Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-12-31
Jkke blot Aalborgs Vælgere, men enhver Fædrelandsven vil beklage at erfare, at de Bestræbelser, som derfra ere anvendte for i Statsr. Brink-Seidelin og Bankkasserer Otterstrøm at vinde to saa fortrinlige Repræsentanter for Stænderforsamlingen, have været frugtesløse. Etatsraad Brink Seidelin har nemlig gjentaget sin tidligere Tilkjendegivelse, at han, paa Grund af den Besværlighed, den nye Kasseanordning volder i hans Embedsførelse, umuligt seer sig istand til at modtage noget Valg, og Hr. Otterstrøm har i en i Viborg Avis indført offentlig Annonce allerede givet tilkiende, at hans Forretninger. ikke ville tillade ham at modtage Valg som Deputeret for det næste Sexennium. Under disse Omstændigheder er det at haabe, at vor agtede Medborger, Hr. Procurator Møller, til hvem Tilliden allerede fra saamange Sider har henvendt sig, vil anvende Alt for at bortfjerne de Hindringer, der i hans Stilling vanskeliggjøre Modtagelsen af et eventuelt Valg. Som en anden fortrinlig Valgandidat turde det tillige være ret at henlede Blikket paa den talentfulde Procurator Jespersen i Viborg, for hvem allerede flere Meninger have udtalt sig, og der tillige i en videre Kreds vil være bleven bekjendt som en Mand af lyst Hoved, frisindede Anskuelser, og hvad der, forenet med Characterens Selvstændighed, tillige vil være en nødvendig Egenskab for en Deputeret: en selvstændig ydre Stilling, der bortfjerner de mange Hensyn og Betænkeligheder, der ofte hos saa mangen Anden lamme Tungen og ikke sjeldent maae give, om end ikke Anskuelserne, saa dog Beslutningerne en forandret Retning. (Aalb. Av.)De jydske Stænder. (Fortsættelse. See Av. No. 204.) Syvogtredivte Møde, den 28de Novbr. Til endelig Behandling foretoges Sagen ang. Udvidelse af Trykkefriheden. Comiteen havde foretaget nogle Forandringer med et Par af sine Jndstillinger. Referenten, Stiftspr. Hald, yttrede sig ang. Adskilligt, som af Commissarius var fremført. Denne tog til Gjenmæle. St. T. 163022637. Hald yttrede sig yderligere og sluttede med de Ord: "Iøvrigt kan jeg naturligviis, efter hele min foregaaende Dannelse, i en juridisk Materie ikke udholde en Kamp med Danmarks første Jurist, og forventer i den Henseende Bistand, saavel af Comiteens øvrige Medlemmer, (disse vare: Fleischer, Brink-Seidelin, Estrup, Lüttichau, som af Forsamlingen. Brock talte Trykkefrihedens Sag, og skjøndt han ikke nægtede, at han kunde have fundet nogen Betænkelighed ved at tilraade en Udvidelse, vilde han dog med al sin Magt kæmpe mod enhver Jndskrænkning i den bestaaende Trykkefrihed. "Jmidlertid har jeg alt erklæret mig for Ophævelsen af Pl. 2den Octbr. 1810 og 13de Mai 1814. Statens Ære og Selvstændighed kunde vinde ved den første Lovs Ophævelse, og denne vilde endog i og for sig være i Regjeringens Jnteresse, idet alle Reklamationer fra de fremmede Magter, da vilde saagodtsom bortfalde. Det kommer iøvrigt i denne Henseende meget an paa Gesandtens personl. Charakteer. J 1815 f. Ex. da høisalig Kong Frederik vendte tilbage fra Wien, var Nationens Glæde, overalt stor, da han holdt sit Jndtog i Khvn. under almindelig Jubel, og hele Byen var illumineret, havde den engelske Gesandt Foster af Ubetænksomhed sat Wellingtons og Blüchers Billeder i Vinduet; dette vakte lydelig Misnøie, og efter hvad der fortælles, bleve Vinduerne slaaede ind. Men Foster blev ikke derover opbragt; han fandt det engelsk og godt, skyndte sig at faae Blücher og Wellington bort, og satte Kongens og