Viborger Samler, 1790-07-12
(Jndsendt.) Høistærede Hr. Søegaard, jeg ærer den Agtelse, som Dei Deres i Samleren Nr. 27 indsendte, synes at yde ophøiede og lidende Familier. Jeg vil ikke engang tvivle om, at de jo vilde yde samme Agtelse, og troe at skylde samme Skaansel mod enhver Lidende, eller under Sorger og Erindring om betydelig gjort Tab lidende Familie. De tillade mig imidlertid at sige Dem, at just denne her foregivne Ærbødighed vidner mod Dem, at De i Deres Hierte er overbevist om, De intet med Rette kan sige, mod min i Samleren No. 21 anførte Recension, over Deres i Samleren Nr. 20. under 5te Maji indsendte Elegie. For at stemme saa meget med Dem, som mueligt, vil jeg ei nævne den høie Families Navn, som De troer skulde lide ved at see sig saa ofte nævnet, og som De frygte for, vilde bestandig fornyes i Sorgen, ved at see vores mellem værende Debate frembragt og ziret med dette Navn. Jeg maae erindre Dem, Høistærede, at hvis De med koldt Blod (som jeg ei tvivler om) kan og vil giennemlæse mit i Samleren Nr. 21 og 26 anførte, i Anledning af Deres i Samleren Nr. 20 og 25, saa vil De finde, at fra min Side er en yttret noget Udtryk, som kunde være den høie Familie til Besvær eller nogen Slags Fornærmelse: jeg har allene udladt mig med mine Betænkninger over Deres Arbeider uden Personalitet. De tør troe mig, Høistærede! at ingen kan bære mere Agtelse for det hvilende Støv og sammes overblevne og virksomme Levninger, end jeg; men De tillade mig at giøre Dem bekiendt, med en lille, maaske ofte overseet, dog virkelig og betydelig Sandhed, denne, nemlig: at i monarkiske Stater har ingen Familie noget udmærkende Fortrin eller Rettighed til mere Agtelse, Ærbødighed, eller Overbærelse end en anden. Alt, betragtet fra Monarkens Høihed, synker lige dybt, Adelen, Borgeren, Bonden, Betleren, alle synke lige dybt, alle ere allene til for at adlyde den ene ophøiede Bydende; ingen haver her nogen Forret, den kan i det mindste ikke tænkes i Forhold til Monarken, og selv den regierende Monarkes Side-Familie laaner al sin Glands fra ham, og skulle uden ham være lige med enhver anden Borger i den monarkiske Stat. De behager i Deres sidst indsendte at erindre mig om, at i Recensioner pleier gjerne følge Beviser tilligemed Dommene; jeg tilstaaer, at dette kunde bebreides mig, dersom det periodiske Skrift, hvori min Recension er anført, allene var til for at samle Recensioner; men da det er til for andre Aarsager, og da det ofte har lidet Rumtil deslige Stykkers Jndlemmelse, saa maatte jeg, der kiendte disse Besværligheder, indskrænke mig og mit Arbeide. Det var af denne Aarsag ei muligt at sammenhobe alle de Beviser, som jeg troer at have mod Deres Elegie, uden paa een Gang at have gjort Stykket saa vidtløftig, at det havde oversteget Samlerens Plan at modtage det. Hvorfor, De min Herre, indbyder mig at tage fat paa Deres Sang i Samleren No. 4. d. A. er mig næsten ubegribeligt. Ei vil jeg tiltroe, Dem Ondskab, men Ubetænksomhed. Veed Deikke, hvem Sangen er helliget, veed De ikke, at Menneskets Udtrykke taale mange Fortolkninger, og troer De altsaa ikke, at den var ligste Recension over Deres Sang, kunde blive farlig for Recensenten, dette føler jeg, dette paaligger mig Taushed, og derfor som i Roe, Hymne, Mod Slutning behager De, min Herre, at spørge: om jeg er noget Diats Papa, ja sandelig er jeg noget Digts=Papa, men ei under mit eget Navn. Og da De, min Herre, har indbudet mig, at tage sat paa Deres Sang i Samleren Nr. 4. d. A., saa maae jeg nu giengielde det, med at bede Dem tage fat paa en Sang til Linna i Samleren for 1789. No. 44. Denne er min Datter, og erkiender mig som Papa. Ved at giennemgaae den og sige Deres sande Mening om samme, vil De intet have at frygte, De tør altsaa være saa meget mere aabenhiertig, og dette ønsker jeg. De slutter endelig med, at jeg vist ikke er vores norske Zetlitz. Her kan jeg alene svare Dem For Rimets Skyld: Min søde Moer. Jeg er hans BroerZetlitz.