Ribe Stifts Adresseaviser, 1796-08-19
J mit gresselige Fangehul skal den Dag paa hvilken jeg faaer dit Portrait være mig en Festdag, en Glædes og Henrykkelses=Dag. Send mig indtil da nogle af dine Haar, for at legge dem ved mit Hierte. Min dyrebare Lucilie, nu seer du mig komme tilbage til vor Kierligheds første Tider, da nogen allerede desaarsag kunde interessere mig, naar han blot kom ud af dito Huus. Jgaar da Borgeren, der bragte dig mit Brev kom tilbage, spurgte jeg ham strax, ligesom jeg før spurgte Abbe Landreville: Nu, De har altsaa seet hende, jeg stirrede paa ham ret ligesom der var blevet noget af din Nærværelse, noget af dig tilbage paa hans Klæder og paa hans hele Person. Han er en godhiertig Siel, eftersom han uden Ophold bragte dig mit Brev. Jeg haaber at see ham to Gange daglig, Morgen og Aften. Dette vore Lidelsers Sendebud bliver mig ligesaa dyrebart som fordum vore Fornøielsers Sendebud var det. J mit Kammer opdagede jeg en Sprekke, til hvilken jeg holdt mit Øre, og hørte En sukke; jeg vovede at udtale nogle Ord, hvorpaa jeg merkede en lidende Sygs Stemme; han spurgte mig om mit Navn og jeg nævnede mig. O min Gud, skreg han ved dette Navn, i det han sank tilbage igien paa Sengen, hvorfra han havde hævet sig lidet. Af Røsten kiendte jeg tydelig Fabre d'Ealantine. Ja jeg er Fabre, sagde han til mig. Men du her, Modrevolutionen er da virkelige skeet? Vi understode os imidlertiid ikke at tale videre, efterdi vi befrygtede, at Had og Misundelse skulde berøve os denne svage Trøst, og at man, ifald man belurede os, skulle skille os ad og indeslutte os snevrere; thi han har et Kammer, hvor der kan giøres Varme, og mit skulde være temmelig smukt, hvis et Fængsel kunde være det. Min kiere Veninde, du kan ikke forestille dig hvad det er: at være indsperret uden al Samqvem, uden at vide hvorfor, uden at blive forhørt, og uden at bekomme et eneste Dagblad, det hedder at være levende og død paa een Tid, blot at existere, for at føle, man er i en Ligkiste, Man siger at Uskyldigheden er rolig og fuld af Mod; men ach, min dyrebare Lucilie, min inderlig elskte ofte er min Uskyldighed saa svag, som en Ægtefælles, en Faders og en Søns, Var det endda Plet eller Coburg, som behandlede mig saa haardt, men nei, det er mine Colleger; Robespierre er det, som har underskrevet min Arrestordre, og Republiken, efter alt hvad jeg har gjort for den Det er altsaa Belønningen for saa mange Dyder og Opofrelser, Ved Indgangen i dette Fængsel, saae jeg Herault=Sechelles, Simmond, Ferroux, Chaummette og Antonelle; de ere ikke saa ulykkelige, som jeg; thi de ere ikke saa sterk indsperrede. Jeg er det, som i fem Aar til Republikens Bedste har udsat mig for saa meget Had og saa mange Farer; jeg er det som under Revolutionen, beholdt sin Uskyldighed; jeg, som har ingen paa Jorden at bede om Forladelse, uden dig allene min dyrebare Lotte, og som du ogsaa har tilstaaet mig, da du veed, at mit Hierte, sine Svagheder uagtet, ikke er dig uværdigt. Jeg er det, som af Mænd, der kaldte sig mine Venner, og endnu kalde sig Republikanere blev kastet i Arrest, i Fængsel, som en Forræder. Soerates drak Gift, men det var ham dog i det mindste tilladt, at tale med sine Venner og sin Ægtefælle, Hvormeget haardere er det endnu, at være adskilt fra dig! Den største Forbryder skulde allerede være straffet ved at rives løs fra en Lucilie. Denne Straf er meget værre end Døden, som i det høieste blot et Øieblik giør Smerten af en saadan Skilmisse følelig. Men en Forbryder skulde ikke kunnet være din Ægtemand; thi du elskte mig blot fordi jeg aandede kuns for min Medborgeres Lykke. . . . . Man kalder paa mig. J dette Øieblik kommer Revolutionsstribunalets Commissarier for at forhøre mig. Man spurgte mig om intet videre, end og jeg havde forsvoren mig mod Republiken. Hvilken Spot! Kan man vel meere fornær meden reneste Republikanisme, jeg seer den Lod, som venter paa mig. Lev vel min Lucilie, min dyrebare Lotte, sig min Fader det sidste Farvel, du seer mig et Exempel paa Menneskers Barbarie og Utaknemmelighed. Mine sidste Øieblikke