Norske Intelligenssedler, 1765-05-29
Pour se distinger du vulgaire Orthodoxe Les raisonneurs abstraits Sarment de Paradoxe Oet v. da Philosoph. de Sans-Couci Epit. 18. Forglemmelsens Tempel, som Hr. Sneedorph haver fundet paa hiin Side af den Flod, som rinder igiennem det poetiske Helvede, er efter Beskrivelsen en stærk vidtløftig Bygning, hvor der bliver forvaret, under Opsigt af Søvnens og Dødsens Engel, alle de Ting, som ere gaaen av de Levendes Hukommelse. Der ere endnu mange Værelser ledige, som engang skal opfyldes med de Sager, som Eftertiden henskikker til saa stærk Forvaring, men paa det at ledige Rum i denne prægtige Tempel ikke skal staae øde, kand man ikke opfinde bedre Raad, end sammensmide adskillige Fabler, Drømme, og smaa Oversættelser, hvilke umuelig ikke kand længe bliver de Levendes Erindring, men følgelig maa samles til denne store underjordiske Stift Kiste, saa vaade som de komme fra Persen. For nu at vise min Høyagtelse i at offre til denne Tempel, vil jeg fortælle en Drøm, som uden Tvivl ved Søvnens Engels Jndskydelse er mig i min Natte-Hvile forekommen. Jeg maa dog ey glemme at erindre, at Dagen tilforn havde jeg været i et Sælskab, hvor jeg kom til at see et Skilderie lige over for det Sted, som jeg sad paa. Dette Skilderie forestilte Dyd, og Rigdom. Dyden var forestilt ved et bedrøvet Fruentimmer, som en stor Hob Folk deels pegede Finger ad, deels vendte Ryggen til og ansaae tilbage med kaaldsindig Mine. Rigdom blev forestillet ved en anseelig Mandsperson i overflødig Klædedragt, som var omringet med utallig Hob Tilbedere, somme med unge, somme med gamle Ansigter, hvorav de, som saae allerældst ud, vare avmalede som allerhengivneste og ydmygste Slaver af dette prægtige billede. Malingen var ypperlig, og eftersom i Sælskabet ikke blev talet om andet, end Kiætterie og Metaphysikab; den Viisdom om de Ting, som ingen forstaaer, hvorav jeg er ligesaa lidet Kiendere, som Elskere, lod jeg mig nøye med at betragte dette Skilderie, for at vende mine Sandser til det, som kunde give min Siæl større Eftertanke, Kort sagt: Jeg gik hiem, jeg lagde mig, men mig hendte det samme, som fordum Stipio, for hvilken Afrikanus viiste sig i Drømme i den samme Skikkelse, som Scipio havde seet hans Skilderie Dagen, tilforn (1) i Manlii Forstue. Neppe havde mine Sandser begyndt at hvile, førend det samme Mandsbillede, som jeg havde seet avskygget, forekom mig i en stor ærværdig Gestalt, i den samme glimrende Dragt, men endnu meer myndig Anseelse, eftersom han forekom mig levende. Han nærmede sig til mig med en mild Mine, og sagde: Endskiønt jeg hverken haver været dig eller dine Fædre gunstig, saa vil jeg dog sige dig mit Navn, fortælle dig min Skiæbne, og bede dig tale min Sag for et Folk, som hemmelig tilbeder mig, men offentlig raaber, at jeg ikke er værdig at agtes saa høyt, som en vis gammel Kone, som de kaldte Dyd, hvilken de dog ere kiede av og virkelig ikke kand lide for en Slags Strænghed og Knurvurrenhed, som haver været hendes Egenskaber igiennem alle Tider. Jeg veed vel, at jeg er langt meer agtet og elsket, end denne Kone, mig synes og jeg fortiener det samme, thi jeg kand udrette langt større Ting, men jeg vilde gierne erhverve Stadfæstelses Dom paa min Hævd og Rættighed. Jeg har derfor