Adresseavis for Børn, 1781-03-28
Numer Aar. Ga Tredie er Aargang. for Onsdagen. den 28 Martii. Børn. Du let ey hos andre skal Feyl censurere, Naar uformerkt du ey vil egne formere. Fortsættelse af Samtalen imellem Diogenes og den unge Kriton. Driton. Men min kjere Diogenes, skulde det da ikke være muligt, at kunne nyde saadanne selskabelige Glæder paa en Maade, at de ikke kunde blive skadelige for os, Skulde det ikke være muligt, ogsaa herudi at holde en Middelvey, Diogenes Ojol min kjere Kriton, Hvo vilde vel tvivle derom, Men hvorledes vil du kjende denne Middelvey, og hvorledes vil du holde den, uden hvert Øyeblik at vige derfra, naar du træffer saadanne Anstalter, at hverken din Forstand eller din Villie bliver frie? Naar lokkende Forførelser med forenet Magt bestorme dit Sind, og et letsindigt Selskabs spottende falske, Vittighed forhaaner dine Grundsætninger, Det sikkerste Middel, til ikke at forfeyle denne Middelvey, skulde visselig vel være, naar man drak allene og dandsede allene. Men da det nu engang seer saa sørgeligt ud, at sidde der allene og drikke, og at dandse allene er endog latterligt; ja, da begge Deele ogsaa virkelig tabe sin bedste Værd, naar det ikke gjøres til en selskabelig Fornøyelse, det er, til et Middel, at befordre Selskabelighed, og i denne Selskabelighed da og saa at smage virkelige Sjeleglæder, saa er vor Pligt herved ikkun denne, at vi ikke nyde disse Fornøyelser, uden i et vist Selskab. Og her, min unge Ven, her ere vi just komne til den Post, paa hvilken det egentlig imellem os to kommer an; thi iblandt alle uvise Daarer, som misbruge hine selskabelige Glæder til deres egen og andres Fordærvelse, staaer Klinias og hans Selskab øverst. Enhver Nydelse af Viin udarter hos dem til Fylderie, enhver Dands til en vellystig Yppighed; enhver af deres Sammenkomster til det fuldkomneste Fraadserie. Derfor ere ogsaa Følgerne af disse udskeyende Fornøyelser meere fremstikkende, end de almindelig pleye at være. Thi hvad mener du vel, i hvad for en Tilstand de nu befinde sig i Dag, Enhver af dem er i Dag, ja vel og nogle af de følgende Dage, meer eller mindre syg, alt eftersom han er af sterkere eller svagere Natur. Der er ingen af dem, som jeg jo uden stor Vanskelighed skulde kunne slaae omkuld, omendskjønt han ellers maatte være langt sterkere end jeg, ingen, som jo i Gaar en ten har lagt Grunden til sin Sundheds Ødelæg gelse. Avis gelse, eller, da samme hos de fleste af dem alle rede forhen er lagt, som ikke skulde have bygget videre derpaa, og endelig ingen, som i Dag skulde spore nogen Lyst og Kraft hos sig til nogen Slags ædel Forretning. See, Kritton, dette er det Selskab, fra hvilket jeg i Gaar har holdt dig tilbage; dette er de Fornøyelser, som jeg i Gaar maatte bortrive dig fra. Og dog har jeg først endnu viist dig sammes Farlighed fra een Side. Kr. Jeg bliver forhavset, Diogenes, over det, som du her fortæller mig. Men jeg kan ikke troe, at Klinias og hans Venner, der altid har forekommet mig som saadanne smukke Folk, skulde kunne handle saa meget ufornuftigt Diog. Vist nok, min kjere Kriton, er det vanskeligt at begribe, hvorledes fornuftige Mennesker, og især Folk, som ikke gandske mangle Opdragelse, kunne saa skammelig misbruge Livets virkelige Glæder, og vel dig Kriton, naar det synes ret meget ubegribeligt for dig, Men den, som kjender