Politivennen, 1805-01-01
Forslag til nogle Jndretninger, som tjene til at befordre den Sjellandske Bondes Tarv. (Af A. Holm, Provst.) (Fortsat fra No. 27.) Tyren kunde vælges af Sognefogden, Oldermanden og Medhielperen ved Extraskatten i hver By. Da Qvægarten beroer paa Tyrens Godhed, siden Qvæget falder mest efter Hannen, saa burde man til Tyraltid vælge en Kalv af bekjendt god Rase, som burde være lang i Kroppen, lavbenet, viig eller bred imellem Sidebenene, bredpandet, med store Øjne, og som ikke havde mindre end 8 Tænder. Da en Tyr ber holdes godt, og man veed, at dette skeer aldrig, naar den efter Omgang skal have sit Foder nu hos en, nu hos en anden Gaardmand i Byen, saa vilde det være nyttigst, om Tyren forblev hos een Man i den Tid den skulde være Tyr; og da dens Underhold nu ej kan betales med Tyre-Eng eller et Stykke af Byens Jord som brugeligt var for Udskiftningen, saa finder jeg det passende, at enhver Mand, som havde Qvæg i en By, betalte aarligen til Tyrens Underhold 8 a 12 ss af hver Ko eller Qvie, som var 2 Aar gammel og derover, ved denne Jndretning fik Sjelland større og bedre Qvæg end det her nu findes. Jeg kommer nu fra Qvæget til Faarene, herved maae jeg anmærke, at de sjellandske Faar deels ere meget smaae, deels at de bære mere Haar end Uld, og at denne Uld er styg og ringe. Det er altsaa klart, at disse Faar ere af meget ringe Værd, da deres Kjød har ingen Vægt, og deres Uld ingen Godhed, de bør derfor aflægges og andre i deres Sted anskaffes, men strax at aflægge dem og at anskaffe andre er ikke gjørligt, deels fordi en Bonde har ikke altid Ævne til paa engang at forskaffe sig en nye Faareflok, da Faarene ville stige alt for højt i Prisen, naar man paa engang skulle afskaffe den slettere Faareart og anskaffe en b dre; deels da man har lagt Mærke til, at Blandingen af Faarearten er stærkere end den aldeles rene Rase af engelske Faar, altsaa bedst passende med vort haardere eller koldere Clima. Jeg troer derfor, at det vilde være nyttigst for Almeenvellet om Regjeringen befalede, at enhver Bonde inden 4a 5 Aars Forløb skulle anskaffe sig en Vædder af den her i Landet indførte engelske eller spanske Rase og behandle sin Faareflok paa følgende Maade, i de 3 første Aar skulle han i det mindste aarlig beholde de 2 bedste Gimmerlam i Flokken til nyt Tillæg, og derimod hvert Aar udstøde af Faareflokken de 2 styggeste af hans Faar; hvert 3die Aar skulle han forskaffe sig en nye Vædder af bedre Art; efter 5 Aars Forløb burde intet styguldet Faar findes i nogen Faarestok, saa at man inden 1810 kunde overalt i Sjelland være forsynede med gode Faar, der igjen bet ite deres Ejere de paa Dem anvendte Bekostninger, da Ulden blev overflødigere og finere, og Faaret større og vægtigere, saa Ejeren kunde vente det godt betalt, istedet for at han nu ej kan naae Halvdelen af det, som gives for Herregaards Lam. Uden denne eller nogen anden lignende Forandring tør vi ikke vente nogen Forbedring i Faare-Avlen i Sjelland, da Bonden hvert Aar slagter sin gamle Vædder og tillægger en ny, bortsælger de største Lam og beholder dem til Tillæg, som Prangeren har udskudt. Følgen heraf bliver denne, at Bondens Faar blive altid smaae. Og saalænge Bonden har denne usle Rasee, er det et forgjeves Foretagende af andre, at ville beflitte sig paa bedre Faar, thi da Faar gaae over næsten alle Gjerder, saasnart