Viborger Samler, 1776-05-13
Fortsættelse af No. 19. Ha vi nu alle vare underrettet om Veirets Beskaffenhed, om de Fraværendes Helbred, om nogle af Gjæsternes Børn, og saadanne Vigtigheder, saa forfaldt vor heele Selskab i en Taushed, som varede et Par Minuter. En geistlig Mand i Selskabet rømmede sig vel to gange, for at ville sige, noget, men det kunde ikke lykkes for ham, at finde paa en Materie, han begav det derfor, og af Fortvivlelse anfaldt strax et skiønt Stykke Skinke, som Tieneren i det samme satte for ham. Vor Vert havde Fierde Aargang. og og et Par gange lagt sin Mund i Folder, som om han havde noget meget vigtigt at fremfore, og ligesaa ofte bragte han to rangerede Snyltegiæste, der sadt lige over for ham, til at smile ham bifald til over de vittige Jndfald, de ventede at høre, skiønt, mellem os sagt, Vittighed og Forstand var det, han var meest fattig paa. En Kone havde og et Par gange skudt nogle Elskovs Pile af et Par muntre sorte Øine efter en ung velskabt Officeer, der sad noget fra hende, men over det han endnu var aleene sysselsat med sin Tallerken, ligesom de fleste andre, saa faldt hendes Skud ned paa hans Flesk, og krepeerte der til hendes store Ærgrelse. - Men hvad gjorde min Ven? – Jeg sad og passede paa de andre, saavidt jeg ei passede paa min Mave; jeg kiendte ingen, og havde derfor intet at sige dem; Endelig forbarmede sig en stor tyk Mand, som er Tolder her i Byen, over os allesammen, og fortalte, at denne Skinke var uforlignelig kogt. Verten takkede paa hans Koks Vegne, og adskillige forsikrede strax, at Kaalen med Kastanierne ophøiede meget dens Smag, og dermed havde det vist været Ende, om ikke Doctoren havde havt noget at fortælle om Kaalen; Han var, som De let kan tænke, een af Giæsterne, thi nu omstunder er jo Doktorne, som en nødvendig Deel af de Stores og Riges Hofstat; de lønne ham aarlig, for at komme daglig til dem, ei for at kurere dem, thi de betale det jo aparte, ei heller for at lære dem de fornuftigste Leve Leveregler, thi hverken lever han selv efter Diætens Regler, ei heller bryde de dem om hans Ord, naar han siger, det eller det er usundt; altsaa er det jo for en daglig Opvartning, og derfor er han at ansee, som en fornem Dommestik, med den Forskiæl, han tiener mange Herrer, og de ringere kuns een. Husets opvartende Læge var altsaa tilstede, og da han endnu ei havde gavnet Selskabet med sine Jndsigter, siden de brød sig lidt om Sundhed, saa fortalte han den gamle Historie om den tydske Doctor, der kom til Jylland og saae de mange og store Kaalhaver, og derfor reiste strax hiem igien, af Frygt for at salte ihiel, siden Folk maatte være meget sunde, hvor der spistes saamegen Kaal. Adskillige loe af denne Historie, hvorover en Frue fik Lyst til at vise sin Læsning, og fortalte os meget om Kastanierne, hvor de grolde, hvad Tiid de blev modne, hvad man brugte dem til i Spanien og saadant meer, som bragte de fleste til at tie og høre, Fruentimmerne af Misundelse over det bifald, Fruens Lærdom fik i dette oplyste Selskab, og Mændene af Eenfoldighed og Forundring, over at høre saa meget de ei vidste for. En gammelagtig Madam vilde og tale med, gav sig derfor til at fortælle, hvorledes man her kunde tørre de friske Kastanier, til at gjemme i Huusholdningen, og her maatte vor lærde Frue tie, thi hun vidste ei meer af sit Kiøkken, end at man der lavede hendes Mad. En eeneste Mand vilde snakke med; han fortalte, at Bajonner=Skinkerne smage saa søde, fordi Svinene i Spanien fores med Kastanier, men at det var en stor Synd, saaledes at spilde Deelikattesser, og at de Sviin var at misunde. (Resten følger.) Besøg