Viborger Samler, 1842-11-17
Under denne Overskrift indeholder "Allg. Zeit." en Skrivelse fra Paris af 17de Septbr. med Heines bekiendte Mærke, af hvilken Skrivelse vi her meddele Begyndelsen: "Jgaar kom jeg igjen her tilbage, og jeg tilstaaer, at Hjertet jublede i mit Bryst, da Postvognen rullede hen over Boulevardernes elskede Steenbro, da jeg kjørte forbi den første Modeboutik med de smillende Grisetteansigter, da jeg hørte Coco-Sælgernes Klokke, da den huldsalige civiliserede Pariserluft igjen strømmede mig imode. Jeg følte mig næsten lykkelig, og jeg kunde have omfavnet den første Nationalgardist, der mødte mig; hans tamme godmodige Ansigt bilste saa vittigt under den vilde lodne Bjørnehue, og hans Bajonet havde virkelig noget Jntelligent ved sig, hvorved den saa beroligende adskiller sig fra andre Corporationers Bajonetter. Men hvorfor følte jeg dennegang en saa overrættes Glæde ved at vende tilbage til Paris, at det næsten forekom mig som om jeg betraadte Hjemmets søde Jordbund, som om jeg igjen hørte Fødelandets Lyd? Hvorfor udøver Paris et saadant Trylleri paa de Fremmede, der have henlevet et Par Aar i dets Skjød, Mange vakkre Landsmænd, som her ere bosiddende, paastaae, at paa intet Sted i Verden kan den Tydske føle sig mere hjemlig, end netop i Paris, og Frankerig er for vore Hjerter i Grunden ikke andet end et fransk Tydskland. Men dennegeng er min Glæde ved Tilbagekomsten dobbelt stor, jeg kommer fra England. Ja, fra England, endskjøndt jeg ikke er seilet over Canalen Jeg har nemlig i fire Uger opholdt mig i Boulogne surmer, og det er allerede en engelsk Stad. Man seer der ikke andet end Englænderne og hører der ikke andet end Engelsk fra Morgen til Aften, at, endog om Natten, naar man har den Ulykke at have Naboer i Sideværelserne, som ved Thee og Grog politisere til langt ud paa Natten, J fire Uger hørte jeg ikke andet end hine Egoismens hvislende Lyd, der udtale sig i hver Stavelse, i hver Betoning. Det er vistnok en skrækkelig Uretfærdighed at udtale Fordømmelsesdommen over et heelt Folk, men i Henseeende til Englænderne kunde den øieblikkelige Uvillie forlade mig til sligt, og ved Synet af Mængden forglemmer jeg let de mange vakkre og ædle Mænd, der have udmærket sig ved Aand og Frihedskiærlighed. Men disse, navnlig de britiske Digtere, viste sig stedse saameget mere afstikkende fra det øvrige Folk, de vare isolerede Martyrer af deres nationale Forhold, og desuden tilhøre store Genier ikke deres particulaire Fødeland, de tilhøre neppe denne Jord, deres Lidelsers Golgatha. Mængden, Stokenglænderne – Gud forlade mig min Synd - ere mig af inderste Siæl modbydelige, og mangengang betragter jeg dem slet ikke som mine Medmennesker, men anseer dem bare for Automater, hvis indvendige Drivefjeder er Egoismen. Det forekommer mig da næsten som hørte jeg det snurrende Hjulværk, hvormed de tænke, føle, regne fordøie og bede, – deres Beden, deres maskinmæssige Kirke gaaen, med den forgyldte Bønnebog under Armen, deres kjedsommelige Søndagshelligholdelse, deres keitede Fromhed er mig meest modbydelig. Derhos den totale Mangel paa Høflighed. Med deres kantede Lemmer, med deres stive Albuer støde de sig overalt frem og uden at undskylde sig med et høfligt Ord. Hvormeget maae ikke disse prødhaarede Barbarer", der æde blodigt Kjød, være Chineserne for hade, hos hvem Høfligheden er medfødt og der, som bekjendt, tilbringe Totrodiedelen af Dagen med Udøvelsen af denne Nationaldyd, med Buk og Knix! (Kbhpsten.)