Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-02-02
Ogsaa har man sagt, at man ved Bondegaardsforpagtninger kunde befrygte, at et større Antal Trængende, end ved Fæste, vilde falde Fattigvæsenet til Byrde; men skulde en saadan Frygt næres af dem, som ellers ere enige med mig og saamange Andre i, at disse Forpagtninger baade vilde være til Gavn for Eier og Bruger, saa forekommer det mig, at den er altfor kontradiktorisk, thi netop derhvor man kan vente at Statsborgernes Fortieneste vilde tiltage, maa man jo tænke sig, at al Trang til Fattigforsørgelse mere og meere maa fjerne sig det er jo en fuldkommen logisk Slutning. Kunde man endog hertillands finde en enkelt, f. C. Præstegaardsforpagter, som var gaaet til Grunde fordi han havde forakkorderet sig, eller deslige, bør dette vist ikke afskrække, snarere beviser det kun, at slig Forpagtninger ikke ret her endnu kiendes, fordi man ikke bar forstaaet at beregne den aarlige Netto Provenu Jmidlertid vil jeg gierne indrømme, som Undtagelse: at den uduelige, lade, ja drikfældige Bonde bedre kan sin hele Livstid hænge ved en Fæstegaard han nu engang har faaet, især naar Kone eller voxne Børn ikke fulgte Mandens Exempel, end faae sig en Forpagtning, da Jngen, som havde lært at kiende ham, lettelig vilde betroe ham sin Gaard; men af Hensyn til slige Subjekter burde man dog allermindst nægte Forpagtningens Gavnlighed. Heller ikke troer jeg man vilde giøre en, saa aldeles feil Slutning, om man tænke sig, at mangen liberal, veltænkende, ikke selv trængende Jorddrot vilde betænke den gamle affældige Forpagter (eller dennes Enke), som i flere Aar havde slidt og slæbt troeligt ved hans Gaard, svaret sin Afgivt som han burde og med hvem han forøvrigt var veltilfreds, med Noget i hans Alderdom, f. Ex. et lidet Huus, eller en ringe Aftægt, naar han maatte ansees trængende uden egen Brøde, og ei havde Nærpaarørende, som kunde eller vilde række ham Haanden. Vil man forresten beklage den Bondegaardforpagter, som skulde forlade en Gaard, hvormed han, ikke mindre end med dens Eier, var fornøiet - sva ter jeg, Sandt nok! Dette var intet Gode, imidlertid kan man den Dag i Dag fremvise mangen Huusmand, der ei er under Fæstetvangen, men som er bleven gammel og graa ved en Forpagtnings eller Leiekontrakt, uden at den retskafne Jorddrot enten har tænkt paa at opskrue ham hans Byrder eller udsige ham, med mindre han dertil havde giort sig qvalificeret. Anderledes vilde det vist i de fleste Tilfælde ei heller gaae, om Bondegaardsforpagtninger bleve tilladte. Overalt blev en saadan Forpagter jo ikke værre faren, end Forpagteren ved en Hovede eller Præstegaard, hvis Tid var udløben - end Huusleieren i Kiøbstæderne og Tienestetiendeoveralt i Landet, der imod deres Villie blive opsagte og derfor maae see sig om anden Emploi. Ogsaa synes det som om det er forbeholdt Nutiden, imod Fortidens Tvivl at komme til Overbeviisning om at en tilbørlig Konkurrence i alle Faer det bedste og hartad det eneste Middel til at forhindre ubillig Opskruen. Herom vidne Priserne paa vore Markeder – herom Torvene in Specie de Kiøbstæder, hvor man endnu kun som et Forsøg har ophævet fordums tvangsmæssige Magistrats taxter paa Livets første Fornødenheder, og herom al Kiøbmandshandel og Haandværksbrug. Jo flere Sælgere, i Relation til Kiøbere, desbedre Kiøb Dette er en uomtvistelig Sandhed, og hvorledes kan man vel nu in cas tænke sig, at en saadan Konkurrence i høiere Grad kunde