Jyske Efterretninger, 1767-05-29
Fortsættelse af Samtalerne om Philosophien. 2. Den Epicuræiske Sect. Democritus, som var af den Eleatiske Sect, der af den Pythagoriske fremkom, har udført nogle af Pythagoristernes Lærdomme vidtløftigere, samme har Epicurus, som hen ved 300 Aar for Christi Fødsel blev Stiftere for den Epicuræiske Sect, tildeels gjort sig bekiendt, skiønt han for Resten søgte med Flid at opfinde Meeninger, som vare Pythagoristernes modsatte, hvortil en flygtigere Legems Beskaffenhed, som har foraarsaget en sandseligere Tænkemaade hos ham, syntes meget at have virket, han havde ikke heller overgivet sig til Pythagoristernes Underviisning gandske, men tillige benytte sig af andre Skrifters Læsning. hans Fornuft kunde ikke følge deres Dybsindighed, derfor holdt han sig allene til det for Sandserne nærmere, han kunde ikke begribe, hvorledes Gud kunde virke i Verden, og være i Verden, og efter Pythagoristernes Meening ligesom en Siæl i et Legeme, uden han maatte udgjøre en Deel af Verden, og have et Legeme og legemlig Skikkelse, hvorudover udover han og gjorde sig et kiødeligt Begreb om det høyeste Væsen; Han kunde ikke heller begribe Pythagoristernes vanskelige Lærdom om Monader eller enkelte Væsener og deres udvortes Kraft, derover ansaae han samme som uden delige smaa Soelgran, som havde en vis udvortes Skikkelse, Størrelse og Vægt, hvoraf alle Legemer ved en Hændelse vare sammenløbne, og heraf flød, at han troede den gandske Verden at bestaae af Legemer og et ledigt Rum Hans Begreb om Siælen kunde altsaa ikke være fornuftig, men svarede gandske til hans almindelige Tænkemaade, som var blot sandselig; Han forkastede ogsaa rigtig nok, skiønt ikke med den rette Grund, Pythagoristernes daarlige Meeninger og Forudvidenhed og særdeles Geisters Bevægelser i det menneskelige Sind til at kiende det Tilkommende og for Mennesker Skiulte. Da Epicuræerne bekymrede sig allene om det Sandselige og Nærværende, satte de og al den menneskelige Lyksalighed i sandselige Fornøyelser, og fremsatte Lærdomme, hvilke kunde tiene dem til at naae slig Hensigt, og som vare aldeles stridige imod Pythagoristernes strenge Lærdomme, som deres Sæde=Lære lærte, for at gjøre denne deres Lyksalighed til noget Virkeligt og Bestandigt, saa fattede de tillige en uryggelig Tillid til Sandserne, og lærte, at de ikke kunde feyle eller bedrage; Hvor let det maae have været for Epicuræerne at skaffe sig Tilhængere og naae fast et almindeligt bifald, kan enhver letteligen begribe, som kiender den almindelige Tænkemaade hos Mennesker, dog maatte nogle blive opvakte ved disse Epicuræers grove og daarlige Meeninger, iblant dem var en ved Navn Pyrehus, som og havde gaaet i Democriti Skole, og lært Pythagoristernes Lærdomme. 3. Den Sceptiske eller tvivlende Sect. Pyrhus, ved at sammenligne disse med hine meere daarlige Epicuræers Lærdomme, blev forvirret i at kiende, hvorvidt han burde troe nogen af dem, og ved det han saae dem begge at have feylet, faldt han blindt hen til at tvivle om alle Ting, og troede, at der ikke var i nogen Ting Vished, at finde; Han saae Sandserne at kunne bedrage, derover nægtede han dem al Vished, og troede, at der i sig selv en var noget, der kunde kaldes Ret eller Uret, uden det, Lovene og Va Vanen lærte, han ansaae, Viisdom bestoed i at man ikke gav sit bifald til noget, som alt var lige vist, Lyksalighed satte han altsaa i en Tilstand, hvor Mennesker ansaae alle Ting ligegyldige. Havde de øvrige hidtil seylet i at troe for meget, saa af Frygt for denne Yderlighed eller af pur forfængelig Stolthed faldt han i den anden modsatte Yderlighed ved at troe for lidet; Jkke desto mindre manglede han ey heller Tilhængere, som siden blev kaldet den tvivlende eller Sceptiske Sect. Har min vidtløftige Prædiken, Madame, ey endnu bragt hende til at sove? Jeg synes selv, Hovedet maatte blive tung naar Hiernen plages af de Pythagoriske Monader og af hans Genier eller særdeles Geister, og tillige af de