, om ikke alle Tider ganske borttages, naar allerførst Forordningen af 9 Januarii 1728. dens 1ste Articul nøiere bliver lagttaget, hvilken forbyder en Præst at tage Personel-Capellan, naar han ei med gyldige Attester kan beviisliggjøre, at han dertil er høist aarsaget for Alderdom, Skrøbelighed, og Sognenes Vidtløftighed, hvilket sidste dog ei bør agtes uden det ledsages af de 2de første.