Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-12-26
J denne Nødens Tid for den stakkels Dreng var det hans Mester engang sendte ham hen i Domkirken, for at tage ud en Mængde smaae Vinduesruder, som et Haglvejr havde ituslaaet, og indsætte nye. Som bekjendt bruge Glarmesterne Kulild til saadan Reparatur. Daniel begav sig til Arbeidet, som var befalet ham, og dennegang endogsaa ikke med Ulyst, thi de sønderbrudte Ruder vare paa Kirkegulvet. Der kunde han være alene og læse; og i Kassen hvori Kullene skulde være, lod sig let skiule nogle Bøger. Derfor gik han glad til Arbeidet. Under samme overraskede hans Mester ham, thi denne der vidste, at hans Hang til at læse var større end til Glasmagerie, traf ham virkelig ogsaa med en Bog i Haanden, rev den fra ham og befalede ham, under Anvendelse af en dygtig Rusken i Hovedet, at være flittig, ellers vilde der vanke smalKost om Aftenen. I en Time maatte og kunde han blive færdig. Daniel græd og arbeidede, men det varede ikke længe for en anden Bog, som han havde i Lommen, seirede over Vinduesblyet, som han endnu skulde forarbeide inden Aften. Men da han den foregaaende Nat havde læst alt for længe, sov han nu til Slutningen ind ved Læsningen, og det saa haardt, at Aftenen kom uden at han vognede. J Fyr og Flamme ventede hans Mester ham den ene halve Time efter den anden. Mesteren havde ikke Lyst til endnu engang at bestige de mange Kirketrapper, og i Huset havde han, foruden sin contracte Kone, Ingen der kunde hente Drengen. Endelig begiver han sig dog selv paa Veien, ankommer til Kirkedøren netop i det Klokkeren, der formodede Glarmesterdrengen forlænge siden hjemme, vilde lukke Domkirken, og bestiger med Hast og Ærgrelse igjen Trappen, ledsaget af Klokkeren. Han steg naturligviis ikke meget mildt op ogsaa gav han underveis sit Hjerte tilbørlig Luft, ved Støien og Banden. Derover vaagnede Daniel, og hurtigen overveiende det Betænkelige i sin Stilling, skjulte han sig bag ved en gammel Muur. Mesteren og hans Følge søgte ham forgjeves i enhver Krog, og endeligen opgav Mesteren længere at ville bekymre sig om den forbistrede Dreng, hvis fordømte Læsning allerede havde skaffet ham saa mangen Ærgrelse; han troede, at han maatte være løbet bort. Allerede ville begge tiltræde Hjemveien, da den stakkels Dreng mærkes og udjages af sit Smuthul af Klokkerens Hund, han kommer da ydmyg og veemodig frem fra sit Asyl, og bliver modtaget af sin forbittrede Mester med et saadant Øresigen, at han næsten synker til Jorden blødende paa Næse og Mund. Dog fatter han sig hurtigt, styrter bort, ned af Kirketrapperne, stedse 3.4 Trin af Gangen, ankommer, uindhentet af sin efterløbende Mester, lykkelig til sin Fader, fortæller, ligesaa ilsomt som tro, Tingenes Sammenhæng og sværger for at ville gaae i Elben end tilbage i Læren. Drengens alvorlige Tale saavelsom hans blødende Ansigt, gjør Faderhjertet blødt. Han befaler Drengen at vaske sig, men Moderen at indelukke ham, i Tilfælde af at Mesteren skulde komme at reclamere ham, og nu iler han til Conrector Sillig, for at udbede sig Raad og Trøst. Denne vakkre Mand lægger Faderen paa Hjertet, at hans Søn havde alt for meget Talent og Videnskabsbegierlighed for at være Glarmester, og bringer ham endeligen saavidt, at han den følgende Morgen allerede stifter tilfredsstillende Forlig med Glarmesteren angaaende at hans Søn ikke bliver ham udleveret. Efter Silligs Raad og tildeels med hans Understøttelse, bliver nu Drengen sendt i Stadens offentlige Skole, hvor han skulde blive, indtil Conrectoren kunne udvirke ham en fri Plads i Fyrsteskolen. Men dertil kom det, desværre, ikke, thi den ædle Sillig blev kort derefter, i Aaret 1735, formedelst Sygelighed, emeriteret og kunde nu ikke virke mere for hans Yndling, end at han forsynede ham med gode Raad, faderlige Lærdomme og archæologiske Bøger, i hvilke hiin især fandt megen Behag. Kort efter døde hans Fader, og Yndlingen var nu, da Sillig formedelst vedvarende Sygelighed næsten ikke kunde tage sig af ham, overladt til sig selv. Over hans Liv og Skjebne indtil han siden fremtraadte paa den hædrede Bane som Alderdomsforsker hersker et Mørke, som Med deleren heraf ikke har kunnet finde Lys i. Det synes som om han, strax efter Faderens Død har forladt Skolen, og søgt Beskæftigelse i Tegning og Læsning. Hvoraf han levede er ubekiendt. Siden søgte han kun Bekjendtskab med Lærde og Kunstnere, og valgte Kundskab om Gemmer til sit Yndlings Studium, hvilket kostede ham, saameget mere Anstrængelse, da han kun i faa Aar havde nydt en god Skole-Underviisning, og altsaa ikke grundigt nok havde erholdt de Forkundskaber der behøvedes. Derfor lærte han i de sildigere Aar grundigen ei blot Latin og Græsk i den Grad, han for sit Gemmestudium havde fornødent, foruden de nyere Sprog. Hans Bekjendtskab med Glarmester=Haandværket foranledigede ham til Opfindelsen af den glasagtige Masse, som led hverken ved Hede eller Kulde, og hvori han skuffende formede de Gamles skaarne Stene, endog med Farver. Omsider udgav han en Samling af saadanne Aftryk i en hvid Masse efter de ypperste Museers Originaler, og gav den Navnet af Dactoliothek. Den indeholdt 1005 mythologiske, 1095 historiske, 1049 deels mythologiske, deels historiske Stykker, kostede 90 Dukater, og gjorde dengang stor Opsigt. Churfyrsten af Sachsen kjøbte 5 Exemplarer deraf for Universiteterne og Fyrsteskolen. At i hint Værk mange uægte Gemmer ogsaa ere optagne lader sig ikke nægte; men det forringer ikke Lipperts Fortjenester der aabenbart og visseligen har gjort sig yderste Umage efter sine Forhold. Lippert døde, høithædret og velhavende som Profesfor for Antikernes Studium i Dresden 1785 i Oldingsalderen, 84 Aar, hvilket er saa meget mere at undre over, da han i sine yngre Aar arbeidede ualmindeligen meget, ja ofte hele Nætter, og tillige havde at kæmpe med Sorger og Undværelser, af enhver Slags, ja ofte med Hunger. (Af Bl. f. liter. Unterh. Bl. 21.) Uranienborg.