Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-01-15
2 af Kjøbenhavns Skilderie indrykkede Erklæring, og vil her begynde med at fortælle Dem, en Historie af den virkeligste Virkeligheds Rige. En Pillegrim gik fredeligt hen ad Landeveien, udenat tænke Ondt, udenat vente Ondt. Pludseligen seer han sig overrumplet af en Mand, hvem det var overdraget af en Ubenævnt, at ihielslaae ham med et Vaaben, som Denne til saadan Brug havde givet ham ihænde. Den Angrebne forsvarede sig, saa godt han i den Skynding kunde. Dette tog den Tredie, som saae til i en Frastand, ilde op, traadte frem, navngav sig, og sagde til Den, som forsvarte sig: "Med Forundring og Forfærdelse seer jeg, hvorlunde De, vover at værge Dem, hvilket ganske strider mod den christelige Kjærlighed. Jeg opfordrer Dem til, at bede ydmygt om Forladelse; thi ved Deres Nødværge har De plettet Deres Ære overmaade. Det er mig, som ønsker Dem aflivet, men det er langtfra, at jeg ønsker nogen Strid med Dem derom, og Denne kan bedst undgaaes, naar De staaer ganske stille, at Man kan døde Dem uden megen Møje!" See, den Ubenævnte, som angriber paa Livet, men ingen Strid ønsker, er De, Herr Fogtmann, den Angrebne er jeg, Manden, som havde Deres Hverv, er Prof. P. C. Müller; Vaabenet, De havde smedet imod mig, er Deres Recension. Er det nu vist, at de Træk, denne Begivenhed leverer af Dem, maa kaldes træffende, kan Man ikke noksom undre sig over den fornemme Tone, der gaaer igjennem Deres Erklæring, hvori De taler om Skjældsord, Ukjærlighed, Spot o. s. v., som om Deres Recension ikke var sammenvævet af disse og endnu grovere Traade. De gaaer endogsaa saavidt, at De opfordrer mig til, at gjøre Afbigt. Til saadan Opfordring hører saadant Svar: Ja, naar det kommer saavidt, at en Recension som Deres viser sig at være grundet i Sandhedskjærlighed og i Sandhed. selv, naar Christus ophører at være al Saligheds Grund og Bibelen at være Guds egen Haandskrift, naar Troens Retfærdighed vorder et Eventyr og Evigheden et Drømmebilled da skal jeg gjøre Afbigt, men vent det ikke et Øjeblik før! Hvor ynkeligt krymper De Dem ikke, forat give Striden Udseende af en blot Ordstrid! Paa en Saadan skulde det ikke lettelig falde mig ind, at indlade mig. Det er ikke min Fremstilling af den christelige Lære, De ivrer imod, som De gjerne vilde indbilde Folket – jeg har viist, at det er Lærdommen selv. De angiver som Bevæggrunde til Deres Anfald deels Tidsalderens Gjæring, lad det dog først faae afgjæret i Deres egen Hjerne, inden De tænker paa at ville læge Tidsalderens formeente Brøst! - deels min ualmindelige Veltalenhedsgave (sic.) som er en bedre Retning værd. Hertil svarer jeg: Har jeg nogen saadan Gave, da bekymre De Dem slet ikke derom, men lade Ham, som har forlenet Den, give Den hvad Retning Han vil. At Man kan vise sig som en uopdragen Dreng ved at pege Fingre ad Dommeren, deri er jeg ganske enig med Dem. Men naar det nu er en uopdragen Dreng, som vil agere Dommer, hvad da? Det er ikke krænket Forfatterære, som opsætter sig mod Deres Dom. Jeg er mig min menneskelige Skrøbelighed fuldtvel bevidst, og forlanger ikke, at de Ord, jeg har talet eller skrevet, skulle agtes gyldige eller staae til Troende, uden forsaavidt de ere en tro Gienklang af Guds hellige Aabenbaring. Men da De har haanet mig argest, hvor jeg har giengivet Denne med ordlydende Troskab; da De har vanhelliget de Christnes eneste Erkjendelseskilde og fordømt de Grundsætninger, hvorpaa ethvert troende Hjertes Overbeviisning og Fortrøstning hviler; da De altsaa har angrebet Alt, hvad der udgjør et Christenmenneskes egentlige Liv, indseer jeg ikke, med hvad Ret De kan sige, at Jntet af alt Dette skal gjælde mig selv, men blot min Maneer. Er da Christendommen kun en Maneer, et udvortes Gøglespil, Er Den da ikke det Element, hvori Hjertet slaaer, ikke det aandige Livs Rod og Kraft, For dennesinde være Dette Nok. Jeg er rede, at gribe Pennen, saasnart jeg atter finder mig opfordret dertil, dog erklærer jeg hermed, i saa Fald at ville flytte Kampens Skueplads andenstedshen. Saaledes som Sagerne nu staae, maa Et af To snart vise sig, Briste eller bære. Hvilket der vil vise sig, forudseer allerede det Haab, hvis Stierne er Christus, og Hvad Det forudseer, forudsiger Det her, med disse Ord. Om end tusinde Neologer, sammensværge sig og skrige. "Det maa briste, er der dog Een i Himlen, som sætter sin Stemme derimod, og siger: "Det skal bære." Og hvad den Ene siger, Det pleier ved Magt at stande. Kjøbenhavn, d. 10 Januar 1825. J. Thisted.