fremvirkes, en netop ved Bondegaards=Forpagtninger, naar man betænker, at Livsfæstet for Mand og Koner ordentligviis (vide Tuteins Undersøgelse i Fædrelandet Pag. 220, kr. 231) ikkun udgiør 2 af 80 eller Deel af Fæstegaarden aarlig. Rigtignotroer jeg at have erfaret, uden at Epidemier have virket dertil, et noget større Dødelighedsresultat, men dette giør ikke meget til Sagen, da det vise ikke skal gaae synderlig over dette Forhold, naar man ikke vil regne Gaardsforsiddere med. Nei, sikkerlig har den Jorddrot, som vil udpine sine Bønder, derved at der ligesaalidt er, som vel nogensinde med Billighed kan sættes ham Grændser, enten for Størrelsen af Jndfæstningssummen, eller for det aarlige Landgilde (Eiendommens Forskiellighed forbyder al Fald dette langt bedre Leilighed hertil under de nærværende Forhold, end han vilde faae, under en større Konkurrence, saa at man vist nærer en umotiveret Frygt, hvis man troer, at Forpagtnings mere end de nuværende Fæste=Afgivter vilde blive opskruede over Bondens Kræfter. Enhver Jndretning har forresten altid sine Skyggesider; her gielder de kun om at finde den, der har de færreste, og dette er næsten altid og her vist i Særdeleshed, den, der lægger de færreste Baand paa Statsborgernes fri Handlinger. Ero: vilde det Lovbud, som tillod Eier saavelsom Bruger at kontrahere paa hvad Maade dem bedst synes, være sig ved Fæste Forpagtning, Leie, eller hvad Navn man saa end kunde eller vilde give deres Akkord, vist være det Ønskeligste. Jkkun hvor der findes et overordentlig Spring i Aandsculturen - saaledes som jeg i Kiøbenhavnsposten (vide Pag. 1102 f. A.) til Exempel har berørt imellem Grønlænderne og den øvrige kultiverede Verden - kunne Baand paa Kontrahenter nes Friehed, hvor der er Tale om Mit og Dit, være at tilraade udenfor det absolut Nødvendige, som Statens Vel maatte udfordre. Det være mig slutteligen, som Overblik over hvad jeg i det Hele, saavel her som i mit Foregaaende, har fremført, baade med Hensyn til Hoveriets og til Fæsteindretningens formeentlige gavnlige Afskaffelse, tilladt at rekapitulere: Landsfaderen, vor allernaadigste Konge, elsker og maa elske alle sine Undersaatter, fra den allerstørste og rigeste Jorddrot til den allerringeste og fattigste Bonde, lige høit San finder, at forat Alt kan komme i tilbørlig Skridt og Fremadstræben mod det Fuldkomne, maa meget ved indgribende Forandringer omdannes. Skiøndt nu Eiendomsretten aldrig i nogen Stat kan erhverves anderledes, end under den Betingelse: at Enhver maa taale hvad der kan befordre det Almindeliges Vel, vil Allerhøistsamme dog saa tænker jeg mig) ikke her anvende sin Myndighed, men alene anordne: at hver den Proprietair, som ønsker at Alt skal blive ved det nu bestaaende Retsforhold imellem ham og hans Godses Bonder, erholder Friehed dertil; Hvo som derimod ønsker sig de Goder tildeelte, Hs. Majestæt i sin Viisdom finder at være tienlige for Almeenheden, maa finde sig i, at ophæve den betydelige Anstødøsten for Bondens Velvære, som gives ved det for Livstid. varende Pligtarbeide, vi kalde Hoverie, ligesom og, at der ikke foretages noget til Forbedring af den for Tiden mindre passende Fæsteindretning (kr. behageligst er Par Ord af mig til Hr. Tuteins Forslag i Kiøbenhavnsposten f. A. No. 276). Skulde nu heri - tillader jeg mig at spørge ligge nogen Proposition om Dispotisme, da maa jeg tilstaae, ikke at fatte dette Ords Betydning; og herom vender og dreier sig nu alt hvad jeg har sagt.