Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-01-17
Efter nu at have ladet sin Brevskriver slutte, skrider Forfatteren til deraf at uddrage den i hans Tanker aldeles visse og ufeilbarlige Slutning, at Geistlighedens Klager ere ugrundede. Om nogen af hans Læsere af en paa saadanne Grunde bygget eller og af saadanne Præmisser udledet Slutning har kunnet bringes til at deele Overbeviisning med ham, veed jeg ikke. Men troe det kan jeg umueligt. Jmidlertid vil Afhandlingens sande Tendents ikke miskjendes af nogen Præst. Naar Forfatteren derefter indlader sig i en vidtløftig Undersøgelse om Statens Ret til at paalægge Geistligheden saa høie Skatter, kan jeg, i hvormegen Ret jeg iøvrigt maa lade den Lærdom og Grundighed vederfares, hvormed dette Æmne er behandlet, dog ikke undlade at spørge: hvortil skal denne Undersøgelse paa dette Sted sigte. Er der da Nogen, som har yttret en Tvivl herom Forfatteren tilstaaer dog selv, han blot formoder det. Men saalænge ingen anden Grund haves, end egen blotte Formodning, torde vel den hele Undersøgelse her staae paa urette Sted, saameget mere, som den, i den Form af Advarsel, hvori den desuden er fremsat, letteligen kunde tjene til at sætte Geistligheden i et ufordeelagtigt Lys, hvilket dog ikke kan have været Forfatterens Hensigt. Aldrig har jeg for min Deel tvivlet om Statens Ret til at paalægge os Skatter, de være store eller smaae; og heller ikke blandt den store Mængde af Præster, jeg kjender, har jeg truffet een Eneste saa upatriotisk sindet, der ikke, ligesaavel som jeg selv, skulde være villig til at bringe Staten de største Offere, der vare os mulige. Men, da Tidernes Tryk hviler tungere paa os, end paa nogen anden Embedsclasse, vil Ingen kunne fortænke os i, at vi glæde os i det kjere Haab, at Staten, langt heller vil lade sin Ret over os ubenyttet, end tillade, at vi med vore Familier skulle nedbøies under Næringssorger. Og naar Forfatteren tilsidst anmærker, at de fastgaaerede Embedsmænds Lønninger ved Pengeforandringen ere reducerede til over den tredie Deel under det, de vare for Krigen, da er jeg heri fuldkommen enig med ham. Men denne Reduction kunne vel i det Høieste de ældre Embedsmænd, der allerede havde Gager før Krigen, ansee for en Nedsættelse. Thi de yngre have, ligesaavel som, efter hans Mening, Præsterne, vidst, hvad de søgte. Alligevel troer jeg ikke, at denne i nærværende Tider kan være følelig. Men, naar Forfatteren gjør den Paastand, at samme kan ansees for at være en langt større Embedsskat, end nogen Afgivt, som nogensinde har truffet Geistligheden, da mener jeg, dette er at drive Sagen meget for vidt. Jeg har selv været fastgaaeret Embedmand, og som givt Mand boet i Kjøbenhavn i de for Saadanne saa trange Aar 1814, 1815 og 1816. Min Gage som Adjunct ved Metropolitanskolen var 400 Rbdlr. S. V. Foruden Gagen fortjente jeg ved Jnformationer andre 400 Rbd. S. V., Alt tilsammentaget, ved 7 til 8 Timers dagligt Arbeide; hvilket turde tjene til et Exempel paa den Paastands Urigtighed, at en Embedsmand ikke skulde kunne fortjene Noget udenom. Med disse 800 Rbdlr. S. V. slog jeg mig dog taaleligt igjennem. Men min Familie var den Gang ogsaa kun liden. Jeg levede, og kunde leve simpelt. Der blev Jntet tilovers, men jeg kom heller ikke i Gield. Men i hine Aar kostede mig hver Fjerding Smør 50 Rbd., hver Favn Brænde 50 Rbd., hvert lidet Læs Tørv 10 Rbd. o. s. v. Og af mit Gratiale af 100 Rbd. i 1816 medgik over den halve Deel til et Par Beenklæder. Og hvad koste disse Artikler derimod nu? Huusleien er maaskee det Eneste, som endnu er i temmelig høi Priis; men, paa denne nær, ere vist nok de fleste andre Livets Fornødenheder saaledes nedsjunkne til den halve, fjerde og sjette Deel, at jeg ikke tager i Betænkning at troe, at en Familie, levende i Kjøbenhavn af 800 Rbdlr. Sølv, vilde kunne komme omtrent dobbelt saa godt igjennem dermed nu, som dengang. Vilman see hen til dette, da troer jeg ikke, at hiin Nedsættelse, naar