Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-07-19
Af at den svandt den skonne Old Kun fængslet halv i Norden! Da hæved sig forstandig, kold, En anden Tid paa Jorden. Man kæmped for at vinde Jord Og agted Himlen ringe, Saa brat den Straale da opfør Alt paa sin lyse Vinge. Et mere tvinger heden Glod Vor Fod til, sig at hæve. O! skued vi vor store Nød: Da maatte vi vist hæve. Bag Straalen luktes Porten i Som staar for Evigheden, Thi drømme vi om Harmoni Om Harmoni herneden. Du Ædle, mod den brudne Form Saa længselsfuld henskuer. Du ser den svøbt i hellig Storm Du vender Dig - og gruer! Din Længselstaare tørres henOg svag Dig selv Du kalder: Da Absalons saa hulde Ven Lovpriser sjunkne Alder. Jeg stander i den svundne Old Og rører Harvens Strænge. O, kan da gennem Tidens Vold Et Tonen mere trænge? Til Absalons nedsiunkne Grav Du gange hen i Kvælde! Der vies Sværd af hellig Stav, I Andagt luer Vælde. Nedknæl! Bekend! Den høie Glands Den svandt - og maatte svinde. Men ei vanhellig Seierskrands. For Nutids Prunk Du binde! Nik. Fred. Sev. Grundtvig. Hvilke Næringsveie og Stænder have liidt meest ved Krigen, Dette Spørgsmaals Besvarelse er af største Vigtighed under en saa faderlig Regjering som den Danske, der ønsker at see alle sine Børn lige lykkelige. Krigen kan aldrig have eens Virkninger paa saa mange tusinde forskjellige Jndividuer, og Ordsproget, hvad der er den enes Ulykke, er den andens Lykke, findes aldrig kraftigere stadfæstet end i dette Tilfælde. Krigen forarmer og Krigen beriger, ligesom overalt enhver Omvæltning. Den, som imidlertid er bekjendt med Fædrenelandets locale Forfatning, vil det ikke falde vanskeligt, at bestemme, hvilke Næringsgrene, der have liidt og ikke lidt ved nærværende Krig. Man kan aldele dem i tre Hovedclasser: 1) de, som have vundet ligesaa meget som de have tabt; 2) de, som have tabt, uden at vinde det mindste; 3) de, som have vundet, uden at tabe det mindste. negteligt er det, at enhver, som har havt et Forraad af Vare liggende, der kun i nogen Henfeende kunne henregnes til de undværlige disses Tal er i vore yppige Tider Legio - har, i det mindste for Øieblikket, vundet utrolig meget. Den gives kun faa Vareartikler, som ikke siden Krigens Udbrydelse ere stegne 50 PC. og derover. Lykkeligviis var vort Vareforraad uhyre stort, og det vilde maaskee ikke være vanskeligt at bevise, at det, som er blevet vundet paa Colonialvare, fuldkommen opveier hvad der er blevet tabt ved vore Handelsskibes Opbringelse. Ogsaa ved de mange Priser, som vore Capere have taget, ere overordentlig store Summer komne i Omløb. Uagtet visse Artikler, som f. Ex. Steenkul, vel ere blevne sex Gange saa dyre som før, have de Professionister, der skulle bruge dem, ikke tabt synderlig derved, thi de lade sig forholdsviis ogsaa betale deres Arbeide usædvanlig dyrt. Den, som i denne Tid trænger til Smeddearbeide, føler Virkningen af Steenkullenes Dyrhed. Men i det Hele betragtet have de fleste Professionister dog tabt overordentlig meget ved Krigen; thi deels kunne de ikke opveie de fornødne Materialier med Penge, deels indskrænke de fleste Mennesker sig meget, og opsætte, hvor det er muligt, Arbeidet til bedre Tider. Dertil kommet endnu, at mange Svende have forladt deres Profession, for at træde i Fædrenelandets Tjeneste, hvorved de arbeidende Hænders Tal naturligviis er blevet saa meget mindre, og Arbeidet fordyret. Hvad, nytter det at Væveren faaer sit Klæde meget bedre betalt nu end før, naar han maa betale Ulden og