JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1779-12-15
Correspondence. Kiæreste Beste Cheodorus! Neg har i Dag været ret uartig imod dig, min 2 beste Ven min Søster Amalia kom i Morgesaa glad springendes ind paa mit Kammer, og raabte: "Veed de Broder, hvor lykkelig din Ven Theodorus er bleven? – Hvad er det for en Lykke, spurgte jeg, Er han ikke lykkelig nok, da han har Forældre, som elsker ham saa inderlig, Har han ikke en god Helbred, Og har Gud ikke givet ham et got Hoved, Hans Lærer er jo den beste Mand af Verden, Og har han ikke og oprigtige Venner, (her slog jeg mig med Haanden paa Brystet). Er hans Fader ikke ogsaa fornemme nok til at hielpe ham frem i Verden, Og eyer han ikke et godt Hierte, Hvad vil han have meere – Naa, naa bie kun, saa skal du høre, blev Amalia ved hvilken Lykke der er tilfalden ham. Hans Fadet havde en Broder, som han ikke havde hørt noget fra i 20 Aar, ham har de nu faaet Efterretning fra, at han er død i Bengalen, og efterladt sig Tønder Penge, og disse har han alle testamenteret til sin Broder-Søn Theodorus, og nu reiser Theodorus og hans Fader til Bengalen, for at modtage disse mange Rigdomme, saa vil han snart glemme baade dig og mig. - Her saae den stakkels Pige med saadan bevægelig Mine til mig, som hun vilde græde, og i det samme sprang hun ned af Trappen. Jeg gik til min Fader, som fortalte mig det samme, at du var bleven saa riig, og at denne Lykke vilde maaskee nu giøre saadan Forskiel imellem os, at vores Omgang og Venskab vilde have en Ende. Og saa græd jeg ret som et Barn, og ønskede tusinde Gange at du aldrig maatte have arvet en Skilling. See beste Theodorus var det ikke en stor Uartighed af mig, Jeg veed nok, at jeg ikke burde giøre det, men saadan slem Tanke opkom i mit Hierte, at jeg giorde dette ubesindige Ønske. Jeg løb da strax til vor Jnformator, med Taarene i Øynene, og var saa bedrøvet, og græd saa stærk, at jeg neppe kunde faae et Ord frem. - Vær de kun roelig kjære Frans, svarede han, saavidt jeg kiender Theodorus, saa har han ikke saa ondt eller nedrigt Hierte, "at Rigdomme kunde saa pludselig forandre ham. Han besidder en ædel Siel, og han har havt en god Opdragelse. Vist nok har man Exempler nok, at Folk ved store Arvemidler paa eengang ere blevne saa uudstaaelig hosmodige og stolte, at de imod deres gamle Bekiendtere og Venner har opført sig, som de aldrig kiendte dem, og imod alle, som ikke vare saa rige, som de, viist sig baade grov og fornærmende.
Adresseavis for Børn, 1779-12-15
Avis. Men Theodorus Siel er langt ædlere bildet, han vil, endog i den største Lykke, blive sig selv liig, det er hans fromme Gemyt, hans gode Opdragelse og hans Forstand mig Borgen for, See min beste Ven, saa trøster man mig, og saa trøster jeg mig selv, og nu ønsker jeg dig tusinde Gange til Lykke med den store Velsignelse, som Forsynet har beskiert dig. O! min Theodorus, hvor lykkelig er du da du nu er sadt i Stand til at giøre hundrede lykkelige med dig. Var det muelig at jeg kunde misunde dig denne Lykke, saa vilde det blot være derfor, at jeg ikke kan nyde denne guddommelige Vellyst, at giøre godt, saa meget jeg vilde, hvilken dig nu er given. Men saa vil jeg derimod stræbe at være mindre Medmennesker paa en anden Maade til Nytte. Det bliver jo da derved, at vi fremdeles vil være de beste Venner, Ach jeg blødhiertige Stakkel, der staaer Taarene mig igien i Øynene. Jeg kan ikke taale at tænke paa, at jeg nogensinde skulle savne dit Venskab. Lev vel, beste Theodorus, og lad mig altid ære og elske dig som din sande Ven. Frans. Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1779-12-15
