Aarhuus Stifts-Tidende, 1817-01-24
Samme Tid gjorde jeg Bekiendtskab med en Dandserinde, der var ligesaa snedig som smuk. For hendes Skyld glemte jeg Sophie gandske. Angelikats Besiddelse var mit høieste Ønske, men den Listige udsatte dets Opfyldelse indtil Tantens Død og den dermed forbundne Arv, og den Gamle syntes mig til Trods at vilde leve evigt. Pludselig døde Aagreren; Arvingerne fandt min Vexel og truede mig med Arrest. Denne Skiendsel og Frygten for at miste Angelikas Kierlighed, drev mig til en fortvivlet Beslutning. Sophie var aldeles uvidende om min Forbindelse med Dandserinden; der manglede mig Mod til gandske at bryde med hende, desaarsag besøgte jeg hende af og til En Dag som just min Stilling var meest trykkende, fandt jeg hende beskieftiget med at lave en Deig af Meel og Arsenik, for dermed at fordrive Rotter. Hun havde kun brugt lidet af Giften, lagte den i Papir indsvøbte Rest i et Skab, og gik ned for at henlægge Deigen i Kielderen. Uden at vide hvad jeg egentlig vilde, stak jeg Papiret til mig og bortfiernte mig kort efter. Min Tante holdt meget af Biskop. Sophie havde nogle Uger forud foræret mig til hende en Flaske dermed, som af Glemsomhed endnu stod i mit Logis. Den fik jeg nu frem, blandede den med Giften og sendte den til Tanten. Hun døde og jeg arvede hende. Jeg troede mig nær mine Ønskers Maal. Jeg tilstod Sophie i en Skrivelse hvorlunde ei vi to kunde vorde lykkelige, men forsikrede hende evigt Venskab. Hun værdigede mig intet Svar, men jeg erfoer, hvorlunde Tabet af min Kierlighed gjorde hende grændseløs ulykkelig. Havde jeg været mindre forblændet da var jeg ilet hen til hendes kierlige Favn, men Angeli tals Besiddelse overdøvede alt. Frygtelig vaktes jeg af min Ruus. Man mistænkte mig for min Tantes pludselige Død, og søgte efter mig. Da fyldtes jeg med navnløs Angst. Uden at vide hvad jeg giorde styrtede jeg hen til Sophie, tilstod hende min Forbrydelse, og bad hende, at skiule mig for Retfærdighedens straffende Arm. Med den dybeste Afskyes umiskiendelige Udtryk hørte hun min Bekiendelse, endelig fyldte sig hendes Øie med Taarer; stirrende frem for sig taug hun længe - pludselig overdrog en mørk Rødme hendes blege Ansigt, stolt reiste hun sig, med flammende Aasyn førte hun mig ind i et Sidekammer, bad mig rolig her at vente sin Tilbagekomst. En Time efter kom hun, paaklædt til Udgang, igien ind til mig, med et Brev i Haanden. "Tag dette, sagde hun, men giv mig dit Æresord paa, ei før tvende Timers Løb at aabne det." Jeg gav det."Levvel; vedblev hun med hævende Stemme, Gud tilgive dig, som jeg tilgiver dig. Vær lykkelig, hvis du kan vorde det. Hun vilde talt mere, men Taarer qvalte hendes Stemme, med Tørklædet for Øinene, styrtede hun ud af Døren. Den givne Frist var mig en qvalfuld Evighed. Endeligen slog den ængstelig forventende Time, jeg brød Brevet og læste - følgende: "Din Kierlighed var mig Alt, du har unddraget mig samme - Livet er mig nu til Byrde. Længe kiempede jeg mod hiin bedragerske Lidenskabs Jndtryk, i dig troede jeg endeligen at have fundet min Siels Mand. Jeg sluttede mig fast til dig med mit brændende Hiertes hele Kraft; jeg levede kun i dig og ved dig, og dul! dog jeg vil ikke trætte dig med mine Klager. Mit Lod er kastet! Naar du læser disse Linier har jeg selv anklaget mig for hiin Forbrydelse, hvorfore man forfølger dig. Man vil fæste Liid til mit Udsagn, naar jeg tilstaaer, hvorlunde jeg for at eie dig begik Forbrydelsen, naar jeg beviser hvor jeg kiøbte Biskop-Essentsen og Giften; endeligen naar du bevidner mit Udsagn - og det skal det maae du. Jeg kan ikke meere elske dig, men dø kan jeg for dig Und mig i det ringeste den Trøst, at min Død frelser dig fra den skiendige Straf, og forskaffer dig Tid til, ved Dyd og Bod at forsyne den Almægtige. Han kiender mit Hierte, han vil forbarme, sig over mig, Fattet og rolig gaaer jeg Døden imøde; det er Havnen, hvortil jeg flygter fra Verdens Storme. Levvel Fritz, Gud give dig Mod og Kraft. Din indtil Døden troe Sophie". Længe kiempede jeg med mig selv. Jeg vilde ile til Dommeren, bekiende mig skyldig og redde hiin Engels Liv, da vaagnede pludselig Brødens Bevidsthed; Frygt for timelig og evig Straf holdt mig tilbage. Næste Morgen blev jeg kaldt for Retten, hvor man fremlagte mig Sophies Udsagn Med det faste Forsæt gik jeg did, at opdage alt: da traadte Skafottet med alle dets Rædsler for min martrede Siel, og jeg bekræftede den Uskyldiges Udsagn, for at vedligeholde et Liv fuldt af navnløse Qvaler. Jeg flygtede - jeg Ulykkelige, kunde jeg undvige mig selv. Siden hiin Tid vandrede jeg fra Land til Land, fra Bye til Bye, forfulgt af Samvittighedens Furier. Ved berusende Sviir søgte jeg at adsprede mig at forgieves, Jdag er det hiin rædsomme Dag, hvorpaa det uskyldige Offerlam foret Aar siden udgjød sit Blod for mig paa Skaffettet: Mere levende end nogensinde staaer Forbrydelsen i sin hele Storhed for min Siel - Maalet er fyldt - jeg ender et brødefuldt Liv, som jeg var feig nok til, at kiøbe med en Helgenindes Død. - Gud være min arme Siel naadig!! Hiin ædle Pige reistes i sin Fædrenebye af deeltagende Mennesker et Minde, der længe for Efterverdenen vil vidne om, hvad Kierlighed formaaer.