Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-08-19
Lignende Skrækkescener indtraf ogsaa i Aarene 1706 og 1708, og endnu vare de derved foraarsagede dybe Saar, ikke for halve Deelen lægte, da igjen om Aftenen den 10de Januar uformodentlig en frygtelig Jld opkom, og inden Dagen, brød frem næste Morgen, laae allerede en og fiirsindstyve Bygninger forvandlede til rygende Ruiner. Den elændige, saamange Gange ængstede Stad, hvormeget maatte den ikke nu ønske vedvarende Sikkerhed og at faae Tid til at komme sig igien; men forgjeves; hine Jammer og Nødscener skulle blot være et endnu skrækkeligere Forbud paa en langt frygteligere Fremtid, som allerede nærmede sig de Ulykkelige. Sex Aar vare nemlig endnu ikke forløbne, saa begyndte først egentlig den almindelige Angest og Bestyrtelses gyselige Periode, og i et kort Tidsrum fra 4de October 1739 til 18de Februar 1745 var ikke mindre end 7 Gange, den mørke Horizont, rød af den brændende Stads lodrende Flamme. Skræk og Bedøvelse overfaldt de ulykkelige Indvaanere, overalt hørtes Klager og Jammerskrig, overalt saaes Mangel og Elændighed i dens meest rædsomme Skikkelse; Jngen var meere sikker paa sit Tag, og sin Eiendom, maaskee endog ikke en Time sikker paa sit Liv, ingen Rolighed om Dagen, ingen Rolighed om Natten, Haab og Tiltroe forsvandt, man blev uenig med hinanden indbyrdes og endog den meest Kjække tabte Modet. Sandelig, en frygtelig Forfatning! At disse saa hurtig paa hinanden følgende Jldebrande ikke samtlige kunne være Tilfælde eller Skjødesløshed, men at meget meere et eller andet forrykt slet Menneske maatte have sin ugudelige Haand med i Spillet, var tydelig nok. Men hvem var Gierningsmanden, Og hvor opholdt Uhyret sig, J Naboeskabet, eller maaske endog i Staden, selv, Gaade paa Gaade, thi saavidt man viste levede man dengang med Naboerne rundtom i dybeste Fred, og mellem sig selv indbyrdes fandt man ligesaalidet det ringeste Spor af et saa betydeligt Fiendskab og Uenighed, at det kunne have forledet : selv et Afskum til en saa sort Forbrydelse. Man levede altsaa i lang Tid i en qvælende Uvished overden egentlige Ophavsmand og om den nærmere Foranledning til at denne navnløse Elændighed, og Ulykke. Endelig hørtes sig Tid efter anden, først sagte og derpaa lydeligen, det Rygte, at en ung Daglønner deri Staden, ved Navn Hölscher, skulle være Ophavsmanden dertil og denne svære Mistanke, var grundet paa den dog altid betænkelige Omstændighed, at Jlden hver Gang var opkommen i det Huus, hvor samme enten havde staaet i Tjeneste eller Arbeide. Hvad der altsaa blot i Begyndelsen var Formodning, vandt altid mere og meere Sandsynlighed, og blev tilsidst forvandlet til en sørgelig Vished. Dog dette saakaldte moralske Uhyre, er saa egen blandt sit Slags, bliver trods sin græsselige Forvildelse og Ondskab, saa mærkværdig for Menneskegrandskeren og frembyder saa megen Sto til uforventede phsysologiske Mærkværdigheder, og Betragtninger, at en kort Fortælling om hans tidlige Ungdoms Aar, vil vel ikke være uden Jnteresse; tilmed da de ubrede over den senere Tids Tildragelser noget mere Lys og Forklaring, Johann Joachim Hölscher (saaledes var Forbryderens fulde Navn) var fød Bartholmaidag 1720 i Bisperode, en lille brunsvigst Landsbye. Hans Fader Jolst Henning Höscher, daværende Jndvaaner og Bonde, døde allerede tidlig fra ham; og hans Moder Catharina Elisabeth, fød Nolten, giftede sig snart efter sin første Mands Død, med en hvis Johan Becher, som hun ogsaa lod tilskjøbe, den sandsynligviis paa hendes Side arvede Eiendom. Paadenne Maade maatte Joachim, Sønnen af første Ægteskab, taalmodig lade sig affinde med en lille Summa, og søgte saa godt, som han kunde at hugge sig gjennem Verden.