Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-01-20
- De Gothers store og bekiendte Udtog af Norden henføres til Aar efter Christi Fødsel 190, da de siges, efter lang Flakken, at have sat sig ned ved Donau=Strømmen, og at være deelt udi tvende Partier, nemlig Øster=Gother og Vester=Gother. De gik ofte over Donau=Strømmen, og gjorde Jndfald udi de Romerske Provincier Moesien og Thracien. Endelig i Keiser Valens Tid satte de sig ned i Thracien, og det ved den Leilighed. De skikkede Aar 280, Gesandtere til samme Keiser udi Antiochia med Begiering, at han vilde forunde dem et stykke Land at beboe, tilbydende deres tro Tieneste, om fornøden gjortes. Keiseren, som holdt det for en Fordeel, at faae saa stridbare Undersaatter, tog med Glæde mod deres Tilbud, skikkede Gesandtere, for at slutte Forbund med dem, og at føre dem over Donau=Strømmen. Blandt andre Conditioner, som de siges da at have indgaaet, var, at de forbandt sig til at antage den Christelige Troe. Og som Keiser Valens var en stærk Forfægter af Arti Lærdom, faldt Gotherne og til det Arianske Kiætterie, som de længe derefter med stoer Haardnakkenhed forsvarede. Der bleve dem saaledes anviiste Boeliger udi Thracien, og meenede Keiseren derudi at have handlet meget politice, men Udgangen viiste, at han begi den største Statsfeil ved at indføre saa stridbare Folk i Kiernen af de Romerske Lande, thi det, kostede hans eget Liv, og endelig Roms Fald. Thi kort derefter opvaktes Tvistighed imellem de Gother og Rommere, hvorudover de første grebe til Gevæhr, førte Krig mod Keiseren, og endeligen omkom ham selv udi Thracien. De førte siden Krig, med Keiser Theodosius, hvilken vel overvandt dem, men dog gjorde Forbund med dem, gav dem Romersk Borgerskab, Agre at dyrke, og betroede dem vigtige Krigs=Poster. Under Keiser Arcadius og Honorius brøde de ind i Jtalien, under deres navnkundige Konge Alaricus, hvor de holdte adskillige Trefninger med den Keiserlige General Stilico, indtil samme Stilico gjorde Fred og Forbund med dem. Dette Venskab stod nogenledes ved Magt, saalænge Stilico levede. Men efter Generalens Død lavede Alarie sig til at giøre et nyt Jndfald i Jtalien, og tog i Følge medsig hans Hustrues Broder Ataulff, som havde en anseelig Krigshær af Gother og Hunner, og som samme Ataulst, tøvede for længe, gik han alene over Alperne, satte over Floden Po, rykte siden uden Modstand mod Rom, og slog sin Leier ikke lang fra Staden, hvorfra han skikkede Gesandter til Keiser Honorius, begierende Lande for sig og sine Gother udi Jtalien, tilbydende derfor sin Tieneste, naar Keiesren haade ham og hans Folk nødig. Endskiønt Honorius fandt sig for svag til at giøre Modstand, forlod han sig dog paa Ravennæ befæstning, samt de Krigsfolk, han ventede fra Østen, og paa den Besætning, der var i Rom, og svarede, at han intet Land kunde bortskiænke. Hvorudover blev Alaric fortørnet, brød op med sin Leier, og gik lige for Rom, hvilken han beleirede; men denne Gang lod sig ved Skjænk og Foræringer bevæge til at ophæve Beleiringen. Derefter bleve foretagne adskillige Underhandlinger; men, saasom man formedelst Keiserens utidige Haardnakkenhed ei kunne komme til nogen Slutning, skikkede han nogle Bisper til Keiseren, formanede ham, at han ikke ved sin Forseelse vilde nøde ham til at plyndre og ødelegge en Stad, som i 1000 Aar havde hersket over Verden, men derimod indgaae billige Vilkaar med ham, for at afvende saadan Ulykke, men Keiseren fremturede i sit Forset, saa at det syntes, at den Gothiske Konge havde meer Omhue og Ærbødighed for denne Stad, end den Romerske Keiser selv. Alaric gik derfor anden Gang for Rom, tilkiendegivende, Jndbyggerne Keiserens Ubillighed, og lod dem vide, at han vilde løbe Storm til Staden, hvis de ikke forenede sig med ham mod Keiseren. Romerne overgave derfor Staden i Alariks Hænder, som lod udvælge en nye Keiser ved Navn Attalus, og begav sig strax derfra med samme Attalus, for at beleire Honorius udi Ravenna. J saadan Tilstand, var da det Romerske Keiserdom, som tilforn havde været en Skræk for den heele Verden, og Rom, som havde været Herskerinde over alle Stæder, maatte nu dandse efter en Gothisk Konges Pibe. Da Honorius mærkede, i hvilken Fare hans egen Person stod, beqvemmede han sig omsider til Fred, hvilken blev sluttet paa de Vilkaar, at Alarik skulle være Keiserens Alliered, og bekomme visse Borliger i Frankrig for sig og sine Gother, for hvilket han forbandt sig at tiene Keiseren mod hans Fiender. Men, som intet blev holdet af alt dette, som var lovet, gik den tappre Gothiske Konge tredie Gang for Rom, indtog Staden den 1 April Anno 410, og gav Ordre til at plyndre den, dog saasom han var en dydig Herre, forbød han at legge Haand, paa Kirkerne, og de hellige Ting, ligemaade at udøse Blod. Saaledes blev denne store