Københavns Adresseavis, 1782-10-28
En høyst elsket Hustrue fire Smaa, som nu gaae Faderløse, - O Gud, hvilket Syn Hvilken Qvale for den, som ufornødent bedrøvede Dig og med Fornærmelser nogentid krænkede dit Sind Større end den Qvale, du selv føelte, Naar Du under Smerternes Lindring forestilte Dig Din allerede mærkede Skilsmisse fra den lykkeligste Forening : Du var en god Mand, undertiden for god ofte til Din egen Skade, ofte mod dem, som lønnede Dig bek, Men det er Verdens Viis og forandrede dog intet hos Dig. Ak, hvor meget har min Siel lært god Din Bade Men dog mere 3 sluttet *** * Tra Hvad er Live Hvad er Gæde? Hvad er Rang? Her tier jeg og føler *** Farvel Salige! Tak for Din Omgang her Jeg fandt Dig oprigtig og trotat og ønsker at møde Dig Bagge. Ved Slotspræst Krølls Død. Gud, hvilken Rædsels=Stund, jeg hør kun Sinais Torden, Og Tabor svandt for mig med al sin Herlighed, Døds Englen rustet sig, han drog sit Sverd mod Jorden, Og fældte al min Lyst, min Glæde og min Fred Farvel min Ungdoms Vaar, og mine blide Dage, Farvel min Ungdoms Lyst, og al din Herlighed; Hin hellig, høye Dag kun giver mig tilbage, Hvad jeg har tabt ved dig, ved din Lyksalighed, Saa svinder Verdens Lyst - og disse tomme Skygger, Naar Solen dalet hen i natlig Mørke svandt, Kun Held os, naar vi da paa Himlen Haabet bygger, Og seer hvor Solen hist i Purpur blidt oprandt. Afdøde elskte Mand, et Tempel i mit Hierte, Trods Obeliskers Glands, jeg evig reyser Dig, Og taus tilbeder her hver Time, da Du lærte Mig Dydens høye Værd, og at Du elskte mig. Ey Dig begræder jeg - thi eene Himlen lønner Den Siel, hvis Adel her end ey beundret er, Men denne Graad, mit Suk, og mine vede Bønner, Fortolker kun mit Savn, og mine Lidelser : Og elskte Qvinde, du, som grusom Kummer lærte, At haabe kun paa ham, som var vor Sorrigs Trøst, O stands din bittre Graad, og tæm din grumme Smerte, Fra voldsom hærdet Sorg, frie dit bespændte Bryst. Selv Pligter kalde dig - det store Navn af Moder, Og at din ømme Barm er erne dines Haab, Det standse halv din Sorg - det Smerten fra dig støder, Som qvæler dem og dig kun ved afmæglig Raab. - Alherren ene gav - Alherren ene tager, For hver sin Gierning ham tilhør Velsignelsen; Det, som han kierlig gav, han og retmæssig tager, Og viid, han aldrig tog - og ikke gav igien. F. Sneedorff. BeSlutning. (See No. 214), Her lærte jeg først ret at kiende Hans store Siel, endog midt under den største Siæle Angest selv, som han meer end een Gang maatte føle sig i; men formedelst Troen paa sin Forsoner dog alle Gange vel kjempede sig igiennem; thi her øynede Han i og hos sig selv, uagtet alle Hans store og ægte Kristendommens Dyder, slet intet andet end en Synder, som søgte at blive salig blot af Naade. - Jntet som kunde trøste og styrke Ham, mod Dødens skrækkende Nærmelse, uden Jesum Christum og hans Forsoning: Denne eneste Trøstekilde, hvoraf Han øste Husvalelse de sunde Dage i Livet; det samme, hvoraf Han øste i Døden. Han omgikkedes aldrig ødsel med Tiden i Livet, men talte og anvendte Øyeblikkene saavel som Timerne og Dagene; og det gjorde Han i Døden med: hvert et Minut Ham blev skienket sin Fornufts frie Brug, tænkte og talede Han om intet andet end det allervigtigste, sin Siels Frelse og evige Sallighed. Og tvertimod mit og alle Hans elskende Venners søde Haab, om endnu at faae Ham skienket tilbage fra Gravens Bredde, holdt Han sig dog stedse i fuld Beredskab til sin Himmel-Reyse: og meer end eengang, med fuld Alvor og Jver forsikrede os alle om, at vort Haab denne Gang vi de skuffe os, og befalede mig, ikke mere at søge Ham her neden, men oven til. Døden var Hans ideligste og kiereste Betragtning i Forveien: dens Ankomst var som derfor ikke noget fremmed om den pleyede Han helst at tale, bedst at præke. Kun trende Gange talede Han offentlig i Helligdommen, men de tvende Gange var om Døden: og den samme finder man Ham at tale om næsten paa hvert andet Blad i sin Dagbog, i sær i den sidste for dette Aar, hvor han udtrykkelig har skrevet: at den ikke var langt borte. - Og Hans salige Forventning blev opfyldt Dagen for Hans Fødselsdag den 10 September, 2 1/2 om Morgenen i sit tyvende Aar, da Han drog sit sidste Suk i Broderens og mine Arme - - O dømmet J Retskafne, om den bedste og ommeste Moders Hierte, der kort tilforn blev saaret saa dybt ved den værdigste Ægtefælles Bortkaldelse, - og nu Saaret neppe var begyndt at læges, oprives det paa nye ved saa sielden, saa haabefuld en Søns Død, der syntes at være hende skienket her oven fra, til sin Alderdoms Trøst og Støttestav, Dømmer om de kierligste Sødskendes Suk og Taarer, der daglig saae i Ham den største Glæde og Lyst. - Og kiender tillige, J som veed at sætte Priis paa sand og retskaffent Venskab, hvad mit Hierte maatte føle og tænke ved saa elskværdig og næsten mageløs en Vens Bortgang. - Bedrøvede Moder - og sorrigfulde Sedskende: De forlanger Trøst af mig og jeg ønskede at kunne give Dem den. Jeg veed i det mindste ingen bedre at anvise Dem, end den, som findes i Viisdommens 4 Cap. fra 7 til 14 V. Dette allene har lindret min ellers trøstesløse Sorg, og hiulpet min tungsindige Aand paa glade Spor, til at søge og finde Ham igien i Selskabet af hine Udvalgte og Sallige, som, iførte de lange hvide Klæder, staae forklarede for Lammets Throne og synge den nye Sang. Nyheder.