Viborger Samler, 1776-09-30
(Nogle fundne Breve.) Elskværdigste Grandpapa! er hvad maae Deres arme Sophia ikke udstaae i denne forhadte Stad, hvor ofte ynsker hun sig ikke igien tilbage til Deres lille Gaard paa Landet, hvor hun levede saa fornøiet, saa lykkelig! Men De har forlængst sagt mig det, at store Stæders Levemaade ikke vilde staae mig an. Alt det, De saa ofte har fortalt mig om Daarlighederne i store Steder, og det hvorover jeg saa ofte brast i Latter, er ganske sandt. Alle Folkene i Staden maae udentvivl Fierde Aargang. Nr. have have Processer med hverandre, thi de hilse hinanden saa koldsindig, som vor trættekiere Skolemester hilser, Herredsfogden. De skulde kun see, hvilken tosset Rolle jeg spiller i Selskaber, Fruentimmerne see mestendeels alle saa underlig og saa unaturlig ud, at min Pen ikke formaaer at beskrive deres Pynt. Først sladdre de en halv Times Tiid om Veirliget, som Bønderne i en Kroe, og falder Regnveir ind et Par Dage, ere de meget ilde tilmode, skiønt de dog, enten det er got eller ont Veir, lade sig slæbe Gade op- og Gade ned i deres Kareter. - Vel sandt, allerkiereste Grandpapa! De sagde mig altid, at man skulde elske alle Mennesker, og tale vel om alle. Menjeg troer vist, at ingen af disse Folk har havt en saadan Grandpapa, som jeg; thi de tale ilde om alle Saasnart jeg kommer i et Selskab, stikke de Hovederne sammen, eller see til hverandre og hviske hinanden noget i Øret; Nogle sukke over min slette Opdragelse; andre lee over min enfoldige Opførsel. Men lad dem sukke, lad dem le længe nok, de skal dog ikke omvende den eenfoldige Landsbyepige. Jeg har endnu den dyrebare Lærdom i levende Erindring, som De, elskværdige Gamle, saa ofte gav mig paa vore eensomme Spadseretoureer, at jeg skulde betragte Naturen, og altid søge ukunstlet Yndighed. - Nei, nei, Deres Sophia skal aldrig efterabe de store Stæders forkunstlede Sæder. - Endnu een loierlig Begivenhed hed maae jeg fortælle Dem. Dorinde var nylig saa artig at tage mig med til et Ball, hvor jeg lærte at kiende visse menneskelige Figurer, som kalde sig Chapeaux. Neppe var jeg kommet ind i Salen, førende et halv Dusin saadanne Figurer kom hoppende imod mig og lugtede til mine Hansker. De maae ikke have fundet Lugten af dem ubehagelig, thi de forsikrede mig alle med forskrækkelig venlige Miner, at det var dem en stor Fornøielse at lære at kiende mig. Uagtet min Landsbye=Eenfoldighed maae dog mit runde Ansigt og mit brune Haar temmelig have staaet dem an, thi de flagrede stedse omkring mig, og foresnakkede mig det naragtigste Tøi af Verden. Skade kun, at de altid, naar Paroxysmus var stærkest, snakkede et Sprog, som jeg ikke forstod. Jsær maatte jeg lide meget af en pudret og og velpyntet Herre, der anvendte al sin Kunst for at gjøre sig til det naragtigste Kreatur under Solen. Han var ganske Maskine. Meere end en halv Tone sladdrede han om intet andet, end om Dandsen, og sagde mig imidlertid stedse med en meget fortrolig Tone, at han var den beste Dandser i hele Riget. J al denne Tid taug jeg ganske stille, hvilket denne Stakkel ansaae som en opmerksom Beundring over hans Talenter. Endelig blev jeg ærgerlig over hans Sludder, og sagde ham med en Smil i al Oprigtighed, at jeg intet forstod af alle disse Ting. - Han studsede. - De er paa min Ære Nr. en en ulykkelig Pige, sagde han med Medlidenhed og Foragt, snurede sig derpaa om paa sin Hæl og forlod mig. - Gid de øvrige Herrer kun og havde været ligesaa omfindtlige; thi de gjorde sig den heele Aften igjennem al muelig Umage for at ærgre mig med deres Daarligheder. Hvor meget forskellige ere ikke disse Folk fra den elskværdige Kleant? – Dagen derpaa bekom jeg et par Breve, som jeg hermed sender Dem. - Næsten befrygter jeg at have udmattet Dem med denne lange Sladder; men De veed jo, at Deres Sophia er en Sladderhank. Jeg kysser Dem tusinde Gange i Tankerne, og forbliver stedse med den inderligste Høiagtelse. Deres a. Sophia. Elskværdigste Skabning! Det er angenemt, naar man føler, med hvilke fiine Traader vore Tilbøieligheder ere sammenknyttede. Da vi i Gaar begge paa eengang grebe efter Lysesaren, fik jeg af en Hendelse Deres Haand inden i min. Den var varm nok til at sætte mit Hierte i Brand. Derhos skiød De tillige af Deres levende sorte Øine to saa lange og milde Øiekast med en saadan Eftertryk, at De maae have seet ind i det Inderste af mit Hierte og mine Følelser; da desuden Pulsslagene i mine Fingre, som trykte Deres, noksom gave Dem at forstaae, hvad der gik for sig i mig. Med eet Ord, jeg og jeg er dødelig forelsket i Dem. Men Pamournest rien fans sentiment. Uden Sentiment er Kierlighed intet. De skal være Min, og ikke alene spise mit Brød, men og drikke af mit Begger og ligge i min Barm. J denne Dag skal jeg komme til Dem, og da skal De hænge Deres Portrait i et sort Baand, paa mit Bryst, hvilket jeg vil kysse tusinde Gange, indtil jeg bliver Deres Johan Phantast.