To Drenge gik for et Par Dage siden uden for Porten, og foer omsider vild. En gammel Stodder, som de mødte paa Veyen, spurgte de, hvor de skulde finde den rette Vey til Byen. Den Gamle svarede: Børn, J maae vende tilbage igien, og gaae der omkring, ellers vil J komme til en Grøft, som vel er tilfrossen, men Jsen kan ikke bære Eder. Drengene loe af den Gamle, og sagde: Din gamle Nar! Er der intet andet i Veyen, saa skal vi nok finde Vey. Derpaa gik de. Den gamle raabte endnu eengang til dem: J vil fortryde det, Børn, om J foragter mit Raad. Men de Forvildede brød sig ikke om denne Advarsel, men sagde iblant hverandre, de Gamle har dog aldrig Hierte til at vove noget, og derfor vil de heller ikke at vi Unge maae vise, at vi har Mod. Vi ere lette paa Benene, og kan gjerne springe over Grøften i et Spring, og hvor skal vi ikke lee den gamle Nar ud. Nu kom de da til Grøften, og da de gjorde det første for Børn. Spring over samme, brast Jisen, og de faldt begge i Vandet til under Armene, og de havde uforbigiængelig druknet, om den Gamle ikke havde hørt deres Skrig, og kommet dem til Hielp. Da han havde reddet dem, gav han dem en fortient Bebreydelse, og Drengene tilstod nu at de havde handlet daarlig, i det de havde foragtet en Mands Raad, som maatte besidde meere Erfarenhed end de.
Adresseavis for Børn, 1779-12-15
Bekiendtgiørelse. En lille Pige begierede et Stykke Sukker af sine Forældre, og det blev hende nægtet. Hvorledes gaaer dette til, tænkte den lille Jomfrue, Mine Forældre siger, de elsker mig, og alligevel vil de ikke give mig et Stykke Sukker. Kan jeg begribe det Nogle Dage efter begik den lille Jomfrue en strafværdig Forseelse, for hvilken hun og bekom sin fortiente Straf. Nu kan jeg dog see tænkte hun ved sig selv, at mine Forældre elske mig ikke. J disse urigtige Tanker gik hun til sin ældre Broder, og beklagede sig for ham. Du gjør dine Forældre Uret med dine Tanker, sagde han, jeg har dømt ligesaa tilforn om deres Kierlighed. Men nu indseer jeg den bedre. Det af dig begierte Sukker er endnu skadeligere for dig, end Riiset, og dette var dig et virkeligt Sukker Denne Sukkerspiisning vilde dine Forældre, ligesom de har gjort ved mig, vænne dig af, efterdi det er din Sundhed meget skadelig. De gav dig derimod af Riiset, for at forbedre dit Hierte, og gjøre dig immer fuldkomnere. Dette vil du erfare i Tiden, har været deres Hensigt, ligesom jeg har erfaret det. Og saalænge du ikke kan begribe det, saa beroelige dig dermed, at dine Forældre ikke kan andet end ville dit Beste. Saaledes handler Gud med Mennesker i Almindelig hed, om vi endskiønt ikke alletider begriber hans Hensigter.
Adresseavis for Børn, 1779-12-15
Til Kiøbs. Bernsteen eller Rav. En haard, tør giennemsigtig og skiør Materie, som bestaaer ikke af andet, end det saa kaldede Bergsit. Det er lettere end Steen, dog flyder det ikke oven paa en den den. meere. ker at un o. og set Avis. Vandet. Farven er enten guul som en Citron eller rødbrun, undertiden hvidagtig, ja vel og saa brun. Den sidste er den sletteste. Naar den gnies, bliver den eletrisk, og kan trække smaae Halmstraaer, Haar, eller fiine Træesplinder til sig. Den mindst gjennemsigtige har den meest tiltrækkende Kraft. Raven smelter paa Jlden antændes, ryger og lugter godt, man bruger den derfor meget i Røgelse. Man kan og distillere Olie af den. Ellers kan man af Naven danne mange nyttige og konstige Ting, saasom Stokke knappe, Armbaand, Halsbaand, Perler, Tobaksdaaser og mangfoldige andre Slags Klenddier; thi den lader sig baade dreye og polere I Almindelighed finder man Bernsteen meest ved Østersøen, især paa de preussiske Kyster. Jndbyggerne samle den paa Havbredden i Stormeyr da den ofte kan findes i store Stykker. Undertil den fiskes den op i Garn, den graves ogsaa op i Sandet paa Strandbredden. J Preussen og Pommern finder man Bernsteen i Jorden, især ved Kysterne af Sudvig, ja undertiden pløyer man den op paa Agre. J Sverrig og Dannemark, især Jylland og Holsten finder man megen Bernsteen.
