Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-07-24
Den af Rentekammeret anordnede uventede Kassevisitation hos Oppebørselsbetjente synes allerede at være i fuld Gang i Hertugdømmerne, da Etatsraad Kirstein fra Kjøbenhavn har i disse Dage foretaget en Undersøgelse i Eiderstedt. Ogsaa i den vestlige Deel af bemeldte Landskab er bleven foretaget nogle deslige uventede Visitationer. Resultatet har, som man ogsaa der iforveien havde været almindeligt overbeviist om, været gunstigt for bemeldte Embedsmænd. Ch. Av.) Jda Charlotte Bayer. Naar Egen, hvis Kraft gjennem Secler omslyngede Med bladrige Krone den kneisende Top, Hentørret, og kraftløs, af Ælde betynget, Ei mægter at aabne den spirende Knop, Da see vi dens Død uden Graad, uden Klage, Vi minde dens Pragt i de henvundne Dage, Vi føle dens Tab; men begræde den ei, Thi Livet er Dødens den alfare Vei. Og farer et Lyn gjennem natlige Mørke, Og splintrer den Stamme, hvis mægtige Bryst, Udviklet af Sundhed, og Manddom, og Styrke, Selv syntes os skabt for en Evigheds Lyst, Forfærdet vi skue dens Fald, og vi høie J Ydmyghed Knæ for vor Gud, og vort Øie Skjøndt blændet af Taaren, dog ærer Hans Magt. J hvis styrende Haand vores Skjebne er lagt. Men see vi den rødmende Knop, paa hvis Kinder Knap Morgenens Straale sit Purpur udgjød, For dræbende Orm med sit Næt den omspinder, Og vier dens blegnende Læbe til Død, Da bløder vort Hjerte, - og Taarer saa bittre J klagende Vemod paa Kinderne zittre, Thi Uskyld og Fromhed, som loe til os hen Fra rødmende Knop, sank i Graven med den. Og derfor, o Jda. – min Jda. – nedfalder En Taare for Dig paa den zittrende Luth; Jeg veed det: - Vi veed det – den Alherren kalder Er salig! – men Savn fordrer Graad i Tribut; Hvem Gud sendte Sorgen, ham skjenkte Han Taaren; Og, naar den andægtig nedfalder paa Baaren Fra Fader og Søster, fra Broder og Ven, Da vredes Han ikke, - selv gav Han os den. Ja, tavs er Din Læbe, og lukt er Dit Øie, Og Rosen henvisnet i favreste Vaar! For Dig skulle Myrthen til Krands sig ei bøie; Cypressen har slynget sin Green om Dit Haar! Du hviler nu født! – O Du elskede Pige! Vor Tak skal Dig følge, Vor Graad skal Dig sige: At, drog Du end fra os til ukiendte Land, Vor elskede da ei glemme vi kan! Callundborg, den 18de Juli 1834. Hertz. Til Sognefogden Søren Møller i Grundfør i Anledning af min uskyldige Hunds sørgelige Hændelse. Jngen Roman, men virkelig Tildragelse. Jeg troer vistnok at jeg var den Første der havde den Fornøielse at gjøre Sognefogden opmærksom paa den imod mig stilede Annonce, som under hans Navn staaer i Avisen, idet jeg i Formiddags, i hans eget Huus, i Brolægger Engels Nærværelse, forelæste ham hele Stykket. Dette maae dog tildeels vidne om, at jeg har tilovers for Manden, idetmindste intet imod ham; men dette kan jeg neppe formode han troer, siden han taler om mit onde Sind og Skumlerie imod ham og Byemændene. Om nu Sognefogden ogsaa troer sig lidt stødt paa Mansketterne, hvad skal da Byemændene med i denne Sag, Jeg veed slet ikke at jeg har noget udstaaende med disse, med mindre Sognefogden nu kunde ønske det, dog det kan jeg heller ikke tro om en saa fornuftig Mand, som Søren Møller. Men hvorfor jeg skal tiltænkes ondt, Sind og Skumlerie, kan