Den Vest-Sjællandske Avis, 1819-12-18
Den 6te April 1816 blev jeg ansat som Læge paa Skibet Mariner af 446 Tønders Størrelse, som var bestemt til at overbringe Forbrydere til Nye Sydvallis. 80 af disse ulykkelige Mennesker, bleve bragte ombord i Woolvich og 65 i Sheernes, og dette Antal blev, ved det gode Haabs Forbierg, endnu formeret med een Mand, saa at hele Antallet beløb sig til 146, hvoraf der vare henimod 28 under 20 Aar. Et Rum paa 6 Fod i Fiirkant blev anviist til et Sovested for fire Mand, ogsaa bleve de forsynede med gode Sengeklæder, som vare udstoppede med Uld, og tillige med Dækkener af samme Slags. Ugentlig blev til 6 Personer uddeelt en Ration af 28 Pund Brød, 12 Pund Meel 16 Pund Oxekiød, 6 Pund Flesk, 12 Pinter Ærter, 1 1/2 Pund Smør, 8 Unzer Riis, 1 1/2 Pund Tælle, 3 Pund Rosiner, 6 Pinter Havregryn og 4 Unzer Sukker. Deres sædvanlige Drik var Vand, dog fik i Begyndelsen ethvert Mandfolk to Gange om Ugen en halv Pinte Portviin. Der var ligeledes i Henseende til Lægemidler sørget paa det bedste, saavel med Hensyn til deres Mængde, som til deres Godhed. Jeg er fast overbeviist om, at naar et Antal af respectable Familier vilde indskibe sig som Colonister, saa kunde Omhyggeligheden for at forhindre og afhielpe Sygdomme, ikke drives høiere derved end for disse Forviiste. - Ved Ankomsten ombord fik enhver af dem en nye fuldstændig Klædedragt og det fornødne Linned. Af en tidligere Erfaring kiendte jeg fuldkomment Nødvendigheden af at see strengt og uafbrudt paa Reenligheden og den fornødne Udluftning, og jeg lod derfor daglig Sengeklæderne bringe paa Dækket udi Luften, Arresten, hvori de Forviiste sad, blev daglig friet og skuret, og der blev dem tilladt daglig fra Kl. 6 om Morgenen til henimod Aften i 3 Afdelinger, og det altid kun en af Gangen, at vederqvæge sig i 2 Timer paa Dækket under en tilstrækkelig Vagt. Det vilde maaskee ikke være her unyttigt at bemærke, at da Huden faaer ved en varmere Temperatur en større Virksomhed, som giør den mere tilbøielig til at uddunste, at da ogsaa Jndvoldenne blive mere og mere haarde, og at paa denne Maade Fordøielsen bliver gjort vanskeligere. Bliver der nu ikke itide brugt Midler for at arbeide imod disse Virkninger, saa ere Durkløb og Blodgang sædvanlig og ofte vedholdende Følger af denne Forsømmelse. De Forviiste maatte derfor fra Tid til anden indtage afførende Midler og bleve holdte til ofte at bade sig. Paa denne Maade var der kun faa Syge paa denne Reise. To Røgelse Lamper fyldte med Viinæddike brændte i Fængslet fra om Morgenen til ud paa Natten, ligeledes blev Dag og Nat indladt frisk Luft deri. Foruden disse Forsigtighedsforholdsregler blev der 3 Gange om Ugen holdt Jnspection over dem af Capitainen og mig i Forening med hinanden, hvorved Enhver maatte fremvise sine KlædningsstykLigesom ogsaa det Ordsprog; ingen bliver paa engang en Skurk, er bleven bekræftet ved mange Erfaringer, saa fandt jeg ogsaa nu, at den største Deel af de Forviiste allerede var tidlig bleven indviet i Hemmelighederne og Udøvelsen af deres Haandtering, og der var ikke Udsigt til, at Lysten kunde blive dem betaget dertil ved abstracte Lærdomme, hvis Tendenz gik ud paa, at paalægge dem Tvangslove, stadigt Arbeide og mange Slags Und værelser. Hvor forskiellige disse Mennesker end vare i Henseende til deres Laster, saa var dog een herskende blandt dem alle, nemlig en halsstarrig, ubøielig og høitidelig Fornægtelse af Sandhed selv, endskiøndt den var beviist. Uagtet de række hinanden Haanden til et fælleds Tyverie, hvad enten det skal udføres ved Vold eller List, saa tage de dog ligesaa lidet i Betænkning at skille hinanden paa samme Maade ved deres Andeel i Byttet. - Den første Vanskelighed, hvorpaa jeg stødte, var Umueligheden for os at giøre os hinanden forstaaelige; vel forstod de saa temmelig Alt hvad jeg sagde dem: derimod var deres Sprog mig fuldkommen ubekiendt let saadant aparte Sprog hos Tyve og Røvere har man ogsaa opdaget i Tydskland. Jeg var altsaa tvungen til at lære at forstaae deres Ord og billed rige Talebrug, og jeg maae fornemmelig tilskrive mine Fremskridt deri, en Forviist, som tilforn havde været Skolemester og som holdt til sin Fornøielse en Dagbog