Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-12-01
Udlandet. J Grækenland har man i de sidste Aar havt ondt ved at finde Nogen, som vilde paatage sig en Skarpretters Bestilling, fordi en Saadans Liv stedse vilde svæve i samme Fare, som hans Offers. Nu skulde to ulykkelige Mænd lide Dødsstraffen, og en vildtudseende Neger var den eneste Person, man kunde finde til at fungere ved Guillotinen, og selv han samtykkede kun under den betingelse, at man skulde beskytte ham Dag og Nat ved en Militairmagt. Thi det var blevet Skik blandt Grækerne, at de myrdede Skart retteren Dagen for Henrettelsen skulde finde Sted. Snorene paa Guillotinen fandtes imidlertid, da Dagen kom, bragte i en saa uopløselig Forvirring, at det var Negeren umuligt, at fuldbringe sit Værk. De Dødsdømte maatte igjen føres bort, og man var nød til at søge og langt borte fra at hidskaffe en anden Skarpretter. Det var en Franskmand, ved Navn Carripeze, som ved mangehaande Uheld fra en anseelig Stilling i Samfundet var nedsunken i den dybeste Armod, som han, til sin Smerte, maatte deele med sin skjønne Hustru og to unge Døttre. Han samtykkede i, at øve sig i den skrækkelige Kunst og at træde i den græske Regjerings Tjeneste, dog under den Betingelse, at hans sande Kald ikke blot skulde holdes hemmeligt for dem, der kunde forfølge ham med deres Hævn, men ogsaa for hans Familie. Man kom overeens om, at han skulde tage Bolig i Ægina og her sysselsætte sig som en almindelig Næringsdrivende, for at Jngen skulde ane hans sande Metier. Ægina vandt han almindelig Yndest; Fremmede ere stedse velkomne i Grækenland, og hans Kone var for elskværdig, hans Døttre for smukke til ei at blive afholdte. En af de unge Piger blev snart gift med Enaf de største Grundeiere paa Øen. En Tid lang behøvede Regjeringen ikke hans Tjeneste. Da blev der begaaet en Forbrydelse, som var for oprørende til at gaae ustraffet hen. En Kone havde givet sin Mand Gift; hun blev dømt til Døden, og man sendte et Krigskib med Criminaldommeren til Ægina, for at føre Carripeze til Øen Santorin, hvor Dødsstraffen skulde fuldbyrdes. Da Skibet kom til Ægina, ilede hele Befolkningen ned til Stranden, for at erfare dets Ærinde. Criminaldommeren spurgte, hvor Skarpretteren boede. Man svarede ham med en Haanlatter Nu spurgte den commanderende Officier, om man ikke kjende en vis Carripeze, og med megen Møie lykkedes det ham omsider at overbevise Øboerne om, at den Mand, de havde elsket og agtet saa høit, i Virkeligheden var Skarpretteren, som man søgte. Nu opløftede de et rædsomt Skrig; deres Afsky var ubeskrivelig. "Jeg trykte endnu imorges hans blodbesmittede Haand, som om han kunde været min Broder!" raabte En Han har taget mit stakkels Barn paa Armene; han har kysset det skreg en Qvinde. "Men jeg raabte en ung Mand rasende: jeg har ægtet hans Datter, og Bødlens Blod flyder i mine Børns Aarer!" Saaledes klagende og bandende fulgte Jndvaanerne Criminaldommeren til Skarpretterens Huus. Han var for Øieblikket ikke hjemme, og da man, under hiin Titel, spurgte efter ham, bortviste hans Hustru de Spørgende med saadan Rædsel og Afsky, at Øboerne atter begyndte at tvivle. Nu fremtraadte Carripeze selv. Eet eneste Blik sagde ham, hvad der foregik. Han kjendte sin Skjæbne, og sagde Criminaldommeren uden Omsvøb, at han var beredt til at følge. Man omgav ham med en stærk Bedækning, da Øboerne ellers vilde have sønderrevet ham, og førte ham bort, denne den offentlige Retfærdigheds ulykkelige Tjener. Hans Forretning var snart tilendebragt, og han vendte tilbage til Ægina, ledsaget af en Sikkerhedsvagt. Man landede om Natten. Da han naaede sit Huus, sit eneste Tilflugtsted, fandt den ulykkelige Mand det stænget. Inde i Huset hørte man Græden og Beden; men hans Hustru, som han havde skuffet saalænge, erklærede, at han skulde være banlyst af Huset, ligesom han var banlyst af hendes Hjerte. Forgiæves paakaldte han hendes Medlidenhed. Men allerede havde Efterretningen om hans Komme udbredt sig, allerede saae man Øboerne hidile skareviis. Han bønfaldt atter sin Hustru, og omsider ynkedes hun over sine Børns Fader. Hun aabnede Døren, og han styrtede ind, medens Mængden larmede om det faste Asyl, som man blot af den Grund ikke lagde i Aske, fordi man vilde skaane hans ulykkelige Familie. En mørk Nat listede han sig kort efter ud af det engang saa kjære Hjem, hvor hans Nærværelse nu var en Forbandelse, og gik for at indaande den friske Luft ved Stranden. Jkke hundrede Skridt var han gaaet, for han, truffen midt i Hjertet, styrtede til Jorden. Man havde sigtet saa sikkert at han var død, for det Jubelskrig, som ledsagede hans pludselige Fald, lød fra Hævnerens Læber. Grækenland har ikke havt nogen Skarpretter siden.