jeg tilforladelig ligesaalidet indsee som begribe, thi i andre Byer og Stæder, hvor jeg saavel i offentlige som i private Stillinger har været, har jeg saa Skam, mig bevidst, aldrig erfaret man har tilegnet mig saadanne Egenskaber, og at jeg nu siden jeg er kommen til Grundfør paa min ældre Alder skulde være bleven forsynet med slige Udyder, det kan hverken Hann, min gode Søren Møller, eller Nogen faae mig til at troe. Min Hund, hvem jeg nu i Avisen seer med saa levende Farver afmalet som et Skrækkebillede, hvortil idetmindste jeg virkelig slet intet kjender, saa jeg næsten ikke veed om jeg skal lee eller græde derover, glæder det mig at kunne fortælle om: Hanhar været saa heldig at komme levende med Krop og Skind fra Grundfør, og da jeg meere saae paa en skikkelig og god Omgang, end paa Betaling for den, har jeg foræret den bort, for, idet mindste i den Tanke om, at undgaae videre Omstændigheder og Ubehageligheder. Men Gud veed om det derfor kan skee, Jntet kan jeg have imod, ja det er sandelig mit ramme Alvor, at Sognefogdens Ordre om at skyde Hunde, efterkommes, men jeg kan kun ikke blive enig med mig selv om, hvorvidt jeg skal kunde bifalde, at det i en Bye maa være Alle og Enhver tilladt. Betænk, min gode Sognefoged, hvormange Exempler have vi ikke paa Tienestetiendets Skjødesløshed og Ligegyldighed. Hans Bekjendtgjørelse forekommer mig derfor snarere at bestyrke det efter min Formening Utilladelige at bruge Bøsse, end den kan tjene til Advarsel, Nytte og Gavn. Desuden synes det jo ogsaa som at jeg ret alvorligt skal blive indsmurt, fordi jeg efter min Overbeviisning uden ondt Sind og Skumlerie offentlig har sagt, det jeg endnu troer at være overeensstemmende med Ret og billighed. Men det lader til som om Sognefogden med Djævels Vold og Magt ei allene vil paanøde Andre, men ogsaa mig til at tro at det forholder sig rigtig med hans Annonce, ligesom ogsaa i denne søges at frakiende mig den bedre Hensigt under hvilken jeg har sagt, hvad jeg har sagt. Hvad skal man kalde det? Jdetmindste intet godt Sind, Hvo kan betvivle Grundførs gode Orden og Agtpaagivenhed imod Uorden, naar man paa Prent kan see at der holdes Dagbog over Hundenes daglige og natlige Foretagender, siden der saa bestemt kan siges: "Ogsaa er det en beviislig Sandhed at den næsten idelig, nu i et Aar og 3 Maaneder ved Dag og Nat har streifet omkring os.v." Hvem kan nu vel tro andet, end at ogsaa dette skal og maa være sandt? Hvem der endog har staaet for denne Regnskabsføring, saa tillades det mig at bemærke: Regnskabet er feil, altsaa ingen beviislig Sandhed, thi Hunden kom først hertil Grundfør i Fjor i Høstens Tid. Men at tage Feil er jo menneskeligt. Altsaa min gode Søren Møller, ligesaalidet som jeg tænkte ved min Bekjendtgjørelse at belæres in jura, ligesaalidet er det min Agt at belære Ham; men at tale offentlig om beviislig Sandhed, naar det ikke er det, hvad Slags Sind skal man kalde det? – At klage over Ham til vor fælleds Øvrighed, nei Tak min gode Søren Møller, det skjøtter jeg ikke om, ligesaalidet som er for at kjævles i Aviserne; men Han maae have mig undskyldt, thi jeg synes ikke jeg ret vel kunde undgaae det denne Gang. Fred være med os, Grundfor, den 18de Juli 1834. Ludv. Fr. Bloch.