Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-12-21
Naar en ulykkelig Moder ombringer sit eget Foster, saa fordømmer den storske Verdsligvise denne Gierning; Men han undersøger ei først de Følelser, som ere foregaaen i hendes Hierte. Han siger, hun har overtraadt alle en Moders Pligter; Han veed ei at finde de Ord, hvormed han kand beskrive denne Gierning slem nok. Men et hvert Mord er ikke lige strafværdigt; Den, som er vant til at see paa Hiertets Følelser og paa Bevægelses Grundene, førend han dømmer, vil end og til finde en saadan Morderinde meere ynkværdig end ond. Den herskende Tilbøielighed, Au sterne, som vi sinde hos Menneskene, den forandrer meget. Sæt dense Ulyksalige, hvis Gierning du anseer saa slem, igien i de Omstændigheder, hvor hun maaskee har været. Sæt, at Æregiærrighed er hendes herskende Lidenskab, og betænk saa den Spot, hvormed Verden betegner en forbuden Kiærlighed, den Foragt og den Vanære, som følger dermed. Sæt, at denne ulykkelige Moder frygter for hendes Paarørende vil skamme sig ved hende, at alle de, paa hvis Hjælp hun maa forlade sig, vil slaae Haanden af hende. Den moderlige Kiærlighed kand have rørt sig i hendes Hierte, Den kand have været stærk: Men den herskende Lidenskab, Frygt for Skam og Hundrede andre Følelser, i sig selv ustraffelige, have været stærkere, eller have meget mere i et fortvilingsfuldt Øieblik gjort Forstanden ubeqvem til at gjøre et ret Vall. Sig mig nu, om hun er saa slem, som du anseer hende for, naar du alt ne betragter Gierningen i sig selv, Ach Austerus! jeg frygter, hun Lør mere ynkes end ansees for ond Fandt en Stads Forfatning Midler til at sætte slige Ulyksalige i den Stand, at deres første Forseelse kunde blive hemmelig, saa troer jeg, den anden grovere Forbrydelse vilde ei følge, paa den første. Var Skammen borte, saa bleve og borte de Lidenskaber, som modstaae den moderlige Kiærlighed; Da vilde denne Kiærlighed have sin frie og ubehindrede Virkning. Denne Lempfældighed vilde udvirke meget mere end Sverdet. Saaledes maa vildømme om alle Gierninger, Austerus, naar vi ikke til vil gaae imod den menneskelige Natur. Strænghed skulde beskytte Grændserne af Dydens Regiering? Hvor farer du vild, Austerne, Strænghed giør Slaver og Hyklere. Strænghed kand kun see paa det Udvortes; Det er alt for til Hiertets Ma see, Dyden taber ved Strænghed og vinder ved Mildhed. Haardhed og Straf kand aldrig opere Eglelse af Dyd; Ligesaa lidt som Tyran Fr. ner kand erhverve sig Kiærlighed og Fortroelighed hos dem, hvilke de have gjort til Slaver. Thi mellem Herrer og Slaver kand aldrig i Ævighed være noget Venskab. Dyden vil ikke heller beskytte sit Riges Grændser med Strænghed, hvad den vil have, det vil den vinde ved Fromhed og Kiærlighed. Dens Majestæt er forbunden med Sagtmodighed; Den indtager mere end den skrækker; Den revser med Lempfældighed, dadler med Sagtmodighed og roser med Henrykkelse. Lad os ikke ansee det menneskelige Hierte saa slemt, som mange egensindige Verdsligvise vil. Det er hverken fuldkommen godt, ei heller fuldkommen ondt; Naar det høier sig til denne eller hin Side, Encharina, saa skeer det formedelst Bevægelses Grunde, Hæftig Tilrettesættelse o; Straf ere de sidste Bevægelses-Grunde, naar alle de øvrige intet kand virke. Den, som giør godt af sand Kiærlighed til den moralske Skiønhed, hvor meget høiere bør han vel agtes end den, som efterlader det Onde af Frygt for Straffene. Fortsættelsen følger.