Ribe Stifts Adresseaviser, 1796-01-12
Til Publikum i Anledning af Byefoged Langes, Brændeviinsinqvisition i afvigte Decbr. Maaned, IIny a que la verite qui blesseEt Rygte har fortalt : at Byefoged Lange i Weile, skal forrige Maaned have været paa Brændeviinsinqvisition i et fremmed Distrikt og taget fire Tøier, men tillige fristet det Uheld at faae begge sine Heste skudte for Vognen. Egnens offentlige Dom over denne Tildragelse er saavidt jeg veed, sig selv temmelig modsigende. Nogles Uvillie herover skal endog have naaet den Grad, at de i opslagne, bittre satiriske Tegninger og Plakater tillegge dette Byefogdens Foretagende saadanne Bevæggrunde, der vanskelig lade sig foreene med Begrebet om den allerdydigste og ædelste Embedsmand Andre derimod klage over vore oprøriske Tider, og Bøndernes overhaandtagende voldsomme Frekhed. At ville veilede til en blidere Dom over det Heele, og prøve paa, at forestille baade Byefogdens og Bøndernes Forhold i et mindre forhadt Lys, haaber jeg, ingen Fornuftig vil ansee, som en lastværdig Hensigt eller Dadel fortienende Handling. Skulde Hr. Byefoged Langes Bevæggrunde været mindre reene, mindre ædle, end man hos en oplyst og retfærdig Øvrighedsmand maae tillade sig at formode, veed jeg ei, der kunde opgives andre end Hevnelyst eller Vindesyge. Naar man erindrer, at de Tøiet bleve frataget, ere fattige Bønder, der boe i et fremmed Herred, og staae altsaa i ingen Forbindelse med Byefogden, falder strax al Formodninom det første bort. Og Vindesyge! - jeg indseer ikke, hvorledes det er mueligt, man hos en oplyst ærekier Mand kan tænke sig en saa stor Nederdrægtighed, for en elendig Fordeels Skyld, at ville føre Skræk og Ruin over sin ringe Medborger. Belønningen, der erholdes for opbragte Deserteurer, kalder Schmettow Blodpenge, et mildere Navn vilde han vist nok ikke have givet den herved vankende Gevinst, ogsaa maae man tilstaae, at disse Bøder som oftest, ledsages med Taarer og Klager. Herforuden maae Byefoged Langes occonomiske Forfatning være langt ophævet over al Trang til Jndkomster af dette Slags. Vel kan det være kostbart nok at leve i Weile, og, som man siger, giøre alting, med, besynderlig ifald man, som maitre des plai strø, vil foranstalte brav mange Concerter, Klubber, Baller i delig Mængde o. s. v.; Dog Byefogden leve som Ungkarl, og det i et Brød, hvor hans Formænd med Koner og Børn have fundet anstændigt og hæderligt Udkomme. Det bliver altsaa umueligt, at andet end ægte Civisme og reen Nidkierhed for de Kongelige allernaadigste Forordningers Efterlevelse har drevet Manden ud paa Brændeviinsinqvisition i et fremmed Distrikt. Her tilbyder sig endnu en for Byefogden, særdeles hæderlig Slutning; at alt i hans egen Kreds maae være bragt i fuldkomneste Orden; der maae ingen Skifter, ingen Politieaffairer, ingen Regnskabsføreler staae tilbage, som i dets Sted burde været afgjorte. ellers havde han vist nok feiet for sin egen Dør, førende han i et fremmed Herred viisde andre Justitzbetiente en Assistance, som ingen kunde fordre af ham, og maaskee ingen havde bedet om. At han især skulde vælge, slige Forretninger frem for meere nødvendige, og uden Mangel paa disse, er dog vel ingen saa slettænkende, at indbilde sig? – Det er over mine Kræfter, med Vished at bestemme, om Forbudet mod Brændeviinsbrænderie paa Landet er i alle Maader overeensstemmende med Statens Tarv. Jmidlertid veed jeg, at adskillige, blandt hvilke den kyndige Præst, Bliver i hans Topographie, og en anden oplyst Patriot, der for faa Aar siden i vort første periodiske Skrivt afhandlede samme Materie, have bestridet dette Princip. Sæt alligevel, at det forholder sig saa Hvo oplyser da Bonden derom, Saare let opstaaer den Tvivl hos ham, at det er Jndgreb i hans naturlige Rettigheder, naar man formeener ham, at giøre sig den Frugt, han med Sved og Slæb selv frembringer af Jorden, saa nyttig, som han bedst veed og kan; men hvo hielper ham, at overvinde denne Tvivl, hvo lærer ham, med klare og tydelige Begreber at indsee, at han skylder sin Konge og det Almindeliges Vel denne Opofrelse. dette Tilfælde indestaaer jeg for, at han aldrig skulle findes dette Landsfaderens Bud overhørig. At han derimod, raa og uoplyst, stundum giver efter for Fristelsen til at overtræde en Lov han indbilder sig at krænke hans medfødte Ret, kan, troer jeg, om ikke undskyldes dog af Menneskeligtænkende tilgives. En engelsk Minister vilde vel paastaae, at Undersaatterne har intet andet med Lovene at giøre, end at adlyde dem; men en Thorild, en Menneskeværdighedens Forsvarer, vilde maaskee lade sig forstaae med, at blind Lydighed er fornuftige Væsener uanstændig. Men at skyde efter en Kongelig Betient i hans Kald eller endog kun efter hans Vogn, er virkelig høi og stræfværdig Forbrydelse. Dog antaget at Gierningmanden har været en af de trufne Brændeviinssyndere eller Paarørende til en saadan, vil man ved at overveie, hvor haart det maae treffe en stakkels Bonde, det allerede har ondt ved at udrede sine Renter, Skatter og mangfoldige Paabud, endnu at dømmes i en Mulct af 30 Rdlr. og see sit Brændeviinstøi, hvis Værd kan udgjøre en lige Sum confisqveret, dømme anderledes derom, end ved første Øiekast, og finde det mueligt, at den hidsige kuns lidet opklarede Mand, der som Naturens raa Sønner, almindeligviis giøre, anseer sin Formue næsten af lige Vigtighed med sit Liv, i Øieblikket, efterat de speidende og gridske Jnqvirenter med stormende Haand have trængt ind i hans Huses inderste, opbrækket og giennemrodet hans hemmeligste Giemmer og endevendt alt; naar hans grædende og zittrende Kone og Børn jamre sig omkring ham, at han da i Harme og Forbittrelse kan begaae Handlinger, han ved en roeligere Forfatning vilde afskye. Efter anførte haaber jeg, enhver tilstaaer mig, at Byefoged Lange ved denne Leilighed er at roese, og Bønderne ikke uden al Jndskrænkning at fordømme. Forresten er jeg overbeviist om, at baade han og de med største Rolighed ville anhøre enhver ubillig og for streng Dom, da det er kun Sandheden, der saarer. MaaAneedote. Vindtbeutlerie med en gammel Almanak. For at bilde Folk ind, han stedse var forsynet med en god Deel Bankosedler, stak en Spradebasse, hvergang han gik ud, en gammel Almanak i Lommen, hvorom var svøbt et Par Enrigsdalers=Sedler. Naar han da havde een eller to Skilling paa noget offentligt Sted at betale, drog han med en Capitalistes vigtige Mine sin indsvøbte Almanak her frem, og kastede den yderste Seddel paa Bordet med Begiering og Smaae. penge igien. Den gamle Almanak passerede da i de Tilstædeværendes Øine for en heel Pakke Bankosedler, og inden kort Tid kom han i Ord for, at han altid var bygtig ved Mussen.