Dronningens Billeder istedet til almindelig Glæde og Gammen. . . . . . Jeg stemmer for den første og anden Jndstilling, og jeg troer ogsaa nu at kunne stemme for alle de andre." Rummelhoff stemte for flere af Comiteens Jnd stillinger, men tog Leilighed til at yttre sig om den nærværende Oppositionspresse. Han miskjendte ingenlunde, at en sømmelig og sindig Oppositionspresse afgiver et herligt Palladium mod Vilkaarlighed, samt at Bladene, den Retning, have udrettet Meget, som fortjener al Erkjendelse, men han meente derhos, at der i nogle af vore Blade har indsneget sig en Tone, der i høi Grad fortjener Misbilligelse. Man fristes stundom til at troe, at enkelte Journalister endog føle Glæde ved at sætte Regjeringen i et forhadt Lys." Han paastod, at Oppositionsbladene, hos mange frisindede Mænd, havde vakt Mistillid, til dem, ja, hvad værre er, Tvivl om Gavnligheden af den frie Presse." Fleischer havde derpaa Ordet, og imødegik, med rolig Grundighed, endeel af Commissarii bemærkninger. Iøvrigt antager jeg - sagde han: at Folket i det Hele er kommet til det Dannelsestrin, at det indseer Vigtigheden af Trykkefriheden og erkjender dens store Gavnlighed. Jeg tvivler derfor heller ikke paa, at Folket vil vide at vurdere de Jndskrænkninger i denne Frihed, som ere gjorte, eller maatte blive gjorte, og jeg er overbeviist om, at dette ved Afstemningen ogsaa i denne Forsamling vil give sig tilkiende. En æret Taler har idag fremhævet de Misbrug, hvori Bladene gjøre sig skyldige, og disse Misbrug ere ligeledes i den roesk. Forsamling blevne udhævede. Jeg troer, at dette er unødvendigt; thi det ligger i Tingene selv, at det Gode og det Onde følges ad. Det er derfor ogsaa en Selvfølge, at Friheden ikke bør undertrykkes, fordi den misbruges, og man bør overhovedet vistnok være vaersom med Jndskrænkninger i Trykkefriheden, thi af den Ene følger den Anden, og der fordres bestandig flere og flere Cauteler, for at den engang gjorte Jeg maa antage, at de, der have hellige Journalistiken Jndskrænkning ikke skal kunne være frugtesløs . . . . deres Kræfter, have opfattet en stor Jdee, og, gjennemtrængte af denne, kunne de i Udførelsen saare let feile, saa at de ikke altid bruge de meest passende Udtryk . . . . . . Jeg troer, at man ikke bør fordømme Journalisterne, og allermindst tillægge dem agitatoriske Hensigter; thi Hensigten og Midlet falder ikke sammen, og saare ofte ere vistnok de haarde Beskyldninger, som gjøres dem, Aarsagen i den større Bitterhed, hvorover der klages. With ansaae det for aldeles overflødigt, her at tale Trykkefrihedens Sag. Han skulde derfor heller ikke have reist sig, uden maaskee for at tale Journalisternes Sag, men da den sidste Taler i denne Henseende har talt, saaat sige, mine Ord, har jeg Jntet at tilføie. Kun med Hensyn til hvad Commissarius havde yttret om Rygte plakaten, fremhævede han, at en Journalist for ikke længe siden blev sat under Tiltale og dømt, fordi han havde berettet et sandt Factum. Brinck-Seidelin udtalte det som sin Overbeviisning, at den Udvidelse af Trykkefriheden, som Comiteen har bragt i Forslag, aldeles er i Regjeringens Jnteresser. Som vi vide, har Trykkefriheden modtaget mange Jndskrænkninger, og senest har Pl. 1ste Novbr. 