Københavns Adresseavis, 1763-01-24
NB. Da der i min Meelboe i store Grønnegade er i Onsdags den 19 Januarii forglemt et Par nye Støvler, men vides ey af hvem (ogmuelig den, som har glemt dem, veed ikke hvor de ere) saa gives hermed for Vedkommende tilkiende, at den rette Eiere kand afhente bemeldte Støvle hos mig. Hans Nielsen. Historisk Moralsk Fortæling for Børn. S. No. 6. Derefter læste Gustav en Morgen=Bøn og derpaa sang - Nu de den Psalme: Lover nu Herren. mine Elskelige! sagde den Fremmede, Takker altsaa hver Morgen Eders Skabere. Eders Tak behager ham, og efterdi han har Behag i Eders Taksigelse, saa vil han velsigne Eder. Kiere Gustav, sagde denne Fremmede videre: Har J tilforn hver Morgen takket den almægtige Gud for sin beviste Naade, Siig Sandheden! -- Gustav, forskrekkedes over dette Spørsmaal, hans Samvittighed vaagnede. Endelig sagde han med en grædende Stemme Ney, Jeg har mangen en Morgen været efterladen. Den Fremmede svarede: Eders Bekiendelse er oprigtig og Eders Graad vidner om den Fortrydelse som Eders Hierte føler over denne Forsømmelse. (Enken og de andre Børngræde ligeledes.) Jeg beder og formaner Eder altsaa forsømmer det aldrig mere. Hvad vilde J tænke, dersom J i forrige Nat havde reddet et Menneske af en stor Fare, og dette Menneske var saa efterladen at han ikke takkede Eder derfor, Vilde J ikke sige: Denne Utaknemmelige var den Velgierning, som vi beviste imod ham, ikke værdig. Følgelig vilde I ligeledes giøre Eder uværdig til Guds Velgierninger, om J forsømte at takke ham derfor. Eders Utaknemmelighed vilde foraarsage at Gud hiemsøgte Eder med Straf. Elskelige Børn, troer at denne Stad ikke var bleven ødelagt af Fienden, om dens Jndbyggere ikke havde været utaknemmelige imod Gud. De har i Fred og Rolighed annammet Velgierninger af Guds milde Haand; men de har forglemt at takke ham. Jeg beder Eder altsaa kiere Børn, at J ikke forsømmer den Tak som J ere Gud skyldige, J kand være forsikrede, at Gud i sin retmessige Vrede tager sin Velsignelse fra Eder og hiemsoger Eder med Fattigdom, med Sygdom, med Hunger, med Fiendens Sværd og andre haarde Straffer. Dersom J bliver forhindrede i Eders Morgen=Sang, saa værer betænkte paa at sukke til Gud med et Taksigelses Suk og Bøn; thi en Bøn af et bodfærdigt og taknemmeligt Hierte trænger sig lige ind til hans Throne og han bønhører Eder; men dersom Leyligheden tillader Eder at synge saa forsømmer det ikke, thi derfor har Gud begavet Menneskerne med en Stemme, at de skal takke ham med Psalmer. Endogsaa Englerne synger for Guds Throne; Men vogter Eder, at J ikke misbruge Eders Stemme til at synge rusommelige Viser; thi med disse vanære J Eders Skaber og fortørner ham. Enken forundrede sig over denne Fremmedes Forstand og Formaninger, og spurgte ham omhans Navn, om hans Forældre levede, om de hvede der i Byen, og hvo der havde været hans Lærer, Han svarede: Anviisninger om alt hvad herudi er bekiendtgjort dog ikke Søn er Jeg kaldes Daniel. Mine Forældre ere døde. Mine unge, Aar har jeg tilbragt med Studeringer. Jeg lever af mine Midler, og agter endnu i Sommer igjen at reyse til mit Fæderneland. Jeg har havt de allerbedste Lærere, som ere til i Verden. Det fornemmeste Stykke i deres Lærdom var Gudsfrygt, og denne var Kilden udaf hvilken jeg øsede Dyd og Viisdom. Disse fire Børn kand ligeledes blive fornuftige, dydige og lykkelige, dersom de udøve den sande Gudsfrygt og lever efter den Lærdom som Jøb gar sin Søn da han sagde: Mit Barn, tænk paa Herren vor Gud alle Dage, og du skal ikke ville synde og overtræde hans Bud. Daniel spurgte Børnene om de vidste Jndholden af de 10 Bud. Den lille Sophie som kun var fire Aar gammel svarede strax. Jeg kand alle de 10 Bud. Kiere Sophie! sagde Daniel: Hun er et go Barn, det var at ønske at alle Børn, som vare fire Aar gamle, vidste Herrens Bud, fordi at de strax i deres spæde Alder lærte at vogte sig for Synd. Fromme Forældres Børn giøre allerede i denne Alder en Begyndelse, at lære at kiende Herrens Villie, og de lære allerede at giøre Forskiel paa det Onde og Gode; men de Børn, som har slette Forældre, lære disse Bud sildigere, og somme bliver opdragne uden at kiende hverken Gud eller hans Bud. Disse slet opdragne kalder man letfærdige og ugudelige Børn, derfor bør de gode Børn aldeles ingen Omgængelse have med de Ugudelige; thi dersom Gud straffer de Ugudelige, saa kunde Straffen ogsaa ramme de Uskyldige. Vogter Eder altsaa for ugudelige Sælskaber. J kand strax kiende dem; thi de frygter sig hverken for Skam eller Straf, de ere ublue i deres Tale, de lyve, deres Hænder, stiele, og deres Fødder løbe paa forbudne Veye, de bedrage og tale ilde om alle Mennesker, de fortørne Gud og og vertræde hvert et Øyeblik hans Bud. Den naadige Gud, som i nogen Tid har havt Taalmodighed med disse ulydige Børn, tugter dem endelig, han straffer dem med piinagtige Sygdomme eller med Fattigdom. Mange af disse Ugudelige blive af Øvrigheden, for deres Misgierningers Skyld udryddet af de Frommes og Fornuftiges Sælskab, og bliver bragte i Tugthusene, hvor de ved tungt Arbeyde og mange Hug ikkuns faaer tørt Brød at spise og Vand at drikke, hvor de ere klædte med gamle Pialter, hvor de ligger paa Gulvet paa lidet Halm, hvor en forskrækkelig Mængde Utøy bider deres usle Legemer, hvor de om Vinteren zittrer af Kuld og om Sommeren i deres Fængsesnart forsmægte af Hede, hvor de ere sluttede i Lænker, og endda ved Lænkerne maae forrette deres strenge Arbeyde. Med deslige Straf bliver de paalagte som ere Guds Buds Overtrædere.