Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-06-07
Jndtil det mysteriøse Taarn synes Alting at være af een Støbning; men heller ikke videre, og Ret troer, at af de 20 Aar, hvori Lære aarene bleve fuldendte, et meget betydeligt Tidsrum adskiller begge disse til hinanden stødende, Stykker. - Hvo, som interesserer sig for Sagen, bør efterlæse Recensionen selv. Uagtet Rec. selv ikke bifalder Schutz's Maade at critisere Gothes Adfærd i Henseende til Feiden mellem hans Tilbedere og Pustkuchens Tilhængere, saa siger han dog vist nok var det ikke viist, at den angrebne Digter, medens han taug til Angrebet, roste og betakkede sig for gunstig Deeltagelse hos anonyme Lovskriblere, der havde priist hans Wanderjahre. Vel fortjente efter Rec. Mening, denne Svaghed, som Alderen og Forvæntheden, undskylde, ikke saa bitter, den moralske Personlighed saa bidende berørende en Anklagelse, men dølge os kunne vi ei, vedbliver Rec., at Hr. S., saavel i Henseende til denne Personalcritik, som i Betragtning af alle andre, hyppigen forekommende Udfald paa Digterens Mening om sin Stilling i den literariske Republik fortjener høiligen at undskyldes. Da Wanderjahre udkom syntes det virkeligen som en Skare ubeføiede Dagblade havde gjort Aftale om, at qvæle den sindige Critiks Stemme ved en sandsesløs Bifaldsklappen, ved æsthetisk Taage og vrangeritisk Gemytsfjas at forvirre alle Begreber om romantisk Konst. Vel troe vi, at Goethe selv ikke havde mindste Deel i disse servile Rænkespil(Umtriebe); at dette ogsaa lader sig paastaae, om Handelsinteressen, derpaa have vi begyndt at tvivle, siden vi have læst, at den nuværende Redacteur af Morgenblatts Literatur blatt fo, Blade uden Ende,) har tilbageleveret en Recension over et antigoethisk Skrift af Glover, fordi det – af hvem siges ei tydeligen - ikke er blevet fundet den værdige Goethe værdigt, og siden i benævnte Literaturblad selv ved Siden af den første Bedømmer af Wander jahre (som kalder Hr. Schutz skalkagtig) en anden Konstdommer, der ved Undertegnelsen af sit ubekiendte, maaskee opdigtede Navn - Rückstuhl - synes at ville stille Borgen, er fremtraadt som dette Værks Lovtaler, og har yttret sig saa bredt over dets Fortrin, at nok Taalmodigheden selv ikke havde været istand til at læse ham igjennem - uden at flytte Stolen, som overmætte Gjæsters Utaalmodighed pleier at gjøre. Vel ere disse for Handelens stille Virksomhed talende Phænomener nyere end Hr. Schutz's, Værk, og kunne neppe have ansporet ham til at lave for Gothe en Lud. Men adskillige Morskabsblade havde allerede bragt deres konstphilofophiske, hypergemytlige Galimathias for Lyset; vor Forfatter maatte læse disse tykke, tildeels modbydeligt indklædte Stykker, fordi han vilde skrive om den Gjenstand, de vedkom, er det at undres over, naar deres Jndholds Vanvid og den Damp af Virak, Gothe med taknemmeligt Velbehag syntes at indaande, æggede Skytten til at løstrykke fra den spændte Stræng nogle Pile midt igjennem Offerdampen paa de uforstandige Offerpræsters Afgud, Fortjener det nogen alvorlig Anke, naar han ogsaa bar dem, der spille "Redacteur for disse overmesterlige Papirer sammen i en Hob, skjød satiriske og mystificerende Anmærkninger, som Begkrandse, derunder, og til Belysning af et saa forsætligt, som ubeføjet udbredt Mørke, tændte ved Vittighedsgnister den hele Papirspyramide. Rose kunne vi det ikke, men i Sandhed fordømme heller ei; thi ofte nok have vi selv følt Lyst til, uopfordret med Fluesmækker at komme den med Rette hædrede Digter til Hjelp mod Sværmen af lovsurrende Jnsecter, der krydse om hans Berømtheds Lys, og fordunkle hans Hæders Straaler, en saa velerhvervet Hæder, at det vel anstod Digteren selv ved sin Munds Aande at forjage disse Dyr." Her er meer end nok til Eftertanke. Jeg hader og afskyer alt Afguderie, ligesaa meget som al billedstormen. Ligesom det er en Lykke for en Literatur, at have udmærkede Hoveder, saaledes er det en Ulykke for den, naar disse Hoveder blive til Idoler, som en Skare af Tilbedere falde ned i Støvet for og lade sig træde med største Lyst paa Nakken af, som hine Vilde i Balletten Afguden paa Ceylon. Det evige Raab: Tilbeder, Tilbeder, er ikke mindre skadeligt end det evige Fordømmer! Fordømmer! Det er ved Forgudelsen at saa meget Vrangt, saa meget Skjævt, der synes endog at yttre sin Jndflydelse paa det borgerlige Liv, har indsneget sig i Literaturen og Konsten. Den Forgudede sidder som et Orakel paa sin Trefod, og fremsiger sine Jndfald og Meninger, ikke som tvetydige, dobbeltforklarlige Orakelsprog, men som uomstødelige, uangribelige Normer. En Skare af Tilbedere, der gjerne ville bringe Afguden deres Virksoffer, løbe Verden rundt med dens udtalte Sprog og Sætninger, og raabe med fuld Hals. Unders Under! Hvis Oyb i Evighed du knap udgrunder, Hvert Blad, de Tilbedte overmale med deres store Aands Guddomsfarver, er et raphaelsk Malerie, uopnaaeligt for alle Andre, og som selv en Correggio, maa forbauset standse ved, uden engang at turde sige, og saa jeg er Maler!