Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-11-27
Hvad der udenfra kunde anbefale Danske Methoden, fattes da, thi at det ikke kommer an paa Antallet, men paa Beskaffenheden af dens udenlandske Venner, er saa klart, at det i Dannemark, hvor vi til Lykke fulgde Luther, skiøndt Paven havde langt flere følgesvende, at det her, siger jeg, ei burde nævnes, hvis man ikke virkelig havde beraabt sig paa de mange Stemmer Methoden havde for sig i heel og halv catholske Lande, blandt Kvækere, Methodister og Andre, hvis Veiledning vi meget maae frabede os. Ved sig selv altsaa ved sin Overeensstemmelse med den menneskelige Natur i Almindelighed, og Dannemænds Vilkaar i Særdeleshed, derved alene er det, Methoden kan vinde sand Fremgang iblandt os, thi dertil hører unægtelig, at vi give den vort Bifald, uden hvilket den kun for os er en Skygge, uden Liv og Kraft, der, ved at fortrænge en bifaldt Methode fra sin Plads, vel kunde skade, men aldrig gavne. Hvorvidt nu den Lancasterske Methode selv kan anbefale sig, beroer naturligviis deels paa hvorvidt den stemmer med danske Baglærdes Forestillinger om en fornuftig Methode, deels paa hvorvidt den i Anvendelsen viser sig fortrinlig: men førend dette kan blive vitterligt, er det nødvendigt, baade at den maa vorde almindelig bekiendt og i flere Aar prøvet under Kyndige Opsigt. Endnu er ingen af Delene Tilfældet thi vel har Methoden været længe nok paa Bane, til at man overalt kunde giøre sig bekiendt med et eller andet Skrift desangaaende, men da det paastaaes, at den blandt os har tildeels antaget en ny Skikkelse, som kun i Prøve-Skolen ladet sig anskue, kan den kun blive alle vore Skolemænd bekiendt, enten ved en klar Fremstilling af den som den øves her, eller ved en Skole i hvert Stift, indrettet efter det Kiøbenhavnske Mønster, da det er ei giørligt, at alle de, som i SkoleSagen have Stemme, derfor kan reise til Hovedstaden. Hvad for det Andet Prøven angaaer, da indseer man let, at der maa Aar til, for at giøre den tilfredstillende; thi den skal ikke blot vise, hvorvidt visse Kundskaber ved den ny Methode hurtigere kan meddeles Børn, saavel paa Landet, som i Kiøbstæderne, men tillige om de ved den meddeles bedre og mere kraftig og levende, samt i det Hele hvad Jndflydelse Methoden yttrer paa Lærer og Børn, om Hin ved den lettes eller besværes, opmuntres eller sløves, og om Disse blive mere eller mindre skikkede til at modtage den følgende Underviisning, som den der egenlig skal virke til Forstandens Oplysning og Hiertes Forbedring. Det være langt fra mig her at fortie, at ogsaa mellem os hersker stor Uenighed om hvad der er den ægte og sande Oplysning for Mennesket i Almindelighed og Almuen i Særdeleshed, og mine Læsere veed, at jeg er heri ingenlunde af de Flestes Mening; men det veed jeg, at alle Saamange, som elske Sandhed og Ret, Alle de i hvis Øine Mennesket er meer end det klogeste Dyr, Menneskets aandelige Natur og evige Bestemmelse meer end tomme Ord, de maa være enige med mig om, at kun en Prøve, der besvarer ovenmeldte Spørgsmaal, kun den er tilfredsstillende, og at, først naar en saadan falder ud til Methodens Fordeel, først da kan en dansk Boglærd med god Samvittighed, jeg siger ingenlunde tilraade dens tvungne Jndførelse, men anbefale den til videre Udbredelse. Giælder dette nu om den Lancasterske Methode, blot som ny i Fædrenelandet, da maa det vel giælde dobbelt om den, som en ny Methode, der, saaledes som den hidtil