Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1791-04-22
(Fortsettelse af det i sidste Avis afbrudte Stykke.) Aldrig var Nerran bleven opvartet med saa megen Jver som nu, og han følte en Agtelse for sin ny Tiener, som han endnu aldrig havde følt for det Slags Folk. Han underholdt sig ofte over det lidte Tab, og altid var hans Fader den fornemmeste Gienstand for hans Sorg. Ak! lagde Robert til, gid De vidste, hvor kier De var ham, og hvor megen Sorg og Uroe det Ønske har kostet ham, at giøre Dem lykkelig, hvor let det suureste Arbeide var ham blot ved denne ene Tanke, De skulde endnu længe troe, at De ikke havde beklaget ham nok. Robert, sagde han til mig paa det ulykkelige Skib, hvorpaa vi reiste tilbage, nei, Robert, jeg smigrer mig ikke med, at jeg skulde finde en saa fornuftig Søn, som jeg vel kunde finde. Exempler, sørgelige anstikkende Exempler skal vel have henrevet ham, men jeg veed dog, at min Søn har et følsomt Hierte, naar han faaer mig at see, skal dog min Lyksalighed være hans høieste Ønske; dette Ønske skal beskæfte hans heele Siel, og hans Ungdoms Letsindighed skal tabe sig. - Saa fornuftig vidste Robert at smigre sig hos det unge Menneske, som trykte hans Haand og omfavnede ham. - Saasnart Robert havde forsikret sig Nerrans Kierlighed, saa søgte han at vinde hans Fortrolighed, han ønsteds med egen Mund at høre hvad der var ham passeret i hans første Aar. O min allerkiereste Robert! sagde Ner ran, derom skal Tiden og min Farbroder sige Jer meere, end jeg ønsker; jeg frygter for Jer, som om J kunde være min Fader, forlang ikke af mig, at jeg skulde opdage Jer mine Udsvævelser og min hele forskrækkelige Forfatning. Men Robert vidste at gaae ham saa nær, at han tilstod ham endeel af sin Gield, fortalte ham om de 25 Louisdorer, som hans Farbrøder og Morgenen havde afslaaet ham, og han lagde til: dersom jeg havde kundet afdrage saa meget, saa skulde Vexeleren have givet mig Tid i Hensigt til det Øvrige, men jeg har ikke holdt Ord, og nu veed jeg ikke meere at hielpe mig; jeg er forloren. Robert erkyndigede sig om Vexelerens Navn og Boepæl, og under Forrvending af nogle Forretninger gik han ud Da han kom tilbage, saae han en lille Figur, klædt som en Mandsperson, komme ud af NerransKammer, men af Roberts forskende Øie kunde han set girtte, at det var ingen Mandsperson. Han gik ind til Nerran, forelagde ham en Qvittering og sagde: Her er en Qvittering, min unge Herre, paa 40 Louisdører, som ere betalte for Dem, nu har det Tid med Resten, og De kan frit gaae ud, og giøre Besøgelser, for dem, som De her modtage. - Er det sandt, svarede Nerran. Kiere Herre! sagde Robert: lys ikke for mig, var ikke Pagen, som mødte mig, et forklædt Fruentimmer, Jo, gode Robert, jeg vililstaae det for Jer, men det er en ganske fortreffelig Pige, som elsker mig, undsigelig. Om Forladelse: sagde Robert, vi Mennesker, som have seet noget i Verden, vi haabe ikke meget godt om slige Piger. Af min Ven, svarede Netran, da jeg frygter at min Farbroder forlader mig, saa skal denne Pige allen redde Eders Herre af den Ulykke, som trykker mig Jeg vil i denne Sag aabne mit ganske Øiette for Jer Et Løvte, som jeg har underskrevet, J er vreed? Robert! Robert. Et Løvte, hvad for et Nerran. Jngen andre end at givte hende, Robert, hvor megen Uretfærdighed, hvormegen forudfattet Meening er ikke i Eders