undtages de ældre Embedsmænd, hvis høiere Stillinger i Staten gjøre en kostbarere Huusholdning og Levemaade nødvendig, kan blive følelig for Nogen, og mindst for de Embedsmænd, der kunne maales med Præsterne, og for hvilke det aldrig kan blive en Nødvendighed at afvige fra Reglen: at sætte Tæring efter Næring. Naar disse derfor vilde beklage sig over hiin Nedsættelse, da anseer jeg dette for ligesaa urigtigt som utaknemligt. Og, naar Forfatteren gjør den Paastand, at samme skulde være ligesaa stor, som de Skatter, Præsterne nu svare, eller endog større, da troer jeg for vist, at han ikke engang af Geistlighedens Misundere vilde blive troet. Og hvad svare da, i Sammenligning med Præsterne, de andre Embedsmænd i Skat? Som Adjunct veed jeg vist, at jeg aldrig afkrævedes Noget i Embedskat. Og de, som betale den, hvor stor en Deel af deres hele Gage betale de? Sæt endog, at nogle Præsters reelle Embeds gaae, beregnet efter Jdealpræstens Maalestok, at sige, naar der regnedes rigtigt, Skatterne ufraregnede, lod sig udbringe til 900 eller 1000 Rbdlr., da vilde Skatterne af saadanne Kald sikkert udgjøre fra 150 til 170 Rbd., altsaa dog den 6te Deel af det Hele. Men hvilken Embedsmand er der da, som, naar han haver 900 eller 1000 Rbd. i Gage, deraf erlægger den 16de, maaskee endog kun den 20de Deel i Skatter. J Krigens Aar, da Priserne paa alle Landets Producter vare saa høie, bleve de svære Skatter lagte paa Geistligheden, og da var det billigt. At Byrden nu ikke tages bort, da Kræfterne til at bære den ere for længe siden borte, synes ubilligt. Jngen af Statens Embedsmænd bære Byrderne med den nedtrykte Bondestand saaledes, som Præsterne. Og, vilde Hs. Majestæt endog aldeles fritage os for Skatter, saalænge Kornet stod i en lav Priis, de fleste af os skulde have Ondt nok ved at komme ud endda. At vi derfor stedse skulde nyde Skattefrihed, var ingen Følge deraf. Ligesaasnart som Kornpriserne naaede en vis Høide, kunde jo Skatterne fordres igjen. Mine Læseres Taalmodighed maa jeg endnu et Øieblik udbede mig, medens jeg tilføier et Par Ord til Underretning saavel for dem, som Forfatteren om mine sande Vilkaar og Stilling som Landsbypræst, og om Aarsagen, hvorfor jeg klager. Og herom vil jeg fatte mig saa kort, som muligt, da Forfatteren desuden formodentlig vil henregne mig blandt Undtagelserne. Uden Gield, og med en liden Formue af 4000 Rbdlr. blev jeg d. 14 Mai 1817, som 10 Aars Candidat og 12 Aars Lærer og Adjunct, allernaadigst kaldet til et Sognekald paa 388 Tønder Hartkorn, og gjorde altsaa en i den Tid meget stor Lykke. Hele Tienden udgjorde omtrent 270 Tønder Byg, altsaa efter den Tids Priis, tilligemed 400 Rbdlr. i Offer og Accidentser, omtrent 3000 Rbdlr. Dog maa herved bemærkes, at jeg deraf maatte pensionere henimod den tredie Deel til min resignerende Formand, som dog døde 3 Aar efter, og desuden 50 Rbdlr. S. V. til en paa Kaldet forhen værende, og endnu levende Enke, samt betale alle Skatterne af Embedet, som den Gang udgjorde lidet Mere, end 350 Rbdlr. Med saa virkelig gode Udsigter for Øine forekom det mig, det vilde være at drive Sparsommeligheden for vidt, om jeg, overeensstemmende med Forfatterens Raad, havde indlogeret mig med Kone og 2 Børn hos en Bonde, for at sammenspare en Capital af nogle Aars Tiende, foruden meget Mere, som herom kunde siges. Men, havde jeg gjort eller kunnet gjøre det, det vilde have været min store Lykke. Heller ikke skulde jeg have betænkt mig derpaa, dersom Nogen kunde have aabenbaret mig, hvad der kort efter skulde skee. Men neppe tænkte dengang Forfatteren selv paa de Farer, som forestode, og rimeligviis heller ikke paa de Forsigtighedsregler, som han nu desværre for sildigt tilraader, og som Tiden, der opklarer alle Ting, nu bedst har overbeviist saa Mange af os om, at vi dengang skulde have brugt. Jeg tog altsaa ikke i Betænkning at gjøre 2000 Rbdlrs. Gield for det Første, hvoraf f. Ex. til Kaldsbrev, Præstekjole, Ordination og Flytning strax