Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-03-22
J den Frisindede læstes for noget siden en saakaldet Hverdagshistorie, hvori paataltes en formeentlig Embedsvilkaarlighed, der i Horsens var bleven forøvet mod en Haandværker (Skrædermester Jbsen) af Borgemesteren, Justitsraad Ræder. Senere har Justitsraaden, i en Skrivelse til Redact, af den Frisindede (indført i dette Blad No. 17 og 18), documenteret, at han i den omhandlede Sag, for saavidt han ikke har handlet som Politimester, kun har indtaget den ham anviste mæglende Øvrigheds Plads, og at den klagende Haandværksmand, ved at klageover ham, netop klager over Den, der meest har søgt at virke til hans Fordeel. Efter at have oplyst Sagens Sammenhæng, henvender Hr. Justitsraaden sig med nogle Ord til Bladets Redacteur, der – som han siger – af egen Magts=Fuldkommenhed har taget Plads paa en Dommerstoel, for hvilken han indkalder og dømmer en af Landets Embedsmænd, støttende sig paa et aldeles urigtigt og uoplyst Factum og med den størst mulige Ukjendskab til Lovene, efter hvilke Embedsmanden ene har at rette sig." Justitsraadens Forsvar slutter saaledes: De har for hele Verden fremstillet min rigtige og lovmæssige Handlemaade som et advarende Exempel paa Embeds=Misbrug, De har overøst mig med Jnvectiver, og provoceret Regjeringen til at staae den formeentlig Forurettede bi imod "uretfærdig Behandling fra min Side. Og dette kalder De for Alles Øine at ove Retfærdighed, idet De tillige til Forhaanelse af Landets samtlige Embedsmænd kalder denne Deres Fremstilling, en Overdagshistorie." Hvilken Satisfaction kan De give mig for saadanne Krænkelser, for en saadan Diffamation af mit Navn, og for den Angst og Uro, De har udbredt i min Familie og blandt mine Venner, Dog ikke sandt, Hr. Redacteur, jeg er kun en Embedsmand; i Danmark hersker Frihed; De har samme Ret til at svinge deres Plov, som Bonden svinger sin, og at Deres Ager falder paa min Æres Mark, angaaer jo ikke Dem. Vel, jeg agter ikke herimod at protestere. Men derimod beder, ja bønfalder jeg Dem i mit eget, i alle Fædrenelandsvenners, ja i hele Fædrenelandets Navn: misbrug ikke den ædle Trykkefrihed i den Grad, som De her har gjort det. Udov ikke Tyranni i Frihedens Navn. - Trykkefriheden er ikke Deres specielle Eiendom, hvorover De efter Behag kan skalte og valte; den tilhører hele Folket, og er dets dyrebareste Klenodie, hvis Værd desværre ved Misbrug allerede noksom er bleven nedsat, og hvis Brug formedelst Misbrug allerede noksom er bleven indstrænket. Erindre Dem derhos, at Danmark er det eneste uindstrænkede Monarchi, som beskytter Trykkefriheden. Erindre Dem dette ret levende, at ikke den nærværende og kommende Slægt maaskee skal nævne Deres Navn med Forbandelse. (Mere om denne Sag, bl. A. Hr. C. Rosen hoffs Svar, skal blive meddeelt snarest muligt.) Forlangte Jndrykkelser. Det er et for Menneskeligheden glædeligt Tegn, hvorledes man i vort Fædreland, saavel i Kjøbstæderne som paa Landet, søger i Foreninger, ved frivillige Bidrag, at lindre Trangen for de ulykkelige Medborgere, der saa saare føle denne haarde og næringsløse Vinters medførende Nød og Rædsel. Det er et glædeligt Tegn for den for vor Fædreland ny oprundne Æra, hvor Alle skulle besjælles af den altoplivende Almeenaand, idet man ved private Kræfter søger at afværge en end større Forhøielse af den allerede næsten Communernes Evne overstigende Fattigskat Det er i Sandhed et glædeligt Tegn, at man saaledes gaaer frem i alle Grene af det borgerlige Liv, hvor til visse privat Medvirkning vil virke gavnligt, saavel ved at vise, hvad der paa denne Maade kan udrettes, som de vil have en velgjørende Indflydelse paa selve den offentlige Administration af hver enkelt Communes Anliggender Det er et glædeligt Tegn hvorledes man saaledes i Almindelighed skrider frem med Tiden