Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-10-16
Troppernes Sundhedstilstand har i det Hele trods det slette Veir været temmelig tilfredsstillende. Men især maa det fremhæves, at kun en Eneste er bleven farlig saaret. Et nyt Landdyr. Mr. Andubon ansees i den vestlige Hemisphære (sikkert ogsaa i Frankrig, da han er af fransk Oprindelse) for en af sin Tidsalders meest berømte Naturforskere. Ved sit store og kostbare ornithologiske Værk har han vist opnaaet den høieste Rang blandt Fulglebeskrivere og Fugletegnere. Hans eventyrlige ofte farefulde Reiser vidne om en rastløs Jver for Videnskaben; hans store Konstsands, hans Nøiagtighed, Sanddruhed og omfattende Alsidighed i Beskrivelse, giver hans Arbeider en Autoritet, som neppe overtræffes af dette Aarhundredes meest fuldendte Videnskabsværker. Denne store Naturhistoriker har i afvigte Sommer havt den nu temmelig sjeldne Lykke at opdage et hidtil iblandt de civiliserede Folkefærd aldeles ukiendt Landdyr, hvorom han meddeler en interessant Beretning i et Brev dateret fra de nordamerikanske Skove der 20de Juni d. A., i 49. 10 nordlig Brede, 110 Miil ovenfor Fort Union. Mr. Andubon befand sig med sit følge paa en af sine Vandringer i Ur skovene og fortæller som følger: Jgaar Morges omtrent Kl. 10 saae vi svære sorte Skyer nærm sig fra S. O., ledsagede med stærke Tordenskral- og Lyn, omtrent i en Miils Afstand mod Vest bemærkede vi en stor Skov paa Bredden af en Sø hen til hvilken mange Fugleflokke rettede deres Kaas. Dette førte os did, ikke blot for at søge Ly (thi dette vilde være qvindagtigt for en Mand af min Profession) men for at berige vor Samling med nogle Exemplarer af den vingede Slægt. Aldrig 3de saasnart vare vi ankomne til Skoven, for Regnen styrtede ned i stærke Strømme. Mine Kammerater søgte Ly under et stort Træ, medens jeg drog afsted med min Fuglebøsse, efterat have beskyttet Laasen godt mod Regnen. Jeg var gaaet ikke meere end omtrent fire hundrede Skridt, da jeg til min Forfærdelse hørte ikke langt fra mig et meget besynderligt Skrig, som noget lignede et menneskeligt Nødskrig, men kun meget høiere. J Førstningen vidste jeg ikke, hvad jeg skulde gjøre, da jeg ikke havde andet hos mig end smaa Hagl; dog besluttede jeg at nærme mig Stedet, hvorfra Skriget kom, for om muligt at opdage Aarsagen; thi jeg vidste, at dets Vedholdenhed og Styrke vilde snart trække mine Kammerater derhen. Jeg havde ikke gaaet mange Skridt langs med Søens Bred, før jeg mærkede nogle Dyr bevæge sig imellem Træerne. Jeg nærmede mig vaersomt, og til min Forbauselse saae jeg to Dyr, som enten legede eller kæmpede: de syntes at være uhyre høie, da de stode paa Bagbenene; hvilke jeg siden har erfaret, de altid sidde paa. Jeg vedblev at iagttage dem i nogen Tid, indtil, til min store Glæde, mine Venner, som ogsaa havde hørt Spektaklet, kom hen til mig, frygteende at jeg var stedt i Fare. Uvirksomme Tilskuere vilde vi ikke være: vi besluttede altsaa at angribe dem, og eftersom de nu vare trætte, tænkte jeg, at hvis de ikke vare altfor ondskabsfulde, kunde jeg muligt fange et af dem levende. Vi nærmede os dem og begge Dyrene sprang op og satte sig paa Bagdelen, hævede Forpoterne i Veiret og truede os med Angreb. Da en af mine Kammerater blev lidt bange, skjød han strax det ene Dyr og det andet løb øieblikkelig afsted, idet det gjorde de meest forbausende Spring. Jeg har aldrig seet noget lignende Dyr: Bøffelen eller Bjerg Elsdyret kan ikke sammenlignes dermed i Henseende til Værdi. For at give Dem en passende Beskrivelse deraf maa man sammenligne det med en Kænguron, fra hvilken det dog er i mange Henseender forskjelligt. Det sidder som den paa Bagbenene, men er af forskjellig Dannelse om Livet: dets Forbeen eller Arme ere korte og bevæbnede med skarpe Kløer, det springer paa Bagbenene. Dets Hale, omtrent ti Tommer lang, ligner noget Faarets, og midt og Livet har det en kjødagtig Ring, som er omtrent tolv Tommer bred og otte Tommer tyk i Midten, som producerer en stor Qvantitet Olie. Det har to Horn paa Hovedet, som ligne meget Hjortens, men ere ikke meere end 18 Tommer lange. Hovedet ligner ogsaa Hjortens og Tænderne ere af samme Slags; men hvad der er mærkeligere end alt det øvrige, Skindet er det derligste Foerværk, jeg nogen finde saae, og har mørkebruun Farve. Det Dyr, som vi dræbte, veiede over sex hundrede Pund; fra det øverste af Hovedet til Enden af Halen var det ni Fod og fire Tommer langt, hvilket synes at være Størrelsen af det fuldvoxne Dyr. Aldrig saasnart havde vi dræbt Dyret, førend nogle Jndianere, lokkede af Bøssens Knald, kom hen til os. Vor Tolk talte med dem; de sagde, at paa deres Sprog kaldtes Dyret Ke-kokaki eller Springer: det nærer sig af Græs, Urter og Løv. Da Jndianerne saae os flaae Skindet af Dyret, bade de os om at overlade den Noget af Kjødet, hvilket vi gjorde. Vi kogte Noget deraf og fandt det fortræffeligt; det var meget hvidt og mørt og lignede Kalvekjød, i Smagen, men Ringen og Livet bestod saa at sige ganske af Olie. Jndianerne førte os til deres Hytter eller Landsby, som beboedes kun af for Familier, der saae vi ikke mindre end sex af disse Dyr tæmmede: to unge, det ene af Hankjønnet det andet af Hunkjønnet, tiltuskede jeg mig for nogle Glasperler, og agter at sende disse ned til Fort Union med første Leilighed." Brevet, hvoraf ovenstaaende Uddrag er taget, er adresseret til Mr. Andubons Ven Dr. J. Bachmann. Opdageren er, vist med god Grund, meget stolt af sin Opdagelse; og yttrer den Mening, at Dyret maa være af overmaade stor Nytte og Værdi, især da det kan tæmmes, og han vilde, inden han forlod Jndianerne, indhente alle de Efterretninger derom, som de kunde meddele. Naturligviis vil han ogsaa give det et Navn, som en beqvemmere for europæiske Organer end det indianske Ke-ko-kaki