Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-12-23
Hr. Orla Lehmann har under 17de d. M. tilskrevet Justitiarius og tvende af de ældste Tilforordnede i Høiesteret saaledes: Da jeg er bleven underrettet om, at den afGeneralfiscalen paa Embedsvegne mod mig for Høiesteret indankede Sag foreløbigen er bleven bestemt til skriftlig Behandling, tager jeg mig den Frihed til Deres Excellence og Deres Høivelbaaren heder at henvende mig med den ærbødige Begjæring, at denne min Sag maatte vorde foretagen og paakiendt under de for Retspleien ved Landets Høiesteret som Regel foreskrevne Former. En Afvigelse fra disse vilde upaatvivleligen udfordre en særlig Retshjemmel; men jeg troer ikke, at i nærværende Tilfælde nogen saadan skal kunne paavises. At navnlig ikke Jnst. 7de Dec. 1771 § 6 a. kan finde Anvendelse paa denne Generalfiscalaction, synes allerede at følge deraf, at den umulig kan henregnes til de korteste Sager, og selv om det var givet, at Res. 4 Octbr. 1799 § 3, bekjendtgjort ved Pl. 25 Febr. 1837, efr. Pl. 13. Mai 1814, hjemlede skriftlig Behandling for alle Trykkefrihedssager, eller i det mindste for saadanne, hvori corpus delieti er under Politiets Beslag, saa turde dette dog neppe finde Anvendelse paa et Tilfælde, der ikke er Trykkefrihedssag, og hvori der ikke er Noget blevet lagt under Beslag. Jeg skal i denne Henseende tillade mig at gjøre opmærksom paa, at det kongelige danske Cancelli i Anledning af en Henstilling af Generalfiscalen udtrykkeligen har erklæret, at der ingen Anledning var til at ac De tionere mig for Overtrædelse af Trykkefrihedsanordningerne, og at samme Collegium har ophævet det Beslag, som Politimesterens Medhjelp – rimeligviis paa Grund af en Misforstaaelse af de nys citerede Lovbud, – havde lagt paa et Blad, der offentliggjorde de i min Sag for Hof- og Stadsretten afgivne Defensionsindlæg. Jeg behøver derfor ikke engang at paaberaabe mig et saa vægtigt Præcedens, som at den sidste Generalfiscalaction mod daværende Professor David, skjøndt Trykkefrihedssag, blev ført offenligen og mundligen, for derved at støtte den Fordring, at heller ikke min Sag maatte vorde underkastet nogen exceptionelBehandling. Sagførelsens Offentlighed, og som betingelse derfor dens Mundlighed, har til alle Tider været anseet som Grundpillen for Høiesterets Dygtighed og Anseelse. Jeg tør derfor haabe, at det ikke vil vorde lagt mig til Last, naar jeg tilstaaer, at ogsaa jeg deri seer en væsenlig Garanti for min retlige Jnteresse, hvorpaa jeg i en saadan Velfærdssag saa meget mindre kan gjøre Afkald, som jeg agter at benytte den enhver Anklaget tilkommende Ret til selv at forsvare sine egne Handlinger. Jeg kan saa meget mindre reenoncere paa den Procesmaade, der som ordinarium maa have Formodning for sig, som den vil lede til en langt hurtigere Afgjørelse, end den skriftlige Behandling. Dette er ikke blot Noget, Lovgivningen ved alle Justitssager tillægger stor Vægt, og det er ikke blot et personligt Gode, for den Tiltalte og alle dem, hvem hans Skjebne ligger paa Hjerte; men det har for mig en særlig retlig Jnteresse, da jeg er Stænderdeputeret, Borgerrepræsentant og Borgerrepræsentantskabets Viceformand, og i mine tvende sidstnævnte Egenskaber endog er suspenderet paa Grund af den her omhandlede Sag.