Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-12-30
Forord. Disse Resultater ere Betragtninger hvorpaa Forfatteren er kommen ved et omhyggeligt Studium af Historien og af Ethnographien, eller ved hans Bestræbelse for at gjøre sig bekiendt med den Skjebne, som Menneskeslægten har prøvet, og den Tilstand, hvori den, fordeelt i saamange forskiellige Nationer paa Jordklodens Overflade, for nærværende Tid befinder sig. Den, som ikke kan overkomme at skrive vidtløftige Værker, giør dog noget, naar han giver andre Anledning til at udarbeide dem; dette bevirkes bedst ved at fremsætte saadanne korte, let overskuelige Resultater af sine Forskninger. De Jndsigtsfulde ville enten billige dem; men finde at de ikke ere udførligt nok fremsatte og at de mangle de fornødne Oplysninger og Beviser, og en heldigere Pen vil supplere Udarbeidelsens Mangler; eller de ikke ville billige dem og derved opmuntres til at meddele deres mere fuldkomne Jndsigter og modne Beskuelser, som man ellers vilde have savnet og som ligge i Dvale hos dem. Korte Oversigter af Betragtninger over vigtige og indholdsrige Gienstande, som de følgende og som nogle forhen meddeelte, have ogsaa den Fordeel, at man med et hurtigt Blik kan overskue de Ting, som ere de vigtigste for os Mennesker at giøre os et tydeligt Begreb om naar vi ville leve her paa Jorden som tænkende og oplyste Væsner; thi den sande Oplysning bestaaer i at kunne giøre sig en rigtig Forestilling om vor egen Natur og den Tingenes Orden hvori vi befinde os. En ægte Oplysning er den menneskelige Fornufts væsentligste Prydelse og Fuldkommenhed; men den savnes meget hos denne Verdens Beboere; de kunne i mange Henseender være saare erfarne og tænksomme, besidde mange praktiske og lærde Kundskaber og dog være meget lidet oplyste. – Til at afhielpe denne Mangel kunne derfor saadanne korte Oversigter tiene; man har da i det mindste noget foreløbigen at holde sig til; erholder en Opmuntring til selv at tænke videre, og et Punkt at gaae udfra for at betragte det menneskelige Liv og med Eftertanke at vælge og benytte sin Lecture. A. Anlæggene i Jordlivet for at udvikle Menneskenes aandelige Evner og danne deres Forstand. Naar Mennesket træder ind i dette Jordiske Liv, saa ankommer det med en næsten fuldflændig Udvikling af alle sine legemlige Evner (som derimod er ikke Tilfældet med nogle Dyrearter) det kan strax see og høre, lugte, smaae og føle; Ernæringen, Blodets Omløb og Aandedrættet ere fra Livets Begyndelse i fuld Virksomhed; og Legemet savner intet andet i Fuldkommenhed, end at det er endnu svagt og uovet, og at det er endnu ikke saa stort og kraftfuldt, som det kan blive. Kun nogle faa enkelte legemlige Egenskaber, som det først kommer til at bruge i en modnere Alder, f. Ex. Tænderne o. s. v. udvikle sig først længere hen i Tiden hos det. (Det er en vigtig Jagttagelse, at visse Organer først udvikles naar den Tid kommer at vi kunne bruge dem; den indeholder et behageligt Forbud paa de Evner, som kunne udvikle sig hos os i en fuldkomnere Tilstand.) 2. Anderledes forholder det sig derimod med Siælens Egenskaber, de ligge længe i Dvale hos Mennesket, og udvikle sig meget langsommere end Legemets; de tage vel noget til som Legemets Kraft tiltager; men dette kan have opnaaet sin fuldkomne Modenhed og Menneskets aandelige Natur kan endnu forblive længe umoden. J Ynglingens Alder har Mennesket allerede erholdet sin høieste legemlige Fuldkommenhed; men Viisdom følger ikke med denne Alder. Saare ofte er det Tilfældet at Menneskets Siælevner ere kun meget lidet udviklede naar det har opnaaet sin høieste Levealder, naar Legemets Kraft er aldetes udtømt og dets aandelige Beboer er nær ved at forlade det. Menneskene opnaae deres legemlige Modenhed i Jordlivet, naar de ikke rykkes for tidligt ud af det; men langt fra ikke deres aandelige; til Siælens Dannelse giøres kun en Begyndelse paa denne Klode. 