Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-05-21
Efter disse foreløbige bemærkninger ville vi gaae over til Begivenhederne selv. En Fyrste Meurocordato, der havde taget sin Tilflugt til Rusland, var, som vi have hørt det, en af Hovedbevæggrundenne til Krigen fra Tyrkisk Side (nu giver en FyrsteSuzzos Flugt Anledning til samme Klage, imedens en Maurocordato staaer i Spidsen for den nye Græske Regiering. Tyrkernes Forhold var bestemt, men tillige politisk rigtigt, Russernes om sig gribende Magt maatte begrændses, og Porten havde næsten hele Europa paa sin Side; England, Frankerige, Preussen og Sverrig misbilligede Keiser hoffernes Foretagender (hvor meget er nu ikke anderledes, hvor meget har den Tyrkiske Regiering tilladt sig at begaae, som maae opvække en almindelig Misbilligelse, og hvorved den har den almindelige Folkestemning imod sig; dengang blev Krigen ført mod Porten blot for politiske og ærgierrige Hensigter, nu for Christendommen og Culturen, og for et forurettet Folks Sag). Men ogsaa dengang vidste Porten at bringe Folket i Bevægelse ved at forestille vet at den Mahomedanske Nation var i Fare ved Russernes Fremskridt. Krigsrustningerne bleve drevne med den største Jver, en Armee paa 170000 Mand blev bragt paa Benene, og 79 Tyrkiske Krigsskibe, som førte fra 10 til 74 Kanoner, bedækkede det Sorte Hav. - Den Russiske Keiserinde udstædte nu ogsaa sit Krigsmanifest, søgte at retfærdiggjøre sig mod Portens Beskyldninger, og giorde tillige frygtelige Udrustninger; tre Armeer bleve opstillede; een ved Cherson under Fyrst Potemkin paa 120000 Mand, een ved Pruth under Greven af Romanzow paa 60,000 Mand, og en tredie ligesaa stor i Polen under Fyrsten af Nassau. 16 Orlogsskibe laae udrustede i det Sorte Hav, og Kampen begyndte. Tyrkernes første Plan gik ud paa at bemægtige sig Fæstningen Kinbum, som ligger lige over for Oczakow ved Udløbet af Dnipern, og som ved den sidste Fredslutning var aftraadt til Rusland; den Tyrkiske Flaade laae ved Oczakow, og afsendte derfor sine Kanonbaade mod Kinburn, Angrebet blev foretaget og fortsat fra den 24de til den 26de September 1787, men det var heldigt for Tyrkerne, de bleve drevne tilbage med Tabet af nogle Skibe: den 12te Octbr. foretoge de sig et nyt Angreb, som de understøttede ved at sætte Tropper i Land; den Russiske General Souvarow drev dem vel tilbage og undsatte Fæstningen; men Kampen var blodig. Russerne mistede en Deel Folk, og Generalen blev selv saaret. Den Russiske Keiserinde lod stærkt recrutere til sin Armee, det var dengang saa meget mere nødvendigt, som hun havde en anden Besværlighed at kjæmpe med Landene imellem det Sorte og det Caspiske Hav vare nemlig ikke dengang saa roelige, saa underkastede Ruslands Herredømme, som nu; en Sværmer ved Navn Scheik Mansuhavde bragt Mahomedanerne i disse Egne i Bevægelse; hans Magt tilvoxte betydeligt; han angreb Russerne med Fordeel, nødte Czaren i GeorgienHeraclius til at forlade det Russiske Parthie, og holdt en anseelig Russisk Armee bestandigt beskiæftiget (det var ikke som nu, at Perserne holde en Tyrkisk beskjæftiget), endelig lykkedes det den Russiske General Tikely i dette Aars October at slaae Tartarerne, og afværge deres videre Angreb, Sultanen var imidlertid misfornøiet med Slaget. ved Kinburn, han lod straffe de Officerer, som derved havde ført Commanden, og giorde nu alt forat dække Octakow mod Russernes Angreb, Garnisonen blev forøget med 20,000 Mand; da denne Fæstning ligger ved Udløbet af Dnieper lige over for Kinburn, og Passagen til Cherson gaaer forbie den, saa anvendte Russerne alt for at bemægtige sig den Fyrst Repnin fik Commanden over Beleirings Armeen; den Russiske Admiral Mordvingff bombarderede den fra Flaaden; men udrettede intet, Russerne lede stort Tab, Ridder Lombards Skib og de Russiske svømmende Batterier bleve skudte i Sænk, et Russisk Orlogsskib og syv mindre Skibe bleve af en Storm drevne paa Land og tagne. Disse Begivenheder forefaldt endnu i Aaret 1787. de vare ikke meget glimrende for Rusland, der blev derfor i Vinterens Forløb underhandlet om Fred; men Keiserinden giorde det til en ufravigelig Betingelse, at Fæstningen Oczakow, som var saa vigtig for hendes Planer paa det Sorte Hav, skulde af trædes hende. Østerrige og Frankerige søgte at mægle Freden; men Porten var nu ubøielig. Aaret 1798 begyndte under frygtelige Udrustninger; man anslog de Tyrkiske Armeers Størrelse med alle deres uregelmæssige Tropper til 500,000 Mand. Rusland og Østerrige udrustede sig ikke mindre, og bragte deres Armeer til 400000 Mand. Østerrigs Krigerklæring udkom den 9de Febr. 1788. Paaskuddet var, at Porten ikke havde modtaget den af Østerrig tilbudte Mægling til Fred. Europa misbilligede denne Krig; det var den almindelige Meening, at denne Mægling havde været af den Natur, at Porten ikke kunde antage den; og at Porten stedse havde udviist det venskabeligste og fredeligste Forhold med Østerrige. Den viiste det selv efter Krigerklæringen; den Østerrigske Minister Baron Herbert, blev behandlet paa en meget anstændig Maade, fik Lov at reise bort, og blev ikke som den Russiske eat i de syv Taarne, og hans Folk bleve satte under den Franske Ministers Beskyttelse. (Hvor meget har ikke Portens Forhold forandret sig i vore Dage?)(Fortsættes.)