Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-02
Vi have seet, at Poesien er i sit Væsen subjectiv, og lægger an paa en udvortes skjøn Form, og ikke uden Grund kaldes den en Slags Beruselse og Udsvævelse. Religionen derimod er ædrue, alvorlig, fremlægger Tingenes objective Væsen, og holder sig inden Sandhedens snævre Grændser. Mon da ikke de, som blande Religion med Poesie, aldeles bortlede den almindelige Hob fra retteligen at lære den at kjende Sætte de ikke tomme Phantasiefostre ind i det rene Guddomsords Sted. Thi for Saadanne er Formens Skjønhed Sandhedens sikkreste Kiendemærke. Derfor er det, at Man optager uden Forskiel de ældste som de nyeste Læresætninger, kun at de pirre Phantasien og ere iførte et skinnende poetisk Klædebon. Om den sande Mening af Skriftens eller Kirkens Lære ere de heelt ubekymrede; men tvetydige, høitklingende Udtryk, som Ælde har helliget, er det de bruge, og forbinde hermed en ny og vilkaarligen antaget, ofte vel endog ingen Mening. Derfor torde Man vel formene, at hiin ivrige Anbefaling af den religieuse Mysticisme, som hist og her fremføres, ingenlunde bør taales. Hvad Godt Man forstaaer herunder, kan udtrykkes ved andre Ord, men Mysticismen bør nu, som tilforn, have sin Plads blandt Forvildelser. Den sande Religion selv lider intet ved deslige Bestræbelser, men hvo afgjør, hvor meget den almindelige Hob derved forvirres og forvildes. Kræften æder om sig, og hvor den vil ende, seer den Forstandige let. Thi varer hiin poetiske Glimmer-Orthodorie endnu ved i Tydskland, kommer det dertil, at denne urene Blandings Smitte trænger sig ind i Folkets Marv, da ville vi ustandset dale ned til overtroisk Polytheisme eller Pantheismens mystiske Drømmerier. Grækernes og Romernes Religionshistorie kan her tjene som et Exempel. Hvi blev disse Folk, i Begyndelsen simple Religionsbegreber saa forvirrede, at de optoge Levninger og Sætninger af fast alle Religioner, Poeterne maa bære den største Deel af Skylden. Jo nærmere en Religion kommer Naturtilbedelse, en desto friere Mark aabner den da for Poeternes Forvanskninger. Der manglede disse Folk hellige Bøger, den rene Religions Kilder og Vidner; der manglede dem kraftfulde Mænd, som kunde omgierde og haandhæve de religieuse Sandheder. De hensank da til en desto fordærveligere Polytheisme, jo meere lidt efter lidt deres religieuse Forestillinger havde tabt sig i Pantheismens umaadelige Svælg. Samme Fare vilde i vore Dage true Christendommen, hvis hiin poetiske Religionsforvandskning skulde gribe mere om sig. Man maatte da befrygte, at de nu bestaaende Religionsbekiendelser vilde, med Tilsidesættelse af deres særegne Form, tabe sig i en tom og kold Naturalisme. Dog - vi have Intet at befrygte. Den hellige Skrift skal værne om Kirken, og Christendommens altid aarvaagne Genius skal af Historiens Speil gienkjende- og med Sandhedens Medusaskjold tilbageskræmme. hine Poesiens paatrængende Gespenster. Thi ikke vil vor Religion være en blot Følelsessag, ei heller søger den hiin Grækernes tilsyneladende Skjønhed. "Mine Ord, siger Christus, Joh. 6, 63, ere Aand og ere Liv. Dette være da den Regel, vi holde fast ved: Poesien maa tjene Religionen, ikke beherske den. Thi gjøre vi Religionen afhængig af Poesien, da kommer dens indre Væsen, dens objective Sandhed, i Fare.