Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-08-18
Skrivelse fra en Kjøbenhavnsk Landmand. Høistærede Hr. Udgiver. Jeg er ogsaa een af de ulykkelige Kjøbenhavnere, der, efterat have samlet mig en Deel Penge til Kaps, ere komne paa det ulykkelige Jndfald, at ombytte Spentseren med Bondekoften, og Roret med Ploven. Egentlig er det ikke mig, men min Kone, som er Skyld i det Hele, thi hun meente, at hun aldrig vilde blive af med sin Modersyge, førend hun kom ud paa Landet og fik Ællinger, og Gjæslinger og Smaagrise og Køer og Kalve at passe paa. Jeg maatte sælge Rub og Stub hvad jeg eiede i Kjøbenhavn, og kjøbe mig en Bondegaard med 60 Tønder Land for 20,000 Rd., fire Mile derfra. Gaarden var vel lidt forfalden, men det meente min Commissionær kunde let af hielpes med en ringe Bagatel. Besætningen bestod af 6 Køer, 5 Bæster, 4 Faar og en So med fem Grise. Jorden havde ikke været dyrket i en Tid af sex Aar, saasom dens forrige, nu hensovne, Eier havde været en stor Drukkenholt, der, hver Gang han kom til Torv i Kjøbenhavn, drak Alting op hvad han havde faaet ind for sine Varer. Min Commissionær meente, at det just var godt, at Jorden ikke var for udpidsket, og at det var endnu bedre, at der efter en Øder kommer en Sparer. Vi toge nu med vor hele Familie, bestaaende af 6 Børn, hvoraf den ene endnu var i Vuggen og en anden paa Stabelen, ud paa Gaarden. Jngen var gladere end min Kone og min ældste Søn Jochum; thi det var ret et Liv for dem. Hun begyndte strax at reformere Svine= og Gaasestien og Hønsehuset. Hun lod dem alle tre anlægge efter en ganske ny Model i Thaers Annaler. Jochum vandede Hestene til Gange om Dagen, drev Køerne ud paa og ind fra Vængen, gav Grisene de, og havde Travel den hele Dag. "Det er et Liv," sagde min Kone, som jeg aldrig ønsker mig bedre. Her ville vi leve, her ville vi døe, raabte hun i sin Henrykkelse, og faldt mig i det samme om Halsen. "Ja, Hjertekone, døe kan vi rigtig nok her saa godt som paa noget Sted i Verden, men leve, det bliver et andet Spørgsmaal." Har vi da ikke tog hun til Gjenmæle Himlens Velsignelse rundt omkring os, Har vi ikke Sæd mere end vi behøve, Melk i Overflødighed, Ællinger og Gjæs og Hons og Kyllinger i Snesetal, Nei, min Bedste, her vil vi just leve i landlig Uskyldighed. Du passer Din Avling, jeg mit Huus, og Himlen udøser sin Velsignelse over os alle. Saaledes levede de første Mennesker paa Jorden, og man kaldte deres Tidsalder Guldalder. Hvad hindrer os vel i, at kalde denne Guldalder tilbage igjen i det mindste i vor snevre Kreds,""Det er godt nok, min Engel, sagde jeg, men Du maa vide, Kornet saaer sig ikke selv, der skal ogsaa Folk til, og de ere vanskelige at faae. Oh, svarede min Kone, naar man har Penge, saa kan man nok faae Folk. Jeg havde rigtig nok en Capital af 10,000 Rdlr. tilovers, og med den troede min Kone, at der maatte kunne udrettes en heel Deel. Da vi som Kjøbstædsfolk ikke kunde være bekiendte at kjøre til Byen paa en Bræde vogn, saa kjøbte jeg mig en Holsteensk Vogn, som jeg slap til for meget Godtkjøb, da min Gjenbo, ligeledes en Kjøbenhavner, Børstenbinder af Profession, just nylig havde solgt sin Gaard, og vilde tage ind til Hovedstaden, for atter at begynde sit Haandværk, som han i Fjor havde opgivet, og for ligeledes, efter sin Kones Raad, at blive Landmand.