Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-10-14
Ved Resolution af 21 f. M. har det behaget Hs. Maj. at stadfæste Overcriminalrettens Dom. Snorro Sturlesen. Vi tænke, man gaae for vidt, baade naar man sætter vor Snorro ved Siden af en Klostermunk, en tør Annalist, som Nestor, og naar man paa den anden Side sætter ham i Ligning med de bedste gamle græske og latinske Historieskrivere, ja vel, som det synes, over disse. Snorro er uden Tvivl en meget paalidelig og troværdig Skribent. Han bygger sine Efterretninger idelig paa de gamle Skal des Vers, hvilke ere de ældste Histories Kilder hos alle Folkeslag. Han var en Mand af fornemme Herkomst, som beklædte de anseligste Æresposter, som kiendte de norske Hoffer nøie af Omgang og Erfaring. Saadan en Mand tør man ikke ligne med en Klostermunk. Alligevel maa vi bekiende, at vi fra en Mand af Snorros Opdragelse, Stand, og Kundskab om Verden, havde ventet os et langt fuldkomnere historisk Verk, end det han har leveret os, endskiøndt det vist nok tillige paa den anden Side er meget fuldkomnere, end man af hans Tider burde ventet sig. Vi tør vel ikke nægte ham nogen Kundskab i det græske og latinske Sprog, men at han skulde været dreven i disse Sprog ved Læsning af de græske og latinske Historieskrivere, at han, da han gav sig til at skrive den norske Historie, skulde, som vor Saxo, have foresat sig nogen af disse til at efterligne; at han engang har havt Begreb om hvad der hører til en pragmatisk Historie: det faaer ingen os saa let til at tro. Hr. Justitsraad Schiønning kalder vel baade hans og de andre vore gamle Skribenters Historier, der have grundet deres Beretninger paa de Gamles Vers, pragmatiske. Men man seer af Sammenhængen, hvori han bruger dette Ord, da han sætter det ved Siden af "sikker og paalidelig," og oversætter det allene med certum & verum in historia, at han ved en pragmatisk Skribent, allene har forstaaet troværdig Skribent. Dog dette er ingenlunde Meningen af Ordet pragmatisk. At skrive en Historie praamatisk, er ikke blot at fore lage Læserne troværdige Tildragelser, men det er, at sætte dem ved Fortælningsmaaden istand til at domme om Tildragelsernes Ophav, Motiver, Fremgang og Følger, at lade dem indsee den Forstand, eller Uforstand, eller de menneskelige Passioner, der sætte de handlende Personer i Bevægelse, de indtrassende heldige eller uheldige Omstændigheder, som befordre eller hindre Handlingen eller give den en anden Rettelse. En pragmatisk Skribent skildrer Scenen, hvor en Tildragelse er gaaet for sig. Naar han f. Ex. vil beskrive et Feldtslag, en Beleiring saa forklarer han os Stædernes Beliggenhed, Krigs bærernes Stillinger, Anførernes Raad og Anslag; saa at man ikke allene seer at et Slag er vundet, en Fæstning indtaget, men skiønne ogsaa, hvorfor det her maatte skee, og indseer Fordelene og Manglerne paa begge Sider. Kort den pragmatiske Historieskriver forsyner ikke blot sin Læsers Hukommelse med Facta, men hans Forstand med pragmatisk, d. r. politisk Viisdom, der sætter ham i Stand, (i Fald Natur og Omstændigheder ikke er ham imod) til selv at handle med Lykke i de Noller i Verden, hvori han har seet andre i Historien at spille. Saadanne Historieskriver have en Thucydides, en Livius, en Tacitus været, og derfor læser man hos dem endog smaa og ubetydelige Folks og Kriges Historie, som, naar de nogne Facta allene vare fremsatte, vilde trætte den taalmodigste Læser. med en Opmærksomhed og Jnteresse, som aldrig hviler. Men hvor liden er vor Snorrp i denne Henseende mod disse Skribenter, Livius har beskreven det romerske Folks Historie fra dets første Opkomst, ligesom Snorro det norskes. Hos Romeren seer man ethvert Skridt, som Folket har gjort imod sin Tilvært, man lærer dets borgerlige Forfatning og de Omstændigheder, som modifiserede samme, man lærer Naboernes Styrke og Svaghed, faaer en Jndsigt i Tidernes Sæder og Tænkemaade, som om man selv levede i disse Tider, en stor Mand efter den anden føres paa Skuepladsen, og saa mange Mænd, saa mange forskiellige Caracterer. Skeer det samme hos vor Snorro, Man sammenligne en Harald Haarsagers Historie med en i Sandhed pragmatisk Historie af de Gamles, og man vil forundre sig over: at en Mand af Hr. Justitsraad Schjønnings Skiønsomhed og Kundskab om de Gamle, har kunnet kalde ham vor Nordens Herodot og Polybius, har kunnet forlange, at alle ægte Skiønnere af det Grundige, det Ædle, "det Rigtige i Historien, at alle upartiske Sandhedselskere, skulde sætte Heimskringla ved Siden, af de største Historieskriveres Arbeider, en Hero"dots, en Polybii, en Thucydidis, en Taciti, en Livii og fleres." En ung Fylkekonge, som i en Tid af 10 Aar undertvinger, saa mange mægtige Konger og Jarler, og giør sig til Enevoldsregent af et vidtløftigt Rige, hvilket Stof for den pragmatiske Historieskriver, Man læse Snorro og sige os, hvorledes dette er tilgaaet, ved hvilke Midler det er skeet. Harald drager ud, slaaes, faaer Overhaand, saa over fire, saa over fem Konger, hvilke enten falde i Striden eller underkaste sig ham. Det er en Lynild, der farer kryds og tvers, og man kan ikke forklare dens Vei uden af de ødelæggende Virkninger. Og dog var Harald et Menneske, maa have brugt menneskelige Midler, hvilke Historieskriperen bør sætte os i Stand til at kiende: han maa have været taprere, forstandigere, aarvaagnere end de øvrige Konger og Fyrster, og det er ikke nok at dette siges i almindelige Ord, man maa skiønne hans Tapperhed, hans Forstand, hans Aarvaagenhed af de forskiellige Livets Optrin, vi maa kiende, den store Mand ved sig selv, og ikke ved hans Historieskriver: Men det, som karakteriserer den store Harald, indsee vi hos Snorro kun ligesom igiennem en Taage; han indlader sig for lidet i Detailler. Denne Mangel bør man vel heller ikke regne ham til Last, da han maaske fandt faa Detailler af det Slags, der sætte Karaktererne i Lys, hos de Skribenter, hvoraf han hentede sine Efterretninger. J det mindste synes han ikke at skulle have hentet mange saadanne fra de gamle Skalde, efter de Steder at dømme han af dem har anført, hvilke bestaae største Delen i poetiske Udsmykkelser, af en og anden Tildragelse. Det lader ogsaa som Snorro har anført disse poetiske Steder, ikke allene som historiske Vidnesbyrd, men tillige for at variere og oplive sit Foredrag, hvortil de vare meget vel skikkede. Lad os derfor erkiende Snorro for en stor Historieskriver, efter sine Tider at regne, men lad os tillige ikke miskiende den store Afstand, som er imellem ham og hine Grækenlands og Roms Mynstere. (Cfr. Nye Kritisk Journal for Aar 1778, No. 31 og 32 Coll. 249-252).