Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-29
Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Nummeret og et enkelt No. sadskilt for 8 s. Betragtninger over den physiske Verden. Første Afdeling. Andet Capitel. (Begrebet og Verden.) Den Evige, den Gud, som Solekredse prise, O Nat, da ei et Gran gav Gienskin af den Høie! Fordi de hvilte i hans høire Haand! Da Godhed ei fandt Støv at hvile ved O Tanke, kom at undervise, O Svælg af Lys, da Herrens Øie Kom at opløfte vor nedslagne Aand Kun mødte sig i bundløs Evighed! Hvor let opsvulme vi, naar i usvækket Orden Ufatteligt, – og Vi, hvad var vi for Alfader Udstrøede Verdens Sæd, en Haandfuld Gran Held møder os paa Held og Lyst paa Lyst? Hvor let naar Himmelen og Jorden Jndsprengt med glimrende Monader, Adlyde Vink af Ønsket i vor Bryst? J dette Svælg, der var saa stort som han Da see vi kun os selv. Men mørke Evigheder Nu svævede hans Aand, nu talte Magtens Stemme, Da selv vor Jord var ei et Gran endnu Og Solekredse viklede sig ud; Da naar vor Siæl bortsank i Eder, Nu blev en Jord; og af dens Giemmer Da kom den først Algodheds Magt ihu. Opstod et Støv, - og dette ligner Gud! (Johannes Evald.) 1. Menneskeslægten har da gjort sig et Begreb om Verden, det være saa ufuldkomment og saa mangelfuldt som det vil, saa er det dog fuldkomnere end det, som den giorde sig om den Oldtiden; et lyst Blik har den dog udkastet i Lysenes Rige; det har aabnet sig en Udsigt i den Verden, som omgiver den, som allerede er i sig selv stor og tilfredsstillende og som tillige opvækker Haabet om, at det vil i Tidens Følge blive forundet den endnu paa en langt herligere Maade at betragt den Uendelige i sine Værker. 2. Uagtet Menneskets Fornuft har allerede opsvunget sig til denne Høide, saa har mandog omtvivlet om det i det Hele kan holdes for mueligt, at vi Dødelige kunne giøre os et nogenlunde rigtigt Begreb om Verden; man har derved erindret om den menneskelige Fornufts Svaghed og om Verdens grændseløse Storhed. – Er Talen herved om en fuldkommen Kundskab om Verden; saa maae den vist nok ikke allene frakiendes Mennesket, men endog ethvert endeligt Væsen, i hvor ophøie dets Evner end kunde antages at være og den fuldkomne Kundskab om Verden maae allene være den Uendelige forbeholden. Men er Talen om en for os fyldestgiørende Kundskab om Verden; det vil sige en saadan, som man baade har Grund til at holde for at være paa lidelig, og som tillige kan tilfredsstille den menneskelige Fornufts Fornødenheder, eller være istand til at opløse dens vigtigst Problemer, saa kan man glæde sig ved at erkiende at en saadan Kundskab et virkelig muelig for og - Vel skulde det synes at være en Daarlighed at ville bestræbe sig for at forskaffe sig en Kundskab om denne store og uoverseelige Verden vi leve i, naar man dagligen maae saa dybt føle sin Tænkervnes Svaghed. Vi maae jo aflægge den Bekiendelse, at det er umueligt for vor Fornuft at lære at kiende en eneste af Verdens Deele og af de Ting, som den indeholder fuldkomment, og at i hvormeget vi betragte en Ting og lære at kiende til den, der dog altid bliver saare meget tilbage ved den, som vi aldrig kunne udgrunde, og naar dette forholder sig saaledes, hvorledes ville vi da haabe at kunne lære alt det at kiende som er til og dets indbyrdes Forbindelse? Ere vi udsatte for saa mange Vilfarelser ved en enkelt Ting, som vi betragte; hvor langt større maae vi da være udsatte for ved at betragte det Hele Men en for os i vor nærværende Tilstand fyldestgiørende Kundskab om Verden bliver ikke destomindre muelig; thi Skaberen har saameget lempet Verdens Jndretning efter sine Børns aandelige Svaghed, indført en saadan Orden, en saa stor Liighed og Overeensstemmelse i sine Gierninger, underkastet Verden saa faste og bestemte Love, bragt alle Ting i en saa nøie og klar Forbindelse med hinanden, at uagtet vi Mennesker ere altid udsatte for at feile i vore Betragtninger, uagtet vore Kundskaber kunne bestandig vore i Reenhed og Omfang, saa kunne vi dog saalænge lægge Mærke til de Ting vi see omkring os, og vedblive saaledes at slutte os frem fra den eene Ting til den anden, at vi ved en rigtig og flittig Brug af vor Fornuft kunne faae saameget at vide om denne Verden, at vi kunne lære at tilbede Gud i hans Gierninger, opfyldes af Tillid til ham, fatte hans Hensigter med os og overlade os til de glæderigste Forhaabninger og vor tilkommende Bestemmelse. Ligesom Gud