Epicuræiske Atomer eller udeelelige smaa Deele. Naar man lader sine Tanker følge Pythagoristernes Dybsindighed til Verdens Begyndelses Punct for at besee det Jntet, hvoraf noget er blevet, naar man søger at udvikle eller afsondre Siælen fra det Sandselige, ved et stort Afhold og ubegribelig Renselse søger at løsgiøre den fra et fastere Baand med Legemet for at oversee en ufattelig Kiæde af uendelige forbigangne og nærværende Hændelser, som kunde bestemme det Tilkommende, og for at holde Samtale med disse Gennier eller Aander og man saa igien med Epicuræerne indskrænkes aldeles ved Sandser, overlader allene Sandserne den Tillid og Frihed, man for ene tilstod Fornuften; Saa maae jo endeligen baade Siæl og Legeme blive mat, og hvor let kan man da ey henfalde i Tvivlernes Søvn. Denne hans Fortælling, svarede Fruen, som han kalder vidtløftig, har ikke for mig syntes saa, ikke heller er jeg endnu deraf bleven saa tung i Hovedet, at jeg skulde staae Fare for at bringes derved til Søvn; Tvertimod, jeg er bleven ret opvakt til at merke et Hoved Kiendetegn paa disse Secter, hvorved jeg siden kan erindre mig deres Forskiel. Hos Pythagoristerne har jeg erfaret ligesom og hos Epicuræerne, at de ikke nøye nok har foreenet Fornuft og Sandser, eller ikke retteligen benyttet dem af begge tillige, hvilke ere dog de foreenede Midler, hvorved Mennesker paa Jorden skulle erlange Viisdom; Hines uindskrænkede Dybsindighed synes mig at have bragt Fornuften uden for den menneskelige Visheds heds Grændser, disses Letsindighed at have sat Fornuften alt for snævre Grændser, imellem begge synes mig at see Tvivlerne stændigen i Ustadighed at svæve og i Uvished at søge Tryghed; Men er der dog ingen, som har søgt at curere disses Svaghed, og at rette slige stridige Secters Mangler Hvor vanskeligt er det ikke, Madame at læge en Sygdom, som forvidt har grebet om sig, og som Patienterne selv finde Behag i at føde, og ikke vil troe at være en Sygdom, Jkke mindre vanskeligt er det at curere Fornuft=Svagheder, hos stridende Secter, enhver enten ikke kan, eller ikke vil troe andet, end han tænker ret, deres Stolthed strider just imod slig Cuur, da deres indbildte Fordeel og let kunde tabes hos den almindelige Hob, om de vilde tilstaae sig at have feylet, for den Lyst til at være Stiftere for en nye Sect, opoffrede man gjerne Kierlighed til Sandhed, og havde man engang naaet den Ære ved opdigtede Meeninger og foranderlig Læremaade, da var det om at forsvare sin Værdighed, ved at stride imod al anden Overbeviisning, der kunde omstøde slige nye Meeninger, hvorpaa deres Værdighed, meest styttede sig: Hvor gammel denne Sygdom er iblant Philosopherne, seer hun af de adskillige Adskillelser, de fra Begyndelsen har søgt, og hvor lang Tid der udfordres tillige til at curere saa gammel en Skade, kan hun ydermeere kiende, naar jeg fortæller hende, at disse stridige Secter har i nogle Aarhundrede naaet bifald og havt deres aabenbare Tilhængere, den Epicuræiske Sect var endnu i Anseelse i Keyser Augusti Tider, en Deel af deres daarlige Meeninger hængte ved de i Christi Tider bekiendte Saducæer, Ja gid vores saa oplyste Alder ikke havde den Skamflik, at Epicuræiske Daarligheder endnu hængte ved dem, men det var vel formeget at ønske en fordærvet Verden, hvis Svaghed er saa stor, at om den ved Fornuftens Hielp kunde forandres, saa kunde den dog aldrig gandske derved heelbredes, og naar sammes Svagheds Hæftighed i en Tilfælde formildes eller stilles, frembryder strax en anden lige farlig; En Verden, hvor svage og fordærvede Sandser skulde saa nøye foreene sig med en indstrænket Fornuft til Fuldkommenhed at frembringe, og og den sidste skulde ligesom opammes og underholdes af de første, for siden at regiere dem, kunde ikke spaae andet; Den Overvægt og Fortrin, Sandserne fra første Tid havde naaet, giør, at Fornuften tiest lidet har at sige, og det har lagt Grund til en ævig Strid hos Mennesker imellem Sandser og Fornuft. (Fortsættelsen skal følge)