Arbeidslønnen saa meget dyrere, De fleste ønske heller mindre Betaling for Klæde, naar kun Uldpriserne og Arbeidslønnen ere billige. Men der gives mange Haandteringer, blandt hvilke jeg kun vil nævne Bogtrykkere og Malere, som maa betale deres Materialier overordentlig dyrere end før, uagtet de have langt mindre at bestille end i Fredstider. Papiret er næsten ikke at faae for Penge, og Linolie og Farvestoffer, betales uhyre dyrt. Det Kongelige Danske Cancellie har ogsaa værdiget Bogtrykkernes nærværende occonomiske Forfatning sin Opmærksomhed, og forlangt Oplysning om, hvor mange Bogtrykkerier, der for nærværende Tid ere her i Staden, samt hvor mange der kan bestaae, naar deres Eiere skulle kunne have anstændigt Udkomme. Denne Humanitet gjør vor Regjering Ære og vidner om, hvormeget Alt hvad der staaer i Forbindelse med Videnskaberne, ligger den paa Hiertet; men den berettiger tillige den offentlige Skribent til at henlede dens Opmærksomhed paa Litteraturen i Almindelighed, som aldrig synes at have været sin Undergang nærmere end i dette Øieblik, og det er dog Litteraturen, hvorpaa Bogtrykkerkonstens hele Vel egentlig grunder sig. Jkke er det sømmeligt at henregne litteraire Arbeider til egentlige Brødarbeider; men da uden Understøttelse ingen Litteratur kan bestaae, saa er det for saa vidt at beklage, at den skjønne Morgenrøde, der begyndte at straale paa Dannemarks Himmel, skal saa pludselig forjages igjen af ublide Conjuncturer. Selv de, der nære den meest barbariske Ligegyldighed for alt Bogvæsen, og som betragte ethvert Aandsarbeide som noget aldeles unyttigt og forfængeligt, maa dog tilstaae, at Skribenter, i det mindste i Frankrige, have virket med sand Underkraft. Udrettede ikke ofte Napoleons kraftfulde Proclamationer ligesaa meget som hans seierrige Legioner, Opflammede ikke Cheniers Krigssange Frankeriges Krigere til Heltedaad, og skyldte det ikke dem mange af sine Seire, Virkede ikke ofte Moniteuren og andre Franske Journaler mægtigen paa hele Folkets Stemning, og udrettedes ikke stundom meere ved nogle Pennestrøg end med 20,000 Mand, Aldrig burde Folkebestyrere glemme dette, i det mindste burde de gjøre af Statsklogskab hvad de ikke ville gjøre af Kjerlighed til Videnskabelighed og Oplysning. Bogvæsenet er virkelig ikke saa ubetydeligt som det forekommer mange Mennesker. Sæden til de største Reformer og Statsforandringer var i Almindelighed først lagt af Skribenter. En ubetydelig Munk i Eisleben skylder Reformationen sin Tilværelse, en Uhrmager Søn fra Geneve og en Digter i Ferney tændte de første Glimt til det Lys, der siden udbredte sig over hele Frankrige og fremskyndte en Revolution, hvis Lige Verden aldrig har oplevet. Held den Regent, der veed at sætte Priis paa Litteraturen og paa de Skribenter, der ved deres Talenter have vidst at forskaffe sig en Jndflydelse paa den offentlige Mening og Stemning, Frankrige har midt under Revolutionens heftigste Storme bestandig sørget for at opholde og understøtte Videnskaberne og deres Dyrkere. Derfor frembragte deres Presser ogsaa Værker, der vare en Triumph for Videnskabeligheden, ligesom dets Hære for dets Krigshæder. Medens dets Legioner oversvømmede Jtalien og Tydskland blomstrede Nationalinstitutet og andre videnskabelige Stiftelser ligesaa herligen som midt under Fredens Ly. Og dette er ogsaa nødvendigt, naar Krigen ikke skal blive en dobbelt Landeplage, naar den ikke skal undergrave de første uerstattelige Grundstøtter til Folkets Vel – dets Cultur og Civilisation.