Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-08-18
Da to af de Bæster, der hørte til Gaardens Besætning, vare bouglamme, og de tre andre bestandig maatte gaae i Marken, kjøre Mog og gjøre anden Tjeneste, saa kjøbte jeg mig, efter min Kones Begjering, to smukke Heste, som skulde gaae for den Holsteenske Vogn, og disse tilligemed Vognen og Seletøiet kostede mig i alt 2,7000 Rdlr. Hidtil gik endnu Alting taalelig godt, men fra nu af begyndte en ulykkelig Stierne at forfølge os i alle vore Foretagender. Da det lakkede mod Efteraaret fik min Kone Hverdagsfeber. Vi maatte daglig lade komme Amtsdoctoren tre Mile fra, og al den Medicin, hun skulde have, maatte hentes fra Kjøbenhavn. Doctoren meente, at min Kone ikke kunde taale, at ligge i saa utætte Værelser, eller at drikke Brøndvand. To af de smaa fik nu ogsaa Feber, og vor Malkepige blev saa plaget af Qvalme, at hun ligeledes maatte lægge sig. Hvad skulde jeg arme Mand nu gribe til Om det kun var vor blakkede Ko, saa fik hun Mave pine, og Cursmeden meente, at dersom hun skulde ret kunne komme sig, maatte hun sendes ind paa Veterinairskolen. Min eneste Trøst i al min Ulykke var, at min Avlskarl, Mikkel, var mig recommenderet som en brav og skikkelig Karl. Sæden stod moden paa Marken og var tildeels allerede afmeiet, og vi agtede nu at kjøre den ind Mikkel kom nu til mig og gjorde den Erklæring, at han havde fæstet sig bort til Mads Jensen, som vilde betale ham 5 Rd. om Dagen. Jeg blev nu lige som rasende. "Hør, Karl!" sagde jeg: "dersom jeg gjorde Dig Din Ret, saa skulde jeg strax lade Dig arrestere." - Han. Det maa Husbonde gjerne. Jeg gad nok see, hvilken Øvrighed, der vil tvinge mig til at arbeide, naar jeg ikke gider. Jeg. Men har jeg ikke fæstet Dig, Faaer Du ikke Din Kost og Løn, – Han. Ja, hvad Kosten angaaer, da er der rigtig nok Maade med den Brændevinet er sveden, Flesket er harskt og Smørret er gammelt. Nei, da priser jeg Mads Jensen; han giver dog Fode, som en skikkelig Karl kan nyde uden at faae Ondt deraf. Jeg mærkede nu nok, at det var nødvendigt her, at give efter, og istemte en andne Tone. - Jeg. Men hør nu, min kjere Mikkel, lad os tale i Skikkelighed sammen. Jeg veed Duer en rimelig Karl. – Han. Ja, i Skikkelighed kan man faae mig til hvad der skal være, men vil man tvinge mig, saa er jeg Fanden tage mig, saa stiv og obstinak som en gammel Kariolhest. Jeg. Vær nu rimelig, lille Mikkel! Du seer jo, jeg maa have Sæden ind; inden i Morgen kan vi jo have Regn, saa er jo Alting spildt. Gaae nu smukt til dit Arbeide. - Han. Nei, det kan jeg ikke Huusbonde. Nu har jeg eengang lovet mig bort til Mads Jensen, og han kan heller ikke tøve længer med sin Sæd. – J og (hidsig). Men veed Du ikke at der er Lov og Ret til, Karl, Hel Han. Ja, det har jeg længe vidst. - Jeg Veed Du, at jeg lader Dig stevne og sætte paa Vand og Brød. - Han. Ja, det kan Huusbond, gjøre. Jeg skal Fanden tordne mig nok spille med Ham - det skal jeg. Husbond mener nok, at fordi vi ere Bønder og ikke saa rafnerte og studeerte som Kjøbenhavns Folk, saa lader vi os kyse Nei, Drollen ride mig naar vi giør. En fattig Karl kan ogsaa faae Ret. Seer han det." – Nu gik han, og min gode Sæd laae overladt til Regn og Slud paa Marken. Jeg løb nu fra Huus til Huus, fra By til By, for at faae en Karl til at kjøre min Sæd ind, men alle vidste allerede paa en Strækning af en heel Miil, at Mikkel Hansen, ikke vilde tjene mig længer, og saasnart de bare hørte hvem jeg var, saa trak de paa Næsen og undskyldte sig med, at de allerede havde fæstet sig bort. Nogle af dem grinte i Skjægget og lod mig endog høre, at de ikke holdt meget af "sveden Brændeviin og harsk Flesk. Langt om længe fik jeg da fat paa en fordrukken Huusmand, som paatog sig Arbeidet mod 5 Rdlr. daglig, men som jeg næsten ikke kunde fylde med Brændeviin. Han