3. Saasnart Mennesket træder ind i Jordlivet strømme strax en stor Mængde Fornemmelser eller utydelige Forestillinger ind paa dets Siæl. Hver Sandseevne bærer i ethvert vaagent Øieblik sine Offere hen til den aandelige Beboer, som er beskikket til at herske over den; men denne overvældes og som beruses af den Mængde af nye Forestillinger, som den ikke formaaer at adskille fra hinanden og ikke kan fatte. At Barnet derfor trænger til megen Søvn er naturligt og velgiørende for det; der gaaer en Tid hen, inden det kan begynde at skiønne, eller at adskille den ene Gienstand fra den anden. Barndommens Aar rinde for det meste hen for Mennesket med at lære at skille den ene Ting fra den anden og at gjøre sig tydelige Forestillinger og de forskiellige Gienstande, som omgive det eller som ere vigtige for det at kiende; men i at dømme med Forstand om de Ting som det lærer at kiende, og at uddrage fornuftige Slutninger af sine Erfaringer og Jagttagelser og at ordne dem paa en hensigtsmæssig Maade giør det kun ringe Fremskridt. Og hvor ubetydelige ere ikke de Fremskridt, som saa mangfoldige Mennesker giøre i at bruge deres Fornuft heele Livet igiennem, 4. At bevæge og bruge sit Legeme falder Mennesket let og er behageligt for det og Arbeidet bliver det kun ubehageligt, naar det enten for meget angriber Legemets Kraft, eller det paa een eller anden Maade strider mod dets Tilbøieligheder. Derimod at anvende sin Tænkekraft at anstille Betragtninger og giøre sig Flid for at lære og giennemtænke noget paa en grundig Maade falder Menneskene i det hele taget tungt og besværligt, og de have i Almindelighed Ulyst dertil; paa enkelte Undtagelser nær, nemlig hos de faa Mennesker, som af Naturen besidde en udmærket Aandskraft. Hvor gjerne vil ikke Barnet bevæge og bruge sit Legeme, men hvor suurt falder det derimod ikke for det at lære noget, Mængden af Menneskene ere langt mere oplagte til legemlige end til aandelige Beskieftigelser, og selv blandt dem, som ere opdragne til disse sidste, beholde kun faa i de ældre Aar en vedholdende Lyst til at fortsætte dem. Det passer nu ogsaa meget godt til Jordlivets Beskaffenhed og Menneskenes Bestemmelse her i Verden; den er saaledes indrettet, at de fleste af dens synlige Beboere skulle leve meere for at arbeide med deres Legeme end med deres Siæl, ville vi Mennesker blot leve for at tænke, saa vilde Menneskelivet snart ophøre. Derfor er det saa rimeligt at antage, at da vi Mennesker maae for det meeste ligesom Dyrene leve for de legemlige Ting, og Jordkloden dog indeholder utallige Ting at tænke over, saa maae der være usynlige Bæsner til, som skulle leve for de aandelige Ting. Thi det aandelige Stof paa denne Jordklode er ikke mindre rigt end det legemlige og det er dog formodentlig Skaberens Villie, at hiint skal ligesaavel blive benyttet som dette 6. Men hvorfor skal det koste Menneskene saamegen Umage og falde dem saa tungt at lære rigtigt at bruge deres Fornuft, Svaret bliver fordi de ere bestemte til at være moralske Væsner; det skal regnes dem til en Fortieneste naar