Berlingske Tidende, 1836-04-07
Da dette Spørgsmaal sattes under Afstemning, vare Stemmerne ogsaa her lige, nemlig 34 for og 34 imod, at Udpantningsretten udvidedes til Landgilden, og Forsamlingen maa saaledes allerunderdanigst indstille begge Meninger til Deres Majestæts allerhøieste Bedømmelse. For det Tilfælde, af Deres Majestæt allernaadigst maatte bifalde, at der skulde finde en Udvidelse af Udpantningsretten Sted, var der i Forsamlingen foreslaaet flere nærmere Modificationer af denne Udvidelse. Først var det at flere Medlemmer, i Henhold til hvad ovenfor er bemærket i Jndledningen til nærværende Betænkning, her i Særdeleshed foreslaaet: at Udpantningsretten. blev indskrænket til de Tilfælde, hvor Godseieren beviisliggen har nedsat Jndfæstningen. imod en moderat Forhøielse af Landgilden, eller i dets Sted nedsat den aarlige Landgilde imod en passende Forhøielse af Jnd fæstningen, afskaffet Hoveriet for bestandigen imod en passende Afgift, og overladt Fæsteren Tienden in natura imod et passende Vederlag, og at det nærmere allernaadigst maatte blive bestemt, hvorledes den fornødne Betryggelse skal erholdes for, at disse Forandringer ere foregaaede paa en saadan Maade, som svarer til Øiemedet. Jmod dette Forslag blev imidlertid anført de ovenfor i Jndledningen angivne Grunde, ligesom der endvidere blev gjort opmærksom paa, at de Fordringer, for hvilke Udpantning efter Lovudkastet er foreslaaet, netop tiltage i samme Forhold, som de oftommeldte Præstationer forandres til aarlig Afgift, i Henhold til hvilket Forsamlingen forkastede dette Forslag med 47 Stemmer imod 21. Fremdeles var af et Medlem i Forsamlingen gjort det Forslag, at Udpantningsrettens Udvidelse til Landgilden skulde være betinget af, at Hoveriet i det Væsentlige var afløst ved frivillig Forening imellem Godseieren og Fæsteren. Foruden at nemlig Naturalhoveriet paa flere Steder medfører, at Hovbondens Kaar ere saa ringe, at den hurtigere Retsforfølgning, som Udpantningsretten hjemler, let kunde blive ham til særdeles Skade, saa er Landgilden af en hoveripligtig Gaard den mindre vigtige Præstation. Den skal for største Deelen erlægges paa en Tid, da Bonden bedst kan udrede samme, og naar Herskabet ei lader flere Aars Restance paaløbe, vil næsten i alle Tilfælde passende Forlig erholdes ved Forligelsescommissionens Mægling, saa at Rettergang ei bliver fornøden. Det synes saaledes ei tilraadeligt her at indføre et extraordinært Retsmiddel, hvorsamme ei synes fornødent for Godseieren. Derimod kan Godseieren vel behøve et saadant, naar Hoveriet er afløst mod en Penge afgift, der i og for sig allerede pleier at være meget betydeligere end Landgilden af en hoveripligtig Gaard. Jøvrigt maatte en passende Bestemmelse tilføies om, hvorledes det kunde afgjøres, om Naturalhoveriet, uagtet enkelte til samme hørende Præstationer vare vedblevne, dog kunde ansees at være hævet. Henhold hertil gjordes følgende Forslag, at der til Begyndelsen af denne Paragraph føies: "Naar Naturalhoveriet, ved Forening imellem Godseier og Fæster, i det Væsentlige er blevet ophævet imod Vederlag i Penge eller Korn, skal det være Eier og Fæster tilladt o. s. v.; og at der til Slutningen, af § 3 føies et Tillæg: "For at hæve mulig Tvivl om Naturalhoveriet, uagtet enkelte til samme hørende Præstationer ere vedblevne, dog i det Væsentlige maa ansees afskaffet, skal det staae til enhver Godseier derom at indhente Vort Rentekammers Resolution, som skal være forbindende for alle Vedkommende." Dette Forslag blev af Forsamlingen billiget med 44 Stemmer imod 24. Det er endeligen blevet foreslaaet, at Udpantningsrettens Udøvelse indskrænkedes til et lovbestemt Tidsrum, saasom et halvt Aar. Forsamlingen har imidlertid forkastet dette Forslag med 35 Rei mod 33 Ja. Det antages nemlig, at der ingen Anledning er til at give nogen særegen Bestemmelse for dette Tilfælde, men at de almindelige om Udpantning gieldende Lovbestemmelser her bør finde Anvendelse, ligesom den foreslaaede Frist for Udpantningsrettens Udøvelse let kunde give Anledning til, at der blev nægtet Fæsteren en for ham gavnlig Henstand, der ellers kunde være bleven ham indrømmet. § 4. Forsamlingen