Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1834-05-29
De høie og sorte Terasser, som for bare Salomons Tempel, hævede sig til Venstre, bekrandset af 3 blaa Kupler og Moskeen Omars lette og luftige Søiler, som for Tiden udbrede deres Vinger over Jehovas Huus. Staden Jernsalem, hvori den Gang Pesten rasede, svømmede i en brændende Soels Straaler, der bleve kastede tilbage af dens hvide Marmor, af dens forgyldte Steentaarne, og af dens ved Aarhundrede og det asphaltiske Havs saltagtige Vinde afpolerede Mure. Jngen Støi hørtes fra Stadens Jndre, der var stum og stille, som en døendes Leie, dens vide Porte stode aabne, intet kom og intet gik, kun aabnede sig hvert Qvarteer Fløidørene paa alle Jernsallem Porte, og vi saae Døde udbringes, der vare blevne et Offer for Pesten, og som af 2 nøgne Slaver bleve baarne paa en Bærebør til Gravene, der omringede os paa alle Sider, undertiden fulgte et langt Tog af Tyrker, Armenier, Arabere eller Jøder efter den Døde, syngende mellem Olivenstammerne, og langsomme og tause vendende tilbage til Staden. Ved mine Fødder udvidede sig Dalen Josaphat som en viid Grav, den indtørrede Bæk Kidron flyngede sig fremad i et hvidt Leie, ganske oversaaet med Kisselstene, og var ganske hvid af Gravhøie og udhugne Turbaner, Osmanernes sædvanlige Minde, til høire fremste Oliebjerget, og mellem Kjederne af de vulcanske Bjerge Jericho og Saba udstrakte sig Horizonten, som lyse Puncter mellem Cypressernes Toppe. Det døde Havs azurblaa glaserede Flade, som ligger ved Foden af disse Bjerge, tiltrak sig nu Tilskuernes Blikke, bag ved dette synes det steenige Arabiens blaa Bjergkjæde at begrændse Horizonten; dog begrændse er ikke det rigtige Ord, thi disse Bjerge synes at være gjennemsigtige som Crystal, og man synes derfor endnu at øine en ubestemt Horizont, der svømmede i Dunsterne af et purpurrødt og hvidagtigt Lysskjær. - Det var Middagstid og de Muzzin sammenkaldte fra Minarettets høieste Gallerie til Bøn. Mine Araber havde givet mine Heste, som omkring Teltet vare fæstede med Fødderne til Jernringe, deres Byg at spise i en Sæk af Hestehaar, disse skjønne Dyr holdt sig ubevægelige med Hovedet nedbøiet, dampende under en glødende Soels Straaler, medens Araberne leirede under store Oliventræers Skygge, havde udspredt deres Damascenermatte paa Jorden, og sang Vers af den bekjendte arabiske Digter Antar, denne Antar, er Mynsteret forden vandrende Arabers Hyrde, Kriger og Digter, og han har i sine Nationalpoester beskreven den hele Ørken, og er i sine Vers episk som Homer, klagende som Hjøb, om som Theokrit og Philosoph som Salomon. Nogle Skridt fra os begræd en ung tyrkisk Kone hendes Mage, paa en af de smaae Mindestøtter af hvid Steen, med hvilke alle Høie omkring Jerusalem er besaaet, hun kunde neppe være 18 eller 20 Aar gammel, og jeg har aldrig seet et mere indtagende Billede. paa Kummer, hendes Profil, der var synlig ved det tilbagekastede Slør, havde med en Parthenons skjønne Hoved, de deligste Træk, hvorover tillige Sjæleadel, Ynde, og det behagelige Smægtende hos de asiatiske Fruentimmer, stod præget: et langt qvindeligere, et meere kjerlighedsaandende, en meere Hjertet fængslende Skjønhed, laae over hende udbredt, end hos den græske Qvindes alvorlige og mandlige Skjønhed. Hendes løse Haar der var blondt, hang flagrende om hende og feiede bogstavelig Jorden, hendes Barm var i Følge Fruentimmernes Brug i denne Deel af Arabien, ganske blottet, og naar hun bøiede sig et ned for at omarme Turbanens Steen, eller forat lægge sit Øre til Graven, berørte den Jorden. og aftrykkede sig i Støvet, lig Atalas skjønne Barm i Hr. v. Chateaubriands beundringsværdige Epopee. Hun havde bestrøet Jorden og Gra hi ven rundtom med alle Slags Blomster; et skjøndt m Teppe fra Damascus, laae udbredt under hen en des Knæer, paa dette Teppe stod flere Vaser, af med Blomster, og en Kurv fuld af Figen og Byg kager; thi denne Kone skulle her tilbringe den bele Dag grædende. Et i Jorden gravet Hul, der skulle correspondere med den Dødes Øre, tjente hende som Talerør til den anden Verden, hvor den boede, som hendes Besøg gjeldte. Hun bøiede sig fra Tid til Anden ned til denne lille Aabning, og afsang Stropher, der bleve afbrudte ved en sagte Hulken, derpaa lagde hun Øret derpaa, som om hun ville vente Svar, og begyndte derpaa igjen at synge og at græde. Jeg, og min arabiske Tolk, kunne ikke høre hvad hun sagde, hvormeget beklagede jeg ikke dette, hvilke bes lede Suk maatte ikke to hinanden for et heelt Liv frarevne Sjælles, i Taarer qvalte Ord indeholde; ja, hvis, i Fald nogen var i Stand til at opvække en Død, da maatte det være saadanne Ord, hvidskede af en saadan Mund. To Skridt, fra denne Kone, under et Stykke udspændt sort Lærred, legede hendes to Børn med tre sorte abyfiniske Slavinder, der lig deres Herskerinde, hvilede paa et paa Sanden udbredt Teppe. Disse tre qvindelige Væsener, ogsaa alle tre unge og smukke, af rank Vært og med Abysiniernes Ørne næse, vare gruperede omkring i forskjellige Stillinger, lig tre af en eneste Blok udhugne Statuer, den Ene laae med et Knæe paa Jorden, og holdt paa det andet Knæe et af Børnene, som udstrakte sine smaae Arme mod den Side, hvor dets Moder græd; den Anden sad med Benene overkors og holdt hendes Hænder foldede over hendes blaa Linneds Forklæde, lig Magdalena; af Canona; den Tredie stod opret, lidt høied over til hendes to Selskaberinder, og vuggede paa hendes Hænder det mindste af Børnene, som hun forgiæves søgte at lulle i Søvn. Naar den unge Enkes Hulken trængte hen til Børnene, begyndte disse ogsaa at græde, og de tre sorte Slavinder istemmede da, efter paa samme Maade at have besvaret deres Herskerindes Hulken, en Sang fra deres fjerne Hjemmested for at berolige Børnene.