Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-07-03
Jkke langt fra denne Stette stod Brystbilledet af en Person, der lignede mere en Durang Outang end et Menneske. Ogsaa ved den faaes en stor Skare, som deels var i Færd med at falde paa Knæ for den, deels med at bekrandse den med Laurbær. Det forekom mig, som jeg tilforn havde seet denne Billedstøttes Contrafei paa Tobaksdaaser, Caminskjærme &c., og ved ret nøie at betragte den, fandt jeg, at det mueligen kunde være Voltaire. Selv i det kolde Marmor syntes endnu hans kolde og ugudelige Spot at stikke mærkelig frem. Det var mig mueligt at indsee, hvorledes nogen Tænkende kunde falde paa In for et Menneske, hvis ryggesløse Pen vanhelligede endog det Helligste. Men neppe havde jeg ladet mig forlyde hermed for nogle af de Omkring staaende, førend en heel Klynge samlede sig om mig, og var færdig at ville sønderslide mig, fordi jeg vovede at tale mod en saadan Sandheds- og Frihedsven som Voltaire. Havde ikke en gammel ærværdig Mand, hvis Tale virkede meget paa Hoben, taget mig i Forsvar, saa havde det været ude med mig. Jeg søgte at komme ud af Trængslen, og undgik mine Forfølgere. Da jeg kom dybere ind i Skoven, saae jeg et stort Baal antændt, hvor en utallig Mængde Mennesker havde forsamler sig. Nogle dansede en Rundedans omkring Jlden, andre hujede og støiede som omtrent de Vilde ved deres Offringer. De fleste havde gamle Pergamentsroller, og tykke Bøger i Haanden, som de med en vild Glæde først reve istykker og siden kastede paa Jlden. Hvilke Bøger det egentlig var, kunde jeg ikke godt see, men at de vare meget gamle, derom kunde der ikke være nogen Tvivl. Jeg huskede her paa Califen Omar, der lod den uskatterlige Bogsamling i Alexandrien brænde. Men da alle de Folk, som her fandtes samlede, vare klædte paa europæisk Viis, og jeg hverken sporede her noget til Califer, eller Emirer, saa kunde jeg ret godt mærke, at jeg ikke befandt mig i Tyrkiet, men midt i Europa. Det gjorde mig meget ondt for de gamle Bøger, men jeg turde ikke lade mig forlyde dermed, Tvertimod maatte jeg, saalænge jeg befandt mig blandt Skaren, danse og huje med hine Rasende, dersom jeg ikke vilde udsætte mig for, at sønderslides af dem. Jeg kunde umueligt holde det længer ud at blive i dette Lag, og benyttede mig af den første den bedste Leilighed til at komme bort. Men neppe var jeg kommen hundrede Skridt dybere ind i Skoven, førend jeg blev et rædsomt Optrin vaer. Tusinde Mennesker vare her samlede omkring tre store Kjæmpehøie, der lode til at være længst afdøde Kongers Hvilested. Man opgravede deres Urner og Been, og lod deres Aske adspredes i Luften, under bestandig Hujen og Hurraraab. Mange af disse Gravhisere havde Huer paa, hvorpaa stod det Ord: Frihed. Om dette skulde sigte til den Frihed, de her toge sig, eller til den Frihed, de agtede at forskaffe sig, kan jeg ikke bestemme. Jeg gik nu videre, og stødte snart paa en stor Hob Mennesker, der vare sysselsatte med at nedrive en gammel ærværdig Borg, og at opføre en ny moderne Bygning i dens Sted. Jeg spurgte nogle af de med dette Arbeide beskjæftigede Folk, hvad det egentlig skulde sige, da det forekom mig, at den gamle Borg stod saa fast og tryg, at enhver kunde boe rolig deri. Men Svaret var, at det var noget, som jeg ikke forstod, at Grunden, ikke