Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-08-31
Man bragte snart Efterretningen om alt dette til Sultanens Taffel. Vistren brystede sig som en Paafugl af de Klap (saaledes kaldte han Øresignene, som hans Dame havde faaet af Sultanindens overjordiske Beskytterinde, og endnu mere over, at han saae sig sikker i sin Post, thi - hvad torde Sultanen vove mod en Mand, hvis Datters Skiæbne var forenet med hans Søns – Alle vare, eller stillede sig som de vare, glade over det Skeete, kun Ali rystede betænksom med Hovedet; thi – Firlefamber var jo ikke tilstede, og det spaaede ham intet Godt. Under afvexlende Forlystelser, under idelige Ønsker fra Zaides, og idel Føielighed fra Sultanens Side hengled Tiden indtil begge Damers Nedkomst, hvilken indtraf paa een Dag. Sultanen, følte alle en Faders Glæder, da man lagde den delige lille Prindsesse paa hans Arme, dog tilstod han sig selv, at Glutten havde været endnu skiønnere, dersom de tvende unaturlige Roser ikke havde blomstret i hendes Kinder. Han følte, at Naturen har skiænket Qvinden de høieste Ynder, den eiede, og at hver Tilsætning forringede dem. Ak, sukkede han - min Datter er dog en Vanskabning, rigtig nok den deeligste, men dog Vanskabning, og naar nu disse Rosenknopper udfoldes: Naar den voxne Pige har tvende store tykke Roser i det skiønne Ansigt? Naar disse Roser engang visne? - Hvor skrækkeligt. - En Taare trillede ned af Herskerens Kinder. Han gav sin Spæde tilbage til Opvarteersken, ilede til Zaides Seng, omfavnede hende, og takkede for det Barn, hun havde skiænket ham. Zaide, som syntes at have aflagt sine Daarligheder, da hun traadte i Mødres hellige Stand, var i stor Bevægelse. Jeg har ønsket for meget, sagde hun. Min Datter er delig, men dog et Misfoster, Ak – kun det Naturlige kan behage, og - Skiæbnen truer end med haardere Stød, thi staaer ikke Vistrens Søns grønne Blade i Forbindelse med vor Datters Roser? Hvad om disse viisne, naar hans forgaae, – Hvad om de grønne Blade engang komme til at staae i hendes Ansigt ved Siden af de røde? – Frue Merline syntes at true dermed, thi at hun opfyldte mit daarlige Ønske, for at tugte mig, det mærker jeg nu først. - Ogsaa mig vilde hun straffe, sagde Sultanen, og jeg fortjener det; thi hvi opfyldte jeg alle dine (tilgiv mig dette Udtryk) daarlige Ønsker, Aldrig havde dine Fordringer naaet den Høide, dersom ikke jeg havde tilfredsstillet dem alle. O, min elskede Zaide, hvor sandt talede ikke den store Firlefamber. - Og Merline, afbrød Zaide ham, hvor moderlig formaanede hun mig ikke, og bød mig sætte Grændser for mine umættelige Attraaer, men jeg var døv ved hendes Advarsler, vilde stedse have noget Overordentligt, som om Naturen ikke var rig nok. Vi have begge feilet, sagde Sultanen; men vi ville forbedre vore Feil, og saaledes gjenvinde vore overjordiske Beskytteres Gunst. Du, min elskede Zaide! giør dig Umage for at indskrænke dine overdrevne Forventninger, og opdrag vor Datter saaledes, at hun Jngen yttrer. Jeg vil bestræbe mig for at gjenvinde Firlefambers Venskab, ved at aftørre mit Folks Taarer, og vi ville begge med Glæde nyde det, Orst) har skiænket os, uden at tragte efter hvad Mennesket ikke kan naae. - "Det er en værdig Maade at angre sin Forseelse paa." lød det i Luften, og Firlefamber paa sin himmelblaae Hest, og Merline i sin Lillievogn kom hver ind af sit Vindue, og man læste Tilfredshed i deres Ansigter; men det, som kom ind ad Dørren, var langtfra ikke i saa roelig Stilling. - Det var Visi ren, som styrtede rasende frem, for at melde Sultanen, at hans Frue havde bragt en graae Kattekilling til Verden, som har en lang Tornestilk og tvende grønne Rosenblade ved hver Side af Hovedet; at han havde forsøgt Alt for at dræbe det lille Udyr, men forgiæves, thi det svømmede, trods al Tyngde, i Vand, spadserede uskadt i