Adresseavis for Børn, 1779-12-15
Bøger. Henrich var det elskværdigste Barn imellem sine Brødre, hans fromme og eftergivende Hierte hans Lærvillighed, og den roesværdige Fliid han viiste, i sine Studeringer, udmærkede ham gandske fra den øvrige Ungdom; dog fordybede han sig ikke saaledes deri, at han somellemstunder havde sine Fornøyelser, men aldrig gik disse ud paa vilde og støyende Lege, og endnu mindre paa taste fide, aldrig hørte man et Skieldsord af hans Mund, aldrig nogen ublue Talemaade. Slagsmaal og Banden var afskyelige Ting for ham. Naar han faae enten sine Brødre, eller andre oghans Medaldrende ende deres Fornøyelser i disse Laster; saa var det gierne hans første Arbeyde af overtale dem til Fred, forestille dem hvor syndigt og uanstændigt det var, for velopdragne Børn, og hvor uværdig de gjorde sig til al Agt af de fornuftige og Dydige i Verden. Men naar han ikke for Børn. kunde vinde noget dermed, naar de endog loe ham ud og gjorde Nar af ham, saa gik han gjerne til Side, fællede en Taare, beklagede deres Forblindelse, og bad for dem til Gud, at han ikke vilde tilregne dem deres Ungdoms Feyl, men han glemte da heller ikke at anraabe Gud om Bestandighed i det Gode, og at takke ham undertiden for den Naade, at han havde oplyst hans Forstand, og givet ham saa godt Hierte, Dog havde han undertiden den Fornøyelse, at han ved sit Exempel fik lokket en og anden af sine Kammerater fra Ryggesløsheds Bane, ind paa Stadigheds Vey som nu finde meere Lyst i Dyd og Fliid og anstændige Fornøyelser, end i de Galskaber de tilforn vare hengivne til. Saaledes hvervede vor unge Henrich sig Tiid efter anden et Selskab, som var ham værdig, og med dem indgik et Venskab, den voxte under Dydens Anførsel, og knyttet ved saadan Troeskab, Kierlighed og Oprigtighed, som giorde dem alle i den modnere Alder til ligesaa retskafne Venner for hverandre, som duelige og brave Mænd.
Adresseavis for Børn, 1779-12-15
Til et Beviis paa at Henrich tidlig maatte have begyndt at kiende sine Pligter, at ære og tilbede den sande Gud, og at danne sit unge Hierte til Dyds og Fromheds Boelig, vil jeg herved meddeele mine unge Læsere en Oversættelse af den Bøn han i sit 11te Aar selv havde forfattet, og som ved hans Præceptors Omsorg havde den Ære at blive indrykket i en Bog, som blev udgiven af en stor Mand. Saaledes var Jndholdet af denne Bøn: Du, alle Menneskers Fader og Velgiører, hør og merk paa min stammende Bøn. Giv mig din Kraft, og lær mig at kiende dine Veye. At frygte, tilbede og elske dig, og glæde mig i dine Under. O Skaber forleen mig Kraft til alt dette. Jeg veed min Fader, at ære mine Forældre, at adlyde endog de mindste Vin af dem, at være taknemmelig for deres ømme Omsorg for mit Vel, og at leve et ustraffeligt Liv og Levnet, ikkun ere ædle Pligter, som befordre min egen Lyksalighed. – See jeg borer, som et ungt Træe, der er plantet til at bære Frugt i Guds Have. O! min gode Gud, Avis lad mig bære gode Frugter, Du kiender Hierter, og prøver Nyrer, Du seer hvorledes jeg i de tilkommende Dage vil blive sindet. O skulde jeg ikke blive dig og Dyden troe. Hør da min harnlige Bøn, og lad mig til din Ære, stilles for dit Ansigt i mine uskyldige Dage. Tag mig da heller tidlig fra Jorden, førend mit Øie fristes af Synden til at begaae den, og sminke de Laster, skal forvende mit Hierte, og komme min Skyts-Engel til at fælde Taare over mine Afvigelser. – Hør mig for din Søns, min dyrebare Forløsers Skyld. Amen
