Københavns Adresseavis, 1779-07-06
Auction, Torsdagen den 8 Julii. kiørte nogle Miile, saae jeg et smukt ungt Menneske, som havde en gammel Soldater=Mondur paa. Han sad ikke langt fra Veyen under et Træ i Græsset, og spillede for Tidsfordriv paa en Violin. Da vi kom nærmere, saae vi, at han havde et Træ=Been, hvoraf noget var gaaet i stykker og laae hos ham. Hvad giør J her Cammerat, sagde Fontanelle til ham. Herr Officeer, svarede Soldaten, jeg reiser hiem til min Fødebye. Men, min Ven, sagde Fontenelle, jeres Reise vil vare meget længe, naar J ikke har andet til at hielpe jer frem med end dette, herved pegede han paa Stykkerne af Træ=Beenet. Jeg bier paa min Equipage og min heele Sulte, svarede Soldaten, og naar jeg ey tager feyl, saa seer jeg den komme ned af Bakken. Vi saae en Art af Vogn med en Hest for, hvorpaa en Pige sad og en Bonde, som kiørte. Medens de kom nærmere, fortalte Soldaten, at han var bleven blesseret i Corsica, Beenet havde maattet afsættes, førend han havde gjort dette Feldtog havde han været forlovet med en ung Pige i Naboelauget, Brylluppet var bleven opsat til hans Tilbagekomst, men da han var kommen tilbage med et Træ Been, havde alle Pigens Paarørende sat sig imod dette Giftermaal. Hendes Moder, havde fra først af, da han friede til Datteren, været paa hans Side, men hun var død i hans Fraværelse. Hans Kiereste var imidlertid bleven ham troe, hun havde taget med Glæde imod ham, og ville reyse med ham til Paris, hvorfra de med Posten agtede at begive sig til hans Fødebye, hvor hans Fader endnu levede. Paa Veyen til Paris var hans Træ=Been gaaet i Stykker, derfor havde hans Kiereste maattet gaae til den næste Bye, for at hente en Vogn, hvormed han kunde komme, derhen, og der vilde han blive saalænge, indtil en Tømmermand havde sat hans Been i Stand igien. Det er en Skade, som let kan oprettes igien, Her Officeer, lagde Soldaten til, og see, der er min Kiereste. Pigen sprang ned af Vognen, tog sin Kiereste ved Haanden, som han rækkede ud imod hende, og sagde ham med en kierlig Smiil, hun havde fundet en meget god Tømmermand, som havde lovet hende at giøre et Been som aldrig skulde brækkes over, det skulde være færdigt i Morgen, og saa kunde de reyse, naar de vilde. Soldaten svarede, som han burde paa sin Kierestes venlige Ord. Hun lod til at være omtrent 20 Aar gammel, og var en kjøn net Pige med et venligt og levende Ansigt. Hun er nok meget træt, mit kiere Barn, sagde Fontanelle til hende. Pigen svarede: Min Herre, man bliver ikke træt, naar man giør noget for sin Kiereste. Soldaten kyssede med en kierlig Mine paa hendes Haand. De see, sagde F. til mig, at naar et Fruentimmer engang har givet en Mandsperson sit Hierte, saa kan et Been meere eller mindre ey forandre hendes Sindelav. Det var jo ikke heller for hans Beens Skyld, at jeg elskede ham, sagde Pigen. Det var dog just ingen Under, svarede F. om de ogsaa havde gjort noget Jndtryk paa hende. Men, hvorfor staae vi her, sagde han til mig, dette er en fortræffelig Pige, og hendes Kiæreste synes at være en brav Karl, de har ikkun 3 Been, og vi har fire, naar det ikke er dem imod, saa vil vi overlade dem vores Vogn, og følge med til næste Bye, og see, hvad man kan giøre for disse to Forliebte, Aldrig samtykkede jeg noget Forslag med meere Fornøyelse. Soldaten gjorde nogle Omstændigheder at sætte sig ind i Kareten, som var en Vis a Vis. Kom kun, kom kunn, min Ven sagde Marquis Fontanelle, jeg er Capitain, og J veed nok, at J skal adlyde mig, sæt jer kun uden Omsvøb i Vognen, saa følger jeres Kiereste med. Lad os sætte os ind, min kjære, sagde Pigen, naar Herrerne endelig vil giøre os den Ære. En Pige, som hun, sagde F. vilde pryde den smukkeste Kareth i Frankerig, det skulde glæde mig inderlig, naar det stod i min Magt at giøre hende lykkelig. Lad mig kun sørge derfor, Her Capitain, sagde Soldaten. Jeg er saa lykkelig som en Dronning, svarede Pigen. Vognen kiørte bort, og vi to fulgte bag efter. See de, sagde F. smillende til mig, for hvilken ringe Priis vi Franskmænd ere lykkelige, i Engeland har jeg hørt, skal Lykken koste langt meere. Men, svarede jeg, hvor længe vil det vare med disse stakkels Folk, Ey, sagde han, den Eftertanke er ret engelsk, det veed jeg i Sandhed ikke, vi veed jo heller ey, hvor længe vi endnu har at leve, var det derfor ikke en stor Daarlighed, om vi i vores hele Livstild