Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-10-11
Allerede Tertullian kaldte Philosophien Medicinens Søster, fordi Fornuften har saamegen Indflydelse paa den legemlige Sundheds Vedligeholdelse; men med mere Grund kan Man tillægge Religionen dette Søsternavn; dens Forskrifter bidrage ikke alene til Legemets Helbred, men endogsaa – naar denne er tabt - til dens gjenerholdelse. – Tillid til Lægen er for den Syge af stor Vigtighed, men af større Vigtighed er den Syges Tillid til Gud - eller den faste Overbeviisning, at Gud – ved Lægens Hjelp - vil skienke ham igjen sin Helbred, dersom det er bedre for ham at leve end at døe. Men hvormange Syge - plagede af deres ængstelige og bekymrede Samvittigheder – maae ikke mangle denne Tillid, Med Føie maae mange Syge anklage dem selv for Uretfærdigheder, imod Andre. Denne nagende Selvbebreidelse berøver dem det stille og rolige Sind, den Sjælefred, der – som oftest – er en nødvendig Betingelse for Lægemidlernes heldige Anvendelse. Og denne Sjælefred er Religionen alene istand til at tilveiebringe, ved at forsone den Syge med sig selv og Menneskene, naar da Sjælene ere først saaledes helbredede, da ville de materielle Lægemidler opnaae en Virksomhed, de ellers i de fleste Tilfælde maatte savne. Jeg overlader til Hygeas lærde Udgivers og til enhver - ikke blot empirisk - Læges Dom, om ikke den Læge vil til alle Tider være den heldigste, der ikke alene er istand til at behandle syge Legemer, men og saa syge Sjæle. Er nu Medicinen saaledes dobbelt, materiel og psychisk, saa kunde det maaskee være muligt, at ligesom den materielle Lægekonst var hos de Gamle meget ufuldkomnere, end nuomtide; saa have de igjen mere dyrket og bedre forstaaet, den psychiske end de nyere Læger. Den psychiske Medicin kan vistnok overvinde mange og betydelige Sygdomme, næsten uden materielle Midlers Brug, og det er ikke usandsynligt, at Christus og de af Ham indviede Apostler, vare meget erfarne i denne Green af Lægekonsten. Meget skjønt kalder Basil derfor Christus iærgov ædæeslærerov. J de ældste christne Menigheder kaldte Man ikke først paa Dødssengen Præsterne til de Syge, men i Begyndelsen af Sygdommen, og de ere ikke uden Brøde, ved hvis Forsømmelse eller Uvidenhed, denne Skik gik af Brug. Skrevet den 6 Octob. 1825. Meddeelt af Nic. Nissen. Den Læge har aldrig staaet mig an, som i det samme Minut han træder ind til den Syge, og efter 2 a 3 Spørgsmaal, strax forlanger Papir og Pen; thi saafremt Patientens Sygdom og dens Grund ikke er ham fuldkommen bekjendt, burde han afholde sig fra al Receptskriven, for at komme til en rigtig Diagnosis. N. N. Om vore Landsbypræsters sande Stilling og Kaar. An honest man is the noblest work of God! Lope. Allerede ofte men fornemmeligen, om jeg mindes ret, i Skilderiets No. 35, 36 og 37. f. d. A., har man læst sørgelige Klager over vorLandsbyggeistligheds trange Kaar, Klager, som naar de ikke vare saa overdrevne og hartad halv ironiske, naar de ikke vrimlede af Magtsprog, historiske Urigtigheder 1, høistbesynderlige For1) Jblandt andre den Paastand: "at Landsbykaldene, endog før Reformationen, neppe vare tilstrækkelige til at ernære een ugift Person, end sige en Mand med Familie; hvilket mange Geistliges Klager paa den Tid noksom skal kunne bevise. Enhver som kiender lidt til vor Middelalders Historie kan let deducere det ganske modsatte. Mange Kald her i Landene stode dengang under