Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-11-05
(Fortsat). Aviserne. Hele Regimenter ere blevne nedsablede, man havde ikke Linned nok til at forbinde de Saarede, man maatte putte Halm ind i de feske Saar, for at slandse Blodet. - 20000 Mand ere faldne paa begge Sider. En stor, en glimrende Seir, raabte den grønne Mand i det han læste disse Ord i Avisen. Hvor stor en Hader jeg end er af al saadan Blodsudgydelse, glæder det mig dog, at Glæder, raabte jeg, som havde staaet den hele Tid saa taus som Loths Kone, da hun blev til en Saltstøtte. - Glæder, Hvem er De, min Herre, Et Menneske eller en Tiger; - Om det var min eneste Søns Morder, saa kunde jeg ikke glæde mig over, at see hans Blod flyde - og De, - De kan glæde Dem over, at 30,000 uskyldige Mennesker ere blevne dræbte, lemlæstede og mishandlede 20 Alle de Tilstedeværende forhavsedes og vare tause som Graven. Min Heftighed havde gjort den grønne Mand maal, og vaabenløs, og hans Glæde blev med eet forvandlet til Forfærdelse. Da mit Blod var kjølvet lidet, indsaae jeg min Ubesindighed. Jeg gik hen til den grønne Mand, og rakte ham min Haand. - Tilgiv mig, min Herre, jeg er et hidsigt Menneske. Mine Følelser løbe saaledes ofte løbsk med min Forstand, men - "De er et ubehøvlet, et uslebet, et upoleret Menneske, svarede den grønne Mand med hiin stolte Mine, hvormed den mægtigere Uretfærdighed pleier at betragte den krænkede Uskyldighed, naar den paa sine Knæe seer sig tvungen til at bede Magten, ikke Retfærdigheden, om Forladelse. Ubehøvlet – uslebet –  det er sandt –men en redelig, upartisk Mand, hvis Hjerte bløder, naar han seer sine Medmennesker lide Jeg er kommen her til Kjøbenhavn, for at lære at agte Mennesket og alt hvad der faaer i Forbindelse med dets Værdighed. Jeg lever i det lykkelige Landlivs Skjød, hvor jeg seer Markens Blomstre pryde Jorden, uden at misunde, uden at forfølge hinanden; hvor den kjæmpestærke Tyr græsser fredeligen ved Siden af det spæde Lam, uden at den fornærmer det i minde ste Maade – jeg seer den hele Natur nyde den evige Fred, som hos Menneskene kun er en behagelig Drøm. Vel tager Ræven engang imellem een af mine Høns - vel slaaer Høgen ofte ned i mit Dueslag, og bortfører een af mine bedste Duer. Men jeg veed, at den gjør det for at tilfredsstille een af sine naturligste og største Fornødenheder. Næven rover mine Hans og Høgen mine Duer, ikke fordi de ere deres Fjender, men fordi de ere nødvendige for dem til at opholde Livet. De dræbe dem saa hurtig som mueligt og paa den mindst smertelige Maade. De sønderlemme dem ikke; de spotte ikke den lidende Natur. Ellers leve Alting i hele Naturriget i største Fred. Den ene Ræv eller Hog dræber aldrig den anden. Derfor ønsker jeg ogsaa, at Menneskene ikke maatte være værre end Høgen og de fleste Roddyr; derfor smerter det mig altid, naar jeg hører nogen finde Behag i hans Medmenneskers Lidelser, de være forskyldte eller uforskyldte. Men i Krig - begyndte nu een af Gjesterne, som sad ved Bordet: – der regner man Menneskers Liv ikke saa nøie. De veed jo nok, at man i Statskonsten kalder hele Lande med alle de Skabninger, som beboede dem, Statsmachinen. J en stor Machine kommer det altsaa ikke saa meget an paa at udtage nogle Hjul, hvis Savn saa let kan erstattes igjen. Ludvig den Fjortende begyndte engang at fælde Taarer, da man berettede ham, at han havde mistet endeel tusinde Mennesker i et eneste Feldtslag. – Saa mange Mand! - sagde hans Minister smilende: "leverer Paris, Deres Majestæt, i en eneste Nat. Nævn mig ikke denne Minister, Hans Navn være udslettet af de Levendes Erindring, og hans Grusomhed være glemt med hans Min– svarede jeg men skylde vi ikke Fædrenelandet Alt, begyndte nu den grønne Mand, som syntes at være bleven forsynet med mig. svarede jeg - Liv, Blod og Formue. Jntet tilhører os mere, naar Fødelandet kræver det. Ligesom Patriarchen bragte sin eneste Søn til Offer, da Gud befalede det, saaledes opoffrer ogsaa enhver sand Fadrenelandsven, var det end sin eneste Søn for sit Fædrenelands Held. Dyret forsvarer jo sine Unger og sin Rede med sit Blod, Skulde Mennesket have mindre Følelse for det Land som det lever i, som forunder det Ly og Ophold, Naturen har jo forsynet Mennesker ligesom Dyret med Vaaben til at forsvare sig og Sine, naar det angribes. Erindrer De ikke, hvad Schiller saa skjønt siger: for Feden Vesen vard Ein Nothgewehr in der Verzweislungsangst, Es stellt sich der erschopfte Hirsch und zeigt Der Mente sein gefürchtetes Geweih, Die Gemse reist den Jager in den Adgrund, Der Pflugstier selbst, der sanfte Hausgenos Des Menschen, der die ungeheure Kraft, Des Halses duldsam unters Joch gebogen, Springt auf, gereitz, wetz sein gewaltig Horn Und schlendert seinen Feind den Wolken zu. Naturen selv opfordrer os til at forsvare Fædrenelandets Sag. Men Ordet Fædrenelandet vanhelliges og misbruges alt for ofte Jeg kjender Mennesker, der uden mindste Grund, aldrig finde Aviserne interessantere, uden naar de vrimle af de blodigste Efterretninger. Folk, som ved andre Leiligheder yttre den ømmeste Medlidenhed for deres Medmenneskers Lidelser kunne med den største Ligegyldighed, ja endog inderligste Glæde fortælle og høre fortælle de gyseligste Blodsoptrin i de ulykkelige Egne, hvor Krigsluen raser. Det er i mine Øine en Gaade, hvis Opløsning fortjente Plychologernes Opmærksomhed. Jeg for min Deel læser aldrig Aviserne i krigerske Tids puncter. Franskmænd eller Østerrigere, Russer, eller Engelskmænd – ere mig, som Mennesker betragtede, alle lige kjere. Naar deres Blod flyder, bløder mit Hjerte. Er det til Menneskeslægtens Ulykke ikke nok, at Krig er bleven til en Nødvendighed endog i et Aarhundrede, der kalder sig det oplyste, skulde den vilde Krigsaand endog forlede fredelige Mennesker, til at yttre, var det end kun det svageste Glimt af Glæde over Optrin, som - om man end vilde antage dem for nødvendige - saa dybt fornedre Menneskeheden, Vor Tidsalders Mennesker behandle Africas ulykkelige Negere, saa umenneskelig, fordi de betragte dem som Barbarer, medens de selv ere stolte af alt hvad kun Barbarer ansaae og endnu ansee for Dyder.