Viborger Samler, 1844-10-21
Tirsdagen den 15de Octbr. 1844 blev i Overeensstemmelse med det allerh. Patent af 16de August næstforhen Provindsialstændernes Forsamling for Sjællands, Fyens og Lollands-Falsters Stifter samt for Færøerne aabnet i Roeskilde, efter forud afholdt Gudstjeneste i Domkirken, hvor Domprovst Ortved prædikede over Texten af Zach. 8, 1921. – Foruden den kgl. Commissarius, Hs. Excellence Geheimestatsminister og Generalprocureur Ørsted, og hans Secretair, Cancellist i det kgl. danske Cancelli, Auditeur Dahlstrøm, vare af Forsamlingens 68 Medlemmer 66 tilstede. – Den kgl. Commissarius aabnede Forsamlingen med en Tale, hvoraf vi meddele Følgende: Hæderværdige Medborgere. Kongens og Fædrenelandets troe Mænd, Atter træder jeg frem paa dette Sted i det samme Ærinde, hvori jeg tilforn har været sendt herhen. Hvorledes jeg, uagtet min Alder og Alt, hvad der ellers kunde gjøre mig ængstelig ved at overtage det betydningsfulde Kald, hvormed Kongens Naade og Tillid paany har hædret mig, ikke har fundet mig beføiet til derfor at undskylde mig, har jeg allerede forklaret i den nu tilendebragte Stænderforsamling for Jylland. Jeg skal blot tilføie, at dette Sted har noget saa Tiltrækkende for mig, at jeg maaskee vilde have vaklet i mit Valg, dersom Pligten havde levnet mig noget saadant. At jeg ikke vil være uvelkommen for denne hæderlige Forsamling, med hvilken jeg skal fornye det Forhold, hvoraf jeg bevarer saa mang glade Erindringer i mit Hjerte, det tør jeg forudsætte." Efter dernæst at have udtalt sig om Resultaterne af Forhandlingerne i Forsamlingens forrige Session og navnlig om de stændiske Comiteer, som Hs. Maj. havde stillet i Bero, uagtet det Udfald Forhandlingerne herom havde faaet i denne Forsamling, udlod Commissarius sig paa følgende Maade om det ene af de Udkast som forelagdes Forsamlingen denne Gang: "Jeg har ikke mindste Anledning til at tage Noget tilbage af hvad jeg i den jydske Forsamling udtalte med Hensyn til det Lovudkast, der gaaer ud paa at gjøre den Værnepligt, der hidtil udelukkende har hvilet paa Bondestanden, fælles for alle Classer i Samfundet; thi det er vel blevet modsagt og tildeels haanligt behandlet, men ingenlunde gjendrevet. Hvilke forskjellige Meninger, der end kunne gjøre sig gieldende omden Indretning af Landets Forsvarsvæsen, hvorfra det gaaer ud, og hvilke Tvivl der end fra andre Sider kunde opvækkes om Betimeligheden af den dybt indgribende Forandring i den nærværende Tingenes Orden, som ved den nye Lov skulde fremkaldes, saa staaer det fast, at den vil nedbryde den eneste Skranke, hvorved Lovene endnu skille Bonden fra hans Medborgere. Naar jeg derhos har udviklet, hvorledes de den Paagieldendes Herkomst aldeles uvedkommende Lempninger, som Udkastet har indrømmet med Hensyn til visse Livstillinger, paa ingen Maade komme i Strid med hiin fuldkomne borgerlige Liighed, saa har dette faaet ny Bekræftelse ved Udfaldet af Stemmegivningen i de jydske Provindsialstænder; thi med alt hvad der ogsaa der var blevet yttret angaaende de mange Undtagelser, hvori den almindelige Lovregel skulde gaae tilgrunde, saa var der dog end ikke en eneste af disse Undtagelser, som faldt ved den endelige Afstemning, hvorimod man meget mere androg paa nye og tildeels meget betydelige Lempninger til Fordeel for de hidtil befriede Classer. Saaledes henfaldt de vange og forvirrende Fremstillinger, hvormed man ogsaa ved denne Leilighed har søgt at bringe den hæderlige Bondestand til at troe, at den ikke længere i sin Konge har en Fader, som dens Velvære, dens Fremskriden i Held og Hæder, ligger paa Hjerte. Det er i Sandhed forhausende hvorledes saadanne Forestillinger kunne finde Indgang paa en Tid, der har været saa riig paa nye Love og Foranstaltninger, tjenende netop til at hæve Bondestanden til den fulde borgerlige Selvstændighed, hvortil der blev gjort en saa herlig Begyndelse ved de store og velgjørende Reformer, hvorved vor hedengangne Konge, dens uforglemmelige Velgjører, udfriede den af sin forrige fortrykte Tilstand; at man glemmer, hvorledes Christian den 8de allerede betegnede sit første Regjeringsaar ved at tilstaae Landmændene en forhen ukjendt selvvirksom Deeltagelse i deres communale Anliggender og give Bonden Plads saavel i den snevrere som i den videre Kreds af den communale Bestyrelse; ved for en meget stor Deel at ophæve det Naturalarbeide, som Bonden maatte yde til offentlige Jndretninger, og i den Henseende at udjevne Forholdene mellem de forskjellige Classer af Landeiendomsbesiddere, som og ved ellers at tilintetgjøre Adskilligt, der fra ældre Love var blevet tilbage af Forskjellen mellem Bonden og Landets øvrige Borgere; og at man heller ikke vil ansee det for Noget, naar Kongen nu har indledet en Reform, der gaaer ud paa, fuldstændigen at gjøre hiin Stand lige for Loven med enhver anden, eller, hvilket er det Samme, at ophæve Begrebet om en særlig personlig Bondestand. Men det staaer ikke til Nogen at udslette disse talende Kiendsgierninger af Danmarks Aarbøger eller af de danske Hjerter, og om end ikke Alle have havt lige Leilighed til at erfare, i hvilken Grad Alt dette skyldes Kongens Agtelse for Retfærdighed og Menneskeværd, hans rastløse Jver for, hvad der kan hæve hans elskede Folk til et høiere Udviklingstrin, saa er der dog ikke stor Vanskelighed ved at komme til den Overbeviisning, at Kongens personlige Tænkemaade der har havt en saare betydende Andeel. Naar jeg bringer dette i Erindring, saa er det kun, fordi det af saaMange synes at være overseet eller miskjendt; men heller ikke glemmer jeg, hvormeget alt, hvad der af hine Reformer i 1840 var Gienstand for Stændernes Forhandling, blev befordret ved den beredvillige Erkjendelse, den gode indbyrdes Forstaaelse, den forstandige og billige Overveielse af de gjensidige Forhold, den eendrægtige Samvirken, hvormed begge Rigets Stænderforforsamlinger kom Kongen imode. Denne Aand er sikkert endnu ikke uddød, og den vil paa Ny vise sig virksom til Held for Konge og Land."