Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-04-16
Det var ved Financeforhandlingen i det brittiske Parlaments Underhuus d. 19 Martii forrige Aar, at Hr. Martin erindrede: at Nationalgielden, som 1780 var 184 Mill. Pd. St., var nu (5 Septbr. 1810) løbet op til 784 Mill., hvoraf Renterne allene ikke vare meer eller mindre end 39 Mill. 972,000 Pd. St. aarligen. Er denne Opgivelse rigtig - og hvo kunde vel tvivle paa dens Tilforladelighed, da den blev gjort i hele det brittiske Parlaments Aasyn og ingen Modsigelse fandt, falder ogsaa den Bevæggrund strax Øinene, som den engelske Regjering har til nærværende Krigs Fortsættelse. Thi naar hine 3 Mill. 972,000 Pd. St. aarlige Renter regelmæssigen skulle udbetales Statscreditorerne, kan den brittiske Regjering ikke tilstede, at der forandres noget væsentligt i den selskabelige Tilstand, hvorved dette allene kan bevirkes: og da Handelen er den rige Kilde, hvoraf den samme Regjering øser sit Magtmiddel saa maa den bære Omsorg for, at denne Kilde ingensteds stoppes eller vel endog afskiæres. J Nationalgieldens Storhed ligger altsaa en evig Opfordring til Udvidelsen af Magtgebetet d. er til Krig. Men det er ikke allene den saa eller saa høit stegne Sum Nationalgield, som bestemmer den engelske Regjering til ei at give Slip end ikke paa den allermindste af de eengang erhvervede Handelsfordele, og hige efter en fuldendt Eneret; endnu mere tilskyndende til Krig er den Omstændighed, at denne Regjering, formedelst de organiske Love, den eengang har, og over hvilke den ikke kan blive Herre, ikke tør sætte nogen Grændse for Laanesystemmer hvorfra Nationalgielden er oprunden. 780 Millioner Nationalgield, hvor uhyre denne Sum end en i og for sig, ere intet, aldeles intet i Sammenligning med den langt mere uhyre, egentlig ganske ubestemte Sum, der maa fremkomme, naar det engelske Regjering fremturer i den Eiendommelighed, som Constitutionen har foreskreven den. Hin 784 Mill. Nationalgield ere opstaaede i Løbet af 122 Aar, naar man gjør Wilhelm den Tredies Regjeringstiltrædelse til Begyndelsespuncten af det en gelske Laanesystem. Men hvad ere 122 Aar i en Nations og en Regjerings Liv, Man maa kunne gaae fremad naar man ikke vil tilbage; thi paa Stilstand er ikke at tænke. Det forstaaer sig ganske af sig selv, at der, da intet Menneskeligt lader sig drive til det Uendelige, ogsaa vil findes for Engellands Laanesystem om kort eller lang Tid en Grændse; men hvor meget den engelske Regjering selv end maatte være overbevist herom, tør den dog ikke forsmaae noget Middel, der kan bidrage til at hiin Grændse indfinder sig saa sildig som mueligt, og da dette kun kan bevirkes for saa vidt den brittiske Regjering søger at gjøre Handelen al mere og mere indbringende for sig, kan man ogsaa forlade sig paa, at den vil gjøre sit, for at naae et saadant Øiemed. Jngen opmærksom Jagttager af hvad der foregaaer i Europa, kan have undladt at bemærke, at Engellands Anmasselser og Fordringer ere stegne i samme Grad som dets Nationalgield er voxen, og afmaaler man Fremtiden efter Forbigangenheden, saa lader det sig, under det Tryk som den bestandig voxende Nationalgjeld ikke kan forfelle at udøve paa Regjeringen, sandelig ikke bestemme, hvor Engellands Sø- og Handelsdespotismus vil standse, forudsat at Tingene blive i den Gang, de hidtil have været. Men det er ikke blot den værende National gield, der gjør den engelske Regjering tilbøielig til Krigens Fortsættelse; det er overhoved dens uhyre Fornødenheder, der frembringe denne Tilbøielighed. Foruden de 39 Millioner og 972,000 Pd. St. i aarlige Renter af Nationalgielden, behøver den engelske Regjering endnu nogle 40 Mill. Pd. St. til Statstjenestens Bestyrelse. Hr. Martin angav d. 19 Martii Udgivterne til Armeen for 19 Mill. 432,000 Pd. St., til Artilleriet for 3 Mill. 813,000 Pd. St., til Marinen for 19 Millioner 578,000 Pd. St. Hvilke uhyre Summer! Og dog tør den engelske Regjering ikke smigre sig med den Tanke, at disse Grene af Statstjenesten ikke efter sex til ti Aars Forløb ville koste endnu langt mere; thi naar den overveier de Fremskridt, som den i Statskraftens Udvikling i en Tid af 30 Aar har gjort, saa maa den finde, at hiin er gaaet over to Trediedeele ud over det, hvad den i Aaret 1780 var, og, dette antaget som Maalestok, maa den forudsætte, at det samme vilde have mødt den efter et Tidsrum af omtrent ti Aar. Hr. Grey sagde i en Tale, som han holdt den 20 Junii 1806 i Underhuset: "Jeg bør ikke befrygte nogen Modsigelse, naar jeg anslaaer hele Beløbet af Renterne af vor