Aalborg Stiftstidende, 1835-03-16
Med Keiser Frantz af Østerrig gik det sidste Overhoved til Hvile, som havde besiddet det tusindaarige tyske Rige, i næsten 5 Aarhundreder havde Tysklands Keiserkrone uafbrudt prydet Fyrster af det østerrigske Huus. - Men Kronen er intet Værn mod Menneskelivets Modgang; dets Provelser ramme det kronede Hoved ligesaavist som andre Dødelige. En kort Udsigt over Keiser Frantz's Regjering Historie er herpaa et nyt Beviis. Faa Aar efter at Menneske- og Folke=Rettigheder havde begyndt at gjøre sig gieldende i Frankrig, besteg Erkehertug Frantz Joseph Carl efter sin Fader Leopolds Død 1792 Tronen i de østerrigske Arvelande og kronedes samme Aar under Navn af Fran den 2den til romersk Keiser. Kort for han opnaaede den ne Værdighed, erklærede Frankrig ham, som Konge i Ungarn og Bøhmen, Krig og saaledes befandt Keiseren sig strax ved sin Regjerings Bestyrelse indviklet i Kamp mod de saakaldte revolutionaire Principer, en Kamp som han, skjøndstundom mod andre Modstandere og under andre Former har seet sig nødsaget til at fortsætte sit hele Liv igjennem, og i den sidste Tid af hans jordiske Tilværelse var denne Kamp endnu ikke opgivet. Freden til Campo Formid endte i Aaret 1797 den første Krig mod Frankrig; Østerrig mistede Lombardiet og Nederlandene, men allerede i Aare 1799 forsøgte Keiser Frantz, i Forening med Rusland, paa ny Krigslykken mod Frankrig. Udfaldet var ikke mindre uheldigt, i Freden til Lüneville 1801 maatte Østerrig aftræde Frickdalen og Grevskabet Falkenstein, hvorimod det dog at Tyrol erholdt Erkestifterne Trient og Brixen. J Aaret 1804 omskabtes den franske Republik til et Keiserdømme; Østerrigs erkehertugelige Krone omdannedes til en østerrigsk Keiserkrone og allerede næste Aar stode de 2 nye Keisere grustede til Kamp mod hinanden. Slaget ved Austerlig i December 1805 førte til Freden i Presburg; ved denne af traadtes de Provindser, Østerrig endnu havde tilbage i Jtalien, til Frankrig og en stor Mængde tyske Besiddelser til Balern, Würtemberg og Baden. Disse mindre tyske Magter dannede derpaa, under Napoleons Protectorat, Kjernen af Rhinforbundet, hvis Medlemmer den 1ste August 1806 reve sig løs fra deres Forbindelse med det tyske Rige, ved en Erklæring, som bevægede Keiser Frantz den 2den til, under 6te August f. A. at nedlægge sin Værdighed som Overhoved for det tyske Rige, da det nu ikke længere var ham mueligt at opfylde de Forpligtelser, som denne Værdighed, paalagde ham. Han erklærede tillige, at han for Fremtiden vilde betragte sine samtlige tyske Provindser og Rigslande, som forenede med det østerrigske Statslegeme og antog Titelen Frants den 1ste Keiser af Østerrig. I den derpaa følgende Krig, som Frankrig førte mod Preussen og Rusland, forblev Østerrig neutral og tilbød forgiæves sin Mægling, men allerede i Begyndelsen af Aaret 1809 udstædte Keiseren en ny Krigs-Erklæring imod Frankrig, ledsaget at Opraab til samtlige, det østerrigske Scepter, underlagte, Falkeslag og til den tyske Nation. Ogsaa Resultatet af denne Krig, som endtes i samme Aar ved Freden til Wien, var saa ugunstigt, at endog Rigets Hovedstad blev besat at Fienden og Keiseren saae sig nødt til at aftræde ikke mindre end 2000 Qvadrat-Mile af sine Stater. Nu tvang Rigets Udmattelse til at standse Fjendtlighederne mod Frankrig i de næstpaafølgende Aar; Napoleon blev Frantz's Svigerson, og den 14de Marts 1812 sluttede begge Keisere et Forbund med hinanden mod Rusland. Det mislykkede russiske Feldttog endte Napoleons Seiersbane, og den 9de Septbr. 1813 sluttede Keiser Frantz sig til de mod Frankrig forbundne Magter, ifølge en af ham udstædt formelig Krigserklæring. Efter Napoleons Forviisning til Elba forsamlede Keiseren de forbundne Fyrster til en Congres i sit Riges Hovedstad og forenede sig paany med dem til sin Svigersons aldeles Tilintetgjørelse, da denne, ved de igjen indsatte Bourbønners forkeerte Forholdsregler, paany var bleven hjulpen paa den franske Trone. De Forhandlinger, ved hvilke, efter Krigens Ende, de europæiske Statsforhold paany bleve ordnede, forskaffede Østerrig betydelige Skadesløsholdelser, saa at Keiseren, ved Enden af disse Forhandlinger, saa sig i Spidsen for en Stat, 150 I Mile større, end det østerrigske Monarki var ved hans Regjerings Tiltrædelse. J den diplomatiske Periode, som varede fra den anden Pariser-Fred til Juli Revolutionen, lykkedes det Keiseren og hans Raadgivere, deels ved Mægling, deels ved virksomme Forholdsregler, saasom i Neapel og Sardinien, oftere at hindre Spiren til de revolutionaire Principer fra at slaae Rødder. Juli Revolutionen maatte imidlertid betydelig forøge disse Bekymringer, hvorfor ogsaa Østerrig, saavel som andre Lande, satte sin Hær paa Krigsfod, og først i Keiserens sidste Dage viste Begyndelsen til en Reduction ved Armeen, at man, i det mindste for det første, ikke ventede noget Udbrud af en ny Kamp mod hine forhadte Principer.