de lægge Vind paa rigtig at bruge deres Eftertanke uagtet det koster dem saa megen Møie. 7. Men uagtet det ikke er Skaberens Hensigt med Menneskene, at de skulle blot leve for at lære og betragte, for at danne deres Forstand og udvikle deres aandelige Evner, saa er det dog hans Hensigt, at de i en vis Grad skulle øves i at bruge deres Eftertanke og derpaa er det hele jordiske Liv indrettet; det skal derved tiene til en Forberedelse for et mere aandeligt Liv, som de ere bestemte til at føre i en tilkommende Tilværelses=Sphære. 8. For at opnaae dette Formaal ere nu følgende Anlæg gjorte i Menneskelivet: Menneskenent ere underkastede visse Fornødenheder, de ere blevne omgivne med Farer, og de ere blevne gjorte tilbøielige til visse Passioner eller Lidenskaber. 9. Menneskenes almindeligste Fornødenhed er at tilfredsstille deres Sult og deres Tørst, to mægtige Narurdrifter, som aldeles ikke kunne modstaaes. Den Vilde kan ligge hen og dorske, saalænge disse tie; men naar de vaagne, saa reiser han sig op af sit Leie, griber til sine Redskaber, og iler for at tilfredsstille sin Naturs Fordringer; fra nu af er han et andet Menneske, han er fuld af Liv og Virksomhed og han anstrænger ikke mindre sin Forstand end sine legemlige Kræfter. – Naar Klimatet ikke nøder ham dertil, saa undværer han længe en Beklædning; han maler og udskiærer og ud pynter hellere paa mange Maader sin nogne Krop end han tænker paa at bedække den; giver man ham en Klædedragt paa, saa yttrer han vel paa en føie Tid en barnlig Glæde over den; men den bliver ham snart for besværlig, han føler at den betager ham sin Friehed, han kaster den fra sig og iler nøgen og let tilbage til sine Skove. Dog nøde ofte Klimatets Strenghed, eller dets Afverlinger ham til at see sig om efter en Klædning; og det bliver nu en tredie Fornødenhed for ham at bedække sit Legeme; det samme er omtrent Tilfældet med den fierde Fornødenhed; Trangen til en Boelig. 10. Ved disse Fornødenheder komme Menneskene nu i en firedobbelt Livets Stilling: boede i Skove, hvor vilde Frugter vinke af dem paa Træerne, eller hvor spiselige Rødder groe under deres Fødder, saa indbydes de til at opsøge disse; men da dette Nærengsmiddel sielden er forhaanden i en stor Overflødighed, og Dyr, som kunne tiene dem til deres Ernæring beboe Skovene med dem, saa vælge de Jagtlivet til deres Underholdning. Boe de ved fiskerige Strande eller Jndsøer og Floder, saa lokkes de til af Bølgernes Skiød at hente deres Føde; leve derimod med dem i det samme Land Dyr af en blidere Natur, og om hvilke de bemærke, at de kunne lade sig tæmme, saa bliver Qvægavlen deres Beskiæftigelse, og har endelig et sindrigt Hoved opdaget, at Jordens nyttige Værter kunne formeres ved at udplante dem, saa er Agerdyrkningens rige Ernæringskilde opdaget og Veien til en høiere Civilisation banet. Alle disse Udveie for at afhielpe Naturens meest paatrængende Fornødenheder virke paa mange Maader til at udvikle Menneskets Siælevner; men hver paa sin forskiellige; hver af dem fortiener derfor ogsaa en særskilt Betragtning. 