Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-05-26
Fortsættelse af Oversættelsen, indført i No. 20 Men hvor meget bedrages Mennesket i sit Haab, naar det endelig ved tusinde Farer, ved tusinde Nedrigheder, paa sin Tids og sin Samvittigheds su erstattelige Bekostning, har forhvervet disse Skatte, ved hvilke han tænker at tilkiøbe sig Lyksalighed? De henrykkende Fornøielser berolige ikke Hiertet. De ligne meget mere de hede Safter, som indgyde i Aarene en vaad Jld, og tilsidst giøre Tørsten ulæskelig. Hvo var rigere, end Terres, Hvo var fattigere paa Sinds Fornøielse end denne samme rige Betler, Hans store Krigs-Hære, hans mægtige Flode, hans uudsigelige Skatte kunde ei berolige ham. Han maatte udsætte Belønninger for dem, som vilde opfinde en ny Vellyst. Kand der optænkes en større Armod end den, som følger Overflod, Kand er Begiærlighed være meere qvælende end den, om hvis Tilfredsstillelse man maa fortvile? Hvilken allerede har udtømmet den gandske Natur, hvilken maa tage Tilflugt til Kunstens usele Opfindelser for at finde Tilfredsstillelse, Hvor overdaadig end Kunsten maatte være i dens Opfindelser, saa vil den dog ei komme i Lighed med den sparsomme Naturs Rigdom, naar vi kun nyde dens Forlystelser maadeligen, kun for at mætte vor Nødtørvt er for at overlaste os. De blot sandselige Forlystelser stille aldrig en udødelig Siæls gandske Attraa Der er end ikke noget Forhold imellem dem og dette Forlangende. Der foruden føles de aldrig rene, saa længe ei Fornuften har renset dem. Midt udaf deres henrykkende Vellystes Kilde udspringer, en Malurt-Aare, hvilken end og i Nydelsen selv forgalder Glæden, og altid efterlader dens eelagtige Eftersmag. Dog er Mennesket saa daarligt, at det altid øser af disse Kilder, altid drikker Vellyst uden dermed at læske sin Tørst. Roe Sinds Fornøielse er Menneskets beskikkede Deel Dyden er det eneste Middel, hvormed dette Klenod kand erholdes. Dette kand den Ærgiærrige ikke begribe. Han drives altid af hans Lidenskab. Han kiender ingen anden Lyksalighed end den, hvilken er omringed af al den Glimmer, af at den Pomp, hvilke han anseer for Livets sande Gode. Triumph Vogne, Val-Pladse, Laurbær-Krandse, Ordens Baand, Grusset af forstyrrede Stader, den over hele Lande udbredede Ødelæggelse ere billeder, hvilke i hans Begreb om Lyksalighed udgiøre det Væsentlige. Han nyder intet udentilbagestraalende Glæder, Glæder, hvilke da først sees af Daaren, naar de slaae tilbage fra Helten paa hans svage Forstand. Det er Heltens Lyksalighed, at den Taabelige beundrer ham. Roe er ikke den Æregiærriges Deel. Cæsar har seiervinden Rom. Hvad mangler ham nu meere til at fornøie hans Lidenskab, Var en Verden ikke nok i at giøre ham lykkelig, En sædelig Verden en Republik, hvis Børgere vare Helte, Men det var Cæsar, som aflagde et uforkasteligt Vidnesbyrd om Forfængeligheden af hans Ønskers Maal, da han spurgte, Er dette og alt; Et Spørsmaal, gjort alt for silde, end og haarligt i det han derved visede, hvor lidet han kiendte sine Begiærligheders Gienstande, den skinnende Høihed, hvortil han havde aabnet sig Tilgangen ved tusinde afskyelige Forseelser, hvortil han var opklavret paa tællelige Lig af ihielslagne Medborgere. Cæsar gjorde allerede nye Udkast til at søge i Skytternes og Sarmaternes barbariske Ørkener, den Lyksalig hed, hvilken han ei havde kundet til fegte sig paa de pharsaliske Marke. Men Døden after hans friske Laurbær. Summen af alle hans