Aalborg Stiftstidende, 1845-07-01
Under det nordiske Studentermøde vare de danske Studenter kjendelige paa en Medaillon i Knaphullet, Studenterne fra Upsala ved en hvid Hue med rød Cokarde, Lundenserne ved en blaa Hue med rød Cokarde, og Christianenserne ved en sort Hue med rød og hvid Cokarde. (Ah. Av.)– Den franske Publicist Grev Suzor, der er hæderligen bekjendt saavel i Tydskland som i Frankrig saavel ved sine Arbeider som ved de offentlige Forelæsninger, han har holdt over den franske Literatur i de vigtigste tydske Steder, er nylig ankommen til Kjøbenhavn, hvor han ligeledes vil holde Forelæsninger over Literaturen, betragtet som Middel til Civilisation og Nærmelse mellem Folkeslagene. (B. T.)- Nedenstaaende ere de ved Studenterfesten i Tivoli afsjungne Sange: Der er et Land, paa Kaartet staaer Og ingensteds var Roserne saa skiønne, det ikke, Men dybt indprentet i Studentens Saa klart bag Skyen titted Solen, Bryst, frem, Han kiender hver en Plet til Punkt Saa sval var Skoven, Engene saa og Prikke. grønne, De høie Fielde og den steile Kyst, Ei Druen sød, som i Studentens Hjem og holdt det haardt og døied har Her vort Nord det har vel fire Navne end meget, Og mangt et Aar i Slid og Slæd, Adskilt ved Bierg og Bølge vi dem see. henrandt, Dog tæt i Aanden de hinanden favne, Forinden Biergets Top han fik de Og dybt i Hjertet sammensmelte de steget. Dog sine bedste Glæder der han fandt, Men vexle Ord og kjærligt Haanden, trykke. Thi var hans Øie træt, og var hans Ved fyldte Bægre og ved munter Tanke, Sang; Udmattet af sin himmelbøie Flugt, Ja selv i Dage sammen boe og bygge, J Fieldets Kløft fremskjød den grønne Det hændes vel, men kun en sjelden Ranke. Gang. Og rakte villig ham sin gyldne Frugt, og naar saa disse kjære Øieblikke Og i dens Skygge blandt de muntre Paa Glædens Vinger flyve snart Venner. sin Vei, Ved Tonehavets raske Bølgeslag, De til Farvel skal fast i Barmen stikke Han slap ei Glædens Fugl af sin En riig Bouquet af friske Glem Hænder. mige - Før i dens allersidste Aandedrag: Og hvad vi vorde, hvor hen vi end Og aldrig, selv da han var meget lille vandre, Saa født som der den sang om Livets Vi skal bevare, vi skal pleie dem, Og skinne vil de da blandt tusind Og tang om Frihed hver en Læbe stille, andre, Den toned der fra fuldt og freidigt Vi tage med os fra Studentens Hjem. Bryst, Gothernes Kraft drog bort fra Nord, Fremad og opaa gaaer vor Vei, Kraften, som ingen Magt kunde fælde, Dog, skjøndt vi hige mod det Fjerne, Kraften, som rysted den vide Jord Blomsten paa Jorden glemme vi et Kom tilkort mod et mildere Vælde, Over Himlens vinkende Stjerne. Vikingens Harme, Jævnet er Striden. Raste sig træt i Sydens Varme, Thor er forsynet med Kroniden, Smeltende Toner greb hans Aand, Lærkerne staae til Sværdets Klang, Sværdet faldt af den mægtige Haand, Helten iler sin rastløse Gang Og han segned i Nydelsens Arme, Med Satyrer og Fanner ved Siden. Kraften dog sad i Norden fast: Gothen forsmaaer at leve halvt, Modet, der steg trods Død og Smerte Nordiske Brødre, lad os da ile Kjækt mod det Høieste uden Rast, Alt i det Ene og Eet i Alt Vaagner og i Sønnernes Hjerte, Er det Maal, hvorefter vi stile. Pilen skal suse, Parre vi sammen. Mjølnix som fordum Jetter knuse; Skjønhed med Kraft og Daad med Dog nu vi fatte Fædres Brøst, Gammen, Og i Kampen vi lytte med Lyst Evigheds Krav med Tidens Tarv, Til en Sang af den jublende Muse, Skal vi vise, at end der er Marv, Der er Liv udi Vikingestammen.