Ribe Stifts Adresseaviser, 1814-09-23
Napoleon Vuonapartes Afskedsbrev til Keiserinde Marie Louise, nu Hertuginde af Parma og Placena. Elskede Mage! Medens Forsynet, som jeg hidtil miskiendte, tilsidst aabenbar erklærede sig imod mig og traadte over paa mine Fienders Side, og jeg af Mangel paa Mandskab, Penge og Kanoner et meere kan giøre dem Modstand, saa nødsages jeg til at vige for Magten og drage mig tilbage om ei som en tapper, saa dog 1 det mindste som en forsigtig og klog Mand. – Jeg vil ikke dølge for Dem, hvor opbragt jeg er over denne uberænksomme Hovedstad, som jeg var saa daarlig at kalde min gode Stad. De kiender bedre end jeg, hvorledes den i senere Tider opførte sig imod mig. Om jeg især skulde bebreide mig noget, var det de Penge jeg har anvendt paa dens Forskiønnelse; ogsaa havde jeg besluttet at brænde den, at lægge den i Aske, men falden i Ulykke havde jeg ingen tro Haand, som kunde udføre mine befalinger. Men Taalmodighed, jeg har ei tabt alt Haab, saalænge de levne mig Livet, Jeg bifalder den Beslutning De har fattet. De har ei modtage Besøget af deres Fader ved Foden af den Trone, som en anden sidder paa; man kan blive fornedret af dem, som meest have ophøiet os, men man bør aldrig fornedre sigselv. - Da jeg nu skilles fra Dem, maaske for bestandig, havde jeg meget at sige Dem; men i den Forfatning, i hvilken jeg befinder mig, er mit Hoved sygt og mine Tanker forvirrede. - Jeg veed Alt, hvad man siger og skriver imod mig; jeg leer af den Galings Afhandling, som jeg burde have ladet hænge for en Daarskab, som de ikkerkiender; jeg leer ad de Nidsskrivter, som de slaae Skribenter forfatte, der fordum overøste mig med Roes, og hvilke, siddende blødt paa de Guldstole, jeg skienkede dem, nu plage sig med at glemme mine Velgierninger og drage mig ned i Polen. UsleCameleoner, hvis Sprog og Adfærd dreie sig med den Vind, der blæser fra den for deres Haab meest gunstige Side, hvad vente de man kiender dem. - De ere endog kiendte af de Personer, der, af Frygt for at miste deres Magt, have forledt mig til at misbruge min, der opofredanig hele Generationer for nogle Fodbred Land, for nogle forfængelige Lovtaler, troe de vel, at min Efterfølger piibelsnue en Undergivenhed, aftvungen ved Vaabnenes Magt, Nogle iblandt dem, De veed det, have villet sætte Grændser for min Æresyge, jeg var uforstandig nok, til ikke at ville høre dem; jeg skal vide at udmærke dem i min Historie. Jeg veed ei, hvad Skjebne der er bestemt for Dem, men hvordan den end maat re blive, tvivler jeg, at vi nogensinde igjen forenes. Denne Tanke er en Plage for mig; af alle de Straffe, som Himme ten kunde paalægge mig, er ingen grummere end Stilsmissen fra Dem. - En Bebreidelse havde jeg alligevel at giøre Dem; hvorfor havde jeg er hiulpet mig med deres Raad; hvorfor nyttede De er den Magt, som Egenskaben af Moder gav Dem over mit Hierte, hvorfor lod De mig reise paa det ulykkelige Tog, den første Aarsag til mit Fald, After Ord fra Deres Mund havde været tilstrækkeligt til at afholde mig derfra. De frygtede for mig, og De elskede mig. . . .ja De elsker mig, jeg har Beviis derpaa, og Mindet af denne Kierlighed er det eneste Gode, jeg har tilbage, det eneste, som ingen Fiende kan berøve mig. Det er ei Tronen, jeg savner, det er en Mage, som jeg har gjort ulykketig, der er det beklagelsesværdige Pant paa den mindst passende og meest ulykkelige Forening. Stakkels Barn, din Vugge var omslynget med Roser og dit øvrige Liv skal maaskee ene bestrøes med Torne. Stakkels Barn, nyd endnu nogen Tid din Alders salige Uvidenhed. Hvis din Faders billede endnu ei er dybt præget i dit Minde, saa søg at glemme det for stedse - dog nei, hvis Himlen bevarer dine Dage, skal nu ikke gjøre et Skridt i Europa, som jo erindrer dig om min Ære, mine Daarligheder og mit Fald. - Maatte mi Exempel i det mindste tiene dig til Advarsel, Datterson at en mægtig Keiser, Ætling af de største Monarker paa Jorden, maaskee du en Dag skal regiere. Ol vogn dig at træde i din Faders Fodspor følger heller dine Forfædres Exempel paa Mødrenes Side. De elede deres Undersaaters Kierlighed, i det de vare deres Fædre, som opofrede Alt for at giøre dem lykkelige, især for at spare Menneskeblod. - Af om jeg atter skulle bestige Tronen, Men nei, det er forgiæves at tænke meere derpaa. Desuden fortiene Menneskene ikke den Umage, at man regierer dem. Farvel, min elskede Mage. Naar jeg kommer til min Øe, og faaer arvide hvor de opholder Dem, skal jeg meddele dem Underretning om mig, og jeg beder Dem ligeledes, at faae nogen om Dem og min Søn. (Undert.) Napoleon.