Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-09-21
Blandinger. Athen, den 12te August 1839. For nogle Uger, siden kom kjørende her til Hovedstaden den græske Skarpretter, – ledsaget for sin egen Sikkerheds Skyld af Gensdarmer – for at udføre den til den 5te Aug. berammede Henrettelse af to grove Forbrydere. Gensvarmeriet blev beordret at beskytte ham i den Tid han opholdt sig der, (han kom fra Lamia, hvor flere Henrettelser havde fundet Sted), og den mørke unge Mand med flammende Øine saaes aldrig paa Gaden uden Escorte. Men ikke destomindre, da han en Dag i Piræus traadte ud af et Værtshuus, fandt en Kugle Veien til hans Hjerte, og Gensd'ar merne, der kun havde dvælet et Øieblik længere i Skjænkestuen, kunde, da de ved Skuddet kom tillende, ikke opdage noget Spor til Gjerningsmanden. Det er den anden Skarpretter, der har faaet et saadant Endeligt (En tidligere i Nauplia). Alligevel fandtes strax en Tredie, som vilde besørge Tjenesten ved Guillotinen. Øvrigheden bevilgede den af den nye Skarpretter=Candidat forlangte Lønning, og den 5te August belyste allerede Solens første Straaler den paa høire Side af Veien mellem Athen og Piræus opstillede Maskine, hvis røde Blodklæde gjorde sig synligt i lang Afstand til alle Sider. Kl. 4 om Morgenen, begave Athenienserne sig paa Veien til Retterstedet, hvor Kl. 6 de tvende Deelinqventer ankom under stærk Escorte paa to Karrer med deres aandelige Trøstere ved Siden. Tilgiv os, saa vil Eder vorde tilgivet," raabte Synderne, idet de kjørte ind i den af Soldaterne sluttede Carree. Gud tilgive Eder! raabte Folket, og en Dødstilhed indtraadte. Den første af de Feil, der nu bleve begaaede, var, at man lod Vognen, hvorpaa de sadde, staae en Tidlang neden for Skafottet, uden at Nogen vidste, hvad der egentlig først skulde skee. Endelig befalede en Politibetjent den Ene af Forbryderne at stige ud; man vilde derpaa aftage ham Lænkerne, hvilket formedelst de slette Anstalter kun iværksattes med Møie, da man i Mangel af andet Værktøi maatte slaae Kramperne over med en Steen. Derpaa bandt man paa en ubehændig Maade nogle Reeb omkring Hænderne og Overkroppen, og ledede ham baglænds hen til Maskinen. Skarpretteren, der stod bleg og zittrende, et sandt Billed paa Elendigheden, som om han selv var Delinqventen, vidste ikke hvorledes han skulde begynde paa Sagen. Efter at Morder og Bøddel en Tidlang havde betragtet hinanden med de meest forskjelligartede Følelser, greb Sidstnævnte med Skjælven den Dømte og vilde binde ham fast til Brættet, som skydes ind under Guillotinen, men lod det af Skræk og Ubehændighed igjen falde, og stod atter med skjælvende Knæe ligeover for Misdæderen. Naal raabte den ualmindelig standhaftige Forbryder: Du skal hugge Hovedet af mig, skynd Dig, at det kan faae en Ende." – "Jeg veed ikke hvorledes jeg skal bære mig ad!" svarede Skarpretteren med et jammerfuldt Ansigt. En uafbrudt Dødstilhed herskede medens denne græsselige Dialog fandt Sted imellem Bøddel, og Morder. "Stik Dit Hoved derind sagde Skarp retteren efter nogen Betænkning og viste Deelinqventen den udskaarne Aabning i Maskinen. Men den dømte, som, holdt ved et Reeb af tvende nedenstaaende Mænd, imidlertid vedblev at gaae frem og tilbage foran Guillotinen, indsaae, at det dog ikke kunde gaae an paa den Maade, og efterkom derfor ikke denne Opfordring. "Nei, raabte han, nei, Soldater, værer barmhiertige, skyd mig før ihiel, lad mig ikke længer udstaae Dødsangsteens Qvaler, Skarpretteren forlod nu Skafottet, idet han gjentog, at han ikke forstod at haandtere Maskinen. En lydløs Stilhed herskede over hele Pladsen, og enhver Tilskuer følte sig greben. af Gysen; den endnu i Vognen siddende Deelinqventvendte bestandig Hovedet om, for at see om det ikke snart var forbi med hans Staldbroder. Den Omstændighed, at ingen af de høiere Justitsembedsmændvar tilstede, hverken Statsprocureuren eller nogen anden Befuldmægtiget, satte de underordnede Politicembedsmænd i stor Forlegenhed, og man beholdt intet andet Valg end at sende en Coureer til det en Miil derfra beliggende Athen, for at melde Kongen det Skete og indhente nye Ordrer. Pladscommandeuren. gallopperede afsted, og en forventningsfuld Pause af halvanden Time forløb for det forsamlede Publicum, som lydelig og ligefrem yttrede sin retfærdige Uvillie over Justitsens slette Foranstaltninger. Alles Øine, naturligviis ogsaa Deliqventernes, vare henvendte mod Veien fra Athen, da saae man omsider en stor Støvskyreise sig og stedse vælte sig nærmere og nærmere, man saae Landser og Sabler blinke, endelig ogsaa et hvidt Tørklæde, vaende høit i