Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1782-08-16
Jntet Nr. 1 var indfattet i noget, som kaldes Karet, saa at Kudsken fik tolv Skilling af Jntet for at flytte dette ubevægelige Intet. Til vore Philosopher, som altid have Ordbismeren i Haanden, maa jeg giøre denne Erindring, at dette Jntet ikke skal forstaaes i den strængeste Meening som det, hvorom man intet Begreb kan giøre sig: Nei dette Jntet havde Figur og altsaa Materie, og opvakte net op saadant et Begreb, som Virkningen af en Coifferekam- og en Skrædersax kan give os. Men her forstaaes saadant et Intet, der er en Mangel af en Virkelighed, som kunde være tilstæde; af dette Slags var ommeldte Karetfylding. Jeg vil sige, hvem det var, det var Hr. Daarlighed. Enhver seer da, at det var Jntet; thi Daarlighed er jo ikke andet end en Mangel af Klogskab, følgelig Intet. Jkke desmindre faaes en stor Hob Jntet og smaat Noget at giøre Meget af dette Intet, men disse Æresbeviisninger vare og Jntet; de allerdybeste Buk betydede ikke engang saameget her, som et Nik paa Landet, og hundrede ærbødige og ligesaa mange underdanige Tienere vare ikke andet end Mangel af Virkelighed, altsaa Intet. Jntet Nr. 2 et heelt Bundt, som adspredt hist og her opfyldte alle Gaderne, og faaes næsten i ligesaa stor Mængde, som Muffer om Vinteren og Kieppe og Vifter om Sommeren. Mange Stykker af Ørkesløshed, Travlhed, Geskæftigheder, nætte Uforskammenheder, uforlignelige Caprioler, sorterede under dette Intet, og man mærkede hos dem en vis Bevægelse, skiønt hver efter sine Bevægel516 R. T.) ses=Love, Dog jeg veed ikke, om man kan tillægge Inte Bevægelses=Love. Jntet No. 3 et Sælskab. Dette Intet var sammensat af en Student, en Martis Søn, en Borger, tvende Madamer og en Jomfrue. I dette Sælskab saae jeg Jntet og hørte Intet. Studenten kunde Fransk, Tydsk, Musiqve, Matheematiqve, Tegne og Fægtekonst, med et Ord: alle Ting; men han var Jntet; fordi han vidste mange Ting, vidste han Jntet; thi hans Kundskab manglede Virkelighed. Martis Søn var kiødelig Broder til Jacob von Tybo, hvoraf enhver seer, han var Jntet. Borgeren var alting uden Borger, han vidste at kræve samme Lydighed af sine Undermænd, som han, af sine Aarsager, beviiste sine Overmænd, som Statist, havde han maaskee været noget, men som Borger var han Jntet. De tvende Madamer, naar man fratager dem de fire Elementer: Seng, Nat Spille= og Caffe=Bord, vare Intet, i det ringeste viste de ikke Tegn til mindste Virkelighed; Manden beklager, at det er alt for sandt, naar den kostbare Middagsmad falder ud til Jntet, og Pigerne leer Madamen ud, fordi hendes Oeconomie er Jntet. Jomfruen var ligeledes en Mangel af Virkelighed, dog beskylder jeg hende ikke for mangle det, hvoraf hun kaldes Jomfrue; men omendskiønt hun end besad denne Virkelighed, tvivler jeg dog om, at hun var noget: Aarsagen er, fordi hun var Alting: Hun var Dommer i Alting og over alle, og hendes Domstoel, hvis rette Sted er i Vindnet, flyttes engang om Dagen til Caffebordet, og visse Tider af Aaret til et Lysthuus; men hendes Domme ere Jntet, saasom de ingen anden Grund have end Tungens mechaniske Bevægelse, og da Jntet er uden tilstrækkelig Grund, saa er jo Alt, hvad som mangler Grund, et Jntet. J Følge den Regel. Af Jntet kommer Intet, dømmer Læseren selv, Nr. 517 R. at jeg ei lyver, naar jeg siger, at jeg i dette Jntet=Sælskab hørte Intet, endskiønt jeg kan forsikkre, at jeg blev snarere døv og træt af dette Jntet, end af