Ribe Stifts Adresseaviser, 1843-12-20
J Torsdags har man ophugget og solgt som Brænde Linieskibet "Phoenix, der allerede længe ikke har kunnet bruges til Andet, og som aldrig har været i Søen. Flere hundrede tusinde Rigsdaler ere altsaa uden mindste synlig Nytte gaaede op i Røg, og disse mange Tønder Guld ere anvendte saaledes paa en Tid, da Landet haardelig trængte til hver Stilling. Havde Folket gjennem dets udvalgte Mænd havt Adgang til at blive hørt over Anvendelsen af de Skatter, som det sukkende maatte udrede, var dette visselig ikke skeet. Men hvad kan det hjælpe at føre Klager over den forbigangne Tid, det Skete kan jo dog ikke forandres, Det Skete kan vel ikke forandres, men Noget kan det maaskee dog hjælpe; den levende Erkjendelse af det Urigtige, vi engang have gjort, maa upaatvivlelig forhindre os fra at gjøre ligge det Samme om igien. Skulle vi bygge store Skibe, og have vi Evne dertil, saa skulle vi i alt Fald dog ikke gjøre det, førend vi have Kræfter til at øve og bemande dem. Det er ogsaa uden for al Tvivl, at man ikke skal have Skibe, om hvilke man ikke veed, enten de i Farens Stund kunne bruges eller ikke, og det veed man ikke, fordi Skroget er løbet af Stablen uden Takkelage og uden Kanoner. Vi savne Dampskibe, som Admiralitetet mod en billig Leie kunde overlade private Selskaber eller Generalpostdirectionen, og i det Sted bygge vi bestandig nye Linieskibe, som raadne op i Havnen, uden nogensinde at have gjort saa meget som en Prøvefart, thi ogsaa dertil ere de for store. Det var paa Tide, at vi bleve kloge af Skade og hørte op med at ligne Bourbonerne, som Jntet lærte, ikke engang af deres egen Historie, derfor tabte Land og Rige, og nu maae nøies med i fremmed Land at opføre scandalense Comoedier til Spot for alle Fornuftige. (Fædrel.) Den lundske terære Tidning : "Studier, Kritiker og Notiser", indeholder en velskreven Afhandling, betitlet Grundtvig som religiøs Skalde, der er bleven oplæst i Skanska Pressalskapet. Vi skulle ikke indlade os paa Sammes enkelte Details, men kun fremhæve følgende Linier deraf, der vise, hvorledes man i Broderriget betragter denne, som Historiker og Digter saa høibegavede ægte Skandinav Saasom bekont ar, har Grundtvig wirkat i man gaa riktningar. Som mytholog, historiker, prædikant och skald har han et stort och freidad namn. Annuvid intradandet, sin lenads host ar han den samme ungdomlige, eller om J hellere wilien det, den man lige, friske, hieltemodige, fritt kringblickande ande som han under forgangne ar wisat sig wara – en christnad nordisk tampe fran hedensøs med Sagastav og Petersværd i Hand". Antingen han mandrar ofver Eddalarans Jdawall eller werdshistoriens falt, antingen han star pa preditstolen i Christianshavns tyrka eller sitter ved harpan i sin kam mare, ofveralt at han Grundtvig. Sa trader hans egendomlighet fram, afven i narvarende kyrkosanger, som uppenbara en ande till halften Luthers, til halften Kingos, men sammansmalt til et harmonisk - Wi kunne ej annat an lyckonska dan heelt. ska kyrkan, att ega en saadan man som Grundtvig, en man med sa mycket sule, sa mycken lardom, saa mycken merksomhet och framfor alt samycket christendomsallar. Ma han lange sa lefva och werkaoch matte hans arbeie i Herrans wingaard icke blefvautan alt inflytande afven for wart svensk Sion. – Saaledes omtales Sagamanden i Fædrenes store Aand Nic. Fr. Sev. Grundtvig ude, medens i Hjemmet yngre Videnskabsdyrkere og Docenter ved Universitetet, begeistrede af hans store Aand, opfordre ham til at holde Forelæsninger, der besøges af et større Publikum, end man kan anvise Plads. Naar efter nogle Aar mange af hans Samtidige, der vare Professorer og Bisper osv. med eller uden Navn, naar de ere døde og med samt deres Værker udslettede af Erindringen, da vil man maaskee med stor Jver studere hans Værker og henrives over den eiendommelige kraftige Skiald. Naar man da eftergrandsker, hvorledes Staten belønnede denne høitfortjente Mand, da vil man maaskee dog troe, at han levede i en Periode, da man ikke forstod at vurdere hans Videnskab og Kunst og Geni, eller troe, at han var samtidig med Johannes Evald, da man gav fremmede Digtere og Kunstnere Understøttelse og lod Hjemmets Skjalde døe i Trang og Armod, begavede med en Pris Tobak thi man vil da med Forundring erfare, at Statens Autoriteter kun havde begavet ham med et usselt Præstekald, Stiftelsen Vartou. (Onok.)