Københavns Adresseavis, 1781-04-23
Fundne og opdagede Sager. Paa Politiekammeret er opleveret Charnering til et Uhr, forfattet til Glas paa begge Sider, som er funden paa Gaden; 2 Sække ere frataget en mistænkelig Person, der haver falbuden samme. Dem Andenken Herrn i INARDS Baron von Sølv, koniglich dennischen Konferentrants. Von F. Angekundet durch die bange Schwille Und den schwerern Athemrug, Kommt der Donner, langsom, im Gewühle Fiinstrer Wolken; lange drohet Uns sein seierlicher Flug. Lange heist er un des Schlages harren; Truber, dunkler wird der Tag : Wir erwarten, siche dennoch starren Wir form Glanz der Wetterflamme, Dennoch schrecket un der SchlagSEL'N. Du stibst, ach lange, lange Sahn wir nahen Deinen Tod; Dennoch Achsen, klagen wir und bange, Hebt das tribe Auge sich zu Ihm, der Sterben Dir gebot. Nicht mit Murren, denn sein Weg ist Liebe, Seine Schickung gadevoll. Spricht er zu dem Staube, auf zerstiebe! So zerstiebt er, des: er schöner Einst gesammelt werden soll. Um Ergebung flen die starren Blicke, Strebt der Seufter himmelan. Das, von oben, er Geduld uns schicke, Der un nahm den ehrenrollen, Nahm den theuren, den Mann. Edel var Er, stolte Alpen tönen. Laut von Seines Namens Preis : Edel var Er ! unter Danmarks Söhner, Tönet schallender sein Kuget, Unermiddet reger Fleis. Da Slos Glanz um Ihn von Danmarke Trone, Den besitet Gerechtigket, Thrennahmen wurden lhm zum Lohne; Beisall winkte Ihm der Lepter. Und das Vok, Erkentlichket. Unde strømte midder Segen nieder Auf sein nutzerfultes Thun ; Aber, mildes Wohlthun strømte wieder. Von dem edlen Mann, und kante Wie sein Fleis kein trages Ruhn. Wollust wars Ihm, menn Er grindte, bauteAndrer Giick mit reicher Hand; Wollust, hohe Molust, men er schauteDaft von Ihm gegrundet, Andrer Wolfart unerschittert stand. Ach, Du bantest, theurer Greis, auch meine, Dein gedenk ich lebenslang Das Duis chatst o das vermehre Deine Himmelwonne, aber, trauerne Um Dich will ich lebenslang. Følelser ve min Vens Herr B. Es ENS Forening :med Jomfrue K. M. BIERRINB. den 19 April 1781. syng de min Harpe, syng nu min henrevne Siels Brusende Folelser - Snart vil mit smeltede Hierte bortflyde i Velklang, I om Fölelse for min Ven. Achl hvilken Scene, sög du at besynge den, See, hvilken glad ubeskrivelig Fölelse, See, hvilken mat smegende Vellyst i Brudgommens Aasyn - See, hvor hans ømme Siel længselfuld matter sig, For gjennem Öyet at finde sin Fiskede - See hist den glindsende Taar, Hellige Offer for Hymen; Hvorfra hin pludselig Id - maaskee kommer hun seer du, seer an min Siel den Elskværdige, Seer du Sielene henrykt, Straalende favne sig. - og nu - Tumlede Sielen omtaaget af Fölelse, Nu hæves Hiertet - høyt banker Henrykkelse, I-Brudens for enge Bryst Som Bölgende stiger og synker -Men hendes Assyn, her Rosen oplives, som Næsten laar visnet ved Sygdommen nagende Orm. - Nu taler Öynene, Funklend Kierligheds kielne Sprog. Ja! min Veninde, gin Salighed föler jeg, Ja - jeg saae dig blomstre som Foraars yndigste Eng I Sundheds smilende Barm, Opklækket af Gratierne. Jeg saae dig vinne ved Sygdommens rasende Storme, - dog smillet Taalmodighed at enhver Mine, og from Hengivenhed; Sukket kuns taalig til Himlen. Nu skal Sygdommen flye - Glæde skal jage den, Fryd skal indtage dens Plads - og henrykkende Sundhed og Fred skal blomstre Paa dine undseelige Kinder. Jal bliv lyksalig min Ven og Veninde nu, Ja bliv det evig - See Træet tilnikker mig Bifald - heele Naturen. Hvisker. - Store Gud! lad det skee. Bøger.