Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-04-15
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Hos Vog Tolvte Aargang. No. 30. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 15 April 1818. Fraen Ven paa Landet. Jeg takker Dem, min Ven, for den Redebonhed, hvormed De har meddeelt mig Deres Betragtninger over Dagens nyeste Begivenheder. J den Eensomhed, hvori jeg lever, ere disse mig saa meget meere kjerkomne, som jeg veed, at Deres Synsmaader ikke ere blot Frugten af deres egne Forsk ninger, men ogsaa af det Totalindtryk, som hin store Verdensoptrin gjøre paa den tænkende Deel af Deres Medborgere, blandt hvilke De er saalykkelig at tælle mange Venner. Jeg kan ikke bedre giengielde Dem den venskabelige Opmærksomhed, De skjænker mig, end ved at meddele Den nu og da Resultaterne af den Læsning, som min Ensomhed indbyder mig, og jeg saa uforstyrret kan overlade mig til. En gjennemreisende Ver fra Udlandet har nyligen laant mig til Gjennemlæsning et Skrift, hvis ubenævnte Forfatter røber et skarpt og sikkert Blik, og som allerede i Fjor da kun saa ahnede hvad der nyligen indtraf, saa temmelig bestemt forudsagde hvad der som et uudviklet Sædekorn laae skjult i Fremtidens Skjød. Skriftets Titel er "Rückerinnerungen an unser Elend und fromme Hofnung von der Zukunst." Jeg leverer Dem her to Brudstykker deraf, det ene har til Overskrift: "Napoleon og Tydskland eller: hvorledes vi bleve saalendige, og det andet: "er med Napoleons Fald og den gamle tydske Rigsforfatnings Gjenoprettelse Fædrenelandet reddet." - To Synsmaader, begge lige vildfarende, siger Forf. udbredtes hyppigst med det ødelæggende Meteor, der, i Skikkelse af et Menneske, sviende svævede hen over Europa. Den første saae i Napoleons Virken en uhyre, ved skrækkelige Midler udført, Plan til at erobre Verdensherredømmet, og derpaa at stifte en ny Lovgivning, en almindelig Fred, et paa ny grundet Statsforbund. Derpaa, indbilde de sig, vilde han selv sønderknuse sin Maskine, og løse de Lænker, med hvilke han hidtil har maattet binde Verden, for, som Enevoldsherre, ikke at blive forstyrret. Efterat han havde brudt hver Modstand, vilde først hans Øiemed udvikle sig. De andre saae i ham kun det personificerede Resultat af Revolutionen, Tidsaandens Repræsentant, Philosophernes Theorier, Grundsætningerne fra 1789 og 1791 practisk udøvede, og saaledes skjød de hans Rædselsdaad, næsten ynkende og undskyldende, paa hele Massen af den franske Revolutions Venner. Bittert har man spottet over de første, og endskiønt deres Tro beviser deres Godmodighed, der ikke kan tænke nogen hensigtsløs, sig selv ødelæggende Række af Formasteligheder, som muelig, maa man dog tilstaae, at de fortjente den ne Spot, saa snart de ikke strax efter Keiserdom mets Fremkomst, befriedes fra deres Fortryllelse. At en saadan Plan, hvis dens Udførelse lod sig tænke, var den meest grændseløse Ulykke for Menneskeheden, det trænger vel ikke til videre Bevis. Men ubegribeligt er det, hvorledes man hos den meest lunefulde, sig selv meest ulige, kun med Sværdet hver Knude sønderhuggende, selv i sine Hyklerier sig modsigende Mand, der kun der var virkelig mageløs, at han med List og Dristighed vidste at opdage og benytte hvert Øjebliks Fordeel og hver Svaghed hos sin Modstander, endog blot kunde formode en saadan Plan. Ved følgerne og Kraften af Revolutionen, Herre og Mester af et træt, tusinde Gange bedraget Folk, og Verdens mægtigste Herre, ikke standset ved nogen muelig forældet Rettighed eller Standsfordom, tilbedet som Folkelykkens Gjenopretter og Skaber, uindskrænket i Valget af sine Embedsmænd og Hærførere, kunde han jo skabe og byde som ingen af hans Forgiængere, Efter Slaget ved Marengo havde han, efter det