Viborger Samler, 1775-08-21
er Can Mandagen den 21 AugustiSaeb eller Drømmeren. En Fortælling. Søeb havde overalt søgt efter Lykken, han havde prøvet alle Stænder, og havde ikke fundet nogen behageligere Tilstand, end at sove og drømme. Fod med en betydelig Formue og stor Lyst til Roelighed, havde han ikke tænkt paa at dyrke sin Forstand, og, efter de rige Babyloniers Skik, havde han lært alt det, hvortil man kan bruge et Legeme, Tredie Aargang. førende: Co førend han tænkte paa, at han havde en Siel. Undertiden faaer man Afsmag for Verden, fordi man kiender den alt for vel; Saeb fik Afsmag for den, fordi han ikke tilstrækkelig nok kiendte den. Som en flygtig Elsker, en utilforladelig Ven, havde han ubestandige Maitresser og falske Venner: Egenkierlighed, der tillader sig selv alting, og ikke skienker andre noget, tillukkede hans Øine for hans egne Feil, og aabnede dem over andres. Den fortørnede Saib, unddrog sig fra sine Selskaber, udøfte bittre Klager, imod dem, sværtede dem lidt meere, end de fortiente, blandede blant de sande beskyldninger andre, som vare sandsynlige, og bildte sig ind, at han alleene var empfindtlig. Snart ansaae han Menneskene som Uhyrer, han burde skye, og ansaae sig selv for Philosoph; Følgelig levede han i Eenlighed nogle Maaneder. Timerne ere lange, naar man er aleene; Tiden, der ellers gaaer saa hastig, og saa ofte slaaer feil for vore Anslag, er en Plage for den eenlige; Hvor kort den end er, maa man dog spilde af den, og at spilde den er at tilbringe den. Paa samme Tiid, da Sab bar Afskye for Mennesker, følede han Selskabers Nødvendighed; Hans fortrædelige Lune stridede forgieves mod denne Nødvendighed; Han fandt en forskrækkelig Tomhed i sit Hierte, en hem hemmelig Uroe plagede ham uden Ophor; Lyksaligheden forlod ham, han fandt den i ingen Ting, uden i Søvnen; Hiin behagelige Chimmere, en spøgende Datter af Jndbildningskraften, som omskaber og forvandler den efter vore Tilbøieligheder, viste sig for ham i alle hans Drømme; Han var ligesom drukken af sine fornøielige Vildfarelser og nød dem med Begierlighed. Da var Saeb lykkelig, men han kunde ei altid sove, og naar han ikke sov, maatte han have noget at forrette. For at adsprede Tankerne lagde han sig efter Studeringer; Det er det sikkerste Middel mod Kiedsomhed, naar man veed at betiene sig deraf, men denne Videnskab fattedes Saeb. Naturen frembod sig overalt for hans Øine, men gjorde intet Jndtryk paa hans Hierte; Han betragtede den ikke engang, men studerede kun i sine Bøger. Paa den Tiid, da han med største Heftighed overgav sig til denne Forretning, fik han fat paa en Afhandling om Drømme, skreven af en berømt Bonge, den største Philosoph i Babylon; Der lærte han den store Konst at udtyde Dromme; Han læste den med Lyst, og hans egne Drømme gave ham Leilighed til at giøre sig fuldkommen der. Fra den Tiid saa han vaagen Lyksaligheden, denne behagelige Forblindelse, der saa ofte havde indtaget ham i Sov i Søvne. Han fandt den i den Fornøielse at sove, at drømme, og at bære Afskye for Mennesker. Da han nu havde begyndt med at tale meget ont om andre Mennesker, vilde han ende med at gjøre dem ont. Mange store Poster vare paa den Tiid ledige i Riget. Saeb prøvede sig selv, sov ind og drømte, at han var skikket til at beklæde dem; Hans Rigdom, berettigede ham til at giøre Paastand paa dem Hans prægtige Opførsel forblindede alle Folk. En Mand, der aldrig kom ud, uden i en Vogn, trækket af for Heste, der havde haft og kunde endnu daglig have hundrede Giester ved sit Taffel, der betalte den fornemmeste Dantserinde i Babylon saameget for een Nat, som kunde været tilstrækkeligt til til Familiers Underholdning, maatte nødvendig besidde de største Fortienester; Saaledes dømte Babylonierne: De vare det meest slebne Folk i Asien; De andre Nationer stødte sig over deres Skikke og antoge dem dog, De hentede fra dem Kokke, Parykmagere og Skrædere; Babylonierne fik igien af hiine Statsmænd, Lærde, og Anførere i Krigen. Saab kiøbte da eet af disse betydelige Embeder, thi