Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-08-10
Spolitie. ikke uden Gavn for Almeenheden siges og skrives der nu saa meget angaaende Gadepolitiet, men ingen er endnu hidtil faldet paa, at tale noget om Huuspolitiet. Mon dette ikke er i alle Maader ligesaa vigtigt som hiint Der gives Huuseiere her i Kjøbenhavn, som ikke anvende det allermindste paa deres Huses indvendige Reparation. Naar Leieren ikke paa sin egen Bekostning engang imellem lappede paa en saadan brøstfældig Hytte, saa maatte den formedelst Eierens Sorgløshed falde sammen over hans Hoved. J mangt et Huus gives der Trapper, som der ordentlig hører et Slags Konst til at komme op af Er nu saadan en Trappe f.Ex. ikke langt farligere end et skiævt liggende Rendesteensbrædt, især for et Menneske, som er lidet beskienket, Nyttigt vilde det være, dersom nogen vilde paatage sig, at angive offentligen alle saadanne indvortes Feil og Brøstfældigheder, som kunde have ligesaa skadelige Følger som de udvortes. Man vilde da deraf erfare, at mangen en Mand, som klager over ubetydelige Uordner paa offentlige Gader og Steder, har i sit eget Huus meget, som med langt større Føie fortjente at paatales. erierne. Andet Capitel. Savere ande. Nyaaret kom, og Englene, saa fandt som de før havde bedet Amen, fældte de nu Taarer; thi endnu Hellig Tre Kongers Aften saae de vore Venner med hinanden under Armen at spadsere til to Veninder, hvis Dyd var temmelig toetydig. Men for den Rene er alting reent, di ville kun fordrive Tiden, sagde Frederik, endog i det han aabnede Døren. Han saae en Vaaning for Elendigheden. Paa et Straaleie laae der en Patient, som, i det de traadte ind forskrækket krøb med Hovedet under det skidne Sengelagen. Det svage guulagtige Skin af en Tranlampe viste dem i enhver Krog Fattigdommens Ødelæggelser. Længe stode de her maalløse, – men endelig afbrød Anthon Tausheden. Tilgiv os, min arme Patient, hvo Du end er, at vi forstyrre Din Rolighed. Min Ven søgte Caroline B. og jeg Her viste Patienten sit dødblege fortrukne Ansigt. Yngling, sagde han med et medlidende Blik paa Frederik, "Du søger om Caroline B. Seepaa mig. Min Skjebne vil blive Din, om Du finder hende, Frederik, Din Ulykke gjør mig ondt, Jeg vil ikke sige, at den er fortjent; thi jeg veed, at Menneskene ere svage Men vær ganske ubekymret for mig; jeg søger ikke andet end uskadelig Tidsfordriv hos Caroline, og min Dyd, Parienten 8 Vanhellig ikke dette hellige Navn. Du søger at fordrive Tiden, at fordrive den i slet Selskab, og dog taler Du pund Tyd Med en vitter Smil Frederik, Troede Du ikke, at Dit forrige Drakelat Carl Werner var meget dydig Du elskede hans gode Hjerte, Du agtede den rolig prøvende Fornuft, der bestandig talede af ham, Ha Frederik, kjender Du ham ikke igien? Frederik, Gud, hvad seer jeg Er dette den kraftfulde, blomstrende Ynglings Billede, er dette Yndlingen af vor Socrates N. Werner. Nei Frederik, det er den udtærede, visnende Vellysttræk, det er Din Laiss, Den Carolines Yndling Gaa med dette Billede til Din Caroline; men forlad mig, jeg beder Dig indstændig derom, det martrer mig at see Sundhedens Farve paa Dine Kinder! Nu skjulede han sit Ansigt igjen, og Frederik vandrede mechanisk hjem. Anthon fulgte ham uden at sige et Ord. Den arme Werner, (brød endelig Frederik ud), han skal ikke henligge forladt i denne Elendighedens Bolig. Gid jeg dog ikke i denne Maaned havde forødt saa mange Penge!! Da han kom op paa sit Kammer, fandt han paa Bordet et Brev, Fra min Fader, raabte han ufeilbarlig ligger der en Anviisning deri, nu skal jeg allerede i Morgen komme den ulykkelige Werner til Hjelp. Han brat Brevet, læste det med tiltagende Forvirring, skiftede Farve og kastede sig i en fuldkom een Bedøvelse paa Sophaen. Efter nogle Mik Atter frembrød der en lindrende Taare. Han strakte sine Hænder ud efter sin Ven Anthon, fukkede han, jeg har ingen Fader mere. Hvorledes, spurgte Anthon, er Din Fader død, Ak, dersom han var død, saa foraarsagede mit skjændige Levned ham ingen Sorg mere. Nei, Jeg Anthon, løs, der der (Hen læser.)er Fader til flere Børn, min Gavmildhed mod en ødsel, en fordærvet Son bliver en Forbrydelse; med eet Ord, saalænge Du fremturen saaledes, kalder Du mig forgjeves Din Fader. Anthon. Saalænge Du fremturer saaledes: men naar Du forandrer Dit Levned, saa har Du Din Fader igjen. Frederik, Ven, giv Dig tilfreds, saavere ande Prisen ligger der: Din Faders Kjerlighed. (Sluttes, næste Gang.)