Københavns Adresseavis, 1777-07-23
Slutning af Dodds Prædiken til sine Medfangne. Tage vi vort forgangne ugudelige Levnet i Betragtning, og betænke den Fare, hvori vi vare styrtede, hvis vi uden Forberedelse vare fordrede for vores endelige Dom, saa vil, haaber jeg, denne Betragtning efterhaanden saa meget opløfte os over de grove menneskelige Begreber, at vi ville takke Gud for det, som forhen syntes os at være det frygteligste af alt Onde. - For vor Opdagelse og Fordømmelse. Den umiddelbare Føielse af Skrek, en Art af Naturdrift, giør, at vi for Verdens Øie, som med Uvillie og Foragt seer ned paa os, hæve tilbage. Feng sel er Gienvordighed, og skiendig Død er frygtelig. Men lader os sammenligne vor nærværende Tilstand med den, hvori vore onde Handlinger havde kunne styrte os - Røveren havde kunne falde ved lovlig Modværge. Bedrageren havde under Nydelsen af sine Kunstgreb kunnet synke i Graven - og hvor var da vort Haab blevet Nu have vi Rolighed at eftertænke, Leilighed at underrette os, og hvad vi endog efter de Love, vi have fornærmet, maae lide, saa kunne vi dog forsone os med Gud, der, om vi oprigtig søge ham, visselig vil lade sig finde. Men hvorledes skulle vi søge Herren Paa den Vei, han selv har aftegnet; ved ydmyg, brændende og ofte igien tagen Bøn. Visse Timer ere os foreskrevne til Gudstienesten. Lader os flittig lagttage samme. En vis Bistand forundes vores Andagt. Lader os taknemmelig antage den. Men lader os ikke blive staaende ved Formal tet og Forskrift; lader os anraabe Gud Dag og Nat. Forekommer os ved Undersøgelsen af vores forrige Levnets vandel en Afvigelse, saa lader os ydmyg bede om Forladelse, og for de Feil (og af dem ere, og maae være mange) som vi ikke kunne erindre os, lader os i en almindelig Bøn anraabe den guddommelige Forbarmelse. Men vor bestandige Omsorg maae henvendes derpaa, at vi ikke bede med Læberne allene, men at naar vi klage over vore Synder, vi da i Gierningen ydmyge os ved Afskye for os selv, og naar vi raabe om Forbarmelse, vi da opløfte vore Tanker til Haab og Tillid paa Guds Godhed og vor velsignede Frelsers Jesu Christi Fortieneste. Det hellige Sacrammentes Annammelse, hvortil vi maaskee faa Timer for vor Død, paa den høitideligste Maade vil indlades, er den høieste Handling i den christelige Gudstieneste. I dette høitideligste Øieblik bør det os gandske at lade alle jordiske Tanker fare; at sette vort eneste Haab til Christum, hvis Død forestilles os, at betragte os som saadanne, der ikke længer staae i Forbindelse med det som er dødeligt. - Og maaskee behager det da Gud, at lade os ti flyde nogen Trøst, en vis hemmelig Førelse, at vi have erholdet Forladelse. Dog disse Straaler af den guddommelige Naade føles ikke altid, end ikke af de oprigtigste Bodfærdige. Den største Deel af dem, som Englene staae færdig at imodtage, er i denne Verden intet forundt, uden et fornuftigt Haab - og Haab grundet paa Forjettelse, kan med Rette være os tilfredsstillende. Men slige Forjettelser om Saligheden angaae allene de Bodfærdige. Det er derfor nødvendigt, at vi overveie For det tredie; hvorledes vi skal giøre Bod. I det christelige Livs almindelige Tilstand er Bod en Sorg over vore Synder, hvorved udvirkes en Forandring i Sæderne og Forbedring i vort Levnet. Det er den Sindsforfatning, hvorved den, der har stiaalet, ikke meere stieler; hvorved den Ugudelige omvender sig fra sin onde Vandel, og giør hvad der er ret og lovligt. Og den, som saaledes forandrer sig, har det udtrykkelige Løfte, at han skal frelse