Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-10-12
Et ungt beleven og vakkert Fruentimmer, havde hørt meget tale om Philosophis. Hun spurgte: Hvad mon dette være for et Slags Mennesker, Svaret blev dette: De sande Philosophi ere vare, De søge ikke meget Omgang; Af alle Mennesker ere de de sædeligste, og have ikke noget besynderligt hos sig. Saa maa der være 2de Slags, varede hun. Thi, efter de mig givne Beretninger, er en Philosophus et stolt og egennyttigt Væsen, som giør sig en Ære deraf at ligne intet og alene at være til for sin egen Skyld, Man sagde hende, at af dette Slags fandtes der overalt, og at det var let at skaffe hende Kiendskab med saadan en. Det unge Fruentimmer var just den Tid i et Sælskab paa Landet, hvilket bestod af unge lystige Folk, som ønskede at fornøie sig. Man bragte ind i Sælskabet den dybtænkede Ariste, som paa Spørsmaal. Om han var Philosophus, Gav tilkiende, at Philosophien var en Videnskab om det Onde og Gode, eller og Viisdommen. Han lagde endnu dette til, at være en Mand uden Fordomme, der dependerede af ingen, der levede af Lidet, elskede Jntet, og som sagde alt hvad han tænkte. De adskillige Jndvendinger og Spørsmaale, ham af det lystige Sælskab bleve gjorte, besvarede han med en ligesaa fyndig, som for dem nærgaaende Bitterhed, der gav tilkiende, hvor høit han troede sig at være ophøied over dem og over Menneskerne i Almindelighed. Dette bevægede det lystige Sælskab til at sætte denne Mand paa Prøve. De vilde forsøge, om Vellystens velsmagende Forskielligheder og ellers de verdslige Herligheder er kunde være Midler til at aaben. bare denne indbildte Philosophi sande Tænke Maade, og han derved af hele Verden kiendes for den han virklig var. Ved at rose ham som en Afgud, at komme flittig i hans Forsamlinger, og at beundre hvert et Ord, han talede, vandt de saa meget at han ofte segte hen til dem, de overtalede ham end og til at blive hos dem paa Landet. Smukke Ansigter, de nydeligste Retter, den bed ste Vin, og Haab om at beriges, vare de Vaaden, hvormed han der vexelviis blev angreben. Retterne bleve vel af ham anseede som unødvendige og skadelige for Menneskene, men dog tillige med største Graadighed opspiste. Og Viinen, skiønt han sagde den at være en Forgift for den mennesklige Hierte, maatte dog tiene til hans Forlystelse, efterat Tørsten allerede var slukked. De smukke Ansigter bleve da ei heller forglemte. Nu saa man den imod al Forfængelighed saa ivrig skiældende Philosphum falde paa Knæe, sukke og brænde af den hæftigste Kiærlighed. Valler blev Ariste alene tungt. Thi nu var han allerede kommen saavidt, at han havde tilstaaet, det Mennesket maatte benytte sig af Alt, siden det var af det høieste Væsen skabt til Menneskenes Nytte, naar alene Velanstændigheden for Verdens Øine blev i Agt tagen. Den smukke Clarice var munter og beleven og hendes Øiekast gav hendes Lyst til Verden tilkiende. At benytte sig af denne Skiønhed holdt han for sin Pligt. Men Lucindes indgetogne Væsen forsikrede ham om større Modstand, og følgelig blev Lysten og større til hende. Kort: Han besluttede at angribe dem begge. De 2de Skiønheder, enige med hinanden om hvad de skulde giøre, gave ham og begge Haab og lidt efter lidt fik ham til at rage sit philosophisk Skiæg, at kruse sit ukiæmmede Haar. Og endelig, skiønt dette kostede dem størst Møie, fik de ham til at forandre sin Klædedragt. Hvorved han blev kiendelig for Verden ei længer at være den, han havde vildet forestille. Men dette var endnu en nok for Sælskabet at have blottet ham for Verden og vist, hvo han var. De vilde end da drive Spot med ham, og reent udforske og bekiendtgiøre hans forestilte Væsen og onde Tilbøieligheder. En 50 Aars gammel, men ligesaa listig som grim og rig Enke skulde derfor slutte Acten. Hun anstillede sig meget indtagen af vores Philosophus. De fødeste Ord, men, i sær en ofte Jgientagelse af hendes stor Rigdom, bleve anvendte for at vinde Ariske, som lod sig en længe bede. Thi han havde meget philosophisk udregnet, at man med Penge kunde faae alle Ting. Det var derfor en let Sag for Enken at bringe ham til at forlade baade Clarice og Lucinde, som han forhen med de dyreste Eder havde svoret en ævig Troskab. Og det kostede ham ei heller stor Møie, efter Enkens Forlangende, at forkynde de 2de Skiønheder selv deres formeentlige Ulykke, Ariste, som nu var bleven alle Guder utro, og alene tilbad Plutus, holdt sig da for den lyksaligste Mand paa Jorden, just i det Øieblik, da hans Lykke paa eengang havde Ende. Den snedige Enke vilde slutte Comedien med en lystigt Optog. Hun kastede den vise Ariste er Silke-Snor om Halsen og førte ham, under et Hunde Navn, saaledes ind til det forsamlede Sælskab, sigende derhos: Der seer J denne stolte Vise, sukkende for mine Fødder, indtagen af min Penge-Kistes smukke Øine. Det hele Sælskab kaldte da Philosophen, under en stor Latter, med det ham af Enken givne Hunde Navn. Den vise Ariste, nu bekiendt og latterliggjort for Verden, sønderrev sine Klæder, rev Haaret af Hovedet, og udøvede de bitterligste Forsmædelser, mod Kiønnets Utroskab, gik derpaa hiem og skrev en Bog mod hans Seculi fordærvede Sæder, hvori han tillige offentlig forsikrede: At ingen var klog uden han alene. NB. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Bros¬