Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-12-06
J Kielderen med Fanden drikker Duus, Det er en Karl, der ikke blot i Ruus. Forstaaer sin Baanden, Men ædru staaer sin Mand, og, hvor han rode seer, Ad Raadstueraadet, og af Roder-Roden leer, Og Rodemestren selv i sit Parnas=Qvarteer, Hvis han forroder sig slaaer kjæk paa Panden! Desværre, jeg miskjendte dig! Du skiemtede kun, siger du, med mig, Det var dit Alvor kun saalænge Du troede, med min føde Kniv Jeg ogsaa vilde dig paa Liv, Nu derimod, du haaber Drikkepenge, Vil du kun mine Kammerater hænge!! Hvem er du da, du Mørkets Aand Der, trods den dig, endnu tvivlsomme Gaade, Mig rækker, hvad din fordums Ven forsmaaede, Din Vægterhaand Mens pludselig du vender Morgenstiernen Fra store Synderen, du rendte paa, Jmod de smaa Hvem er du, falske Lygtemand paa Randen Af Graven, du dig selv med Spaden grov, Mig undergravende, som ingen anden, J Tanke, naar jeg mistede Forstanden, At spænde min Fornuft for din maskeerte Plov Hvem er du med den Kvædlen og den Kvad lem Der dybt gjenklinger i det reene Bryst, Og lokker, selv i Sumpens Tudsedyst, Den, Smiger ækkler, med frimodig Dadlen? Hvem er du, der, fordi jeg roste dig, Skiøndt jeg " Jndividet fylter Valle, "Som om jeg Stregen var til Altings Nuller "Og leger Tit igiennem Karrets Huller, "Med Gud, og Fanden, og med Alle, Med eet vil broderlig om savne mig, Du lokker den, du troer en Gestur Blinde, Fordi, som Giæst, han ikke paa dit Ord J Dig just vilde strax den Guds Eenbaarne finde, Og, strax, ei tog din Disk for Herrens Bord. Fordi han ei gik ganske fra Forstanden. Ved din bagvendte Morten Luther=Baaden, Endskiøndt han mod enhver forsvarte dig. Der dig foragtede foragtelig Du lokker ham, da du har seet ham smagte Hvor Krybem med lidt Vid ei lider Nød, Og seet ham i sin Armod trofast agte Hver Aandens frie Næring meer end Brød, Du lokker ham, da du har seet ham haane Den Frister, der bød Kongeriger kal, Selv, da han vilde ham lidt meer end skaane, Hvis han sig vilde nulle til hans Tak Du lokker ham, med hvad du veed der rører Det Hjerte, der "Da jeg var Lille" sang, Du lokker ham med Lyden, der forfører J dine Bedeklokkers dybe Klang Og fører ham, tilsyne langt fra Vinding, Fra Brød af Steen, og Herlighed af Skam, Paa Tiggerveien, op paa Templets Tinding, For der i Svindelen at styrte ham, Neil reen som Lillen med dyndig Stengel Staaer for mig nu Hans Karvels raske Karl, Og hellig, som en ydmyg Christlig Engel, Den halv oplæste Hedning Hakon Jarl, Hvad vil vel Frækhed blot i Spøgen sige Og Herskerbram, i Heltegiøglespil, Mod Hovmod midt i Himmeriges Rige, Mod Pralen der, hvor Engle lytte til Som han, der førte Christus op paa Templet, Staaer du der for mit Øie pludselig Skalpandebrændemærkt med Hovmodstempler. Vig bag mig, Satan, nu jeg kjender dig. See det og skiælv, Trold, Ordet er min Hammer! Erkiend din Herre, Stiernen er mit Lyn! Min Gaades fiirfoldlyse Straale rammer, Dit pludselig i Skræk opklarte SynSphin. Baggesen. Om Maskerader og Vauxhall. Det Ord Masque, udleder Pater Labbe af Masca, som i de lombardiske Love betegner en Her; efter hans Paastand kaldes i Dauphine, Savoyen og Piemont en Hex endnu, saaledes. Maskerader skulde efter denne Forklaring altsaa betyde det sammt som Hexesabbat eller Hexe Lans. Usandsynlig synes denne Gisning saa meget mindre at være, som den latinske Benævnelse paa en Maske, Larra, betyder et Spøgelse.