Viborger Samler, 1786-07-17
Slutning af No. 28. Her maatte blive alt for vidtløftig, om jeg vilde anføre alle de Steder, der vidne om Hr. Ls. Aartige Forhold mod St. M., det anførte maae være nok til at give Læseren en Mundsmag baade paa hans Skrivemaade og grundige Beviser, dog kan jeg ei med Stiltienhed forbigaae det, han skriver mod det Bratbergske Oekonomiske Opmuntrings Selskab, hvori han røber en Uforskammenhed, hvilken man end ikke i Jndbildningen kan forestille sig større. Man tænke sig et Selskab af indsigtsfulde og fortiente Mænd i forskellige Stænder, foreenet i den ædle Hensigt, at opmuntre deres Landsmænd. mænd til Flid og Duelighed, at dette Selskab overbeviist og Rigtigheden af Et. M. Forslag vil aflegge et Beviis paa den Agtelse, de bær for ham, og i et Brev til ham bevidne deres Taknemmelighed og Kierlighed, aldeles uvidende om, at det er faldet en L. indat skrive mod Marselt; og nu læse man Hr. Ls. Udfald mod det No. 23 Pag. 180 og 81. Først den usle Vittighed at ligne dem ved Hielpetropper, hvilke muntre, velbeholdne og i de beste Luner ere ud marcherede fra Meensstad ved Brevig, dernæst "at de have fundet for godt at holde en Liig=Præken over Et. M., at det vilde see galt ud, om alle de Breve og Ord skulde trykkes, som falde i Selskaber, sær saadanne Selskaber, som Dagen og Omstændighederne giøre særdeles muntre. Der behøver ingen Oedipus til at forstaae Meningen af disse sidste Ord, hvilke jeg af Agt for Selskabet lader blive ufortolkede: men unægtelig fortiener dog den, der tør vise sig saa frek og dumdristig mod et i alle Henseender agtværdig Selskab, en alvorlig Produkt i hele Publici Paasyn. Rykker ellers St. M. tilig til Marks med sine Tropper, saa har Hr. L. (for at blive i hans Lignelse) og samlet en Armee, der fuldkommen kan veie op mod Ets, bestaaende af 700 Proprietærer. Allerede i Vinterens Hierte er han til Feldts med dem No. 4 Pag. 27, og af No. 23 P. 186, seer man, at han har den endnu paa Beenene. Befrygter han, at Ms. Armee skal lide Korn- og Fourage=Mangel, saa maa man tilstaae ham den Forsigtighed, at han har hvervet en Armee, der kan proviantere sig selv; thi hele Da hele Verden kunde gierne krepere af Sult, og den endda være ved Magt. Meget skulde det undre mig, om ikke baade det Bratsbergske Selskab og Et. M. i Tide toge Flugten for saa frygtelige Tropper, og giøre Biørnen mistede sin Lap. Jeg giver mig samme Bekiendelse som Ræven i Storms Fabel, da Dine følelige Grunde. Ol de stoppe alle Munde. Hr. Ls. Beviis ligner ellers paa et Haar Jesper Ridefogeds i Komoedien, der beviiste, at Jorden var saa flad, som en Pannekage deraf, at saa mange Bønder i Sognet, der rigtig havde svaret deres Skatter og Landgilde, troede det. Dog, det er overhovedet, ikke Hr. L. om sine Argumenters Rigtighed at giøre: han handler her ligesaa politisk som hin Mand, hvilken, da Tyve brød ind til ham om Natten, raabte paa Peer, Poul, Haus, skiønt han eiede ikke et Menneske i Huuset; thi jeg frygter for, at om Hr. L. vilde holde et ordentlig Feldtslag, de fleste af hans Armee vilde desertere, og nogle maaskee løbe over til Fienden; i det mindste vilde nok vor store Rothe frabede sig at tiene under hans Fane. Der gives, Himlen skee Tak, kun faa Proprietærer af Hr. Ls. Tænkemaade, der gives blant dem ædle, menneskekierlige Mænd, der gjerne ønskede at lette deres Underhavendes Kaar, og virkelig giøre det, der ere beredvillige til at opofre deres egen Fordeel for det almindelige Bedste. Men alle disse Mænd har Et. M. grovelig fornærmet, kaldet dem egennyttige, egensindige, Va dige, Majestets Foragtere. Man see No. 4. Pag. 27. No. 23, Pag. 186. Det er let