Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-05-12
En russisk Adelsmands Eiendom vurderes ikke efter hans Jorders Størrelse, men efter Antallet af de Bønder, eller som det hedder, af de Siæle, han besidder. Jfølge Alexanders Forordninger af 1808 og 1812 maae ingen enkelt Bonde sælges eller fiernes fra den Jordbund, som han dyrker, men hele Familier kunne forsættes fra een Egn af Riget til en anden, saaledes ere talrige Landsbyer blevne anlagte i Krimm, Bessarabien og de kaukasiske Provinser, som nu beboes af Bønder fra det indre Rusland. Det er Godseiernes egen Jnteresse at sørge for sine Bønders Velstand, da hans egen beroer paa deres. Naar Misvært og andre Vanheld indtreffe saa er han forpligtet til at forsyne dem med Sædekorn og at sørge for deres Underholdning til næste Høst, naar de blive gamle og ikke længere kunne arbeide, saa maae han underholde dem. Der finder en vis Humanitet Sted imellem Adelsmanden og hans Livegne. Denne kalder hiin sin Fader; Herren kalder den Livegne sin Broder, og naar flere ere tilstede, sine Børn. De rige Adelsmænds Bønder have det bedst, de maae eie en betydelig Mængde Jorder og selv drive Handel og Haandtering i Stæderne naar de faae et Tilladelses=Beviis af deres Herre, derfor maae ethvert mandligt Medlem af Familien betale en personel Skat (Obrok, paa 10 til 30 Rubler Papiirpenge. Der gives endog Livegne, som tilhøre store og rige Herrer; f. Ex. Greverne Orloff, Demidoff og Scheremetieff, som have kiøbt egne Godser og bygget store og smukke Huse i Stæderne og indrettet dem med Pragt. Disse store Herrer ere stolte af at eie saa rige Undersaatter og vilde ikke lade dem løskiøbe sig for nogen Betaling. Disse Bønder kunne undertiden udvise den største Hengivenhed for deres Herrer: J Aaret 1808 døde i Moskou Fyrste Poul Michaelowitsch, Wolchonski, 46 Aar gammel. Da Efterretningen derom ankom til hans Gods i Nærheden af Moskou saa begave 200 Bønder, med deres Ældste i Spidsen, sig til Staden for at bede om Tilladelse til at bære hans Liig til Graven. Fyrstens Slægtninge bleve meget rørte over dette Beviis paa Hengivenhed, man fortalte nu de gode Folk, at den Afdøde ikke skulde begraves i Moskou; men i Klosteret Barofsk, som ligger 90 Werster derfra, hvor hans Forfædre ligge begravede. Men det var langtfra, at Bønderne lode sig derved rokke i deres Tilbud, deres Antal voxede endog til 300; de deelte sig i smaae Hobe, som afløste hinanden paa hver anden Werst og lode sig ikke, uagtet en russisk Vinters Strenghed, berøve den Ret at bære deres Fader til hans Hvilested. – Da de Franske i Aaret 1812 havde besat Landet, levede Bonden, Alexander Fro loff, som Ældste (Starost) i Landsbyen Smerding, som tilhørte en Hr. Bulgekoff. Alle Beboerne i Omegnen vare i Begreb med at tage Flugten, og gave ham det Raad at sælge Kornet i hans Herres Magaziner, og at følge med dem. Alerander afslog det og sagde: Guds Villie skee, det er min Skyldighed at opbevare Kornet og jeg har ingen Ordre paa at sælge det. Fienden nærmede sig Landsbyen paa 9 Werster og slog en Broe over Floden Kleazma, men den gamle blev paa sin Post. Alt det Korn, som endnu var paa Markerne, fik han indbragt og sørgede for dets Conservation; ogsaa opmuntrede han ved sit Exempel Jndvaanerne i de andre Landsbyer til at giøre det samme. Da Fienden havde trukket sig tilbage og hans Herre takkede ham af Hiertet derfor, saa svarede Alexander: Gud var naadig mod os Alle. De Livegne ere værst farne, hvis Herrer ikke leve paa deres Godser; men tilbringe den største Deel af Aaret i en stor Stad, da de saa komme til at dependere af Opsynsmændenes Luner, som ikke altid ere saa veltænkende, som deres Herrer. Ogsaa trykker Livegenskabet dem haardt, som leve paa de fattigere og ringere Adelsmænds Godser; thi da disse maa gribe til ethvert Middel for at forøge deres ringe Jndkomster, saa paabyrde de Bonden saameget Arbeide som muligt. Antallet af disse smaae Adelsmænd tager bestandigt til, ifølge den russiske Lov, at en Faders Eiendomme skal deles imellem hans Børn, og tillige fordi Adelsklassen, voxer bestandigt til, da ethvert høiere Trin i Militair= og Civiltienester fører Adelsrangen med sig; dog er det fastsat ved en Ukase af 1822, at kun Adelsmænd af den høiere Rang maae i Fremtiden have Livegne.