Aalborg Stiftstidende, 1841-02-01
Viborg Stænder. Skattebevillingssagen. (Fortsat fra Nr. 13). Auditeur Roulund: Naar Committeen med Hensyn til Competence-Spørgsmaalet ikke er gaaet til den yderste Grændse, saa er det skeet af Hensyn og Grunde, som det er unødvendigt at udvikle for Forsamlingen, Hvad mig selv angaaer, da skal jeg i enhver Retning udtale mig saa frit og aabent, som Sagens Vigtighed fordrer, og som sømmer den Mand, der er sig bevidst, ikkun at ville det Rette. Competencen mener jeg da, at maatte begrundes deri, at Kongen i sine Svar paa de Adresser, der indkom i Anledning af Thronbestigelsen, bestandigt henviiste Folket med dets Ønsker til Stænderne, naturligviis fordi han erkjendte, at disse have en ubestridt Ret til at petitionere om enhver Forandring i de bestaaende Love; og jeg kan paa ingen Maade indsee, at nogensomhelst Statsforfatning kunde gjøre det til en ulovlig Gierning, at Landets Beboere i hvilketsomhelst Anliggende henvendte deres tillidsfulde Bon til Landets Konge - hvor meget mindre da, naar det, som Bønnen gaaer ud paa, er Noget, hvortil Folket, efter min Formening, har en historisk Ret. Aaret 1660 overdroge Stænderne til Frederik den 3dre, i Anledning af Arveregjeringen, at udfærdige sin egen Reces eller Haandfæstning. Ved en Haandfæstning involveres nødvendigviis Begrebet og giensidige Rettigheder og Pligter, men Kongeloven kan i denne Forstand ikke kaldes en Haandfæstning eller Reces, eftersom den overfører alle Rettigheder paa Kongen og alle Pligter paa Undersaatterne. Jeg mener altsaa, at vi endnu have den omtalte Haandfæstning tilgode. Maaskee kan ogsaa en absolut Regjering, med Hensyn til Rigets sørgelige Forfatning, paa den Tid have været hensigtsmæssig, men Tiderne skifte og Forholdene forandre sig, og fordi et Middel eengang har været godt, er det ikke afgjort, at det længere, end sige bestandigt, kan være det. Og selv om det, som Spittler siger, var et Dictatur, som Frederik den 3die erholdt, saa ligger det dog i Dictaturets Væsen, at det maa gives tilbage, saasnart det har opfyldt sit Øiemeed. Det vilde ogsaa stride mod Fornuftens evige og uforanderlige Love, om nogen menneskelig Indretning kunde kaldes evig og uforanderlig, og selve Kongeloven har allerede afgivet Beviis for, at ikke heller den er nogen Undtagelse fra denne almindelige Regel; det hedder nemlig i dens 820, at disse Vore Riger, ingenlunde maae adskilles, og dog har Frederik den 6te ved en Tractat afstaaet Norge. Den danske Regjering maa, som enhver anden, antages at være begrundet ved en Contract, og maa ved en Contract igjen kunne hæves eller modificeres, uden at Kongelovens Ord fornuftigriis kunne være til nogen Hinder herfor, thi vilde man nægte dette, maatte man nødvendigviis antage, at Enhversomhelst, der ved et lykkeligt Coup kom i Besiddelse af den høieste Magt, kunde, ved hurtig at udgive en Lov, der, under Livs Fortabelse, forbød enhver Tvivls-Yttring om hans Besiddelses Retmæssighed, paa den Maade gjøre sin Regjering legitim. Dog have Nationerne nutildags en anden Mening om denne Sag, og hvor en Meningsforskjel af denne Art maatte opstaae, der kunde ikkun Styrken decdere; men denne Afgjørelsesmaade, omendskjøndt undertiden uundgaaelig, er dog det Sørgeligste, der kan ramme et Land. Den kongl. er sandt; men derfor have vi Kongens Retskaffenhed at takke, ikke Landets Retsforfatning, og sæt, at engang Aanden at en østerlandsk Despot foer i en dansk Konge, og han, med Kongeloven i den ene Haand, og Sværdet i den anden, begyndte at rase, da vilde vistnok Mange faae Fred, men det vilde blive Gravens evige Fred, og hvad anden Sikkerhed, kunde Folket i et saadant Tilfælde have, end den, der maatte søges i den Omstændighed, at en Konge har et Liv at miste saagodt som enhver Anden; men denne Garanti kan vel ikke være tilstrækkelig. Den Bevægelse, som nu spores hos Folket, jeg siger det reent ud, har en større Udstrækning end Mange finde deres Regning ved at ville troe, og en større Betydning, end det kan være behageligt for Mange at høre; Tønderet er der imidlertid, og der behøves ingen Lynstraale fra Himmelen for at sætte det Hele i Brand. Jeg mener altsaa, at det vil være nødvendigt, at noget Tilfredsstillende snart maa skee, og ligesom Forandringen, i 1660 udgik fra Folket, saaledes vilde det være smukt, om den forhaabede Forandring nu udgik fra Kongen. Det er derhos nødvendigt, at mange og vigtige Forberedelser maae forudgaae, som med største Held kunne angives og formed af Regjeringen; dog skal jeg, paa Grund af de mange Vanskeligheder, man har fremhævet med Hensyn til Hertugdom merne, ikke tilbageholde den Yttring, at naar Danmark fik en constitutionel-monarkisk Forfatning, og en Jndbydelse i den Anledning udgik til Hertugdommerne, vilde Slesvig, sandsynligviis slutte sig til Riget, i hvad saa Holsteen end vilde gjøre. Skulde denne Formening alligevel ikke befindes at være vel begrundet, vilde det desuagtet være altfor sørgeligt, om Danmark skulde lide end længere for de Statsfeils Skyld, der kunne bebreides de gamle Regjeringer. Jeg veed vel, at Dronning Margrethe begik den store Feil, da de slesvigske Fyrster 1306 vare uddøde, at hun atter forlenede Slesvig bort, og det til de holsteenske Grever; men jeg veed ogsaa, at hun 1397 udvirkede den Calmarske Union. Dette var da et Lyspunkt, som til evige Tider skal sprede Glands over Margrethes Minde - og hvad var ogsaa naturligere, end at tre Folk, som udspringe af en Rod, have eens Sprog, eens Sæder, og hartad eens Love, og som indbyrdes trænge til hinanden, igjen forenedes til een stor og mægtig Stamme, og jeg skulde meget tage Feil, om ikke snart eller seent den Rost igjen vil udgaae, som atter kalder Nordens Sønner tilsammen; da vil Norden blive stærk, og en ny Morgen vil da oprinde over et forynget Folk. Vedbliver da Slesvig, imod Formodning, at stirre imod Syd, hvad Andet bliver da os tilovers, end at vende Blikket imod Nord. - Justitsraad Holm maatte, foranlediget ved nogle af den sidste Talers Attringer, erklære, at han kiender en stor Deel af Jylland, men at, efter hans fulde Overbeviisning, ikke deri findes nogen Elementer til nogen Gjæring eller vel endog til Revolution. Denne Erklæring gientog ogsaa Statsr. Br.-Seidelin, Kammerr. Aagaard, Justitsr. Rummelhoff. Selveier Skov og Gaardmand Kirk, hvilken Sidste i sit ovrige Forredrag tillige udtalte sig for Adopteringen af en (Fortsættes). Forfatning lig den norske.