kiendes, uden Tvivl har de fleste danske Skolemænds Stemme imod sig, og det ei for en eller anden Bitings Skyld, men fordi den selv bekiender, at den i sin Grund og sit Væsen er mechanisk et haandværksmæssig, thi skal en dansk Boglærd finde en saadan Methode meer end brugbar inderste Nødsfald, da maa sandelig en nøiagtig Erfaring først have giendrevet alle de Tvivl og dæmpet al den Frygt, som ved Tanken om det sædvanlige Forhold mellem Aarsag og Virkning nødvendig indfinde sig. Men, har man sagt, Methoden kan ikke udbredes, med mindre man forud er sikker paa dens almindelige Jndførelse, da ellers Jngen kan være tjent med at forlægge Tabellerne. Det er vel, at man offenlig har gjort denne Jndvending, thi det vilde ellers vist aldrig faldet en boglærd Mand ind at besvare den, allermindst i Dannemark, hvor man, Gud og vore landsfaderlige Konger skee Lov, aldrig har været vant til at see Ting, som angaae det aandelige Menneske, bestemte efter Kræmmer-Regning. Nu derimod maa jeg svare, at er Methodens Fortrinlighed endnu ingenlunde beviist, og kunde selv, om saa var, ingen tvungen Jndførelse gavne, da vilde selv de største Hindringer for dens Udbredelse aldrig bestemme vor landsfaderlige, sandhedskiærlige Konge til her at giøre Brug af sin ustridige Enevoldmagt. J Øvrigt mener jeg det er klart, at ligesaavel som Tabellerne til den Kiøbenhavnske PrøveSkole ere komne istand, ligesaa godt kan de bringes tilveie trindt i Landet, hvor Prøve-Skoler oprettes, thi ved Seminarierne, som jo ere Methodens nærmeste Prøve-Steder, fattes vist hverken Hoved eller Hænder til paa den simpleste Maade af Verden, at løse den slet ikke svære Opgave. Ene efter min Overbeviisning og af mit Hjertes Fylde talde jeg her, men vis er jeg dog alligevel paa, at mange baade retsindige og kyndige Mænd forene deres Bønner med mine, at vor livsalige, elskede Konge, ei vil befale Methodens Jndførelse, men allernaadigst lade den selv, giennem Erfaringens Skiærs-Jld, tilkiæmpe sig, om den kan, danske Skolemænds Yndest og Bifald, N. F. S. Grundtvig, Præst. Om Kometerne. (Slutning; see forr. No.) Kometernes Hale synes endnu at bestyrke denne Mening meer; thi ei alene har den stor Lighed med et bekjendt electriske Syn, men den store Hurtighed, hvormed den tidt udstrækket sig Tu finder af Mile og atter trækker sig sammen, lader sig bedst forklare saaledes. Hvo kjender ei den electriske Flydenheds Udstrømmen i et lufttomt Rum, hvilket dog vel altid maa være fyldt med langt tættere Dele, end Ætheren, eller den rene Himmelluft, Med hvilken Lynfart fylder og gjennemtrænger ikke samme den fortyndede Luft, og hvor gjenfinder man ikke deri Komethalens Form, Skikkelse, straaledannede Lysning, Er nu denne Hale ogsaa af electrisk Art, da er det begribeligt, hvorledes den med Lynets, eller Lysets Hurtighed maa snart forlænge, snart forkorte sig, alt eftersom der i Kjernens Dunskkreds foregaaer en Bevægelse, eller en Forandring, som opvækker mere, eller mindre Electricitet; og det forekommer os nu ei længer underligt, at vi kunne midt igjennem den fine electriske Strøm see Firstjerner hiinsides. Selv det Særegne, at Komethalen har altid den samme, fra Solen vendte Retning, lader sig nu letteligen forklare af den eensavnede Electricitets Frastøden; thi, om endog den fra Komet kjernen udstrømmende Electricitet monne udbreder sig til alle Sider, trænges den dog af den overveiende Kraft, som Solens Electrictet har, tilbage, siden de ere af