Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-04-20
Om en fri Communalbestyrelse paa Landet. Fattigvæsen og Skolevæsen. "Bestaaer der ikke allerede en Communalbestyrelse paa Landet?" – vil man spørge; – "bestyres ikke de vigtigste Communalanliggender ved særegne Commissioner, som ere sammensatte af Communernes egne Medlemmer? – Jo vistnok existerer der allerede en Communalbestyrelse paa Landet, og denne giver os et passende Udgangspunct, – ligesom en Basis for vore Undersøgelser. Ved at undersøge den bestaaende Communalbestyrelse paa Landet faae vi nemlig klarest Forestilling om, hvad der endnu mangler, hvad det er, Folket forlanger og Regjeringen ønsker at give. Skole- og Fattigvæsen, der alt i længere Tid have været betragtede som Communalanliggender og havt en egen Bestyrelse, maae danne Grundlaget for den ønskede og paatænkte Communalbestyrelse paa Landet. Fra dem kunne Reformerne i Communalbestyrelsen lettest begynde, og derfra kunne de udbrede sig til andre Communalanliggender. Vi ville derfor først betragte disse Communalanliggenders Bestyrelse noget nøiere. Fattigvæsenet paa Landet styres ifølge Reglem. 5te Juli 1803 i hver enkelt Fattigcommune af en Commission, hvori Sognepræsten er Formand og Secretair, – berammer Møder, fører Commissionens Forhandlings-Protocol og Correspondance o. s. v. Efter Reglem, skulde største Lodseier egentligen være Kasserer; men, saavidt mig bekjendt, har Præsten defleste Steder ogsaa Kassen, og det er vel mange Steder nødvendigt, da største Lodseier ofte boer saalangt borte fra Districtet, at det vilde være forbundet med store Vanskeligheder, om Præsten skulde anvise hos ham enhver ubetydelig Udgivt, som Øieblikkets Trang fordrede, og som han, qua Formand, er berettiget til at bestemme, imod at referere det i næsteCommissionsmøde. For Resten bestaaer Commissionen af 2 eller flere Fattigforstandere, som fornemmeligen have det Hverv, hver i sit District, at opkræve de af Commissionen paalignede Bidrag til Fattigvæsenet. Stedets Politiemester skulde vel ifølge Reglem, være Commissionens andet Medlem; men da han har saa mange andre Forretninger, er det ham umueligt at møde i alle de Fattigcommissioner, som findes i hans Jurisdiction, hver Gang disse holde et Møde, især naar han i sin Jurisdiction har mange, vidt adspredte Fattigdistricter. Det er derfor store Ting, naar Herredsfogden kan overkomme at møde i alle sit Herreds eller sine Herreders Fattigcommissioner een Gang om Aaret, naar Regnskabet aflægges og Forsørgelsen for det følgende Aar reguleres. Flere Steder møder Herredsfogden sjeldent eller aldrig i sin Land-Jurisdictions Fattigcommissioner, og vi kunne derfor her ikke lægge stor Vægt paa hans Deeltagelse i dem. Præsten er altsaa Hovedmanden, og dette er jo visse Maader i sin Orden; thi Præsten bør bedst kjende sin Menigheds Trang og være de Fattiges Forsvarer; men fra en anden Side betragtet ligger netop Mangelen ved Fattigvæsenets Bestyrelse paa Landet i Præstens altfor store Jndflydelse derpaa. Præsten burde vistnok kjende sin Menigheds Trang, men dette kan dog kun være Tilfældet, naar han i længere Tid har været dens Lærer. J de mindre Menigheder, som i Reglen ofte skifte Præst, vil denne altsaa sjeldent være vel bekjendt med Menighedens Trang og for saavidt skikket til at styre dens Fattigvæsen. Langt bedre maae Communens egne Medlemmer, der som oftest ere fødte og opvoxne i den, kjende de Fattiges Tilstand og Contribuenternes Evne; de burde altsaa have den afgjørende Stemme i Alt, hvad der angaaer Forsørgelsen og Ligningen af det dertil Fornødne paa Districtet, – og det var vistnok ogsaa Lovgiverens Øiemed; men hvo som kjender Noget til Fattigbestyrelsen paa Landet, veed, hvorlidt dette Øiemed mange Steder er opnaaet. Ofte bestemmer Sognepræsten baade Forsørgelsen og Repartitionen ganske efter sit eget Hoved, og Forstanderne underskrive blot for et Syns Skyld, hvad Præsten saaledes har bestemt og skrevet. Dette kan vel ofte være det Rigtigste og Bedste for Communen og for dens Fattige; men det modsatte Tilfælde kan dog ogsaa tænkes. Overalt er den materielle Skade, som Communen derved tager, af mindre Betydning; langt vigtigere er den moralske Skade, som en saadan Bestyrelse af Forretningerne gjør baade Præsten og Forstanderne og Communen i det Hele. Præsten