og dens Fordringer. Men det er ikke noget glædeligt Tegn, at erfare, hvorledes enkelte Mænd, uagtet deres fordeelagtige Stilling Staten, enten som godt aflagte Embedsmænd eller formuende Personer, tilsidesætte hvad de i en vis Forstand skylde deres Medborgere, formedelst deres Evne og Formue, som de kun have Gud og Kongen at takke for. Saadanne Personers Adfærd kommer, ved saa særlig en Anledning, saa iøinefaldende i Modsætning til de ei ubetydelige Bidrag, som ydes af de Mænd, der, ved selv at have virket for og erhvervet hvad de eie, tilfulde kjende hvor besværlig Tiden og hvor stor Nøden kan være for deres trængende Medbrødre. Det er upaatvivleligen, at de da ei heller kunne være i Besiddelse af Agtelse hos eller være undet af Medborgerne, og gjerne overlader man dem til deres egen Trøst, at de kunne leve uden at behove at søge Andre," til omsider, naar den store Regnskabsdag kommer, ville de tilvisse, men forsilde ihukomme, at de ei ere værdige til Frelserens Forsættelse, eller høre til den Klasse, om hvi ken han siger: "Hvosomhelst der vil bekjende mig for Menneskene, den vil jeg bekjende for min Fader." Vi forudskikke disse bemærkninger, fordi vi have erfaret, at de stemme med hvad der er skeet paa enkelte Steder, hvor denne Vinter har samlet Jndvaanerne til at være en Støtte for de lidende Medbrødre, og i en liden Raboby, hvor Fattigskatten ei alene nu overstiger Communernes Kræfter, men, formedelst Næringsløsheden, visseligen staaer Fare for at blive forøget, har man maattet beklage, at finde Exempler herpaa hos Personer af hvilke man med billighed burde vente alvorlig Understøttelse, men som i saa Henseende, i en paafaldende Grad, staae tilbage for deres ubemidlede og uvisse Indtægter havende Medborgere, nomina sunt odiosa, Semel pro semper. Til Publicum, Med samme Lidenskabelighed og intetsigende Beskyldninger hvormed Hr. Kammerraad Dalgas har villet nedsætte Stutterie-Commissionen i Veile Amt for 1837, for den offentlige Domstol, har han ogsaa fortsat Striden, da jeg, som een af Amtscommissairerne, tillod mig at tage til Gjenmæle. – Jeg misunder ham ikke det Publicum han derved troer at kunne vinde; ligesaa lidet som den Sag han dermed skal forsvare. - Men uagtet jeg ikke stiltiende kan see mig nævnet, hvor det gjælder Tilsidesættelse af Pligt og de bestaaende Anordninger, saa maae jeg dog, da Striden har taget en Vending der vilde være upassende at fortsætte, blot henlede Publicums Opmærksomhed til den eneste Omstændighed hvorom her kan være Talen, nemlig: at en Hingst er blevet anerkjendt stutteridygtig fordi den ved Præsentationen var omfodet af en Hornkløve paa den ene Fod. - Og jeg mener da, at naar ingen Hingst med en værre Feil end denne, nogensinde var anerkjendt for stutteriedygtig, saa maatte Landets Hesteavl staae paa et meget høit Trin. Hvorledes Hr. Kammerraaden har behandlet denne Sag, overlader jeg til Publicum at bedømme. Jylland har ønsket Præmiesystemets Vedligeholdelse, og Regjeringen er indgaaet derpaa paa en Maade der vil have de bedste Resultater. - Og naar en Stuttericommission, ved at belønne de bedste Følhopper med Præmie, bør tage Hensyn paa det med Hoppen præsenterede Afkom, saa bør den Hingst som er Fader til et Afkom, der hvert for sig viser at blive fortrinligere end Moderen, udmærkes ved at erklæres for slutteridygtig. De menneskelige, – altsaa meget forskjellige Anskuelser, ville altid klæbe ved Præmiesystemet; thi hvilken Commission vilde være istand til at tilfredsstille Alle? – Jeg troer neppe at det vilde blive mueligt, selv om Hr. Kammerraad Dalgas kunde være Commissair overalt. – Forresten gives der i Verden meer Usynligt end Synligt; og med al vor Tids Offentlighed, ville vi dog ikke altid komme paa den rette Grund; i det mindste ikke paa Motiverne Sønderbyegaard, den 12te Marts 1838. Riegels