sov og drak Tiden hen og stial mig saa at sige Pengene af Lommen. Med vor Malkepige havde jeg ligeledes en stor Malheur. Hun fik en Hævelse, som i Begyndelsen tegurde til at blive Vatersot, men som endte sig med, at hun fik sig en lille Søn, som man beskyldte Degnen i vor By for at have været Fader til. En Følge af denne Omstændighed var, at de stakkels Køer i to Dage ikke kunde blive af med Melken, og at to af dem, som Dagen i Forveien havde været saa sunde og karske saadet var en Lyst, bleve farlig syge. Min Kones Grise, som under hendes Sygdom, vare uden Regimente, løbe ind i vor Naboes Hauge, og jeg havde den Ærgrelse, ikke allene at miste tre af dem, men at jeg, for at undgaae Ubehageligheder med Naboen, som havde optaget Griseflokken, at maatte betale ham i Erstatning for tilføiet Skade paa hans Kartofler og Sæd, samt i Kost og Tæring til hans Lænkehund Popham, som Soen havde bidt i Laaret, syv Rigsdaler to Mark og syv Skilling. Min Kones Ællinger og Kyllinger havde liidt et saadant Nederlag, at vi kun beholdt 6 Ællinger og 5 Kyllinger tilovers af hele Flokken. Vor Gienbo, Hans Slagter, havde nemlig en stor skabet Kat, som var vant til at gaae i Marken og fange Fugle ligesom Rotter og Muus, og dette blodtørstige Dyr havde snappet den ene af vore Ællinger og Kyllinger efter den anden. Jkke nok med, at jeg led dette Tab, Slagteren truede mig endog, at lade slaae Arm og Been itu paa mig, dersom jeg vovede at blamere hans Kat. Min Kone maatte i hele sex Uger holde Sengen og vidste intet af alle de Ulykker, der under hendes Sygdom vare hændede. Jeg holdt Ørene stive og lod mig ikke formærke med det mindste. Den stakkels Kone trøstede sig paa Sengen med den behagelige Tanke, hvorledes hun vilde more sig naar hun kom paa Benene igjen. Men Mennesket spaaer og Gud raader, Ak, hvorledes blev min stakkels Trine ikke tilmode, da hun kom op igien. Hendes Ællinger, Kyllinger og Grise, som hun havde lovet sig saa meget af, vare næsten alle borte, hendes to Yndlingskøer droges med Døden, de brune Heste, som skulde gaae forden Holstenske Vogn, vare, uvante til saadan Strabads, ved den evige Løben til Byen, blevne hofte lamme, Sæden var kommen vaad ind fra Marken, kort sagt, Ødelæggelsen og Uordenen var almindelig. Jstedet for at bage Brød af vor selvavlede Rug, maatte vi hente Brød fra Kjøbenhavn, og istedet for at spise Kyllinge- og Andesteg hver Dag, som min Kone havde troet maatte vi takke Gud for, at vi fik et godt Stykke fersk Oxekjød eengang om Ugen. Vort Landliv havde i en Tid af 9 Maaneder kostet os circa 3400 Rdlr. og jeg kunde regne, at jeg endnu havde 60000 Rdlr. tilovers af min hele Capital. For ikke at komme som en reen Prakker tilbage til Hovedstaden, pakkede jeg hele Kramboden sammen og tog med min endnu febersyge Kone ind til Kjøbenhavn, hvor jeg fra Landmand atter er bleven Vandmand, og paa ny søger paa Vandet hvad jeg har tilsat paa Landet. Cornelius Gertsen. Silkeormen og Sommerfuglen. (Frit efter L. H. Nicolai.) Stiiv bliker min Krop og krymper ind; Jeg, ellers Graadige, jeg væmmes ved at æde; J spundet Huus, med forgfuldt Sind, Jeg lukker mig, men savner Kraft og No og Glæde. Nat svæver om mit Blik. - Hvad kan vel dette være? Mon Atropos vil grumt mit Lives Traad afskjære? O, haarde Skjebne for vor Art! Far, Verden, vel For evigt er det klart, Saa talte Larven, da den døde, Som Puppe snart for Zeus at møde. Just i Solens gyldne Straale svinger Sommerfuglen sig, paa lette Vinger; Hører Ormens sidste Klageskriig, Og med Jubel til den nærmer sig: Fryd dig! Fæld ei disse bittre Taarer! Kun dit svage Syn din Tanke daarer! Snart du svæver op fra Gravens Rand Til Fuldkommenhedens skjønne Land. J den samme Grav jeg ogsaa hviilte; Disse Vinger der jeg fik, og tilte Op fra Støv til Egens høie Krone, J et bedre Lives bedre Zone!