Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-10-05
Det var som om et Par rivaliserende Fuldblods Heste søgte paa Newmarket at gjøre hinanden Rangen stridig. Saa længe vi havde fast Grund under og havde min Hest Fordelen, men da vi kom paa Sandsletten havde Tigeren vundet SpilBuskase, Hulveje, Mosegrund, dyrket Land eller Ørk forsvandt i Flugten, vi satte ud over alle Hindringer imedens den Zenith sig nærmende Sol glødede Atmosphæren, og udgjød sin Berømmelses Straaler over den umaalelige Himmelhvælving. Heden var frygtelig, og jeg veed ikke, hvorledes Tigeren, min Hest, ja jeg selv taalede dens Gløden som var fortærende, og satte alle øvrige levende Væsener i den største Afkræftelses og Roligheds Tilstand. Jngensinde har vel en Tiger været i slemmere Knibe. En blodig Skum betegnede dens Fart og min Hest havde til Slutning saavidt indhentet den, at der ikke vilde have været den anden Udvej tilbage, end enten at overgive sig paa Discretion eller blive nedlagt, naar den ikke, hvilket skeete, havde fundet en dyb Kløft, i hvilken den sprang ind, uden at vi nu kunne følge den, saasom den modsatte Rand ikke blot var høist skrent, men desuden overvoxen med Buskværter og vilde Planter; men for ikke saa let at opgive min Erobring, steg jeg af Hesten, tog Sablen i venstre, og begge Pistolerne i høire Haand; jeg bøiede sagte Grenene af nogle Træer, som bedækkede Kløften, og saae nu, hvorledes Tigeren dernede slukkede sin Tørst i en liden Bæk, men næppe havde jeg seet den, førend den ogsaa blev mig vaer, paa Flugt fra min Side var nu er mere at tænke, og min Modpart, der vel kunde have flyet, syntes nu ikke at være tilbøielig dertil, tvertimod udstødte den en dump Hyllen, og lagde sig, visende sine frygtelige Kløer, need som en Kat, naar den vil gjøre et Spring paa sit Bytte. Nu kom det an paa at opbyde alle mine Kræfter, og dette med Sindighed. Hal sagde jeg til mig selv, du har dog ikke seet Dagens Lys i Jrland for her at lade dig ædes af en vild Kat. Bie kun, du skal see med hvem du har at gjøre. Med fast Arm holdt jeg Sabelspidsen mod min Fiende, der med et vældigt Spring skjød sig i Veiret, men faldt strax tilbage, haardt saaret i Bugen, hvorefter jeg trykkede begge mine Pistoler løs paa den, og endeligen med min Sabel aldeles gjorde det af med den. Den laae nu i sit Blod i Bækken, og jeg var selv forundret over min udøvede Storgierning. Jmidlertid havde mine Venner, skrækkede over den Fare, som jeg ved min vovelige Forfølgelse, havde udsat mig for, fulgt mig saa nær, som det var dem muligt. Jeg hørte nu deres Hestes Trav, O'Dunders Stemme, den Enken bærende Elephants svære Skridt, og Jndianernes skraalende Stemmer. Min Daad satte alle i Jagten Deeltagende, hvilke ansaae mig for forloren, fra det Øjeblik jeg var kommen ud af deres Blikke, i største Forundring. O Bunder, som først sprang mig imode, rækkede mig med hjerteligste Deeltagelse Haanden, men foer pludseligen tilbage, som greben af Skræk, og sagde: Eil O'Shaughnessey, hvad er det Deres Øjne, Deres Øjne? Nu, hvad er der da med mine Øine? O Dunder blev staaende ubevægelig for mig, hans hele Physiognomi udtalede den største Medlivenhed, først efter en temmelig lang Pause, kunde han igjen komme til Orde, og sagde: den stakkels Karl har faaet et Solstik; dog er han lykkeligviis ikke blind. Stakkels O Shaughnessey, Jeg søgte omsonst at fatte Meningen af Oberstens Tale, men Sepoyerne, som jeg nu saae forsamlede omkring mig, udtalede i deres Miner en lige Bekymring over min endnu for mig selv ubekjendte Ulykke. Omsider gjennemfoer en skrækkelig Ahnelse min Siel, og jeg sagde med bævende Stemme til min Ven ODunder, i det jeg greb hans Haand: Hvorledes, mine Øine, skulde de jeg havde ikke Kraft nok til at udtale Ordet. Ja, faldt Obersten mig i Talen, destoværre; i dette frygtelige Land er Enhver udsat for slige Tilfælde, men tag Dem det ikke for nær. O Himmel, jeg skeler altsaa Ja, vist nok, og dette endog lidt stærkere end Enken, giensvarede den gode Oberst, i det han aftørrede en Medlidenheds Taare. Forgjeves vilde jeg søge at beskrive den Tilstand, jeg kom i; jeg skeele, netop den Lyde, der var mig saa overordentlig imod. Jeg fik et Anfald af en Feber, og min allerede forud svækkede Helbred blev nu ganske ødelagt; jeg maatte tilsidst gribe til Krykker. Følelsesløs for min ridderlige Daad viiste Enken OHiggins ikke længere nogen Tilbøielighed for mig; eller for den Forbi delse, som hun forhen saa meget havde ønsket, derimod lykkeliggjorde hun Oberst O'Dunder med sin Haand; og han gik da til England med hende. Generalgouverneuren udnævnte mig nu til Oberst for Regimentet, og det uden at jeg havde noget for Bestallingen at betale. Mit Liv var mig siden saa lidet kjert, at jeg ofte satte det paa Spil, og hvad man da lovprisede, som tapper Daad, var egentligen kun Kiede til Livet.