i dette hemmelighedsfulde Sprog. Jeg kunde nu saa temmelig i den Tid, da jeg besøgte dem i deres Fængsel, forskaffe mig selv sikkre Efterretninger om deres Handlinger og giøre mig deres Planer for Fremtiden bekiendte. De syntes at være ganske følesløse for deres beskiæmmende Tilstand og tillige at mangle Evne til at overlægge, hvilket dog er Kiendemærket paa et fornuftigt Væsen, og et Hielpemiddel til Forandring. Deres moralske Følesløshed gav sig endog tilkiende imod deres nærmeste Beslægtede, hvorpaa følgende Passage leverer et paafaldende Exempel: Da Skibet laae ved Deal erholdt en af de Forviiste, omtrent 33 Aar gammel, og efter Udseende den ordentligste og bedste af dem alle, et Besøg af sin Kone, som blot reiste fra London dertil forat tage Afskeed med sin ulykkelige Ægtemand. Da en saadan Scene ikke passede sig vel i et Fængsen, lod vi Manden komme op paa Dækket. Kierlig medbragte hun ham nogle Sager, som hun ansaae for at være tienlige for ham til hans større Beqvemmelighed paa Reisen. Efterat hun havde taget Afskeed med hendes Mand paa en kierlig og rørende Maade, stillede hun igien tilbage til Landet, men havde neppe naaet det, førend vi igien faae Baaden, komme tilbage til os med hende. Hun havde nemlig bemærket, at hendes Hr. Gemahl havde ved den sidste Omfavnelse taget de Penge, som hun behøvede til sin Hiemreise, ud af Lommen paa hende, og at han ved det sidste Haandtryk havde trukket Forlovelses Ringen af hendes Finger. Forgieves søgte man at tvinge ham til at give det Stiaalne tilbage; han svor de høitideligste Eeder paa, at han ikke havde frataget hende noget, og lod sig forresten ikke bevæge til, at see sin Kone endnu en Gang; da han skinhellig foregav, at hans Hierte var altformeget angrebet af Afskeedsscenen til at han kunde taale en Fornyelse deraf. De Forviistes Hyklerie gik til det det utroelige, og mange iblandt dem henrev til Beundring ved den mimiske Sandhed, hvormed de vidste, at udtrykke deres foregivne Anger. Jeg lægger intet Skiutpaa min egen Lettroenhed, som udsprang af en alt for god Mening om Menneskenes Characteer, og af en alt for fast Troe paa Mueligheden at forbedre dem. Og endskiøndt mine Forhaabninger mere og meere tabte sig, ligesom jeg lærte mine Fol nøiere at kiende, saa skiænkede dog det exemplariske Forhold, af et ungt Menneske paa 22 Aar, imedens Reisen varede, mig nogen Trøst, ved det at mine Forhaabninger bleve skuffede, i Henseende til Mængden. Denne Forviiste havde nydt en temmelig god Opdragelse, og syntes forresten, uden at blive Forræder imod sine Kammerater, ganske at have fravænt sig deres Maade at tale og handle paa. Endskiøndt han var nødt til at leve sammen med de andre, tog han dog aldrig Deel i deres uænstændige Munterhed, ogsaa hørte jeg aldrig en Eed af hans Mund. Han besørgede under Gudstienesten Klokkerens Bestilling og deelte regelmæssig Andagtsbøgerne og i Capellet. Han tilbragte mangen ledig Time med at læse i Bibelen, og holdt stedse Fængslet reent. Hans vedholdende exemplariske Forhold bevægede mig til at anbefale ham til Gouverneuren. Jmidlertid maatte jeg see til min inderligste Kummer ved Ankomsten til Port Jackson, da der, som sædvanlig, først blev holdet Jnspection over de Forviiste, som vare forsamlede i Fængslets Gaard, hvorledes min haabefulde Synder igien havde faaet Lyst til at frastiæle en nysgierrig Tilskuer sin Pengepung. – Tanken om et tilkommende Liv, som jeg lod mig stedse være magt paaliggende at indprente i deres Gemytter, syntes aldeles ikke at giøre noget Jndtryk paa dem. Mange troede slet ikke paa denne Lære, og andre vare saa ligegyldige ved de deri forkyndte Følger, at de giorde den til en Gienstand for deres Vittighed og ugudelige Spot. Denne Ligegyldighed kan, som allerede er bemærket, allene tilskrives en Mangel hos dem paa Evne til at overlægge. Henvendte de ogsaa imellem deres Tanker tilbage til den forbiegangne Tid, saa skeete det kun for thriumpherende at fortælle hinanden de nydte skiændige Fornøielser, eller de udøvede vigtige Tyverier hvorfor de altid indhøstede Tilhørernes bifald. De giorde sig Udsigten i Fremtiden behagelig, ved det Haab, at denne endnu en Gang vilde bringe dem Fortidens Glæder tilbage.