Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1838-10-09
Et Menneske, en Tjenestekarl, drog i sin Hosbondes Ærinde (den 29de Septbr.) fra Wilhelmsdal til Nykjøbing. Og han faldt iblandt Mennesker, der vare ikke bedre end Røvere. Han faldt iblandt Spillere. Og de førte ham af, det er de fravandt Ham alle de Penge Han havde hos sig, deels af Hans Herres Ham betroede, deels Hans egne; og de lode Ham gaae fortvivlet bort. Og den Ulykkelige tænkte ved sig selv. Hvad skal jeg gjøre, Jeg tør ikke komme for min Herres Øine, og Han tænkte: jeg er ikke værd at leve. Og der han kom til Niels Meiers Huus, tæt ved Landeveien, i Ønslev Sogn, bandt han sin Hest ved et Træe, afførte sig sin Kjortel og lagde sit Uhr fra sig og styrtede sig i et Vandhul, hvor et Menneske forhen har søgt og fundet Døden. Men Gud vilde ikke at han skulde døe midt i sine Synder, og see, Vandet havde ikke tilstrækkelig Dybde, og han hørte Guds Røst i sin Samvittighed: Du skal ikke døe, men leve og angre dine Synder og forbedre dig. Og han fortrød sit gruelige Forsæt og besluttede at vende tilbage til Livet. (Gud give til et nyt og bedre Liv, Det var Søndag Morgen, henved en Time for Solens Opgang, Riimfrosten laae paa Jorden og det var meget koldt. Og see Huusmand Niels Meiers Bolig laa tæt derhos, og Han tænkte: her boe christelige Mennesker, til Dem vil jeg vende mig om Bistand. Vaad, forfrossen og fortvivlet, ei istand til at tale traadte Han indenfor deres Dør; men De forbarmede sig ikke, men stødte Ham udenfor. Atter søgte Han ind, atter blev Han bortstødt hjelpeles. Da sendte Gud i samme Stund Sognefogden Hans Humle af Ønslev, og der Han saae Ham ynkedes Han inderlig og Han løste Hesten og løftede Ham ved Niels Meiers Hjelp derpaa, og holdt ved Ham og førte Ham med Møie til Herberge i sit eget Huus, afdrog Ham de vaade Klæder, iførte ham tørt Linned og lagde Ham i en god Seng; og Hans Hustroe pleiede Ham med varm Drikke. Endnu kunde Han ikke tale, eller maaskee bandt Skamfuldhed og Fortvivlelsens Marter Hans Tunge. Stedets christelige Sjælesørger, der forsøgte at indtale Ham Trøst, kunde ikke faae Ord af Ham, men kuns ved Tegn besvarte Han de til Ham henvendte Spørgsmaal. Det Øvrige af Historien kan forbigaaes. Jkke vil jeg ophøie den brave Sognefogeds Handlemaade; thi Han opfyldte blot simpel Christenpligt; og ikke vil jeg fordømme Niels Meier og Kone – jeg vil blot beklage, at der ikke i deres Bryst fandtes mere Christen Kierlighed: De ere ellers bekiendte for at være skikkelige Folk, og De undskylde sig med, at De ikke kjendte Hans ulykkelige Tilstand, da Han ikke talte. De ere nogenlunde at undskylde derved, at de ligge ved Landeveien og at oftere flere af de Elendige, der i Nykjøbing bortdrikke Forstanden, besvære dem. Men hvad jeg ved at fortælle denne Begivenhed fornemmelig har tilsigtet, er at denne Ulykkelige, der havde begyndt et Selvmord, maae være en Advarsel for alle Spillere; og at Øvrigheden maatte være opmærksom paa de Fordærvelsens Huler - i Nykjøbing og Stubbekjøbing - hvorfra saa megen Elendighed udbredes. Jeg nævner her det Sted, hvor den her Omhandlede er bleven bragt til Fortvivlelse og hvorfra saa mange Ulykkeliges Suk og Taarer og Forbandelser ere fremkaldte. Det er Enken Lunds bag det lille Torv i Nykjøbing.