Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-06-23
(Fortsat.) Jeg tang og lod den Ubekjendte tale, ikke for di jeg i et og alt bifaldt hans Meninger, men fordi jeg er en stor Elsker af at see det menne skelige Hjerte i sin naturlige Dragt, om end denne ikke er aldeles efter mit Sind. Man er saa vant til at see Menneskene i deres Leve, Tænke= og Skrivemaade følge Strømmen, at det altid er interessant, engang imellem at finde en Original, der følger sin egen Vei, om end denne førte til enkelte Vildfarelser. Vi kjedes tilsidst ved den evige Eftersnakken, Efterklang og Efterabelse, man hvert andet Skridt sidde paa. Jeg lod derfor den Ubekjendte bestandig tale, og gav ham endog, uden ofte at afbryde ham, Leilighed til at drage Talen længere ud. Hvad han sagde om Friedrich den Anden var i det Hele betragtet vel neppe saa ganske urigtigt. Da jeg ved en Leilighed betjente mig af Udtrykket Friedrich den Eneste blev han ganske hidsig, og sagde, hvorledes, den Eneste?" Dersom jeg ikke vidste, at De er Dansk, vilde jeg sandelig antage Dem for en Berliner. Kun Gud er den Eneste, ingen Dødelig bør kaldes saaledes: Friedrich den Anden ledte os narligviis paa almindelige Betragtninger over Europas nuværende Tilstand, og med denne var den ubekjendte nu aldeles ikke tilfreds. Meest smertet det mig, sagde han, at jeg just skal leve i en saadan Tidspunet. Min eneste Trost er, at jeg neppe vil faae at see den fjerde og femte Act af det sørgeligste Sørgespil. For femten Aar den saae jeg en Morgenrøde oprinde, som opvakte hos mig de gladeste Forventninger. Jeg saae Menneskeslægten gaae sit herlige Maal med Kjæmpeskridt i Møde; jeg priste allerede den kommende Slægt lykkelig, og glædede mig ved den Tanke, at den vilde kunne nyde Frugterne af hiin blodige Kamp for Ret og Retfærdighed, Oplysning og Frihed; jeg ventede, at det ny Aarhundredes Sønner vilde ombytte Sværdet med Plougjernet, række hinanden Haanden som Brødre, og elske hinanden saaledes som det anstaaer Guds ædleste Skabninger paa Jorden; jeg saae allerede Krigsluen, tildeels for evig dæmpet i Europa og et mægtigt Folk med sin vældige Haand og sit store Genie sønderknuse Despotismens og Overtroens Lænker; jeg betragtede dette som et forbud paa endnu langt herligere Dage. Men, at, hvor hastig svandt denne gyldne Drøm Hvor ere nu de Tryllebilleder, jeg den Gang faae i det Schehoble, man kaldte det oplyste Aarhundrede. Vi have allerede tilbagelagt en Trettendedeel af det nittende, vi nærme os det andet Aartusinde, og endnu staaer Menneskeslægten i dets vigtigste Anliggender paa det samme Trin som i de mørkeste Aarhundreder; endnu væbner Nationer sig mod Nationer; endnu myrde Europæere hinanden i blødige Frige ligesom de raaeste Barbarer, endnu tilheder man Helgene og hvider Overtroen paa alle muelige Maader; kort sagt, hvad har man gjort i de mærkeste Tider, som man ikke gjør nu, skjønt under andre Skikkelser, Og dog kalde vil hine Tidsalderes Mennesker Barbarer og deres Regenter Despoter. I dette Øieblik gives der i mine Øine intet saa urimeligt, at jeg jo troer det endnu kan skee. Europa befinder sig i den ne Tid i en Tilstand, hvor det har Receprivitet for Alting. Dersom der fremstod en Spaamand, som fortalde mig, i Aaret 1830 vil man igjen i Europa brænde Kjettere, gjøre Korstog, spænde krigsfangne Konger for Seierherrens Triumphvogn, føre Religionskrig, oprette Inqvisitioner, saa vilde jeg, istedet for at bele hans Spaadom, tvertimod beundre Mandens skarpe Blik i den menneskelige Natur og Tingenes nærværende Beskaffenhed. Tidens Tegn spaae os intet Godt. Kun paa Forsynets Miskundhed bygger jeg mit Haab. Aldrig kan det være den Eviges Hensigt, at hans skjønneste Værk skal saaledes mishandles, forstyrres og tilintetgjøres, det maatte da være, at han har besluttet Europas Ødelæggelse, og Oplysningens og Humanitetens Forflyttelse til Lande, som nu enten beboes af Barbarer eller for Aartusinder have været Culturens Hjem. Bøgerne.