Jyske Efterretninger, 1788-06-13
Blandede Efterretninger. Det er Krigen imellem Russerne og Østerrigerne paa den ene Side, og Oschmannerne paa den anden Side, som nu drager hele Europæ Opmærksomhed til sig. Endnu er det dog blevet blot ved den saa kaldede Lille Krig, ved lutter Skærmydseler, og denne Maade, at føre Krig paa, er og alt hvad Oschmannerne ønske. Det er den Maade, som de have meest Styrke udi, og som af alle er meest fordeelagtig for dem, og meest skadelig for deres Fiender. Den uendelige Mængde af tyrkiske lette Tropper, hvorved man ikke agter saa meget paa Menneske Tab, som blandt de Christne: Oschmannernes hidsige, vilde, og urolige Character, deres Religions Grundsætninger, f. Ex. at de ei kunne undgaae Skjæbnen: at de i Fægtningen opofre sig til Mahomed, og vorde meget lykke. lige, i Fald de omkomme, ja komme til at besidde en Samling af de skiønneste blaa og bruunøiede Piger i Paradiis: deres Begiærlighed efter Bytte, deres Had imod de Christene, og mangfoldige flere Aarsager, bevirker uophørlige Fægtninger, og næsten hver Dag et morderisk Optrinefter et andet. Bassaerne udvælge derfor, saavidt mueligt, til slige Expeditioner, de stærkeste og største Vovhalse, og modigste Folk, som endda forud beruse deres Sandser ved det bekiendte Opium. Derved kommer det hos Oschmannerne. aldeles ikke an derpaa, om de beholde Valpladsen, eller ikke. Dette er ikke deres Hensigt. Ved Seyr forstaae de ikke det samme, som vi. Deres Hensigt gaaer ud paa at dræbe Fiender, at forurolige dem, at bringe Christen hoveder tilbage, hvorfor de meestendeels erholde en Belønning af en Ducat, eller meere. Naar de have opnaaet Jun disse Hensigter, naar de have gjort Fienden Skade, om de og kuns havde bragt ham til at vige for det første Anfald, saa have de erlanget alt hvad de ønske. Derfor læser man saa hyppig i Tidenderne, og i sær i Artiklerne fra Wien, at Tyrkerne næsten altid ere tilbageslagne. Men denne idelige Tilbageslaaen, som det kaldes, koster de christelige Tropper en stor Mængde skiøn Folk, og giør i Længden Tyrkekrigen, meer blodig, kostbar og skadelig, end nogen anden Kriig. J denne Maade at føre Krigen, paa, have Østerrigerne hidtil fuldkommen indladt sig med Oschmannerne, ikke uden stort Tab. - Russerne derimod synes, at have fulgt en anden Plan, nemlig at undgaae, saavidt mueligt, at begynde den Lille Krig, førend de med det samme kunde begynde den Store, og at skaane Menneskeblodet saa længe indtil samme kunde anvendes til noget stort og vigtigt, noget afgiørende. Saaledes har og Grev Romantzow udladt sig i det Brev, som de offentlige Tidender mælder, at være skrevet fra ham til Prindsen af Coburg. Peter den Store førde Krig imod Tyrkerne ved Pruth Floden i Aaret 1711. Tyrkerne søgte, efter deres Maade, at udmatte hans Hær ved idelige Skiærmydseler, og det lykkedes dem saaledes: at han tilsidst fandt sin Hær hensmeltet, og indsluttet saa at intet uden Døden ved Hunger eller Sværd, eller og et græsseligt Fangenskab saaes for Øine. Da havde Peters Mod for første, maaskee og for sidste Gang, forladt ham; ogsaa hos hans Generaler, ja hos hans hele Hær var ingen Raad, ingen Mod meer at hente. Et eeneste Fruentimmer, som gjorde Peter Selskab, havde Mod og Raad, og dette reddede Peter og heele Hæren. Den fiirende Stor Viir havde svage Øine, og hun havde et Slags Stene, og et Slags Metal, som kunde forblinde de bedste Øine, dette maae have været Aarsagen: at Stor=Viziren gav Car Peter en taalelig Fred, og hans overblevne Armee en fri Udgang giennem de snevre Passer. - Jmidlertid synes det, at de keiserlige Armeer nu for første blot ville observere de Oschmannische Armeers Bevægelser; thi det synes vist, at Stor Viziren, ikke vil gaae desensive alene til Verks, men offensive, og trænge ind fra en anden Side, end man ventede.