Berlingske Tidende, 1814-02-11
Kiøbenhavn, den 11te Februar. Det er Vore tror Undersaatter og hele Europa bekiendt, hvor rede Agen og ualladeligen Vi, først som Tron=Arving og derefter som Konge, have ønsket og bestræbt Os for, at vedligeholde Fred for Vore Riger, og Lande, og ved Fredens Velsignelser at fremme deres Velstand og Lykke. Medens Krigen, siden 1792, rystede alle andre Europas Stater, lykkedes det, i fulde 15 Aar at afvende dens Forstyrrelser og Farer fra disse Riger og Lande. Jkkun da fremkaldtes til Vaaben, naar det gialdt om at være for Fædrenelandets Rettigheder, og at opretholde dets Fred. I Aaret 1806 nærmede de krigende Magters klampende Hære sig i til Statens Grændse mod Fastlandet. Vore sammendragne Tropper i holdtes da der, for at sikkre mod saadanne Voldsomheder, som Grændse Provindser, blottede for væbnet Forsvar, i en saadan Tid, maatte være og vare udsatte for. Vore Hensigter vare rene og aabne. Bort Folk og Europas Fyrster erkiendte dem som saadanne. Alle Forbunde med fremmede Magter vare fornyede og bekræftede. Med ærlig Troskab opfyldte Vi Pligterne, som de paalagde Os. Jngen Paastand yttredes fra Vor Side, som kunde opvække Tvivl om Hensigt til Trætte med nogensomhelst Magt, mindre endnu fremkalde til Angreb eller Overfald. Alle Nationers Skibe søgte Sikkerhed i danske og norske Havne, og sandt den der ligefor Alle. Vi nærede da roligen det Haab, at enhver vilde indsee, at det fra Vor Side saaledes fulgte politiske System vilde være i alle Henseender ufornærmende, og det eneste, som, efter Vor Stats Beliggenhed, stemmede med dens Jnteresse, og med det øvrige nordlige Europas tillige Men dette Vort retmæssige Haab blev pludseligen skaffet. Sielland og med den Hovedstaden overfaldtes baade til Lands og Vands af en meer end almindelige Overmagt, og Flaaden faldt de Angribende i Hænde. Jmidlertid opbragtes de talrige danske og norske Skibe, som i Tillid til Statens Fred, befor alle have, og de, med deres Ladninger, Nationens kostbare Eiendom, gjordes til Bytte. Et saa overordentligt Angreb fremkaldte til Modstand, som fandt almindeligt og lydeligt bifald, ogsaa hos de største Continental=Magter, og som lede til nøiere Forening med Frankrig, der tillagde Forbund og Understøttelse. Men ved denne Understøttelse selv forøgedes kun Statens Bynder, uden at Øiemedet blev opnaaet. For en Tid forstærkedes vel forsvaret til Lands, men uden at derved kunde udrettet noget med Magten paa Søen. Jmidlertid rystedes Folkets, i den foregaaende Fredstid erhvervede, Velstand ved Krigens Udbrud, og ved dens Fortsættelse. Kilderne til denne Velstand svækkedes meer og meer. Statens Jndtægter og sammes Beløb i Værd maatte aftage i lige Grad, som dens uundværligste Fornødenheder, og med dem dens Udgifter, tiltøge. Nationens vig lige Erhverv ved Skibsfart og Handel afbrødes, og endeligen indførtes i et System, som umiddelbart virkede imod al Samfærsel til Søes imellem Nationer og Stater, og tilintetgjorde for Vore Riger og Lande den sidste Levning af der Søhandel, som endnu havde lindret Krigens Gade, uden at føre nærmere til det angivne Øiemed: Freden. Under denne Tingenes Forfatning blev Norges Forsyning med Levnetsmidler stedse besværligere og for Danmark kostbarere. Neppe blev det mueligt, at tilbringe dette Rige den Hielp, hvorpaa det havde saa billigt Krav. Jkkun utrolige Opofrelser kunde paa nogen Maade overvinde denne Vanskelighed. Det var Os imidlertid stedse om at giøre, at tilveiebringe et forandret Forhold i Statens udvortes Stilling. Tidspunkten hertil syntes at nærme sig, da flere Europas store Stater yttrede Tilbøielighed til Fredsunderhandlinger. Vi grebe denne Leilighed for at tilbyde Storbrittanien, den eneste Magt, med hvilken Danmark