Berlingske Tidende, 1836-03-18
London, den 8de Marts. – J Anledning af Oran gist=Spørgsmaalet, tog Cantsleren af Jrland, Lord Plunker, i Underhusets Møde i Gaar Ordet for Regjeringen, og søgte at føre Sagen tilbage til det rette Synspunkt. Han erklærede det for en stor Vildfarelse, hvis man troede, at Orangist-Logernes Opløsning var Resultatet af en Undersøgelse af Catholikkernes og Protestanternes respective Kræfter. Underhusets Beslutning var blevet fattet af en Forsamling, af hvilken de ni tiende Deele vare Protestanter, og kun en tiende Deel Catholikker; det var derfor ingenlunde nogen Triumph. Catholikkerne havde havt over Protestanterne, men en Triumph for Catholikerne, Protestanterne og Loven over et System af den combinerede Opposition mod Loven. (Hør, Hør!) Hvad ham angik, havde han bestandig hørt til Oran gist=Foreningens Modstandere, men aldrig tilskrevet sammes Majoritet uværdige eller ulovlige Hensigter, eller Sindelag; han troede, at den intet andet Øjemeed havde havt, end Beskyttelsen af Protestantismens foregivent truede Jnteresser, og at aldrig noget saa dumdristigt Foretagende, som en Forandring af Tronfølgen (hvorom der nemlig havde været Tale) var faldet Orangisterne ind; men ikke destomindre troede han, at det ikke vilde være Foreningens Medlemmer muligt, at afvælte den Beskyldning, at de havde hørt til en, Landets Jnteresser truende Forening. Denne var dog ikke saameget at dadle for dens Hemmelighedsfuldhed, som fordi den havde været en religiøs Forening, beregnet paa, i Jrland at sætte Protestanternes Jnteresser mod Catholikkernes for bestandig, medens dog saavel Catholikker som Protestanter skulde forene sig til Opretholdelsen af Landets Love. Foreningen havde til Hensigt, at forene Protestanterne til et Parti, og derfor havde man undertrykket den. Mange af den protestantiske Kirkes ivrigste Venner i Jrland vare imidlertid de meest afgjorte Fjender af Orangismen. Han gjentog derfor, at man vilde fælde en saare vildfarende Dom, hvis man i Underhusets Beslutning troede at see en Triumph, tilfægtet af Catholikkerne. Det eneste Værd, hiin Beslutning havde, var, at den indeholdt en Erklæring af den størst mulige Autoritet, at nemlig det irske Folk, hele Folkets Masse, skulde være frit og nyde lige borgerlige Rettigheder, saavel i Navn som i Gierning. Men Principet, efter hvilket Regjeringen gik frem i Jrland, maatte svare til Aanden, i de fra Legislaturen udgaaede Beslutninger, og i Gierning og i Sandhed lade en lige Retfærdigheds og lige Love upartiske Velgierning blive hele Folket til Deel, uden Forskiel paa religiøse Secter eller politiske Partier. Mere forlangte han (Lord Plunket) ikke, ligesaalidet som den hæderligere Deel af Catholikkerne. Men hvorledes skulde saadant opnaaes undtagen ved Lovens Arm og Regjeringens Myndighed? Det var saare let at paastaae, at Regjeringen opførte sig partisk og uretfærdig, og at alle dens Gunstbeviisninger udelukkende flyde ind i een Canal, men endnu havde han ikke hørt Tale om nogen særdeles Act, af Gjøreneller Laden, hvorfra man havde hentet en Anklage mod Regjeringen; han gjentog derfor sin, allerede tidligere gjorte Opfordring, at fremme en bestemt Besværing, og han lovede i saa Fald et udtrykkeligt, bestemt og tilfredsstillende Svar. (Hør!) Han vilde ikke nedlade sig til at undersøge et Jndivids (O'Connells) Forhold, om hvem man paastod, at han spillede et Slags Stormesters Rolle i dette Lands Ministerium. Det sande Spørgsmaal angik ikke alene Ministrenes foregivne Underdanighed, men om disse, medens de betjente dem af et Jndivids Tjeneste, der havde gjort dem den Ære, at tilbyde sig dem, i noget enkelt Tilfælde eller i nogen Grad havde opoffret deres Grundsætninger. Han (Lord Plunket) kunde aabent svare, at saadant aldrig var skeet. Han vilde ikke paastaae, at Hr. O'Connell nødvendigviis maatte anvende sin Jndflydelse paa en velgjørende Maade, at han ikke skulde være istand til at gjøre uretligt Brug deraf, men han havde dog den Anskuelse, at Hr. O'Connell ydede Jrland store Tjenester, og at, som Følge deraf, hiint Land aldrig havde været i en saa rolig Tilstand, som for Øjeblikket. Men kunde man da antage, at den Regjering var ved sine fulde fem, der vilde til bagevise en Jndflydelse, der tilbødes den af et eller andet Jndivid, Hverken selve Hertugen af Wellington eller Sir Robert Peel havde nogensinde gjort det. Hr. O'Connell havde maaskee ikke ført det tilbørlige Sprog med Hensyn til Overhuset; men var Regjeringen forpligtet til at holde Bog over de Bjord, dette eller det andet Huses Medlemmer betjene sig af, for at lære de Personers Temperament at kjende, der tilbyde den deres Understøttelse? Hvad den Regjeringen forekastede Begunstigelse af Catholikkerne fremfor Protestanterne angik, da var der i Jrland, siden Lord Mulgrave havde tiltraadt Administrationen, kun blevet udnævnt en eneste Dommer i den høieste Ret, og det endog en Protestant; blandt de udnævnte Underdommere vare der lige mange af begge Troespartier. Hvis man endelig vilde dadle Regjeringen angaaende nægtet Beskyttelse af de Geistlige ved Tiendens Jnddrivelse, da maatte man ikke lade det beroe ved almindelige Yttringer i Flæng men anføre bestemte Klagepunkter.