og prægtige Stad udplyndret, hvilket de fordum heroiske Romere da skielvende ansaae, uden at giøre ringeste Modstand. Alarik, for at forhaane dem de meere, lod først ovenmeldte Attalus iføre Keiserlige Ornammenter og Prydelser, og Dagen efter afklæde igien, og vise ham til Folket, som en slet privat Person. Endelig, efter at han med sine Gother havde faaet et uhørligt stort Bytte i Staden, forlod han den, for at spille samme Tragoedier paa andre Stæder i Jtalien. Efterat han havde giennemstreiffet heele Jtalien, faldt han omsider i en Svaghed udi den Stad Consentia, og døde sammested midt i sine Seiervindingers Løb. Han var en af de største Helte paa de Tider, og tilligemed af stor Dyd og Moderation, hvilket Vidnesbyrd gives ham af de Romerske Skribentere. – Efter Alariks Død udvalgte de GotherAtaulff, hans Hustrues Broder, til Konge, hvilken fik til Ægte Placidia, Keiser Honorius Søster. Han satte sig for i Begyndelsen af hans Regiering at besøge Rom, forikke alene at indtage samme Stad efter Alariks Exempel, men og for stedse at beholde den, og havde han besluttet at give den et andet Navn, og i Steden for Roma, at kalde den Gotthia, hvilket ogsaa havde skeet, hvis ikke Placidia havde holdt ham derfra, saasom hun ansaae saadant for den største Forsmædelse, det Romerske Monarchie kunde vederfares. Under denne Ataulff fæstede de Gother først Fod udi Spanien, hvilket opvakte nye Tvistighed imellem de Gother og Romere. Men Placidia afvendede ham adskillige Gange fra Fiendtlighed imod Keiseren, og Ataulff, som særdeles elskede denne Princesse, kunde intet nægte hende, hvilket de Gother, som fandt deres Regning ved at føre Krig, ikke kunde lide, Sloge ham derfor ihiel til Barcellona, og udvalgte sig Sigeric til Konge; men saasom han og var tilbøielig til Fred, havde han samme Skiebne, og Vallig kom i hans Sted. Udi ham fik de Gother en Konge efter Ønske, thi han førte store Krige med de Vender og Alaner i Spanien, skiønt i Keiser Honorius Navn, som accorderede ham Ataulffs Enke Placidia til Ægte Denne Vallia lagde Grundvold til det Gothiske Rige i Spanien, skiønt hans Efterkommer Theodoric først førte Titel af Konge i Spanien. Han bragte sine Vaabner til den yderste Kant af Spanien mod Africa. Efter ham fulgte Theodorie, den første Gothiske Konge i Spanien, hvor han og hans Efterkommere 29 Konger, alle af Gothisk Blod, regierede fra 419 til 711, næsten 300 Aar. Dise Gother, som saaledes huserede udi Jtalien under Alarie, og siden bemægtigede sig Spanien, vare kaldte Vest=Gother, gemeenligen Vise=Gother, for at skielne dem fra de Ostro=Gother. Den sidste af de Vest=Gothiske Konger hedte Roderie, som omkom af de Morer, og med ham endtes det Vest Gothiske Rige i Spanien. - Hvad de Ostro=Gother angaaer, da er samme ikke blevne synderligen bekiendte, førend under deres store Konge Theodorie, som Aar 483 succederede sin Fader af samme Navn. Denne kom med en Krigshær af Øst=Gother ind udi Jtalien, hvor han førte Krig med Odvacer, de Herulers og Rugianers Konge, som havde bemægtiget sig Rom, gjort Ende paa det Vestlige Keiserdom, og fæstet sit Konge=Sæde udi Ravenna; thi Jtalien var da et Rov og Bytte for de Nordiske Nationer, hvoraf en drev den anden ud. Saaledes bleve de Heruler ogsaa igien uddrevne af de Øst Gother. Thi Theodorie, efter at han havde bemægtiget sig Mayland og andre Stæder, beleirede han Odvarer i den nye Hovedstad Ravenna. For samme Stad skeede adskillige Trefninger imellem disse tvende Nordiske Konger. Da Beleiringen havde varet længe, og der begyndte at blive Mangel paa Proviant udi Staden, brød Odvacer omNatten ud af Staden med sin Besætning, og anfaldt de Øst=Gother med saadan Fyrrighed, at de maatte begive sig paa Flugten. Da den flygtige Theodoric kom til sin Leier, igien, beggegnede hans Moder ham med haarde Ord, tog sine Klæder op, og spurgte ham, hvor han vilde skiule sig, om han maaske vilde krybe ind i sin Moders Liv igien. Af denne Heltindes Gierninger blev han saa skamfuld, at han paa nye gik Odvacer i Møde, og efter en haard Tre ning tvang ham at flygte til Staden igien. Endeligen, da Provianten var fortæret, beqvemmede de Heruler sig til at slutte Fred med de Øst=Gother saaledes, at baade Odoacer og Theodorie skulle rigiere i Ravenna og Jtalien med lige Myndighed. Men Odvacer blev kort derefter ihielslagen med List i et Giestebud, og Theodoric fik Regimentet alene. Han fæstede sit Sæde til Verona, og holdes af nogle for at have været den stærke Dietrich af Bern, hvorom synges i Kæmpeviiserne. Efter ham fulgte 8 Konger, hvoraf Teias den sidste blev Aar 553 overvundet af den tappre Keiser Justinians General Narses, som gjorde Ende paa de Øst Gothers Rige i Jtalien, saa at Jtalien igien til en Tid blev forenet med Keiserdommet, indtil de Longobarders Ankomst, hvorom siden.