har ladet saameget af Stiernernes Glands naae til vore Øine, at vi kunne faae et Begreb om Firmamentets Storhed, saa har han ogsaa ladet denne underfulde Verden blive saa fattelig for vor Forstand, at vi kunne kiende nok til den for at prise hans Storhed og underkaste os hans Villie. Verdens Fattelighed ved dens Storhed, at sige saavidt som vi behøve at fatte den, er ogsaa eet af de store Vidnesbyrd om Skaberens Godhed og Omsorg for sine Børn. Men den sande, fuldkomne, omfattende og giennemtrængende Kundskab om Skabningen er allene dig forbeholden uendelige, evige Aand, al Verdens usynlige Aarsag, Du af hvis Tilværelse og Virksomhed dens hensigtsmæssige Jndretning og dens konstige Dannelse allene kan forklares; Du Aanden i Verdens Legeme, Du som giennemskuer den bundløse Evighed, udviklede Solenes Kredse, er Livets algode Fader og gav Mennesket en udødelig Aand, som du dannede efter dit eget billede. Al Menneskets og alle endelige Væsners Kundskab om Verden kan ikke blive andet end et Stykkeværk, de kunne lære enkelte Deele af den at kiende, overskue mindre eller større Partier af den efter den forskiellige Grad af deres Aandskraft; men at giennemskue den hele umaalelige Verden i alle sine enkelte Deele og i alle sine Forbindelser maae være den Uendelige forbeholden, som har frembragt den, kun allene Mesteren kan fuldkommen kiende sit Værk, kun den guddommelige Forstand kan forestille sig Verden som en Eenhed. – Vi kunne antage at Guddommens Kundskab om Verden maae i tre Hovedposter være forskiellig fra Menneskets. Vi maae gaae langsomt og møisommeligt tilværks for at lære den nogenlunde at kiende; vi maae anstille mange enkelte Jagttagelser, uophørlig berigtige dem, søge deraf at udlede nogle almindelige Betragtninger og slutte os frem fra den ene Kundskab til den anden. Om det guddommelige Væsen maae vi derimod antage at det overskuer al Verden med alt hvad den indeholder med eet Blik og med den reneste og fuldstændigste Klarhed; thi det uendelige Væsen kan hverken forglemme hvad det selv har frembragt eller voxe i sin Kundskab. Vi kiende kun Tingenes udvortes Egenskaber og de Forhold hvori de staae til vor Natur, men ikke deres dybeste, inderste Grund; jo mere vi tænke saavel over vor Siæl og vort Legeme, som over den os omgivende Verden, destommere maae vi aflægge denne Bekiendelse; men Guddommen maae nødven dis kiende hele Skabningens indvortes Natur og hemmeligste Egenskaber, saaledes f. Ex, ikke blot Menneskenes Legemsdannelse og udvortes Udseende og deres Handlinger; men tillige deres Tanker og deres Følelser og den indvortes Brug, som de giøre af deres Villies Friehed; thi var det ikke saaledes, saa kunde ikke Guddommen bestyre denne Verden med Retfærdighed og paa een for dets eget Væsen tilfredsstillende Maade, og maatte da hellere have ladet Verden være uskabt, dette er en Sandhed, som vi aldrig kunne omtvivle naar vi alvorlig henvende vor Opmærksomhed paa den. - Endelig kunne vi Mennesker hverken kiende alle de enkelte Ting, som høre til denne Verden og endnu mindre fatte deres indbyrdes Sammenhæng og Virkning paa hinanden og saaledes oversee Planen for dens Jndretning; vi kunne blot indsee, at det gives et saadant Sammenhæng; at enhver Ting er ikke blot frembragt for sin egen Skyld, men at der ved deres Frembringelse tillige er taget Hensyn paa andre Ting, f. Ex. at Planterne ere skabte til Menneskenes og Dyrenes Nytte; at Solen ikke blot skal lyse for sine egne, men ogsaa for Jordens Beboere o. s. v. Men at kiende alle disse Forbindelser imellem Skabningerne, at oversee den hele store Plan hvorefter alt det Tilværende er indrettet maae være den guddommelige Naturs Fortrin, naar der finder et indbyrdes Sammenhæng Sted imellem alle de skabte Ting, saa kunde ikke Guddommen kiende det Enkelte uden at kiende det Hele, og ikke det Hele uden at kiende det Enkelte. Det vil vel bestandigt blive de endelige Væsners Formaal uafladeligen at bestræbe sig for bedre at fatte den harmoniske Orden, som finder Sted i Naturen og den uen Plan hvorefter den er dannet; men som den fuldkomne Eenhed kan Verden dog allene fremtræde for den Uendeliges Forstand. Hvilken dyb og indholdsriig Sandhed indeholder derfor ikke den Sætning i den hellige Skrift: at som Himmelen er høiere end Jorden, saaledes er Guds Tanker høiere end et Menneskes Tanker; thi Himmelrummet er uendeligt og et Blik ind i dette maae erindre os om vor Naturs Svaghed og Skaberens ubegrændsede Storhed, og med ydmyge Følelser og med et tillidsfuldt Hierte maae vi bekiende at det guddommelige Væsens Forestilling om Verden maae være uendelig ophøiet over vores. 