Jyske Efterretninger, 1790-06-25
Det fornemmeste Middel til at forekomme enhver Mangel, er dog let at indsee: Naar man nemlig ikke lader den Forraad der er i Landet slippe ud, og ved Leilighed endog søger at faae anden Forraadndenlands fra herind; det er naar man forbyder Kornets eller andre Levnetsmidlers Udførsel, men efter Fornødenhed tillader Jndførselen. Saa let skulde det være at skaffe Nok ja Fuldtop, og dog skulde nogensinde Lande, ja frugtbare Lande have lidt stor Mangel! Øiemærket med ethvert Forbud skulde dog vel være at vægre Eieren at sælge sin Forraad til dem, som best betalte ham, og altsaa at bringe ham til at give den bort for en lettere Priis Skal da Landmanden, der saa længe med sin sure Fliid har tjent sine Medmennesker, der uden Tak har maattet taale saa megen Skade, eller skal den Kiøbmand, der ved sin Handel har opmuntret Agerdyrkningen, fremlokket Forraaden og holdt den vedlige i Landet; der ofte ved denne Handel har lidt stort Tab; skulle disse nu berøves deres Eiendoms=Ret. Ligefrem vilde man dog vel ei tilraade at brække ind paa KornLotterne, og tage Forraaden bort; (hvad siger jeg, end- og denne Voldsomhed er i Frankrig ikke sielden udøvet deels af det uroelige Folk, deels af Politiebetienterne, som jeg seer af Representationes aux Magistrats C. III. p. 93195. Cap. VI p. 275. 292. 473, og som desværre nyere Exempler bevidnede. Ogsaa andre Stater have tilladt sig en saadan Forbrydelse, men man vil dog bringe Eieren saaledes i Knibe, at han maae overlade os sin Eiendom efter vores Convenience. Er det ikke aabenbar at træde den Eiendoms Ret under Fødder, i Kraft, af hvilken enhver har Ret til at gjøre med sit hvad han vil, en Ret, som endog under den uindskrænkteste Regiering burde være uforkrænket? – Hiin eller denne Land godseier eller Pagter har ved sin Bestrædelse erhvervet eller sammensvaret sig en Forraad. Vi andre have aldeles ingen Ret dertil. Han kunde forre sit Qvæg dermed; han kunde brænde Brændeviin deraf. Enhver Kiøbmand havde af det, som offentligen var til Fals for sine Penge, for sin Risico tilhandlet eller samlet sig noget. Jngen forlangte at besidde det, hverken private Folk eller Publicum. Han havde altsaa, med Ret og i Tillid til offentlig Troe og Love, gjort det til sin Eiendom, og da han maatte bære enhver Skade, som deraf kunde flyde, saa havde han og Fordring paa enhver deraf flydende Fordeel. Nu betænker man sig paa en Gang. Her Ven har du samlet en Forraad; den gad vi nokhave. - Godt, Torveprisen er saa meget. - Nei, den staaer os ikke an. Prisen ville vi sætte, eller det skal blive liggende i din Lade eller paa dit Loft og fordærves. - Er dette Ret eller er det Vold? Er det ikke en Fremgangsmaade, som er den selskabelige Forbindelses egentlige Grund og Øiemeed lige imod, og som følgelig under ingen Forevending kan retfærdiggiøres. Thi bevare min Eiendom saa længe, til nogen anden troede at behøve den, kunde jeg ogsaa uden det borgerlige Selskab; men dette lovede mig beskyttelse og Bistand mod ethvert Indgreb, og nu skal just, ved Selskabets Overmagt, Bruget af min Eiendom beskiæres mig! "Ligefuldt har dog udentvivl Staten Ret over dens private Eiendom. Enkeltes Fordringer maae staae tilbage for det heles Beste. Den almindelige Nød maae foredrages alle andre Betragtninger, og for nogle Faaes Fordeels Skyld maae Øvrigheden ikke lade mange fattige Jndvaanere lide Hunger. Ja Staten, som et Tankevæsen, indrømmer man nu saa mange Rettigheder, at der bliver lidet andet end den Stærkeres Ret tilbage for dens Lemmer, som dog udgiøre den virkelige Stats Bistand. Det gjordes altsaa vel nodig, ved en Revision af Menneske= og Selskabs=Rettighederne, alvorligen at tage i Betragtning, hvorvidt den Forbindtlighed gaaer, som maae følge af Selskabets Forbund, efter dets Væsen, og hvilke Fordringer derimod de ere, som meget meere tilintetgiøre dette Forbunds egentlige Hensigt, da de isteden for den forhaabede Sikkerhed medføre en beskyttet Vold Vist nok ere Statens Medlemmer forpligtede til at giøre Opoffringer for det almindelige Beste, og bære Byrde for dets Fremme, men alt i Fælledsskab; ikke saa at Borden falder paa een til Fordeel for en anden Publicum har Ret til, i Nødsfald, at tage mit Huus; men ikke uden Betaling. Aldrig vilde en retfærdig Øvrighed udstede den befaling, naar jeg blev nødt til at giøre mit Huus i Penge, og Pladsen maaskee kunde synes at være Staten tienlig til offentlig Brug, at jeg ikke maatte sælge Huset uden til visse bestemte Personer, at det maaskee kunde afsættes til desbedre Priis. Nu skulde dog Kiøbmanden see sig tvungen til at sælge, ja sælge til godt Kiøb fordi man behøvede hans Vare. (Jkke allene i Frankrig, menendog paa forskjellige andre Steder er ofte endog den Priis bestemt, til hvilken Eierne maatte sælge Kornet, saa man ikke engang er bleven staaende ved den fiernere Voldsomhed, at indskrænke den almindelige Frihed. Dog dette Slags Vold er man jo paa mange Steder vant til, at de Taxter foreskrives af Kiøberen, til hvilke Sælgeren skal overlade ham sine Vare, som Brødtaxter, Kiødtaxter o. s. v. TrePriisskrivter over det af det Kongl Societet i Gottingen 1788 opkastede Spørgsmaal, angaaende Kiødtaxter, have fastsat uomstødelige Grunde, understøttede af de mærkeligste Facta, mod deslige Indretninger. Hr. Münch hansen bemærker Freye Kornhandel S. 43. " at næsten ethvert Menneske vel søger at giøre sig for sin Person lykkelig og uafhængig, men er derhos tilbøielig til at tvinge og indskrænke sine Medmennesker, - Jeg vilde lægge til, at det synes ikke saameget Haardhed, hos mange Statshuusholdings=Lærere, mod deres Medborgere, som Systemspralerie, som man ved de mange Betingelser, Forordninger og Modforordninger troer at gjøre des anseeligere) (Af Reimarus's die Freyheit des Kornhandels nach der Natur und Geschichte erwogen. Hamb. 1790.) Giver vor Fornødenhed os da en Ret til hans Eiendom, Havde han da kunnet tvinge nogen til at afkiøbe ham sine Vare, naar han havde behøvet Penge, Tvinger man da ellers nogen anden Borger i Staten til at give sit Gods eller sin Casse til de Nødlidende, For de Fattige og for det almindelige maae der upaatvivleligen sørges; men paa det almindeliges Bekostning ikke paa Privates. Enhver skylder kun sin Andeel til de fornødne Paalægge, ikke skylder han at betale forandre. Hvorfor kiøbtes ikke af Publicum Korn op, for at have en Forraad i Staten, og i sær for at hielpe de Fattige, Nu skal man hindre private Folk deres Varers frie Salg, paa det at andre kunne deslettere komme dertil.