Jyllandsposten, 1841-01-08
rianope ren. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Aarg. Fredag d. 8. Januar 1841. No 2. Maa trykkes. Fleischer. Et Par Ord om Adel, Titler o. s. v. Qvad bør Mennesket stræbe efter her i Livet? Dette Spørgsmaal burde ethvert Menneske gjøre sig selv og enhver Ungdomslærer burde paa det omhyggeligste besvare dette Spørgsmaal for Eleverne, burde paa det alvorligste paalægge dem, altid at følge Dydens Vei, altid at stræbe efterat blive nyttige Medlemmer af det store Samfund, hvoraf ethvert Menneske, ligemeget omhan er Adelsmand eller Bonde, betitlet Embedsmand eller simpel Haandværksmand, er Medlem. Men hvorledes kan man tænke sig, at Ungdommen kan fatte, at Menneskets Bestemmelse heri Livet er at virke paa en brav Maade for sig selv og sine Medmennesker, naar man seer, hvorledes Mænd i en moden Alder mere stræbe efter paa en forfængelig Maade at hæve sig over deres Medmennesker, som de i Hjertensgodhed og Kundskaber meget ofte langtfra kunne maale sig med, end efter at virke i en gavnlig Retning. Denne uværdige Stræben, denne naragtige Titelsyge, kan ikke andet end at virke skadeligt, idet saa mangfoldige Mennesker, istedetfor at søge at forædle Aand og Hjerte, i det Sted kun stræbe at faae Forfængeligheden tilfredsstillet. Det er i høi Grad latterligt, men desværre kunaltfor sandt, at der gives Mennesker, der ere eensoldige nok til at troe, at de i Aandens Rige staae høiere i Rang end deres Medmennesker, fordi deres Navne paradere i Rangforordningen; der troe, at en Krigs= eller Justitsraads-Titel, eller enhversomhelst anden Titel er tilstrækkelig for at gjøre dem til værdige Medlemmer af Samfundet; der ingen Forskjel kiende paa Sjele-Adelen og den Adel, som Fødselen forlener; der troe, at de, naar de have Kammerherre Nøglen, ogsaa have Nøglen til Aandens Rige. Dog vi ville ikke nævne de mangfoldige prange og urimelige Anskuelser, som Arrogance og eenfoldig Forfængelighed kan bibringe Menneskene; men vi troe at burde udtale det Ønske, at man i civiliserede Stater vilde stræbe efter at ophæve al Adel, Titler og Ordener og erkjende, at det kun er Dyder og sande Fortjenester, der adle Menneskene. J de nordamerikanske Fristater, hvor Fødselen ikke kan give noget Menneske Forrettigheder fremfor dets Medmennesker, existerer der, som bekjendt, ingen Adel, og ingen Titler eller Ordener. Der kjender man ikke noget til Excellencer, Velbaarenheder, Velbyrdigheder og Velærværdigheder; ja - tænk bare - ingen Dame, end ikke en Kammerherres Kone (thi der existerer ingen Kammerherrer) tittuleres der: "Deres Naade. Alle Damer ere enten Madamer eller Jomfruer, og selv Præsidentens Datter er ikke engang Frøken! Der gjælde Frue= og Frøken-Titler til Wandsbeck; der fødes ingen Grever eller Baroner; der og, lykkelige amerikanske Fristater, Vaagn op, Bonde, vaagn op, (Sluttet. See d. Bl. for. Nr.) Dog var det nu ikke dette; thi var det egentlig hvad Mikkel havde hørt og seet, jeg vilde fortælle Jer: Saa gik da de andre Herrer med vor Herredsfoged ind at spise, og sad imedens Mikkel og ventede, for Fuldmægtigen var ikke hjemme, og gjorde han sig da sine egne Tanker om det, han havde hørt; men var der Noget udaf deres Tale, han ikke havde forstaaet, for der var saamange kunstige Ord derudi, og tænkte han: gid dog de høifornemme og høilærde Folk baresten ellers vilde tale og skrive vort Modersmaal saalunde, at ogsaa vil Andre kunde forstaae det, for vilde dette sikkerligen sær hjælpe til vor Oplysning, saasom et eneste kunstigt Ord kan forhindre os i at forstaae og forstaae rigtigt. Og haver han sikkerligen Ret derudi, thi er det ikke Enhver, der haver en saadan Ordbog, som og haver, og kan man desforuden ikke altid have den med sig. Men saa da vor Herredsfoged kom igjen, og Mikkel hørte at hans Skjøde ikke endnu var færdig idag, gik han væk med den Beskeed; og mens hans Heste aad endnu et Foder, sad han inde i Stuen med nok