Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-03-15
Jndtil den Tid ville vi holde os til Uveiret i Vesten; dette har faaet et meget mørkere Udseende siden den Franske Minister for de udenlandske Anliggender Vicomten af Chateaubriand har i de Deputeredes Kammer den 25de Februar holdet en saa mærkværdig og krigerisk Tale i Anledning af det af Kammeret forlangte Creditvotum paa 100 Millioner. Denne Tale er meget vidløftig og kan kun leveres i et Udtog, Ministeren gik ud fra den Regel: at en Regiering vel ikke har Ret til at blande sig i en andens Anliggender; men at Omstændighederne have nødt den nye Politik til at forandre denne Grundsætning dertil, at dette maae være tilladt, naar en Naboenations Sikkerhed og væsentlige Jnterresser derved udsættes for Fare, paa hvilken Auctoritet, denne Undtagelses Regel er bygget vilde han snart sige; han vilde desuden endnu ofte komme til at tale om England, om det nu saa høit prisede England, og han indlod sig derfore omstændeligt paa at demonstrere, hvorledes England modsatte sig og sluttede Alliance mod det revolutionaire Frankerige, som Frankerige nu giør mod det revolutionaire Spanien; den Spanske Revolution er en Copie af den Franske (denne Demonstration er nu paa det omstændeligste bleven refuteret i de Engelske Blade med mange baande historiske Argumenter). Nei mine Herrer, sagde han videre, Verden har mere end nok i Processerne mod Carl den 1ste og Ludvig, kommer der endnu et saadant juridisk Mord til, saa vil man kunne beraabe sig paa den Ret at begaae Forbrydelser, og skabe en Jurisprudenz til Nationernes Brug mod deres Konger. England har jo erkiendet denne Jndblandelses-Ret fra Østerrigs Side med Hensyn til Neapel; men naar dette ersaaledes kan man da omtvivle Frankerigs Jndblandelses=Ret med Hensyn til Spanien. Nu indlod Ministeren sig paa at vise hvormeget Frankerige leed ved den Spanske Revolution og var blevet fornærmet af Spanien, Frankerige maatte holde Krigskibe for at dække sin Handel paa Søen; dets Landhandel med Spanien var gaaet i Staae, dets Consuler vare truede, dets Skibe bortviiste af Spanske Havne, dets District var flere Gange blevet krænket; og det var endelig blevet nødt til at holde en Observations Armee paa Grændserne; denne kunde ikke undgaaes, Hertugen af Wellington havde billiget denne Forholdsregel i Verona; især var det den moralske Pest fra Spanien som compromitterer Frankerigs Jnterresse; de Spanske Revolutionairs staae i Forbindelse med de Franske, og Smitten havde jo udbredet sig til Jtalien. (Englænderne indvende herimod, at just fordi en saadan moralsk Pest hersker i Spanien bør man ikke begynde Krig med det; thi det er det sletteste Forebyggelses-Middel mod Pesten at trænge ind i den Smittedes Huus og give sig til at slaaes med ham.) Ogsaa er det politisk vigtigt at forhindre at Spanien ikke bliver til en Republik, at Frankerige ikke skal faae to Grændser at forsvare; Krigen maatte derfore føres formedelst Efterkommernes Uafhængighed. Ved at tale om Politik kom nu Ministeren til at tale om sin Forgiænger Hertugen af Montmorency, som man af Spot har kaldet Hertugen af Verona, og udbredte sig i de største Lovtaler om ham, ligesom over de i Verona forsamlede Monarker, og tog videre Anledning heraf til at tale om den Russiske Keiser. Han fortalte nu, at han havde opskrevet følgende Ord, som denne Monark eengang havde der sagt til ham: Det glæder mig, at De er kommen til Verona for at kunne bevidne Sandheden. Havde De vel troet, som vore Fiender sige, at den hellige Alliance er et Ord, som kan tiener til at skiule ærgierrige Lidenskaber. Dette kunde maaskee være fandt ved Tingenes gamle Tilstand, men kan Talen i vore Dage være om nogle private Jnterresser, naar den civiliserede Verden er i Fare, Derkan ikke gives nogen Engelsk, Fransk, Russisk, Preussisk og Østerrigsk Politik meere; der gives kun en almindelig Politik, som maae følges af alle Nationer og alle Konger til Alles Vel. Det tilkommer mig først at udvise den, da jeg er overbeviist om de Grundsætningers Rigtighed, hvor paa jeg har bygget denne Alliance. Der til bød sig en Leilighed for mig, nemlig Opstanden i Grækenland. Jntet syntes udentvivl meere at stemme overeens med min og mine Nationers Jnterresse og mit Lands Mening end en Religionskrig mod Tyrkerne; men jeg troede at bemærke et Tegn paa Revolutionen i Uroelighederne i Peloponnes; siden den Tid har jeg opgivet den. Hvad har man ikke gjort for at opløse denne Alliance, Snart har man søgt at ville opvække Fordomme hos mig, snart at saare min Egenkiærlighed; man har paa en aabenbar Maade fornærmet mig. Man har kiendt mig slet, naar man troede, at mine Grundsætninger kun vare bundne til Forfængelighed og at jeg kunde give