Berlingske Tidende, 1836-08-11
Enhver Jndretning i Staten har som oftest sine gode, som og sine slette eller skadelige Sider; have imidlertid de Første en betydelig Overvægt imod de Sidste, bør Jndretningen alligevel ansees gavnlig for Borgersamfundet. Saaledes gavner vore Sparekasser vistnok særdeles meget, især den betydeligere sædelige Deel af Haandværkere, Tjenestefolk og Almueklassen i Almindelighed, ved det man heri enten for dem selv, deres Børn eller Andre, til enhver Tid kan indsætte smaa Pengesummer til Forretning, hvorved de vænnes fra at sætte Overskuddet ved deres Fortjeneste overstyr, hvortil der gives saa mangfoldige tillokkende Lejligheder, og herved, og ved en ansporet Sparsommelighed, stundom omsider at kunne samle sig en liden Capital, der for de Yngre kan være saa saare nødvendig naar Leilighed frembyder sig til Establissement, og for de Ældre til Støtte i deres kraftløse Alderdom, samt for Enhver, om Sygdom eller andet Uheld maatte indtreffe, og de ofte ellers maatte falde det Offentlige til Byrde, imedens man paa den anden Side vist ikke uden Grund beskylder Jndretningen for, at den fjerner disse mange smaa Summer fra Udlaan til mindre formuende vindskibelige Statsborgere, som ikke have faste Eiendomme at kunne stille til Hypothek derfor, og fra den Synspunkt unægtelig skader, ihvorvel man heller ikke for disse smaa Capitalisters Vedkommende maa forglemme, hvorofte de, bekjendt nok i Fortiden, ved deres uforsigtige Udlaan, have mistet hvad de i lang Tid møisommelig have sammensparet, og denne Synspunkt derfor heller ikke fjernes fra vore Betragtninger. Og skjøndt man nu saaledes vistnok maa indrømme, at Sparekasserne stifte meget Godt, er det derfor ikke mindre tvivlsomt, at om man kunde hæve hiint Onde, var det endnu saameget desto bedre, hvilket jeg troer at ville skee ved at forene Sparekasserne med et Laane institut (Assistentshuus), hvor man, foruden hvad nu er paabegyndt, at laane paa faste Eiendomme – forhen indsattes jo Pengene, som bekjendt, snart altid ubetinget i Kongens Kasse – ogsaa laante paa Pant i haandfaaet Løsøre, men som om det skulde gavne, i Ordets egentlige Betydning maatte organiseres paa en Maade, at Jndretningen alene kunde bestaae ved sig selv, uden at give større Overskud, end hvad Administrationsomkostningerne og Resicoen præsumtiv kunde beregnes til, ikke tillige paa Overskud for nogensomhelst anden Jnstitution. Thi fejler jeg ikke meget, bør man allermindst tænke paa at beskatte her, hvor Talen gaaer om at gavne saameget som muligt den mindre formuende Statsborger, ved at forskaffe ham Laan i sin øieblikkelige Nød paa sine Fabricata eller uundværligt Løsøre, for at frelse ham fra enten at skulle fristes til at sælge sine Eiendele for Spotpriis, eller at tye til de, hvor Talen lyder: "det er jo ikkun 1 s. vi fordre af Marken om Ugen 5, ringere kan det dog ikke være Jngen bør misunde os en saadan Ubetydelighed (325 for 100 om Aaret), eller var det endog til de snart meest Barmhiertige, som lade sig nøje med femten til tyve pCt. om Aaret, endog stundom med Speculation om at kunne beholde eller dog ved offentlig Auction at kunne lade sig tilslaae det som oftest rundelig derved givne Pant for Spotpriis, om endog disse samtlige Aagrereskulle foresætte sig, da hellere at lade deres Capitaler henligge frugtesløse, end underkaste dem den legale Rentefod, hvilket de dog vel snart ville blive kjede af; – hiin større Beskatning vilde desuden fremvirke Afsky for Jndretningen, om end aldrig det Brug, man vilde gjøre af Overskuddet var saa velgjørende for hvilkensomhelst anden Jnteresse; Tanken om: inddirecte at beskatte Personer, ingen directe Beskatning som oftest kunde treffe, vilde ikke udeblive; den fattige Familiefaders Mod vilde herved desto snarere synke og han med Sine falde Fattigvæsenet til Byrde, saa sandt som den Regel staaer fast: "at enhver Statsborger ikkun burde betale Skat i Forhold til hans aarlige Netto-Jndkomst, i hvor vanskelig, for ikke at sige umulig, dette lader sig udfinde og derfor vel endog ikkun bliver et fromt Ønske.