4. Da Erfaringen har saaledes lært, at Menneskene have til alle Tider gjort sig et Begreb om Verden, da den har viist, at dette med Tiden er ved Jagtagelse og Eftertanke blevet stedse mere berigtiget og opklaret, og da Betragtningen over den os omgivende Natur overbeviser os om at den har en vis Grad af Fattelighed uagtet dens Storhed og det meget hemmelighedsfulde, som den indeholder, og som vi maae forklare os som en Nedladelse af Skaberen til vor Naturs Svaghed (en Sætning, som ved en anden Leilighed skal blive nærmere oplyst) og som vi maae betragte med Taknemmelighed som et Beviis paa Skaberens Godhed imod os, saa lader os bestræbe os for nærmere at bestemme Begrebet og Verden, inden vi indlade os dybere i dens Betragtning. 5. Vi ere allerede komne til den Erkiendelse, at vi beboe et Himmellegeme af en rund Figur, at mange andre levende Væsner beboe det med os, at det bevæger sig med os i et uhyre Rum, at en Mængde Himmellegemer, som have en Lighed med det, dreie sig tilligemed det i runde Baner om et lysende Himmellegeme der er langt større end dem alle, at der foruden dette Himlens Lys gives mangfoldige andre, som vore Blikke neppe kunne naae, vor Mund ikke tælle, hvis Grændser vi ikke kunne øine, og som vi maae erkiende at være ligesaamange Lysets Riger. Denne Forestilling om Verden er stor og dog er den ikke udtømmende; thi det er givet vor Fornuft at tænke os det Rum, hvori de skabte Ting kunne opholde sig, som at være ubegrændset, og naar Glandsen af de fierneste Sole efterhaanden hensvinder for vort Øie, saa forestiller dog vor utilfredsstillede Aand sig det som en Muelighed, at ikke heller der hvor vor Synskraft hører op, er Skabningens Grændse. Hvad maa vi da kalde Verden, Alt det Skabte, alt det som indtager Rummet, alle de Ting som ere til, som staae ved hinandens Side og følge efter hinanden i hvor ubegrændset deres Antal end maae være. Osvimlende Storhed hvori vor forskende Aand fordyber sig! O høie Følelse at svæve paa Guddommens Vei og at nærme sig i Tanken til Den! 6. Hvor det er vigtigt for mit aandelige Væsen at giøre mig saa fornuftige og saa fuldstændige Forestillinger, som det er mueligt for mig om denne beundringsværdige, denne uhyre store Tingenes Orden hvori jeg er sat ved et usynligt Væsens Godhed; thi jo rigtigere Forestillinger jeg formaaer at giøre mig om de Ting, som omgive mig, jo bedre kan jeg lære min og Alverdens Aarsag at kiende, destobedre kan jeg lære at bringe mit hele Forhold, alle mine Handlinger i Overeensstemmelse med Beskaffenheden af den Verden hvori jeg lever, og de Love, som ere den foreskrevne, desto klarere bliver mig mit Lives Formaal og hvad jeg har at haabe, ja desto meere kommer jeg til at leve som et fornuftigt Væsen og som det sømmer sig for min aandelige Natur. De ufornuftige Skabninger, som leve paa Jorden med mig kiende de enkelte Ting, som vise sig for deres Sandser men deres sande Beskaffenhed fatte de ikke, deres Sammenhæng og Forbindelse indsee de ikke. Mig er det givet, som et med Fornuft begavet Væsen, at kunne udlede det almindelige af det Enkelte, at kunne iagttage og betragte, at kunne forskaffe mig et Begreb og et Overblik over de Ting, som omgive mig, Olad mig vise mig min høie Bestemmelse værdig lad mig ikke tankeløs vandre imellem den Uendeliges Underværker; men lad mig fordybe mig i Betragtningen over denne Verdens Egenskaber, i hvor vanskeligt det end kan falde mig, saa at min Aand kan tabe sig i Følelse af Guddommens Storhed, at den kan blive henrykket i Tilbedelsens og i Tillidens fallige Følelser, at den kan fatte den for mit hele Væsens Vel saa velgjørende, saa nødvendige Beslutning at ville adlyde min uendelige Lovgivers Villie. 7. Jnden vi indlade os i disse Betragtniger over den physiske Verdens almindelige Egenskaber, saa har vor Fornuft i Forveien to vigtige Spørgsmaal at afgiøre med sig selv; om det Begreb den skal giøre sig om Verdens Alder og om hvad den skal tænke sig om dens Størrelse; dersom ogsaa disse Betragtninger ikke skulle føre til noget videre end til den Erkiendelse, at vor Fornuft ikke formaaer at udgrunde noget, som hører til Guddommens uendelige Væsen, saa vil ogsaa denne Erkiendelsesvære velgiørende for os, for at vi herefter kunne lære allene at henvende vor Eftertanke paa saadanne Gienstande, som det er mueligt for vor Fornuft at udgrunde. 