Adresseavis for Børn, 1779-12-15
Bortstiaalne Sager. Forgangen Tiirsdag Nat indbrød fiire Tyve i en vis Mands Huus i en af de smaae Kiøbstæder, de krøb ind af Vinduet, og ind i en Stue, hvor 2 af Mandens Børn laae. For nu ikke at disse skulle røbe dem, saa bandt Tyvene dem i Sengen, saa de ikke kunde komme af Stædet. Derpaa tog de alt det Sølv og Penge de fandt i Mandens Giemmer, og forføyede sig hastig bort. Vægteren blev imidlertid vaer, et Vindue aabent, igiennem hvilket de var brudt ind. Han giør Allarm, stiger ind af Vinduet, og banker paa Folkenes Sovekammer. Manden og Konen, som sov, vaagner af denne Allarm, staaer op, finder deres Børn bundne i Sengen, og bliver forskrækkede. Efterat de havde løst dem, giorde de strax Anstalt at sætte efter Tyvene, og og vare saa lykkelige at gribe dem. J Forhøret sagde disse Skielmer, at de havde begaaet dette Tyverie af Hævn, efterdi man aldrig havde villet give dem noget, naar de i deres Elendighed var kommen og betlet for deres Døre. - Manden, som for Børn. var meget godgiørende mod de Fattige, og aldrig tillod, at nogen Betler maatte gaae ubønhørt fra hans Dør, faldt i den største Forundring over deres Beskyldning. Men Skielmerne bleve ved deres Udsigende, og lagde endnu dette til, at Mandens lille Datter havde stedse afviist dem, og det gjorde hun ved alle Tiggere. Manden, som besindede sig nu, at han stedse havde givet hende det, han ville unde de Fattige, spurte hende derpaa, hvor hun havde gjort af de Fattiges Penge? – Den lille Jomfrue blev skamfuld. Endelig maatte hun under de skarpeste Trusler bekiende, at hun havde stedse beholdt dem for sig selv, og kiøbt sig Slikkerie, Æbler, og Jødekager for, og derimod afviist Tiggerne, Voxe unge Læsere dømme selv, hvad hun for saadan Opførsel havde fortient. Nok er det, hun blev tilstrækkelig straffet, og det varede meget længe, førend hendes Forældre betroede hende engang at bringe en Skilling ud til Pigen i Kiøkkenet.
Adresseavis for Børn, 1779-12-15
Bortkomne Sager. For en Skole-Discipel er en Rem bortkommet, som han brugte til at spænde sine Skolebs ger sammen med, naar han gik i Skolen, og da det er ham meere og Remmen at giøre, end om Bøgerne, hvilke han gjerne lader flyde om paa Borde, Hylder, Kakkelovn, ja vel undertiden paa Retterbænken, for at lade dem læse af hvem der har Lyst, og han derimod finder større Fornøyelse af Remmen, som for Exempel at slaaes med, saa lover han en Douceur af hans Autore og Donat, som han troer ikke meere at behøve til den, som kan skaffe ham samme.
Adresseavis for Børn, 1779-12-22
Copulerede. J fordum Tid bildede man sig ind, at Dy ene og Planterne kunde tale. Ved denne Tid sad den unge Rhodope engang ved en Kilde, om kring hvilken stod mange deylige Blomster. Længe betragtede hun disse deylige Skabninger. Endelig sagde hun ved sig selv. Jeg er ung, skiøn og yndig, men det er ikke nok, jeg vil smykke mit Haar og mit Bryst med disse deylige Blomster, for at forhøye min Skiønhed, og blive endnu dryligere. for Børn.
