Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1797-08-11
Det tilhører de Trondhjemske Tidender, efter ringe Evne at trøste, at opmuntre, at understøtte, at opreise den Modløse, den Trængen de, den uden andre Venner værende Broder; men hvorledes vi dennesinde skal hielpe Dig som ikke har Smør, dette er ej saa let at udgrunde. Man fortælle en Mand nok saa meget at der virkeligen er Smør til i Norge – om vi end nu for Tiden ikke have stort deraf her i Byen; man vise ham af Moral=Læren, at han bør fryde sig, naar det gaaer Andre vel, og naar de trives i Besiddelsen af Smør, pranten skal han svare, men jeg maa ogsaa have Smør, Broder, hør hvad de Trondhjemske Tidender sige: Du bør bære dit Kors med en Christens Taalmodighed, hvad, om i Skjebnens hundredetusinde Folianter nogensteds skrevet stod, at du i Aar skulde undvære Smør, vilde du da vel knurre, vilde du gaae og murre imod Skjebnen selv. Broder, det er Skjebnen som er Skyld i din Smørmangel! O, hvor lykkelige vare de Trondhjemske Tidender naar de kunde overtyde dig om at Skjebnen saaledes har blandet Kortene. Lad os kun slænge alting hen paa dens store Conto. Vore Daarligheder og Følgerne af vore urigtige Handlinger, alt lad os Ole Withammer! Det pirrer de Lærde, naar Jndfald krydse igjennem deres Hoveder; jeg Ole, jeg veed det hos mig selv. Tankerne strømme ind paa os, og vi drives instinctive til at bringe dem, undertiden med store Fødselsmerter til Verden, saa at Læserne faae Efterveerne deraf. Da sige vi Andre, hvad vi ere eller – ikke ere. Saa sagte jevne vi Veien for os til Udødelighedens Templer, hvor Historien skal kaste sit herlige kin over vore Navne, uagtet den gemeene Verden undertiden har skrevet dem paa sorte Tavler. Om det end ikke altid behager vor store Aand, at frembære saadanne Mesterstykker, der kunne forvisse os en Plads paa Udødelighedens Bænk, saa ere dog selv de Bagateller, hvorved vi nu og da straffe det læsende Publikum, ikke ligge til falsk Mynt. Hvad vi Lærde gjøre, bør være velgjort, thi vil jeg i Dag tale om mit kjere Jeg Glad og munter flagrede jeg i min Ungdom omkring iblant tykke og tynde Piger. Jeg jagede efter Glæden, men greb dens Skygge, thi, ak! – den findes ei varig i Pigernes Skjød, snart svandt Glæden, kun Erindringen, blev tilbage, dog hvad jeg erindrer, det skal jeg fortælle. Original var den Maade, hvorpaa jeg gjorde mig elsket af fede og af mavre Piger. Tit klamrede disse indbyrdes: de Ene paastode at være meest afholdte af mig, imedens de Andre troede, at være allene Lækkerbisgener for min Mand. Jeg elskede dem alle. De vilde jeg skulde afgjøre Trætten. J denne min store Nød udstødte jeg en dygtig Bøn til Viisdommens Gudinde. Du tilbedede Minerva skreg jeg, født af Jupiters brede Pande, hvis Saar lægtes af Machavn og Polidarius, du som tager dig af saa mangen en Knegt: hielp denne Gang dog ogsaa din Ole tilrette, Min Bøn blev hørt og hvad den Guddommelige tilhviskede mig, det skal jeg fortælle. De tynde blaaesjede de skjelmske Piger sagde jeg, jeg kysser dem om Dagen: de bleve saa glade, saa muntre, – saae kjelent til mig; jeg blev ved de tykke, de fede, brunøjede kjerlige Piger: dem kysser jeg om Natten: Nu vare alle saa frue, saa tilfreds, og jeg var lykkelig, siden kyssede jeg de Ene om Dagen og de Andre om Natten. Ole Withammer. trofast Ombærer af de Trondherske Tidender. Tørklæder vare med istede Huulnavne K. B. D. N. desuden er stiaalet en Sølvskee med Bogstaver, M. E. D. Mistanken er faldet paa en reisende Person fra Sverrig. Skulde nogen af disse Tyvekoster falbydes, saa beder man at anholde dem og at anmelde det i Addressecontoiret, hvorfra nærmere Oplysning gives.