8. Naar vil see os omkring, naar vi henvende vore Blikke paa den skiønne blomstrende Natur, denlevende Skabningers Mængde og Vrimlen og deres Nydelse af Livets mangfoldige Goder, naar vi overskue Menneskelivet i sin Forskiellighed og overlade os til de Jnterresser og de Følelser, som dets Færslen maae opvække hos os, naar vi beundrende betragte vor Jordklodes afvexlende og majestætiske Bygning; disse himmelhøie Bierge, som støde til dybe og frugtbare Dale, disse udbredte og frugtbare Sletter, disse grønne og ranke Skove, naar vi lade Øiet følge Floderne i deres snoed Løb, Synet svæve over de speilklare Søer og de brusende Have, naar vi tankefulde hæve det til hvad der foregaaer over vore Hoveder til dette Dagens pragtfulde Lys, som forskiønner sig hver Morgen naar det hilser paa los, hver Aften naar det tager Afsked med os; eller til dette milde Nattens Lys, som venlig opklarer os dets Mørke; eller naar Betragtningen taber sig i henrykkende og haabefulde Følelser, ved at skue ind i dette uhyre uoverseelige Himmelrum, hvor Sole gjemme sig bag Sole og Lysenes Rige forekommer os som ubegrændset, naar vi med en dyb og taus Beundring, med en stille og tilbedende Følelse beskue den store, den underfulde Tingenes Orden, hvori vi ere hensatte. Hvor naturligt er det da ikke at den Tanke opstaaer i vor Siæl, mon alt dette Høie, dette Herlige, som saaledes henriver vort Syn, henrykker vor Forstand, har altid været til, og mon det har altid været som det er: Som det er, nei saaledes har det ikke altid været. Vi selv have ikke altid været til, vore Medskabninger have ikke heller. Naturen fornyer sin Dragt hver Aar, denne falmer efterhaanden og forsvinder, Dyret fødes af Dyret, Mennesket af Mennesket, Men har da Dyrenes og Menneskenes Slægter altid været til – Det ikke heller, thi man finder i Jordens Skiød Levninger af Dyr, hvis Arter ikke findes længere paa Jorden, og i hine Jordens Dybheder hvori disse findes sees intet Spor til at der har dengang levet Mennesker. Menneskeslægten er nye paa Jordkloden, og man kan tydeligt see det paa Jordklodens Legeme, at den har undergaaet saadanne Forstyrrelser, at ifald Menneskeslægten havde dengang levet paa Jorden, saa maatte den have været forgaaet. - Men Jorden selv har den været altid, som den nu er beskaffen har den ikke altid været; thi hvad der nu er fast Land har engang været overskyllet af Havet, og disse himmelhøie Bierge, som nu hæve sig over Jordens Overflade maae eengang have lagt under Havets Bølger; thi de indeholde utallige forstenede Levninger af dets Beboere. Climatet er aldeeles forandret; der hvor den evige Jis nu bedækker Lan denne, har Solen fordum udbredet sine brændende Straaler, thi man finder talrige Levninger af Væsner, som allene kunne have levet i Lande, hvor Solens Heede er stærk. - Men Jorden selv, har den da, om den endog er blevet forandret i alle sine Dele, dog ikke altid været til som et Himmellegeme i hvorledes den end har været beskaffen? – Planten, Dyret, Mennesket fødes, forandres og forgaaer, Jorden forandres, den har sine Aarstider som de levende Væsner deres Aldere; hvor rimeligt at der ogsaa engang var en Tid da den blev frembragt og at der vil komme en Tid naar den skal gaae under? – Men denne uoverseelige Himmelbygning, disse lysende Himmellegemers Utallighed; den hele physiske Verden, saa vidt som den end strækker sig, har den altid været? Hvad vil Du Spørger at jeg det endelige Væsen skal svare Dig andet end at Verden er et Værk af Overlæg, af Viisdom, anlagt efter en Plan, til et Formaal, og at der maae være et Væsen til, som er ældre end den; nemlig det Væsen, som fattede Tanken om Verden, og som udførte den; aabenbarer Guddommens Aand sig i Verdens Bygning, saa er ogsaa den Kundskab derved blevet aabenbaret at der er et Væsen til som har været til før Verden. Men har da den guddommelige Aand altid været til Hvor er Du med Dine Tanker Menneske at Du kan opkaste dette Spørgsmaal, kan Du tvivle derom, saa maae Du fornægte Din Fornuft og holde det Umuelige for mueligt Havde Verden ikke været altid til, havde det guddommelige Væsen ikke heller været det, saa havde der været en Tid til at der aldeles ikke havde været noget til, og havde der ikke været noget til, saa kunde aldrig noget været blevet til; thi af intet kan intet