Verden, veed alligevel, at det er saaledes, og den, der, saaledes som jeg, har givet Agt paa vore Korinther, veed gandske godt, at han ved saadan Dom ikke fornærmer en Klinias og hans Lige. Men de behøver slet ikke at troe mig paa mine Ord. Det, som du tvivler om, skal du blive overbeviist om af dine egne Øyne. Kom, min Kiere, vi ville nu gaae tilbage igjen til Staden. Vore Folk maae da kanskee være opstaaete. Kr. O ja, Diogenes, Lad os skynde os, jeg har neppe Taalmodighed at bie, for at see, om og Klinias og hans Venner virkelig skulde have handlet saa daarligt. Diog. Nu, nu, det skal du snart faae at see. Men vi behøve for den Aarsags Skyld sled ikke at overile os. Du maae troe mig, at de ligge ligesaa fast hjemme i Dag, som din Faders Lænkehund ligger ved sit Huus; – thi enten vore Kræfter blive svækkete ved udvortes Vold, overdrevet Slæb og Slid, eller ved indvortes Dorskhed, see, det kommer ud paa eet Krition overvandt nu sin Smule Utaalmodighed, at komme snart til Staden igjen, og de gik nu langsomt tilbage igjen ad en anden Vey. Underveys tilkjendegav Diogenes Kriton sit Velbe for Børn. hag over den Taalmodighed og Opmerksomhed, med hvilken han havde hørt paa ham, og Kriton elskede ham nu igjen med en taknemmelig Søns hele varme Følelse, som ved Eftertanke bliver stedse mere overbeviist, hvor nyttig og nødvendig hans visere Fader er ham. En Tidlang gik han i stille Overveielse Endelig afbrød han sin Tavshed. Slig mig dog, Diogenes begyndte han, hvad er det egentlig for Betragtninger, om hvilke du forhen sagde, at Naturens Beskuelse og Nydelse fører dem med sig, og at de derved gjøre os til bedre og lykkeligere Mennesker, Diog. Det er just de Betragtninger, min gode Kriton, som du gandske vist allerede ofte har anstillet ved dig selv, og hvoraf du kun ikke tydelig nok indseer Sammenhængen med hine store Følger, som jeg har anpriist om dem, nemlig Betragtninger over Skaberens Storhed, Godhed og Viisdom. Disse Betragtninger ere, som jeg har sagt, i en høy Grad frugtbare og velgjørende for os. De ere frugtbare for vor Forstand, i det de beskæftige den med de værdigste Gjenstænder, udvide, opklare og berigtige den derved, og saaledes befordrer det Sandes og det Godes Erkjendelse og Kundskab i os, som er den bedste Frugt af Eftertanken, fordi den umiddelbar fører Kundskab om vore Pligter med sig Men de ere ogsaa frugtbare for vort Hjerte, i det de just ved denne det Sandes og det Godes Erkjendelse renser vor Villie, og derved befordrer en Tilfredshed i os, uden hvilken vi ikke kunne være lykkelige. See, Kriton, paa denne Maade blive de forbemældte Betragtninger, som den skjønne Naturs Beskuelse og Nydelse foranlediger i os, ret frugtbare og velgjørende for os, og paa denne Maade skeer det, at Naturens oftere Betragtning og Nydelse gjør os til bedre Mennesker. Thi du maae vide - og erindre det altid som en stor Sandhed, hvilken du aldrig maae tabe af dit Sigte, – at ligesom vor egentlige sande Bestemmelse her nede paa Jorden er, at erkjende Skaberen af sine Gierninger, og derpaa ved denne Kundskab at blive gode og lykkelige i vore Medmenneskers Selskab, saaledes er ogsaa denne Avis. denne vor Bestemmelses Opfyldelse, den egentlige sande Alen, hvorefter vor Værdie skal maales. Du maae heller ikke tænke, min Kiere, at alt dette udflyder ikkun saaledes af en af mig lært