Viborger Samler, 1784-12-20
TOLVTEAARGANG. Mandagen den 20 December 1784. (Fortsættelse af Svaret i No. 50, Til V. ersom det forraad er en grovere Ondskab og røber en større Dristighed til at handle mod Lovene, naar en Tyv stiæler 10 Rdlrs Værdie paa eengang, end naar der kun stiæles en Part deraf paa Gangen, som dog med Tiden opløber til samme Sum, saa er det og vist, at der behøves en større Straf for at hemmeDee. JgienJgientagelsen af det første Tyverie, end det sidste; det er jo meget rimeligt, at, om der havde kommet Straf imellem, efterat det første ringe Tyverie var begaaet, at der da aldrig havde bleven stiaalen 10 Rdlr. Saadan Formodning kommer Tyven til gode, og fordi man skylder enhver Borger i Staten, ligesom ethvert Menneske i Almindelighed, om dem at troe det bedste, bør det Modsatte ei sluttes, uden Beviis. Den samme Grund, hvorfore Loven for ringe Tyverie sætter mildere Straf, end for stort Tyverie, nemlig, at den mindre Straf er tilstrækkelig, har altsaa Sted her. Og Straffen for Tyverier skiærpes ikke, fordi Tyverie ofte er begaaet, men, fordi Tyverie ofte er afstraffet. Tyve=Straffene ere af de forbedrende Straffe, som modereres og skiærpes ligesom Gierningsmandens Villie og Jntention det udkræver, derfor skiærpes Straffen for tilforn afstraffede Tyverier, naar de igientages, fordi den forrige læmpelige Straf da viser sig ikke at have været stærk nok til at betvinge Maleficantens Villie, i det opgivne Exempel, hvor de begaaede ringe Tyverier ikke tilforn ere afstraffede, kan derimod den mindre Straf med Grund formodes at være virksom, og derfor bliver det overeensstemmende med Loven og dens Grundsætninger, hellere at antage den, end den for stort Tyverie anordnede større Straf. Til VII. Vel er det saa, at vore Love, straf se ligesaavel dem, der paa en moralsk Maade forsætlig lig bevirke en Misgierning, som dem, der ere de egentlige umiddelbare Gierningsmænd. Men vi see dog, at det skeer med nogen, enten større eller mindre Forskiel, ligesom Gierningens Ondskab, eller dens mere eller mindre skadelige Følger det fortiener Ex. 113110. 6 611, 12. 6 101. 6 195. 6 2222. Derimod, hvad som skeer af Vaade, hvorhen Loven regner en ikke alt for grov Uagtsomhed, belegges enten med mildere, eller ingen Straf 6 B. 11 K. og drives end Uagtsomheden til den høieste Grad, som vor Lov kalder Fremfusenhed, straffes den dog ikke lige med en forsætlig Gierning 67218, til denne Grad af Uagtsomhed henhører Exemplerne i 61114 og 15. Er derfore Species Facti i det fremsatte Spørgsmaal saaledes, at de vilde Dyr imod deres Herres Villie og uden at blive tilskyndet dertil af ham, dræbe noget Menneske, saa tør man ingenlunde, for ikke at forløbe sig imod Lovens Grundsætninger, forstaae Lovens 61024 saaledes, at det vilde Dyrs Eiere eller Bevogtere derfore skulle miste Livet; thi de anførte Lovens Steder, saavelsom Lovens Analogie, vise udtrykkelig, at de Gierninger, være sig enten giørende eller efterladende, som skee uden Hensigt til at skade, blive, deres Følger være nok saa ulykkelige, dog ikke straffede lige med en forsætlig Gierning, eller Gierningsmanden i saadan Grad tilregnet. Straffen for det omspurgte Delicium udledes formodentlig rigtigst, ved at sammenligne den 3die med den 4de Art. J den 3die Art, befaler Loven, at naar an forud naar et Kreatur, som man lovligen maae have, anden Gang dræber noget Menneske da skal Eiermanden afsone det hosden Afdødes Arvinger efter sin Formue; Et Kreatur, der har Vane til at gjøre Ont, gaaer over i de vilde Dyrs Tal, og er lige farligt med dem. Det ufredelige Kreaturs Eiere straffes, fordi han veed, at Kreaturet vil dræbe Folk, og det vilde Dyrs Eiere straffes, fordi han veed, at Dyret vil giøre det samme; begge straffes altsaa for en og samme Gierning, for deres Uagtsomheds Skyld, at de ikke bedre har forvaret slig et voldsomt Dyr, eller Kreatur; da nu deres Forbrydelse er den samme, bør deres Straf ogsaa være det; den kan vel ei heller blive anderledes, saa længe i det ene, eller andet Tilfælde ikke skulle møde saadanne Omstændigheder, som tilraade derudi at giøre Forandring. At man læser i Lovens 6 104. det, som synes at være denne Meening imod, nemlig: at det vilde Dyrs Eiere skal straffes, ligesom han Skaden selv gjort havde, forundrer ingen sig over, som veed, at denne 4 Art. er udskreven af den jydske