Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-01-13
For det første maa man erindre, at faa og korte Exempler og smaa, simple Efterretninger ofte ere tilstrækkelige til at skildre en Persons hele Tænkemaade og indvortes Natur. En vis Kunstner erklærede, at han først ret fattede Jdeen til Christi Afbildning, da han læste om ham, "at han ikke skjeldte igjen, da han udskjeldtes; at han ikke truede, da han leed, men overgav det til Ham, som dømmer retfærdig." Jsær er dette Tilfældet med Kunstnere og navnlig med Digtere, som kun behøve et eneste enkelt Træk for selv at fuldende den hele Skildring. Og da nu Oehlenschlager egentlig er Digter, saa følger deraf, at saadanne Smaatræk af Forfatternes Liv ogsaa er ham nok. Nu ere vi andre ikke Kunstnere eller Digtere, og deraf følger, at vi ikke altid kunne følge ham i Trækkets Udmaling eller i Exemplets Anvendelse; og derfor kunne vi undertiden synes, at disse ere mindre vigtige, men dette maae vi meest tilregne vor mere langsomme og matte Phantasie. Saaledes dømmer jeg om de anførte Træk og Exempler, som synes mig mindre vigtige – de flestes Vigtighed og Betydning indseer jeg vel - og saaledes mener jeg, at enhver billigtænkende vil dømme. For det andet, at Kritiken idelig vil udpege Forfatterens Forfængelighed, som den synes at gotte sig over. Men da Forfængelighed bestaaer i Lyst til at ville behage ved uvæsentlige Fortrin og smaalige udvortes Ting eller i Tilbøielighed til at sætte sin Ære i saadanne Ting, saa bør man ikke tillægge nogen denne Feil, med mindre den omtalte Lyst eller Tilbøielighed er saa aabenbart fremherskende hos ham, at den ligesom er Drivefjedren i alle hans Handlinger. Man maa heri for alting ihukomme disse Ord: "Dømmer ikke, paa det at J ikke skulle dømmes." Der hører vistnok mere end enkelte Yttringer eller løse Formodninger til at begrunde eller retfærdiggjøre en saadan Beskyldning. Og naar nu dertil kommer, at Oehlenschlagers litteraire Hæder allerede er saa stor og saa fastgrundet, at det ikke er rimeligt, at han kan ville sætte nogen Ære i Bagateller, saa burde man endnu være langt vaersommere i at yttre saadanne Meninger og Formodninger, om man endog er saa ulykkelig, at man ikke kan forjage dem af sit Sind. Hvis derimod nogen skrev blot unødvendige Flyveskrifter, og han behagede sig selv kjendelig i disse, da kunde man maaskee være mere beføiet til at udraabe over ham: On den forfængelige Stakkel!" Thi vistnok er den Forfængelige meget at beklage. For det tredie, hvad det angaaer, at de anførte Exempler kaldtes almindelig bekiendte, hvilket de dog ingenlunde ere alle for alle, da giør det intet til Sagen, naar de blot ere sande og rigtige og oplysende, fa jo mere bekjendte Exempler ere, desto bedre fattes de og desto bedre oplyse de. Og det er ikke egentlig for at forøge vor Kundskabsmasse, men for at lede os til at sammenligne Digteren med hans Digt og til at gjenfinde Digteren selv deri, at disse Exempler ere anførte. Om de altsaa allesammen, efter Kritikens ugrundede og aldeles ubeviislige Paastand, vare tagne af et Conversationslexikon, saa gjorde det aldeles intet til Sagen, naar de blot ere passende. Men Kritikens Forf. viser saa tydelig, at han enten ikke kan eller ikke vil indsee deres Passelighed og oplysende Betydning, at man vilde spilde sine Ord og sin Umage, om man søgte at undervise ham og hans Lige desangaaende. Og derfor slutter jeg nu mine bemærkninger med det oprigtige Ønske, at Kritikens Forfatter selv vil bestræbe sig for at indsee, fortryde og dernæst offentlig bekiende sin Forseelse; thi dette er den eneste Maade, hvorpaa han kan gjøre sin Forseelse god igjen og udslette den Forargelse, som han har givet. Og dertil vil jeg føie det ligesaa ærlige og velmeente Ønske, at ogsaa disse Linier maatte bidrage lidet til, at man i Almindelighed mere vilde erkiende det for en hellig Pligt, at tale med Beskedenhed, Kierlighed og Ærbødighed om fortiente Mænd og deres Værker. N. Fogtmann, Candidat i Theologien og Overlærer ved Herlussholms Skole.