har fundet det utilraadeligt, saaledes som denne Paragraph indeholder, at udvide Fæsterens Pligt til Vedligeholdelse, under Tvang af Fæstets Forbrydelse, til de i Paragraphen omtalte Hegn, Vandingsteder og Vandafledningsgrofter, deels ifølge disse Gjenstandes Beskaffenhed, forsaavidt de i detmindste tildeels ei tilstede nogen Taration, deels paa Grund af at det var at befrygte, at Fæsteren derved udsattes for Vilkaarlighed fra Godseierens Side, thi uagtet det synes utvivlsomt, at Fæsteren maa retsgyldigen kunne forpligte sig til at vedligeholde disse Gjenstande, saa kan det dog ei nægtes, at ved at fastsætte Fæstets Forbrydelse, som Følge af Mangel paa Vedligeholdelsen, paalægges Fæsteren en stræng Forpligtelse, der lettelig kan geraade ham til Fordærv. Uagtet nu paa den anden Side er bemærket, at ovudkastet ingenlunde fastsætter Fæstets Forbrydelse som en umiddelbar Følge af Mangelen, saa har dog Forsamlingen med 60 Ja imod 8 Nei antaget allerunderdanigst at burde indstille til Deres Majestæt, at disse Gjenstande ei burde nævnes i denne Paragraph. For det Tilfælde, at Deres Majestæt dog maatte finde det tilraadeligt, at nysmeldte Gjenstande kunne optages i Synsforretningen med Forpligtelse til at vedligeholde dem under Fæstets Forbrydelse, forsaavidt Manglen ei blev afhjulpen inden den lovbestemte Tid, have flere Medlemmer dog troet, af de ovenfor udviklede Grunde, at denne Forpligtelse, saavel med Hensyn til disse Gjenstande, som med Hensyn til alle saadanne, som ei udtrykkeligen ere nævnte i Forordningen 8de Juni 1787, bør indskrænkes til de Godseiere, der for bestandigt have afskaffet Hoveriet imod en passende Afgift, men den i Overeensstemmelse hermed skeete Jndstilling, er af Forsamlingen forkastet med 40 Rei Ja. mod 2. Endvidere have disse Medlemmer formeent, at Forsamlingen burde andrage paa, at Fæstebonden, naar han forpligtedes at tilbagelevere de nysnævnte Gjenstande efter et ved Gaardens Overleverelse optaget Syn, tillige maatte gives Ret til i Analogi af Bestemmelsen i Forordningen 8de Juni 1787 § 5, at fordre Erstatning for de Gjenstande af samme Art, som han i sin Besiddelsestid paa egen Bekostning har indrettet, og at Anordningen maatte blive givet det i saa Henseende fornødne Tillæg. Som Grunde herfor er, foruden Analogien Junii 1787 § 5 og af Forordningen 8de 15de Juni 1792 § 1, endvidere anført For2, der be ordningen 29de October 179. stemmer, at Fæstebonder og Huusmænd skulle nyde Godtgjørelse, ei alene for saadanne egn, som de tilkjøbe sig, men endog for saadanne, som de herefter bekoste. Endvidere er det anført, at det i og for sig er billigt, at der til den Forpligtelse at vedligeholde de i § 4 omtalte Gjenstande bør svare en Rettighed til at erholde Godtgjørelse, naar Fæsteren, for egen Regning, bekoster lignende Gjenstande til Forøgelse af Gaardens Værdi. Herimod er fra den modsatte Side blevet anført, at man i Almindelighed maa ansee det for utilraadeligt at opstille som Regel, at Fæsteren skulde have en saadan Godtgjørelse som den her omhandlede, hvorved hankunde paaføre Godseieren betydelige Udgifter imod dennes Villie, og at der ei kan paaberaabes nogen billighed for at tilstaae Fæsteren slig Godtgjørelse, just fordi han nyder Godt af slige iværksatte Forbedringer for hans egen saavelsom for hans Enkes Livstid. Saaledes synes Bestemmelsen i Forordningen al 29de October 1794 at maatte ansees som en Undtagelse fra Reglen, der er fremgaaet af Lovgivningens Omhyggelighed for Hegn. Srive Forordningen af de Juni 1787 § 5 indskrænke ogsaa Fæsterens Ret til at erholde Godtgjørelse til saadanne Bygninger, der af ham ere istandsatte eller af nyt opførte og befindes at være nødvendige til Gaardens Drift, og bør derfor denne Ret til Godtgjørelse i Almindelighed ogsaa indskrænkes til det til Gaardens Drift, Nødvendige, hvilket Begreb ei er anvendeligt paa Hegn, Grofter o. s. v. Forsamlingen forkastede ogsaa ved Afstemningen det her omhandlede Andragende med 40 Rei imod 2 Ja. Man skal nu tillade sig at gaae over til den næste Deel af § 4, der bestemmer, at Jorddrotten, forsaavidt han retsgyldigen vil kunne forpligte Fæsteren til, under Tvang af Fæstets Forbrydelse, at