Adresseavis for Børn, 1780-09-13
En ung Franskmand, ved Navn Hr. de la Croix, var af Naturen begavet med saadan besynderlig Lyst til at gjøre vel imod andre, at han brændte ret af Begierlighed efter at kunne fyldestgjøre denne Lyst. Denne Tilbøyelighed overveyede alle andre Attraaer hos ham, og for samme opofrede han alting uden Besværlighed. Han fældede tidt Taarer, naar han saae en Rig. Hvor lykkelig er dog ikke denne, sagde han ved sig selv, naar han betragtede ham: Han kan gjøre saa meget Godt, som han vil. Dette hans Sindelav tog bestandig til med Aarene. Han var 16 Aar gammel, da der kom et Selskab af Skuespillere til Nantes, hvor hans Fader boede. Den unge de la Croix saae det første Stykke, som de opforde, og blev derved ligesom gandske fortryllet. Hans Fader, som med Fornøyelse oftere vilde unde ham denne Tidsfordriv, forærede ham en Louisdor til Comoedie Penge, og den unge Herre gjorde sig nu det visse Haab, ikke at forsømme noget Stykke. En Dag havde hans Fader en Fremmed hos sig til Giest, da der kom en Fattig, som forlangde at tale med den gamle de la Croix, man lod ham komme ind, og denne Ulyksalige androg sin Nød og Trang med de meest rørende Udtryk. Det var en Haandverksmand, som en lang Sygdom havde bragt i saa stor en Nød, at han var bleven nødt til at sælge sit Haandverks Redskab. Han havde mange Børn, og da han nu intet Redskab havde, saa var det ham umueligt, at kunne forskaffe dem den fornødne Underholdning ved sit Arbeyde. Han kom altsaa for at bede Hr. de la Croix om en Hielp, hvormed Avis hvormed han kunde sætte sig i Stand igien, til at forhverve Brødet til sine stakkels Børn. Den gamle de la Croix var en af de Folk, som aldrig har følet nogen Mangel, og havde altsaa ikke lært at indsee deres beklagelige Tilstand, som fole samme. Den elendige Mand fandt ingen Tilflugt hos ham. Han var saa haard, at han reent afslog hans Begiering, og denne Ulykkelige var paa Veye at gaae bort med den største Græmmelse. Men den unge de la Croix Hjerte var blevet alt for meget rørt, at han havde skuldet lade denne Ulyksalige gaae bort i den Tilstand. Han gav ham den Lanisdor, som hans Fader havde skjenket ham, og gjorde Undskyldning for det var saa lidet; men sin Fader forsikrede han, at han vilde langt hellere berøve sig den Fornøyelse at see Comoedien, end lade den Leylighed gaae bort, at hielpe en fattig ærlig Mand. Alle de, som hige og jage efter Forlystelser, maae lære af det, som denne unge Ædelmodige fandt ved denne Leylighed, hvor lidet de kiende de sand Fordeele til deres Hensigt. Er der vel nogen Fornøyelse, som kan lignes ved den, den unge de la Croix smagede i dette Øyeblik. Den Ulyksaliges Tilfredshed var kun ringe i Ligning med den han selv følede. Han blev overbeviist om, at intet overgaaer den Lyksalighed, som man smager, naar man gjør andre lykkelige. Den er den eneste Art, som er anstændig for Mennesket; den eneste, som fylder hans Hjerte med en Glæde, der ey er blandet med Bitterhed. Da denne Mand var gaaet bort, efter at han i Forveien ved sin Erkjendtlighed havde overvældet sin unge ædelmodige Velgjører, saa vilde Faderen dadle sin Søns Ødselhed. Vil du da aldrig lære, sagde han til ham, at indrette din Gavmilhed efter din Formue, Jeg tilstaaer, det er smukt at hielpe en Trængende; men man staaer Fare for at blive det selv, naar man ikke adlyder Klogskabs Regler mere, end Hjertets Tilbøyelighed for Børn. Hr. de la Borde, saaledes heed den Fremmede, havde hidindtil været en sium Person ved dette Optrin; men nu tog han Ordet Efterat han havde lykønsket den gamle de la Croix med en Søn, der havde saa lykkelige Tilbøyeligheder, sagde han til Sønnen, at han havde forekommet ham, da han selv havde havt i Sinde, at ville give dette Menneske en Louisdor, og bad ham, at modtage denne Ringering igjen. Men den unge de la Croix vilde ikke tage derimod, og sagde til Hr. de la Borde: "Den liden Hielp, som jeg har viist imod den Ulyksalige, var ikke tilstrækkelig til at hielpe ham ud af sin Nod. Jeg havde ønsket, om det havde staaet til mig, at befrie ham gandske fra den haarde Nødvendighed, at fortjene Brødet ved et tungt Arbeyde." Hr. de la Borde tog her Leylighed til at give den unge Herre en god Lærdom: "Gavmildhed, sagde han, maae indrettes klogeligen. Naar vi ville hielpe vor Næste, saa maae vi have hans Lyksalighed til Øyemerke. Men nu bestaaer et Men"neskes Lyksalighed derudi, at han paa en værdig Maade kan opfylde de Pligter, som paaligge ham i den Tilstand, hvorudi Forsynet har behaget at sætte ham. Haandverkmanden, som er født til "Arbeyde, er lykkelig, naar han i sit Ansigtes "Sveed kan forskaffe sig Livets Nødvendigheder, og de Midler, som han behøver til at opdrage hans Børn paa den letteste Maade, overeensstemmende med hans Stand. Den gavmilde og velgjørende Kjerlighed forbinder os, at komme ham til Hjelp ved hans Arbeyde, og tjene ham med det, som han ikke derved kan forskaffe sig. Men " det skulde ikke være andet, end vende op og ned "paa at god Orden, naar man vilde hielpe ham til at blive frie for alt Arbeyde, og give ham de "Midler i Hænder, at han kunde opdrage sine Børn til en anden Stand, end den, til hvilken Forsynet har bestemt dem."