eller tiltryglet Viisdom, eller som jeg tilskrev den skjønne Naturs Indflydelse paa os noget mere, end den virkelig kan præstere. Ney alt hvad jeg for nærværende Tid har sagt dig, er Sandheder, som ved Naturens Betragtning trænger sig ind i hver ufordærvet Siel, alt eftersom den oftere og vedvarende beskæftiger sig dermed. Kr. O ja Diogenes jeg har endnu aldrig været allene ude paa den frie Mark, uden at have anstillet nogle af disse Betragtninger, og jeg har altid befundet, at jeg derefter er bleven meere fornøyet og lykkeligere i mit Sind, end jeg var før Men da den deylige Naturs Beskuelse og Nydelse staaer aaben for alle Mennesker; hvor kommer det sig da, at de ikke alle finde Smag derudi, og altsaa heller ikke blive bedre og lykkeligere derved: Diog Virkningen af denne Skaberens vise Anstalt skulde i al Sandhed være ligesaa almindelig, som den i sig selv er stor og tilforladelig Men at den ikke er det, o det, min kjere Kri ton, er ikke en Feyl ved Indretningen selv eller dens egen Skyld, men en Følge af et hos mange Mennesker gandske fordærvet Væsen, der ikke noksom med alle vore Taarer kan begrædes. Du maae nemlig vide, og jeg beder dig, du, saa længe du lever, vil lade det tjene dig selv til en bestandig Opmerksomhed, at især siden Sædernes ulykkelige Forfinelse, der nu saa ofte træder i Dydens Sted, miskjende mange Mennesker gandske Tingenes Værdie, og finde derover enten slet ingen Smag i hine Naturens simple og for os saa velgjørende Glæder, eller de finde dem dog langt fra ikke saa inderlig, som det er fornødent til hiin lyksalige Virknings Frembringelse. Saadanne forvendte Menneskers Opmerksomhed er alt for meget adspredet, alt for meget henvendt paa andre ubetydelige Ting, og deres hele Emfindtligheds og Følelses Evne er alt for meget svækket dertil, at de ved den smukke Naturs Beskuelse kunde tænke og føle det, som det ufordærvete, paa Forstand og Hjerte endnu friske Menneske derved ikke kan afholde sig fra at tænke og fornemme. Hvorledes var det ellers muligt, at for Børn. et Menneske saa ofte og bestandig kunde see hine Naturens store Skuespil – Solens Op- og Nedgang, Jordklodens uendelig mangfoldige Pragt i de smukke Aarets Tider, den stierneklare Himmel og den venlige Maane, uden virkelig at blive bedre og stige til en høyere Fuldkommenhed i det Gode, Nr. O. Diogenes, hvor hjertelig takker jeg dig, for du har gjort mig opmerksom paa alle de Farer, som kan forestaae mig, Under disse Samtaler vare de uformerkt komne til Staden igjen. Kort uden for Porten mødte dem en høy aaben Vogn, paa hvilken der sad et talrigt Selskab, der under Hurra og Sang kjørde ud til en Lystighed paa Landet. Vognen rullede tet forbi Kritons Side, og i det samme Øyeblik styrtede et Barn af Vognen, hvilket faldt ned fra sin uforsigtige Moders Skjød, Holdt raabde Kriton, med en Røst, som var langt over hans Alder, og kun af en sterk indvortes Følelse kunde han raabe saa høyt, Holdt raabde han, og med det samme sprang han hen imellem Hjulene, fangede det faldende Barn i sin Arm, og førend Diogenes endnu kunde komme dertil, laae han dermed paa Jorden thi i det han vilde springe bort, havde Hjulet streifet paa hans Kjolflig, saa han faldt med Barnet. Forskrækket og bekymret løb Diogenes hen tilham, og erkyndigede sig ængstelig, om han havde faaet nogen Skade. Men da Kriton sprang