Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-05-30
J Begyndelsen af Revolutionen, da det franske Friheds- og Ligheds=System havde udbredt sig over saa mange Lande, søgte mange, saa meget som mueligt, at gjøre hver anden Regjering end den democratiske, foragtet og forhadt. Thomas Paine vilde bevise, at alle Regenters Myndighed var fremkommen ved Vold og Undertrykkelse. J de fleste Klubber og politiske Skrifter ivrede man mod Kongemagten, og den, der tog den i Forsvar, kaldtes en Aristocrat, den værste Benævnelse, man i de Tider kunde give Nogen. Ti Aar derefter opreiste en lykkelig Hærfører, yndet ved sin Lykke og sine Seire, en ny Trone paa den styrtede og sønderknuste franske Republiks Ruiner, efterat han i Forveien havde helligen lovet, at forsvare Republicanismen; denne Hærfører gjør Alt hvad man hadede og fordømte hos andre Regenter og Aristocrater, uden at nogen finder det uretfærdigt af ham. Han fører Regjeringen med et Jernscepter, vælger sig een af Jordens største Erobrer til Mønster, indsætter sine Brødre, Søstre, Fættere til Konger og Dronninger, og ingen har noget mere imod denne Aristocratisme og Despotisme, fordi de komme fra hans Haand. Han undergraver selv sit eget Værk ved overdreven Herskesyge, og Folkeundertrykkelse, bliver nødsaget til at frasige sig Kronen, forvises til en Klipprøe i Middelhavet; har neppe været der i ti Maaneder førend hans Lyst til at regiere vaagner igjen, lister sig med en Hob Soldater ind i det Rige, hvis Regjering han høitideligen havde frasagt sig, svinger sig ved Jntriger igjen paa Tronen; forjager det af Folket i Forening med Europas samtlige Magter gjenindsatte Dynastie, og de samme Folk, som med Paine i Haanden endnu for 20 Aar siden endog kaldte retmæssige Regenter Usurpateurer, tiljuble nu Napoleon Bonaparte bifald, og erklære alt hvad han gjør for lovligt, billigt og retfærdigt, Declarationen fra de allierede Magter viste imidlertid dog hvad Europas Regenter dømte om hiint Skridt. De nærværende Franske Ministre, som altid have været stærke i Spidsfindigheder, have, for at mislede den offentlige Mening, villet godtgjøre, at denne Declaration, der var udstedt ved Bonapartes Landing i Frankrig, ikke var mere anvendelig, efter at han uden Modstand (som ingen kunde vise ham, da han havde Soldaterne paa sin Side), har bemægtiget sig Regjeringen, og at ikke allene Nationens Ønske, paa ny befæstede hans forrige Ret, men tillige hans Tilbud, at stadfæste Pariser-Tractaten, bortryddede, hver Grund for at føre Krig med ham. En Commission blev nedsat i Wien, som, paa Grund af hine Yttringer i franske Skrifter, skulde undersøge om det var nødvendigt, at udstede en ny Declaration mod Bonaparte. Resultatet af denne Commissions Jndberetning, som nu er fremlagt for hele Europas Øine, er: at ingen af de Sophisterier, hvorved man har villet berøve hiin Declaration sin Kraft, kan svække den; at Bevæggrunden dertil endnu ere de samme; at de siden dens Udstedelse forefaldne factiske Forandringer ikke i det Væsentlige kunne være af nogen Virkning for Bonapartes og Frankrigs Forhold, og at Tilbudet at stadfæste Pariser-Tractaten i ingen Henseende kan have nogen Jndflydelse paa Magternes Beslutning. De Magter, som have undertegnet Parisertraktaten, have i Forening med de deri deeltagende Magter; Bayern, Sardinien, Danmark, Sachsen, Hannover, Sicilien, Nederlandene, Würtemberg, samtykket i Commissionens Jndberetning. Europa befinder sig, saaledes nu i Krig, ikke mod Frankrig, som Ludvig den 18des Monarkie, men mod Frankrig som Napoleon Bonapartes foregivne Keiserdomme. Uden Tvivl er dette den første Krig, af den Natur, der nogensinde er ført for en eneste Privatmands Skyld. Men man kan umueligen troe, at Frankrig (jeg mener Nationen, ikke de Demagoger, der finde deres Regning ved Krig og Urolighed) naar det alvorlig gielder, vil opoffre sin Ro og Lykke, for at forsvare denne Enestes foregivne Rettigheder. Carnot kalder vel i sit Skrift den forrige Kamp mod Frankrig "et Forbund uden Lige, som aldrig oftere kan finde Sted" - men heri har han nok feilet; thi 10 Maaneder efterat han har skrevet dette, staaer allerede det samme Forbund, endnu kraftigere og stærkere end forrige Gang, væbnet mod Bonaparte og hans Partie. Han siger: "at dersom man skulde faae i Sinde at begynde et lignende Korstog, da vil det store Folk uheldigviis hidtil for godtroende - vide at nytte den gjorte Erfaring og vogte sig for Misgreb og Forræderie, som bragte det under Fiendernes egenmægtige Behandling." Hvad det første angaaer, da vil Tiden snart læve det, og i Henseende til Forræderiet, da har der aldrig været talt mere om Forræderie mod Bonaparte end netop i de sidste Tider, da man hvert Øieblik saae en Forræder og Meeneder mod Ludvig XVIII. Jmidlertid er det dog vist, at den, som Modpartiet og Bonaparte selv have erklæret for den første Forræder: Marmont, er blevet nyligen opfordret af denne ved Caulincourt til at tage hans Partie. Jeg kan ikke undlade, min Ven, at meddele Dem her et Udtog af Marmonts Svar paa denne Opfor Bonaparte, skriver han blandt andet, dring. tænker at vinde mig tilbage ved hykkelske Løfter. Jeg har lært for vel, hvorledes hen veed at forene Foragt og Gunstbeviisninger, til at forundres over hans sidste Budskab. De veed, min Herre! med hvilken Hengivenhed jeg har tjent Bonaparte, saalænge hans Skjebne var forenet med Frankrigs.