medgik 450 Rbdlr., og alene til et Par simple Heste og en Fjellevogn med Tilbehør omtrent 700 Rbd. Ganske i Forhold til samme stode Priserne paa alt det øvrige mangfoldige Fornødne, som jeg strax maatte anskaffe, og som jeg ikke vil kjede mine Læsere med at opregne. Snart overbevistes jeg da om, hvor lidet den laante Capital vilde tilstrække, og indskrænkede mig strax, menende, at de manglende Nødvendigheder med Tiden kunde anskaffes, og glædende mig alligevel i det visse Haab, at min Sparsommelighed og tilvante strenge Oeconomie alligevel skulde finde Udveie til Gieldens Afbetaling allerede om et Par Aar. Men Tingene toge en anden Vending. De gode Kornpriser, der endnu vedbleve i nogle Aar, tjente mig kun til at fordyre Priserne paa Alt det, som jeg nu, da jeg engang havde begyndt Avlsbruget, i de første 3 Aar maatte nødes til at anskaffe, dersom Tabet af dets Afsavn ikke skulde skade mig endnu Mere, end dets Afskaffelse vilde koste. Hvorfor jeg, istedetfor at afbetale paa Gielden, meget imod min Villie, sant stedse i en dybere. Min høist brøstfældige og tildeels faldefærdige Præstegaard maatte jeg herforuden næsten halv opbygge. Dertil blev mig allernaadigst forundt et offentligt Laan af 800 Rbdlr. Sølv, en Capital, hvormed man dengang ikke skulde komme vidt, og som, ifald de daværende Kornpriser vare blevne staaende, kunde have været tilbagebetalt med et halvt Aars Tiende. Hvorfor jeg og, for at bringe Gaarden i beboelig Stand, nødsagedes til end mere at forøge min allerede alt for store Gield. Min Præstegaard har 11 Td. Hartkorn, og maa drives efter Egnens Maade, d. r. ved Hjelp af mange Folk. Hvorfor der i mit Huus, min Familie iberegnet, ere 16 Mennesker dagligen om Vinteren, et Par flere om Sommeren, og til sine Tider, f. Ex. i Høsten, 24 og derover. Mine Marker henhøre ikke til de udmærket gode, heller ikke til de ringe, men de frembringe dog kun lidet Mere, end hvad der naturligviis i stor Mængde udfordres til at bespise saamange Mennesker. Og dette lidet Mere kan ikke nær forslaae til at indkjøbe det Brændeviin, tør Fisk, Sild, Salt o. s. v., som til Huusholdningen behøves. Alle Omkostninger til Gaardens Drivt maa følgelig tages af mine Jndkomster. Disse ere min Tiendes 270 Tønder Byg, som, beregnede til 9 Mk. Tønden, udgjøre. . 405 Rbdlr. (Jfjor fik jeg for Noget 10 Mk., for største Delen 9 Mk., for Noget 8 Mk. Jaar har jeg d. 28 Novbr., netop Dagen, førend jeg erfarede Korn prisens Stigen, maattet sælge 100 Tdr. Byg for 8 Mk. Tønden. Og flere af Præsterne her i Egnen er det formodentlig ikke gaaet bedre.) Offer og Accidentser udgjøre 150. (Naar jeg undtager 3 Herregaarde, kan jeg paa Ære og Samvittighed. forsikkre, at jeg af henved 1000 Offerpligtige, over det Hele regnet, ikke engang har 3 s., men kun lidet over 2 1/2 s. til hver Høitid af hver Person.) Transport 555 Rbdlr. Qvægtiende omtrent Smaarente henimod. 20 - Tilsammen 601 Rbdlr. Mine faste Udgivter ere: Skatter, som ved Forordn. af 22 Juli 1822. kun bleve nedsatte 20 Rbd., Expenser og andre Afgivter. 150 Rbd. - s. Enkepension 50 Rbd. Sølv, eller i Sedler og Tegn. 63 12. Renter af Præstegaardens Kjøbesum, omtrent 21 – Renter af 800 Rbd. paa Embedet. 34 Folkeløn. . . 130 - Tilsammen 388 Rbd. 36 s. Der bliver mig altsaa omtrent 213 Rbdlr. tilbage til at bestride alle de Udgivter af uendelig mange Navne med, som deels visse, deels uvisse paakomme mig Aaret igjennem, ikke at tale om de Renter, der af min private Gield skulde betales. Hertil kommer, at, skjøndt hele Tienden er beregnet til Penge, er det dog langt fra, at den egentligen kan beregnes dertil. Mange Tønder Korn afvittes aarligen for Arbeide ved Gaarden, mange tages i enkelte Aar til Hjel til Huusholdningen, mange henstaae hos Bønderne ubetalte i 2 til 3 Aar, og Noget indkommer aldrig. Mener da Nogen, at jeg heraf kan ler med Kone og 6 Børn, da mener jeg – Neil- Jkke uden kummerligt! Og det Samme er Tilfældet med mine Ordensbrødre, forsaavidt jeg kjender dem.