Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-01-06
J Slutningsmøder holdt den kongel. Commissarius en Tale af følgende Jndhold: Hæderværdige Medborgere! Det Stænder møde, som vi nu staae i Begreb med at slutte, vil ikke i Betydenhed staae tilbage for noget af de foregaaende, ja det turde endog deri overgaae ethvert af disse Blandt de flere Lovudkast, som Kongen har ladet dem, mine høitagtede Medborgere, forelægge til Overveielse, ere der enkelte, som gaae ud paa en omfattende Ordning af Forhold, der gribe dybt ind i Statens Vel og Folkets Udvikling, tildeels i de forskjellige Samfundsklassers indbyrdes Stilling mod hinanden. Men ogsaa fra Forsamlingens Side ere Gjenstande af ikke ringere Vigtighed satte i Bevægelse, ja et af de saaledes fremkomne Andragender har endog større Betydenhed end noget Andet af, hvad ellers her er forhandlet. Dybe grebet af Bekymring over den usalige Strid angaaende Fædrelandets fremtidige Sammenhold, der saalænge har undergravet de, gjennem flere Slægtfølger til fælleds Lykke, forenede Folk indvortes Fred, og fyldt Sjælene med Bitterhed og Uro har Forsamlingen gjort sig til Opgave, hvorledes Kilden til dette Onde kunde tilstoppes. Efterat nogle af de Mænd, til hvis Jndsigt den havde særdeles Tillid, vare komne til den Overbeviisning, at det, der er alle brave og forstandige Statsborgeres inderlige Ønske, at de Lande, hvoraf den danske Stat bestaaer, stedse maae blive forbundne i en Eenhed, ikke har den gjældende Retsorden imod sig, men at det er overeensstemmende med denne, at disse Lande under alle Omstændigheder skulle gaae i udelelig Arv, har Forsamlingen henvendt sig til Kongen om, ved en høitidelig Erklæring at befæste Undersaatternes Tillid til det hele Statslegemes vedvarende Sammenhæng, og derved gjøre Ende paa hiin Strid og Usikkerhed, og gjenoprette den gamle Samdrægtighed, hvorpaa det Heles Vel beroer. Vel har det første Skridt, som Forsamlingen i saa Henseende har gjort, for Øieblikket vakt en forøget Spænding hos vore Brødre i Hertugdommene; men dette har sin Oprindelse fra aabenbar Misforstaaelse, som kun bliver forklarlig af den lidenskabelige Stemning, hvori Budskabet derom er bleven modtaget, og om end denne Misforstaaelse ikke allerede har tabt sig, saa vil den dog ikke længe kunne holde sig vedlige. Det kan ikke andet end blive enhver redeligsindet Mand klart, at hiint Andragende ingenlunde sigtede til at gaae Hertugdommene for nær, eller i mindste Maade at angribe dem i deres Selvstændighed og de historisk begrundede Forhold, hvori de befinde sig; men at man tvertimod har villet styrke de Baand, der holde dem sammen med Kongeriget, og derved tillige med hinanden indbyrdes, Baand, hvis Sønderrivelse ikke mindre vilde være dem end os til Skade og Fordærv. Havde der været Tanke om at forkrænke Hertugdømmenes Ret, skulde jeg sandelig ikke have gaaet det saaledes imøde, som jeg har gjort, min Mening om hine Forhold har jeg ofte og udførlig nok udtalt, og jeg har ikke fundet Anledning til at fravige noget deraf. Ei heller skulde jeg, om Andragendet havde havt en saadan Tendents, have dristet mig til at yttre nogen Formodning om, at Kongen vilde med allernaadigst Velvillie modtage Samme. Naar man iøvrigt fra een Side bitterlig har besværet sig over min Jmødegaaen af hiint Andragende, medens man fra en anden savner en bestemtere udtalelse til Bedste for dets Jndhold, saa har hverken det Ene eller det Andet været mig uventet; men jeg holder mig forvisset om, at begge Anker ville bortfalde, naar Gemytterne ere komne til en saadan Ro, at man er bleven istand til at overveie Forholdene, ikke blot fra sin egen, men ogsaa fra den modsatte Sides Standpunct. - Under nogle af de nu tilendebragte Forhandlinger ere Meningerne traadte frem imod hinanden med en Skarphed, hvortil der ikke i nogen af vore foregaaende Forsamlinger har været Mage. At disse Modsætninger tildeels have faaet en fjendtlig Characteer, kan jeg ikke andet end beklage; men jeg har det sikkre Haab, at Resultatet af denne Kamp vil blive høist velgjørende, idet Sandheden, er bleven sat i et saa klart Lys, at de Taagebilleder, der have vakt Uro og Spænding, maae forsvinde. J det Hele har jeg fundet det Haab, bekræftet, som jeg udtalte i de Ord, hvormed jeg indledede denne Forsamling, at der her vilde blive ydet Kongen kraftig Bistand i hans landsfaderlige Bestræbelser for en sund Udvikling af vore Forhold, og at de løse og overspændte Meninger, hvori denne sunde Udvikling finder sin største Fiende, vilde blive tilbageviiste herfra. Dog, der er endnu meget at gjøre for at overvinde, hvad der er lagt i Veien for den lykkelige fremskridende Tilstand, hvorfor ellers saa mange gunstige Betingelser komme os imøde. Lader os derfor Alle, hver i sin Kreds, arbeide herpaa. Den, der med Klarhed har opfattet de Forhold, der have sat Gemytterne i Bevædighegelse, søge paa en rolig, overbevisende