sin Siel og leve, Beviserne paa denne Bod ere synlige, og dens Virkelighed vis, for den Bodfærdige altid, og mestendeels og saa for den christelige Meenighed, hvori han lever, fordi Sindets Tilstand blottes ved udvortes Handlinger. Men paa den Bod, som vores Tilstand fordrer og tillader, kan saadanne Beviser ikke blive synlige; thi formedelst Fengselet giøres os mange Forbrydelser og mange Dyder umuelige, og den korte Tid, som endnu er tilbage for os, giver os liden Magt til, endog for os selv, at adskille Virkningerne af Skrek fra Virkningerne af Overbeviisning, og at dømme om vor nærværende Sorg over vore Synder nedstammer fra Afskye for det, som er strafværdigt, eller fra Frygt for Straffen; om vore uordentlige Lidenskabers Heftighed ved Gudsfrygt gandske bemestres, eller kun ved de nærværende Lidelsers timelige Magt temmes og tilbageholdes. Vor Bod er lig andre Synderes Bod paa deres DødsSeng; men den har dog dette forud, at vor Fare ikke er større, og vor Kraft stærkere. Vore Kræfter ere ikke ved Legemets Svaghed forandrede. Jkke afkræftede ved Smerter, ikke afmattede ved Sygdomme, men med Gemytter, der ere skikkede til en vedholdende Opmerksomhed, og med Legemer, paa hvilke vi ingen videre Omsorg behøve at anvende, komme vi til det store Bods Verk. Derfor kunne, vi besto bedre opfylde denne Pligt, som med Bævelse maae iverksettes, og bedre dømme om Maaden, hvorledes vi giøre det. Hvorvidt Bod paa Døds=Sengen kan have nogen Virkning, derom har man meget stridet, men vi have ingen Leilighed til at disputere. Jndprenter eder meget meere fast denne Setning: Bod er en Hiertets Forandring, en fra det Onde til det Gode forandret Sinds Beskaffenhed. Foregaaer denne Forandring, saa er vor Bod fuldendet. Gud vil ansee vort Levnet som virkelig forbedret, hvilket ifald han havde forundt os det længer, virkelig var blevet forbedret. Bod kiendes af menneskelige Øine, og af den bodfærdige selv, allene paa dens Frugter; men vor Skaber, seer Frugten i Blomsteret, eller og allerede i Sædekornet. Han kiender de Beslutninger, der uryggelig ere fattede, den Omvendelse, der ville have blevet varig; og han vil antage dem, der ved en hellig Længsel giøre sig skikkede til retskafne Gierninger, uden at forlange af dem den udvortes Udøvelse af de Pligter, som deres korte Liv forhindrede dem at opfylde. Der bliver os altsaa intet tilovers, uden at vi i al muelig Hast og af alle Kræfter bestræbe os for, at giøre vore Begjæringer retskafne, og at rense vore Tanker; at vi forestille os Gud i al hans Godhed og i al hans skrek kende Retfærdighed; at vi betragte ham som Fader og Dommer over alt det, som er paa Jorden; som en Fader, der er begierlig efter at frelse, som en Dommer, der ikke kan tilgive ubeangret Uret; at vi nedfalde for ham og fordømme os selv, og i vore Hierter opvække en inderlig Afskye for de Forbrydelser, hvormed vi have fortørnet ham; med den varme og standhaftige Beslutning, at dette Liv, hvis det længer var os forundt, herefter skulle have været anvendt til vor Skyldigheds Udøvelse; at vi anraabe al Naades Giver, at han vil bestyrke og opholde os i disse hellige Tanker, og antage vores, skiønt sildige, dog i dens Begyndelse ivrige Bod; at vi ved flittig Bøn formeere enhver god Bevægelse i os, og efterat vi ved det hellige Sacramente have bekiendt og befæstet vor Troe, anbefale os i hans Hænder, i det faste Haab, at han, som skabte og forløste os, ikke vil tillade, at vi omkomme. Rom. 5, 8. Den Betingelse, uden hvilken vi ingen Forladelse kunne