Berlingske Tidende, 1812-01-03
Oldingen mønstrer sjunkne Hær af Handlinger, Øieblikke, Tanker. Barnet er Barn, har Blomsten kjer og Roser, og Lilier, og Glemmigen sanker. Blomster visne, men nye groe paa Sletter og Fielde, paa Stammer og Qviste. Som Børnets Leeg elsk Oldingens Rol da flettes Dig Krands af de Venneto, en Krands, Du ret aldrig vil miste. Seer Du, Størsøn, Aaret hælder; snart mod sidste Kyst dets Bølge slaaer. Kun i Krøniken dets Navn da staaer, under det den Dom, en Fremtid fælde. Ogsaa Livet bradt forgaaer. Ubevidst henaandes Vaar; først forsvunden, signes Sømmer; kold og langsom Vinter kommer; snart mod Gravens Kyster Bølgen slaaer, Eftertid er Livets Dommer. Dit er det Øieblik, hvori Du rask og rød modtager Hylding som en Skiønheds Dronning, stolt træder Støvet som en Jordens Konning, det Støv, der var Din Lige. Bleg og død Du segner ned i Gravs, Din Moders Skiød. De skjønne Læber meer et svare, den derve Fod ei rører sig. Bort trækker flux hiin lette Skare, som har igaar tilbedet Dig. Hvem er Dit Liig a Afsky, Hvo tør boe, Din Fremtid trøstelig, Din Fortid tro, hos Dig i mørken Kiste, Hine To Jeg seer han, Odingen, fremtrine med Dybsinds Alver i sin Mine, af Taushed ført. On ham en Midnatssky, Selv er han klædt som Drøm i Morgengry, halvt synlig, halvt usynlig. Hvor han sværet frem, Engle hylde, Støvet hæver; men Engles Chor ned Støvets Chor sig haver: Naar længer Kunst og Urt et læger, naar Ædlingen er ner sin Grav, Du rækker ham e Honningbæger, en Fakkel og en Tristestav. Da glide hen forbi hans Øie hver vunden Kanp, hver baaren Møie, hvert Fædrelandet oret Slag, hver Draabe Blod for gode Sag. Da stirrer han fro mod det Høie og takker Gud for sidste Dag. End seer jeg Dig, en Olding vel af Alder, men Yngling i Dit Blik, det Blik, der døde frem af Graven kalder, naar, atter vækkende til Liv, det falder der, hvor for Sekler siden Vandrer gik, Det lyner, dette Blik, ud fra Din Pandes Buer, det tænder, Gnisten lig, har Flint ramt Staal. Og jeg den glemte Daad, den tabte Tanke skuer, som i dyb Fjeldnat enkelt Bannes Baal, at blusse frem i klare Luer. Thi kjender, Olding! jeg Din Gang, Dit Spor og Lyden af Dit Tempels Chor: Du den Hedenfarnes Aand gjennem Gravens Skygge leder. Du har Magten i Din Haand over Himles Salligheder. Dit er Støvets Dommers Bud, Ham, Du trøster, signer Gud. Vær mig velkommen, Olding! thi jeg sær i Skyen hos Dig hiin den Lille, hvis rynkefrie Tinding leer, hvis Røst er Sang, hvis Dragt de Blomster vilde Det er jo Ham, der, naar han titter, til Fangen ind bag Fængslets Gitter, da har alt aabnet Ørknens Væld. Det er jo Ham, der, naar og han sig gynger, imellem Synkende blandt Bølgeklynger, omskaber Vraget til et Field. Det er jo Ham, hvis Kys er Den, det kastes til, Liv, Himmel, meer end Liv og Himmel. Hil ham, Hil O venlige Lille! Din Røst er saa huld, Dit Øie den huldeste Stjerne. Som Du, saa tryller ei Kongers Guld, og stod end Du længst i det Fjerne. Ovenlige Olding! Du svigter os ei, end aldrig var Smiger Din Vane. Lig Maanen gaaer Du langs eensom Vet, men fylder med Engle Din Bane. O venlige tille, var Fædrelands Ven, Forlad ei, om Alt og forlader! Det er kun Tider, der svinde hen; Du bliver, et Bud fra vor Fader. O venlige Olding, var Dannemand tro. Du signe med Fred fra det Høie, Og Nidding ønske: med Ædlings R. engang at bestaae for Dit Øie Sid blid med os, Olding, bag eensomme Bægge Du, Lille, forstærke de Jublendes Raab, Annammer, ledsager, bekrandser os, Begge. Erindring og Haab, Frederik Høeg Guldberg, Professor.