Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-05-14
For nu næsten et Aar siden blev der i Sønderborg tilføiet Nationalcocarden en grov Fornærmelse af Chefen for denne Byes Borgercorps, idet han forbød En af dettes Officierer at bære samme. Den Forurettede indgav derom under 17de Aug. f. A. en formelig Klage til Kongen, og Regjeringen vil saaledes neppe kunne undgaae at erklære, om den fordrer de ydre Tegn paa Statens og Nationens Eenhed respecterede inden Landets egne Grændser, eller om det staaer hvilketsomhelst Parti frit for at træde den under Fødder, og derved antyde Statens Adskillelse og Opløsning. Da dette imidlertid endnu ikke er skeet, saa har Fædrelandet optaget Kjøbmand M. Paulsens Andragende til Hs. Majestæt, for at idetmindste Publicum ikke skal glemme, at det existerer. Efter at Kbm. og Borgerofficier Matth. Paulsen der havde fortalt, hvorledes det var tilgaaet dermed, nemlig at da Borgercorpset var samlet for at medtage Hs. M. Dronningen, og Hr. Paulsen, iført den reglem. Officier Uniform, med den røde og hvide Cocarde paa sin Hat, havde stillet sig i Geled ved sit Compagni, var der af Borgercapitainen (Farver Hansen) bleven commanderet Skulder og Andet Geled baglænds aaben GeleOfficiererne fremkaldte for Frønten, og Lieutn. Paulsen befalet at tage Cocarden af sin Hat, og da han ikke vilde det, bortviist fra Paraden. Offentligen – siger han i sin Klage - og i hele Borgercorpsets Nærværelse at blive bortviist, som om jeg havde begaaet en grov Forbrydelse, medens jeg netop har viist mig som Deres Majestæts tro Undersaat, er i den Grad oprørende, at jeg idetmindste maa gjøre Fordring paa en Satisfaction, som kan gjengive mig min borgerlige Ære. Jeg træder derfor i dybeste Underdanighed for Deres Majestæts Throne med Bøn og Begjæring om, at det maa vorde Borgercapitainen paalagt at give mig Opreisning, fordi han har bortviist mig fra min Plads som Borgerofficier, og berøvet mig min Ret, som D. Ms. Undersaat, idet han har forbudt mig, ved det af D. M. Selv allern, anordnede Tegn at vise offentlig min Anerkjendelse og Glæde over, at Deres Majestæt er vor Stats lovlige Overhoved."At der længe har været indledet diplomatiske Underhandlinger med de forskjellige europæiske Regjeringer, angaaende den danske Statseenhed og Arveforholdene, er vist, og man siger nu, at de skulle være modnede saavidt, at en Declaration vil kunne ventes under Stormagternes Garantie, saavel om den fælleds Arvefølge for hele Staten, som om Statens Udelelighed, naturligviis med Erkjendelse af Holsteens og Lauenborgs Berettigelse som tydske Forbundstater (Loll. F. St. Td.) Ved at omhandle den slesvigske Protest og den kjøbenhavnske Adresse, siger Folkebladet: "Medens Udstederne af den slesvigske Protest erklære, "at de ville værge sig, saalænge de formaae det, mod Slesvigs Adskillelse fra Danmark, og at de haabe, at Gud vil forunde dem Styrke nok til at forhindre en saadan Elendighed over dem og deres Børn, saa erklære Repræsentanterne for Danmarks Hovedstad, "at det danske Folk aldrig vil taale, at Slesvig, der fra ArildsTid har hørt til det danske Rige, og som tilhører det med de gyldigste Adkomster, garanterede og gjentagne Gange anerkjendte af Europa, fravristes det midt i Fredens Skjød." Det er saaledes ikke Ønsker og Forventninger; det er en Villie, en Beslutning, som udtaler sig saavel i den slesvigske Protest, som i Borgerrepræsentanternes Adresse. Vi ville værge os, det danske Folk vil ikke taale." Jngen kan vel indestaae for Andres Villie, og Andres Beslutninger, men for sin egen Villie, sin egen Beslutning kan enhver Mand indestaae. De, som have medvirket til Protesten og til Adressen, de have givet deres Ord. Aar kunne gaae hen, – de, der nu ere unge, kunne blive gamle, men det givne Ord staaer fast. Naar Øieblikket kommer, da det givne Ord skal indfries, da Beviset for, at Hovedstadens Borgerrepræsentanter have talt ud af Folkets Sind, udkræves, da Kronprætendenterne ville sætte deres formastelige Planer igjennem, gid dette Øieblik aldrig maa komme, – da skulle hine faa Ord, hine forpligtende, forbindende Ord vende tilbage i deres hele Styrke: Vi ville værge os", det danske Folk vil ikke taale." Mod denne Beslutning, denne Villiesyttring fra den slesvigske Forening og Hovedstadens Repræsentanter synes der ikke at være Noget at erindre. Tvertimod maa det ansees for at være i den høieste Grad ønskeligt, at enhver dansk Mand i sit stille Sind gjentager hine Ord: "Vi ville værge os, vi ville ikke taale, indtil de blive et sandt Udtryk af en alvorlig, fast Villie."