komme; at ville troe det Modsatte, det er at ville troe det Umuelige Den Sandhed er da klar, den er da uimodstaaelig at der altid har været noget til. Og har altid noget været til saa kan det ikke være det Væsen, som finder sin Grund i et andet som ikke lader sig forklare uden dette, ikke Verden, til hvis vise og hensigtsmæssige Indretning Grunden maae søges i et aandeligt Væsen; men dette som har frembragt den; Livet maae være ældre end Døden, det Virkende og det Herskende end det Paavirkende og det Underkastede. Men hvor gammel kan da denne physiske Verden vel være, er den ikke ældre end de 5812 Aar, som man regner at være hengaaede siden Menneskeslægten blev indsat paa vor Klode? – Denne Tid vilde ikke have formaaet til at bringe Lyset fra den nærmeste Firstierne ned til den. De Dokumenter, som Jordens Skiød indeholde, vidne tydeligt om at der har været en anden Livets Tilstand paa Jorden inden Menneskene toge den Skildrer ogsaa den ældste Beretning, som læses i de bibelske Skrifter vel anderledes i Besiddelse. hiin Tilstand, da Menneskene bleve frembragte, end som en Omdannelse af denne Klode, og som Forandringerne derved maae have viist sig og synes at have forholdet sig. Og naar det hedder at Gud skabte i Begyndelsen Himlen og Jorden hvor kan da omtvivle denne Sandhed? Men naar var denne Begyndelse, (Ordet betyder den ubestemmelige Tids Begyndelse hvilket sees af Johannes Evang 1 Cap. 1 V.) Den guddommelige Aand er uendelig fordi den maae altid have været til. Kan man tænke sig en uendelig Gud uden en uendelig Virksomhed, Menneske fornuft kan du det? Denne Stiernehimmel og denne Jord, kan Gud have skabt i Tidens Begyndelse; men begyndte et nyt Tidsrum, saa maae et andet have ophørt. Og kan Guddommen nogen finde have undladt at udfylde Rummet med sine Værker, Tiden med sin Virksomhed og sine Velgierninger? – Men her møder os noget ubegribeligt, og det skal det ogsaa være; thi Du møder her noget som den uendelige Aand har ikke aabenbaret for Dig du endelige Væsen, han har aabenbaret saameget for Dig af sit uendelige Væsen, at Du skal nødes til at erkiende at den er det. Men Du skal ikke gjennemskue dens Væsen; Du staaer nu paa det Punkt hvor Du skal standse i Dine Betragtninger og andagtsfuld tilbede, vil Du tænke videre, saa svimler det for Dig. Det er nok for Dig, at Du veed, at i Begyndelsen skabte Gud Himlen og Jorden, at disse og at Du ere et Værk af den gudommelige Aand; men naar og hvorledes, det skal Du ikke tage Dig paa at udgrunde; thi det kan du ikke. Men frygt ikke at den Haand, som gav Dig Livet vil nogensinde forlade Dig, thi viid at den fandselige Tingenes Orden som omgiver Dig, er underkastet en høiere moralsk Tingenes Orden; underkaster Du Dig denne som et frit og selvstændigt Væsen, saa er Du værdig til at hæves over den physiske Verdens Forgiængelighed og at tilhøre det Eviges SamsundEr man kommen til den Overbeviisning at Verdens Oprindelse (ikke blot Himlens og Jorden) taber sig i det uendelige Væsens Afgrund, saa har man dog endnu et Spørgsmaal tilbage at opkaste inden man kan overlade sig til en rolig og uforstyrret Betragtning af denne physiske Verdens Beskaffenhed for saavidt vore medskabte Evner tillade os at anstille den. Nemlig: hvor stor en Verden, – Vi have omtalt at de første Mennesker, som levede paa Jorden, kunde ikke tænke sig Verden større end saavidt deres Øine kunde naae rundt omkring dem og over deres Hoveder. Saaledes som Menneskenes Erfaringer tiltoge og de lærte bedre at bruge deres Eftertanke, saa bleve ogsaa deres Forestillinger og Verden udvidede; men hvorlænge varede det dog ikke inden de kom ud af den Vildfarelse at Jordkloden udgjorde den største Deel af Verden, og at de øvrige himmelske Legemer bevægede sig omkring den som et Middelpunkt. (Det er derfor en stor Hæder for det gamle Testamente, at det hedder i 1ste Mosebog 1ste Cap. 1ste Vers at Cud skabte i Begyndelsen Himmelen førend Jorden, og at Himmelen nævnes først) i Tidens Følge begrebe da Menneskene efterhaanden, at Jorden var ikke Hovedsagen af Verden, at den er kun een af Solens Drabanter, hvis Herredømme, den er underkastet og om hvilken den maae bevæge sig, og at den er ikke engang een af de største af disse Drabanter. Efterhaanden som man kom til Overbeviisningen om at Stiernerne maae nødvendig være Sole, at deres Afstand fra Jorden maae være umaadelig stor, at deres Mængde er utællelig, og da Teleskoperne