en Bonde og et Par Borgere, der netop talede sammen angaa endes Stænderne dengang han kom ind, men saa holdt de op, da han kom hen til dem. Men begyndte de snart at tale om de mange Slotte, der skulle bygges og gjøres istand, og meente man, at nogle af dem skulle forgyldes, hvilket dog ikke Mikkel kunde faae ind i sit Hoved; for vel havde han læst udi Avisen om disse Slotte, men stod der Jntet om Forgyldningen, og kunde han desforuden heller ikke fæste Liid til en saadan Tale, for meente han, vor Konge vidste jo nok, hvor store Skatter vi maatte svare om Aaret, og at en stor Gjæld hæftede paa vort Land, saa at han ingenlunde kunde troe, at vor Konge vilde giøre Udgifter til saadanne unyttige og unødvendige Ting. Jeg maa formene, at Mikkel, derudi haver talet retteligen, hvorvel de Andre bleve vedder en Mening, og maa jeg kuns tilføie, at det var Casper Møllers Formening, at en saadan Forgyldning desforuden snart maatte falde af Murene. -Men saa da Mikkel spurgte dem ud, om de udi Avisen havde læst om, at Embedsmændene ikke længere maatte underskrive saadanne Andragender til Stænderne, som gaae ud paa Forandringer udi vort Skattevæsen og vort Lovgivningsvæsen, saa sagde den ene af Borgerne: Haha! J ere nogle nette Karle, J Bønder, J bilde Jer vel ogsaa ind, at J ere Embedsmænd, siden J tage Jeres Ord i Jer igjen, og forlange Jeres Navne udslettet, som J engang have underskrevet; J skulde dog overtænke hvad J tage Jer fore, paa det at J ikke skulle gjøre det om igjen, eller lade Jer narre af Jer Herredsfoged eller Jer Præst, Men blev saa Mikkel vred, for vidste han, at vor Præst og vor Herredsfoged ere retsindige Mænd, der mene os det ærligt og godt, og vidste han ogsaa nok selv, at vi ikke her udi Egnen ere Veirhaner, der lade os trække ved Næbet. Men saa da han mærkede, at Mikkel blev vred, loe han af ham og sagde: det er ikke Jer derude, som jeg talede om, Mikkel, for vi kjende jo nok baade Jer og Jer Præst og Jer Herredsfoged, og vide vi jo nok, at J ere ikke Veirhaner, og at J vide hvad J gjøre, og at hverken Jer Præst eller Jer Herredsfoged vilde forlokke Jer til at underskrive Noget, der ikke kunde være til Gavn. Men, skal jeg sige Dig, her var overgaars en Mand, der fortalte os, at udi nogle Herreder havde Folk underskrevet en Adresse ligerviis som den store, som baade vi og J have underskrevet angaaendes Forandring udi Kongemagten; men saa nogen Tid efter skreve de Tosser til Stænderne, at de toge deres Ord i sig igjen og vilde have deres Navne udslettet. Og meente Mikkel, at de ikke skulde have underskrevet Noget, som de ikke forstode og som maaskee var opsat med for kunstige Ord, og havde de vel været eenfoldige nok til at lade sig dertil af Andre hasteligen forlokke, saa at de ogsaa ikke have overtænkt hvad de sig toge fore. Men sagde den anden Borger, mener Du da de have overtænkt hvad de foretoge sig dengang de vilde have deres Ord i sig igjen, Jeg maa vel troe, sagde Mikkel, at de dog have tænkt noget den ene Gang, og maa det vel være ved det sidste, de have gjort, thi vilde de vel ellers ikke have gjort et saadant Skridt, og derved fortælle den hele Verden, at de ere nogle Stakler, der ikke bruge Tænksomhed; men maa jeg alligevel kalde det sidste Skridt galt og det første klogt, saa at de jo vel desværre slet ikke have tænkt. Jo vist have de tænkt, sagde saa den anden Bonde, og have de nok vidst hvad de gjorde dengang de underskreve bemeldte Andragende; men, seer J, saa kom den kongelige Skrivelse til vore Embedsmænd, som Du omtalte, Mikkel, og saa var der vel nogle af dem, der meente at gjøre Hs. Majestæt til Gesal, naar de fik Folk til at tage deres Underskrifter tilbages; men have disse Mænd derved sikkerligen ingenlunde gjort sig fortjente af Folket, og ville de sikkerligen heller ikke desaarsag erholde Tak af vor Konge. Mikkel gav ham herudi Ret, og maa jeg med de Andre, der vare hjemme ved mig i Søndags, ogsaa tilstaae, at