Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1832-02-16
J Fortalen til sit Jndlæg - hvoraf Udtog er meddeelt S. 107 - erklærer Hr. Magister Lindberg: at det ingenlunde er "Hensyn til Landets Dommere, som bestemmer ham til at ile med Udgivelsen af Jndlæg i Retten. Til dem har han den Tillid, at de ville dømme efter Landets Love, uden Persons Anseelse." "Eller - tilføier han - skulde jeg virkelig fristes til at troe, at de Domstole, som gave mig Ret mod det Kongelige Danske Cancellie, at de Domstole, som viste den Fasthed, at ikke det høieste Justitscollegiums Anskuelse kunde bevæge dem til at vige fra, hvad Lov og Ret tilsige, at de samme Domstole, skulde fristes af en Capellans Personlighed, til at give ham Medhold mod alle Love." Videre: "eller skulde jeg troe, at saadanne Domstole hellere skulde bøie sig for et øieblikkeligt mægtigt Parties Villie, og staae brændemærkede i Historien, end ikke alene for Øieblikket, men i Historien at reise sig et varigt Minde om ukrænket Retfærdighed, den skjønneste Krands om Dommerens Jsse." Men det er "Hensyn til hvad jeg paa Sandheds Vegne skylder den Deel af Folket, som lytter til min Tale, der gjør mig det til en uomgjængelig Pligt." Da Hr. Magisteren nemlig maatte slutte, at Fienderne vilde benytte Sagens Gang for Retten, til atter at udsprede de skammeligste Løgn om sig, var det ham magtpaaliggende, at sætte alle sandhedskjærlige Mænd istand til baade selv at vide, hvad der forhandledes for Retten, og at modsige den aabenbare Løgn, hvor de træffe den." Denne Offentlighed i hvert et Skridt skylder L. nu sine Medchristne, fordi han ikke tør forudsætte, at de altid ville have Kraft til at modstaae Løgnen, der jo meget godt forstaaer at klæde sig i en tækkelig Dragt." Eiheiller tør han gjøre Regning paa, at finde en saa uventet og kjær Beskytter for sit Rygte, som han dengang fandt, i een af de ærede Dommere, hvem ædel Sandhedskjærlighed tilskyndede til at fremlægge Acterne for en saa talrig Kreds, at Løgnen fra den Dag af enten maatte forstumme, eller beskjæmmes, eller kun finde Huuslye hos dem, som glæde sig ved vitterlig at lyve, eller altid at finde saa ædel en Talsmand i Kredse, hvor man underholder sig med at hudflette mit Navn, men hvor jeg nu tør gjøre Regning paa at den Ene vil skamme sig for den Anden ved vitterlig at lyve om en Sag, hvor hver Mand der vil, kan gribe Løgneren i Løgnen." Dernæst burde L. ikke holde de Beviser, dette Skrift indeholder paa hvad Lærdom, der kan føres paa Prædikestoler, i Danmark, tilbage for dem af sine Landsmænd, som have nogen levende Deeltagelse for det aandelige Liv, hvad enten de saa ere Christendommens Venner eller Fjender." At Pasto Visby nu skal staae i Gabet for Clausenianerne, at en Mand hvem naturlig Godmodighed syntes at have ledet til at være særdeles virksom for en menneskekjærlig Plans Udførelse, nu skal tage sig en Deel af Clausenianismen paa at forsvare; at en Mand, som syntes at leve saa fredelig hen, nu med Eet er stillet midt paa Kamppladsen, hvor han ikke kan seire, – indseer Mag. Lindberg - det vil rimeligviis bedrøve mange godmodige Folk, hvem Kone og Børn strax ligge paa Hjerte, og jeg misbilliger saa lidet denne Godmodigheds Følelse, at det endog gjør mig langt mere Ondt for Visby, end jeg veed det kan gjøre alle dem, som betragte Sagen fra denne Side; thi foruden at jeg ogsaa kan føle for Alt dette, føler jeg endnu langt dybere og stærkere ved at see noget Menneske som en erklæret Fjende af Christendommen, den livsalige Troe, som jeg af Erfaring veed gjør stærk, hvor alt menneskelig Mod maa