alt det Noget, jeg nogen Tid og Sted har hørt. Det var ikke Veirliget, ikke Caffens Dyrhed og andre ligegyldige Ting man bragte paa Bane; men Ting, som overskred enten Fornuftens eller Kierligheds Grændser. Det lærde Jntet priste og lastede med lige Færdighed Skrifter og Vifter, Prækener og Sætter. Det broutende Jntet gjorde en Sammenligning imellem sine Fortienester og Værdighed og sine Overmænds Uværdighed, hvilket at giøre tydeligt, han frembragte tappre Udfordringer, og Fortællingerne, krydede med Eder i trende Sprog, forhvervede ham hele Sælskabets biefald. Det borgerlige Intet vidste hvert Ord, som tales i de geheime Cabinetter, Hver Herres Fortienester og hver Hofmands giørende og lidende Efterstræbelser vare ham bekiendte. Den ene Madame Jntet førte lærde Discourser, og den anden anprisede en frie Handel, og forklarede tydelig den store Indflydelse, den vilde have i hendes Caffe Udgifter og Skræder=Regninger. Jomfrue Jntet udøste en stor Qvantitet af den Skiønsomhed, som idelig ligger paa hendes rosenrøde Lipper. Alt dette var Intet. Jntet Nr. 4 Dagens Forretning. Naar Dagen beregnes til 14 Timer fra Klokken 10 Formiddag til 12 om Aftenen, og man overregner sin Gierning fra Morgen til Aften, naar man vil være fornemme: saa bliver Facit Jntet. Vi ere Mennesker, og det er og bør være vor Hoved=Hensigt, at forsvare denne vor Rang: Alt hvad vi da foretage os, som ikke befordrer denne Hensigt, men giør os ligesaa dyriske som fornemme, kan ikke være Noget. Morgenens første Grøde bliver opofret til vores Gane, og naar denne Epicuri Froeprædiken er ude, gaaer en lang Høymesse an i Gudinden la Mødes Tempel, for hvis Alter N 518 R. man, som ivrige Tilbedere, stedse holder sine andagtfulde Øine henvendte til den Christalklare Alter=Tavle, hvor man seer Gudinden i sig selv, og tilbeder begge tillige. Tolvprædiken eller maaskee Toeprædiken helliges Ceres og Bacchus, og derpaa holder man Aftensang i de Templer, som tilhøre enten Venus eller en anden epicuræisk Guddom, hvorfra man, bebyrdet med sig selv og træt af Jntet, drager hiem og hviler sig i Søvnens Armee, for om Morgenen at være ligesaa flittig. Hvor blev nu Mennesket af Mon man i et eneste af Døgnens 1440 Minuter har tænkt, og tænkt som Menneske, Haar man i den Tid gjort Noget, som giør os til Mennesker, og skiller os fra de Dyr, der drage os, og fra de livløse Ting, som vi træde paa Hvad Rang have vi da over de ufornuftige Skabninger, Er det fornemme at gjøre Jntet, da have endog Lillierne paa Marken samme Rang, som vi De have og deres visse Tid, da de springe ud, og fra den Tid af lade de sig see iførte deres Pragt, og kneisende lade de sig beundre af Forbigaaende, for Resten ubekymrede; de hverken spinde eller arbeide. Jntet Nr. 5. Tranlhed. Det Slags Folk i Rom, som har givet en romersk Poet Anledning til disse Ord: Est genus qvoddam Romæ, multum anhelan, findes her ogsaa paa mange Steder; Folk, som ei har Stunder at giøre noget for bare Jntet; Folk, som med al deres megen Travlhed udrette Intet. En Mand løber, skriver, nu har at forrette i Gaarden, nu i Stuen, nu paa Loftet; han giver sig ikke Tid til det ene for det andet, og just derfor giør han Jntet. Hvem skulde vel tro, at en Kone, som staaer tidlig op, og gaaer sildig i Seng; sveder, puster og støier den hele Dag; er allevegne i et Minut; har ikke Tid at sætte sig, mindre at spise; dog med alt dette gjør Intet, uden at giøre uryddeligt for at Nr.) rydde op igien; og