Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-07-04
J Tidsskriftet: Zeitenossen, XI Hefte, læses Heinrich von Krosigks Caracteristik af vor Landsmand Prof. Steffens i Breslau. Af denne erfarer man et Træk af det vestphalske hemmelige Politie, der er ligesaa afskyeligt, som oprørende. Von Krosigk, en Officier af gammel tydsk Adel og Godseier, havde tilligemed Prof. Steffens og Flere, den hemmelige Plan, at befrie Tydskland fra Fremmedes Aag. Det vestphalske hemmelige Politie bevogtede deres Skridt; een af de i Hemmeligheden Jndviede var en ung fortræffelig Mand, ansat i Underpræfectens Bureau i Hannover. Her fandt han en Ungdomsven, ved Navn Martens, som var Politiecommissair. Denne vidste at smigre sig ind hos ham; talte med Varme om Tydsklands Frihed, yttrede med stor Dristighed et bestemt Had mod den fremmede, herskende Magt, og ønskede intet ivrigere end at kunne være virksom for sit undertrykte Fædreland. Prof. Steffens havde i en betænkelig Tid udgivet et lidet Skrift: (Ueber die Jdee der Universiteten) og Grundsætningerne deri vare aldeles ikke de herskende Tyranner gunstige. Jmidlertid var det dog, ved den i tydsk Videnskabelighed grundede Fremstilling, undgaaet de Fremmedes Opmærksomhed. Dette Skrift har Martens stedse hos sig; han spillede den Begeistrede, "Jeg er, sagde han, kun den Inderligbevægede. bleven Politiecommissair, for nøiere at kunne lære at kjende de Forhadtes Foretagender; jeg har ikke taget i Betænkning at paadrage mig det slette Skin af en saadan Post, thi jeg veed, at Tiden vil frikiende mig."J December 181 bleve adskillige af Prof. Steffens's Venner arresterede i Halle, og betyngede med Lænker; efterat man havde forseglet deres Papirer, førte man dem til Magdeburg, og derfra til Castellet i Cassel. Her sad nu den forhen omtalte unge Mand, der ved en ulykkelig Fortrolighed havde foranlediget denne Heftelse. Ængsteligen kastede han sig omkring paa sit ensomme Leie, martret af de skrækkeligste Forestillinger, da det tykkedes ham at fornemme igjennem Væggen klagende Toner. Han lyttede opmærksomt efter, og troede at gienkiende Stemmen igjennem den tynde Væg. Der blev ham ingen Tvivl tilovers - det var Martens. Du er ogsaa her raabte han overrasket - og nu begyndte Martens lydeligen, og ligesom fuld af Fortvivlelse at beklage sig. "Jeg er jo, som een af Forbundet, ogsaa paagreben, sagde han, og mig rammer Slaget med dobbelt Kraft. Jeg var, som Du veed, forlovet; mit hele LivsLykke, som jeg troede at have i Hænderne, er tabt, er for stedse forsvunden; alle Udsigter Fremtiden ere borte, jeg er uudsigelig ulykkelig. Og nu skabede han sig som en Fortvivlet, hylede og skre, og vakte Vennens Deeltagelse, der glemte sig selv over den Miskiendtes større Ulykker. Altsaa er Mistanken, sagde han, dog ugrundet, Ungdomsvennen har ikke skuffet dig, din Tillid er retfærdig, og har ikke foranlediget Heftelsen, ja han betroede Martens hiin Mistanke, som det var denne let under saadanne Omstændigheder, at vælte fra sig. Nu begyndte en Samtale, som Forræderen paa en snild Maade vidste at lede; meget fra de tidligere Tider blev ligesom tilfældigen berørt. Og medens denne Samtale blev holdt, sadde Medlemmer af Jnqvisitionen, og protocollerede omhyggeligen hvad der blev talet. Til Belønning for sit Forræderie fik Martens en anseelig Politiepost i Göttingen.