Adresseavis for Børn, 1779-12-22
En Viol, som blomstrede ved hendes Foder, hørte disse Ord, og sagde: Smukke Skæferinde, det er ikke dine Klæders Pragt, eller dito Legems Skiønhed, som giør dig bestandig elskværdig. Det er Dyden, som tilveyebringer dig den sande Høyagtelse og evige Yndigheder. Jeg har engang været en Skæferinde, dog mindre deylig, end min Lege=Søster. Apollo, de Dydiges saavelsom de Godes Gud, var den Gang en Hyrde. Mine Lege=Søstre søgte intet saa meget som at gefalde ham. De fremstillede sig altid for ham, smykkede med de deyligste og friskeste Blomster De frygtede ikke for mig, jeg var sortebrun af Heede, og jeg havde ikke saa net og smalt et Liv, som de. Derfor troede de heller ikke jeg var dem i Veyen. Men de bedrog sig. Jmedens de kappedes om at blive elsket af ham, saa forelskede han sig i mig. Han aabnede mig sin Kierlighed, og bad om mit Hierte. Skulle jeg bedrage mine Medsøstre, som jeg elsker, Skulde jeg afholde Guden fra at giøre dem lykkelige, Ney, jeg vil bedække mit Ansigt, og skiule mig mellem Roserne, hvor de voxe tykkest. Saa sagde jeg ved mig selv, og skiulte mig i den dybeste Dal; men omsonst. Jo meere jeg søgte at undgaae ham, desto meere eftersporede han mig. Kierlighed er skarpseende, han fandt de Straae, der tiente mig til Skjul, og trak mig frem. Jeg græd og klagede mig for Diana, Skovens kydske Gudinde, til hvis Tempel jeg have de indviet mig. Hun hørte mig, og forvandlede mig til en Viol, som du nu seer. Et bruunt Sløer omgav mig. Ydmyg skiulte jeg mig i Dalen, imellem de dunkelste Græs. Men forgieves Jo meere jeg undflyer baade Guder og Mennesker, desto meere forfølger de mig. Ethvert Foraar opsøger man mig paa nye, og søge mig med Jver. Apollo selv opklarer Dalen, i hvilken jeg aander. Enhver Morgen hilser han mig med sine Straaler. Men hans Kierlighed er reen og uskyldig. Han elsker mig for mine Dyders Skyld og jeg er forsikret om, at han ikke før ophører med sin Kierlighed, førend jeg ophører at være sædelig og ydmyg Avis. Saa sagde Fiolen, og Rhodope lod Blomsterne staae, for at opsøge det, som var skiønnere end de skiønneste Blomster, Viisdom og Dyd, Hendes Bestræbelser vare ikke omsonst. Dyd og Viisdom lod sig see for hende i dens himmelske Pragt, og prydede hende med evige Skiønheder. Nu udbredte Rygtet snart Rhodopes Yndigheder over heele Arcadien. Jo sædeligere hun var, jo elskværdigere blev hun i alles Øyne, Ametus, Skæfernes Konge, fik selv Øyne paa Rhodope. Han indtages, bøyer sit Zepter for hende, og sætter hende sin Krone paa Hovedet Dydigste blandt Landets Piger, sagde han, hør du min Bøn. Behersk i mig Arcadiernes Behersker, Vær min Dronning, og giør mig til din Skæfer, Lær mig at regiere mine Undersaatter, som du byder over mit Hierte. Kierligheds Gudinden har hidtil elsket dette Land; men træd du i hendes Sted og lad dit Hierte være mit Kongerige. Til Kiøbs forlanges.
