Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-08-14
J øvrigt vedblev Valgforfatningen, som man burde afskaffe. Hvad Residencen angaaer, saa bekræftes Fornyelsen fra Aaret 1436, at Kongen skal tilbringe 4 Maaneder i hvert Rige. Et eneste Aars Erfarenhed burde være tilstrækkelig til at vise Urimeligheden af dette Vilkaar. Hver Nation maa finde, at fire Maaneders Ophold af Hoffet i hvert Land ikke kunde erstatte de mangfoldige Uleiligheder, og Besværligheder af dets Reiser og Flytninger: to af dem havde nødvendigt maattet gjøre et Offer til det Heles Fordeel, og, hvis de, som de Americanske Fristater, ikke kunde overtale sig dertil, havde de, ligesom disse, burdet opbygge en aldeles ny Residence-Stad, hvor samme med mindst muelige Uleilighed og meest muelige Fordeel for dem alle tre, kunde anlægges. - Men ikke nok at Calmar-Unionen var bygt paa saa stridige Principer, at den allerede derved ikke kunde have nogen Varighed. Skjebnen vilde ligeledes, at Margrethes nærmeste Efterfølger skulde være en svag og uduelig Regent, som umiddelbar skulde opvække Misfornøielse mod Foreningen, og at en Mængde lige svage og uduelige skulde følge efter ham. Siden Misfornøielse eengang var vakt og enkelte Forsøg paa at reise sig mod samme lykkedes, behøvedes saa lidet til at underholde samme, og ofte havde Partieaand og Regjeringssyge hos den mægtige Svenske Adel mere Deel deri end Fædrenelandets virkelige Betryk. Efter de Tiders Tænkemaade ansaaes desuden hver billig Fordring af Sverrig som et trodsende, og hvert Forsøg med Magt at understøtte den som et Oprørs-Forsøg, der krævede advarende Straffe. Disse udebleve ei heller, men de avlede Misfornøielser, nye Opstande og - nye Grusomheder. De Svenske Prelater og Adelen vare komne i en saadan Vane at skifte Regentere, tilskyndede af de nye Udsigter til Magt, Ære og Fordeel, som altid ved saadanne Leiligheder aabnes for Lykkesøgere, at de ikke kunde aflægge den, og at Symptomerne deraf, uagtet Christierns Blodbad, som bortryddede de fornemste af Gustav den 1stes Medbeilere, endog langt ind i denne Konges Regjering formærkedes og truede med alvorlige Følger. Men, som et Beviis paa, at den Svenske Almue, hvor meget den end led under alle disse Uroligheder, for hvilke dens Sag virkelig eller indbildt altid tjente til Besmykkelse, endnu under Christierns Tid ei var tilbøielig til en almindelig Opstand, tjener det Svar, Gustav den 1ste under sine Forsøg at iværksætte en saadan, erholdt paa sin Vandring gjennem Smaaland og Østgothland, at saa længe de adlød Kongen skulde de ikke mangle Salt og Sild, hvorimod de bleve ulykkelige om de gjorde ham Modstand, ligesom og den Omstændighed, at de skjød efter ham med Pile *). Flere af dem, som i de Tider holdt med Danmark, forklarede og, da de derfor tiltaldes, at de ansaae Calmar-Unionen som i Grunden nyttig for deres Fædreneland, at de Nordiske Riger vare af Naturen dannede til eet Legem under eet Hoved, at de og bestandig havde havt Fred med hverandre, om er de Svenske af Tresyge Personer vare blevne æggede o. s. v. Jeg vover saaledes at troe, at man af Calmar Unionens Mislykken, hvorved man forbyttede de sande Aarsager med deres tilfældige Følger, ikke bør slutte at en ny Forening mellem de Nordiske Riger vil have samme Udfald. Grandskeren har oplyst Aarsagen til dette ulyksalige Udfald og med det samme lært os at vogte os for dem. Mere rensede Begreber i alle Dele af Regjeringskonsten have nu udbredt sig. Et heelt andet politisk System er indført