Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1783-07-25
Fredagen, den 25de Julii. En virkelig Tildragelse. For nogle Aar siden levede i Neumark en Hyrde, - en Mand, som af alle der kiendte ham, havde Ord for at være en ærlig, stille, og from Mand; og han fortiente og virkelig dette gode Rygte, dog maaskee han var lit for stille, lit for from, saasom han var en Hernhuter. Da han engang gik ud i Marken til sin Hiord, traf han af en Hendelse Skoleholderen fra Landsbyen, som var hans Ven, og Troes Bekiendere: - Deres Samtale dreiede sig snart fra Huusbekymringer til Religionen, a 482 Ar og Deres Hierters Anliggender, og Hyrden kunde ikke finde Ord til at udtrykke sig, hvor lykkelig han i denne Henseende var. e Endelig, udbrod han i al Oprigtighed, har Gud hort min Bøn; han har efter mangen en haard Strid skienket mig sin Fred; han har ladet mig blive deelagtig i sin sande Troe; O! hvor vel befinder jeg mig ei derved, Ja saa vel, at jeg visselig ikke ville bytte min Forfatning bort med nogen Fyrstes! Han blev endnu længe ved i denne Tone, indtil han til sidst formerkede, at Skoleholderen rystede med Hovedet, og han spurgte ham om Aarsagen dertil. Saadan en Sieleroe, kiere Broder, er sandelig meget god, var hans Svar, og jeg tvivler ikke om, at den er en Følge af Dit Hiertes hemmelige gode Forfatning. Men vores nærværende Troe, - vores nærværende Troe, - saa ganske reen og luttret, som de Gamles Trøe, maae den dog nok ikke være. Og hvorfor skulle den vel ikke kunne være det, kiere Broder, Jeg har jo saa andægtig bedet til Gud; saa ganske taget min Tilflugt i Lammets Vunder og Saar; og jeg føler ogsaa derfor saadan en Klarhed, og saadan en Vished i min Forsyning, at - - Alt dette er got ret got, Men Patriarchens Troe, Abrahams Troe, Abraham, der ofrede Gud sin eneste Søn; Hvem kan vel nu haabe at besidde slig en Troe, Havde Skoleholderen kundet forestille sig den hundrende Deel af den Virkning, som disse ulykkelige Ord gjorde paa den arme Hyrde, da skulde han visselig omhyggelig have vogtet sig for at udtale dem: Bedrøvet, nedsenkt i dybe Tanker, skiælvende i sin Troe, fulgte han nu den ganske Dag efter sin Hiord, hørte og saae intet runt omkring sig, Nr. 483 R. og da han kom hiem, giengieldede han med den største Koldfindighed hans Kones og Børns ømme og varme Elskovs Smigren, foragtere, under Paaskud af en Upasselighed, sit lille Aftensmaaltid, og holt selv uden Glæde sin Bedetime. Hans Sieleroe, - hans faste Tillid til den Guddommelige Naade var forsvunden. Tusinde Gange gjennem læste han 1 Mos. Bogs 22 Cap. om Jsaachs Opofring: Det var hans eneste Tanke om Dagen; - det var hans eneste Tanke naar han laae vaagen om Natteen; - det var hans Drøm i hans Morgenslummer, og derpaa sprang han rask op, og bad med sammenfoldede Hænder, -med en undertrykt Hulken, - og desto hyppigere Taarer til Gud, at han ogsaa ville besiele ham med Abrahams Troe. Saaledes stred han i et Par Uger, og endelig troede han sig bestyrket med det Heltemod, som en Opofring af hans Børn udfordrede: - Jkke i lang Tid var han saa munter og fornøiet opstaaet, som den Morgen, hvilken Dag han havde fastsat hertil. Hans Kone merkede hans Munterhed, og glædede sig over denne Forandring; Selv