Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-07-23
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. da; 3 Ras Trettende Aargang. No. 59. Udgivet, redigeret og Forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 23 Juli 1816. Natteressen. Viig, Hr. Hill, og hans Fætter, foretog os en Spadseretour omkring Paris. Nutten overfaldt os, og vi gik temmeligen muntre frem i Mørket, da vi hørte et Pistolskud, som bragde os til at troe, at en Reisende maatte være bleven overfaldet paa det Sted, vi gik den imod, denne Tanke foranledigede at vi standsede noget i vor Gang, og i samme Øieblik fortalte Hr. Hills Fætter os om Røverier og Drab, som for nyeligen vare begaaede paa Landeveiene. Han endede med den Anmærkning, at da Tørken for kort Tid siden havde skadet Markerne, saa vilde Armod naturligviis der Forøge Røvernes Antal, hvoraf han sluttede, at man ikke burde gaae videre frem. Det syntes da som Hr. Hill skjælvede af Frygt, men han svarede Jntet. Jeg sagde dem at der var ikke Fare paa Færde, at 8 kjække Mænd som vi, kunne letteligen forsvare sig mod 3 eller 4 Røvere. Det er sandt, sagde Fætteren, men eftersom de have Pistoler og Krudt, saa kunne de behandle os paa Snigmorderviis, og dræbe os, uden at raabe: Hvem der Jeg svarede: at det ikke var vel muligt, eftersom vi vare paa Sletten, og at, da Maanen, vilde til at staae op, saa kunde vi see dem langt fra, og følgeligen vilde det være en let Sag for os, efter Omstændighederne, at holde os tilbage, eller at forandre vor Vei, for at undgaae Møde med dem. Hr. Hill, der var forskrækket, og forudsatte strax at 4 Røvere ventede paa os, sagde: at det vilde være os umueligt at forsvare os mod 4re; at de kunde skyde paa os, førend Maanen stod op, og at de behøvede ei heller at vise sig alle 4re samlede paa eengang, for ikke at sees langt fra Fætteren sagde: det er virkeligen at befrygte, at de stille en Mand i Baghold ved et Træ, for at lade sig underrette ved Lyden af en Pibe - Fætteren havde aldrig saa snart udtalt disse Ord, førend vi hørte Stødet i en Pibe. Samme Øieblik saae vi et stort Træved Siden af os, og vi tvivlede ikke paa, at der jo var skjult en Røver bag ved det. Fra dette Øieblik af, kan Fætteren hverken tale eller staae paa sine Been. Hr. Hill, som tog Mod til sig, sagde til ham, at nu var det ei Tid, at befinde sig ilde, og dog alligevel er han selv nær ved at besvime, da vi see for os 3 bevæbnede Mænd, som synes at vente paa os urokkeligen. Et Øieblik derefter, raaber Hr. Hill, som kommer til sig selv, med en stærk Stemme: "rask, anine Venner, her maae vi seire eller døe. Tolv saadanne Karle som vi, kunne vel forsvare os mod fire Skurke, (han regnede den med, som var skjult bag ved Træet). Hvordan, sagde Fætteren, ere vi tolv? Ja, min Herre, sagde jeg, vi ere tolv, uden at regne dem med, derpaa efterabede jeg Stemmen af fem til sex forskjellige Personer, jeg frembragte hurtigen flere Spørgsmaale og flere Svar, for at faae de fire Røvere til at troe, at vi vare et Dusin Reisende. Derefter lode vi, som vi selv vilde anfalde dem, ved at løbe rask ind paa dem, for at bringe dem til at tage Flugten. Men de beholdte stadigen deres Post, og da deres Ubevægelighed forøgede vor Skræk, standsede vi en liden Stund, for at raadslaae. Fætteren vilde absolut gaae tilbage. Hr. Hil vidste ikke, hvortil han skulde beslutte sig; og jeg sagde dem, at vi maatte gaae fremad, fordi jeg begyndte at troe, at vi vare slagne af en panisk Skræk; vore Fiender havde i Begyndelsen forekommet os at være ikke længere borte fra os end omtrent 50 til 60 Skridt; imidlertid havde vi siden den Tid gaaet en Fjerdingvei fremad, uden at træffe dem. De syntes at være altid i samme Afstand, de syntes altid at have samme Skikkelse, og fremstillede sig under samme Stilling. Alt dette bragde mig til at troe, at vore Øine kunde have skuffet