Berlingske Tidende, 1836-03-07
Frankerig. – Regjeringsbladene af 27de f. M. indeholde endnu intet Bestemt om Marschal Clauzels Expedition til Tremecen. Flere Journaler ville imidlertid vide, at der den 26de var indløbet Efterretning er, ifølge hvilke Franskmændene havde indtaget Tremecen uden Sværdslag. Men da Marschal Clauzel, efterat have lagt en stærk Besætning i Staden, atter havde forladt den, og var marscheret tilbage til Oran, havde Abdel Kader angrebet ham med alle de Stridskræfter, han kunde bringe sammen, og var først efter en haardnakket Kamp, med et Tab af 1800 Mand, blevet fuldstændigt slaaet, hvorpaa Marschallen uden videre Hindringer var rykket ind i Oran. Stode imidlertid Sagerne saaledes, vilde Regjeringen formodentlig ikke have nolet med at meddele denne Begivenhed. "Journal du Commerce, taler om, at man nylig i Cabinettet har besluttet, at opgive de africanske Colonier, med Undtagelse af Stæderne Algier og Oran, samt kun at betragte disse som militaire Punkter, til hvis bestandige Occupation 6000 Mand vilde være tilstrækkelige. For at indlede denne Forholdsregel, skulde Oberst=Lieutenant Delarne allerede være afsendt til Marschal Clauzel. Man mener dog, at disse Meddelelser kun maae betragtes som Følge af den Antipathi, Hr. Passy, medens han endnu ikke var Minister, tilkjendegav mod Bibeholdelsen af Algier som Coloni. Svar. paa Jnseratet i den Berlingske Tidende Nr. 47 d. A. For sin Taushed angrebes nylig Siellands Biskop selv af ni Anonymer, der fra Baghold sigtede paa ham. Jeg kan da ikke undres over at have fundet een anonym Antagonist for mine Ords Skyld. Men den Fordring, som Biskoppen, og kort derefter Hr. Capitain v. Rader, fandt sig foranlediget til at gjøre, at enhver dannet Mand, der vil angribe navnligen, bør kaste sin Maske, synes mig saare billig; thi ellers er Partiet altfor ulige. Kun dette har den, der vover sit Navn, forud for den navnløse Angriber, – at han lader formode god Villie, denne derimod Skadefrohed eller Mistillid til sin Persons eller Sags Værdighed. Anonymen har egentlig angrebet alle Hoveriets Bekæmpere tilligemed Jagtens i sin nærværende Form, in Specie Undertegnede. Hvad Hoveriet angaaer, da har jeg ene og alene fremstillet dets Jndflydelse paa Nationalaanden, især Skole- og Kirkevæsen: mine bemærkninger have for kort siden i det samme Blad, hvori de nu angribes, erholdt Anerkjendelse som sande og træffende. Hvorledes iøvrigt den vanskelige Knude skulde løses i oeconomisk Henseende, derpaa har jeg ikke i fjerneste Maade indladt mig. Og, naar Forfatteren taler om, at Man vil indskrænke Godsejeren ved at fastsætte Landgilde a., da er det saalangt fra, at nogen Deel heri kan tillægges mig, at jeg meget mere har erklæret, at han da kunde erholde en forhøjet Landgilde. – Derfor er jeg aldeles angerfri i Hoverisagen, saavidt jeg selv kan skjønne. Hvad hans Angreb angaaer paa de geistlige Mænd, der paa Grund af uinteressante eller ikke til Hjertet talende Prædikener, skulde ønske Hoveriet afskaffet, da maa jeg for min Deel lade ham selv forhøre, om mine Menigheders Bønder have fældet en saadan Dom derover: idet jeg selv troer ikke at have manglet Kirkebesøgere, i det ringeste ikke i stor Mængde, af den Grund jeg mener, at hvor en uforholdsmæsig Kirkegang finder Sted, kan Hoveriet med rette regnes med blandt Aarsagerne. Slige Beskyldninger mod Geistligheden, af en