Almuevennen, 1843-11-08
Onsdagen den 8 November 1843. Den slesvigske Sprog=Kamp. (Sluttet. See Nr. 9, 10, 13, 15, 21, 23, 26, 25 Efter at den i Nr. 42 ommeldte Comitee for Mark Subskriptionen havde endt sin Virksomhed, opstod en anden Forening af anseete Mænd fra alle Landets Egne, som i Mai Maaned udstedte følgende Jndbydelse: J en Række af senere Aar er det danske Sprogs og den danske Nationalitets Vilkaar i Hertugdommet Slesvig bleven Gjenstand for altid almindeligere Opmærksomhed og meere levende Deeltagelse hos Kongerigets Beboere. Enhver, som veed at sige sig selv, hvorledes Sproget, der er anvist Mennesket som Modersmaal, er Udtryk og Gjenklang af Det, der udgjorhans inderste Væsen, vil ogsaa føle med et Folk, hvorsomhelst det end findes fjern eller nær, som er stedt i Kamp for sit fædrene Sprog og - hvad der er det Samme – for sit nationale Liv. Men naar dette Folk hører til vor egen Slægt, naar Sproget, som er betrængt, er vort eget Sprog, da er det stærkere Følelser, der bevæge sig i os, og det er den nationale, fædrelandskjærlige Aand, der kundgjør sig i denne Bevægelse. Det selsomme Forhold, som tidligere var de Fleste iblandt os ubekjendt, er efterhaanden kommet til almindelig Kundskab: hvorledes paa mange Steder i Slesvig Menigheder, i hvilke Folkesproget fra ArildsTid har været dansk, maae søge til tydsk Kirke, synge tydske Psalmer, høre tydsk Prædiken, og Forældre, der tale Dansk som deres Fædre og Fædres Fædre for dem, maae give deres Børn hen til tydske Skoler, for saaledes at see en Slægt opvoxe omkring sig, der lidt efter lidt ombytter det fædrene Sprog med det fremmede, hvorledes danske Borgere, som ofte ikke forstode andet Sprog end deres Modersmaal, maatte finde sig i, paa Thinge, i Anliggender, hvor der handledes om egne Rettigheder, at see Contracter affattede, Vidnesbyrd optagne, Kjendelser afsagte i det tydske Sprog. Det maatte her føles med Smerte, at en Forurettelse fandt Sted af dansk Sprog og dansk Nationalitet, en unaturlig Opløsning af Forhold, som høre uopløseligt sammen. Den danske Nation kan ikke med Ligegyldighed see sit Sprogs Enemærker yderligere og yderligere indskrænkes, men, som Virkning af de ovenanførte Forhold, have vore Fædre seet det sydlige Mellem Slesvig lidt efter lidt forvandles fra dansk til tydsk, vi kunne, om de samme Forhold skulde vedblive, opleve at see den samme Forvandling udstrække sig til Nord=Slesvig, og vore Sønner eller deres Sønner at see Fortydskningen arbeide sig op Jylland. Ligesaa lidt kan den danske Nation med Ligegyldighed see den Fare for Stats-Enheden, som reiser sig fra denne Side. Thi det er ved Folkeslægter, ligesom ved enkelte Mennesker, aandelige Forhold, nationale Slægtsmærker, som i Tidens Længde have stærkest Magt til at knytte og holde tilsammen; at lade disse fortrænges, hvor de ere historisk givne, er at bortgive den ydre Forbindelses naturlige og dens varigste Grund. Og forsøge vi paa at see ind i vort Fædrelands Fremtid – hvis Uvished kun tjener til at drage Blikket saameget stærkere til sig - da kunne vi ikke fordølge for os selv, at mørke Varsler knytte sig til det Phænomen, at det Danske meere og meere fortrænges i Hertugdømmet, som udgjør en høist vigtig Deel af det danske Monarchi. Det var derfor en Regeringshandling af national Betydning, da vor nuværende Konge ved Rescripaf 14 Mai 1840 forordnede, at der, hvor det danske Sprog var Kirke- og Skolesprog, skulde