Adresseavis for Børn, 1779-05-05
Correspondence. forglemmelige Lærer, Ædle Theophile! Saa troer de endnu, at Forfængeligheden har saadan Magt over mig, at jeg meere skulle agte Avis agte paa Modens Galanterier, end Naturens Skiønheder, At en Soelhat, skulle have meere Ret til mit Øie og Øre, end den nyere Sommerklædning Engen er iført, og den oplivende Concert, som Chorene mellem de nye udspringne Løv, opfører. O Theophile, hvor var da mit Hierte henne? Nei ikke saaledes er jeg gaaet Vaarens Ankomst i Møde, ikke med den Ligegyldighed, kunde min føelende Siæl, bede alle Sommerens første Vidner være velkommen. Jeg maae fortælle dem een af mine glade Foraars Morgener, Den blide Soelstraale, tittede første Gang ind af mit Kammer Vindue, og opvakte den første Sommer-Tanke i mit Bryst. Luften var klar, og Lærkens skingrende Morgen Sang, lokkede mig ud paa frie Mark. De veed kiere Theophille, at Skoven ligger nær ved vor Bolig, jeg gik med langsomme Skrit ud af Veien, for ret at føle det Skiønne, det Underfulde, det Jndtagende, som Vaaren i sin første Udspring fremstiller for sine Yndere. Der saae jeg den buskede Rug-Ager i sin Vaardragt. Hvilken Velsignelse, hvor mange Munde, tænkte jeg, skal du engang mætte Ach maatte ligesaa mange Munde love og prise den almægtige og gode Fader, som saa underfuld sørger for sine Skabninger. Hist saa jeg Grøftene, derfor nogle faae Uger siden vare sorte, nu allerede grønne af det unge Græs; de Stikkelsbær-Torne, som nyelig tilforn stode skallede og blottede, alle sine Torne, nu fulde af unge Blade omendskiønt kun halv udviklede. Snart vendte jeg Øiet til Dalen, hvis grønne Teppe endnu ikke tilfulde var udbredt, hist og her kun tabte de Vintergraae Skygger sig, ved det nye oppigede Græs, som fordeelte sine indtagende friske Farver smaaligen omkring i Engen og skiulte de visnede Straae, for Øiet. Jeg kom til Moesen, som endnu ikke havde noget lokkende for Øiet; men den forrigfulde Vibe kaldte mig, jeg saae den svæve frem og tilbage over de nøgne Tuer. Hvad klager du for stakkels Fugl, Har hiin forvorpne Dreng, maaske berøvet din Rede sit første Æg. Jeg gik til Drengen, som glædede sig ved sit Rov, og fandt Æget i hans Haand. Ved et venlig Ord lokkede jeg det fra ham, han viiste mig Reden, og jeg lagde det igien. Moderen saae sin Eiendom, svævede glad forbi mig, og ved et munter Tivit takkede mig for min Tieneste, endnu graanede Skoven for for Børn. mit Øie men mere lysebrun, mere nærmende sig sit Udspring, hist og her brød en Knop og fremviste den første fine May-Spire, som nu kun ventede paa en varmere Soelstraale, for gandske at aabne sig, og stille alle sine sammenfoldede Skiønheder tilskue. Sangerne hoppede endnu forvildede paa de blotte Grene og ventede paa det grønne Blad, bag hvilket de tryg kunde indgaae Selskabelige og kierlige Forbindelser, kun afbrudte Stemmer, kun qviddrende Toner hørte jeg. Men de vare dog søde for mit Øre kiere Theophile; de forkyndte Længsel og Haab, om tilkommende Glæder blandt den uskyldige Slægt. O hvilke Tanker kan ikke det fødende Foraar indgive den tænkende Skabning, Alting døer om Vinteren, forgaaer og visner, for igien at opspire til Liv og Behagelighed om Vaaren. Saa skal og engang vi, fromme Lærer, visne og forgaae men atter opspire tilet herligere, til et varigere og uforgiengeligt Liv. Hvilken Trøst, Jeg seer til min Grav, hvor dette Legeme engang skal opløses, jeg seer derfra paa hiin store Vaardag, hvor det igien af sit Muld skal fremtræde, men ædlere, men udødeligere, værdig det Liv hvor jeg er bestemt ævig at florere; Min Gud, hvilket billede paa min Opstandelse er Vaarens mangfoldige Underværker. - Men mere herom en anden Gang beste Theophile; thi nu taber jeg mig kun i Forundring, og kan ikke forklare en Tanke. Lev vel saalænge og glem ikke deres troe Discipelinde i deres Forbønner Evandrine. Nyeheder.