vilde giøre os Griller derover, at der hvert Øyeblik kan møde os ulykkelige Tilfælde, og at vi dog tilsidst maae døe, Da vi kom i Vertshuset, hvor vi havde befalet Postillonen at holde, og hvor vi fandt Soldaten og hans Kiereste, sagde jeg til Soldatten, efterat jeg havde bestilt nogen Mad og Viin; men stig mig dog, hvormed tænker i at forsørge jer selv og eders Kone, En, som kan leve i fem Aar af en Soldats Gage, kan ey være meget forlegen, svarede han mig; jeg spiller temmelig paa Violin, lagde han til, og kanskee, at der ikke er nogen Landsbye i Frankerig, hvor der ere saa mange Bryllupper og Aaret, som i den, hvor vi skal boe, altsaa vil det ikke fattes mig paa Arbeide. Og jeg, sagde Pigen, kan strikke Haarnætter, Silke Pengepunge og Strømper, desuden har min Farbroder 500 Rdlr. i Hænder, som ere min Arvepart, og endskiønt han er Fogdens Svogen og en grov Mand, saa vil jeg dog bringe ham saavidt, at han skal betale mig indtil den sidste Skilling. Og jeg, sagde Soldaten, har 4 Rdlr. i Lommen, foruden 10 Rdlr., som jeg har laant en fattig Gaardmand, at han kunde betale sine Skatter, og som han giver mig tilbage, saasnart han kan. De see, min Herre, sagde Pigen, at vi dog ikke ere saa meget fattige. Vil vi ikke være lykkelige, min kjære, sagde hun med et meget kierligt Øyekast, naar vi ikke var det, saa maatte det være vores egen Skyld. Naar du ikke var, min føde Pige, svarede Soldaten, inderlig rørt, saa var jeg meget at beklage. Aldrig havde jeg været meere bevæget, og Taarene stod Fontanelle i Øynene, dette er virkelig et rørende Skuespil, sagde han til mig. Derpaa vendte han sig til Pigen, kom nærmere, mit Barn, sagde han, og tag imidlertid saalænge imod dette, indtil hun faaer sine 50 Rdlr. og hendes Kiereste sine 10 igien, herved gav han hende en Pung med Louisdorer. Jeg haaber, hun vil altid elske sin Mand, og elskes af ham. Lad mig imellem vide, hvor hun lever, og hvormed jeg kan tiene dem. Her kan hun see mit Navn og hvor jeg boer. Men, naar hun imellem giør mig den Fornøyelse at besøge mig, saa bring altid hendes Mand med, thi jeg vilde ikke gierne agte hende mindre høyt, eller elske hende meere, end jeg giør nu i dette Øyeblik. Besøg mig undertiden, men tag altid sin Mand med sig. Jeg skal aldrig være bange for at anbetroe hende til dem, sagde Soldaten, hun kan komme saa ofte til dem, som hun vil, uden at jeg et med. Min Kiære, sagde Pigen smillende, at du vovede for meget, var Aarsagen, at du miste de dit Been, har din Sergeant sagt mig; Herr Marquis Fontanelle er alt for elskværdig; Jeg vil følge hans befaling gandske nøye, og naar jeg har den Ære, at giøre ham min Opvartning, saa skal du altid følge, med. Gud velsigne jer begge to, mine kiære Vennen, sagde F. Gid den aldrig maae nyde Lyksalighed, som vil hindre eders Lykke, jeg vil giøre mig Umage for at forskaffe dig et Levebrød, min brave Cammerat, som kan bringe meere ind end din Violin. Bliv saa længe her, indtil jeg sender jer en Vogn, hvormed I i Aften kan kiøre til Paris, min Tiener skal besørge jer et Logis og den beste Feldskiær for Træ=Been som kan findes. Besøg mig, førend J reiser hiem. Lev vel, min ærlige Cammerat, vær en god Mand imod Fanchon (dette var Pigens Navn) hun synes at være din Kiærlighed værd. Lev vel, Fanchon, det skal glæde mig, naar jeg faaer at vide, at Dubois (saaledes heedte Soldaten) elsker hende ligesaa inderlig efter to Aar som nu. Med disse Ord trykte han Soldatens Haand, kyssede Pigen, og vi kiørte bort. Paa Hiemveien roeste han adskillige Gange Fanchons Skiønhed, og herved faldt jeg paa en Mistanke, at han maaskee havde andre Hensigter. For at være rolig i denne Post, gjorde jeg ham ligesom i Skiemt nogle Spørsmaale. Ney, min Ven, sagde han, aldrig skal jeg søge at forføre Fanchon, endskiønt jeg holder hende for meget smuk, saa er dog hendes Troeskab imod den ærlige Dubois det hvad der behager mig meest i hende; mister hun den, saa mister hun sin største Skiønhed i mine Øyne. Og naar jeg var findet at føre hende i Fristelse, saa vilde det efter al Anseelse være forgiæves. Den Bestandighed, som har imodstaaet Fraværelse og en Canon=Kugle, vil ikke vige for en Spradebasses Manerer og Stads og Sladder. Jeg finder Fornøielse i at troe, at det aldrig vilde skee, og jeg har fast besluttet, aldrig at sætte Prøve derpaa. Aldrig havde jeg seet Fontanelle saa elskværdig som denne Gang.