Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1827-02-26
Forhandlingerne om Presseloven, som begyndte den 13 dennes, er snart det Eneste, hvorom her tales og skrives, Har den derfor ikke stiftet andet Godt, kan det ikke nægtes, at kostbare Sandheder derved komme for Dagen. Hr Agier var den første, som fremstod mod Udkastet og kaldte det antifransk og umenneskeligt. Vil Ministeriet - vedblev han - at alle Skrifter og Journaler skulle ophøre, Var dette muligt, da vilde der snart udkomme en Journal fra en vis Nogen, som en aandfuld Mand kaldt Hvermand og er den offentlige Mening. Man vil handle lige som for 4 Aarhundreder siden, uden at betænke, hvor forandret Verden er. Men Man vogte sig, Ba Os aabner sig lutter Afgrunde; altsaa fremad ved Kra ten af store Jdeer og høisindede Mænd. Grev v. Rouge talede for Loven og erklærede Trykkefriheden for gen ødelæggende Magter der ikke kan sættes for snævre Skranker. Ei engang Statens Religion skaanedes. Journalerne ere kun en Penge=Spekulation. Den forhøiede Stempel=Afgivet er et velgjørende Middel imod Udbredelsen af anarkiske Skrifter &c. Efter ham tog Bacot de Romans Ordet, og erklærede det umuligt at behandle et Lovudkast alvorligt, som allerede den Dag det udkom er dom fældet af den sunde Menneskeforstand over hele Frankerig. (Dette forvoldte en lang Støi paa de ministerielle Bænker, medens mange Stemmer lød: "Sandt Sandt, gientag det nok engang.) Da han derpaa talede om den uduelige Bestyrelse, blev der ny Støi, og en Stemme raabte: saa sætter dem under Tiltale, hvortil Taleren svarede: eet er det at dadle Ministerieet andet at anklage det, hvortil maatte høre Forræderie, eller Underslæb. Aldrig - vedblev han - har Man saaledes stræbt at fordærve alle den offentlige Menings se Organer. Vilkaarlige Valg, en stum Talerstoel, og ovenkjøbet Censur, det er for Ministrene det høie Jdeal af sen repræsentativ Regjering. Despotismen frygter for til i Almeen=Oplysning, hvorved Modstand let torde blive en Æressag for Nationen. Kongens Ministre, betænker vel, 3 at Magten ikke styrkes ved Voldshandlinger. Forledte af i den offentlige Mening ere Ministrene blevne Journalister, som forhen Aagrere. Men de have skuffet sig selv. Vante et til at afmaale de høieste Gjenstænder fra deres materielle Synspunkt, sagde de ved sig selv, hvad kan Vi dog ikke udrette med Penge, med Embedsposter, med Ærestegn, Af Alt dette har Oppositionen Jntet. Dog, hvad har det hjulpet? Bør Vi derfor ikke vise dem den overhængende Fare, naar den ene Statsmagt komprommitterer den anden Viisdom og Duelighed, ville Vi sige dem, vide at forebygge enhver Splid, der kunde blive farlig for Statens Rolighed. Jeg haver ikke Loven selv saa meget, som den Aand, der har indgivet den. Denne Aand er Sandhedens, Lysets og ethvert velmeent Raads Fiende. Den er Grundvolden til et almindeligt Fordærvelsens og en underordnet Despotismes System, hvis Følger ville blive alle selskabelige Baands Oplysning. Ministrene Villele og Peyronnet gjorde under hele Talen hyppige Antegnelser paa Papiret. Hr. Bourdeau erklærede Angrebet paa Trykkefriheden for et Værk af den Faktion (Jesuiterne), som undertrykker Folkene, for at kunne beherske Kongerne. Hvo er da denne af Had og Galde svulmende Faktion, Svaret læser Man i ethvert Øie, enhver Mine. Det er den, som lammede en ædel Prindses (Hertugen af Angoulemes) Høimodighed og atter lagde den af ham befriede Konge (Ferdinand) i Lænker, det er den, som ophævede Valg friheden ved Syvaarigheden og indpoder den gallikanske Kirke papiist i ske Grundsætninger, som nedværdiger Religionen til Middel, gjør en Dyd af Hyklerie, belønner Angiveriet, ophidser de irske Katholiker, besolder de portugisiske Rebeller, indfører Kapuzinere i Marseille og Jesuiter allevegne. Men desuagtet vil Frankerig aldrig indrømme Faktionerne den lovlige Magt. - Hr. Dupille gav, ved at omtale Pressens Tøilesløshed, Hr. Constant et Snert, som havde han forhen været af andre Tanker end nu. Denne begyndte derfor med følgende Gjendrivelse: "Som jeg tænkte