Adresseavis for Børn, 1780-04-26
Bekjendtgjørelse. Følgende Exempel paa et Barns sig selv paa dragne Straf formedelst sin Ulydighed fortjener en offentlig Bekjendtgjørelse i disse Blade. Den unge Philippine havde en meget from og fornuftig Moder, og denne Datter fik hver Dag de bedste Lærdomme og kjerligste Formaninger af hende. Jblandt andre ogsaa denne: Et Barn maae aldrig være sine Forældre ulydigt; thi om endog dets Forældre ikke kan see og straffe dets Ulydighed, saa seer dog Gud den, og han vil straffe den. Da Philippine vorde op, holdt Moderen for, at det var fornødent, hendes Datter maatte have nogen Bevægelse, at hun skulde ikke samle sig en Usundhed i Kroppen af den megen Stillesidden ved hendes sædvanlige Sye= og Strik-Arbeyde. Hun tænkde derfor paa, at flye hende noget at bestille, hvorved hun maatte bruge sine Kræfter. Til den Ende sagde hun til hende, at hun hver Dag skulde luge Blomsterbedenne i Haven, og vande dem med Vandkanden. Men hun fik derhos den Erindring; Du Avis Du er endnu saa ung, min Datter, at dine Lemmer har ikke faaet deres fuldkomne Vext og Styrke. Du maae derfor ikke hver Dag bære Vankanden med een og samme Haand; men vexle om saaledes, at du om Mandagen bærer den med den høyre Haand, og om Tirsdagen med den venstre, og saaledes vexle om med Hænderne hele Ugen igjennem. Glem nu ikke dette, min lille Philippine, Jeg er ikke stedse hos dig, og kan see, om du lagttager denne min Erindring. Men betænk, at Gud er altid hos dig. Dersom du vil være ulydig, saa maae du befrygte, at han let kunde straffe dig dermed, at han lod dig voxe skjev. Philippine var noget letsindig, som saa mange unge Mennesker ere. Hun glemte snart de gode Lærdomme og Formaninger, som hendes Moder havde givet hende. Det faldt hende altid lettere og beqvemmere at bruge den høire Haand end den venstre, derover har hun og daglig Vandkanden med den Høyre, uden at befinde sig eller tænke paa, enten det var Mandag, Tirsdag eller en anden Dag. Hun tænkde aldrig oftere derpaa, end naar hun saae sin Moder, thi da tog hun i en Hast Vandkanden i den Haand, med hvilken hun samme Dag skulde bære den. Men hvad hialp det Philippine, at hun bedrog sin Moder, Da Moderen en Aften klædde hende af, blev hun gandske forskrekket og raabe: ach, min kjere Philippine, du er jo gandske skjenDe grædde begge. Moderen sendte Bud til en Doctor, og lod Philippine besigtiges. Doctoren trak paa Skuldrene, og sagde, at han vidste intet andet Raad, end at der maatte gjøres et Snørliv til Philippine med Jern udi i Stedet for Fiskebeen, om hun ved dets Brug kunde voxe lige igjen. Snørlivet blev inden faa Dage færdigt. Philippine maatte nu udstaae de største Smerter, og gaae med dette Jernsnørliv hver Dag. Hun græd hver Morgen, naar hun skulde have det paa Men der var ingen Skaansel for hende. Omendskjønt hun hele Dagen igjennem ømmede og beklagede sig, saa fik hun dog ingen anden Trøst af sin Moder end denne: "Det Barn, som ikke vil høre og lyde, det maae føle og lide. Havde Philippine fulgt min Formaning, saa havde hun ikke nu behøvet at udstaae disse Smerter. Men Snørlivet hialp ikke. Den ulydige Philippine blev en liden, uanseelig og skjev Krøbling, for Børn. og begræd alt for sildig sin Ulydighed. Naar hun efter den Tid saae andre Børn, saa sagde hun altid til dem: Kjere Børn, værer eders Forældre lydige. Dersom jeg havde været mine Forældre lydig, saa var jeg ikke bleven nogen Krøbling.