duede, og at Bygningen var saa brøstfældig, at den truede med at falde sammen med det første. Jmidlertid saae jeg, at de, som skulde nedrive Bygningen, neppe kunde faae Kalken fra hinanden med de sværeste Muurbrækkere, og at de, der vilde opføre den ny moderne Bygning ved Siden af den gamle, vare i ligesaa stor Forlegenhed her, som fordum de Muurfolk, der vilde opføre det babyloniske Taarn. Det synes som ogsaa her Herren, forvildede deres Tungemaal, saa den ene ikke forstod den andens Tale. Jeg var nu kommen saa dybt ind i Skoven, at jeg, for ikke at forvildes, besluttede at vende tilbage. Da jeg kom tilbage til Gravhøiene, havde Scenen ganske forandret sig. Man var i Begreb med at opføre en stor Obelisk for de Afdøde, hvis Aske man nyligen havde ladet adspredes i Luften. Mændene med Huer, som før havde hujet og støjet saa meget, laae og udsov deres Ruus ved Foden af Høiene. - Baalet var ganske slukt, og adskillige Folk gjorde sig megen Umage for at opsanke alle Stykker og Blade af de endnu ufortærede Pergamentsroller. Disse Folk havde i deres Ansigt noget ganske Ærværdigt og Alvorligt. Voltaires Billedstøtte var ikke allene ganske forladt af sine forrige Tilbedere, men den ene Halvdeel af Philosophens Marmor Hoved laae endog paa Jorden, saa at Laurbærkrandsen hang og dinglede paa den anden Halvdeel, liig en halvvissen Muurkrand paa en halvfærdig Bygning. Da jeg omsider kom til Indgangen til Skoven, fandt jeg der opført et illumineret Tempel, som endog under mit korte Ophold i Skoven var bleven færdigt. Over Indgangen faaes Jndskriften: Humanitet og Brystbilleder af Verdens berømteste Lærere, Lovgivere, Philosopher og Reformatorer. Da jeg nu stod fordybet i Betragtninger, vaagnede jeg af min Drøm. Høistærede Hr. Udgiver. Dersom De kunde forklare mig denne Drøm i eet af de næste Numere af Deres Skilderie, vilde De forbinde mig meget. Deres forbundne Antonius. Til Norge. Sneehvide Gubbe, med tisklædte Belte, Fredet af Elve og Dovrefjelds Skjold, Fader til Konninger, Skialde og Helte, Tapper i Feide, i Freden saa hold: alle Trofast som Klippen, paa hvilken Du bygger, Kjekke, mod Fienden for Drotten Du staaer, Ei førend Ødet din Marmorfod rykker, Avindsyg Fiende din Heltehær slaaer, Norrig, du gjæve, graalokkede Kjæmpe! Liig Granen du kneiser mod høieste Sky Jntet paa Jorden din Flamme kan dæmpe, Jntet fordunkle dit ældgamle Ny! Seer du ei Sverre med blinkende Glavind Bringe dig Heltenes Jdræt ihu Sku hvor han truer saa Fiendskab som Avind, End paa sit Norrig han seer uden Blu Olaf i Graven urolig sig vender, Sukkende lydt til sin Gud i det Høie, Atter et Livsglimt i Brystet sig tænder, Atter sig aabner der tillukte Øie. "Norrig, mit Norrig!" han veemodig raaber, "Stor er din Trang, men end større dit Mod! "O, naar paa Gud og din Konning du haaber, Dovre vil stande som hidtil den stod "Søstren i Dalen dig venligen rækker Agerens Grøde med rundelig Haand, Og med den anden hun Sværdet udstrækker Mod enhver Fiendes forførende Baand. Danmark og Norrig, samslægtede Poder! Sprungne af fælles oldhellige Rød, Een er Fer Fader og een er Jer Moder, Een er Jer Æt og eet er Jert Blod. "Slynger Jer Kroner med Kierlighed sammene Fostred i fælles velsignede Jord, Løvet skal grønnes og blomstre med Stammen Evig, som Dovrefjeld kneiser i Nord!"