Almuevennen, 1844-02-21
Jblandt de mange Nyheder, som kommer op i denne Tid, læser jeg nu ogsaa i Aviserne den Mærkelighed, at Vi Bønder paa Akademiens Gods sidder saa luunt og har saa naadigt et Herskab. Det skal staae i et Blad, som hedder Dagen, og som, efter hvad de siger, skrives for Betaling af En inde paa vores Herskabs Cantor, der hedder Fribert), og derfra er det igjen sat ind i Aarhuus-Avis, som jeg og mine Collegie brødre holder. Der gjøres nu, som sagt, meget Væsen, af, at den gamle Priter Johannsens Gaard i Munkebjerreby ved Avsionen er løben op til 3,111 Rbd., og der staaer, der kan man see, hvad der nu ved en fornuftig Drift kan indvindes for Landmanden og hvor ubeføiede de høirøstede Klager ere, der oftere, ogsaa i Stændersalen ere førte over at Afgifterne paa Akademiesens Godser ere for store. Det er en stærk Tobak for os Akademiens Bønder, og jeg kan forsikkre, at vore Øine endnu rinde i Vand derved. Ja jeg tør sige, at dersom de høie DirigsionsHerrer vilde gjøre sig den Uleilighed og reise lidt omkring blandt os herude, vilde de vist længes efter at komme hjem igjen med det Forderligste. Denne Avsion over gamle Peiters Gaard har nemlig sat os Bønder i en stor Anterasion, og vi kan ikke faae den hele Handel i vores Hoved. Naar man betænker, at den gamle Peiter havde været Gaardfæster, Sognefoged, Bondefoged, Lægsmand og Kirkeværger paa Godset i over halvtredsindstyve Aar, og at Hans Majestæt, vor gode salig Frederik, der var en retskaffens Mand og en oprigtig Ven af vi fattige Bønder, havde sendt Dannebrogskorset derud til ham, som vi selv saae vores høie Amtmand, den unge Stemann, der blev Dannebrogsmand længe efter Peiter, hænge paa ham i Bjerreby Kirke med en vigtig og mærkelig Tale, til Høimæsse; naar man betænker, at den gamle retskafne Peiter er død, og efterlader sig en Søn, og man saa hører, at denne Søn bliver stødt ud af sin Faders Gaard, tilligemed sine Sødskende, og at Gaarden bliver solgt væk for Fode, saa synes mig ikke, at han derinde paa Cantoret skulde være saa særdeles fornøiet, for vi finde det ubegribeligt og hart, gjør vi. De siger, at Sønnen ikke kunde faae Gaarden, fordi han kun er atten Aar, men hvorfor kunde han da ikke kunne bestyre den under en Curator, da der var vederhæftige Folk, som vilde gaae i Caption for ham, og der blev gjort store Bud, og han er et dygtigt Menneske. Kan en Konge blive myndig over Land og Rige, og faae Hals og Haand over alle vi Millioner, naar han er tretten Aar gammel, sagtens kan da en Karl paa atten Aar blive raadig over en Plet Jord og nogle Høveder. Der er saamange Ting i Verden, som er underlige, og som man siger, aldrig i Evighed kan skee, men man seer dog, at det skeer alligevel, og naar bare de, der har Magten, vil en Ting, saa seer man ogsaa, at det kan skee, om det aldrig er saa ubegribeligt. Hvorfor kunde da den gamle ærværdige Peiter's Børn ikke blive ved deres Fædrenegaard. Hvad hielper det nu, at han har havt alle de mange Værdigheder, og gaaet her endeel Aar med det smukke Sølvkors ved det lange Baand, og hver Dag udøst flere Sveddraaber paa sin Lod, end den hele høikongelige Dirigsion, ligefra Conferensraaden ned til Akkestentzen, vil komme til at svede indtil Verdens Ende Denne Fribert rømte f. A. ud af Landet med endeel af Academiets Penge der vare ham, som Kasserer, betroede. hvad hielper det altsammen, naar man forer hans Børn ud af Hjemmet, saasnart han har slæbet sig i Jorden! Det er ikke kjønt, er det ikke, Jeg siger reentud. det er ikke ret, er det ikke. Og vi Bønder ere meget særdeles mankeerlige derved, ere vil Og gamle Peter vilde vende sig i sin Grav, hvis han vidste det, vilde