Corsaren, 1844-11-08
En Journalists Stilling. Folk troer, det er saa saare nemt at være Journalist: Man skriver Noget om Kongen, Stænderne, Blok Tøxen, Kammerherre Benzon m. fl., blander det sammen, sender det i Trykkeriet og lader det trykke. Bliver Bladet lagt under Beslag, faae Abonnenterne ikke Bladet; bliver man dømt i Mulct, betaler man den ikke. Saamæn! det er ogsaa en rar Stilling at være Journalist. Naar man er født og baaren til det, saa har man altid en inderlig Lyst til at skrive, Arbeidet, Skriveriet er Ens bedste Fornøielse. Naar Andre forfriske sig fra deres Arbeide og gaae i Theatret, gaaer Journalisten fra Theatret for at forfriske sig ved at skrive. Det er virkelig en Behagelighed at kunne faae sine Tanker bragte ind i Pressens Trykpompe og derfra med eet Slag forplantede gjennem alle Landets Aarer - at sige, naar man har Læsere, hvilket er det samme som, at bemeldte Tanker due noget. Enhver indseer altsaa, hvor let og behageligt det er at være Journalist. Der er kun et eneste lille Offer, som man maa bringe, et næsten umærkeligt Offer, et Offer, som Jngen seer, at man har bragt, ligesom Jngen kunde see paa Faust, at hans Sjæl var forskrevet til Fanden. Dog, Journalisten behøver ikke engang at forskrive sin Sjæl, han skal kun bortgive sin Person. Den kaster han ud til Alverden for at man, om man saa behager, kan sønderslide den. Det er i Grunden Ingenting, han saaledes bortgiver; thi den legemlige Person beholder han ubeskaaret, han kan spise, drikke, sove ligegodt; og hvad hans Sjæl angaaer, da kan den, om det saa er bestemt, blive salig, naar han er død. Det er altsaa Ingenting, han bortgiver; det er, i Sandhed, vanskeligt at beskrive, hvad det egenlig er. Det Hele bestaaer nok i Grunden kun deri, at han hendrager en Mængde Øine og Tunger paa sig, og, medens han taler om Alverden høit og tydeligt, saa at det kan modsiges, hvisker Alverden sagte og lydløst om ham, saa at det ikke kan modsiges. Dette synes atter at være saare lidet; thi, naar Verden ikke har Noget tale om, maa den dog tie stille, og, giver han den Noget at tale om, maa han naturligviis finde sig i, at den taler. En god Trøst. Hvilket Menneske gives der vel, som kan taale, at alle hans Anliggender og Handlinger underkastes hvilkensomhelst Commentar og Udtydning? Det vide vi allerbedst: Giv os den alvorligste Sag, og vi skulle sætte den i "Corsaren". Dersom det kan more Eder, skulle vi vise Eder, hvorledes det gaaer en Journalist. Tænk Jer den Mulighed, at der existerede en Journalist, der var Forfatter med Liv og Sjæl, der levede for at skrive og stedse erhverve sig meere Dygtighed til at skrive; der var lykkeligst ved sit Skriverbord og derfor ikke løb Verden rundt for at udsende, opfange og gjendrive Rygter; der tillige levede af at skrive, fordi han havde den Jdee, at Noget skal man leve af i Verden, og at det er ligesaa ærligt at leve af Hovedets som af Haandens Gjerning og hæderligere end at tigge om Gratialer, som han desuden ikke fik, fordi man vilde svare ham, at han jo har Hoved og altsaa kan arbeide. Har en saadan Journalist mange Abonnenter, saa siger man, at han skriver for Penge; har han faa, saa lægger man ikke engang saa megen Vægt paa ham, at man taler om ham. Drikker han engang Champagne paa et offenlig Sted, saa er han en Bdeland; er han sparsommelig, saa puger han Penge sammen. Begegner han Folk med Høflighed, hedder det sig, at han er lumsk; er han kold og frastødende, saa er han udannet og raa. Men lader os overspringe slige ligegyldige Ting og gaae til selve Skribentvirksomheden. Han skriver for Ex. mod en god Bekjendt, mod "en af sine Venner", som det kaldes i Omgangssproget. Det er naturligt, især naar "Vennen" er et Fæ, der gjør Vestialiteter. Det er naturligt, mener Journalisten; thi det er Ens Venner, man skal have det af. "Vennen" modtager Bladet, maaskee netop som han staaer og klæder sig paa for at besøge bemeldte Journalist. Han læser Bladet, bliver bleg af Harme og løber Byen rundt og pørger: Er det ikke slet? Saadan at behandle en Ven! Og alle Mennesker finde det slet, Alle falde over den Steen, der ligger dem nærmest: den Mishandledes Bestialitet. Eller Journalisten prover den stik modsatte i Methode: han angriber en Uven. Uvennen tager Bladet, gaaer omkring med det i Byen og siger med et bittert Smiil: Kunde man vente Andet? Jeg har jo fornærmet ham. Jdag for to Aar siden stødte jeg ham paa Albuen uden at bede om Undskyldning. Det er et