alting var til falls i Babylon; Han opførte sig efter sine Grundsætninger, og blev snart ligesaameget hadet, som han hadede andre. Folket leed og anklagede Saeb. Saeb. Hans Venner, thi af dem havde mange, siden han kom i Embede, beundrede i hans Nærværelse hans store Gaver, og afmalede ham for Fyrsten, som en Mand, der var over det middelmaadige. Endelig havde man i Sinde at give ham sin Afskeed, da han troede, at han gjorde best i selv at begiere den. Hans uroelige Hierte viste i alle Ting hans Ustadighed; Det, han ikke havde, var Formaalet for hans heftigste Ønsker, og det, han besad, blev han strax kied af: Midt i hans Rolighed søgte han efter Forretninger, som han igien meget hastig forlod, for at leve et roeligt Liv. En Dag drømte han, at han fløi op imod Solen, hvilken mistede sit Skin, eftersom han nærmede sig den, og blev tilsidst gandske formørket, i det Sted, at han blev beklæd med dens Straaler, og gav et stærkere Skin fra sig. Denne prægtige Drøm ponsede han i nogen Tiid idelig paa; Han indbildte sig, at han ved Krigen skulde indlægge sig et udødeligt Navn; Solens Rødhed tilkiendegav det Blod, hans Tapperhed skulde udose; Jntet var ædlere, end denne Udtydning; Hans Æregierighed gjorde hans uvisse Sind fast i sin Beslutning. Krigen var for nogen Tiid siden erklæret imellem Babylonierne og Naboefolkene. Saab hastede at tilkiøbe sig Kommando, Ll over over en Trop af 4000 Mand. Han drog strax til Armeen; Han befandt, at man sover ligesaavel i et Telt, som i det prægtigste Gemak: Han blev ikke bestyrtset derover; Den Babyloniske Historie opregnede adskillige ypperlige Anførere, dygtige Drømmere, som man havde været nød til at vaagne i det Øieblik, de skulde levere et Feldtslag, og dog havde de altid vundet. Anføreren Moadbilla, under hvilken Saeb tiente, vandt vel ikke Feldtslage, men han sov, ligesom disse store Mænd, og det var alt noget at ligne dem i dette. Med saa lykkelige i Egenskaber. som han havde, kunde det ikke feile, at Saeb jo og maatte blive en stor Mand; Men den store Maad billa kunde ikke taale at hans Underhavende Officerer sov; Det var noget, som alene tilkom den over ste Anfører; Han holdt stærk over sine Rettigheder, og aftakkede Saeb af sin Tieneste. Nogen Tid efter leverede denne berømmelige Anfører et Feldtslag, tabte det, og blev sat til Anfører for en Trop Land folk; Han sloges anden Gang, vandt, og blev strax igien kaldet tilbage. Sab fortrydelig paa denne Anfører reiste tilbage til Babylon; Han glemte nu sin Lyst til at indlegge Ære, foragtede det heele Menneskelige Kiøn, og tog derfor igien fat paa sin forrige Levemaade, i hvilken han fandt meest Behag. hag. En lang Rolighed og mindre Omgang med Mennesker formildede hans Forbittrelse; Han lærte, at gjøre sig rette Begreber om alting; Han var ikke meere Philospoh, men han var fornuftig. Han beskæftigede sig med intet, og levede i Eenlighed indtil sit 65 Aar, uden at giøre andet end sove eller drømme, og han var lykkelig. Omringet af Sødskende, der længtes efter at faae fat paa hans Formue, drømte han, at hans Alder ikke forbød ham at gifte sig; Han drømte endog, at han burde tage sig en meget ung Kone, at hun skulde elske ham og blive ham troe. Det var dog en stor Drømmer denne Saeb. Hans Øine faldt da paa Fachme. Hun var ung, smuk, og havde alle de Egenskaber, der giøre et Fruentimmer elskværdigt; Han tiltroede hende de Egenskaber, der passede sig for ham, men han bedrog sig; Saaledes gaaer det ofte. Man beklagede ham ikke. Det er ei mindre sædvanligt. Da Fachme gav ham sin Haand, og lovede at elske ham aleene, havde hun dog nogle Betingelser sig forbeholdne i Tankerne; Uden at have studeret Lovkyndighed var hun vel øvet i saadanne Kneb; Hun var coquet, vilde ikke paalegge sig selv nogen Tvang, og Saeb sov nu ikke meere. Han studsede især over at see hende undslaae sig for hans Karesser. De elsker mig ikke, sagde han undertiden til hende. De har Uret i at klage over mig, svarede Fathme; Dehar gjort min Lykke; Det skal jeg aldrig glemme. Hvad Nyeheder.