Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-12-24
(Aftenerne i St. Petersborg, eller Underholdninger om Forsynets timelige Regjering), at give sine krasse Meninger og Yttringer en Jndhylling af Lærdom og Belæsthed, der letteligen kunde blænde enkelte Svage, men som i den Fornuftiges Øine kun opvække Medynk med saa udmærkede Evnere slette Anvendelse. Forf. er ikke allene en erklæret Fiende af den protestantiske Troesbekiendelse, men ogsaa af alle de Forfattere, der ikke udviklede metaphysiske Jdeer efter det gamle scholastiske System. Derimod er han en stor Ven af Arvesynden, og af den Mening, at Menneskets moralske Forvildelse er uden Ophør. Med sin Tid er han aldeles ikke gaaet fremad, hvor megen Leilighed han end havde dertil, og allerede i Aaret 1810 udgav han Essa, sur le principe general de constitutions politiques, hvori han søgte at bevise, at alt Herredømme paa Jorden gaaer udfra Gud, og at Philosophien, lige fra Aristoteles's Tid af, har vandret i Mørke. Siden udgav han i Petersborg et andet Værk, om Pavens Jndvirkning paa Opretholdelsen af den selskabelige Orden i Europa, i 2 Bind. Han vil godtgjøre deri, at Guds Finger og Pavernes Virken mod de sidste Aarhundreders Usædelighed og Uchristelighed ere synlige i alle den pavelige Magts Buller, og Handlinger. Mod den berømte brittiske Philosoph Locke ivrer Forf. ganske overordentligen. See J ikke – siger han - at Gud har banlyst denne nedrige Philosophie, og at det endog har behaget ham, at gjøre Banlysningen synlig Gjennemgaae alle denne Adepts Bøger; J finde ikke en Linie, som Smagen og Dyden værdiges at erindre sig. Den er al Religions, alle udvalgte Følelsers, alt det gjennemtrængende Højes Død; hver Familiefader burde især betænke, at han, ved at optage den under sit Tag, gjør virkeligen Alt hvad han kan, for at forjage Livet derfra &c. Krigen erklærer Forf. for guddommelig, fordi den er en Naturlov, og guddommelig i sine Resultater. En Familie, der aldrig har ført Vaaben, vil, hvilken Fortjeneste den end ellers har erhvervet sig i alle nok saa hæderlige borgerlige Forretninger, aldrig være virkeligen ædel og vakker. Der mangler den stedse Noget. Mod vor Tidsalders genialske Gransken, især i alle Fag af Naturvidenskaben, tordner Forf. især. Christendommen, siger han, er fra Roden af ødelagt i alle de Lande, der ere underkastede det 16de Aarhundredes sandsesløse Reformer. Der hersker et Raserie mod den præstelige Orden. Bibelselskaberne ere en ubegribelig Jndretning. Den uden Noter og Forklaring læste Bibel er en sand Gift. Kirken er en om Due, som først nedsluger Livets Føde for sine Unger og giør Brokker deraf, førend den kaster samme for dem. Bibelselskaberne ere Protestanternes Værk, og som saadant bør 9 fordømme det. - Han bebreider den engelske Kirke, at den tier til Bibelselskabernes Uvæsen, fordi den, ved at bifalde det, sættes i den betænkelige Stilling, enten at bifalde Bibelselskaberne, som ryste den engelske Kirke i sine Grundstøtter, eller afsværge Protestantismens ufornuftige, men dog Grund Dogmer &c. Han paastaaer, at i det brittisk orientalske Rige aarligen 30,000 Enker lade sig brænde med deres Ægtemænds Liig, fordi Protestantismen ikke vil øve Vold og ikke formaaer at give nogen Overbeviisning; men at derimod i den lille Deel af Jndien, hvor den catholske Religion hersker, Forbrændelsen er ophørt, fordi den sande Naadens Lovens skjulte Kraft er saa stor. (Forf. glemmer her, at de fornemme indianske Kaster kun, under Braminernes Beskyttelse, kiende denne Forbrændelse, og at Franskmændene og Portugiserne, de eneste christelig catholske Nationer i Ostindien, banlyse Bramapræsterne fra deres Gebet, og at blandt de derværende Catholiker, kun leve Hindus af muselmansk Tro, eller af de mindre fornemme Caster, der fra de lavere ere tilbøieligere til at gaae over til Christendommen.)Med Bitterhed klager Greven over, at der gjøres saa meget Væsen af den Smule Blod, som Jnquisitionen fra Tid til Tid udgjød, medens den protestantiske Compagnie-Regjering taaler, at mange Tusinde uskyldige Qvinder aarligen af Overtro brændes. (Men her glemmer Forf. atter, at i Ostindien ikke Kongen og Parlamentet regierer det brittisk-orientalske Rige med 40 Mill. Jndbyggere, men 500 Actieeiere i det ostindiske Compagnie og deres Committee, at Bramas Religion taales, paa Grund af Compagniets Tractater med Hindus's fornemste Koster, i Følge hvilke intet i deres Privilegier maa forandres. Compagniet maa holde sine Tractater og frygter for Opstand, dersom det skulde ville paatvinge Bramas sin Tro og forandre disses Religion i adskillige Puncter. Jmidlertid søge dets Gouverneurer dog saa meget som mueligt at formindske Jndianernes Fanatisme, ved kloge Foranstaltninger. Saaledes blev det for nyligen forbudet mindreaarige Enker at lade sig brænde, og da de fleste Fruentimmer i Jndien giftes i en saare ung Alder, saa er dette Forbud allerede et vigtigt Skridt til hiin grusomme Fordoms Afskaffelse. Vist nok have de catholske Missionairer ikke saa stor Agtelse for fremmed Gudstjeneste, men derfor ødelægge hedenske Folkeslag, som Chineserne, Japanerne og andre den christelig catholske Kirke lige saa rask, som de i Begyndelsen taalte den, fordi hine blandede sig i Landets Religion.) Læseren har ved disse enkelte Prøver uden Tvivl faaet sin Lyst styret, og længes vel neppe efter at læse et Arbeide, hvis Forf., maaskee af Selvbedrag, stræber at føre den menneskelige Aand tilbage til den Mørkheds Hulle, hvorfra den nyligen er undsluppen, og smedde den igjen i Lænker, som den med saa stor Anstrængelse har afkastet. Hykleren, der igjennem Overtroens skumle Snigveie vil bane sig Veien til verdslig Lykke, kan man foragte, men den Mand, der paa Gravens Bred, uden Udsigt til timelig Fordeel, anvender sine med Flid og Møje indsamlede Kundskaber til at forsvare Aandstrældom, Fordom og Jntolerance, tvinger os til at bekiende, at Jndsigter, kun rigtigen anvendte, kunne blive velgjørende for Menneskeheden, men ildeanvendte et større Onde end Vankundigheden selv. Hver fornuftig Statstyrer vil vogte sig vel for de Ulve i Faareskind, der true at gjøre deres Undersaatter ulykkeligere ved deres Overtro end hele Verdens Fritænkere ved deres Vantro. Mod den sidste findes et kraftigt Middel i Folkets egen Sædelighedsfølelse, mod den første kan det saa meget mindre bevares, som den paatager sig Nidkierhedens skuffende Maske.