Mand, der ikke engang har navngivet sig, høre vel ikke til insinuerede Calumnier, Men den Anonyme har Friheder, han ikke vil taale hos den navngivne Mand, Det samme gielder om, hvad han synes at paapege om Geistlighedens Egennytte. At denne Stand vil, ligesom Jurister og andre Embedsclasser, nyde sit rette Tilgodekommende, bør Jngen fortænke den i faa Præster ere saa rige, at de kunne eftergive ret meget.) Men, det er jo en almindelig beskyldning, vor Stand ofte har Svar. paa Jnseratet i den Berlingske Tidende Nr. 47 d. A. *) Det være mig ved denne Lejlighed tilladt at bemærke, at Præsten ligesaavel som Godsherren nyder Jagtret, og at jeg altsaa har skrevet imod min egen Jnteresse, i det samme Øjeblik, jeg var benificeret med et ikke ubetydeligt Jagtareal af meer end 125 Tdr. Land, hvoraf tyve Tdr. Skov, beliggende saare fordeelagtigt imellem flere Godsers Skove. Men jeg skulde glad renoncere paa den hele Herlighed, naar Markfred kunde erhverves. maattet høre, medens Man intet maa sige standsviis om Jagtherrerne, uden at opvartes med Calumniantnavnet. Den Sammenstilling, Forfatteren tillader sig af flere navngivne Mænd, holder jeg for urigtig. Vel vil og kan jeg ikke bedømme de øvrige Herrers statistiske Jdeer: men saameget er vist, at jeg, for min ringe Deel, ikke har udvexlet nogen Tanke med dem. – Og tillige maa jeg erklære, ikke at have bragt andre Gjenstande paa Bane end dem, Repræsentanterne selv have bragt i Omtale, nemlig Jagten og Hoveriet. – Skal da Bebrejdelsen for Reformsyge treffe mig, da maa det være i høist indskrænket Grad, og, jeg troer, endog da at deele den med Stændersamlingen. At mine Yttringers Hovedmaal ikke har været, at berige en Stand paa en andens virkelige og reelle Bekostning, men gjensidigen at bevirke Alles sande Tarv, troer jeg indlysende nok for den velvillige Læser, ligesom jeg og har havt den Glæde, at see næsten de fleste af mine Tanker i Jagtsagen fremsatte i Stænderforsamlingen, hvis udkomne Nr. 73 og 74 ville overbevise den anonyme Autor om, at flere af Repræsentanterne havde den Dristighed – Anonymen maa consequent kalde det Frækhed, – at ønske Jagtretten næsten tilintetgjort for os Præster og Godsherrerne, da f. Ex. Hr. Kammerraad Drewsen har andraget, paa en allernaadigst Befaling til, at alt Kron- og Daa vildt, uden for vore Dyrehaver, maa vorde forbudt horribile dictu, At, naar efter den af Kongen allernaadigst bestemte Tid, dog fandtes Dyr paa Bøndernes Marker, skulde man være pligtig at lade det bortskyde paa enhver Aarstid. (Præsterne have stundom tre til fire Mensalgaarde a.) Hvad skulle vi Jagtherrer nu sige til denne Paastand? – Jeg for min Deel, skjøndt angreben derved, ligesom Anonymen og enhver anden Jagt herre, skal nok vogte mig for at betegne det som Frækhed, hvilken Ære jeg gjerne overlader den Ubekjendte. Ligesaa skrækkelig er Sognef. H. Christensens Paastand, paa, at borttage vor Jagtret. – Og især gruelig for os, er Hr. Siden anden Post at hver Fæstebonde saavelsom Eiendomsbonde maatte være berettiget til at dræbe eller fange alt det Vildt, som tilføiede hans Marker, Haver og Huusdyr Skade, dog at det Dræbte leveredes os. – Ja hvad skal man dog tænke om Pluraliteten af Committeens Erklæring om ikke Jagtberettigedes billige Fordring paa at see et møisommeligt Arbejdes Frugter sikkrede mod Vildtets Ødelæggelse og sig beskyttede mod enhver Ulempe, som