forrettede han sit Hyrde Arbeide med den største Nøiagtig hed, og kom nu hiem for selv at malke sine Faar. Han var Fader til 3 Sønner, og havde stedse været den beste Fader. Hans Børn elskede ham ømt, og fulgte ham flittig efter, hvor han gik og stod. I Besynderlighed pleiede den Yngste, hans Øiesteen, en Dreng paa 2 til 3 Aar, ved Malkningen at løbe efter ham med den Begiering, at han dog ville sette ham i Spanden, og flynge ham frem- og tilbage. - Alle disse Smaatting skeede og i Dag Men, som han nu troede at han for den Dag havde op fylt alle sine Pligter, skaffede han under en Slags Forevending sin Kone fra sig, kalte sine 3 Sønner til sig, og lukte sig inde med dem i Stuen. a 484 R. R. Strax derpaa tog han en Øre, hvormed han kløvede Hovedet paa den Ældste; En lige Skiebne ramte snart den anden, uagtet han bad og jammerlig græd og klagede sig; Men den Yngste, som ængstelig flyngede sig om hans Fødder, og med Taarer bad ham, at han dog ikke ogsaa ville slaae ham ihiel, kuldkastede i nogle faa Øieblikke hans faste Beslutning; - Det var hans kjereste Barn! - hans Yugste. - hans Sidste, - Tøe Offere havde han allerede efter hans Tykke skienket sin Gud! - Den lille uskyldige Glut bad saa inderlig. - Alt dette, som han nøie eftertænkte, rørte hans Hierte paa det ømmeste: - Han bad, vemodig til Gud, at han ville udruste ham med Kræfter, og - det dræbende Verktøi sank ham af Hænderne. Men den Tanke: "Hvad offrer han egentlig Gud, som negter at offre ham sin sidste, sin kjereste Søn, gav ham endelig Mod nok til at overvinde Faderhiertet og menneskelig Svaghed, og den arme Dreng sank med sønderknuset Hoved til Jorden. Ganske koldsindig tog han nu alle tre Liigene og fra Jorden, lagde dem paa sin Seng, og bredte et Dække over dem. Allene de Ulykkeliges Skriig havde indtrængt sig for Moderens Ørne; hun løb bestyrtzet til, og forlangte med Heftighed, da hun fant Stuedøren tilsperret, at blive indladt, som han endelig aabnede, skiønt med disse Ord: "Ach, blive derude, Moder, Herinde er Elendighed nok foruden Dig. - Hendes Skræk ved Synet af Blodet i Stuen, fik en anseelig Tilvext, da hun rev Senge=Dekkenet tilside og vanskelig, ja umuelig er man i Stand til at beskrive hendes Tanker, og hendes Forfatning. Hans Roe derimod blev uforandret. Vel græd han paa Ligene, og blev ved dem: Men det var kun for Fortienestes Skyld, at han havde ofret dem; Han lod sig uden mindste Modde 485 R. R. stand føre i Fængsel, og beviiste ogsaa der sin Sindsroe lighed. Hvad som giør hans Dommere Ære, er: at de ikke dømte ham fra Livet; men til Tugthuset, saalænge han levede, og Kong Friderich, da han skulle underskrive denne Dom, strøg han det Ord Tugthuus ud, og satte der i Stedet: Daarekisten. Skribenten og Fluen. En Flue stak en Skribent i Ansigtet, og i det han vilde slaae den ihiel gav han sig selv et Øresigen. - Hal ha sagde Fluen, at hevne Dig for saa lidet et Stik som en Punet, med Døden paa saa lidet et Dyr; hvad Nytte har Du deraf, Jntet uden Skam, - Med mig selv, svarede Skribenten er jeg snart forsynet, thi jeg veed at jeg et ville beskadige mig selv, men Du Nedrige, hvis Lyst kun er, at udsue andres Blod, dig ønsker jeg kun Hevnen, over, om jeg end selv skulle give mig 10 Øresigen.