Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-11-28
Naar man taler om, at den Higen som yttrer sig hos saamange Nationer til at indføre repræsentative Statsforfatninger skulde være en Følge af et modent Overlæg og en tydelig Jndsigt om, at disse Statsforfatninger ere de tienligste til at giøre en Nation lykkelig, saa kan dette dog ikke gielde og Folkemængden i Almindelighed; den jubler med fordi alle jubler, fordi det er noget nyt, og fordi Mennestenes Phantasie lader sig let sætte i Bevægelse, og fordi de ere tilbøielige til at indbilde sig, naar der skeer en Hovedforandring, at nu skulle de gyldne Dage komme paa engang. J Neapel jubler og sværmer Almuen over den Spanske Constitutions Jndførelse, uden at vide hvad der staaer i den, eller uden engang at vide, hvad en Constitution er; i Portugal jubler den ikke mindre, inden man endnu har tænkt paa hvorledes den nye Constitution skal være og i Spanien overlader Folket sig ligeledes til sin Glædes Ruus; indtil det der nu erfarer, at det maae arbeide for sit Brød og betale Skatter, ligesaavel under den nye Statsforfatning, som under den gamle, da det saa sin Harme begynder at opslaae Skamskrifter imod den nye Regiering paa Gadehiørnerne. Al denne Jubel og al denne Enthusiasme hos Folkemængden i det hele taget maae den Fornuftige blot ansee for en Daarlighed og betragte som en forbigaaende Aands Beruselse. Skulde denne Bestræbelse efter saadanne Statsforfatningers Jndførelse siges at være bygget paa erfarne og prøvede Grundsætninger, saa kunde det da allene gielde om de faae oplyste og tænkende Mænd, som kunne afveie den ene Statsforfatnings Mangler og Fuldkommenheder med den andens og overtyde sig om, at en saadan Statsforfatning var meest skikket til at giøre Menneskene lykkelige. Lader os høre deres Grunde. Hvilket Syn kan være skiønnere og hvad kan tænkes mere velgiørende for et Folk siger man, endat see Landets Fyrste omgivet af Nationens ædelste og indsigtsfuldeste Mænd, som nyde dens Tillid, og som paatale hver Stands Rettigheder, foredrage dens Ønsker og aftale og bestemme med Landets Fader alt hvad det offentliges Vel og Folkets Bedste udkræver! Mod denne indtagende og behagelige Skildring, ville vi blot for det første fremsætte een Betænkelighed: hvilket Kiendemærke har vel Folket paa de ædle og endnu mere paa de indsigtsfulde Mænd forat kunne betroe dem sin Tillid, ere alle de som tale smukt og smigrende til Mængden altid ædle og indsigtsfulde Mennesker, og tog nu Folket feil og valgte dem til at være Kongens Raadgivere og til i Forbindelse med ham at bestemme de offentlige Anliggenders Gang, som ikke vare værdige dertil hvilken Ulykke vilde det da ikke blive for Staten, Fyrsterne kunne ogsaa tage Feil i at vælge de Personer, som de ville betroe Bestyrelsen til af de offentlige Anliggender; men de have dog et Kiendemærke, at gaae frenefter, nemlig fra den Erfaring, de have om enkelte Personers Duelighed til at forestaae mindre Poster, og som de derfore kunne være berettigede til successiv at betroe de høiere. Man kunde sige, at Folket jo ogsaa kunde giøre sine Valg af Embedsmændene; men baade vilde det ikke være godt for Embederne at kalde Embedsmænd bort derfra for at lade dem fungere hele Maaneder som Repræsentantere, og for det andet veed hvert Menneske af Erfaring, at ofte bliver den retskafne men alvorlige og stille Embedsmand tilsidesat i det almindelige Omdømme for Skryderen og Selskabsbroderen. Men nu opstaaer en anden Betænkelighed af stor Vigtighed, mon ogsaa de ædle og indsigtsfulde Mænd ville føle nogen Attraae til at lade sig optage i en saadan raadgivende Forsamling, maaskee vel i Begyndelsen, saalænge Enthusiasmen for de nye Statsindretninger holder sig vedlige; men noppei Tiden naar den første Varme for Sagen har tabt sig; Dyden er mistroisk mod sig selv og tilbageholdende, hvad der lader sig udrette ved at deeltage i et saadant Raad er tvivlsomt, en langvarig Bortfiernelse fra sin sædvanlige Virkekreds, fører meget Tab og mange Ubehageligheder med sig. Følgen deraf oliver, at naar nogen Tid gaaer hen saa blive fornemmelig kun de Personer valgte, som vedblive at føle en Jnterresse ved at møde i disse Forhandlinger, og hvilke ere disse Personer, de som have mindst at forsømme i deres sædvanlige Stilling, og de som kunne gjøre sig Haab om i den Virkekreds, hvortil de blive kaldede, at kunne giøre sig Fordeele eller at tilfredsstille deres Liden skabet, og hvilke blive da saadanne Mennesker som Landets Vel da bliver betroet til det bliver da Lediggængerne, som reformere Staten med Mun denne, men som ingen Prøver have afgivet paa at de virkelig kunne gavne det Offentlige; det bliver de kiedsommelige Malcontentere, som ikke kunne giøre andet end dadle alting, hvad Statens Bestyrere foretage og som ingen større Fryd kiende end at stifte Partier; det bliver de Ærgierrige, som ville udmærke sig ved Modsigelser; og de Egennyttige, som ved at giøre sig vigtige ville bane sig Veien til timelige Fordeele.