11. Jagtlivet over og skiærper i en høi Grad Menneskers Sandser; den vilde Jæger lægger sig ned paa Jorden og lytter til Dyrenes Trin, han fornemmer deres Nærmelse naar et andet Menneske synes ikke at høre det mindste; hans Øine udspeider dem i en forbausende Afstand; han over sig i at adskille hver Dyrearts, ja selv hver Menneskestammes forskiellige Fodspor; hans Opmærksomhed er utrættelig og han finder let Veien i de vildsomste Skove; Hurtigheden af hans Bevægelser er overordentlig, han kan udholde de største Strabadser og Undværelser og han er undtømmelig paa List og snedige Paafund for at bemægtige sig sit Bytte, men hans Siel bliver raae og vild, som hans Levnet; hans Aandskraft bliver vakt, hans Eftertanke bliver skiærpet; men hans Hierte bliver let ufølsomt, han bliver en grusom Fiende, haard imod det svagere Kiøn og ofte ubarmhiertig imod de Gamle og Svage. Hans religiøse Forestillinger udarte til en vild Overtroe; han er tilbøielig til at troe sig omgivet med Aander, som hans Phantasie fremkalder, som han troer at virke paa ham, og som han frygter for, i Skyernes Bevægetser, i Vindens Lyd, i Træernes Raslen troer han at fornemme deres Gang og høre deres Komme. 12. Fiskerlivet er mindre skikket til at udvikle Mod og Kraft hos Menneskene, end Jægerlivet; med mindre Menneskene begynde at forlade de roelige Søer og Floder og at søge deres Bytte paa det brusende Hav, da hærder det Menneskets Mod og giør det haardt og kraftfuldt. Men den findrige Konst hvormed de Vilde vide at forfærdige deres Baade og Fiskeredskaber og at giøre disse passende til enhver Fiskearts Natur, viser hvormeget denne Næring skiærper Menneskenes Eftertanke. Men den Overflødighed, som Fiskeriet saa ofte medbringer, giør Mennesket, som altid er tilbøielig til at haabe hvad det ønsker, letsindigt og ubetænksomt, den bliver ofte afløst af Mangel; derfor ere Fiskernationernes Kaar sielden lykkelige. 13. Asien og Afrika have af Naturen et Fortrin som Amerika og Australien savne, de besidde Dyr, som lade sig tæmme og giøre til Huusdyr, hvorpaa en mere roelig og sikker Nærings ver kan bygges (Disse to sidste Deele af Jorden havde hverken Faaret, eller Hornqvæget, eller Hesten, og Amerikas Lamas og Guanacos vare derfor en ringe Erstatning). Men den nomadiske Næringsvei, som er bygget paa, uden at dyrke Jorden, at drive de tæmmede Dyr omkring fra en Græsgang til en anden, er det første sikkre Skridt til Culturen. Nomaden er mere sikker paa sin Underholdning, fordi han fører den overalt omkring med sig, hans Liv bliver mere roeligt; men han maae ogsaa igien daglig være beskiæftiget for at pleie, beskytte og drage den mueligste Fordeel af sine Hiorder; og derved beskiæftiger han ogsaa bestandigen sin Eftertanke. Da hans Liv er, endskiøndt omflakkende, mere roeligt og sikkert, saa faaer han Tid og Lyst at tænke paa at forskaffe sig andre Livets Beqvemmeligheder; han begynder at erhverve sig noget Huusgeraad, at sørge for sit Legems Bedækning og Prydelse; Han tænker ikke som Jægeren, lader os æde og drikke, i Morgen skulle vi døe. Han begynder at faae Agtelse for det qvindelige Kiøn, til hvis Biestand han trænger ved sine huuslige Forretninger; Han begynder at indføre et ordnet borgerlig Samfund imellem sig og sine Lige for at sikkre sin Eiendom, og den Rolighed han nyder ved at vogte sine Hiorder giør ham opmærksom og tænkende over Naturens Phoenomener, han lægger Mærke til Planternes og Dyrenes Egenskaber og Kræfter, og i de klare Nætter i de mildere Egne til Himellegemernes Bevægelser og Stillinger. Hans Phantasie opvækkes og det Hang, som Mennesket føler i sit Hierte til det Usynlige og det Aandelige og som udspringer af dets eget aandelige Væsens Dybhed antænder det; hans religiøse Forestillinger blive meere udviklede og meere sammensatte. 