Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1768-07-15
Noget Moralskt. Arbeide og Dyden stode fordum begge to engang i Tieneste sammen ved Jupiters Hof, hvilket da gab den Leylighed at blive meget vel kiendte med hinanden, og saasom Dyden, var særdeles delig, blev Arbeide strax ganske forliebt i hende, begiærende hende herpaa af Jupiter til ægte, og sit virkelig Kongens Ja! Monarken lod selv foranstalte deres Bryllups Høytid, som ogsaa med megen Pragt og til det heele Hoffes største Fornøyelse. blev celebreret. De nyegivte Folk levede nogle Aar meget vel og fornøyede. tilsammen, saasom Dyden hidindtil stedse blev ufrugtbar, begyndte Arbeide med Tiden at vise sig noget koldsindig imod hende; Denne ganske fortvivlet over at see sin Mands Kierlighed til sig formindskeet, vendte sig i denne Nød til Juno, og aabenbarede Dronningen, hvad hende laae paa Hiertet, og hvad Aarsagen var til hendes Bedrøvelse, derhos underdanigst og paa den bevægeligste Maade af Verden. bedende, hendes Majestæt vilde være saa naadig at tale et godt Ord for hende, og recommendere hendes Memorial til Jupiter, at hun engang maatte blive frugtsommelig. Hendes Ansøgning blev bevilget, og 9 Maaneder derefter kom hun virkelig i Barselseng med et deligt Drenge-Barn, som Guddernes Fader selv gav Navn, og kaldte det: Ære; Jkke destomindre varede denne Glæde dog ikke længe, men dette kiære Barn, som var af en alt for deelicat Constitution, døde kort efter Fødselen, og saasom Dyden efter den Tiid blev ganske og aldeles ufrugtbar, blev Arbeide derover saa kied af sin Hustrue, at han slet forlod hende og lod hende sidde eenlig, hvilket Dyden tog sig saa nær til Hierte, at hun af Harm og Gremmelse derober efterhaanden fortærede sig selv, og blev forvandlet til et Spøgelse, saadan som hun endnu den Dag i Dag er, og lader sig see iblant saa mange Bedragere, der falskeligen rose sig af at stamme ned i lige Lime fra Arbeide. og Dyd. Nok meere. Sandhed og Retfærdighed fik engang Lyst, til at give Menneskene en Visite. De forlode begge til den Ende herpaa Himmelen, og giorde hinanden Sælskab at stige ned til os paa Jorden, men bleve ikke lidet bestyrtede, over den slette Modtagelse, de strax ved første Ankomst fandt hos vore Forfædre. Sandt at sige, kom de ogsaa i saadan Skirkelse og Dragt anstigende, som heller ikke vel andet kunde end bringe dem en slet og haanlig Afviisning til Veye. Sandheden var splitter nogen fra Top til Taae, og Retfærdighed havde slaaet store Rynker i Panden og begyndte at sætte et forfærdeligt alvorligt Ansigt op. Jntet Menneske havde derfor Lyst at tage nogen af disse to vandrende Personer til Huuse, saa de endeligen, efter en Tiid lang at have behiulpet sig under aaben Himmel, omsidder tog sig for at skilles ad. Sandheden blev nød til at lægge sig ind hos en stakkels fattig Mand, som ikke vidste bedre at tale for sig end hans Eenfoldighed drev Tungen til. Retfærdigheden var langt ulykkeligere, og efter forgiæbes at have igiennemløbet vor halve Jord-Kreds, eller i langsommelig Tiid saaledes at have strippet igiennem et Land efter det andet, lod hun sig omsider i et vist Keiserdom anmelde hos den øverste Ret, hvor man havde gjort hende vis, det aldrig kunde slaae feil, hendes blotte. Navn jo vilde være nok, at giøre hende hiertelig velkommen, og at hun med største Distinction og al optænkelig Ærbødighed vilde der blive imodtaget. Hun overgab herpaa i største Underdanighed sin Suppliqve til Dommerne, men disse gode Herrer i hvor vel den stakkels forskudte og forladte Gudinde med store Bogstaver havde underskrevet sit Navn, undsaae sig alligevel ikke, imod al Forhaabning at giøre hende utallige Vanskeligheder og Spørsmaale, hvortil hun ingen Ting i Verden andet vidste at svare, end allene slet og ret dette: at hun var Retfærdighed. seld. Hun havde aldrig saa snart med egen Mund saaledes bekræftet dette sit Jnd givende og Underskrivt, at jo strax paa befaling af dette høyanseelige Senat, Dørren blev slaget til for Næsen af hende, efter at man dog først ved en Fyhrbøder havde ladet hende betyde, at de Herrer Assessores i ingen Maade. havde den Ære at kiende eller vide noget af hende at sige, og at deres høy vise Forsigtighed heller ingenlunde kunde tilstæde, at giøre nogen ubekiendt deelagtig i deres Societets Hemmeligheder. Den stakkels Retfærdighed, over saadan haanlig Medfart ganske bestyrtet og skamfuld, besluttede herpaa, aldeles at afstaae fra sit Forsæt, længere at ville boe hos os paa Jorden, og fløy samme Oyeblik lige op til Himmelen, hvorfra den efter al Anseelse, vel ikke saa hastig vil tage sig for at komme her ned igien.