Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-05-06
Det omtalte Forsvars Forfatter siger: at de Publicum spurgtes, om det vilde, at Stykket skulde spilles til Ende eller ei, saa var intet naturligere end det, at det støiende Parterre valgte det sidste. Jeg mener, at dersom man, som man paastaaer, var kommet i den Hensigt at give det forandrede Stykke en fortjent og upartisk Dom; saa var intet fornuftigere, end at man havde ladet det udspille førend man dømte, istedetfor, som det skeedte, at dømme for man hørte. Og da forfatteren ved denne Leliighed omtaler Parterre Po bel, som han siden siger styredes til Rette af dem, der afgjorde Stykkets Skjæbne; saa maa man vel spørge, om bemeldte Pøbel da ikke gjorde fælleds Sag med hiint afgjørende Partie, og hvorved da Pøbel og Jkke=Pøbel skjælnede sig fra hinanden, saasom begge gave sig tilkiende paa een Maade, nemlig ved strax at forhindre Stykkets Opførelse? Underligt er det Raisonnement i Forsvaret, om Aarsagen, hvi det er "fornuftigst, især at ud pibe de originale Stykker. Dette bevises dermed, "at vi Danske paa et dansk Theater ere nærmest berettigede til at mønstre vore egne Medborgere, paa hvilke vi bedst kunne virke" (altsaa ere de, der oversætte Fremmedes slette Producter og de, der bringe dem paa vor Skueplads, ei vore Medbor"at vi, naar gere, som vi kunne virke paa?) udenlands faldes Dom over vor Literatur, have Ansvar af vore egne Medborgere, (altsaa staaer det kiøbenhavnske Parterre til Ansvar for Fremmedes ufordeelagtige literaire Domme over os, og der tages altsaa ved slige Domme Hensyn til bemeldte Parterres Udpibninger!) – "at fremmede Forfattere, hvis Stykker opføres hos os, ere os uvedkommende" (det vedkommer os altsaa ikke at slige Forfattere, naar deres slette Stykker oversættes og opføres, fordærve Smag og Sæder hos os) Af hele dette Raisonnement følger da, at vi ei have Ret til at bedømme de fremmede Stykker, der føres ind paa vor Skueplads, saa strængt som vore egne, fordi hine ere fremmede, hvilket er det samme, som at sige, at naar en fremmed Nar eller Slyngel føres herind og forbliver i Landet, saa ere vi, fordi han er fremmed, ikke berettigede til at revse ham saa strængt, som om han var indfødt. Slig Respect for det Fremmede gaaer dog noget forvidt, naar endog det fremmede Usle skal have Fortrin for det indenlandske. Ligesaa forunderligt er nu ogsaa dette, at et Parterre, som man forsikkrer os, ei var det "sædvanlige blindtklappende", har allene af Jver for Sædelighed og Smag umaget sig hen at pibe og støie, hvor det egentligt skulde sove eller helst slet ikke komme. Og at derimod samme for Sæder og Smag ivrige Parterre bliver borte og ikke har yttret sig en eeneste Gang blandt de mange, da Dyd og Sædelighed ere blevne mishandlede ved Nytaarsgaver og Hjerneorganer, og da Smag og sund Sands ved mangfoldige tydske og franske Flauheder ere fornærmede. Dette Parterre, der skulde være Dydens og Smagens Vægter, bliver hjemme eller holder sig roligt de tyve Gange, naar Smag og Sæder forhaanes i Stykker, laante fra Fremmede, men det kommer og støier af alMagt den een og tyvende Gang, naar et originalt, vel kedsomt, men ikke skadeligt Stykke, skal spilles. Derefter gaaer det hjem og lader alle de oversatte, Sæder og Smag angribende, Stykker gives i Ro og med uddeelt bifald, Synes hiin Jver da ikke mistænkelig, og hvad Tillid skal man have til et ligt Parterre pibende eller klappende? Dog det er jo sagt, at dette "usædvanlige Parterre vedkomme de oversatte Stykker ikke, skjøndt netop de ere Smags og Moralitets værste, farligste og næsten eneste Fiender paa Theatret. At der skal fares lempeligere med slette fremmede Stykker, end med vore egne, dette er ogsaa en herlig Grund til at lade alle de franske og kosebueske Trivialiteter og Slibrigheder, der strømme herind, slippe igjennem ved Opførelsen. De modtages med Bifald, gjentages og besøges af fuldt Huus, uden at der i mere end et heelt Decennium er nogensinde "statueret et Exempel paa dem. Vor saakaldte sine Verden seer disse franske og kotzebueske Herligheder med Bifald og Velbehag thi den er af samme Mening, som Forfatteren af Forsvaret, at man skylder det Fremmede Respect. Den mindre fine Klasse leer og klapper, røres og græder, ligesaafuldt over de fremmede Fantestykker og Flæbecomedier, som over vor egen Holbergs comiske Mesterværker og Øhlenslægers Tragedier. Ja de finere Klasser, der have den rette Smag og Sands for hiint Fremmede, de vrage endog den upoleerte Hjemfødning Holberg saavidt, at de blive borte og overlade Tjenestetyendet deres Loger, naar endeligen engang et holbergsk Stykke gives, Dersom Forfatteren af det her omtalte Forsvar for Pibning næste Gang vil forsøge paa virkeligen at gjendrive Jndvendinger, som de anførte, vil dette formodentligen sysselsætte ham saameget, at han afholder sig fra Jnvectiver mod Theaterdirectionen, der gavne og forbedre hans Sag ligesaalidet, som det Uvedkommende han har indført om en navngiven Skuespillers af ham saakaldte trodsige Blik." Er det ham fremdeles ret magtpaaliggende, at komme med omne Materie i det Rene (hvor han nu ikke synes at være, saa gjorde han vel i at giennemlæse det, som i Minerva for Novbr. 1787 S. 273 f. 7) er skrevet om Parterrets Udpibninger, og førend han har faaet giendrevet, og saa dette, er han langtfra at have retfærdiggjort Parterrets Opførsel. Hvad de af ham paaankede Spørgsmaal angaaer, da kan han saavel om dem, som om det her Skrevne, med største Tryghed bruge endnu værre Udtryk, end han alt har brugt, uden at jeg enten skal tage det ilde op eller tage til Gienmæle. For Upartiske og Forstandige er der om Sagen selv allerede talt tilstrækkeligt, og jeg ønsker hverken at formere de unyttige Strids skrifters Tal, eller at bidrage til Gjentagelse af samme Optrin i Literaturen, som nyligen have fundet Sted paa Parterret. C. Skr. Det ovenstaaende er skrevet førend de saakaldte Uglspilsstreger gaves paa Hof*) conf. S. 285 sammesteds.