Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-07-15
toget i Rusland. Keiseren sagde engang, da han talte om Krigen i Rusland: "For Nationerne og Souverainerne gives der ingen smaa Begivenheder; disse ere det, som lede deres Skjebne. Siden nogen Tid var der opstaaet en Misforstaaelse imellem Frankrig og Rusland. Frankrig bebreidede Rusland Fastlandssystemets Krænkelse. Rusland forlangte en Erstatning for Hertugen, af Oldenborg, og gjorde endnu adskillige andre Fordringer. Russiske Tropper nærmede sig Hertugdømmet Warschau, i Nordtydskland dannede en fransk Armee sig. Jmidlertid var man endnu langt fra ikke besluttet til Krig, da pludseligen en ny russisk Armee satte sig i Marsch mod Hertugdommet, og af den russiske Minister i Paris blev overgivet en insolent Note, som Ultimatum, med den Trudsel, i Mangel af sum mes Antagelse, inden otte Dage at forlade Paris. Nu troede jeg Krigen erklæret. Jeg havde i lang Tid ikke været mere vant til en saadan Tone. Jeg var ikke vant til at lade mig komme i Forkjøbet; jeg kunde, i Spidsen for det øvrige Europa, drage til Rusland; dette Foretagende var populært, Sagen europæisk, det var den sidste Anstrængelse, Frankrig endnu havde at gjøre. Dets Skjebne, det ny europæiske Systems, var Maalet for Kampen. Rusland var Engellands sidste Hjelpemiddel; Jordklodens Fred var i Rusland, og Udfaldet kunde ikke være tvivlsomt. Jeg brød op. Jmidlertid, da jeg kom til Grændsen, jeg, hvem Rusland havde erklæret Krig, ved at tilbagekalde sin Gesandt, troede, at burde sende min (Laurision) til Keiser Alexander i Willna; han blev afvist, og Krigen begyndte. Men hvo skulde troe det, Alexander og jeg, vedblev Keiseren, vi befandt os begge i Stortaleres Stilling, der, uden at have Lyst til at slaaes, søgte at indlage hinanden Frygt. Jeg havde gjerne ikke ført Krig; jeg var omgivet og overvældet af ubeleilige Forhold, og Alt, hvad jeg siden den Tid har erfaret, forvisser mig om, at Alexander endnu mindre havde Lyst dertil. Hr. v. Romanzow, der endnu havde bibeholdt. Forhold i Paris, og sildigere, da Russerne lede Nederlag, blev meget mishandlet, paa Grund af de Beslutninger, han havde foranlediget, havde forsikkret, at nu var det Øjeblik kommet, da Napoleon, befindende sig i Forlegenhed, vilde gjøre Opofrelser, for at undgaae Krigen; at Leiligheden var gunstig, og at man maatte gribe den; at man kun behøvede at vise sig og føre et fast Sprog; at man vilde faae Skadesløsholdelse for Hertugen af Oldenborg; at man vilde erholde Danzig, og at Rusland vilde forskaffe sig en overordentlig Anseelse i Europa. Dette var Nøglen til de russiske Troppers Bevægelse og Fyrst Kurakins insolente Note, der uden Tvivl ikke var indviet i Hemmeligheden, og alt for bogstaveligen udførte sin Jnstruction. Den samme Nykke, det samme System foranledigede ogsaa Vægringen, at modtage Laurision i Wilna; og deri, sagde Napoleon, laae mit Diplomaties Feil og Ulykke; det stod ene, uden Slægtskab, uden Berørelse, midt iblandt de Gjenstande, der skulde behandles. Havde jeg havt en Minister af det gamle Aristocratie, en fortrinlig Mand, saa havde han i Samtalernes Løb gjettet Skyggeskiftningerne (Nuancerne), og vi vare ikke komne i Krig. Talleyrand havde maaskee været istand dertil; men den ny Skole formaaede det ikke. Hvad mig angaaer, da kunde jeg allene ikke gjette Alting; Værdigheden forbød mig personlige Oplysninger; jeg kunde kun dømme efter de Actstykker, der vare til, og jeg kunde saa meget som mueligt dreie dem hid og did, naar jeg kom til en vis Punkt, saa bleve de stumme, og kunde ikke svare til alle mine Grandskninger."(Fortsættes.)