Berlingske Tidende, 1833-09-03
Man beklager sig almindeligen over, at Ministeriet kundgjort saa faa af de nye Efterretninger, det erholder fra Portugal. Om det end ikke er sandt, at Kongen og Ministrene staae i Brevvexling med Hertug Palmella, saa faae de dog vel Beretninger fra Lissabon og Oporto i tilstrækkelig Mængde, for nogenlunde at kunne oplyse Publicum om den sande Tilstand i hiint Land. Tavsheden gjør et ufordeelagtigt Jndtryk, man uddrager deraf ugunstige Slutninger for Donna Marias og Frankriges Jnteresser, og Enhver veed, hvor let slige ængstende, Rygter, ved at circulere i en stor Stad, give Anledning til stedse voxende Overdrivelser. Vore Banqviers faae Courerer fra Madrid, nogle ogsaa fra Portugal, men de holde enten Depescherne hemmelige, eller man veed ikke, om man tør fæste Liid, til deres Meddelelser. De Efterretninger fra Portugal, som den Madrider Hoftidende indeholder, ere sædvanligviis eensidige og vanskabte. Man har saaledes kun de Engelske Blade at holde sig til; hver Morgen venter man deres Ankomst med Utaalmodighed, og i Dag i Særdeleshed var man i spændt Forventning, men de medbringe kun lidet Nyt; Alt er ubestemt og Jntet er fyldestgjørende. The Sund, som af alle engelske Blade er gunstigst stemt for Donna Maria, indeholdt intet Vigtigt. The Gløde, som bekjendt et Ministerialblad, giver Vink om den fjerne Muelighed, at Don Miguel endnu engang kunde rykke ind i Lissabon. - Jngenlunde bør man lægge altfor megen Vægt paa disse Efterretninger eller paa de Miguelitiske Obligationers Stigen paa vor Børs. Breve fra London, til hvilke man vel kan fæste Liid, forsikkre, at den britiske Regiering, trods mange Hindringer, vil drage Omsorg for Donna Maria; og skjøndt vort Ministerium ikke lader Noget høre fra sig hverken i Moniteuren eller i de halvofficielle Blade, er det dog høist Sandsynligt, at det i samme Øjemeed vil virke med Energie. Spørgsmaalet om Regentskabet vedbliver at være forbundet med store Vanskelig, heder. Spanien er imod Don Pedro og imod Palmella, men erklærer sig i Nødsfald hellere for den Sidste, ingenlunde fordi han er constitutioneltsindet, men fordi han er bekjendt som en vaersom Diplomat, der, ligesom de Franske Doctrinairer, vil, efter Muelighed, stræbe at undgaae alt Slags Propaganda. Desuagtet er det mueligt, at Regentskabet endnu en Tid lang vedbliver i Don Pedros Hænder, thi man vil maaskee dølge sin Modbydelighed for ham, for ikke til Skandalet af en Kri imellem to Brødre at føje det endnu større: et fjendtligt Forhold imellem Donna Maria og hendes Fader. Sagen vil uden Tvivifalde saaledes ud, at England og Frankrige ingen videre Bistand, bevilger, førend Don Pedro giver efter. Jntet Partie er nu paa Papiret saa truende, som det republikanskacobinske, intet Partie gaaer saa vidt, intet søger saaledes at brændemærke sine Modstandere, som dette, og dog er intet Partie saa fritabelt, saa despotiske, intet taaler saa lidet Modsigelse og dets Projecters Demaskering. Da det fører Ordet i en absolut Despots, det souveraine Folk, Navn, saa ansee det sig selv som dette somveraine Folk, og i denne daarlige Jnd bildning betragter det Alt, hvad der tales imod det, som en Stats- og Majestæts=Forbrydelse. Denne Faction har mindre Jndflydelse i Paris, end i den Sydlige og den Vestlige Deel af Landet, hvor Masserne vel ere den fjendske, men hvor Conventets Hevngierrighedsaand endnu synes at spøge som et Gjenfærd i nogle af de Ældres Hoveder. J Særdeleshed lever i Marseille en Menneskeclasse, som nyser af Harme, higer efter