Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-11-27
Lollands-Falsters Stiftstidende. Udgivet i Nykjøbing af W. F. Laubs Enke. Redigeret af Chr. Jørgensen. Løverdagen den 27de November. No 190. Endnu et Par Ord om Agerdyrkningsskolen. (Af Pastor Wegener i Halsted.)De Spørgsmaal, som maatte opstaae i vort sidste Comiteemøde, vare, om man burde anbefale Selskabet at opløse sig og at lade Sagen som umoden og umulig falde hen, eller om man skulde arbeide for ved forogede Bidrag og anden Understøttelse at skaffe saamange Penge tilveie at en Skole, efter en noget forandret Plan og mindre Maalestok, kunde sættes igang, eller, dersom ei heller dette vilde lykkes, man skulde bede Selskabets Medlemmer at at give, hvad de engang have tegnet sig for, forsøge en Skole en vis Aarrække med disse Midler, naar disse da vare opbrugte, maatte Skolen ophøre af sig selv. Comiteen krympede sig endnu for Selvmord; da der dog unægtelig havde viist sig nogen Jnteresse for Sagen, da Mange følte Nødvendigheden af denne Skole, da alle Stænder havde ydet Bidrag til den, da Regjeringen havde viist, at den billigede Planen og var beredt til, efter de Pligter, som høiere Hensyn tillode den, at understøtte den, saa meente Comiteen, at den burde udhale Sagen noget endnu, vente paa en lykkeligere Stund, ei bortkaste eller afvise en Sum af over 8000 Rbd., som efter Stiftets Størrelse og Formue, og efter hvad almindeligviis ellers ydes til ikke reent materielle Gjenstande, maatte ansees ret antageligt. Endte man nu strax hele Bevægelsen for denne Skolesag, var der ei Udsigt til at faae den paabegyndt igjen i mange Aar, og medens det saae ud, som Lolland og Falster først skulde indlægge sig Æren af en høiere Bondeskole i Danmark, vilde rimeligviis alle andre Stifter komme dette i Forkjøbet, og det vilde sildig eller aldrig faae den; og dog var dette Stift ved sin udmærkede Jordbund af Naturen begunstiget fremfor de fleste andre Provindser. De fleste af Stiftets større Jordeiere interesserede sig for Sagen, ligesom Comiteen har modtaget opmuntrende Beviser, paa, at Stiftets høie Øvrighed varmt tager sig af den Den meente derfor, at dersom en høiere Landsbyskole nogetsteds i Riget skulde kunne lykkes, maatte det være her, og at man ei, midt under Agerbrugets mægtige Opsving, og i frugtbare Aaringer, med høie Kornpriser, burde henfalde til den melancholske og bittre Tanke, endnu paa det meest begunstigede Sted i vort elskede Fædreland Anno 1847 kan en høiere Skole for Landbefolkningen hverken fremkaldes eller trives. Det var let at opstille et Regnestykke, hvorefter en høiere Landsbyskole kun vilde koste en lille aarlig Sum, men det hjælper ei at bedaare Andre med saadanne Calculer; de bruges undertiden hos os til at give Folk Mod og Lyst til at gaae ind paa en Sag ved at vise dem hvor ubetydelig en Bekostning og Opoffrelse det er, hvormeget der lader sig udrette med Lidt, hvor godt man fra sine Fornøielser og sit Pengeskriin, uden at det i mindste Maade mærkes, kan afsee en saadan Bagatel. Men det er en farlig, ofte fordærvelig Politik, der tilsidst straffe sig selv. Ærlighed er den første Betingelse for Lykken og Varigheden af ethvert Foretagende. Det er uværdigt at forlokke Staklerne mod deres Villie til at gjøre det Gode, og smigre deres Forfængelighed med at nøde dem til og indbilde dem at være Patrioter. Det er desuden en Ulykke, i Hvilketsomhelst at have Saadanne med, som frygte Modstand, Anstrængelse og Opoffrelse. Hellere en lille tapper Skare, end en stor feig Armee. Hiin har erobret og erobrer Verden; denne ødelægger og forraader det største og prægtigste Rige. Det man desuden giver til en Sag af Ligegyldighed, Kjedsomhed eller Overflod, uden at man bringer den et Offer, er