Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-04-22
Det sidste Hefte af nordisk Tidsskrift indeholder en, i det Hele, velskreven, men skarp og temmelig ukierlig Bedømmelse over Jngemanns historiske Roman: Valdemar Seir. Det er vist, at Recensenten har opbudet alle sine Kræfter, for at skille den stakkels Valdemar ved den Seir, han, i manges Øine, har vundet over de fleste af sine Medkæmpere paa den danske romantiske Literaturs Mark. Recensenten kan have Ret i de fleste Puncter, og Du selv har, ved Værkets Læsning, som jeg seer af Dit sidste Brev, følt omtrent det samme som han. Men Haand paa Hjertet, kjere Ludvig. Hvor toer Du da vel, at der hos os vilde have skrevet en saadan Roman - med alle dens Feil i Plan, Diction, Characteerskildring o. s. v. bedre end Jngemann, Af bekiendte Forfattere veed jeg for min Deel ingen, uagtet jeg gjerne vil indrømme, at mangt et større Talent maaskee ligger skjult, og, paa Mangel af Mod, Leilighed og Opmuntring, ikke er kommet frem. Men naar vi ville være billige, maa vi kun, dømme efter det, vi have for Øjne, ikke efter Mueligheder. Du vil maaskee indvende: dette er noget, som ikke vedkommer Konstdommeren; han kalder en Eenøiet eenøjet, om end denne befandt sig i en heel Legion af lutter Blinde. Men, med Din Tilladelse, det er dog kun betingelsesviis sandt. En Nations Størrelse og Graden af dens Udvikling, bør her meget komme i Betragtning. Du beraaber Dig, maaskee ligesom Recensenten, paa Walter Scott; men een Walter Scott blandt femten Millioner Britter, og dermed basta. Forresten søger Du forgjeves efter ham, i dette Øieblik, blandt Europas øvrige 145 Millioner. Tilmed gaaer man i den ubetingede Forgudelse af den skotske Digter ofte ved alt for vidt, naar man endog roser hans stundom mageløse Brede. Men selv om ham ere Stemmerne allerede nu ulige. Nyligen har en yndet fransk Forfatter, Jouy, i Fortalen til en maadelig Roman, nedrevet Sir Walter ligesaa dybt, og netop, for hans Characteerskildringer, som den danske Recensent ophøier ham. Nulevendes alt for rundelige Ros er altid noget mistænkelig, fordi den sædvanligen støtter sig paa og finder Medhold i Mængdens Dom. Hvorledes forgudede man ikke i sin Tid August Lafontaine, Du vil nok smilende indvende: Lasontaine er en Dverg mod den skotske Kæmpe. Men der var en Tid, da man sagde: Lafontaine er en Kæmpemod andre tydske Romandigtere. Tiden, ene Tiden, er den bedste, sandrueste, retfærdigste og paalideligste Konstdommer. Naar man om tredive Aar dømmer ligesaa enthusiastisk om W. Scott, som nu, saa have hans nulevende, ubetingede Forgudere uden Tvivl Ret. Tiden er den Digel, hvori alle Domme bedst luttres. Den hevner altid det i Livet, miskjendte Genie. Ofte naar man vel troer, at det er gaaet under i Begivenhedernes, Forandringernes og Modesmagens meest oprørte og afvæxlende Bølgegang. Derpaa har man det bedste Exempel i Shakespear, der, glemt, næsten forsvunden, i et heelt Aarhundrede, kom ved Garricks Bestræbelse i England og Lessings i Tydskland, med dobbelt forherliget Glands, frem igien. Partieaand, forudfattede Meninger, Fordomme, og andre saadanne Tilfældigheder bidrage meget, om ei meest, til for en Tid at hæve eller nedtrykke et Aandsværk. Jeg kunde nævne Dig mangfoldige Exempler. Den puritanske Fanatismus i Engelland gjorde, at Shakespears Arbeider i lang Tid ikke bleve opførte, i det mindste ikke uden i meget vanskabt Skikkelse. Da den første Deel af Humes History of England udkom var Partieaandens Raserie mod dette ypperlige Værk saa stort, at der i et heelt Aar ikke solgtes flere end 45 Exemplarer deraf, og Forfatteren selv sige, at han i alle tre Kongeriger neppe kjendte en Mand af Rang og Videnskabelighed, som kunde udstaae Bogen. Dog, hvortil søge Exempler hos Fremmede, Have vi ikke nok hos os selv? Hvor upaaagtet og upaa skjønnet var ikke den, i mange Henseender, udmærkede Digter, Schack-Staffelt? Selv Sander, der vist ikke var uden Skrøbelighed, og maaskee overvurderede sig selv, men desuagtet dog var en Mand af Smag, Jndsigter, Belæsthed og umiskjendeligt Forfattertalent, som fortjente Agtelse, om han end aldrig havde skrevet andet, end Niels Ebbesen og Dødens Vuggevise, hvorledes blev han behandlet? Troer Du, at Knud Lavard og Hospitalet virkeligen vare saa slette, at de fortjente at udpibes, Det forstaaer sig, naar en Skare af unge, overgivne Mennesker vil give sig til at fnise, grine, nyse, knække Nødder midt under en Dronnings Dødskamp, saa maa Hamlet og Macbeth selv kunne bringes til at falde igjennem. Hospitalet holdt man et syndigt Huus med. Men jeg vil vedde ti mod een, at hvis dette Lystspil, med indflettede Musikstykker, blev opført nu, saa vilde det giøre Lykke. Du vil maaskee indvende, min Ven, det sande Genie trodser og overvinder alle Hindringer. Det bryder, lig en Strøm, med Vold gjennem alle Bugter og Dybder. Jeg underskriver ganske Din Mening. Men deels er det sande Genie saa yderst sieldent, deels kan der gives Hindringer, der ere saa mægtige, at om de end ikke ganske afbryde dets Løb og dræbe det, dog standse det meget. Saaledes kom Evald frem under mange udvortes Hindringer, men hvilken Digter var han maaskee ikke bleven, hvilke Værker havde vi maaskee ikke nu havt fra hans Haand, om disse Hindringer ikke havde fundet Sted, og om han i deres Sted havde havt ligesaa mange og store Opmuntringer, Desuden kunne alle Skribenter ikke være Genier. Ogsaa Talentet fortjener Agtelse og Paaskjønnelse.