Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-12-06
Blandt alle de ommeldte Jndvendinger er vist nok ingen daarligere end den, at Andre (Historien) vidne mod Menneskets Ufrihed. Intet er mere uværdigt for et Menneske, og mindre passende for et frit Menneske, end at underkaste sig sine Medmenneskers Dom over sit eget Væsen. Ligesom Træet kjendes paa sine Frugter, og Mesteren paa sit Værk, saaledes maa ogsaa Mennesket kjende sig selv af sin egen Virken. De, der ere uskikkede til en saadan Selvtænkning, røbe noksom, ved deres Hoveders Jndskrænkethed, deres virkelige Ufrihed. Andre vige tilbage for Tanken om Ufriheden, som for et Spøgelse, og vidne derved om Mangel paa Frihed, med hvilken de derimod maatte kunne byde Ufriheden Trods. Ogsaa anfører man en indre Stemme, og visse Følelser eller Fornemmelser, som skulle tale imod Menneskets Ufrihed. Men da man her vandrer i Taaget, saa kan man ikke vente nogen Klarhed i denne Anskuelse. Man overseer den sande Sammenhæng eller den Maade, hvorpaa den indre Stemme saavelsom Følelserne eller Fornemmelserne faae deres Tilværelse, og man forglemmer saaledes, at de ere Virkninger, men ikke Aarsager, ja, at de aldeles ikke staae i nogen adskillelig Forbindelse med de Tanker og Handlinger, som de angaae, men fremstaae af forskjellige, og disse uvedkommende, Aarsager, og derfor saa ofte udeblive ved de samme Tanker og Handlinger. De kunne foraarsage en Uroe eller Frygt, hvorved Mennesket afholdes fra, og ledes hen til, Noget, og en Fortrydelse, hvorved det bestyrkes i en modsat Stræben; men de kunne ikke vise, at Mennesket kunde have handlet anderledes, end det har handlet. De nære blot Ønsket om at have handlet anderledes, fordi den udøvede Handling ikke stemmer med den senere Anskuelse. Endeligen søger man ogsaa at godtgjøre Menneskets Frihed med det, som man behager at kalde Ondt, endskjøndt man i Grunden ikke veed, hvad der er Godt, fordi man ikke veed, hvad der bør skee. Hvad man ikke selv synes om, det bilder man sig ind, at ogsaa Gud ikke skal synes om, og, hvor den menneskelige Belæren ikke kan virke, der tager man til Takke med det som skeer, Men om der endog var nok saameget virkeligt Ondt i Verden, saa beviste saadant kun, at det kunde bestaae med, ja, var uadskilleligt fra, Guds Væsen, og ingenlunde Menneskets Frihed i saa Henseende. Man maatte da først godtgjøre, at det Ondes Tilblivelse eller Fremtræden i Menneske Livet var ubegribelig, eller, at det ikke, saaledes som det Gode, havde sine Aarsager, og at disse mindre hist end her vare den indre Bevægelses Jndtrykke. De Uerfarne adspørge de Erfarne, ligesom de Blinde de Seende. Da vil Sandhedens Lys forjage det Gaadefulde, og fremvise det Naturlige i udøvelsen, baade af det Onde og det Gode, Meget kjert skulde det være Forfatteren om skarpsindige Tænkere vilde beære det opkaste de Spørgsmaals Besvarelse med en grundt Drøftelse, for, ved virkelige Beviser, det vil sige, saadanne, som ikke blot findes i Hovedet, men ogsaa der, hvor de egentlig høre hen, nemlig i eller hos de Gjenstande, hvilke de angaae, enten at bekræfte eller benægte sammes Rigtighed. Hvorvidt den ommeldte Besvarelse vil kunne udholde enhver Prøve, derpaa vil det beroe, om et henliggende færdigt Manuskript, hvori Forfatteren udførligen har bearbeidet, hvad derhar Berørelse med nærværende Spørgsmaal, skal see Lyset eller ikke. H. P. Lund, Krigsassessor Holbergs gode Raad om Kirkefred.