eens Art. Først i en større Afstand fra Solen udbreder muligviis sig Halen meer, saa at Kometerne faae en soleagtig Skikkelse. Endeligen er og det muligt, at de Kometer, ved hvilke enten slet ingen Hale, eller dog kun et saare svagt Lys bemærkes, ere af en ulige navnet Electricitet med Solen, der da mætter de res, eller reent tilintetgjør samme. Saaledes lod sig da den første mærkværdige Egenskab med Kometerne, deres Lys, forklare som et electriskt Syn, hvilket har saa meget mindre Vanskelighed, som vi dog ei kunne nægte, at den saa saare fine, Alt gjennemtrængende og sig saa hurtigt udbredende electriske Flydenhed spiller overhovedet en stor Rolle i Naturen, og at den i det store Verdensalt udbreedte fine Æther unægteligen forhjælper den utroligt til at udvide og forplante sig. Gaae vi nu over til at betragte Kometerne Løb og Bane, give ogsaa disse os Anledning til nogle Formodninger, dem det vel ei skal mangle paa al Sandsynlighed, og der i det mindste unde os en Beskuelse af den store Verdensbygning, som opløfter os og fylder os med Beundring. Alle Kometer – det stadfæstes af de nøieste Jagttagelser – gaae i meget lange udstrakte ElUpser, i hvis ene Brændpunct Solen staaer. Himmellegemerne overhovedet synes tilbøielige til elliptiske Baner, og det er ligesom deres Tyngde virkede meer til den ene Egn af Himmelen, end til den anden. Ogsaa vor Jord løber i en rigtignok ikke vidtudstrakt Ellipse; thi begge dennes Brændpuncter ere kun fjernede 7 til 8 Gang hundredtusind Miil fra hinanden. Men Kometbanernes Brændpuncter ligge saa langt fra hinanden, at Astronomerne nødes til at antage den store Axel, i Sammenligning med den lille, der dog tidt kan være Jordbanens Diameter lig, for en uendelig Størrelse og altsaa forvandle disse Ellipser til Parabeler, samt beregne dem som saadanne. Hvor urigtig end denne Fremfærd og synes at være, da en parabolisk Bane egenligen aldrig kan lede tilbage paa det samme Punct igjen, og det dog er afgjort, at nogle Kometer, f. Ex. den fra Aaret 1769, der fuldender sit Løb i 76 Aar, ere flere Gange komne tilsyne, bliver der dog, formedelst deres Banes uendelige Udstrækning, intet andet Middel tilbage, end at støtte Beregningen paa Ligningen for Parabelen. Midlertid er vel saa Meget vist, at den anden Ende af deres Bane, den, der trækker sig hen om det andet Brændennet, maa have stor Lighed med den, der falder i vort Solesystem, samt at dette andet Brændpunct, hvad enten det nu er blot indbildt, eller det repræsenteres ved eet og andet Legem, bestemmer Komet banens Bøining og gjør Kometens Tilbagekomst til vor Sol til en Betingelse. Thi, at det er vor Sol ene, der ligesom leder og bestemmer Kometernes overordenlig excentriske Bane, det kunde der vel tviles om, siden mange Kometer fjerne sig saa langt fra den, at de først efter Aartusinder vende tilbage til den igjen, og de sandsynligviis komme paa denne deres store Reise til Egne, der ligge andre Sale nærmere end vores. Altsaa lod det Spørgsmaal sig opkastet om Kometerne tilhøre vort Solesystem ene, om de ei i større Afstand, ja, maaskee kort efter at de have forladt vort Solesystem, trækkes til at andre Sole, og om der ei gives i hvert Brænd punct af deres Bane en Sol, der bestemmer denne i Forening med vor Sol. En slig Samvirkning, et saadant Forhold af to Sole til hinanden lod sig vel tænke, thi Hvo vil paastaae, at hver Soli det store Verdensalt staaer reent adskilt, uafhængende og udenfor al Forbindelse