Jyllandsposten, 1838-08-06
Nyheds Post. Vi kunne ei undlade at meddele vort Blads ærede Læsere, hvorlunde saavel Kjøbenhavnsposten, som den Frisindede, i Anledning af den mod dette Blads Nr. 23 befalede Action udtale sig, og anfører derfor efter Khvnspostens Nr. 188 efterstaaende: J Nr. 186 have vi meddeelt vore Læsere den Efterretning, at Redacteuren af "Jyllandsposten, C.G. Clausen, ogsaa er bleven beordret tiltalt for formeentlig Overtrædelse af Forordningen af 27de Sept. 1799, men i den Anledning tillige bemærket, at det ikke var muligt, af Cancelliets kortfattede Bekjendtgjørelse derom at erfare, hvilken Jndrykkelse i det citerede Nr., der var den incriminerede. Dette forholder sig nu ogsaa virkeligen saaledes, men det torde dog maaskee være muligt, at man fra en anden Kilde kunde slutte sig til, hvilken af Artiklerne der var den formeentligt lovstridige. Det følger nemlig baade af Sagens Natur og af vor positive Lovgivning, at en Forfatter, der allerede er under Censur, ikke lovmæssigen kan drages til Ansvar for den Deel af sit Skrift, der maatte befindes at stride mod de i Lovgivningen indeholdte med Hensyn til Staten, Religionen og Sædeligheden gjorte Forbud, naar Skriftet har passeret Politimesterens Censur. Hvis Domstolene skulde kunne paakiende Lovligheden af de Handlinger, som Øvrighedspersonerne i denne deres Qvalitet udøvede, saa var det det samme som at gjøre hine til disses Overøvrigheder, da Øvrighedernes Foretagender kun kom til at gjelde, forsaavidt de erholdt Domstolenes Sanction. Dette vilde være en unaturlig Sammenblanding af to af Statens Hovedelementer, og derfor har ogsaa en Deel Lovbud sauctioneret den i Sagens Natur velgrundede Regel, at Øvrighedspersoner i denne deres Qvalitet ei kunne tiltales for Domstolene uden sær kongelig Bevilling. Anvende vi dette Princip paa Censur, da bliver det ogsaa aldeles klart, at den af Politimesteren som offentlig Autoritet paa Statens Vegne ved sin Paategning paa Manuscriptet givne Tilladelse til at udgive et Skrift maa betragtes som en Øvrighedshandling, og følgeligen kan en anden Autoritet (in casu Domstolene) ikke erklære Udgivelsen for lovstridig, fordi dette vilde være det samme som at underkjende Øvrigheds handlingen, der netop gik ud paa, at Skriftet ikke var lovstridigt. Lovens 2211, der, skjøndt i en anden Form, er fornyet ved Forordningen af 27de September 1799, viser ogsaa, at Censuren, som paa den Tid ethvert Skrift maatte underkaste sig, unddrog Forfatteren for Ansvarlighed for samme, naar det var censureret; thi det siges udtrykkeligt: hvo herimod gjør (nemlig unddrager sig den lovbefalede Censur) baade den, som trykker og trykke lader, straffes ikke alene for saadan Ulydighed, men ogsaa for Skriftets Jndhold, om derudi noget forargeligt findes." Jmidlertid maa dog vistnok det Tilfælde undtages, hvor det er et urigtigt Factum, i hvilket det formeentlige Lovstridige indeholdes. Ligesom nemlig paa den ene Side Politimesteren paa ingen Maade kan være forpligtet til at undersøge, hvorvidt ethvert Foregivende, der fremføres i et Censur undergivet Skrift, forholder sig rigtigt eller ei, saaledes kan paa den anden Side en Censur undergiven Forfatter heller ikke være udelukket fra at erholde noget trykket, hvis Lovlighed og Ulovlighed afhang af, hvorvidt det paaberaabte Factum var rigtigt angivet eller ei, ligesom man maaskee ogsaa kunde paaberaabe sig, at Forfatteren af et Skrift, der indeholder usandfærdige Efterretninger, har tilsneget sig Øvrighedens Tilladelse til Trykningen, fordi denne var afhængig af den Forudsætning, at de i Skriftet indeholdte Efterretninger vare overeensstemmende med Sandheden. Disse Resultater ere ogsaa bestyrkede ved Domme som findes i juridisk Arkiv Nr. 7 Pag. 95100 og Nr. 10 Pag. 21315. Anvende vi nu dette paa det os foreliggende Tilfælde, saa kommer der formeentligen det Resultat ud, at Redacteuren, af Jyllandsposten er tiltalt for et falsk factisk Foregivende, og dette maa da uden Tvivl være det i den første Artikel af Nr. 23 anførte, som gaaer ud paa at Kirkefeierinspectionen ved sidste Høitidelighed den 21de Mai i Viborg Domkirke under selve Gudstjenesten fordristede sig til gjennem tvende pludseligt aabnede Porte formeligen at udjage den christne Menighed." Beviser Redacteuren altsaa Rigtigheden af sit Foregivende, ville Domstolene, uden Hensyn til den Form, under hvilken det er fremført, ifølge den vedtagne Praxis, frifinde Forfatteren for Actors Tiltale, da de, som ovenfor viist, ved at indlade sig paa Formen vilde gaae udenfor den dem tilkommende Competence, og ind paa et Gebeet, som uden sær kongelig Bevilling ikke kan tilkomme dem.