os, og at vor Forlegenhed kom afFrygt og af forudfattet Mening, forenede med en optisk Jllusion. Det kunde være mueligt, sagde Hr. Hill, men Pistolskuddet og Stødet i Piben, vare ikke en Jllusion, og dem have vi godt hørt. Det er sandt, svarede jeg ham, at vi have hørt Noget, men det er meget tvivlsomt, om det har været Stød i en Pibe, og et Pistolskud, og endnu mere tvivlsomt at her er Røvere. Det formeentlige Pistolskud har maaskee ikke været andet and et Bøsseskud efter en Hare af en Krybskytte. Hvad angaaet Stødet i Piben, saa er der flere Fugle, som pibe om Natten, og det er ikke umuligt at vi have hørt en Drossel eller en Natugle, Det, som bestyrker mig i denne Tanke, er det, at i det første Øieblik af vor Skræk, har jeg hørt fra det nærmeste Træ en liden Larm, som syntes at være frembragt ved Vinger, der slog paa Bladene; jeg vilde strax have sagt Eder det; men eftersom vi talde om Røvere og om Baghold, har Frygt for Faren bragt mig til at tabe denne Tanke ud af Sigte. Derpaa fortsatte vi vor Vei; Maanen lod sig allerede see i Horizonten, og vi saae snart at vore formeentlige Fiender viiste sig under en mindre regelmæssig, og mere kjæmpeagtig Skikkelse. Efter 1/2 Times Forløb saae vi tre Træer, hvis Bul, af en eensdannet Tykkelse, har en Top af Grene, som for vore Øine havde forestillet en Hat. De havde og midt paa Bullen en Green uden Blade, som gik hørisontalt ud mod 3 Naboe stammer, og gjorde med dem en Retvinkel. Disse tre Træer, med de tre Grene, og de tre Stammer, seete om Natten af forskrækkede Folk, kunne godt langt fra forestille 3 Mennesker med 3 Arme, bevæbnede med Knipler eller Bøsser. Hr. Hills Fætter, der var arrig over at han vilde have gaaet tilbage for 3 Træer, sagde derpaa til os, at livløse Gjenstande ikke kunne have indgydet os saa megen Skræk, og at uden al Tvivl havde de 3 Røvere skjult sig, eller og havde taget Flugten. Hr. Hill svarede ham: at vore formeentlige Fiender ikke kunde have taget Flugten, ei heller have skjult sig, uden at vi maatte vide hvad Sted de vare paa, eftersom de tre Gienstande, der saa meget havde forskrækket os, aldrig havde været os ude af Sigte. Jeg gjorde for Fætteren andre Næsonnements, for at bringe ham fra sin Mening; men han vilde ikke lade sig sige. Saaledes gaaer det: naar Lettroende have hos Taskenspillere antaget falske Skin for virkelige Virkninger, saa er det næsten et forgjeves Arbeide, at man viser dem Sandheden. De vedblive i Vildfarelsen, og kunne ei begribe, at de have kunnet skuffe sig selv; de ville finde sig ydmygede, dersom de fornægtede deres første Mening; det er derfor, at de, efterat have fæstet Lid til en Løgn af Uforsigtighed, vedblive den ofte af Egenkierlighed. Grison, der paa sin 60 Aars Bane har havt Leilighed til at kjende Mennesket i forskjellige Stillinger, troer at have fundet, at Egenkjærlighed er Drivefjederen til alle Menneskers Handlinger; han troer at have seet, at Moraliteten af de Handlinger, Menneskene udøve, beroer paa det Snit, Egenkjerligheden har faaet, og hved Vending den ved Omstændighederne har taget. Han synes at øine, at Mennesket i Almindelighed maskerer sig, og hvor konstigen der end skeer, kjendes det dog under Masken. Han kan ikke andet and ansee alle Mennesker for at være paa deres LivsBane, mere eller mindre, Gøglere, Efterabere, Smigrere, Hyklere, Eskamsteur, Spillere, Kamaleoner, Haandlangere, og at øve Markskrigernes og Taskenspillernes Jndustrie. Han er derfor ikke saa saare langt fra, at tvivle om Menneskenes indre Oprigtighed, end ikke engang mod dem selv, for hvem de ogsaa jevnligen spille Maskerade; stundom prøve de og paa at sætte Vor Herre en Voxnæse paa. Desuagtet miskjender han Jngen, han undskylder Alle, og troer fuldt og fast, at Enhver, paa en Maade, er nødt til at handle, som han handler, og ikke meget anderledes; han skjønner, at Enhvers Karakteer