Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-07-21
Der skrives fra Jassy under 17de Juni (altsaa af et gammelt Datum): Efterretningerne om de Russiske Troppers Seiervindinger paa den høire Donaubred have her udbredet en almindelig Glæde, og paa nye oplivet vore Forhaabninger og at Krigen skal snart blive bragt til Ende thi Fæstningen Schumla som endnu for nogle Uger siden blev holdet for uindtagelig, vil maaskee efter Storvezierens Nederlag ikke kunne giøre nogen lang Modstand, dersom Gen. Diebitsch har ifinde at vil angribe den; thi Garnisonen skal nu kun bestaae af 4000 Arnanter og de paabendygtige Jndvaanere ikke udgiøre flere end 5000 Mand. Man er derfor i en spændt Forventning paa den Russiske Armees videre Operationer, hvis Angreb paa Fæstningerne nu ikke kunne være underkastet mange Hindringer, og man smigrer sig med at saasnart først Schumleer faldet, som maae giøre det største Jndtryk i Constantinopel, at da Freden vil bleve underskrevet. Man taler om en Kongres for at befæstede venskabelige Forhold med de store Hoffer og Roligheden i Europa. Ruslands Fordringer til Porten skulle ingenlunde være overdrevne og skulle mindre bestaae i Erstatninger end i at bevirke den største Lettelse og Sikkerhed for den Russiske Handel paa det sorte Hav. Vist nok ville ikke de Tyrkiske Fæstninger og Havne i Aften blive givne tilbage; Fyrstendømmerne ville allene som man haaber, erholde mere Selvstændighed ved Fredslutningen. Keiseren skal have bestemt erklæret, at han ikke forlanger nogen Udvidelse af sit Territorium i Europa, og at han ønsker at undgaae alt, som kan give Anledning til Conte stationer, dog er formodentlig den Paastand for tidlig, at Fredsunderhandlingerne ere allerede begyndte. (Dette Stykke kan betragtes som at være skrevet for at oplive Folkestemningen i Fyrstendømmerne.) Den Nürnbergske Correspondent som morer sig med at udbrede løgnagtige Rygter over Europa, udtværer disse Betragtninger vidt og bredt, og finder Plaseer i at bilde Avis læserne følgende Anckdote paa Ærmen: at Keiser Nicolaus, da den Preussiske Major von Staff overbragte ham i Varschau Gen. Diebitsch Efterretning om Slaget ved Schumla, (hvilken NB. ikke blev overbragt ved ham men ved den Russiske Fyrste Trubetskoy) og Keiseren hørte hvor afgiørende Slaget var, saa sprang han pludselig op og raabte: nu skal Europa dog faae at see at jeg er en ærlig Mand. – Lærerigere end saadanne Eventyr, er en Skrivelse fra Berlin af 30 Funi, som læses i Allgemeine Zeitung, hvori det hedder: vi have her faaet direkte Efterretninger fra det Russiske Hovedqvarteer, som angive Tyrkernes Nederlag ved Schumla for at være langt større end den Russiske Krigsberetning angive det forat være. Tyrkernes Modstand var frygtelig, og selv deres ufordeelagtige Stilling, deres Overraskelse og endelig den Overbeviisning at de havde endeel af den Russiske Hovedarmee imod sig, giorde dem ikke modløse, de fægtede med den yderste Tapperhed og veege kun da de virkelig vare blevne slagne; men da vare de ogsaa fuldkomment slagne. Den Russiske Armee befluder sig, uagtet de Anstrængelser og Afsavn, som ere uundgaaelige i et ødelagt Land, og lige over for en barbarisk Fiende, i en fortræffelig Tilstand, enhver Afgang af Armeen bliver hurtigt completteret. Alle Landeveie i det sydlige Rusland ere opfyldte med Troppecorps og Tilførsler af Levnetsmidler og Krigsfornødenheder til Hovedarmeen. Troppernes Stemning kan man ligne med den i Aaret 1812. Alt er fuldt af krigerigsk Jver. Erfarne Militairpersoner ere af den Mening, at Silistrias Erobring vil være ti strækkelig for at characterisere det andet Feldttog, som