bleve bragte til en stedse større Fuldkommenhed, og Blikket trængte uafladelig dybere ind i Himmelrummet, saa steeg Forestillingen og Verdens Storhed efterhaander til det Uhyre, til en Grad at Siælen tilsidst maatte bedøves ved at tænke derpaa Man giør derfor vel i at fatte sig, at komme til sig selv af det forbausende Jndtryk, som Synet af Verdens Udstrækning maae gjøre paa os, og med roeligt Sind fremsætte for sig selv det Spørgsmaal, hvor stor kan denne Verden vel være : Vi kunne jo begynde paa at maale den, saa godt det vil lade sig giøre. Med Jorden gaaer det ret godt an; thi da Jorden er et kugledannet Legeme, saa kan man ved at maale en Bue af den udfinde hvor stor en Kreds maae være som gaaer rundt om Jorden, naar man først veed denne Størrelse, saa kan man regne sig frem til hvor langt der er til Midten af Jorden; thi dette følger af enhver Cirkels Natur, naar dette er udregnet lader Overfladen af enhver Kugle sig let udfinde af dens Omkreds og dens Giennemsnit og heraf udledes ligeledes efter sikkre Regler hvor stor at Kuglens legemlige Jndhold maae være. Saaledes har man da opdaget: at der er omtrent 860 Mile fra Jordens Overflade til dens Middelpunkt, at den er 1719-20 Mile tvers igiennem, at naar man vilde reise rundt omkring den under Linien, hvor den er tykkest, saa havde man at giøre en Vandring af 5400 Mile, at dens Overflade har en Størrelse af over 9 Mill. Qvadratmile og at dens legemlige Jndhold udgiør over 2659 Mill. Cubikmile. – Naar man har gjort sig et Begreb om Jordklodens Størrelse, og man vil fortsætte sin Udregning af Verden, saa maa man henvende sin Opmærksomhed paa Himmellegemerne, og søge at udfinde deres Størrelse og Afstand fra vor Klode; man skulde synes at det maatte være umueligt at kunne udmaale Gienstande, som vi blot kunne see, og aldeeles ikke ere istand til at anbringe noget Maal paa. Men den nærmere Eftertanke vil overbevise os om, at det ikke forholder sig faaledes; allerede her paa Jorden foretages mange Udmaalinger blor ved Hielp af Jagttagelser og Udregninger, og som dog Erfaringen siden lærer at være rigtige. Opmaalingen af Jordklodens Størrelse er jo selv for en stor Deel bygget paa Kundskaben om de krumme Linier og runde Legemers Natur, saaledes gives der ogsaa et Middel til at fatte de Størrelser, og de Afstande, som finde Sted i Himmelrummet, og som beroer paa de Vinkler under hvilke de vise sig for Jagtagerens Øine, naar de betragtes fra forskiellige Standpunkter paa Jorden (Parallaxis) at Udmaalinger paa Himlen kunne foretages med Sikkerhed stadfæstes af Erfaringen; derfor kan man forud bestemme naar en Sol= eller Maane=Formørkelse skal indtræffe, eller naar en Komet vil lade sig see. Der gives ogsaa nogle meget fine og dybtgaaende astronomiske Jagtagelser, nemlig om hvorledes Himmellegemerne forstyrre hinanden i deres Baner ved deres tiltrækkende Kraft, og som beroer paa deres giensidige Afstand og Størrelse, og som tiene i en overordentlig Grad til at overbevise om at Udregningerne ere rigtige eller ikke (Pertubationer.) Hvad have nu disse Jagttagelser og Udregninger lært os om Verdens Størrelse? – Vi ville begynde med Solsystemet. Vi vide at vor Jord staaer i Forbindelse med Solen, at den bevæger sig omkring den som en Tiener der er sin Herre undergiven, eller som et Barn der veiledes af sin Fader og underholdes og lyksaliggiøres af ham. Men som Jorden har Solen 10 andre saadanne Tienere eller Børn, som bevæge sig omkring den, man kalder dem Planeter; og nogle af disse have igien deres Drabanter, som bevæge sig omkring dem, ligesom Maanen omkring Jorden, 18 saadanne Maaner tælles indenfor Solesystemets Grændser; og himmelske Legemer svæve saaledes paa Lysets Baner i den himmelske Æther, og Spillet gaaer Nat og Dag, Aarhundrede efter Aarhundrede ustandseligt fort i lynende Fart; aldrig standser Himlens Uhr, aldrig kommer det i Uorden. Hvad vide vi nu om dets Størrelse og Udstrækning. Vi ville begynde med Maanen; thi den er os nærmest af alle himmelske Legemer. Den staaer ikke altid lige langt fra Jorden, men Mellemtallet bliver 51,815 Mile. Afskod man en Kanonkugle, kunde den blive ved med samme Fart at flyve mod Maanen, den naaede den først efter 22 til 24 Dages Forløb. Denne Vei synes os uhyre, og hvad er det dog mod Jordklodens Afstand fra Solen; man veed at den udgiør over 20 Millioner Mile; 400 Gange saa langt skulde saaledes Kanonkuglen flyve for at naae