Berlingske Tidende, 1799-05-13
Stemplarer af hele Værket kunne og bekommes for billig Priis baade i Marmordind og Velstrind. Hvorfor har Gud gjort os dette et nedinal min tad a selfulde Siær, endnu indbøllet i det maaske snart oplestStød, nedknæl med den ærefuldeste Tagsved, og meest brændende Andagt for Almagtens Throne, berragt, førl og forsvude Ting du nyelig sporede paa Herrens Viisdom og Forsyn, inte Velel kom igjen min Siær til din Rolighed. Dito nd har gjort, giør endnu og vil giøre vel imod dig, dog giøbegittetet, om jeg nuvilde tie, da eller mine Misgierninger: vilde ramme mig og Uerkiendtligheds dræbende Nag forfølge mig Neil hører J førtsomme Hietter, Jusminkede Voristne, hvad der er hendet mig. Natten imellem den 2. aag i denne Maaned laae jeg, min Kone vores Datter, Piger og en Karl i vore Senge Kl. 10, vores altid sædvanlige Sønbetid, Jlden var fæstet, Lysene var finkte, ingen Brygning eller Bagning eller ligt havde havt Sted om Dagen tilforn, v. sov alle den første fødeste Søvn, men paa mit metsommelig Leie for mit gigtfulde søgelige Legeme skulde jeg vende mig, og da seer igiennem den aabne Dør indtil Stuen en besynderlig klarhed paa Gulvet, i Tanke, at det var den melantole Maane i sin kobberrøde Opstandelse, eller eller en funlende Stierne, eller et luittrende Lyn, men min Gud sin sagte Lod i Stuen. det er ilde faldeel drev os alle ud af Sengene, ligesom vi laae ind i Stuen, hvor Himmel og Jord syntes at staae i en Lue, da i det samme helStaldlængden lige for os faldt, fra Faarestien af, i den østre sende, hvor Jlden var begyndt. - Klosten var 11 og Vinder. Osten til Sønden, angreb, som et ryn, hele Præstegaarden. henvede ud i Haven, ligesom vi kom op, halv negne, og stod saa det meest sumpige Sted, og bleve Øienyldner til den forsærdeligste Scene, da hele Præstegaarden i een Time blev er der for Jlden. Jntet levende Øie af Kreature, af hvad Navn, hævnes, kan blev svaret, uden Lænkebunden i Baggaarden og hogle Katte, som toge Flugten. Vor hele Jndboe af 22 Aar, samling, med Lofterne fulde af Korn, blev fortæret, Ausogle faa Sengeklæder bleve med Livsfare udkastede i Haven hi intet Menneske inden fra kunde tomme til Hielp for Jlden Magt. Der laae da i Aske den vidtløftige præstegaart af 70 Fag hase, som jeg tildeels har opbygget nye og tildeels forbedre, sel igiennem, jal Dagen tilforn ladet indsætte nye Vindue, de 40 Rdlr., for da at faae den assureret i Brandkassen, som en Uldkommen Gaard, der paa denne Tid ei behøvede mere Fordring; men desværre, dette skulde nu ei skee. - Det brave Garæ somme Borgerstal her i Saxkiøbing, saavelsom de aarstagne Betiente paa Krænkerne (for hvilke alle jeg herved aflæg Et min oprigtigste Taksigelse) ilede med Sprøiterne til Hielp den forglædes! J Vand op til Knæerne med blotte Fødder og dig nagne stod jeg, min Kone og Datter og med Siteren be sede disse Almagtens forfærdelige Luer, da i det samme de halle nye Enkesæde, Entelykke kaldet, lige over for stod i Lys, Lue. Mildeste Gud, kunde dette ei ligne een af Her mus Herligheds Syner ; thi der forsvandt Haabet om HuuslyeGaveed jeg er, hvad jeg skal kalde det 2 - Til Lykke var dette Enkelykke assureret for 610 Rd., adskiendt det, føde den bar kostet mig 200 Rdlr. til. - Efter 3 Timers Forløv blev jeg næsten død af Kulde henbaaren, gandske igiennembladet at Regn, i den lille øde Skolestue, som det nærmeste Sted fra Jnden, hvor jeg med min Kone og Datter ved Siden af mig, laae paa det kolde Leergulv