Berlingske Tidende, 1836-08-05
Det er temmelig sandsynligt, at Forfatteren til Stykket, om Hoveri, i Følgebladet til den Berlingske Tidende Nr. 136, 1836, ikke henhører til de danske Godsejeres Tal; thi ligesom vi i Hr. Tuteins Fremstilling af Forholdet imellem Godsejer og Fæstebonde, saaledes som det er optaget i et offentligt Blad, har et aabenbart Beviis for at denne Mand, som een af Danmark meget agtede Godseiere, betragter Bondens Stilling som Hoveriggjørende med et i Sagens Natur grundet fleersidigt Hensyn, saaledes kan man ogsaa med Føje forvente, at enhver retsindig Godsejer ikke, ved at behandle Hoverisagen, alene vil see hen til den Rettighed, der antages erhvervet til Bondestandens Hoveri, men, afkastende alle Fordomme, betragte Hoveriet i sine Følger for Statssamfundet, Godsejeren selv og hans Fæstebønder, hvis Vee og Vel ikke alene ligger hans Hjerte, nær, men tillige saa saare meget har Jndflydelse paa hans egen Velfærd. Den ærede Herre maa altsaa tilhøre en anden Classe af Statsborgere, og er han nu ikke Landmand, saa kan hans Meninger i Landvæsens Sager ei heller tillægges den mindste Vægt, og er han Landmand, saa tilbyder jeg ham et Veddemaal paa 500 Rbd., saafremt han i tre Aar for ordinaire Hoveripenge vil paatage sig at gjøre almindeligt Hoveri for en Bondegaard til nærmeste Hovedgaard, uden efter tre Aar at finde sin Regning ved at at give tor til tredobbelte Hoveritzenge for igjen at blive fri, og dette maa ansees som et fuldgyldigt praktisk Beviis i Sagen; og erden ærede Hr. Forfatter ikke aldeles ligegyldig for et velordnet og kraftige Jordbrug, er jeg aldeles overbeviist, om, at Resultatet bliver i min Faveur. Jeg skulde vistnok ikke have grebet til denne Udvei, naar Danmarks Forpagtere og andre practiske Landmænd, der kjende, det saare store Tab af Arbejdskraft og Tid, der er en ubetinget Følge af Hoveriet; men saameget de ere opfordrede til at tale, tie de dog, skjøndt deres Tale hverken skulde gaae ud paa at favorisere Bonden eller fornærme Godsejeren, men den skulde kun give en Klarhed i Bedømmelsen af dette for Danmark saa saare vigtige Forhold. Jeg indrømmer gjerne, at Hoveriets Vedblivelse som en Rettighed, naar denne betragtes uden Hensyn til det Tab, som denne Tilstand medfører for det Almindelige, har meget for sig, men da man engang har begyndt at forbedre paa denne Tilstand, fra det den oprindeligen var, maa man ogsaa kunne blive ved med Reformationen efter enhver Tids Tarv. Den russiske Livegen føler vistnok ikke Trykket saameget som den danske Hoveribonde, fordi han alene maa betragte sin Stilling som Tjenesteforhold, og da han kun har Ansvar som saadan, uden som den danske Hoveribonde at have reelle Byrder til Staten, saa kan han heller ikke have Krav paa dennes Beskyttelse i en fri Virksomhed imod Godsejeren. Naar altsaa Hoveriet, saaledes som det er gjennemført fra Fortiden til den nærværende Slægt, har været underkastet megen Lempelse efter Tidens Tarv, uden at Godsejerens Ret til noget absolut Bestaaende derved er erkjendt, og det nu paa det meest indlysende kan godtgjøres, at Hoveriet in natura ikke alene kommer i Strid med den Aand, som Regjeringen, har anseet det gavnligt at fremlede hos Almuen, men endnu mere forstyrrer den Fuldkommenhed i Landbruget som Tidens Tarv saa højlig trænger til i et saa aldeles agerdyrkende Land som Danmark, hvor ingen anden Opmuntring finder Sted for dets Opblomstring, end ved at bortrydde alle Hindringer for dets meest ubundne Benyttelse, saa er der nu en ligesaa vægtig Grund tilstede for Hoveriets Afløsning, som der tidligere har været for dets yderligere Ordning.