Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-02-20
Blandt de mange interessante Taler, som holdtes ved den nordiske Høitid i Kjøbenhavn den 13de Januar, var ogsaa en af Capellan Hellwig fra Odense, saalydende: "Min Vugge stod nær ved Eiderens Bredder – jeg er en Sønderjyde. Ogsaa jeg har i mit Liv gjennemgaaet Sønderjyllands Skjæbne; paa Grund deraf kan jeg vidne, og hvor mange Baand, der end knytte mig til Tydskland, siger jeg det frit ud, Tydsken er Danskens farligste Fjende. Og det just fordi han blandt Alle er den aandigste, fordi han bedre end nogen Anden veed at raade Bod paa Tab af Fædreneland og Mødrenesprog, saavidt der kan raades Bod paa et ubodeligt Savn. Faren hænger os over Hovedet, og den forøges ideligt ved nye Skyer, som atter og atter trække op. J disse Dage – det vil være dem Alle bekjendt – er en ny trukken op i Form af en stor Papirlap. Overbringeren kan ikke have været nogen af de almindelige. Det maa have været en kraftig Søndenvind, som blæste den did. Jmod denne nye og truende Fare er det, jeg vil anraabe Dem om Hjælp og kraftig Bistand, først og fremmest Dem, der staae Sønderjyden nærmest, Brødrene af den danske Tunge, men dernæst Alle, som i Oldtidens Forstand høre til denne Tunge, det samlede Norden. Der staaer mange Ting paa hiin Papirlap, baade Sandhed og Løgn. Sandheden der gjælder ikke ud over Eideren; derfor lade vi den gjælde til Wandsbeck, og bryde os ikke om den. Men Løgnen er den, at man i een Mundfuld vil sluge os Sønderjuder, saa vi blive metamorphoserede til en slesvig-holsteensk Stat; derfor hænger man Lokkemaden ud a) Slesvig er selvstændig Stat; men strax ovenpaa kommer det: b) Slesvig skal incorporeres i Slesvigholsteen. Eller maaskee sige Herrerne fra Jtzehoe: Det er ikke Løgn hvad vi ville, men det skal vise sig, at det er baade en sand og kraftig Villie. Ru vel, mine Herrer fra Danmark, Norge og Sverrig, kom De os til Hjælp, at hvis det ikke er Logn, det dog maa blive dertil! – Det forekommer maaskee En eller Anden lidt curieust, at jeg kalder Dem pathetisk til Hjælp, mod hvad jeg selv kalder en Papirlap. Men lader os ikke foragte Fjenden, fordi han kæmper med og paa Papir. Paa den Maneer drives jo nuomstunder de fleste Erobringer; paa Papiret lider man svære og følelige Nederlag, staaer det først ret paa Papiret, saa er nuomstunder Sagen afgjort. Derfor lader os staae paa Vagt! Dog er det ikke min Mening, at vi skulle gribe til de blinkende Hellebarder omkring os. Ja, der kunde vel komme den Tid, da det gjordes Behov at vove en Dyst paa gammel nordisk Viis. Men hverken er Tiden dertil kommen, heller ikke kan den klare Alt. Den Erobring, som har fundet Sted, er ikke skeet med Sværd i Haand, og kan ikke gjenoprettes med Sværd i Haand. Det er ikke Jordbunden, men Aandens Enemærker, som ere os fratagne; aandig Kamp udfægtes ene med aandige Vaaben. Sov Nordens Aand sig fra det halve Sønderjylland, da han faldt i Dvale, saa lad ham ikke rase som en Bersærk, naar han vaagner og seer Tabet, men huuske paa at han er As, og kæmpe ene med Asastyrken. - Det vil være blevet Dem Alle klart, mine Herrer, ved Betragtning af Danmarks Historie, at Danmarks Ulykkestid begyndte, dengang Hertugdømmet Slesvig sondredes fra Kongeriget. Der er ikke en blandt de følgende store Ulykker, som indtil Gjenforeningen have overgaaet vort Fædreland, uden at den paa een eller anden Maade staaer i Forbindelse dermed. Og Gjenforeningen har desværre langt fra kunnet bøde paa den første Fraskillelse. Dog, hvor smerteligt vi end føle Efterveerne af det Saar, som blev slaaet for mere end 600 Aar siden, i hvor mangehaande Nød vi nuomstunder, deels som Følge af denne danske Arvesynd, deels af andre Grunde, maatte befinde os, saa er dog det vor Trøst, at hidindtil pryde Danmarks Kongekrone og Slesvigs Hertugkrone eet og selvsamme Hoved. Gud forbyde, at at det nogensinde skulde blive anderledes. – Men hvad varsler Papirdragen, som kom flyvende fra Jtzehoe? Den spaaer med sin Hale om en ny Hertugkrone, som allerede skulde være i Essen. Nu, skulde nogen selvstændig slesvigsk Hertug have Kronen paa Hovedet saa give Gud Lykke til, at det maa blive En, som kunde formes af selve Dragen fra Jtzehoe, Mage tilden, Nordens Margarethe trykkede paa den meklenborgske Albrechts Hoved, da han i Sverrig vilde spille Geert. - Det er en gammel Børnelærdom for os, m. H., at den slesvigske Feide baade var den langvarigste og den aandløseste, som Danmark førte. Atter er der henkastet en Handske, og i Grunden var der aldrig Fred. Om Feiden bliver kort eller lang det beroer ikke saa ganske paa os, men nok om den skal føres med Aand eller ikke. Skal der være Krig, saa lad os rykke i Felten med Aandens Magt; vort Haab og vort Løsen er For een Hersker og for eet dansk Danmark indtil Eideren!"