Viborger Samler, 1776-04-29
de MER. J Mandagen den 29 April. Phaeton, en Fortælling. J fordum Tiid, da der vare Veie fra Jorden optil Himlen og ned til Helvede, foretog Pharton, der, efter sin Moders Sigende, var en Søn af Phoebus, en Reise til Himlen, for at spørge Faderen selv, om han var det? Den Giek, kan vel en Fader vide sligt? Vel var Phoebus en Gud, den første Spaaemand, Broder til Lucina, der hialp Damerne i Barnsnød, og altsaa kunde han mueligt vide meer, end Fædre i Almindelighed vide; Derfor Fierde Aargang. maae vi undskylde Phaeron. Nu traadde han fremfor Phoebus's Throne, bukkede dybt og sagde: Efter min Moders Beretning er jeg Deres Søn, min Herr Papa! De ville derfor naadig høre mig, og tilstaae mig een eneste Begjæring. Hvad det og være maae, min Søn, foer Phoebus ved Styr, skal du faae det. Strax bad Phaeton om, at han maatte alene een Dag fare Verden rundt paa Soelvognen. Det var for Faderen, som om et TordenSlag havde truffet ham paa Hovedet. Hvad skal han giøre, at afslaae Sønnen hans Begiering, det forhindrer Styr, som han foer ved; altsaa blev aleene det Middel tilbage, at bede Sønnen afstaae fra sit Forsæt; Han skammede sig ei ved med grædende Taare at formane ham: Betænk, Søn, betænk Faren! Kiender du vel Soelvognen, eller de Heste, Guderne selv ikke vove at kjøre, Hal sagde Sønnen, allerede, men jeg endnu var en Dreng, har jeg redet saa mangen vild Hest, og tæmmet mangen Spanier, Engelskmand og Tyrk. - O! disse Dyr ere tamme i Ligning med mine, svarte Phoebus, saa tamme, som hiint Dyr, Bileam pryglede for sin Ladhed; Mine ere vingede, modige, Dampen farer af deres Næse, og mod deres Løb er den raskeste Hares kun som en Snegels Gang at regne, kort sagt, de ere saa saa hurtige, som Lynild og Vind; de lyde deres Herre og ingen anden. Man roser Alexander meget, fordi han tæmmede Bucephal; det skulde han vovet med min Phlegon; jeg tør sværge paa, den havde Ja, forslaget paa Hænder og Fødder, havde han maattet lade sig bære hiem. Saaledes ere disse Heste. - Dog dette er den mindste Vanskelighed; Kiender du Veyen, min Søn, Betænk, der er langt fra Østen til Vesten, fra Vesten til Østen, rundt om Jorden. - Veed jeg end ikke Veien, saa vide Hestene den, svarede Junker Phaeton; Jeg har ofte seet Postillionen sove paa sit Beest; han lod den gaae; den fandt rigtig Veien, og blev staaende ved hver Kroe. - Saadan er Ungdommen, Alting synes den let, om det endog var en Byrde, som Alcides selv maatte puste under. End meere, veed du vel, at Skorpionen, Tyren og Løven boe paa den Vey Deraf loe Sønnen og sagde: Jeg kiender Himmel tegnene af Almanakken, og længes inderlig efter i sær at beskue Jomfruen i Original. Kort sagt, være De kun ubekymret, Papa, jeg er intet Barn. Johan hvad staaer du efter, Gesvindt. Hør du hent Vognen, jeg troer det er Tiid, at vi lade det dages, Nu kom Vognen, glimrende af Guld og Edelsteene. Sønnen steeg op, omringede sit Hoved med Soelstraaler, smekkede med sin Pidsk, foer bort og vilde intet meere høre, i hvor meget end Phoebus græd og bad bad ham vende om igien. Ypperligt, tænkte Phaton, det gaaer got Hvor glædede Junkeren sig Dog ak! dit Moed, min unge Herre, vil snart falde, du kommer ikke til at drikke med Amphitriter til Aften; forgieves haaber du at gjøre dig til gode med deres Nektar. - Dog nu, kiære Muser, hielper mig nu i Land, Hvor skal Phaeton hen, Til Høire eller Venstre, Han veed ikke Veyen; og jeg endnu mindre; J ikke heller, Tænkte jeg det ikke, Hestene, vare klogere, end baade J og jeg og han. Men de mærke alt, at Hr. Phaeton er ikke deres rette Herre; de tage for sig selv, de krydse hist og her, og komme snart Jorden for nær. - Gudernes Fader, saae dette fra sin Throne, og raabte: Hvad er det vor Ven Phoebus foretager sig? Hvorfor viger han af fra den foreskrevne Bane, Skulde han vel have drukket formeget af sin Nektar, Han er jo næsten tæt ved Jorden. Han tog sin Kikkert fat Hvad sagde han, slaaer mit Syn mig feil, Nei, Nei, det er ikke Phoebus! Det er en Dødelig af Prometheus's Slægt; han stial dog kun lidt Jld af Himmelen, men denne tager heele Solen bort! Det bliver alt for galt! Frue Tellus græder; hendes Haar, hendes dellige Hovedtøi brænder, og Neptun selv smelter af Solens Heede. Hvor er min Torden, min Lynild? Gesvindt, Lynild, Torden her, Saa døe du Forræder. - Død styrtede Phaeton ned i Havet. Bol Bølgerne kastede ham paa Land, hvor hans Søstre fandt ham, der just stode paa Havbredden. De lagde ham i en Grav, og paa Ligsteenen huggede man