Jyllandsposten, 1840-07-21
Om de jydske Skove i Almindelighed, med særligt Hensyn til de frysenborgske i Særdeleshed. Serit arbores, quæ alteriseculo prosint, neque dubitet agricola, quamvissener, qværenti, cui serat, respondere: Diis immortalibus, qui me non accipere modo hær a majoribus voluerunt, sed etiam posteris tradere." Cicero de Senectute cap. VII. Træer han planter, som skulle gavne de kommende Slægter- og ikke vil nogen Landmand, naar man spørger ham, for hvem han planter, tage i Betænkning at svare: jeg planter for de evige Guder, hvilke have villet, at jeg ikke blot skulde modtage dette fra mine Forfædre, men ogsaa overantvorde det til mine Efterkommere! Det er unægtelig en uhyggelig og smertelig Følelse, der griber Fædrelandsvennen, naar han, ved at bereise Danmark forskjellige Egne, næsten overalt, dog især her i Jylland, har Leilighed til at lagttage den Ødelæggelse, deels tankeløs Daarskab, deels indskrænket og egennyttig Speculation har anrettet paa de ligesaa betydelige som skjønne, i mangfoldige Henseender saa saare vigtige, og, naar de eengang ere borte, nerstattelige Skovstrækninger, der fordum smykkede Landets Overflade. Der klages over dettes Fattigdom, over dets faa og indskrænkede Jndtægtskilder; men hvor ubillige ere disse Klager, som Klager over Naturen eller Forsynet; kun over os selv og vore Forfædre, for hvis Synder vi maae lide, have vi at klage. Hvilken utilgivelig Forsyndelse mod Fædrelandet og de kommende Slægter, enten deelviis, eller ganske, uden mindste fornuftigt Hensyn, at borthugge Skove for Fode, som, naar de vare blevne tilbørligen behandlede og, ved at indfredes og holdes i Hævd, havde faaet Lov til at fornye og forynge sig selv, baade vilde kunnet yde Datiden det Fornødne til eget Forbrug og til en anstændig Jndtægt, og tillige for de kommende Tider i sig indeholdt en evigt strømmende Rigdomskilde, dannet et deligt Smykke og et kraftigt Værn for det nu paa saa mange Steder nogne, vanheldede og for alle Vinde priisgivne Land. Dog - hvad hjælper det at klage? Hvad der er skeet, kan ikke omgjøres. Hellere ville vi lade os advare af det afskrækkende Exempel, Fortiden opstiller, og være retfærdigere imod vore Efterkommere, end vore Forfædre have været imod os. Lader os tænke som Hedningen, Cicero; hans Princip i denne Henseende vil ikke beskæmme den, som tilegner sig og følger det. Hans ovenfor anførte Ord foreholde og indskærpe en Pligt, hvis Begrundelse i Tingenes Natur og den sunde Fornuft Enhver maa indrømme, den nemlig, ikke at op bruge eller forøde, hvad Forsynet har betroet os, som midlertidige Besiddere af Jordens Herligheder, til Afbenyttelse og Brug, til Fornøielse og Fordeel, men at sørge derfor, at det, uden at være forringet i Værd, kan gaae i Arv til de kommende Slægter. Og hvor maatte vi ønske, at hine gyldne Ord, der dog ere blevne læste igjennem Aarhundreder fast af Enhver, der lagde Vind paa videnskabelig Dannelse, vare blevne mere tagne til Eftertanke og til Rettesnor. Dog hellere sildig, end aldrig! Hvad der kan reddes, bør reddes, saavidt det er muligt, ville vi stræbe at gjøre vore Forfædres Synder gode, at ikke Efterslægten skal have samme Grund til Klage over os, som vi over hine. Neppe har noget andet Land i det nordlige Europa i de sidste Aarhundreder undergaaet saa betydelige uheld bringende Forandringer paa sin Overflade, som den jydske Halvøe, og neppe er der noget andet, for hvilket det Skovdække, med hvilket Naturen som en omhyggelig Moder havde smykket sit Barn, var meere uundværligt, end dette mellem tvende Have sig udstrækkende Fladland, der vel for endeel tjener de Østen for samme liggende danske Øer, hvis Klima er kjendeligt mildere og blidere, hvis Vegetation i det Hele yppigere og rigere, til Beskyttelse, men selv mangler al Formuur modVind og Bølger; der paa Midten er gjennemskaaret af en næsten uafbrudt fortløbende Hedestrækning, paa Vestkysten kun beskyttet af løse Dyner og Klitter, og alene paa Østsiden har bevaret sparsomme Levninger af Fortidens beskyttende Skove. Fandt nu ogsaa, som vel ikke ganske kan nægtes, den barbariske Skovødelæggelse, hvortil Jylland har været Vidne og hvorunder det saa smerteligt har lidt, Efterligning i andre Lande, saa maa det dog bemærkes, at deels var disses Beskaffenhed i det Hele anderledes, deels var der den rigtige Erkjendelse af, hvor nødvendig Skovenes Gjenfødelse var, tidligere virksom, ligesom og paa mange Steder den ryddede Skovgrund blev benyttet til Fordeel for et kraftigt fremskridende