Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-11-22
Rygtet om den skjønne Melkepige udbreder sig over hele Staden, og naturligviis overdrives Beretningen om hendes Skjønhed. Alle ville see og tale med hende; man hører op at tale om andre Ting, og den skjønne Dalkulla bliver Gjenstanden for den daglige Samtale; Malerne og Kobber stikkerne komme i Bevægelse for at optage hendes Portrait. For at faae hende at see, indbyder man hende til at vise sig i Familiecirkerne; de fornemmere Familier gjorde Begyndelsen dermed, og denne Lyst tog saameget til, at den smukke Daltulla kunde i den sidste Vinter ikke bestille andet end klæde sig paa og gaae i Selskab, for at lade sig beundre. Denne Beundring tiltog ved de naive Svar, som hun gav paa det man sagde til hende; thi Gud har begavet hende med en god Forstand. Hendes Udseende beskrives saaledes: hun var dengang omtrent 19 Aar, har et yndefuldt ovalt Ansigt, sort Haar, en smuk Pande, mørkeblaae omhedsfulde Øine, en fiinbygget Næse, Tænder som Perler; hele Kroppen er smekker og fiin, Taillen smal, Hænder og Fødder smaae og ziirlige. Men det qvindelige Væsen, som man i alle Lande vilde kalde smukt, var høist ufordeelagtig klædt, efter sin Føde=Egns Dragt. Paa Hovedet har hun en fladliggende hvid og guul Hue, Kroppen var iført en kort Faarepelts-Trøie og et kort og sort uldent Skjørt, Fødderne vare bedækkede med røde Strømper og grove Skoe med høie Hæle, som sidde midt under Saalen. Der udkræves virkelig en høi Grad af Skjønhed for at opvække Beundring i en saadan Klædedragt, Al den Hyldest, som Gamle og Unge ved enhver Leilighed bragte den unge Dalekarlerinde, gjorde imidlertid ikke meget Jndtryk paa hende; hun blev endelig kjed deraf, og besluttede, til Foraaret at reise hjem. Saasnart man havde erfaret, denne hendes Beslutning, blev man endnu mere begjærlig efter at faae hende at see, og slæbte hende omkring i alle Selskaber; selv Hoffet nedlod sig til at betragte den skjønne Dal kulla, og rigelig begavet forlod hun det kongelige Slot. Af alle Tillokkelser syntes allene Penge og Foræringer at gjøre noget Jndtryk paa hende; hun modstod enhver anden, blev sin Sædelighed og sine fædrene Skikke troe, og var sin Brudgom (Fastmann, en Bondekarl ved Navn Hans fra Lecksand, hvor hun hørte hjemme, uforandret hengiven. Afskedsdagen kom endelig. Et Dampskib skulde bringe den smukke Dalkulla til hendes Hjem. Mennesker havde samlet sig i tusindeviis for at tilønske hende et Levvel, en lykkelig Reise og en hurtig Gjenkomst. Dampskibet, betynget med den smul ke Byrde, stødte endelig fra Strandbredden, og gjennemskjar Bølgerne. Karin Ersdatter stod paa Skibet og hilsede endnu engang paa sine Tilbedere, efterladende sig i Manges Hjerter længselfulde Følelser. Da hun kom til Vesteraas, en Stad ved Mælarsøen, hvorfra hun skulde videre fortsætte Reisen til Lands, saa var Rygtet gaaet hende i Forveien. Hele Staden kom paa Benene for at see den Forroste. Med Møie kunde hun kun arbeide sig igjennem Folkesværmen til Værtshuset, uagtet hun var ledsaget af nogle bomstærke Knøse fra Dalekarlien; her tog Folkemassen saaledes til, at man var tilsidst bange for, at den skulde bryde ind i Huset. Kun Nattens Mørke kunde befrie den Skjønne for den nysgjerrige Hob; hun betiente sig af den for at begive sig paa Reisen med sine Skatte, som hun paa en ærlig Maade havde samlet sig i Hovedstaden, til sin elskede Haus. Men hvor Tingenes Gang i denne Verden er forunderlig. Den overalt forgudede Dalkulla, uagtet hun klogelig havde forsynet sig med et Vidnesbyrd om sin Vandel, underskrevet af skjønne og fornemme Hænder, og i ligesaa smigrende som ærbare Udtryk, som vist ingen Dalkulla har saaledes erholdet førend hun, og hvortil en anseelig Medgift var føiet, blev hun dog modtaget af sin elskede Brudom med kolde Blikke, og det skal endnu ikke være lykkedes den nordiske Skjønne at antænde de slukkede Følelser i hans Hjerte. Besynderlige Skjebne. Den Skjønne saae Tusinde ved sine Fødder udgyde deres Hyldest og Smiger for hende, og lykkelige ved at erholde et Blik fra hendes livfulde Øine. Og disse saa stærkt virkende Fortryllelser formaae ikke at antænde en fattig Bondekaris Hjerte. Hvo der kan det, søge at forklare et saa besynderligt Særsyn! (Er dette da vel saa vanskeligt at forklare, endogsaa uden at tage Hensyn paa en let opstaaelig Mistanke,)