Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-09-11
Hestens Fuldkommenhed har saavel Oldtid som Nutid priset. Vi ville anføre een af de berømteste Lovtaler over den fra enhver af disse Tidsaldere. Den første er just fra det Land, hvori Hesten har opnaaet sin største Fuldkommenhed, fra Arabien, og læses i det skiønneste poetiske Skrift af det gamle Testamentes Bøger i Hiøbs 39te Capitel, hvor den lyder saaledes: V. 19. Har Du givet Hesten Mod, og beklædt dens Hals med Vrede? – V. 20. befaler Du den at springe lig Græshoppen, dens Vrinsken er Skræk. - V. 21. Med Fødderne opskraber den Jorden, glæder sig over sin Styrke, og gaaer ud, Vaaben imøde. V. 22. Det frygtelige Syn beleer den, forskrækkes ikke, for Kaarden gaaer den ikke tilbage. V. 23. Over den klinger Kogger, glindsende Spyd og Vaaben. - V. 24. Under den bæver Jorden og den berører den neppe (dette viser den Arabiske Hests naturlige Kald til Veddeløb, og troer ei at høre Trompetens Lyd. (Dens Mod og Hang til Kamp er saa stor, at den sætter sig i Bevægelse, om Trompetens Lyd er endnu saa fiern, at det er tvivlsomt om den er endnu opfordret dertil. – V. 25. Naar den bliver lydeligere da fryder den sig og puster langt borte fra Træfningen, Feldtherrens Rost og Krigsraabet imøde. - Dens Vrinsken er Skræk, siger Hiøb; her beskrives den modige Hingst i sin Frygtelighed. Det er, siger et Øienvidne, rædsomt at see en velforet modig Hingst med sin bevæbnede Rytter paa, at fare løs paa en anden saadan Hingst Jntet Dyr overgaaer to saadanne Hingster i Rasenhed: De reise deres Manker, og deres skrækkelige Skrig, naar de med Bid og Slag anfalde hinanden, er ikke et elskovsfuldt, Vrinsken mod en Hoppe; men et ganske andet Rasenheds=Skrig. To Hingster fra 6-10 Aar af forskiellige Stalde, og som ikke ere blevne vante til hinanden under den skarpeste Disciplin, maae man ikke lade gaae frit hos hinanden, eller de komme saaaledes i Færd med hinanden, at ingen tør vove sig derimellem. De reise deres Manker, de udstøde et græsseligt Skrig, som er anderledes end en Vrinsken, sætte sig paa Bagbenene, hugge med Forbenene ind paa hinanden, bide hinanden heftig, springe til Side, slaae deres Fiende med Bagbenene, og slippe hinanden ikke lettelig førend den ene ligger mishandlet paa Jorden. Den anden Lovtale over Hesten fra Nutiden, er af den berømte Greve Buffon; dette store Hoved, som forbandt Skiønheds Følelsen med Naturens aandrige Betragtning (en Forbindelse som vore Dages Naturkyndige saameget forsømme, og hvorved Døren til det grændseløse Tempel, hvori Guddommen aabenbarer sin Storhed, bliver holdet tillukket for Menneskenes Mangfoldighed);men som man ogsaa har priset med en colossalsk Hæders=Jndskrift; thi paa hans Buste, som staaer ved Opgangen til det Parisiske Naturhistoriske Museum, læses blot de Ord: Majestati naturæ ingenium par (Et Genie, som svarer til Naturens Majestæt); den omtalte Lovtale bestaaer i Følgende: Mennesket havde ikke let kunnet giøre en større Erobring blandt alle de Dyr, hvorover det har vidst at forskaffe sig et varigt Herredømme, end ved at tæmme dette ædle, stolte og flygtige Dy som er villig til at deele med det Krigens Besværligheder og Farer, Triumphens Hæder og Agerdyrkningens Byrder og Arbeider. Saa uforfærdet som Helten, hvilken den bærer, seer den Faren og trodser den; den styrter sig midt imellem Vaabnenes Bragen, finder en Velbehag deri og opliver sig ved den Jld, som luer i dens HerresHeltesiæl. Med samme Beredvillighed deeltager den i sin Herres herviske Forlystelser paa Jagten, ved Ridderspil og Veddeløb. Dens Udseende er glimrende og dens Øine funkle. Den er ligesaa lærvillig som modig og lader sig ikke ganske henrive af sin Jld; den har lært at moderere sine Bevægelser. Den føier sig ikke allene under sin Styrers Haand; men den synes ogsaa ganske at rette sig efter hans Ønsker; bestandig føielig ved alle de Vink han giver den, løber den snart hurtigt snart langsom og nu staaer den stille, saaledes som dens Herre synes at forlange det. Hesten er en Skabning som fornægter sig selv for at være lydig mod et andet Væsens Villie (Menneskets advarende Forbillede) og for altid at forekomme dets Forlangende, hvilket det fuldkommen tilfredsstiller ved sine hurtige og afmaalte Bevægelser. Den er netop saa omfindtlig for Jndtryk, som man ønsker at den skal være og foretager ikke mere end hvad man forlanger.