Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-01-27
Pur Re Hvis der var anvendt kun en Million til Menneskehedens Forædling og Held, ved Opdragelse og Underviisning, imod hvert Hundrede Millioner, som hidtil anvendt til dens Fordærvelse og Elendighed, ved blodige, Aand og Dyd myrdende Ærgierrighedskrige, da vilde Faa, eller Jngen betvivle, at selv det største Snille, der ikke er forbundet med Dyd, er fordærveligt, afskyeligt og foragteligt, i samme Grad, som det er stort. Enhver vilde da indsee, at en stor Forstandskraft, som for største Deel er Naturens Gave, kun udgjør den ringere Halvdeel af en stor Mand, hvis vigtigere og meer eiendommelige Halvdeel er stor Dydskraft, og hylde skulde da Alle følgende, hiin store Tænkers, Britten Popes, Ord, i hans herlige Essay on Man (Forsøg, eller Afhandling, om Mennesket) : Tis prase adsurd, to call a villain great; Who wickedly is wise, or madly, brave, Is but the more a fool - the more æknave."(Kun Tande kalder Nidding stor, Der, dydløst klog, afsindigt kjæk, Er Skurk og Daare i des større Træk).Men - hvad kan der ventes af en Slægt, hvis store Hob blandt alle Stænder, ifølge sin Dannelse (det er en haard Sandhed, men, desverre Sandhed) bestaaer og maa bestaae af Daarer og - Niddinger. – Man maa erkiende denne sørgelige, men ogsaa vor Stræben til Menneskeslægtens fremtidige Forædling kraftigen vækkende Sandhed, for ikke at forbanses over at høre saa mange Stemmer for Jordens koldeste - egenkjærligste og meest ødelæggende Blodmand: Napoleon, Buonaparte. Hans sildigere Færds Beundrere, kunne derfor ogsaa, efter min Mening, rigtigst inddeles i følgende 3 Slags. Den 1ste og talriig ste Afdeling indbefatter den Pøbel, der findes i alle Stænder: Halvmennesker, der begloe og beundre Alt, hvad glimrer (Optog af blændende Drabanter, Stadsvogne osv.), ubekymrede, om det kjøbtes med Strømme af Blod og Taarer, naar disse kun ikke styrte ind paa deres egne, grove og støve Sandser. Med Harme har jeg ofte hørt disse Uslinger ønske Krigens Elendighed over deres Medmennesker, fordi Freden gjorde deres Aviser saa tørre (for Menneskeblod, ). - Endnu foragteligere er Buonapartisternes 2den Afdeling, thi den bestaar af hine handlende Rovdyr, som med Glæde solgte Menneskehed, Fædreland, Pligt og Ære, for at faae et Pund Caffe, eller en Top Sukker til at stige, og af hine foragtelige Menneskeslagtere, som, for egen Fordeel, ønske at føre Jld og Sværd, endog, om Fienden derfor skulde hærge Fædrenelandet, der jo, selv i den heldigste Kamp, maa begræde tabte Sønner. - Den brave Handelsmand og den ædle Fædrelandsforsvarer høre naturligviis ikke herhid! - Den 3die Afdeling af Buonapartes Tilhængere er vel kun liden i Antal, men den eneste, som fortjener Agtelse. Til denne høre nogle faa agtværdige Mennesker af alle Stænder; men, som eengang have sat sig fast i Hovedet, at Slavedommets umenneskelige Gjenindfører paa de franske vestindiske Besiddelser, i Aaret 1803, dog var Menneskets Friheds og Rettigheders Forsvarer. De fleste af Disse indsee nu vel, at de have taget feil af deres Yndling; men de kjende, eller mindes maaskee ikke Swifts vittige Sand sagne: At erkjende, at man har taget feil, er jo blot at tilstaae, at man i Dag er klogere, end man var igaar Jkke vil jeg her fordølge, hvad jeg ogsaa andetsteds offentligen har sagt, at Buonaparte, i sin første Fremtræden, for Menneskehedens Sag, vakte min Beundring og mit helligste, menneskekjærlige Haab, men, Kogleriet svandt, da han, af Verdens letsindigste Folk blinde, ærgjerrig æreløse Hob, og af sine rovgjerrige Stridsknegte, snedigen lod sig udraabe til Consul paa Livstiid. Hans Ærgjerrigheds blodige Sol begyndte nu at stige frem for mit Øie; jeg sukkede over den saa tidt mishandlede Menneskeheds forestaaende Skjebne, og min Brundring for Rettens og Ærens Kjæmpe forvandledes snart til Afsky og Foragt for Æresygens Overg, der smaaligen forraadte Menneskeslægtens og sin store, hellige Sag, i det han, blind og hjerteløs, foretrak Cæsars for Menneskehedens, og Ludvig den 14des for Hendrik den Enestes Krone. Det er imidlertid en gammel Erfaring, at selv de meest umenneskelige Voldsmænd have fundet deres Tilhængere, Forsvarere, ja Lovtalere. Ogsaa (for at vælge et Exempel af vort Fædrelands Historie) den blodtørstige og lovløse Christian den 2den, der lod myrde hele Familier - Voxne og uskyldige Børn - er bleven forsvaret og berømmet for os, efterat han i Aarhundreder har ligget i den Grav, hvis forlængst udslukkede Dødninglampe ikke kan optænde vor Tiids Lidenskaber. Hvor meget mindre kan man da undres over, at Buonaparte, som først nyligen har forladt en Verdensskueplads, hvis Tilskueres Haab, eller Frygt han saa mægtigen vakte, og saa længe nærede, endnu hyldes, forsvares, ja prises af en Mængde Tilhængere, der nu segne som Vedhindet, hvis mægtige Skytseeg opreves af Nordens vilde Storme. J et af vore Dagblades sidste Numere har det Umenneske, om hvem jeg nyligen hørte en gammel Sømand saa kraftigen sige: "Man samle mig de Taarer, som Duonaparte har afpresses Menneskeheden, og for fulde Seil skal et Orlogsskib kunne seile derpaa."