Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-11-01
For nu strax at vise, at Oppositions=Pressen er gaaet for vidt, ville vi spørge, om det Partie, som følger samme, virkeligen troer, at saa hæderlige, fri= og folkesindede Mænd som Clausen, Hvidt, Lehmann, ja selv Schouw, der alle have erklæret sig for de stænderske Committeer, have forraadt Folkets Sag, Sandelig, troer Partiet dette, hvad har det da at gjøre klogere, end strax og for evig at opgive enhver Tanke om en Constitution i et Land, hvor man ikke kunde fæste Lid til Folkets ypperligste og meest udmærkede Mænd, og hvor hele Repræsentationen. dog ikke kunde bestaae af Bønder. Hvo vilde betroe Fædrenelandets Sag i Forræderes Hænder, Formener Partiet derimod, at hine Mænd vel ere forblevne Folket troe; men at de have manglet Jndsigt eller Mod; da maatte vi bede Partiet om at nævne os de Mænd, der virkeligen besidde større Jndsigt, samt derhos at ville forklare os, for hvilken Fare disse Mænd vilde have været udsatte, hvis de havde fraraadet Regjeringens Forslag. Men hvad Folkets redeligste og meest oplyste Mænd i en vanskelig Sag, efter samvittighedsfuld og moden Overveielse have erkjendt for rigtigt, maatte dog, skulde man troe, være saa vel begrundet, at det ikke strax fortjente at fordømmes, endog af de ukyndigste Bønder. Vi begribe ret vel Oppositions=Pressens Mening; dens Valgsprog er: Constitution og intet Palliativ - ant Cæsar ant nihil. Men er der da for Tiden nogen Udsigt til, snart at see en Constitution indført, Vi troe aldeles det Modsatte. En Kamp om Constitutionen er en Kamp om Magten; men den giver en souverain Fyrste uden den meest trængende Nødvendighed ligesaalidt fra sig, som i en constitutionel Stat Folket lader sig frasnakke eller fravriste den mindste Rettighed, hvilket allerede Exemplet i Norge viser. Men hvilken Konge har under Hverdags Forhold bortgivet Magten, fordi et Antal Undersaatter eller et Folkeraad har bedet ham derom, Eller antager man, at vor Konge nu, efterat han i denne Henseende tydelig har erklæret sig, efterat Landet befinder sig i Opkomst, og Folket er roligt, skulde være mere beredvillig til at opfylde en saadan Begjæringe Man betænker da ikke, at Kongen, om han end gjerne vilde, for Tiden umueligen kan opfylde et sligt Ønske, naar han ikke vil udsætte Staten for Opløsning og for de deraf flydende Ulykker; thi Ingen, hvis Blod flyder roligt, vil dog vel kunne nægte, at Hertugdom merne have sat sig i et saadant Forhold til Kongeriget, at det for Tiden kun er Kongemagten, og intet uden denne, som holder Staten samlet, og at her, som allevegne, de enkelte Deele maae falde fra hinanden, naar det eneste Baand, der holdt dem, svækkes og brister. Men naar der ikke haves Udsigt til, i en nær Fremtid at see forbemeldte Ønsker opfyldte, tilraade upaatvivleligen Fornuft og Erfaring, at man her, som i lignende Tilfælde, søger lidt efter lidt at nærme sig det Maal, som man ikke strax kan naae, og det kan altsaa ikke være urigtigt, at betræde en Omvei, naar denne blot, om end i lange Bøininger, fører til Maalet. Dette troe vi at være Tilfældet med de stænderske Committeer. For at bane Veien for en Constitution har selve OppositionsPressen som forberedende Skridt foreslaaet Foreningen. af de danske Stænder=Forsamlinger, som aldrig burde have været adskilte, og selve Constitutionen har man tænkt sig at skulle omfatte Danmark og Hertugdommet Slesvig, vel ogsaa den eneste Combination, der var practisk udforbar. Holsteen med sit Forhold til Tydskland og sit fremmede Sprog stod hidtil i Veien for disse Planer. Man kunde ikke forene de danske Stænder uden tillige at forene Hertugdømmerne, og man kunde ikke tillade denne sidste Forening, uden at udsætte Monarchiet, for Fare, og uden, hvad det danske Folk aldrig kan samtykke i, at overlevere 200,000 Danske i Tydskernes Hænder. Under disse Omstændigheder kunde intet heldigere skee, end hvad der nu er skeet, at Holsteen nemlig frivilligen har isoleret sig, og fraraadet de stænderske Committeer. – Nu er altsaa de danske Stænders Forening muelig, nu er det endog mueligt at inddrage Slesvig – for det første vel kun igjennem disse Committeer med i denne Forening, alt uden at Holsteen i mindste Maade kan besvære sig, og skulde Slesvig ikke ville tiltræde, har det ligesaalidt Grund til Klage. Men Foreningspunktet for de danske Stænder vilde være et vigtigt Skridt fremad; og skulde det siden befindes, at samme ikke var fyldestgjørende, kan det ikke omtvivles, at man vil blive nødt til at gjøre Forandringerne fremad og ikke tilbage. Tiltraadte ogsaa Slesvig Foreningen - hvilket dog for det første neppe skeer – var tillige et stort Skridt gjort til Tilnærmelse mod samme og til Opnaaelsen af det endelige Øjemed.