Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-10-21
Vore Krønikeskrivere, især Hvidtfeld, synes at sætte stort Værd paa Virkningerne af denne DrengsEfterabelser, og mene, at de ganske have berøvet Reinhard sin Agtelse som Prædikant. Men den mindste Eftertanke viser det Usandsynlige i denne Mening. En Tiggerdreng skulde "saa mesterligen have kunnet efterabe Reinhards Lader, Skik og Facon, at han kunde føres omkring til alle Giestebude, og ved at efterpræke ham, gjøre ham til Gienstand for Spot?" Hvor skulde en Berlerdreng kunde efterabe ham mesterligen, naar selv de andre Stænder ikke engang forstode hans Ord, som maatte fortolkes paa Dansk af Eliæsen, At Reinhard forlod Kjøbenhavn maa altsaa være skeet af anden Aarsag end den, at Cannikerne og Vicarierne ved Frue Kirke havde leiet hiin Tiggerdreng til at gjøre ham latterlig, eller blot fordi hans Prækener bleve holdte paa Tydsk. De maa uden Tvivl søges i ganske andre Omstændigheder, uagtet vi ikke ville nægte, at de anførte gjerne kunne have medvirket til at Reinhards Forehavende mislykkedes. – Først maa man lægge Mærke til, at denne den ny Læres Forkynder manglede to vigtige Egenskaber for en Reformator, den ene, som vi allerede forhen har nævnet, hans fremmede Herkomst, den anden, hans alt for store Hidsighed i at angribe Paven og Geistligheden, den tredie endeligen, Poul Eliæsens Frafald. Som Fremmed, at optræde i et fremmed Sprog, for deri med Bitterhed at angribe Pavedømmets vigtigste Støtter, hvorpaa den hele Geistligheds Regimente hvilede, var, som man let indseer, et lige saa farligt, som vanskeligt Foretagende. Vel havde Reinhard Kongens Beskyttelse at stole paa, og man taalte ham derfor ogsaa, men Landets Rigdomme vare i Geistlighedens Hænder, og Almuens Fornuft bunden i dens Lænke Overtroen og blind Religionsiver. Eliæsen, Reinhards vigtigste Understøtter, og næsten den eneste, der først tænkde som han, forlod baade ham og Reformationens Sag, just da begge trængte meest til hans Bistand, og om man end ikke vil antage, at Geistligheden, især den roeskildske Biskop Lage Urne, ved Løvter om et Canonicat, havde formaaet ham til at skifte Grundsætninger, da dette syntes at stride mod hans uhykkelske Characteer, var det dog aabenbart alt for vanskeligt for Eliæsen, at holde med en Mand og en Lære, som Rigets meest formaaende Stænder vare saa meget imod, og blandt Almuen ikke havde saa mange Tilhængere, som begge fortiente. - Kongen indsaae snart, at han paa denne Vei ikke vilde naae sit store Maal, da Reinhard ei var den Mand, han til et saadant Hverv kunde betjene sig af. Han lod ham derfor reise hjem igjen til Tydskland (1521), men, urokkelig i sit Forsæt at befordre Reformationen i sine Stater, medgav han ham Breve til sin Morbroder, Churfyrsten, af Sachsen og dennes Broder, med Anmodning om at understøtte hans Ærinde, enten at faae Luther selv, eller, om dette ikke skulde være mueligt, hans Discipel Carlstadt, til Danmark. Christian lod sin tydske Secretær Hopfensteiner, følge med, for at reise til hans Svoger, Keiser Carl, paa Rigsdagen i Worms, og forsynede Reinhard, med Passe for de af den lutherske Skole, han maatte kunne bevæge at drage til Danmark. Reisens egentlige Hensigt holdtes hemmelig, og man foregav, at Reinhard vilde i Wittenberg promovere som Doctor i Theologien, fordi han ved det Kjøbenhavnske Universitet havde for mange Fiender til at han der kunde vente at faae Graden; men det var imidlertid neppe saa meget af Frygt for sine egne Undersaatter, der jo allerede kjendte hans Tænkemaade, som af politiske Grunde, at Kongen lagde Skjul paa sin sande Hensigt med Reinhards Sendelse, thi det var netop nu Reformationen forestod en vigtig Crisis i Tydskland; Carl den Femte havde nyligen anordnet den bekjendte Rigsdag i Worms, hvorpaa Luther mødte d. 21 Febr. 1521, og hvis Udfald endnu var saa ganske usikkert. At Christian stod i en ikke uvigtig politisk Forbindelse med sin Morbroder og Svoger, angaaende Reformationsværket, det sees allerede deraf, at han med Reinhard lod følge en diplomatisk Person, der blot til Reformations læreres Jndkaldelse i Danmark neppe behøvedes. Næsten skulde man troe, at baade Keiser Carl og Churfyrsten af Sachsen, ikke ugjerne saae, at Luther, hvis hans Plan skulde mislykkes i Tydskland, maatte drage til Danmark, hvor han var sikkrere for Pavens Efterstræbelser end i Tydskland.