Viborger Samler, 1781-02-26
Fortsættelse af No. 8. Heg blev en Rad skiønne Nympher vaer, af hvilke Apollo smilede. Den sidste i Raden overgik alle de andre i Majestæt og Skiønhed, som Solen Stiernerne. En prægtig Klædning, som straalede af Edelsteene, bedekkede hendes Legeme. Nympherne, som som adlydde endog et Vink af hende, vare de skiønne Konster, Alle disse, ja endog de alvorligste Videnskaber, selv saae hende an med den dybeste Ærefrygt: de bevidnede hende, at al deres egen Opkomst voxede derved, at de tiente hende, og at hun var den, der daglig skaffede dem nye Liebhabere. Kierligheden tilbyder hende alle dens ømme Følelser, Freden alle sine Livligheder, Krigen, alle sine Redseler til Nytte, denne ærværdige Skiønne, der opvækker ligesaa stor Forundring som Kierlighed. Cervantes farer fort: jeg spurgte Mercur, om maaskee en Gudinde i denne Nymphe var forborgen, paa det jeg kunde bevise hende Ærbødighed ved at falde paa Knæe for hende. Mercur gav mig Giensvar: Du røber din Dumhed, du har omgaaedes med hende i saa mange Aar, og kiender ikke Poesien, Cervantes siger: Min Herre, jeg har ellers aldrig seet hende i kostbare Klæder. - Apollo bliver derpaa et Skib vaer i Søen, som nærmer sig Parnasset. De slette Digtere, som Mercur tilforn havde kastet i Vandet, og som ved Svømmen igien havde reddet Livet, kommer paa dette Skib, for i den forestaaende Krig at paa nøde Apollo deres Bistand. Denne, da han ikke skiøtter og saadan en Hielp, beder Neptun en Storm at reise, hvilket han efterkommer; de elendige Riimers Skib splittes ad, og de see sig anden gang i Livsfare, men søge paa nye at frelse sig ved Svømmen. Nep tin, som seer dette, stiger op til Overfladen af Havet, og søger med hans Trefork at hindre dem i at svømme; men da mange iblant disse Riimere havde skrevet Kierligheds ligheds Viiser og saadant forliebt Narrerie, saa kommer Venus herned fra Himmelen, og beder Neptun at skaane disse arme Mennesker. Han afslaaer hende det: Hun, derover fortørnet, unddrager disse ulykkelige fra Neptuns Vold og Forfølgelse ved en Om skabning. J et Øieblik bliver Havet bedækket med en Mængde Lædersække. Til saadanne havde Venus forvandlet disse Digter, de kunde ikke stunke under, og naar Neptun vil med hans Trefork støde paa een, smutter bestandig Forken. Neptun vender fuld af Fortrydelse ned i Havgrunden, og Venus triumpherende til Himmelen tilbage. Cervantes siger, fra den Tiid af har han aldrig kundet see en Digter uden at tænke paa en Lædersæk, og ikke en slig Sæk uden at tænke paa en Digter. Apollo mittrer sine Forsvarere op med en rørende Tale for at anfriske dem til Slaget. Sværmen af hans Fiender lader sig see langt borte: alting paa Parnasset raaber til Vaaben - Den krigeriske Muse paakaldes: Apollo stiller sine Helte i Slagtorden. Fienderne vilde bestige Musernes Bierg, de føre en Ravn i deres Fane, og Apollos Partie en Svane. Det kommer til Trefning. Man slaaes paa begge Sider med onde og gode Skrifter, der flyve Rommanzer, Epigrammer, Fabler, Lykønskninger a. der hugges med Epopeer, Commoedier, Tragoedier o. s. v. og skydes med de skarpeste og hvasseste Satirer. Apollo og hans Partie tilfægte sig endelig Seier. Muserne og Poesien, hvilke, imedens Slaget stod paa, havde holdt sig forborgen, komme frem, og krone Overvinderne med Krandse og LaurLaurbærgreene, og høitideligholde deres Triumph med Musiceren og Dandsen. - Endelig drager Cervantes æret og velfornøiet til Madrit tilbage, og begynder at arbeide paa at bringe denne heele mærkværdige Tildragelse i en værdig Helte Sang. Særdeles fortrolig blev Cervantes ved denne. Leilighed med Apollo, saa denne paa besynderlige Maader agter og ærer ham. Han fortæller, at kort Tid efter hans Hiemkomst fra Parnasset har denne Gud tilsendt ham en liden Pakke, hvori vare skriftlige Benaadninger for Digterne af hans Nation. Dahan i Trykken lod udgaae forbenævnte comiske HelteDigt, har han der bag efter ladet dem indrykke. Det ham fra Parnasset tilsendte indeholdt følgende: Privilegier og Anordninger de spanske Poeter betreffende af Apollo. 1. J. Nogle iblant Porterne skulle være ligesaa berømte for Uorden og Sluddervornhed i deres Klædedragt, som de for deres Vers det ere. L. S. Naar en Poet siger, at han er fattig, skal hver Mand troe ham paa hans Ord uden videre Beviis at fordre. 3. J. Naar en Poet kommer til en af sine Venner, eller Bekiendtere, og denne just sidder til Bord, og beder hiin at sætte sig ned og at spise med, men Porten forsikrer og sværer, at han har spist allerede; saa skal hans Ven eller Bekiendter, ikke ikke troe ham, men nøde og tvinge ham, da han kan være vis forsikret paa, at, ret i Grunden betragtet, ingen Vold Poeten ved saadan Medhandlen vederfares. 4. S. Naar en Poet tilegner en stor Herre eet af sine Skrifter, saa maa han ingenlunde troe, at hans Verk derfor bliver bedre. 5. C. Det skal staae enhver Poet frit for med mig og med alt det, der er i Himmelen, efter sit Hiertes Gotbefindende at skalte og valte, f. E.Han kan uden Skye ligne Hans Skiønnes Haar med de Straaler, som omkrandse mit Hoved. Han maa forvandle hendes Øine til to Sole, hvilke da tillige med mig udgjøre trende Sole, og saa kan Verden have destomeere af Lyset. Ogsaa skal det staae ham frit for med Kloderne i Verden og med Planeterne efter Velbehag at omgaaes. C. Det bliver hermed i Synderlighed befalet, at naar en Moder har et fortrædeligt Barn, som altid skriger, hun i Steden for at true det med Knegt Rupert, skal true det med en slet Poet og med hans Riimen. C. Man maa ikke sige, at nogen Poet har vanhelliget en af Paven paabuden Fastedag, om han endskiønt samme Dag har opædt den halve Deel af Neglene paa hans Fingre. 8. J. Jngen Poet maa understaae sig paa offentliGade nogen noget af sine Vers at forelæsse. Spa