Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-12-31
Skilderie af Kjøbenhavn. Pas Reordre ad Sjette Aargang. No. 24. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 31 December, 1808. Det ny Kjøbenhavn. Træt af Dagens Møie vandrede jeg nyligen igjennem de afbrændte Gader hjem til min Bolig Natten var stierneklar og Vinden fusede igjennem Ruinerne. Tusinde veemodige Jdeer randt mig i Tankerne. Maanen kastede sit matte Lys paa den overalt aabne Frue Kirke, og det forekom mig som de Døde vare staaede op af Graven, og vandrede omkring imellem disse øde og sønderknuste Hvælvinger. Jeg skyndte mig at komme hjem; det ulykkelige Kjøbenhavns Ruiner forfulgte mig paa mit Leie, jeg anstrængte mig, for at forsage disse ubehagelige Billeder; men forgjeves. Naar jeg vel troede de vare borte, svævede de med eet igjen for min Siel. Men efterat jeg havde kjæmpet saaledes i en heel Time, faldt jeg omsider i Søvn. Jeg drømte nu, at jeg befandt mig paa Nørrevold, hvorfra jeg kunde overskue den ved Bombardementet 1807 ødelagte Deel af Staden. Nørregade var bleven til en snorlige Gade med høie og smagfulde Bygninger; Frue Kirke var atter opbygt, og dets forrige himmelhøie habyloniske Taarn forvandlet til en smuk Kuppel. Henrykt over at see min Fødebyes gjenfødte Herlighed, gik jeg ned af Volden, for end tydeligere at tage Alting i Øiesyn. Alle de Forbigaaende læste Forundringen i mit Ansigt, og syntes at ansee mig for en Fremmed; i Grunden var jeg det ogsaa, thi jeg var nær ved at fare vild i Gaderne. Jeg ventede at finde en Bekjendter, der kunde tjene mig til Veiviser, men alle de Ansigter, jeg saae, havde jeg aldrig seet tilforn. Endelig spurgte jeg en ærværdig Olding, som just kom mig i Møde, om han ikke kunde sige mig, hvor min Ven, som have de boet paa Gammeltorv, var flyttet hen. Smilende svarede den Ubekjendte: "De tager nok Feil, min Gode. Det maa være hans Søn. De mener, Den Gamle er jo allerede død for 25 Aar siden." Jeg studsede; men da Manden sagde: jeg troer det var 1809 han døde og nu skrive vi jo 1834, forekom det mig selv ikke mere underligt, at min Ven, som allerede 1808 var en Mand paa nogle og tredsindstyve Aar, maatte være død 1834. Jeg bad den Ubekjendte, at vise mig omkring i Byen, og han fandt sig ogsaa strax beredvillig dertil. Overalt forekom mig alle de Folk, jeg mødte, at see baade muntre og høflige ud. Vor første Vei gik hen til Frue Kirke. Kirkegaarden var indrettet til en Hauge. De Døde forpestede ikke mere Luften for de Levende, men for værdige og fortjente Mennesker af hver Stand og hvert Kjøn var her oprettet, ikke glimrende Mindesmærker, men simple og smagfulde Stene, hvorpaa ei læstes andet end den Afdødes Navn, Fødsels og Dødsdag, og neden under et meget kort, men fyndige Vidnesbyrd fra en af Tidsalderens bekiend reste og agtværdigste Mænd. Lige ved Jndgangen stod saaledes en Mindesteen paa 1 Alens Høide med Paaskrivt, Christian Frederik Herbst, en redelig Kjøbmand, retskaffen Borger, værdig Fader, som i Nødens Dage opoffrede sin halve Formue til Statens Bedste. Dette bevidnes af Sjællands Bisp." J denne Smag vare næsten alle de øvrige Liigstene. Min Veiviser forsikkrede mig, at det ved en Lov var forbuden, at lade forfærdige noget kostbart Mindemærke, om end den Afdøde havde efterladt sine Slægtninge nok saa mange Tønder Guld. Da jeg kom ud paa Gaden, yttrede jeg min Forundring over, at vi den hele Tid ikke havde mødt nogen Tigger. Hos os tigger ingen mere, svarede min Veiviser. Den Arbeidsføre finder nu rigeligt Arbeide i vore mange indenlandske Fabriker, og for den Gamle, Skrøbelige og Vanføre er der rundelig sørget. Borgerne maa ligesaavel svare Skatter til deres virkelig trængende Medmennesker som til Staten. Af disse Skatter bestyres Fattigvæsenets Udgivter og det staaer ikke mere til enhver, at betale hvad han vil, men Fattigvæsenet understøttes efter en offentlig anskillet Ligning imellem Hovedstadens Borgere. Capitalisten kan nu ikke mere som i gamle Dage slippe med to Rigsdaler aarligen, men han maa betale visse PC. af den Capital, han, efter uvillige Mænds Vidnesbyrd, eier. Folk, som for femten Aar siden kun betalte tre Rigsdaler, maa nu betale 30 Rdlr., og ingen finder det ubilligt. J det vi saaledes gik og talde sammen, kom vi til en herlig stor Bygning paa Nytorv. Det er Domhuset, sagde min Veiviser. Behager De, at gaae derop Min Veiviser kjendte just Arrestforvareren, og denne viste os nu Arresterne. O., Himmel hvilken Glæde