Almuevennen, 1843-08-30
Da der i dette Blads Nr. 30, er indrykket en Artikel Om den Ringeagt Embedsmanden saa ofte viser imod Bonden, hvilket er Tilfældet med en stor Deel af de mere oplyste og dannede Classer, og da det tillige deri omhandles, at det for en stor Deel, er af Mangel paa Æresfølelse hos Bondestanden at saadan Ringeagt saaofte vises imod den, saa staaer jeg i den Formening, at det maaskee ikke kunde være adskillige af mine nogenlunde oplyste Medborgere af Bondestanden ubehageligt, at jeg ber igjennem dette Blad, offentlig tilkjendegiver mine Tanker og Æresfølelsen. Middelveien er den bedste i Alt, dette stadfæster Erfaringen i alle Tidsaldre, i alle Stater, i alle Samfund og i alle Stænder; betragte vi hvad Følger det har at Lovene enten ere for strænge eller for milde, eller at Regjeringerne og Øvrighederne ere for strænge eller for milde i Lovenes Overholdelse, saa finde vi Stadfæstelse herpaa, og dette er Tilfældet i enhver Stand, og med hver enkelt Mand, naar vi betragte dem i deres mange forskjellige Forhold. Derfor, naar Bondestanden, anseer Adelen, Godseierne, Embedsmændene eller de Mænd, som Staten paa nogen Maade har udmærket, som Væsner af en høiere Natur, end den selv er, saa formeres og stiger Slavesindet hos Bondestanden, og den betragter sig selv næsten som Umælende, og bærer tagligen enhver Last og Byrde som dens ophøiede Medborgere finder for godt at paalægge den. Bondens dyriske Natur faaer derved mere og meere Overhaand over hans menneskelige Natur, han betages af Aandsløvhed, som stedse tiltager, og han nedsynker da virkeligen efterhaanden saavidt til Dyr, at han tilsidst ikke beholder Sand for at tænke over og tragte efter, eller pønse paa andet end sine dyriske Fornødenheders Tilfredsstillelse, nemlig: at faae noget at spise og drikke, hæver han sig derimod for høit over sin Sphære, det vil sige, dersom han hæver sig over det Standpunct han i Samfundet er sat paa, anseer sig lige med dem, der, af uundgaaelig Nødvendighed, for den offentlige Ordens og Roligheds Skyld, ere satte over ham, saa bliver han indbildsk, opsætsig og trodsig, og forstyrrer da denne Orden og Rolighed til allerstørste og ubødeligste Skade baade for sig selv, og for hele Statssamfundet. Frankrig har i sin Revolution givet alle Stater og Samfund i den Henseende et lærerigt, men tillige ogsaa et skrækopvækkende Exempel. Saaledes er det med Æresfølelsen. Det er vigtigt, at den finder Sted i enhver Stand og hos ethvert Jndivid, da den bevarer Enhver, der besidder den, fra mangfoldige Udskeielser eller Afvigelser fra den rette Vei, og lader ham forblive indenfor de tilbørlige Grændser; men naar den overdrives da er det ligesaa skadeligt, som naar den nærmer sig sin Grav. Hos os kan man rigtignok sige: at hos mange af de høiere Classer, der bliver Æresfølelsen forbyttet med Ærgierrigheden, og hos de lavere Classer, eller Bondestanden, der ligger den hos mange i en øiensynlig Dvale. Ethvert Menneske har Æresfølelse, eller rettere bør have den, og vise, naar den af Andre krænkes, at den ikke er død hos det Tier det og lader alt ærefornærmende, hvad Andre vil vælte paa det, gaae paa sig, uden at bekymre sig derom, og uden at godtgjøre at det er forurettet af sine Angribere, saa maa han være hvem han vil, den Høieste eller den Ringeste, saa er det en Mangel paa Æresfølelse, der fornedrer ham under den dømte Forbryder, og berettiger enhver af hans Medborgere at kaste en fortjent Foragt paa ham. Man seer i vor Tid ikke sjeldent, at En og Anden bebreides offentligen, om ikke just for slette, saa dog for fornuftstridige Handlinger og uforsvarligt og lovstridigt Forhold, og dog ikke alene tie dertil som en Steen, men endog vedblive at fremture uforandret i sin Adfærd. Fremsættes Anken imod dem i saa tvetydige Udtryk, Jronieller Spot, at der ikke med Vished kan siges, det er dem den gjælder eller der menes, saa tie de med god Grund dertil, fordi der da ikke kunne komme noget ud deraf for dem, om de forsvarede sig; men ere de enten udtrykkelig nævnede ved Navn, eller Jronien er saa tydelig at den ikke kan mistydes, og de endda tie dertil, saa er det et Beviis paa en total Mangel af Æresfølelse, eller ogsaa paa en naragtig Jndbildning om deres Æres Uforkrænkelighed, som gjør dem næsten ligesaa foragtelige som om de vare døde for al Ære. Lovgiveren har selv følt, hvor vigtigt for det Heles Vel, det er for enhver Mand der staaer i Statens Tjeneste, at han besidder Æresfølelse, og værner og sin Ære, naar det kræves; derfor er det i Forordningen af 27de Septbr. 