Aalborg Stiftstidende, 1833-02-02
En Selveier, Poul Kyndelsen, i Veile Amt, var sagsøgt af Propr. Mazanti til Stougaard, der vilde have at han skulde borttage og nedbryde en Vandstemningssluse over Slaa rup Aa. Ved Underretten i Veile frikiendtes den Kyndelsen for Sagvolderens Tiltale, ved Overretten blev han derimod under en Mulct af 2 Rbd. Sølv daglig, saalænge han sad Dommen overhørig dømt til at borttage den anlagte Sluse med dertil hørende Stigbord og Dæmning, og ved Høiesteret lyder Dommen, at Citanten bør være uberettiget til Brugen af Slusen, saalænge det ei paa den i Forordningen af 25de Juni 1790 foreskrevne Maade er afgjort. som og hvorvidt saadan Brug bør finde Sted. Om Daabspagten. N. F. S. Grundtvig. (Slutning.) Forfatteren slutter sit Skrift med følgende Ord: Og, Danske Lands=Mænd, hvad skal det dog betyde, og af hvem har vi dog faaet den ligesaa udanske som uchristelige Lyst til at beherske hinandens Samvittighed, og, om muligt, myrde hinandens Tro i Vuggen, Hvorfor skulde vi dog ikke gjerne unde hverandre Lov til at tro om den evige Sallighed og Veien dertil, hvad Enhver som er kommet til Skiels Aar og Alder tør forsvare for Gud og sin egen Samvittighed, og gjerne unde hinanden den naturlige, for ømme Hjerter humistelige, Ret til at faae vore Børn oplærte i den Tro, hvorpaa vi selv bygge vort Haab og hvoraf vi hente vor Trøst. Hvad er det dog for et Barbari, vi har lært af Mahomedaner, Middel=Alderens fordærvede Munke og sneverhjertede Skrift=Kloge, at vi ei kan være lykkelige og blive salige ved vor Tro, uden at nøde alle Andre til at bekjende. den, eller dog til at tie med deres og lade den udrydde hos tilderes umyndige Børn, Hvor er dog her den Oplysning og Tolerance, vi bryste os af, og som det tilvisse nuomstunder er utilgiveligt at miskjende; eller er der mindste Mening og sund Fornuft deri, at man vel skulde have Lov til, selv som Lærer i Stats=Kirken, at forkaste og bestride den fra ArildsTid fredlyste Tro, men ei til at beholde den Har dan virkelig de gammeldags Christne gjort Danmark og Alt hvad der pryder Dannemænd saadan Skam og Afbræk, at deres Tro bør være den Eneste, der gjøres fredløs, deres Børn være de Eneste, der ikke maa blive ved deres Fædres Tro og Guds Dyrkelse og forplante hvad der er dem det Dyrebareste til deres Afkom. Ja, siden man kalder mig Hovedet for det slemme gammeldags Parti i Kirken, saa spørger jeg frit har da min Virksomhed i den Række af Aar, mit Navn var kjendt, været en saadan borgerlig Pestilens og en saadan Skamplet for Danmark, at min Tro maa afskyes som Kilden til alt Ondt, og at, vil jeg have den forplantet mine Børn, skal jeg kæmpe derfor paa Liv og Død, me taler og skriver meget om Parti Aand, om Hadefuldhed og Fanatisme, men mit Levnets=Løb gjennem fem og tyve At ligger temmelig aabent for Verden, og, skjøndt det var neturligt, at en poetisk Natur som min, udsprunget af en ni kjær Luthersk Præste=Slægt, inderlig knyttet i Mindet i framme Fædre, og haardt behandlet for den første Attrinaf Kjærlighed til deres miskjendte Tro, at en saadan Natumaatte længe gjære og kæmpe med sig selv, før den ret kund beroliges og udgjære til saamegen Klarhed, som den kund modtage, saa spørger jeg dog dristig, hvad Ondt har jo gjort, hvilke slette, uædle, egennyttige eller herskesyge Hensigter har jeg røbet, og hvad Flid har jeg sparet, hvilke O fere har jeg skyet, for at gjøre det Bedste, det Ærefuldest og det Gavnligste for mine Lands=Mænd, som stod i mi ringe Magt, og hvilken Fred har jeg brudt, ja, hvilken Fre har jeg ikke stræbt at fremme, undtagen den, hvis Betingelse skulde være Tabet af Samvittigheds-Frihed for minTroesforvante, og en bedrøvelig Helsot iblandt os for den gamle Tro, som vi dog unægtelig har al vor Dannelse og Oplysning, alle vore borgerlige og videnskabelige Fortrin historisk at takke, og som derfor, selv om den var forældet dog vel maaatte undes Forlov til at de af Alderdom i de Huse, Den selv har bygt, blandt det Folk, Den saa moder lig har opelsket og saa faderlig opdraget, Man algive mig disse Ord om min Personlighed, i et Øieblik, da de ere nødvendige, i et Øieblik, da Stifts=Provster, høit forlanger ogsaa min Daabs=Pagt afskaffet i den Danske. Stats=Kirke, og vil dog ikke unde os Lov til at forladt den, men betegner endog, om jeg seer ret, den Aften Sang jeg, ligesaagodt Præst som han, holder med Kongelig allernaadigst Tilladelse efter Ritualet, betegner den som en Conventikel med uædle Hensigter. Underhornet, den 28de Januar 1833. Et Sølverhorn sig bøier, Om Jothers gamle Land, Mens Øers Hob sig føier. Som Ædelstenens Spand, Og Hornets Midte pryder, I straalerige Vaar, Naar Havfru=Sangen lyder, Der om Skjoldungen spaaer. Du Danskes Vei til Lykke, Til Roes, til Magt og Guld, Dit sølvblaa blanke Smykke Omkrandser Marken huld; -De Snække=Taarne pryde, Den gamle Bølge=Muur, See! Underhornets Billed, Er gjemt i Danmarks Ly Og rundtom tæt indhylled, Af Oldtids dunkle Sky, En mægtig Hvælving skjuler: Den danske Helligdom, En Skjoldborgs gyldne Buler, Den kraftig værner om. Ei Offerblod i Lunden, Det Underhorn har fyldt, Men Livets Drik oprunden, I Viisdoms Dyb indhyldt.