efter for Hævnens Følelser, ne aldrig vil jeg skille mig fra de Monarker, med hvilke jeg har forbundet mig. Det maae være Kongerne tilladt at have hemme melige Alliancer, for dermed at beskytte sig imod de hemmelige Selskaber. Hvad kunde vel tillokke mig skulde jeg behøve at udvide mit Rige Forsynet har ikke stillet 800000 Mand under min befaling for at tilfredsstille min Ærgierrighed; men for at beskytte Religion, Moral og Retfærdighed, og at forskaffe de Grundsætninger og den Orden Herredømmet, hvorpaa det menneskelige Selskab beroer. – Hvo der saaledes kan tale, sagde Ministeren videre, er ikke istand til at foreslaae Frankerige noget, som kan compromittere dets Ære og Uafhængighed. Maadehold er det herskende Træk i Alexanders Characteer. Man har i Verona ikke talt om Freden; men erkiendet, at Frankerigs Stilling kunde giøre Krigen nødvendig. Har dette havt besværlige og vanærende Tractater til Følge for Frankerige, Har Talen nogentid været om, at fremmede Tropper skulde tillades at marschere igiennem Frankerige, Aldrig. (Denne Udeladelse af Ministeren bragte de Franske Fonds til at stige). Frankerige hører til de 5 Magter, som udgiøre Alliancen. Det vil blive den uforanderlig troe, og ifølge denne Alliance i Tilfælde, som ere i Forveien betænkte og bestemte finde en Støtte, langt fra for at nedsætte dets Værdighed; men som skal give et Beviis paa den høie Rang, som det besidder i Europa. Om det er denne Bekiendelse som har gjort et saa stort Jndtryk paa det Engelske Ministerium, og hvorom Hr. Canning og Grev Liverpool have udtrykt sig paa en saa hemmelighedsfuld Maade i Parlamentet. Han endte nu sin Tale med at deducere Frankerigs Ret til at indlade sig i saadanne Tractater for Frankerige er jeg nu roelig sagde han, med at han forsvare Regieringen mod den Beskyldning, at Frankerige i 5 Aar havde erkiendt de Cortes Constitution; da man havde haabet at man vilde der komme tilbage til Fornuften; og med at tiltale Spanierne og lægge dem Frankeriges gode Hensigter paa Hiertet. Ministrene ville, sagde han, vedblive at ønske Freden og modtage ethvert For ilag, som kan bestaae med Frankerigs Ære og Sikkerhed; men Ferdinand maae være frie og Frankerige komme ud af sin nærværende Stilling. Krigen med Spanien vil forskaffe os en umaadelig Fordeel tilligemed mange Uleiligheder; thi den vil forskaffe os en Armee og give os vor militairiske Rang, blandt Nationerne tilbage. Ministerens sidste Ord havde til Formaal at opflamme Armeens krigeriske Enthusiame og Kiærlighed til Hæder; hvorved han bemærkede, at Kongen havde med ædelmodig Tillid betroet den hvide Fanes Forsvarer til Feld herrer, som havde seet andre Farver at feire, og som vilde føre den paa Seirens Bane; thi Ærens havde de aldrig forglemt. Efterat Ministeren havde holdet denne mærkværdige Tale bleve Debatterne om den forlangte Credit af 100 Millioner fortsatte, hvorved det bekiendte liberale Medlem Hr. Manuel traadte op- og holdt en Tale, som foraarsagede en saadan Romstering i Kammeret og satte Lidenskaberne i en saadan Bevægelse, at denne Begivenhed vil tiene til at gjøre en Epoche i Kammerets Historie. Forhandlingerne og de 100 Millioner kunde ikke bringes til nogen Endelighed og det ene Møde gik hen i Disputer efter det andet. Hr. Manuel søgde ikke allene Stykke for Stykke at giendrive Ministerens ale; men han tillod sig ogsaa saadanne Udeladelser deels mod Kongen af Spanien og deels med Hensyn til den Franske Revolution, at han opvakte Ultra Parthiets største Forbittrelse. Man stoede, larmede og afbrød ham i hans Tale, og naar Larmem var forbie drillede han Modparthiet, med at sige, at det var dets Skyld, at man ikke vilde lade ham tale ud; thi han vilde have føiet disse eller hine Ord til, hvorved hans Udeladelser. vilde have faaet en anden Meening; tilsidst drev han Spillet saa vidt at Ultra Parthiet vilde have ham stødt ud af Kammeret, og alle Forhandlinger om den Sag selv, som var under Qvæstion bleve tilsidesatte og forglemte derover. Præsidenten Hr. Raves forholdt sig under denne skrækkelige Larm med den største Koldsindighed og Fasthed og vaagede over Constitutionens Former, han bedækkede sig, opfordrede Medlemmerne tre Gange efter hinanden til at sætte sig, og maatte tilsidst suspendere Mødet, paa en Time og forordne, at Medlemmerne skulde begive sig i deres Bureauer. Næste Post vil formodentlig berette Udfaldet af denne lidenskabelige Kamp og at Credit Vorummet er passeret. J det Engelske Underhuus er det gaaet roeligere til, Hr. Brougham har blot forelagt nogle Spørgsmaal i Anledning af den Franske Ministers Tale, som Hr. Canning har besvaret med meget Kulde. Men Tidspunktet er formodentlig nær forhaanden at denne Minister vil udelade sig udførligt derom.