Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-10-26
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. - Ad Fjortende Aargang. No. 85. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 26 October 1817. Om Reformationen og Reformationsfesten. (Fortsættelse; see forr. No.)Men da Historien lærer os at kjende Carlstadt, som en meget urolig Characteer, saa er det meget sandsynligt, at han af egen Drivt forlod Kjøbenhavn, og at det ikke, som Adskillige troe, var en Følge af Dronningens Skriftefader, Mansueris Anslag. Carlstadt senere Fremfærd i Tydskland, viste tilfulde, at Frygt for et Partie ikke kunde formaae ham, efter det korte Ophold af 14 Dage, at forlade det Land, til hvis Reformator han var indkaldt af Kengen selv. Snarere maa man antage, at han indsaae, hvor lidet der, saaledes som Tingene da stode, var her at udrette for ham, og at han derfor hellere valgte Tydskland til Virkekreds for sin fyrrige Aand, thi allerede strax efter sin Tilbagekomst til Wittenberg, udgav han en liden Afhandling, og medens Luther bragtes til Wartburg (1621), begyndte han selv at reformere ved Billedstormen og hemmeligt Skriftemaals Afskaffelse. At Christian, efterat Carlstadt anden Gang tilbød sig at komme til Danmark, ikke kunde modtage Tilbudet, er meget begribeligt, thi hvad skulde Kongen med en Mand af saa urolig Aand, der desuden ikke var ganske enig med Luther, Efter sin Tilbagekomst fra Nederlandene, var det een af Kongens første Handlinger, at forvise Dronningens Skriftefader, Johan Mansveri, fra Hoffet, og afsætte ham fra hans Kald. Om Aarsagen dertil tier Krøniken, men man gjetter sig til, at det skeete, fordi Mansveri havde overtalet Dronningen til at bortfjerne Carlstadt og Gabler som Kjettere. Sandsynlig er denne Gisning ikke, thi deels laae det ei i Carlstadts Characteer, saaledes at lade sig bortvise af Dronningen, naar han var indkaldt af Kongen, deels vilde Christian i saa Fald snart faaet ham tilbagekaldt igjen, om ikke for andet, saa blot for at trodse sin Plans hemmelige Modstandere. Hvidtfeldt har opbevaret os det Brev, som Carl den Femte tilskrev Kongen i Anledning af Mansveris Forviisning fra Hoffet; det er temmelig mørkt stillet, og Keiseren synes forsætligen at have indhyllet Aarsagen til Skrifte faderens Unaade i et Hemmelighedsslør. Men næsten skulde man troe, at Sagen angik Kongens Kjerlighedsforstaaelse med Dyveke, og dennes Forgivelse; thi det maa man slutte af Keiserens Ord; efterdi vi kan ikke andet tænke, end at Eders Værdighed er imod vores Syster saa befindet, som en erlig Hosbond bør at være mod sin kiere Hustru, ikke anderledes, og forbenævnte Kirketjeners Uskyldighed er noksom, udi hvilken intet har været at laste, andet end han haver paa sit Embedes Vegne, tient vor Syster til Takke. Hvidtfeldt beretter ogsaa, at Kongen, først efter at have trættet med Dronningen, fik udfrittet af hende, at det var hendes Kammerherre, Maximilian, som havde været i hendes Følge, da hun kom herind fra Nederlandene, der udvirkede hiint Brev, og at Christian lod ham dræbe, medens han var paa Reisen med nye Breve til Keiseren. Hvorom Alting er, saa har der været hemmelige Forstaaelser imellem Dronningen, Mansveri og Maximilian (de Bin) af langt andet Formaal, end blot at forvise Reformatorerne. At Elisabeth (1517), i Spidsen for Rigets fornemste Fruer, begav sig i Procession til Kongen, og bad for Torden Oxes Liv, da Christian havde ladet ham, ved tolv Bønder, dømme til Døden, viser, at Dronningen var paa Adelens Side. Desuden holdt Nogle allerede den Gang for, at Rigsraadet havde ladet Dyveke rydde af Veien, for at føie Dronningen. Vi have allerede