Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1772-06-12
J Aaret 1662. var der stor Mangel paa Levnets Midler i Paris. En Sommer Aften da Hr. de Salo, en Medlem af Parlamentet, kom hiem fra at spadsere, og havde kuns en Tiener med sig, blev han anholdt af et Menneske, som satte ham en Pistol for Brystet, og forlangte hans Guld-Børs, med en rystende Haand, og en Forvirrelse, som gav tilkiende, at han ikke længe havde øvet dette Haandværk. J taer Feyl, saa de Hr. Salo, hos mig kan J ikke blive riig; jeg har kun 8 Ducater, hvilke jeg gjerne giver eder. Han tog dem og gik bort uden at forlange mere. Følg strax efter dette Menneske, sagde Hr. Sald til sin Tiener, og see til, at du ran finde hvor han boer. Han gjorde, hvad hans Herre befalede, og følgte Røveren igiennem 3 a 4 smaa Gader, da han saae ham gaae ind til en Bager, hvor han kiøbte et Brød, og vexlede en af sine Ducater. Ti eller tolv Huuse derfra, gik han i en Gang, og steeg op paa det øverste Loft; da han kom ind i sit Kammer, hvor der ikke var andet Lys, end Maanens Skin, kastede han Brødet midt paa paa Gulvet, og sagde grædende til hans Kone og Børn: Spiis, der have J Brød; jeg har dyrt nok betalt det; mæt eder, og plag mig ikke meere, som J pleyer; i en af disse Dage bliver jeg maaskee hængt, og saa er J Aarsag dertil. Hans Kone som og græd, stillede ham tilfreds det beste hun kunde, og uddeelede Brødet til 4 fattige Børn, som vare forsmægtede af Huuger. Da Tieneren havde hørt dette, gik han ligesaa uformærkt ned, som han var gaaet op, og gav sin Herre Underretning, om alt hvad han havde hørt og seet. Har du vel merket, hvor han boer, spurgte Hr. Salo, og kand du føre mig Ja vist kand jeg, derhen i Morgen. svarede han. Dagen efter Klotten 5. om Morgenen, gik Hr. Salo derhen, og fandt udenfor Huuset tvende Tieneste Piger af Naboelauget, som feyede Gaden. Han spurgte den ene hvad det var for en Mand, som boede paa det øverste Loft i dette Huus Det er en Skoemager, svarede hun, en god ærlig Mand, med en stor Familie, men saa arm, at det er forfærdeligt. Han gjorde det samme Spørsmaal til den anden, og fik omtrent det samme Svar. Derpaa gik han op til Manden, som han søgte, og bankede paa Dørren. Denne Ulykkelige kom selv for at lukke op. Hvor forskrækket blev han ikke, da han kiendte, at det var den samme, som han Aftenen tilforn havde plyndret. Han kastede sig ned for Hr. Salos. Fødder; bad at han ey vilde giøre ham ulykkeligere. Giør ingen Allarm sagde Hr. Salo, jeg er ikke derfor kommen tileder. J haver begyndt et meget slet Haandværk, sagde han videre, og dersom J fortsætte det længere, skulde J tilsidst dog blive ulykkelig derved, om og ingen gad eder an. Jeg veed at er en Skoemager, her have J 50 Ducater, kiøb eder Læder derfor, og arbeid for at fortiene Føden for eders Børn. Hvor mange rørende Træk mærke vi ikke i denne korte Fortællelse? Det er tagen af Hr. Boursaults Breve. Disse Træk ere i sig saa selv stærke, at de tabe intet ved denne enfoldige Stiil, i hvilken de ere indklædde, og Sandheden giver dem en Kraft til at bevæge det menneskelige Hierte, som Jndbildnings=Kraften ikke formaaer at give den beste Fabel. - - - En trængende Familie, som nøder en om Faders Hierte til en Misgierning, for at stille sine Umyndiges Hunger og Skrig. - Den naturlige Kierlighed i Strid med Dyden! Denne i den nedrigste Stand stærk nok til ikke at vige udenfor den yderste Nød - - . Disse rystende Hænder, som han udstrakte, for at begaae en Handling, som Fornødenheds Ret kunde undskylde, . . .De Bebreidelser, som han gjorde sig selv, endog efter at han var kommen i Sikkerhed. - - Disse Taare, som en kierlig og efter Anseende en dydig Kone aftørrede. . - Skulde Frygt for de verdslige Støtter allene været Aarsagen til alt dette? Hvilken Død kunde meere agtes for bitter af en Mand, der daglig maatte frygte at see en Kone og fire Børn døe af Hunger i hans Arme, En naturlig Følelse af Ret og Uret, som er en umiddelbar Følge af Fornuftens Brug. hos et Hierte, som ikke aldeles er fordervet i sine Pligter; disse Følelser allene kunde bevæge han til at skiælve. De udpressede Taare af hans Øyne, just i det Oyeblik, da Religionen meere maatte trøste end skrække ham; thi hvor langt mildere Dom kunde han ikke ventet sig af alle Væseners Fader, som kiendte baade hans Nød og hans Angest, fremfor af de menneskelige Dommere, som allene see paa den udvortes Handling. Fortsættelsen heraf skal følge.