beroer for en stor Deel paa hans naturlige Temperament, paa hans Opdragelse og Kultur, paa det Selskab, der først tiltrækker sig hans Opmærksomhed, paa Vaner og tilfældige, ham mødende, omstændigheder m.v. Grison er derfor aldrig stræng i sin Bedømmelse af Enkelte, naar han faaer Tid til at fatte sig, og ikke henrives i Øieblikket. Han prøver og veier sine Medmenneskers Handlinger, og han sammenholder disse under enkelte Stillinger, og under tilfældigen mødende, baade gunstige og mindre gunstige, samt uheldige Omstændigheder; heraf uddrager han Resultater, hvilke han dog anseer ligesaalidet sikre, som Lavaters physionomiske Lære, eller Galls Hjerneskals System, og Mortalitets Tabeller, naar de anvendes paa enkelte Jndivider. Han uddrager kun Resultaterne, for at bruge dem som Ledetraade i Almindelighed, for at vogte sig for de Snarer, der stilles for ham. Af Alle frygter han Jngen mere end sig selv, fordi han har mærket og erfaret: at han saare let kan vildledes af Harme, Lune og Egenkierlighed. Spørger ikke, Læsere, hvi Grison saa taler, og hvorfor i denne Anledning? Han vil dog besvare Eder a l'escamotage, uden at bedrage Eder. Hans Svar er dette: at det er en Jdeernes Association, og at Grund Aarsagen, hvorfor han har fremsat i dette Blad adskillige Kunststykker, er en Jndignation over at man, under Vehikelet af Oplysning, har forplantet paa dansk Grund, den Darausen fra hentede dyriske Magnetismes Gøgler-Fictioner og Opdigtelser, hvilke, naar de sees i Sandhedens fordomsfrie, klare Speil, ere ikke andet end ligefrem Bedragerier, der lade sig forklare vede at de spillende Personer ove dem for deres Egennyttes Skyld, og forlede Lettroende til at følge dem i deres konstigen anlagte Jrregange. Grison, der nødigen vil misforstaaes, troer det ikke overflødigt førend han gaaer videre, at tilføie: at han føler sig fuldeligen overbeviist om at Kundskaben om Naturens Kræfter og Virkninger, samt hines Anvendelse langt fra ikke er udtømmet, at en viid Mark deraf endnu er udyrket, og at naar de fundne og findende Opdagelser anvendes til Menneskets Gavn det da er en Gave, en Velsignelse fra den Algodes Haand. Han tvivler ei heller paa at der i Menneskets og Dyrenes Dele, jo er Noget, hvorpaa Magneten, Elektrisiteten, Galvanismen v. s. v. kunne have Jndflydelse, og at de, naar Forbindelserne først retteligen kjendes og anvendes, vilde gavne og virke i mangehaande Henseender, og i særdeleshed til Sygdommes Helbredelse, til Smerters Formindeskelse; men han kan ikke fordrage at de bruges indtil Yderligheder paa Charlatannerviis, ved Exageration og gjennem Sofismer, for at opreise Overtroens lede Tempel af sine Ruiner. Tilhængerne af den overspændte dyriske Magnetisme bruge alle Taskenspillernes sædvanlige Kned, List, Ordgyderie, Bedragerie og Løgn. De paaberaabe sig, til Styrke for deres Sogn, 1000 troværdige Øienvidners Bekræftelse om Sagens Rigtighed. Hvilke disse ere, tie de klogeligen med, de beholde dem in petto. Kom disse Vidner frem under en alvorlig Undersøgelse, vilde der sikkere ikke komme noget Klogere ud deraf, end af Vidnernes Forklaringer og Kjøge Huuskors, overalt siger Grison her med Voltaire, jeg troer ikke paa Øienvidner, der paastaae at have seet Urimeligheder. For at gjøre Tingen end bevægeligere, krydre de deres Andragender med Elskovshistorier fra de forrige Aarhundreder, de. forudsætte at de ere virkelige Tildragelser, og de forbigaae de smaae Omstændigheder, der, om Historierne virkeligen havde været til, vilde oplyse at de vare Elskovsintriquer. De ville at vi paa deres Ord og Forsikringer skulle tage deres Fabler, som rene Sandheder; de fortælle os, at en monetiseret Dame, – seer man sig ret om, har der vel været une Dame de plaisit episke - har Lunne læse under hendes Paroxysme, hvad Navn der stod under et tillukket Brev, der blev lagt paa hendes Mave; at