opholdt os længer ved denne Gjenstand, end Grændserne af nærværende Undersøgelse tillade, men det synes besynderligt, at endnu ingen af vore Historikere hidtil er faldet paa, at betragte Sagen fra denne Synspunkt, da saa meget taler imod den Formodning, at Mansveris Fald var en Følge af Carl stadt og Gablers Bortviisning, og derimod adskillige Ting godtgjøre, at den sande Aarsag har været Dyvekes Død, hvortil Mansveri, som Dronningens Skriftefader, om ikke personligen, dog ved sine Hielpere kan have bidraget. - Keiserens Brev maa have været meget krænkende for Christian, thi da han læste det, rev han den gyldne Vlies's Orden *), han havde faaet af sin Svoger, af, og traadte den med Fødderne. At han lod Maximilian underveis dræbe, bliver ikke usandsynligt, naar det kan antages, at han, i Forening med Mansveri og Flere, har havt Deel i Anslaget mod hans elskte Dyveke, og hvilket Kongen nu var kommet paa Spor efter. At Christian har anvendt Alt for at ophielpe det saa dybt sjunkne Opdragelses= og Underviisningsvæsen, hæve den undertrykte Borger= og Bondestand, og med en høiere Grad af Randscultur, fremme Reformationen, derom vidne alt for mange Kiendsgierninger. Men Historieskriverne have længe, næsten Alle, villet søge Grunden hertil i urene og egennyttige Bihensigter. Selv den udøDen sees endnu paa det paa Konstkamret hængende, og af Lucas Eranach malede Oxiginalportræt af Kongen. Klevenfeld har deraf, villet bevise, at Elephantordenen ikke er ældre end fra Frederik den 2dens Tid. delige Sum siger (i Saml. t. d. Hist. T. 2 i Fort.) Christian II. Omhue for Borgere og Bønder lyser allevegne frem, endskjøndt han ikke gjorde det af reen Hensigt for deres og Landets Bedste, men for derved at nedtrykke Adelen, og at bane sig Vei til Enevoldmagten, Midlerne maatte være som de kunde; hvorfor enhver, endskjønt mange gode Anstalter ere skeede under ham, bør bede Gud bevare sig fra saadan Herre og fra saadant Regiment, tænkende stedse paa Stokholm."At Arild Hvidtfeldt, under en af et Rigsraad afhængig Konge, midt under Adelens Vælde, kunde fordømme Christian; det er begribeligt, thi han var Adelens, altsaa var Adelen ogsaa hans Fiende. Men hvorledes den ædle Suhm, 180 Aar efter Hvidtfeldt, endnu kunde skrive saaledes, det lader sig kun forklare ved de Fordomme, han havde indsuet mod denne Konge, ved ideligen at læse de overdrevne og hadske Skildringer af Christians Foretagender, som mere i Form end i Gierning forekomme os saa grusomme og uretfærdige. Haard var han, haard stundom indtil Grumhed; men selv hans Grumhed bør bedømmes med Retfærdighed og Apartiskhed. Hans Omhu for Borgere og Bønder, sigtede den end kun blot til at nedtrykke Datidens Adel og bane sig selv Vei til Enevoldsmagt - en Hensigt, som man dog egentligen kun kan gjette sig til – var altid priisværdig, deels fordi Adelen, som det efterfølgende Aarhundredes Erfaring lærte, var kommet til at staae saa høit, at den maatte nedtrykkes, naar ikke Borgere og Bønder skulde ganske trædes i Støvet af den, deels fordi Christian indsaae, at Staten ikke kunde bestaae ved et saadant Aristocratie, og at Danmark høiligen trængte til en selvstændig Regent. Havde han været en Herre, som hans Fader, Kong Hans, under hvem Adel og Geistlighed kunde gjøre sig saa lystige, som de vilde, da skulde adelige og geistlige Krønikeskrivere have skildret ham, liig hiin, som en from og godmodig Monark. Men Christian vilde handle selv; vilde svække de Mægtige og styrke de Svage; adsprede Vankundighedens Taage og regjere over et frit og oplyst Folk, og det var hans Brøde. For Alt hvad han har gjort, selv det, der synes at bære Præg af