for 20 Aar siden, saa tænker jeg endnu. Jeg har forsvaret Trykkefriheden imod alle Regjeringer, fordi de alle frygtede og forfulgte den. Benævnelserne Republik Keiserdom, Monarkie kunne alle have den vil kaarlige Magt i Baggrunden. Udkastet bærer Despotismens vilde Præg, som Kommissionen med al dens roesværdige Bestræbelse ikke har kunne udslette. Skrift er, som Hvermand veed, kun den udvidede Tale. Naar Ministrene i Frankerig undertrykke den legitime Skrivefrihed, handle de ikke bedre end Tyrannen i Konstantinopel, som forbyder Folk at tale; thi Tungen er der, hvad Pressen er i Frankerig. De stille sig derved i aabenbar Krig med deres Aarhundrede. Alle Borgerklasser høste Gavn af Pressen. Overfaldes Man paa Veiene, berøves Man sine Eiendomme, gjøres Stadskreditorerne bankerot, slæbes den Uskyldig i Fængsel, ødelægges Kjøbmændene ved en falsk Politik ophæves Protestanternes Gudstjeneste, afsættes Embedsmændene uden Lov og Dom, trædes Nationalæren under Fødder, da er Pressen den Fornærmedes eeneste Tilflugt. Ved at lægge en uhyre Stempel=Afgive paa Skufter under sex Ark, vil Man forbyde alle ubemidlede Franske at læse, og giøre Oplysningen til Rig mandens Monopol." (Nu fulgte den S. 118 omtalte Udvilling, hvorefter Ministrenes Plan var et Mesterstykke, naar Man vilde nedbryde al Skrivefrihed, hvorved dog, i Henseende til Antallet af Bøger, som aarlig udkomme hos Didot, hele to Nuller blive at bortskjære, følgelig kun 4600, som endda kan synes tilstrækkeligt.) Til Slutning bebreidede Hr. Constant Ministrene deres egne Modsigelser, idet den Ene (Peyronnet) nylig klagede over Landets trykkende Forfatning, da Familiefreden, Religion, Dyd og Lov haanes, medens den Anden (Villele) for tree Dage siden skildrede Landets Lykke saa stor, at Man kan være ligegyldig ved alle løgnagtige Deklamationer. Da Hr. Peyronnet afbrød Taleren med, at det var Overdrivelse: han havde kun meent Partieaandens Skrifter, ilede Hr. Dupont fra Eure hen til Talerstolen og leverede Hr. Constant en Gjenpart af Ministerens egne Ord, hvormed denne til almindelig Latter blev gjendrevet. Sluttelig stemte Hr. Constant saavel imod Udkastet som Kommissionens Amendements, med Undtagelse af den om Stempel=Afgivten, som nemlig er ubetinget - forkastet. Men intet kan i Grundighed og Diervhed lignes ved den Tale, hvormed Hr. Royer-Colland aabnede Mødet, næste Dag (den 14 Febr.), og som, efter Moniterens eget Udtryk, foredroges under Forsamlingens dybeste, Taushed og efterlod et langvarigt og levende Jndtryk. Til en Prøve følge nogle af de væsentligste Punkter, Lov=Udkastet, hvorom her handles, er ikke imod Pressens Frækhed, men imod al naturlig, politisk og borgerlig Frihed. Følger Man Aanden deri, da handlede Guduviist, dengang han skabte Mennesket med Fornuft og Frihed. En høiere Viisdom (Ministrene) vil nu oprette Feilen og føre Menneskeslægten tilbage i Qvægetslykkelige Uskyldighedsstand. J Fremtiden vil der hverken gives Forfattere, Trykkere eller Aviser. Lov=Udkastet af viger fra Censuren deri, at denne skiller det Gode fra det Onde, men hiin udrydder Godt og Ondt iflæng, Alt i Følge den Grundsætning, at det Onde stifter hundrede Gange meere Ondt end det Gode stifter Godt. Skaberen troede det Modsatte; men han har feilet (Almindelig Latter). Med Frihedens Undertrykkelse ophører Fornuften og med denne Menneskets Værdighed. Men anderledes kan det ikke blive. Sandheden maa gaae under med Vildfarelsen, og Vankundighed er Menneskets sande Videnskab. Presseloven kan lignes ved hiin Jnqvisitor i Albingersernes Forfølgelse, som kastede de Rettroende og Kjetterne paa eet og samme Baal, for at være vis paa, at Jngen af de sidste blev skaanet. For at tilintetgjøre i ge Journalerne, maa Man gjøre utilladeligt, hvad der er k, tilladt og tilladeligt, hvad Guds og Menneskenes Love erklæ3 fre utilladeligt. En Lov, som nægter Moralen, er ugudeer lig, en Lov, som leger med Troe og Love, omstyrter Selskabet. Man skylder den heller ingen Lydighed; thi et siger Bousset: imod Retten gielder ingen Ret.