Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-10-14
Den af Statsr. Hvidt producerede hynske Petition, om at der maatte tillægges Folkets forenede Repræsentanter en besluttende Medvirkning ved Lovg, i Almindelighed og Best. af Statens Jndtægter og Udgifter i Særdeleshed, fremkaldte en yderligere foreløbig Discussion. Producanten adlød ved at understøtte dette Andragende, det Bud af Stænderinstitutionens ophøiede Stifter, at de Deputerede kun skulle rette dem efter deres samvittighedsfulde Overbeviisning om hvad der kan fremme det alm. Vel; og enhver af de Deputerede vil sikkerlig, naar han oprigtig skulde meddele sin Formening om den alm. Folkestemning, ikke kunne erklære Andet end at i denne udtaler sig daglig med stærkere Ord, et Ønske om Forandring i de hos os bestaaende Samfundsformer, hvilket maa være saa efter Verdensbegivenhedernes alm, naturlige Gang. Den Opgave Borgerne satte sig, da de overdrog Enevoldsmagten til den af Adelen haardt indskrænkede Konge, men som under 5 forskjellige Konger saa godt som slet ikke bragtes sin Løsning nærmere, er nu tilfulde løst - velsignet være den ophøiede Fyrste, som i 10 Aar iværksatte flere Foranstaltninger, af hvilke hver enkelt var tilstrækkelig til at erhverve ham udødelig Hæder, og blandt disse især den, hvorved han hævede den 3die Stand til en Høide, hvorfra ingen Adelsmagt nogensinde vil kunne nedstyrte den. Herved og ved den Opmærksomhed som skjænkedes Underviisningen, er alm. Oplysning bleven udbredt i Landet, og kan Stænder-Jnstitutionen end kun ansees som en Forberedelse til noget Høiere, har den dog vakt Deeltagelse for Staten og hvad der staaer i Forbindelse med dens Vel. Kunde det da være Andet end at Folket maatte komme til at erkjende Nødvendigheden af at Statens Form dannes i Overeensst. med Fornuftens Forskrifter, og til at indsee Farligheden af at Millioners Skjæbne er lagt i een eneste Mands Haand som, hvor rige Gaver Naturen end har skjænket ham, dog kan feile i sin Anskuelse og Bedømmelse af saa mange forviklede Forhold, og som er nødt til at benytte Organer, der intet offentligt Ansvar ere underkastede og kunne lade sig lede af gandske andre Jnteresser end dem, der besjæle ham; og som endelig ikke kan give nogen Sikkerhed for at de Grundsætninger, som under hans Regjering have gjort sig gieldende til Almeenvellets Fremme, ville blive respecterede af hans Eftermand, og at de af ham paabegyndte Forbedringer ville blive fortsatte. Men en saadan Betryggelse imod Misbrug af Magten i den Enkeltes Haand kan kun opnaaes derved, at der danner sig et af Folket selv udgaaet Organ for Udtr. af den almindelige Mening, og at dette OrgansBeslutning kunde paraliseres ved en Nægtelse fra Regentens Side. Vel var et vigtigt Skridt i denne Henseende gjort ved Stænderinstitutionen, men ligesom deres Sønderlemmelse gjør det vanskeligt at udfinde den alm. Villie, saaledes kunne Stænderne som raadgivende ikke længere af Folket ansees fyldestgiørende; ogsaa viste det sig snart, at der ikke deri laae den moralske Kraft man havde ventet, da kun de mindre væsentlige her udtalte Grundsætninger vandt Regjeriugens Bifald. At dette Ønske ikke lydeligere udtalte sig i Kong Frederik den Sjettes Tid, maa allene tilskrives den Pietets=Følelse, der af Alle næredes imod en Fyrste, hvem Folket baade i hans Ynglings- og Oldingsalder havde saamange Velgierninger at takke for, da han maatte formodes, ikke uden Vanskelighed at kunne sætte sig ind i forandrede Forhold. Kong Christian den Ottende besteeg Thronen og strax lød Ønsket fra forskjellige Egne af Riget, og om det ikke strax udtaltes i dets hele Alm., var Aarsagen vist kun den, at Folket i Kongens Personlighed og i de tidligere Begivenheder af hans Liv, maatte finde tilstrækkelig Grund til at antage, at det vilde være overflødigt. At denne Forventning ikke opfyldtes, vakte imidlertid en mismodig Stemning hos det Folk, der med al sin Kjærlighed til dets gamle Herskerstamme, dog ikke uden Ængstelse kunde tænke sig Muligheden af et Thronskifte førend disse Forhold vare ordnede. Dette bevægede Khvns Borgerrepræsentanter til frit, og uforbeholdent at udtale, hvad der efter deres Overbeviisning rører sig i Folket. Men da Kongen har yttret Tvivl om disse Ønskers Almindelighed, maa det være af høieste Vigtighed at han kommer til Kundskab om, hvorvidt et saadant Ønske virkelig er trængt ind i Folket. Petitionairerne kunne ikke have overseet de Vanskeligheder, hvormed dette Ønskes Opfyldelse er forbunden, men de kunne ikke tænke sig, at Løsningen skulle være i og for sig umulig, og jo vanskeligere den er, destomere paatrænger sig Nødvendigheden af at underkaste den den nøieste Overveielse. Ved har Folket i Kongens Personlighed den sikkreste Borgen for, at