indtil den lyse Dag. Men hver kom dog denne forfærdelige og saa hastige ødelæggende Jld fra sandelig efter Guds Tilladelse fra avindsfulde Mennesker, som ei endnu kan opdages, hvormegen Umage den gode Hr. Birke. dommer Hartmann end har gjort sig herfor, thi baade Tiden, naar, Stedet hvor, og Vinden, med hvilken ulytten skulde paaføres, har nøie udtænkti Forveien, saasom Høestænger over Stalden, og alle Laderne vare næsten tomme, da mange af mit Sogn og andre Steder og Fattigfolk havde faaet af mig til det alleryderste, deels for en ringe og deels for ingen Betaling, der for greb Jlden saa hastig om sig! - Dog, i alt dette være Herrens Navn lovet af mig evindelig, at Kirken, som laae tæ ved, saa hele Byen blev frelst, og at han har opvalt Venner cikke som Jøds) men Velgiørere, som Christne, imod mig i min Nød, der alle kappedes om at misbale os Brandlidte i Ord og Gierninger, ret ligesom dette var levende indpreutet i alle deres Hierter: Du bør deele dit Brød med deres ungrige og lade de Elendige, sal Ynkværdige komme i dit Hung, naar du seer en Røgen skal du klæde ham og ikke sine dig fra det Kjød Mangfoldige af min kiære Menighed, ial endog selv Trængende stræber dagligen at lindre os i vores Trang, og godde dige Mennesker, uden Sognet, biger efter at giøre det samme med søde, Klæder og Pengen deres ædle Handlinger tillade en hver af dem mig gunstigst her at anmelde, og uden Hen son til Rang eller Stand eller Gaver, efter Alphaveret anføre (tilet ringe Beviis paa min kiærligste og varmeste Tak -De ere til denne Dag, de Herrer sad Vee, paa Tidenlund og Kone, vores nær Beslægtede. (b) Hammer, Præst i Mar bølle, min forrige kiære Skolebroder og min meget troe Medhielper i mine mange Sygdomme, og hans Kone. (e) Kiøbmand Hr. Jørgen Junior og Kone, i Saxkiøbing, altid meget godgiørende imod de Fattige. (d) Sandøe, Dr. Theologi og Herredsprovst, med Frue, hvis sal. Forældre i min fattige Skolegangs Tid har gjort mig meget godt. (e) Seidelin, Sognepræst i Slemminge, og Kone, hvis sal. Fædre og Mødre har gjort det samme paa begge Sider i samme Tid. (t) Weir kop. Amtschirurgus i Gartiøbing og hans Kone, han har ofte lindret mine langvarige Smerter. (a) Wild paa Oureboegaard, ja hos kan i min sørgelige Tilstand erindre dem alle, saasom Hr. Kieruli, Sognepræst i Taars, som og ofte har hiulpet mig i min Sygdom, og hans Kone, Hr. Meienberg og Kone paa Nielstrup, som i mange Aar har boet i mit Sogn, og afl., foruden det høie Herskab paa Krænkerup, som ei har været hjemme i denne bedrøvelige Tid; men paa hvis Ædelmodighed jeg har Haab at stole! - Himlens Gud belønne alle disse glade Giver og lad ingen af dem eller deres fristes af saa stor en Ulykke, at falde i Menneskers Hænder, O min Gud, saa er jeg glad underlige ere dine Gierninger, min Stæl skal stedse erkiende dem at være gode, og at du er den, som give den som tog og den hvis Navn skal være evig love! Radsted i Lolland den 30te April 1799. Friderich Christian Krag, c) Deres Navne. Sognepræst. Ole Selmer, Byefoged i Skive og Herredsfoged for Salling Herrederne, giør vitterligt: at efter Begiæring af Cancellist Christen Rønberg i Kiøbenhavn, og i Følge allernaadigst Bevilling af 15de Januarii sidstleden, saa lydende: Vi Christian den Syvende, af Guds Naade Konge til B. Danmark og Norge, de Venders og Gothers, Hertug udi Slesvig, Holsteen, Stormarn, Dytmersken og Oldenborg a., giøre vitterligt: at eftersom Cancellisk Christen Rønberg af Vores Kongelige