Den Vest-Sjællandske Avis, 1825-12-26
Den 14de August 1817. Da Englænderne fra fine Omvandringerinde vildsomme og øde Egne ved Lachlan Floden, vendte tilbage mod Nordost, og søgte at komme tilbage til Malqvariefloden, formodentlig i Egnen ved Slaney, Hills, fortæller Oxley følgende: vi havde netop opslaget vor Telt, da vi hørte Lyden af en Steenøre, som en Vild foraarsagede ved at klattre op i et Træe (hvoraf man kan see at disse Skovvilde hugge sig Trin i Træerne for at klattre op i dem). Vi listede os stille hen til ham og overrumplede ham just som han vilde til at stige ned. Han mærkede os ikke førende vi vare lige under Træet; hans Frygt og Forbauselse var overordentlig. Vi betiente os af enhver venskabelig Overtalelse, som stod i vor Magt forat formaae ham til at stige ned; men forgiæves. Han blev ved at kalde med høi Røst, formodentlig for at faae nogle af sine Kammerater til at komme sig til Hielp. Jmidlertid kastede han ned til os det Bytte han havde gjort en ringhalet Opossum. Efter en kort Tids Forløb kom en anden Vild til, hvorpaa den første steeg ned af Træet. De skiælvede overmaade og vare ligesom berusede af Frygt, og fremstillede for os tusinde forunderlige og naragtige Bevægelser, forbundne med en convulsiviskatter og underlige Bøininger med Hovedet (Frygten er en nødvendig Følelse for Selv vedligeholdelsen, som derfor ogsaa Skaberen har tilligemed denne nedlagt i Menneske Naturen; denne Latter og disse mange Bevægelser fremkom formodentlig af en indvortes Kamp og en Vaklen i Siælen imellem at ville vise sig rask og at ville give efter og opvække Medlidenhed.) De vare begge unge Mennesker ikke stort over 20 Aar, af godt Udseende og Legemsbygning; men Hud og Kiød var paa den skrækkeligste Maade ridsede og laae i lange Skriber over Ryggen og Kroppen. Nogle af disse Striber vare fuldkommen 3/4 af en Tomme dybe, og stode saa tæt sammen, at den egentlige Hud imellem dem var neppe til at see; den Mand, som var kommen til os, bragde med sig 3 eller 4 smaae Opossums og en Slange, som han tilbød os og lagde paa Jorden. Vi førte dem til vort Telt, hvor de bleve saa forundrede over enhver Ting de faae, at det var tydeligt, at vi vare de første hvide Mennesker, som de vare trufne paa; imidlertid maa de dog enten have seet eller hørt tale om Jernører (thi Steenører havde de selv) thi da vi gave en saadan Øxe til een af dem, saa trykkede han den til sit Bryst og tilkiendegav sin store Glæde derover (denne Gesticulation røber dog en følelsesfuld Stemning). Efterat have beundret den i nogen Tid bemærkede de en bred Piil, hvormed Øxen var mærket paa begge Sider, hvoraf Jndtrykket nøie lignede det, som en Emu (en stor Nyehollandsk Fugl) frembringer med sin Fod; dette moerede dem overordentligt, og de pegede ofte hen til det og til de Emu Huder, Englænderne havde hos sig. (Dette viser den almindelige Lyst i Menneskelivet til at finde Liigheder, og Glæden ved at opdage dem, da denne Opdagelse røder en Evne hos Siælen.) J al denne Tid anvendte de en stor Opmærksomhed paa at steege deres Opossum, og da de vare neppe blevne varme, saa aabnede de den og toge Fedtet med Jndvoldenne ud, som de præsenterede os som den største Lækkerbidsken. Da vi afsloge at modtage det, saa spiiste de det selv og bedækkede derpaa Opossumerne med den heede Aske. Da de syntes at have faaet nok, saa lagde de Slangen og de Ting, vi havde villet forære dem paa Jorden, og giorde Tegn til at de ønskede at gaae (dette viser dog et Træk paa deres Underhandlings=Klogskab). Dette tillode vi dem at giøre, tilligemed deres lidet Forraad af Provisioner, og saadanne Ting, som vi kunde overlade dem. Den Ordsamling, som vi havde forskaffet os ved Depottet i Lach lan, var ikke til nogen Nytte, da de ikke forstode et eneste deraf. Jngen af dem havde mistet den øverste Hiørnetand, endskiøndt de havde Udseendet af at være fuldvoxne Mandfolk. Vi bleve, siger Oxley, den følgende Dag noget skuffede i vores Forventninger, da vi ikke fik noget meere at see til de Bekiendter vi havde forskaffet os iblandt de Jndfødte, uagtet vi havde haabet, at vor gode Behandling og vore Forærigner skulde have bevæget dem til at vende tilbage til og med deres Kammerater, som de dog ved Tegn havde forsøgt paa at lade os forstaae at de vilde giøre, Den 15de August 1817. Englænderne ankom nu i en smuk Dal, som blev kaldet Marys Valley; da de der havde opslaget deres Telte, og nogle af Bagage=Hestene, som vare en Miil eller to bag ved de andre, vare komne