Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1789-01-31
J Aaret 1744 var en af detslige hvide Morer at see udi Paris for Penge. Hr. von Woltaire, som var et Øievidne, og havde nøie betragtet den, skriver følgende herom: Jkke for meget længe siden i Paris, har jeg seet et lidet Dyr, som var hvidt som Melk, havde en Mund lig Laplændernes. Det havde som Negerne, kruset Uld paa Hovedet, men ualmindelig finere, og af den allerhøieste hvide Farve Øinehaarene og Øinelaagene vare af den selv samme Slags Uld, men ikke kruset. Øinelagene vare saa lange, at Øiesteenen, som var fuldkommen rund, er gandske blev blottet, naar det opløftede samme Øinene ere det besynderligste hos dette Dyr. Øienhinden har en rød Farve, der falder noget i det Rosenrøde, Puncten i Øiet, som hos os og alle øv lige Mennesker er sort, er hos det af en guldguul og sær levende Farve. Følgelig har det, i Stedet for at Jris hos de Hvide og Rægerne har en Aabning, hvormed de er giennemboret en giennemsigtig guul Menbran, hvorigiennem Lyset, som det opfanger, i forveien maa gaae. Heraf flyder gandske øiensynlig, at Gienstændernes Farve maa vise sig gandske anderledes for det end for os, og skulde der være en Neu ton blandt dem, saa maatte han bygge sin Op tie paa Grundsatser, som fra vores maatte blive meget forskjellige. Det seer, ligesom Krabben, til Siden nemlig, og ere alle af Naturen skieløiede. Derved have de den Fordeel, at de paa eengang see baade til høire og venstre Side, og saaledes erholder 2de Synspuncter, i Stedet for at de kiønne Øine her til Lands ikkun har een. De kunne ikke fordrage Solens Lys, og see ikke godt, uden i Skumringen, Formodentlig bestemte Naturen dem til Huule beboere. De have detsuden længere og trangere Øren end vi. Dette Dyr kaldes et Menneske, fordie det har den Gave, at kunde tale, har Hukommelse, noget af hvad man kalder, Forstand, og en Art Udsigt. Denne Menneske-Stamme boe i Midten af Africa; Den bliver meere foragtet af Negerne, end disse af os. Man tilgiver dem det ikke i disse Lande, at de have røde Øine og en Hund, som ikke er klebrig og overdraget med en sort fet tet Hinde. De forekomme Negerne at være en nedrig Art Mennesker, som allene ere til for at tiene dem. Hender det sig, at en Neger saa dybt fornedrer sig under sin værdige Natur, at elske en Person af denne blege Slægt, bliver han foragtet af den gandske Neger Nation. En Negerinde, der indvikler sig i saa uliig og uanstændig Kierlighed, er en Forhaanelse baade for Huuset og Staten. Af en Reisende, der fortiener den største Troeværdighed, og i Ostindien har beklæd et af de største Embeder, har jeg er faret, at man har bragt nogle af disse Slags Dyr til Madagasear, paa Øen Bourbon, og til Pondichery, men han fortalte mig, at ikke en eneste af dem have levet længere end 25 Aar; Jeg veed ikke, om man detsformedelst skal beklage dem eller agte dem lykkelige. Først for nogle Aar siden har man opdaget dette Slags Dyr. Man har bragt en af disse smaae Morer til America, og finder man i Registeret fra Videnskabernes Academie at man har givet Hr. Helvicius derom Underretning, men ingen vilde troe det, og i det man blindt hen antager hvad som er afsmageligt, saa tvivler man derimod paa alt det, som dog er naturligt. Den første Gang, da man fortalte Europæerne, at der endnu gaves en Art Mennesker, som vare sorte som Muldvarper, har man formodentlig derover smillet ligesaameget, som man opholder sig over Antipoderne. Dette er en nye Naturens Rigdom, en Art, der neppe har saa megen Liighed med os, som Puddelhunden med Vindhunden. Der gives sandsynligviis nok en anden Art i Østerlænderne: Den menneskelige Slægt er meere begavet, end man kand troe. Denne Menneske Art, som vi kalder de hvide Morer, ere saa lidet talrige, at det ikke skulde koste meget, at udrydde dem gandske.