Aalborg Stiftstidende, 1835-05-02
Lord Russell gaaer nu over til at omtale den Modstand, som Sir Robert Peel i denne Henseende har viist, lidet han troede, at en Jndløsning af Tienden var tilstrækskelig til Jrlands Beroligelse. Denne Forholdsregel er vel ikke tilstrækkelig, men den maa imidlertid ikke opgives, ihvor vanskeligt det end vilde være her at forene Tiendetagernes og Ydernes Jnteresse. Disse - siger han videre - vare mine Grundsætninger under Oppositionen mod den forrige Regjering, og som Minister agter jeg trolig at følge dem, for at Folket kan erholde de Velgierninger, som det med Rette venter af Reformbillen. Da jeg er En af dem, der fortrinlig bidrog til at udkaste, foreslaae og gjennem føre hiin store Forholdsregel, vilde jeg meget beklage, om man vil ansee den som bestemt til at bane Veien for et uendeligt Forandringsystem, og om man vilde indbilde sig, at nye og vigtige Reformer uophørlig skulde følge paa samme. Ere de tilsigtede Forandringer i sig selv nyttige, da er det efter min Mening bedre at beskjeftige sig med at udtænke og udføre practiske Forbedringer, end med at pønse paa at grunde, vore gamle Jnstitutioner paa abstracte Theorier eller modificere dem efter de Mønstre, som andre Verdensdele kunne tilbyde. Paa den anden Side er det ei heller min Mening, at Reformacten skal betragtes som et Legetøi, der er Folket, givet, uden at nytte det og dets Efterkommere. Jeg ønsker de offentlige Udgifter controllerede ved Folkets Jndflydelse, og indskrænkede, hvor der er bleven ødslet; jeg ønsker vore Jnstitutioner rensede fra Misbrug og Feil, og tilbageforte til deres oprindelige Aand; jeg ønsker at alle unødvendige Hindringer for Tankens frie Yttring, det være i Tale, Skrifte eller Gierning, maae ryddes af Veien, og Folkets Jnteresse fremmes ikke ved dem, der bedømme denne efter Fordommer- og personlige Liebhaberier, men ved dets lovmæssige Repræsentanter, der af Monarken ere kaldte til at støtte dette Rigel og at være et sandt billede af den oplyste Nation, der skjenker dem sin Tillid. Times havde for nogen Tid siden anmeldt, at Moldaus- og Wallachiets Uafhængighed var anerkjendt af Englands samt lagt megen Vegt paa denne Omstændighed. I Underhusets Møde den 27de Marts spurgte Oberst Evans Ministrene, om dette forholdt sig saa, men disse svaredes Intet. Ved at omtale dette havde den østerrigske Jagtager bemærket, at Fyrstendømmernes Uafhængighed af Portens hverken var stipuleret i Freden til Adrianopel eller iøvrigt anerkjendt af Nogen. Times søger nu at retfærdiggjøres sin forrige Paastand. Det Factum, paa hvilket den grunder sin Paastand om Uafhængighedens Anerkjendelse af England, synes iøvrigt blot at være Ansættelsen af en engelsk Consul i Bucharest, der er directe accrediteret hos Fyrsten dommernes Regjering, uden at behøve Sultanens Exequatur. Moldau og Wallachiet staae altsaa efter Times's Mening i samme Forhold til Sultanen som Tunis og Tripolis, hvis Deyer vel ogsaa erlægge en Tribut og erkjende en Slags Beskyttelse, men af det øvrige Europa dog betragtes som souveraine Stater. - Striden synes iøvrigt at berofpaa den forskjellige Fortolkning af det noget ubestemte Udtryk, Suzerainitet (Beskyttelse. Den femte Artikel i Tractaten til Adrianopel erklærer Fyrstendommerne underkastede, den tyrkiske Suzerainitet og dog uafhængige. Den lyder, saaledes: Da Fyrstendommerne Moldau og Wallachiet ifølge af en Capitulation have stillet sig under den høie PortsSuzerainitet og Rusland er gaaet i Borgen for deres Velstand, saa fastsættes, at de skulle beholde alle de Privilegieri J og Friheder, der ere dem indrømmede enten ved deres Capitulationer eller ved de mellem begge Riger afsluttede Trac6 tater eller ved de til forskellige Tider udstædte Hattischeriffs. r. Som Følge heraf ville de nyde den frie Udøvelse af deres a Cultus, en fuldkommen Sikkerhed, en uafhængig National i Administration og en fuldkommen Handelsfrihed.