Ribe Stifts Adresseaviser, 1843-02-01
J de kjøbenhavnske Blade læses nu en Skrivelse fra Peter Hjort Lorenzen til hans danske Medborgere, hvori han takker for de modtagne talrige Adresser. De Pligter, – siger den djærve Deputerede heri – som Sagen; Forsvar paalagde mig, have hidtil negtet mig den Fornøielse at udtale vor oprigtigste Tak herfor, men nu, da jeg er kommen tilbage til Hjemmets Ro, er det mit Hjertes første Trang at tilsende Dem den. Og dog, mine Herrer, formaaer jeg ikke at gjøre dette i blot glade Udtryk, thi hvormeget jeg end ønskede, at min Taksigelse alene skulde bære Præget af det Opmuntrende og Styrkende, der nødvendigen følger med Bevidstheden om saa mange høiagtede Medborgeres varme Deeltagelse, saa er jeg dog ikke istand til at undertrykke en vis veemodig Stemning. Jeg staaer ikke længer paa Kampens Plads i Slesvig, hvor bestandige Angreb og Krænkelser holdt mig varm og spændt, og jeg befinder mig heller ikke i en Kreds begeistrede Venner, der tilsværge mig Hielp og Troskab. Men jeg sidder ene i min Stue, Tanken dvælende ved mit elskede Fædrelands Fremtid, og jeg er ikke fuldkommen vis paa, at Nordslesvigs Sønner ved egen Kraft formaae at bevare deres danske Nationalitet, og, mine danske Brødre og Venner, fortørnes ikke over at jeg siger det, jeg tør ikke trygt forlade mig paa Eders Bistand. Eders Beger string for vor Sag er ægte og Eders Kjærlighed for vort Vel er oprigtig, det veed jeg og tvivler intet Øieblik derpaa; men om end det broderlige Venskab kan forblive usvækket, saa kan Begeistringen det dog ikke, og med den forlader Eder den Opmærksomhed, som opdager Fjenden under enhver Forklædning, og det Mod, som uden Betænkning jager ham strax tilbage over Grændsen. See, dette er min Frygt; thi det er ikke Uger eller Maaneder, men det er Aar, maaskee mange Aar det gjælder om. Vore Fjender forlade ikke vore Grændser, og de tabe os ikke af Sigte som deres hjemfaldne Bytte, hvorlænge det end skal vare. De ere faa og mægtige og rige; de kunne derfor let holde sammen; kunne, uden at opoffre nogen af Livets Behageligheder, vente til det passende Øieblik er der, kunne da let udkaste en Plan og enes om dens Udførelse. Men vi, Folket, meest Folket paa Landet, mange i Tal, men adspredte, uden Evne til at kunne virke alvorligt for Sagen, ingen Penge, ingen Tid uden i Nødtørftens Tieneste; ingen Anseelse, ingen Magt, intet Kiendskab til Jntriguer, ingen Lyst eller Vane til at anvende dem, eller Forstand paa at beskytte sig imod dem, og dog bestormet og ængstet af falske Rygter og løgnagtige Jnsinuationer, som Fjendens Agenter og Organer udsprede i Masse for at vække Frygt for alt Dansk og for en Forbindelse med Danmark hyppig Erfaring om, at deres Modstand imod de Fornemmes Villie har været uden Virkning og deres Besværinger og Bønner paa høiere Steder er bleven uden Svar, ja, hvad der er der Værste af Alt, uden fuld Tillid til at have Ret, i deres Fordringer, fordi deres Erfaring modsiger deres naturlige Tro paa at besidde Menneske=Rettigheder, som ingen Dødelig kan berøve dem. – Efter dernæst at have tydet hen paa, at det aandige Liv i de senere Aar har begyndt at røre sig i Nordslesvig, opfordrer Lorenzen de danske Brødre og Medborgere til at understøtte den gode Sag, og slutter saaledes: J kjære danske Brødre, kommer det Nordslesvigske Folk til Hjelp i Gierningen, og trættes ikke, fordi det ei er gjort med en ringe Bistand eller en kort Deeltagelse, Nægter de ikke Eders Understøttelse, hvor vi bede om den; men arbeid ogsaa saavidt J forstaae og formaae, uden vor særskilte Opfordring, paa vor gode Sags Fremme, Med Frimodighed frembærer, jeg i mine nærmeste Landsmænds Navn denne Bøn; thi vi bede ikke alene, vi tilbyde ogsaa. Naar dansk Nationalitet og Sprog kan bevares og styrkes i Nordslesvig, da er den største Fare fjernet, der for Øieblikket truer det danske Riges nationale Selvstændighed. Og Eders, vor, Kjærlighed til Fædrelandet er jo ikke blot bunden til Landet og dets ydre Natur, men ogsaa til den Aand og Sjæl, som der har hjemme, det, som udgjør Folkets Nationalitet. Lader os derfor forene vore Kræfter, for alvorligen at værne omdet Fædreland, hvorved vort Hjerte hænger. Jkke altid concentrerer Fædrelandet sig i Folkets kloge Styrer og modige Anfører, hvis Opfordring vi rolig kunne oppebie. Ofte er Fædrelandet en Enke, som vel kan elske og velsigne sine Børn, men ei forsvare dem: da føler enhver dygtig og mod Borger sig som den vakkre Søn, der ene kan og derfor skal værne om den ellers værgeløse Moder.