var i viklet Krig, at underhandle og Fred, og Vi formodede, at Tilbuddet, ogsaa hos de med Storbrittanien allerede Magter, skulde finde billig Bedømmelse og Billand. Men Vore gientagne Skridt for at gienoprette Fred med Storbrittanien leve uden Virkning, da Gienoprettelser stedse blev underkastet den Betingelse: at Kongeriget Norges Aftrædelse til Sverrig maatte lægges til Grund for Fredsunderhandlingerne og Sverrig, forladende sig paa sine mægtige Medforbundne, som ikke undløde at understøtte dette Riges Fordring og Storbrittanniens Erklæring, lagde dagligen mindre Skjul paa sit Sindelag, indtil det viste sig i virkelige Fiendtligheder. J saadan Stilling, truet af halve Europa, omgivet til Lands og til Vands af overlegne Magter, fornyede Vi med Frankrige Keiser de foren Tid afbrudte Forholde, og oprettede med Keiseren er nøiere ForsvarsForbund, hvori giensidig Understøttelse mod fælleds Fiender blev fastsat, og hvoraf fulgte Krigs-Erklæringer mod de Magter, som allerede i Gierningen havde erklæret Krig imod Os. Troligen opfyldte Vi fra Vor Side dette fornyede Forbund, som sigtede til Opretholdelsen af Statens Selvstændighed. Et betydelige Troppe=Corps forenede Vi med det franske, for at forsvare Holsteen. og Hamborg; men saaledes forandrede Krigslykken sig, at Vi ikke kunde erholde den forventede og tilsagte Blstand. Da de fiendtlige Hære i stort Antal, med Kraft, trængde frem, maatte de franske Tropper, hvis Antal under Begivenhedernes Omvexling var mindre end Tractaten havde stipuleret, trække sig tilbage til Hamborg, og overlade Grændsens Forsvar til Vore Tropper alene, hvis Styrke ingen lunde var tilstrækkelig til at modstaae Fiendens angribende Overmagt, Jmidlertid havde det Keiserlige Østerrigske Hof tilbudet sin Mægling imellem Danmark og de mod samme allierede Magter. Den truende Fare for Staten, som daglig blev frygteligere, og Byrderne som allerede trykkede Folket, og som vilde forøges ved fiindtligt Overfald og mulig Oversvømmelse, svævede Os for Øine. Den eneste Allierede, Vi havde, saae sig ikke i Stand til, nu at kunne komme til Hielp hvor det for Os uopsatteligen behøvedes. Vi bræntte os da ikke paa at antage den Østerrigske Keisees fortkommende, velvelige Tilbud, og i det mindste tildeels, afrende det Tab, som Sverrig, understøttet af Vi smigrede Osmed, at saa mægtig en Fyrstes Mellemkomst skulde, Rusland, Engeland og Preussen, var sat i Stand til at foraarsage Vort Monarkie. Men ogsaa dette Haab blev skuffet, da det fra gang i Hertugdømmerne. Østerrig gjorte Skridt ikkun for en kort Tid standsede Fiendens Frem prinds, som, i Spidsen af en overlegen, af flere mægtige Staters Gientagne Fredsforslage bleve nu giorte fra og til Sverrigs KrenTropper sammensat Hær, vedblev at fordre Norges Aftrædelse, hvilken paa ny. Fæstningerne Frideriksort og Glückstadt vare faldne. Om Svirrigs Medforbundne havde tilsagt. Fiendtlighederne begyndte ikke Alt skulde sættes i Vove, maatte Forsvarsanstalterne for det første Tropper, som fra Sielland kunde undværes, og hvorhen Vibegave O- og for det meste indskrankes til Fyen, hvorhen i beordrede alle de Selv, for at være Kamppladsen og Underhandlingerne desto nærmere. Overmagtens fiendtlige Oversvømmelse, om endog en rolig Besiddelse til Jyllands Grændse. Denne Provinds var ikke at beskytte mod En fornyet Underhandling standsede atter Angredet, som var naaer deraf kunde have været gjort stridig. Men ved at blive, ligesom begge Hertugdommene allerede vare det, Krigens Skueplads, var ethve i Middel Os berøvet, til at see Korn sendt derfra til Norge. maatte afgiøres om Fred eller fortsat Krig, Nu fremkom altsaa det vigtige Øieblik, da, uden videre Henstand, stod ene imod saa mange, og i Forening saa mægtige