Adresseavis for Børn, 1779-12-22
En Dragkiste, som er saaledes indrettet, at man maatte nu kaste sine Ting deri, saa vor dentlig, som man vilde, saa skal dog alting befindes i den behørige Orden, naar man vilde optage noget, forlanges tilkiøbs for en lille Jomfrue, ved Navn Amalia, hvis Dragkiste for nyelig er bleven visiteret, og i hvilken man befandt alle Ting liggende Hulder til Bulder imellem hverandre, som Høe og Hakkelse. For Exempel; en gammel smutsig Skoe laae indsvøbt i et ny Flors Tørklæde, Mussen var Futteral for Akommoderekam, Lysetælle og Haarnaale, Perler og Halsbaand laae omstrøet i alle Skufferne, en Handske laae i et Sæt, en anden i nogle Blomster, en Manskiet laae i den øverste Skuffe i et Kioelærme, den anden rullet sammen imellem Valke og Bukler, en Kiøel laae krumpet sammen som en Høesæk, og oven paa Kaaben, hvor Ydertøyet var udad, laae halvraadne Æble og gamle Honningkager. Kort: her var et Aillede af den største Uorden og Efterladenhed. for Børn.
Adresseavis for Børn, 1779-12-22
Capitaler, som anbydes. En lille Jomfrue har den 21 Dec. slaaet sin Sparebøsse i Stykker, siden det var hendes Geburtsdag, og deri funden 5 Rixdaler 4 Mk. 4 s., hvilken Capital, (siden hun ikke behøver den) hun vil udsætte paa Rente til en fattig lille Pige, som mangler Helligdags=Klæder, og som besidder et fromt Hierte, Lyst til Læsning, og er flittii hendes Lærdom. Pengene kan annammes og beholdes uden videre Rentes Svarelse, saasnart den Behøvende viser Beviis for, at hun besidde de Egenskaber der udfordres, og er trængende Tienstsøgende.
Adresseavis for Børn, 1779-12-22
En lille fattig Pige, som er fader og moderløs, men desuagtet hos en gammel fattig Moster, har anvendt sin Tid saa vel, at hun kan giøre hvad det skal være med sine Hænder, og som af hendes Alder kan fordres. Hun har Afskye for alle Laster, og er det lærvilligste Barn af Verden. Hun forlanger ingen Løn, allene lidt Klæder, som hun vil stræbe at fortiene.
Adresseavis for Børn, 1779-12-22
Bortkomne Sager. Jomfrue Sophie har tabt sin Agtsomhed ved Bord=Læsningen; thi enten læser hun de Bønner for Maaltidet, vi have efter Maaltidet, eller hun springer over det halve, eller blandet de Ord der staae i den ene Bøn i den anden, og ofte viser sig meget distrait. Da hun har dette sin Vildskab at takke, saa tilbyder hun sig at aflægge samme, naar hun kan faae sin Agtsomhed igien.
Adresseavis for Børn, 1779-12-22
Fundne Sager. En Top, tre Billeder og som Knappe, som tilhører den lille Martinus, og som han længt har savnet og fællet mange Taare for, er i hans ældre Broders Lomme funden, ved en Jnqvisttion, som blev holdet i denne lille Persons Giemmer i Anledning af nogle Stykker Sukker, der blev savnet i Sukkerdaasen, da Mama vendte sig ud af Døren.
Adresseavis for Børn, 1779-12-29
Fra Herrens høye Helligdom Et naadig Budskab nyelig kom Af Jesus underskrevet. Stormer, Truer, Helveds Magter Jeg foragter. Himlens Fiender. Ved min Sieles Seyervinder. 2 Vers. Den heele Himlens Englehær Ved Seyerfyrstens Reisefærd, De gyldne Harper stemte. Seraphers Sang nye Tone fik, Og ved hin Saligheds Musik, Gud Æblebidet glemte. Naade, Naade. Blev forkyndet Herren undet Adams Slægter, Jesus gaaer og Kampen fægter. for Børn. 3 Vers. O! søde salig Juule Nat. Da du min Sieles dyre Skat Til Jorden vilde stige. For Mennesket at kiøbe fri Fra Syndens Straf og Slaverie, Og Helved at bekrige. Kierlig Herlig. Var din Seyer Jeg nu eyer Himlens Glæde. Skal jeg da vel meere græde. 