Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-04-30
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. deres KasseerOttende AarganNo. 35. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 30 April 1811. Auctioner, betragtede som een af Hovedaarsagerne til de daglig stigende Priser paa alle Livets Fornødenheder. Sefaringen erindrer og desværre dagligen om Prisernes uafbrudte Stigen. Næsten hver Dag forøges vore Udgivter, og kun faa, saare saa, staae saa rige op om Morgenen, som de have lagt sig om Aftenen. Det falder imidlertid sjelden nogen ind at spørge, hvad er da den egentlige og vigtig ste Aarsag til, at Priserne saaledes stige fra den ene Dag til den anden, skjønt dette Spørgsmaals Besvarelse dog i nærværende Øieblik er af saa stor Vigtighed. - At vor Papirmynts bestandige Synken i sin paalydende Værdie er den allerførste Aarsag til denne Stigen, skjønnes letteligen. Det er i Grunden ikke Varerne, der stige, men Banksidlerne, der falde i Prisen. Dog gives der kunfaa Ting, som hidtil ere stegne i Forhold til Coursen, og vist er det, at enhver, der har sine Jndkomster i Sølv eller Banco, aldrig har kunnet leve paa nogen Tid eller noget Sted lettere end i vore Dage i Danmark. Beregner man en Specie, som for gjeldte 8 Mk., til 8 Rdlr., saa indseer enhver at alting er saare godt Kjøb. Den, som før Krigen, da vor Cours stod mellem 140 og 145, havde 1000 Specier i aarlige Jndkomster, kunde leve anstændig, men ikke paa nogen høi Fod. Den, som derimod nu har 1000 Specier i aarlige Jndkomster, trækker Renter af en Capital af 2 Tønder Guld, nemlig 8000 Rdlr., hvoraf han, endskjøndt alting er dyrt, dog maa kunne leve langt bedre end før Krigen med 1000 Specier. Den, som før Krigen vilde for en Capital af 10,000 Specier kjøbe sig en Gaard i Kjøbenhavn, kunde aldrig vente at faae nogen stor Eiendom for den Sum Den, som derimod nu for den samme Sum, eller, med andre Ord, for 80,000 Rdlr. vil kjøbe sig en Gaard, kan faae een af de største og skjønneste Bygninger, som endog i Fredstider aldrig solgtes under 25 til 30,000 Specier. Og da man ikke kan vente, at Eiendommene nogensinde ville falde under Freds priserne, saa er det indlysende, at Kjøberen reent ud har vundet 15 til 20,000 Specier. - Betragter man Sagen fra den Synspunct, og antager man som en ubetinget Nødvendighed, at alting skal og maa stige i Forhold til Coursen, saa ere alle Livets Fornødenheder endnu meget billige, thi et Pund Kjød, som før kostede 8 s., maatte ellers i det mindste koste 3 Mk., et Pund Smør 7 Mk. 8 s. o. s. v., naar man regner, at alting kun skulde betales 6 Gange saa høit. Men det er let at bevise, at intet burde have kunne stige lige med Coursen, uden de Ting, som nødvendig maa forskrives udenlands fra og som maa betales efter samme. Og selv disse Ting burde, saalænge det endnu var et anseeligt Forraad deraf, ikke have steget saa meget som de ere stegne. Jmidlertid seet man dog denne Stigen gaae frem, ikke med jevne Menneske, men med Kjæmpe- og Jetteskridt. Vi befinde os ligesom i en Trængsel, hvor den ene trykker den anden, og hvor hver stedse raaber paa, hver Gang han sætter sin For= eller Sidemand Albuen i Tyndstegen: "det er ikke mig, som trykker Dem, det er de andre, som trykke mig. Man trykkes og presses og pines saaledes alt under det Paaskud: "det er de andre, der trykker!" Stundom betjener man sig endog af de latterligste Paaskud, for at sætte en Sminke paa sin Egennytte og Vindesyge. Saaledes svarede mig nylig en Snedker, som i en Tid af en Maaned havde forhøiet Prisen paa en slet og ret Bøgetræes Stoel fra 6 Rdlr. til 7 Rdlr., paa min Jndvending, at Bøgetræet dog vel ikke kan være stegen saa meget i saa kort Tid, det kommer deraf, at Magistraten har lagt en Told paa de Træer, der fældes i Skovene. Det almindeligste Svar, man faaer hos Professionisterne, er det: at de maa betale alt, hvad de skulle have hos andre, overdreven dyrt. Naar Gud vil straffe et Folk, saa kan han ikke straffe det værre, end ved at lade Vindesygens Aand komme over det. Vindesyge er et Flyvesand, hvori aldrig Patriotismens Blomst kan trives, og som ingensinde lader sig standse ved Lovenes Mellemkomst. Hvo, som har seet hvorledes Priserne paa Alting efterhaanden ere blevne drevne op, ja hvorledes de uden Nødvendighed og imod al billighed bleve drevne i Veiret, har største Grund til at raabe at og vee over de første, der ved Opkjøb eller Tilbageholdelse have bidraget til Prisernes Opdrivelse.