med andre Og, hvi skulde alle Vandrestjerner være altid bundne til een Sol alene, kunde ikke, hvis vor So ligeledes deelte sig i to Halvdele, ogsaa Planeterne bevæge sig om den i meer udstrakte Ellipser, Antage vi følgeligen, at Kometerne trækkes altid til og holdes altid i Løb af to Sole, have vi en ganske naturlig Grund til deres saa excentriske Løb, og da paatager vor Sol sig een Forretning meer, hvilken den har tilfælleds med tusind andre Sole. Vilde man indvende derimod, at de Komerbaner, af hvilke nogle ere temmeligen nøie beregnede, strække sig ei ud i en saa stor Frastand, som vi behøve at tænke os for selv den nærmeste Firstjerne blot, da lod der sig svare dertil, at vi for det første slet ikke vide, hvilken der er den nærmeste Fixstierne; at Kometbanernes Beregning har dog ikke endnu naaet den høieste Fuldkommenhed; og endeligen at vi slet intet Begreb have om den Hurtighed, hvormed Kometerne gjennemløbe Himmelens det umaalte Rum. Muligt blivet det følgeligen dog altid, at hver Komet bringer vor Sol i Forbindelse med en anden, der nu forekommer os som en Fixskjørne; og at et vist Sammenhæng finder Sted imellem hiin og alle de Sole, fra hvilke Kometer komme til os. Staae nu disse Sole i en lignende Forbindelse med andre end meer fjernede; flyve Kometerne fra Solsystem til Solsystem, for at forene dem alle sammen til eet stort Heelt, i hvor stort et Øiemed bleve da ei Kometerne skabte, hvilken en Sammenkjædning mellem alle Verdener finder da ikke Sted i Universet, Da har hvert Solsystem sin bestemte Plads og staaer i bestemt Forhold til hvert andet, selv i Himmelens de fjerneste Egne, da kan intet af dem nogensinde vakle, intet gaae tilgrunde, uden at hele Verdensbygningen søndersplittes og rystes i sit høle Sammenhæng. Ogsaa vi med vort Solesystem hænge følgeligen middelbart og umiddelbart sammen med alle Stjerner og selv med Mælkeveien; og denne lille Verden bæres og holdes ved det Hele. Gives der end ingen Centralsol, ere dog alle Himmellegemer fast og inderligt forbundne sammen; og der hersker en evig Orden, et uopløseligt Sammenhæng gjennem det hele Verdensalt lige til dets yderste Grændser. Undværlig bli per os nu en Centralsol, der dog, hvis den ellers skulde staae i Forhold til det store Hele, maatte optage flere end de tusind Solsystemers Rum, Altsaa nok, at vi kunne berolige os ved Tanken om en evig Sammenkjædning mellem alle Verdener og ved Kometerne see dette store Øiemed fuldeligen opnaaet. Synes de os og for smaae til sligt et Øiemed, taler dog deres det store Antal, der gaaer i Tusinder og i Millioner, for, at de maae være af uendelig Vigtighed. Og, naar vi see Vandrestjernernes Svingkraft forhøiet fra hine Maaners af, der under deres Omløb dreie sig kun eengang om deres Axel, til Kometernes, der drage alle Himmelegne igjennem med uendelig Hurtighed, tør vi vel antage, at for disses Tilværelse og Løb ligger een Hensigt mere til Grund, end for Planternes, og at de ere Solsystemmerne endnu vigtigere og uundværligere, end hine. Dog - hvor forvilder Aanden sig hen, i det den af Kometernes Bane gjennemstrøifer Himmelens umaalte Egne og efterforsker nye Underværker i Skabningen, hvilke endnu skulle forblive den en Hemmelighed. Den hvile altsaa for korte Øieblikke ud paa denne Jord, indtil den eengang for altid vil svinge sig høit op over alle hine Sole og kaste dybere Blik ind i Skaberens Værksteder, og i Hemmeligheden af alle hans Verdener! John Barthold.