Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-05-17
J det foregaaende Stykke pegede jeg hen til, at Skolevæsenet paa Landet ikke er saavel organiseret, som det synes, og naar det ikke i 20 Aar eller derover har kunnet gjøre en Commune moden til at bestyre sine egne Anliggender, da synes det dog ogsaa, at denne Mening har Noget for sig. At undersøge vort Landsby-Skolevæsens Mangler hører vel ikke egentligen med til Undersøgelsen om en fri Communalbestyrelse paa Landet; thi de Mangler, vi her sigte til, ligge ikke i Skolevæsenets Bestyrelse, men i den Lovgivning, hvorved det er organiseret, og hidrøre altsaa ikke fra Communalbestyrelsen, men fra Regjeringen, som det her ikke er min Hensigt at give gode Raad. Men paa den anden Side er et vel organiseret Skolevæsen paa Landet dog eet af de vigtigste Midler til at hæve Landalmuen til større communal Modenhed, og jeg finder det derfor passende her, som i et Anhang, at berøre nogle af de vigtigste Mangler, som jeg finder derved. Blandt disse nævner jeg først den tvungne Skolegang, eller Skoletvang. Al Tvang er et Onde, – om end et nødvendigt Onde, – fordi Mennesket er et frit Væsen og derfor burde frivilligen gjøre Alt, hvad ret og godt er, men især synes det i høi Grad modsigende at paatvinge Menneskene Oplysning. Denne er ikke alene et af de absoluteste Goder for at fornuftigt Væsen, men ogsaa af de Goder, som Mennesket baade af en Slags Naturdrivt (Videlysten) og ifølge udvortes Forhold maa føle meest Trang til at søge. Jmidlertid lærer dog ogsaa Erfaringen, at det ingenlunde er overflødigt at tvinge mange Forældre og Værger til at lade de dem betroede Børn nyde den fornødne Underviisning i Barndommen, og derfor har naturligviis Regjeringen anseet Skoletvang for nødvendig. Naar Alle kjendte og vilde deres eget Vel, da behøvede Staten vel ikke at tvinge Nogen dertil; men mange ere deres hele Liv igjennem uforstandige og umyndige; de maae derfor tvinges til deres eget Gavn, og Staten er i denne Henseende at ansee som deres Formynder. Dette Raisonnement synes jo ogsaa fuldkomment rigtigt, især naar Talen er om Børn, der ikke altid ere betroede til kjærlige og forstandige Forældres Forsorg; det synes uomtvisteligt at være Statens Pligt at sørge for, at Alle modtage den fornødne Underviisning. Herved er imidlertid to Ting at mærke, nemlig, 1) at Statens Pligt ikke kan strække sig videre, end til Det, den formaaer, og 2) at det Fornødne har meget forskjelligt Omfang. Biskop Faber har viist, at Staten ved det tvungne Skolevæsen har paataget sig en Forpligtelse, som den ikke let vil være i Stand til at opfylde, og jeg vil her blot tilføie, at Statens Forpligtelse i denne Henseende efter min Mening ikke kan gaae videre end til at sørge for, at ethvert Barn kan faae fornøden Underviisning, altsaa til at oprette det fornødne Antal offentlige Friskoler. Vistnok bør Staten ogsaa stræbe efter at faae alle sine Borgere oplyste; men det er et stort Spørgsmaal, om den lettest og sikkrest opnaaer dette Øiemed ved Skoletvang. Jeg mener tvertimod med Biskop Faber, at denne hindrer Øiemedets Opnaaelse, idet den qvæler Lysten til den huuslige Underviisning, uden at kunne give tilstrækkelig Erstatning derfor ved Skoleunderviisningen. Thi hvor mange Børn skulle samtidigen undervises af een Lærer, der kan kun Lidet udrettes, især med de mindre begavede Børn, om end Læreren besidder fornøden Duelighed, og troligen opfylder sin Pligt, og dette kan man saameget mindre forudsætte som almindeligst Tilfælde, da Skolelærerne ere saa slet lønnede, at de ikke altid kunne leve alene for deres Kald. Deraf lader det sig forklare, at vort Skolevæsen, uagtet det store og lostbare Apparat, dog mange Steder er i Virkeligheden kun maadeligt. Det gaaer i denne Henseende Staden, som en Bonde, der holder mange Heste, men ikke har Evne til at føde dem tilbørligt: han er med alle sine Heste dog slet kjørende, og saaledes ere netop Skolernes Mængde Aarsag i, at Folkets Masse bliver slet underviist. Her er imidlertid ikke Stedet til at forfølge denne Sag videre Naar man tilbørligt indskrænker Begrebet fornøden Underviisning", da vil man med langt mindre Bekostning kunne udrette langt Mere. Jeg mener nemlig, at dette Begreb bør indskrænkes med Hensyn baade til Børnenes Fatteevner og deres Kaar. Paa Den, som mangler Evner, er al Underviisning spildt, og for Den, der er født til et Trældyr, er den kun til liden Nytte. Nu var det vistnok godt, om Enhver lærte saa Meget, som han havde Evne til; men det er dog unegteligen en utidig Nidkiærhed at fordærve Underviisningen for Dem, der have Evne, Lyst og Leilighed til at benytte den, ved at spilde den paa Dem, der ingen eller dog kun liden Nytte kunne have deraf. Derfor mener jeg, at det var gavnligt for Almeenoplysning, om Skolegangen, og Skoleunderviisningen var mere fri. Jeg siger derfor ikke, at