Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-11-13
Det Land, som under Navn af de syv Provindser af de forenede Nederlande, ogsaa kaldet Holland, har indtaget en høist værdig Stilling i den europæiske Statshistorie, og saa ofte var en blodbestænkt Skueplads, paa hvilken Begivenheder af de vigtigste Følger havde en idelig Afverling, grændser mod Østen og Syden til de tydske Lande, og bliver mod Vesten og Norden beskyllet af det tydske Hav. Den sydlige Deel af dette ved Ardennerne, Vogeserne, Hundsrück, "Sieben gebirge, Spessart, Odenwald og Har dannede Bækken, hvorigjennem Rhinen strømmer, var i Cæsars Tider bekjendt under Navnet det belgiske Gallien, den nordlige Deel mellem Maas, Waal, og Rhin, kaldtes Bataver=Øen, og blev tillige med Friesland regnet til Germanten. Beskaffenheden af Grunden i dette Land hentyder umiskjendeligen paa hvorledes det efterhaanden er fremstaaet, deels ved en vedvarende Op slemming af Rhin, Maas og Schelde, deels ved det Mudder (Sliek), som Havet opkaster mod de flade Kyster, og der har vel behøvedes mangt et Aarhundrede, førend Floden kunde fravindes et Land, der syntes mere bestemt til at være Opholdsted for Havets Dyr, end for menneskelige Væsener *). Der findes ikke ringeste Ophøielse af Grunden op over de vide Floder; langs Nordsøen er Stadet flade, og kun mod Havets Jndbrud beskyttet ved de 20 til 30 Fod høje Sandbanker (Duner), imedens det Indre af 2) Enmenjus, hin alt for varme Lovtaler af Cæsar udkaster i sin Lovtates 8de Kapitel en med stærke Farver forfærdiget Skildring af Grundens skuffende Beskaffenhed, der vel for at tjene til Cæsars Roeser noget overdreven, men yder dog en saa levende Anskuelse, at den fortjener at kjendes. Paa mange Steder, siger han, var Jordstrøget saa moradsigt at Fodtrinene, naar man betraadte det, bleve staaende deri, og hvor Grunden syntes at være en Smul fastere, sporede man dog en hul Bæven naar man stødte paa samme; hvorfor nogle have været tvivlraadige, om de skulde kalde denne Egn Land eller Hav. De have opkastet Høje af den Høide, som Vandet stiger til, og paa samme bygget deres Hytter. Der boe de, i Flodtid ligesom Søfarende, Ebbetid som Skibbrudne. De af Havet inddrevne Fisk fange de med Næt af Siv og Rør. De have hverken Qvæg eller Melk, hverken Vildt eller Buske Jorden (Tørv) tørre, de mere ved Luften end ved Solen, for derved at koge deres Mad. De have ikke anden Drikke end Regnvand, som de opsamle ved deres Hytter i Gruber. Landet gjennemskjeres af høje Diger, og disse Landstrækninger, som den naturligste Modsætning mod Alpelandene, danne de dybestliggende Dele af Europa, og skulde uden de overordentligste Anstrængelser for længe siden have været Bølgernes visse Bytte. Hvorfra Landet har faaet sine ældste Indvaanere, og om de have været Gallier, Tydske, Celter eller af andet Udspring, derom tier den tro værdige Historie. Hvad der af Levningerne af en tusindaarig Forgjengelighed er kommet til os, kunne vi takke romerske Skribenter for, og hvorledes disse med Flid og vilkaarligen have forandret, udstrakt, indskrænket Folkeslagenes Navne, derpaa mangle ikke Vidnesbyrd i Oldhistoriens, chantiske Taagehav. Først finder man Kaucher eller Chaucer omtalte nordligen for Rhinen og paa Vies-Øerne; imidlertid tumlede i hine Tider de tydske Stammer sig, paa Grændserne som i det Jndre saa stormerisk, at Vid og Phantasi finde det meest uhindrede Løb, for ogsaa her at kunne anvise ethvertsomhelst andet i Norden nævnt Folkenavn sin Plads. Omtrent 60 Aar førend den christelige Tidsregning kan det vel have været, da en Deel af Chatterne, uddrevne formedelst indbyrdes Tvistigheder fra deres hidtil havte Bosteder ved Taunus, droge henad Rhinen og toge i Besiddelse den store (vacua cultoribus) Ø, som den deelte Strøm med Wael (Wahl) og Maas danner, med en Strækning paa de venstre Kyster.