Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-03-07
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Femtende Aargang. No. 19. Udgivet, redigere, og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 7 Marti 1818. Ung Woldemar og skjøn Signe. Midt ude paa Vangen ved lyngrote Borg Saa holde to Høie fremrage; Dem Pigen betræder med inderlig Sorg, Hukommende Fortidens Dage; Hver Ungersvend fælder den modigste Taar, Saa tidt han ved Foden af Høiene staaer. Naar Hanen den galer ved Midlenat, Paa Tinden der blusser en Kerte; Den blusser og svæver i mørkegrønt Krat, Og ængster saa saare hvert Hjerte. Den slukkes naar Solen i Østen gaaer frem, Og Spøgelsers Skare til Graven flye hjem. Der ligger begraven i sorteste Muld Skjøn Signe den yndige Blomme, Den Hulde, hvis Hjerte var luttret som Guld; Hvis Vaartid saa stakket var omme Ved Siden af hende en høiædel Svend, Der gav for den Blomme sit unge Liv hen. Som hvideste Filtebeen var Signelils Barm, Mildt faldt den og steg den som Voven; Lig skjæreste Marmorsteen var hendes Arm, Hun har sig som Hjorten i Skoven; Med Karskhedens Roser paa melkehvid Kind, Hun altid var fro udi Hu og i Sind. Som Fæstemand ungen Hr. Woldemar hold, Stod øverst i Dannemarks Rige; Med sølvbundent Spær og med guldprydet Skjold, J Kampen ham Alle mon vige; Han sigted som Løven og stod som en Mand, Og kaldtes en Kjæmpe i Skjoldungers Land. Han elsked skjøn Signe, den Pigelil fiin, Som Duen mon elske sin Mage; Altekaldte han hende for Kiereste sin, Og drømte de saligste Dage. J Brystet han kjerligen gjemte den Ring Som nys han af elskede Signelil fing. Men Signelil, kommen af kongelig Rod, En Hertug alt lønligt var lovet; Thi aldrig en Ridder saa rig og saa god At beile til hende har vovet; Men ungen Hr. Woldemar fæsted sin Brud Alt længe for Blommen var heel sprungen ud. Man tøved et Aar og man tøvede to, Til Knoppen var bleven til Lilie, Da ankom en Herold fra Hertugens Bo, Og æsked skjøn Signelils Villie. Han medbragte Skjænke af Sølver og Guld, Og lagde dem ned for den Jomfru saa huld. Skjøn Signelil sidder saa modig og brud Som Rosen, der trykkes af Børen; Udkaaren du est nu til Hertugens Brud!" Det susede hende for Øren. Hun kunde ei mæle et eneste Ord, Thi Hjertet det brændte af Sorrig saa stor. Flux reiser snelokkede Greve nu sig, Sin Tunge han kunde ei røre; Sin Signelil seer han saa bleg som et Liig, Af Terner hun lader sig føre: Med nedslaget Øie, med taarefuld Kind, Hun ledes i Buret saa sagtelig ind. Hun lægger sig drøvet paa Løibænken hen, Af Sorg hendes Hjerte mon bløde; Hun sukker og græder og sukker igien; Af Graad hendes Øine er røde. Til Sancta Marie, det billede ven, Hun vender veemodigen Øinene hen Hun græder og sukker for Fæstemand sin, Og lover ham Troskab til Døde, Hun heller vil bære det hellige Lin, End sælges for Guldet hiint røde; Hun heller vil segne for Beenmandens Lee, Og visne lig Blomster i dybeste Snee. Den sølvlokked Gubbe af Harme nu snøs, Og knytted den furede Næve; Den drøvede Signetil blussende gjøs, Som Espeløv monne hun bæve: De sneehvide Arme den Mostrækker ud, Og beder om Naade den øverste Gud. Og om jeg end Keiserens Søn kunde faae, Mit Løvte jeg ei skulde bryde; Lad den som, guldbræmmet, i Purpur vil gaae, De fristende Synder adlyde; Langt heller jeg hviler i sorteste Muld, End pines af Qvide blandt Dynger af Guld." Den Greve han farer i Harme afsted, Hans Datter i Kloster skal gives; Han sværger en hellig og dyrebar Eed: "Det Rosensbaand skal sønderrives, Af Tidsler og Torne jeg fletter en Krands, Din Bryllupsfest vorde en Dødningedans!"J Kloster derefter skjøn Signelil gik, Fra Verden hun ganske sig giver, Det hellige Liin hun heel snarligen fik, Og hørte de Messer med Jver. J Cellen hun agted at leve og døe, Som ungen Herr Woldemars Fæsteensmøe. Nu ganger skjøn Signe i Klosteret, der Saa storlig en Trang hun maa lide: Hun aldrig forsømmer en Ottesang her, Og haster til Kirke i Tide; Hun stifter der daglig en Messe saavel For længe i Graven alt Hvilendes Siel. Hun vor udi Sølver, hun vov udi Guld De Hjorte, de Hinder og Duer; Hun voy med de Fingre saa smaa og saa huld For høviske Søstre de Huer. Med blegnende Kinder hun vov i sit Rør Dannemark Dronning med prudeste Møer. Saa fløde de Dage heel drudfulde hen, Saa sagte som Bækken i Vangen, Og som de henginge, saa kom de igjen Med Messer og med Ottesangen. Om Dagen hun læste da Tide og Bøn, Om Natten hun sukked og græd udi Løn. Det spørges og ymtes langt vide af Leed, Det spørges fra Dannemarks Rige, Sin Dotter har Greven nys bortsendt i Fred, Hvor langt, ingen Mand os kan sige. Som Fuglen hun dølges paa øverste Qvist, Og derfra ei bringes ved Vold eller List. Men ungen Herr Woldemar sadler sin Hest, Han Eventyr agter at friste, Og, som en uventet og ubuden Gjæst, Til Klostret han monne sig liste. Over Enge og Lide han rider saa bradt, Og kommer til Luyse ved Midienat. J Kirken han ganger saa sagtelig ind De Møer var alle derinde; De hvived blufærdig sig alle i Lin, Heel rædde i Hu og i Sinde; De flygted som Spurve for dræbende Skud, Og stimled tilhobe af Kirken flux ud. Af Alle skjøn Signe tilbage nu blev, Ved Altret hun stod som en Engel, Og derfra end Angesten hende ei drev, Hun stod som en Lilliestængel; Hun agted ei Stormenes vildeste Brag, Og skimted bag Natten den feireste Dag. Hr. Woldemar rækker nu Haanden saa blid Skjøn Signe den venlige Blomme; For Din Skyld jeg ene er dragen herhid, Saalidet Du vented mit Komme. Saa iler en Due i yndige Lund. Til kurrende Mage i Trængselens Stund!"