Agerbrug; men hos os, med Skam maae vi tilstaae det, holdt et forhøiet og udvidet Agerbrug ingenlunde Skridt med Skovødelæggelsen. De allerfleste Skovgrunde bleve, efterat Træerne vare borthugne, liggende uberørte af Plov og Harve, forraadnede Rødder, enkeltstaaende Buske og forkrymplede Smaatræer, Enebær og Bregner vare de sørgelige Minder og Fortidens Rigdom og Daarskab. Det var ei alene derved, at man blot betragtede Skoven som Græsgang og Dyrehave og benyttede den paa andre lige saa uhensigtsmæssige Maader, at man deels forhindrede dens Foryngelse og Tilvært, deels bevirkede dens Forringelse og Ødelæggelse; men alle de Vildfarelser og Misbrug i Skovenes Behandling, som nogetsteds have fundet Sted, syntes her at forene sig, for samvirkende at fuldende Landets Blottelse. Der var en Tid, den ligger endnu ikke saa meget fjern, da der dreves en vild Handel med Landets Godser og Eendomme: da dristige Speculanter, ofte uden at eie Synderligt, kjøbte Landeiendomme, dem de ikke vare istand til at udbetale, førend Skovene vare omhugne og Træet gjort i Penge; eller og de udstykkede Eiendommene med samt deres Skove; eller de endeligen fraskilte Skovene fra Jorderne i større eller mindre Stykker, og lod man Skovene heelt eller halvt blive der, hvor uordentligt og planløst bleve de da ikke ofte behandlede af Eierne og disses Betjente. Der hugge des uden Plan, uden Hensyn til, hvad Skoven, naar den skulde bestaae, kunde taale at afgive, ofte kun forat vinde Aske og Kul, og saavel ved den under saadanne, tildeels mod god Orden og Politibestemmelser stridende Operationer, stedfindende Uforsigtighed, som ved hensigtsløs Hedebrand i og ved Skovene, ofte en Frugt af Hyrdedrengenes Kaadhed, blev her og der ikke liden Ødelæggelse foraarsaget. Ogsaa blev meget Træ nu og da fuldkommen forødt ved utidig Fældning, ved uforholdsmæssige Deputater, ved Anlæg af Broer og andre Bygninger, ved Underskovens Afhugning til døde Gjerder, med Tilsidesættelse af alle Regler for fornuftig Træ- og Brændebesparelse. Alle de tildeels betydelige Fordele, man i Holsteen, Slesvig og for en stor Deel paa de danske Øer har opnaaet ved at omgive sine Marker med Diger og at beplante disse med levende Hegn; det kraftige Værn, de afgive mod løsgaaende Kreaturer og ulovhjemlet Færdsel af Mennesker; det rige Udbytte af Brændsel, som derved vindes, og den velgjørende Jndflydelse paa Klimaet, den Luunhed og Mildhed i Temperaturen, som derved bevirkes, idet Vinden brydes og Stormen standses i deres vældige Fart; - disse Fordeele ere i den største Deel af Jylland ubekjendte, deels blive de formedelst endnu ikke udrykkede Fordomme fornægtede, deels ansees de endeligen for uopnaaelige, da Midlet dertil, Markernes Jndhegning med levende Gjerder, forekommer mange uoverkommeligt eller endog uiværksætteligt her tillands. En haardnakket og ødelæggende Fiende har her al Vegetation i de nordlige og vestlige Vinde, derfor behøve de Sider, som vende ud imod disse, en beskyttende For muur, og blive der Brecher i denne, eller den ganske nedbrydes, da er hele Skovens successive Ruin uundgaaelig. De gamle Stammer, der dannede nærmeste Fortrop imod Fjenden, fortørres i Toppen; de yngre, som ere opvoxede i Læ af samme, omkastes, afbrydes og døe efter kortere eller længere Tid ganske ud, uden at kunne yde, hvad der staaer indenfor, nogen Beskyttelse. Kræftskaden, har den eengang angrebet, vil æde sig ind og udbrede sig stedse videre, indtil der ikke er et sundt Træ tilbage og Skoven tilsidst er forsvunden. En Skov maa altid, som en Armee, holde sig samlet og tæt sluttet, naar den vil være sikker paa, ei at forstyrres og ødelægges. Mange, nu kun med Lyng og Enebær begroede Strækninger skylde Misgreb i denne Henseende deres Oprindelse; thi i nyere som i ældre Tider vare Skoveierne ofte ikke opmærksomme nok for Vigtigheden af at bevare en tæt Formuur mod Norden, og Vesten, og begyndte derfor ei sjelden at hugge løs paa disse Sider, hvorved skadelige Aabninger danne des, og naar eengang Vinden igjennem disse havde faaet Jndpas, blev ofte under Paaskud af, at det kun var udgaaet eller vindfældet Træ, man udviste, lidt efter lidt hele Skoven givet til Priis for Øxens ødelæg gende Hug. For den upartiske og uhildede Betragter, af disse i Virkeligheden stedfindende Omstændigheder og Forholde kan det Betænkelige og Beklagelige i Jyllands Tilstand med Hensyn paa dets Skovvæsen saavel i climatisk som occonomisk Henseende ei forblive skjult, men maa endog ved et flygtigt Øiekast klarligen indlyse.