Adresseavis for Børn, 1781-10-10
Slutningen af Familie-Scenen, Fyrverkeriet. Hovmesteren og Philip komme ud af Kabinettet. Phil. Seer De nu, Hr. Hovmester. Haar jeg vel løyet. Hovm. Kom, lille Junken, vi ville gaae bag efter dem, og tage imod Fritz, naar han nu kommer tilbage fra at have fulgt dem paa Veyen Samtale imellem Begge underveys. Phil. Jeg veed dog vel, at De vil aldrig lade Fritz løbe bortHovm. Ney, bort skal han ikke komme, det forstaaer sig. Men Spørgsmaalet er ikkun, for Børn. hvorledes vi paa den bedste Maade skulle forhindre det. Hvad mener De vel, Junker Philip, hvorledes synes De vel, at vi skulle fange det an Phil. Jeg mener, det er det bedste, at De siger det til Papa, andet Raad veed jeg ikke. Hovm. Sige det til Papa. - Men hvad, om vi derved foraarsagede Papa en smertelig Bedrøvelse – og Fritz maaskee kunde tabe en Deel af den faderlige Kjerlighed, Vilde De vel det Phil. Ney, Gud bevares, det vilde jeg slet ikke. De veed jo nok, hvor meget jeg elsker minFader og min Broder. Papa maae nu slet ikke faae det at vide, naar det skulde foraarsage ham saa megen Bedrøvelse, og min Broder derover skulde miste hans Kierlighed. Hovm. Det mener jeg med, min kjere Junker Philip. Men hvorledes mener De vel, at vi paa anden Maade skulde kunne forhindre hans Flugt. Phil. Saa veed jeg ikke bedre, end at De nu tager fat paa ham, foreholder ham hans Forseelse, og sætter ham dygtig i rette derforHovm. Det er godt nok, men jeg er bange, at saadan Jrettesættelse skulde ikkun meere forbittre ham. Mon der ikke skulde være noget andet Middel, Phil. Jeg veed visselig ikke noget andet. Hovm. Jeg mener saadant et Middel, at han kunde erkjende sin Forseelse, straffe sig selv, og at han ved egen Følelse, at det var Uret, han han havde i Sinde, og uden al udvortes Tvang kunde forandre sine Tanker og omvende sig igien Phil. Ney, saadant et Middel veed jeg slet ikke. Hove. Nu strax, naar han kommer tilbage igjen, ville vi forsøge saadant et Middel. Hos Fritz vil det gandske vist gjøre sin Virkning. Har De i den Samtale med hans Forførere slet intet merket hos Deres Broder, som kunde give Dem Haab dertil, Phil. Mener De maaskee det med min Sparebøsse? Hopm. Ja, det mener jeg, Junker! Den der har saa megen rigtig Følelse, er endnu ikke forloren. Vi ville føre ham hjem bagomkring Byen, der henne, hvor Anstalterne blive gjorte Avis til hans Geburtsdag i Morgen. De har jo vel hørt, at den kierlige Fader vil i Morgen celebrere, hans Fødselsdag, Phil. Tys, tys! Deraf maae jeg ikke vide noget. Hovm. Jo, nu maae De nok paa en halv Times Tid vide det, siden maae De igjen gjerne glemme det, eller lade, som De ikke veed deraf. Vil De kun nu og da see paa mine Øyne, og See, der kommer han følge mit Vink. Hovmesteren, Philip, Fritz. Hovm. Har De fulgt Deres Giester paa Veyen, Junker, Fritz. Ja, Hr. Hovmester! Hovm. Dersom De ikke er alt for træt, saa ville vi nu gaae denne Vey herhen omkring Byen. Vi har dog i lang Tid ikke gaaet den Vey. Fritz. Ney, det er længe siden vi gik den; jeg vil gjerne følge med Dem. Hovm. Vilde Deres to Fremmede ikke bie længer, Fritz. De sagde, at de skulde være