Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-08-30
En Hr. de France, der har været i Fangenskab hos Abdel Kader, har nys, ved sin Tilbagekomst til Paris, udgivet en interessant Beretning om sine Eventyr. Følgende Skildring er laant deraf: Saasnart Efterretningen om de Fangnes Ankomst havde udbredt sig, løb en Mængde Arabere sammen i Leiren, for at see om der ikke blandt de til Salg udstillede menneskelige Creature kunde findes et Par Negere eller Negerinder, som de kunde bruge. Efterat Kjøberen havde kastet et flygtigt Blik paa Slaverne, undersøgte han En og Anden, hvis Udseende behagede ham, paa samme Maade som et Dyr undersøges paa vore Heste og Qvægmarkeder; han betragtede Øine, Hænder, Been og Fødder, lod Slaven aabne sin Mund, og besaae med stor Opmærksomhed hans Tænder. Var det en Qvinde, saa trykte han hendes Bryst, for at see, om den Ulykkelige havde Die. Slaverne syntes gandske ligegyldige derved. Blandt Fangerne, som skulde sælges, og som befandt sig i vort Telt, var ogsaa en ung Negerinde paa fjorten Aar. Hun var smuk, hun havde store, sorte Øine af det blideste Udtryk, hendes Læber vare røde som Coraller, og hende Tænder lignede Perler, der med Kunst ere indfattede i Grebet af en Yatagan; hendes Fødder vare mindre end en Spanierindes; alle hendes Legems Linier vare vidunderligt tegnede; hendes fine Taille hævede hendes Hofters Fyldighed, thi det arme Barn havde gandske imod sit Lands Skik trukket sin hvide Halck fast om Livet med en røde Uldsnor. Hun maatte have tilhørt en riig Herre, thi Alt hos hende hentydede paa Sundhed, Orden og Reenlighed, Den stakkels Pige laae ved Siden af mig. Hun græd, og klagede, og vægrede sig ved at spise. Da jeg saae hende saa fortvivlelsesfuld, kunde jeg ikke undertrykke min Medlidenhed. Jeg bøiede mig mod hende og sagde: Overlad Dig ikke saaledes til Sorgen; vi kunne jo dog ikke forandre vor Skjebne. – Vi kunne ikke forandre vor Skjebne men vor tabte Lykke tør vi dog begræde. – Du er saa ung, skulde da al Glæde allerede være tabt for Dig? – Ja men hvorfor taler en Christen med en Slavinde, – Fordi han er medlidende og modig. Jeg frygter ikke Abdel Ka der, men søger at trøste den stakkels fangne Pige, som græder og klager. Jeg er ligesaa ulykkelig som Du. Er jeg ikke ogsaa fangen. - Men Du faaer igjen Dit Fædreland at see. - Hvo veed det? – Jeg havde det saagodt i det Telt, hvorfra de Fremmede ranede mig, medens Mændene dreve Hjordene op paa Bjergene. Nu vil jeg faae Hug; jeg vil komme til at sove hos Hestene; man vil ikke meere give mig Cuscussu at spise; jeg vil kommetil at bære en paltet og smudsig Haick. Er den christue Mands Lod ikke bedre end Regerindens, – Derhos græde hun hede Taarer. – Den christne Mand har efterladt en gammel Fader og een elsket Søster i sit Fædreland. Troer Du ikke, det bedrøver ham, at være adskilt fra dem Troer Du ikke, at den christne Mand ofte græder og Natten, mens Araberen sover, Men hvorfor skulde man vise sine Fjender sin Smerte, Haab, stakkels Barn, Du er for ung, de ville have Medlidenhed med Dig. Vil Du spise, naar den christne Mand vil meddele Dig noget af sit Forraad, – "Ja!" – Jeg havde nogle Druer, som jeg gav Pigen. Hun saae paa mig med et taknemmeligt Blik, og spiste ilon, medens hun bedækkede Hovedet med Enderne af sin Haack. - Strax efter traadte en Høvding af Garabernes Stamme ind i Teltet. Om Morgenen havde han fremstillet sig for Abdel Kader og overrakt ham en Franskmands afskaarne Hoved. Han var riig, og vilde kjøbe Slaver. Saasnart han saae Pigen, smilte han tilfreds, og bød hende reise sig. - Negerinden adløb, og blev nu undersøgt paa det nøieste. Man fandt hende aldeles feilfri. Høvdingen vendte sig til Ben Faka. - Halvtredsindstyve Budschus, – "Jeg vil have