Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-06-12
(Jndsendt.) En Drøm. Og det var en Nødens, en Hjemsøgelsens Tid. De uundværligste Livsfornødenheders Priis steg fra Dag til Dag. Og mange Rige, ogsaa mange mindre Formuende opfyldte, i skjøn Væddekamp, deres Christenpligt og stræbte at lindre deres fattige Brødres Nød; ogsaa Øvrighederne gjorde alt muligt, for at afhjælpe Folkets Elendighed. Men Høsten var endnu langt borte og Nøden voxede med hver Dag. Paa denne Tid levede i en stor Stad en Mand, som man kun kaldte Særlingen, fordi han ikke hyldede Tidens Modedaarskaber, skjøndt hans Formuestilstand vel havde tilladt ham det, og som af de Fromme i Staden, blev betegnet som en Vantroende, fordi han saaes mindre i Kirkerne, end i Armodens Hytter, hvor han med sjelden Ufortrødenhed bragte Raad, Trøst og Hjælp. Navnligen var det den nyeste tunge Tid, som frembød en riig Mark for hans velgjørende Stræben. Han foranstaltede Concerter, sceniske Forestillinger, lod Skrifter trykke, Alt til Fordeel for de Trængende. Stedse paany begyndte han Rundgangen blandt sine velhavende Medborgere, og lod sig ikke afskrække, naar man, kjed af de hyppige Besøg, enten nægtede sig hjemme for ham, eller modtog ham koldt. Han vidste, at desværre Jntet trættes saa let, som Velgiørenheden, naar den ofte sættes paa Prøve. Han sørgede nu for, at de fattige Folkeklassers hjertesønderrivende Nød blev lagt de Velhavende paa Sinde i troe og gribende Skildringer. Mangen Medfølelsens Taare traadte i Læsernes Øie, og atter fløde rigelige Gaver. Men Nøden steg stedse høiere. Vor Særling gik nu igjenbenfaldende fra Dør til Dør, men næsten allevegne fik han det Svar, at man nu ikke kunde gjøre mere, at man selv maatte sørge for Sine, osv. "Men vi kunne dog ikke lade vore egne Landsmænd sulte ihiel!" raabte Barmhiertighedens Apostel med gribende Røst. Man trak paa Skuldrene. "Vi have ikke givet tre, fire Gange!" sagde man: "Vi have givet ti Gange. Nu kunne vi ikke give mere. Gud maa forbarme sig over det hungrende Folk Hovedrystende gik Manden bort. Næste Dag læste man i Avisen følgende Bekjendtgjørelse: "Det er lykkedes en Forening af Kunstvenner her i Staden, at formaae ikke blot den første Sangerinde, den første Dandserinde, men ogsaa den første Pianist i Europa til at give en Gjæste forestilling i vort Theater. Enhver indseer, at der aldrig er buden vort kunstelskende Publikum en høiere Rydelse. Men da disse tre europæiske Berømtheders Optræden er forbunden med store Bekostninger, har man seet sig nødt til, at forhøie Priserne til det Firedobbelte." Længe havde ingen Kunstanmeldelse frembragt en saa stor Sensation. Man yttrede sin Forbittrelse over, at saa store Summer skulde henkastes i denne Nødens Tid, men ikke destomindre bleve billetterne revne bort inden fireogtyve Timer. Der optraadte Agenter, som dreve formelig Handel med Billetter, og disse stege derved til en uhyre Høide. Efter nogle Dages Forløb blev Forestillingen annonceret. Alt, hvad Hovedstaden formaaede at opbyde af Rigdom, Skjønhed, og Glands, var samlet i Theatret, som i et Feetempel. Men pludseligt forsvandt Lyset, en uhyggelig Stilhed udbredte sig i hele Huset, og i Orchestret viste sig fire Mænd, med Basuner og spillede, alvorligt og høitideligt, en Choral; men disse Toner klang som den yderste Doms Basuner. Og Tæppet gik op, og Theatret viste en fattig Bjergegn, og ved Veien laa – et ihielsultet Barn! - Og af Scenens Baggrund fremskred, langsomt som et