Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-12-10
Endnu maa jeg anføre et lidet Exempel paa Recensentens Skrivemaade, naar han vil være høitravende, og det lykkes ham da ikke meget bedre end naar han vil være vittig. S. 349 siger han: "men saa sandt der gives en Himmelstige, der forbinder Himlen med Jorden, en Konstens Regnbue, af hvilken Digteren hæver sig gradviis fra Parnassets Fod (der grændser umiddelbart til Prosaens Slætter) indtil dets øverste Tinde (som taber sig i de himmelske Regioner) eller uden Billede, saa sandt der gives Grader i Digterevnen 2.) Lader os nu anatomere denne bombastiske Tirade, som Recensenten ret synes at have udarbeidet con more, 1. Strider det mod Æsthetikens første Regler, at sætte to især saa forskjellige Billeder, som en Himmelstige og en Regnbue, saa tæt paa hinanden. Paa en Himmelstige kan man rigtig nok komme op i Himmelen eller til Parnassets Tinde, som taber sig i de himmelske Regioner," det vil sige naar man er ædru og ikke løber derop i fuld Gallop, efterat man har tømt et Par Flasker Champagner – men det havde været at ønske, at Rec. havde forklaret os, hvorledes man kan komme der op af en Regnbue. 2. Naar man med Rec. skal troe, at Parnassets Fod grændser umiddelbart til Prosaens Slætter, saa maatte man antage, at dersom Saavedra ikke havde skrevet andet end den prosaiske Donquixotte og Gothe ikke andet end den prosaiske Wilhelm Meister og Werther, maatte de kjønt spadsere omkring paa Prosaens Sletter og turde ikke engang komme til Parnassets Fod, hvor endog Forfatteren af den Flensborger Mercurius, som jeg haaber, har sin lille Plads. 3. Forbytter Rec. her Digteren med Digterævnen. Han vil egentlig fortælle os, hvad hver Barn veed, at der gives Grader blandt Digtere, lige fra Brestrup til Ewald, men i det han vil fremsætte denne høist trivielle Tanke paa en sublim, digterisk og høitravende Maade, forvirrer han sig selv i sine egne Jdeers Garn. Og dette kalder Recensenten de Grundsætninger, hvorefter han vil bedømme 8, skriver otte Digterværker, Jeg kunde anføre Snese Exempler af samme Caliber, der alle skulde bevise, hvor ulogisk og usammenhængende denne Jndledning er skreven; hvor megen Øvelse i at tænke og skrive (i det mindste i det æsthetiske Fag) Rec. endnu behøver, førend han kan levere en god æsthetisk Recension. Men dette vilde medtage mere Plads end nærværende Blads Grændser tillade og hiin Recension fortjener. Mine Erindringer vilde desuden være saare ilde anvendte hos en Forfatter, der har besvaret mine spøgende, men ikke desto mindre grundede Anmærkninger, som bleve fremsatte uden engang at nævne det Blad, hvori Recensionen staaer, paa en saa høist uværdig Maade. Allerede af det Anførte vil De imidlertid see, min Ven, at jeg med Grund kan lee af denne Recensents Angred. En Forfatter, der taler om ulærd Litteratus, ulærd Lærd) omtrent som man vilde sige: en uviis Viis, røber alt for aabenbar, at han ikke er nogen litterair Litteratus eller lærd Lærd. Dersom jeg havde Lyst og Leilighed til at gjennemgaae Recensionen med et critisk Øie, da skulde jeg vise enhver, der kun har noget Begreb om den sande Critiks Natur og Aand, endnu tydeligere, hvor ubetydeligt det Trin er, Recensenten staaer paa i Smagens Rige. Hvor meget han end opblæser sig som Frøen i Fabelen, skulde jeg dog tvinge ham til at blues over sin egen Nøgenhed, som i sin Tid Adam og Eva, og aldrig at give Slip paa Anonymitetens Figenblad, som til det Fag, han har valgt, klæder ham saa net. De veed, at jeg altid har æret og agtet grundige, upartiske og humane Recensioner, fordi det maa være enhver Skribent kjert, at see sine Skrifter drøftede af kundskabsrige Mænd, der vise ham Feilene med beskeden Frimodighed, gjøre ham opmærksom paa det Gode, uden at nedlade sig til foragtelig Smiger, kort, Mænd, der ikke allene besidde Ævne til at dømme, men ogsaa Upartiskhed til at glemme alle personlige Forhold, og blot holde sig til Tingen. Men jeg har aldrig kunnet havt nogen Agtelse for saakaldte Recensioner, som ikke røde andet end modbydelig Partiskhed og ussel Higen efter at kjøbe sig et enkelt Parties Yndest paa Sandhedens og billighedens Bekostning. Jeg afskyer al Partieaand. Det store Publicum kunne indtil en Tid lade sig blænde, men Sandheden seirer dog tilsidst, det vare saalænge som det vil, over alle Laugscabaler, latterlig Authoritets-Hoffærdighed og lave Lidenskaber. Af alle Friheder er Meningsfrihed i Litteraturen den, jeg sætter meest Priis paa. Enhver bør og maa have Tilladelse til at sige sin Mening om ethvert Aandsproduct, som Pressen leverer; men det bør skee med Beskedenhed, Grundighed og Eftertanke, har man feilet i sin Dom, som er meget menneskeligt og tilgiveligt, saa bør man finde sig i, at man bliver modsagt, og, naar Feilen er for grov, endog lidt reyset med Satirens Spa be, som hidtil endnu ikke har slaaet nogen ihiel Litteraturen er en Fristat, som enhver er Borger af, enhver bør have Stemme i. Modsigelse er enhver underkastet, som fremtræder offentligen, der være nu som Konstner eller Forfatter; men at fan som en Bulbider, løs paa den, man har noget imod, overøse ham med Pøbelgrovheder og Ølhuusvittigheder, rose sig selv og sine egne Arbeider, give sig Mine af en Løve, naar Midasørene stikke tydeligen frem, haane og nedsætte andres Fortjenester, fordi de staae Egnismen i Veien, nedlade sig til at udskyde Kugler, som andre støbe – Alt dette er noget, som vanærer Litteraturen og Konsten i lig høi Grad. – At under saadanne Omstændigheder de fleste Recensioner have tabt al deres Anseelse, og kun faa skjøtte om at læse dem, er ikke at undres over. En og Naar iøvrigt den nudførte danske Litterakurtidende vedbliver, under Opscuritetens fælFlaggermusvinger, at aabne Døren for saadanne Vantrivninger af Recensioner, saadanne foragtelige anonnme Angreb paa navngivne Forfattere, da kan den, under sit desuden skrantne Liv, være vis paa, snart at følge sin Fader – de lærde Efterretninger – i Graven. Men der er Forskjel paa at bog, Faderen døde af Alderdomssvaghed og mær af Dage; Stuetten vil om komme af Krampe, førend den endnu kan krydeJnden- og udenlandske Efterretninger.