Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-08-04
Høsten. (Fortsættelsen.) Saaledes modnes den Unge til Alderdommens Høst, uformerkt naaer han Haabets høyeste Trin. Han seer paa Biergets Spidse de synkende Stier for sig, at ende sig i en ubegrændset Dal. Snart skal han hoste, snart skal han samle sin Forraad, sin evige Forraad, O maatte dog Høsten, ønsker han, være velsignet for mig, som den er velsignet for Landmanden. - Med den hvæssede Lee i Haanden forventer Meyeren den korn modne Dag, der skal belønne hans Fliid og opfylde hans Haab. Den er kommen, og nu staaer han ved Enden af sin Ager, giør sin Bøn, og omkaster de første. Straae. Ved hans Side staar den brune Bonde-Pige med hendes Rive, og Meyerens Søn, som skal binde Kornet i Næ ger; begge see til hverandre med Smiil, som forkynder Glæde; begge begynde deres Arbeyde med Munterhed og Sang. Hvo er gladere end Landmanden, som Haabet skiænker alt, Jngen Sorg, ingen Frygt foruroeliger hans Hierte; han finder sin Lyksalighed i det nærværende, og dømmer ikke om anden Lykke end den han besidder. Jkkun da, naar Storm vindene tuder fra Norden, det rasende Uveir opstiger, og Skyen nedskyller sine Forraade i stærke Pladsregne, ikkun da er han bekymret. Længe har han vel med en Prophetisk Aand forudseet det bedrøvelige Veyrligt i Calenderen, eller spaaet det af Vindens Gang, eller af de første Dage i nye Maane. Han seer det komme; han seer Vandfloder nedslaae Sæden, og hele Bække at overskylle Engene. Strand=Fuglene flyve over hans Hoved, og høyt i Luften skriger Maagen; og saa længe lover han sig ikke noget roeligt Veyr. Skylregne følge paa hverandre. Hele Naturen græder, og bedrøvet græder han med den. Dog, hvor fordrister sig til at klage, (saa straffer han sig selv, thi han frygter og tilbeder i en hellig Eenfoldighed den Magt, som har Veyrliget i sin Haand) hvo tør knurre, siger han, og hvad Ret har Mennesket hertil, Hvo veed, hvad Hensigter Skaberen har, som er Godheden selv, og da vi ikke kiende dem alle, hvo vilde da vel dadle hans Gierninger, - Men see, hvor Sorg og Suk og Graad paa eengang flygter af hans Bryst, Nye Maane er kommen igien, og bringer den glade Forandring med sig, som opliver den Mismodige, og skienker ham de forventende Dage til den gladeste Høst. Nye Vinde giennemblæser Luften, opreyser det omfaldne Korn, og ved Hielp af Solens uafbrudte Straaler bringer den halv modne Sæd til fuldkommen Modenhed. Høsten vinker paa nye, smiller den udvandrende Landmand dobbelt Velsignelse i Møde, og Meyeren tage for anden Gang den bortslængte Lee med en fyrig Glæde ned igien af Væggen. Man roste, nu Nattergalens Sang for mig, og Lærkens Triller. - Jeg hører de tonende Leer, og glemmer de øvrige Naturens Yndigheder. Af dens hvessende Egg gienlyder Velsignelser, og de muntre Sysler paa Agerne forkynder bedre Tider. Nyd og lev er Naturens Velklang, og over alt hører mit Øre ikke andet. Jeg haster den velsignede Aften til Dalen, forat hilse de trætte Høst=Folk. Trætte, o, hvor muntre finder jeg dem ikke. J Sang og Spøg bestaaer deres Hvile og fra Eng til Eng gienlyder de uskyldigste Fornøyelser. - O J Lykkelige! tænker jeg, J som ikke kiender til Livets selvgjorte. Plager, som Gremmelse over Unødvendigheder ikke undertrykker, og ikke føler anden Glæde end den Naturen tilbyder. Hvad Fordeele har den Rige i Staden, for Eder, af hans Overflødigheder høster han Uroe og Væmmelse, og hans samlede Forraad er Bekymringer. J sover trygt paa haardeste Leye, og vederqvæger Eder ved Maadeligheds Bord. Flittighed og lette Forretninger spinder, Eders Livets Traad. Ved Rokken og Teenen avles Sundheden, og ved Eders idelige Geskjæfter paa Marken og i Huuset voxer den op til den graae Alder. Hvor lyksalig lever J ikke! Eders Brød vædes med Ansigtets Sveed; men desmindre. ere Eders Bekymringer: en velsignet Høst bortjager dem alle. Naar Fyrster ikke skulde finde sig lyksalige ved Besiddelsen af heele Verdens Skatte, saa ere J fornøyede og glade ved Eders ringe Eiendomme. Og hvorfore J kiende ikke den Byrde, der er i at eye meget. J behøver kun lidt, derfor er Eders Mangler kun faa. Kiendte de Store i Verden Eders Fordele, og kunde føle de Vellyster, Naturen, med saa velvillig en Haand, tilbyder Eder, J skulde misundt nyde den, misundt skulde hver Dag blive Eder. Deylig er en velsigned Overslødighed af timelig Gods, men endnu deyligere er det at kunde sige: Dette lidet, som jeg har er Underholdning nok for mig og me det voxte under mine Hænders Arbeyde, og hver Gang det voxende tog til, saae jeg, at Gud velsigner en ufortrøden Lyst, og belønner en from Nøysomhed. Møysomt trækker nu de vrinskende Heste den læssende Vogn hen over Agren; knarrende kommer den til Korn-Laden, hvor den sorgfrie Ungdom er fordeelt at modtage de tunge Næger, og nu er Vognen aflæsset, og de vildigste Heste farer igien munter af med den ud paa Marken. Laden modtager sin Forraad, og udbreder en frisk Lugt rundt omkring; en Lugt, der overgaaer Rosers, og henrykker mere end de fine Dunster af de kunstige Blomster-Beede. Saaledes fuldendes Dagen. i uskyldig Glæde. Skaren kommer syngende hiem af Marken, og den heele Eng lyder af Glæde. Hvor lykkelige ere vi, mine Brødre, siger den ærværdige og skiønsomme. Bonde, som sidder neden under Bakken, omringet af de andre Bønder; kiendt af saa blive vi elskede af alle Fornuftige. Mangen en ønsker at være saa lyksalig, som vi; thi vi kand virkelig være det. Et godt Hierte og en arbeydsom Haand samler Velsignelse under Landmandens Tag, og bereder ham Paradis blandt Torne. Nu, i denne Aftenstund, sidde vi her roelige og ubekymrede. Gud i Himlen har skiænket os en riig Høst, og givet os den Naade til at samle den i vor Lade. Er ikke denne Aftenstund dobbelt herlig See Maanen smiller af os, ligesom den følede til vor Glæde og tog Deel deri, O kommer, mine Venner, og lader os høytidelig holde den bedste af Aarets Tider, Kommer og lader os takke den kiærlige Gud, som har velsignet den for os. - Her afbrød den Gamle sin Tale, Taare nedtriller af hans Kinder, og jeg blev rørt ved et Syn, der overgaaer Triumpher og de prægtige Seyer Toge. (Fortsættelsen følger.)