Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-07-28
Charon har med meget Talent, endskjøndt paa grovt Lærred, malet Skilderiet af Sædernes Tartufe, men Beaumarchais har i en anden Tartufe, kun viist en forhadt Phantasie=Figur. Boileau paastaaer, at hvert halvt Aarhundrede, og næsten hvert Lustrum, trænger til en ny Comoedie over Skinhellighed. Det er ikke at befrygte, tilføjer d'Alembert, at naar Maleren er Gjenstanden værdig, Portraiterne ville ligne hverandre, saameget er Skinhelligheden istand til at forandre sin Form, dristig og forvoven, naar den troer sig beskyttet; smidig og lumsk, naar den frygter for at blive kjendt, ydmyg og krybende, naar den troer sig Masken frareven. Det koster mig Overvindelse at sige det, men det er vist, at i ingen anden Tidspunkt denne Last har været mere almindelig, jeg bliver imidlertid den Forskjel vaer, at Skinhellighed udgjorde fordum en Stand, og at den nu kun er en Rolle i Selskabet. Man spiller den saalænge, som den passer til Omstændighederne; man forlader den med eet, naar disse forandre sig; det er en Characteerdragt, som man kun bærer, saalænge Ballet varer. J vove Dage antager Skinhelligheden alle Former, den meest forhadte end ikke undtagen, og jeg kjender meere end een af disse Tartufer, eller Lasternes Pralhanse, som Ludvig XIV kaldte dem, der affectere, eller benytte sig af de slette Egenskaber, de ikke besidde." Blandt Artens talrige Afarter, er den farligste, de falske gode Mennesker, hvoraf Me range er det meest fuldendte Model. Det er sandt, at Naturen paa en beundringsværdig Maade har staaet ham bi, og at han skylder den en Deel af sin Lykke. Merange er en høi Mand, med en aaben Pande, rødmoset og trind; hans Gebærder ere raa; hans Manerer ligefrem, ofte endog grove, han løber dig i Møde, saasnart han øiner dig, rækker dig Haanden, og trykker den, saa den nærforvrides. Hvad du spørger ham om, besvarer han stedse med de Ord Oprigtig talt. Hos ham behøver man aldrig at gjøre Complimenter eller frygte for Lovtaler; han er en sand Qvæker; han foragter Smiger, og hvad Høfligheden angaaer, da raaber han ved enhver Leilighed paa, at den sande boer i Hjertet. Har man tilfældigviis noget af Vigtighed at tale med ham om, saa overlader han sig ganske til dig, da han aldeles ikke forstaaer sig paa Forretninger, og det er derfor, at han sender dig til sin Advocat, det gjerrigste og meest chicaneuse Menneske paa Jorden. Hans Pung er stedse til hans Venners Tjeneste; hvorfor den i Almindelighed ogsaa er tom; men kan han ikke tjene dig selv, saa bestræber han sig dog for at anvise dig en honnet Aagerkarl, som han selv i Nødsfald tager sin Tilflugt til. Men hvorledes gaaer det til, at med en saa aabenhiertig Characteer, Mrange dog ikke har en Ven, ikke engang en Bekjendt, som jo klager over at være bleven skuffet af ham. Oprigtig sagt, efter min Mening, Merange er intet mindre end det han synes at være. Under dette bondeagtige Udvortes, under dette listige Skin af godlidende Uslebenhed, skjuler han en nedrig Siel, et snevert Hjerte, en rænkefuld Forstand. Det er en Aabenhiertigheds Tartufe. Berville er billedet af en anden Classe Tartufer, som Selskabet siden nogen Tid oversvømmes af. Han kjender ingen Lykke uden ved en maadelig Formue, ingen Dyd, uden i Middelstanden. Ærgjerrigheden, af hvilken Natur den end maatte være, er i hans Øine intet uden en Kilde til Plager, Fornødenheder og Afsavn. Man maa høre ham tale om Middelstandens Fordeele og det huuslige Livs Glæder, hvorledes han saa beundringsværdig beviser, at Hoffernes Yndest er det skrøbeligste af Verden, at man ikke kan bygge paa de Stores Venskab, og endnu mindre paa deres Erkjendtlighed! Med hvor mange Beviis steder af Epictet, Seneca og Montaigne understøtter han ikke disse nye Sandheder, Naar Nogen gjør ham opmærksom paa det Modsigende i hans Opførsel og hans Grundsætninger, ved at indvende imod ham, at der ikke gives et kun nogenlunde vigtigt Forgemak, hvor man jo kan være viis paa at træffe ham, ingen Minister-Audience, hvor han ikke findes, intet fornemt Selskab, hvor han jo lader sig see i en broderet Kjole, mangler det Berville ikke paa fortræffelige Bevæggrunde til hans Selvmodsigelser; det er stedse Trangen til at gjøre sig forbindtlig, der fører ham til disse Steder, hvorfra hans Characteer og Smag fjerne ham. Allerede i lang Tid har jeg begyndt at frygte for at blive ført bag Lyset af den vise og beskedne Berville, men den Historie, som Hr. D.... har fortalt mig for nogle Dage siden, har omsider aabnet Øinene paa mig. Overbevist om, saaledes som han gjentagne Gange havde hørt ham sige, at Berville stod i stor Anseelse, men at han ikke anvendte den uden til at være Andre nyttig, gik D.... en Morgen til ham og aabenbarede ham sit Ønske, at faae den Plads, der nyligen ved dens Besidders Dødsfald var bleven ledig, og fortalte ham omstændeligen alle Forholdenne derved. Berville lovede uopholdeligen at paatage sig dette Hverv, og holdt Ord, han søgte om Pladsen, og erholdt den, men for sig selv. Jeg har kun løseligen anført to Udkast, man skjønner let, hvor mange Portraiter en saadan Ramme kunde indbefatte, dersom nogen duelig Maler paatog sig at skildre dem efter de Originaler, jeg kunde forsyne ham med af saa mange andre Tartufer i Moral, Politik, Philosophie og Literatur. Theodor Korners Sværdsang. Digtet saa Timer førend Forfatteren faldt, erusten af en Flintekugle, den 26de August 1813, Kl. 8 om Morgenen. Frit oversat.) Din Sværd ved venstre Søe Hvi blinker Du saa vide, Og smiller huld til mig. Saa gjerne seer jeg dig. Hurra!"