han, Ja, naar det var en Prakkere af en Herremand, en forgieldet Kammerherre, der var forlegen for en Par Skillings Penge, saadan en rigtig Blodsuer og Bonde plager, som havde gjort det, saa kunne vi endda nok begribe det, for de fattige Kammerherrer ere kjære af Pengene, i hvordan det saa gaaer med det øvrige; men Aca demen, Akademien, der har en Million Rigsbankdaler i sin Kasse, som just saadanne Folk, som salig Peiter og vi andre har slæbet op til hende af Jorden. Nu er der nogle, der siger, at den høie Dirigsion, er ganske angerløs, og at den hele Sag har været fremlagt for Hans Majestæt i Statsraadet, og at Alt, hvad der er skeet, er besluttet sammensteds. Jeg for min Deel veed ikke, hvad jeg skal troe; men hvis saa er, saa ville vi blive endnu eengang saa mistrøstelige, som om Conferentsraaden og Etatsraaderne havde gjort det paa deres egen Hasaard, for saa seer vi jo, at det saa skal være, og at der Jntet er ved at gjøre. Vi kan ikke vide, om vor salig Frederik – Gud glæde ham, havde sagt ja dertil, hvis han havde levet; Vi veed kun, at han altid stod hart paa den fattige Bondes Bedste, og vi har tidt hørt, hvor gram han kunde blive, naar man vilde forlæsse os. Uhrmageren i Bjerreby, som er gift med gamle Peiters Datter, havde gjort kongelig Ansøgning; Præsten havde ogsaa indlagt et godt Ord for de stakkels Børn efter den gamle Dannebrogsmand, men det hialp Jntet. Gaarden skulde til Av sion og Børnene herud. Gud give dog, at Hans Majestæt, vor allernaadigste Konge, engang vilde reise lidt omkring herude, saa vilde det vist være til Gavn paa begge Sider, at sige, hvis Hs. Majestæt saadant ganske hemmeligt vilde see sig om iblandt os med en simpel Spidskjole, paa og en Kjep i sin Haand, for naar han kommer farende hen ad den brede Kongevei i sin Kareth med sine Stjerner og Ornamenter paa, saa seer han ikke ret meget af vort daglige Væsen, saa er Alting saa pyntet og nydeligt som i Evangelliet paa Palmesøndag, saa er der Roser og yndelige Blommer, hvor han end vender sine Øine; men paa Biveiene seer det strax anderledes ud, og i vore fattige Hytter, hvori der ikke er en brændt Steen eller et Brædegulv, seer det ogsaa anderledes ud end paa Akademiesens Hovedbygning, hvor man har godt ved at slaae stort paa, og æde Fløielsgrød og Hjortesteg- og flydende Æbleskiver og drikke Extract og Kanalisæk, og fylde Lamperne med Olie langt ud af Natten. Om man ogsaa ikke vil tage den gamle Peiter og hans fattige Børn i mindste Betragtning, saa er det endda et stort Spørgsmaal, om der er noget Glædeligt ved, at Bøndergaardene kunne skrues saaledes i Veiret, at ingen Bondesøn meere kan vente at komme i Besiddelse af sin Faders Gaard. Akademien kan vel paa denne Maade faae nogle lumpne Tusinde mere i sin Kasse eengang for Alle, og endeel fornemmede Folk paa sine Gaarde, men mon det er at agte paa Bondestandens Tarv, og mon det ikke tilsidst vil gaae ud over Akademien selv, saa man kanskee kan opleve at see hende ligesaa forarmet, som hun engang tilforn har været, har hun, Mon det ikke er Akademiesens underdanige Skyldighed, naar man skal tale det Rette, at konselvere Bondestanden i Besiddelse af Fæstegodset, Og hvorledes opfyldes denne Pligt? Her sidder en Proprietær med een Bondegaard, der sidder en adelig Junker med Ender sidder en Præst med En, der sidder en Degn med En, der sidder en Skovrider med En, der sidder nok en Skovrider med To, gjør han, der sidder, en Justitsraad med Tre, der sidder en anden fornemme Mand med To, der nu Hr. Maribo med Peiter's Gaard, og saa fremdeles. Skal det saaledes blive ved, saa komme Bønderne tilsidst til at desentere fra disse Grændser Mon