Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-08-03
Ligesom man ved Jndseilingen i Kiels Havn faaer den behageligste Jdee om Staden, ved den fortryllende Beliggenhed, saaledes medtager man ogsaa et ikke mindre behageligt Jndtryk, naar man forlader den, ved at kjøre gjennem Holsteensgaden ud af Bommen. Denne Gade forekom mig virkeligen at være den skjønneste i Byen; den er baade lang og bred, og opvækker hos den, der fra Landsiden kommer derind, en større Forestilling om Kiels smukke Udvortes og anseelige Omfang, end man ved nøiere Beskuelse finder at det virkeligen har. Det var det skjønneste Veir, da jeg forlod Kiel. J adskillige Dage havde det ikke regnet, og Jorden tørstede ordentlig efter Lædske. Den simple Lærdom: efter Solskin kommer Regn, faldt mig ikke ind, og det gik mig, som saa mange Tusinde, der i Lykkens Solskin aldrig drømme om, at deres Himmel let kan formørkes. Men aldrig saasnart var jeg nogle Mile fra Kiel, førend Solen bedækkedes af mørke Skyer, og der med eet udbrød en Tordenregn, hvis Liige jeg længe ikke havde oplevet. Det regnede ikke, men det øste ned, og det syntes, som om en ny Syndflod vilde bortskylle Mark og Eng. Tre Minuter tidligere havde jeg været paa det Tørre i et smukt holsteensk Skuur, hvor Postillionen bedede. Men denne Kudsk var saa langt fra en Dittmar, at han ikke kunde forudsee Veiret tre Minuter, og altsaa endnu mindre som hiin, et halvt Aar. "Dat har ken Not, raabte han ideligen, og vedblev at kjøre i fuld Trav under den mageløseste Skylleregn. Her var nu kun et Alternativ tilovers, enten maatte jeg kjøre tilbage til Skuret og udsætte mig for at faae alt mit Tøi vaadt, inden jeg kom derhen, eller og kjøre videre, for at naae et Huus, hvor jeg kunde lade bringe mine Sager under Tag. Jeg øinede i nogen Afstand et Huus, der laae meget nærmere end Skuret, og lod Postillionen kjøre derhen. Men forfølges man engang af en uheldig Skjebne, saa kan man være viis paa, at den har sine Garn ude overalt. Et Huus kom jeg til, men hvilket? Et halv færdigt, eller rettere, et halvnedrevet, som man var i Begreb med at ombygge. Dog - det var dog et Huus - det havde dog et Tag, og det var altid bedre at tye derind end overlade sig til en Skylleregns Naade. Men uagtet jeg befandt mig paa det Tørre, undgik mine Sager, dog ikke Haverie. Min Kudsk var en stor Klods, og naar Klodse ville være behændige ere de allerværst. Han skyndte sig med at ville redde mit Tøi fra dette Regn-Skibbrud, men det var en Redning fra Charybdis i Scylla. Det første, der strandede, var een af mine Bøger, som han, efterat den var bleven gjennemvaad i Regnen, lod falde i den gule Sand, og hvis blaa Heft ning nu med eet blev guul. Dernæst havde min Overkjole samme Skjebne. Jeg troede at befinde mig paa et ubeboet Sted, og med lidt Digterphantasie kunde jeg let antaget denne Ruin for et fortryllet Slot, men neppe havde jeg staaet to Minuter, nedsænket i Betragtninger over min Stilling, førend der gjennem Tømmerværket traadte en Bondeqvinde frem, som paa Plattydsk venligt indbod mig til at træde ind i hendes Gemak. Jeg fulgte med Glæde hendes Indbydelse, og aldrig er jeg med saadan Tilfredshed traadt ind i en Stormands forgyldte Sahl, end i denne Bondekones lave Stue. Det var den eneste beboelige Rest, der var bleven tilbage af Huset. Hvorfor den var levnet, erfarede jeg først siden. Møblementet bestod af adskillige Træstole, et gammelt Træbord, nogle store Kister, og en opredt Seng. Over Bordet hang et Speil i sort Ramme, men Tiden, hvis Tand søndergaver Troner, havde ogsaa naget paa dette. Benævnelsen Speil giver jeg det kun af samme Grund, som man ofte kalder en Krigsraad Krigsraad, da han sædvanligst ligesaavel kunde kaldes Fredsraad - blot fordi Barnet skal have et Navn, og det med saa meget mere Grund, som dette Speil dog engang, lad det nu end være for 70 Aar siden, havde svaret til sit Navn. Det lignede meget et Landkort, og kun paa de enkelte Steder, hvor Qvægfølvet endnu var blevet siddende, kunde man deelviis speile sig. J Kjøbenhavn havde det allerede for mange Aar siden været metamorphoseret – her hang det i sin hele Integritet, som et Stykke Pragtmøbel og som Husets første Prydelse. Hvo skulde troe, at i denne Stue, for hvis Møblement en Marchandiser i vor Hovedstad neppe vilde give ti Rigsbankdaler, boede en heel Familie, Mand og Hustro med deres Børn. - Konen satte sig ned ved sin Rok og spandt, og jeg satte mig ligefor hende paa een af Træstolene. (Fortsættes.)(Forlangt Indrykkelse.)¬