Viborger Samler, 1829-08-20
Jndenlandske Tidender. J disse Dage har forladt Pressen, paa Hr. Universitets Boghandler Reitzels Forlag: "Tale og Prædiken ved D. K. H. Kronprindsesse Carolines og Prinds Frederik Ferdinands Formæling, af Dr. J. P. Mynster, kongl. Confessionarius, Command. af Db. og D. M." - Den første af disse geistlige Taler er Vielsestalen, som d. 1ste August holdtes paa Slottet, og den anden Prædikenen som Dagen efter blev holdt i Frederiksberg Slotskirke. J begge yttrer den agtede Taler sig med dyb hjertelig Følelse, og med sand reeligiøs Aand og Værdighed, og de ville sikkert blive læste med almindelig Jnteresse og Deeltagelse. Vi kunne ikke nægte os den Fornøielse af Vielsestalen at hidsætte det Moment hvor Taleren, efterat have talt til det høie Brudepar i Deres Majestæters og i Deres eget Navn, henvender sig til Dem i Folkets: "Jeg taler i Andres Navn, hedder det her, og saaledes er jeg ogsaa nu den Rost, som bringer Folkets Lykønskning: Det er mig i dette Øieblik, som hørte jeg hver Mand og Hustrue, hver Fader og Moder i det hele Folk sige til mig: du, som staaer paa det Sted, hvor Alles Øine, Alles Hjerter ere henvendte, som har den Lykke, der at turden tale, tal du i vort Navn, og sig, hvad vi fole i denne Time. Hvor gjerne taler jeg nu ogsaa i dette hele Folks Navn, i deres som ere her tilstede, deres, som hist ude skue op til Borgen, og deres, som fjernt kalde denne Dagen Høitidsdag; hvor gjerne bringer jeg i denne betydningsfulde Time et taknemmeligt Folks Ønsker og Velsignelse frem for min Konge og Dronning, for Kongens dyrebare Datter, og for den elskede Fyrste, som nu med ny Ret kalder vor Konge sin Fader. Mange Folkeslag ere langt talrigere og mægtigere end vort, der ere de, som derfor have glimret meere ved Bedrifter i Krig og Fred; men ingensteds er en skjønnere Jordbund for enhver ædel Spire, som henplantes deri, ingensteds samle alle Kræfter sig til roligere, mere overeensstemmende Virken, ingensteds har Kjerlighed og Trofasthed meere sit Hjem, og derfor er Samfundet ingensteds gladere mellem Fyrste og Folk. Hvo har ikke seet den stille Glæde, hvormed Budskabet om den Forbindelse, hvilken nu Gud giver Lykke til at fuldbyrde, fyldte hvert Huus, Hvo var ikke Vidne til den Længsel, hvormed Alle saae denne Time imøde, Og nu er der mgen Mand og Hustrue, der selv i lykkeligt Hjem følle Kjerligheds og Trofast heds Glæder, som jo beder Gud, at disse Glæder tigeligen maa vorde Deres Deel, hvilke denne Time forener; der er ingen Fader eller Moder, der sel saae Velsignelse i sine Børn, som jo beder Gud, at denne Velsignelse maatte rigeligen forundes Dem, til hvilke alt Folket seer hen med Følelser, som Børn til Fader og Moder. O! hvad er alt et Folks Styrke og Lykke, dersom Gud ikke skjænker det retfærdige og forstandige og kierlige Fyrster, hvis Forsorg gjenstraaler den Eviges Naade, og mildt udbreder sig over Slotte og Hytter, over Slovens stærke Ege og over Markens ydmyge Blomster, Men hvad er ogsaa al Fyrsternes Herlighed, dersom ikke Folkets Troskab stotter Thronen, dersom ikke Folkets Kjerlighed besøger Fyrsten, og vederqvæger hans Hjerte baade i Glæder og Sorger, Just derfor er denne Time saa skjøn, fordi den ledsages af den Bevidsthed, at Fyrsterne sidde blandt et elsket Folk, og at trindt omkring bryder det Suk ud fra ethvert Hjerte, velsign, o Gud Kongen og hans Slægt!" (Kbh.)