Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-10-19
Saaledes er nu den saa vigtige Deel af Opdragelsen, Skoledisciplinen, næsten ganske forsvunden. Lærerens saa nødvendige Myndighed er tilintetgjort. og et Slags Anarchie er fulgt i den forrige Despotismes Sted. Jeg kunde her maaskee beraabe mig paa Kiendsgierninger, men Exempler ere forhadte. Vel har man følet Nødvendigheden af Disciplin. Man har indført Characteerbøger, og saaledes stræbt at virke paa Æresfølelsen; man har og saa ved Skole-Examiner anbragt offentlig Roes Udmærkelse, ja endog ved Præmier søgt at belønne Flid og god Opførsel. Hvor meget denne Æ resfølelses-Pirren i Almindelighed har virket, mang ler jeg Dato til at kunne bestemme; men kommer jeg paa Gaden og seer en Flok velklædte Skolebørn med Husen, Hurraraab, ja endog Steenkast forfølge en beskienket Mand eller Kone, seer jeg saakaldte honnette Folks Børn med Campes Sædelære Thiemes Godmand, og endog Cicero de officiis under Armen tee sig som den laveste Pøbel, saa kan mit Begreb om den i Skolen ved Flidsbelønninger og offentlig Roes hos denne Ungdom vakte Æresfølelse ikke være stort. Vel er det paalagt alle Skolelærere som Pligt, at vaage over Disciplinen, men deels mangler ham den dertil fornødne executive Myndighed, deels er Forældrenes Abekjerlighed til deres Børn nu for stor, til at de ikke heller skulde ville see Ungen opvoxe til den usædeligste Bengel, end taale, at deres Øiesteen, i ringeste Henseende irettesættes, og meget mindre faaer en legemlig Revselse. At ærgre en Lærer en Svindsot paa Halsen ved Drillerie, Opsætsighed, Kaadhed, det ansees for ingen Ting; men at give en ondskabsfuld Lømmel paa 12 til 14 Aar, der forfører de bedre sindede af sine Med disciple, en alvorlig Tugtelse, det ansees for en Forbrydelse og Barbarie. O, forblindede Forældre, Jer selv er det, som ere de største Barbarer, ikke allene mod eders Børn, men mod hele Samfundet, hvis Moralitet J undergrave ved eders Abekierlighed, ved eders ufornuftige Overbæren med eders Børns Feil, som, endnu rettede i Tide, kunde blive hævede, men som nu, nærede af eder selv, lede til Ryggesløshed og Fordærvelse. – Naar en saaledes allerede i Skolen fordærvet Dreng træder som Yngling frem paa Verdens Skueplads, saa er det forsildigt at ville bøie den krumtvoxne Pode lige, saa skyder den sine Vandgrene til alle Sider. Opblæst af en Hob ufordøiede Strø-Kundskaber, indbilder han sig at have opslaget al Verdens Visdom, og, stolende paa et saakaldt godt Hoved, som den meest Fripostige lettest kan forskaffe sig i vore Dage, tilbringes Ungdommens bedste Tid i Ørkesløshed og sværmende Morskaber, i Kaadhed og Overgivenhed. Jnden nu saadant et Menneske naaer sit tredivte Aar, er det fordærvet paa Siel og Legeme. De bedste Kræfter ere offrede paa bacchanalske Guders og Gudinders Alter. Nu staaer den egentlige Broder Liderlig til Spot for sine yngre, til Afsky for sine ældre Brødre, foragtet, undflyet af alle sædeligere Mennesker. Ved Midnat banker han paa sin forgræmmede Moders Dør, og opbyder den ulykkelige Enke til at lukke ham ind. Hun frygter for den, som hun engang har baaret under sit Hjerte, som hun engang har elsket som sin Øiesteen, og nu indseer hun, men for sildigen, hvortil hendes Abekierlighed har ledet. Han trækker igjen bort, bandende og støiende, og raabende Ak og Vee over de, der have været Skyld i hans Skjebne. Med Taarer nedskriver jeg disse Ord, thi det er ingen Skildring, som er tagen af Luften. Jeg har selv oplevet den. Fædre, Mødre, Opdragere, Ville J vide, hvorfor Sædeligheden er saa dybt siunken, hvorfor Menneskekierlighed, Ædelsind og alle de Dyder, som selv uciviliserede Nationer sætte Priis paa, findes saa sjeldent, hvorfor Uredelighed, Nederdrægtighed, Ryggesløshed have indsneget sig igjen midt i en Tidsalder, der gjorde sig saa