Norske Intelligenssedler, 1764-09-12
Sedler. hentelligen Nore No. 37. Onsdagen den 12. September 1764. Ve Ve Til den Opmærksomme. Min Herre! Offentlige Lovtaler fra en U-bekiendt til en U-bekiendt, vilde falde Publikum mistænkelige. Jeg forbigaaer derfore at inrykke Deres artige Brev. Jeg er pligtig, at skiønne paa den Høyagtelse enhver Fornuftig og Dydig viser for mig. Anstændighed forbinder mig til at besvare min Herre, men De er mig ubekiendt, jeg har derfore maattet betiene mig av dette Rum. Min Bestræbelse skal alletider hensigte, til at vise mig taknemmelig. Den skal fornemmelig bestaae, i at giøre mig udi nogen Maade værdig til Deres fordeelagtige Dom, som jeg endnu ikke tør tilegne mig, Publikum paastaaer Overdommer-Embedet. Jmidlertid min Herre, hielp De selv til at opfylde Deres Spaadom. Jeg synes at see, De er i Stand dertil. Betænk, det er en Pligt De skylder det Almindelige, og mod mig en Artighed, som altid skal forbinde mig, til at være Deres ærbødige Tiener. Opsyns=Manden. Om Lykkens Gaver. Hvor ofte hører man ikke fordømme Begierlighed efter Høyhed og Rigdom, Men, mig synes at denne Begierlighed er i sig selv langt fra lastværdig, naar den holdes inden de rette Skranker. Vores Tilstand bliver jo ved disse Tings Erlangelse forbedret, og vores udvortes Fulkommenhed voxer ved dem. Da vi nu ere forbundne til at stræbe efter Lyksalighed, saa seer jeg ikke hvorledes man kand udskrige denne Attraae for utilladelig. Man ophøye saa meget man lyster en Diogenes, Crates, og den ganske Cyniske Sekt, fordi de foragtede aldeles Lykkens Gaver, Mig forekommer deres Adfær altid særdeles ufornuftig. Det er ogsaa allerede i deres levende Live ofte sagt dem i Øynene, at deres Foragt reiste sig af Hoffærdighed; og man har aldrig kundet ydmyge dem føleligere, end at ansee deres Opførsel uden Beundring. Jeg tilstaaer gierne, at Lykkens Gode ikke altid er det allerbeste. Hvad som smykker vor Siæl, og opholder vort Legeme i en vedvarende Tilstand, saasom, Viisdom, Dyd og Sundhed, har et stort Fortrin. Men følger herav, at vi bør foragte Lykkens Gaver, Det er sandt, at de haver været Tilskyndelse og Aarsager til meget Ondt, at mange av deres Besiddere ved de avskyeligste Gierninger har foræviget sine Navne. Men hvad følger herav, Jntet andet, end de kand misbruges. Og hvad for Uleyligheder formaaer ikke lastefulde Mennesker at stifte, endog af de beste Ting, En god Fornuft, et sundt og stærkt Legeme, er jo ustridig noget Godt. Jeg vil ikke troe, at der skulde gives de, som holder Dumhed, eller med den bekiendte Pascal et usundt Legeme mest beqvemt til at øve Dyden. Dog seer man daglig, at ved disse Ting stiftes meget Ondt. Det kommer allerne an paa, i hvis Hænder disse Gaver falder. De ligne en god og skarp Kniv; den er nyttig eller skadelig, ligesom den bruges. Visselig, dersom en gierrig Bygmalion, en blod tørstig Nero bekommer Rigdom eller Magt, saa geraader det ey allerne til deres med Menneskers Skade, men endog til deres egen Fordervelse. Man give derimod, en godhiertet Cimon, en retfærdig Aristides, en høymodig Scipio, en ædelmodig Augustus disse samme Gaver, saa befordrer de saavel deres egen, som andres Velgaaende. Herav slutter jeg, at Rigdom og Magt, ligesom Fornuft og Sundhed, allerne bliver et Gode i den Dydiges Hænder. Ham allerne holder jeg for den, som Rigdommens Gud, hos Lucian, begiærede at blive skikket til. Thi da Jupiter befalede ham at gaae til Tilton, saa bad han, at han dog maatte sendes til en saadan Mand, som forstod Gaven. Og dette er en viis Dydig. Han allerne har den rette Jndsigt i disse Tings rette Natur. Han veed hvortil de ere bestemte, og hertil anvender han dem. Han betiener sig af dem til at naae sin Hoved Hensigt, hvilken er en ædel og bestandig Fornøyelse. Da nu ingen Ting er ham fornøyeligere, end at kunde udvirke noget til andres Beste, saa maa disse Ting hertil være behielpelige. Med dem hielper han mange Elendige. Han bliver Uskyldighedens Forsvar, de Undertryktes Beskyttere, og de Nødlidendes Velgiørere. Det var altsaa at ønske, at alle de, som Lykken har tildeelt sine Gaver, ogsaa maatte være Dydige, saa vare de baade sig selv og Fædrene-Landet til Ære og Nytte. Thi hvor en stor Lykke mangler en stor Siæl, der er ganske vist Fordervelsen ikke langt borte. Jeg har engang hørt en frugtsommelig Kone i de sidste 6 Maaneder at ønske og bede til Gud meget hæftigt, at Han maatte forunde hende en Søn. Latterlige Ønske forgiæves Bøn, hvad som engang var begyndt, kunde vel i Moders Liv ikke omstøbes. Men jeg frygter, at de fleeste af de dødeliges Bønner og Ønsker maatte befindes i en ret oplyst Forstand lige saa daarlige. Hvor ofte siger man ikke: O: det er vel muelig, Sandelig en hovmodig Dom, Vi Mennesker seer kun Naturens yderste Viiser-Skive, men de indvendige Hiul, det Ganske, er os ikke mueligt at oversee. Hvad som i vores lille Kundskabs Omkreds synes ey at være sig selv modsigelig, det troer vi at være muelig.