betegnende franske Udtryk: de beaux moments, og kunde han virkelig spille den Mageløses Rolle. Og hvad gjorde han, Han, Folkemonarken, der seierrigen kunde anvende de evig sande Grundsætninger, der kunde forene omkring sig hver Fortjeneste, hver Videnskab, hvert Talent, der kunde herske ved Ret, ved Sandhed - som et Barn med Dukken legede han med Titler, Navne, med rustne Vedtægter. Et Hof skabte han istedetfor en Regjering, Flitterglands istedet for Værdighed. Hellere vilde han hedde Kongen end være Kongen, og, hvis det var sandt, at Cabinetter indgjøde ham den Tanke, at indføre en Keisertitel og arvelig Værdighed i Frankrig, saa maa man tilstaae, at de have bødet haardt for at have tabt Montesquiens vigtige Sætning af Sigte, at enhver Hersker, der, efter en Borgerkrig, opkaster sig til et Folk Overhoved, nødvendigen maa vorde en Erobrer. Ogsaa Napoleon kunde ikke modstaae den Fristelse, at vise Udlandet sin Styrke og Overvægt, og han kjendte sin Nation for vel til ikke at vide, at Fremmedes Jndblanding og Underkuelse var deres Attraa og Fornøielse. Han forbausedes over den Lethed, hvormed hans første Forsøg lykkedes, og hans skarpe Blik opdagede Modstanderes indvortes Svaghed. Med Ord gjorde han sine Hære til Seiervindere, og med Ord overvandt han sine Fiender, eller ydermeere sine Offere. Snu gav han de Svagere til Priis for de Stærkere, og saalænge det kun gieldte disses Undertrykkelse fandt Nogle Anvendelsen af hans Grundsætninger ganske billige, og Agtelsen for erhvervede Rettigheder, der ikke lade sig forsvare med Hære, latterlige. Nu anfaldt han ogsaa de Stærkere, blandt hvilke han først stiftede indvortes Splid og som han derpaa deelviis angreb, bestandigen det System tro, som han ogsaa fulgte i det Jndre, først at handle og siden at underhandle. Nødvendigheden, at beholde det med Snuhed og Vold vundne, indviklede ham i nye Krige, og Nødvendigheden, at belønne sine Krigere, tvang ham til at udtømme Udlandet som sit eget Rige. Hans Colonialsystem tjente ham til at føre sine Krige, og til at udføre sit Colonialsystem maatte han stedse begynde nye. For at benytte hele Europas Menneskemasse som Stifter i en Maskine, og styrte den ene Masse paa den anden, maatte han bryde hver Villie, bandlyse hver Meningsfrihed og gjøre hver Drøftelse og Undersøgelse af hans Hensigter umuelig. Saaledes blev han dreven fra Plan til Plan, kun ved ny Angreb forsvarende de, der lykkedes, saa oversprang hans Daad hans egen Villie, som sikkerlig ikke var ham selv klar, undtaget at han havde foresat sig at overflyve Carl den Store, og at have tre Hovedpalladser, en i Paris, en anden i Rom og en tredie i Constantinopel, og gjøre Historien til en lønnet Lognerske. Derfor skulde ingen anden Tidende komme til Efterverdenen end Moniteuren, og ingen anden Bog end den, som er minemment francas, d. . samtykt af Bogdirectionen. Barnagtigen glædede han sig paa hvert Sted i Verden, at have ved et Decret vist sin Nærværelse som Seierherre, og derfor udnævnte han i St. Polten, i Madrid, i Berlin, i Kremlin i det mindste nogle Retsbetjenter i en Ruf. Saaledes og Forfængelighed og Æresyge ham mod Verden, uden bestemt Øiemed, og, naar intet Land var blevet ham mere tilovers at erobre, intet Rige at ødelægge i Europa, saa vilde han, under det Paaskud, at organisere, have nedrevet sin egen Bygning. Men naar de, der tillægge ham en stor Plan til Menneskehedens Held, ubegribeligen feile, saa er det endnu langt ubegribeligere, hvorledes andre kunne see i ham Tidsaandens Repræsentant, Folkets Mand, en Ven af Grundsætningerne fra 1789. Hvorledes, denne Mand, hvis første Sorg, hvis første Anliggende det var, at udslette hver Erindring derom, kan have handlet efter Tidens Aand, efter