Residentsstad Kiøbenhavn udi Skrivelse til Vores danske Cancellie haver andraget, at han, som eneste Arving efter sin Fader Kiøbmand Anders Rønberg af Vor Kiøbstæd Skive udi Vort Land Nørre Jylland, har arvet en Gaard sammesteds hvilken han siden har solgt til Kiøbmand Thiørring, men at det siden er opdaget, at der paa bemeldte Gaard hæfter en Panteobligation, som er udstædt af Gaardens da værende Eier Rasmus Nielsen Winde til Christen Eritser, Lunøe i Aalborg den 22de April 1751, tinglæst den paa følgende Dag, og derefter transporteret til Oluf Haslum bemeldte Aalborg den 20de Februarii 1760, hvorfor fornævnte Kiøbmand Thiørring holder sig til Supplikanter, som Sælger, og at det formodes at denne Obligation er fuldkommen indfriet da det af Stifteprotokollen i bemeldte Masmus Nielsen Windes Stervbor er oplyst: at denne origingle Obligation ved bemeldte Skifte er fremlagt, og baade dens paalydende Capital og nenter er Credito af Stervboet Pudbetalt; da ville Vi, i Anledning af bemeldte Cancellis, Christen Rønbergs derhos allerunderdanigst giorte Ansøg ning og Begiæring, allernaadig have bevilget og tilladt, saa og hermed bevilge og tillade: at han ved Stevning til Skive Byetingsret, som 3de Gange efter hinanden skal indrykte i de Kiøbenhavnske Berlinger Tidender, AdresseContoirets Efterretninger og den Altonaiske Mercur, med Aar og Dags Varsel maa indfalde den eller de, som maatte have forommeldte Obligation i Hænde, dermed at fremkomme, og deres lovlige Adkomst dertil at beviisliggiøre, og saafremt ingen inden forskrevne Tids Forløydermed skulle melde sig, maae der paa meerbemeldte Obligation erhverves Mortifications Dom. Hvorefter de Vedkommende sig allerunderdanigst have at rette og for Skade at tage vare. Givet i Vores Kongelige Residents stad Kiøbenhavn den 15de Januarii 1799. Under Vort Signet. J. S. Efter Hs. Kongelige Majestæts allernaadigste Befaling. Schow. Colbiørnsen. Reiersen. Bliver herved med Aar og Dags Varsel indstevnet den eller det som maatte have i Hænde den i forestaaende Bevilling benævnte Panteobligation, udstædt af Rasmus Nielser Winde den 22de April 1751 til Christen Erichsen Lunøe i Aalborg, at møde for mig inden Skive Byetingsret første Fredag eller mettesdag Aaret 1800, efterat denne Stevning med Aar og 6 Ugers Varsel har været indført 3de Gange i de befalede Tidender, og det at fremkomme med bemeldte Panteobligation, samt dertil legitimere deres lovlige Udkomst; da, saafremt ingen dermed melder sig, forventes Mortifications Dom paa fornævntPantrobligation, saaledes at samme for Fremtiden bliver at anser som ugyldig hvor den endog maatte forefindes. Til Bekræftelse under min Haand og Signet. Skive den 6te Febr. C. Selmer. J. S.)V. At drefte og berigtige nogle Følgeslutninger, at hæve og afvæbne nogle Sandsynligheder, i Berlings Avis No. 32 sidste Side, blev et Forsæt hos mig, som strax til Jværksættelse med en liden Afhandling. Biestaderne, en characteristisk Tildragelse, hvori Knuden af en angløse opvilledes, men de Christian Høy nu er bleven sin Premie 5 Rdlr. directe tilsendt, hvorved Mistankens Slør, og Angivelsens Hensigt ere bortstærnede, saa var det kun at aabne Snillet et nyt Stof til giensidige Fryder, om jeg gav det til Pressen. Altsaa skal Haand, Friftet hendvide ulæst af aar. For da ikke at dvæle ved denne Gienstand, og for at afdøde Tidens Tab, skal jeg vise, at jeg som Mand, bør og vil forglemme denne Skrøbelighed. Everdrup den 1ste Mai 1799. Vedel.