synke." Men idet L. veed, at han af denne Grund føler meere for Pastor Visby, end alle Clausenianere, der kalde sig hans Venner, er de dog langt fra, at han enten kan undlade at tale saa haardt om ham, som han har gjort, eller fortryde hvad han har gjort at han meget mere glæder sig over, hvad hidtil er skeet. Thi skal der tales om en sand Kjærlighed, og skal dog engang den væmmelige Snak om Kjærlighed til Diævelen og hans Rig som er Løgnens og Mørkets Rige, forstumme, da maa først hvert naturligt Menneske begribe, at det maatte være en Diævlens Kjærlighed, som kunde friske Nogen til at tie til en saa gruelig Tale og Christendommen, som den Pastor Visby fører, en Kjærlighed til Løgnen og Folkets Fordærvelse, som kunde bevæge Nogen til, hellere at tie til den falske Lærdom, og see hele Skarer Mennesker ved den føres til ogsaa at troe Løgnen, og saa at laste vor Troe og vor Gud." Mag. Lindberg skulde troe, at Kjærlighed ikke til ham (Visby) alene, men til hele hans Flok, maatte hellere drive ham til, at stille sig med al Myndighed i Veien for ham, standse ham, bryde med han for at han dog mueligt kunde overtale eller skræmme Nogle fra at følge ham, mueligt bevæge ham selv til at vende om &c. Spørgsmaalet, hvad er det da for en Kjærlighed man prædiker om i vore Dage, besvarer L. saaledes: "det er den grueligste Dorskhed og Ligegyldighed for sine Medmennesker, for sine Børns, ja for sin egen evige Frelse, der kaldes saaledes, eller det er ligefrem Kjærlighed og brændende Nidkjærhed efter Løgnen og Diævelen, der saaledes benævnes." Sluttelig vender Tanken ved Bogens Udgivelse sig til den danske Statskirke, og navnlig til alle dens Præster; som alle lovede høitidelig baade Gud og Mennesker, baade Kirken og Staten, at de vilde stride af al Magt mod den falske Lærdom." Her paamindes de om Esaias, hvor han spaaer og siger: "Herrens Vægtere ere blinde, de vide allesammen Jntet, de ere alle stumme Hunde, som ikke kunne gjøe, som ere søvnagtige, som elske at slumme; og disse Hunde, som ere graadige, kjende ikke Mættelse; og de ere Hyrder, som ikke kjende Forstand, de vendte sig hver til sin Vei, hver til sin Vinding, hver fra sin Ende. Derpaa spørges, om Danmark Præster ville, at Prophetens Tale om en vanartet Præste=Slægt, kunde tydes paa dem, eller ville J alle slumme, J Kirkens edsvorne Vægtere, vil Jngen af Eder reise sig mod Fordærvelsen, Jngen af Eder tale, tale og raabe af Struben, saa Eders Vidnesbyrd kan høres over det ganske Land!" Og videre: "Men hvilken Præste-Røst har i hele Danmark opløftet sig derimod (nemlig: at Troen han prædiker, udraabes fra Prædikestolen i Vor Frelsers Kirke, for at være en formastelig Troe), skjøndt hver Præst bandt sig med den høitideligste Eed til at vidne, til at stride mod den falske Lærdom. . . . Eller ville J forlange, at Menigheden skal søge Eder, og J ikke den, glemmer da ikke, at J ere Sjelesørgere, Er det Menigheden som skal sørge for Eders, eller Eder som skal sørge for Menighedens Siele, Er det Menigheden, som skal gjøre Gud Regnskab for Eders Sjele, eller ere J ikke deres Veiledere, som skal gjøre Gud Regnskab for den Alle? Hebr. 12, 17. Eller ere J som Blinde i Kirken, J som skulde være Seere, og see J ikke, at Menigheden sukker under Aaget, eller vilde J ikke røre Haand eller Finger til at lette det af dens Nakke?" "Kan Eders Samvittighed længer tillade Eder at tie, Opløfter dog Eders Røst, og taler i det mindste mod mig, hvis jeg taler Uret, men vider dette, jeg taler paa de betrængte Christnes Vegne, blandt hvilke jeg selv hører, som forgiæves sukke, søge og lede