meget til af sin Oplysning og Humanitet, saa søger den først og fremmest i Opdragelsen. Her slynge de dybe Rødder til alt dette Onde sig. Skulle Frugterne af de sidste 30 Aars Bestræbelser for at forædle Sæderne ved Mildhed, ikke være andre end de, vi nu see, saa lader os hellere ønske os vore gamle pedantiske Skolemestere med deres Ferler tilbage; saa lader os heller indføre den gammeldags Huustugt med al sin overdrevne Strænghed; thi da var der dog endnu Agtelse for Forældre, og for alt Ædelt og Godt. Men hvad kunne vi vel vente os af en saadan Skoledisciplin, af saadan Opdragelse, som nu gives, Himlen give, at vore Efterkommere kun ikke maatte have Aarsag til at raabe Ak og Vee over Forældre og Opdragere, der have ladet en opvoxende Slægts Planteskole skyde saa vildt og utæmmet. Fornuftige Forældre ville ligesaa vel som retsindige Skolebestyrere vide, i Tide at sætte Skranker for en overhaandtagende Tøileløshed. De første ville erindre, at netop den, der elsker sit Barn, revser det, men især ville de vogte sig for, ikke hjemme i deres Huus, ved Handlinger og Ord, at give et slet Exempel. Det voxbløde Barnehjerte staaer aabent for hvert Jndtryk, og derfor hedder det ogsaa meget rigtigt: "Hvad de Gamle synge, qviddre de Unge", ligesom og Børn og Fulde skal man faae Sandheden at vide." J intet speiler Forældres Tænkemaade sig bedre end i Børnenes Adfærd. Disse forraade gjerne de lønligste Taler og Bevægelser i Huuslivets Jnderste. Skolebestyrere, som samvittighedsfuldt ville opfylde deres Kald, bør ikke lade sig nøie med at danne Børnenes Forstand; de bør ligesaa meget sørge for deres Sædelighed, uden at bekymre sig om, at de derved paadrage sig ukloge Forældres Mishag. Men dette er desværre sjeldent Tilfældet. J mange Skoler er Undervisningen kun et Slags Dresseren og Alting ene beregnet paa Profiten. Hvad Barnet, naar det engang forlader Skolen, bliver til, tænkes ikke paa, ja selv hvad det foretager sig, naar det er over Skolestuens Dørtærskel, er Skolelæreren ligegyldigt. De veed, min Ven, med hvilke hellige Følelser, med hvilken sød Henrykkelse, vi i vore venskabelige Sammenkomster engang saae den frembrydende Morgenrøde i Møde. J disse bebreidede De mig ofte mine overspændte Forestillinger om Menneskehedens Fremskridt i Cultur og Aandsforædling. Jeg er vaagnet op af denne behagelige Drøm, og føler, at jeg har skuffet mig selv. Jndsluttet i mig selv, har jeg midt i Selskabet nu valgt et frivilligt Exil. De kalder det Misanthropie; men De gjør mig Uret. Aldrig har jeg maaskee elsket Menneskene mere end nu, da De synes at troe, at jeg hader dem. Til Baggesen. Er Du den Skjald, der sang Parthengis, Der stemte Lyren til de skjønne Vers, Som trylle end saa sødt mit Fødeland, Er Du den Skjald, der skrev. "Da jeg var lille Hvis Taarer flød i Kjærlighedens Andagt Paa Danmarks Grund? – O Baggesen, jeg græder, Jeg fælder Fødelandets Uskyldstaarer, Paa dine Linier til Thorvaldsen. Træd frem med Livets Fylde i dit Blik, Og peg mig ud, men disse gode Sjæle, Der hver paa sin Maneer og efter Evne Har rakt mod Thorvaldsen en Høitidsblomst, De bør ei haanes - Saa staaer Bonden bøiet For Herrens Alter med eenfoldigt Suk Ved Siden af den guldbespændte Ridder, Hvis ydre Liv fik Kraft at være stort, Men denne Glands og Kraft tilhører Leret, Og deres Sukke veies kun af Himlen. Et Frygt, ei Førstepragt, ei Herregunst Har kaldet dine Landsmænd til at juble, Men De har deres Broder kjær og Kunsten, Der adler ham; og derfor indle de. Vee Thorvaldsen, om selv Eenfoldigheden, Der venligt smiller af ham, blev foragtet. Ei som Smaatydsker, som Du Dig udtrykker, Lig Pøbelyngel, men som Mand med Kraft, Med Fødelandets Liv og Kraft i Hjærtet, Ei kjælet for af Musen, til forkjælet Jeg blev en Sjæleskrantning, taler jeg, Og Dannerskalden vil forstaae min Tale. M. F. Hansen.