til dem, saa medfulgte af Jndfødte, som vare stødte til dem paa Veien; de vare alle bevæbnede, og havde kun en Mogo eller Steenøre. Vi havde Grund til at formode at deres Koner, og Børn vare ikke langt borte, da man havde bemærket, at de skiulte sig saasnart de fik Øie paa Mændene. Den største Deel af dem havde hverken seet eller hørt noget og Europæere, uden at de dog enten viiste sig foruroligede eller forundrede over det, som de saae (men havde kun nogle af dem seet Hvide, saa maatte vel de andre have hørt tale. derom). Jeg formoder at Berøvelsen af den øverste Hiørnetand, kan ikke være en almindelig Skik hos alle Stammer, da nogle af disse Mandfolk havde den og andre havde mistet den (mærkeligt). Derimod at bære en Pind eller et Been igiennem Næsebrusken, synes at være en fælleds Skik hos alle(Saadanne forunderlige Skikke have formodentlig ingen anden Oprindelse, end at Een har fundet paa saaledes at udpynte sig for at tildrage sig Opmærksomhed; som noget usædvanligt har det giort Jndtryk og opvakt Beundring og Efterlignelse; mange af de Vildes Skikke kunne blot betragtes som et Slags bizarrerie af Moden.) De forbleve omtrent en Time hos os. Vi gave dem Forfierdingen af en Kænguruh, vi kom nu den Qvantitet af Flæsk som vi havde tilovers i en Sæk og uddeelte Jernbaandene omkring Tønden i smaae Stykker imellem dem; disse modtoge de med en ligesaastor Fornøielse, som en Europæer vilde have folt, naar man havde givet ham ligesaameget Guld. Det var umueligt, at kunne tydeligt forstaae hvad de ønskede formedelst Forskjelligheden i deres Gesticulationer; men, de peegede hyppigt henimod Sydost, Directionen af Bathurst (altsaa havde de dog hørt noget om, hvide Mennesker dette lod os formode at de troede, at vi vilde begive os derhen, en Formodning, som vi giorde os al Umage for at bestyrke dem i. Da vi ønskede om det var mueligt at faae at vide, om de kiendte noget til Floden, saa gave vi en Angel til den af dem: men han syntes ikke at begribe dens Brug, indtil Hr. Evans tegnede Liigheden af en Fisk og giordet Tegn paa at Krogen var bestemt til at fange den, hvorpaa de Øieblikkeligen forstode ham og giorde Tegn mod Østen paa at der vare Fisk at faae; men Engl. Bestræbelser for at erfare Flodens Afstand vare aldeles frugtesløse. De syntes at være en aldeles uskyldig Menneskerace, utilbøielige til at giøre noget Angreb, overmaade forsig tige for ikke at fornærme, og som ikke rørte nogen Ting, førend de først ved Tegn havde faaet Tilladelse dertil. De kiendte mange af de Ord, som man havde faaet samlet ved Depottet, andre derimod ikke; men saa uvidende, som vi naturligviis maatte være om hinandens Meninger fandt vi det forgiæves at ville forsøge paa at lære at kiende deres Navne paa Tingene. Til at samle en Ordbog i et fremmed Sprog er det i en vis Grad nødvendigt, at det Partie, som skal meddele Kund skaden derom, maae fatte Hensigten, hvorfor man spørger ham derom; men som det var umueligt at giøre disse enfoldige Creaturre begribeligt. De forlode os en Time før Solens Nedgang meget tilfreds med hvad der var mødt dem. Man saae saa faae Jndfødte i det indre af Landet, siger Hr. Oxley, saa at man neppe kan holde det for at være beboet, nogle hist og her adsplittede Familier udgiøre heele Populationen af disse vidt strakte Egne, og de faae bemærkninger vi vare istand til at giøre, overbeviste os om, at denne Menneske=Race er aldeles den samme, som den paa Kysten; samme Methode til at forskaffe sig deres Underholdning, samme Vaaben og Redskaber, ere fælleds for begge. 1818 den 15de Juni da Expeditionen ankom til Taylers Bæk stødte den pludseligt paa et Par ind indfødte Familier, som dog strax toge Flugten paa en gammel Mand nær og en Dreng, som var krøbet op i et Træe. Man kunde ikke ved nogen Overtalelse formaae Drengen til at komme ned; han saavel som den gamle Mandtsyntes som at være for steenede af Skræk. Manden var i Besiddelse af Levningerne af en Jern-Tomahowk, som han havde omdannet til en Mogo, eller en saadan Øxe, som de Jndfødte betiene af. Formodentlig havde han faaet den af nogle af hans Landsmænd, som havde besøgt Establissementet i Vellington Dalen; thi det var godt at mærke, at han aldrig tilforn havde seet hvide Mennesker. Manden giorde gientagne Forsøg paa at formaae os til at begive os bort, som vi ogsaa kort efter gjorde til hans store Glæde Mandens ene Side stod ret Saar, som han formodentlig havde faaet ved at brænde sig. ved fald (Fortsættes.) ned i Baads187777 mod Mar