Jyllandsposten, 1840-09-04
foruden at det allerede er en yderst mistænkelig Omstændighed, at Arrestanten, da han saae sin Kone ligge i Mergelgraven, der kun er 4 Alen viid og 5 Alen bred, ikke strax tog hende op, da han dog, hvis han ei er hendes Drabsmand, aldeles ingen Vished kunde have om: at hun var død, og ikke længere stod til at redde – er der ei heller mindste Grad af Sandsynlighed for, at hans Forklaring om, at hun laae saa langt ude i Mergelgraven, at man ikke kunde naae hende med Hænderne, indeholder Sandhed, da saavel Forhørsdommerens bemærkning som Sognefogden Laurs Tveds Forklaring her vidner om det Modsatte, idet de antage hvad ogsaa den sunde Fornuft tilsiger – at Ligget maa have ligget tæt ved Kanten af Mergelgraven, hvor der var en har eller aaben fri Vandflade, medens derimod den øvrige Deel af Mergelgraven fandtes begroet. Fremdeles er det et ikke lidet vægtigt Jndicium, at Arrestanten, istedetfor strax og aabent at raabe om Hjælp og uden Sky at fortælle Gaardens Beboere, som alle vare samlede paa eet Sted, hvad han havde erfaret, derimod, ret ligesom det kunde passe for en Drabsmand, de en Ægtefælle Morder, lagde Dølgsmaal paa alt det Passerede og kaldte Faderen ud, for i Eenrum at berette ham Begivenheden. Sognefogden blev ligeledes udkaldt til en Samtale under fire Øine, som, da han ikke angav nogen presserende Grund, oppebiede dennes Leilighed, idet han endelig fik denne ført ud i Forstuen og derpaa udenfor, samt bag eller nordenom Huset, og først der paa den meest hemmelighedsfulde Maade meddeelte Sognefogden sin Kones Død med de Ord – at der var indløbet en Feil, idet hans Kone havde druknet sig. Endmere fordægtig er den Uovereensstemmelse, som finder Sted imellem Arrestantens og Sognefogdens Forklaringer. Førstnævnte har nemlig fra det første til sidste Forhør forklaret, at hans Ærinde til Mergelgraven, da han opdagede sin Kones Liig, var at hjembringe tvende Stykker Træ, som der vare liggende, medens derimod Sognefogden vedblivende har paastaaet og beediget, at da Arrestanten havde gjort ham bekjendt med hans Kones Død, spurgte han ham, i hvad Anledning han var kommen til Mergel graven, hvortil han da svarede, at det var i Anledning af noget Hamp, der skulde lægges i Vand til Rødning, og senere, da Sognefogden var kommet til Mergelgraven, men ikke kunde see noget Hamp, svarede Arrestanten paa Spørgsmaal om, hvor den Hamp var, som han vilde have røddet, at han syntes det var for lidt Hamp at lægge i Vand, hvorfor han havde taget samme tilbage. Hvad der dog meest taler for, at Jørgen Nielsen har ombragt sin Kone, er vel især den Omstændighed, at hun, efter det af de opducerende Læger afgivne vissum repertum, er forefunden med endeel Læsioner i Ansigtet, hvilke maae være bibragte førend hun kom i Vandet, noget der ogsaa bestyrkes ved, at der, saavel da Liget blev trukket op af Vandet, som senere, løb Blod ud baade af Næse og Øine. Det er endvidere in confesso, at Arrestanten stedse har behandlet hende med Haardhed, men det skal være ligesaa vist, at hun ikke desmindre føiede sig efter hans Villie og Ønsker, især naar han talte blot nogenlunde vel til hende. Sandsynligviis er hun ikke falden i Mergelgraven, men blot paa Jorden, ved første Overfald; hun har da villet reise sig til Modværge eller Flugt - derom synes Træskoene især at vidne, muligen har hun ogsaa skreget og da er det, at han har grebet hende over Munden eller Ansigtet og derved tilføiet hende de omhandlede Læsioner, idet han har kastet hende i Vandet og rimeligviis nogle faa Øieblikke holdt Hovedet under. For en stærk Mand, som Tiltalte vist er, vilde alt dette kun være nogle Minutters Sag, og han kunde, efter den korte Distance til Gaarden, snart være hjemme igjen, uden egentlig at blive savnet til Davren, hvilken han derpaa nød med en Appetit og Velbehag, som røber den hærdede Forbryder.