Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-08-19
Den 10de og 11te udmærkede sig ved en smeltende og overvættes Hede; men den 13de trak atter en Torden op, som ligeledes afkiølede Luften. Fra nu af og til den 17de indfandt sig nogle Bygger, som giorde Veiret behageligt; Vinden var i disse Dage Nordvest. Men fra den 17de til den 31te herskede en uafbrudt Tørke og Hede; man saae ikke hele Dagen igiennem en Skye paa Himmelen, som kunde formilde den; Vinden var dertil for det meeste sydost, ofte meget heftig og udtørrende. J sædvanlige Sommere medbringer Østenvinden i Almindelighed et Tordenveir, men i denne Periode udeblev det aldeles; kun den 26de om Aftenen faaes nogle Lynglimt i en stor Afstand. Undertiden udeblev ogsaa Duggen ganske; men for det meeste samlede sig tykke Dunster omkring Horizonten ved Solens Nedgang, og dette Himmellegeme giemte sig i dem som en ildrød Kugle, naar Solen var gaaet ned sankDunstmassen og et klart Skin i Luften hævede sig over den. En Aften viiste sig et Phoenomen, i Luften, som havde megen Lighed med et ildsprudende Bierg, en stor Dunstmasse hævede sig i Veiret, oplyst af den nedgaaende Sols Glands, og forunderlige ildrøde Striber udbredte sig over Atmosphæren. Heden tog stedse mere til, den 30te Julii var maaskee den bedste Dag; i en kjolig Stue stod Thermometret paa 200 i Solheden skal det have staaet paa 35. Selv den sildige Aften kunde ikke afkiøle Luften; ofte blev den bede Dunst staaende ubevægelig paa Jorden, eller kom den Vandrende imøde paa forskiellige Steder, som en Strøm af opvarmet Luft, undertiden ledsaget af en ubehagelig Brandlugt Det var en naturlig Følge af dette Veir, at Markerne bentørredes, at Sæden modnedes hurtigt og indskrumpede, at den sildige Sæd, og især Ærter og Havre, maatte lide meget. Agerne bleve gule paa een Gang; en Modenhedslugt kom dem imøde, som om Aftenen gik omkring iblandt dem. Høsten begyndte og blev halv fuldendet i den sidste Uge af Maaneden. Sæden kom vel tørt i Huus; men meget faldt af paa Marken. Det fornødne Antal af Høstfolk var ikke til at overkomme i en saadan Skynding; mange bleve syge og nogle døde af den overvættes Hede og Anstrængelse, og af den overdrevne Drikken for at lædske Tørsten. - Solen skinnede hver Dag i den hele Maaned; Luften var kun i 11 Dage bedækket. Det tordnede 3 Gange og regnede 9, men ikke stærkt. Vindene vare i det Hele svage; i 10 Dage var det Vindstille, dog reiste sig en Sydoststorm i 3 Dage. Vinden blæste i 20 Dage af Sønden, 19 af Vesten, 16 af Norden og 15 af Østen. Barometret stod forunderligt lavt ved en saa tør og roelig Luft, næsten altid ved og under ustadigt, og naaede aldrig til smukt Veir. Mange Landmænd formode at vi faae en haard Vinter; Forfatteren til denne Skildring formoder det samme, dog kan han naturligviis ikke vide det med Vished. Men det kan jo ikke skade, at man itide forsyner sig med det fornødne Brændsel. Gives der mørke Legemer, som bevæge sig i Himmelrummet? Det vil sige saadanne Legemer, som ikke reflectere Solens Lys. Man læser i Frorieps Notizen, der Naturkunde, 37te Bd., Pag. 348, 1833: at Geheimeraad v. Pastorp holder en liden rundSolvlet for at være et Legeme, som bevæger sig omkring Solen; da han har ofte observeret den, og den altid forsvinder efter en meget kort TidsForløb. - J Allgemeine geographiske Ephemmeriden, 1798, læses følgende Jagttagelser, som ere forhen bekiendtgjorte her i Landet; men nu forglemte. Hr. Dangos iagtog den 18de Januar 1798, en Comet i Solen; i 20 Minuters Tid havde den giennemløbet