Revolutionens Aand, han, der allerede som første Consul søgte at hverve for sig Personer af ancien regime, i hvis Øine foragtelig Underkastelse var den første Fortjeneste til den afskyeligste Despotismus's Grundfæstelse, og som derfor paa eengang fremsøgte det meest forhadte Hofkryb, og de forvorpneste Smigrere af Folketyranniet, fordi begge havde een Egenskab tilfælles, at have tjent den afskyelige Despotisme endog med de skrækkeligste Midler, Den Mand skulde være en Ven af liberale Grundsætninger, der ikke i Morgen vil taale mere den Lov, hav gav i Dag, og aldeles ikke vil tilstede nogen Prøvelse, ikke engang en Retfærdiggjørelse af hans Villie, der ophævede Tribunalets afmægtige Discussioner, og beskjæmmede det taalmodige Lovgivningscorps, for at tilintetgjøre enhver Skygge af Folkerepræsentation, der i Klædernes Snit, i sine Decreters Phraser, i Liberiernes Besætning ængsteligen efterabede de forrige Aarhundredes Hofskik, der forlangte af Jnstitutet en Apologie for Nero og en Giendrivelse af Tacitus, hvis officielle og halvofficielle Journaler paastode, det var en Ulykke, at Massen af Folket, der kun var bestemt til at taale og lide, kunde læse og skrive, hvis Statsraad engang alvorligen sysselsatte sig med det Spørgsmaal, om man overalt skulde tillade en Tidende, der bestandigen talte om Jdeologer og Metaphysiker, og endnu ved sin Tilbagekomst fra Rusland hilsede Senatet med en Bebreidelsestale om Abstractioner og constituerende Forsamlinger, ligesom om han ved disse var blevet lokket til sit Torstog, der allerede som første Consul indførte Jenorantinerbrødrene og paabød ved en Lov Negernes Slaverie, der, af Folket opløftet af Støvet, paastod, han havde faaet sit Scepter af Gud, og at den Vildfarelse, Nationerne havde betroet deres Herskere Magten, var Kilden til alle Ulykker, der endeligen, for at udtrykke med eet Ord hans Tænkemaade om Revolutionen, anordnede ved et Decret, at der af de Canoner, man havde frataget de saakaldte spanske Jnsurgenter, skulde støbes en Elephant af Malm med et Taarn paa Ryggen, som skulde stilles paa Ruinerne af Bastillen (i hvis Sted han havde skabt syv offentligen erkjendte Bastiller), – Og denne Mand skulde have været Tidsaandens Repræsentant, Folkets Mand, Udøveren af den constituerende Forsamlings Grundsætninger, som man nu i Frankrig sladdrer om og i Tydskland eftersnakker? Hvad i al Verden har han tilfælles med Vergniand, Condoreet, Malouet, Lally Tollendal, Han vilde have ladet dem indspærre, om han havde fornummet et eneste Ord af dem i sine Stater. Han har kastet Aarhundreder mellem det franske Folk fra 1789 og 1812, og intet beholdt uden nogle Terrorister, fra 1793, formodentligen fordi netop disse hadede Revolutionen ligesaa meget som han. Det Jesuiterinstitut, som Maury og Fontanes hialp ham at oprette under Navn af det Keiserlige Universitet, og hans væmmelige Pommerenilles Bog inqvisition var dog vel neppe Producter af Oplysningen og Tidsaanden. - Hvis Napoleon var nogen anden Aands Repræsentant end sin egen, saa vilde vi snarere kalde ham Fremstilleren, af hans Nations Aand. Naar vi sige: hans Nation", saa forstaae vi derved den franske, omendskiønt denne siden hans Fald skammer sig ved hans Landsmandskab og kun seer Cor sen i den, der ikke har andet af Jtalieneren, end Snildhed og dyb Forstillelse, men iøvrigt har faaet sin hele Dannelse i Frankrig. Denne Aand udmærkede sig især ved afsagt Had til alt Fremmed, Foragt for alle Rettigheder, pedantisk Syge at indhylle alt i gamle Former, Miskjendelse og Bandlysning af alle Udlandets lyse Jdeer og bedre Grundsætninger, Tilbøielighed til overalt at undertrykke Folkenes Sæder og Forfatninger, og uden Hensyn til Clima, Fornødenhed og indere Værd at