saavel i reel som moralsk Henseende kun af mindre Værd. Er der ei Kjærlighed til den, saa er det daarlig fat, Kjærligheden vil Offer, skjøndt den ei mærker egentlig, at det er det; kun denne, for at bruge den store Apostels Ord, fordrager Alt, troer Alt, haaber Alt, taaler Alt. Men ogsaa i reen politisk Henseende er det en stor Vildfarelse at mene, at der kan udrettes Noget uden Anstrængelse og Opoffrelse; det er aldrig skeet, saalænge Verden har staaet, og vil aldrig skee; kun hvor Kjærligheden og Opoffrelsen er, der er Livet og - Seiren. Nogen særdeles Kjærlighed til nærværende Skolesag og Lyst til at offre ret Meget for den har ei viist sig hos den større Fleerhed. Man gik ogsaa fra Begyndelsen af ud fra den Forudsætning, at en saadan ikke i noget betydeligt Omfang var tilstede, men at den vil kunde vækkes, tiltage og vedligeholde sig. Heri er nu intet saa Forunderligt eller Lastværdigt, thi Mennesket er i flere Henseender et Vanedyr, det er som det opdrages og oplæres til; og vi have igjennem Aarhundreder ved vor særegne Udvikling og Stilling er været vænnede eller oplærte til at vise Kjærlighed og Opoffrelse for Andet end Det, der nærmest stod for os som vor personlige Jnteresse, ofte gik vel Naturen over Optugtelsen, og den yttrede sig som en barnlig Godlidenhed, Medfølelse og Medlidenhed for Andre, men videre gik det næsten aldrig. Det er først den slesvigske Nationalitetssag, der har vakt det andet bedre og Høiere i os og Livet i Enhver, som der overhovedet er Liv i, ved at gjennemryste os med Fornedrelse og Forhaanelse, hvorfor ogsaa det ellers undholdelige bittre i denne Sag formildes ved denne Vesignelse, som den fører med sig over hele Nationen. Man satte derfor Bidraget saa lavt som muligt og fordeelte det paa 10 Aar, for at Jngen skulde kunne mærke, at han var bidragydende, eller have mindste Fornæmmelse af, at han gav Noget til et herligt og helligt Øiemed. Dog uagtet man saaledes kom vor Almeenaand imøde og indrettede sig efter den, uagtet enhver Sovende eller Død, efter sin pecuniaire Stilling, kunde være Medlem af Selskabet uden at lide mindste Forstyrrelse, saa hialp det ikke til mere end til 8000 Rbd. fordeelte paa 10 Aar. Comiteen fandt derfor, at det var uværdigt og skadeligt at sige, at der lader sig udrette noget Stort med en lille Sum, og at det kunde være et stort Sporgsmaal, om man fik flere Bidrag, da disses Lidenhed og Fordeling maatte have gjort, dem umærkelige for Alle, som blot vilde gjøre det Mindste. Derimod ventede den, at der maaskee endnu nok kunde vækkes en større Jnteresse hos Skolens enkelte Trofaste af alle Stænder, saa at denne Skolesag kunde vinde fastere og varme Venner, som ei vilde svigte den, men i den dybe Følelse af dens Vigtighed end yderligere gjøre Opoffrelser for den; den satte sit Haab til disse Skolens og Oplysningens trofaste Venner, som Modstand og Forlegenhed gjør varme og udholdende. Som den Første blandt disse kunde Comiteen ei fornægte sine loyale Følelser, som den ligefra Begyndelsen til dette Øieblik har været, at henregne vor allernaadigste Konge, og den kunde ei opgive den Tanke, uagtet det mindre heldige Udfald af vor allerunderdanigste Ansøgning, at jo Hans Majestæt ogsaa her i dette Tilfælde ganske vilde følge sit Hjertets Ønsker med Hensyn til Folkeunderviisningen. Comiteen antog derfor, at der var Mulighed i at faae en større aarlig Sum bragt tilveie, og at hele Sagen ei burde opgives, førend Umuligheden af at gjøre Noget ganske havde decideret sig. En Agerdyrkningsskole, saaledes som den efter Planen og de antagne Love skulde være, vilde koste foruden Besiddelsen af en passende Landeiendom, circa 2000 Rbd. aarlig, eller, Alt beregnet, en 3000 Rbd. Mindre vilde ikke kunne gjøre