den samme Dame har kunnet opramst nogle Sider af en Bog, der blev holdt op til Væggen i en fjærnere Stue, men da maatte den, der holdt Bogen i Haanden, holde en anden i Haanden, denne atter en tredie og saa fremdeles indtil den sidste, der laae Haanden paa Damens Mave. - Kjære Læser, maae man ikke fristes til at troe, enten at denne hele Tildragelse er en Digt, eller og at Damen har vidst hvad Blade af Bogen der skulde holdes op til Væggen, og at hun da har ramset hendes Udenads-Lekste op maae man i al Fald ikke troe, at her har været Ot Comperage i Spillet med, og at det Hele er anlagt paa at bedrage Folk – Fremdeles har man foregivet: at en maanetiseret Person kan i sin Paroxysme tale Sprog, som den forhen har aldrig før vidst det midste Ord af. Kan da Magnetens Jndfindelse paa det menneskelige Legeme, frembringe Sprogkundskab, Ol J Herrer Tilhængere af hiin vidunderlige Lære, maanetiserer rask væk, alle Studerende, for at de kunne lære Hebraisk, Grædsk, Latin og alle de levende Sprog, uden at spilde saa mange Aar dero paa, Kunne J. gjøre det, da vil man kalde Jer Karle for jeres Hatte, og saa kunne Man sige, at der var Noget ved jer. Men, som J nu wirthaschafte, saa er Jer hele Haandtering Jntet andet end et Hakus Pocus silius, og J. vise derved at J besidde den høie Grad af Dumdristighed at ville indbilde fornuftige Væsener saadant nom plus altra af Galimathias, Maae ikke enhver tænkende Mand, der veed at ingen Virkning er til uden Aarsag, ikke fortørnes over at man drister sig til at behandle den oplyste Verden som tankeløs, Varder ingen andre Frugter af Naturhistoriens Dyrkelse end at paabyrde Menneskene Troen paa de allerurimeligste, sund Sands meest fornægtende Fabler, saa var Naturhistorien det skadefroste, det foragteligste af alle Studier. Men vel Verdenen at det ikke er saa, at Naturhistorien dyrkes til Tarv for Menneskeheden, og ikke for at bedrage og forvilde Mennesket. Grisen trøster sig ved, at hvis vi skulle hos os faae een eller flere maanetiserede Personer, der wille øve deres Kunster, vort Politie da ligesaa sikkert vilde opdage Vedrageriet, som det opdagede Kunsten for omtrent 30 Aar siden med den besatte Tilnestepige paa Hjørnet af Trompetergangen, og Skindergarn tzer i Kjøbenhavn. Denne Historie var omtrent af samme Suur det, som hiin berygtede Dyriske Magentisme. Det Hele bestod deri, at Pigen foregav at see den lede Satan, og naar han visede sig for hende hørdes en dump Lyd som kom fra forskjellige Stæder, i Kammeret, ligesom de Tilstædeværende indbildte sig og ligesom hun snoede sig i Sengen. En da agtet Læge, der practiserede i det Huus, hvor Pigen tiende, har for Grison selv forsikkret, at Pigen virkeligen var besat; men Politiet opdagede, ved Hielp af vor Tode: at hun havde paa sin store Taae anbunden en Salvekrukke eller Glas, hvormed hun, naar hun foregav at see Fanden, stødde mod Endebredtet af Sengen, og derved frembragde en huul og dump Lyd. Da dette Kned var opdaget, escamoterede Lægen sig bort; Pigen blev ved Retten dømt at hensættes i Tugthuuset, og dermed var Fandens=Spil tilende. Gjorde Politiet i Preussen i Tyskland og andre Stæder, hvor den Dyriske Magnetismes Pest raser, som Politiet og vor Tode hos os have gjort ved hiin Pige, og søgde at opdage de skjulte Aarsager, uden at lade sig forlede af Mand af Autoritet, samt deres Blændværk - den reise sig fra Overlæg eller fra Forblindelse, – saa vilde sikkerligen den Dyriske Mognetismes Bedragerier snart komme for Dagen, og den grasserende Spidemie, snart standses og endeligen ophøre. Da ville alle deres Tilhængere staae flane, feige og flade, som vor Wessel siger, og Overtroens paa Menneskenes Lettroenhed og Eenfoldighed opreiste Tempel vilde styrtes tilbage ned i sine Rul nen og i en rum Tid ikke formaae at have sig op igjen, uden for atter at nedstyrtes end dybere i sit Fængsel.