14. Den aandelige Cultur koster Mennesket Møie og Overvindelse, saaledes ogsaa den physiske som fører til den. Mennesket beqvemmer sig nødigt og uvilligt til at forlade det frie og omflakkende Liv og vælge det stillesiddende og roelige Landliv og at binde sig til et fast Opholdsted. Hvad giver Mennesket saa nødigt slip paa som sin Friehed om endog Jndskrænkelsen af den leder til dets Forædling. Men Jordens Cultur og Menneskeslægtens ægte Civilisering tager dog først sin Begyndelse med Agerdyrkningen; paa denne kunne Staterne med alle deres Foranstaltninger til at formilde Sæderne og opklare Forstanden først grundes. Det Middel hvorved Jordens Frembringelser først kunne blive rigtigt benyttede; det samme Middel udkræves til en nogenlunde fuldkommen Udvikling af den Menneskelige Aands Evner; saaledes er det sandselige Gode paa det nøieste forbundet med det Aandelige. Agerdyrkningen skiænker først et Samfund af Mennesker en fuldkommen indvortesog udvortes Roe, en sikker og uafhængig Eiendom, giver Lyst til at forbedre sin Forfatning og forskiønne Livet, baner Veien for Opfindelsen af utallige Beqvemmeligheder, sindrige Haandteringer og skiønne og forædlende Konster, og afgiver en saadan Overflødighed af Næringsmidler, at mange Mennesker, kunne blot leve for at udtænke hvorledes de kunne afhielpe deres Medmenneskers Nød og Lidelser, befordre deres Velgaaende og oplyse deres Forstand. Agerdyrkningen er Handelens Moder, og Handelen er det cultiverende Baand, som sammenbinder de fierneste Nationer med hinanden. Saaledes ere Menneskenes Fornødenheder naturlige Anlæg, nedlagte i det jordiske Liv af Alverdens Fader til at udvikle Menneskenes Aandskraft og give dem den første Forberedelse til at træde ind i de aandelige Væsners Række. Modernatur, Du er den lærerige Skole for Evigheden, 15. Men de aandelige Evner slumre dybt i deres sandselige Svøb, som Funken i Flintestenen; mægtige Paavirkninger udkræves for at opvække dem, et saadant ere de Menneskenaturen omgivende Farer, de ere de høitraabende Vægtere, som idelig paaminde Fornuften om at holde sig vaagen. 26. Hvert Menneske er uafladelig udsat for utallige Farer. Hans Aand opholder sig i en Smertens Boelig; thi hans Legeme er gjennemtrængt af utallige Nerver, hvoraf den mindste, naar den læderes, volder ham de største Lidelser; hans Eiendomme, hans heele huuslige og borgerlige Stilling er ideligt underkastet større og mindre mødende ubehagelige Tilfælde; hans Aarvaagenhed over sig selv og over sin heele Stilling er derfor uophørlig fornøden. 7. Nationernes Stilling i Jordlivet er ikke anderledes beskaffen. Stormen truer og overfalder Fiskerne naar de betroe sig til Havets Bølger; hvilken Opmærksomhed paa Luftens Foran ringer er ikke altid fornøden for dem, hvilket Mod og Aandsnærværelse og Anstrængelse naar Faren svæver dem over Hovedet? – Jægernationerne maae kjæmpe med de vilde Dyr, som beboe Skovene med dem, og med de vilde jagende Stammer, hvilke ligesom de selv forfølge dens Beboere; Kampen om Jagddistrikterne hører aldrig op imellem de Folkeslag som leve af Jagten; Mangel paa Næringsmidler nøder dem idelig til den, og intet skiærper mere Siælens Opmærksomhed end den altid omgivende aldrig ophørende Fare. Hvad Jagddistrikterne ere for disse Nationer ere Græsgangene for de nomadiske; Kampen om dem med deres Medbeilere giør dem vilde og krigerigske, og da Qvægavlen ikke er et Næringsmiddel som skal søges, men som kan frembringes og det i en uberegnelig Grad, saa bliver den nomadiske Stamme let til et talrigt og mægtigt Folk. Den krigerigske Aand udvikler