Lov, og at i de Dage kunde Manddrab afsones med Bod, eller Bøder. Nu, da Manddrab kræver Livs Straf, skulle den Danske Lov, ved at forstaaes efter Bogstaven, paa dette Sted blive langt haardere, end dens Kilde. Til VIII. Man troer tydelig at kunde læse Svaret til dette Spørgsmaal i Loven, naar det heder i 6191. Setter man Jld i anden Mands Huus eller Skov med Villie, da er det Mordbrand. Er det nu nu Mordbrand, blot naar man sætter Jld i anden Mands Huus, saa fortiener Gierningen det samme Navn enten der skeer Skade af saadan Jlds Paa sættelse eller ikke. Den 3die Art. bruger samme Udtryk og kalder Forbrydelsen der, at sætte Jld paa Marken i nogens Sviine=Stie, Gierde eller Aalgaarde, det fordres ikke, at disse Ting skal brænde af, forat giøre Lovens Straf applicabel. Den blotte Villie og Bestræbelse er nok. Lovgiveren vil ikke oppebie Virkningen, han seer den kuns, og seer den, som den farligste Misgierning i Staten. En Hær af Røvere og Mordere skulle ikke anrette større Fordærvelse og Ødeleggelse, end den en i saa ugudelig en Hensigt antænt Jld kunde forvolde; derfore straffes den onde Villie, om den og ikke saae sig tilfredsstillet, saafremt Ulykken er fuldkommen besluttet. J andre Misgierninger lader det som Lovgiveren, for at bestemme Straf, ogsaa seer hen til Virkningen, og Gierningens ikke muelige men virkelige Følger, og fordi han er saa opbragt imod denne Misgierning, skal efter 6195 den, der raader anden til Brand, straffes ligesom den, der Gierningen gjorde, hvilket ellers er mod den i 6611 iagttagne Regel. Til 18. Meget rimeligt maae dette Spørgsmaal være fremsat af een, der troer sig forurettet og har dog ingen Skade lidt, eller, for at blive Spørgsmaalet ligt, af en Mand, der af sin Kone for en Forseelse tilbørlig an ar ud er bleven anseet (maaskee det, for at bruge et juridisk Udtryk, kunde beede: pro meliori informatione) og nu pr. Curiöstte vil vide, om han har nogen Tiltale til hende derfor. Efter al Sandsynlighed har han ikke funden sig beskadiget derved, og derfore kunde det vel synes at være utidigt spurgt, om nogen tilkommer Satisfaktion, som ikke er fornærmet? Mendet egentlige i Spørgsmaalet gaaer heller ikke ud paa Satisfaktion, den blev maaskee som D. Heedegaard siger: at faae Hug og give Penge til. Her søges formodentlig allene oplyst, om det er en tilladelig Gierning, at en Kone, skiønt der kunne være nogen skiellig Aarsag dertil, slaaer sin Mand, naar hverken hans Lemmer eller Reputation lider derved, det er at sige, naar Sagen afgiøres inden lukte Dørre og eiheller spores uden for. For at behandle denne Sa med den Alvorlighed og Akkuratesse, som dens Værd fortiener, maae man tage den opgivne Lovens Art. for sig, der lyder saaledes: Slaaer Hustrue sin Hosbond, og giør hannem Skade, da er det ligesom hun det mod en Fremmed gjort havde. Naar man meener, at det Ord: og, staaer der conjunctive, kunde Artikelen gjerne give Anledning til de Spørgsmaale. Saaledes forstaaer man meget fornuftigt Ordet og i den 14 Art. af det næst foregaaende Kapitel, hvor ingen straffes som Medvider blot fordi han har Kundskab om Crimine Majestatis, men med denne Kundskab forbindes en Forsømmelse i at aabenbare sin Kundskab, førend Straf sen. sen har Sted, og i Overeenstemmelse hermed skulle det forbudne Slag i den 4de Art. alene være det, som giør Skade; Men Undersøgelsen skal lære, at vor Lov mange Steder bruger Ordet og disjunctive; vi vælge alene til Ex. danske Lovs 6178, hvor Ordet, og forekommer fem Gange i Rad, men gives Bemærkelsen af det Ord eller; thi skulle og her forstaaes conjunctive zetablerte man den ufordeelagtige Mening, et Øresigen ikke kunde revangeres, uden man tillige fik Stokkeprygl o. s. f. Da nu Ordet og i den 4de Art. uden al Tvivl har den samme bemærkelse, som hvor det forekommer i den 8de Art., saa er Lovens Meening, at dersom Hustruen slaaer sin Hosbond, da skal hun bøde derfor, ligesom om hun slaaer en Fremmed, og giør hun sin Hosbond Skade, da skal hun bøde, som om hun giør en Fremmed Skade. Den Gierning, hvorfore Loven sætter Straf eller Bøder, kan ikke være tilladelig, derfore er det Omspurgte utilladeligt. Hermed er det fremsatte Spørgsmaal besvaret; Men for at forekomme et andet, kan ved denne Leilighed igien undersøges, hvorledes Mandens Sag staaer med Hustruen? (Slutningen skal følge i Nr. 52) Nyeheder.