at indsee Hr. Ls. ondskabsfulde Hensigt i denne høist usandfærdige beskyldning. Kunde Hr. L. faae sine Læsere indbildt, at St. M. i Fleng havde angrebet alle Proprietærer, hvilke ufordeelagtige Tanker maatte de da ikke fatte om ham. En Mand, der belagde en heel Stand, i hvilken der ere saa mange Mænd af udmærkede Fortienester, Mænd, der tiene Staten i de vigtigste Embeder, med Navn af egennyttige, egensindig, Majestets Foragtere, maatte nødvendig fortiene altRettænkendes Foragt og Afskye. Nu læse man Et. M. Begge Rigerne ønske den, undtagen Nogle egennyttige og egensindige Proprietærer. At Hr. L. setter de fleste No. 4, Pag. 27, og alle No. 23. Paa 186 isteden for nogle, det er nu saa hans Skik, men os andre vilde han dog tillade, at giøre en betydelig Forskiel imellem disse Ord. Det er saa langt fra, at Ordet Nogle, kan betyde alle, at det tvertimod efter Analogien her ikkun kan betegne nogle saa og enkelte Proprietærer, hvilket enhver, der har mindste Gran af Fornuft, strax maa indsee; men hvad skal man da dømme om en Mand, der for at sværte sin Medborger, tager sin Tilflugt til de haandgribeligste Usandheder, er dette ikke den sorteste Ondskab, saa veed jeg ei, hvad der fortioner dette Navn. Et andet Beviis paa Hr. Ls. Redelighed i at citere, finder man No. 23 Paa 184. Det Bratsbergske Selskab har alene hengt ved de Ord: at der skulde være Oplag af Korn paa adskillige Steder, for at afværge : værge de høie Kornpriser. Disse Ord vil Læseren forgieves lede efter i Selskabets Brev, mindre finde at det har hengt derved. Begyndelsen deraf lyder saaledes: Deres Velbaarenheds Skrivt har allerede længe her i Egnen været optaget med den Opmærksomhed, som man skylder Bogens vigtige Gienstand, og med det Biefald, som man skienker nye, almeennyttige og velgiørende Sandheder. Høit har man agtet Forfatteren, som med mathematisk Grundighed har beviist den Plans Rigtighed, som han anpriser, o.s. v. Hvor findes her mindste Spor til, at Selskabet alene har hengt ved de af Hr. L. anførte Ord: Hvad Agt fortiener vel en Mand, der saa aabenbar afviger fra Sandheden, At anføre alt det øvrige, som Hr. L. har behaget at kalde Argumenter og igiendrive det, var at trætte Læserens Taalmodighed; det er desuden min Hensigt uvedkommende. Naar man har læst det reent igjennem, kanman med fuldkommen Grund giøre det samme Spørgsmaal, som hiin Mathematiker, da han havde læst en Tragoedie. "Hvad er der nu beviist med alt dette, Efter saadant Forhold skulde man neppe troe, at Hr. L. vilde paastaae, at St. M. havde Fortrinet for ham i Grovheder; dog hvad kan ikke denne Mand paastaae, "J J saadanne Udtryk, siger han, er Et. stærk, jeg tilstaaer ham det offentlig for Mennesker og Qvæg man seer, at Manden og staaer i en særdeles Forbindelse med de sidste), at jeg aldrig vil anfalde ham fra denne Side, da han der har sin ret de te Stykke. Visselig en Periode, der er en uforskammet Davus fuldkommen værdig. En Mand, der kalder Et. M. Enthuusiast, Sværmer, Daarekistgal, sætter ham i Ligning med den usleste Skribent, Danmark har eiet, paadigter ham de skammeligste Usandheder, vil sige dette om Marseldt, fordi denne i sit Brev til det Bratsbergske Selskab, uden at nævne nogen, skriver: intet qvæler mere endog de beste Bestræbelser for det almindelige Vel, end den liden Opmærksomhed, ja Koldsindighed og Følesløshed (Ondskab og Forfølgelse uberegnet) hvormed saadanne Handlinger gjerne her nede betragtes. Det skulde være grovere end Hr. Ls. Ah Corydon, Corydon, qvæ te dementia cepit. Nei Hr. L. De kan virkelig gierne paatage Dem at være en offentlig Docent deri, naar M. derimod kun eren Sinke. Vist nok maatte