nu munter og ubeskadiget op igien, og rakde ligesom i Triumph det ræddete Barn til dets hidtilende Moder, saa stod Diogenes, ligesom drukken af Glæde, fæstede sine stirrende Øyne paa Kriton, og en høy og dydig Glæde malede sig paa hans hele Ansigt. Fader, almægtige Fader for Menneskene! raabde han med en brændende Jver, som anspændte hver Nerve i hans Legeme, bevar og ophold mig dette unge Menneske, han vil engang blive den herligste Skabning, Med Taknemmeligheds Taarer modtog den glade Moder hendes Barn af Kritons Hænder, og Diogenes kyssede og takkede ham ligesaa meget, som om han havde viist denne store Velgierning imod ham selv. Hvad Avis. Hvad fattes dig, Diogenes Hvorfor kysser og klapper du mig saa hjertelig, Har jeg da vel gjort noget saa overordentligt? Diog. Ney, ney, min Bedste, du har blot allene gjort vel. Jeg skulde endog ved denne Anledning foreholde dig den Forsigtighed, som maae lede vor Menneskekierlighed ved saadanne Udbrud af vort omsindete Hjerte. Men jeg er nu ikke i Forfatning dertil. Der vil nok en andengang findes Leylighed dertil. Nr. Du er hjertelig god, Diogenes. Jeg indseer nu selv, at jeg har vovet noget derved; men i det Øyeblik tænkde jeg ikke derpaa. Men hvad havde det vel havt at betyde, om jeg endog havde beskadiget mig, Barnets Liv var jo dog i saa øiensynlig Fare. Diog Vel, vel, min Kiere, vi ville foretage denne Materie en andengang. Nu vare de komne ind i Staden igien; og det var paa den samme Tid, da Tusinde havde i deres Ansigtes Sveed allerede fortæret deres Middagsmad Erindrer du dig vel, min Bedste, sagde Diogenes til sin elskelige Kriton, hvad vi endnu har at forrette, Eller vil du heller fritage mig fra mit Løvte, at undskylde dig hos Klinias og hans Venner, Nr. Jkke gjerne, Diogenes, thi saa skulde jeg selv maatte undskylde mig, og jeg maae tilstaae dig, at det sætter mig i Forlegenhed. Diog. Nu, nu, vær du kun ubekymret for den Sag, Mit Spørgsmaal var ikke alvorligt. Thi om du endogsaa vilde skienke mig mit Løvte, saa vilde jeg dog ikke være dig det Beviis skyldig, som jeg har lovet dig. Vi ville altsaa opsøge nogle af disse Herrer. Klinias selv er vel den nærmeste for os paa dette Strøg, og som Vert har ogsaa egentlig kun Ret til din Unskyldning. De gik altsaa begge to hen til Klinas; men da de vilde gaae ind, lod hans Dørvogter dem vide, at han havde faaet Ordre, til at afvise alle og enhver, som kom for at besøge hans Herre, for Børn. den Formiddag, efterdi han var upasselig; og saaledes maatte de gaae bort igjen med uforrettet Sag. Ligesaadant Svar fik de hos tre andre af Selskabet; kun at Diogenes, som var meere bekjendt i disse Huse, udlokkede af de sladderagtige Tienere – at deres Herrer først vare komne hjem i Dagbrækningen, laae endnu til Sengs og befandt sig meget slet. To af dem havde kort tilforn ladet sende Bud efter deres Doktor, hvilken, for at afværge en øiensynlig Fare, havde ordineret den ene et Brækmiddel og den anden en Aareladning. Merker du vel, hvorledes det vil gaae, sagde Diogenes til sin kjere Kriton. Vi skulle nok ingen af dem faae at see eller i Tale. Men det gaaer ikke an, en af dem maae i det mindste holde her for os, og det skal være Tendfant, som boer der henne i et anseligt Huus. Men jeg faaer nok betiene mig af en liden List, for at faae ham i Tale; thi jeg veed noget af hans Hemmeligheder.