fiirsindstyve." – "Saameget er hun ikke værd. – "Har Du da seet en Negerinde smukkere end hun, Luk Munden op Slavinden adlød. – "See, hvilke deilige Tænder! Der fattes ikke een, gaae engang." Slavinden løb op og ned. – "Herlige Hofter, Er hendes Skridt ikke fast og sikker, Tryk hendes Bryst ikke en Draabe Melk, Græd ikke, Slavinde, hvis Du ikke vil smage Stokken." Hurtigt tørrede Slavinden sine Taarer, – "Altsaa 80 Budschuus." – Tredsindstyve. Negerinden er ikke stærk Hun vil ikke kunne holde Stalden reen." – Fiirsindstyve Budschuus." – "Halvfiersindstyve. Hendes Hænder ere fine; hun har endnu aldrig arbeidet. Fiirsindstyve Budschuus. Gjør det kort. Her ere Pengene." - Hov dingen bød Slavinden følge. Den arme Pige gik, idet hun løftede sine taarefulde Øine paa mig. Ved Sultanens Telt standsede de. Høvdingen hentede Prisen for det franske Hoved, han havde leveret. Nogle Minuter efter forlode de Leiren. Jeg fulgte dem med Øinene, saa langt jeg kunde, og vendte sorgmodig tilbage til mit Telt. Den 18de Juli har der tildraget sig en stor Begivenhed i de nordamerikanske Fristaters Historie: Verdens største Krigskib er i Philladelphia løbet af Stabelen, a 200,000 Tilskueres Paasyn. Dets største Længde er 247. Fod, det nederste Kanondæks Længde 205 Fod, og Kjolens hele Længde 195 Fod 6 T. Alle Masternes Høide gjør 283 Fod, og den nederste Masts Tykkelse 48 T. i Gjennemsnit. (Det største engelske Krigskib, Relson, er i sin største Længde kun 240 Fod, og dens Kjøl 170. Dette har 875 Md. Eqvipage, og fører 32 Togtredivepundinger, samt 68 Kanoner paa 24 og 18 Pds. Kugler.) Ved Vestkysten af Amerika blev for noget siden hele Mandskabet paa et engelsk Coffardiskib ved Navn Tonquin myrdet af Jndianerne. Jkkun 5 Mand overlevede Blodbadet. En af dem, ved Navn Lewis, tilraadte de 4 Andre, at søge deres Redning i Flugten med Baaden, og blev alene tilbage ombord. Ved Dagens Frembrud laae Tonquin endnu for Anker i Baien; Skibets tilsatte Seil flagrede i Vinden, og saavidt man kunde see, var der Jngen ombord. Efter nogen Tids Forløb vovede adskillige Cander at undersøge det selv, og toge en Tolk med sig. De roede rundt omkring Skibet, men holdt sig alligevel forsigtigen i en vis Afstand; men da Jndianerne saae, at Alt var roligt i Skibet, blev de stedse dristigere. Endelig viste sig en Mand paa Dækket. Tolken kjendte i ham Hr. Lewis. Denne gjorde Venskabstegn, og indbød dem til at komme ombord, men det varede længe, førend de besluttede sig dertil. Endelig fattede Nogle Mod og bestege Dækket, og da de ikke mødte nogen hindring, heller ikke saae Nogen paa Skibet – thi Lewis var, efterat have indbudt dem, atter forsvunden - saa roede samtlige Canoer nærmere, for at tage Deel i Prisen, og snart derefter var hele Dækket fyldt med en Mængde nysgjerrige Vilde, som fra alle Sider klavrede op paa Skibet. Men midt i Glædestumlen, sprang Skibet med en skrækkelig Explosion i Luften – Arme, Deen og søndernuste Legemer fløi omkring, og iblandt de nærvedliggende Canoer anrettedes den frygteligste Ødelæggelse. Tolken, som i det Øieblik Explosionen, skeete, befandt sig i Mastens store Vandte, blev ubeskadiget kastet ud i Havet, og naaede lykkeligviis en af Canoerne. Efter den Skildring, som han giver af denne Tildragelse, afgav Vaien et frygteligt Skue. Skibet var forsvundet, men Søen var bedækket med dens Vrag og Stumper af de adsplittede Canoer. En Mængde Jndianere søgte at undgaae Døden ved at svømme, andre gave deres sidste Suk fra sig, imedens de, som Faren havde skaanet, af Skræk vare som forstenede. Flere end hundrede Vilde omkom ved Explosionen; endnu et større Antal blev skrækkeligt saaret, og mange Dage derefter opskyllede Bølgerne endnu Lemmer og Liig paa Strandbredden af disse Ulykkelige.