at rydde op for at gjøre uryddeligt staaende paa eet Sted udmatter sig med Caprioler, saa han igien. Det gaaer med disse Folk, som med den Hest, der staaer i et Skum; da den sindige Hest imidlertid lægger et langt Stykke Ver tilbage, uden at svede engang. Jntet Nr. 6. Skolearbeide. Dog er det ikke altsammen Intet, men det, som alene sigter til Hukommelsen, gaaer uden Tvivl i Rang med Intet. Hensigten af Underviisning er at opfylde den Mangel, hvormed vi fødes; at dyrke Sielen, hvis Kræfter, ligesom den udyrkede Jords, ligge skiulte, at den maa vise sig virkende, og bringe gode Frugter, med et Ord: J Skolen skulde man blive Borgere. Men naar nu Læreren anseer sit Embede som et Hoverie, saa bliver hans Arbeide af samme Trofasthed, som alt andet Hovningsarbeide. Den utro Bonde rifler og skræller kun det øverste af Jorden, for at svare sig og sine Heste; Følgen heraf bliver, at Jorden bærer enten intet eller svangt Korn. En Lærer, som naaer kun til det yderste af Sielen, og giør kun Furer i Hukommelsen, uden at treffe Sielens virksomste Kræfter, Forstand og Villie, lover Staten ligesaa maver en Høst. Hans hele Skolearbeide bliver da et Intet, saasom Hensigten ikke opnaaes. Og hvad Under, at der fra saadanne Lærere, der bruge samme Methode, som de, der lære Fugle at snakke, fremkomme Papegøier i Steden for Borgere. Jntet Nr. 7. Venskab. Dette er et af de Ord, som betyde Intet; thi naar jeg undtager Bogstaverne, veed jeg ikke at giøre mig noget Begreb om Venskab. Var Venskab det, som Philosopherne beskrive os, og bestod deri, at den ene tog Deel i den andens Vel eller Jlde gaaende, som sit eget, saa var sandelig Venskab meget; maaskee dette var Ordets bemærkelse for nogle Aarhundrede sidden; men nu er det snarere en Forestilling af dets Mue Nr. 520 R. lighed, den har sit Sæde i Hiernen, og pryder et Skrivt, end noget virkeligt, der har sit Sæde i Hiertet, og viser sig i fælles Omgang. Naar jeg skulde giøre en Forklaring, paa Venskab, troer jeg at have lagttaget Logikens Regler, paa det nøieste, naar jeg sagde: Venskab er et prægtigt Jntet, eller med andre Ord: Venskab er en Lyd, som Ryggens og Tungens harmoniske Bevægelser foraarsager i Luften. At Forklaringen er rigtig, beviser jeg af Erfarenhed. Vi kalde den vor Ven, som nærværende efter en vis Tagt, er bekymret for at vide vor Tilstand, glæder sig ved vort Velgaaende, bedrøves over vores Ulykker, tilbyder sin Tieneste, bevidner sin Tienstfærdighed, og ved sin Afskeed opfylder Luften med et klingende Farvel. Det hele Venskab bestaaer kun i Lyden af disse Ord, og Vennen er et Stierneskud, som vi ikke see, uden det Øieblik han skinner i vore Øine. Vor Ven kommer ei af Synet, før vor Tilstand bliver ham ganske ligegyldig; ja maaskee han beleer os, maaskee han nu fornøier sig over det Onde, han nylig ynkede os for. Man sætte nu Prøve paa hans Tienstvillighed, men man ikke faaer omtrent samme Svar, som der fortælles om den jydske Bonde fik af sin Naboe, da han begierede hans Heste og Vogn til Laans: Alt hvad a kan tin deig i Ord af i Tal, dæ vil a Broriil, mæ miHeist aa Vogn fær du it. Vist nok er det en prægtig Zirat i Slutningen af et Brev, tienstærbødigste Ven og Tiener; ja endnu opmærksommere er det, naar een Broder under en ærlig Miqve og hellig Forsikring kan bedrage den anden m.v., og endda forfægte sin Ærlighed; men da enhver troer at have opfyldt sin hele Venskabs Pligt, naar han har skrevet de tre Bogstaver, saa er det jo et