Udviklingen af alle gode Kræfter vil under hans Regjering vorde fremmet og Folkets Hæder og Lykke ved vise Indretninger befæstet, men over Kongens Liv - og ved dette hænger vort hele Haab – raader en Magt, der er stillet langt over at menneskelig Indflydelse; og ligesaa Trykt i Aarhuus Stiftsbogtrykkerie. umuligt som det er med Sikkerhed at kunne paapege den Haand, i hvilken Rigets Scepter engang vil gaae over, ligesaa umuligt er det, nu at angive de Grundsætninger, der ville styre denne Haand. – Grosserer Hansen havde alt tidligere udtalt, at en tidsvarende Omdannelse af vore Statsforhold, naar den kan opnaaes ved gjensidig Tillid imellem Konge og Folk, vilde være et stort Gode for Landet, og kun naar det søgtes paa anden Maade end ved Petition, vilde han ansee det for ulovligt, men Petitionsret har altid været et stort Gode for det danske Folk og har ved Stænderinstitutionen faaet fornyet Betr., saa at enhver Borger vel tør gjøre et frit Brug deraf. Fleertallet af Petitionairerne have vist ikke henvendt sig til Fors. for at følge enkelte Stemmer, men det har været en Trang for dem at pege hen paa saadanne Forbedringer, som kunne betrygge deres Børns Fremtid. De khvnske Borgere ere ikke blinde for hvad der ved Nationens ædle og oplyste Mænd alt er virket for Borgerfrihedens store Sag, og vide, at denne Frihed har i deres Konge en ophøiet Beskytter, men de kunne heller ikke glemme, at de som Medlemmer af Communen ikke ophøre at være Statens Borgere, og veed, at hvor man vil drage en altfor snever Grændse imellem Stat og Commune, turde det let hænde, at det vil staae mindre godt til i begge; og er det nu en Sandhed, at der her paa Jorden ikke kan gives evige Love, og at selv de bedste Fyrster kun ere Mennesker, synes det gandske naturligt, at Statsforfatningens Beskaffenhed maa opfordre selvstændige Borger til den alvorligste Eftertanke. Er end ikke en fuldk. Statsform endnu opnaaet og kan den maaskee aldrig opnaaes, saa har Aarhundreders Erfaring dog heri givet mangen nyttig Lære, og dersom man ikke drog denne til Nytte, vilde det være et sørgeligt Beviis paa at man snarere var gaaet tilbage end frem i Tidens Oplysning. Men det er ikke saaledes i vort elskede Fædreland, – de Adresser, der ere nedlagte for Thronen og de Petitioner, som ligge paa Forsamlingens Bord, bære et glædeligt Vidne derom; han mener, at de mange levende og stærke Ønsker, som bevæge sig i Folket, ville have Krav paa Forsamlingens hele Opmærksomhed. - Kmh Scavenius: "Det er Betydenheden af denne Petition fra saamange af Hovedstadens Borgere og det mærkelige Foredrag, hvormed den er fremlagt, der foranlediget mig til at modsætte mig at noget derved foretages. Jmidlertid maa jeg rose, at medens de fleste Petitioner, ved at nævne Skattebevillingsret, søge at indsmugle det Større og Principale, har denne aabent og ligefrem fremsat deres Ønske; Ophavsmændene hertil have ikke søgt at sætte Blaar i Øinene paa de stakkels Almuesfolk, men erklære lydeligt, at saadan er deres Begjær. Ligeledes maa jeg rose Petitionens Uegennyttighed; jeg skal nærmere forklare det. Saavidt jeg forstaaer, er Petitionens Mening, at Stænderforsamlingerne maatte forenes inden den besluttende Myndighed indrømmes dem, og ellers vilde det ogsaa blive en Uting. Men den forenede Forsamlings Sæde vilde vist blive i en for de Deputerede mere beqvemt beliggende By enten i Fyen eller Jylland; og dog maa den staae i en stadig og levende Communication med Regjeringens Autoriteter; hos os maatte derfor Hovedstaden flytte til Stænderne; Khvn. vil da ophøre at være Landets Hovedstad. Jeg antager, at Stadens Ruin vil være Følgen heraf, og jeg mener derfor medrette at kunne rose Khonernes Uegennyttighed. Formaalet for nærv. Andragende finder jeg af den Beskaffenhed at den forbyder Fors, at tage videre Notits af den, thi den gaaer ud paa en Omstyrtning af vor Statsforfatning, altsaa hvad man kalder en Revolution, hvilket i høieste Grad er ulovligt Statsr. Hvidt har ikke godtgjort den paatrængende Nødvendighed af nu at indgaae med slig Petition, men har kunhentydet paa Farer, som i Fremtiden true Landet, hvilke dog efter min Overbeviisning ikke ville afværges ved en af Stænderne fremvirket Forandring i Rigets Grundlov, men ville mulig derved blive mere eminente. Og hvad skulle vi opnaae ved en saadan Petition; selv de Jvrigste gjøre sig vel ikke Haab om at Kongen vil indvillige en saadan Begjæring; Følgen vil da kun være, at han vil satte Mistillid til Stænderne, hvilket kan skade i andre vigtige Sager. Med hvilke Grunde skulle vi fremtræde med en Petition om, at Kongen vilde overdrage 2/3 af sin souveraine Kongemagt til os; - ligger ei heri den meest skjærende Troni, den meest haanende Spot?" (Fortsættes.)