æregiærge Udkast var en Dolk, som en Vens Haand trykkede ham i Brystet. Disse Exempler, Hermes! Lære dig tillige et andet Bedrag, som forfører dem, hvilke ville forsvare deres Afguder, deres Begiærligheder efter Rigdom og Ære, hykkelske under Skin af Dyd. Æregiærighed er en Kilde, sige de, hvoraf flyde mange ædle Dyder, Men Ære giærighed og ivrig bemøielse for Ære ere intet andet end Grene, hvilke fortørres og forraadne, saa snart de afrives fra Dydens Rod. De ere Kanaler, som blive borte i døde Moradser, naar de ikke flydt tilbage i Dydens Kilde. Vel kand Æregiærrighed antage Dydens Skikkelse. Men den giør sig dog altid til et Maal for dens Forklædelse. Den er sagtmodig og mild, medens Egennyttighed det udfordrer. Men er Grumhed fornøden til at beskytte den tilfegtede Laurbær, Krands, da skal just denne Lidenskab blive en Kilde af umenneskelige Laster. Da skal den ligesaalet kunde øve Skielmstykker og Ondskab, som Mildhed og Ædelmodighed. Men, sætt, at vi faae Gods og Ære paa en retmæssig Maade. Er da en Konge fri fra alle Sorger, Kand en LivVagt afholde den usynlige Kummer, som indsniger sig indtil det inderste Kammer i hans Pallads. Snart vakler Thronen ved indvortes Storm, opvakt af et oprørsk Borgerskab. Det Sverd, som skal forsvare Kongen, vendes ei sielden mod ham selv. Snart er for Haanden en fredbrydende Naboe, hvilken vil beskue sin overmodige Lyksalighed i andre Nationers Undergang, som i et Speil. Snart trues Landet med almindelig Elendighed. Alle Undersaatterne opstaae for at bringe deres Kummer og deres Fortvilelse for Thronen. Tit river Døden de meest elskede Venner fra Monarkens Side. Hvo er da dydig nok til at lide saa mangfoldig Ulykke med Taalmodighed? Hvo kand ved saa truende Farer antage trøstige Miner, Hvor kand af Munden lade udgaae Trøste-Ord, med overbevisende Sandsheds Tegn, naar den indvortes Kummer optrænger sig indtil de tillukkede Læber, og er færdig til at bebreide den Trøstende Usandhed, Store Værdigheder kræve store Dyder, naar deres Byrde skal bæres med Anstændighed og til Næstens Lykke. Det er daarligt at efterstræbe Ære paa en uretmæssig Maade, at søge Beroligelse i det Purpur, hvilket maa forekaste os vor Forbrydelse, saa til vi iføre os det. Det er og daarligt og uforstandigt at stræbe efter retmæssige Værdigheder, uden at beflitte os paa de store Dyder, hvilke giøre os værdige dertil. Jkke at tale om, at ingen andre Midler, uden for Dyden, retmæssigen kand hjælpe os dertil. Hverken Fødsel eller Stand eller noget andet Fortrin berettiger os til høie Værdigheder. Kun den fornødne Duelighed, og de til et Kald nødvendige Dyder give os en grunded Ret til Paastand om Fortrin blandt Menneskene. Ellers er en Daare af høi Stand ei mindre foragtelig, ei mindre uværdig til sande Fortrin, end en Nar, som har sit Udspring fra Straa-Hytten. Speile Dig, Hermes! i disse Sandheder. Søg Kilden til din Sinds-Ufornøielse i dit eget Hierte, ikke uden for dig, men i den ulæskelige Trøst efter forfængelig Ære. Troe mig, forandre i det ringeste Gienstanden. Dyden aabner din Stolthed en langt rigere Mark. Jngen har mere, ingen større, ingen sandere Ære end en dydig Mand. Her kand den tilfredsstille dine Ønsker. For ikke længer forgiæves at sukke, lær kun ret at være Dydig. Hos Sr. Apoldi, boende paa Marke-Vel en uden for Smørs Almindingen imellem Hr. Stempler Rasches og Mæster-Bager Sr. Schnells, er Logis til leie med Spise i Huset, samt Thee og Caffee.