det har været Baron Holbergs Mening? Eller mon det har været Oberste Kalkreuter's Mening? Denne Kammerherre var ogsaa i sin Tid en rigtig Bondeplager, og kunde ikke aale at Bønderne havde Noget, men slaaede dem, saa Gud maatte sig forbarme. Havde en Bonde to Køer, saa tog han den ene havde Bonden to Høns og en Hane, saa tog Obersten den ene Høne. Men da hans Høivelbaarenhed blev syg og sengeliggende, saa fik han Qvalme i Samvittigheden, og saa gjorde han Poenitentse, og tog et Pergament for sig paa Sengen, og skrev et Testament til Bøndernes Bedste, hvori han forordnede, at Jngen skulde give meere end 10 Rbd. i Jndfæstning af en Gaard – Jndfæstningen af Peiters Gaard blev dreven op til 1,410 Rbd. – og at Alle til evig Tid skulde være frie for Landgilde hvert syvende Aar, hvilken Frihed nok ikke har meget at betyde under de senere Regjeringer. Akademien kan saamænd ogsaa blive syg og sengeliggende engang, kan hun, ligesaavel som Oberste Kalkreuter kunde blive det. Det er værd at lægge Mærke til, at han inde paa Cantoret anfører Peiter's Gaard som et Beviis paa, at viAkademiesens Fæstebønder sidde for en ringe Afgift. Af bemeldte Gaard svares rigtignok kun 2 Tønder Sæd aarlig Afgift, men der er skuffelige Bønderlodder paa Godset, som der er paalagt en aarlig Afgift af det dobbelte, altsaa af 42 Tønder Sæd – mon det ikke er et grumt Paalæg, Vi, som have Skoen paa, føle bedst, hvor hun trykker, og de høie Herrer i Dirigsionen skulde have ondt ved at flytte sig i saadanne Sko. Jeg er overbeviist om, at hvis Hr. Conferentsraad Engelstofeller Hr. Cancelltraad Fribert blev sat paa en saadan Gaard med et Par tomme Næver, som vi maae begynde med, saa vilde de med alle deres Videnskaber, om kort Tid blive saa forarmede, at man kunde ryste dem, ja, igesaa bankerut, som Sognefogden i Saltofte, Langelænderen i Dørringe, Hedboen i Frenderup, Gartneren i Hylstrup, Peder Olsen i Slaglille samt mangfoldige Andre, og kanskee Akkestentz Kruse kom og skrev Alting for dem, inden det første Aar var omme, for hun gaaer strengt paa hende, gjør hun, og hvilket naadigt og medlidende Herskab vi har paa dette Gods, som ene og alene arbeider for Oplysningen, og hvilken Velstand her regjerer, det kan man bedst skjønne deraf, at ber forleden paa Kirkestævne blev oplæst en Reselution fra den høie Dirigsion af det fornøielige og christelige Jndhold: at de anordnede Tvangsmidler strax skal iværksættes mod Enhver, som ikke betaler sin Afgift paa den selvsamme Dag, som den kræves. Det fik vi ligeovenpaa Evangeliet: Jesus fristes af Diævelen. Hvor saadanne Trusler ere nødvendige, der maae vistnok Bønderne staae sig svært godt, maae de. Man hører ogsaa hyppigt tale om Stævninger, nødtvungne Forlig og Exekutioner. Forleden skal en Bonde i Braaby være sat fra Gaarden for en Restanse af 41, siger og skriver eenogfyrgetyve Rigsbankdaler. Jfjor maatte En i Gyrstinge, som blev smidt fra Gaarden, ovenikjøbet betale en Mulkt af et Par Hundrede Daler, som dog nok maae brænde dem, der tog dem, en Kiende paa Fingrene Nei, i Paradises Urtegaard maa man ikke bild sig ind, at vi boe. De Fleste af os har det snevert nok, har vi, og Mangen gruer, hvergang Hunden gjøer, Men naar vi maae trælle hart og lade os true hart dertil, saa har vi dog den Opreisning, at vor Slid og Slæb sætter Akademien istand til at udøse en Tønde Guld om Aaret, for at lære nogle fornemmede Mænds Sønner de saakaldte skjønne Videnskaber og gjøre en halv Tylvt Studentere. Det er dog Noget, er det Da jeg ligger midt i Saaden har jeg ikke Leilighed til meere dennegang. Men jeg skal nok lade mig indfinde igjen lidt bedre hen. Stakkels gamle Peiter. H. H. Hm.