Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-01-24
Endvidere modsiger Hr. G. min Paastand, at et Oplag paa nogle tusinde Exemplarer af Saxos og Snorros Krøniker kunde være bleven trykt og solgt, uden de Forberedelser og det Sammenskud, som i denne Hensigt er bleven gjort. Vor Uenighed reiser sig ogsaa her af en Misforstaaelse. Der er dog Forskiel paa at sige, en Ting kan skee, og paa at den vil skee. At det Omtalte kunde skeet, at Krønikerne kunde være bleven udgivet i en nye Oversættelse, forlagt og solgt, ligesom saa mange andre Skrifter er bleven et, dette indrømmer Hr. G. selv, og siger at der blev gjort ham Tilbud desangaaende, længe for Sagen kom offentlig paa Bane, altsaa ogsaa længe førend de omtalte Forberedelser blev gjort, og Bidragene und samlet, og saaledes bliver jo min Paastand, efter Hr. Grundtvigs egen Tilstaaelse, rigtig. En anden Sag er det, naar der spørges, hvad der vilde skeet, forsaavidt Sagen beroede paa Hr. Grundtvigs Villie, dersom disse Forberedelser, dette Sammenskud ikke var bleven gjort. paatvivleligen var jo Hr. G. berettiget at sige Kun paa disse, og ikke paa andre Vilkaar overtager jeg det Arbeide at oversætte Krønikerne. Men at et frivilligt Sammenskud, som det ofte omtalte, var hans conditio sine qua non, dette maa jeg tilstaae, har jeg været uvidende om, og kunde saa meget mindre tænke paa, som det forekom mig, ligesom det endnu giør, at Hr. G. havde talt om hans Beskjæftigelse med at oversætte Krønikerne alt længe for hiin offentlige Kundgjørelse og Opforpring udgik, altsaa, ogsaa længe for han kunde vide, om det vilde gaae i Opfyldelse, som han siger alene kunde formaae ham til at overtage dette Arbeide. J Øvrigt maa jeg tilstaae, at det forekommer mig tvivlsomt, som Hr. G. har havt saa ganske Ret deri, at han i sin Beslutning enten at oversætte, eller ikke at oversætte Krønikerne, alene har villet lade sig bestemme ved den Virkning hans offentlige Opfordring angaaende denne Sag gjorde, og ved Sammen af de Bidrag, som i denne Anledning indkom. Betragtede han den Sag, at Saxos og Snorros Krøniker paa Nye komfor Dagen i en værdig, og for Nutiden passende Skikkelse, som Nationalsag, som den med Rette skunde betragtes, og troede han sig at være den, som kunde lade dem træde frem i en saadan Skikkelse, som han efter min fulde Overbeviisning ogsaa er, hvorfor da, forudsat at Tid og Omstændigheder tillod ham at overtage dette Arbeide, hvorfor saa ængstelig for at faae at vide, hvorledes det vilde blive optaget, hvorfor ikke ogsaa her fole paa den, der nok giver Væxten naar vi kun troligen planter og vander, Af samme Grund kan jeg heller ikke bifalde den Forsigtighed, som Hr. G. har troet at burde anvende, for at ingen skulde yde Bidrag, uden hvem der virkeligen var besjælet af Lyst og Jver for Sagens Fremme, og at han ved haard og barsk Tale, ved Skjælden og Smælden har troet at burde afskrække alle dem, der vilde, som han siger, give deres Skilling, og dermed Krøniken og Sagen en god Dag. J saa mange andre Tilfælde maa man for dog nøjes med blot, at faae Folk til at gjøre, hvad som kan blive et Middel til den gode Sags Fremme, eller til deres egen Forbedring og Forædling. At de gjør det, er dog allerede noget, som er bedre end Jntet, og med hvad Tanker, Hensigter og Sinde slag de gjør det, dette bliver en Sag, som de kun bør staae Gud og sig selv, og ikke tredie Mand til Ansvar for. Dog - jeg siger med Cicero - jam satis multa de scausa; extra causam etiam nimis for asse multe. Jeg troer, at Hr. Grundtvig ved roligt Overlæg ikke vil kunne miskjende min Bestræbelse i den mellem os omhandlede Sag, at sige min Mening med den Agtelse, som skyldes hans Fortjenester. Med dette Haab, og med det Ønske, at Helbred, Lyst og Kraft til at fuldende sit begyndte Arbeide, maatte Forundes ham Hist ovenfra, nedlægger jeg Pennen. H. A. Brolund. Fordum og N. N. Naar man sammenligner endog Kongers Levemaade for nogle Aarhundreder siden med vore samtidige Borgeres, saa kan man ikke andet end forundres over hine Dages Tarvelighed og vor Tids Overdaadighed. - Hvor træffer man nu en Skræder eller Skomager, der ikke maa have sin Thee eller Caffe hver Morgen, Og dog lod Kong Christian den Fjerde sig nøie med varmtØluden Sukker, thi det erfarer man i hans Deduction mod Fru Ellen Marsvin, hvor det blandt andet hedder: Naar Pigerne om Morgenen skulde gjøre varmt Øl til Os, da vilde Fru Kirsten, at de skulde bære hende det til, at komme Sukker deri, al denstund de vidste Viingen Sukker vilde have der v. s. v.