1837 2 paalagt Pressen nye Baand, uagtet begge Provindsialstænder Forsamlinger havde fraraadet disse. "Menzat det havde været vel, om Provindsialstændernes Raad var bleven fulgt af Regjeringen, synes Erfaringen mig at godtgjøre Med Jndskrænkninger i Pressens Brug opnaaes ikke Øiemedet. Forfatterne forbittres og pønse paa at omgaae Loven. Tvinger man Oppositionen til, ikke at yttre sig i Bladene, bliver den endnu farligere." Taleren yttrede sig stærkt mod den Bestemmelse, at politiske Efterretninger kun maae meddeles i de privil. Blade. "Loven selv er det, som foranlediger Oppositionspressens Feil." Taleren fandt det saare beklageligt, at Pl. 2den Octbr. 1810 udkom. - Det maa dog være nedslaaende for os, om den danske Regjering saaledes skulde generes af fremmede Magter, at den, af Hensyn til dem, maatte lade Nationens Ønske uopfyldt. De fremmede Regjeringer ere ei saa ængstelige for at forebygge, at ubehagelige Yttringer om Danmark komme ind i deres Blade. Den svensk norske Regjering har ikke ladet sig det være magtpaaliggende, at forebygge, at Bladen have bragt ud i Publikum krænkende, skjændige og usande Udladelser om vort Hof; den preussiske Regjering ikke, at Danmark, i et preussisk Blad, fremstilles som en Røverstat, fordi det hæver Sundtolden." Nyholm tiltraadte, i det Hele, Comiteens Jndstillinger. Dervt forsvarte han den periodiske Presse. Naar der klages over Tonen og Formeen i Journalliteraturen, da er det neppe saameget det, der fremkalder Dadlen, som snarere den Omstændighed, at man ikke vil tilstaae, at der gives en Opposition, og naar den belyser Sandheden, af enkelte Facta, da er det ikke saameget over den enkelte Artikel, at man fortørnes, som over at Oppositionen overhovedet vover at tage fat paa saadanne Materier. Naar Pressen saaledes taler med Diervhed, da kalder man det nærgaaende Anmasselse, og viser den Vedvarenhed i at fremsætte sin Mening, da tillader man sig endogsaa at beskylde den for at agtere. Billighed fordrer dog, at man bedømmer Oppositionspressen med Skaansel, naar det betænkes, hvormange Vanskeligheder den har at bekæmpe. . . . . . Men skulde det virkelig være Tilfældet, at Oppositionsbladene indeholde saamange eensidige og umodne Betragtninger over offentl. Anliggender, da er det paafaldende, at ikke Regjeringen, i Liighed med hvad der skeer i andre Stater, søger i et eget Regjeringsbladat modarbeide samme. Det er jo vistnok lettere, ved Dom og Censur at undertrykke Oppositionspressen og udslukke det Liv, som den søger at udbrede; men det er en Pligt for Staten, at udbrede Liv, ikke Død, At tillægge Journalisterne en ond Villie, eller Mangel paa Sandhedskjærlighed, dertil troer jeg ikke, at man kan være berettiget, og saameget mindre tør man tillægge dem egistiske Hensyn, som de jo snarere idelig og idelig lægge sig forHad og opoffre sig selv. Otterstrøm undersøgte det Spørgsmaal, om Danmark er i Besiddelse af den Grad af Trykkefrihed, som maatte være ønskelig. "Bøger kunne her vistnok skrives og udgaae i alle Fag, hvorved Videnskabelighed kan fremmes og mange nyttige Lærdomme udbredes. Men Borgeren har endnu en anden Trang. Han vil vide, hvad der foregaaer i Verden udenfor de politiske Begivenheder og Forandringer i andre Stater ere ogsaa ham vedkommende som Verdensborger; han vil vide, hvad der foregaaer i hans Fædreland, og han ønsker, at erfare Andres Domme og Meninger over begge Deele. Den store Masse søger saaledes sin Nydelse og Belæring i Journalliteraturen. . . . Hvad vilde imidlertid Den kunne udrette, som vilde være Journalist og satte sig for at udkaste en Plan til sin Journal, efterat have omgjærdet sig med den Masse af Love og Reskripter, som indskrænke Trykkefriheden. Han vil meddele politiske Efterretninger; det gaaer ikke an, naar hans Blad ikke er privilegeret, og