Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-06-19
(Jndsendt.)¬ Hr. Udgiver. "Jeg er Forpagter, og har, siden jeg slap ud af tredie Lexe, ikke befattet mig med lærde Criller, men nu har jeg min sandten faaet nok af dem paa engang, og kan ikke bare mig for at udsse dem paa Papiret. Den underlige og gyselige Drom, som findes afmalet i Deres Skilderie, satte forgangen en pludselig Skræk i mit Blod, og bragte mig til at forestille mig den gruelige Angest og Smerte, jeg maaskee maa udstaae, ved i min Grav at berøves Laar og Been af en tosset Antiqvar (hvilket Slags Mennesker jeg med Gysen seer, ere dette Aarhundredes neste Lærde her i Landet), fordi han stod i den Tro, at jeg var en Jætte, ja maaskee endog formelig anatomeres, og sættes i Spiritus ovenikjøbet, til Spektakel for samtlige de saakaldte Oldsagers Beundrede, og andre nysgjerrige Gabere, er at tale om den Plyndring, som Sølvpladen paa min Kiste, min Guldring, og mine Klædningsstykker af Værdie (thi jeg haaber, at eres Efterladte iagttage Anstændigheden, saavidt, at de ei lade mig begrave i mine "Hverdagsbuxer, med Tin eller Messingknapper") vil ved samme Leilighed undergaae, uden at jeg eller mine Arvinger kunne søge vor Ret ved Domstolene. Disse græsselige Tanker opflammedes endmere af et ubehageligt Besøg, som en af hine ovre saakaldte Lærde gjorde hos mig i Forgaars, just i den Hensigt at udbede sig min Hielp til at undersøge en Gravhøi, der skal ligge ved et gammelt Offersted, som han kaldte det (endskjøndt jeg ei kan indbilde mig hvorledes Folk nogensinde kunde have offret til Præsten under aaben Himmel, og jeg har længe syntes han havde meer end nok, i det, som vi maa punge ud til ham i Kirken), og nogle Altere (hvor de Folk er gale!) med Renneskrift, Men jeg, som just var bleven hed i Hovedet af den ypperlige Undervisning om slige Støveres Bedrifter, som jeg havde faaet af Doctorens Drømskjeldte min Gjest ud for en Tyveknegt; der stial fra de Døde til ingen Verdsens Nytte, og derfor var værre end alle andre Tyve, saavel de som Justitien forfølge, som de, der stiæle hver i sin lovlige Næring (hvilket vi nu i disse knappe Tider, gjøre næsten allesammen), og bad ham pakke sig Pokker i Vold, hvis min Porthund ikke skulde vise ham Vinterveien. Vil De troe, at Mennesket begyndte ordentlig at mukke og paastaae, "at han var bemyndiget til at foretage Undersøgelser ved Høie og Stene, endog i hedenske Begravelser (thi de kristelig, havde han hverken Lyst eller Hjemmel til at røre) efter gamle Mærkværdigheder, som kunde tjene til at oplyse Landets Historie og dets ældre Jndbyggeres Sæder, af hvilke Oldsager mange vare forhen fundne, tildeels virkelige Kostbarheder, der ellers havde hensmuldret uden nogen Nytte i Jorden, som f. Ex. de berømte Danske Guldhorn, thi alle slige Ting "fortalte han mig tilhørte Kongen efter Loven, men at han havde skjænket dem til Fædrelandet, hvorfor det som end et efter udtrykkelig befaling) var Enhvers Pligt at understøtte dem, som søge til det Affentliges Bedste, at skille Jorden ved de Skatte og Mærkværdigheder, der ikke længer tilhøre den, eller Folk, som for mange hundrede Aar have gaaet al Kjød sens Gang - men som endnu kunne give deres Efterkommere nøiere Kundskab om en Fortid, hvilken dens endnu tilværende Mindemærket, bringe og til i mange Henseender at beundre og savne. Ellers frabad han sig fremdeles slig Begegnelse, som han allerede havde mødt af mig, da han i andet Fald vilde paaanke den paa en mig ubeleilig Maade, men sagde, at han vilde aldeles glemme det skeete, dersom jeg kun (i Følge en Anbefaling af en stor Mand, som han trak op af Lommen) vilde, mod vedbørlig Betaling, laane ham Folk og Redskaber til Brug ved den Undersøgelse, han agtede at foretage. Den ommeldte Anbefaling, som jeg havde mine Aarsager til at respectere, og Udsigt til at fortjene lidt (hvilken man i vore Dage aldrig, maa lade forsvinde unyttet), bragte mig snart til en føieligere Tone. Jeg forsikkrede den Fremmede, at jeg i Førstningen gandske havde, misforstaaet hans Hensigt og Begjering, da jeg troede, han agtede at grave i vor Kirkegaard, hvilket jeg nok vidste ei var tilladt paa den Maade, men da jeg nu forstod hans rette Mening, vilde det være mig; en stor Fornøielse at kunne være ham, behielpelig, hvorfor mine Redskaber og tvende Arbejdskatte vare til hans Tjeneste, saalænge jeg kunde undvære dem. (Fortsættes.)