Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-12-07
Endnu har man ikke behandlet dem saa mildt, at man kan anføre et eneste Exempel paa de skadelige Følger af Mildheden, endskiønt jeg af paalidelige Efterretninger veed, at de Danske Planteurer behandle deres Negere langt menneskeligere end f. Ex. de Engelske. At Peggys Exempel i Fremtiden vil have den Virkning, at enhver mishandlet Slave vil finde sig beføiet til at klage og paastaae sin Ret, det kan nok være, men at det vil give Anledning til Complotter, kan jeg ikke overtale mig til at troe. Mueligt, meget mueligt er det, at St. Domingo's Exempel ikke vil blive uden Efterfølgere, men dette vil da snarere blive en Følge af overdreven Strænghed end af overdreven Mildhed. De slette Egenskaber, som man sædvanlig tillægger Negerne, ere deels ugrundede, deels en naturlig Følge af disse Menneskers Mangel paa Europæisk Forfinelse, eller, om man saa vil, paa Cultur. Men mon nogen Blank, i Negerens Sted, vilde vise sig mere føielig, mere tro, meere oprigtig mod det Menneske, der kjøber, sælger og behandler ham som Fæ, der giver ham 100 Cardwhips, naar han vover at undflye sin Tyran? - Den Enropæer skal først fødes, som føler sig stærk noktil at gjengielde saa meget Grumhed med saamegen Høimodighed. De mange Exempler, man har havt paa Negernes Troskab mod deres Herrer, naar de behandlede dem menneskeligt, den Redebonhed, hvormed de foretrak Trældom for Frihed, blot for ikke at forlade dem, de store Prøver paa Aandsnærværelse og Aands storhed, som disse Naturens Born, mere end eengang, have aflagt, berettige os til at troe, at de, ved en mildere Behandlingsmaade, vilde være Europæerne til langt større Nytte end nu, da de ere nødsagede til at giengielde Mistillid med Mistillid, Grusomhed med Utroskab. Domingo's Blodfane veier høit, og er et rædsomt Tegn for alle Europæiske Plantageiere. Vee dem, dersom de ikke agte paa dette blodige Tegn! Bordsange. Spise, drikke og synge udgjør een af Vinterens og Klubbernes Hovedfornøielser. Naar man har fyldt Maven med et halvt Dusin Rætter og saa megen Viin, at den er saa oppustet og corpulent som en Seildugs-Luftmachine, saa begynder man at øve sine Lunger, paa de nyeste og bedste Selskabssange af de berømteste Digtere. Man synger og brøler om Viin og Kjerlighed, om Bacchus og Amor, om Venskab og Broderkjerlighed, om Frihed og Fædreneland, og Himmelen maa vide om hvor mange andre herlige Ting, som man aldrig vedkjender sig med mere Aabenhjertighed; end i Drikkeviser og i Fødselsdagslovtaler. Man har Klubber, hvor man ordentlig gagerer Digtere (det vil sige, ved at antage dem som Æresmedlemmer, skjønt Selskabet ofte kun har meget liden Ære af dem, blot for at skrive Vers ved høitidelige Leiligheder, f. Ex., paa Selskabets Stiftelsesdag, paa en Fødselsdag &c. En saadan Versestøber anseer sig for en meget vigtig Person, naar en forulykket Selskabssanger og Sangerinde, understøttet af hundrede brølende Vægterstemmer, synge hans Vers, som man egentligen burde accompagnere med Graad. Naar man i en saadan Klub hører Mennesker, der ere hinanden en Torn i Øinene, og dagligen stræbe efter at løbe hverandre omkuld, synge om de Broderbaand og Venskabsbaand og Rosenbaand, som forene dem, naar man hører Selskabs lemmer, som dagligen strides med Mund og Næver, skraale af fuld Hals: "Leve vort Selskabs Harmonie!" saa har man Grund til baade at græde og lee over det, som Menneskene kalde selskabelige Glæder.