Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
det synes det, efter min uforgribelige Mening, ikke at være. Skulde den Ting, som kun en eneste er berettiget til at sælge, som næsten er ligesaa nødvendig for enhver Mand som Mad, og Drikke, som der sælges adskillige hundrede Tusinde af, skulde den Ting ikke forholdsviis kunne sælges for samme Priis som ethvert andet Skrivt, hvoraf der neppe afsættes 500 Exemplarer, kan sælges for Og burde den, naar den betales med tre Skilling, ikke i det mindste trykkes smukkere og beriges med flere nyttige Tillæg end den hidtil synes at have havt, Jeg meener der er sparet meget for Forlæggeren ved de røde Bogstavers og Tegns Afskaffelse. End ikke en eneste Trykfeil burde der findes i en Almanak, der skal gielde som Rettesnor for hver Mand; thi at det er mueligt at trykke uden Trykfeil, det har van der Hoogth beviist, som trykte Bibelen i Grundsproget, og udsatte en Belønning af en Hollandsk Ducat for hver Trykseil, nogen kunde opdage deri. Pasquiller. Der tales saa meget om Pasquiller, at det maaskee ikke vilde være af Veien, om jeg vovede at fremsætte mine uforgribelige Tanker derom. Uagtet man fra Arilds Tid af har været vant til at lade Skandskrivter brænde af Bøddelen, og at straffe deres Forfattere paa det strængeste, saa seer man dog, at deslige skjændige Ting endnu i vore Dage komme for Lyset. Hvad kan være Aarsag til, at ingen muelig Straf er istand til ganske at udrydde dette Onde? – Jntet uden den Opmærksomhed, man værdiger dem. Af hvem og i hvad Hensigt skrives i Almindelighed Pasquiller? Hunger, men saare sjelden Ondskab, er Aarsag til deres Fremkomst. Og den, der skriver af Hunger, kan man aldrig gjøre nogen større Tjeneste, end netop at forbyde eller paatale hans Product. Den Ting, som ellers uformærkt vilde vandret til Lethefloden, opvækker nu almindelig Opmærksomhed. De fleste Mennesker ere engang begierlige efter de forbudne Frugter. Om man end nok saa meget siger: den eller hiin Pasquil er flan, dum og løgnagtig, saa vil dog enhver, naar den kaldes Pasqul, læse den. Den forbydes i eet Land og oplægges paa ny i ti andre Lande. Hvad er da den passeligste Straf for enhver Pasquil? – Taus Foragt. Dersom man i hele Verden vilde følge denne Regel, saa vilde man maaskee aldrig see nogen Pasquil mere. Preussens store Konge, Friedrich den Anden, beviste ved sit Exempel, som har mere Vægt end hundrede Bøger, at sande store Mænd foragte Pasquiller. Denne Konge saae engang i sit Vindue, at der stimlede en stor Deel Mennesker sammen for at læse et opslaget Skrivt. For at faae at vide, hvad det var, sendte han et Bud derhen. Dette kom ganske betuttet tilbage med Skrivtet, som var en Pasquil over Kongen selv. Ved at see den, befalede Kongen ham at gaae med den igjen og opslaae den saa lavt, at enhver kunde læse den. Adresseavisen. Adresseavisen er et sandt Paradiis. Her mødes Førsten og Betleren, - Geheimeraaden og hans Gaardskarl, - Grevinden og hendes Kokkepige, - fra den største til den ringste, kort sagt alle, fra den redeligste til den uredeligste Mand i Staten. Her ophører Stænders Ulighed – al Autornid og Autorforfængelighed; her behøves intet andet til at blive Autor, end fire Skilling til hver Linie. Her hersker den største Upartiskhed. Her aflægges Velsignelser og her skiændes; her tigges og her gives Almisse; her siges Sandheder og Usandheder; her anmeldes Bønnebøger og Ridderromaner, Prædikantere og Comedier; her falbydes velsmagende Æbleskiver og store Herregaarde; her findes Liigvers over Hædermænd og Stikbreve efter undvigte Slaver. Kort sagt, hvo finder sig vel vanæret eller hædret ved at være Medarbeider af dette Blad? - Den er stundom en Gabestok for den ene og en Talestol for den anden. Enten man lader sig opreise en Stillads paa Ny=Amagertorv og staaer der og holder en Tale til Folket, eller lader indrykke et Avertissement i Adresseavisen, synes ofte i Grunden at komme ud paa eet. Der behøves kun en halv Dag og Avisen er læst af den halve Byes Jndbyggere, fra Ministeren lige til Skoflikkeren. Dette synes de gode Herrer, som sætte og corrigere Adresseavisen, ikke altid at betænke; thi ellers vilde den ikke stundom vrimle af Trykfeil, som de see sig nødte til at rette i næste Avis.