Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-11-17
Bey der Vermahlung, Seiner Hochwohlgebohrnen Excellene des Herrn Geheimen-RathsTid Bøs TEDT. JEL. Erb-Herr zu Raunholt, Nisslegaard und Hellerup p. p. in Fühnen ist følgendes aufgesetet. Sv komt oft underhofft auch das man kaum gedacht, sch fale den edlen Jurt, von Amor undestricket, Biff daf Comtesse Scum von Ihm einst vord erblicket, Wie har Dione dann alle durch fare Macht, Hernachmals in das Nets fö seblennig Ihn gebracht? Was gilts ich rathees, Ihn hat Ihr Bild entzücket, Das tugendvoll und schön vollkommen ist geschmücket, Der Himmerder sich selbst aus beyden Augen lacht, So bald der Göttin Glantz und Tugend VardigeschautHat Er die Freyheit Ihr, sich und sein Hertz vextrant. Er sagt: Sie bleibt mein Stern ja gaar auch meine Sönne, Sie spricht, und Er mein Theil, mein Alles, mene, Wonne. i Drauf schlossen Sie den Bund, Gott segnete den Band Seyn Sie stet, Hohes Paar geführt von seiner HandA. P. - Historisk. Hacko, Konge i Lapland, var i sin Ungdom den tape perste Helt og den dydigste Mand i hele Norden. Hans Heltegierninger ere indgravede i en af Homgas Klipper, og bliver endnu den Dag i Dag er, ved Laplændernes nattelige Fester, afsiungne efter deres Trommer og Lirer. Han havde saa uforfærdet et Hierte, at han endog vovede at begive sig over Søen Vether til Troldmændenes Øe, hvorhan nedstigede i en mørk Gevælft, i hvilken, efter Laplændernes Troe, for 600 Aar siden en Troldmand blev begravet, og der læste den gamle gothiske Skrift, som stod indgravet paa den Dødes Jernstav. Hackos Øine vare saa giennemtrængende, at han ved et eneste Øiekast kunde giøre sin Fiende vaabenløs. Allerede i hans 12te Aar besad han saadan en Styrke, at han i Nærværelse af alle hans Faders Hofmænd kunde bære en meget stor Steen, fem Marker omkring. Disse Egenskaber gjorde ham hos et raadt og vildt Folk, der maalte Sielens Styrke efter Legemets, stor og uforglemmelig. Men Hacko, var og formedelst sin Klogskab og store Forstand berømt. Engang faldt det Laplænderne ind, at forlade deres usle Land og tilfrosne Ørkener, og at opsøge, en mildere Himmelegn, paa det de, som de sagde, ogsaa kunde leve som andre Menneskeer, og i steden for Tran, drikke godt Øl, og spise Brød og Ost i steden for deres tørre Fisk. Men Hacko vidste snart, formedelst sin Klogskab, at fraraade dem dette Indfald. Han forsikrede dem, at Folkene i de varmere Lænder, med alle deres indbilde Herligheder, vare alle Nætter plagede af meget hæslige Drømme, og om Morgenen bleve de af den store Allarm, som Solen gjorde ved sin Opgang, forskrækkede og bedøvede. Hacko var og meget berømt for sin Maadelighed og sin alvorlige Sæder. Han drak aldrig af noget indgravet Bæger; han sov altid med sit Spyd i sin Haand, og aldrig betiente han sig af saadanne Stridsører, hvis Haandgreb var beklædt med Kobber. Men han blev ikke altid saa dydig, og besluttede sine Dage med liden Ære. Da han en Aften var bleven forvildet paa en Biørnehage i en tyk Skov, og den heele Dag igiennem temmelig havde udmattet sig, uden at nyde den mindste Forfriskning, trax han ved en Hendelse et huult Træ, i hvilket han fandt en anseelig Forraad af Honning. Aldrig havde han tilforn smagt saadan Spise, men nu var han hungrig og kraftes løs, og hvad Under at han aad temmelig gridsk, af samme. Denne usædvanlige og smagende Kost behagede ham saa vel, at han efter sin Hiemkomst hver Dag, lod fordre Honning paa sit Bord. Nu blev hans Smag efterhaanden meere og meere delikat og fordervet; han begyndte at tabe hans naturlige Smag til slette Spiser, og vennede sig til lutter nydelige Sager. Han lod anlegge sig en Han ge ved sin Hytte, og indførte Øll i Landet, som hidtil have de været Laplænderne ubekiendt. Neppe havde han første Gang smagt denne Drik, forend han tørstede efter meer, og denne Tørst forlod ham ikke, førend han var drukken. Vanen blev her, som den altid bliver, til en anden Natur, sielden var Hacko ædrue. Nu blev altsaa hans eenfoldige Levemaade meget forandret. Hver Dag lod han sin Hytte gjennemryge med Enebær, og sin Hielmindstaffere med de skiønneste Rihnsdyrs Tænder. Ørkesløshed og Qvindaglighed spillede snart Mester over hans mandige Siæl hans tapre Mod sank, og Begierligheden efter at blive berømt ved Heltegierninger, blev omsider udslukket. Jmedens Hacko saaledes overgav sig til sine Velyster, bragte man ham en Morgenstund den Efterretning, at et ondebetydende Tegn havde ladet sig see om Natten, i det Olien i Oding evige Lampe var fortært af Flagermusen, og Natuglerne. Strax derpaa kom et Bud, som bragte ham den Efterretning, at Kongen af Norge var indfaldet i Landet. Hacko vaagnede paa engang op af Vellysternes Drøm, samlede sine faa levnede Kræfter tilsammen, og gik sin Fiende i Møde. Nu traf det sig, at det kom til en Feide i den Skov hvor Hacko tilforn havde forvildet sig paa Jagten, og det skulle nu saa skee, at Kongen af Norge udfordrede ham til en Tvekamp næst ved det Træ, hvor Hacko, havde først faaet Smag paa Honningen. Hacko ubeqvem og afvandt til at fegte, blev snart overvunden og faldt til Jorden. Men førend Overvinderen afhuggede hans Hoved, holdte han følgende Tale, hvilken Laplænderne endnu aarlig, som en viis Lære, pleier at foreholde deres Børn, I Lastefulde iblandt Laplænderne, tilskriver eders Un 3, dergang blot det første Skridt i Laster. Hvor retfærdig ge falder jeg nu som et Offer for Vellyst og Ørkesløshed; o, og det just paa det samme Sted, hvor jeg første Gang i, gav efter for deres Tillokkelser, som forførste mig at forlade Maadeligheds og Uskyldigheds Vei. Honningen, 1 som jeg har spiist af dette Træ, og ikke Kongens Haand, " af Norge har overvundet mig.