Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-12-03
Negerslaver og Slavehandel. Udgiveren har i disse Dage faaet en Skrivelse i Anledning af det Stykke, der har været indrykket i dette Skilderie angaaende Negerinden Peggyls voldsomme Behandling. Det er altid interessant at høre, hvad der kan siges for og imod en saa vigtig Sag, og Udgiveren iler derfor, at meddele sine Læsere ovennævnte Skrivelse, ledsaget af hans egne Anmærkninger og Modgrunde. Den Varme, hvormed De ivrer mod Negerinden Peggys Voldsmænd er umiskjendelig: den er det gode følende Hjertes, som lider ved den haarde Medfart, der vises mod dets Brødre, de være af hvilkensomhelst Nation, af hvilkensomhelst Farve. Men just de, der have et saadant Hjerte, feile ofte i deres Domme; de tage ikke den kolde rolige Fornuft paa Raad med sig, henrevne af deres Følelser betragte de Sagen blot eensidig, og - afsige saa Dommen. Saaledes er det gaaet Den i denne Sag. Henreven af bitter Følelse har De i Deres Blad fældet en Dom, der virkelig er bygget paa eensidige Grunde; men den Sandhedskjerlighed, De har givet saa mange Prøver paa, er mig Borgen for, at det vil glæde Dem, at kunne gjøres opmærksom paa de fleere Synspunkter, Sagen kan betragtes fra.""Det er langt fra, at jeg ubetinget vil billige Handlingen, som De har skildret saa afskyelig; men jeg spørger Dem, om ikke det samme, som er skeet med Negerinden Pegge i Vestindien, skeer her til alle Tider i Europa, ja i selve det lykkelige Danmark? Først i Henseende til Jernet, der har været paalagt hende. Og give da ikke Fængslerne hyppige Vidnesbyrd om, at man belægger Mennesker med Jern, om Fødderne, om Armene, om Livet, om Halsen, og at, naar den Skyldige vil undvige, man for at sikkre hans Tilstedeblivelse forstørrer denne Jern-Masse? Kan dette være nødvendigt, være tilladt her, hvorfor skulde det og ikke og kunne være det hist? Negerinden har selv tilstaaet, at hun var bortløbet, maaskee har hun og gjort det fleere Gange, og nu skulde hendes Herre ikke have Tilladelse til at gjøre det samme ved hende, som man her gjør ved dem, hvis Tilstedeblivelse man vil sikkre sig? Det skulde ei være ham tilladt, naar en lemfældig Redselse ei vil frugte, da at forstørre Straffen? Naturligviis bør denne ei overdrives, og skeer det, bør Vedkommende vistnok ansees derfor, men først maa dog nok den Vægt af Jern være af Øvrigheden bestemt, som han ei maa overskride, førend han kan siges at have handlet lovstridig. Saalænge altsaa Peggis Herre blot har belagt hende med saa meget Jern, som var nødvendigt for at forebygge hendes Undvigelse, har han ikke gjort andet, end hvad der skeer daglig her hjemme." Først og fremmest maa jeg her spørge, Har Naturen nogensinde dannet Mennesket til Slave, og hvad berettiger det ene Menneske til at gjøre det andet til Træl Ligesaa vist det er, at intet Menneske har Ret til at sælge det andet, saa vist er det og, at ingen heller har Ret til at sælge sig selv, og gjør han det, saa foretager han sig en mod Naturen og Menneskeligheden stridende Handling, som aldrig kan have nogen forbindende Kraft. Den Jndvending, at Negerne f. Ex. paa Kysten Guinea sælge sig selv frivillig, at Mennesker betragtes der som en Eiendom, hvilken endog en Creditor kan gjøre sig betalt med, at Faderen der sælger sin Søn, Sønnen sin Fader, gjendriver sig selv. Vi ere oplyste Europæere, ikke Africanske Barbarer. At undskylde os med Barbarers Brøde, er sandelig en svag Retfærdiggjørelse. At Negeren bryder sine Lænker, og hader og forfølger den Blanke, som har gjort ham til Slave, er meget naturligt. Hvo i hans Sted, - var han end nok saa oplyst, - vilde handle anderledes, Voldsomt bortført fra Slægt, Venner og Hjem, fordømt til at hensukke sine Dage under en fremmed Himmelegn og i Trældom, bestandig i Frygt for, at blive solgt til en anden Herre, som vil forøge hans Lænker, kan han umuelig fatte Kjerlighed til dem, der ere den nærmeste Aarsag til hans tunge Kaar. Han vover alt, thi man har berøvet ham alt. Han troer ikke, at skylde den nogen Pligt, som selv tilsidesætter. alle de Pligter, han skylder ham som enhver anden menneskelig Skabning. At man i Europa ogsaa har Fængsler og paalægger Mennesker, Lænker, kan ikke forsvare Peggys Herre. Thi hvo paalægger her Lænker og hvem paalægges de? Det er Staten, der lader Lovene dictere dem som Betryggelsesmiddel mod eller Straf for Forbrydelser. Men aldrig har endnu nogen Privatmand, han være nok saa mægtig, havt Ret til, selv at dictere nogen Straf over skyldfrie Mennesker. Det er overalt ikke passende at sammenligne den vilkaarlige Straf, som en stundom raa og grusom Planteur finder for godt at paalægge den ulykkelige Negerslave, der ikke har søgt at forskaffe sig andet, end hvad Gud fra Fødselen af har forundt ham, med den Straf, som retfærdige Love paalægge den overbeviste Forbryder. Man maa godtgjøre, at Negeren ikke er født ligesaa fri, som enhver Enropæer, eller med andre