kaldet dig til Talsmand, og som jeg haver i alle Stænder mange Tilhængere, troer jeg, at du med din, endskiønt udøvet Tale-Kunst, ufeylbarlig vinder. Hvad mit Navn angaaer, saa er det foranderligt efter ethvert Sprogs egentlige Talemaade. Dine gamle norske Forfædre have kaldet mig Audun. De gamle Grækker kaldte mig Blutus; under dette Navn. Ch Jonstant dertionis Cap. 1. Navn er jeg meget bekiendt. De gjorde mig til Gud og gav mig Avgrundens vidtløftige Rige til Eiendom. Jeg er Jordens Søn, men jeg havde aldrig blevet født, dersom dine ældgamle Forfædre ikke havde rykket mig udav Moders Liv. Neppe var jeg kiendt, førend jeg begyndte at skaffe mig Anseelse, og kunde udføre de Ting, som uden mig vare umuelige, men som jeg ikke var lige god imod alle, blev jeg ilde udraabt af mange, og det gik saa vidt, at den foromtalte Kone, som i fordum Tider havde mange Velyndere, offentlig lod lære, at jeg, som forførisk, trættekiær og hovmodig, av alle burdte foragtes. Til sidst kom Trætten saa vidt, at jeg blev indstævnt for en Ræt, som kom mig heel mistænkelig for Her skulde min Sag enten fældes eller reises, men jeg havde ingen Tillid til Dommeren, som var et Fruentimmer (mine Anklagere kaldede hende Retfærdighed) der saaledes havde ladet binde for begge sine Øyne, at hun slet intet kunde see. Hun havde en Vægtskaal i den ene Haand, hvorav jeg ikke kand troe hun har kundet benytte sig til at veye Ret ud, efterdi hun ikke kunde bruge sine Øyne, i den anden Haand havde hun et stort noget Sværd. Alt dette kom mig underlig for, dette Vaaben har aldrig været noget billigheds Redskab, men til Tinge stedse forhaadt, er blevet anseet fra ældgamle Tider, som et voldsomt Tvangs-Middel, der vel burde sees i Skarpretteres, men ikke i Retfærdighedens Hænder. Uagtet alt dette maatte jeg dog her beqvemme mig til at lide Dom og høre min Sag ilde medhandlet af Dyden, som selv talede for sig med saadan Veltalenhed, at jeg begyndte at tvivle om godt Udfald. Da jeg skulde begynde mit Forsvar, fornam jeg at jeg ikke kunde tale godt for mig, hvilket ikke er at undre, thi jeg har altid meer ovet mig i at regne, end i at tale. Jeg havde og altid tænkt, at min Anseelse kunde giøre større Virkning, end som en umyndig Tale-Kunst, men til al Fortræd kunde min blinde Dommer ikke blive bevæget ved at betragte mig. For at bruge alle HielpeMidler, lod jeg høre Klangen af nogle Sølv Myndter, i den Tanke derved at skaffe mig Gunst, eftersom jeg vidste, at dersom min Dommer hørte derefter, maatte hun nødvendig glemme, hvad Dyden havde sagt. Her kom jeg ret avstæd, Denne Forblindede blev saa forbittret, at havde jeg holdt ved, saa havde jeg blevet jaget fra Retten. Med et Ord: Jeg tabte, jeg blev fordømt til at blive til ævig Tiid Dydens underdanige Tiener, at hielpe til ved min Myndighed, at alle hendes Forretninger kunde have Fremgang, men dog aldrig at lade mig mærke med at foretage noget uden hendes Minde. Dette var en ubarmhiertig Dom for en saa høymodig Siæl, som min har stedse været; jeg greb her til det samme Raad, som de Fortrængte fordum i den gamle romerske Republik, og sagde: Jeg er ey fornøyet, men kalder det gandske Folk til Dommer. Jeg vil føre dig hen til For der skal du føre min Sag. samlingen, sagde han til mig, Resten følger.