Viborger Samler, 1839-07-19
Ældre Postefterretninger. Storbritannien og Jrland. (Fortsat, see sidste Nr.) Da tog Lord Brougham Ordet. Hans Tale udgjorde det meest glimrende Punct i Discussionen. Med sin farcastiske Tales fulde Kraft angreb han nærmest Biskoppen af Exeter og dennes Declamationer om den Ulempe, der truede Kirken. Dernæst dadlede han Regjeringens Plan, men kun af den Grund, at Forslaget ikke gik videre. "Jeg beklager," sagde han, at Regjeringen, af Frygt for utidige og meeningsløse Bekymringer hos Nogle, jammerlige Affectationer hos Andre, og taabelige Fordomme hos de Øvrige, har indskrænket det, der skulde have været en almindelig Forholdsregel for Folkeunderviisningen til den simple Plan: at oprette en eneste Normalskole i London, og at udnævne en Comite til at vaage over Anvendelsen af en Pengebevilling af 20 eller 30,000 L. Det gaaer mig til Hjertet, at Parlamentet ikke er beredt til at opfylde sin Pligt mod Folket; det gjør mig ondt, at Ministeriet kun har Mod til at forlange 30,000 L. og til at indsætte en Comite af Adelsmænd, – efterat 25 Aar ere henvundne under idelige Klager over vort slette offentlige Underviisningsvæsen, efterat alle Partier have erkjendt, at Folket her staaer, hvad Underviisningen angaaer, tilbage for Folkets Masse paa Europas Fastland, med Undtagelse af Jtalien og den pyrenæiske Halve. Men det er endnu sørgeligere at der her i Landet gives Millioner, der have være saa barnagtige, saa ubetænksomme, saa aldeles blottede for Eftertanke, at de have ladet sig henrive af det Skrig Kirken er i Fare. – Hvad maa jeg befrygte, jeg hvis Plan gaaer ud paa, at give ethvert Kirkesogn Midler ihænde, til at Underviisningens Fordeele kunne tilflyde alle Classer af Befolkningen, uden Hensyn til nogensomhelst Sect. Desuagtet anseer jeg det for min Pligt at understøtte af alle mine Kræfter den ministerielle Plan, der kun bekæmpes af Uvidenhed og Bagvaskelse. Geist ligheden forlanger tilstrækkelige Pengemidler, for at kunne indføre en almindelig Folkeunderviisning for alle Classer, saavel for Dissenters som for den herskende Kirkes Medlemmer; men de omtale ikke den Maade, paa hvilken de ville indrette og ordne denne almindelige Underviisning, hvortil en saadan Underviisning i Religionen ogsaa maa henregnes, at den kan vinde Dissenters Bifald. Disse ville naturligviis ikke give deres Samtykke til, at deres Børn undervises i den herskende Kirkes Lærdomme, og Resultatet vil da blive, at Summer, der ere bevilgede af Repræsentanterne for hele Nationen, kun ville vorde anvendte til en bestemt Classe af Statsborgere. Af undgaae Dette, at forskaffe Alle lige Andeel i Underviisningens Fordeele, er netop Grundideen for den ministerielle Plan. Jeg bestrider den Paastand, at de Geistlige ere meere skikkede end Lægmænd til at være Folkelærere, jeg negter, at hine ere mere berettigede den til end disse. De Geistlige ere Lærere i Ordets høieste Mening; de skulle meddeele Underviisning i Religionen; men Andre skulle udbrede de øvrige Kundskaber. Vist nok kunne de forene begge Deele, men at fremstille Clerus som en Corporation, der i verdslige Videnskaber besidde særdeles Fortrin forekommer mig at være en absurd Paastand. En af de høiærværdige Prælater har paastaaet, at intellectuel Viden er af særdeles Nytte for Mænd af høi Rang og Lærdom, da den hos dem kan træde i Religionens Sted, men at kun Religionen maa sikkre Menigmands moralske Vandel. Jeg derimod troer, at de Rige, ligesaalidt som de Fattige, kunne undvære Religionen, og jeg kan aldeles ikke billige den Coder for Morallove, hvoraf den høiærværdige Prælat har øst denne meget farlige Lære. Det