Københavns Adresseavis, 1782-10-11
Tanker ved Salig Mad. Maren Müllers dødelige Afgang den 1 October, i Hendes Alder, 66de Aar. Jgiennem mange Lidelser, Jgiennem megen Møye, Gaae de retskafne Mennesker Til Livet i det Høye. Paa denne Vey ved Herrens Ord Gik Salig Madam Müller, Hvis Legem nu den sorte Jord J Gravens Skiød indhyller. Hun gik med stor Taalmodighed; Derhen, hvor Liv ey endes Hun her i Verden meget leed; Men Seyren blev dog Hendes. Kun Troens Kraft af Christi Haand, Kraft af Religionen, Har her opholdet Hendes Aand, Som hisset nu har Kronen. Paa Herren at forlade sig, Og Fred i Hiertet eye, Det giør fuldkommen lykkelig, Endog paa Sygeleye. Derpaa Hun blev os til Beviis, Hvis Navn erkiendtligt mindes. Gud, tag derfor vor Lov og Priis, Og lad os hisset findes C. og E. F. S. O DA. Nenia plancus Tibi mittigare Sub imet, prædulcis Amice, Musa : Qvi, Manus sides fugjunt medentum Vuiners crud, Occidit Conjur peramata primisNixibus, festivins ora vi dito Qva niil, Patri puero rosctoFunds acerdum Angor infantie, qvoqve sorte Patris, Qvem brevi costis spoliavit atrox. Mors dushus, messuit at in ipse Flore SOphiAS. Luger, Bs NTLod, men sata volven, Ædum motus, celeremqve casum, Tempus & mortie, mit morte ferme indign u ipsa. Cesserat jamsom genitatis angor, Nu tibus claris aderant proping i, Pigvori, cao facrs im perantur, Rite lavacia. Mor enbat Maler morbunda, Pectus, Æslugt, necnon domus inde toia. Heil Tibi. Mutsta repende qvo sund Gaudia luctui Qvi decem ultra munia, sedecin qve Lultra vitom cara, verende Doctor, Profrallis, qvod det Tibi vulnus um Filia primod Opstager men, neseis hun medelst Lactu tants, simul & recenti; Nanqve god sit nostræ Spis, hos Sand Nostis Amici. Friget Vos ingenium Jacentiis, Integrum semper, seleriqve parum: Exitus Divæ qvoqve fructios. Sit medicing. Vos Deus solabitur, at qve sancto Qvam docetis, religionts apium Dogma, tanden linen, mors beata, Ultima rerum. Paa den 4de Octobet. Hæld Dig, æreværde Enke! Lød mit Ønske nu igien. Denne Dag Gud ofte skienke Dig, og salig Fryd paa den! To og Tredsindstyve Aar. Har Guds Forsyn Dig ledsaget. Glad Du af Hans Haand har taget Søde, sure, blandte Kaar. Du har feet hvert Saar at heles, Som Dit ømme Hierte fik. O, hør Herren til fremdeles! Priis Hans Navn hvert Øyeblik, Bliv den Fromme, som Du var! Og Du skal den Fred erfare, Mørke Timer kan opklare, Som Du tidt erfaret har. Det er en for mere end et Seculo i alle Feldtøge, prøvet Sandhed, at Cavalleriet efter hver endt Campagne, i hvilken mange Marscher forefalde, haver ved Sygdomme tabt flere Heste end ved Fiendens Haand; og efter nøye Undersøgelse vil man have lagttaget, at blandt 100 af Sygdom creperede, og, som man pleyer at kalde dem, endnu levende marode Heste, tilsammen tagne, vil være 80 under Sadlen eller Pakken beskadigede, og derfor for det hele Feldtog ubrugbar blevne Heste. Det feyler ikke paa gode Sadler ved alle Armeer efter den Maade, som de paa nærværende Tid ere bekiendte; det feyler ey heller paa Forsigtighed at afhielpe eller i det mindste at forekomme dette Onde, og alligevel bliver Ulykken ikke formindsket. Den østerrigske gamle Rytter exeellerer i Kundskaben og sin Sadle, meget sielden betiener han sig af en Sadelmager, han veed at giøre sig Sadle og Pakpude tilrette, eftersom hans Hest af eller til tager, han veed at lægge Blik paa Sadelbommen, hvor det giøres nødig, han lægger under, han tager af, han giør overhovedet alt hvad han ikkun veed, og hvad en lang Erfaring haver lært ham, for at vedligeholde sin Hest brughar, og, naar han troer at være sikkerst, trykker han paa en eneste Marsch, eller paa en noget fraliggende Conragering uden sin Skyld) sin Hest, og det saaledes, at han indtil Enden af Feldtoget maae føre den ved Haanden. Naar nu altsaa Sadlene efter deres Maade ere gode, naar hverken Umage eller Flid svares for at passe dem efter Hestens Ryg, og naar alligevel ingen Sikkerhed derved kan et langes imod det skadelige Trykken, saa kan og maae man med Vished slutte, at Feylen egentlig ligger skiult i Bygningen af den hidtil i Brug værende Sadelbom og Pakpude. Man byde, altsaa 20 Ducater, som en Premie, til den, som i en kort skriftlig Afhandling grundig beviser denne Feyl, og giør et fatteligt Udkast til en anden Sadle, som er meere sikker imod Trykningen, som forbedrer alle Feylene af de ældre Slags Sadler, og som alligevel imod disse ikke taber noget af den udvortes Anseelse. Man udsætter disse 20 Ducater for gamle erfarne Under=Officerer, de, som ere lige med dem, og fornemmelig for Sadelmagere, som have tient længe i Feldten, som ikke alene efter Haandverks=Brug have lært at gjøre en god Rytter=Sadle (thi den befordrer, ikke vor Hensigt), men som af Erfaring veed, hvorledes en Sadle bruges, hvad den ved adskillige Leyligheder maae udholde, og fornemmelig hvad den derved giør for Virkninger. Om Personer af høyere Værdighed veed man, at de ikke for Penge giøre deres Videnskab bekiendt; men, da man hos Officerer, som i Feldten, ved Tidens Længde og en daglig møysommelig Øvelse, have forhvervet sig Kundskaber, allersikkerst kan formode, at de og have gjort denne Opdagelse, saa beder man indstændigst, at disse ikke nedgrave deres Pund, men til det almindelige Bedste ville underrette derom de Lærvillige. Man vil imod dem vise sig erkiendtlig dermed, at man foruden en paa slig Fortieneste passende Taksigelse, bekiendtgiør deres Navne i de offentlige Tidender. Til den Ende maae man bede, at de indsende deres Afhandlinger indtil Martii Maaneds Udgang af det 1783de Aar forseglet, med deres Navns Underskrift, og Stedets Benævnelse, hvor de opholde sig, til den kongelig danske Hr. Lieutenant von Prætorius til Hamborg, eller til den kongelig danske Hr. Lieutenant von Bülow af det 1ste siellandske Cavallerie=Regiment til Kiøbenhavn.