Politivennen, 1804-01-01
Enkelte Tanker om dansk Lovkyndigheds Politi med Hensyn til kriminelle Sager. (Af K. Petersen.) (Fortsat fra No. 399.) Af anførte Skrivelse seer man, at det er tilladt at bruge Motiver for Justitsaktion, der hverken ligge i Loven eller Handlingen selv, hvorved Loven er overtraadt; men hentes fra andre udvortes Omstændigheder f. Ex, udbrudt og overordentlig Sensation. Man kunde spørge: hvorfra skal den Embedsmand, som har Magten at kunne beslutte en Justitsaktion, hente sine Beviser om bemelte Sensation. Upassende maae det altid ansees for en Embedsmand at høre efter Sladder? eller at holde Øretudere? og kan disses Udsigende gjelde som Beviis og Motiv for en Embeds Handling? videre kunde man spørge: om det indtraf, at den almindelige Sensation var i Faveur af en Forbryder, burde samme da ikke være Motiv til hans Fordeel lig saavel som i modsat Fald til hans Skade; men beklageligt er det ifald Justitien maae bruge Motiver hentede fra Øretuderi? Efter adskillige Anordninger beroer den offentlige Forfølgning af Justitien for en denunceret Overtrædelse fornemmelig paa Amtmændenes og andre Øvrighedspersoners vilkaarlige Lovfortolkning; da disse ikke allene have ligesom Forligelseskommissioner Ret at bedømme om Overtrædelsen bør forfølges af Justitien, men og Ret at iværksætte Forfølgningen. De have heri ikke andre Regler at følge, nogle faa Tilfælde undtagne, end deres eget vilkaarlige Skjøn, forsaavidt det i Lovene er overladt til dem at udfinde om en denunceret Overtrædelse skal ansees at vedrøre den offentlige Sikkerheds og Roligheds Forstyrrelse eller ikke? Motiverne for denne Embeds Handling er det ikke paalagt dem at anføre. Naar man nu betænker, at det er kun Mennesker, der tillægges Øvrigheds Bestillinger, og at disse have Magt at vælge, hvad hemmelige Motiver de ville, naar de tage en vilkaarlig Beslutning til Justitsforfølgning imod et af deres Medmennesker, saa kunde man vel understaae sig, at henregne nogle af de Egenskaber, som ere Mennesker egne, som hemmelige Motiver for den vilkaarlige Beslutning til Justitsforfølgning, saasom Had, Hævn, Agt paa Øretyderes Bagvaskelse, Lyst til at synes nidkjær Embedsmand, Haab om at skaffe den bort, som i en eller anden Henseende er i Vejen, med mere, der alt viser, hvorledes den vilkaarlige afgjørende Lovfortolkning kunde spille Bold med Justitiens Forfølgning. Hvad Under. at flere Ex. kan optælles, hvor en Borger i flere Aar er bleven forfulgt med Jnkvisition, Fængsel og Lænker af den grumme Forfølgere, men milde Dommer, der endelig dømte uskyldig og fri. Herved maae man lægge Mærke til, at det er andre Mennesker der dømme, end de, der have besluttet Forfølgningen. Hine bruge andre Motiver for Dommen, end disse for Forfølgningen. Dommen afsiges efter Beviser og Forfølgningen besluttes kun efter Angivelser. Aarsag til de tvende Contraster Justits Forfølgning og Frikjendelse. Den som sættes under Justitiens Forfølgning dømmes og straffes herved førend Sagen er undersøgt og beviist, og til Slutning frikiendt er det næsten altid umuligt at øjne et Glimt af Haab om Erstatning. Embedsmanden, som vilkaarligen besluttede Justitiens Forfølgning, det er ofte, en Borgers Ruin, er næsten altid sikker for at give anden Erstatning eller lide anden Straf herfor, end den hans egen Tanke nødvendig maa presse ham med, naar han mindes den Gjerning, hvorved han ødelagte en uskyldig. Hvo der nu er saa uheldig