Norske Intelligenssedler, 1799-02-13
Som allernaadigst befalede Skifte-Commissarier efter afdøde General-Lieutenant og Commandant Johan Ludewig Maximilian de Biellart, indkalde vi herved, i Følge dertil erholdet Kongelig allerhøyeste Bevilling under 5te Januarii d. A. 3de Gange efter hinanden udi de Kiøbenhavnske Berlingske Aviser, den Altonaer Mercur og Christiania Jntelligenz Blade, med 6 Maaneders Varsel og det sub pæna præclusi & perpetui silentii, alle dem, som formeene sig at have noget at fordre efter bemelte Afdøde, dermed at fremkomme og deres Fordringer inden foreskrevne Tids Forløb at anmelde og beviisliggiøre. Saa ville og Stervboets Debitorer inden bemelte Tiid opgive og afgiøre hvad de maatte være skyldige, ligesom og alle og enhver der ellers kunne have noget udi Skiftet at andrage, maatte ligesaa betimeligen fremkomme dermed, da Skifter derefter uden videre Henstand vorder sluttet. De sig skriftlig anmeldende, enten Credi- eller Debitorer eller andre Vedkommende, ville addressere deres Skrivelser i saa Henseende til Capitaine Grundt paa Kongsvinger som Actuarius, udi Skifte-Commissionen. Kongewinger den 5te Februarii 1799. Lowzow. Grundt, Oberst-Lieutenant ved Oplandske Vagtmester-Lieutenant og Jnfanterie-Regiment. Garnisons-Auditeur. At lige Legemer have lige Grundbestanddeele, at disses lige Sammenblaandning have lige Virkning og at Naturens Skaber herudi ingen Forskiel har nedlagt i Hensigt til Sted eller Beboere paa vor Klode, troer jeg er en, af de Naturkyndige forlængst indseet, Sandhed. Af hvilken flyder, at fremmede Landes kundskabelige undersøgte, nöyagtige prøvede og som oftest ved vidt bekjendtgjorte Lovtaler ophøyede -, ikke blindt bør foretrækkes eget Lands uundersøgte, uprövede, ja, som oftest foragtede - Legemer. F. Ex. Vandet. Hvoraf nogle Lande og Steder for medelst deres berømte mineralske Sundheds-Kilder, drage saa megen Fordeel fremfor vort og maaskee tillige af vort Fædreneland Norge. Men at dette heller ingen Mangel haver paa samme har vor store naturkyndige Hr. Conferenceraad Esaias Fleischer i hans Naturhistories 3die Deels 2det Bind §. 432 temmelig sikkert formodet, hvor han siger: "Upaatvivleligt troer jeg efter Landets Situation og Bjerg, samt mineralfulde Beskaffenhed at det er, at der maae gives af disse naturlig tillavede Medicamenter, naar kyndige Mænd ville paatage sig hver i sine visse Districter at søge derefter, og hvor godt for disse vore Brødre, at drikke, paa hin Side Vandet, som man siger, skulle lede efter Vand, og derfor, ligesom vi, sende aarlig mange Penge ud af Landet, Det skulde vel derfor for den sande Fædrenelands Ven være kjerkommet om en saadan mineralsk Sundheds-Kilde lykkeligviis i vort eget Land blev opdaget. Den 11te i denne Maaned var jeg, efter en tilfældigviis hört Fortælling, hos en Kilde, den tildrog sig min heele Opmærksomhed, som herved meddeles: Grunden, hvoraf den fremspringer; er Skalberg; Vandet afsætter i sit Löb en betydelig Mængde guult Okker (som gaaer lidt over i det röde mod Koleuren Ochraceus i Wildenows Lærebog i Botaniken); det har en egen Lugt og Smag, efter min og fleeres Smag, smager det af Salt; det fryser, efter lige Tid og Mængde, udsat for Kulden, ulige seenere end Vand af en nærhos rindende Bæk, det er saa fuldkommen klart som noget Vand her findes, men alligevel hensat i Rolighed begynder det strax at sætte et graaeagtigt Bundfald, som i aabne Rar inden 24 Timer sees at være det guule Okker, Proppen i Flasken bekommer paa dens Overflade af den nedstaaende Ende en sort men uaftvættelig Coleur. Som en Følge af disse og fleere mine fandselige Undersøgelser med dette Vand, bliver mit Önske, at det derved maatte tildrage sig oplyste og redelige Mænds Opmærksomhed, og da vi nu eje Mænd, hvis varme Kjerlighed for et Videnskabssæde, (der med al Ret tilkommer vort Land i vort Fædreneland, endnu overtyde os om deres Gavnelyst, hvor de kan, af hvilke Christianis forskjönnes, ved frivillig, offentlig at foredrage og vise Videnskaberne i deres Fordeel for Medborgere -, ville man gunstig undskylde min Hensigt med nærværende, som er: at gjöre Christiania Videnskabsmænd opmærksomme paa dette mineralske Vand. Da, i saa fald der bestemmedes en chymisk Undersøgelse, skulle jeg foranstalte leveret i Christiania en Flaske deraf velbevaret, for om mueligt at beholde Vandets indeholdende Luftarter, med Fornøielse modtager jeg Underretning hertil. Tandberg paa Modum den 31te Januarii 1799. Nils Ourdahl. Enten