Solen, og uagtet denne svimlende Størrelse have vi endnu langtfra ikke udmaalt Solsystemets Grændser og Endemaalet for dette straalende Legemes Virkekraft og Herredømme; thi den af Planeterne, som staaer længst fra Solen og dreier sig i den videste Bane rund om Jordens, staaer 19 Gange længere borte fra Solen end vor Klode, og hvad der endnu er langt mere, foruden disse omtalte 29 planetariske Legemer bevæge sig et andet Slags Himmellegemer, af et endnu ubestemt Antal (man vil have bemærket flere hundrede af demog formoder flere tusinde) i uhyre aflange Baner omkring Solen, imod hvis Afstand fra Solen, naar de ere længst fra den, Jordklodens hensvinder som en Ubetydelighed. Saaledes fierner den Komet, som lod sig see i 1807 6200 Millioner Mile fra Solen og bruger 1953 Aar for at fuldende sin Bane; og den Komet vi saae i 1812 skal fierne sig 8000 Millioner Mile fra Solen og bruge 3300 Aar for at fuldende fin. Disse Beregninger give os et Begreb om vor Solsystems Udstrækning; hvad vide vi nu om de Himmellegemers Størrelse, som tilhøre det vi vide at Planeten Uranus er 83, Planeten Saturn over 1000, Planeten Jupiter henimod 1500 og Solen over 1,400,000 Gange større end Jorden. Man har udregnet, at naar Jorden blev sat i Middelpunktet af Solens Legeme, saa vilde der være Plads nok i den til at Maanen kunde bevæge sig omkring den i sin sædvanlige Bane, og at der endda vilde være Plads nok i den til at opstille 25 Legemer saa store som Jorden i en Række bag ved den. J hvor stor end den Planet vi beboe maae forekomme os at være og i hvor liden vi end erfare at den er mod nogle af de Himmellegemer, som høre til Sølsystemet, saa er dog Solens Legeme langt større end alle de 29 planetariske Legemer, som omcirele den, naar deres Størrelse regnes sammen og de betragtes som et eneste Legeme. Naar Menneskets Fornuft har hævet sig fra Betragtningen af Jordklodens Størrelse til Betragtningen over Solsystemets, naar den har forskaffet sig en nogenlunde rigtig Forestilling om dets uhyre Størrelse, saa standser det i sine Betragtninger forbauset og fuld af Beundring over Verdens uhyre Storhed, ogsaa har det tillige udvidet sit Begreb derom til en Grad og til en Høide, at dets Tænkekraft og dets Jndbildningskraft synes ikke at kunne taale at erholde det større. Og hvorledes vil den menneskelige Fornuft dog kunne undgaae at erkiende, at al denne hidindtil erhvervede Forestilling om Verdens Storhed hensvinder som et Jntet mod den, som nu begynder at aabenbare sig for dets Tænkekraft. Kan det undgaae at henvende sine Blikke til den stiernefulde Himmel, og kan det opløfte dem til den uden at Siælen maae tabe sig i en ahnelsesfuld Følelse af Guddommens Uendelighed, thi hvo kan tælle Stiernernes Mængde, hvo maale deres Afstand, hvo tvivle om deres høie Natur, at de ere de himmelske Lyses Hærskarer, fierne Sole, der ligesom den vi tilhøre, giennemstraale det ubegrændsede Himmelrum, Vare Stiernerne Meteorer i vor Dunstkreds, hvorledes kunde de da blive ved at lyse for vor Klode i Aartusinder, havde de et laant Lys som Planetterne, hvorledes vilde dette da kunne naae ned til Jorden i en saa uhyre Afstand, vare de tindrende Punkter, i Ætheren, hvorledes vilde man da kunne see dem paa al Jordens Kreds, hvor store maatte de da ikke vise sig for Øiet naar man steeg op paa Bierget eller tog Teleskoppet i Haanden, og viste de sig der smaae, hvorledes vilde man da kunne see dem i Dalen? Men nu straaler deres Glands uforandret i Seklernes Række, nu sees de overalt paa vor Klode, hvor Jordens Krumning ikke forhindrer Synet; nu viser deres Størrelse sig eens paa Biergets Tinde og ved dets Fod, for det bevæbnede Øie og for det ubevæbnede, og allene Klarheden tiltager for hiint. Har Du fattet det Du Dødelige at de Du stirrer paa ere Lysets og Livets himmelske Riger, som fra en saa umaalelig Afstand straale ned til dine Øine, at enhver Afstand paa Jorden, enhver naturlig eller konstig Tilnærmelse svinder hen som en Ubetydelighed og maae bringe din Fornuft til den Erkiendelse, at ethvert Maal er som et Jntet mod Verdens uberegnelige Storhed. Alle de Stiernekyndiges Observationer paa Himmelen have stadfæstet denne Sandhed. Ved en saadan umaadelig Storhed maae alle egne Betragtninger forstumme. Man maae tie og lade Menneskeslægtens største Lærere og de flittigste og berømteste Jagtagere af Verdensbygningen tale. Den berømte Philosoph Platner siger (i sine