Aalborg Stiftstidende, 1827-04-05
Det er en tilstrækkelig bekjendt Sandhed at Skuespilleren, maa fornægte sit Jeg paa Skuepladsen og paatage sig den forestillende Character. Selv Stympere i Kunsten nære denne Overbeviisning. Deres hele Stræben minder dem uophørlig derom. Villien til at skjule deres Jndividualitet have de alle: men i deres Bestræbelser geraade de sædvanlig paa Afveie: de omskifte den medfødte Eiendommelighed imod en kunstig erhvervet; et sundt Jeg imod en trettende Maneer. En saadan Fremstiller troer at naae Øiemedet, ved at tilegne sig en ham aldeles fremmed Natur, hvilken han nu bærer til Skue paa Scenen. Men Kunsten har ingen større Fjende end Maneren. Man før med Bestemthed paastaae, at den største Deel af Skuespillerne tabes for Kunsten ved denne Maneersyge. Skal et Kunstværk lykkes, saa maae dets Skabers Kræfter virke frie, fri maae hans Genius spille til alle Sider. Er han fortrolig med sin Gienstand, saa vove han med Kjækhed at fremstille den Character hvortil hans Phantasie skabte ham Billedet; og det vil altid blive et originalt Product, trods dets Mangler. Det Originelle er evigt nyt, og hvor megen Tillokkelse har ikke alt en Gienstand blot for sin Nyeheds Skyld, Meget skjønt siger derfor Digteren Young: Original-Aanden forøger Kunstens Rige med en Provinds. Derfor have selv den originelle Kunstners Feil meere Jnteresse for Kienderen, end de meest regelrette Efterlignelser, copierede efter et Forbillede. Man kan beundre Copiistens Flid, men til nogen nye Anskuelse kan han ikke hæve os. Væmmeligt er det at see Hovedstadens Kunstnere efterlignede i Provindserne, isærdeleshed naar det store Forbillede har at kjæmpe med Monotonie eller andre Naturfeil, hvilke det gjerne gad undertrykke, saa udhæver Copisten netop disse svage Sider. Tilskuerens Dømme-Evne er da aldeles fængslet, og Genniet qvæles ved fremmede Loves Aag. Vel tør han søge at udforske de store Kunstneres Grundsætninger, og ved dem studere Kunsten, som de studerede den efter Naturen; men hvad der hos dem blot er personligt, maae han kaste Vrag paa, og ikke Slavisk efterabe det. Den dannende Kraft maae stedse virke frit hos ham, og han maae have Mod til at vove noget. Det kunde maaskee lykkes ham at opnaae det, som hine Mønstre ikke opnaaede; thi Kunsten, er uendelig. Bort derfor med Forbillede, bort med Autoritet, af hvad Slags de end ere, de maae ingen Jndflydelse have paa den originelle Skuespiller. Han er stedse sit eget Forbillede, sin egen Autoritet. Derfor kan ene og allene den der med Frihed skaber eiendommelige Characterer, gjøre Fordring paa Navner Kunstner. Uendelig vilde Jnteressen for Skuespillet forhøies, naar man vilde fremlokke det meere eller mindre Originelle, som efte ligger skjult hos Skuespilleren, og lade det modnes til Production. Vane og Kjedsomhed ville da ikke længere føre saa mangen en Tilskuer i Theatret; han vilde abne en høiere Jnteresse, Jnteresse for Kunsten, han vilde føle sin Aand udvidet, og sig selv ophøiet til Anskuelser, som uden Kunstens Medium evig vare blevne tilslørede for hans Siel. Skuespilkunsten er en tidsdræbende høist undværlig Fornøielse, saasnart den staaer stille; det vil sige, naar den kun drives som Efterlignelse. J dette Tilfælde ligner den en Leeg blandt Børn, hvor den ene paatager sig Herrens, og den anden Tjenerens Rolle. Kunsten maae uophørlig gjøre Fremskridt, og kun ved stedse at frembringe nye Jdeer, ved at skifte dens Skikkelser og idelig gynge os i en Tryllevugge af behagelige Følelser, vorder den en Talisman for enhver dannet Aand. Den originelle Kunstner besidder en saadan Talisman. Men hvor sjelden forunder en Forestilling os denne Nydelse! og den hos Skuespillerne herskende erhvervede Eiendommelighed (Maneer) er det som formindsker den, i det den undertrykker Originalitetens fri Stræben; og findes der engang en Dilettant som har en høiere Sands for Fremstillelse end almindelig, da taales han naturligviis ikke blandt Mængden som staae i hans Skygge, der desuden i dramatiske Selskaber have ældre Krav paa - Utaalelighed.