Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1824-09-27
Frankerig. Strax efter Kong Ludvigs Død bragte Ministrene Carl X. deres Hylding, og Seglbevareren overgav Hs. Majestæt Statsseglet, hvilket Høistsamme dog igjen lod ham tilstille. Livgarden afløstes ligeledes strax af Monsjeurs egen Garde. Ved Afreisen til St. Cloud sad den nye Dauphin og Dauphine (Hertugen og Hertuginden af Angoulemme) samt Hertuginden af Berry i Hs. Maj. Vogn. Kommandanten ved den første Militair=Division og Pladskommandanten i Paris anmeldte Ludvig Kuls Død for Soldaterne med befaling til at anlægge Sorg. Officererne skulle bære Flor om Armen og Kaarden, Faner, Trommer og Trompeter omvindes med Sørgeflor. Paa Opfordringen til at indvie Carl X deres Hjerter og Armee, ja selv, om det udkrævedes, deres Blod, løb det eenstemmige Raab: "Leve Kongen, Carl X skal level, Kongens Død blev strax anmeldt for de fremmede Ministre og Kourerer, afsendte med Efterretning derom til Gesandterne udenlands Andre med Anmeldelse om Tronbestigelsen afgaae først senere Til nye Udnævnelser, som omtales, hører Marquis v. Rivieres til Gardekapitain og Hertugerne v. Damas og v. Guiche til første Menins set Slags fra Ludvig Kl. Tid saakaldte Selskabs=Kavalierer hos Dauphin). Jblandt de mange Autoriteter, som strax den 16de gjorde Hs. Maj. Opvartning i St. Cloud, vare ogsaa Medlemmer af begge Kamrene, det diplommatiske Korps, Akademiet, Nationalgarden &c. Talen til Pairs og de Deputerede hørtes i med levende bifald, og indeholdt denne for Øieblikket især mærkelige Yttring: som Undersaat lovede jeg at opretholde Chartet og de Grundlove, Vi have den af Himmelen nys bortkaldte Souverain at takke for. Nu da Fødselsretten har lagt Magten i mine Hænder, vil jeg ganske anvende den til mit Folks Held, og til at befæste den, store Aft, som jeg har lovet at opretholde. Til Slutning føiede han til, at han, overeenstemmende med den afdøde Konges Hensigt, agtede at sammenkalde Kamrene i Slutningen af Decbr. Akademiet svarede Kongen: "Jeg har mistet en kjærlig Broder, Frankerig en viis og oplyst Monark, Litteraturen og Videnskaberne en Beskytter, som fra spædeste Barndom dyrkede og omhyggelig udøvede dem. Jeg vil efterligne ham, om ei med samme Talent, saa dog med samme Jver. Det lover jeg og stoler derhos paa Akademiets Understøttelse. For det diplomatiske Korps var den pavelige Nuntius Ordfører og tolkede dets Smerte i disse Ord: "Aldrig var en Konge meere elsket, aldrig blev en Konge mere begrædt og heller aldrig var en Konge meere fortjent til at blive det. Stor i Ulykken, overbærende i Lykken skabte Ludvig VIII sit Folks Lykke og vandt ved sin Viisdom Europas Tillid og Beundring. Kongen svarede: Hr. Nuntius, Mit Hjerte er alt for overvældet til at kunne udtrykke de Følelser, som gjennemstrømme det. Jeg har kun een Ærgjerrighed, som jeg beder Gud tilfredsstille: at han vil forunde mig Held til at fortsætte min dydige Broders gode Værk, at min Regjering, blot maa vorde en Fortsættelse af hans, saavel for Frankerigs Lykke, som hele Europas Fred og Enighed. Alt om Aftenen den 16de arbeidede Kongen med Ministerpræsidenten og Seglbevareren og den 17de bleve Kantsleren og Fyrst Talleyrand stædede til Audients Aldrig saasnart havde Lægen udtalt Ordene: "Kongen er død, før Hs. Maj. knælede ved sin indslumrede Broders Seng og kyssede inderlig bevæget hans Haand. Det samme gjorde de øvrige Personer af Kongefamilien. Kl. 10 om Formiddagen fik Publikum Adgang til Thuillerierne, og Man regner, at i det mindste 50,000 Mennesker indfandt sig, for at see Kongens Liig. Det laae paa en Baare under en stor Baldachin, ved Hovedet og Fødderne sadde Over kammerherren og Storalmosenier, og paa begge Sider 12 Marskaller. Kongens Ansigt var kjendeligt, men meget indfaldent og viste tydelige Spoer af de udstandne Smerter. Saasnart Liget var indbalsammeret, som skeete den 17de, skulde det udstilles paa Parade i Tronsalen og derpaa den 21de føres til St. Denis. Overdelen af Hs. Majestæts i Legeme havde en herkulisk Form, men alt i flere Aar kunde han ingen anden Bevægelse gjøre sig end i en Vogn. Gigt og og Rosen forøgede i de sidste Aar hans Svaghed, og uden Lægernes Omhu, forenet med den stærke Natur, vilde han, neppe have bragt det til saa høi en Levealder. Lige til sidste Øieblik havde Hs. Maj. næsten uafbrudt sin fulde Samling, hvorpaa tjente til Beviis, at da Erkebiskoppen af Paris faa Timer for hans Endeligt udelod et Vers i de forelæste Bønner, løftede Hs. Maj. Hovedet og sagde: Hr. Erkebiskop! De sprang et Vers over.