det. Hr. Hofman-Bang siger i sit Skrift om Agerdyrkningsinstituter, at Forstanderen for Jnstitutet ved Degeberg har flere Gange været nær ved at opgive det, uagtet han nyder en aarlig Understøttelse af 7,500 Rbd. af Staten. Det vilde være umuligt, at skaffe halv saamange Penge tilveie. Alle Comiteens Medlemmer vare derfor enige i, at, efter at det maa ansees saa godt som afgjort, at man ei faaer de 1200 Rbd. fra Fidecommisset, ei heller nogen Capital af Statskassen, kan Talen ei meere være om en practisk Agerdyrkningsskole eller Kjøb af en Landeiendom og de store Udgifter, som dermed bestandig vilde følge, og at man nu kun var henviist til en høiere Landsbyskole, hvor der foruden i de almindelige Underviisningsgjenstande ogsaa theoritisk gaves Underviisning i Agronomien og de derhen hørende Hjælpe fag. Det maatte allerede ansees for store Ting og en stor Lykke, om man kunde faae en saadan Skole. Hvorledes endogsaa Udfaldet blev af vore Bestræbelser for at tilveiebringe større Midler, saa meente vi, at man med de Midler man havde, og saalænge de sloge til, burde gjøre et Forsøg med en høiere Landboskole. Det vilde da ved Erfaringen vise sig, om nogen Trang og Lyst var til en saadan Anstalt, om den kunde trives, eller man kom til den Erkjendelse: den er forsøgt, men Folket vilde og kunde ikke benytte den. Denne Skole, meente vi, burde anlægges i en af vore større Landsbyer, saa at der i samme eller i Nærheden kunde findes Leilighed og Plads til Lærere og Elever. Vi opfordre herved dem til at melde sig, som kunde give Anviisning paa et Skolelocale for billig Priis, helst til Leie, i en af Stiftes Landsbyer. Strax efter Nytaar vil en Generalforsamling blive sammenkaldt, for hvilken da Comiteen skal fremsætte sin nye Plan, og Forsamlingen maa da endeligen dømme og bedømme hele dette Foretagende. Der er heri Landet en Mand, hvis Navn i en Aarrække har været kjendt af de fleste danske Mænd fra Kongen til Huusmanden, om det end har havt en meget forskjellig Klang i deres Øren. Manden selv har været spottet af Mange, frygtet af Flere, elsket og agtet af Alle, der elske og agte en kraftig, ædel, for Sandhed og Ret begeistret, Alt opoffrende Characteer. Men da Menneskene gjerne have for Skik, at bedømme en Mand efter de tilsyne kommende Resultater af hans Livs Bestræbelser, eller vel endog efter det udvortes Trin i Samfundet, hvortil han har vidst at hæve sig, maa deres Dom nødvendig blive skjæv, og det har just været Tilfældet med den Mand, vi her nævne. Han har havt mange Jern i Jlden, derfor bleve de ialmindelighed brændte. Han var Skolelærer, og fremtraadte som saadan til forskjellige Tider som Nationalist, Orthodox, kom endog Baptismen meget nær, saa blev han Agitator og erklæret i Rigets Act, saa blev han Maadeholds-Prædikant, endelig Emigrant=Anfører, og sidder nu endelig i Borgergaden, med Foden her hjemme, men med Tanken og Haabet i America. Hvad er saa Resultatet af hans Virken i de mange Retninger?" Saaledes taler Mængden om Rasmus Sørensen, en Mand, den selv er meget for overfladisk til med nogen Berettigelse at kunne bedømme. Saaledes taler Godseieren, der veltilfreds beskuer sine Landgilder og KirkeTiender som Resultatet af sine Bestræbelser, saaledes taler mangen Præst, der i sin Lænestol tæller sine Tiende-Penge som sit Arbeides Frugt. Saaledes taler den fornemme Kjøbstads Borger, og saaledes taler nu ogsaa mangen Enaf den danske Bondestand, der i disse fede Aar over lutter klingende Specier have ladet Spørgsmaalet om deres egen borgerlige Selvstændighed træde i Baggrunden, og med det den Mand, der offrede denne Stand al sin Kraft. Og dog har meget Faa af disse hans mange Bedømmere brydt sig om, med Dygtighed at fatte en Mands Værd, der vel har spredt sine