Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-08-20
Den gamle Ulvs Historie. Den slemme Ulv var bleven gammel, og fattede den hykkelske Beslutning, at leve paa venlig Fod med Hyrderne. Han gav sig altsaa paa Veyen, og kom til den Hyrde, hvis Hiorde vare hans Hule nærmest. Hyrde, sagde han, du kalder mig den blodgierrige Røver, som jeg dog virkelig ikke er. Viist nok maa jeg holde mig til dine Faar, naar jeg er sulten; thi Sult smerter. Vogt du mig kun for Hunger; mæt mig kun, og du skal være ret vel tilfreds med mig. Thi jeg er virkelig det tammeste og sagtmodigste Dyr, naar jeg er mæt Naar du er mæt? Det kand vel være, svarede Hyrden. Men naar er du da mæt, Du og Gierrigheden bliver det aldrig. Pak dig din Vey! Den afviiste Ulv kom til en anden Hyrde. Du veed, Hyrde, sagde han, at jeg Aaret igiennem kunde dræbe mangt et Faar for dig. Vil du over Hoved hvert Aar give mig sex Faar, saa er jeg tilfreds. Du kand da sove trygt, og uden Betænkning afskaffe Hundene. Sex Faar, sagde Hyrden, det er jo en heel Hiord! Nu siden det er dig, saa vil jeg lade mig nøye med fem, sagde Ulven. Du skiæmter; som Faar, Meer end fem Faar ofter jeg neppe Aaret igiennem til Pan. Heller ikke fire, spurgte Ulven videre, og Hyrden rystede med Hovedet. Tre to - Jkke et eneste, fik han endelig til Beskeed. Thi det var jo vel taabeligt, om jeg gjorde mig skatskyldig til en Fiende, for hvilken jeg kand betrygge mig ved min Aarvaagenhed. Alle gode Ting ere tre, tænkte Ulven, og kom til den tredie Hyrde. Det gaaer mig meget nær, sagde han, at jeg iblandt jer Hyrder er udraabt for det grusomste og uredeligste Dyr. For dig, Monton, vil jeg nu bevise, hvor ubilligt man handler imod mig. Giv mig et Faar om Aaret, saa skal din Hiord torde græsse frit og ubeskadiget i hiin Skov, som ingen giør usikker uden jeg. Et Faar, hvilken ringe Ting! Kunde jeg handle ædelmodigere! Kundejeg vise mig uegennyttigere. - Du leer, Hyrde! Hvoraf leer du da? O, af slet intet, Men hvor gammel er du da, gode Ven, spurgte Hyrden. Hvad rager dig min Alder; jeg er endnu stedse gammel nok til at dræbe dine kiæreste Lam. Bliv ikke vred, gamle Jsegrin! Det giør mig ondt, at du kommer nogle Aar for sildig med dit Forslag. Dine udbidte Tænder forraader dig. Du spiller den uegennyttige, blot for med des mindre Fare at kunne ernære dig, mageligere. Ulven blev ærgerlig, men fattede sig dog, og gik til den fierde Hyrde. For denne var just hendes troe Hund død, og Ulven førte sig denne Omstændighed til Nytte. Hyrde, sagde han, jeg er kommen i Uenighed med mine Brødre i Skoven, og det saaledes, at jeg i Evighed ikke kand forsone mig med dennem igien. Du veed, hvor meget du har at frygte for dem. Men dersom du vil antage mig i Tieneste i Stedet for din afdøde Hund, saa indestaaer jeg dig for, at de ikke engang skal torde see skievt til nogen af dine Faar. Du vil altsaa, svarede Hyrden, vogte dem for dine Brødre i Skoven. Hvad skulde jeg vel ellers meene, vist nok vil jeg det. Det var ikke slemt; Men naar jeg nu tog dig ind i mine Faarestier, hvem skulde da vogte mine stakkels Faar for dig? At tage en Tyv i Huuset, for at være sikker for Tyvene uden for Huuset, det holder vi Mennesker for - Jeg hører nok, sagde Ulven, du begynder at moralisere. Far vel Var jeg kun ikke saa gammel, sagde Ulven, og viiste Tænderne. Men jeg maa, desværre, skikke mig i Tiden. Og saa kom han til den femte Hyrde. Kiender du mig, Hyrde, spurgte Ulven. Din Lige kiender jeg i det mindste, svarede Hyrden. Min Lige, derom tvivler jeg meget. Jeg er en saa besynderlig Ulv, at jeg vel fortiener dit og alle Hyrders Venskab. Og hvor besynderlig er du da? Jeg kunde ikke dræbe og æde noget levende Faar, om det end og skulde koste mig mit Liv, jeg nærer mig blot med døde Faar. Er det ikke priseligt? Tillad mig altsaa bestandig, at jeg nu og da maa indfinde mig ved din Hiord, og efterspørge om du ikke - Spar dit Snak! sagde Hyrden. Du maatte slet ingen Fagvædde ikke engangdøde, om jeg ey skulde være din Fiende. Et Dyr, som allerede æder mig døde Faar, lærer lættelig af Hunger, at ansee syge Faar for døde, og sunde for syge. Giør alt altsaa ingen Regning paa mit Venskab, og pak dig! Jeg maa nu dog til Slutning vove det kiereste, jeg har, for at naae mit Øyemed, tænkte Ulven, og kom til den slette Hyrde. Hyrde! hvad synes du om min Pels spurgte Ulven. Din Pels! sagde Hyrden. Lad see, den er skiøn; Hundene har vel ikke ofte været i Færd med dig? Nu, saa hør engang, Hyrde! jeg er gammel, og skal ikke kunde giøre det ret længe. Giv mig min Underholdning. til min Død; og jeg testamenterer dig min Pels. J see dog, sagde Hyrden, kommer du ogsaa efter de gamle Gierriges Kneb? Ney, ney, din Pels skulde tilsidst koster mig syv Gange meere end den var værd. Men er det dit Alvor, at giøre mig en Foræring, saa giv mig den nu strax. - Hermed greb Hyrden til Køllen, og Ulven tog Flugten. O de Ubarmhiertige, raabte Ulven med yderste Forbittrelse. Saa vil jeg ogsaa døe, som deres Fiende, førend Hundene dræber mig; thi de ville ikke have det bedre. Han løb, brækkede ind i Hyrdernes Vaaninger, reev deres Barn ihiel, og blev ikke uden stor Møye ihielslagen af Hyrderne. Da sagde den viseste af dem: Vi gjorde dog vel Uret, at vi bragte den gamle Røver til det yderste, og betage ham alle Midler til Forbedring, i hvor sildig og tvungen den endogsaa var.