Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-10-18
For ungefær 16 Aar siden blev det strengeligen forbudet alle Huusværter paa Øen Placida, at holde Katte i deres Huse, paa det at Fasanerne, som vare anlagte til Kongens af Neapolis Fornøielse, desto sterkere kunde formeres. Neppe havde dette Forbud staaet i 2 Aar, førend Rotterne saaledes havde taget Overhaand, at alle Ting i Hu Nr. 660 R. R. sene, i Kirkerne, ja endog Orgelpiberne bleve ganske forgavede af dem. Jndvaanernes Forraad, Liigene, ja endog Børnene i Vuggene maatte tiene denne ødelæggende Sværm til et Rov, hvorudover alle Jndvaanerne paa Øen befandt sig i yderste Beklemmelse. Trøstesløse nærmede de sig til Monarchens Throne, kastede sig underdanigst for hans Fødder, for at raabe om Medynk, og lode ikke af med deres ængstende Bønner, at de dog ikke maatte gives til Priis for Rotterne, førend Forbudet paa at holde Katte, igjen allernaadigst blev ophævet, hvorved denne haarde Landeplage, som de havde maattet udstaae, blev tagen fra dem. Naar vi undtage denne eeneste Tieneste, som Kattene giøre os, ikke saameget af Tilbøyelighed til Menneskene, som af egen Jnteresse og naturlig Drift, saa have vi i det øvrige tusende Farer at frygte for af deres vilde lumske Gemyts Art. Efter adskillige Lægers Tanker er ikke alleneste Kattenes Hierne en virkelig Gift for dem, som æde deraf, men endog deres Urin, deres Haar, deres Kiøer, deres Tænder, deres Aande, ja endog deres Aasyn. Om deres Hiernes Skadelighed bliver i Ephem N. C. D. I. A. 3 Obs. 199, følgende Jagttagelse anmærket: Et Menneske, som klagede sig at have ondt i Øinene, blev af en overtalt til at indtage 2 Skeer fulde af pulveriseret Katte hierne. Han gjorde det, men faldt strax derpaa i Affindighed, tabte paa engang sin Hukommelse saaledes, at han ikke meere kunde nævne de bekiendteste Ting ved Navn, og døde i denne klagelige Tilstand. Desuden veed man, at Kattene kan være overmaade skadelige for Børn i Vuggen, efterdi de ofte have lagt sig paa deres Ansigter, og qvalt dem i Søvne. Ja voxne Personer maa endog stedse tage sig i Agt for disse Dyr, efterdi de af Naturen ere avindsyge, hævngierrige, ondskabsfulde og lumske. Man anfører Exempler paa deres Avindsyge og Hævngierrighed, Nær 661 Rd. hvorover man maa zittre og hæve. Et eneste Exempel kan være tilstrækkeligt nok til Advarsel for Katteelskere; det angaaer en Fransk reformeret Præst, navnlig Mariette, som for et Skrivts Skyld flygtede til Engeland. Han havde sat sig ned i Canterbury, hvor han kunde leve i hans Rolighed allerhelst da Erkebispen havde anbetroet ham et heelt Kirkesogn. Hans største Fornøielse var en stor Kat, som han i 10 til 12 Aar havde vænt til sig ved idelige at stryge og klappe den, og hvilken han sædvanlig gav en Lækkerbidaf det, som han selv spiste, paa en Tallerken for sig selv. Denne kielne Yndling var alene Aarsag til denne Præstes beklagelig Ende. Hans Broder, der just var kommen i Besøgelse til ham, maatte være et Vidne til hans Død. Hr. Mariette havde indbudet en Deel af sine Herredsbrødre til et Middagsmaaltid. Katten havde i Stilhed tilligemed anseet de store Anstalter til dette prægtige Giestebud, og havde troet, at man efter sin Samvittighed vilde give den paa en Tallerken for sig selv noget af hver Ret at smage, ligesom den var vant til af sin Herre. Men Hr. Mari ette havde enten formeget at tage vare, eller og han vilde dølge sin Svaghed, heri, og lod sig alene for denne Gang nøie med at kalde paa Katten, og at rekke den et Stykke af et Hønselaar over Skuldrene. Dette avindsyge Dyr værdigede hverken at lugte til denne Lækkerbid, eller, saalænge Maaltidet varede, at nærme sig enten til sin Herre, eller til nogen af Giesterne. Da man var gaaen fra Bordet, bleve 2 af Giesterne tilbage, for at tage sig et Middags Bluun, hvilket behagede Værten, for at tage Deel deri. Da Hr. Mariette nu var alene med sin fortørnede Yndling, og var indslumret paa en Sopha i samme Værelse, hvor man havde spist, syntes alting i hele Huset at være stille. Hr. Mariettes Broder var gaaen ned i Haven at spasere, da imidlertid et Bud kom med et Brev fra Er N 662 s. kebispen til Præsten. Broderen løb op for at vække Hr. Mariette, men den gode Mand var ikke at faae vaagen, thi han var bleven qvalt af sin avindsyge