Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-03-06
Det særegne Forhold, som altid har bestaaet mellem de danske Konger og det danske Folk, som navnlig D. Maj. paa saa ædel en Maade har uddannet, bevæger os til at fremføre for D. M.s Throne et allerunderdanigst Ønske, som Bevidstheden om vore Hensigters Reenhed lader os haabe, ei vil fremkalde D. Mes Unaade. Netop paa den Tid, de danske Konger flyttede deres Residents fra vor By til Kjøbenhavn, var en Kunst i Begreb med at fødes, der mere end nogen anden har fremskyndet Menneskestægtens Udvikling: Bogtrykkerkunsten. Den Nyfødte blev hilset med almindelig Jubel af Alle, der tørstede efter Viisdommens for utilgængelige Kilder. Denne Jubel varede imidlertid ikke længe uforstyrret; Misbrug af Pressen viste sig, og flere Fyrster begyndte at frygte for, at de res Throners Sikkerhed skulde bringes i Fare ved denne nyskabte Magt. Fyrsterne, sige vi – dog, det var snarere saadanne Mænd, som, higende efter egen Fordeel og egen Ære, stillede sig imellem Fyrster og Folk, og derfor frygtede at Sandheden skulde komme Fyrsten for Øre. Pressen blev nu flere Stater lagt i Lænker, istedetfor at være underkastet Loven, maatte den finde sig i, kun at udtale det, som enkelte Mænd fandt sandt og nyttigt. Hermed var Oplysningens bedste Støtte falden og Tvedragtens Sæd udstrøet; Skribenten tabte Lysten til at meddele hvad der kunde være nyttige Bidrag til almindelig Oplysnings og Videnskabeligheds Fremme; Folket saae sig det bedste Middel berøvet til at bringe dets Ønsker om Forandringer, dets bemærkninger og Misbrug for Fyrstens Øre, og Fyrsterne, som man skilte ved det eneste Middel til at kjende Folkets Trang og Savn, saae sig, ihvormeget de end vare besiælede af redelig Jver for at fremme Alles Vel, dog ei istand til at udfinde de rette Midler. Misnøie opstod, farlige Forbindelser dannede sig, og den almindelige Gjæring brød i flere Stater ud i de fordærveligste Flammer. Fyrsterne vare, som oftest, forbausede over disse Udbrud; de troede deres Folk tilfreds - og erfarede nu de Modsatte. Men ei saa Danmark. Ligesom vort Fædreland i flere andre Henseender har været lykkeligere end andre Lande, saaledes kan det ogsaa prise sig lykkeligt over, at De M., paa en Tid, da de fleste Fyrster fandt det fornødent at give Pressen under Censurens Myndighed, ikke fulgte dette Exempel, men henviiste Overtrædelser af denne Natur, ligesom alle andre, til Domstolene. Denne Tillid har – det føle vi dybt – det danske Folk heller ikke viist sig uværdigt, det har viist, at det selv under de haardeste Prøvelser blev sin Konge trofast hengivent, og ansaae sit Vel for aldeles uadskilleligt fra Kongehusets. Heller ikke ere de Frugter ringe, som hiin Yttringsfrihed har fremkaldt; i D. Mis 50aarige Regjering have Kunst og Litteratur faaet et Sving, som de ikke for have havt; Litteraturen har virket gavnlig paa hele Folkets Dannelse, og netop derved bidraget til at knytte det nøiere til dets Konge. Vi vove at troe, at D. Mes Tillid til Deres Folk er ligesaa urokket som før, ja at den er tiltaget, ligesom Folkets til D. M.; vi vove at haabe, at D. M., der, ved at skabe et nyt Folkeorgan, har ønsket at knytte Baandet mellem Thronen og Folket end fastere, ei vil have Anledning til at troe denne Hensigt forseillet; vi vove derfor i dybeste Underdanighed at ansøge D. M. om, at det nu, som før, maa være det danske Folk tilladt at benytte Pressen saaledes, at det kun staaer Lovene og Domstolene til Ansvar for hvad det yttrer, idet vi holde os overbeviste om, at en Misbrug af Pressen, som fortjente at straf ses af disse, ikke mindre hos alle Retsindede vilde møde en almindelig Uvillie, der endnu mere end selve Straffen vilde forebygge mulige Afvigelser fra den rette Vei. Vel er Roeskilde en liden By, og altsaa kunde det synes anmassende, at en saadan vovede at fremføre et Ønske, der er Nationens; men paa den anden Side vide vi, at D. M. med Omhu og Kjerlighed omfatter Alles Vel, og ikke er ligegyldig selv for den Ringestes Bønner. Ja, det kunde være muligt, at selve Byens Ubetydelighed talte for Sagen, som vi her allerunderdanigst fremføre for D. M.; thi at der i en folkerig Stad, der indesætter Statens meest dannede Beboere, inden sine Mure, ere Mænd, der føle Vigtigheden af en lov bestemt Yttringsfrihed, er vist ei underligt; men naar selv Byer, der kun have ringe Folketal og ei ere Videnskabelighedens Sæde, dybt føle denne Trang, da er det udentvivl et Beviis paa, at hele Folket besjæles af det samme Ønske som vi. Det er denne Overbeviisning, det er endelig vor urokkelige Tillid til D. Meds Viisdom, der har givet os Fortrøstning til at turde med allerunderdanigst Frimodighed nedlægge denne Bøn for D. M."s Throne. Roeskilde d. 19de Februar 1835. Denne Ansøgning var underskrevet af: Civile Embedsmænd . . . . . . . . Præster . . . . . . . . . . . . . Læger . . . . . . . . . . . . . . Procurator . . . . . . . . . . . . 1 Kjøbmænd . . . . . . . . . . . . Haandværkere. . . . . . . . . . . 15 Proprietairer og flere Forskjellige . . . .