skulle ikke vanære dig. Du seer, at min Frygt var grundet og at vore Ahnelser stedse bleve sande! Jeg har taget en Kone, ophøiet ved sine Dyder; jeg var en god Ægtefelle, en god Søn, og skulle blevet en god Fader; jeg tager alle sande Republikaners og alle øvrige Menneskers Agtelse og Beklagelse med mig i Graven; jeg tager Dyden og Frie heden med Jeg døer fire og tredive Aar gammel. At jeg i de sidste fem Aar har gaaet over saa mange Revolutionens Afgrunde uden at styrte deri, ja allene det at jeg endnu existerer, er et Særsyn. Endnu styttede jeg rolig mit Hoved paa min maaskee for talrige Skrivter, men, som alle aande den samme Menneskekierlighed, samme Begierlighed efter at giøre mine Medborgere lykkelige og frie, og som ikke kunne treffes af Tyranernes Øxe. Jeg seer vel at Magten beruser næsten alle Menneskeer, at alle fige ligesom Dionys af Syracusa: Tyranniet er et skiønt Gravskrivt. Men bedrøvede Enke, trøst dig! din arme Camilles Gravskrivter meget berømmeligere, den er Bruus's, Catoes og Tyranmordernes. O min dyrebare Lucilie jeg var fød for at giøre Vers, for at forsvare lykkelige, for at giøre dig lykkelig, for med din Moder og min Fader og endnu nogle andre at hanne os et Otaheita efter vort Hierte, Jeg havde brømt en Republik, som hele Verden skulde have æret. Jeg kunde ikke troe, at Menneskene vare saavilde og uretfærdige. Hvorledes kunde det falde mig ind, at noget Spøg i mine Skrivter stilet mod mine Colleger, som opfordrede mig dertil, skulde være istand til, at udslette Erindringen og min Tieneste, Jeg skiuler det ikke for mig, at jeg døer, som et Offer for min Skiemme og mit Venskab for Danton. Jeg takker mine Mordere, at de lade mig døe tilligemed ham og Phillippeaux, og da vore Colleger ere feige nok til at forlade os, og at give Bagvaskelser Gehør, som jeg ikke kiender, men, som ganske vist maae være store, saa seer jeg at vi døe, som Offere for vort Mod i at benuncere Forrædere, og for vor Kierlighed til Sandhed. Vi kunde vel ogsaa tage det Vidnesbyrd med os at vi døe, som de sidste Republikanere. Tilgiv kiereste Veninde, du mit sande Livsom jeg mistede fra vores Skilsmisses Øieblik af, at jeg beskieftiger mig med Erindringen og mig selv. Jeg skulde meget meere arbeide paa, at faae dig til at glemme den. Min Lucilie, min Bedste, min Elskte jeg besværger dig, græm dig ikke for meget, Kald ikke paa mig med dine Klageskrig! Endnu i Gravens Dyb skulde det sønderskiere mig. Lev for min Horaz, taer med ham og mig! sig ham, hvad han ikke kan høre af mig selv, at jeg har elsket ham meget! - Min Henrettelse uagtet, troer jeg dog alligevel, at der er en Gud til Mit Blod skal udslette mine Feil og menneskelige Svagheder; og det Gode jeg befad, mine Dyder, og min Kierlighed til Frihed skal Gud belønne! O Luciliel o Annette jeg skal see eder engang igien, saa fuld af Følelse som jeg var, Er da Døden som befrier mig fra Synet af saa mange Forbrydelser, saa stor en Ulykke, Lev vel min Dyrebareste, Lev vel mit Alt, min Siel, min jordiske Guddoml Jeg efterlader dig gode Venner, det skulle alle dydige og følende Menneskeer være, Lev vel Lucilie, min dyrebare Lucilie Lev vel Horaz, lev vel Annette, Gud ivold min Fader. Jeg seer Livets Havbredde flyve mig forbi, Endnu seer jeg Lucilie, ja jeg seer hende, Med udstrakte Armee omslutter jeg dig! Mine lænkebundne Hænder omfavne dig! og mit fraskilte Hoved hviler paa dig. Nu gaaer jeg til Døden! Camille Desmoulins udmærkede sig fra Revolutionens første Begyndelse ved sin Jver for sand Frihed. Han blev siden Conventsmedlem. Under Robespierres blodige Regiering udgav, han et bekiendt periodisk Skrivt: Dengamle Tordelier, hvori han temmelig tydelig lastede den tyranniske Regiering. Dette var nok for at bringe ham under Guillotinen, i en Tid hvor Sandhed var den største Forbrydelse. - Ovenstaaende Afskedsbrev skrev han i Fængselet Luxemburg, men det blev ikke afsendt. Kort efter bragte man ham til Dødens Forgaard, Conciergeriet. Han blev derpaa henrettet, og hans Lucilie eller Lotte strax efter, uden at modtage dette sin Mands sidste Farvel.