Intet, som den ene Ven og Broder under Forsegling tilsender den anden ligesaa koldsindig, som han imodtager det. Jntet Nr. 8. Venskab. Dette er det Middel, hvor R 521 Rd. ved man søger at skille sig af med Folk; thi naar man ingen virkelig Tieneste vil giøre; saa giver man Løfter, der er: Jntet. Jeg tilstaaer, at man kan blive vel forsørget ved Løfter undertiden; thi man døer, inden Løfternes Opfyldelse, enten af Sult og Græmmelse, eller og i en graa Alderdom, og man behøver jo da ikke mere. Men man maa og tilstaae mig, at man da bliver forsørget med et Intet. Jntet Nr. 9. Ønsker. Jeg forestiller mig ethvert Menneske som en Tantalus, hvilken efter sin Død var dømt til at staae i en Flod efter sin Hage, men naar han, for at slukke sin Tørst, tog efter Vandet, flyede det bort fra ham: Mennesket er sat som i en Flod af Rigdom og Overflødighed, han seer nok allevegne omkring sig, han føler en undslukkelig Tørst, han bøyer sig for at drikke, eller han ønsker, men han faaer Jntet: Og fra den Tid, han begyndte at forundre sig over en Rangle, indtil han med brustne Øine anseer hele Verden for Rangle og Dukketøi, er hans idelige Tørst efter Rigdom hans Bøddel; idelig ønsker han, aldrig faaer han, han faaer undertiden, og faaer dog Jntet: han faaer endog, hvad han ønsker, men saasnart han faaer det, er det ikke længer det, han ønskede, han fik da Intet, og tørster endnu. Hvad ere da Øn skeer andet end Intet, Ønskte man Jntet, saa havde man altid Noget; men saasnart man ønsker, har man Jntet; og fordi man altid ønsker, har man altid Jntet. I Døden ere vi alle rige, og efter Døden uden Sielen et Intet. Jntet No. 10. Forlystelser. Dersom Forlystelser vare det, de efter deres Navn og første Hensigt burde være. Sielens Aandedræt og Frihedens Liv, Forstandens Slibesteen, og Lægemets Læge; da vare Forlystelser een af de ædelste Ting, og i visse Maader befordrede menneskelig Fuldkommenhed. Men Forlystelser betragtede i deres Anvendelse af Mennesker, have ganske vanslægtet fra deres Nr. 522 Nr. R. Oprindelse, og stride tvertimod deres eget Navn; saa at man enten intet Begreb kan giøre sig om Forlystelser, eller og det samme, som man giør sig om Trældom. Det er følgelig et Ord, som betyder Jntet. Frihed og behagelige Følelser udgjøre det væsentlige af Forlystelser, og naar jeg kan bevise Mangelen af begge i det, man kalder Forlystelser, troer jeg at have beviist, at de ere Intet. Tvang i Steden for Frihed, ubehagelige i Steden for behagelige Følelser have iklædt sig i Fornøielses Dragt, i Jntet Forskiellige fra Trældom uden i Navnet. Beviset tager jeg at enhvers Erfarenhed, og jeg haaber, ingen nægter det Man søger sine Forlystelser i Selskaber, og der kunde de findes, dersom man havde Frihed at vælge Selskab; men hverken Personer, Tid, Sted, Maade staae i vor Magt, vi tvinges til det eller det Selskab, uden at vide selv, hvoraf, vi komme der, og atter Tvang, vi tør ikke tale det vi vil, og vi nødes til, at tale det vi ikke vil, hvormange ubehagelige Følelser finde vi ikke, Frygt for at slippe et meer end ligegyldigt Ord; Harme over en af Selskabets større Ære, smukkere Anseelse, prægtigere Klæder, eller og anstødelige Opførsel; Legemets horizontale Stilling, og 1000 flere Ting giøre os til misfornøiede Giester eller vrede Værter. Spil med den medfølgende Frygt, Vrede og indbyrdes Misfornøielse giøre os under Navn af Tidsfordriv til elendige Slaver. Hvor finde vi da Forlystelser, hvad faae vi Intet.