Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-03-09
Blandede Efterretninger. Peter Pindar. Den under det antagne Navn Peter Pindar noksom bekiendte engelske satiriske Digter, John Wolcott, var født 1738 i Landsbyen Dodbrock, et Slags lidet Forstæd til Kingsbringe, i det engelske Grevskab Devon, hvor hans Forfædre havde et lidet Gods, som ogsaa blev hans Arvelod. Først gik han i Friskolen i Kingsbringe, og siden fuldendte han den classiske Literatur i den lærde Skole i Bodmin. Allerede i sin tidlige Ungdom udmærkede han sig ved bidende Svar, og uagtet han selv tilstod at have været en uduelig Discipel af tungt Nemme, havde han dog Tilbøielighed til og besad Styrke i at gjøre Vers. Efterat han havde forladt Skolen, lærte han hos en Onkel, der var Saarlægge og Apotheker i den lille Søstad Fowey paa Kysten af Cornwall, Lægekonsten, gik, efterat have udstaaet sine Læreaar, til London, vendte, efterat han i Sygehusene havde erhvervet sig practiske Kundskaber, tilbage til Foweyhvor han med Held betraadte sin Løbebane som Læge. Men dette ubetydelige Sted syntes ham ingen Skueplads for hans Ærgjerrighed; han fulgte derfor med en vidtløftig Beslægtet, Sir Will. Trelawney, der var bleven Overbefalingsmand i Jamaica, som Læge, efterat han kort forhen havde faaet Doctorværdigheden; men her var ikke meget at fortjene for ham som Læge, da de Hvides Antal var ubetydeligt. Trelawne foreslog ham derfor, da Præsten nyligen var død, at blive Præst. Wolcott antog Forslaget, reiste i største Hast tilbage til Engelland, lod sig ordinere af Biskoppen i London, og tiltraadte sit Kald. Sædelighedens Tilstand paa Jamaica var ikke for 50 Aar siden som nu. De Hvide vare tøileløse i deres Levemaade; de Geistlige opfyldte ikke deres Pligt, og man ansaae Negerne for udygtige tilat modtage Undervisning. Under disse Omstændigheder kunde den Biskop, der førte Opsigten paa Colonien, optage enhver Mand af anstændig Vandel blandt Sielesørgerne. Men Wolcott fandt ikke meget Behag i sin nye Stilling. Blandt hans Tilhørere var sjelden en Hvid, og han blev derfor dorsk og ligegyldig. Om Søndagmorgen, gik han og Degnen, der var en god Skytte, sædvanligen paa Jagt efter Ringelduer. Siden fik han et andet Kald, som han lod besørge af en Capellan. Han selv vendte tilbage til Byen, hvorOverbefalingsmanden gjerne saae den vittige og lystige Selskabsbroder ved sin Side. Her maatte han, blandt andet, spille en Overceremoniemesters Rolle. En Dag skulde han forestille MuskitoJndianernes Konge, som Kongen af Engelland skyldte Hylding, og efter den ny Overbefalingsmands Ankomst skulde modtage en Foræring, der sædvanligen bestod i en broget galloneret Kjole og lignende Flitterstads. Hans Majestæt, fortæller Wolcott selv i Peter Pindars Værker, var en fiirskaaren Karl, meget uvidende, og ikke desto mindre fuld af høie Begreber om Kongeværdigheden, en Fraadser og stor Drukkenhold. En Dag, siger W., kom han til mig, brølende med en Stemme, der snarere lignede en Oxes end en Konges, og raabte: "Meer Drik for Kongen! Meer Drik for Kongen!" "Konge, Du er allerede pærefuld, sagde jeg. – "Nei, nei, Konge ikke fuld. Meer Drik for Kongen, Broder Georg (han meente Kongen af Engelland) gjerne drikker. Broder Georg drikker ikke gjerne, han er en ædru Mand, svarede jeg. Men Muskito Konge gjerne drikker. Meer Drik vil have Gjerne drikker, som Fanden. Jeg drikker hele Hav." – Efter sin Velynders Død reiste han tilbage til Engelland. J fire Aar practiserede han nu som Læge. Han erhvervede sig mangen Ven, men det skarpe Blik, hvormed han opdagede Menneskenes Svagheder, og hans uovervindelige Hang til at skildre dem med latterlige Farver, indviklede ham i mange Stridigheder. Blandt hans satiriske Digte er hans comiske Heltedig "Lustaden det berømteste. Anledningen dertil var en Hofanecdot. Kong Georg III. fandt i en Ret Ærter et vist modbydeligt Jnseet. Det ælle Jndtryk, som dette gjorde paa ham, var Aarsatil en