Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-07-09
Udenlandske Efterretninger. Det engelske Parlaments Møde den 29de Juni var af stor Betydning, idet det peelske Ministerium paa denne Dag i begge Huse forkyndte dets Resignation, Hertugen af Wellington i Overhuset, Sir Robert Peel i Underhuuset. Dronningen har overdraget Lord John Russell at danne et nyt Cabinet, og de nuværende Ministre ville kun beholde deres Poster saalænge indtil deres Efterfølgere ere udkaarede. Del peelske Ministerium træder tilbage med Hæder, og levende bifaldsyttringer fulgte saavel Wellington som Peel, dog især den Sidste, fra den i Gaderne talrigt forsamlede Menneskemængde, da de den 29de begave sig til Husene. Underhuset var overfyldt baade af Medlemmer, og Tilhørere, og selv Damer havde indfundet sig, Noget, som ellers saagodtsom aldrig finder Sted i Underhuset. Paa Sir Robert Peels Aasyn kunde man ved hans Jndtrædelse læse en spændt og bevæget Stemning; men han fattede sig snart, og begyndte under et lydløst Stille sin Tale, der heelt igjennem ledsagedes med Bifald. Han indledte denne med at underrette Huset om, at fornemmelig paa Grund af den Afstemning, hvorved Huset havde nægtet Hs. Majestæts Tienere Jndrømmelsen af den Forholdsregel, som de ansaae nødvendig for at undertrykke Forbrydelser og beskytte Menneskeliv i Jrland, og som nogle uretteligen kaldte en Tvangs Bill havde Ministrene eenstemmigen besluttet at resignere. Med Hensyn til denne Bill vilde han imidlertid endnu give Huset den Forsikkring, at den var Frugten af reen Overbeviisning om dens Nødvendighed, og at hans Anskuelse iøvrigt var den, at en fuldstændig Lighed, imellem England og Jrland i alle borgerlige og politiske Rettigheder burde oprettes, og det ikke blot en Lighed i Ord, men en Lighed i Aand og Sandhed. Ethvert kommende Ministerium, som vilde arbeide for denne Lighed, vilde han med Glæde række Haanden dertil. Han formodede, at den Grundsætning i Handelspolitiken, hvorefter det nye Ministerium vilde handle, vilde være, at fremme en friere Samfærdsel med fremmede Nationer, og i dette Tilfælde vilde han ansee det for sin Pligt, ogsaa heri at yde det sin oprigtige Bistand. Han gjorde et Overblik over sin egen Forvaltning, hvori han yttrede, at han troede at turde rose sig af, i de fem Aar, han havde staaet ved Noret, ikke at have skadet enten Landets materielle Jnteresser eller dets Ære, Roligheden i Moderlandet og Colonierne var sikkret, og Forholdene til Udlandet satte paa en Fod, der var ligesaa meget skikket til at sikkre den gode Forstaaelse som Landets Ære, og de smaa Ubehageligheder, underordnede Embedsmænds og Andres misforstaaede Jver og Anmasselse i enkelte Tilfælde havde fremkaldt hist og her, stode udenfor det af vedkommende høiere Autoriteter Vedtagne. Naar for Resten Noget skulde have bragt ham til at beklage sin Udtrædelse for Alt var ordnet, saa vilde det under andre Omstændigheder have været Forholdet til de forenede Stater med Hensyn til Oregonspørgsmaalet; men ogsaa i denne Henseende saae han sig nu istand til at berolige sig og Andre, idet han kunde erklære, at de forenede Stater havde antaget Englands Forslag (hvorefter den 49de Grad nordlig Bredde skal trækkes som Grændselinie mellem de nordamericanske og engelske Besiddelser i Oregon) i deres Heelhed, og at enhver Anledning til Strid med hiint store Land hiinsides Atlanterhavet, var endt med Ære. Endelig erklærede Ministeren med aaben Ligefremhed, at Berømmelsen for de stedfundne Handelsreformer egentlig hverken tilkom ham eller hans Collegaer, men den høitfortjente Richard Cobden, der havde formaaet at gjøre dem baade til Regjeringens og til Folkets Sag, en Mand, som Peel følte sig forvisset om havde handlet af rene og uegennyttige Bevæggrunde og med utrættelig Kraft havde appelleret til Fornuften, idet han fremsatte sine Grunde med en Veltalenhed, der var saa meget mere beundringsværdig, som den var naturlig og usmykket.