Norske Intelligenssedler, 1765-03-27
edler Jerliger. tordske No. 13. Onsdagen den 27. Martii 1765. Ædle Patrioter, Borgere og Landsmænd, Hvorledes skal vort trængende Norge nu hielpes, Det er Eder ikke ubekiendt den store Mangel her er nu næsten over alt i heele Stiftet, den dyre Tid her er paa alle de Levnets Midler, som man skal kiøbe og dog neppe kand faae at kiøbe, og den almindelige Jammer her sees og høres hos den Fattige baade i Bye og Bøigd. J føler selv Byrden derav daglig i de Betlende, som hobe viis strømmer til og overløber Eders Dørre, J bliver utaalmodige over Mængden af disse, og jeg troer dog at J ere for ømme Christne til at kunde lade nogen af de Trængende gaae tom hændt bort fra Eder; J betænker strax selv: at deres Nød giør det, som deres Lyst vel ikke ville giøre. Alleting, de have Navn af hvad de have vil, ere stegne overdobbelt, og stiger daglig meer og meer. For 1, 2 a 4 sk. skal der nu ikke kiøbes meget til mange Munde at bespise engang, og mindre til at fylde fleere Gange om Dagen. De Fattiges smaa og tilvoxende Børn trænger ligesaavel, som vore bedre vandte, til lidt og til om Dagen; Lad disses Nød og Mangel dog gaae Eder til Hierte, de blege og avmægtige av Sult og Hunger, hænger Fader og Moder over for den Mad og Drikke med Bøn og Skrig, som Forældrene ikke har for deres egne, mindre for disses Munde. Naar Levnets-Midlerne ere dyre, saa er alting dyrt. En Haandverksmand, en Daglønner, en Bonde, og enhver, som har noget at sælge, er nødsaget at forhøje Arbejds-Løn og Priserne meer end almindeligt, saafremt han selv vil see at komme ud og have det Nødvendige for sig og sine; Men hvad skal nu den da giøre, som maa leve, som man siger, blot at andres Naade, eller har saadanne Jndkomster aarlig, at han hverken per fas eller nekas; det er (efter en vis Mands Forklaring over disse Ord for en stor og naadig Konge) i Visse og Uvisse kand tilvejebringe det, hvorav han kand nødtørftig underholde sig og sine? Her ere mange saadanne, og mange saadanne, endogsaa honnette Familier, som sukkende har stræbet i forrige Aaringer at komme ud, men nu seer ingen Udvei til Udkomme, og dog vil giøre alt, hvad man honnet kand kræve og begiære, for at leve sømmelig. Bestræber dog endnu at lette noget paa de Sukkendes Byrder, Pønser for at see den store Mangel noget bødet paa, som er almindelig iblandt os, griber Sagen alvorlig an, at ikke mange Mennesker og Creature skal crepere af Sult og Hunger, før Vaaren kommer; seer hvorledes andre Nationer veed fornuftig at afverge dyr, Tid og de deraf flydende U-læmper, endogsaa naar den allerede virkelig er der hvorledes de imellem sig selv concurrerer til at standse de onde Sviter, som Levnets Midlernes Kostbarhed drager efter sig, Naar den Fattige, som er nød til at arbeide ei allerne for sit eget, men endog for andre Stænders Leve=Brød ikke faaer i Dyre Tider næsten ligesaa meget for sin Skilling, som i gode Aaringer, naar han i det mindste ikke faaer fuld Føde, naar han skal giøre fuldt Arbeide, saa bliver han udmattet, omsider syg og sengeliggende, og ikke allerne Publico til Byrde, men Landet lider heel tillige derunder: at der er ingen Arbeidere at faae, naar man højeligst trænge til den, naar den heele Vaar og halve Sommer, igien for disse at Sygdom udtærede og av Sult udhungrede Mennesker, i hvilken Tid det strængeste Arbeide og den beste Fortieneste for fattige Arbejds=Folk falder, skal gaae bort alleen til at samle nye Kræfter igien, hvorfra skal de da faae det, som Skatter skal betales av, og deres Huuse, ihvor lidt det endog maa være, skal blive forsynet med mod den for dem igien tilstundende lange Vinter, Efter=Høsten indbringer dem visselaldrig dette. Bliver derfor ikke Priserne, førend Skibs-Farten aabnes, fastsatte for KornVare og de betydeligste Levnets Midler, bliver her ikke i Tiide foranstaltet Friehed til al Tilførsel for alle og enhver, som med Korn-Vare vil besegle Norge, saa frygter jeg for, at det, naar Farten aabnes, vil gaae til paa Skibene, som det skeer undertiden ved vores Auctioner, at naar 2 eller fleere lige Ting følger umiddelbar i Auctions-Forretningen paa hverandre, det andet da bliver opraabt i samme Priis, som det første er bleven solgt for, hvorved det ene efter det andet stiger al høiere og høiere for Kiøberen. De Fremmede skal ikke undsee sig ved at tage 5 a 6 Rdlr. for en Tønde Korn, om den end ikke koster dem selv over 2 Rdlr., naar de hører Landets Eegne har gjort det og giør det for dem. Bliver ikke den utilbørlige Underslæb, som en eller anden Egennyttig tvertimod Love, Forordninger og offentlige Bekiendtgiørelser, over imod Bonde og Borger, Fattig og Rig, med Rigeur hæmmet og paa alle muelige Maader forekommet, saa seer man lettelig: at alt hvad man giør, ihvor vel det er udgrundet, ihvor herlig det er ordineret, aldrig naaer sin Hensigt, naar Forprang ikke af mueligste Evne forekommes. Overalt, jeg veed, mine Medborgere, at vi kand felles bøde en heel Deel paa Sagen; vi kand hielpe, og blive selv hiulpne ved at være enige i at bestræbe vores Lands og med Menneskers sande Vel! Slaaer Hovederne sammen, bliver enige i at den Fattige maa leve med Eder, som er hos Eder. Jeg troer, at J dog lever for det meste av ham. Seer heller til, at han maa velsigne Eder, end sukke over Eder, og betænker, at Dyngers Mangfoldighed giør aldrig glad, men at bruge dem vel, velsigner altid. Den Omhyggelige.