Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-02-24
Bemærkninger over nogle Steder i de Kritiske bemærkninger over Professor Oehlenschlagers Program. (Fortsættelse; see forr. No.) Saa morende det kan være, med et opmærksomt Øje at følge Forfatterens Yttringer, saa er det dog kjedende at skrive dem af, og Skridt for Skridt at commentere dem. Jndsenderen vil derfor over det næstfølgende kun gjøre nogle korte bemærkninger, for snart at komme til det andet af de to Steder, der især have fornøjet ham. Forfatteren repeterer i adskillige Vendinger den Forsikkring, at den Sætning, han vil bestride, er falsk. De synderligste Forestillinger om, hvad der udfordres til at gribe med kraftig Haand ind i Tidens Hjul, komme herved til Syne. At Helte og Statstyrere ganske anderledes formaae det, end Digtere, det bliver der ingen Tvivl om Om Helte og Statstyrere nu ogsaa ganske ander ledes formaae det, end f. Ex. Mænd som Apostlerne Johannes og Paulus, eller som Philosophen Kant have været i Stand dertil, det vilde Jndsenderen gjerne vide; han selv tør i saa vigtig en Sag intet dømme. Forfatteren har gjort ham saa confus i denne Henseende, at han hverken veed ud eller ind om, hvad det egentligen vil sige kraftigen "at gribe ind i Tidens Hjul. Da han imidlertid seer, at Forfatteren mener, at Digteren dog har til Maal og den udmærkede Digter vel og formaaer) at glæde og opløfte sine Medmenneskers Sind, saa kan han ikke undlade at spørge, om ikke Digteren maaskee ved denne Glæden og Opløften tillige virker kraftigen paa disse Medmennesker, og derved tillige griber kraftigen ind i disse Medmenneskers Menneskeliv, J Begyndelsen forekom os den Sætning: at den udmærkede Digter kraftigen deeltager i sin Tidsalders Virksomhed, ganske simpel. Den udmærkede Digter, tænkte vi, griber kraftigen ind i Gemytterne, og da disse Gemytter ligesom ere de Middelpuncter, hvorfra Menneskelivet gaaer ud, saa griber han jo vel er ipso kraftigen ind i Menneskelivet, og gjør han først det, saa skal vel ingen kunne nægte ham at have leveret sit kraftige Bidrag med til sin Tids Virksomhed. Saaledes forestillede vi os Sagen ganske simpelt; men nu tør vi det ei mere, saalænge vi ei have hørt de Grunde, vor Forf. ventelig har i Baghaanden, men desværre denne Gang endnu ei har skjænket os. - Forfatterens paa dette Sted forkyndte æsthetiske Forestillinger gaae vi forbi. Dog kunde vi ikke andet end smile, da vi just, i det vi læste de Ord: "Hans (Digterens) Kald er en mere stille Virken, og i det hans Siel er ligesom næret og opfyldt med Skjønhedens overjordiske Billeder og Jdeer, falder det ham ikke ind os.v., kom til at tænke paa de store Malerier af Forbrydels- og Samvittighedsnag, Vanvid, Fortvivlelse, og Jordelivets Jntethed og de meest ødelæggende menneskelige Lidenskaber &c. &c., hvilke Shakespeare. og andre udmærkede Digtere have leveret os. Mon disse Skildringer høre med til Skjønhedens overjordiske Billeder? Forfatteren kommer nu til endnu engang at fortælle, hvorledes Digterens Værker mangengang først opnaae den fulde Virkning længe efter hans Død. Ved denne Leilighed anfører Forf. endnu engang Shakspeare, som Exempel paa det selvsamme, hvorpaa han, i Selskab med fem andre, allerede ovenfor var anført som Exempel. Derfor, naar Forfatteren siger: Shakspeare kan her atter anføres som eet af talrige Exempler, saa gjør dette, atter ordentlig en comisk Effect. Forf. gaaer derpaa til at bestride den Sætning: "at alle fortræffelige