sig fra et Selvforsvar til en Passion, den begynder at søge Faren istedet for blot at kæmpe mod den, og Nymaden udbreder sig vild og erobringsyg over cultiverede Lande. De Agerdyrkende Nationer have i deres roelige Stilling at kjæmpe med de Farer, hvorfor Naturens Forandringer udsætte deres Næringsvei, med Flodernes Oversvømmelse og den mødende Misvært, som bliver saameget vanskeligere og farligere ved den Talrighed af Mennesker, som Agerdyrkningen fremkalder. Denne Talrighed, denne tilvoxende Menneskemasse fremkalder modstridende Jnterresser, indvortes Modstræbelser iblandt de forskiellige Folkeklasser og idelig mødende Vanskeligheder og Farer. Jordlivet vedbliver i enhver selskabelig Form, hvori Menneskeslægten befinder sig at være en Kampens Tilstand; men denne uophørlige Kamp, disse stedse truende Farer nøde Jordens Beboere til at bruge deres Eftertanke og give deres Aandskraft dens første Udvikling, den første Forberedelse for Evigheden, hvorved det kommer ikke saa meget an paa at Siælen medtager en vis Masse af ofte i sig selv ubetydelige Kundskaber, som at den øves i at bruge sine Evner. 18. Da Dyrene maae ernære sig og anstrænge sig derfor, da de ogsaa leve i en Kampens og Farens Tilstand, saa kan man føle en Ahnelse om, at ogsaa en saadan indvortes Udvikling af den dem iboende og oplivende Kraft er Hensigten deraf. Menneskene have derimod et Princip i deres Natur, som styrter dem dybere ind i Faren, forøger Livets Kamp for dem og giver dem derved en saameget større Leilighed til at øve og anstrænge alle deres Aandsevner, og denne Egenskab er deres Passioner. 19. Det enkelte Menneske har sine Passioner og Nationerne have ogsaa deres. Elskoven er meere det enkelte Menneske forbeholden; og sielden væbne Nationerne sig mod hinanden for som Romerne og Sabinerne at kjæmpe om de Skiønnes Besiddelse, eller som Trojanerne og Grækerne om en bortført Helenes Beholdelse eller Befrielse; desto meere bringer Begiærligheden efter Eiendom, og efter Besiddelser og Handelsfordeele, Nationerne til at gribe til Vaaben imod hinanden, ikke allene ere utallige Krige førte for at giøre Rov og Bytte; men naar man selv hos civiliserede Nationer see at deres Jnterresser begynde at gaae hinanden i Veien (som i vore), saa veed man at Kampens Dage forestaae. – Jkke allene om Oldtidens Grækere maae man udraabe med hiin Persiske Satrap hvilket Folk, som fægter allene for Æren! men hvormange Nationer og Hærførere have ikke styrtet sig ind i Krigen for at skaffe sig Berømmelse, eller for at tiltage sig Magten, eller for at kjølne Hævnens Flammer i deres Fienders Blod. Denne Higen efter et berømmeligt Navn har saa ofte avlet Erobrings=Sygen paa Jorden med alle dens rædsomme Følger, og det religiøse eller politiske Sværmerie har fremfor alt opflammet de menneskelige Lidenskaber og styrtet Nationerne i Kampens Farer og Rædsler. Men al denne Kamp og alle disse Lidenskaber have været mægtige Midler til at opvække Jordens Beboere af deres aandelige Dorskhed, til anspore deres Eftertanke og udvikle deres Siælevner. 