Samvittigheden slaae Hr. L. da han læste dette, saa at han vel kunde have Aarsag til at sige "De to sidste Udtryk er en Sein Tiener til mig, thi, som sal. Junior Philopatreias, meget rigtig har anmerket, naar man blant en Hundeslok slaaer, saa piber den, som Huggene faaer; gjerne vilde han og ansees for saa vigtig en Mand, at han havde sadt Et. M. i Harnisk, men han kan gjerne slaae sig til Rolighed. Jeg tør temmelig vis forsikre ham, at Et. M. aldrig mere har tænkt paa ham, da han skrev sin Promemoria og sit Brev, end om Hr. L. aldrig havde været i Verden. Afmægtig Ondskab, som skriger mod fortiente Mænd, uden at kunde. kunde skade, fortiener ikkun Medynk og Foragt, og den fornuftige Mand værdiger den ikke sin Opmerksomhed. Ei heller kan jeg indsee, hvorfor Hr. L. er saa vred over den Tone, i hvilken Oden er stemt, da man dog om ham og hans Sangere kan bruge, Wessels Udtryk, Mig synes, de har Smag tilfælles; skiønt den sidste unægtelig fortiener Roes derfor, at da han har paataget sig at kurere Hr. L. hvilken, man seer, er angrebet af en heftig Perisangio paa Tydsk Schreibseligkeit (i Dansken har vi endnu intet fuldkommen passende Ord paa denne Sygdom) han da bruger samme ypperlige Methode, hvilken den gode Rosentorne med saamegen Hæld brugte ved Junior Philopatreias og Josias Leopold Bynch, der fordum laborerede af amme Svaghed, nemlig at snakke den Syge efter Munden saalenge, indtil han selv indseer sin Daarlighed, og skammer sig derved. Man seer og, at Kuuren begynder at slaae an, thi baade er Hr. L. vreed over Stilen i hans Lovsang, og hans Svar paa den er dog en heel Deel høfligere end det han forhen har skrevet. For at fremstille Hr. L. for sig selv i sin sande Gestalt, for at overbevise ham om, at han har gjort sig fortient til Kritikens og Satirens skarpeste Svøbe, har jeg (at jeg skal bruge hans egen nydelige Stiil) taget ham ved Kardusen, bragt ham paa Anatomie=Kammeret, og beviist, at han er et Missoster. For Resten kan ingen i Sagen selv være mindre interesseret end jeg. Et. M. har jeg aldrig seet, mindre kjender der noget til ham uden af hans Skrivter, og hvem L. er, det maa Himlen - og han selv best vide; enten Ms. Plan bliver antaget eller ikke, kan, hvad mig selv angaaer, være mig ligegyldigt. Retsindig Proprietærer, for hvilken ingen kan bære sandere Høiagtelse end jeg, er denne Strid aldeles uvedkommende, om de endog skulde være enige med Hr. L.i Hovedsagen, maa de dog altid misbillige hans lumpne Forhold mod St. M. Hr. Ls. og Consorters Biefald, har jeg aldrig ønsket mig. Synes nogen, at min Kuur er noget haard, da maa han betænke, at at Hr. Ls. Sygdom er desperat, og af den Beskaffenhed, at den forskyder milde Læremidler, at det derfor maa bruges skarps, om Patienten skal staae til Redning: man kiender desuden de gode gamle medicinske Regler, malum mald &c. Der skal skarp Lund a. Jeg har ei nævnet mig, da det i Sandhedernes Rige ikke gielder om, hvo der har skrevet, men hvad der er skrevet, og desuden Hr. L. har skrevet under et fremmed Navn. Skulde han imidlertid have Lyst til at vide hvem jeg er, behager han ikkun at nævne sig i Viborg Samler, da han ufeilbarlig strax skal faae Underretning om mit Navn. Vil Hr. L. for Eftertiden stride med virkelige Grunde, og afholde sig fra Personalia, skal ingen være beredvilligere til at give ham sit bifald end jeg, hvor jeg troer, han har Ret, og med Beskedenhed at fremsætte mine Tvivl, hvor jeg kunde være af anden Mening. Bliver han derimod ved sin gamle Methode, haaber jeg, at alle Retsindige tilgive, at jeg ei nedlader mig til at stride med en Mand, der ikkun fægter med knyttede Næver og burleske Jndfald.