Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-08-12
Den første Følelse, der opstaaer hos Mennesket fra det Øieblik af at det ret kan tænke, er Kjerlighed til Fædrenelandet, det vil sige, Kjerlighed til den Jordplet, som det er født paa, det Træ, som har forundt det Ly, og de Mennesker, som have pleiet og opdraget det i en Alder, hvor det var for spædt til at hielpe sig selv. Hvad er naturligere end denne Følelse? Derfor elsker det ulykkelige Halvmenneske: Pescheræeren, den golde Jordbund, som han er frembragt paa, ligesaa høit, som den forfinede Franskmand det Eden, der gjør ham saa glad og lykkelig. Elsk dit Fædreneland!" er et Bud, som Naturen har indpræntet i vor Siel ligesaa dybt som det Bud: "elsk din Fader og Moder!" Vi fødes i den Forstand alle som Patrioter, og det er kun Vane og Opdragelse, der ofte giver denne naturlige Følelse en unaturlig Retning. Det er derfor næsten til Unytte, at vore Digtere og Talere ødsle deres Veltalenhed paa idelig at opmuntre Menneskene til en Dyd, som er dem medfødt. Nordmanden og Schweizeren sukke efter at komme tilbage til deres Fielde, de faae endog Hjemsyge, naar de ikke opnaae deres Ønske, uden at nogen Digter eller Taler behøver at skildre dem hine Fieldes Fortrin for andre Lande. Den sande og naturlige Fædrenelandskjerlighed er en Blomst, som enten blomstrer uden mindste Pleie, eller visner under den bedste Dyrkers Hænder. Men den blinde og falske Attraa efter ene at beundre og elske alt hvad der foregaaer og frembringes paa den Plet, som kaldes Fædreneland, er langt fra ikke Patriotisme, og enhver Opmuntring til en saadan blind Hengivenhed maa altid blive skadelig. Vi bør elske, hylde og høiagte det Ædle, Store og Retskafne i hvilket Land og hos hvilket Folk vi finde det, og naturligviis, ogsaa naar vi finde det i vort eget Fødeland. Fædrenelandskjerligheden, som i sin første Fremkomst er en Naturdrivt, kan forædles og forfines med Aarene. Men den bliver, ligesom vi gjøre Fremskridt i Aar og Erfaringer bestandig alt mere og meere relativ. Den medfødte Kjerlighed til de Ting, som fra vor første Ungdom af nærmest omgive os, driver os til at vove Liv og Blod for vor Arne, vor Familie, vor Konge og vore Medundersaatter, men Navn af Patriotisme fortjener den kun, naar den retter sig efter Retfærdighedens Bydende, thi Fædrenelandet har ingen større Fiende, end den, der forsvarer dets uretfærdige Sag. Desuagtet seer man dog denne relative Dyd anprises af alle Skribenter, uden at det falder dem ind, at bestemme, i hvilket Tilfælde en fædrenelandsk Sag ophører at være fædrenelandsk. Det er af denne Aarsag, at denne store og skjønne Egenskab saa ofte misforstaaes, saa ofte vanhelliges af Mennesker, der under dens Masque ville befordre deres egen Fordeel. J Nødens Øieblik, hvor enten Fienden truer Fædrenelandets Grændser eller et fælles Uheld rammer dets Jndbyggere, har man de største Prøver paa, at ægte Fædrenelandskjerlighed boer i hvert ufordærvet Menneskes Bryst og at den næsten gaaer foran for al Cultur. Hvilken Aand herskede der ikke i vor Hovedstad, da Luerne fortærede Totrediedele af den, eller da Fienden siden truede den med Ødelæggelse? Mennesker, som aldrig kjendte den egentlige Bemærkelse af Ordet Fædrenelandskjerlighed, brændte og besieledes af den i den anden Aprils Dage, ja udmærkede sig ved sand Romerdaad, fordi de følte, at det var den retfærdige Sag, som Dannemark kjæmpede forMen der gives en anden Egenskab, som ikke er saa rodfæstet i den menneskelige Natur, og trænger langt mere til Opmuntring end ubetinget Kjerlighed til Fædrenelandet, denne Følelse, som har gjort Engellænderne til een af de første Nationer paa Jorden, kaldes meget passende af dem public Spirir eller Almeenaand. Denne Aand, som vi saa høiligen trænge til, anpriser ingen af vore Digtere, ingen af vore Talere. Man tillade Forfatteren, at han her noget udførligere viser, hvad han forstaaer under Almeenaand.