Københavns Adresseavis, 1789-10-12
Hølædle og Velbaarne Hr. Jens Adolph Kiøge, Oberstlieutenant af Jnfanteriet Gouverneur over Etablissementerne paa Kysten Guinen. Fød i Svenborg i Fyen den 4 November 1746. Givt i 7 Maaneder og 5 Dage med Jomfrue Sophia Magdalena Schønberg. Død i Kiøbenhavn den 4 October 1789. Nedsat til Hvile. i Garnisons Kirkens Urtegaard den 9 October 1789. Giennemgik i Africa med sandt Mod adskillige Feldtslage, Livsfarer, Møye og Fortredeligheder; havde ikke Styrke nok til at taale uventede Stød, som mødte Ham i Hans kiere Fædreneland. Hans bekiendte menneskekierlige og følgeværdige Vandel behøver ingen Lovtale: thi hos alle Retskafne taler den for sig selv. Her hviler Støvet af Nr. Oberst CARL. ENRicus. Lpræcursom var föd 1730, blev give med Ul Dca Sopha Aabrød, og døde den 29 September 1783. i sit Alders 59 Aar. Krigen var hans Bane. Ligesaa ærefuld iblant Fremmede, som udmærket ved Flid og Troskab i hans eget Fædreneland; men endnu herligere var den Bane, hvorpaa han som en sand Jesu Stridsmand, bæmpede mod en langvarig Sygdoms Smerter, indtil han omsider overvandt. Ved falig Hr. Oberstlieutenant Kiøges Jordefærd Kiøbenhavn Fredagen den 9 October 1789. Af en Ven fra Landet. Flyder kun i ømme venskabelige Taarer, i vældige Sorgs og Vemods Fortolkere, udtrykker Naturens ømme hellige Forlelser, Religionen misbilligger dem ikke. Skaffer det beklemte og trængselsfulde Bryst Lindring - væder den Retskafnes Aske og ofrer paa Venskabs Alter det velfortiente Hæderminde. En af Fædrenelands Kierlighed opflammet værdig Borger, en from og kierlig Ægtemand, en mod fine Venner mageløs Ven, en Fattiges Fader, Han savnes iblant de levende Dødeliges Tal. Beklagelige Tab af Hr. Oberstieutenant Kiøge, førden Gouverneur over Etablissementerne paa Kysten Guinea, hvis Ærbødighed for Religionen, negennyttige Kierlighed til Medmennesker, Kyndighed i Statssager, Belevenhed og Mildhed i Omgang, hielpsomme Omsorg for Hielpeløse fremlyste af hans Samtaler og Handlinger. - En Mand af saa sieldne Egenskaber er ikke meer - Gud hastede med Ham til hans Banes Ende. Ham den ædle kiekke Helt, som uforsagt havde trodset Oceanets, Krigens og et usundt Climas Farligheder, Ham anfaldt Rædslernes uovervindelige Fyrste midt i Fredens I Ungdommens Boliger, og gjorde Ham sig til Bytte. Vaar besøgte Han med Held langt fraliggende Egne, i en anden Verdens Deel ved Flid og Duelighed banede sig Vey til Hæder og Lykkel, ikke ved ringere Brødres voldsomme Undertrykkelse, men ved tapper Modstand mod Landets Fiender, en faderlig og billig Behandling med Landets Børn, forhvervede Hansig et undslettelige ærefuldt Navn; udmærket af Monarchen for udviist Troskab og Jver i Statens Tieneste, agtet og elsket af alle for sin Retskaffenhed vendte Han tilbage til Fædrenelandet, velkommen for sine Landsmænd og Venner, hvis Hierter da sølede den meest rørende Glæde i Steden for at de nu fyldes med den bitterste Kummer. - Træt af udstanden Besværlighed og Uroe søgte Han Hvile i den beste, den elskværdigste Venindes Barm, med Hende Han agtede at deele Livets Glæder, uden at tænke paa eller vide, at Hun snart med Ham skulde dele Livets Sorger; men under haarde Lidelsers tunge Byrde, saae Hun sin Elskte faa Maaneder efter Bryllups=Høytiden, nedsynke i Gravens kolde og mørke Skiød. - Saa hurtig er Livets og al jordisk Fryds Flugt, saa landflygtig kan Glæden, blive endog fra de Dydiges Pauluner, liig den om Morgenen, blomstrende og om Aftenen henviisnende Rose. Qvælende Fortredeligheder, dræbende Smerter nedbrød her inden kort Tid et Legeme, som var en Bolig for den ædleste Siæl. Renseet ved Forsonerens hellige Blod, ophøyet over Sorg og Sygdom seyrer den nu over sit nedbrudte Leer i de evig Glades Selskab, for Jehovas Throne, og med overjordisk Fryd modtager Troes og Dyds herlige Belønninger. Jntet Tab altsaa, men Viin ding for denne Salige, som seer sig oversat i den bedre og sorgfrie Verden. Men des føleligere, des beklageligere er hans Persons Afsavn for Hans dyrebare Efterladte, den af Sorgens Piil dybt saarede eyegode unge Enkefrue. Ach at hun saa kort skulde smage Ægteforeningens søde Glæder, saa hastig friste Skilmissens tunge Skiebne, Men deres Glædes Soel Ædleste, maatte fordunkles, at Deres Dyder i en desmere uformørket Glands kunde fremstraale. Erfarenheden haver lært Dem, at Taalighed og Hengivenhed under Forsynets Førelser har den kraftigste Indflydelse til at roliggjøre Sinder, og formindske en Christens Lidelser. De, som saae med Graad, skulde hoste med Fryd. Han, som tæller Deres Taare, skal ogsaa aftørre dem og igien skabe Glæde for Deres bedrøvede, scomme Siel. Paa Ruinerne af en tilsyneladende nedb udi Lykke veed han den alvise og algode at opføre en varig og fat staaende Lykkes Bygning. Den oprigtige Andeel jeg tog i Deres og Deres sal, Ægtevens Vel og Vee, den Afdødes Vennehulde Omgang, som endnu omsvæver mig, Hans venlige Miners og priselige Forhold, opbyggende endog i hans Lives sidste smertefulde Tider, affordre mig dette taknemmelige og ærefrygtsfulde Minde jeg her sætter hans uforglemmelige Navn. Saa simpelt og ukonstlet end dette Minde er, saa har det dog den Fortieneste, at det ubesmittet af nedrig Smiger bær den uforfalskede Sandheds Præg,