Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-09-09
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Hvo Ra Tolvte Aargang. No. 72. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 9 September 1818. Ydmygst Begjering. Jeg er en fattig Enke, og blev efterladt med fire smaae Børn, da min Mand, som saaredes Bombardementet, døde Aaret derefter. Jeg ernærer mig og Børn ved Vadsk og Reengjøring, og maar jeg ei dertil bruges, ved grov Syening. Fiin Arbeide har jeg ei lært, og dertil due ei heller mine stive Fingre. Ved daglig Arbeidsomhed har jeg hidtil forhvervet Føden for mig og Mine, og gode Folk, som jeg har tjent, komme mig til Hielp med Skoleløn for de to ældste Børn og med et og andet Klædningstykke; men det er mig end nu ofte besværligt nok at skaffe de hungrige Maver Mættelse, da alle endog de ringeste Næringsmidler ere dyre, en Sild 10 a 12 Rbs., et Pund Brød 8 a 9 Rbs. Kartofler har da ofte været min Tilflugt, og jeg og Børnene have takket Gud for, at vi endnu kunne faae disse. Stuvede med lidet Melk eller fidt ere de en baade mærende og velsmagende Spise, vi nøies ofte med dem, dyppede i Salt. Men nu hører jeg til min store Sorg, at Man overalt paa Landet vil brænde Brændeviin af Kartofler, og at derved skal være stor Fordeel, at Man da sparer Heste og Vogn og Tid og Folk, som nu bruges, for at føre Kartofler til Kjøbstæderne. Jeg tænker da sukkende: hvorledes skal det saa gaae de Fattige baade her og andre Stæder, naar de ogsaa skulle savne dette Fødemiddel, som de dog endnu, skjøndt vanskeligt nok, kunne formaae at betale, Kartoflerne maae, naar de bestemmes til andet, fordeelagtigere Brug, da enten blive meget dyrere, eller maaskee ei altid at faae, og i begge Tilfælde ere vi ligemeget at beklage, som ei kunne undvære denne Frugt til Livets Ophold. Vi synes nu, at 3 a 4 Rbmk. er dyrt for 1 Skp. Kartofler, som jeg ofte har kjøbt for 12 Kobberskl., og naar den nu kom til at koste 2 Rbdlr., saa blev den i Føde for fattige Folk. Nogle have vel trøstet mig med, at der nu avles mange flere Kartofler end tilforn, at det kun er Overflødigheden heraf, som skal bruges til Brændeviin, og at der endda bliver Nok til Føde; men jeg har aldrig merket, at der har været for stor Overflod af denne Frugt, jeg har aldrig seet, at Nogen, som falbud den, har manglet Afsætning. Ogsaa tænker jeg, at Kartoflerne, saaledes som de formere sig, og saaledes som de sælges, skunne vel betale baade Jorden og Arbeidet, som anvendes paa dem. Ja, jeg tænker, at denne velsignede Frugt, der kan bruges paa saa mange nyttigere Maader, og har lettet saa meget paa de mærværende dyre Tider, ei er bestemt for Mæske karret. Men jeg kan jo her i min Eenfoldighed tænke feil. Jeg vil derfor hellere bønlig henvende mig til de gode Landmænd, og haaber vist at blive hørt, naar jeg taler min og mange flere Trængendes Sag, naar jeg beder, at de dog vil lade deres fattige Næste leve med sig, at Menneskeskjerlighed dog hos dem maae seire over Pengebegjerlighed, at de dog hellere ville handle med Sæd og Kartofler, end med Brændeviin. Jeg anraaber indstændigt Alle dem, som have at byde og raade, at de dog ville forbarme sig over de Ringe, og ihukomme deres Tarv, saa de ved flittig Arbeidsomhed et skulle savne Livets Fornødenheder. Naar enhver Bonde maatte forvandle sit Korn, sine Kartofler og andre Frugter til Brændeviin, naar Fordelen her var fristende, vilde vel ogsaa Meget af den Tørv, som nu bringes til Staden, forbruges til disse Brænderier, og vi Fattige ville da komme i ligesaa stor Nød for Jldebrand som for Føde. Dog jeg vil ei længere plage mig med disse Bekymringer, men haabe at Armoden ei heller herefter skal savne Venner og Egena. Talsmænd. Nok et Par Ord om Bjovulfs Drape. (Slutning.) Om alt det Øvrige kan og vil jeg fatte mig kort. Om den danske Biovulf vil jeg kun sige at jeg langt fra listig at skiule Ordets Nærværelse i Jndledningen, har udtrykkelig anmærket at det ogsaa fandtes der, og havde det ei været mig umuligt at faae det til at falde i Verset, havde jeg netop sat det i Rimet for at undgaae en Udlæggelse jeg godt forudsaae. Resten en anden Gang. biorta kalder Udg. et selvgjort Ord, men at jeg i det Mindste ikke selv har gjort det, kan Man see i Sommers Lexikon. Udg. siger at jeg, i Talen og 3die og 4de Sang har lastet ham fordi han oversætter for ved Sværd, men vil Læseren eftersee Skilderiet No. 63, da skal han finde lidt Andet, nemlig Udg. tre Oversættelser af Talemaaden hine fyrwyt bræc Nysgierrighed kom over ham, og her er da vist ikke Stedet til at tvistes om enten Ordet fyr, naar det stodfor sig selv kunde oversættes Sværd eller ikke. At fyr saaledes virkelig er Jld har jeg jo aldrig nægtet, men derfor bliver fyrmyt aldrig en Bavn, og derom, om de ignes angari i Oversættelsen S. 20 og i Inder rerum S. 237 var jo Talen. Hvorvidt ellers den bekjendte Ting at Ordenes Brug kan være forskjellig i Poesie og Prosa, berettiger Udg. til i eet og samme Digt at oversætte de samme Ord paa den meest modsatte Maade, hvilket han trøstig indrømmer at have gjort (Skilderiet No 68) vil jeg ikke undersøge, men at et saadant Sprog eller Digt ikke var til synderlig Gavn, det veed jeg nok. Udg. kan slet ikke lide, at jeg har rettet de 300 Mand han i sjette Sang S. 31 tillægget Bjovulf til, tredive Mands Styrke, og paastaaer at XXXtiges er tredive Snese, som da rigtig nok blev ikke tre men sex hundrede, men jeg vil blot bemærke, at hvad det saa end var, staaer der udtrykkelig at Bjovul havde det i sit Haandtag, on his mundgripe, og det blev dog med de 300 eller 600 Mand lidt vel Meget. Om Bjovulfs Vanden vil jeg kun sige, at efter Orden (S. 36) Send til Higelak (onsend Higelace) nævnes Vaabnene, men ingen Grav og Meningen kan da vel ikke være tvivlsom.