bliver derved ene ansvarlig for hele Bestyrelsen, – ikke blot for de høiere Autoriteter, hvilket han lettere kan komme ud af, naar Forstanderne, om end kun pro forma, undertegne alle Forhandlinger og Expeditioner, men fornemmeligen for sin Menighed. Naar denne er misfornøiet med Fattigvæsenets Bestyrelse, da faaer i Almindelighed Præsten hele Skylden, og derved maa – især naar han virkeligen har den - hans gode Forhold til Menigheden nødvendigviis forstyrres. Han bliver betragtet som een af dens Plageaander, i Stedet for han burde være dens fortrolige Ven og Raadgiver. Mange Præster synes ikke at tænke paa, at de saaledes skade sig selv og deres Virksomhed i deres Menighed ved paa egen Haand at bestyre Fattigvæsenet, hvorved de dog ingen anden Fordeel kunne have, end at de faae deres egen Villie og undgaae nogle vidtløftige Beraadslagninger; ellers vilde de vistnok hellere paatage sig denne ringe Uleilighed og fornegte deres Egenraadighed. Lige saa lidt synes de alle at indsee, hvor skadeligt en egenmægtig Fremfærd virker paa Fattig forstanderne og hele Communen. Naar Forstanderne ingen virkelig og virksom Deel tage i Bestyrelsen; naar de blot – som man siger – strøe Sand paa hvad Præsten har besluttet og skrevet, naar de blot ere hans Bud og Redskaber, hvad Jnteresse skulle de da føle for deres Hverv, med hvilken Lyst og Jver kan man da vente, at de ville røgte det, hvad Priis kan man vente, at de ville sætte derpaa, – Derfor ansees et saadant Hverv kun som en Byrde, over Gaardmand maa paatage sig efter Tur og Omgang, og som han derfor søger at skille sig af med, saasnart de ved Loven bestemte 3 Aar ere tilende; derfor har man saa ondt ved at finde duelige og paalidelige Fattigforstandere, thi hele Communen bliver i visse Maader demoraliseret ved denne vilkaarlige Behandling. "Det er Misbrug," – siger man som Loven ikke kan gjøre ved;" men man kan dog ikke negte, at Loven giver Anledning til disse Misbrug. Naar Præsten ikke alene skal, som Formand, lede Forretningerne, men for største Deelen udføre dem, naar han skal føre Regnskab, Forhandlingsprotocol, Correspondance, hvad Under da, om han giør sig dette – hans egentlige Embede dog uvedkommende – Arbeide saa let og nemt, som mueligt? – om han skriver Breve, forfatter Forsørgelsesplan, Ligningslister og desl., naar han har Tid og Leilighed dertil, og blot fremlægger dem til Underskrivt i Commissionens Møde, saa dette kan være hastigt endt? – hvad Under, om Forstanderne derved vænnes til at betragte sig selv som blotte Stokkemænd, der ingen videre Stemme have i Commissionen? – og om de ogsaa en enkelt Gang ville gjøre deres Stemme gjældende, kunne de da forlange, at Præsten skal giøre hele sit møisommelige Arbeide om igjen for en enkelt Rettelses Skyld, – eller vilde Præsten taalmodigt finde sig deri, – Han maatte jo vel, naar Forstanderne forstode at gjøre deres lovlige Ret gjældende; hvor kan man vente en saadan Selvstændighed af simple Bønderfolk, som paa en Maade udvælges af Præsten selv, Dette er just Hovedsagen, og det ville vi derfor betragte nøiere. - Nye Forstandere i de aftrædendes Sted vælges af Commissionen; men dette er i de fleste Tilfælde det Samme, som at de vælges af Præsten; thi sjeldent ville Commissionens øvrige Medlemmer besidde Selvstændighed nok til at gjøre deres Mening gjældende. Ofte bruger Præsten maaskee ikke engang den Formalitet, at lade Commissionen vælge et nyt Medlem, men udnævner uden videre, hvem han vil. J alt Fald er det ikke forunderligt, om den simple Bonde anseer sig for udnævnt af Præsten, der bekjendtgjør hans Valg for Menigheden og formaner denne til at respectere ham som Fattigforstander. Men paa denne Maade glemme Forstanderne let, at de ere Communens Repræsentanter, og betragte sig selv som Præstens Redskaber, der kun have at udføre hans befalinger. At Øiemedet derved aldeles forfeiles, er let at indsee; thi paa den Maade bliver Forstanderskabet ikke et hæderligt Hverv, der giver Anseelse i Menigheden, men en ubehagelig Byrde, som man snarest mueligt søger at skille sig af med – Forstanderne faae ingen Jnteresse for Commissionens Forhandlinger, – vækkes ikke til Eftertanke, om de communale Anliggender, – modnes altsaa ikke til større Frihed, og - Communen bliver ikke styre af sine egne Medlemmer, men af Præsten. Feiler,