Kræfter i forskjellige Retninger, men altid arbeidet med Varme, Fyrrighed og Kraft. Athan mangen en Gang har forfeilet Midlerne til Udførelsen, af sine storartede Formaal, at han maaskee ofte har tiltroet sin klare Pen og sin jevne, indtrængende Valtalenhed en større Virkning, end den fik, nægte vi ikke; men det bør tillige vidnes, at han har virket langt Mere, end man ialmindelighed vil indrømme, til at klare det danske Folks Begreber om den megen aristoeratiske Jammerlighed, der findes i de forskjellige Stænder, om de ringere Stænders Brøst og Tarv, og Midlerne, hvorved de skulle hæve og hævde deres Betydning, om det nærværende Almueskolevæsens Misforhold til Tiden og dens Bevægelser, og den frie Skoles Værd. Men om end Nutiden stirrede og hørte paa Rasmus Sørensens Skrift og Tale med kolde og halvtillukkede Øine og Øren, saa kommer den Tid nok, der vil vide at skatte hans Virken og ønske hans Røst paany kaldet tillive. Hans Virksomhed for sit Fædreland maa nu betragtes som afsluttet. Til Foraaret reiser han med Familie til America; han kunde ikke længere trives her hjemme, hvor man bandt hans Tunge ved et Politi=Jnterdiet og hans Pen ved et "Maa trykkes", og hvor kjoleklædte Ruller i Hundredeviis fordømte ham, enten fordi han rørte for ublid ved deres Byld, eller fordi hans Kjole ei var syet efter et tilstrækkeligt moderne Snit, eller hans ukonstlede Manerer ikke stemmede med hon ton. Men han tager med sig Kjærligheden til det Land, der føstrede ham og som han til Giengjæld viede sin Ungdoms og Manddoms Kraft, og han tager ogsaa med sig alle deres Kjærlighed, der vare uhildede nok til at forstaae og vurdere en varm og fribaaren Personlighed. Til Afsked giver han os nu sit Levnetsløb i dets levende Berørelse med Almueskolens Historie i Danmark. Første Hefte deraf er udkommet, 76 Sider i Omfang, og vil fuldføres i tvende andre af lignende Størrelse i Begyndelsen af næste Aar. Dette første Hefte omfatter hans virksomme Drengeaar til han i sit 17de Aar kom paa Vesterborg Seminarium, efter at han allerede dengang i 3 1/2 Aar havde været Skolelærer i sin Fødeby Jelling. Mange dygtige Mænd vare blevne opmærksomme paa Drengens fortrinlige Anlæg, og iblandt dem nævner han med sonlig Ærefrygt og Pietet nu afdøde Biskop Rasmus Møller, efter hvem han er opkaldt, og som nu som Præst i Kjøbeløv skaffede ham ind paa Seminariet hos Biskop Boisen. - Skjøndt det kun er en opvakt Bondedrengs Barndom, der skildres i disse Blade, og skildres med den nu fuldmodne Mands klare Besindighed, giver dog denne Skildring et klart Jndblik i hiin Tids Skole forholde, som han fra sit nuværende erfarne Stade har betragtet med et dygtigt critisk Øie. – Vi anbefale Læserne denne lille Bog ikke blot som et Afskedsminde om Rasmus Sørensen, men som et interessant Bidrag til hele den Tids Historie, hvori han har levet og virket, ligesom vi ikke tvivle paa, at de følgende tvende Hefter ville fremstille os et livfuldt Billede af mange af de sidste Decenniers fremragende Mænd og Begivenheder i vort Fædreland. Sproget er i det Hele reent og simpelt, undertiden lidt bredt. Folk, der ikke kjende ham, ville sige, at han hvæler med lidt vel megen Forkjærlighed selv ved Smaating, der kunne tjene til at sætte ham i det Lys, han ønskede, men det skal ikke undre os, naar vi læse de Linier, hvormed Bogen slutter, hvor han med megen Ærlighed bekjender med Hensyn til gamle Biskop Møllers Advarsel: Læg Vind paa Beskedenhed og fremsæt ikke Dine Tanker i en saa afgjørende Stil og Tone!" – det lærte han aldrig at kjende, hvorledes han skulde efterkomme den. Det udkomne Hefte faaes for 2 Mk. hos Bogbinder Madsen i Nykjøbing, Galthens Enke i Mariebo og Boghandler Thierry i Nakskov. Den 26de November 1847. L. G.