i Europa, en mere oplyst og mildere Tænkemaade besjeler nu de Styrende, som indsee, at Folkets Kierlighed er deres eneste Støtte og eneste Tarv. Nationalfordommene ere, under den fremskridende Oplysning, gradviis forsvundne, og der gives sikkert ingen Svensk, ligesom ingen Dansk eller Nordmand, som ikke i denne Tid indseer Gavnligheden af en saadan Forening. Sverrigs Forening med Danmark var desuden ikke nu, som Margrethas, Foreningen mellem en frisk og rask Yngling og en Skrantning (som Danmark da var, den var Foreningen mellem to udmattede Kjæmper, som, for svage til at forsvare sig hver for sig, støtte hverandre, og endnu have Kraft nok tilovers til endnu engang at forbause Verden. - Der staaer endnu tilbage at besvare en Jndvending, maaskee den vigtigste: "Danmarks Constitution er i høi Grad uindskrænket, Sverrigs indskrænket næstes meere republicansk end monarkisk. Antages at Kongen af Danmark en Dag ophøiedes paa den Svenske Throne, skulde han vel, vant som han er til, i sit eget Land blot at følge sin Villie, underkaste sig vore mere republicanske Former og ikke med Tidens Længde søge at indføre her samme Constitution?" Herpaa svarer jeg, at den lange og lykkelige Forening af Lande med de meest ulige Constitutioner be*) Dalins Swea R. Historia, 3die Deelen, B. 1 P. J. viser det Modsatte. Ungern, f. Ex. har en heel anden Constitution end de Østerrigske Arvelande, men begge finde sig under samme Scepter lige lykkelige. Selv Holsteen har ligeledes en heel anden Constitution end det øvrige Danmark, men uagtet det maatte synes naturligt, at det erholdt samme Forfatning som Moderlandet, hvoraf det blot udgjør en Provinds, er dog ingen Forandring i dets Constitution skeet. Det er saaledes troligt, at Kongen af Danmark vilde være ligesaa omhyggelig for at holde vor Constitution i Hævd. Den Danske Constitution er desuden blot i Formen uindskrænket. Danmark har siden 1660 ikke havt nogen Konge paa sin Throne, som gjorde hvad vore mere indskrænkede Konger have gjort, det har mere end halvanden Aarhundreders Hævd paa milde og gode Regenter. Det har ligesom vi Collegialstyrelsesformer og et Raad. Men de Danske have mere end viden gode Esprit, som bedre end constitutionelle Baand holder Regjeringer indenfor billighedens og Lovens Grændser. Deres elskede Frederik, som ved Siden af sin Bernstorff tilbagekalder Mindet om Henrik IV. og Sully, allerede som Kronprinds Nationens Yndling, har ogsaa bestandig viist sig som een af Europas meest oplyste Regenter. Det var ham, som af ægen Drivt befriede den Danske Bonde fra sine unaturlige Baand, paa en Maade, som ansaaes at kunne tjene til Mønster for det øvrige Europa. Det var ligeledes ham, som gav det første Exempel paa Negerhandelens Afskaffelse. J ingen Stat følges saa sunde Grundsætninger i Handelspolitik, Næringsfrihed og Lovgivning eller er Folkeoplysning blevet fremmet saa meget som i Danmark. Der gaves førend Udbrudet af den ulykkelige Krig ingen Svensk, blandt dem, som besøgte dette Naborige, der ikke oprigtigen ønskede os en lignende Regjering, og neppe nogen, som ikke i det mindste af Rygtet kjendte dens Fortrin. Ogsaa kunde ikkun faa ulykkelige Hændelser, som der for Danmark siden indtraf nedstyrte det fra den næsten utrolige Pynt af Velstand og Anseelse, som det stod paa, under en be Naar man standig Stigen til en endnu høiere. betænker, at det i tre Aar udholdt en høist bekostelig Krig, byggede en anseelig Skiærgaardsflaade, underholdt 30,000 allierede Tropper, foruden egne