Jagtens Udøvelse maatte kunne føre med sig. – At det ikke maa oversees, at den høistvigtige Bestemmelse for Bondens Erhverv er, at ernære sin Familie, svare Skat tilKongen, vedligeholde kirkelige og andre Jndretninger, samt svare Grundeieren sin Afgivt, at det her gjelder den mindre Formuende &c.; at det ei heller bør tabes af Sigte, at det som for Jagtejeren maa betragtes som en Gjenstand, der yder ham Behagelighed og Fornøjelse, ofte for den mindre Landbesidder kan blive en Velfærdssag!" – (Anonymen siger derimod, at det er blot en liden Ulempe &c.)J alle disse her af højstagtværdige Mænd fremsatte Meninger, vil Enhver erkjende, at jeg har fundet Hjemmel og Medhold. – Her resikerede vi altsaa vor Jagtret, under den Paastand, at det var til det Almindeliges Vel; men lykkeligviis skeete det ikke endnu, at den af Stænderne afskaffedes, saavidt det stod til dem; thi i Erkjendelse af Monarkens høje Viisdom, gik Man alt det Specielle forbi, udbedende sig allerunderdanigst en Revision af Jagtlovene og at en ny maatte allernaadigst forelægges Stænderne til Prøvelse. Tillige fandt man det nødvendigt at tilføje den Bøn: at der maatte indføres en udtrykkelig Bestemmelse om, "at Klapperne ikke maa tilføjes Overlast med Hug og Slag." En Clausul, som vel har sin Grund, saaat vi ikke behøve længer at disputere derover. Anonymen synes ikke meget godt fornøjet med de Jndskrænkninger, Kongen i det forløbne Sekul fandt fornøden at gjøre i Godsherrernes Rettigheder, men finder, at Regjeringen dog i Tingenes daværende Forfatning kunde finde Grund for sig, men ikke nu til yderligere Jndgreb. (sic.) Sigter han til Stavnsbaandets Løsning, da er han den første, jeg nogensinde har hørt mindre fornøjet med denne sande, Danmarks Frederik den 6tes Krone. Men jeg veed jo ikke, om det er saa, og vil derfor ingenlunde vove at paastaae noget saadant, hvorvel Enhvers Tanke vist let, kan som min falde derpaa. Dersom nu Kongen efter Stændernes allerunderdanigste Petition forandrer Jagtlovene med Hensyn til de Hen stillinger, Forsamlingen har gjort, – saa befrygter jeg meget, at ville faae Jndskrænkning (Jndgreb skal jeg ikke vove at kalde Souverainens Handlinger) i vore Jagt) Naar Anonymen nægter, at Bønder ere utilbørlig pryglede paa Klapjagt, ville vi minde ham om Beretningen om den haderslevske i sidste Efteraar. – Naar han erklærer det for Usandt, at Klapjagt holdtes nogentid om Søndagen, bede vi ham erindre den paa Nytaarsdag iaar holdte i det holsteenske. - Hans Paastande have overrasket os, da disse Facta offentlig vare bekjendtgjorte. Endnu kan han hos mig faae Underretning om en anden Klapjagt om Søndagen; men for ej at saare, offentliggjør jeg den ikke, hvorimod han selv kan have den Fornøjelse, naar han vil. rettigheder, og derfor kunne vi da takke Stænderne, hvis Dristighed gik saa vidt. Jeg haaber nu at have viist, at Mændene i Stænderforsamlingen have næret lignende Jdeer som jeg for min ringe Deel. De have overladt det Specielle tilSouverainens allernaadigste Bestemmelse: ogsaa paa hans Naade og Retfærdighed haabede jeg, da jeg er fuldkommen overbeviist om, at, hvor det gjelder nogensomhelst Opoffrelse af Rettigheder til det Almeenes Vel, der vil, ifølge en saare naturlig Kjærlighed til det engang ihændehavende Gode, Hovederne være vanskelige at samle under een Hat, selv under Frihedens allerstørste, medens alle bøje sig for Kronen.