Maade at berigtige de vildfarende Begreber, og den, der ved egen Dygtighed eller Lykkens Gaver er kommet i en Stilling, som giver ham Jndflydelse paa Manges Vel, benytte sine Rettigheder med Maadehold, og billigt Hensyn til dem, som have faaet en ringere Lod. - Det er nu den tiende Stænderforsamling som jeg har gjennemlevet med de Mænd, som ved Kongens og Folkets Tillid have været kaldede til at raadslaae om Landets Anliggender. Det kan ikke være andet, end at Afskeden stedse har maattet bevæge mig i mit Jnderste, at Tilbageblikket over det vigtige Afsnit i mit Liv, som hver Gang er bragt til Ende, har maattet fylde min hele Sjæl med stærke, levende, alvorlige Følelser, og at disse, om end i det Hele beslægtede, dog hvergang have været blandede paa en særegen Maade. Een Følelse har imidlertid ved enhver saadan Leilighed været den første og mægtigste, den af hjertelig Taknemmelighed mod det Forsyn, der har ført mig at de vanskelige Veie, jeg har havt at gaae, og denne Følelse griber mig, om muligt, med end stærkere Kraft denne Gang end nogensinde tilforn. Da jeg for noget over 2 Maaneder siden her begyndte min Gierning, gik jeg vel dertil med det faste Mod, hvormed jeg stedse har betraadt den Vei, som Pligten havde anviist mig, og mit Mod blev styrket ved den Tillid, som jeg, ved at tænke over Personer og Forhold, maatte fatte til den Aand, som her vilde gjøre sig gjældende. Jmidlertid følte jeg de Vanskeligheder, som Tidens mange Rivninger og den store Bevægelse i Meningerne, i Forbindelse med min tiltagne Alder, synes at optaarne for mig Men den Almægtige være lovet, som har givet mig Styrke til at føre mit Arbeide saaledes til Ende, at jeg, naar jeg i mit Lønkammer prøver min Virken, vel bliver mangen Brøst og Ufuldkommenhed vaer, men dog ikke kan skjønne, at jeg i det Hele har forfeilet den rette Vei. Med dyb Følelse maa jeg ogsaa erkjende, hvad jeg i saa Henseende skylder den dygtige Bistand, som jeg har fundet i Forsamlingen, og hvilken Tilfredsstillelse det har været mig, at denne, om ikke i sin Heelhed saa dog i sin Fleerhed, har bevaret samme Velvillie og Hengivenhed for mig, som den, hvormed jeg blev modtaget, da jeg i 1835 traadte frem, for at indvie den da nye Jnstitution, og som siden stedse har fulgt mig fra den ene Forsamling til den anden; ja, jeg kunde være nærved at troe, at denne Velvillie har faaet større Varme og Dybde end nogensinde forhen, ligesom jeg og mod flere af de Personligheder, som her yderligere have udfoldet deres Aand og Sindelag, finder mig hendraget ved forstærkede Følelser af Agtelse og Hengivenhed. Det er saaledes med glade og opløftende Bevægelser i mit Jndre, at jeg nu slutter min Virksomhed i denne Sal, ikke blot for denne Gang, men - derom kan jeg ikke tvivle for bestandig. - Jsærdeleshed vender sig min Tak til den høitagtede Mand, som atter denne Gang med sin anerkjendte Dygtig og sin troe Udholdenhed har røgtet det ham ved Forsamlingens Tillid overdragne byrdefulde Kald, at lede dens Forhandlinger. Ligeledes have de flere udmærkede Mænd, der med særdeles Anstrengelse have udført de vidtløftige og vanskelige Arbeider, som Forsamlingens Tillid til deres Jndsigter og Nidkjærhed for den gode Sag har betroet dem, Krav paa særdeles Paaskjønnelse. Herunder er ogsaa Forsamlingens meget ærede Vicepræsident indbefattet; han har kun havt liden Leilighed til at træde frem i denne Egenskab, men desto større til at anvende sin Skarpsindighed og sine Jndsigter i at bearbeide flere af de vigtigste og vanskeligste Sager, som ere komne under Forsamlingens Overveielse Men atter vender min Tak tilbage til Fo samlingen i det Hele, til hvis vedvarende venlige Erindring jeg anbefaler mig, idet jeg udtaler det Ønske, som vist er i Alles Hjerter, at det Værk, som nu er tilendebragt, maa bære gode Frugter til Held og Velsignelse for Konge og Folk. (Fortsættes.) Aalborg Av. giver følgende Efterretning fra Frederikshavn af 29de December 1844. Her i Byen er i denne Tid begaaet en Forbrydelse af ligesaa eiendommelig som skammelig Art. Da nemlig en her i Byen boende Tømmermester, der er en velhavende og hidtil med Agtelse anseet Mand, uventet befandtes at have flere Steder svigagtig tilvendt sig af de Materialier, som anbetroedes ham ved Bygningsarbeider, og der hos ham opstod Mistanke om, at en ham tjenende Tømmerlærling havde røbet dette, besluttede han at tage Hevn over denne. Han lod til den Ende en Smed og endnu en anden Mand, kalde, tilkjendegav disse, hvorledes han havde Formodning om, at den paagjældende Lærlings Kiste maatte indeholde Tyvekoster og forlangte derfor Døren til dennes Kammer og Kisten opdirket. J denne fandtes da et Lagen, som Mesteren vedkjendte sig som sit, og erklærede at være sig frastiaalet. Han lod Kisten vidnesfast forsegle og sendte Signetet til Politimesteren, hvorhos han gjorde Anmeldelse om det ham saaledes overgaaede Tyveri.