Corsaren, 1841-01-29
Jgjen Lidt om Statsgjældens Afbetaling. Jeg er en gammel Mand, der holder meget af at læse, og derfor læser jeg ogsaa hver Dag Adresseavisen, det forslaaer Tiden saa rart; thi det varer dog en Times Tid med en almindelig, og et Par Timer, naar Prof. Sibbern udtømmer sig i den, for saa er den haard at fordøie. Jeg har en Sønnesøn, som er i Malerlære, og som saa livagtig maler Spekhøkerskildte, jeg skal dog faae ham til at afmale Professoren, for jeg har altid længtes saa overordentlig efter at see hans Contrafei. Saa kunde man jo altid faae Flinch eller Jacob Behrend til at stikke ham i Kobber og sælge ham for en billig Priis; thi enhver Mand burde dog eie denne herlige Skribents Portrait. Men det var nu egentlig ikke om ham, jeg vilde tale idag, men om Lars Mathiesen. Jeg er som sagt en gammel Mand, et Aar ældre end Kammerraad Olbe var ifjor; derfor gaaer jeg ogsaa undertiden lange Toure, ja forleden Dag heelt ud til Lars Mathiesen, og drak mig en Snaps og spiste 2 Stykker Smørrebrød. Nu har jeg læst saa meget i Bladene om, hvorledes Folk raisonnere om Statsgjældens Afbetaling, om Besparelser i Landet og ved Hoffet, om at Prinds Wilhelm har for stor Løn o. a. M., men aldrig har jeg hørt Noget saa Grundigt, som det min gamle Ven, for jeg har kjendt L. M. i 50 Aar, yttrede om Statsanliggender igaar otte Dage. Jeg vil saavidt muligt gjengive det med Mandens egne Ord. Havde jeg blot husket paa det før, havde jeg saamæn givet ham min Stemme ved Stændervalgene, istedetfor at jeg gav Justitsraad Skibsted den. Han talte nemlig saaledes til 2 unge Mennesker; jeg troer, det var Hattemagersvende, for de havde begge to Kaskjetter paa: "Seer De, mine Venner, naar jeg nu saadan ligger om Natten i min Seng, saa tænker jeg altid over Et eller Andet, hvad det nu kan være: hvad der er hændet mig om Dagen, eller hvad der ellers kan ligge mig paa Hjertet. Seer De, saa laa jeg nu saadan i mine egne Tanker iaftes og speculerede over, hvad jeg skulde kjøbe ind i Dag, og saadant Noget, hvad der kunde falde mig ind. Som jeg nu havde overtænkt det, kom jeg da ogsaa til at tænke paa Statsaffairer; man læser jo nutildags saa meget derom, at man er nødt til at drømme om det om Natten. Ja nu veed jeg ikke, men i mine dumme Tanker synes jeg nok det kunde gaae an, for jeg er jo kun en simpel Mand, skal jeg sige Dem, men jeg fik en Plan istand, som jeg synes der er meget god, og som Landet kunde have godt af. Danmark er jo et velsignet Land, det veed Gud, og vi kan saamæn Allesammen mageligt leve i det, baade den Ene og den Anden. See, jeg tænkte som saa, skal jeg sige Dem, vi have nu den herlige Øresunds-Told, der kan Kongen mageligt lønne hele Land- og Sømagten af, og de udlændiske Ministre og Diplomater. Saa kunde Kongen have Sjælland og Amager til at leve af, det var sgu nok, veed jeg, for det er dog en rædsom Mængde Penge, som der kommer ind af. Saa kunde Kronprindsen have Lolland og Falster, Arveprindsen kunde faae Møen og Langeland, og Prindsesserne kunde faae de øvrige smaae Øer. Saa var da enhver Ting paa det Rene, og Enhver vidste da, hvad han havde at holde sig til. Saa havde vi endda hele Fyen, Jylland og begge Hertugdømmerne tilbage, og deraf kunde vi sgu i et Par Aar betale hele Statsgjælden. Ja jeg synes det kunde ypperligt gaae an, maaskee der kunde være Et og Andet at ændre ved det, men i det Væsentlige kunde det godt passere." Lars Mathiesen yttrede sig endnu en heele Deel om andre mindre vigtige Materier, saasom om Kronprindsens Forlovedes Ankomst, om den høie Priis paa Gjæs i Juletiden o. a. M., men da det egentlig ikke hører herhen, vil jeg slutte i det Haab, at der maatte blive taget Notice af hans Plan, da ikke alene Landet vilde bespare Meget derved, men der ogsaa var Haab om, at vi kunde blive snart af med vor store Statsgjæld, saameget mere som L. M. reent har forglemt Bornholm og Island.