Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-01-15
Om Maskerader. Henrik. Betænk Herre, Vi ere jo alle Mennesker. Enhver af os vil jo gjerne fornøie sig, her paa denne syndige Jord, hver paa sin Maneer. Jeronimus. Kan Du da ikke finde nogen anden Maade at fornøie Dig paa end at gaae paa Maskerade? Er det ikke en langt større og renere Fornøielse at give de Penge, Du ødsler bort paa saadanne Steder, til de Fattige? Har Du ikke læst hvad der nylig stod i Avisen om Manden, i Frue Sogn, der sendte Præsten de 12 Rdlr., som en Maskerade, efter kyndige Practici Sigende, havde kostet ham, dersom han havde været saa gridsk efter saadanne ryggesløse Fornøielser som Du og Dine Lige Henrik. De Fattige, og atter de Fattige og tusinde Gange de Fattige? Det skal man da høre ved alle Leiligheder. Enten man saa kommer i Dyrehaugen eller paa Maskerade. Hvilke Mennesker kalder De da Fattige, Hr. Jeronimus, Jeronimus. Hvilket dumt Spørgsmaal! Henrik. Overil Dem ikke, Hr. Jeronimus, Spørgsmaalet er sandelig ikke saa dumt som De troer. Mener De da at der ikke gives andre Fattige end de, der bede om en Skilling i GudsNavn med en Almanak i Haanden og to Børn paa Armene, ret som om de vilde minde Folk om Tiden og Evigheden, Eller de, der melde sig som Fattige hos Fattigforstanderne og Fattiginspecteurerne? Naar De troer det, saa feiler De. Nei, paa min Liste staae ganske andre Fattige. Slagtere og Hyrekudske, Skrædere og Skomagere, Musicantere og Maskeradendleiere, Conditorer og Viintappere: alle disse Mennesker maa og bør ligesaa godt leve og have ligesaa godt Kone og Børn som den fattigste Tigger, og de kunne ikke leve uden min og andre godt Folks Understøttelse. Jeronimus. Du taler som en Skjelm, Henrik, Paa denne Maade kunde jo ogsaa den undskylde sig, der gaaer paa Drikkehuse og Dansekipper og andre slemme Steder. Vertshuusmanden og Dansebodverten skulle jo ogsaa leve, kan han jo sige. Henrik. Det kan han ogsaa Jeronimus. Men hvem siger at nogen skal gjøre sig et Levebrød af at holde Drikkehuus eller Dansebod og sligt? Henrik. Ja, det er det samme som om Herren vilde spørge, hvem siger at der skal være Græshopper og Myrer og Øgler og Ulve og Ræve til i Naturen, Vilde det ikke være langt bedre, at der gaves lutter Heste, Køer, Faar, Hjorte og andre fromme Dyr, Tro De mig, det har vist skullet saa være, thi skulde det ikke have været saa, da havde det heller ikke været. Staten ligner et broget Blomsterhed, hvor der voxer Roser og Tulivaner, Lilier og Skarntyder imellem hinanden. Man kan ikke oprykke den skadelige Blomst uden at ødelægge den nyttige, saa stærkt ere begges Rødder slyngede i hinanden. Det vilde see ligesaa daarligt ud i Staten, om alle Borgere, ligesom De, gjemte deres Penge paa Kistebunden, som om alle, som jeg, ikke vare istand til at holde paa dem. Jeronimus. Har man da ikke levet langt lykkeligere i gamle Dage, da Folk gjemte deres gamle Kroner paa Kistebunden og indsyede deres blanke Ducater i Trøieknapperne? Hvad? Har vi den Gang ikke havt ganske andre Tider, Henrik. Det kan jeg just ikke sige. Ligefra Kong David til Baron Holberg have Moralisterne i Vers og Prosa klaget over Tiderne. Jeg tilstaaer gjerne, vore Fædre have været mere anidske end vore Samtidige, men er Gierrighed da mindre en Last end Ødselhed. Den Ødsle gavner dog andre, skjønt han ofte skader sig selv, men den Gjerrige gavner hverken sig selv eller andre, og er det ikke ogsaa meget ilde? Jeronimus. Troer Du da ogsaa at man gavner, naar man bortødsler 30 Rdlr. paa et eneste Maskeradebal, Henrik. Man gavner saa meget derved, at man bringer 30 Rdlr. i Omløb, som maaskee ellers uden Nytte vilde blive liggende paa Kistebunden. Pengemassen er det samme for Staten, som Peblingesøen for Kjøbenhavn. Naar alle Jndbyggerne skulle forsynes med Vand, saa maa det ledes hen til dem ved Render. Naar een af disse gaaer itu eller forstoppes, saa er Vandet strax borte i det Qvarteer, den fører hen til Viere allesammen Pengerender i Staten. Hver af os maa paa sin Viis stræbe at sætte Pengene i Omløb, naar vi ikke ville betragtes som unyttige, raadne og hullede Render. Hvad Træ eller Metal disse Render ere af, kan være Staten ligegyldigt. Den, som er stor, og den, som er liden, den, som er af Guld, og den, som er af Sølv, den, som er af Mahonie, og den, som er af Fyr, lede alle Pengene hen til deres bestemte Poster, hvorfra de gaae tilbage igjen til Statens fælles store Peblinges. Jeronimus. Men naar vi, som vor Nabo Kammerraadens Frue, sælger Lagnerne af Sengen, for at kunne komme paa Maskerade, hvad saa Henrik. Ja, saa er det en Misbrug, og for Misbrug er intet i Verden fritagen. Kammerraadinden burde hellere beholde sine Lagener. Men da der ikke gives nogen Lov eller Anordning, som bestemmer om en Kammerraadinde skal have Lagner paa Sengen eller ei, saa kan det jo være Staten ligegyldigt, om hun gaaer paa Maskerade og feier sine Lagner ud, eller bliver hjemme og beholder dem. Jeronimus. Skulde hun ikke hellere give de Fattige disse Penge? Henrik. Ja, for at kunne gjøre det, havde hun vist ikke solgt sine Laaner. Jeronimus. Er det i saadanne besværlige Tider, som nu, ikke langt ædlere at give Fattige og Trængende, hvad man saaledes bortødsler i en eneste Nat? Henrik. Det negter jeg ikke, og vee den Rige, der kun tænker paa sin egen Fornøielse, uden at huske paa den Fattiges store Nød. Men vilde det ikke være en sand Plage at eie Penge, om man ved hvert Skridt i Livet, ved hver Glædes Nydelse uafladelig skulde mindes om den menneskelige Elendighed! Jeronimus. Men i saadanne Tider, hvor saa mange Hundrede mangle Livets allerførste Nødvendigheder, Henrik. Men, Herre Gud, skal da den, der ikke lider ved Tidernes Besværligheder, den, som har Formue nok til at trodse dem, bestandig nødsages til at tænke paa disse Besværligheder, Skal han nægte sig selv de Fornøielser, han har Raad til at forskaffe sig, blot fordi han ikke kan dele dem med alle Mennesker, Jeronimus. Han skal opsætte denne Nydelse, indtil Tiderne ogsaa for andre Mennesker blive gode. Henrik. Ja, naar den Tid kommer, ligger han maaskee i Graven, hvor man slet ikke faaer noget for Pengene, og hvor han ikke engang kan dele sin Fornøielse med et eneste levende Væsen.