20. Det er vel sandt, at naar Menneskene erholde udvortes Rolighed, blive boesiddende, drive Agerdyrkning, Havevæsen, Søefart, lægge sig efter borgerlige Haandteringer og Konsterne, ja selv naar de blot drive Qvægavl, saa aabnes dem mange Leiligheder til at samle Erfaringer og anstille Jagttagelser; men er Landet frugtbart, Climatet varmt, kunne Fornødenhederne let tilfredsstilles, saa affløves Mennesket let under sin Overflødighed. Kampen med Dyr og Mennesker i den vilde Tilstand og Krigen i den civiliserede bliver derfor altid et Hovedmiddel til Udviklingen af den menneskelige Aandskraft, ligesom Splid i ethvert Forhold og Passionerne i Almindelighed. Det burde ikke være saaledes, hvert Menneske burde bestræbe sig for, uden at være tilskyndet af nogen Lidenskab at holde sin Aandskraft vækket og styrke den, men det er nu ikke anderledes i Menneskelivet. 21. Det er sandt at Naturens Jndretning tilbyder en blidere og ædlere Vei til at udvikle de aandelige Evner; den aabner denne i sin Rigdom paa Frembringelser, i deres Forskiellighed, i deres konstige og sammensatte Jndretninger og Forbindelser, i dens overvættes Skiønhed, i det Væld af Naade og Velsignelse den udgyder og i de Viisdommens høie Præg, som den overalt fremstiller. De virke noget paa Jordens dødelige Beboere, opvække hist og her Enkelte til Tænksomhed; enkelte Omstændigheder, som Aarets Beregning, Opsøgelsen af læggende Midler giør den undertiden til en Fornødenhed. Men der udkræves en høiere Grad af Aandskraft, end den vi Jordbeboere besidde for paa denne fredelige og ædle Vei at hæve sig til en aandelig Fuldkommenhed; først naar Aanden indsluttet i den menneskelige Natur har i Jordlivet erholdet en vis Grad af Udvikling, og er gaaet over i friere Forhold, vil denne Naturens Lærerighed blive et Hovedmiddel til dens videre Uddannelse Men her i dette menneskelige Liv ville altid Trang og Farer og Lidenskaber og Uenighed og Feiltrin være det almindelige Anlæg og Middel til de menneskelige Aandskræfters Udvikling og vil formodentligen altid blive det; uagtet alle dydige Mennesker ville stedse bestræbe sig for at opsøge en ædlere (Fortsættes.) Vei dertil og tillige altid bør gjøre det til et Formaal for deres Bestræbelser. Gromer. 1. Det er en beklagelig Omstændighed i Menneskelivet, og som er eet af de mange Beviser paa den menneskelige Naturs Ufuldkommenhed, at naar Menneskene komme sammen saa vide de saa ofte ikke hvad de skulle snakke med hinanden om og moere hinanden med: at tale om sine egne Anliggender er klædende for andre at høre paa, Dagens Nyeheder ere ofte saa fattige, ved at fortælle Anecdoter kan man saa let repetere sig selv, til at anstille Betragtninger ere saa faae oplagte; hvad gribe de nu til i Nøden uden at tale ilde om andre; Æmnet kan aldrig udtømmes, da Menneneskenes Feil og svage Sider ere saa mangfoldige og det er saa smigrende for Selvkiærligheden at oplede andres Feil, det er den samme behagelige Følelse, som at staae selv paa en Høide og skue ned i en Dybde og dog er Bagtalelsen en saa uædel og farlig Beskiæftigelse; det er saa uædelt at finde Behag i at oplede andres Feil og saa farligt at lade sig Mærke for andre hvad man dømmer om sine Medmennesker. Man kan ikke beregne den Skade som Bagtalelse kan volde os; man burde derfor kun i Omgang med sine fortroelige Venner tillade sig at bedømme andre Mennesker, Det Menneske som ikke taler ilde om andre bliver vel lidt og indgyder megen Tillid. Men hvad skal man da tale om man kan give det Raad, at man burde optegne hos sig selv det interressante af hvad man seer, hører og læser og bringe det paa Bane ved den første Sammenkomst med andre, naar man vilde flittig giøre dette, saa vilde vore Samtaler altid blive ligesaa nye og interressante som uskyldige. 