om Herrens sande Menighed, hvor Herrens Ord og Sakramenter ere sikkrede for daglig Forvanskning, i et Land, der er som Canaaens Land beredt for Guds Kirke i Nordene o. s. v. . . . See jeg lægger Eder Sagen paa Hjerte, i mit og Manges Navn, tør J agte vor Klage for ugrundet, nu saa reiser Eder da, aflægger Præste=Vidnesbyrdet for den Lærdom, Præsten Visby har prædiket, den Lærdom som Prof. Clausen har udbredt, da skal det kjendes, hvormange der ere af Sandhed, da skal Tvivlen vige for Sikkerheden, da skal hver Mand i Menigheden vide og kjende, hvad han skal dømme om sin Stilling i Kirken, J Forbindelse hermed staaer endnu et Sted i Jndlæget selv (S. 11), hvor Mag. Lindberg forsikkrer Hr. Visby: "at jeg med Lyst og Glæde vidner Sandhed mod Troens Fjender, slaaer til med Liv og Siel med Aandens Sværd, mit eneste Værge, paa hver den, der laster mit Klenodie, som er Troen, forfærdes ikke, om Clausenianerne ere mange, opoffrer med Guds Hjælp gjerne alt Timeligt, for den Sag, hvis Talsmand, jeg er, zittrer ikke under Vaabengnye, skjalv ikke, da det Kongelige Danske Cancellie stævnede mig, et heller da Hr. Visby gjorde det samme efter Cancelliets Befaling; men giver Alting rolig i den Herres Haand, hvis Arm ikke er forkortet. Jblandt Mere fører Mag. Lindberg Anke ogsaa for Retten over, at Hr. Visby baade i sit Jndlæg og i Slutningsordet til sine Læsere tillægger mig (Lindberg) en Tanke, som hans gode Venner Cancellieraad S. Hempel og Etatsraad Thaarup finder ugudelig, og jeg kan ikke negte de har Ret der, det er nemlig den Tanke, at Hr. Visbys Omsorg for at collectere Bidrag til løsladte Fanger, skulde være en Kjærligheds Tale, som Diævelen gjerne vilde høre." Jdet L. selv erklærer det i høieste Grad værdig Lovenes Straf: "at tillægge en Mand en ugudelig Tanke, fralægger han sig den, som aldrig opkommet i hans Hjerte, tilføiende: jeg har ikke med et eneste Ord omtalt denne Virksomhed af Hr. Visby, og naar jeg taler om, at Diævelen gjerne gider høre den Kjærligheds Snak, at man skal elske ham og hans Rige, – hvorledes kan da blot noget fornuftigt Menneske falde paa, at jeg, som ikke med et eneste Ord har berørt hans Collecteren til løsladte Fanger, her skulde tale om denne." Saaledes har undertegnede Anmelder stræbt at give en væsentlig Fremstilling af dette nye Lindbergske Produkt. Lige saa lidet som jeg vil foregribe Nogen i sin Dom over samme, er her Sted til at indlade sig i en fuldstændig Drøftelse eller Gjendrivelse. Men hvad der maaskee ikke vil være et aldeles utaknemmeligt Arbeide: at give nogle Vink og bemærkninger, saaledes som de øieblikkelig paatrænge sig, det baade tør og bør jeg, uden mindste Skrupel over at komme paa den Lindbergske Kjetterliste, der snarere, efter min Synsmaade, er en Ære end Vanære, som og uden Hensyn til den stilling, hvori Magister Lindberg ved sine gjentagne, meere end diktatoriske Udfordringer, har sat sig til mig. J denne Henseende vil overalt den høitidelige Erklæring for Enkelte neppe være overflødig: at jeg ikke staaer i nogensomhelst anden Opposition mod Hr. Lindberg, der er mig personlig ubekjendt, og følgelig aldeles intet har at skaffe med Manden Lindberg, men ene med hans offentlige Skribentfærd. Først forekommer det da, som Man efter Læsningen af det Lindbergske Jndlæg kan spare sig Uleiligheden med at give en Definition over phantastik Sværmerie og Sekteeraand. Vi bør endog takke L., der ved at fremstaae som Repræsentant for et misfornøiet Partie, der truer med Løsrivelse fra Statskirken, har gjort dets Væsen og Formaal. ret anskueligt. Men i Hovedsagen spores her