1799 paalagt enhver Embedsmand, som angribes offentligen, ikke blot for sin Embedsbestyrelse, men for sin private Vandel, at rense sig for Domstolene. Derfor ligesom Embedsmandens Ære efter denne Bestemmelse er en Skat, hvilken han ikke kan lade nogen ustraffet angribe, uden at han ved sin borgerlige Agtelses Forspildelse vil gjøre sig uværdig til sin Post, saaledes maa jo ogsaa enhver Anden, han være af hvad Stand han vil, vise, at han sætter Priis paa denne Skat, dersom han ikke vil erkjendes æresløs af sine Medborgere, og gjøre sig forskyldt til deres Foragt. Da dette nu er saaledes, hvad skal man da sige og dømme om dem der forhaanes og dadles offentligen for deres Handlinger og Adfærd, og tie dertil, som om de hverken havde hørt eller seet det, og vedblive som forhen at fremture i alt og at gaae deres sædvanlige skjæve Gang. Meningen hos disse er vel formodentlig, at de foragte den Haan der vises dem, men efter min Formening kan Jngen uden at stemple sig selv med Foragt, lade en Haan være ham ligegyldig, hvis Forskyldelse Lovgiveren selv har budet hæderlige Mænd at fralægge sig, og søge den, der har forhaanet dem, straffet derfor Vel paalægger Loven kun Embedsmanden denne Pligt, men hvilken retskaffen Mand føler ikke, om han end er er i Embedstilling, at hans Ære er ham ligesaa dyrebar som Embedsmandens Ære er ham. Saaledes er min Mening om Æresfølelsen, og jeg fremstiller den blot, for om det er muligt at vække flere af mine Medborgere af Bondestanden, til at tænke mere alvorlig derover, og derved erkjende og føle deres eget Værd som Mennesker og Borgere i Statssamfundet, mere end mange i Almindelighed nu gjøre; thi det er ret beklage, ligt at see hvorledes mange af Bondestanden, ved krybende Væsen og Gebærder, nedværdige sig selv naar de taler med Nogen af de høiere Classer, og jo meere de saaledes bukke og krybe for disse Væsener af Godseiere, Forvaltere, Forpagtere, Fuldmægtige og Skriverdrenge, desto meere blive de overvældede af disse Herrer med Fornærmelser og Grovheder, og det er ikke sjeldent at høre Mænd, hvilke ikke høre til de mindst oplyste af Bondestanden, beklage sig over, at de, naar de har været hos nogle af ovennævnte Herrer, ere blevne opvartede med Skjeldsord og Grovheder, saasom: storsnudede Slyngler, Esler, Klodrianer, med flere smukke Titler, fordi de ikke ere ligesom blevne til Modeller for Skjønheds- og Veltalenheds-Guderne. Vee Eder i Herrer, der, paa den Svimmelhøide, hvorpaa J indbilde Eder at staae, see saa stolt og foragteligt ned paa Eders mindre oplyste Medborgere; var Bondestanden ikke her i Landet, og dyrkede og bearbeidede Jorden, der maae ernære og opholde saavel Eder som de mange forskjellige Jndbyggere der findes her, som ikke høre til Bondestanden, saa kunne J vist tygge paa Eders Penne saalænge til J med al Eders Lærdom og Stolthed af Sult tumlede om ved Skriverbordet, thi skulle J Herrer blot pløie, saae, grave, tærske, kort sagt, forrette de Arbeider som Bondestanden maae forrette, og dertil nøies med simpel Bondekost, istædet for Eders lækkre og fine Retter, da skulle vi see hvilke duelige og virksomme Avls mænd og Arbeidere vi vilde faae i Danmark. Nu vil jeg slutte for denne Gang, med det Ønske, at det Anførte maa virke til, at mine Medborgere af Bondestanden dog ikke skulle vedblive at ansee ovennævnte Herrer, for almægtige Væsener, men kun ansee dem for Mennesker og for Medborgere. Det er muligt at jeg handler noget mere om denne Sag en anden Gang. Lundby pr. Præstøden 9de August 1832. Peder Hansen, Fæstehuusmand.