et saadant Privilegium er det høist vanskeligt, om ikke umuligt, at opnaae. Han vil meddele, hvad han har hørt om en eller anden forestaaende Sag af Jnteresse; det tør han ikke. Han vil raisonnere over fædrelandske Anliggender, kritisere offentl. Foranstaltninger, som efter hans Mening ikke fortjene bifald; men han frygter for, at han, i sin Jver, skal gaae for vidt, at man kan tillægge hans Yttringer en fornærmelig Hensigt, og han derved paadrage sig Tiltale og maaskee Straf. Overalt seer han en Fælde for sig, som han maa søge at undgaae, og faaer han end, med alle disse Betragtninger, en Journal istand, saa kan han være viis paa, at han ikke vil finde mange Abonnenter. Det bliver altsaa kun Den, der har Mod til at trodse Jndskrænkningerne og vil udsætte sig for Følgerne af Overtrædelse, der kan bestemme sig for Journalistens Kald . . . . Jeg troer derfor, at Aarsagen til de mange Presseforseelser, som paatales og ikke paatales, nærmest er at søge i Jndskrænkningerne selv, og at Pressens Frihed vilde være det sikkreste Middel til at sikkre mod Overtrædelse. Nu betragtes Journalisten som et Offer for sit Kald, og tiltales han, finder han, hvad der er meget naturligt, en Deeltagelse i den offentlige Mening, naar derimod Regjeringens Foranstaltninger sjelden eller aldrig have den offentlige Mening for sig." Commissarius fandt, at det vilde være forgiæves, yderligere at indlade sig paa det, de seneste Talere havde fremført, og indskrænkede sig derfor til et Par ubetydelige Bemærkninger. Roulund havde derpaa Ordet. Allerede i den forrige Session stod det klart for mig, hvad der begyndte stærkt at røre sig i Folket, og jeg troede i den Anledning at burde give Regjeringen nogle Vink; men jeg spillede saa aldeles Cassandra's Rolle, at mine Ord ei engang bleve optagne i Stændertidenden. Jeg troer derfor, at en Gjentagelse ikke vil være overflødig . . . . . . . En Nation, som ingen Rettigheder har, maa altid være farlig, saasnart den kommer til klar Erkjendelse heraf; thi Livet i og for sig selv og under saadanne Betingelser kan ikke være af synderligt Værd, og heri ligger formeentlig den skarpeste Spore til altid at vove det Yderste. Jeg troer derfor, at det maa ligge i Fyrstens velforstaaede, Jnteresse, betimelig og velvillig at agte paa Folkets Stemme." Dette var dengang min Overbeviisning, og er det endnu, og maa være det fornemmelig med Hensyn til nærværende Sag, idet det af mig her Gjentagne maaskee kan afgive en liden Maalestok for vor nærværende Trykkefrihed. Jeg lægger derhos til: Troer man, at der brænder en hemmelig Jld i Statsmaskinens Jndre, vildet vistnok være fornuftigere, at aabne Jlden Luft i en bestemt Retning, end at forsøge paa, aldeles at undertrykke den i sit ubekjendte Dyb, thi steer dette, tør det være mere end sandsynligt, at en Explosion vi sprænge hele Maskinen, Sluttelig maa jeg tilføie, at Troia sank, fordi det ikke troede Cassandra's Ord." Den kgl. Commissarius troede ikke, at der i denne Sag og efter vore Forhold var Anledning til saadanne Befrygtelser, som Auditeur Roulund har udtalt. Præsidenten. Kun om et Bipunkt skal jeg tillade mig, at yttre et Par Ord. Det blev af Referenten, under den foreløbige Beh., som et Exempel paa, at Autoriteterne have lagt Beslag paa et Blad, uden at saadant var hjemlet i Trykkefrihedslovgivningen, anført, at et Nummer af Kjøbenhavnsposten for nogle Aar siden var bleven undertrykt, fordi der deri var omtalt et militairt Anliggende. Den kgl. Comm. yttrede desang., at Cancelliet, som