en idelig Forvexling af bibelsk og symbolsk Kristendom, og det af den, som gaaer saa strængelig i Rette med sin Vederpart, om Ords Betydning og Anvendelse, Blot at de, som idelig raabe paa Ordets Sværd, vilde lade det blive derved, og ikke slaae om sig med ukjærlig Tale, Magtsprog og Fordømmelse, hvor der handles om et reent aandeligt Anliggende, eller tillægge Modparten uredelige, ja diævelske Hensigter; blot de ikke vilde gebærde sig som udkaarede Apostler i Menigheden, eller i et Væv af falske Forudsætninger og Sophismer søge et Smuthuul, hvorfra de kunne overfalde Sandhedens redelige Forskere; blot at de engang vilde ophøre med at broute af eget Værd og beile til Martyrkronen, Sædvanlig - skrev en Ven og agtværdig Præst mig nylig til – ere Trudsler og Skjældsord de sidste Vaaben, den Faldefærdige griber mod sine Modstandere." Gid det derimod af Alle maatte fattes og sandes, at den, som ikke haver Kristi Aand, er ikke hans!" J den vilde Reformatorerne, i den ville ogsaa deres Efterkommere vandre, skulde de end friste den Skjebne, ligesom hine bleve det af Papisterne, at udskjældes for "Meencedere, "Løgnere" og Gudsbespottere." Grandskede Luther, som hver redelig Kristen, da ikke i Skriften, og vilde han vel have erkjendt for Sandhed noget Andet, end hvad der kunde øses af denne Kilde, denne Bøgernes Bog? Ja saa meget tør jeg sige, at skal ægte bibelskekristelig Aand næres og udbredes, skulle Vi kunne følge den apostoliske Formaning: voxer i vor Herres Jesu Christi Kundskab," da maa der føres et langt andet Sprog, og sikkert vilde den ofte paaberaabte Balle - denne ærlige Kæmper i Kirkens Tjeneste gyse ved det Forsvar, der nu ofte føres for Kristendommen. Vilde Man dog betænke Jesu herlige Ord (Matth. 15,13.) hver Plantning, som min himmelske Fader ikke haver plantet, skal med Rod oprykkes, Vilde Man dog lægge den rette Betydning i Skriftens Ord: "Natten er forsvundet og Dagen frembrudt!" Paa den anden Side kunde Man snart fristes til at spørge: er det vitterlig Sandhed, at Nogens Troe i vort Land bestrides uden med Aandens Sværd? Er her Grund til at skrige og støie over Sandhedens Undertrykkelse og Forfølgelse? Saa gjorde netop alle sande Meningsdespoter, som baade i For= og Nutid rystede Altere og Troner? Hvorledes mon det er fat med den Agtelse for Statens Love, for ei at tale om Kristen=Kjerligheden, der taler om"Egenraadighed og Pøbel=Oplysning til samme Tid, da den opkaster sig til Statskirkens Vogtere, mishandler endog den, som blot vover at aabne Munden, for at give den ubarmhiertig Forfulgtes Retskaffenhed Vidnesbyrd, og opfordrer, ikke de Videnskabelig Dannede, ikke de af Staten, indsatte Lærere, men Folket, (et Udtryk, der har saa udstrakt og mangefold Betydning) til kompetent Voldgiftsmand i Kirkens Sag? Hvorledes - spørger jeg - er det fat med den Kristen Kierlighed, som opbyder alle Dialektikens Kunster, og indtil Væmmelse med høien Røst raaber og skraaler paa redelige, agtværdige og nidkjære Embedsmænds Forjagelse, forstaaer sig med behørig Forsikring om den overvættes Medlidenhed, Man derved føler for Kone og Børn, og med den gjentagne Forsikring, at det slet ikke er den verdslige Arm, Man vil opfordre. Eller, hvorledes rimer det sig med den evindelige Snakken om Upartiskhed og Frimodighed, at Man neppe kan bie til en Sag er reist, for Man appellerer til Folkets Dom, og, hvor god Troe Man end har til sine Dommere, lader dem forud vide, at de vilde udsætte sig for en saa mageløs Straf, evig at brændemærkes i Historien, hvis de ikke tilkjende den høirøstede Part Ret, Endnu eet Exempel: er