Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-11-23
Det store Tilløb, som Theatret havde, strax efter den sidste store Jldebrand, var tildeels en Følge af, at der var kommet mange Penge i Circulation blandt simple Folk, og derfor vrimlede Parterret ogsaa af Tilskuere og Klappere, hvis egentlige Plads tilforn havde været Galleriet. Nu, da de store Gulddynger, som Jldebranden havde sat i Omløb, efterhaanden ere blevne fortærede, har en stor Deel af disse Klappere trukket sig bort fra Parterret, og besøger det i det mindste ikke saa ideligen; thi det hedder her, som der staaer i Visen: For sildig til Syndernes Kundskab man kom, Da Pungen var tom. Hvor godt det end i og for sig er, at Parterret er blevet renset fra en stor Deel Klappere, der til Gavn for deres Pung og den gode Smag nu besøge Galleriet, saa er Parterrets Søgning dog bleven temmelig formindsket derved. Men der gives endnu andre Aarsager, der tidlig eller sildig maa formindske Parterre tilskuernes Antal, og, som en Følge heraf, Theatercassens Jndtægter. Jeg skal fremsætte nogle af disse Aarsager med den Frimodighed, som man er vant til i dette Blad. Skuespillets Hovedbestemmelse er, at forædle Sæderne, deels ved at revse Lasterne, deels ved at opmuntre Dyden. Enhver selvstændig Nation i Verden har noget Caracteristisk i sine Sæder, i sine Dyder og i sine Laster, Den besøger Theatret tildeels for at finde sig selv igjen. Dette Caracteristiske og Nationale, som ethvert Folk, uden stundom endog selv at vide det, ønsker at finde i Skuespil, er saa ganske naturligt. Vi see Holbergs Stykker 80 Aar efter at han har skrevet dem, og more os derover, fordi vi glæde os ved at finde os selv igjen, ved at see Sæder af vore Sæder, Folk af vort Folkefærd, Optrin, som vi daglig kunne opleve Mage til, ikke i Tydskland, ikke i Frankrige, ikke i Engelland, men i Dannemark. De ere indenlandske Producter, Planter, opvoxne i vor egen Jordbund, som ikke blot ere os kjere, fordi de ere fremkomne under samme Himmelegn som vi, men fordi de saa ganske stemme med vor Natur, og fordi en Ananas ingensteds smager bedre end i det Land, hvor den voxer. J den senere Tid have vi, naar jeg undtager nogle faa ikke faaet noget egentligt Nationalstykke. Skildrer man os en Dansk Frier, saa er det en Tydsker i Danske Klæder, skildrer man os en Dansk Ridder, saa er det en Vanskabning, hvoraf Hovedet er taget af Shakespear, Armene af Schiller, Fødderne af Babo, kort, stundom behøver man kun at give en saadan Dansk Riddersmand en Tydsk Dragt paa, for strax at see paa den hele Person, at han er født i Tydskland. Sandt er det, man har i den sidste Tid med roesværdig Jver søgt ved Oversættelser af, tildeels gode, udenlandske Stykker at raade Bod paa den store Mangel paa gode Originaler, og det er langt fra heller ikke Forfatterens Mening, at man skulde fordømme alle Oversættelser fra vort Theater. Men at der ved den idelige Opførelse af Jslandske, Kotehueske og Franske Stykker indføres en Smag, der med Tiden vil svække Lysten til at see Danske Skuespil, derom er neppe nogen Tvivl. Saa aldeles forsvunden er endnu ikke vor Nationalaand, saa aldeles sammensmeltet med den Tydske og Franske Smag er endnu ikke vores, at man ikke omsider vil kjedes ved at see, at et Dansk Theater kun skal være forskjelligt fra et Tydsk deri, at Ordene fremsiges paa Dansk, og dernæst ved bestandig at see Tydske Hofraader, Tydske Amtmænd, Franske og Engelske Caracterer. Dertil kom meer endnu, at der til at oversætte et Stykke saaledes, at der ikke skal findes Feil mod Sproget, Caractererne &c. hører mere end de fleste af vore Oversættere troe, der oversætte Tydske og Franske Stykker, uden engang at have sat deres Fod over Elbens Bredde, uden at kjende den mindste Forskjel paa Danske og Tydske Sæder og Sprogegenheder. Jeg vil blot anføre her nogle ubetydelige Exempler. J de fleste af Tydsk oversatte Stykker er Ordet Amts rath og Amtmann oversat med Amtmand.