2. Afguderiet, eller Tilbedelsen af Væsner, som vel ere høiere og mægtigere end Menreskene; men som dog have en Liighed med Menneskenes Legeme og med deres hele sandselige Nati, har til alle Tider fundet Sted paa Jorden. Jndtil Christi Komme vare næsten alle Jordens Beboere Afgudsdyrkere paa det lidet Jødiske Folk og enkelte tænkende Mennesker nær. Endnu i vore Dage tilbede af Jordens 1000 Millioner Mennesker (saa stort antager man Antallet af dens Beboere at være) 640 Mill. Afguder og Afgudsbilleder. Af de 360 Mill., som dyrke en eneste Gud ere de 120 Mill. Mahomedanere og de 4 Jøder og af 236 Mill. Christne, som leve paa Jorden gives der mangfoldige, som forbinde med den ene fande Guds Tilbedelse mange Forestillinger, som ere beslægtede med Afguderiet, saaledes Helgenes Dyrkelse i den Romerske og Græske Kirke. Man erkiender af denne Oversigt hvor vanskeligt det falder Menneskesiælen allene at tilbede den alvise og usynlige Aand, som er Aarsagen til den med en saa beundringsværdig Viisdom indrettede Verden, eller at tilbede Gud i Aand og Sandhed. Jordbeboerne ere bestandigen tilbøielige til at blande nogle menneskelige Forestillinger ind i deres Begreber og Guddommen, og denne Tilbøielighed, ligesom Religionens Tilstand paa Jordkloden i det Hele, indeholder de tydeligste Præg af den menneskelige Naturs Beskaffenhed; hvis Characteer bestaaer i, at Mennesket er et sammensat Væsen af en sandselig og af en aandelig Natur; men hvori hiin har Overhaanden. Leder derfor Menneskets aandelige Natur det til Troen paa en usynlig Aand, saa sammenblander dog dets sandselige Natur denne Troe med legemlige og jordiske Forestillinger, og Striden vil ikke ophøre førend Menneskets Siæl er ved Døden blevet skilt fra dette jordiske Legeme og gaaet over til en meere aandelig og fuldkommen Tilstand. Man kan ikke tvivle paa at Tanken om een eneste uendelig Aand som Verdens Aarsag og Bestyrer vil da blive ligesaa klar for Siælen, som den nu forekommer den dunkel, naar den er adskilt fra sandselige Forestillinger. Er Betragtningen over Afguderiets Overmagt paa Jorden derfor i een Henseende en meget nedslagende og ydmygende Forestilling, saa er den dog igien i en anden Henseende meget trøstende og oplivende; da Afguderiet uagtet alle sine Forvildelser, dog røber den menneskelige Siæls Frem stræben til det Aandeliges Rige, den bunkle Erkiendelse af, at der er en usynlig Magt til, som er den overlegen og Herre over dens Skjebne, hvilken Stræben og bunkle Følelse er en Forberedelse til og viser et uudviklet Anlæg til Modtagelse af en klar og lyksaliggiørende Kundskab om Guddommen, naar Siælen bliver først løsgiort fra sit sandselige Svøb og gaaer over til en mere aandelig Tilstand. Dette Anlæg er et af de store Anlæg i Menneskenaturen, som bebuder en forestaaende og fuldkomnere Tilværelses=Maade, det er denne svage Udvikling af de Evner af een i Menneskeslægtens jordiske Barndoms Tilstand, som venter paa en voxen Alder for at kunne yttre sig i al sin Styrke. 3. Det er den største jordiske Ulykke at være bleven den aandelige Beboer af et slet organiseret Legeme og at være født med udmærkede Anlæg til onde Tilbøieligheder; men saa er det ogsaa igien den største Lykke og Hæder at modstaae og overvinde en saadan Organisation; at være ligesom skabt til et ondt Væsen og giør sig selv til en Engel. Nogle Mennesker ere fødte med meget slemme naturlige Anlæg; men der ligger en stor Kraft i Menneskesiælen til at modstaae sine Naturfeil. Ved en reen Villie, et fast Forsæt og en daglig Opmærksomhed paa sig selv kan et Menneske bringe det meget vidt i moralsk Fuldkommenhed.