- ogsaa Han har der fundet sin Forsvarer og Lovtaler. Denne fremsætter først, som Motto, nogle sande Ord af Skilderiets Udgiver, om Mængdens regjeresyge Kandestøberi. Derpaa følger endnu, oven i Kjøbet, nok et, langt, Motto, fra Roms berygtede og FlodigeTriumvirs, Antoniuses løgnagtige Tunge, som Melpomenes Storaand, William Shakespear, i sin Julius Cæsar, saa mesterligen og personrigtigt styrer i Ciceros Morders Mund. Det er hiin bekiendte Gravtale ved Cæsars Liig, til at bedaare Romas Pøbel ved smukt og sandt klingende Ord, hvis Tomhed, Urigtighed, eller Halvrigtighed dog strax erkiendes af den tænkende Aand. Buonapartes danske Lovtaler selv besidder en let og, paa nogle faa, siden anførte, Sprogbommerter nær, sprogrigtig Fremstillingsform for sit Stof, hvis hyppige, endog stundom selvbevidste, Urigtigheder vel i Almindelighed ere tildækkede med Jndklædningens lette, undertiden endog forføriske, Slør, men dog snart opdages af ethvert skarptseende Øie. Forfatteren røber derved, at han ikke saa meget stræber at være, som at synes sand. J det følgende skal jeg først godtgjøre hvad jeg her har sagt. Dernæst skal jeg bevise, at min Dom om Napoleon Buonaparte ikke grunder sig paa Anecdoter; hvorvel disse samtidige, historiske Smaasagn unægteligen ofte ere sande og meget betydningsfulde, skjøndt hiin Lovtaler beleer og foragter dette Slags lette Vaaben, naar de af Andre bruges til Angreb, imedens de dog næsten ere de eneste, han selv fører til sin Helts Forsvar. Mine Beviser skulle vorde byggede paa Kiendsgierninger, uddragne af vort skjebnefulde Olds rædsomme Aarbøger, hvori Buonaparte selv indskrev dem med Millioner Elendiges Blod og Taarer. (Slutningen følger). Det lærerige Æble. Verden vil bedrages. Dette Ordsprog synes at være ligesaa gammelt som Verden selv. Synet, Hørelsen, Smagen, Følelsen, Alting vil bedrages. Naar de fleste Mennesker først ophøre at lade sig bedrage, og seer Sandheden i hele sin nogne Skikkelse, da er det sædvanligen ude med deres saakaldte Lyksalighed. Vort Liv ligner Glasbillederne i en Tryllelygte. Man maa see dem i et mørkt Værelse og paa en kalket Væg eller et hvidt Lagen, naar Synet deraf skal more os. Betragter man dem i Nærheden paa de malede Glasse, saa forsvinder det hele narnbergske Blændeværk. Livet er ogsaa ofte blevet sammenlignet med en Skueplads, hvor Decorationerne, Dragterne, ja selv Skuespillerne maa sees i tilbørlig Afstand, naar de skulle behage. See vi dem i Nærheden, anatommere vi dem, saa finde vi, at de gyldne Søiler i Kongers Borg ere usle Lærredsstrimler, oversmurte med guul Farve, de fyrstelige Smykker uægte Flitterstads og de meest beundrede Skjøn heders Rosenkinder slet og ret Curlak. Veenden, der blot for at bedrage Verden, opofver den vigtigste Deel af sin Lykke, sin Tilfredshed. Men hvor mange Tusinde gives der ikke, som for at blænde deres Medmennesker, anvende Alt, hengive Alt? Hvert Skridt vi gaae, støde vi paa saadanne Væsener. Held den, der ikke lader sig bedrage af Skinnet, til selv at begaae Daarligheder, og som stedse betænker: at ikke Alt hvad der glimrer er Guld. Jeg spiste engang fortæller Mercier, ved en meget ødsel Mands Bord: han sukkede. Hvad sukker De for, spurgte jeg; De er ikke syg; De behøver hverken at frygte for det Nærværende eller det Tilkommende; Deres Kone, Deres Børn ere friske og sunde, intet Uheld truer Dem. Han svarede ikke et Ord. Han rakte mig et Æble, som saae meget deligt ud. Jeg skjar det over; en Orm havde søndergavet dets Hjerte. Ogsaa mig, sagde Manden, nager en Orm, denne Orm kan man ikke see; men jeg føler den lige fuldt."- Hvor lærerigt kan dette Æble ikke blive, naar vi hver Gang Avinds mørke Aand vil plage os, drage det til Minde? Seer Du, min Ven, En, som ikke er bedre end du, give glimrende Baller og Giestebude, medens Du har Møje med at tilveiebringe Livets første Fornødenheder for Dig og Dine, saa husk paa Merciers Æble! Betænk, at Yppighedens Orm søndergaver ofte det Hjerte, hvori den boer, - Maa Dusgaae til Fods til Dyrehaugen, medens mangen Anden kjører i en prægtig lakeret Vogn og smelder Dig til Side med sin Pidsk, saa husk paa Æblet! – Seer Du den, der staaer langt under Dig i Forstand og Kundskab, overøses med Ære og prunke med dens udvortes Tegn, saa husk paa Æblet, og glem ikke, at stundom et uanseeligt grønt Flaskeæble, baade i Smag og Karskhed, overgaaer mangen rødmoset Gravenstener!