philosophische Aphorismen, 1 Th. Pag. 52425. at man har udregnet, at det Rum hvori Planetterne bevæge sig omkring Solen udgiør i Giennemfnit 762 og i Omkreds 2400 Millioner Mile og dette uhyre Rum er dog som et Jntet, imod hele Verdens umaalelige Størrelse. Den Firstierne, som er nærmest ved os er i det mindste 20 Billioner (Million Gange Millioner) Mile borte fra os. Antallet af de Firsterner, som man kan see uden Kikkert, udgjøre efter Astronomen Bodes Stiernecatalog over 5000; men deres Mængde som kan sees ved Hielp af Teleskoperne, er ikke til at tælle. – Den store Astronom Herschel rettede engang sin store Teleskop paa et Sted i Melkeveien (det Partie af Himmelrummet, eller det System af Stierner, hvortil man antager at Solen hører) og observerede med Nøiagtighed, hvo mange Fir stierner der kunde passere forbi det i 41 Minuter. Det Stykke af Himmelrummet, som i 41 Minuter passerede det forbi udgjorde 5 1/2 Qvadrat Grad, eller var et saa stort Rum, som 30 Fuldmaaner kunde udfylde. Efter en ongefær Beregning viste sig i dette Rum 258,98, Stiener. Da nu hele Melkoveien omtrent indtager saa stort et Rum som 6000 Fuldmaaner, saa kan Melkeveien indeholde 50 Millioner Stierner. Havde nu enhver af disse Himlens Sole blot 5000 Planeter, Biplancter, og Kometer som vor Sol, saa vilde Melkeveien indeholde 250,000 Millioner & immellegemer. Og sandsynligen er deres Antal endnu langt større; thi man veed at Melkeveien er et Skin paa Himlen men som naar det betragtes med Teleskoperne viser sig for Øiet som en utallig Mængde Stierner; men selv med de bedste Teleskoper er det ikke lykkedes at opløse hele Melkeveien i Stierner, og enkelte Partier vise sig bestandig for Øiet som en lysnende Taage. Flere saadanne lysnende Taager har man opdaget i Himmelrummet og formodet om at de vare Stiernepartier ligesom den vi kalde Melkeveien; men i en endnu langt mere svimlende Afstand. Men man vover ikke paa at byde sin Jndbildningskraft mere; man føler allerede at den svæver paa den Uendeliges Vei. Fornuften erkiender sin endelige Naturs Jndskrænkning og paalægger den at standse i sin Flugt. – Saaledes udvidedes da efterhaanden Begrebet og Verdens Storhed. Mennesket begyndte med at forestille sig Verden ikke at være større end den Synskreds hvortil dets Øine kunde naae ved at see sig omkring paa Jorden; efterhaanden erfarede det at Jorden var langt større end den saae ud til, og det lærte i Tidens Følge at giøre sig et rigtigt Begreb om Jordens sande Storhed. Det havde iagttaget at der var et Rum til som hvælvede sig over Jorden, det begreb efterhaanden at Verdens Størrelse var ikke indskrænket til denne Jordklode og den Luft, som omgiver den; men at der er en langt større Verden til uden for Jorden end paa den; langsomt og møisommeligt arbeidede det sig frem til Erkiendelsen af Solsystemets uhyre Størrelse. Men da det endnu udstrakte sine Jagtagelser og Betragtninger videre, saa tabte dets Tænkevne sig i saa grændseløse Dybheder af Himmelrummet, at dets Fornuft bød sig selv at standse i sine svimlende Beskuelser og forelægge sig selv roligt og prøvende det Spørgsmaal om Verdens Storhed som viser sig ubegrændset, da virkelig ogsaa er grændseløs, Svage Dødelige Du vilde udmaale Verdens Storhed og Du kan det ikke; hvad maae Du da troe om den, Du maae sige til Dig selv, det guddommelige Væsen er uendeligt; det er det fordi det kan umueligt have nogen Begyndelse; det maae være absolut og nødvendigt til; thi af et absolut Jntet kan ikke blive noget; saameget om sin uendelige Natur, nemlig sin evige Tilværelse har den Uendelige aabenbaret for det endelige Menneske. Nødes Din Fornuft til at erkiende den guddommelige Aands evige Tilværelse, hvorledes kan Du da tvivle om dets evige Virksomhed og om dets Virksomheds Udstrækning i det Uendelige Lad Himmel og Jorden forgaae, en nye Himmel og en nye Jord kan blive frembragt, – Lader Lysenes Verdener tabe sig for dine Blikke; deres Grændse kan ogsaa være bestemt og nye Skabningers Rækker kunne fremstaae, hvis Beskaffenhed Du ikke engang kan afne. Det guddommelige Væsen har ikke aabenbaret Dig sin uendelige Virksomhed; men det har aabnet Dignet Blik i det bundløse Himmelrum der indeholder et sandseligt billede derpaa og ladet Dig abne hvad Din Tænkevne ikke kan udgrunde. (Fortsættes.) No.) 135 og 36. Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Rummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s.