Ævret er opgivet, saa bliver den bedre Art af Faar ofte fordervet ved Sammenblanding med den slettere. Det ville derfor være almeennyttigt, om det ved en Forordning blev paalagt Bønderne, at gjøre ovenmældte Forandring med deres Faar. Naar man betænker at Udskiftning aldrig havde taget Sted, om denne ei var skeet efter Kongel. Befaling, siden Bondestanden paa den Tid var ligesaa meget imod den, som de fleste nu ere for den, saa vil man ikke finde nogen Grund til at dadle mit Forslag om at indføre det ber Sagte ved en Forordning. Det paaligger den klogere, at foreskrive den enfoldigere Forholds-Regler, og naar disse befordre den enfoldigeres Vel, da kan de ikke ansees for andet end en Faders Bud, der foreskriver Barnet hvad det skal gjøre, fordi han vil Barnets Vel og kjender dette bedre end Barnet, der mangler Faderens Klogskab og Erfarenhed. Men da Forordninger ikke altid saa nøje efterkommes, saa ville det være passende, om Oldermanden og Medhielperen i enhver Landsby imellem Mikkels- og Mortensdag eftersaae hver Mands Faar, lode sig forevise de Gimmerlam, som hvert Aar skulle tillægges, optegnede hver Mands Faar og den aarlige Forbedring blandt disse anmeldte for Sognefogden dem, som ikke havde anskaffet sig den befalede Vædder, eller som havde skilt sig ved de Gimmerlam, som aarlig skulle tillægges. Naar da Vædderen ei var anskaffet til den befalede Tid, da burde Bonden betale en Mulkt af 4 Mk. for forste Aar, hvilken Mulkt blev aarlig fordoblet indtil en Vædder af anførte Rase var forskaffet: befandtes Bonden ei at beholde det bedste Gimmerlam til Faareflokkens Forbedring, da skulde han i Mulkt betale forste Aar 2 Mk. for hvert Lam, som mangle de, og i de følgende Aar dobbelt. Denne Mulkt blev deelt i 2 Dele, den første Deel heraf tilfaldt Sogne-Distriktets Fattig Kasse, den anden Deel af samme blev igjen deelt imellem Sognefogden og Medhielperen af den By, i hvilken den boede, som maatte betale Mulkten. Mærkede man at Faareavlen formindskedes, kunde man paalægge enhver Gaardmand, at han foruden Vædderen skulde i det mindste have eet gammelt Faar for hver 2 Tønder. Hartkorn, som laae til hans Gaard; dette er det almindelige Forhold af Faar i denne Egn, i Skovkanten gives altid flere Faar, formedelst den overflødigere Græsning Skovbeboerne har frem for den, som boer paa Heden. Det skulde ikke være nogen forbudet, at holde saa mange Faar, som han selv vilde, da enhver veed bedst selv hvad han kan fordre og græsse. Ved slig Forandring med Faareavlen vandtes dette, at Landets Fabrikører fandt i Landet selv den fornødne gode Uld, hvoraf de kunde skaffe os saa gode Hatte, saa godt Klæde og andre uldne Vare, som nogen ærlig dansk Mand vilde bære. Vi beholdt da i Landet disse Penge, som i mange Aar ere vandrede ud til fremmede Lande, og denne Besparelse var ikke ringe, men man maatte da og vaage over, at vor egen Uld ej gik ud af Landet og kom tilbage igjen i Vare fabrikerede paa fremmede Steder, hvilket er nok ofte skeet tilforn; syntes da en eller anden pyntelig Mand, at Klæde af Landets Uld var ham ej godt nok, da kunde Regjeringen formindske denne hans overdrevne Lyst til Pynt ved at lægge høj Told paa al fremmed Uld, som blev indført i Landet. Det er jo billigt, at den, som vil udmærke sig ved en kostbar Dragt, betaler noget for den Agtelse, som han vil Dragten skal forskaffe ham. (Fortsættes.)