presse Alt i een Form, Trang til Universitalitet af eet Sprog, een Mynt, een Tro, een Brug, een Herredomsform. Denne Aand vidste han at smigre og benytte; den har han at takke for sine Seire og sine Nederlag. - Men ikke han har frembragt den, ei heller er den udgaaet fra ham. Aabner den franske Histories Blade, endog saaledes som den fremstilles af dens Historieskrivere med de tilbørlige Complimenter for Nationen, og paa hver Side ville J gienkiende den. J Liquen, i Bartholmænsnatten, ved Myrdningen i Cevennerne, i Rædselsoptrinene i Septemberdagene, i Blodrettens Snigmord, ved Jaffa, ved Pyramiderne, i Fredstractaterne, selv i en Chateaubriants christlende Digtninger, der engang priste de heros minemment, som han nu haaner - overalt finde J det Folk, som synger myrdende Gadeviser, i Dag slikker Spyttet af sin Behersker, og i Morgen kaster hans Billedstøtte i Cloakerne; priser sig selv, haaner den sande Ære, og døer for den falske, taler stort og handler smaaligt, styrter sig modvilligen i Afgrunden, men hielper sig atter op deraf med udegribelig Hurtighed, Klogskab og Behændighed; der erkjender hver Svaghed, kun ikke sin egen, der egennyttigen røver, men ogsaa formaaer at opoffre sin personlige Egennytte for Folkets større Tarv og sin Forfængelighed; der sulter og røver, vandrer i Ørkener og gjennem Have, for siden at kunne øde, men ogsaa kan undvære Alt, naar det maa saavære; der efter tolv mislykkede Forsøg begynder med samme Mod det trettende; der ikke kan bestaae uden Tyrannie, stedse skaber sig en ny, men spotter og bedrager enhver, endog medens det forsvaver den med sit Liv, der ved dyb Fordærvethed og Usædelighed ikke tilgiver den mindste Forseelse mod Velanstændigheden; der føler og dømmer fiint, men ikke rigtigen; der aldrig ynder det stille glimmerløse Gode, men enhver Flitterglands, hver Vittighed, endog det Onde, der møder det selv, naar det kun er pralende og falder i Øinene; der endeligen betragter Verden som sin Eiendom, og anseer sig for det eneste, for et til at herske bestemt Folk *). Dette er den Nation, der paa een Dag paa sin Herskers Vink dræbte mange Tusinde af fire Brødre, og hos hvilken der kun fandtes et Par Riddere og nogle Skarprettere, der vægrede sig ved at fuldføre Mordbefalingen; der søndersled Lig, og adspredte sine Kongers Aske i Luften; der under Ludvig den Store drev et forargeligt Spil med Keisernes Hjerneskaller og ødelagte Landsbyerne i Pfalz, medens den siden plantede der Frihedstræer, og brændte Slotteene; der to Dage førend Napoleons Fald kaldte ham Verdens første Monark, og næste Dag haanede ham, og sagde at han hedte ikke Napoleon, men Nicolaus. At den nu skjælder paa Napoleon, der skal bære alle dens Synder, er noget, som den ogsaa gjorde mod Robespierre, der i de sidste sex Uger af hans blodige Løbebane næsten havde været ganske uvirksom! Det gjorde Conventen mod de Medlemmer, hvis Rædselsdaad bleve den foredragne i Beretninger som den belønnede med Bifalesklap og Decreter. *) Her maa anmærkes, at Forfatteren, efter hans Erklæring, ikke forstaaer ved dette Folk den brave, konstflittige pressede og drevne Deel af Nationen, men kun begge Endepunkterne af Fordærvelse, den fornemme og foragtelige Pobel, de høie og smykkede Røvere; de Ny-Rige, Livrandørerne, den fordærvede Geistlighed, de nye og gamle Roues &c. Nu stille man dette Folk, mægtigt og stort og forenet, og eet i Sprog og i Sæder fra Nordsøen til Middelhavet, med en saadan Hersker, der intet Middel forsmaaer, der intet agter i Verden uden sin Nations Stemning og Jndbildning, som han forstaaer at frembringe og lede, mod en Samling af Folkeslag, der intet andet have tilfælles med hverandre end Navn og Sprog, og see hvorledes vi bleve elendige.