Nationalgield til 30 Mill. Pd. St., og naar jeg paastaaer, at vor Fredsetat aarligen ikke beløber sig til mindre end 40 Mill. Ere Afgivterne saa store, tilføiede denne Taler: "at Forøgelse af samme synes aldeles umueligt, bør man da endnu spørge, om Krigen er uomgængelig nødvendig Hr. Grey fandt for Øieblikket for godt i den atter udbrudte Krig kun at see Midler til Afgivter nes Forøgelse, og til en endelig Overspændelse af Kræfterne; og i det Hele taget er intet at indvende mod denne Mening. Men den engelske Regjering seer i Krigen med Frankrige kun Midler til at forøge sine Undersaatteres Betalingsævne, og vilde den have havt Uret heri, om den havde været saa heldig i at gjøre Engelland til Middel puncten for Verdens Handel og alle Nationer til Engellands Slaver, Jeg siger ikke at dette vil lykkes den; jeg siger blot, at den gaaer ud fra sligt, og at den maa gaae ud derfra, om den vil være sine uhyre Fornødenheder voxen. Fra Engellands Side lader sig altsaa med høieste Vished antage, at det vil være utilbøieligt til den Fred, som kun kan tilveiebringes derved, at det frasiger sig sine hidtil gjorte Anmasselser og Fordringer; thi disse Anmasselser og Fordringer ere, ved den Udvikling som Laanesystemmet og Nationalgielden har gjort, saa aldeles grundede i den engelske Stats Natur, at det er ubegribeligt, hvorledes, uden en Totalforandring i den sidste, hiin Frasigelse skulde komme istand. Det er ikke Georg den Tredie, ikke Præmierministeren, ikke den engelske Regjering overhoved, der gjør Freden umuelig; det er Beskaffenheden af den selskabelige Tilstand i Engelland, som ingen nok saa bydende Personlighed fra et Jndividuums Side kan forandre saa pludselig, at dens Jnteresse lader sig forene med det europæiske Riges. Aldrig er dette tydeligere blevet yttret end i en engelsk Geistligs, HatkinsFlyveskrift, som fører Titel: "En evig Krig som det eneste Middel til Storbritanniens Sikkerhed og Vel. Da Frankriges Ødelæggelse, som Sømagt, er uomgængelig nødvendig for Nationers Sikkerhed og Rolighed – siger denne Flyvebladskriver; saa maa man under intet Slags Paaskud lade det beseile Verdenshavet, og følgelig fratage det dets Colonier, og alt, som det besidder af den transatlantiske Jord. Gjør den franske Nation Fredsforslag, saa maa man svare den: "Nei, vi ville ikke staae med eder i venskabelige Forhold; Jntet ville vi høre af eders Tilbud, af Forbund og Venskab. Jmidlertid ønske vi ikke at forøge eders Ulykke. Trækker eders Tropper bort fra Nabolandene, og fra de Kyster, J have besat, aftakler eders Flaader, holder inde med eders Sørustninger. Da skulle de engelske Krigskibe ophøre at forurolige de franske Kyster, vi ville ikke mere forstyrre eders Handel, at J dertil ihvorvel vi foreskrive Betingelserne: hverken bruge franske Skibe, eller franske eller Frankrige underdanige Søfolk. Under disse Betingelser allene kan Engelland slutte en Fred med eder. Eders hele Sømagt maa tilintetgjøres. Saaledes Hatkin, og saaledes som Engelland udtalde sig igjennem ham i Aaret 1805, saaledes vil det ogsaa i Fremtiden udtale sig, og det saa længe som Laanesystem og Nationalgield driver det dertil. Gives der i et Selskab af Stater en eneste, der, ligesom Engelland, tvunget ved sine indere Forhold, uophørlig maa være betænkt paa Forstørrelsen, om ikke af sit Gebeet, saa dog af sit Magtmiddel, saa maa de øvrige være nok saa fredeligsindede, de maa beslutte sig til Krig, og virke for eller mod hinanden, alt ligesom deres særegne Tarv fører det med sig. Europa har siden et Aarhundrede kun Engelland, givet Tilskyndelse til alle de Krige, der i dette Tidsrum førtes. Dog uden at være udførlig herom ville vi kun bemærke, at af disse Krige maaskee ikke en eneste havde fundet Sted, dersom Engelland og Frankriges Handelsfordeel ikke i begge Staters Colonier var kommen i Strid sammen. J Kampen selv maatte Engelland derved beholde Overhaanden, at det, formedelst sin Beliggenhed, ikke behøvede at dele sig imellem Landmagt og Sømagt, og følgelig kunde anvende sin hele Kraft paa den sidste. Saaledes som Tingene nu staae er Tabet af de Regjeringers Frihed bleven en Følge, der, blændede af smaalig Egennytte, lode sig finde tilbøielige til Engellands Understøttelse. Hvad derved er bevirket, vil Fremtiden bestemme, dog bliver det Spørgsmaal tilbage, om det er sandt, at kun Frankrige trækker Krigen i Langdrag, for at tilfredsstille en umaadelig Ærgjerrighed, En Bebreidelse, som man ved Udbrudet af den sidste Krig mellem Østerrige og Frankrige har gjort det sidste og som alt for ofte er gjentagen.