Corsaren, 1841-07-16
Den 14de Juli, Bastillens Indtagelsesdag. "Paa denne Dag slog jeg Hannibal ved Zama; lader os gaae til Capitolium og takke Guderne." Jdag, den 14de Juli, er det 52 Aar, siden det mishandlede franske Folk slog det første Slag imod Tyranni og Despoti, imod Aristocrati og alle gamle Fordomme - et Slag, saa mægtigt og alvorligt, at det endnu runger over Verden. Jdag er det 52 Aar, siden Frihedens Sol, stigende frem af den nye Verdens Have, kastede de første Straaler ud over det gamle, af Feudalvæsen og Fyrste-Despoti nedkuede Europa. "Lader os gaae til Capitolium og takke Guderne." Det er ikke selve Handlingen, ikke Stormen paa det befæstede Slot, som vi ville mindes med Glæde og Begeistring; nei! det er den Aand, som var i denne Gierning, den Frihedens, Modets og Kraftens Aand, som frembrød hos et gjennem næsten tvende Aarhundreder nedkuet Folk, den Aand, som dengang mødte Afsky og Forbandelser blandt alle Fyrster og mange Folkeslag, men som nu er bleven erklæret legitim" for den Velsignelses Skyld, som den har udbredt, og - for den Magts Skyld, som den har udøvet. Ja! den har udøvet Magien! Konger og Fyrster have bøiet sig for denne Aand, for dens Sønner have de beredt Plads ved deres Side: Over Skandinaviens Tvillingriger hersker et Revolutionens Barn, og den russiske Autocrat seer i sin Families Skjød et Afkom af den "corficanske Lieutenant," der engang bragte hans Throne til at skjælve. En Konge maatte lade sit Liv for denne Aand, Dronning, Prindser, Prindsesser og Fyrster fulgte ham i Døden - det er sandt! Men lader os ikke opgjøre Regnskabet, lader os ikke veie det udgydte Kongeblod imod de Blodtaarer, som Folket havde grædt, lader os ikke veie de fyrstelige Angstraab imod de Suk og Smertensskrig, som Folket havde udstødt, da man haanede og krænkede det - lad de Døde ligge stille i deres Grave, lader os ikke fremmane de blodige Skygger! Men lader os med Glæde feire den Dag, da Mørket veg og Lyset brød frem, det Lys, som endnu skinner over den hele Verden, paa nogle Steder klart, paa andre Steder svagere, og ved hvis Glimt vi ogsaa her i Danmark skride frem til større og større Frihed - "lader os gaae til Capitolium og takke Guderne." Bastillens Indtagelse, denne mægtige Yttring af et opbragt Folks Kraft, savner ikke engang Lovlighedens Stempel for at synes en stor og herlig Bedrift; thi foruden den Lovlighed, som Folkets eenstemmige Villie paatrykker enhver Folke-Handling, have dens Virkninger sauctioneret den: Det var ved Efterretningen om Stormen paa Bastillen, at Kongen gav efter for Folkets Ønsker, det var derefter, at Forsoningen skete paa Marsmarken, at en folkelig Regjering begyndte, at Kongen og Dronningen modtoges med Jubelraab i Theatret. Derefter kommer vel en Tid, fuld af sørgelige, ja frygtelige Gjerninger, da ædelt Blod flod og Anarki og Tvedragt rasede i Landet. Det var Revolutionen i sin Udartelse; det var den uhyre Strøm, som nu havde gjennembrudt alle Dæmninger og opslugte Alt i sin Hvirvel. Men Stormen paa Bastillen, det var Revolutionen i sin selvbevidste Kraft, det var Frihedens lyse Seir over Despotiets mørke Vælde, det var en Gjerning, hvorfra en ny Tid begynder for Menneskeheden, en Tid, fra hvilken Folkene og deres Herskere kjende hinandens Kræfter - "lader os gaae til Capitolium og takke Guderne."