Spøgelse, Særlingens høie Skikkelse, og idet han pegede paa Barnet, sagde han: "Dette Barn er for nogle Dage siden død af Sult i vor Fædreland, som i Dannelse, Flid og Ædel sind ikke staaer tilbage for noget Land paa Jorden. Denne rystende Begivenhed skal ikke være nogen Bebreidelse for Dem, thi De have i den sidste Tid aftørret utallige Taarer, bespiist utallige Hungrige. Men den skal være Dem en Paamindelse om, at i store Provelser, som Gud tilskikker os, maa Barmhiertigheden ikke trættes, om den end bønfaldes noksaatidt. De have bidraget til, at forebygge lignende Ulykker for Fremtiden, thi den nærværende Dags Jndtægt overgaaer Alt, hvad Theaterverdenens Annaler hidtil have kunne opvise, fordi jeg, ved mine Agenter, har ladet billetterne drive op til en uhyre Priis. Den vil være tilstrækkelig til, i nogle Maaneder at beskytte vore Fattige mod Hungersdøden. Siden vil Gud hjælpe videre. De see, hvor let det er, at fuldbringe noget Stort naar kun den gode Villie er der. Jeg havde udtømt alle Midler, hvorved jeg kunde tale til Deres Hjerte; jeg var gaaet alle mulige Veie. Og alligevel var Nøden større, Hjælpen nødvendigere, end nogensinde. Man meldte mig for nogle Dage siden, at dette Barn var fundet ihjelsultet ved Veien. Da gik det som et Sværd gjennem min Sjæl, og jeg vovede det Overordentlige i Tillid til Ham, som leder Menneskenes Hjerter. De vil altsaa idag hverken faae den første Sangerinde, eller den første Dandserinde, eller den første Pianist at høre eller see; men dette ihjelsultede Barn vil, som en Guds Rost, tale mægtigere til Dem, end nogen Kunstner formaaede. Jeg beder Dem betænke, at een eneste Draabe af det Pragtens og Rigdommens Hav, jeg her seer udbredt for mig, havde været nok, for at lade dette Barn, der har maattet døe en saaqvalfuld Død, smile ligesaa muntert, som Deres Smaae, ville smile Dem imøde, naar De komme hjem herfra. Allerede imorgen skal jeg besørge store Jndkjøb af Korn, som strax skal vorde uddeelt blandt de meest Nødlidende. Sildigere skal jeg aflægge offentligt Regnskab. Fordrer Nogen sin Entree tilbagebetalt, da skal det skee." - Taleren tang. Nogle Minuter hvilke en Dødstilhed over Forsamlingen. Derpaa udbrød den i et begeistret Udraab for den ædle Menneskeven. Aldrig havde et Theaterpublikum været dybere rystet, aldrig meere sædeligt opløftet; men en mere gribende Tragoedie var heller aldrig gaaet over disse Bræder. Selv de letsindigste forlode Operahuset, ligesom man forlader et Gudshuus, og Mange, som havde havt ifinde, efter Theatret at gaae til Spillebordet eller at hylde Taffelets Glæder under Champagneglassenes Klang, tænkte paa det ihjelsultede Barn, og ansaae det for Synd, og sendte Særlingen nye Summer næste Morgen. Og mangen Familiefader, som ved sin Hjemkomstbilstes af sine glade Smaae, tænkte paa det ihjelsultede Barn, og trykte sine Yndlinger inderligere til sit Hjerte, og gik, en Taare i Øiet, til sit Bureau, hvor Fattigcomiteens Opfordring laa, og tegnede sig for en anseelig Sum. Og mangen Moder tænkte, idet hun kom hjem, paa det ihielsultede Barn, og kyssede sin Glut med en Kjærlighed, som kun et Moderhjerte kjender den. Derpaa bragte hun Glutten til Ro og fremtog af sit Gjemme en Sum Penge - den var bestemt til en stor Diner i næste Uge, næste Morgen vandrede den til Særlingen. Men ham var det, ved een eneste Stordaad, lykkedes, at række de af Hungeren hjemsøgte Familier en frelsende Haand, indtil Gud igjen lod sine Ax skyde frem og modnes til en velsignet Host.