Ord, at han ikke er Menneske ligesom vi, ikke er dannet af samme Stof som vi, førend man kan antage, at upartiske fornuftige og følende Mennesker kunne indrømme saadanne Sætninger. Jeg vil gjerne troe, at Tingenes nærværende Stilling kræver en mod Naturloven saa stridende Fremgangsmaade, og at det ene er en Følge af det andet. Vil man samle Rigdomme, maa man have Plantager, vil man have Plantager, maa man have Negere, vil man have Negere, maa man behandle dem som Fæ Europæerne kan man ikke bruge til Sukker plantagerne, følgelig maa man have Sorte, som med deres Friheds Forliis, i et brændende Clima og i deres Ansigts Sveed skulle aftvinge Jorden det Sukker, som vor beau monde fortærer i Chocalede, Caffe og Iis. - Men hvilke rædsomme Grundsætninger? - Hvorfor ikke hellere lægge Vind paa, at faae Sukker af vore egne Producter, Lad end være, at det ikke bliver saa godt, og at vi ikke kunne faae det i saa stor Overflødighed, saa er det, da Enropa i Aartusinder har undværet det Americanske Sukker, jo dog bedre, ganske at give Slip paa Nydelsen af dette undværlige Product, end at kildre Ganen med Sukker, som er kjøbt med vore sorte Brødres Frihed, Blod og Taarer. - J hvor høi en Grad Negerinden Peggyls Herre har handlet lovstridigt, tilkommer det ingen af os at undersøge, nu da Landets høieste Domstoel har afsagt hans Dom. Der gives desuden en Lov, som staaer skreven i alle Menneskers HjeDen, der handler imod den, kan ikke undskylde sig for noget Tribunal i Verden. Om han end undgaaer de positive Love, saa straffes han dog, naar hans Handling bliver bekjendt, med alle retskafne Menneskers Foragt. Jeg veed ikke, om vore Love have bestemt, hvor mange Pund Jern en Planteur er berettiget til at paalægge den Neger, der bringes tilbage som Rømningsmand, og jeg vil nødig betages den Tro, at de aldrig have bestemt noget i den Henseende. Himmelen skee Tak, vi leve under en Regjering, der hører Negerens Skrig endog paa Americas fjerne Kyster, og under Love, der værne endog om de Sortes hidtil krænkede Rettigheder. (Fortsættes.) Min Drøm efter en Masquerade. Klokken slog 5 og Paukeres og Trompeteres Lyd bebudede, at Ballet og Masqueraden vare endte. Søvn og Dorskhed havde afløst Glæden, og Dansen. Alting vendte tilbage til sit forrige Jntet. En Tyrkisk Keiser nedlagde sin Krone, for at vende tilbage til den Friseerstue, hvorhan klippede godt Folks Haar som en Hanekam, - en Sultaninde puttede Diademet i Lommen, for igjen at tage fat paa Feiekosten og Synaalen, - en Spansk Adelsmand traskede hjem for at fuldende de Beenklæder, som Capitainen allerede i hele otte Dage forgjeves havde sukket efter. Kort, det hele var et Billede paa Mennesket og Verden. Kroner, Stjerner og Baand faldt sammen i Smulder, og al jordisk Glands gik op ligesom i Røg. Misfornøielse boede næsten i hvert Ansigt. Den ene sukkede over sine udgivne Penge, den anden over Tabet af sin huuslige Lyksalighed, den tredie over Tabet af sin Sundhed. Kun Glædens indviede Døttre frydede sig over den Fangst, de havde gjort, og ilede hjem med deres Rov. - Ogsaa jeg svøbte mig ind i min Kappe og skyndte mig hjem. Da jeg var kommen til Sengs, dundrede Musiken endnu for mine Øren; alle Masqueradebillederne svævede endnu for min Phantasie, og hvad er naturligere, end at jeg, da jeg omsider faldt i Søvn, drømte om Masquerade? Jeg befandt mig i en stor Sal, som ingen Dødelig kunde oversee. Den var paa det herligste decoreret og illumineret. Et heelt Regiment Spillemænd oplivede med deres Musik denne Glædens Bolig. Den vrimlede af mange tusinde forskjellige Masquer og Carricaturer, hvoraf jeg endnu erindrer nogle, som jeg vil skildre mine Læsere. Et stort sort Uhyre med tusinde Hoveder og tusinde Labber blev ledet ind af en lille Genius. Det lod, som dette Uhyre vilde opsluge hele Selskabet, thi skulde man slutte fra dets Størrelse til dets Kræfter, saa maatte det kunne knust alting i sin Harme. Men Dyret gik ganske roligt og tamt, logrede for enhver, som det stødte paa, og syntes, til Selskabets Held, ikke at kjende eller føle sine Kræfter. Man kunde endog drille det, uden at det brød sig noget derom, og naar man gav det en Macron, saa fornøiede det sig som et Barn derover, og glemte alle de Spilop, man tillod sig imod det. En Mand med en stor Rangle i den ene Haand og en Vægterlygte i den anden gjorde megen Støi. Han var klædt som en Vægter, og paa Brystet bar han et Skildt, hvori Ordene Oplysning og Humanitet stode med forgyldte Bogstaver. Han sang adskillige ret artige Vægterviser, f. Ex. Nu Dagen vælder ud, Og Natten drager bort. O, lyder Viisdoms Bud, Og jager Voldsmænd fort! Men da Ballets Entrepreneur fik Øie paa Vægteren, og gjenkjendte i denne Person et Menneske, som gjorde saa meget Støi, uden billet havde sneget sig ind i Salen, og paa en ganske uberettiget Maade forstyrret den almindelige Fornøielse, saa var Følgen heraf den, at man sans facons jagede Personen paa Døren.