fuldkomment lykket; et tredie og fierde Feldttog vil da giøre Resten dertil. Vilman nøde Tyrkerne til Fred, saa er det saameget destobedre. Man er vel i Berlin misfornøiet med den sidste Bestemmelse, som er taget med Hensyn til Grækerne; men man troer, at denne er kun en Convenients, som Øieblikkets Omstændigheder have udkrævet, og at Hertugen af Vellington vil handle imod Grækenland, som imod de Jrlandske Catholiker, hvilke han syntes et Øieblik at fornægte for siden destobedre at opfylde alle deres Ønsker. - De vigtigste Betragtninger om den nærværende politiske Tilstand i Europa med Hensyn til Krigen imellem Tyrkiet og Rusland; ere de som Ministeren for de udenlandske Anliggender yttrede i de Franske Deputeredes Kammer den 8de Juli i Anledning af at General Sebastiani heftigt dadlede Ministeriets Forhold med Hensyn til de sidste Bestemmelser som vare tagne angaaende Grækenlands Skjebne. Ministeren indlod sig i en historisk Undersøgelse af Aarsagerne til Krigen imellem Rusland og Porten, og betragtede det som en væsentlig Anledning til Fredsbruddet, at det berygtede Hattischeris var blevet udbredet imellem Ruslands Muselmanske Undersaatter, og derpaa sagde han, var det vel raadeligt at kaste sig for Grækernes Skyld ind i nye Forviklinger, da de helleniske Anliggender sikkert kun ville blive en ubetydelig Episode ved de øvrige Begivenheder, Vi have ikke troet at kunne raade Kongen dertil, det forekommer os ikke som Landet kan endnu være klæd af Fredens Velsignelser. Kongens Ambassadeur vender tilbage til Constantinopel, som han kun havde forladt, fordi Porten havde vægret sig ved at modtage nogen Mægling. Frankerige har siden den Tid uforandret ført det samme Sprog. Og saavel vore som Englands gientagne Forestillinger, og maaskee Tidens og Erfaringens Lære have ikke forfeilet deres Virkning. Divanet selv har nu i flere Maaneder levende givet det Ønske tilkiende, om at begge Ambassadeure skulde komme tilbage, og udtaler selv Forsonings- og Fredsord, som det i to Aar havde afviist i en hovmodig Tone. Rusland bliver repræsenteret af de to andre Ambassadeure og Traktaten af 6te Juli vil blive fuldkomment exeqveret. Om den bekiendtgjorte Protokol talte Ministeren med megen Tilbageholdenhed; hverken erklærede han sig for eller bestred dens Ægthed. Han forsvarede enkelte Punkter af den, og viste, at den Stilling, hvori man vilde bringe Grækenland, ikke var saa nedværdigende, som man ansaae den for at være. Forresten sagde han, at Ambassadeurens Jnstruktioner vare naturligviis hemmelige og han kunde og maatte ikke udelade sig om deres Jndhold. Men følgende Ord af Ministeren opvakte den største Opmærksomhed: Hvorfor skulle vi opgive Haabet om endnu at overbevise Porten og at de betingelser, som ere fastsatte angaaende Grækenlands Pacifications og Vedvarelse, ere aldeles nødvendige for Europa og endnu i høiere Grad uundværlige for det Ottomanniske Rige, hvorfor skulle vi opgive Forsøget paa ved Overtalelser og uden Blodsugydelse, uden nye politiske Forviklinger at udvirke en Erkiendelse og Concessioner, som allene kan bygge Grækenlands tilkommende Lykke paa en fast Grundvold. Herpaa sagde Ministeren følgende vigtige Ord: "Skulde midlertid Porten vedblive at afvise fra sig de retfærdige og forsonlige Forslag, saa vil en ganske nye Række af Begivenheder, en nye Tingenes Orden tage sin Begyndelse. Over dette Punkt, mine Herrer, er den strengeste Tilbageholdenhed foreskreven mig; thi herved er ikke Talen hverken om en Begivenhed som allerede har fundet Sted, eller om en Traktat der er underskrevet, eller selv endnu om betingelser, som i Forening skulle overveies.