at opholde sig under en Jurisdiktion, hvor Øvrigheden haver sat sig i Hovedet, at Justitie og Jnkvisition skal slaaes løs ved den mindste Overtrædelse af Lovene, er meget at beklage, for saavidt at det er ganske umuligt for Mennesker at undgaae at fejle. Foruden Amtmænd og Øvrighed er en Underdommer bemyndiget vilkaarligen at beslutte Justits Action, for saavidt denne ved egen Embeds Myndighed maae iværksætte ingvisitorisk Forhør, naar en Borgers Handling, som Overtrædelse af Lovene for han er anmeldt og angivet. Endnu førend han haver anden Kundskab om, af hvad Slags Overtrædelsen er, end den, en blot Angivelse kan give, maae Underdommeren iværksætte inqvisitorisk Forhør, det er: begynde at undersøge den anklagede Persons Liv og Levnet fra Vuggen af. Førend det endnu vides, om den Anklagede virkelig har begaaet den Handling, han beskyldes for, iværksættes den almindelige Jnqvisition; thi det heder i Forordningen af 21de Maj 1751 med flere Anordninger, at saadan Jngvisition, som kaldes præliminair Forhør skal begynde med at oplyse den Anklagedes Fødsel, Alder, Stand, Liv og Levnet hvilket ved Justits Sagers endelige Paakjendelse skal komme i Betragtning til Strafs Lidelse og Skærpelse. Den alleruskyldigste Mand kan saaledes af en Underdommer, som er ond nok til at betjene sig af Midler Lovene uforsigtig bød ham, vorde hjemsøgt med den allerubehageligste Jnkvisition, naar han blot bliver angivet for Lovenes Overtræder, endog han er uskyldig. Det skulde vel og være et heelt besynderligt Tilfælde om en saadan Jnkvisitor ikke skulde være i Stand til i ethvert Menneskes menneskelige Liv og Levnet at oplyse Overtrædelser af Lovene. Jnkvisitor kan forhøre hvem han vil, fremkalde Ven og Fjende forvirre, true og lokke denne og hiin at bekjende vel endog meget meere end Sandhed, gribe løst og fast, fordreje og fordølge hvad der kan frelse, og forstørre og forværre hvad der kan skade den Anklagede. Det synes derfor alt forvidt drevet at tillægge en menneskelig Embedsmand saadan Magt til en Jnkvisition, der nok egentlig nedstammer fra den Catholske Gejstlighed. Jeg formeener, at Underdommerens Magt burde heri sættes Grændser; Dersom inkvisitoriske Forhører, under enkelt Embedsmands Bestyrelse ikke aldeles kunde hæves hvorfor kunde man da ikke ligesaavel begynde Beviserne i en Justits Sag med lovlige Tings Vidner, som i en privat Sag? J Henseende til de Kongelige Collegier vil jeg blot erindre, at det er disse forbeholdet i nogle Tilfælde at beslutte Justits Forfølgning, saasom imod Embedsmænd for Embeds Forseelser m. v.; men almindeligen tage Collegierne heri Beslutning i Overeenstemmelse med Underøvrighedens Erklæringer, saasom det forudsættes at denne bedst kjender det Lokale? Da det er afgjort, at Justitiens Forfølgning maae ansees endnu meere odiens end civil Proses, da den Borger, som ved den første forfølges, lider uendelig meere herved end ved civil Søgsmaal, saa haver jeg nedskrevet disse enkelte Tanker, for at gjøre vedkommende Lovgivere, der i de senere Tider ved Forligelses Commissioner og andre Jndretninger saa visseligen have søgt at standse private Processers Mængde, opmærksomme paa, at det er meget fornødent ved Love at bestemme, hvor Grændsen er imellem civile og eriminelle Sager, paa det at det ikke skal beroe paa vedkommende Øvrigheds vilkaarlige Lovfortolkning, Naade eller Unaade, hvo der skal ansees og forfølges som offentlig Forbryder eller ikke?