afhjælpe Manglerne ved de ham overleverede Gjenstande, bør inden Udgangen af April Maaned næstforhen ved en lovlig Synsforretning oplyse disse Mangler, og forsaavidt han vil conservere visse Rettigheder med Hensyn til en hurtigere Afhjælpning af Manglerne, tillige bor i det mindste hvert tredie Aar besørge et Syn optaget. Det er nemlig antaget, at en slig Bestemmelse vil bidrage til Fæstegodsets bedre Tilstand, idet derved forebygges, at Mangler hengaae upaatalte, indtil Fæsteren er ude af Stand til at afhjælpe dem. Det er herimod blevet anført, at hine Bestemmelser paalægge Fæsteren en ny Forpligtelse, idet Fæsteren efter den bestaaende Lovgivning formeentligen ikkun er forpligtet til at aflevere de ved Syn overleverede Gjenstande i samme Stand ved Fæstets Fratrædelse, men ingenlunde er forpligtet til, saalænge Fæstet staaer ved Magt, til enhver given Tid at holde Gjenstandene i deres oprindelige Tilstand, og er til Styrke for denne Mening anført Slutningen af § 6 i Fregn. 8de Juni 1787. Endvidere vilde saadanne Bestemmelser, som de i § 4 indeholdte, formeentligen medføre, at Fæsteren udsættes forlidt efter lidt at maatte forbedre Gaarden og de øvrige overleverede Gjenstande over den Tilstand, hvori han har modtaget dem, eftersom det ei skal være usædvanligt, at Gaarden og Besætning ei ere i saa god Stand, som Overleverelsesynet tilkjendegiver, idet den tiltrædende Fæster, for at komme i Besiddelse af Gaarden, finder sig i de Vilkaar, som man forelægger ham. Herimod er imidlertid igjen bemærket, at det ingenlunde er lovmedholdeligt, at Fæsteren ei efter den gieldende Ret skulde kunne tilholdes at holde sin Gaard i saa god Stand som den i hvilken den var overleveret ham. Frd. Juni 1787 § 2, i Forbindelse med Lovens 3131 og 2, vise tvertimod tydeligen, at Forpligtelsen til Vedligeholdelsen udstrækker sig til hele den Tid, Fæstet staaer ved Magt, ligesom der ei heller synes at være Grund til Frygt for, at Fæsteren vil blive udsat for at tvinges til en yderligere Vedligeholdelse. Vedligeholdelsen vil aldrig kunne udstrækkes videre, end til den Tilstand, Overleveringssynet hjemler, og at dette sædvanligviis skulde være upaalideligt, er en Sætning hvis Rigtighed ingenlunde kan inddrømmes. Den ifølge den førstanførte Anskuelse fremsatte Jndstilling: "At Bestemmelsen om de her omhandlede Eftersyn maa bortfalde, og at i dets Sted udtales i den nye Anordning, at det i den nævnte Henseende har sit Forblivende ved den bestaaende Lovgivning, saaledes at Jorddrotten forbeholdes Ret til at tiltale Fæsteren til Fæstets Forbrydelse, paa Grund af saadanne Mangler ved Gaarden og dens Tilhørende, som efter den hidtil bestaaende Lovgivning dertil kunne berettige" blev af Forsamlingen forkastet med 35 Nei mod 33 Ja. Det er dernæst blevet indstillet: "At hvis saadanne Eftersyn, som Udkastet omtaler, skulle kunne finde Sted med den Virkning, at Fæstet er forbrudt, naar Manglerne ei til den fastsatte Tid ere afhjulpne, Rettigheden til at lade deslige Eftersyn optage med denne Virkning, da indskrænkes til de Godseiere, der for bestandigt have afskaffet Hoveriet, imod en passende Afgift. Denne Jndstilling er begrundet paa den oftere udviklede Anskuelse, at visse Præstationers Afskaffelse er Lovudkastets Hovenhensigt, men Forsamlingen har forkastet denne Jndstilling med 41 Nei mod 27 Ja. Derimod har Forsamlingen antaget med 50 Ja mod 18 Rei allerunderdanigst at burde indstille: "At naar Mangler ved et over en Fæstegaards Bygninger, Besætning og Jnventarium afholdt Syn tilsammen ei udgjøre et Beløb af 20 Rbd. Sølv, disse da ei qvalificere sig til Paatale til Fæstets Forbrydelse. Det er nemlig blevet anseet for vanskeligt at holde Alt i en aldeles med Overleveringssynet, stemmende Tilstand, og at billighed derfor fordrer, at Fæsterens Forpligtelse begrændses saaledes som foreslaaet, dersom han ei skal udsættes for Vilkaarlighed. Der var herimod blot anført, at det maatte ansees overflødigt, at optage en saadan Bestemmelse i Loven, da vel ei lettelig nogen Godseier vilde forlange en saadan Nøiagtighed i Vedligeholdelsen, naar han ikkun havde Sikkerhed for, at Vedligeholdelse i det Væsentlige fandt Sted.