Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-04-08
Hr. K. F. A. v. Hoff har i sit berømte, af Videnskabernes Selskab i Gottingen kronede Priisskrift: Historie af de naturlige Forandringer af Jordens Overflade, 2 Dele, 8vo; Gotha 1822 og 1824; samlet hvad man derom veed, deels af gamle Sagn, deels ogsaa af historiske Beretninger, og af Betragtninger over mange Egnes Naturbeskaffenhed. Heraf en liden Oversigt: 1) Havet gnaver efterhaanden paa Landets Kyster, og forandrer dets Figur; men det gaaer i det Hele taget langtsomt for sig, og Forandringen er i de Aartusinde, hvori Menneskeslægten har levet paa Jorden, ubetydelig imod Fastlandets store Udstrækning. Dog er denne Forandring meget kiendelig paa enkelte Steder; saaledes paa Jyllands Vestkyst. Hvad er det store Jydske Rif andet end en i Fortiden nedsunket Deel af Jylland, Et Sagn fra Oldtiden fortæller: at vore Forfædre, Cimbrer og Teutoner, som brøde ud af Jylland og Holsteen omtrent 110 Aar før Christus og kastede sig paa det Romerske Rige, bleve foranledigede dertil af en stor Oversvømmelser. - At de vestlige Kyster af Slesvig ere blevne ødelagte af en stor Oversvømmelse veed man med Viished. Saaledes blev i Aaret 1634 den 11te October om Aftenen den store Øe Nordstrand oversvømmet og opslugt af Nordsøen; Øen Pelworm er en Levning af den; 1338 Huse og Kirker gik til Grunde, 6408 Mennesker og 50,000 Stykker Qvæg tilsatte Livet; af Øen Helgoland er omtrent kun 1/4 Deel tilbage af hvad den var i forrige Tider. Maaskee om tusinde Aar, dersom Menneskeslægten lever saalænge, gives der intet Jylland og Slesvig mere. 2) Havet tærer ikke alene paa Landets Kyster; men det er ofte brudt igiennem Landene, og har derved foraarsaget voldsomme Ødelæggelser. Gamle Sagn tale og store Oversvømmelser paa Deucations Tid, 1524 før Christus, og paa Ogyges Tid, endnu 200 Aar længere tilbage i Tiden. Der gives mange Grunde for at det sorte og caspiske Hav have engang staaet i Forbindelse med hinaden, og ere blevne adskilte ved det, at det først banede sig en Vei der hvor Strædet ved Constantinopel og Dardanellerne nu ere, og for endeel afløb i Middelhavet. Det samme fortælles om Middelhavet selv, at det skal være brukket igiennem der hvor Strædet ved Gibraltar, nu er, have adskilt Europa og Afrika og have forbundet sig med det atlantiske Ocean. Om alle disse Naturbegivenheder og Sagn er der saare meget at observere og at fortælle. 3) Der gives gamle Sagn om at store Lande ere forgaaede i de store Verdenshave, saaledes at en overmaade stor Øe, eller snarere et Fastland, ved Navn Atlantis, som laae ude i det atlantiske Oceann, og hvoraf dette fik sit Navn, og som var cultiveret og mægtigt, er nedsunket i dets Skiød. De Ægyptiske Præster i Sais skulle, som den Græske Philosoph Plato beretter, have fortalt dette til den Atheniensiske Lovgiver Solon; men det synes at være et Digt. Det samme synes at være Tilfældet med en Øe Friesland, som den Venetianske Søefarende Nicolo Zeno vilde have opdaget i Aaret 1390 i Nordhavet, ligeover for Skotland. - Mange Grunde tale for at et stort Fastland er forgaaet i det store Verdenshav, eller det stille Hav, hvoraf dets utallige Øer kun ere Levninger; men dette kan have tildraget sig førend Syndflodens Periode, 4) Jlden i Jordens Skiød har siden Menneskeslægtens Fremtrædelse paa dens Overflade, endnu anrettet hyppigere og mærkværdigere Forandringer; da de ere i det hele taget meere kiendelige, og man er mere forvisset om dem. v. Hoff har i sit berømte Værk, 2 Deel, Side 55558, leveret en Oversigt over alle de Ødelæggelser, som Historien fortæller os, at den underjordiske Jld har anrettet paa hele Jordens Overflade, ved at hele Landstrækninger ere nedsiunkne, imedens Øer ere komne