den i Christiania Jntelligents-Blad No. 50 af f. A. mig mødte Annonym, med Grund- Enten Mosr. Ditto i No. bør kalde mit i samme Blad No. 48 gjorde Spørsmaal, Flygtig 51, af egen Erfarenhed eller allene af Taabelighed, kan henregne Forligelses-Commissionens Førelse under et Embede af Jndtegter, derfor troede jeg attraaede samme - Eller og den i No. 4 dette Aar, sig nu tilbagetrukne Hr. Annonym ligesaa grundet kan dømme min Forstand indskrænket eller ikke, saa troer jeg: Det sømmede Manden med en reen Sag og et tilbørligt Mod at møde sin Modstander i aaben Mark, og at det fornedrede ham at gaae frem paa krybskytterviis, og nægter jeg ikke, jeg jo følede noget der nærmede sig til Foragt, ved at see Vedkommende, uagtet min Opfordring udi Jntelligents-Bladet No. 1 for dette Aar, dog vedblev at skiule sig blant Buskene. Og da disse Annonymer tillige synes med Fliid at holde sig langt borte fra det fremsat Spørsmaals egentlige Besvarelse, men lader det være sig nok, deels at søge sin Beskiærmelse bag sine høye Foresatte, deels at giøre Lureskud, og derunder stræbe, om muligt, at give mig Sag med en heel Stand, nødsages jeg atter, at afgive følgende: Ligesom jeg altid har syntes være overbeviist om, at Bondestanden er Statens første Stand, da denne ernærer alle de øvrige, ja! alle Embedsmænd, lige fra Statens første til dens sidste Tiener, uden den ville være tilovers, saa har det aldrig kundet falde mig ind, at lade haant eller - som Annonymen udi No. 4 for d. A. behager at sige - at stikle paa denne saa nødvendige og agtværdige Stand, og efter denne Grundsætning har det ligesaa lidet kundet være min Agt at ville nedsette Lænsmændene ved at ansee dem lige med Bønder; Men naar jeg troede og endnu anseer det upasseligt at ansette til 1te Forligelse Commissair en Lensmand ved Siden af anden Bonde, da den første ofte er ligesaa blottet for de fornødne Kundskaber og Jndsigter som Bonden, hvis Veyleder han dog vel burde være, finder jeg dertil Hiemmel, ikke allene i Forordningens Aand, Forligelse væsenet angaaende, men ogsaa udi dens udtrykkelige Ord, som siger: "Forligelses-Commissionen skal bestaae af 2 Lemmer, nemlig: en Civile Embedsmand, Præst eller anden duelig Mand, Uden for Bondestanden, og en agtværdig Bonde,, Og da jeg paa Grund heraf troede ligesom jeg enhver tilig Afvigelse derfra kunde be endnu troer, at bemelte Kongebud strikte burde følges frygtelig drage flere efter sig - paa hvert Sted, hvor skikket Embeds- eller anden duelig Mand fandt tes, og at hverken Slægtskab eller andet burde i saa henseende give Lænsmænd noget Fortrin, tør jeg vel ikke blues ved at være mit i forrige Aars Jntelligent-Blad No. 48, fremsadte Spørsmaal bekiændt J øvrigt er jeg forvisset om, at enhver der kiænder mig, vil viide at frikiænde mig for de uædle Hensigter berørte Annanymer synes at ville paabyrde mig; og hvo der tillige veed noget om Tingenes Sammenhæng, vil sikkerligen tillige være overbeviist, at jeg ved mit fremsatte Spørgsmaal ikke talede min egen Sag, men blot ønskede at give Vedkommede et Vink om, at det upasselige burde i Tide bortfiernes fra en Indretning, der sigter til et saa stort Maal og ville bevirke saa saare meget godt, naar Apartiskhed og Klogskab gjorde Valget af de Mænd som til dette vigtige Forligelses Væsen skulle bruges. Naar jeg baade tilforn har sagt og endnu siger, at det ikke allene er upasselig men endog mod benævnte Forordning stridende, at Lænsmænd, uden Fornødenhed, ansettes til 11te Fredsmæglere - helst disse, som tabende i deres Jndkomme ved Professens Forkortelse, kunde meere end enhver anden Mand være Fristelse underkastede i henseende Sagernes Forlig - da være det langt fra mig, at ville tilkiændegive nogen Foragt. Ney, Enhver Mand han være Lænsmand, eller hvad han være vil, bør ansees og agtes som en agtværdig Maned, naar han tillige beviser sig at være en forstandig og ærlig Mand, og jeg ærer ham da langt over Embedsmanden, naar denne - trods alle hans indbildte eller virkelige Fortrin og Kundskaber - - udmærker sig ved Giærrighed og slette Handlinger; Men jeg vilde, at intet uden Duelighed og prøvet Retskaffenhed, forenet med alt som indgiver Agtelse for en Rettens Person, skulle komme i Betragtning under Valget af 1te Fredsmægler. Dømmer jeg heri Fejl, da bør det mindre skrives paa mit Hiærtes end mine Jndsigters Regning og giærne lader jeg mig belære af den der veed det bedre og fremsetter sine Tanker med Sindighed. Landaasen den 2den Februarii 1799. Krohn.