Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-09-22
Nyeste Skilderie, Kjøbenhavn. han naa Sexogtyvende Aargang. No. 76. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 22 September 1829. Gjensynet. En Fortælling af Louise Brachmann. (Sluttet. See forr. Nr.) saamange Brevet meldte ham, at der paa Udførelsen, af hans Plan, at lade sin elskede Kone komme til sig, slet ikke var at tænke; thi, foruden at hun nu af Følgerne af hendes sidst overstandne Anstrængelser og Lidelser laae syg, saa var ogsaa hendes naturlige Afskye for Søereiser uovervindelig, desuden yttrede der sig hos hendes Søn Forbud paa Kopperne, og en længere Reise var næsten ligesaa umuelig, som hendes nuværende Tilstand var hielpeløs og ulykkelig. En Storm af omme Foleker bemægtigede sig den elskende Harrys Sjæl ved Læsningen af dette Brev. Forladt, syg og ulykkelig skulde han vide hende, som han elskede mere end sit Liv. Der opsteg en Mængde Planer i hans Indre, hvoraf den ene var ligesaa uudførlig som den anden, indtil et lykkeligt eller ulykkeligt Tilfælde kom hans Ønsker imøde. En i Fædrenelandet staaende Officeer ønskede nemlig at bytte med en af hiint Regiment, og Harry greb med Glæde *) J forr. Nr. stod ved Trykkeil: Brochmann. denne Leilighed, som, skjøndt ikke uden nogle betydelige Opofrelser, førte ham tilbage til det nu saa kjære England. Al den Formue, som han under sit Ophold i Indien havde erhvervet i Krigstjenesten, var allerede sendt forud, for at understøtte hans lidende Kone i hendes Mangel, da hendes Fader ingen Formue havde efterladt sig. Hans Reise blev opholdt af Storme, som til forskjellige Tider bragte hans Liv i Fare. Han landede endelig i England, og paa den troeste Kjærligheds Vinger ilede han til London, hvor hans Kone efter sin Faders Død havde taget sit Ophold. Det var endnu høit paa Dagen, da han kom i den Gade, hvor hun, efter hvad hun havde meldt ham, boede i en Slægtnings Huus. Han spurgte efter Mistres S., man svarede ham, at hun kun havde boet der i nogle Uger, og næsten afbrudt al Omgang med hendes Slægtning. Uden at opholde sig med nærmere Undersøgelse over denne Omstændighed, spurgte han med Utaalmodighed efter den Boepæl, Mistres nu havde; man viste ham hen i den tilstødende Gade. Jeg styrtede, vedblev min ulykkelige Ven sin Fortælling, til den anviste Bolig. Længsel, Haab og Angest paa engang bevingede mine Skridt. Jeg fandt det Huus, som man havde opgivet mig, og jeg vilde have døet paa, at jeg i et af de øverste Vinduer saae den, mig kun altfor vel bekjendte Skikkelse af min Jenny; men hvad der forundrede mig var denne Boeligs udvortes Udseende; den syntes ikke at være Opholdet for en ubemidlet, forladt Kone, men et Ophold, hvor der var, om ikke Pragt, dog i det mindste den høieste Velhavenhed. En smagfuldt klædt Tjener, som kom mig imøde i Forhuset, og spurgte mig om mit Ærinde, forøgede min Forundring endnu mere. Paa mit Spørgsmaal efter Jenny svarede han, hans Frue var ikke hjemme, og vilde heller ikke saasnart komme hjem. Jeg spurgte efter hendes Søn, ogsaa han var ikke tilstede. Saaledes saae jeg mig da saa nær ved Maalet af mine Ønsker, ved det Maal, jeg med saa mange Opofrelser havde tragtet efter, endnu opholdt ved et ubetydeligt Tilfælde. – Træt og udmattet af Møisommelighederne ved en Reise som min, havde jeg vel længtes efter Hvile; men, hvad skulde jeg i dette Huus; hvor jeg var fremmed for alt, og hvor alt forekom mig, jeg kunde ikke selv forklare mig hvorfor, saa besynderligen ubehageligt og fremmed. Jeg gik bort, uden at sige Betjenten noget nærmere om mig, fordi jeg forbeholdt mig den Glæde at overraske hende. Jeg gik; men jeg var ikke i Stand til, at bortfjerne mig langt. Som en utilfredsstillet Skygge svævede jeg omkring i den Egn, hvor hendes Boelig var, jeg gik urolig op- og ned i Gaden, og kastede mig endeligen udmattet paa en Bænk ved den ligeoverfor værende Gaards Port. En Søile skjulte mig for de Forbigaaendes Blikke, jeg derimod kunde allerede i det Fjerne iagttage den længselsfuldt forventedes Tilbagekomst. Hun kom ikke, Mit Hjerte slog høit af urolig Venten. Et venligt gammelt Fruentimmer kom ved Solens Nedgang ud fra det Huus, foran hvis Port jeg sad, og satte sig med sit Strikketøi, ved Siden af mig paa Bænken, for, som hun sagde, at nyde den skjønne Aften. Jeg undskyldte mig hos hende for min Plads, og en venlig Samtale opstod imellem os; jeg benyttede den til, i det mindste at underholde mig om den mig dyrebare, som saalænge lod mig længes efter at faae hende at see. Har Mistres S., længe boet i Deres Nabolag, spurgte jeg hende.