hevngjerrigt Menneske. Og hele Verden siger medynksom: Ja, det er et slet Menneske. Nu angriber da Journalisten en Mand, han slet ikke kjender, hvilket naturligviis oftest er Tilfældet. Det, troer man da, gaaer godt? Jo vist! Manden tager Bladet, løber omkring i Byen og spørger: Kan De sige mig, hvorfor han har angrebet mig? Han kjender mig ikke! Den rolige og eftertænksomme Læser tager ved dette Sted Piben af Munden og siger: Altsammen meget godt. Men Talen er hele Tiden om at angribe. Hvorfor angriber Journalisten snart hiin, snart denne Mand? Lad dem som gode Borgere have Fred i deres Huus. Pressen bør holde sig til Sagen, ikke til Personen. Kjære Læser, ryg videre paa Din Pibe og hør videre. Troer Du, at der ved disse Angreb har været Spørgsmaal om, hvad Vedkommende har spiist til Aften, hvorledes han lever med sin Kone eller uden Kone, om Ringetøiet paa hans Dør er i Orden, om han promte betaler sine Creditorer, om han er i Kløerne paa Behrendt eller paa Jacobsen? Ikke i fjerneste Maade. Angrebene forudsættes her, som det hør og bør, og gaae alle ud paa Ting, der vedrøre det Offenlige, snart i Literaturen, snart i Stænderne, snart en Embedsmand, snart en anden Journalist. Man skal stille Sagen fra Personen, siger Du. Men skal da en Persons Sag ikke bære Personens Navn? Kan det hjælpe at slaae den døde daarlige Sag og lade Personen løbe og gjøre nye Daarligheder? Men sommetider er Journalisten for strax - bemærker Du - ; der er for Ex. et Blad, der hedder "Corsaren"; det maa være høist afskyeligt at komme deri.- Maaskee, gunstige Læser, maaskee, og, har du Lyst til at faae Vished, saa erdet til Tjeneste. Men læg, hvad os og enhver anden Journalist angaaer, Mærke til, at vi tvinge Jngen til at gjøre Daarligheder og blive latterlig. De gjøre det Alle frivillig. Vi have undertiden endog Flere at exvedere, end vi kunne overkomme. Det var nu Altsammen en Oppositionsskribent - man troer maaskee, at en Regerings journalist har det bedre? Vel sandt, han kan Jngen angribe; men saa har han igjen den Ubehagelighed, at han skal rose. Og er enhver Tvang ubehagelig, saa er i Sandhed den at skulle rose, ikke nogen ringe Ubehagelighed, idet mindste kunne vi forsikkre, at vi hellere ville angribe ti end rose een. Deels er det nemlig meget lettere at finde Feil end Dyder, deels forøges denne Vanskelighed for Regeringsskribenten ved de Personer, han skal rose. Det er nemlig Konge, Prindser, høie Embedsmænd o. desl. Saadanne Herrer er det undertiden en Pine at rose. Thi, da de ere istand til at gjøre Tjenester, troe Folk let, at man roser dem for at faae Tjenester. Men Alt gik endda an, hvis der ingen Oppositionsskribenter gaves. Disse ere en sand Ulykke for Regeringspressen, de ere det Samme for den, som Høgen er for Duen, Hunden for Katten, Ædderkoppen for Fluen. De spore op, om Regeringsjournalisten virkelig faaer saadanne smaae Tjenester, om Gagen er fast eller fluctuerende, hvor stor den er o. s. v., og hvad de erfare, fortælle de Publicum med en næsten overdreven Nøiagtighed. Ved at erfare Sligt og tillige ved at see, hvilke fromme, tandløse Folk Regeringsskribenterne ere, faaer Mængden en Følelse for dem, der næsten kan kaldes Ringeagt. Thi Folk ere i Almindelighed feige. Den skrappe, hvasse Oppositionsskribent - man sige forresten om ham, hvad man vil - har man en Slags Sky, en Art Respect for; selv Folk, der ere saa ubetydelige, at de aldrig kunde komme "i Bladet", ere bange for ham. Regeringsskribenten have de ikke mere Frygt for end for en tandløs Hund og sparke derfor til ham - med Munden. Der gives Journalister, som holde en Art Middelvei mellem begge disse Slags. De omtale enhver Sag med en vis Abstraction, de afklæde den al Personlighed, alt Kjød og Blod, og beflitte sig paa "Maadehold". Disse Mænde ere i Almindelighed høilig agtede; men, naar man vil see rigtig til, vil man vist finde, at disse Mænds mindste Virksomhed for Folket skeer gjennem Journalistiken, og at de have Agtelsen medbragt andetstedsfra. Vi ere aldrig bange for at nævne Navne og kunne derfor spørge, om Prof. Schouw har hentet den almene Tillid gjennem "Dansk Ugeskrift", og om i sin Tid Prof. David ikke mere hævede Ugebladet "Fædrelandet" end dette hævede ham. Den egenlige Journalistik udfordrer en vis ungdommelig Livlighed og Kraft, en vis Heftighed og Skaanselløshed. Man maa huske paa, at den hyppig har at gjøre med Heste, og til Heste bruger man ikke en blød Klædebørste, men en Strigle.