gjennemstrømmede ikke her alle min Aarer. Hvilken Opmærksomhed for den faldne Menneskehed mødte jeg her ikke overalt! De mørke, fugtige, usunde Fangehuller vare forvandlede til lyse Værelser. Hver Fange havde her, efter Graden af hans Forbrydelse, et større eller mindre Fængsel. Jeg kunde tydelig see, at Arrest ikke mere var en Straf, men blot et Middel til at forsikkre sig den Beskyldtes Person. - Arrestforvareren, en meget høslig Mand, som man netop havde valgt til denne Post, fordi han i sit hele Liv havde udmærket sig ved sin Menneskekierlighed, fortalde mig adskilligt om gode Foranstaltninger til Arrestanternes Bedste. Da jeg spurgte: om Tyverier begaaes saa hyppige nu som før, svarede han, siden vi have faaet saa mange Fabrikanstalter hos os, og de simplere Stænder lettere kunne finde deres Udkomme, ere Tyverier blevne temmelig sjeldne. J den ny Criminel Lov ere ogsaa Straffene blevne forandrede. Den Forskjel, der tilforn gjordes paa første, anden og tredie Gang begaaet Tyverie, er ophævet. Derimod bestemmes Straffens Grad efter Tyvens større og mindre Trang. Den, der eier tusinde Rigsdaler, og skjeller for 1 Rdlr., straffes dobbelt saa haardt som den, der stieler tusinde Rigsdaler og kun eier 1 Rdlr. Den gjentagne Forbrydelse kommer vel ogsaa i Betragtning, men ikke saa ganske som fordum. Adskillige gamle Tyvsstraffe ere reent afskaffede. Fruentimmer kagstryges ikke mere, thi man anseer det uovereensstemmende med Menneskets Værdighed, at en Qvinde skal afklæde sig paa et offentligt Torv, eller at Bøddelen skal snoe hende Touge om den blottede Barm og binde hende til Kagen, Brændemærk ning er ogsaa afskaffet, og af Livsstraffe gives nu ingen anden end Halshuggelse, som skeer ved en Guillotine. Henrykt over alt hvad jeg her havde seet og hørt, forlod jeg Domhuser. Overalt mødte mit Øie herlige Forandringer, Gaderne vare godt brolagde, de stygge Afvisere overalt forsvundne tilligemed alle muelige Uhumskheder; Fruentimmerne vare simple klædte i deres eget Lands Fabricater, Dyrene behandledes menneskeligen, og man saae ikke barbariske Kjøresvende mishandle deres Heste; den enfoldige Skik, at tage Hatten af, var afskaffet, og enhver rørte kun ved den, naar han vilde hilse nogen. Vi kom forbi Stokhuset. Det var omskabt til et Fattighuus og meget beqvemt indrettet. Min Veiviser fortalde mig, at alt Slaverie nu er ophævet, og at Landets Fader vil, at end ikke Forbryderen skulde kaldes Slave. De, som fordum dømtes til Fæstningsarbeide, hensættes nu i Tugthuset, som egentlig er et stort Fabrik huus, hvor den høieste Straffetid er otte Aar. Uforbederlige Forbrydere, der kunne blive farlige, dersom de kom paa fri Fod, sendes til de Nicobarske Øer, hvor Regjeringen har ladet anlægge en Forbryder=Colonie. Da vi kom ud paa Toldboden, fandt vi alting i største Liv. Alle Nationers Flag varede her. Ude af mig selv af Glæde saae jeg her igien den Danske Orlogsflaade i sin gamle Glands, gjenskabt af sjette Frederik ved ædle og patriotiske Borgeres Bistand. Jeg vilde favne, jeg vilde kysse disse stolte Orlogsmænd, som man i Drømme pleier at favne og kysse en dyrebar Fader, som Døden har berøvet os. "Det er ikke vor hele Flaade, svarede min Veiviser smilende. Efter en nyere Jndretning ligger den ene Afdeling her, den anden ved Dragøe, den tredie ved Helsingøer og den fjerde ved Kjøge. Paa denne Maade bliver vor Flaade en fast Vognborg for vor Øe. Den beskytter den paa disse fire Puncter mod hver kronet Røver, der, som i Aaret 1807, skulde ville anfalde vor lykkelige Øe. Glæden bandt min Tunge, der manglede mig Ord til at udtrykke mine Følelser. Jeg vilde omfavne min Veiviser, som den, der havde gjort mig opmærksom paa alle disse Herligheder, men i det jeg spurgte ham om hans Navn, svarede han med en himmelsk Stemme – jeg er Dannemark, gamle Skytsengel, som aldrig skal forsage Dit Fødeland – og forsvandt. Gaade, ved Hedegaard, Justitsraad. Mig ingen Mand velkommen byder, Bort hver vil gjerne pakke sig Hvor jeg indfinder mig; Kun ved min Bortgang man sig fryder; Og dog Du stundom løber, galoperer, Med ubetænksomt Sind, Som Du med Magt mig vilde hente ind Men hvis Du da mig attraperer, Jeg dygtigen Dig chikanerer, At til Du drager over salte Vand, Og iler hen til fremmed Land, For mig igjen at blive qvit. Ja og der gives den, naar frem jeg træder, Der sig ved gyldne Fremtid glæder, Og ønsker, mig med Vælde frem at gaae, At han, hvad jeg lod haabe, stux kan naae. Jnden- og udenlandske Efterretninger.