Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-02-10
Fædrelandet. Efter al Sandsynlighed forestaaer der Danmark en alvorlig Tid, (hedder det endvidere i Fædrelandet") en Tid, der i Ulykke vil kunne maale sig med de meest ulykkelige i de svundne Aarhundredder, en Tid, da vi maaskee ei alene ville have at kæmpe med de udvortes Fiender, men i hvilken den ene Deel af Riget synes at ville bestræbe sig for at skille sig fra den anden. Vi vide heelt vel, at denne Frygt vil forekomme Mange at være overdreven, men de, som mene, at der er Fred og ingen Fare, dem ville vi bede om, kun at kaste et Blik tilbage paa den svundne Tid, paa de utallige Krige, de grændseløse Ulykker, der fra Syden, der fra vore holsteenske Brødre ere brudte ind over Landet, og naar de i Tanken have gjennemgaaet al den Skændsel, vi have lidt, naar de have erindret sig de Forsmædelsens Aar, da Danmark ei var mere, da dets Konge var landflygtig, dets Provindser adsplittede, da Geert svingede Svøben over de frifødte jydske Bønder, da ville vi bede dem om, at vende tilbage til Nutiden, og betragte de politiske Bevægelser, der vel i og for sig ikke synes at have stort at betyde, men dog staae som truende Forløbere for de Storme, som engang ville komme. Det er nu over Fjerdedelen af et Seculum siden at Danmark mistede Norge, og de, som ere i deres kraftigste Manddomsalder, de kunne endnu mindes den dybe Smerte, der greb det danske Folk, da det skiltes fra sin Broder. Men omendskjøndt denne Smerte var stor, saa vilde den have været endnu større, hvis Blikket havde været klart og gjennemskuende nok til at forudsee Følgerne af denne Ulykke. For den Tid havde nemlig det tydske Element i det danske Monarchi været saa lidet og ubetydeligt ligeover for det skandinaviske, at det ei kunde forsøge paa at gjøre sin Selvstændighed gjældende. Men fra det Øieblik af, da Danmark ved Norges Afstaaelse leed denne uhyre Svækkelse, reiste det tydske Element Hovedet i Veiret, støttende sig tildeels paa det ved Kampen med Frankrig bevirkede Folkeopsving i Tydskland. Siden den Tid – det er nu Fjerdedelen af et Seculum siden - har det schleswigholsteinske Parti i den dybeste Fred arbeidet paa at halvere det danske Monarchi og af Hertugdømmerne at danne en selvstændig Stat, som de have døbt med Navnet "Nordalbingien". Med kraftigt Sammenhold, med Mod og Besindighed have Schleswigholsteinerne i en Række af Aar kæmpet for at naae deres Maal; Censuren, der i Begyndelsen lærte dem Forsigtighed, er bleven dem et beqvemt Middel tilat forstumme; Universitetets Lærere have søgt at begrunde Ønsket om Selvstændighed ved kunstlede Fortolkninger af gamle Documenter; fra Universitetet af have disse Adsplittelses-Jdeer bemægtiget sig Landets Jntelligents, ere trængte ind hos alle underordnede Autoriteter, ja ere endogsaa naaede hen til den Kreds, der nærmest omgiver Hs. Majestæt Kongen. I en compact Masse, med faste Skridt, ere Schleswigholsteinerne rykkede frem, og den Tid, da de ville søge at virkeliggjøre deres i mange Aar modnede Plan, den Tid, da de ville søge at faae ham eller en Afkom af ham, der nu throner paa Als, til at stille sig i Spidsen for dem, ei alene i Ord men ogsaa i Gjerning, den er sandsynligviis ei meget fjern; thi omendskjøndt man ei paa Dage eller Aar kan bestemme dens Komme, saa er dog saa meget vist, at den vil komme, hvis Kronprindsen døer uden at efterlade sig nogen mandlig Arving; thi efter den Fortolkning af Arvefølgelovene, som Schleswigholsteinerne antage for den rette, vil i dette Tilfælde Hertugen eller hans Æt være berettiget til begge Hertugdømmerne, med Undtagelse af nogle enkelte Deele. Men det er uomtvisteligt, at Danmark ei kan eller vil opgive sine Rettigheder, og vi haabe derfor, at Alle ville være enige om, at dets Grundforhold inden den Tid bør være ordnede, for om muligt at undgaae en altfor stor Adsplittelse, og for i ethvert Tilfælde ved en indre kraftig Udviklen og ved en Opløsen af de Dissonantser, som nu ere tilstede, at blive stærk nok til at gaae Stormene imode. Bladet Fædrelandet troer, at Christian den Ottendes Regjeringstid er den beleiligste, idetmindste til de forberedende Skridt til en saadan Hovedforandring i Landets Forhold, thi han er i Besiddelse af en saadan Dannelse, at det ei er at vente, at Nogen af hans Efterfølgere lettelig i den Henseende vil blive ham liig; han har, ved at lægge Grundstenen til Norges Constitution, taget en saa virksom Deel i Verdensbegivenhederne, og derved samlet sig saa rige Erfaringer, at det fast med Vished lader sig forudsige, at han i denne Henseende vil komme til at staae ene i Danmarks Historie. Det er altsaa under Christian den Ottendes Regjering, at der efter vor Mening maa gjøres det første, afgjørende og forberedende Skridt til at tilfredsstille den Trang hos Folket, som Stænderne have antaget for godtgjort ved utvetydige historiske Kjendsgierninger.