Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-02-19
Skjøndt vore Frænder bag iisdækte Muur, Lyde maae fremmede Love, Kan de dog seende til Norges Natur Længselens Qvad over Vove. Hjemlig det naaer til os som en Lur Dybt fra Skove. Det var en meget smuk Sang, var den blot sand; men det kan Man ikke indrømme. Det er forunderligt, at denne udmærkede Digter, som tillige er en skarpsindig historisk Kritiker, kan omtale Nordens Deling som en senere foregaaet beklagelig Begivenhed under den indtraadte Svækkelse; da vi fra de ældste Tider just høre fortælle og 3 forskjellige Lande og Riger og 3 forskjellige Folkefærd, der gjensidigen bekrigede hinanden, sommetider beherskede hinanden eller tragtede derefter, men aldrig i Oldtiden udgjorde een Magt, som sank og deeltes," være sig i politisk eller hvilkensomhelst Forstand. En saadan nordisk Eenhed eller Udeelthed hører til de skjønne Drømme, hvormed Poesten tilforn kunde henrive, ja endogsaa beggeistre; men det 19de Aarhundredes Studenter i Nordens Riger maae lade deres Poeste hente Begeistring fra Fremtidens Haab og Nutidens Varsler, ikke fra skuffende Skikkelser, der luftigen danne sig af Fortidens smukke Morgenskjær, end sige af Oldtidens tykke Taager. Det tredie Vers er overhovedet meget uheldigt. Det begynder med denne uhistoriske Forudsætning; det nævner med altfor stor Dristighed den "Livssæd for kommende Dage, som denne interessante Ø opbevarede, eftersom vore gamle hjemlandske Sagn, vore Kæmpeviser og vore ældste Historikere dog have opbevaret rigere og næringsfuldere Sæd, dette Vers ender sluttelig med et natligt Mørke, idet at det paa det nærværende Jsland endnu vil finde et Tegn paa Stammernes Pagt." Er det Sproget, som er dette Tegn, Det kan ikke være Tegn paa større Enhed, end Sprogenes og Sædernes og Religionens og Tænkemaadens og hele Smagens Overeensstemmelse i alle tre nordiske Riger nu er det. Men hvilken Pagt, hvilket Tegn skal Man da tænke paa - Men er det tredie Vers usandt, saa er det fjerde uretfærdigt. Og det er det Haardeste, jeg veed at forekaste en Norsk Videnskabsmand i 1846. Nu skal da hiint Land ved Polen gjøres til et Polen for Norden, Nu skulle vi høre om den Jslandske Længsel, om den Jslandske Undertrykkelse - thi at lyde, fremmede Love, er at være undertrykt -, om Jslændernes egentlige Hjem, som skal være Norge, og om andre nye Jslandske Sympathier og Jdeer. At Christian den Ottende har oprettet Althinget, er Noget, som der intet Hensyn kan tages til; disse nye Love blive dog fremmede; thi de udgaae tilsidst fra Kjøbenhavn, Var det nu Jslændere, som skreve saaledes, da skulde jeg gjerne tilgive det; thi en blind Jsoleringsdrift er Aarhundredets Særkjende, hvormeget der tales og Fællesskab, Offentlighed og Samvirkning. Enhver vil have sin egen Religion, sin egen Moral, sin egen Ret, ligesom sin egen Kjole, og ivrer nu afsted i denne naive Egoismes aabenbare Tjeneste. Men det er ikke Jslændere, som vi høre her; det er Frihedens Tilbedere, Sandhedens Tienere, Retfærdighedens stolte Garde, disse djærve, sikkre Nordmænd, som vove at tale saaledes. Naar Hekla raser, hvad gjør saa en liden uskyldig Oprørsbrand, udkastet i en Smule Vise - vil Man vel sige, Men jeg siger blot: Er det Ret? Er det især Ret, naar der tales om det Folk, som i sine Velmagts=Dage var beggeistret for Retten, ja opoffrede Velfærd og Liv for Retten, Der tales i et andet Digt af samme Nordmand til samme Fest om det, faare Fostbroderlag," som nu skal stiftes imellem de tre nordiske Rigers Beboere; men jeg skjønner ikke Faurheden i den Politik, som vil sætte Splid imellem Danmark og Jsland, som vil skildre dette sidste som et forladt, undertrykt Polen i Norden, ja som med ikke utydelige Ord. lader forstaae, at den nok veed, hvorledes disse Jslandske Længsler kunne tilfredsstilles fra deres Norske Frænders Hjem af. Jeg kalder saadan politisk Sang, der maaskee selv snart vil tilstaae, at den er Ubesindighed, et Forræderie imellem Brødre, end sige imellem Fostbrødre."