Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-11-20
Det Erkebiskoppelige Palads blev angrebet paa en afgiørende Maade. Folket beskyldte Erkebiskoppen Hr. de Quelen for at han havde forladt Folkets Partie af Kiærlighed til Hoffet, ogsaa var det misfornøiet med hans Hyrdebreve og hans Tale til Kongen. Derfor styrtede man løs paa hans Huus, som blev slet forsvaret af de Tropper, som opfyldte det; man fandt der Krudt og Vaaben. Nogle Mennesker, som vare blevne ophidsede under Kampen, udbredte det, som jeg troer falske Rygte, at Præster havde igiennem Gitterværket i Haven skudt paa Folket. Denne Beskyldning foraarsagede at Paladset blev udplyndret eller rettere sagt at alle Meublerne bleve spolerede og kastede ud af Vinduerne. Sølvtøiet blev bragt til Hospitalet Hotel de Dieu Grevepladsen Egnen om Hotel de Ville, hvis Beliggenhed begge Partier holdt for vigtig, blev en Skueplads for flere blodige Fægtninger. Den 28de blev Hotel de Ville maaskee 12 Gange erobret og tilbagerobret, og det ikke uden et skrækkeligt Blodbad; thi Modstanden var ikke svagere end Angrebet. Borgerne rykkede frem fra forskiellige Gader; man indfaae Nødvendigheden af at bemægtige sig dette Centralpunkt, hvor Jnsurgenterne kunde oprette en provisorisk Regiering, hvis Erobring maatte frembringe en stor Jndflydelse paa Gemytterne; altsaa anvendte man alle Midler for at opnaae dette Øiemed. Jlden begyndte tidlig om Morgenen og hørte først op om Natten; de Kongelige Tropper, som bestandig maatte bekæmpe nye Masser af Mennesker, rømmede endelig denne farlige Post, ogsaa der blev den trefarvede Fane opplantet. Under denne Fægtning henimod Kl. 3, da en vel vedligeholdt Jld fra Kai de la Greve bestrøg den modsatte Kai fra Pavillonet de Lborloge til Øen Saint Louis, besatte, og forsvarede omtrent 20. unge Mennesker Spidsen af Hængebroen i Grevepladsen; derfra dræbte de en Mængde Sweitzere. Disse, som vare kiede af saadanne frygtelig Fiender, vilde nu fordrive dem af deres Stilling, 15 til 200 af dem kom op paa Broen; men de unge Mennesker vare langt fra at tage Flugten, men traadte op imod dem som gamle Soldater; de skode, nogle Sveitzere faldt og de andre toge Flugten. Et af de unge Mennesker sprang hen til Broen, og bemægtigede sig, uagtet flere Kugler bleve rettede paa ham, Geværene og Patronerne af 3 døde Soldater, kom tilbage og raabte til sine Venner: nu har jeg Krudt og Kugler, Overgangen over denne frygtelige Broe kostede mange Mennesker Livet, og man tøvede med at passere den. En ung Mand raabte til de andre følg et ter mig, Kuglerne kunne dræbe, men de smerte ikke. Jeg vil vise Eder hvorledes man kan trodse dem, falder jeg mine Venner, saa tænk paa mig, og kald denne Broe efter mig; den vil skaffe Eders Sag Held, jeg hedder Arcole. Det unge Menneske sprang op paa Broen og blev dræbt; men Exemplet virkede, Broen blev passeret og den seierrige Colonne ankom til Greve Pladsen. - Stormklokken fra Raadhuset og den fra Saint Gervais besvarede snart den fra Taarnet i Notre-Dame=Kirken som længe havde været hørt: ved dette Skrækkens Raab ilede Mænd og Koner, Børn og Oldinger til, nogle for at træde i Faldnes Sted, andre for at bære de Saarede og Døde bort; med ethvert Borgercompagnie fulgte Mødre og Søstre, Ægtefæller og Kiærester, som trodsede den heftige Geværild, for ikke at forlade deres Elskede. Jblandt de Borgere, som vare opstillede i Baghold i Sain Germain l'Auxerrois var ogsaa et ungt Menneske som havde et godt Gevær, men som han ikke forstod at bruge; en Veteran af den gamle Armee bad ham om han maatte laane det et Øieblik; han fik det og stillede sig ved en Afviser; han skod og en Sveitzer blev dræbt. Hele Colonnen skod nu efter ham; men han stillede sig dag ved et Huus, ladede sit Gevær og stod paanye med samme Held. Andre fulgte hans Exempel uagtet de mange Kugler som bleve afskudte imod dem. Borgernes Antal var omtrent 50, og de nødte tilsidst hele Kolon nen af Sveitzere til at trække sig tilbage efter at de havde tabt mange Døde og Saarede. J Mont gaden havde en Peleton Linietropper lagt an paa Folket da en Soldat pludselig besvimede. Han som snart til sig selv, traadte ud af Geleddet, sprang den til sin Broder, som han havde kiendt og som han just skulde til at have skudt paa, begav sig bort med ham og forsvarede Nationalsagen paa et andet Sted. - Paa Pladsen des Jnnocentes stod en ung Mand under Gevær som Dagen tilforn var ankommen