4 Vers. Ogid hver Draabe Blod i mig Den Lovsang kunde give dig Din Kierlighed fortiente. Gid hvert af mine Aandedræt For hver en Synd du har udslet Af lutter Andagt brændte. Sallig. Jeg mig Vilde priise, Siæle Liise. Altid finde, Ved min dyre Jesu Minde. 5 Vers. Foreen min Siel med Himlens Klang, Et udmygt Hiertes Juulesang J Troens Melodier, Skue, føel og syng den Sallighed. Som du ved Faldet skiltes ved, Den heele Himmel bier. Gak udi Mød Gud, Hidset kommer. Jordens Dommer, Men som Frelser, Han med Naade Jorden helser. 6 Vers. Ol Underfulde Naadens Gud, Ey Engler kan dig grandske ud, Og Sielen reent sig taber. Avis Jeg synker i din Kierlighed, Og knæler for din Almagt ned, Min Gud, Forsoner, Skaber, Dit Navn, Min Havn, Viisdoms Under Jeg ey grunder Jesu Lære, Skal al min Studering være. 7 Vers. Saa syng min Siel, vær himmelsk glad, Til du engang i Jesu Stad, Og salig Borger-Rige Skal engang ved hans Side boe, J de Udvalgtes salig Roe, Og Engle-Tak ham sige. Syng nu Til du Jorden glemmer, Og istemmer Engle Toner. Om din Gud og din Forsoner. 8 Vers. Tak da al Naadens gode Gud, Tak for du fyldte Lovens Bud, Ved Jesus din Eenbaarne. Tak for du Naade Midlet fandt, Tak for din Sallighed jeg vandt, Og blev blant de Udkaarne. Føer mig Til dig, J dit Rige, Tak at sige Skal da være Al min Sieles Lyst og Ære. Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1779-12-29
J Torsdags lod den lille hans og Splvestedem examinere i Religionen, Historien, Gegraphien, det tydske Sprog, Regnekonsten Skrivning og Tegning, i en Deel af deres Velynderes og Venners Overværelse, for derved at fornøye deres Forældre, og de Tilstædeværende, og at vise, hvor nyttig og reedelig de havde benyttet sig af den ædle Tiid, og af deres Jnformafor Børn. tors utrættelige Fliid og kierligste Sindelaug, imod dem. Disse 2 Brødre søger ikke allene at fremvoxe i Lærdom, men endog at tiltage i Sæder og retskaffen Tænkemaade. Den ældste besidder de Gaver at behage alle ved hans stille, føye lige og venlige Væsen. Den mindste veed vel ikke endnu at danne sig saa got efter andre, eller med behagelige Træk at give sit gode Sindelaug tilkiende, endskiønt han ikke fattes paa Formaninger dertil, men som han er endnu yngere, og har mindre forsøgt Verden end den anden, saa tvivles der ikke paa at han jo i næste Aar letteligen vil forandre denne Feyl, og giøre sig herefter meere elskværdig og behagelig i Omgang. Jntet vil glæde deres Forældre, som de begge saa høyligen elsker, meere; end at see dem i næstkommende Aar vedblive med den Flittighed at fortsætte deres Studeringer, som de forhen har udviist, og at elske hinanden saa bestandig som føn; thi det fortiener at anføres, andre Sødskende til Exempel; at disse aldrig klamres med hinanden, og aldrig forglemmer at deele det gode med hinanden. Deres smaae Fornøyelser begynder hver Dag at blive alvorligere; i deres ledige Timer fornøyede dem ikke saameget med Leegetøy, som med Dansning, hvori de alt har gjort god Fremgang, med at spille billiard, Federb. eller at læse om berømte Mænds Bedrifter og Heltegierninger o. s. v. Det er nu meget sielden at see dem drive Tiden bort med at hoppe, springe, sielden at see dem falde, eller faae Buler i Panden, eller at glide ned af Tralværket paa Trappen, eller at tradske om i Rendesteenene i Gaarden, for at faae fugtige og kolde Fødder, thi deres modnere Eftertanke lærer dem nu, at saadant er skadeligt for Helbreden, og ikke passende til deres Alder og Klogskab: Give Gud at disse Smaae maae opvoxe i Alder og Viisdom, deres Skabere til evig Lov, Priis og Ære, deres Forældre til bestandig Fornøyelse, og dem selv til Lyksalighed.
Adresseavis for Børn, 1779-12-29
Testamente.