hjemme præcise Klokken Fire. Det lader, som de blive holdte meget strengt og skarpt. Hovm. Der skal ellers ikke tilforn der i Huset have været megen streng Tugt. Fritz. Paa nogen Tid skal meget have for andret sig derHovm. De omgaaes fortroligere med dem, end jeg, Junker, har De vel kunne merke dem noget saadant af, at de kunde behøve en streng Tugt, og at det var dem tjenligt, at de bleve holdte sterkt i Ave. Fritz. Jeg vil ikke gjerne tænke eller dømme slet om mine Venner, men jeg troer visselig, at de ere blevne fordærvede ved for megen Overbærelse og Lemfældighed. Houm. Saa skulde Strenghed have været tjenlig for dem, Fritz. De har for nærværende Tid en meget brav Hovmester. Fritz, (som har været løbet i Forveyen, kommer nu tilbage) Ach, Hr. Hovmester, hvad er det for en Mængde Mennesker, som arbeyde derhenne paa Pladsen, for Børn. Hovm. Jeg veed ikke, hvad Deres Papa lader forrette der. – Vi ville gaae derhen. Phil. Kom, Fritz. - hurtig. – Der er jo bygget et stort Batterie - og alle vore smaa Kanoner ere plantede der – og en Stillads Fritz. Mig synes det seer næsten ud, som det skulde være Anstalter til et Fyrverkerie, Phil. Det gjør det og - See hist, der gjøre de Raketter til rette. Fritz. Staaer der ikke nogle Bogstave der oppe Phil. Jh, jo der staae virkelig Bogstave Fritz. - De skulle vist brænde illuminerede. Papa maae sikkert have i Sinde, at lade afbrænde et Fyrverkerie - Naar monne det skal skee? Kom, og lad os gaae derhen, at see, hvad det er for Bogstave! – F. v. B. Fritz, (noget urolig) Du spøger for dig, Philip! Du seer vist nok ikke ret til Phil. Jo visselig gjør jeg. – See kun, om der staaer ikke F. v. B. - Det er paa min Ære dit Navn, Fritz – Friderich von Blichtingen - Det er dig til Ære, Fritz – Dig til Ære, at Papa foranstalter dette Fyrverkerie. Fritz. O Snak, du primer – mig til Ære gjør Papa det vist ikke. Phil. Jo, saasandt som jeg er ærlig, Fritz Du seer det jo selv med dine egne Øyne, at der dig til Ære skal afbrændes et lidet Fyrverkerie. Nu falder mig og ind, hvorfor det skal skee Det er i Morgen din femtende Geburtsdag. Fritz, (bliver gandske afmægtig og falder om, O Gud, jeg kan ikke gaae længer. Hovm. Junker. Hvad fattes Dem Fris. O Gud, o Gud, ovend Deres Øyne bort fra mig – jeg er et forvorpent Menneske jeg er et Skarn, som ikke er værd, at De skal see paa. Ach, jeg er ikke værd, at have saagod en Fader. Hovm. Men hvad er det for et Sprog, Hvad fattes Dem? – Naar pleyer De at tale saaledes. – Hvad har De gjort Fritz. Ach Hr. Hovmester, Stød De mig bort fra sig. – gaae De hen til min Fader, og stig ham, at han ikkun spilder saa megen Kierlighed paa en unyttig skarns Dreng, som ikke er den mindste Godhed værd, og at han skal skienke Avis al sin faderlige Kjerlighed til min Broder, som er et langt bedre Barn, end jeg. – Jeg ach jeg kan ikke meere komme for hans Øyne, Hovm. Min kjere Junker, hvorledes er det fat med Dem, har De mistet Deres Forstand, Fritz. Ach, ney, ney. - Jeg havde mistet den; men jeg har faaet den igien. - Nu indseer jeg, hvad jeg har villet gjøre. – Jeg kan ikke meere lide mig selv. Paa samme Tid, da min Fader