fra Lilie; i Spidsen for nogle Borgere opplantede han den trefarvede Fane paa en Baricade uagtet han var udsat for Kardetscherne og Flintekuglerne; en Kugle knuste begge Benene paa ham, dog er han med Held bleven amputeret. En ligesaa heftig Kamp fandt Sted paa de Jtalienske Boulevards; her bleve flere Officere draabte. Blandt andet slog en Officeer en Dreng paa 12 Aar med den flade Klinge og udskieldte ham for en Skulm og en Tyv. Drengen begav sig borttog i en Hast Geværet fra en Borger, spændte Hanen op, løb hen imod Officeren og stod ham ihiel. Man spurgte ham om, hvorfor han just havde skudt denne O ficeer, Drengen svarede: han havde fornærmet mig; enten han eller jeg maatte falde. Omtrent Kl. 1 kom endelig Hertugen af Ragusa ud af sin Apathie, hvori han hid indtil havde befundet sig. Allerede en Tidlang havde General Valsch forlangt Ordrer, og Ragnsa udstædte ingen. Officerene beklagede sig, og flere af dem begyndte at omtale ham som en Forræder. Han begreb nu at Tiden var kommen, at han frimodig maatte erklære sig for den Sag, hvortil han havde overgivet sig. Han gav altsaa Ordre til at rykke frem til Pladsen Victoires, hvor Nationalgarden af det tredie Arondissement og Friebatailonerne af Forstæderne stode posterede i en god Holding. Da Tropperne ankom saa besatte Patrioterne Pladsen og alle Indgange til den. Et Linieregiment havde indladt sig i Underhandling med dem og lovet dem ikke at ville fægte imod dem; man havde omfavnet hinanden og Udsoningen var tilveiebragt, da Ragusa ankom, med ham kom Artillerie og et Corps Landsenere; en uforskammet og grusom Trop; men som snart blev desorganiseret og jaget paa Flugten. Tropperne, som fulgte Marskallen forenede sig med dem som allerede havde besat Pladsen Victoires. Han commanderede nu til at Angreb paa alle Punkter paa engang; en skrækkelig Kanontorden rystede alt. Det første Stød drev Borgerne tilbage i Gaden Montmartre; men nu forskandsede de sig i alle Naboegaderne. En haardnakket Kamp begyndte; Sveitzerne som bleve afsendte imod dem, mistede Folk deels ved Flinteskud og deels ved Stene, som man kastede ned paa dem fra Naboehusene. Ethvert Huus var en Fæstning som spyede Jld og Død. Mange Borgere udmærkede sig, Hr. Bøilet, en Giæstgiver, drabte flere Sveitzere og tog Ge værene fra dem for at give dem til Borgerne. Den Kongelige Garde trak sig tilbage og lod en Kanon blive staaende paa en aaben Plads; men som man ikke kunde nærme sig til formedelst Flinteskuddene; men en Eleve af den polytekniske Skole, som stod i Spidsen for Folket, ilede til og holdt fast paa den med begge sine Arme, og raabte: den er vor, jeg holder fast paa den, og vil hellere døe, end slippe den. Man skreeg, De tappre Folk ere os vigtige, du bliver dræbt, kom til os. Den unge Mand brød sig imidlertid ikke derom, men holdt endnu fastere paa Kanonen; uagtet Kuglerne peeb rundt omkring ham. Dette opmuntrede hans Folk, de rykkede frem, bleve uafbrudt ved at skyde og nødte Tropperne til at trække sig tilbage, saaledes bemægtigede man sig Kanonen og Eleven blev frelset. - Ragusa, som imidlertid havde stillet sig i Spidsen for Kolonnen rykkede nu frem til Udgangen af Gaden Jocqvelet; men her stødte han paa en halsstarrig Modstand fra Borgernes Side, og blev tillige angrebet paa det heftigste ud af Vinduerne. Han blev snart trængt fra alle Kanter, maatte vende om og tage Flugten tilligemed sin Generalstab. Man peeb og udstødte Skieldsord, imod ham og raabte tillige vive la charte, fortvivlet begav han sig tilbage til Tuillerierne, hvorhan ankom til alle Ministrenes Skræk, hvilke vare der forsamlede. Borgernes Anstrængelser i denne Morgenstund havde drevet de Kongelige Gardere og Sveitzere ud af mange Gader. Flere Advocater udmærkede sig derved. En af dem Saunieri, som iagttog en fredelig Stemning hos Soldaterne, gik hen til dem og talte med en Capitain Marchal, som commanderede, uagtet han var udsat for en øiensynlig Fare, da Kuglerne pebe om Ørene paa ham. Han erholdt Soldaternes og Officerenes Æresord paa at de ikke vilde skyde paa Folket. Obersten for det 15de Regiment, som erfarede denne broderlige Kapitulation, skyndte sig derhen for at faae den brudt, men kunde ikke udrette noget. Da nu Middelpunktet af Staden var renset for Tropperne, saa marscherede man imod Slottet Louvre for at angribe det; men Nationalgarden blev drevet tilbage, fordi Fienden her var posteret med en overlegen Styrke.