Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-09-16
Jndsendt fra en fraværende Ven! Den Ønskværdige. Jeg vil afskildre en af guddommens ædelste Gaver, en af Dydens bedste Lærere, en med Ud skyldighed, Dyd og den guddommelige Viisdom zired Skabning, de dydige unge Karles Længsel og de giftes Glæde, kort sagt: den Ønskværdige O! Du guddommelige Dyd, Styr min Haand, medens jeg giør dette yndige Portrait! Giv mig selv de Fuldkommenheder, som kunde ligne dem, som jeg nu vil afskildre, Min rystende Haand maatte ellers forraade mit Hiertes Bebreidelser, og efterlade i Billedet Kiende-Tegn af Malerens Forvirring. Hun blomstrer i en ubesmittet Ungdom. Alle hendes Ansigts Træk udtrykke en ædel Enfoldighed og en høi Uskyldighed, der synes at være ligesaa kyndig om deres egen Værdie, som kyndig om den fordærvede Verdens Ringegyldighed. Bred med tusinde Egenskaber, af hvilke hun kunde være saa Stolt, at ophøie sig over sine tankeløse og forfængelige Lege-Søstre, beggegner hun dem med en Ydmyghed, som om hun vilde vise hvorlangt hun, hendes Tanker, endnu er fra den Fuldkommenhed, som hun tragter efter. Hendes Eenfoldighed og Uskyldighed er ikke af den Beskaffenhed, som en blød Agnes, hvis Øine ikke sige noget, og som ikke oplukker sin Mund, fordi hendes Siæl ikke engang kand frembringe taalelige Tanker. Af hendes muntre Øine fremskinner Forstand, hendes betydende Mine viser Vittighed, hendes Gebærders Anstændighed, og alt tilhobe forraader en Siæl, som er oplagt til ædle Følelser. Om den milde Natur havde given hende end og det allerskiønneste Legeme, vilde hun dog skamme sig, ifald hendes ædle Siæl ikke meget overgik det. Allerede i de første Aar af hendes Barndom har hendes vise og forstandige Moder dybt indprentet i hendes bløde og lærevillige Hierte denne Lærdom. J dit Legeme, min Dotter, boer noget ædlere end det, derved er du beslægted med Guddommen, ligesom ved dette med Støvet. Det samme fortiener af din Omsorg; Ligesom du dyrker det, skal du blive lykkelig eller ulykkelig. Denne kloge Moder, som bestandig baade hendes høie lærdom og hendes Pligt for Øine, har i de Aar, som man allermindst troer at fortiene Opmærksomhed, selv dannet denne til hendes Omsorg saa værdige Datters bøielige Hierte. Hun har behandlet de endnu spæde Følelser med en klog og behændig Haand, og giver dem den lykkelige Dannelse, som er tvertimod den naturlige Vanartighed, og hvorved man giør sig og andre lyksalig. Egensindighed, som i de unge Hierter er den stærkeste og farligste Tilbøielighed, har hun med den kiærligste og ømmeste Omsorg betagen hende, tidlig vandt hende til at see og taale, at gemeenlig det skeer, som er tvertimod vore Ønsker. Nu er hun saa lykkelig, at hun altid glæder sig, naar hendes Ønsker opfyldes, og aldrig kuurre, naar Himmelen negter hende denne Fordeel. Hendes Forfængelighed har hun ikke bedre vidst at hæmme, end ved at vende den ædle Drift, til at giøre sig fuldkommen og bemærked, til store og for hendes Siæls Adel værdige Ting, og ved Et lære hende at foragte det, som de smaa Siæle ansee med saa store Øine. Hun visede hende, at Skiønhed uden Sæder, Vittighed uden Skiønsomhed, og Rigdomme uden den Kunst at bruge dem vel, saa langt fra forhøie vores Værdie, at de meget meere formindske den. Derfor er denne guddommelige Pige aldrig stolt iblandt hæslige, aldrig indbildt iblandt de taabelige, og mod dem, som ere mindre bemidlede end hun, altid ydmygere, end mod de rige. Hun har ikke Aarsag til at misunde nogen. Og da hun bruger de Fordele, hvormed Naturen og hendes Flid har ziret hende, som om de ikke vare hendes egne, saa bliver hun ikke heller misunoed af nogen. Hun har alt for mange Fuldkommenheder selv, som hun daglig stræber at for bøie, til at hendes Vittighed skulde finde i andres, Feil en kildrende Fornøielse. Skarpsyned nok til at bemærke dem, drager hun deraf Lærdomme og bevægende Grunde til Forsigtighed, og i fortroelige Samtaler troer hun, at hun, til sin Næste Opbyggelse, har Tilladelse til at bemærke dem Men hun skyer, mere end Gift, al forhaanende og fornærmende Vittighed, hvorved Næsten, som Menneskelighed skulde have Medynk med, bliver et Maal for Ondskab og Misundelse. Dette erhverver hende en almindelig Kierlighed og Høiagtelse. Og da ingen frygter for hendes Vittighed, hvor finden end er, saa bliver denne saa farlige Fuldkommenhed, som skaffer andre den halve Verden til Fiender, et Middel til at forskaffe hende Venskab hos enhver. Jngen er bange for hende, uden den hierneløse Spradebasse, hvis tankeløse vittige Jndfald smelte for hendes, ligesom Snee en for de milde Foraars Vinde. Saa lemfældig, som hun er mod Næsten, saa stræng er hun mod sig selv. Hun bedrøves og ydmyges mere ved den mindste Feil, end andre ved en Forbrydelse. Hendes fine Følelse finder i hendes hemmeligst Drifter saadanne Bevægelser, som foraarsage hende Misfornøielse og Urve, fordi hendes Dyd derved er ufuldkommen. Hun har en sikker naturlig moralsk Følelse, af hvad som er ret og urett, og har endnu mere forbedret og forhøiet den ved Lyset af den Viisdom, som hun har lært af de vises Skrifter, men i sær af hendes fortræffelige Moders Læber. Skaberen anseer hun, som det første, som det fornemste Maal for hendes Pligter. Hun troer, at alle hendes Drifter, alle hendes Følelser bør være ham helligede, bør ved Tanker om ham være ophøiede. Dog er hun saa langt fra al sværmerisk Skinhellighed, som fra en lunken, Ligegyldighed. Hun besøger ikke de falske helliges vanhellige Forsamlinger, og ingen hofmodig Bede-Søster betræder hendes Dør-Tærskel. Hun kiender Ufuldkommenheden i hendes Nidkiærhed, hun føler Svagheden i hendes Tro, og troer, at det er hendes Pligt, som Christen, at fordrage de vildfarende Brødre og Søstre, og ikke at afsondre sig fra dem. Hun veed, at den Gud, som hun ærer, fordrer af de Dødelige Kiærlighed, som den første Pligt næst efter hans egen Ære. Og hendes ædle Hierte er af Naturen tilbøieligt nor til denne skiønne Dyd. Jntet Øieblik er hende dyrebarere end det, som giver hende Leilighed til dens Udøvelse. Fortsættelsen følger.