Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-08-05
Fra denne Dag af, vare Wilibald og Camillo stedse indbudne Gjæster paa Grevindens Slot. Jdolas Følelser som for første Gang vovede at yttre sig med saadan Styrke havde allerede for lang Tid siden forraadt hendes Hjertes Følelser for Veninden. Men alligevel, var en Piges Fremtid, som Skjæbnen havde anbetroet til hendes moderlige Omsorg, hende alt for kjer og dyrebar til at overlade hendes Livs Lykke til det Uvisse ved et flygtigt Bekjendtskab. Camillo von Armin havde vel, i det første Øieblik af deres Bekjendtskab erhvervet sig en hellig Fordring paa Jdolas Taknemmelighed og Wilibalds Roes var Borgen for Camillos, redelige Hensigter, hans ædle Caracteer faldt des- uden alt mere og mere i Øinene paa Grevindens strænge Onkel, men Grev Kosinsky troede som upartisk Jagttager, bedre at kunne prøve begge de unge Mænd, der vare bleven ham saa kjære, end de af det skjønne Udvortes indtagne Fruentimmer. Ogsaa ham var Jdol a kjær, han troede at kunne gjøre Fordring paa Faderrettigheder hos hende, og ville ikke afvige fra sine strænge Grundsætninger. Deres Hjertes skjønne Harmonie, overvandt endelig enhver kold, prøvende Forholdsregel. Camille havde allerede forlænge siden betroet sin Ven den Hemmelighed, at han troede at være elsket af Jdola og at Fremtiden, hvis han torde haabe at vinde hendes Hjerte ville før ham til en troe Kjerligheds høieste Lyksalighed; thi i Jdol at lever for ham en anden Jmagina. Wilibald vidste kjerlighedsfuld at trøste ham, og at oplive den frygtsomme Kjerlighed ved Haabet, endskjøndt han følte sit eget Hjerte fattigt paa Fryd. Paa en af de skjønneste Høstaftener hvor munter Selskabelighed havde forsamlet talrige Gjæster paa Grevindens Slot, undlod heller ikke vore Venner at indfinde sig. Camillos Øine svævede sørgmodig omkring, thi J dola var endnu ikke kommen tilsyne, og uden hendes Nærværelse følte han sig angreben af en ubekjendt Længsel og dog var den frygtsomme Kjerlighed for blye til at spørge efter Gienstanden derfor. Wilibald lagde Mærke til Følelsens Kamp paa Camillos Ansigt, mørk Fortrædelighed, men maaskee endnu mere Bekymringen for, at maaskee Jdola ved Upasselighed blev holdt tilbage fra Selskabet, troede Wilibald at kunne læse i hans Vens forstyrrede Træk. Han troede at burde tjene ham som Talsmand; men Camillo som følte sig for beklemt i den store Sal, ilede, uden at oppebie dette ud i Haven. Neppe var han kommen der, førend den lille Oscar sprang ham imøde og førte ham hen til en nærliggende Salon, hvor han fik Øie paa Jdolaved Siden af hendes Harpe. Hun forekom ham i Dag, som et overfor disk Væsen, Han saae hende for første Gang klædt i Hvidt Let og kunstløs var hendes skjønne mørke Lykker ordnede, og paa Brystet bar hun nogle Blomster, blandt hvilke Camillomed glad Anelse bemærkede en Myrthearen. Den sorte Sørge=Gevandt havde J dola baaret siden, den inderlig elskede Broders Død, foragtende enhver anden Prydelse. Maaskee havde en flygtig Grille eller hendes eget Hjertes Følelser i Dag bevæget hende til at aflægge hendes Sorg. Hun valgte en hvid Kjole, bandt Brude-Myrthen mellem de øvrige Blomster og fulgte saaledes uden Anger den prophetiske Aand, som i Dag styrede hendes Tænke= og Handlemaade. Jdola var saa skjøn, at selv Grevinden blev glad overrasket ved Synet af hende. Denne Anmærkning havde været Aarsag i, at Jdola af blye Beskedenhed endnu ikke havde kommen til Selskabet og flygtede ud med den lille Oscar i den stille Have. Her fandt hun Harpen hendes troe Ven og Trøster. J ømme Melodier, som bare Præget af hendes hemmeligste Følelser, lagde det oprørte Hjertes Storm sig, og hun var just i Begreb med at gaae til Selskabet. Men paa engang stod Camillo, hensjunken i salig Henrykkelse foran hende. Han vilde tale men hans Hjerte fængsledes, taus talte hans Øine til hendes Hjerte og endskjøndt Jdolas, Blikke fæstede sig paa Jorden, havde hun forstaaet. ham, og det søde Navn Jdolal lød fra Camillos Læber. Han havde kundet sjunket ned til hendes Fødder for at aabne sit fulde Hjerte for hende, men den lille Oscar kaldte hans Bevidsthed tilbage. Jdola som med glad Bevægelse læste sin Lykke i det sværmende Øie, rakte ham Haanden, som om hun vilde gaae tilbage med ham til Selskabet og Navnet: Camillolød uvilkaarlig og ubeviist fra de skjønne Læber. Saaledes bliver Øieblikket ofte afgjørende. Camillo vovede at udbede sig Myrthegrenen, som en Erindring om disse salige Øieblikke og med et sagte Tryk af hendes bløde Haand blev Myrthen skjænket ham. Jdolal min Jdola, raabte Camillo og Oscar omslyngede den Stormende som om han vilde bede ham, ikke at handle fuldt saa voldsomt med hans Veninde. Men Camillo var som forandret, hvad den for faa Øieblikke siden havde syntes ham umueligt var nu skeet. Hans helligste Hemmelighed aabenbarede han nu Jdola selv og i Tillid til Gjenkjerlighed, haabede han at slette Myrthen og Epheni Jdolas Brudekrands. Det ømmeste Kierligheds-Baand, knyttet ved Agtelse og Kjerlighed, var nu sluttet, og da de nu torde tilstaae det frit, traaede Jdola med en hvis hemmelig Stolthed, ved Camillos Arm ind i Salen. Alles Blikke vare spørgende hæftet paa de Jndtrædende og en lykkelig Kjerligheds salige Følelse straalede frem af det skjønne Pars Øine. Endnu denne Aften blev Jdola ved Grevindens Onkel, høitidelig forlovet med CamilloMed inderlig Kjerlighed omfavnede den ædle Grevinde Brudeparret og i hendes Øine som svømmede i Taarer læste man de Velsignelser, som hun af hendes inderste Hjerte nærede for begge hendes Venner. Wilibald var gandske beruset af Glæde over at see hans Camillo ved Maalet af hans meest længselsfulde Ønsker; dog kunde han ikke undlade, da han aflagde de Nyeforlovede sine Lykønskninger, at tilføie; han bad at man snart ville lade Bryllupsfæsten gaae for sig, hvis han ellers skulle komme til at dandse med i Bryllupsrækkerne, thi da nu Camillo var bleven ham utroe, saa ville han seile tilbage til Rhinens Bredder, for der, hvis at Lykken vilde være ham gunstig, at styre gjennem Livet med den elskværdige Blanca. Amalie Clarus. Exempel paa Vandskræk. for the englisk Sporting Magazine.)