største Grusomhed, havde han sine gode Grunde, men alt for ofte bleve disse fortiede, og hine overdrevne. Naar man undtager det saakaldte Stokholmske Blodbad, saa bestaaer Alt, hvad selv hans arrigste Fiender, have vidst at fremføre imod ham, deri, at han lod Torden Oxe henrette, Man sver bortvise fra Hoffet, Frue Meinstrups Godser, confisquere og hende jage ud af Landet. De øvrige Beskyldninger, at han havde ladet Melchior, en polsk Gesandt, Hedenstrup og Maximilian hemmeligen dræbe, ere ubeviste. Torden Oxe døde sikkerligen ikke ganske uskyldigt, Kongen havde først ladet ham stille for Retten, og vilde altsaa ikke have ham fældet uden Lov og Dom; men at de fleste af Raadsherrerne vare Torbens Paarørende, at de ikke vilde dømme ham, og at de endog lode Kongen høre, at Dyveke kun havde været hans Frille, som det i alt Fald maatte være Torben Oxe tilladt, at have utilbørlig Omgang med, det var Omstændigheder, der vel ikke ganske, men dog tildeels undskylde Kongens haarde Fremfærd mod den unge Adelsmand, der mueligen endog paa Ballet ved Hoffet gjorde sig i et lystigt Lune til af sin Seir over Dyrkes Uskyld. Christians Ord, at om han havde saa mange Slægtninger og Venner som Torben, vilde han have faaet en anden Dom, viser, hvilke Tanker han havde om dets Apartiskhed. At Kongen frittede Torben paa Ballet, er noget, hans Fiender fortælle, men det Usandsynlige heri, synes allerede at fremlyse deraf, at de fortælle, han gjorde det i Nærværelse af endeel Omkringstaaende, som endog med Miner og Gebærder mindede ham om at være forsigtig; men ikke pleier man gjerne at udfritte en vigtig Hemmelighed i Fleres Overværelse, og om man end vilde lade en saadan Urimelighed gjelde, er det dog ikke at forudsætte, at een af de første Adelsmænd, som Slorsherren Torden, skulde besidde saaliden Klogskab, at han vovede at tale om en saa betænkelig Sag, som de Omkringstaaende end- og tilvinkede ham at tie om, med mindre han i en beruset Tilstand har villet prale med sine Elskovintriger. Fru Meinstrup fortjente ikke mindre sin Skjebne end Torden Oxe, thi det tilkom ikke hende at blande sig i en saa hidsig Konges Kierlighedsforstaaelse, og endog at ville formane ham. De øvrige Personers Drab ere ikke historisk beviste, og om de end virkeligen var det, af det Slags, som Politiken til alle Tider har vidst og vil vide at undskylde; som ere udøvede i Hundredetal baade for og efter den Tid, uden at nogen finde den Monark, under hvis Regjering det skeete, blev kaldet en Tyran. Skulde overalt alle de Handlinger, der paa denne Jord ere begaaede, altid skrives paa den Regents Regning, under hvis Regjering de udøvedes, saa vilde Neronernes Tal blive alt for stort. Ogsaa Christian var kun et Menneske, maatte ofte see med Andres Øine og handle efter Andres Tilskyndelser. Jkke alle Konger ere saa lykkelige at have en Sully ved deres Side, og ikke Faa af dem lære sørgelige Erfaringer, skjøndt ofte for sildigen: at det, til saa Manges Ulykke, ikke er nok, at Fyrster ere Mennesker, men at ogsaa Diævler paatage sig Skikkelse af deres Venner." J det nittende Aarhundredes lykkeligere Regenter! Offver den med saa megen Uret til Tyran stemplede Christian en medlidende Taare! Glommer hans Haardhed, og mindes det Gode, han saa gjerne vilde, men, standset af sin Tids Fordomme, ikke altid kunde stifte. Han manglede ganske hvad J saa rundeligen besidde, Offentligheden; dette eneste og kraftigste Middel til at blotte de Diævler, som kunne besnære eder, og til at vise eder de Skiær, hvorpaa J paa det brusende Regjeringshav saa let kunne strande, (Fortsættes.) Begjering til General-Toldkommeret og Commerce-Collegium.