Aalborg Stiftstidende, 1835-06-15
I Underhuset gjordes den 3die Juni en Motion om at indføre den hemmelige Stemmegivning (Ballotering) ved Valgene af Parlamentsmedlemmer. Den forkastedes med en Majoritet af 173 Stemmer (317 mod 144. Ved Enden af Debatterne om denne Gienstand blev det, paa forskjellige Steder i Huset, noget uroligt, og, medens Husets Ordfører henvendte sin Opmærksomhed til den ene Side, opstod paa den anden en heftig Ordstrid, som nær havde ført til en Duel mellem 2 Medlemmer, Hr. Hume og Hr. Charlton. Man læste nemlig Morgenen efter i Courerensk efterstaaende 2 Breve. Hr. Charlton til Hr. Humme: Min Herre. Jeg hørte Dem bruge det Udtryk impertinent Karl" (inpertinent fellow), medens jeg talte. Jeg troer, at De med dette Udtryk har meent mig, men, for at undgaae Vildfarelse, ønsker jeg, at De strax erklærer mig, om De har meent mig eller ikke. Den Samme til den Samme, (nogle Timer senere). "Jeg erfarer i dette Øieblik af Hr. Forester, at De har vægret Dem ved at meddele ham nogetsomhelst Svar paa min Billet, og ligeledes ved at gjøre mig nogen Erklæring eller sende mig en Ven, med hvem jeg kunde underhandle i denne Sag. Under disse Omstændigheder beklager jeg, at jeg offentligt maal erklære, - og Verden vil deri give mig Ret, - at Des ved Deres umandige og feige Adfærd har gjort dem uværdigst til Navn af en Mand af Ærel" Hr. Hume tog det Parti at medtage begge Billetter næste Aften i Underhuset, og angav denne Correspondence, som en Krænkelse af Husets Privilegier; han fortalte tillige det Passerede saaledes: Hr. Charlion havde i sin Tale ladet falde en Yttring om, at Lord Stanley havde beviist at Balloterings-Systemmet var mislykket i Nordamerika. Denne Yttring foranledigede Hr. Hume til at sige til sin Nabo, at dette aldeles ikke var beviist. Hr. Charlion havde da pludselig vendt sig til ham med de Ord: Ti stille min Herre, hold vour tongue) har De noget at indvende, saa tal, naar jeg faaer udtalt, hvorpaa Hr. Hume havdelse svaret: "Jeg tier ikke, jeg taler jo ikke til Dem. Nus havde hiin i en truende Tone gientaget. Tier De ikke, og saa skal jeg bringe Dem til Taushed; De er en impertinent Karl; her behøve vi hverken Radicalisme eller Republicanisme, og nu først havde Hr. Hume svaret. De er til selv en impertinent Karl, herpaa fulgte da om Aftenen dillden ovenanførte Correspondence. Ved denne Fremstilling af Sagen for hele Huset beraabte Hr. Hume sig paa sin Nadsboes Hr. Roebukes Vidnesbyrd og tilføiede følgende, som det synes, sunde bemærkninger: Tør det vel et Øieblik taales, naar en eller anden Herre bliver stødt, eller maaske faaer Lyst til at gjøre lidt Opsigt i Aviserne, at han da skal tilkunne tvinge en Anden til at stille sig for hans Pistolløb og lade sig skyde en Kugle igjennem Hovedet. Jeg veed meget vel, at der gives Tilfælde, hvor der ikke bliver noget andet Valg tilbage, end at tage sin Tilflugt til Ærens Love, og jeg fordømmer Jngen, som i sligt Nødstilfælde handler gefter Skik og Brug, men skal det derfor blive Mode i en raadslaaende Forsamling, at den, som ikke formaaer at slaae sin Modstander med Argumenter, skal kunne gjøre Ende paa Sagen ved at skyde ham ihiel (Hør, Latter) jeg tør dristigt paastaae, at den ærede Herre har troet, det kunde klæde ret godt, om ogsaa hans Navn engang paraderede under Rubriken. Correspondene imellem Hr. Charlton og Hr. Hume, men Huset kan umuligen give en slig Adfærd Medhold. Der blev nu disputeret frem og tilbage om, hvem der først havde brugt Udtrykket impertinent Karl. Hr. Roebuke og flere andre Ørevidner vare paa Hr. Humes Parti, medens Robert Peel og nogle andre Medlemmer ikke vilde have hort Hr. Charlton bruge hine Udtryk Det lykkedes OConnel at bilægge Sagen: Han bemærkede nemlig, at de Vidners Udsagen, som positivt erklærede, at have hørt noget sige, maatte foretrækkes for deres som blot nægtede, at noget var blevet sagt, fordi de ikke havde hørt det, følgelig maatte Hr. Humes Fremstilling af Sagen vinde Tiltro, og, da Hr. Charlton forsikkrede, ikke at have brugt de omtvistede Udtryk, saa laae allerede heri en Æreserklæring, som Hr. Hume kunde være tilfreds med. Sa lagen endtes da med, at Hume kaldte sit Udtryk og Charlton, sin Udfordring tilbage. Vi have fremstillet denne i Grunden ikke betydelige og vel heller ikke ganske usædvanlige liden Begivenhed i en ellers saa findig Repræsentantforsamling, hmed nogen Udførlighed, fordi den er et Beviis paa, hvorlagtsom en Nationalrepræsentant maa vare paa sig selv, naar han ikke, endog imod sin Villie, vil udsætte sig for at krænke den Værdighed, som bør være Grundtonen i en saadan Forsamlings Forhandlinger.