den skulde være aldeles fri, eller at al Skoletvang burde ophæves; thi det er altid en betænkelig Sag at gjøre et saa vigtigt Skridt tilbage, igjen. Men om den tvungne Skolegang blev indskrænket til enkelte Tider af Aaret, saa Læreren kunde faae Tid til privatim at undervise Dem, der havde baade Fattevne, Lyst og Leilighed til at benytte hans Underviisning, da vilde udentvivl Mere udrettes, Almuen vilde blive meere oplyst og moden for en fri Communalbestyrelse; thi Almeenoplysning bestaaer jo dog ikke deri, at alle enkelte Jndivider kunne stave i en trykt Bog, ramse nogle Ord op, som de ikke forstaae, kradse nogle Kragetæer o. s. v., – men deri at en fuldkomnere og sandere Oplysning er nogenlunde almindeligt udbredt. Det var jo godt nok, om Alle kunde bringes saa vidt; men det er en Umuelighed, og for at gjøre den muelig, bør man dog ikke gjøre det umueligt at udbrede sand Oplysning. Naar kun Landsbycommunerne bleve emanciperede, vilde de meere formuende Forældre blandt Landalmuen snart lære at benytte Skolelærerens Veiledning for deres Børn, og at lade disse lære saaMeget, som deres Fattevner tillode; thi Kundskabers Vigtighed for det borgerlige Liv vilde da snart erkjendes. Men vi kunne her ikke opholde os videre ved denne Sag, vi maae vende os til andre Mangler, som hindre Skolevæsenets Virksomhed, og først betragte Skolelærerne. Det nytter naturligviis ikke meget at tvinge Børnene til Skolegang, naar Lærerne ikke opfylde deres Pligter, og iblandt saamange slet lønnede Leiesvende kan man just ikke vent at finde mange troe Hyrder," som med samvittighedsfuld Jver røgte deres trættende Kald. Lovgivningen har derfor sat dem under meget strengt Tilsyn, især af Præsterne; men - uden at tale om, at det er en physisk Umuelighed for mange af disse at præstere, hvad Forordningen af 29 Juli 1814 fordrer af dem, naar de tillige skulle passe deres øvrig Embedsforretninger tilbørligt, – saa udrettes det ikke meget Godt ved Tvang. Og nu de uduelige Lærere, – dem kan Præsten jo dog ikke tvinge til at blive duelige, og de meer eller mindre uduelige Landsby=Skolelæreres Tal tør jeg heller ikke ansee for ganske ringe. Jeg vil ingenlunde negte, at der findes mange duelige og i enhver Henseende agtværdige Skolelærere omkring paa Landet; men derfor tør jeg dog ikke fælde saa gunstig en Dom over Fleerheden, af denne Stand. Tvertimod forekommer det mig, at der maa være Feil i deres Dannelse, – Feil i Skolelærer-Seminariernes Jndretning og Bestyrelse, som ere fælleds Aarsager til de fælleds Mangler Skolelærernes Duelighed. Jeg kjender for lidt til vore Skolelærer-Seminarier til at kunne dømme om dem, men hos de fleste Seminarister, jeg har lært at kjende, har jeg fundet Mangler, som synes at hidrøre fra deres Dannelse. Vel kan man heller ikke med Billighed fordre, at en raa Bondekarl i 3 Aar skal bringes meget vidt i aandelig Udvikling; men est quodam prodire tenus, si non datur ultra; denne Regel synes man ikke at følge paa Seminarierne. Tvertimod synes det mig, at Seminarierne snarere indbilde deres Elever, at de der blive lærde, end give dem nogen sand Oplysning, eller med andre Ord, lære dem Lidt af Alt og Jntet heelt, Jntet tilgavns. Naar man ogsaa hører, at Krog Meyers eller Fogtmanns Lærrebog og Herslebs store Bibelhistorie lægges til Grund ved Religionsunderviis. ningen, Jensens udførlige Grammatik ved Underviisningen i Modersmaalet o. s. v., – da skal man sandeligen heller ikke faae meget høie Tanker om Lærerviisdommen paa disse Lærerseminarier. Men som sagt – jeg kjender dem ikke nøie nok til at kunne dømme om deres Beskaffenhed; men uimodsigeligt er det, at man ikke sjeldent finder Seminarister med store Jndbildninger og faa Kundskaber, – som kunne snakke om Astronomie og Physik, men ikke læse et Psalme vers ordentligt eller skrive et fornuftigt og correct Brev, – som kunne disputere og Catechetik, men ikke catechisere. Jeg mener derfor, at Skolelærer-Seminarier ikke opfylde deres Bestemmelse, og at det maaskee vilde være hensigtsmæssigere at lade den store Overflødighed af theologiske Candidater, som nu haves, danne sig til duelige practiske Præster ved at begynde som Skolelærere. Det idelige Skifte af Lærere, som deraf vilde blive en Følge, vilde neppe virkskadeligere paa Skolerne, end den Døsighed og Sløvhed, som let bliver en Følge af langvarig Skoleunderviisning, og for de unge Theologer kunde Landsbyskelen i flere Henseender blive en gavnlig "Skole for Livet, en ønskelig Nødhjælp i de lange Candidataar. Jmidlertid tør jeg ikke bestemt afgjøre dette vigtige Spørgsmaal, men henstiller det til Kyndigeres Overveielse; men sikkerligen kunde dueligere Landsby-Skolelærere dannes paa en hensigtsmæssigere og for Staten mindre bekostelig Maade, og først da, naar Lærerne ere hensigtsmæssigt dannede, tør man vente en god Frugt af vort kostbare Almueskolevæsen,