Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-06-26
Financernes Tilstand er den anden Drive fieder, der understøtter eller ødelægger Regieringerne. Ved Ludvig V saavelsom ved Ludvig V. Krige, men især ved de uhyre Plyndringer, var denne store Grundvold for Kongernes Magt og Folkets Rolighed, tilintetgjort. Plutarchus sagde allerede for mange Aarhundrede siden: "Der gives ingen større Uorden i Staten, end naar Financerne overlades til Rov for Gunst, ist der for at være Fortienesters Belønning. I denne Sag var Misbrugen steget til det høieste. Finants Ministerium var blevet en Pharao Bank. Enhver General=Controlleur bragde sin Jndsats, det er, fine Udkast til at udsuge Folket, og saa snart han debankeredes, traadte en anden i hans Sted. Hoffolkene dreve deres Spil med Ministrene, indsatte eller afsatte dem, for at bemægtige sig deres Rov; men selv foragtede de en Regiering, hvis Marionetter de efter Behag kunde sætte i Bevægelse, og lade komme frem eller gaae tilbage. Der var intet constitutionsmæssigt Corps, som kunde raade Bod paa disse Forødelser. Parlementerne paastode vel deres Ret dertil, men enten formildede man dem ved Bestikkelser, eller man loe af deres frugtesløse Forestillinger, og da de vilde falde Ludvig Nr. for haarde, ophævede han dem, ved Hielp af sin Canzler Manpeou, og indsatte andre Corps af Dommere under Navn af høie Conseils. Adelen udgjorde ei noget Corps. Geistligheden dannede en forsig selv bestaaende Republik, af hvilken man kun oppebar frievillige Gaver. Nogle Provindser havde Stænder; men naar disse vilde tage sig den Friehed, at giøre retfærdige Forestillinger, behandledes de som Oprørske. Folket var intet. Frankerig bestod af et umaadelig stor Selskab, som havde hverken Nation eller Fædreland. Det Onde havde opnaaet den høieste Grad. I de sidste tive Aar taalede man om en almindelig Bankerot, og Abbe Terrav, den snildeste blandt denne Regierings General Controlleurer, var saa uforskammet oprigtig, at han forsikkrede, at den var uundgaaelig. Ludvig Re vovede ikke at spille Bankerot. Nedsynket i Sorgløshed og Vellyst, fandt han sig meget lykkelig i at vinde Tid, ved at hyppe Gield paa Gield, uden at bekymre sig om, hvorledes det vilde gaae hans Efterfølger. Veden, hans Udsvævelser værdig, Død befriedes Frankerig fra denne Konge, og hans ulykkelige Sønnesøn Ludvig Avl kom paa Tronen, en Prinds, som havde fortient en bedre Skiæbne. Aldrig begyndte nogen Monark sin Regiering med reenere Hensigter, men aldrig blev ogsaa nogen slettere understøttet, skammeligere forraadt og hindret i sine Hensigter. Endskiønt en meget forsømt Opdragelse havde ligesom overdraget hans Siel med en tyk Skorpe, fremtrængde sig dog alle moralske Dyder, Godhed, Retfærdighed, Sparsommelighed, Maadelighed, og den uskatterligste af alle, Mistillid til sin egen Uerfarenhed og ringe Jndsigter. Det første Skridt, som han gjorde i en meget roesværdig Hensigt, var, at kalde en firefindstive Aar gammel Olding til sig, fordum en Mand af mange Talenter og en god Minister, og som nu ved en tive Aars Fraværelse fra Hoffet, burde have aflagt sammes Laster. Men denne elendige Maurepas styrtede sin Herre, som havde antager ham til Mentor, i Fordervelse. Ligesom i hans tidligste Ungdom spillede han endnu den Letsindiges og Spotterens Rolle; omringede Kongen med et letsindigt Hoff, bragde en ung Dronning aldeles paa Afveie, som havde en stor Charakter og som han havde kundet lede til det Gode, forførde Kongens Brødre ved formeget at give efter for deres Udsvævelser; ødelagde Frankerig i Bund og Grund, og giorde Regieringen foragtelig. Denne Mand er egentlig den, der har aabnet den ulykkelige Æske, ud af hvilken alle Franskmændenes Ulykker og Forbrydelser ere fremkomne. Ulykkelige Ludvig, ulykkelige Dronning, Maurepas er den første Aarsag til eders Martyrdød. Havde han havt et Hierte, havde han følt sig giennemtrængt af de Pligters Storhed, der paalagdes ham ved en ung Konges Tillid; saa levede J endnu. Og havde end Frankerig ikke havt nogen Constitution, dets Regiering vilde dog i det mindste have faaet Værdighed igien, og Folket vilde have velsignet en god Konges Mentor. Maurepass's Død skulde have været en Lykke for Staten, hvis der ved dette svage og fordervede Hof ikkun havde været en eneste redelig Mand, som kunde have standset den Fordervelses og Svagheds Strøm, der rystede Ludvigs Trone, og snart skulde kuldkaste den. Otte og Tredive Ministre, som i en Tid af fiorten Aar giennemkrydsede Monarkiets brøstfældige Bygning, undergravede aldeles sammes Grundvold. Nekker havde Mod nok til at betræde en første Ministers Plads. Han havde redelige Hensigter og nogle Talenter, men han var en Udlænding, der ei kiendte Frankerig, han maatte enten have været en Prinds af Blodet, eller i det mindste en af Rigets første Adelsmænd, for med Hæld at kiæmpe imod Egennytte, Uforskammenhed, Bedragerie, Gierrighed og alle de Lidenskaber, som satte et uigiennemtrængeligt Skillerum imellem ham og hans Herre. Der uden fattedes ham begge Regieringens store Støtter, Skræk og Værdighed. Endskiønt han ellers ei var den store Mand, som den almindelige Enthusiasme gjorde ham til, saa var han dog ophøiet over den Foragt, der udbrededes over hans Ministerskabs sidste Timer. Ludvig den XVI var i hans hele Regieringstid en Legehold for dem, som han elskede meest. Da han ei kunde beskyldes for virkelige Laster, tillagde man ham opdigtede, som f. Ex. Hengivenhed til Viin og Hidsighed. Men man betienede sig af et endnu afskyeligere Middel til at fornedre ham, man gjorde ham latterlig. Hertil kom endnu den høie Rets Ubesindighed og Uforsigtighed, Halsbaand=Processen, forargerlige Anekdoter, og saaledes optaarnede sig efterhaanden Foragtelighed sorte Skyer over de kongelige Hoveder. Endelig brød Uveiret løs, og nu fandtes ei en eneste ved Hoffet, der havde Mod nok, til at redde den gode Konge. Alle flygtede, alle forlode ham og begave sig med deres Klager og Hevngierrighed til Fremmede, og derved endnu forøgede det Uveir, som svævede over ham. Dette havde Ludvig ei seet forud. Hans reene Siel bevægede ham til at søge Hielpemidler imod sine Undersaatters Elendighed. Først afskaffede han Hoverie og Pinebænken, søgde at tilveiebringe en stor Søemagt, ved at anlægge en nye Havn; indførde ved Jndskrænkninger, ved Hoffet og Huustropperne saa mange Besparelser, som mueligt: og nu troede han at giøre alting godt igien ved at sammenkalde Nationen, ei for at bedrage den, som hans Forgiængere havde gjort, men som en god Huusfader, for at raadføre sig med den om Statens Fornødenheder. Nationen var allerede kommen ham i Forveien, ved det den studerede saadanne Gien stænder, som den hidtil kun lidt havde beskiættiget sig med.