høitidelig Beslutning, som anledigede megen Knurren, men da Kongen vilde, om just ikke i sin Stat, saa dog i sit Kjøkken, kunne byde uindskrænket, saa blev befalingen med Strænghed fuldbyrdet. Alle Kokke, Kjøkkenopvarterne og Kokkedrenge maatte lade Hovedet rage, og, naar de vare i Tieneste, bære Nathuer. En, som ikke vilde føje sig heri, fik sin Afskeed, og 5 offrede deres Hovedhaar. Man har ofte bebreidet Wolcott dette og lignende Angreb paa Kongen og hans Svagheder, men fra det Øjeblik af Georg blev sindsvag, tiede Satirikeren ganske; hvor gjerne han end spottede de Stores Daarligheder, og hvor meget han end var imod Ministernes Jndflydelse, saa var han dog en oprigtig Tilhænger af hans Fødelands Constitution. For at afvende al Mistanke for democratiske Grundsætninger, skrev han et Angreb paa Thomas Paine. Men det kunde ikke virke forsonende, naar han tillige skrev en Epistel til den faldende Minister (Pilt, eller More moner (flere Penge!), Hair-powder (Haarpudder), hvori han angreb Finantserne, og endelig 1795 "Frihedens sidste Qvæk!" Ministerne havde allerede tidligere forsøgt at vinde Spottefuglen, og det syntes som Pengeforlegenhed ikke havde gjort ham utilbøielig til at indgaae et fordeelagtigt Forlig. Dette skeete paa en Tid, da Pitt temmeligen var siunken i Folkeyndest, og man ventede maaskee, om end ikke Roes fra Satirikeren, saa dog et vigtigt Angreb paa Modpartiet. Udgiveren af en ministeriel Tidende aabnede Underhandlingen, og den daværende Undersecretair, Pitts Fortrolige, sagde ligefrem til ham: "Doctor Wolcott, der er visse Summer flot i det Kongel. Skatkammer for Forfægtere af Regjeringens Sag. "Man foreslog mig, fortæller W. selv, at udsætte en Pension for mig, naar jeg vilde skrive for Regjeringen. Jeg svarede skjæmtende, aldrig vilde jeg beqvemme mig til, at sætte Firnis paa Skiælmer, og jeg havde ingen hvid Sminke for Diævler; men, naar man vilde give mig tre til fire Hundrede Pund, saa vilde jeg være stum. Jeg sagde dette, uden i ringeste Henseende at troe, at man vilde antage det, og alligevel antog man det; men efter et halvt Aars Forløb gav man mig at forstaae, man ventede noget af mig til Gunst for Regjeringen. Mit Svar var, man har skjændigen krænket Forliget, og jeg vilde heller træde i Øjeblikket tilbage, end skrive for Folk, som jeg foragtede. Jeg gjorde det ogsaa, og sagde bittert, Nederdrægtigheden maatte prise sig lykkelig, naar jeg lod den blive upaaagtet." Ti Pund, som han allerede havde modtaget af sin Pension, sendte han tilbage. Hans stigende Berømthed forskaffede ham snart en anstændig Jndtægt, og saa glad og sorgløs han levede, var han dog 1792 istand til at sætte en betydelig Sum i Statspapirer. - Men hans uordentlige Levnet skadede hans Sundhed, og han paadrog sig en heftig Trangbrystighed, hvoraf han dog kom sig igjen 1795, efterat han nogen Tid havde opholdt sig i sit Hjem. Hans Satire skaanede heller ikke Privatfolk, som han troede at opdage Svagheder hos Selv Benjamin West og den værdige Bank bleve ilde medtagne af ham. 1812 udkom Peter Pindars samlede Værker i 6 Bind; men hans efterladte Haandskrifter ere langt flere end hans trykte Værker. J hans sildigere Leveaar forstyrredes hans Forfattervirksomhed meget ved Stærblindhed. Saa selskabelig han havde været forhen, saa indgetogent levede han, da Alderens Svageligheder bleve ham besværlige, og iagttog stort Maadehold i sin Levemaade. Men mangen tilvant Særhed forlod han dog ikke. Saaledes gik han sjeldent i Seng førend Midnat, og stod for det meste ikke op førend henimod Eftermiddagen. 1814, da hans Øjensygdom blev værre, lod han sig overere af Øjenlægen Adam men Forsøget mislykkedes, og han mistede ganske Synet paa det høire Øie. Han døde d. 14 Jan. 1819. Han havde aldrig været gift, og skjøndt han ikke havde gode Tanker om Menneskene i Almindelighed, saa havde han dog gjerne levet iblandt dem, om det saa havde været til evige Tider, som han udtrykkeligen sagde.