Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-10-10
Mange af os have i vor Ungdom forenet vor Jubel med det hele Folk, da Thronarvingen tog saa virksom en Andeel i Statens Styrelse, og vore skjønneste Forhaabninge bandt sig til Deres Majestæts Navn. Det er mere end et halvt Aarhundrede vi overskue, naar vi tænke tilbage paa denne Tid. Vi ville og kunne ikke opregne de Mindemærker, Deres Majestæt satte Dem for hvert Aar i den lang Tid, Mindemærker, ikke blot saadanne, som det udvortes Øie seer, men i Folkets aandelige Udvikling. Vi ville kun sige, hvad vi med ligesaa dyb Ærefrygt som med levende Taknemmelighed erkjende, hvad Efterverdenen vil sande, at i alle disse skjæbnesvangre Tider har ingen Omskiftning, ingen Hindring, ingen Gjenvordighed forandret den Villie, hvormed Deres Majestæt greb Statens Roer, som dengang var, som endnu er vor Tillid og vort Haab, den Villie som omfatter Alt, hvorover Deres Majestæts Scepter udstrækker sig. Hvor meget der endog i den lange Tid har forandret sig, vor Konge er den samme, Hans Øre, Hans Hjerte aabent for Alt, hvad der kan tjene til Hans Folks Vel, Hans Haand rede til at udføre det. Han er ikke standset ved de vundne Fortjenester, har aldrig anseet sit store Værk som fuldført, og derfor er Folket endnu stedse i en Fremskriden, hvorved det tør troe sig berettiget til at indtage en hæderlig Plads i Folkenes Række. Allernaadigste Konge! Den Anordning, ifølge hvilken vi nu ere forsamlede, er et saa stort og følgerigt Værk at ogsaa den Yngre kunde have fundet det afskrækkende af grundlægge en Bygning, hvis Fuldførelse vil fordre saamegen Omhue og Anstrængelse. Deres Majestæt vilde ikke have frygtet Arbeidet og besværligheden, dersom der havde været en Begjæring at opfylde, hvilken Deres Majestæts Viisdom havde erkjendt som retfærdig og billig, som sigtende til det stadige Maal for al Deres Majestæts Stræben: Folkets Vel. Men her var ingen Begjæring, her var maaskee hist og heret Ønske, som Tiden, som den Grad af Udvikling, Folket havde naaet, medførte, men dette Ønske var neppe bevidst, end mindre udtalt. Den klare Tanke opstod først i Deres Majestæts egen Siæl, ogsaa her blev Folkets Attraa forekommet af Deres Majestæts frie Gave. Indretningen er endnu i sin Begyndelse. Dog vove vi at sige, at Deres Majestæt allerede høster den Løn derfor, som Deres faderlige Hjerte begjærer. Det er intet uskjøn somt Folk, hvilket Forsynet skjænkede den Monark, som i saa lang Tid har været dets Glæde og dets Stolthed, ogsaa her har Deres Majestæt med Velbehag seet de Yttringer af Glæde og Taknemmelighed, som udbrøde fra alle Rigets Egne. Folket kunde ikke attraae end den mindste Forandring i den Regjeringens Form, som i Aarhundreder har været Danmarks Lykke: Det veed Magten intetsteds sikkrere end i Deres Majestæts retfærdige, faderlige og faste Haand. Men vel maatte det glædes ved fra Deres Majestæt selv at skjænkes en Leilighed til frit at udtale sig om de Gjenstande, som føre til det almene Vel, at kunne fremlægge sine Ønsker til Deres Majestæts allerhøieste Prøvelse og Bedømmelse. Men det er ikke blot i Folkets Tak og Glæde, at Deres Majestæt søger Deres Løn, det er de Frugter som Velgierningen bærer, der skjænke Velgjøreren den skjønneste Fyldestgjørelse. Og allerede viser det sig her, hvorledes Almeenaanden vækkes, hvorledes Eftertanken henvendes til Gjenstande, der ere vigtige for det Heles Vel, hvorledes den tilsyneladende Forskjellighed i Mening og Omdømme, som ikke kan, ikke skal undgaaes, snart fremkalder Erkjendelsen af det Rigtige, af det, som fortjener at sættes i Værk.