op af Havet paa andre Steder; ved at hen tørre Søer eller frembringe nye; ved at udgyde brændende Masser over Landene, og danne For bierge ude i Havet, eller ved at nedstyrte Biergenes Toppe og forandre deres Udseende, og ved at forbrænde og ødelægge forhen blomstrende Lande. Der hvor det døde Hav nu er, var fordum Siddims blomstrende Dal. Jsland, Egnene ved Vesuv og Ætna minde om den vulcaniske Jlds Ødelæggelser; dog det er ikke Stedet her at omtale disse rædsomme Naturbegivenheder, og de store Forandringer som de have frembragt. Derimod ville vi udførligen omtale to høist mærkværdige Naturbegivenheder som have tildraget sig i de nyere Tider, og som man fuldstændigt kiender. Jorden bliver gammel, siger man, thi den falder sammen som en Olding. Den taber sine Tænder som det gamle Menneske; vist er det at Biergene, disse kollosfale Kegler, efterhaanden opløses, forvittres, at hele Stykker falde ned af dem; enhver Vandring i en Biergegn, overbeviser os om, at Jordens Kiæmpeslotte, Steenbukkens og Ørnens Boeliger, efterhaanden forgaae, og at man vandrer imellem deres Ruiner; men dette gaaer i det hele stille og umærkeligt for sig; et lidet Klippestykke løser sig af efter det andet, og man observerer det neppe; sieldnere er det derimod, naar en heel Biergmasse paa engang falder ned, et Phænomen, som opvækker en almindelig Forfærdelse. Dette var Tilfældet den 2den September 1805 Kl. 5 om Aftenen, da en Deel af Ruffi-Bierget i Schweiz nedstyrstede. Den utroelige Hurtighed, og den derved progressiv fremkomne frygtelige Kraft, hvormed den uhyre Steenstrøm i en kortere Tid end 4 Minuter bortrev med sig Skove, Træer og hele Masser af Dynd over den lave Dal er uberegnelig. Bierghøie bleve kastede ned, og nye bleve dannede, Grantræer saa tykke, at man neppe kunde omspænde dem, Klippestykker saa høie som Huse fløi igiennem Luften som det var lutter Flintestene; Luften kom i et hylende Oprør, og blev formørket af Støv og Damp. Lowertzer-Søen blev drevet op over sine Bredder, saa at Landsbyen Seven, som ligger ligeover for den, kom i megen Fare for at blive bortskyllet; hvilket ogsaa mødte med to Huse og deres Beboere, den mindre Øe forsvandt under de oprøriske Bølger, og Øen Schwanau indtil Klokketaarnet af Eremitboeligen. J Landsbyen Steine fandt man Fiske som Søen havde udkastet. Da nu Tordenbraget af Biergfaldet og Støvskyen, som dette foraasagede havde ophørt, saa laae denne engang saa lykkelige Dal med sine herlige Græsgange, sine fredelige Beboere, i en Strækning af nogle Mile begravet under Stene, og var forvandlet til en Kirkegaard. Foruden Ødelæggelsen af de ypperlige Græsgange, Frugthaver og Skove, forfvandt under Gruset Staden, Goldau, to Landsbyer, den største Deel af Landsbyen Lowertz, Sognekirken, mange adspredte Gaarde, mange Hytter og 4 Kapeller; 457 Mennesker bleve dræbte. Af de under Gruset begravede Mennesker bleve 220 frelste; tildeels paa en næsten underfuld Maade; thi fra alle Kanter og selv fra fierne Egne ilede Mennesker til for at hielpe og udgrave. Ulykken traf blandt andre et Reiseselskab fra Kantonerne Bern og Aargau, som bestod af Oberst Steiger, Hr. v. Diesbach og hans unge Ægtefælle en født Wattenwyl, Frøken v. Diesbach og en Niece af hende Susette Frandehausen og Hr. Rudolph Jenner. Biergfaldet naaede dem ved Goldauer Kapel, hvor en saa uhyre Masse af Gruus og Klippestykker faldt oven paa dem, at de dyngede sig flere hundrede Fod over deres Liig og det blev en reen Umuelighed at udgrave deres Been. Det er rørende at man læser i Giæstgivergaarden Hirsch i Staden Zug deres Navne, som de havde skrevet i en Bog, for Giæsterne, faa Timer før deres Død. Erfarne Biergkyndige havde dog formodet af Biergets Udseende, at et saadant Fald forestod.