Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-03-29
J Begyndelsen gjorde jeg mig stor Umage for at behage de Kloge og Retskafne; men det bekom mig meget ilde. Snart klagede man over, at mit Arbeide var for tørt, snart at det var for vandet. En Dag, da jeg stod i mit Vindue og grublede paa at behage Publicum, fik jeg Øie paa den Veirhane, som findes paa min Gjenboes Huus. Ak! tænkde jeg ved mig selv, denne livløse Masse er klogere end du Den dreier sig efter Vinden, og den stærkeste Orcan kan ikke rive den af Pinden - Hvorfor bærer du dig ikke ligeledes ad? Som sagt saa gjort. Fra dette Øieblik betragtede jeg det læsende Publicum som een af Verdens fire Hovedvinde, der blæser i Dag fra Østen og i Morgen fra Vesten, og Skribenten for en Veirhane, der bestandig maa dreie sig efter disse Vinde, naar han ikke vil kuldselle brun Sø Jeg forandrede nu Titelen paa mit Maanedsskrivt, og kaldte det den almeennyttige Veirhane, endskjønt jeg desværre saae, at Publicums Smag, ligesom Verdens Hovedvinde, har mange foldige Underafdelinger, og at disse dreie sig hastigere, end nogen skrivende Veirhane seer sig stand til at følge dem ved Hjelp af sin litteraire Compas J den Franske Revolutions hede Dage var Robespierre min Helt. Jeg holdt Lovtaler, over ham ved alle Leiligheder; jeg skildrede ham som det viseste og ædleste Menneske, der nogen finde havde levet; jeg gjorde mig al muelig Umage for at undskylde hans blodigste Handlinger, og naar han lod Mennesker slagte i Tufindetal, saa paastod jeg, at den Franske Republiks Vedligeholdelse krærede saadanne Offere Der var nødvendigt at dreie sig efter denne Vind; thi den Gang gaves der folk, der fældte bittre Taarer naar Republicanerne tabte hans drede Mand, og som gave store Gilder, naar de vandt det ubetydeligste Feldtslag. Den Skribent, som derfor ikke vilde forskjærsse sin offentlige Yndest, eller som ønskede at beholde sine Vinduesruder hele, maatte skrive og tale Robespierrisk. Men med Robespierre guillotinerede man Republicanismen, og den offentlige Smag havde derved faaer en Kuling, som jeg havde ondt ved at følge. Hvad man forhen havde løftet op til Skierne, maatte nu lastes og nedstyrtes i Afgrunden. Fra dette Øieblik skrev jeg ikke mere om Politik. Det læsende Publicum fandt heller ikke mere Behag i denne Flane; Cabinetter og Kroer vare de eneste Steder, hvor man endnu underholdte sig med hende. Men nu fik Folk Smag paa Religions skrivter. J Kjeldere og Drikkehuse disputerede man om Bibelen. Voltaires og Humes Grundsætninger havde i Danske Flyveblade end- og naaet saadanne Steder. Det har den herskende Smag, og jeg maatte altsaa rette mig efter den. Jeg skrev hele Afhandlinger om Mose og Prophererne, beviste, at Slangen ligesaa lidet havde talet som Bileams Æsel, at Solen ligesaa lidet havde staaet stille i Gibeon, som Loths Kone var bleven til en Saltstøtte. Jeg godtgjorde, at det kun var Methaphører, Man tilklappede mig bifald fra alle Kanter. End- og Damerne disputerede om Bibelen og læste mine Skrivter. Jeg tilstod af Beskedenhed, at alle disse Jdeer ikke vare mine egne, at jeg havde laant dem af Voltaire, Lessing a. Men ingen vilde troe det. Alle sagde, at det var mine egne Viisdomsproducter, og dersom det ene havde kommet an paa mine Subskribentere, havde jeg nu allerede sidder paa en Erkebispestoel. Men den Glæde varede kun kort, Smagen for Religionsstridigheder forsvandt som Stierneskud, – som Republiker i den senere Tid. Nu begyndte Folk at faae Smag for Skribefrihed, en Materie, som i egentlig Forstand nu er ganske udtømt og ingen kan eller giver sige noget mere om. Jeg skrev med største Varme om denne Gienstand, jeg beviiste, at Skrivefriden var Menneskets medfødte og helligste Rettighed. Men tilsidst blev Publicum ogsaa kjed af den Materie, og nu tog jeg mig den Frihed, ikke at skrive noget mere om Skrivefrihed.