Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-06-25
Bidrag til Dagens Historie. (Fortsættelse.) Medens man med saa stor Støi bekjendtgjorde den Drackeske Brevvexling og ved truende Revolutionsplaner og alle dermed forbundne Rædsler søgte at sætte Skræk i Folket, holdtes i Temple ideligen hemmelige Forhører over de Anklagede. De Edsvorne bleve, ved et Senatusconsultum, paa 2 Aar suspenderede i Sager, der angik Sammensværgelser mod Staten og den første Consuls Person; de Anklagede skulde fremstilles for en af 6 Dommere bestaaende Ret. Forhandlingerne skulde være offentlige og Dommen kunne appelleres til Cassationstribunalet. Denne Ret blev først aabnet d. 28 Maj, og der medgik med de foreløbige Forhører langt mere Tid end man havde ventet. Denne Offentlighed er meget afstikkende mod den Hemmelighedsfuldhed, der brugtes mod Hertugen, af Enghien, som dømtes og dræbtes i een Nat, medens hine sadde i hele Maaneder arresterede førend Dommen afsagdes. En Prinds af kongeligt Blod, den sidste Spire af sin Stamme, overgiver man til en Standret, og en Georges og hans Medskyldige lader man offentlig dømmes: Pichegra skal blandt andet have erklæret: at han var kommen tilbage til Frankrig, fordi han, kjed af de mange Skumlerier i franske Blade, efter hvilke han snart stod i Spidsen for fremmede Armeer, snart i Spidsen for fremmede Raadsførsler, troede det var det bedste, han kunde gjøre. Han nægtede iøvrigt at have staaet i Brevvexling eller havt Sammenkomster med nogen i Frankrig, vilde ikke tilstaae noget, hvorved andre kunde compromitteres, og vægrede sig ved at underskrive Forhøret, paastaaende at de fleste Spørgsmaale vare fremsatte paa en lumsk og ærerørig Maade. Jmidlertid fandt man ham den 6 April om Morgenen død i Sengen. Moniteuren af 8 April og andre Pariser Blade meddeelte en Efterretning desangaaende, hvis Løgnagtighed maatte falde enhver i Øinene. "Den 5 April, hedte det her, gik Pichegra ved Midnatstid til Sengs. Neppe var Opvarteren gaaet bort, før han tog et under hans Hovedpude liggende sort Silketørklæde frem, bandt det om Halsen, befæstede paa begge Enderne en Pind, og dreiede det saalænge omkring de kirtelfulde Dele af Halsen, indtil Aandedrættet standsede; nu befæstede PichegraPinden bag Øret, og lagde sig paa samme saaledes, at den gik løs som et Slags Knævel. Pichegra var noget før, fuldblodig, og havde spist stærkt Aftenen forhen, det var altsaa uundgaaeligt, at han tilsidst maatte i denne Forfatning finde Døden, som han søgte. Det er ubrgribeligt, hvorledes et Regjeringsblad turde driste sig til at fremsætte offentlig en saa haandgribelig Løgn, og 4) Hvo havde seet dette? Den, som havde seet det, maatte jo og kunnet forebygge det: endnu ubegribeligere, at Pariserne, det meget vel vidste hvorledes det virkelig var gaaet til, ikke raabte omtrent paa samme Maade som Grevinde Ursine til Jtalieneren Marinelli: "Pichegru er myrdet! At det er umueligt at et Menneske kan qvæle sig indtil Aandedrættet er ophørt, og alligevel endnu beholde saa megen Samling, at det kan sætte en Knævel bag Øret, og lægge sig derpaa, er en Løgn, som passer sig i Münchhausens Reiser, men som man ikke burde ventet fremsat i et Regjerings blad. J Paris gik imidlertid mange Rygter, der efter en Generals Forsikkring til sine Soldater, vare udspredte af Jldesindede", at Pichegru, da han ikke vilde bekjende noget, var bleven legemlig martret; man talde og forbrændte Fodsaaler; man nævnte endog den første Consuls Liv mameluk, som den, der hiin Nat var bleven sendt til Pichegrus Fængsel. Uden at undersøge disse Rygters Sandhed er det dog vist, at Pichegru er bleven myrdet, uden Lov og Dom. Georges nægtede reent ud alt hvad der angik andre end ham selv. "Jeg er i eders Vold, sagde han; der har allerede været Slagtoffere nok; jeg vil ikke være Skyld i, at deres Tal forøges. Men om sig selv tilstod han, at han var kommen til Paris, for at angribe den første Consul med aabenbar Vold, saasnart en fransk Prinds var ankommen. Til den Ende havde han søgt at sammendringe en Magt, for at angribe Consulen med samme Vaaben, som hans Escorte og Garde føre. Denne Plan var, sagde han, aftalt med de franske Prindser, og skulde ogsaa udføres i Samforstaaelse. med dem; thi Planens Hovedøiemed har været, at sætte en bourbonsk Prinds, Louis Stanislaus Xavier, forhen Monsieur, som han erkjender som Ludvig XVIII, i den første Confuls Sted. Georges sidste Ord i det næstfølgende Forhør var, at han havde intet at tilføie mere. Morean, nægtede i Begyndelsen Alt, især at han havde talt med Pichegru, dog omsider tilstod han, at han havde havt to Sammenkomster med ham, men beraabte sig paa, at han havde svaret Pichegru saaledes, at han var gaaet utilfreds bort fra ham. Paa Præsidenten Hemarts Spørgsmaal, hvorfor han ikke havde angivet det, svarede han: jeg vil heller slaaes med Fienden end spille en Angivers Rolle. Forhørene