det var en fornuftig og vistnok ogsaa en fuldkommen rigtig Tale. Men ønskede kun Mikkel at vide lidt nøiere Beskeed, og saa fortalte han da, at der nok var en Herredsfoged og en Præst, der havde snakket for dem, og faaet dem til at tage deres Underskrifter tilbages. Men maa jeg snarere formene, at Magistren, som jeg haver omtalt udi min første lange Skrivelse, her haver havt sin Haand med udi Spillet, og at han og hans Haandlangere der ere komne lidet for sildigen udi Virksomhed, og kan jeg ikke troe, at en Herredsfoged og en Præst vilde indgaae udi Kammeratskab med ham; hvorvel jeg dog ogsaa synes, at det nok kunde passe paa en Herredsfoged, der jo haver over flere Herreder at sige, og er en Herredsfoged-Magt ingenlunde ringe, naar den nogenlunde snildeligen anvendes; men kan jeg ikke troe, at en Præst udi denne Henseende kunde eller vilde virke udi flere Herreder, med mindre han er en Kammerat af Magisteren; ellers maatte jeg formene, at det snarere maatte være en Provst, thi haver han at sige udi flere Herreder, og haver jeg engang læst udi Avisen om, at Provste Magten er en stor Magt, og er en Provst jo ogsaa en Præst. Hvor udi Landet alt dette er tilgaaet, vidste Mikkel ikke, men maa jeg formene, at det er udi Din Egn, stakkels Sidsel, og at J der vel ikke have læst min lange Skrivelse angaaendes Magistren; og gjør det mig ondt, at jeg ikke ogsaa vidste, at de lindbergiske Hjælpere vare saadan nogle som Herredsfogder og Provster, for da skulde jeg sandeligen nok ogsaa dengang have skrevet en Skrivelse om dem, og vorder det nu for silde for den nesinde. - Men saa som vi talede sammen desangaaendes, formeente vor Vesterboe, at det dog nok ikke maatte være saa grumme mange, der have taget deres Navne tilbage, og at de ellers - enten de nu vare lindbergiske Haandlangere eller bareste Herredsfoged og Provst eller Præst – maatte have talet Noget til Folk, der var værd at vide; thi var det maaskee saalunde, at vi ogsaa beqvemmede os til at tage vore Underskrifter tilbages, naar vi blot kunde faae deres Tanker og deres Tale at høre desangaaende, thi maae de vel have fremført gode Grunde, siden de have formaaet at bevæge saa Mange. Og slog det da der ud, at jeg udi hans Navn og de Andres saavelsom mit eget, her haver at hilse de Herrer og bede dem om at sige os, hvad det er for Grunde, de have fremført og derved bevæget saa Mange; men skulde det forekomme de Herrer, at det var vel meget at forlange, at de skulde sig nedlade til at svare nogle Bønder paa deres eenfoldige Spørgsmaal, eller skulde formene, at det var bedst af tie stille dermed, saa maae vi formene, at Bonde dog nok kunde svare Bonde, og desaarsag ombede vi da ogsaa, at en eller anden udaf Herredernes Bønder vilde være saa god at give os Oplysning desangaaende, thi kunde det sig vel hænde, at vi her kunde være til Gjen tjeneste; desaarsag forvente vi at see et Svar som snarest; thi var det dog noget ringe, om der udi hele 2 Herreder ikke skulde være en Mand, der haver Formue og Lyst til at føre en Pen og fortælle os Sagen tilbunds som den i Sandhed er, paa det at vi desbedre kunne indsee, hvorvidt Landets Embedsmænd tænke paa vort Gavn som paa deres eget, og hvorvidt de bære sig saalunde ad, at vi kunne have Tiltroe til dem og saa talede vi da sammen desangaaende, og baade over saadanne Bønder og dem, der havde dem forlokket, ærgrede vi os saalunde, at vi ikke længere gad tale derom; thi skammede vi os over de Mænd, der ikke havde mere Tænksomhed og meere Fasthed udi deres Gierning. - Landsmand, vaag dog op, og tænk Dig om, hvorlunde Du haver det fat, og hvorlunde det Dig og Dine gaaer, om Du længere sover, Skal da jeg gamle Mand forgiæves raabe ud over Landet, for at aabne Jeres Øine og faae Jer til at staae paa egne Been, Vaagner op, og er det ikke mig, men Fædrelandet, der raaber til Jer: Vaagn op, Bonde! vaagn op Gamle Claus Bonde. Fleres Mening om Frue Kirke. i Aarhuus.