Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-12-31
En Fortælling i min egen SmaEmire havde allerede været paa femte Aar gift, og var endnu ikke Moder. Den unge Kone harmede sig forskrækkelig derover. Aarsagen til den store Sorg, naar en ung Kone ikke er Moder, maa Læserne indsee. Jeg, som en Pige, kand just ikke begribe, hvorudi Aarsagen skal ligge til saadan Bedrøvelse. - Men nok Emire var overmaade bedrøvet. Naar hun var i Selskab, og andre Koner spurgte hende smillende: om hun endnu ingen Familie havde, saa ansaae hun immer dette Spørsmaal for en Bebreydelse, og rødmedes. Hendes gamle Tante opbyggede hende immer med Bacheels fromme Exempel, som heller ønskede sig Døden, end være uden Børn; thi, sagde den gamle gode Tante, det er Ægtestandens Velsignelse. Og Emire græd meget ofte hemmelig derover, at Himmelen ikke vilde velsigne hende. Endelig blev hun, efter mange fromme Sukke, efter mange Løfter, mange Reyser til Sundheds=Brønden, bønhørt - hvilken Glæde! - De fem Aars Ægtefolk fik Lykønskning over en Datters Fødsel. Hun blev kaldet Emire, efterdi hun var ligesom Moderens udtrykte billede, og gav Haab om at blive en Skiønhed, af af første Rang - Døttere ere en ret Sølv=Glube og Tidsfordriv for unge Koner, i det de pynte, pryde, smaanusler den unge Dukke; saa fyldestgiøre de deres egen Forfængelighed, og glæde sig over, at de mærke et saa dybt Jndtryk af deres Omhue i dette lille Væsens spæde Gemyt. - Den unge Emire var besynderlig lærvillig. Allerede i det andet Aar var hendes største Fornøyelse at see sig i Speylet. Hun græd, naar hun saae et andet Barn smukkere klædt, end hun var, og roeste man et andet Barn i hendes Nærværelse, eller vel gav det Fortrin for hende, saa skreeg hun af Arrighed; og havde man sluppet hende, saa havde hun baade kradset og bidt det Barn, som man gav Fortrin for hende. Moderen forlystede sig ved denne elskværdige Jalousie. Mand, sagde hun ofte, dersom vor Datter saaledes tager til, hvilke Erobringer vil hun da giøre i Verden. Endnu var Kopperne at befrygte. De kom, og vare saa høflige, ikke at gjøre nogen anden Forstørring: hendes deylige lille Ansigt, end de efterlode sig de almindelige Pletter. Den unge Emire maatte ikke see sig i Speylet, saa længe disse Pletter vare synlige. Den eneste Gang, da Barnepigen vovede, at lade hende see sit plettede Ansigt i Speylet, havde Barnet nær faaet en Sygdom deraf. Man maatte give det umanerlige Speyel Skylden, og slaae det i Stykker for hendes Øyne, for at stille hende tilfreds og skaffe hende Fyldestgiørelse. Tiden, Leliolie og andre rensende Midler fordreve endelig gandske denne Levning af Kopperne, og den unge Emire glinsede som en ung Foraarsdag. efter et Aprilveyr. Hun var hendes Moders Afgud. Hele Dagen igiennem hørte hun intet, uden hvor smuk hun var - altsaa var dette det eneste Fortrin, som hun kiendte, som gjorde hende stolt. Det blev ikke tilstædet, at hun skulde have den ringeste Møye; hvor snart kunde hendes deylige smaa Hænder tage Skade deraf Hun stod op, satte sig hen, lod sig klæde paa pynte, udstaffere, uden at bevæge sig. Jngen torde tale til hendes Moder om Huusholdningen. Min Datter skal ingen Mand tage af saadan Stand, at hun skulde have nødig, at bemænge sig med Huusbekymringer. - En Ven af Huuset gav Moderen det velmeenende Raad, at bilde og danne Pigens Siel, og tilligemed de legemlige Yndigheder, ogsaa at giøre Sielens Yndigheder hende egne. Min Gud, svarede Moderen ham, det behøver mit Barn ikke; hendes Mund er deylig; en deylig Mund taler stedse Orakkel=Sprog; end og naar den taler Daarligheder, saa befalde de bedre, end naar Viisdommen selv taler af et gemeent Ansigts Mund. Den unge Emire havde aldrig læst nogen Bog uden maaskee Romaner, hvorudi hun dog fandt de Lærdomme, som bleve uddragne af Tilfældene, meget kielsommelige, og sprang dem i en Hanover. - Mit Barn, du er en Skiønhed, tael hvad der først falder dig ind giør og handle som dig behager, og væ vis paa, at du befalder, Det var det heele Underviisning, som Moderen gave den unge Emire. Hun kiendte det Herredømme, som hun havde over sin i hende forgabede Moder, og hun betiente sig af samme til at fyldestgiøre alle hendes Hiertes Ønsker. Hun var umættelig i Klæder og Pynt, egensindig imod enhver, overfusende imod Tieneste-Folkene, uvidende i alting, alting, og dog indtagen af, altid at beholde det sidste Ord, og aldrig at tie; fuld af Tillid til sig selv; fuld af Foragt over alle hendes Legesystre; hun fordrede Rang over hendes hele Kiøn, og Tilbedelse af alle Mandfolk; hvo som saae paa hende, var i hendes Øyne en Slave af hendes Skiønhed, og i hendes Tanker maatte i det mindste en Prins skat tere sig lykkelig, naar hun var ham naadig. Saaledes voxte hun op beundret af hver Mand, men og frygtet af hver Mand. Man vidste hendes Fordringer, og ingen tiltroede sig at fyldestgiøre same; enhver afholdt sig derfra. Hvo skulde have haft det Hierte, at føre en hofmodig, ødsel Tyraninde i sit Huus, der havde imodtaget alle Føyeligheder, som en Rente, der skyldtes hendes Skiønhed, der havde i Bund og Grund ruineret Manden, og dog beklaget sig over Mangel.