bleve ikke endte førend den 8 Juni, da Generalprocureuren fremlagde Conclusionerne, hvori paastodes, at der gaves en Sammensværgelse, hvi Formaal var at oprette Bourbonnernes Trone, og hvis Lemmer deelte sig i 7 Classer. Morean hørte til den anden Classe, nemlig de, der havde i Paris forenet sig med de fra Engelland komne Anklagede. Da Dommen endelig var afsagt turde intet Skrift eller Flyveblad angaaende de Domfældte mere falbydes, sælges eller uddeeles, under Straf af Heftelse. Jkke at turde sige sin Mening om en offentlig afsagt Dom, var noget, som kun kunde finde Sted under en Regjering, der lader den Anklagede, den ikke kan overbevise om den Beskyldning, der gjøres ham, qvæle sig selv med et Silketørklæde i Fængslet. De fleste, der vare dømte fra Livet, appellerede til Cassationstribunalet; for andre bade Beslægtede, under Madam Buonapartes, hans Søsters og Stildatters Beskyttelse, umiddelbar hos Napoleon om Naade, og Moniteuren forsømte ikke hver Gang at underrette Almeenheden om, hvo der havde kastet sig for hans Fødder i St. Clond, og hvorledes han med Ømhed havde reist dem op og benaadet dem. Han, som havde givet de tydeligste Prøver paa, at hele Frankrig var for ham et stort Skakbrædt, og dets Jndbyggere i hans Øine intet uden livløse Pioner, havde her Leilighed til at vise sig som den Høimodige. Georges vilde ikke appellere, og endnu mindre bede om Naade. Moreau vilde heller ikke appellere. Georges og 11 Andre bleve d. 25 Juni offentlig henretttede, og 8, der vare dømte fra Livet, bleve benaadede med Deportation, dog saaledes, at de først skulde sidde 4 Aar i Fængsel. Moreau blev, ledsaget af General Savary, under en Bedækning af Gensd armer, d. 22 Juni afsendt til de spanske Grændser, for i en spansk Havn at indskibe sig til Nordamerica. Et ikke uvigtigt Bidrag til Folkets Stemning er det, at man under Georges og hans Medskyldiges Henrettelse hørte adskillige Stemme, raabe: leve Kongen og at Moreau underveis overalt, hvor man kjendte ham, blev modtagen med Æresbeviisninger, og i Perpignan især med stor Enthusiasmus. At Pichegri og Georges vel have havt den bestemte Hensigt, at stifte en Contrarevolution mod den første Consul, er af alle Omstændigheder klart. Ogsaa synes det uden for al Tvivl, at Moreau i Tilfælde af, at Planen var kommen til Modenhed vist ikke havde vist sig aldeles uvirksom i denne Sag. Dertil giver hans tidligere Forbindelse med Pichegri og den af ham selv tilstaaede Kiendsgjerning, at han havde talt to Gange med Pichegru under hans sidste hemmelige Ophold i Paris, stor Formodning. Men at Planen endnu ikke var fuldkommen aftalt, mindre bragt til Modenhed, og at Regjeringen selv efter de Anklagedes Paagribelse havde givet sig Umage for at bringe en Sammenhæng deri, som den hidtil manglede, synes af alle Omstændigheder at fremlyse. Naar Pichegru virkelig havde staaet i nogen nøie Forbindelse med Moreau, hvorfor blev han da i Paris endnu efterat den sidste var arresteret? Naar han havde sommensvoret sig med Georges, hvorfor ankom denne da nogle Maaneder sildigere? At Pichegru blev qvalt i Fængselet er det tydeligste Beviis paa, at man ikke havde lovlige Beviser mod ham, thi Frygt for Følgerne af hans offentlige Henrettelse har neppe været Bevæggrunden til denne næsten uhørte Fremgangsmaade mod en Mand, hvis Talenter Republiken skyldte et heelt Riges Erobring. Den rette Sammenhæng med den hele Sammensværgelse vil endnu længe være indhyllet i et Mørke; thi Rettergangsmaaden var her ikke saa fri for Krogveie, som man skulde formode. Af de Anklagede besværede Exmarquis de Riviere sig, at man i Forhørerne havde ladet ham sige andet end han virkelig havde sagt: Picot paastod man havde, efterat han havde modstaaet glimrende Løvter, ved Pinsler aftvunget ham Bekjendelsen, og fragik sine tidligere Forklaringer. Derimod udsagde andre Anklagede mere i de offentlige Forhører end de havde tilstaaet i de foreløbige Undersøgelser. Saaledes sagde Armand Polignac, at han var kommen til Frankrig, vis paa, at Gen. Moreau vilde bidrage til den Revolution, der skulde sætte Bourbonnerne paa Tronen, men at han angrede dette Skridt saasnart han erfarede, at Moreau vilde være Dictator. Denne Sammensværgelse gav den franske Reglering først og fremmest Anledning til at betrygge sig mod Emigranterne. J og omkring Paris bleve alle amnesterede Personer satte under Politiets Opsigt, og turde uden Politiepræfectens særegne Tilladelse ikke forandre deres Bopæl. Selv i Rhinegnene vare de ulykkelige Emigranter ikke mere sikkre. J det Badenske blev det dem paalagt at rømme Landet inden tre Gange 24 Timer, fordi "de vare farlige for det tydske Riges Rolighed. J Baiern, Würtemberg og Salzburg gik man noget mildere frem imod dem; men KurErkekantsleren maatte forvise Adskillige fra sine Stater. - Ogsaa søgte man ved denne Leilighed at gjøre de engelske Ministere mistænkte ved alle Hoffer.