Stater, har neppe Vanskeligere Stilling end Danmark, som, afskaaren fra Nernnogen Stat hidtil havt, og vanskeligere Pligt end her at vælge, da eller det blot var kommet an paa, at gaae en truende Fare imøde, naar ingen Fyrste været paalagt. Havde Sagen angaaet Os Selv alene, et ønsket Udfald kunde, endog igiennem den skrækkeligste Kamp, gives, da vilde Vor Beslutning snart have været tagen; thi Vi kiendte BørtFolk, som Vore Troppers, modige Sindelag, og vidste, hvad Folket endnu, uagtet langvarig Krig havde svækket dets Kræfter, vilde opofre og lide for Fædrenelandet og for Os, naar Vi dertil opfordrede. kunde Vi ikke udsætte det hele Monarkie for at opløses, er dog i dette Men under Omstændigheder saadanne som de der vare forhaanden, enkelte Dele, ikke forlange, at et trofast Folk i en alt for ulige Komp skulde udgyde sit Blod, for muligen og sandsynligen at fremme det Modsatte af Kampens Øiemed. at tage. Norge var udsat for den frygteligste Hungersnød naar Dog var det end ikke om Vaabenkamp allene, Var Beslutning var Jylland blev Krigens Skueplads, og al Korntilførsel andenstedsfra var Nordmændene betagen. Efter forestillinger, som Vi alt forhen havde modtaget fra indsigtsfulde og herrede Mænd, havde allene en Midlerne til Kornerantvorten didhen vare nu ikke tilstrækkelige. indtil næste Høst, med største Fare og Tab kunnet opsendes. Selv Fierdedeel af det Kornforraad, som udfordres til Norges Forsyning, vare mere i de danske Havne. De øvrige vare allerede med deres Jkke en Fierdedeel af de Skibe, som ellers kunde dertil være brugte, Ladninger blevne til Bytte. De Anstrængelser, som Danmark i det af Norges kultiverede Land var i forrige Aar, af Mangel paa Sæde allerede kostet Landets Financer mange Millioner. En Trediedeel Henseende længe havde gjort mulige, vare ikke at udholde; de havde en Opsendelse af flere Hundrede-Tusinder Tønder Korn. Tilførsen korn, ikke bleven besaaet. Saaeliden i Aar nærmede sig, og fordrede fra fremmede Havne i Sønden og Norden gjordes, ved Landets Blokade, umulig. At udsætte Norge i dette Aar atter for Mangel af Sædekorn, vilde have været et Middel til Ødelæggelse, hvis Følger vare uberegnelige; thi naar Norges Production af Korn i saa hos Grad blev ved aarligen at svækkes eller hammes, og Udførselen af dette Riges Produkter var spærret, tilstrækkede ikke Rigets hele cirkulerende Formue til at kiøbe alt dets nødvendige Brødkorn, om det endog var muligt at see samme tilbragt. For Gud og for Mennesker have Vi da ikke troet at kunne for omgiven af Vore brave Tropper, efter deres og samtlige Vore Under andre, og som selv ikke Sværdet havde kunne afværge, naar Vi endog, svare, at stille et ædelt Folk blot for en Ulykke, som overgaaer alle saatters Ønske, havde kastet Os i Kampen, ikke med een, men med flere, i Forening overlegne, Fiender. Kræfterne, som vare frembragte og kunde fremdeles frembringes imod Og, vare ikke at beregne. Selv en Seier kunde ikke redde det hele, og Tab maatte have fremskyndet endnu større Ulykke, og have gjort alle videre Underhandlinger umulige. tilsidst den almindelige, alt fortærende Krigslue, som har udbredt sig J en saa fortvivlet Stilling, som en langvarig Forsvarekrig, og over heele Europa, har fremkaldt, og som Vor nidkiære Omhue for Vore troe Undersaatters Velfærd ikke, under saa overordentlige Uhæld, har været i Stand til at afværge, have Vi maattet gribe til det eneste Middel, der nu frembod sig, for at redde Norge fra at forkomme af Hunger, medens Danmark, kiæmpende mod ulige Kraft, ene bar Stridens Byrder, og udsattes for dens Følger. aftræde, til den Svenske Krone, de Rettigheder til Kongeriget Norge, Vi have, under alle disse sammenstødende haarde Uheld, maattet som Vi arvede fra Vore Forfædre.