Jyllandsposten, 1838-10-22
Thorvaldsen er en herlig Konstner, en Ære forsit Fædreland; og kun Misundelse eller Misanthropie vilde gnave over, at der vises ham Beundring og Ære, og det da først og meest af hans Landsmænd. Men der kunde dog være Maade i dette som i alt andet, Beundringen ikke stige til Forgudelse, eller Enthusiasmen til Raserie. Herved saares en stor - og som alle store en beskeden - Mesters ædle Følelse; og Hyldingen af hans Genie maae vorde ham selv besværlig. - Lad os engang opkaste os selv et alvorligt Hvorfor Hvorfor gjøres der da uhyre meget af Thorvaldsen, fremfor nogensomhelst anden Slags Konstner, fremfor nogensomhelst Andre af dem der oplyse eller gavne eller glæde deres Medmennesker, fremfor en viis og retfærdig Konge, en Menneskeslægtens Velgiører, Hvorfor Hvad har da Thorvaldsen gjort, - Skjønne Billedstøtter. Han har atter bragt tillive en i Secler dødsovende Konst, og med sine mesterlige Marmorbilleder prydet Templer og Slotte. Nu, det gjør Maleren ogsaa, og anstille vi en Sammenligning mellem Begges Konster, da har den Sidste ustridig Fortrinet. Den Første giver en Afbilding af Skabningens Mesterstykke det menneskelige Legeme i sin høist mulige Skjønhed. Men det Høiere som boer i dette Legeme, Sjælen - dens Bevægelser, af disse kan han med sin høieste Konst ikkun give et svagt Skiær, et mat Gjenskin. Hans billede er kjønt, men det er stivt og koldt; det lader ogsaa Tilskueren kold; og i selve Beundringen er der ingen Varme. Maleren, hans Konstherredømme strækker sig over hele Naturen, den levende og livløse; han har Magt i alle Naturrigerne; han kan afmale os alle deres Skjønheder og alle deres Rædsler. Men han kan mere end dette: han kan give sine Menneskebilleder Liv, Følelse; han kan fremstille enhver Lidenskab; han kan paa eet Bræt skrive os en heel Historie, det menneskelige Hjertes Historie. Maleren er, han kan være mig langt mere end Billedhuggeren. Men der er en Konstner, som endnu kan være mig mere end Maleren, Maleren er stum; han er Mimiker. Men Digteren, han taler til mig, han synger mig til Hjertet. Billedhuggeren arbeider for Faa, for Kongerne og de Mægtige i Verden - og endda ikkun for saa af dem – for Konstnere og for Konstkyndige, og disse ere ei heller Mange; thi der hører en fiin, en længe øvet Konstsands til at fatte hans Arbeider. Men Maleren, han er langt lettere at forstaae: en naturlig Forstand, en uforkvaklet Følelse fatter ham, og nyder hans Værker. Men hvorMange have saadan Lykke at faae dem at see, Een iblandt Tusinde. Digteren derimod, han taler saaledes, at Alle kunne høre ham, naar de ville. Og er han Mester for sin Konst, da forstaaes han, da føles han baade i Hytten og i Palladset. Naa, og hvorledes paaskjønnes disse trende Konstnere af Verden, Digteren faaer Lov at sulte - Maleren at leve - Billedhuggeren opløftes levende til Himmelen, hvis det var muligt. Det er en Climar, som staaer paa Hovedet. Digteren faaer hundrede Dukater for et Mesterstykke, oftest mindre, stundom slet intet - Maleren faaer tusinde - Billedhuggeren titusinde. Det er den almindelige Priiscourant. Nu vel! lad det gaae, lad Enhver betale som han har Evne og Lyst til! Lad de gjøre med deres Guld hvad de ville, Men Æren, som borde være bedre end Guld – den koster ikke noget at ødsle med; men derfor skulde den dog ikke udøses uden Eftertanke, uden Skjønsomhed, som Blomster og Penge af Børnehænder.