følgende Moral for Efterslægten: J efterkommende Phaetons, der hiige efter Ære, lader ham, der ligger her, tiene Eder til Exempel, Spørger først Eders Skuldre til Raads, førend J tragte efter Embeder! Ere J og stærke nok, Bliver Svarret: Ney, saa lader Lysten forgaae Eder og bliver i Eders Sphære, ellers, troer mig, have J kun Skam i Stedet for den eftertragtede Ære. - Men hvad hielper den beste Sædelære, den maae være nok saa rigtig og nok saa velmeent. Jeg kiender selv endnu mangen god Ven, som jeg vilde spaae, og i Nødsfald turde sværge til, at, hvis han erholdt det, han stræber efter vilde han vist opleve Phaetons Skjebne. Hr. Creon for Exempel, der i Gaar gjorde det første Skridt i Themis's Tempel, begynder alt med største Alvorlighed at udregne, at han inden kort Tiid kan komme, til at gjøre Figur som Statsminister. Mueligt opfylder Himlen i Vrede hans Ønske. – See J Kleant hist; den unge Krigsmand, Neppe er han bleven Officeer, og har alt læst Polyb; Ak! tænker han, havde jeg været Romanzov, jeg skulde nedstyrtet StorSultanen af sin Throne; Stor=Viziren med alle Basserne, ja Mufti selv skulde jeg ladet døde; jeg skulde ikke ophørt, førend jeg havde brændt Alkoranen paa et offentligt Torv, og seet Mahomets Moskeer indviede til Kristne Templer. - Hold, hvisker min Genius til mig, tænk paa dig selv. Hvorfor skriver du? Nu - Lad mig dog høre Svaret! Jeg Jeg, Det er et ærgerligt Spørgsmaal. Jeg tænkte, for engang at forøge de skiønne Aanders Tal. Dog ak, en Kritikus slaaer efter mig med sin Lynstraale, og og styrter mig fra Parnass, hvor jeg alt i Aanden staaer, dybt ned i Dalen; og ingen Muse græder over den Nedstyrtedes Grav. Hvor gyser jeg af Skræk bryder jeg af. Spørsmaal. Det er nok en upaatvivlelig Sandhed, at Opdrætten af Fæe=Kreature er, tilligemed Kornhandelen, de fornemste Grunde, hvorpaa Jyllands Velstand beroer, og at denne voxer og aftager i Forhold med sine Grunde; Naar derfor Oxenhandelen gaaer vel for sig, da glædes hver Patriots Hierte i Jylland, ja endog deres, som ei ere Patrioter, men aleene see paa egen Fordeel; thi næsten alle i Landet vinde ved god Oxenhandel. Hidindtil har den eneste Afsætning af Oxer været til dem, som Synden fra kom herind og hentede dem levende; hvilket undertiden har været Landet til Fordeel, undertiden til Skade, da de ofte har knebet Jyllands Landmænd, og denne Handel forværres det ene Aar efter det andet; jeg er vis paa, eenhver ærlig Dansk ønsker, at vi havde fleere Veie at afsætte Staldstudene paa, end til Hol steener, Hollændere og nogle faa Kiøbenhavnske Slagtere. Landhuusholdnings=Selskabet anvender mange Penge til Landets Fordeel og Landmandens Opmuntring; mon det ei var til megen Nytte, om dette høipriselige og vel oplyste Selskab, forat befordre denne Jyllands Velfærds eene Grundstette, satte en Premie af 100 Rigsd. eller meer, om de fandt det nødvendigt, for den, eller de Kiøbmænd i Jylland, som udførte og afsatte det største største Partie af røget eller nedsalted Oxekiød til Norge, Sverrig eller andre Lande. uden for Danmark. Det forstaaer sig selv, det skulle være af Staldoxer, som een Vinter vare staldede got, og Sommeren derpaa vel græssede paa de skiønne feede Græsgange, som gives mange Steder her i Jylland; Oxerne skulle have havt en vis Vægt af nogle Hundrede Pund, og Tønderne derefter mærkes, Slagtningen skulle skee i rette Tiid og Nedsaltningen paa Engelsk Maade; med fleere Jagttagelser, som Tønderne, Kiøbmandens Beviis om Afsætning &c. angaaende, som dette Patriotiske Selskab bedre forstaaer at bestemme end jeg. Maaskee denne milde og faderlige Regiering, vi nu glædes ved, naar Sagen fandt gode Fortolkere blant Landets Fosterfædre, ogsaa understøttede dette, ved at befrie denne Handelsgreen, i det ringeste i sin spæde Opvext, fra al Slags Afgift, ved at belønne een, to eller tre af de i denne Sag virksomste Kiøbmænd, med Ærestegn, Karakterer eller andre Slags Belønninger. Vist nok vilde Bonden, om denne Handel herved kom i Stand, velsigne Kongen, Kongens troe Mænd og Landhuusholdnings=Selskabet, hver gang dem fødtes en Kalv, og hver gang de forede den; thi de blev derved vis om dens Afsætning; kort sagt: Hver Dag vilde der sendes Bønner og Velsignelser til Himlen for Dem. Maaskee og der vilde findes saa mange Patrioter i Jylland, der over denne Sag fik Lyst til at indtræde i Landhuusholdnings=Selskabet, at deres Jndskud aarlig vilde bringe fleer Penge til Selskabets Kasse, end de for denne Sag kom til at seende til Jylland. man Nye Nyeheder.