det ogsaa være Lov- og Retsprog. Men endskjøndt Retfærdighedens Fordringer aabenbart først da ville være fyldestgjorte, naar dansk Kirke-, Skole- og Retssprog indføres overalt i Hertugdømmet, hvor Folkesproget er dansk, og afvexlende Kirkesprog indføres i de Districter, hvor begge Sprog findes blandede, saa reiste der sig dog imod det første Skridt til en retfærdigere Tingenes Tilstand en Modstand af de høiere Klasser i Hertugdømmet, navnlig af den juridiske Embedstand; og den kongelige Villie til Betryggelse af de danske Undersaatter i Hertugdømmet, har endnu ikke formaaet at overvinde denne Modstand, Jmidlertid har heri endnu kun været givet et Forspil for efterfølgende stærkere Skridt. Den slesvigske Stænderforsamling i 1840 ansøgte Hs. M. Kongen og intet Mindre, end at tage hint Rescript tilbage, og Forsamlingen i 1842 har petitioneret Danmarks Konge om, at det danske Sprog ikke maa erklæres berettiget til at optræde i Stænderforhandlingerne; denne Ret vil man have udelukkende forbeholdt det tydske Sprog, som det, der alene er de Jntelligentes Sprog. Men de danske Districter, som udgjøre over den halve Deel af Hertugdømmet, have deres talrige Lærer og Embedstand: de have Skoler, hvori Underviisningen gives paa Dansk, Kirker, i hvilke der prædikes Dansk, og Retsbetjente og Ovrighedspersoner ere anviste til at skulle bruge det danske Sprog i Embedsforhold. Naar nu denne Lærer- og Embedstand ikke vedkjender sig Folkets Sprog, blandt hvilket de leve, og for hvilket de arbeide, som deres eget: da tyder dette hen paa høist uregelmæssige og i deres Virkninger fordærvelige Forhold. Uagtet det danske Sprog er Modersmaalet i det Mindste for den halve Deel af det slesvigske Folk, gives der dog i Hertugdømmet intet dansk Skolelærer-Seminarium, ingen dansk lærd Skole og ved det danske Universitet savnes tilstrækkelige Foranstaltninger for danske Slesvigere, som ønskede der at fuldende deres Ungdoms Dannelse. De danske Skolelærere i Slesvig ere desaarsag for den største Deel dannede paa Seminariet i Tønder, hvor Underviisningen er tydsk, for Embedsveien og den høiere Dannelse ere de danske Slesvigere henviste til lærde Skoler, som alle ere tydske, og de unge Jurister ere alle nødsagede til at søge hen til det tydske Universitet i Kiel. Saaledes dannede, ville de som Embedsmænd, vel kunne blive i Stand til nødtørftigt at udtrykke sig i det danske Sprog; men det vilde være ubilligt at forlange Færdighed i Sproget, og endnu mindre Kundskab eller Kjærlighed til den danske Literatur. Under saadanne Forhold vil det danske Sprog i Slesvig naturligviis ikke kunne blive til Andet end en Folkediglet: det maa synke bestandig dybere i Reenhed som i Agtelse, og med Sproget tillige den danske Nationalitet forfalde. Men de danske Slesvigere finde det ikke stemmende med Retfærdighed, at de skulle være omgivne af en Embedstand, hvor det hører til Undtagelser, naar Nogen deler nogen af deres nationale Jnteresser, at de skulle savne enhver Underviisnings- og Dannelses-Anstalt, hvorfra en danskdannet og dansksindet Embedstand skal kunne ventes at ville udgaae; og de mene, at deres danske Brødre i Kongeriget ikke kunne andet end finde Opfordring til at staae dem bi, for at tilvende den saa naturlige og saa væsenlige Goder. Og i denne Forudsætning kunne de ikke fare vild Om mange andre fædrelandske Anliggender ville Stemmerne være deelte, Forskjellighed i Charakteer og