Solskiven, og var udtraadt at Solen igien. Hr. Dangos erindrer sig, allerede i Aaret 1784 at have lagttaget en meget rund og dunkel Plet i Solen, hvilken han ikke fandt igien om Aftenen. Denne Art af Agtpaa velse er nye, som eneste og i sin Art høist mærkværdig: de vilde maaskee være hyppigere, dersom Astronomer og Yndere af Stierne Videnskaben iagttoge Solpletterne flittigere. Hr. Dangos's Jagttagelse er imidlertid ikke saa ganske den eneste af dette Genre, saaledes læses i den gothaiske Legationsraad Lichtenberg, Reise Dagbog følgende: "Da jeg, i Aaret 1762 den 19de Nobr., reiste aarle om Morgenen (i Selskab med Hr. v. Pöllnitz, nærværende Hessisk-Darmstadtsk Overamtmand i Rheinheim) den sidste Poststation fra Würzburg til Erlangen, i streng Kulde og stærkt Dunst, blev os, strax ved Solens Opgangl, berettet af Tieneren, at der viste sig Noget i Solen. Vi forskaffede os strax en fri Udsigt fra Vognen, saa at vi nu havde Solen lige for os, medens den endnu ikke var fremkommen ganske over Horizonten, og viste sig blodrød, og som sædvanligt meget forstørret. Da vi formedelst den stærke Dunst kunde agtpaagive den ligesaa frit og beqvemt som den opgaaende Maane, med blotte Øine, saa mærkede jeg, til min ikke ringe Forundring, en sort og skiøn rundet Plet, der befandt sig noget under Middelpunktet henimod den nordlige Rand, og hvis Diameter nok kunde udgiøre mere end en Tolvtedeel af Solens Diameter, Den fuldkommen runde Skikkelse og det fuldkommen rene Udsnit lode, ved første Syn, heller ikke formode andet, end en almindelig Solplet af sielden Størrelse. Det varede heller ikke længe, førend jeg tydelig saae, at jeg ikke havde feilet i min Gisning, thi Legemet havde kiendeligen forandret sin Stilling. Vi paaskyndte nu vor Reise saa meget muligt, for at indtræffe i Er langen endnu førend Udtrædelsen. Dette var mig magtvaaliggende, deels for at skaffe os beqvemme Redskaber, end giennemstukket Papiir, hvoraf vi maatte betiene os ved Agtpaagivelsen, da Solen kom høiere, deels for at finde en Mand, der skulde stadfæste dette nye Syn ved egen Jagttagelse, og paa hvis Vidnesbyrd jeg kunde beraabe mig offentligen. Legemet havde nærmet sig meget til den sydlige Rand, og det, saa syntes mig, i en opstigende Retning, da jeg maatte holde op med mine Jagtpaagivelser, af Frygt for mine ikke nok betryggede Øine. Vi ankom endelig i Erlangen, og jeg begav mig uden mindste Tidsforliis til Hr. Prof. Arnold, som vel, inden faa Minuter, giorde Anstalt til Agtpaagivelse, men Legemet var traadt ud, og Solen viste sig rund og uden Pletter." Hertil endnu følgende Udtog af en Skrivelse fra den Hertugl. Sachsen Gothaiske Forst Commissair Hofmann. Denne Mand havde nemlig seet noget Lignende, og meddeelte, paa Efterspørgsel, følgende Beretning: "Aar 1764 d. 1ste til 5te Mai, den egentlige Dag kan jeg ikke meere angive nøie, da jeg var paa Anstand efter Vildt, og Solen steeg op over Horizonten ved ganske klar Himmel, saae jeg, ved at betragte den majestætiske Stierne, at der bevægede sig et ganske sort rundt Legeme langsomt forbi Solskiven, fra Norden til Sønden, noget under Middelpunktet, i en kun lidet heldende Retning; det kunde omtrent udgiør 1/2 af Sol-Diametren. Jeg har hverken før eller siden mærket til Sligt. Dette Himmelsyn paafaldt mig meget, og jeg agtpaagav det derfor meget, og geraadede siden paa de Tanker, om der ikke kunde gives Legemer i vort Solsystem, som indfuge Solstraalerne og ikke kaste dem tilbage igien; hvorover disse Legemer ikke kunne sees anderledes end for Solskiven.