Kiøbenhavns Postrytter, 1789-04-17
Den 21de Februarii oplæste den Sudermannlandske Rigsdagsmand Oluf Larsen følgende Betænkning, som ligeledes blev Protocollen ordlydende tilført: "J den vedtagne Taksigelsesaddresse til Kongen, for hans udviiste Omhu med at beskytte Rigets Grændser, finder jeg iblant andet dette Rigstændernes almindelige og ivrige Ønske: at Hs. Majestæt maatte igien tilveyebringe Freden, Værdige Medbrødre, jeg kan ikke nævne Ordet Fred, uden for Eder at yttre den Uroe og Bekymring, der fylder mit Hierte. Freden, denne Himlens Gave, der lyksaliggiør alle Stænder, og uden hvis Nydelse vi forgiæves stræbe efter nødtørftigt Udkomme – den er forsvunden. Riget er indvikklet i en vidtløftig Krig, med en Naboe, der ofte har hiemsøgt vore Stæder og Kyster med Mord og Brand. Frugten af vore Medbrødres Sveed og Arbeyde, som en mager Høst gav et maadeligt Udfald til deres og deres Creatures Underholdning, er allerede paa nogle Grændse-Strækninger fortæret af egne og fremmede Krigsfolk. Vi andre, endskiønt vore Boe ligger hidtil have været frie for saadanne Gjæster, føle dog Recruteringens og Udrustningernes tunge Byrder, der blive os saameget tungere og kostbarere, som Krigen, uformodentligen overfaldt os. Vedvarende Giennemmarch og Hoverietieneste har udmarvet vore Heste, og giort dem udygtige til Agerdyrkning og andet Arbeyde. Allerede nok svækkede af Misvært og Paalæg forestaaer der os endda at levere Soldater i deres Sted, som Krigen, Sygdomme og andre Tilfælde have bortrevet. Begyndelsen er gjort med Leverancen af Matroser i deres Sted, som dyrt solgte deres Liv i et ærefuldt Slag, og i deres Sted, som, efterat have undgaaet Krigens og Havets Farer, paa deres Hiemreyser bleve et Offer for en haard Vinter, som de med forrevne Klæder og kummerligt Livsophold ikke kunde udholde. Desuagtet raaber man endnu bestandig paa, at Krigen skal fortsættes, og at man, med Vaabenet i Haanden, maa aftvinge Fienden en ærefuld Fred. Alt dette klinger herligt og skiønt; men jeg frygter, at det Visseste deraf vil blive dette: Landet maa skaffe Soldater, og lade sig paalægge Skatte over sin Ævne. Udfaldet staaer i Herrens Haand, Bliver det ulykkeligt, saa er vor sidste Re source borte. J Stædet for vore Beslægtede, Venner og Medbrødre, der dræbtes i Feldten, see vi os omringede af Enker og Umyndige, hvis Klageskriig og Forbandelser give vor Byrde den største Vægt. Endelig naaer vort Vanheld sin rette Høyde, naar vore Kyster blive ødelagte, naar Rigets Eiendomme blive adsplittede, og Jndvaanerne tvinges til at bøye deres Skuldre under et fremmed Aag. Men lykkes endog Udfaldet. – hvori ville da vel vore Omstændigheder blive forbedrede, Anførerne vinde Seyeren, have Nytten deraf, og indlægge sig Æren. Men hvorfra faaer Almuesmanden Sit igien, Vi faae ingen Deel i Erobringerne, til Godtgiørelse for vore Udgivter, ved de erobrede Lande blive vore Gaarde ikke større, ey heller bliver den Skade, de under Krigens ødelæggende følger have liidt, derved erstattet. Alt dette opvækker mit inderste Ønske om at stræbe efter Fred, for, om mueligt, at afvende de Ulykker, der forestaae Riget, og herom maae der paa det indstændigste anholdes hos Hs. Kongel. Majestæt. Disse mine Tanker beder jeg maa tilføres Protocollen. Det vil berøelige min Samvittighed, at mine hiemme blevne Medbrødre ville, naar de læse det, finde, at jeg har svaret til deres Tillid, og foredraget det, de havde paalagt mig, og det, alle ønske: Freden!" Kiøbenhavn, den 17 April.