Københavns Adresseavis, 1770-04-11
J Marmor, lig Ægyptens Pyramidder Jndpræge=Musen for de sidste Tider, Hvad Jorden tabte, naar dens Helte vandt! Men salig Seier, naar selv Godhed vinder, Da tause knæle alle Sangerinder, Og Taarer vise, hvad J fandt! Gud = Navn Almægtige, tør jeg Dig nævne Du skabte Støvet Du gav Støvet Tænke Ævne, Det tænker - - Men hvor vil min Tanke hen? Dog hørte jeg - . - J Magter og J Throner! J hørte det - . - Slaae Kithars høie Toner; Thi Nordens Rudling blev Guds Ven. Vi saae Ham hvilket Syn! - Hvad skræksom Torden Stod mørk og truende nær over Jorden, Men Solen kom, og da husvaltes vi; Retfærdighed var vreed. Men Naaden rørtes En hellig Røst kun om Forsonning hørtes Det skabte, hvad det tabte, fandt. Da bød en hellig Frygt: O knæler, knæler Alt hvad, som lever! - raaber alt, hvad mæler: Han er det ---Godhed --- Misgundheders Gud - - . Her Sangerinden loed sin Kithar falde, Opløftede sin Sang, for at paakalde, Og stammede sin Vellyst ud. Tys nu min Sang! - men see mit glade Øie See, hvem er den, som taler med den Høie? Med hvem fornyer Algodheds Gud sin Pagt? Hvem nævne tør Almagtens Navn, og kræve Dens Vidnesbyrd, hvorfor selv Dievle hæve, At det skal staae som han har sagt: Modsatte Dyder trættes om at male Hans Mine--- høi, ukonstlet er Hans Tale, Og al Hans Væsen ydmyg Majestet. Hans ædle Hierte høres af Hans Læder; Skiønt Øiet forekommer dem og stræber Med al sin Jld at vise det. See her, hvor yndigt Ungdoms Blomster pryder, Ærværdig Viisdoms Frugt og moedne Dyder! Hør Ham forklare Dom og Salighed, Og Herrens Vei, Naturens Maal og Ende Og Almagts Lov, og hør Ham saa bekiende, At Jesus er Alt, hvad Han veed. Min Sangerinde! slut af Glædens Taare Af Blodets muntre Slag i hver en Aare Af Frydens Suk, som mødes fra enhver Lad disse, Lad det glade Tvilling=Rige, Lad Norden, lad hvers Røst i Norden sige, Hvem denne Herrens Nndling er, Vor Frederik--- O J, som aldrig glemte Hans store Fader, Frederik den Femte O! kommer, iler, deeler himmelsk Fryd, Seer Frederik og seer, han eder giver Sin Fader i sig selv. Han stedse bliver Et Mynster af sin Faders Dyd! Slaae høit mit Kithar, syng i Engle=Toner, Den, Pagt som Han fornyer med sin Forsoner, Min Siel beskue Godheds Glands igien. Sig, hvad vor Prinds i Guds og Verdens Øie Bekræftede! - sig - læs det i det Høie Hvad Sandhed selv tilsvor sin Ven. Din sagde Frederik, Din vil jeg være Din Godheds Lov, en Formuur for Din Ære, Din Villie være skal min Rette=Snoer, Da svoer han ved sig selv, den evig Gode; Og Aanderne og alle de, som troede Og Folket følte, at han svoer. Mig, svarte Godhed, mig skal Du behage, Min Arm beskierme Dig! - min Aand ledsage Din Fod til mig og Skiebnen til Dit Gavn. Jeg vist vil høre Dig, naar Du paakalder. Fred vil jeg give Dig og Fryd og Alder, Og Viisdom og et evigt Navn. J Glæden drukken var min Siel og længe Løb Glæden over neppe rørte Strenge, Og himmelsk Vellyst brød Kitharens Klang. Af Vellyst træt min Siel sin Tanke taber, J Visdoms Dyb, som selv dens Tanke skaber, Og Glædes Taare blier min Sang. - Jeg sang om Fryd, men hvilke Sangerinder, Kan synge den, vor Juliane finder, En Moder seer her Dydens sande Løn. Jeg saae Hans Fryd, og sange- og Himlens Kroner, Og sange, men Hun. - o tier matte Toner, Hun saae dem paa en værdig Søn. Men skal min Sang ei nærme sig til Eder, Hvis Flid opelskte disse Salligheder, De Visdoms Frugter, som nu moedne er, J bør det regne for en himmelsk Ære, Vor Frederiks vise Ledere at være Som Himlen sig fremstiller her. 2 Efterretning fra det Kongelige Danske Landhuusholdings=Selskab.