Digtere have været agtværdige og kraftigt handlende Mennesker. Hvorledes han, naar han vil bestride denne Sætning, kan slaae begge disse Prædicater under eet, begriber man ikke, førend man seer, at det ene af dem: "kraftigt handlende, kun staaer for et Syns Skyld, da det i det følgende aldeles ikke berøres. Nu, at et fortræffeligt Digterværks Frembringelse kan kaldes en kraftig Handling (i dette Ords almindelige moralske Betydning), det er vel, hvad man kalder en Selvfølge. Vi ere ogsaa overbeviste om, at Forf., naar han blot havde husket paa, hvad det var han vilde sige, med Fornøielse havde udeladt det sidste af disse to Prædicater. Men hvad Agtværdigheden angaaer, da kommer Forf. frem med den store Mening, at en Digter, som Digter, gjerne kan være fortræffelig, uden at han derfor just som Menneske behøver at være agtværdig. Skade kun, at Forf. i lidt mere end en halv Columne har expederet en Sætning, hvis grundige Undersøgelse vilde kunne afgive Stof nok til en Bog. Endnu mere Skade, at alt, hvad han siger, blot løber ud paa, at Genie og Talent ere eet, Hjertets Egenskaber noget andet, uden at han gaaer ind i en Undersøgelse af den Forbindelse imellem begge, der dog vel finder Sted, og maaskee kan være af saa synderlig en Beskaffenhed, at Genie og Talent maae understøttes af et godt Hjerte, naar sande fortræffelige Digterværker skulle komme frem. Skade ogsaa, at Forf. ei har bemærket den petitio principii, der her bestandigen løber ind for ham, naar han her bestandigen forudsætter, at en Digters Charakteer allene viser sig i hans Levnet, ei i hans Digterværker, en Sætning, som just hørte med til det omtvistede, men til hvilken Forf. først i det Følgende kommer, uden dog her at paaberaabe sig dette følgende. Dog vi ville ei længere opholde os ved dette Sted, der, for at bruge et bekjendt kantisk Udtryk, indeholder en heel Red af logiske Feil. Angaaende hiint Spørgsmaal selv, da ønskede vi, at der existerede en platonisk Dialog derover; hvilken Mark vilde den platoniske Jronie have fundet for sig, naar det gjeldte at slaae den Paastand tilbage, at et i moralsk Henseende ikke agtværdigt Menneske skulde kunne være en udmærket Digter, en Sætning, der forekommer os som en contradictio in adjecto. Forresten gad vi engang i Erfaringsverdenen møde et saadant Menneske, om det ellers kan existere. Vi vilde være begierlige efter at erfare, om et saadant Særsyn af Menneske enten kunde yttre sig med Begeistring, uden at være begeistret, eller være begeistret, uden at tale af Hjertens Grund, eller tale af Hjertens Grund, uden at det, han udtalte saaledes, boede ham i Hjertet, eller om han maaskee gjerne kunde være en begeistret, af Hjertens Grund talende udmærket Digter, uden at det just behøvede at være Jdeerne om det Gode, Sande, Skjønne og Store, der besielede ham, eller om maaskee det sande Godes Jdee hverken har med Jdeen om det Skjønne og Store, eller med Digterens Virksomhed det ringeste at gjøre. (Fortsættes.) Waterlog Broen. Meddeelt.) Denne Broe, som indtil faa Maaneder førend dens Fuldendelse blev kaldet Strandbroen, hedder ni Warerlobroen. Synet af Surrens Bjerge og den skjønne Strækning af det herlige Land Sønden for Thamesfloden, fra Gaden kaldet Stranden, ud over Broen, er overraskende behagelig, og Virkningen er ikke lidet forøget ved den uafbrudte Række af Huse, som man seer ved at passere igjennem Gaden Stranden, og til man kommer ved Aabningen, som leder til Waterloobroen.