Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-10-06
Det er vist, at vort Olds Beskaffenhed er sthenisk. Ligesom det menneskelige Legeme ved alt for megen Næring kan samle for meget Blod og for mange Vædsker, der tilsidst kunne blive det skadelige, saaledes har vor Tidsalder, ved formegen Forfinelse, Oplysning, Folkeforædling faaet for megen Sundhed, og denne overvættes Sundhed, som siden skulde modificeres ved idelige Aareladninger og antiphlogistiske Curer, har frembragt adskillige Sygdomme, af hvilke jeg her vil nævne de vigtigste. Krampe (Spasmus) saavel i moralsk, som intellectuel Henseende. En Følge deraf er de mange Mirakeleurer, som især en Fyrste von Hohenloh, om hvilken allerede Evald har sagt – der frist mir Denmark wie ein Salat" – i denne Tid udmærket sig. - Fremdeles Mysticismen, der spøger baade i Vers og Prosa. - Den dyriske Magnetisme med alle sine Vidundere, som hidtil næsten ingen har været saa klog paa som Dr. Kluge. Guulsot (lererus eller morbus regius) er en Sygdom, som vor Tidsalder især laborerer af, og hvortil Aarsagen er Galden, der løber alt for stærkt over, udbreder sig i Blodet, og volder, at Alting forekommer Patienten gult og gustent. Som oftest troer han, at det er Gjenstandene, selv, som have denne Farve, skjøndt det er hans eget Øje, som er Skyld i, at de have den. Det Værste er, at vor Tidsalder plages baade af den gule (I. Havus) og den sorte (I. niger) Guulsot. Dette er ogsaa Grunden til, at Sørgespil, hvori man, a la Kotzebue, myrder og dræber meest, ere de af Almeenheden meest yndede, og at mange Folk længes saa inderligen efter Krig og Massacre. Om vi Europæere have faaet denne Syge fra Tyrkerne, eller om Tyrkerne have faaet den fra os, er vanskelig at bestemme nok er det, ingen Qvarantaine har kunnet beskytte os derimod. Den antiphlogistiske Ma thode, som Pengeaareladninger, Sultecurer &c. synes at være et specifisk Middel mod denne Sygdom. Vandskræk (Hydrophobia) er en Syge, som vor Tidsalder af og til føler Anstød af, især i poetisk Henseende, men den er dog hos Poeterne forskjellig fra den sædvanlige Hydrophobideri, at de ikke frygte for Vand, men tvertimod holde meget af at gjøre deres Producter saa vandede som mueligt; men hvad Raseriet og Afsindigheden angaaer, da ere de i hiin som i denne lige store. Hos de gamle Nordboer, som allerede sporede denne Syge, kaldtes den Berserkegang, men de Nyere kalde den ligefrem Begeistring, og Damerne beundre saadanne Patienter som høit begavede Mennesker eller Orakler. Endnu har man ikke opdaget noget specifisk Middel derimod, thi den gode Smags Bella Donna, eller den sande Critiks Brandjern, kan ikke faae Bugt med den Tiden synes her at være det bedste og eneste Læge, middel. Rosen (Erycipelas, Ignissancti Antonii) hører til Tidsalderens almindelige Svagheder. Naar man seer den i Ansigtet, skulde man troe, at den var Sundheden selv, men denne Rødme, som kun af utidig Skjæmt kaldes af Lægerne Rosen, burde snarere hedde Skarntyden, thi den er kun en betændelsesagtig Hovenhed, en Rose, som kun blomstrer i en meget usund Bund. Men det ligger nu engang i Tidsalderens Natur, at den gjerne vil synes anderledes end den virkelig er. Galdefeber (Febris biliosa) er Tidsalderen ogsaa meget udsat for, og dens Særtegn er, at Patienten føler indvortes en brændende Hede, medens han udvortes er ganske kold. Denne Feber yttrer sig især i meget høi Grad hos Tidsalderens Journalister og literaire Stridshelte. De betages stundom deraf i saa høi Grad, at de, ligesom i Vandskræk, bide og gjør som gale Hunde. Det bedste Middel mod denne Syge ere styrkende Fødemidler, den antiphlogistiske Methode, Sulte cuur &c., forværrer kun det Onde. J det Hele synes den at være baade endemisk og epidemisk.