Berlingske Tidende, 1833-05-30
London, den 21de Mai. Det ubehagelige Optrin her, i Mandags den 13de d. M. har ikke opvakt nogen egentlig Uroelighed. Mange, der boede i Nærheden af Skuepladsen, erfarede intet om dette Scandal, førde næste Morgen læste derom i offentlige Blade. Dersom Ministeriet ikke havde udstedt Proclamationer, hvori det først gjorde opmærksom paa den forestaaende Forsamling, saa vilde denne enten aldeles ikke have fundet Sted, eller bleven endt meget roelig. Halvdelen af dem, der vare tilstede, erfarede ganske vist først af hiin Proclamation, at en saadan politisk Forsamling, skulde holdes, og de fleste havde uden Tvivl - som ved saa Anne Leiligheder jo saa ofte er Tilfældet - kun af Rysgierrighed til Tidsfordriv indfundet sig. Dette er i det mindste et BeViis paa, at end ikke Bebudelsen af et Nationalconvents Oprettelse formaaer at bringe en talrig Forsamling af de lavere Almueklasser sammen, naar ikke udmærkede Talere, som O'Connell, dir F. Burdett, Hume, eller i det mindste Demagoger, som hunt eller Cobbett, sammenkalde dem og love at holde Taller, lagtet mange Almuesmænd ere hvist utilfredse, og gjerne bivaange Forsamlinger, hvor de tiltales som Gentlemen, og smigres da alle muelige Maader. Dersom man ikke vil antage dette, er dog i det mindste saa meget vist, at en stor Mængde blev te paa Grund af den Erklæring, at Forsamlingen var lov dig, og i ethvert Tilfælde er det vist, at de Personer, det mmenkaldte den, vare ubekjendte Uslinger, at kun meget faa ge Opfordringen, og at de fleste Tilstedeværende ikke vidste, lad Ordet Nationalconvent" betyder. Ministrene ansaae Sagen meget vigtig, og forsamlede ikke blot en betydelig Mængde blitiebetjente i Nærheden af Forsamlingstedet, men lode ogsaa le Tropper i og omkring London hele Dagen være under aaben i deres Caserner. Forsaavidt vare Forholdsreglerne ved ligte. Jmidlertid er det dog et Spørgsmaal, om det ikke havde et forsigtigere handlet, at besætte selve Pladsen, før Forsam gen tog den i Besiddelse; eller, da de ikke fandt for godt at tre dette, om Politiet burde have blandet sig i Sagen, saalænge besamlingen forholdt sig fredeligen, og, dersom en Jndblandelse mies nødvendig, om da ikke Forsamlingen først af en Freds immer burde være bleven opfordret til at skilles ad, og da i fælde af Vægring en saadan Magt været anvendt, at end den Dumdristigste kunde havt Frækhed nok til at modsætte 1 og at de miserable Demagoger, der havde sammenkaldt samlingen, aldeles ikke kunde være undslupne. Men ved den komgangsmaade, der anvendtes, udsatte Ministrene sig for føl sende Bebreidelser : 1) at de tillagde Sagen en Vigtighed, om den ikke havde, 2) at Politiet gik tilværks med en unøde endig Strænghed, ja endog med Grusomhed; og 3) at, uagtet en Politiebetjent paa en skjændig Maade blev myrdet, baade Morderen og de fleste Hovedpersoner undkom. Disse Bebreidelse, gjordes Ministrene ei allene af de Ultraliberale, men ogsaa af mange, der høre til den moderate Middelstand, og især af Toryerne. Hidtil ere Ministrene endnu ikke optraadte med noget Forsvar, hverken i de offentlige ministerielle Blade, eller i Parlamentet, efter Foregivende, for ikke at inftuere paa Juriens Dom, som undersøgte Sagen, i Forbindelse med det Spørgsmaal om Maaden hvorpaa den dræbte Politiebetjent var kommen af Dage. Den uudeblivelige Følge af dette Optrin er imidlertid, at Ministeriet har tabt meget af sin Popularitet, og at Fjendtskabet mellem Politiet og Pøbelen har naaet en høi Grad af Bitterhed.