Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-06-07
Man læser nu følgende djerve Brev fra den spanske General Palafor, Saragossas modige Forsvarer, til en fransk General L., der havde opfordret ham til at underkaste sig Joseph Buonaparte: "De Begivenheder, som have tildraget sig i de sidste 2 Maaneder, burde have overtydet Dem om, at De, naar De skriver til mig, maa allene tale Ærens og Fornuftens Sprog. Havde alle øvrige Folkeslag rystet Tyraniets Aag af sig, som vi, saa vilde De ikke været her, men saalænge det behager Gud, at lade Dem blive hertillands for vore Synders Skyld, ville vi søge at fortjene deres Agtelse ved en ædel og høihjertet Fremfærd. De forlanger, at jeg til Spaniens Vel skal nedlægge Vaabnene; men naar begyndte Frankrigs Overhoved at lægge saadan Vægt paa et Folk, som af Alle maa være ham det meest fremmede, saavel i Betragtning af dets Religiøsitet, dets Vaner og Sæder, som ved dets Hengivenhed for dets retmæssige Souverain, Det er sandt, Spanierne reise ikke meget, men førend Deres Keiser kom til os, for at bringe os Lykke og Velfærd paa Spidsen, af hans Bajonetter, kjendte de allerede fuldkommen det Slags Lykke, som var bleven Hollænderne, Schweitzerne, Jtalienerne, Tydskerne, Polakkerne og især hans Undersaatter og Bundsforvandte til Deel, hvilke han slæbede, bundne som Galeislaver, til vore Grændser, for der at opplante sit, med hele Europas Blod farvede Banner. Store Gud! hvilke Goder der tilbydes os af den Franske Revolutions Arving, der er ligesaa grusom som Attila, kun at Hiin dog besad mere sand Sielsstorhed, end denne Tyran, som J ville indføre i vor Midte, for at opfluge os; thi Attila udtalede lydelig sine herskesyge Hensigter. Da han faldt ind i Jtalien, kaldte han sig ikke Folkets Ven og Bundsforvandt; hans Bander kaldte sig ikke den store Nation; Jtalienerne havde ikke som vi i 12 Aar bortødslet deres Skatte for ham, givet ham deres Flaade, betroet ham deres Vaaben. Da Attila saae Pave Leo den Store, nedlagde han, gjennemtrængt af Ærefrygt, sit Sværd for ham, og Rom blev frelst. Og denne Pave havde ikke, som Pius den Syvende, forladt sin Residents, for at paasætte Attila Kronen. Naar man har kaldt denne Guds Svøbe, hvad vil Eders Keiser da vorde kaldt af Efterkommerne? - J forlange, vi skulde nedlægge Vaabnene, for at betrygge Spaniens Rolighed. Men Hvo har forstyrret Roligheden, som vi nøde fra Ferdinand den Katholskes Dage af, indtil den Dag, da J satte Foden paa vor Jord. Kun eengang blev denne Rolighed forstyrret: dengang, da vi kæmpede mod halve Europa, for at sætte en Franskmand paa den Spanske Trone. Og nu ville Franskmændene, til Gjengiæld derfor, sætte en Korser i Spidsen for os, - J sige, Spanierne ere forførte af deres Munke. Jeg tilstaaer, de have ikke bidraget lidet til at skaffe Junot ud af Lissabon og Joseph Buonaparte ud af Madrid, men vi troe ogsaa, at denne Tjeneste, de have beviist Spanien og hele Europa, er allene tilstrækkelig til at forsone dem med alle sande Venner af Orden og Menneskehed. De ender Deres lange Brev med Trudsler; men Arragoniens Marker, og 42 Storme paa Saragossaa maatte dog have overbeviist Dem om, at Spaniernes Hjerter kunne ikke rystes af nogen Frygt. De taler om evig Krig. Vi vide meget vel, at naar Eders Tyran vil den, ville - Jeg tvivler ikke paa, at J J den ogsaa jo ville gjøre Alt, for at besudle mit ulykkelige Fædreland med Blod; men vider, at vi ere ligesaa haardnakkede som J; at J. for at underkue, maa tilintetgjøre os. Lykken kan for et Øieblik forraade den hellige Sag, men vore Hjerter ville J. aldrig vinde, saalænge J ere Undertrykkelsens Redskaber. Forglemmer ei, at en Haandfuld Spanske Christne, som trængte frem fra Asturiens Bjerge, trættede i 7 Aarhundrede Maurernes Magt, og at Maurerne dog tilsidst bleve uddrevne af Spanien. Palafor, General over Armeen i Arragonien.