Jld, havde en Hud, som intet Staal kunde gjennemtrænge. Da han ikke kunde see de tvende Beskyttere, saa bandede han ret af Hjertets Grund Merline, som havde skaffet ham dette Monstrum paa Halsen; men hvor skialv han ikke, da denne i det samme giorde sig synlig for ham, og tiltalte ham med disse Ord: "Ved Smiger erholdt du den Post, du nu beklæder, ved Smiger, ved at understytte alle Zaides Daarskaber, vedligeholdt du dig i den; men medens du logrede for Overmænd *) Persernes Guddom. var du grum mod Undermænd og behandlede dem som Katten Musene. Din Afkom bærer altsaa dit eget Billede. Din Frue har en Aand, ligesaa grum og nedrig krybende, som Du selv, altsaa maatte det, hun har under sit Hjerte, ligne hende. Hendes Foster vilde i menneskelig Skikkelse blevet stolt, vildt og hykkelsk. Han skader mindre som Kat, thi man kjender dette Dyrs Natur, og kan vogte sig for det. Dog - din Killing vil ikke altid beholde denne Skikkelse. De Blade, han bær, staae i Forening med Prindsessens Roser. Prindsessen maae, det er hendes Skjæbne, elske ham, og saa ofte han fortjener hendes Godhed, forvandles han til Menneske, dog beholder han ikke denne ædle Skikkelse længere end han fortjener det, ved at handle et Menneske værdigt. Saa ofte han handler imod dets høiere Natur, forvandles han til Dyr igien. Maaskee findes han aldrig værdig til at beholde menneskelig Skikkelse. J saa Fald beklager jeg Prindsessen." – Ak, hendes Forældre vare da endnu mere at beklage, saade Sultanen. - Feil fortjene Straf, svarede den vise Firlefamber, men Anger forsoner. Du har indseet din Forvirring, og besluttet at rette den paa en ædel Maade; dette fortjener at jeg bør trøste dig, og - fuldbyrder du dit Forsæt, er det billigt, at jeg hielper dig, saavidt mine Ævner række. Dette vil jeg dog endnu sige dig, at hverken Vistrens, eller hans Dames Skjæbne staae i det mindste Forhold til den Forbindelse, der er imellem din Datter og deres Killing. Du bør vide dette, paa det dit Faderhjerte ikke skal mislede dig. Vistren skeelede heligt til Troldmanden, ved denne Sentents, thi den lod ham just ikke ahne noget synderligt Godt. Sultanen befalede ham at pleie den lille Killing omhyggeligen, og vinkede med Haanden, at han skulde gaae. Zaide rakte begge Armene mod Merline, og bad hende med en Strøm af Taarer om at veilede sig ved sin Datters Opdragelse, og lovede den nøiagtigste Udøvelse af alle hendes Raad. Sultanen rakte Firlefamber Haanden og forsikrede: at han for Eftertiden vilde underkaste, endog sin ømmeste Kiærlighed, Fornuftens Herredom. Den overjordiske Beskytter lovede ham derimod, at han stedse vilde advare ham mod hvert Feilskridt, og give ham gavnligt Raad i tvivlsomt Tilfælde. Begge de mægtige Væsener trøstede Forældrene med, at deres Datter var saa skiøn, at man vilde oversee de unaturlige Roser i hendes Kinder; at Skaberen havde udrustet hendes Aand med Anlæg til alle Dyder, at de, ved at udvikle disse, bidroge meget til hendes, og altsaa ogsaa deres eget Fremtids Held, at det, de meest havde at sørge for, var at opdrage hende saaledes, at hendes Tilbøielighed til den lille Kattekilling ikke forstyrrede disse Anlæg. Det høie Par lovede Alt. Baade Firlesamber og Merline fornøiede sig over, at den Revselse Ali og Zaide havde faaet, bar saa gode Frugter, og efter endnu eengang at have forsikret dem om deres Bevaagenhed forsvandt begge. At man sørgede for den bedste Amme til Prindsessen, falder af sig selv. Feen Merline havde givet Barnet Navn, og kaldt det Raisonable. Hoffolkene hviskede i de første Dage til hverandre, at den lille Raisonable var et nydeligt lille Misfoster; men da de dog vilde giøre deres Hersker og Herskerinde en Compliment, saa besmurte alle Fruentimmerne deres Kinder med en rød Farve, som lignede Rosens, og deraf har den Mode at sminke sig sin Oprindelse.