det ikke en iøinefaldende Anomalie, først at tilkaste hver Præst myndig Opfordring til at hæve sin Røst i Sagen, og nogle faa Blade derefter excipere imod Geistlighedens Jndblandelse, som om Kirken var den uvedkommende? Hvor skal da være rette Dommer, Den Uoplyste og Vankundige? Men da L. selv forkaster Pøbel=Oplysning, kan der neppe menes Andre end sit eget Partie. Dog, vore kristelig oplyste Præster ville ikke lade sig vildlede til at agte paa slige Trudselsraab. Staten har andre Fordringer at gjøre til dem, end at de hvergang skulde blande sig i forargelige Kjævlerier. Hvor det behøves, og de selv finde Kald dertil, ville de nok hæve Røsten i Sandhedens og Religionens Tjeneste; men for Resten vurdere deres rigtige Stilling, og, uden at agte paa Magtsprog og Spot, arbeide i deres eneste aandelige Herres og Mesters Viingaard. Skjøndt her mindst kan være Tanke om nogen Apologie, vil jeg blot bemærke, at efter den Lindbergske Hermeneutik af Kongeloven, den Augsburgske Konfession &c. vilde neppe nogen Præst undgaae at fældes for hans Domstoel, saasandt Hr. Visby og de Alle ville holde, hvad de dog vist have gjort Eed paa: at lære GudsOrd puurt og reent og frit for menneskelige Tilsætninger, og efter deres paa Bibel og sund Fortolkning grundede Overbeviisning. Handlede de herimod, da først fortjente de at kaldes "Meenedere" med flere af de ukjærlige Epitheta hvormed L. nu overøser dem. Overalt, hvor tør en privat Mand i Danmark understaae sig at exkludere Medborgere af det kristne Samfund? Paa eet Skridt af Hierarkiets Vælde fulgte stedse det andet. Men det være mit og alle Danskes Haab, at Gud og en retfærdig Monark nok ville vaage over Kirkefreden og Samvittighedsfriheden, og fremdeles redde dem for alle glubende Anfald, hvormeget Zeloterne end maatte indbilde sig selv og de Uerfarne, at de havde vundet Spillet. J Danmark er den sande lovbundne Frihed. Lader Os prise Gud at Vi leve i det lykkeligste Land paa Jorden, lader Os takke Sjette Frederik, som værner og vaager for, at Meningstri- og Partiekamp ikke udarte til indbyrdes Forfølgelse og Undertrykkelse, hans Børn ere Vi Alle, hans Faderbud ville Vi hylde og lyde! Derfor frimodige og forsager ikke, naar Vi høre Hyl fra Afgrunden og see kraftløse Forsøg paa at opmane længssvundne Aarhundreders Aander, hvis Pønsen gik ud paa at befæste Sjeletvang og grundfæste Mørke og Barbarie, Historien være vor Veiledder, og Menneskehedens gode Genius vil betrygge den for Tilbagefald. Siden Kristendommens velsignede Lys tændtes, har enhver Prøve paa atter at smede det af Mørke og Trældom udfriede Guddomsbillede i Lænker, været forgiæves. For mig maa nu Hr. Mag. Lindberg gjerne stemple dette mit Ord som tækkelig, forførisk Tale, eller som "Løgn og Diævelens Sprog." Hvor nødigt jeg siger det: "for ham veed jeg det er spildt; men paa Andre har jeg som dansk Undersaat samme Ret at virke ved Ordet som Lindberg. Hans Beskyldninger ville kun skade ham og ikke mig. Det skal iøvrigt ikke ansees for noget Bitterheds Ord fra min Side, eller for at ville oppuste Flammen. Nei, tvertimod er Hensigten at virke paa Dem, som have Øre og Sands for det Rette, det Sande. Naar Spørgsmaalet er omFormer og Navne, da svarer jeg med hiin store Apostel; hverken Paulus eller Rephas, eller Apollo, men Kristus og ham allene, Personer ere her slet intet, gjelde slet intet. Og var jeg derfor end den daarligste Kjemper for den gode Sag - den vilde alligevel staae og seire. Sandheden ældes aldrig - forgaaer aldrig - den bliver, naar baade Lindbergs og mine Been forlængst ere hensmuldrede. S. Hempel.