tænker paa, at give mig saa stort et Beviis paa sin ømme Kjerlighed, tænker jeg paa, at ville give hans faderlige Hjerte et dødelig Saar. – Ach, jeg er færdig at forgaae af Skamfuldhed. Hovm. Hvad har De da gjort, Junker, Hvad har de villet gjøre, Frig. Ach – jeg vilde løbe bort, – med de uværdige To, som vare her i Dag, vilde jeg løbe bort, fordi min Fader ikke har villet føye mig i mit daarlige Ønske, at blive Soldat, I Dag er hans Siel fuld af Fornøyelse over den Glæde, han vil gjøre mig i Morgen, og hans afskyelige Barn havde skullet forvandle disse Glædetimer til Jammertimer for ham Hovm. Ach, Junker, Har De villet gjøre dette? – Jeg forskrækkes, men jeg veed dog, at De nu aldrig vil gjøre det? Fritz. Ach ney, ney – Ney vist vil jeg ikke. - Men jeg er et elendigt Menneske – jeg er uværdig til min Faders Kjerlighed. Hopm. Ney, Junker. De er ikke uværdig til den, da Deres Anger forekommer Gierningen. Deres Papa veed slet intet af det altsammen, og han skal heller aldrig faae noget at vide deraf. Jeg gjør mig det Haab om Dem, at De fra nu af vil blive en desto artigere Junker, og elske Deres Papaa desto inderligere. Fritz. Ach ja, den inderligste og ømmeste Kjerlighed til en saa eyegod Fader skal evig blive du i din Uskyldighed! i mit Hjerte. O Philip, hvor lykkelig er Phil. Men var det ikke ret vel, at vi gik denne Gang herhid omkring? Fritz. De har altsaa med Flid og Hensigt ført mig heromkring Byen, Ach. Nu for Børn. kan jeg indsee den hele Sag. (han falder Hovmesteren om Halsen) O fortræffelige brave Mand. Med hvilken Viisdom og Godhed har De dog ført mig tilbage paa den rette Vey. Min Fader maae vide det, for at belønne Dem, Hovm Ney, Deres Fader skal slet intet vide deraf. Deres Rædning er mig Belønning nok - nogen større kan han dog ikke give mig. Frig. Gid De og vilde ansee disse mine Taarer, som en Belønning. Hovm. De ere mig det, de ere mig det visselig – min ædle, min gode Junker. – De ere den sødeste Løn for et godt Hjerte og for en retskaffen Mand. Lise til Sommerfuglen. Sommerfugl, Sommerfugl, sæt dig! See, Spurren derhenne lurer paa dig, og hvæsser sit Næb, for at æde dig op, som en Steeg, og pikke Salat dertil af det Blad, som du sidder paa. Sommerfugl, Sommerfugl, sæt dig. Jeg vil hverken afrive nogen Vinge, eller nogen Fod af dig, eller martre dig, du lille Nar. Ney Du er lille bitte, ligesom jeg Jørgen, min større Broder, fanger større Fugle, men han omgaaes ikke med dem saaledes som jeg vil omgaaes med dig. – Veed du hvad jeg vil, Jeg vil bare betragte dig lidt, du smukke Kree, men ikke længe. Jeg veed, du lever kun kort, du stakkels lille Fugl. J tilkommende Sommer saa er du ikke mere til, og saa bliver jeg allerede syv Sommere, gammel. Jeg vil slet ikke opholde dig fra dit Liv, du stakkels lille Fugl; men jeg vil besee dig, dit nydelige lille Hoved, og din smidige Krop, og dine spidse Vinger, vil jeg see paa. Og paa det Tiden ikke skal gaae bort for dig, saa vil jeg holde et lidet Blad til dig, at du imidlertid kan spise dig noget deraf. Sommerfugl, Sommerfugl, sæt dig, o du lille Nar, jeg mener det godt med dig Sommerfugl, Sommerfugl, sæt dig!