Aalborg Stiftstidende, 1832-08-11
(En fransk Lærd har i denne Tid bearbeidet en Deel af det gamle rabbinske Værk Talmud, og om efterstaaende af Talmud uddragne Allegørie siger han, at den er en høist lærerig Fabel, indeholdende mange Skjønheder.) Ved at fortsætte sin Marsch gjennem det ubebyggede Land og den øde Ørken, kom Alexander endelig til en liden Flod hvis Vande henglede fredeligen mellem tvende muntre Bredder. Flodens speilglatte Overslade, ikke bevæget af noget Aandpust, var et billede paa Tilfredsheden selv og syntes i dens Taushed at udtrykke: her er Fredens Hjem. Alt var stille, man hørte kun Lyden af Smaabølgernes sagte Rislen, der syntes at tilhviske den trætte Vandrer, Kom og nyd Din Deel af Naturens Velgierninger, men ogsaa ligesom fornærmet over, at saadan Opfordring blev gjort forgjeves. Et beskuende Gemyt vilde i en saadan Natursene have fundet tusinde kostbare Reflectioner, men hvilken Tillokkelse kunde den have for en Alexander, hvis Hu kun stod til Ærgierrighed og Erobre=Lyst, hvis Øie havde vant sig til Rov og Blodsudgydelse, hvis Øre ikke afskrækkedes ved Vaabenbrag og døende Menneskers Vee- og Jammerskrig. Alexander forfulgte sin Vei; dog maatte han, udmattet af Hunger og Møisommelighed, snart holde inde. Efterat han havde leiret sig ved Flodens ene Bred, tog han nogle Slurke Vand, der var ham til Beundring velsmagende og forfriskende. En saadan Kilde, meente han, maatte have sit Udspring i et riigt og lykkeligt Land: lad os drage did! Nu fulgte han Vandets Løb og kom til Paradisets Porte; men da han fandt disse tillaasede, saa bankede han paa med den ham egne Uregjerlighed. "Herind bor Du ikke komme, raabte en Stemme indenfra, denne Port er Herrens Port. Herrens, jeg er Jordens Herre, jeg er Alexander Erobreren." Stemmen svarede: "Vi erkjende her ikke andre Seiersherrer end dem som beseire deres egne Lidenskaber; kun de Retfærdige finde her Indgang." Forgiæves søgte Alexander med Magt at trænge ind i de Salliges Boliger; der hialp hverken Trudsler eller Bøn Nu henvendte han sig til Paradisets Vogter: "Du veed at jeg er en stor Konge, en Mand, hvem flere Nationer hylder; da Du nu ikke vil unde mig Tiltrædelse, saa giv mig i det mindste noget, hvoraf den forhausede Verden kan see, at jeg har været, hvor for mig ingen Dødelig har kunnet komme. Nu vel, Ubesindige, svarede Paradiesets Vogter, her har Du noget, der er i Stand til at helbrede, Din Siels Sygdom, af et eneste Blik paa samme vil Du lære mere Viisdom, end som Du hidtil har lært af alle Dine Lærere. Gaae nu Din Vei. Alexander greb med Begjærlighed efter hvad der raktes ham og gik dermed til sit Telt; men hvor stor var hans Forundring og Forvirring da Foræringen befandtes ikkun at være et Stykke af et Dødningehoved. "Hvorledes - udraabte A. - er det en Foræring for Konger og Helte! Skulde dette være Frugten af saa megen Arbeide, Fare og Møie?" J sin Vrede og skuffede Forventning, henkastede han den jordiske Levning med Foragt fra sig. Store Kongel, sagde en Viismand til ham, gansee ikke denne Gave for en ringe Ting, den indeholder overordentlige Egenskaber, om hvilke Du kan vorde overbeviist, naar Du lægger den paa Vægtskaalen for at lade den opveies mod Sølv eller Guld. Alexander befoel at Prøven skulde gjøres. Been stumpen blev nu lagt i een Skaal og Guld i en Anden, og til Alles Forundring, var Guldet lettere end Benet. Man dyngede mere og mere Guld paa, men forgiæves. Besynderligt - sagde A. - at et saalidet Beenstykke beholder Overhaand over saadan en Dynge Guld. Skulde da her ingen Ligevægt være at tilveiebringe. Meget let- svarede Viismanden - dertil hører kun lidet," og idet han tog lidt Muld og strøede det over Stumpen af Hjerneskallen, sprang denne Skaal strax i Veiret. Kan Du nu ogsaa forklare mig dette Phænomeen?" udraabte A. forhauset. "Store Konge - svarede hiin - denne Been stump er det menneskelige Øies Huulhed, der af Omfang er saa liden og dog saa umaalelig i sine Ønsker. Jo mere det har, jo mere vil det have. Det kan ikke tilfredsstilles hverken ved Guld eller Sølv eller ved nogen jordisk Rigdom; men er det først nedsænket i Jorden og tildækket med Muld, saa er dets umaalelige Ærgjerrighed standset.