Luften. Et fordnende Pardon, løb som eet Aandedræt fra Mængdens Munde, de Benaadede kyssede Krucifiret. Kongen leve!" var deres første Ord i det nye Liv, der var skjænket dem, og det enthusiastisk istemmende Publikum dannede Choret til den fromme Text. J Triumph gik Toget tilbage til Athen. Efterretningen om Benaadningen havde som en Løbeild udbredt sig i Staden; alle Gader vrimlede af Mennesker og der var ingen Ende paa Raabet: Kongen leve, Qvinderne korsede sig, sloge Hænderne sammen og græd, da de saae de benaadede Forbrydere ved Siden af deres Geistlige staae opreiste i Vognen, og, med Krucifiret. i Haanden, høit takkende Gud og dertil bestandig Kongen for deres lykkelige Redning. En saadan Scene af tre Timer, saa fulde af Rædsel og derpaa atter saa fulde af Glæde, maa man have været Vidne til for at begribe hvor vanskeligt det er, at gjengive ved Fortællingen et svagt billede deraf. Af Kongens Mildhed lod sig ikke vente andet end Benaadning for disse Forbrydere, som havde udstaaet tifold Dødsangst. Kun ønsker man, saaledes slutter denne Beretning, der er tagen af Allg. Zeit." for 28de f. M., at derimod en retfærdig Straf maa ramme de Justitsembedsmænd, hvis Forseelse foranledigede en saadan offentlig Scandal, der ved en mindre klog Adfærd af Folket havde kunnet føre til slemme Optrin Tourneringen i Eglingtown, i Skotland, blev for det meste til Vand. Onsdagen den 28de August skulde den begynde, og mange hundrede skotske og engelske Adelsmænd havde, deels som Deeltagere, deels ogsaa blot som Tilskuere, indfundet sig dertil, ligesom der ogsaa fra Edinborg, Glasgow, Greenock og Dundee var hidstrømmet Folk i tusindviis. Alle vare klædte i Oldtids=Costume, eller i den der i Egnen brugelige høilandske Dragt; Damerne meest i Tartan=Plads; kort sagt: det Hele var et levende Billede af en walter=scottsk Roman. Hist og her saae man ogsaa Minnesangere og Narre med deres Bjældekapper; kun Ridderne alene bare Rustninger. Megen Opsigt gjorde Lord Glenlyon med 200 gæliske Væbnere. Trods de mørke Skyer, som viste sig paa Horizonten allerede ved Solens Opgang, havde den dog henimod Middag forsamlet sig omtrent 30,000 Mennesker til dette Ridderspil. Da Processionen. Kl. 2 satte sig i Bevægelse fra Slottet, begyndte Regnen at nedstyrte strømmeviis, og Tilskuerne maatte, saa godt de kunde, søge at dække sig med Parapluier Tribunerne og Riddernes Telte vare forøvrigt pragtfulde. Kl. 3 tog Tourneringen sin Begyndelse, hvorved Greven af Eglingtown sønderbrød to Landser med Marquien af Waterford. Der vankede rigtignok adskillige drøie Stød og Slag, men Jngen kom dog alvorligt tilskade derved. Grev Eglingtown blev af Lady Seymour, Skjønhedens Dronning, beæret med Seierskrandsen. Jmidlertid vedblev Regnen bestandig at tiltage, og snart lignede Kamppladsen en reen Pøl. Pludselig indløb den Hiobspost, at de til Banquetten bestemte Spise= og Balsale næsten vare skyllede bort. En broget Masse af Baroner, Ridders og Vaabendragere, Damer og Tærner, Høi= og Lavlændere, Sækkepibere og Herolder, Munke og Pilegrime væltede sig nu, i en heel maadelig Tilstand, hjemad. Da Vognene langtfra ikke straktee til, maatte Mange, der vare klædte i Fløiel og Silke, og iførte Atlaskes Sko, tradske 8 engelske Miil i Snavset, hvilket gav Anledning til mangen comisk Scene. Ridderne syntes ude af dem selv af Ærgrelse, med Undtagelse af Marquien af Waterford, hvis sardoniske Smiil noksom viste, at denne Scene netop var i hans Smag. Den Forvirring, som derved herskede, var ubeskrivelig: Strømper og Sko, Hatte og Klæder lodes i Stikken. Næste Dag kunde der, paa Grund af den vedvarende Regn, ingen Tournering holdes. Derimod klarede Veiret op om Fredagen, hvorfor Folk atter strømmede ud til Eglingtown=Park, men denne Gang dog ikke nær saa talrigt. Grev Eglingtown i sin straalende Rustning, der skal have kostet ham 2,000 Pd. Sterl., tog sig prægtig ud, og vandt ogsaa paa denne Dag Prisen. J lige Maade Drageridderen, Marquien af Waterford, hvem man, med Hensyn til hans norske Eventyr, ogsaa kaldte Ridderen af Morgenstjernen. Dog maatte baade han og Lord Craven adskillige Gange finde sig i at blive løftede af Saddelen. En Sir Campbell i kulsort Rustning udmærkede sig ved en sand Kæmpeskikkelse. Foruden Landse brydning og Tvekamp, blev der ogsaa stukken til Ringen og drevet andet Ridderspil. Nogle Gange var det, formedelst Kæmpernes Jvrighed, nær bleven til Alvor; men saa lagde det gamle Graaskjæg, Lord Saltown, sig derimellem og befalede Fægtningens Afbrydelse. Marquien af Londonderry var TourneerKonge og besørgede denne Post med kongelig Anstand.