Krigere, og tillige var berøvet sin eneste Hoved næring Handelen og al Understøttelse fra Norge, som det tvertimod med stort Tab maatte ile tilHjelp, og at det, alt dette uagtet, afbetalte, ikke allene Renterne af sin Statsgield, men endog 8. Millioner Rigsdaler paa Capitalen selv, saa kan man giøre sig et Begreb om dets Regjerings kloge Huusholdning med Statens Midler, og Beredvillighed at opfylde sine Forpligtelser. Dersom den, ved de sidst overstandne Ulykker, standses i Fremgangen af sine Bestræbelser for Nationens Vel, saa gives der dog endnu, især hvis en almindelig Fred kroner Europas Ønsker, samme Udsigter for Danmark, til at raade Bod paa sine Brøst, saalænge det eier sin Frederik og saadanne Ministere som Schimmelmann. - Der gives saaledes ingen Ting i Danmarks nuværende Styrelse, som fraraader en Forening imellem samme og Sverrig, tvertimod indbyder alt dertil. Uligheden i Constitutionen existerer, som jeg har viist, blot i Bogstaverne, men ei i Sagen. Vore Love have saa megen Lighed med hverandre, at de uden Vanskelighed efterhaanden kunde sammensmeltes til en fælles Lovgivning. Et andet Spørgsmaal bliver, om Rusland eller Engelland skulde tillade denne Forening. Thi at Frankrige tillader og ønsker den, det har længe været afgjort, og i et Parisiske halv officielt Blad, tilkjendegivet. Dets Politik fordrer den uundgaaeligen. Hvad Rusland angaaer, saa er det ganske troligt, at det i nærværende Øieblik ikke vilde sætte sig imod Frankriges og Nordens Ønske, uagtet det naturligviis ikke vil see den med blide Øine. Det Princip, som synes at ligge til Grund for Keiser Napoleons politiske Jnddeeling af Europa, at sammensmelte Smaastaterne til større Masser og give hver af dem hvad Naturen synes at have tiltænkt dem, har Rusland selv der uden saa meget at takke for de store Tilværter af Lande i senere Aar, at det ei kan sætte sig imod dets Anvendelse i dette Tilfælde, uden tillige at bestride Gyldigheden af sin egen Adkomsts=Ret. Rusland taber vel i Danmark en naturlig Bundsforvandt, men det tilbagevinder en i Vestphalen. Engellands Forbund synes vel ogsaa i dette Tilfælde at blive af Vigtighed for Rusland. Hvad Engelland angaaer, saa synes det os ei, at vi af samme, ved denne Forening, have at befrygte mere end vi forØieblikket lide, da vi ere begge i en vis Henseende i fiendtlige Forhold mod samme. Ved den sidste store Verdensbegivenhed, Hollands Jndlemmelse i Frankerige, har Engellands Herredømme til Søes faaet et saa farligt Stød, at det meget snart maa see sig nødsaget til at afstaae fra samme, hvortil det i al Fald, maaskee lidt sildigere, bliver tvunget af Frankrige, der, som Mester af alle Verfter og Havne fra Cattaro til Antwerpen, inden kort Tid vil faae en ligesaa frygtelig Flaade som Engelland. J samme Grad som Frankriges Sømagt voxer, indskrænkes ogsaa Engelland blot til sit Selvforsvar og maa saaledes naturligviis opgive sit urimelige Blocadesystem. J samme Øieblik faaer ogsaa Nordens Handel og Søfart nyt Liv, og medens de store Kjæmpere kappes om Herredømmet, faae de smaa Tid til at samle Kræfter og efter Ævne at understøtte det frie Havs Sag. Jeg formoder saaledes, at Engelland ikke skal kunne lægge nogen virksom hindring i Veien for den Nordiske Forening. Det har for store Sager i Sønden at afgjøre; det maa i nærværende Øieblik for meget henvende sin Opmærksomhed paa hvad som foregaaer i dets nærmeste Nabo lan til at sysselsætte sig med det, der har et fjernere Forhold til dets Politik. - Jeg indseer