Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-09-13
Den første udvandring. Det var d. 14 Milit om Morgenen Kl. 5, jeg og min Reisekammerat, Sivert Hattemager, med Rantslen paa Nakken og Vandringsskaven i Haan*) Denne Reise var begyndt i No. 82 af forrige Aargang, omtrent en Maaned førend Britterne med Krigens Morderfakkel fordreve de fredelige og spøgende Muser fra vore lykkelige Kyster. Jeg afbrød den Gang denne skjemtsomme Fiction, deels fordi jeg ansaae det for upassende at spøge, naar hele Landet sørgede, deels fordi langt vigtigere Gjenstande sysselsatte den offentlige Opmærksomhed. Nu, da et heelt Aars Erfaring har lært os, at vore Fiender ikke kunne tilføie os synderlig større Skade end de allerede have tilføiet os, og vi ved at lære at kjende vor Kraft, ogsaa have lært at trodse Krigens Onder, synes det, til Afvexling, ikke af Veien, at lokke den spøgende Muse tilbage igjen, paa det den ikke skal troe at den er aldeles landsforviist fra vort Fædreneland. den, forlode Haderslev og alle dets Herligheder, for at drage hen til en Stad, jeg aldrig havde seet tilforn og hidtil kun kjendte af Beskrivelsen. Hvad jeg følte, det kan ingen Mund udtrykke, ingen Pen beskrive. Det var ligesom jeg skulde fødes paa ny og træde ind i en ny Verden. Mit hele Bæsen var intet uden Nysgierrighed, og mine nyligene Øine længtes kun efter at tilfredsstille deres utæmmelige Begjerlighed. Hele Natten var der ikke kommet Søvn i dem, og de mindede mig uafladelig om, at den glade Time nu nærmede sig. Jeg talte Minuterne af bare Længsel, og syntes lysvaagen at drømme om Kiel. Jeg troer omjeg havde været udnævnt til Professor ved det Kielske Universitet, kunde jeg ikke have følt større Længsel efter at komme did. Men Kiel er ogsaa et herligt Sted. Alting faaes der for godt Kjøb og den Kielske Schrot er berømt over hele Verden, Summa Summarum alt er der saa godt Kjøb, at om det kun er en Doctorhat saa kommer man fra Ungern, ja Fanden i Vold fra Siebenburgen for at kjøbe den her, fordi man veed at Prisen er billig, og man ikke er her saa kræsen som i andre Lande. Vi gik forbi Portvagten, uden at nogen Morssiel talde til os, eller saa meget som spurgte os: Schwager, hvor gielder Reisen, Soldaterne laae i Vagtstuen og snorkede saa man kunde høre det udenfor, og Skilderhuse saae vi vel, men ingen Skildvagt. Dog maa jeg sige til den Haderslevske Soldatesses Roes, at den bestod af meget fredelige Folk, som gjerne vilde lade hele Verden, leve i Fred, naar man kun vilde lade den være i Fred, og som ansaae det for meget upassende og derhos forkleinende for Jndbyggerne midt i Fredstider, at vaage paa deres Post, og frygte for Fiender midt iblandt lutter Venner. Soldaterne vare altsaa i egentlig Forstand ikke andet end visse Herskabsløbere, der altid staae bag paa Vognen og lade Hestene løbe. Som det var med Soldaterne var det ogsaa med Haderslev Fæstning, thi ihvorvel den altid har været berømt og fra ArildsTid kaldet Jomfru, fordi den aldrig havde været at indtage, og Carl Magnus selv i Krigen med Jyderne efter fem Maaneders Beleiring maatte trække af med en lang Næse, saa vedder jeg dog ti mod een, at Hs. Keis. Maj. vilde kunne indtage den som ingen Ting, dersom han beleirede den nu. Men i Carl Magnus's Tid havde Byen ogsaa en Commandant, som var Karl for sin Hat, og som svarede Keiseren, da Høistsamme med storpralende Ord vilde tvinge ham til at overgive ham Fæstningen, under den Trudsel, at der ikke skulde blive een Steen oven paa den anden Eure Snade konnen machen was Sie wollen, Ein Nart der en muth, en Hunsvort der et hurtiKeiseren var færdig at blive gal over, at man saaledes havde prostitueret ham for hele Generalstaben, men hvad var herved at gjøre, Han mærkede hvad Karl han havde for sig, fandt det raadeligst, ligesaa godt først som sidst, at gaae sin Vei, og kunde siden aldrig glemme Commandanten, i Haderslev. - Men den lange Fred, som Hadersleverne have nydt, og som de ved alle Leiligheder have lovsjunget, havde den slemme Følge, at Fæstningens Mure forfaldt med Soldaternes gamle Stridbarhed, og at begge Deele nu trænge ligemeget til en Hovedreparation. Det gamle Proverbium: "man kan ikke have længer Fred end eens Nabo vil er efterhaanden gaaet i Glemmebogen, ihvorvel det til alle Tider har været en udisputeerlig Sandhed, at ligesom Verden aldrig har eie mindre Guld end i den saakaldte Guldalder, saaledes er man aldrig mindre viis paa Fred end i den dybeste Fred.