Dannelse, i Stand og Livsvilkaar vil føre Anskuelse og Jnteresse ud i forskjellig Retning. Men ikke mange danske Mænd og Qvinder ville stille sig udenfor, naar vi sætte det som et Maal for Nationens Onske, Forventning og Bestræbelse: at i Hertugdømmet Slesvig dansk og tydsk Nationalitet, hver inden sine rette Enemærker, maa stilles paa aldeles lige Fod at de begge maae blive, ved gjennemførte administrative Forholdsregler, lige betryggede i deres gode Ret mod Anfægtelse og Overlast. Upaatvivleligt vil, førend dette Maal kan siges at være nogenlunde naaet, en Række af Regerings-Foranstaltninger blive fornøden, og herved kan den Vanskelighed ikke oversees, at Jnteressen for dansk Sprogs og dansk Nationalitets Bevarelse i Hertugdømmet naturligen ikke kan være den samme hos de forskjellige, danske og tydske, Regerings-Organer. Jmidlertid synes det dog indlysende, at, jo meere Selvstændigheden i Slesvigs Jnstitutioner er bleven opgiven, og dette i administrativ Henseende (navnlig ved den fælles Regering i Slesvig og den fælles Overappellationsret i Kiel, er bleven knyttet altid nærmere til Holsteen, desto gyldigere Krav og klarere Beføielse maa ogsaa det dansk-nationale Element i Slesvig have til at vente sig betrygget ved tilstrækkelige Foranstaltninger mod at overvældes af det tydske. Det tør vistnok gjelde som udtalt i Nationens Navn, hvad den viborgske Stænderforsamling i sin Adresse til H. M. Kongen har erklæret: "at det danske Folk med den inderligste Taknemlighed vil modtage Efterretningen om enhver Forholdsregel, som Hs. Majestæt maatte anordne til Opretholdelsen af dets Nationalitet og Statens Enhed Det vilde være beklageligt, om end i alt Fald mindre uforklarligt, dersom den tydske Nationalitet under det danske Scepter kunde have vanskeligt ved at faae sin Ret, gjort gjeldende; hvor lidet dette er Tilfældet, er almindelig erkjendt. Men vi maae ansee det for utænkeligt efter det Punct, hvorpaa Sagerne nu staae, det Lys, der nu er blevet udbredt over alle paagieldende Forhold at den danske Nationalitet forgjeves skulde vente at blive gjenindsat i sin fulde Ret, hvoraf den er bleven udtrængt ved det udelukkende tydske Element i det høiere Underviisningsvæsen og i den hele under- eller overordnede Bestyrelse. Men ogsaa for en Virken, som kan kaldes Nationens egen, vil her en vid Mark findes aabnet. Til de uundværlige Fornødenheder maae, i Henhold til det forhen Erindrede, henregnes danske Underviisnings- og Dannelses-Anstalter paa forskjellige Trin, et dansk Seminarium for Skolelærere i de danskalende Districter, en dansk høiere Skole for Landbostanden og en lignende for Borgerstanden, endelig en dansk lærd Skole, med hvilken Foranstaltninger ved det kjøbenhavnske Universitet maatte sættes i Forbindelse, for at tilkommende juridiske Embedsmænd, i det danske Slesvig kunne erholde deres videnskabelige Uddannelse, uden at blive førte bort fra deres Modersmaal, gjorte fremmede for dets Literatur, og blive gjennemtrængte med ganske andre Sympathier. Ogsaa her bliver det Regeringens nationale Forsorg, paa hvilken der tilsidst maa gjøres Regning; uden den vil det Meste forblive ufuldendt Stykkeværk. Men iblandt de nysnævnte Anstalter er der nogle, som aldeles egne sig til at komme i Stand ved private Kræfter, og ogsaa ved de øvrige vil Virksomheden paa mange Maader kunne udvides, forøges og betrygges, naar private Bidrag komme de offentligge til Hjelp.