Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-10-14
Jndsenderen formener, som sagt, at der vilde udøves en langt større Hjælp og virkes i meget større Omfang og i længere Tid, naar Selskabet udleverede Korn, Brænde, Steenkul osv. til lave Priser imod contant Betaling. For at være kortere, tillader han sig at oplyse dette ved et Exempel. Antaget at Selskabet vil uddele ialt 410 Rbd.; der indkjøbes altsaa 60 Favne Brænde a 6 Rbd. er 360 Rbd. 100 Tdr. store Steenkul a 9 Mk. - 150 120 Tdr. Rug a 7 Rbd. . . . - 840 1350 Rbd. som udsælges igjen 60 Favne Brænde 4 1/4 1/4 1/4 og ei over 1 Favn a 4 Rbd. pr. Favn er 240 Rbd. 100 Tdr. Steenkul i 1/3 1/4 Skp. og ei over 1 Tde. af Gangen a 1 Rbd. er 100 120 Tdr. Rug i Skjeppeviis og et over 4 Skpr. af Gangen a 5 Rbd. er 600 940 Rbd. altsaa Tabet 210 Rbd. Jndsenderen formener, at derved udøves en større Velgjørenhed, idet et større Antal vilde deelagtiggjøres. deri, og det vilde være til en ualmindelig Fordeel for en i øieblikkelig Nød værende Familie, som iøvrigt ikke kunde beqvemme sig til at anholde om en directe Understøttelse, paa denne Maade at see sig hjulpen, og ligesom Følelsen herved ei blev saaret, saaledes vilde Arbeidssomheden ikke blive lammet, da der dog altid var noget at udrede, idet man modtog den tilbudte Hjælp. Jndsenderen kjender ikke Selskabets peruniaire Kræfter, men dersom det ogsaa kunde staae i Forskud for den nødvendige Capital til det første Jndkjøb, saa var dette dog at formode med Hensyn til Rugen, fordi, ved muligen ikke at finde Afsætning herfor, det sidste Tab kunde overstige, hvad man i den ædle Hensigt havde beregnet. Det kan derimod ikke drages i Tvivl, at en af Byens større Kornhandlere vilde overlade et saadant Qvantum Rug til Selskabets Disposition indtil en vis Tid og til bestemt Priis, hos hvem de Paagjældende imod løst Sed deel da kunde modtage det betalte Qvantum. Jndsenderen har hermed ikkun havt til Hensigt at paapege en Fremgangsmaade, som han veed med Held har været anvendt andetsteds, og henstiller det til Selskabets bedre Jndsigt, hvorvidt det maatte finde Anledning til at tage Hensyn hertil ved Udøvelsen af dets ædle Handling. Til de Jydske Stænderdeputerede. Snart aabner sig for Eder hine høie Sale, Til Hjemmet er nu Eders Brødre vendt; Der skal J frit af Hjertet tale Som Mænd, hvem Kongens, Folkets Tillid did har sendt. Glem ei. J mødes i en Alvors-Tid, Lad ei for Sjælen den vændset glide; Glem ei, den korte Frist er snart forbi Da J tilsammen kan i Raadet sidde. Med stadigt Alvor maa J tænke paa, At J hvert Ord, hver Tanke først maa veie, Thi engang der, da fast de staae, Og gode eller slette, kredse og Jert Leie. Et for at høre smukke Ord og Tallemaader Lod Kongen Eder kalde: ne han vil det Rette, Derfor han vente kan, J tale ei i Gaader, Men at med ærlig Bistand J ham Byrden lette; Forskjellig Mening tidt kan fjerne fra hverandre, Dog fast er Baandet som J aldrig løse kan, I Haand i Haand maa med hinanden vandre, Thi I er Sønner af et elsket Fødeland, Dets Vee og Vel, dets Hæder og dets Ære. Derom J trofast værne skal I Daad og Ord J skal dets Talsmænd være; At træde frem for Andre er et helligt Kald! Saa gaae da hen, J brave, djærve Jyder, Udtael med vante Kraft og ModDe Ord som varmt fra Hjertet flyder, Taal Kamp og Storm med mandig Ro, Men fremkald ei ved hyklet Iver En Stemning som saa let udarte kan; Med Rolighed langt meer udrettet bliver, J modsat Fald det rette Maal forfeiles kan. Fredericia, den 6te October 1846. Sophie v. Frederichsen. For nogle Aar tilbage mødte det Tilfælde, at en ved Studsgades Port i Aarhuus posthavende Betjent nægtede at gaae ud til en ankommen Reisevogn, for at exvedere samme, idet han gjorde Fordring paa, at Kjøresvenden skulde forlade Heste og Vogn, for, inde i Port contoiret, at gjøre Angivelse og præstere Betaling, hvilket gav Jndsenderen Anledning til, i nærværende Blad, at bringe Toldk. Circ. af 12te Jan. 1811, i Paagjældendes Erindring. Da imidlertid det samme Tilfælde, og ved samme Port, atter mødte sidstafvigte Løverdag (den 10de dennes, idet den inspicerende Betjent endog gik saavidt, at han, da Kudsken, der ikke turde og ikke kunde forlade sine Heste, efter flere Gange forgiæves at have anmodet Betjenten om at expedere sig, gjorde Mine til at vilde kjøre, egenmægtigen fordristede sig til at fratage Kudsken en medhavende, men til Consumtion angiven Botte med Smør, der først erholdtes tilbage efter stedfunden Klage til det overordnede Opsyn, samt da Betjenten, uagtet flere Forehold i saa Henseende, haardnakken vedblev, at det var Kudskens Pligt, saaledes som paastaaet, at gaae fra Heste og Vogn, for inde i Contoiret at gjøre Angivelse, finder Jndsenderen sig atter foranlediget til, næst at rette den Anmodning til det overordnede Toldopsyn, at vedkommende Portbetjent tilstrækkelig maa vorde underviist om sine Pligter i denne Retning, her at bringe fornævnte Coll. Circulaire til offentlig Kundskab. Dette lyder saaledes: "Naar Reisende ankomme til Stædernes Porte, og Kjørekarlene, ved Posthorn, eller paa anden Maade, tilkjendegive deres Nærværelse, skulle Consumtionsbetientene ufortøvet begive dem ud til Vognen, forat expedere de Vedkommende, saa at Karlen ei behøover at forlade Hestene, hvormed Fare for de Reisende kan være forbunden.