Reaction imod nogle Carlistiske Urostiftere, hvilke sidste dog synes at finde Tilhold hos den ringere Almuehob. De Marseillanske Jacobinere ere Mennesker uden mindste Theorie, men som ville hevne sig paa Pøbelen fra 1815, og selv færdes som Podelen, 1793. De ere ikke talrigere, men deres Raserie er skrækkeligt, saa at der hører en fast Haand til at holde dem i Tømme. J det Vestlige Frankrige hersker mindre Raahed; der hersker er Slags rationelt Had, som i Særdeleshed vender sig imod Adelen og det catholske Cleriste, og yttrer sig som revolutionair Kjøbstædsaand imod Landboerne. J Særdeleshed der stiller et faar ligere republicanske Element sig imod det gamle Dynasties Tihængeres ligeledes skarpere markerede Element. J Lyon er den mere Tvistigheder imellem Fabrikanterne og Arbeidere, uden speciel politisk Charakteer, men begge de to modsatte Partier, Republikanerne og Legitimisterne, som her i modsatte Retninger siske i rørte Vande, hige efter at indaande disse Stridigheder deres politiske Charakteer. Men overhovedet hersker allevegne Fred, og hele Landet nærer kun een dyb Længsel, den - efter Erhverv og Roe. - Hvad de udenlandske Forhold angaaer, da synes det afgjort, at England ønsker at blive Don Pedro qvit og Frankrige Don Miguel, men Meningerne ere deelte om, hvad der i saa Henseende skal og bør skee. Palmella vil sandsynligviis blive udnævnt til Regent, og komme til at lede Bestyrelsen i Donna Marias Navn; dette er Englands faste Beslutning, men det vanskelige Punkt er, hvem man skal vælge til Gemal for denne Donna Maria, som nu gaaer i sit fjortende Aar, Nogle have tænkt paa Hertugen af Cadaval, uden at betænke, at han allerede er gift; Andre foreslaae Don Miguel selv, som da skal hylde Don Pedros Charte; men neppe vil dette Charte i sin gamle Skikkelse vorde kaldt til Live igien; i det mindste synes man betænkt paa at tilstaae Aristokratiet, større Raaderum, og at udslukke den sidste Geist af Ultrademokratismen, den desuden kun har faa Tilhængere i Portugal. - Neppe er nogensinde noget Land ved sine Beherskeres Daarskaber bragt i større Forlegenhed. Tvertimod al Ret, greb Don Pedro revorlutionairt ind i Moderstatens Forhold, medens han selv opholdt sig i Brasilien; uden at spørge de gamle tilvante Lamegiske Cortes til Raads, skaber han nye Cortes, nye Love, et nye Folk, en ny Tingenes Orden, - og Alt dette blot fordi han faaer det Jndfald at spille en constitutionel Monarchs Rolle! - Don Miguel faaer i Sinde, ved den crasse Pøbels Hielp at tilegne sig Souverainiteten, og gaaer ganske frem i den Spanske Jnqvisitions Aand. Nu blande Englænderne sig i Spillet; de ønske fremdeles at behandle Portugal som en Colonie, men se sig nødte til at skaane Aristokratiets Selvstændighed indtil en vis Grad. Endelig ønsker Frankrige, at indpade baade Spanien og Portugal sine constitutionelle Jdeer. Som Tilskuer ved dette Væsen staaer et Folk uden Begreb om alt dette; Leiesvende af Soldater, som i et Tidsrum af meer end ti Aar have vexelviis svunget alle Faner, svoret til alle Partier, og handlet meenredersk imod dem alle. Jntetsteds i Europa ere alle politiske Forhold mere uheldsvangert forviklede, end i dette ulykkelige Land, som egentlig kun ved Jndlemmelse i det Spanske Monarchie kunde opnaae politisk Magt og Betydning, men i dette Rige, selv hersker ingenlunde Rolighed, og Portugiserne have altfor megen national Modbydelighed for Spanien til at indlade sig i en Forbindelse, som maatte vorde af en Beskaffenhed, der strider imod de i den nyeste Tid antagne Unitetsideer.