Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1814-11-22
Norge. Slutning af den i Avisen No. 156 begyndte Tale, hvormed Storthinget blev aabnet: Rigsforsamlingen paa Eidsvold udsatte Oprettelsen af en Bank, og den berammede Laane Indretning, som dermed skulde staae i Forbindelse, kunde ei heller, forinden næste Storthing, bringes i Virksomhed. Saaledes seer Staten sig berøvet alle Midler til Betaling af en stor Deel af de indførte Fødemidler, samt til at anskaffe flere Forraad; alle Statens Udgivter have hidtil maattet bestrides ved de af Rigsforsamlingen bevilgede fjorten Miltioner Rigsbankdaler Navneværdie; men hvis Krigen vedvarer, vil næste ordentlige Storthing blive nødsaget til at forøge Statsgielden; thi Jndtægter af Tolden, eller Skat eer af de forarmede Jndvaanere ere ei at regne paa. En udenlandsk Laan kunde have afbødet megen Forlegenhed, og samme burde vist have været Gienstanden for Storthingets Opmærksomhed; men saalænge de udvortes politiske Forhold vedblive at være os imod, er saadant ei at opnaae. Nogen direkte eller indtrekte Bistand af de større europæiske Magter var, hvo nægter sig det, nødvendig til Norges Redning, og jeg byggede mit Haab paa Forventningen herom. Men deres bestemte Erklæringer tilintetgjorde dette Haab, døv mod alle Forestillinger viste det engelske Ministerium Rigsforsamlingens Afsendte tilbage, og dets Blokadesystem skjærredes, ja udvidedes til Kysterne af Bergens og TrondRems Stifter. Saaledes berøvet alt Haab om Understøttelse og Tilførsel, med dette billede af Rigets Tilstand for sine, burde jeg, det forekom mig at være en fuldkommen Pligt, selv ikke vægre mig at bringe Fædrelandets Frelse det høieste Offer, noget Menneske formaaer at frembære: Offeret af sin Lykke og af sin Tilfredshed. At jeg i Folkets Hænder skal nedlægge den udøvende Magt, som jeg at Folket havde modtaget, blev fordret som en ufravigelig Betingelse for Vaabenstilstanden. Havde jeg, ledet af Ærgierrighed, blot villet forsvare min Krone til det Yderste, da havde jeg fortsat Kampen, mindre bekymret om Norges Skjæbne, hvis det, efterat dets Stribskræfter vare udtømte, blev afhængigt af Seierherrens Vilkaar, jeg havde maattet opofre Folket for min Skyld, uvis om, ved de mægtige Staters Mellemkomst, omsider at see Striden endt til Fordeel for Norge; thi skulde dette Rige længe friste den Skjæbne, at stride med egne Kræfter, uden fremmed Bistand, da var dets Undergang lige vis. Ved at ende Kampen førend Man var aldeles overvunden, ved at byde Haanden til Forliig, da den svenske Regjering antog Grundloven af 17 Mai som Basis for Foreningen, hvis Storthinget fandtes villig til samme; ved endeligen, saaledes som Nødvendigheden bod det, at forbinde mig til at nedlægge den udøvende Magt, opnaaedes, og kunde ene opnaaes, der som Menneskelighed og min Omhue for Folke gjorde mig saa saare ønskeligt: Landets Redning for Ødelæggelse. Jeg vilde ikkun bære Norges Krone til Folkets Held. Saasnart jeg indsaae, at jeg, med den redeligste Villie, uagtet al Anspændelse af menneskelige Evner, formedelst vor egen Tilstand og faa Forsvarsmidler, og formedelst vore Forhold til fremmede Magter, ikke kunde fore det begyndte store Værk igjennem; saasnart jeg troede, at Folkets Lidelser, for min Skyld, forøgedes, da skyldte jeg Nationen, at fremstille billedet af Rigets Tilstand for dens Øine, og ikke for at haandhæve min Stilling i Staten, at berede dens Vanheld i høiere Grad, end Skjæbnen udfravigeligen synes at have bestemt. De Saar, som syv Aars Krig har forvoldet, trænge til Lægedom, og ved Fredens Velsignelser ville de lykkeligere Dage, som jeg desværre ikke formaaede at berede dette herlige Land, kunne vindes. Rigets Tilstand byder at høre og overveie de Forslag til Forening, som Sverrigs Konge har forbeholdt sig umiddelbart at meddele Storthinget, og hvorved han har forpligtet sig til at fornye de Løfter, som han allerede har givet det norske Folk. Rigets udvalgte Mænd kunne nu med modent Overlæg, og uden andet Hensyn end Fødelandets Tarv, bedømme Rigets Stilling, og vælge, hvad der efter Omstændighederne kan tjene til dets Bedste, Lader mit Minde leve iblandt Eder, Nordmænd, som en Vens, der vilde Eders Vel, der hidtil bevarede Landet fra Anarkiets Rædsler, der, nægtet at bistand af andre Magter, savnede Midler til at føre det store Værk for Norges Uafhængighed igjennem, og som opofrede sin Tilfredshed og personlig lykkelige Stilling iblandt Eder, for ei at see Norge ødelagt, men derimod dets konstitutionelle Forfatning sikret, og herved, saavidt muligt, dets Selvstændighed bevaret. Jeg havde sat min Hæder og min Glæde i at lyksaliggjøre det norske Folk, nu vil jeg finde min Trøst i den Bevidsthed, at have virket, hvad jeg formaaede, tilat lindre de Trængsler, der tungt hvile over det elskede Fædreneland.