naturligviis var den vedk. Autoritet, i den Henseende ingen Brøde havde, eftersom Beslaget grundede sig paa en allerhøieste Resolution, ifølge hvilken hiint Anliggende ikke maatte omtales i Bladene. Jeg maa ogsaa være enig med den kgl. Comm. i, at Cancelliet ingen Brøde havde i den Anledning, men dog kun under en vis Forudsætning, under den nemlig, at Cancelliet og dets enkelte Medlemmer have gjort, hvad der stod i deres Magt, for enten ganske at afværge hiin allerhøieste Resolution, eller ialtfald at forebygge, at den blev sat i Udøvelse, ved at gjøre Hs. M. opmærksom paa, hvormeget det stred mod hans Regjeringsprinciper, ved Kabinetsskrivelser at afgjøre, hvad der hørte under Landets alm. Love. Nu, efterat den ædle Konge er gaaet til Hvile, staaer det i Danmarks Historie, at en af de vigtigste Grunde, hvorfor han i saa høi en Grad nød Folkets Kjærlighed, var, at han havde gjort sig det til Grundsætning, at regjere ved Love og ikke ved Magtsprog eller umiddelbare befalinger. Men det staaer ogsaa i Historien, at han dog herfra afveeg, da han, i et i sig selv temmelig ubetydeligt Anliggende, ved en umiddelbar befaling borttog en vis Gjenstand fra Stoffet for Pressens Behandling. Jeg skulde troe, at det sømmede sig for en Konges tro Tjener, at forebygge dette Tillæg i den ædle Konges Historie. Det er derfor kun under den Forudsætning, at Collegiets Medlemmer i denne Henseende have gjort, hvad der stod i deres Magt, at jeg er enig med den kgl. Commiss. i, at Collegiet intet Ansvar har." Commissarius var ikke istand til, ligesom han i ethvert Tilfælde vilde ansee det upassende, at udvikle Sammenhængen med den omhandlede Sag og hvad der i den Anledning er passeret, eller at tage Forsvaret for sig selv eller Collegiets Medlemmer i Alm., der vist ikke have gjort Andet, end hvad der var deres Pligt. Efterat ogsaa Proprietair Formann havde talt Trykkefrihedens Sag, bleve samtlige Comiteens Jndstillinger, ved Afstemningen, billigede og antagne med en Majoritet, der grændser paa det nærmeste til Eensstemmighed. (fortsættes.) Forlangte Jndrykkelser. Alpehornet. Motto: Kun den reneste og skjønneste Poesi vil kunne gjengive, hvad vi have følt ved athøre disse henrivende Toner. (Aarhuus Stiftstidende 1840, No. 198). Muldt i Aftenrøden Hornet klinger fra de dunkle Klippetinder ned, Tonen paa den sagte Luftnings Vinger vugges hid fra Flodens fjerne Bred; tankefuld med Flinten hisset ene staaer den unge Alpesön paa Vagt, hörer Tonerne de milde, rene, og de gribe ham med selsom Magt. Bort han kaster Flinten rask han Springer ud i Floden, svømmer dristig frem, for at komme did, hvor Hornet klinger som et Kkko fra hans Fædrehjem; hver en Fryd, som Barnet mildt bevæged, hver dets Dage stille glede hen, hvert et Minde, som hans Hjerte kvægede Hornets Toner trylle frem igjen. Samme Længsel, samme dybe Smerte, samme Hjemmee vaagned i mit Bryst, længsled med en magisk Kraft mit Hjerte, smelted södt mig hen i Veemods Lyst; Mindets Toner mig ombölged blide, henrykt stod jeg i min Barndoms Land, blandt min tabte Uskylds Alper hvide, da jeg hörte Christian Kellermann, Horsens, den 11te Decbr. 1840. Fr. Sneedorff-Birch. Pour Ast. Nathanson. Des que Vous etes ici, ni vu la calomnie, Exhaler les venins de saa bouche imponie. Randers le 23 Decbr. 1840. C. F. Walther. Mit diesen fransischen Zeilen empfelle ich mich Jhnen de Haraldslund. und beklagedes mit vielen braven Landlenten menn der gemeinnutzl, guter weck weshald Sie nach Randers kamen, der Jntrique unterligen solte.