Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-01-20
Nyeste ilderie af Kjøbenhavn. Eenogtyvende Aargang. No. 6. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 20 Januari 1824. Til Publicum fra Chefen for SøecadetCorpset. Mere end et Qvart Seculum er henrunden, siden jeg fandt mig forpligtet til at fremtræde for et agtbart Publicum, at værne om det Corpses Rygte mig er betroet. Naar min Stilling medfører, at jeg ofte maae handle mod Forældres Følelser for det kiæreste de har i Verden, saa har jeg dog i det lange Mellemrum fundet et saadant Skiold a Academiets Love og i min Konges kraftige Beskyttelse mod de Angreb der ere gjorte mod mig, at Academiet kun eengang i den Tid er offentlig angrebet. Sagen var af ringe Betydenhed. Den blev henviist til Retten, Redacteuren om i Bøder. Men i nyeste Skilderie af Kiøbenhavn af 27de December 1823, staaer, underskrevet af et Medlem af den agtbare geistlige Stand, Følgende: "at han for ikke længe siden hørte en Søecadet med megen Bestemthed at tale med Ringeagt om Niels Juul, og paastaae, at han ikke var Søekriger, venteligt fordi Kiøgebugts Seiervinder ikke havde lært at tegne, danse eller voltigere saa smukt, som det nu fordres af den, der dannes til Søekriger." Dersom dette Udtryk virkelig var undsluppet en ung Mund i en privat Cirkel, hvor haardt da, at fremstille en Eleve saaledes for et Dansk Publikum, hvis Øiesteen Niels Juel maae være, at lade, i Uvisheden om hvo det var, dette flottere paa alle Jndividerne af et Corps, vorfra exclusive den danske Søe-Etats Mænd udgaae; hvor udelicat at give Vink til, at Danmarks vordende Søekrigere holdt Niels Juel mindre i Agt, fordi han muelig ei havde lært at tegne, dandse og voltigere, ja, at det kanskee var i disse mindre vigtige Dele af Søekrigerens Dannelse, at de, eller endog deres Opdragere, grundede den nyere Opdragelses indbildte Fortrin, og derved kaste en Skygge paa Konster, der, omendskiøndt de blot høre til den æsthetiske Deel af Opdragelsen, dog have en relativ Vigtighed, som Jngen, der har øvet, eller tænkt over, Dannelsen af dem der ere bestemte til de høiere Stillinger i Livet, Jngen der kiender noget til det ypperste Folks ypperste Periode, kan nægte. Men der er fuldkomneste Grund for, at dette Udtryk, hvis Offentlighed, da det, det er forvexlet med, er faldet i en Familie-Cirkel, er et Brud paa Selskabeligheds helligste Baand, aldrig er brugt af den Søecadet, det er imputeret. Denne kom strax til mig da han havde læst det oven af Skilderiet anførte, og forsikrede mig ikke alene helligen, men erklærede, at han havde Vidner paa, at hans Udtryk var, ved Enden af en Dispute, det høistforskiellige: Derfor var Niels Juel ikke Søekriger. Det er ikke af de Grunde Opponenten anførte, skiønt det af Samtalens Gang var klart at den Unge høiagtede den store Mand. Han ansaae det bedst at han tilskrev Forfatteren. Og da jeg fandt dette en lempeligere Fremgangsmaade end om jeg giorde et saadant Skridt, bestyrkede jeg ham deri. Han sendte hiin et, uagtet hans smertelige Følelse, fuldkommen humant Brev. Han har modtaget hans Svar, hvori han beder ham ikke miskiende at han har misforstaaet ham, bevidner ham sin Agtelse, og giver endelig den mærkelige Oplysning, at det ikke er ham der har ladet det Paaankede indrykke i Skilderiet. Han melder, at han pleier, naar en Gienstand i Litteraturens Rige levende interesserer ham, at opsætte sine Tanker derom for sig selv, men ikke for Publikum, at en Ven laante denne Opsats af ham, og at det er denne Ven der har givet den Publicitet; at Forfatteren erfarede først, ved at læse Skilderiet, at det var indrykket i dette, og han beder den Unge indsee, at det aldrig har været hans Hensigt, med den der anførte Yttring, at volde ham noget ubehageligt Øieblik. Som jeg har anseet det Pligt i denne Saa at tage til Gienmæle, saaledes er det mig meget behageligt, at kunne disculpere et Medlem af den agtbare geistlige Stand fra at have bevirket en Publicitet, der har gjort mig dette offentlige Skridt nødvendigt. Jeg veed ikke hvem den Mand er, der har kunne tillade sig at fremkalde offentlig en Eleve, for Udtryk brugte i en Familie-Cirkel for flere Aar siden, Udtryk der kunde kaste Skygge, ikke alene paa ham, men paa det Corps, han tilhører, og hvorfra den Etat udgaaer af hvilken Niels Juel var Medlem. Jeg vil ikke vide det og vidste jeg det, kunde jeg ikke nænne, uden allerhøieste Nødvendighed, at fremkalde ham - eller hvad jeg anseer haardere, hans Stand - for Publikums revsende Domstol. Søecadet Academiet, d. 19 Januar 1824. H. C. Sneedorff.