erholde, er, at vi tilgive andre. Det er altid at befrygte, at Mennesker, der komme fra en Ret, for hvilken deres Liv er dem fradømt, tænke med Hevn og Ondskab paa Anklageren, Vidnerne og Dommerne. Virkelig er det nesten umueligt, at den Dømte, ved alle de Fordomme, som en saa vigtig og kostbar Jnteresse frembyder, skulle troe andet, end at han i en vis Henseende er behandlet i det mindste med unødvendig Strenghed. Maaskee er han den eneste, der dømmer saaledes, og altsaa rimeligviis den eneste, der feiller. Men vi have ingen Tid til at gruble. Vi maa søge paa den nærmeste Vei at komme til vor Beroligelse. Det er lettere at tilgive, end at slutte rigtig. Den, som paa en uretfærdig og unødvendig Maade er krænket, har en Leilighed meer, at bevise sin Oprigtighed, derved nemlig, at han tilgiver den tilføyede Forurettelse, og beder for sin Fiende. Det er den Bodfærdiges Skyldighed, saa meget det staaer i hans Magt, at erstatte den Forurettelse, han har gjort. Hvad vi kunne giøre, er almindelig intet meer, end at efterlade Verden et Exempel paa et sønderknuset Hierte. Mangen en har paa den skrækkelige Dag, da Dommen i sin fuldkomne Styrke er fuldbyrdet paa ham, givet sig Anseende af et skamløst Mod eller en uforfærdet Skiødesløshed. Saadant et Forhold anstaaer ingen til Døde dømt Forbryder. Under Piinsler at vise Glæde, er Martyrens Forret; med uforfærdet Mod at gaae Døden i Møde er en Ret, der tilkommer Uskyldigheden allene, om ellers et menneskeligt Væsen kan være uskyldigt. Dens sidste Pligter derimod, der ved sin Forbrydelse har forkortet sit Liv, ere Ydmyghed og Selvfornedrelse. Vi skylde Gud oprigtig Bod. Vi skylde Menneskene de udvortes Beviser paa vor Bod. - Vi maa ikke udbrede den Mening, at den, der har levet ugudelig, kan døe med Mod. Haar den Munterhed eller den Frimodighed, hvormed nogle Mennesker have endet et strafværdigt Liv, ikke været opdigtet, saa kan samme allene tilskrives Uvidenhed eller Dumhed, eller, som endnu er skrækkeligere, en frivillig Sandsernes Bedøvelse. - Har den været kunstlet og forstilt, saa var den et Bedrag, en forfængelig og unyttig Forbrydelse af en utemmet Stolthed og en ubøiet Stivsindighed. Der er endnu en anden Forbrydelse muelig, og hvilken, som man har Aarsag at troe, undertiden i Livets sidste Øyeblik paa Evighedens Bredde begaaes. Mange ere døde med en standhaftig Benægtelse af de Forbryde ser, hvori man neppe har kunnet holde dem uskyldig. Ved hvad for en Tvetydighed eller Reservation de kan have forenet deres Samvittighed og den fordulgte Sandhed, naar man havde kunnet læse i deres Samvittigheder, det lader sig umuelig bestemme. Men have de staaet i den Grille, at de ved deres Død bødede for deres Forbrydelser imod Lovene, og Verden altsaa ingen videre Fordring havde at giøre paa dem, at de altsaa kunne fortie deres Hemmeligheder, og efterlade sig et tretydigt got Rygte, og at desuden denne Sandhedens Fordølgelse var uskadelig, da den ingen fornærmede; saa have de meget lidet indseet Naturen af Menneskenes selskabelelige Forhold. En Hoveddeel af et Folks Lyksalighed har sit Udspring af en viis og upartisk Retfærdighedens Forvaltning. Eiendommenes Sikkerhed og Livets Behagelighed berver paa Retfærdighedens Forvaltning, den altsaa, der stiller Retfærdighedens Beskyttere blot for en ubillig Mistanke, at de en ten have været partiske, eller have dømt urigtig, gjør ikke allene dem Uret, der haandhæve Lovene, men formindsker ogsaa Publikums Tillid til disse Love, og rokker den offentlige Roligheds Grundpillere.