saaledes intet Slags Fare for Foreningen fra de andre Europæiske Magters Side, saa meget mindre som denne Forening mere intensiv end extensiv gjør de Nordiske Magter frygtelige, eller med andre Ord giver dem større Fordele, i Henseende til deres Forsvar end i Henseende til et Angreb. Jeg lader det dog staae derhen, hvorvidt min Synspunct er rigtig. Hvad jeg med Vished veed er, at, om vi virkelig have frit Valg, bør vi derved følge, hvad som, stemmende med vor Overbeviisning, er nærmest overeenstemmende med Fædrelandets Vel, Følgerne maa blive hvilke som helst. Det kan aldrig blive vor Feil at have benyttet denne Frihed til vor Fordeel, men deres, som gave os den, om de troede derved at kunne skade os, om de troede derved at kunne imponere os. Saalænge de ikke gjøre det, saa længe bør vi ikke afskrækkes af hvad som mueligen kan hænde, men som Mænd ene følge hvad Fædrenelandets Jnteresse byder. Efterverdenens Øie er fæstet paa os, og ingen muelig Uleilighed skal foraarsage Standsning i et Storværk, som et Øieblik uforhindret kunde gjøres. - Jeg kan ikke indlade mig i Detailler om Maaden, hvorpaa Foreningen skulde iværksættes og Vilkaarene derved. Hvad jeg ene i Forbigaaende vil sige er, at Hovedstadens Forflyttelse til Sverrig synes, i saa Fald, at blive en uundgaaelig Nødvendighed. Ligeledes synes ogsaa samme Lovgivning og Rettergangsmaade overalt at burde blive gieldende, endog samme Principer i Henseende til Handel og Næringsfrihed, saa at en Dansk og Nordmand i Sverrig maa finde samme medborgerlige Fordele som i deres eget Land og omvendt, samt alle Midler vedtages, hvorved Nationernes Sammensmeltning paa nogen Maade kan befordres. - Besad jeg Veltalenhedens Røst, saa skulde jeg i dette Øieblik opløfte den for den største Sag, som i senere Tider har været Gjenstanden for Nationernes Opmærksomhed. Svenske, Danske, Nordmænd, skulde jeg sige forener eder. Hører i dette Bud den saa høit elskede Carl Augusts Stemme; nei, hører Naturens. Den indsluttede eder ikke forgjeves ved samme Bjerg og samme Hav, den gjorde ei forgjeves eders Lande til Jernets, Modets og Redelighedens Hjem; den gav eder ei forgjeves samme Sprog, samme senefulde Arm og samme Kjerlighed til Fødelandet. Eller ere J ikke tilstrækkelig nok straffede for eders Ulydighed imod den Ville J, som det forrige Engelland og Skotland, sønderslide hverandre og adskilte fremslæbe et hentæret og foragtet Liv blandt Europas Stater, eller, som det nuværende, forenede opstige til Pynten af Magt og Ære, Troe J vel at opnaae dem, naar een af eder, Bundsforvandt af nogen mægtig Landmagt, som Skotland fordum af Frankrige, udtømmer sine egne Kræfter for at hindre Udviklingen af den andens, J have begge ført en lige ulykkelig Krig. Den ene af eder er gaaet ud af Striden med hele Lemmer og den anden lemlæstet, men begge bløde J af dybe Saar. Modgang har dæmpet eders National=Stolthed, den væsentligste Hinder for eders Forening. Jngen af eder kan i dette Øieblik prale mere af noget Fortrin fremfor den anden: ene Følelsen af eders nærværende Stilling og af eders indvortes Trang til hverandres Understøttelse. er det, som i dette Øieblik opliver eder. Forenes da som Børn af samme Forældre, som en Misforstaaelse for et Øieblik adskilte, men som Bevidste heden af deres Svaghed og Naturens bedre Skjønnende snart tilbagefører i den faderlige Hytte. Griber med dristig Haand Foreningens smilende Time. Allerede staaer den med løftet Vinge, færdig at forlade eder – for aldrig mere at komme igjen.