Klosterne, som lode dem besørge af Munke, der ansattes i Sognene, medens Abbed eller Prior paa Klosterets Vegne hævede alle vigtige Jndtægter som fløde af Tiende, Siælemesser o. a. m. Andre Sognes Siælesørgere vare omtrent at betragte som nu de engelske Vicars; de bleve indsatte af Bisperne som Sogneherrer, og maatte aflægge disse, der kun overlod dem det høist Nødtørftige, Regnskab for alle Jndkomster. Jntet Under altsaa at saadanne Stakler maatte behielpe sig kummerligt nok, og stundom ynkeligen vaandede sigJ de øvrige Sogne endelig, hvoraf de større ofte havde mere end een Siælesørger, manglede det Præsterne vist ikke paa deres gode Udkomme, naar ei Krig, borgerlige Uroligheder eller mægtige Kron vasallers Egenraadighed af og til foraarsagede dem temporære Uleiligheder. Betænker man endvidere, at mange Kirker nu ere Filialer, som fordum et vare det, og at ikke faa Kald ere sammensatte af flere Kommuner, om end disses Kirker, der gamle Dage havde deres egne Geistlige, som hver slag og ubillige Fordringer 2), kort sagt, naar de ei vare ugrundede, maatte mistrøste ikke allene den vordende Landsbypræst, men enhver Fædrenelandsven, saavist som Kleresiet udgiør en Hovedstøtte for det borgerlige Samfund, en Støtte, som man jo ikke maa lade mangle den nødvendige Vedligeholdelse, naar den ei skal styrte, og styrtende begrave meget, som bør være os alle kiært og dyrebart, under sine Ruiner! og sandelig, om den end ei styrtede, saa vilde den dog, dersom Pluraliteten af vore Præster, saaledes som paastaaes, maatte være nedbøiede af Næringssorg, - vakle faare meget; thi hvor veed ikke at hiin Hydra tærer baade paa Legem og Siæl, og at den altsaa omsider torde svække Moraliteten hos selve dens Forkyndere, saa man Døgn maatte holde een eller anden Gudstieneste i dem, nu tildeels, ligesom Middelalderens Vrimmel af smaa Kapeller, ere forsvundne eller nedlagte; saa bliver det klart, at den Strækning der for nærværende Tid ikke sielden udgiør kun et eneste Kald har, forhen under Pavedømmet, ei allene ernæret et talrigt Personale af lavere Kirkebetiente, Chordrenge o. a. som hine Seklers pragtfulde og langt activere Kultus giorde nødvendige, men ogsaa undertiden 4 til ordinerede Herrer, der atter alle havde Husholdersker, hvilke, dersom Krøniken taler Sandhed, ingenlunde altid pleiede at være ufrugtbare. Der var altsaa Brød, ikke blot for en ugift Person, men for adskillige Familier. *) Nogle af disse Forslag og Fordringer klinge som Sarkasmer f. Ex. "at ingen Præst burde have Lov at gifte sig anden Gang, ja, at Regieringen reentud burde forbyde Landsbypræsten Ægteskab, eller dog kun tillade det under visse Betingelser." Man kunde hartad falde paa den Tanke, at vi havde hemmelige Jesuiter her i Landet, naar man ei ahnede hvorfra eller hvorfor Piben lyder. - Blandt Fordringerne i det andet Stykke udmærker sig ogsaa den: at samtlige civile og militære Embedsmænd burde betale en høi Embedskat for at hielpe paa Geistligheden, saa den kunde blive fri for Afgivter. fristedes til at udraabe med vor Forløser: "Naar Saltet er fordærvet, hvormed skal der da saltes, Derfor er det Pligt for enhver Statsborger at drøvte disse Klager nøiere, altsaa ogsaa for Jndsenderen af følgende Linier, skiønt han ikke staaer i nogensomhelst Embedsforbindelse, ja desuden maa tilstaae, at denne Undersøgelse, med Hensyn paa hans sædvanlige Beskæftigelser, er et temmelig heterogent Arbeide for ham.