Mødbyggelighed herfor. J kiender ikke Rosette, hverken hendes Yndigheder, endnu mindre hendes Hierte. Vel have hendes Sæder, ikke altid været saa ulastelig, som J ønsker det efter Eders Fordømme. Robert. Efter mine Fordomme? Siia hellere efter min Forstand, eller meget meere efter Kierligheden til Deres Fader, som slig en Forbindelse skulde have styrtet i Fortvivlelse. Nerran. Hendes tilkommende Opførsel skal udslette Erindringen om Udsvævelserne i hendes første Aar. Og, Robert! Hun er riig, den ulykkelige Netran kan derved undgaae den Trang, som tiller ham. Robert. Dette Trin, kiere Herre, har bragt Dem paa Pynten af den yderste Fordærvelses Afgrund. Dybere kunde De ikke falde, end naar de søger Redning i Midler, som skulde bedække Dem med Skiænd, sel. - Med disse Ord gik Robert bort fra Nerran- og ud af Zernims Huus. Da det unge Menneske den følgende Morgen saae sig forladt af sin troeste Tiener, var hans Sorg ubeskrivelig, men sin Kierlighed, for Rosette kunde han ikke tvinge, han tillede meget mere til hende for at søge Trost hos hende. Men hvor stor var ikke hans Forundring, da man nægtede ham at komme ind, og betydede ham, at han ikke mere skulde bekymre sig om hende. Han var uden for sig selv, han bankede paa, han trængde ind, han saae sig omringet af Folk af et fremmed Liberie, som ved deres Mine og Geberter gav ham at forstaae, at han vilde udsætte sig for den største Fare, om han tængde mere ind. Han gik bort og hævnede paa hende ved et Brev, fuldt af de bitterste Udtryk og Bebreidelser. Hvad brød vel Rosette sig om hans Vrede? En tilsyneladende meget riig Fremmed havde for nogle Dage siden leret sig ind i hendes Huus, ladet hende erklære sin Kierlighed, og under det Paaskud, at en Upasselighed nødte ham til at holde sig hiemme, bedet hende, imidlertid at tage mod Opvartning af hans Folk. Og denne Fremmede var Beli dor selv, som spillede en riig Spaniers Rolle, og under denne Rolle skilte han hende ved Netrans Ægteskabsløvte, som hun mod en Foræring af 4000 Rd. gjerne opofrede sin ny og rige Elsker. Saasnart han havde naaet sit Øiemerke, forsvandt den tige Spanier, og Rosette trøstede sig let ved den Sum Penge, som hun havde faaet hos ham. Belidor tænkte nu ikke paa andet, end at see sin Søn igien. Zernimgav ham Efterretning om, at han ikke havde hørt eller seet ham i 3 Dage. Belidor blev uroelig, men man opdagede snart, at han var gaaet hen til en Person, som han beærede med Navn af sin Ven, men var af Professionen Spiller. Belidor tog hans Partie, spillede en ny Rølle, gik paa Viinkielderen, hvor Spillernes Tiener efter kom. Han gjorde Bekiendtskab med ham, betalte for ham og hans Kamme at, og erfoer, at næste Nat var bestemt til at trække et Par Engelænder op, og at Spillerne allerede i 2 Dage havde arbeidet paa at giøre Kaart og Tærninger i Stand dertil. Han fik tillige at vide, at et fattigt Menneske, som reent var gaaet til Grunde, havde opholdt sig hos ham i 3 Dage, som trods sin Ulykke, endnu havde saa falsk en Ambition, at han nu vilde være Vidne til, hvad det skulde gaae for sig hos hans Ven. Med denne Efterretning tilede Be lider til en Politiebetient og opdagede ham alle Ting. Man lovede ham al Bistand; en stærk Vagt blev i rette Tid sendt hen til det bestemte Sted, som opdagede de falske Kaart og Tæninger, og Nerran med sin Ven blev føre i Fængsel. (Slutningen følger.)