er bemærket, at Folk af den lave Folkeklasse ei ledes af Hensyn til Æren, der har saa gode Følger i de høiere Classer. Men den Nimbus, Æren giver, er af en høist tvivlsom Art. Hellere at betale Skadeserstatning i visse Processer (for Ægteskabsbrud) end Regninger fra Haandværkere, hellere at udrede en saakaldet Æresgield, paadragen i Spil, som Landets Love forbyde, end afgjøre lovlig indgaaede Forpligtelser; at tage et intetsigende Ord ilde op, og desaarsag dræbe et Menneske, at afbryde al Forbindelse med en Nabo, med en Ven, fordi han har vægret sig ved at ombringe Een i en Duel: Dette er den høiærværdige Prælats Æreslov. Jeg kjender ingen saadan Forskiel imellem Samfundets forskjellige Classer. Laster kalder jeg "Laster", "Forbrydelser" "Forbrydelser, hvad enten en Peer eller en Bonde har begaaet dem. - Jeg veed, at Man ofte siger: de Fattige have for meget at gjøre med at forskaffe sig deres Livsophold, til at de kunne sysselsætte sig med at erhverve Kundskaber. Men hvo som sige det, kjender ikke deres Smag, og røber aldeles intet Kjendskab til deres Anlæg og Dygtighed. J de sidste 50 Aar har der i denne Hovedstads østlige Deeel bestaaet et Selskab, dannet af de simpleste Haandværkere, for at forskaffe sig Læsning i mathematiske Værker, der afhandle Mathematikens meest abstrue Grene. Jkke fem af de Mænd, til hvilke jeg nu taler, der ikke saae, ikke spinde der arbeide ligesaa lidt som Lilierne paa Marken, ikke 5. af Dem, mine Herligheder, vilde – det vil jeg vedde om – kunne læse visse Bøger, over hvilke hiint Selskab beklager sig, fordi de ikke trænge dybt nok ind i de mathematiske Videnskaber. Jeg selv kan borge for dette Factum, da jeg har Andeel i de Bøgers Publication, over hvilke der fores Klage– Efter denne Udskeielse angreb Lord Brougham en Yttring af Erkebiskoppen af Canterbury, at den herskende Kirkes Troeslærdomme i Grunden kun være lidet forskjellige fra de dissentierende Secters, og at Dissenters desaarsag ikke kunde vise synderlig Uvillie mod den af Clerus anordnede Underviisning. Han sagde, at Erkebiskoppens Paastand var ugrundet; Jngen havde Ret til at erklære Forskjellen for ubetydelig, naar en Anden ansaae den for vigtig; Jngen havde Ret at sige: "Forskjellen er ubetydelig imellem os; vi ville, at Man skal høre os, kommer til os; doterer os bedre; beriger os mere; giver os større Magt; udvider vor Virkekreds, skienker os Opmuntring o. s. v.", thi til alle Tider havde saadanne Ord været Forløbere for Forfølgelser, og viste end- og Raseriet sig ikke længere med Svøber og gloende Tænger og Fakler, hvilede der dog deels ved Jndførelsen af Privilegier, deels derved, at den ene Sect begunstigedes fremfor den anden, en centnertung Byrde paa de Forfulgte. Til Slutning tog Lorden Ministeriet, i Forsvar. Han bemærkede, at det stod Ministrene frit for at anvende Millioner paa Folkeunderviisningen, naar de kun havde Underhusets Samtykke. Hovedresolutionen var altsaa kun et Jntet. Den kunde kun retfærdiggjøres naar Kirken var i Fare. "Men Frygt for Kirkens Farer", saaledes endte Lorden, er ogsaa kun et Paaskud, og Sladdren om denne Gjenstand vil snart ophøre. Meget mere, end det Ministrene nu have til Hengt, vil skee, og det uden at vække det mindste Tegn paa Utilfredshed. Man vil give Fornuften Æren, man vil ophøre at gjøre Religionen til en blot Menings-Sag, og da vil sikkert det hele Underviisningsvæsen ikke meere vorde standset ved Skrigen og Larmen om, at Kirken, Geistligheden eller Religionen er i Fare, Grundsætningerne for religiøs og borgerlig Frihed ville da ogsaa danne Grundlagene for Folkeopdragelsen." (Lydeligt og vedholdende Bifald.)