Yndling, da man kunde see Sporene af Kattekløerne paa den Qvaltes Hals. Katten var imidlertid snue nok til at blive tilstede i Salen, og at stille sig an, som den sov. Hr. Mariettes Broder, faldt paa at giøre et Forsøg, for at blive meere forvisset om Sagen. Han bad de 2de gode Venner, som komme til, at skienle sig. Selv bandt han en Snor om sin qvalte Broders Fod, stillede sig hen i en Krog, trækkede paa Snoren, og bevægede den Døde saa naturlig, at Katten, som troede, at der endnu var noget Liv i hans Herre, endnu engang faldt an paa ham, for paa samme Maade, som forhen, tilfulde at faae ham qvalt. Hr. Mariette, der nu ingen videre Overbeviisning behøvede, forfulgte det grusomme Dyr med sin Kaarde, men det undkom lykke, ligen, og lod sig siden aldrig see i Huset mere. Efterretning om den bedste Maade, at alle Slags Sædefrøe ei skal forvandles eller udarte. Jeg vil ikke indlade mig her med de Aarsager, paa hvilke det, imod Sædefrøets Forvandling, eller Udartning angivende tilstrækkelige Middel, grunder sig. Ustuderte Læsere, kunde dog ikke forstaae mig, naar jeg vilde tale om Planternes dobbelte Slægt, om Han=, Hun= og Tvetulle=Blomster, om Stengler, om Sædstøv=Vifter, om Frøenaalene, o. d. l. Lærde Læsere derimod, ifald de endnu ikke skulde have nogen Kundskab derom, kan selv læse dem det til af adskillige Skrivter, f. Er. Linnæi Philosophia Botanica; Ernstings Beskrivelse over Planternes Slægter, Kolreuters Efterretninger om adskillige, til Planteslægten henhørende Jagttagelser og Forsøg, Ludvig og d. l., og af dem, som allerede ere Urtekiendere, (Botanie, Nr. 663 Nr. ønskede jeg langt heller selv en nøiagtigere mundtlig Forklaring om det, som bestandig bliver uforstaaelig for mig selv, omendskiønt jeg bruger de bedste Skrivter. Kun dette eneste er nødvendig at vide for enhver Haugeelskere, at der ligesaavel iblandt Urterne gives tvende Slags Kiøn, som iblandt Dyrene; at de fleste Haugeplanter har tvetullede Blomster, at ingen Eggestok eller Frønaale frembringe frugthart Frøe, med mindre Frokornene giøres frugthare med det gule Støv, som befindes paa Sædstøvvifterne; at en Plantes Sædstøv, som falder udi en Eggestok paa en Plante af et andet Slags, men dog af samme Art, og giør den frugthar, foraarsager, at de deraf kommende Planter blive ikke af det hidtil værende Slags, men beholde noget af begge, som f. Ex, naar en sætter de bedste hvide Kaalhoveder ud til Frøe, og tilligemed røde Kaalhoveder, bekommer aldrig af dem fuldkommen hvide, eller røde, men mestendeels gronagtig røde Planter, ligesom en Enropæer, der tager en Mohrinde, avler Mulatter, eller guulbrune, men sielden ganske sorte eller hvide Børn. Middelet, hvorved den, som er opmerksom, ganske kan forebygge Sædefroets Forvandling eller Udartning, bestaaer heri, at man aldrig maa udsætte til at bære Frøe mange Slags af en Art tilsammen, men optrække ethvert Slags alene, hvert Aar. For at dette kan blive tydeligere for de Ubevandte, vil jeg igiennemgaae alle de Vexter efter Alphabetet, som ere underkastede nogen Slags Udartning. Agurker. Naar de almindelige, samt lange, hvide og grønne staae iblandt hinanden, saa give Kiernene derefter mangfoldige af et andet Slags. Basilike. Den der iblandt hinanden udsætter i en Mistbenk de store, middelmaadige og fine, skal af det Frøe, bekomme uægte Planter, og befinde, at f. Er nogle Plan, ter af den fineste Sort, ere grovere, og at deres Blade ligne mere den af det mellemste Slags. N 664 A. Blomkaal. Dersom der er tilligemed og hos denne andre Slags Kaal eller Roer, maa forventes Planter, hvis Blade ere merkelig forskiellige. Bønner, store engelske. De allerstørste engelske Bønner, blive inden 3 Aar ligesom de indenlandske smaae, naar man planter dem hos hinanden. Bruunkaal. Naar den smaae krusede blomstrer tilligemed den høie knusede ved hinanden, saa faaer man af det Frøe høistammede, grønne og slette Planter. Og saasnart Bruunkaal blomstrer tilligemed Roer eller Vinter Roer, vil man endelig sige, ifald Fortællingen er sandfærdig, (si fabula vera) at der kommer virkelige Roer af saadant Frøe. Carotten eller lange Gulerødder. Hvem der sætte tillige Carotten, gule og de saa kaldede røde og lange Gulerødder i et Bed, for at bære Frøe, skal derefter bekomme mange, som ere ganske udartede.