Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-10-24
(Fortsat.) Fra Bertel fulgte i alle sine Handlinger en modsat Vei. Han foretog sig intet, uden i Forveien at undersøge, hvorvidt det kunde være ham til nogen Nytte. Ligesom Mathematikeren spørger, hvad beviser dette, saaledes spurgte han altid, hvortil gavner dette, For ham kunde gjerne en heel Gade staae i lys Lue, og han reiste sig ikke op førend han hørte at en Vens eller Venindes Huus var i Fare, og ved Venner og Veninder forstod han kun saadanne Folk, som paa een eller anden Maade kunde være ham til nogen Nytte. "Omsonst er den bittre Død var eet af hans Mundheld, og aldrig gav han sit Æble bort uden at faae en Pære igjen. De Fattige gav han aldrig en Skilling, thi det, sagde han, var at fremme Ørkesløshed og handle mod Statens Tarv. En lille Nødløgn ansaae han ikke allene for noget ganske Uskyldigt, men endog for et nyttigt Huus middel i det selskabelige Liv, og desuden havde hans Manuducteur ofte nok sagt ham, at den første Grundsætning i Juris prudence er at benegte alt hvad der ikke er bevist, eller at lyve, hvor man ikke kan overbevises om Løgn. Dernæst vidste han med Nørregaard at gjøre en skarpsindig Forskjel mellem Logn og Usandhed, og var af den Mening, at man kunde sige saa megen Usandhed som man vilde, naar man kun vogtede sig for at sige Løgn. Med disse Grundsætninger betraadte Bertel Falk Embedsbanen. Allerede, som Copiist ansaae han Publictet for en Pest og Sandhed for et Slags Aquartofkana, som kunde være godt til sin Tid og til sit Brug, men som var en farlig Gift i Mængdens Hænder. En Embedsmand, ligemeget paa hvilket Trin han stod, betragtede han som en Cherub, over hvis Hellighed man ikke noksom kunde paage. Han roste alle Jndretninger og alle Mennesker, selv naar han i sit Hjerte følte sig nok saa overbeviist om at de fortjente Dadel Han skjød aldrig bag Læsset førend det hældede, og hans Domme vare sædvanligen et Eccho af den offentlige Stemme. Mod sine Overmænd var han saa ydmyg som en bodfærdig Synder, mod sine Undermænd vidste han derimod at give sig en stolt og vigtig Mine. Han surede som en Bie omkring Folk af Jndflydelse, snakkede dem efter Munden, lod sig sige Grovheder, uden at lade som han hørte det, satte dem altid et Trin høiere i Rangforordningen, og kaldte hver Madame Frue og hver Justitsraadinde Deres Naade; løb Ærinder for Damerne og hialp dem ind i og ud af Vognen som en anden Skopudser, kort sagt, lod sig bruge og brugte igjen andre som et Middel til visse Hensigters Opnaaelse. Verden vil bedrages, tænkde han, og Maaden, hvorpaa det skeer, kan være ligegyldig. - Hans Bestræbelser bleve heller ikke ubelønnede. Hans Foresatte kaldte ham et fortreffeligt Menneske, det smukke Kjøn, der lige fra Evas Tider af har spillet en saa vigtig Rolle, holdt ogsaa meget af ham. Det varede ikke længe og vor Bertel blev Fuldmægtig og derpaa. ligesom ved et Salto mortale – Secretair. . Jesper Falk saae dette og rystede med Hovedet. "Himlen bevare mig, sagde han, fra at gjøre saaledes Lykke i Verden. Nei, sat justitia & pereat mundus. Hellere vilde jeg spise Skof ter og gaae i en Vadmels Kjole, end bruge mine Medmennesker som et Middel, eller fornedre min Værdighed, eller handle efter Grundsætninger, der ikke kunne gielde som en almindelig Lov for alle Mennesker. Bliver jeg da et Offer for Moralloven, saa har jeg dog den Trøst, at Verden engang vil sige, han faldt som en retskaffen Mand! Jesper Falk havde allerede i nogle Aar trukket sig saa meget som mueligt tilbage fra Verden. Philosophie og Moral var hans Hovedstudium. Men da han ikke lagde sig efter et saakaldt Brødstudium, saa maatte han søge Livets Ophold ved Børneundervisning. Denne Næringsvei foraarsagede ham mange Ubehageligheder, thi da han var Lærer i et Jnstitut, og, efter sine eengang antagne Grundsætninger, ikke kunde give rige og fornemme Folks Børn ufortjent Roes, eller taale deres Unoder og Uartigheder, saa kom han snart i Uenighed med Jnstitutforstanderen. Jkke bedre gik det ham med de Privatunderviisninger, han gav. Da det var ham umueligt, at lyve eller hykle, saa sagde han Forældrene altid reent ud sin Mening, naar han saae at deres Børn manglede Nemme eller Lyst til at lære noget. Saaledes havde han engang en meget god Condition hos en rig Hørkræmmer, der havde en stor Klodrian af en Søn, som skulde studere Theologie og, efter Faderens Ønske, engang blive Biskop. Kied af at plante Roser i Blaaleer, sagde Bertel en Dag til Hørkræmmereen: "Min kjere Hr. " Vil De lyde mit Raad, saa lad Deres Søn handle med Hør ligesom DeDet har han Hoved til. Det er jo bedre at blive en god Hørkræmmer end en slet Biskop." Hør kræmmeren blev vred, viste Jesper Døren, og fortalde alle sine Bekjendtere, at der ikke gaves en større Grobian og slettere Jnformater end Jesper Falk. Det rygtedes snart over hele Byen, og uagtet man ikke kunde ønske sig en flittigere og grundigere Lærer end Jesper, skjøttede dog ingen om ham. Han maatte nu vælge et andet Levebrød, og blev Forfatter. Han skrev om Menneskerettigheden, om Frihed og Lighed, om det høieste Moralprincip. Han talde et djærvt og frimodigt Sprog. Jngen vidste hvo denne ny Sandhedsapostel var, og hans Arbeider fandt, saalænge de endnu havde Nyhedens Glands, temmelig Afsætning. Men da han vilde staae paa sine egne Been, da han ikke vilde søge Beskyttelse under en eller anden lærd Navns eller Ørns eller Paafugl Vinger mod de Rovfugle, som hemmelig lurede paa at opsluge hans hele Navnkundighed, saa varede det ikke længe førend ogsaa denne Næringskilde blev stoppet for ham. Man begyndte at recensere hans Arbeider. Mennesker, hvis hele Udødelighed var bygget paa nogle Drikkeviser, en Mængde partiske Recensioner og nogle vandede Afhandlinger, som Venner og Venners Venner havde udskreget som den menneskelige Aands Mesterværker, sadde paa Dommersædet, fricasserede den redelige Falks grundigste Arbeider, udpillede med største Ængstelighed de ubetydeligste Feil og forbigik ganske alt det Gode og Skjønne deri. J kortere Tid end et Aar var det ude med Falks Reputation, og ingen gad mere læse hvad der kom fra hans Haand.