Den Vest-Sjællandske Avis, 1819-05-15
En Beretning om Capitain Roses Nordpol-Expedition i Fior er nu udkommen. Expeditionen forlod den 3die Mai Øen Brassa, en af de Schetlandske Øer, hvor den havde opholdet sig nogen Tid. Den 30te Mai mødte den første Gang nogle svømmende Jisbierge. Den 23de Juli naaede den til den 75 12 nordlig Bredde, som er den høieste Bredde hvortil, ifølge de bekiendtgjorte Efterretninger, de paa Hvalfangsten udgaaende Skibe have formaaet at fremtrænge. Allerede førend Expeditionen naaede til dette Punkt, havde den udstaaet meget store Trængsler og Farer; da Ski denne flere Gange havde maattet arbeide sig igiennem den dem omgivende Jis. Nu blev Vanskeligheden endnu større, og i den Tid fra den 23de Juli til den 9de August, kom man ikke længere frem ad, end til den 7555 nordlig Bredde, og 55 32 vestlig Længde. Den 9de August blev Expeditionen overrasket ved at see nogle Mænd paa Jisen, som raadte høit til Skibene, at de skulde vende tilbage til Solen eller Maanen, (hvorfra de troede at disse Skibe, disse svømmende Uhyrer vare komne). De hørte til en hidindtil ikke bekiendt Horde af Eskimer, eller Artiske Høilændere, (Nordpolsbeboered. Der er allerede bleven fortalt meget om denne hidindtil ubekiendte Nation i offentlige Blade; det Nye og det Væsentlige, som læses derom i den nu udkomne Reisebeskrivelse, af Capitain Ross, bestaaer i følgende: Landet som Capitain Ross gav Navnet Artisk Høiland, (artic Hiclands), ligger i den nordøstlige Vinkel af Baffinsbugten, imellem den 76 77 nordlig Bredde, og 600 og 72 vestlig Længde, (altsaa paa den samme Side hvorpaa de Danske Establisementer i Grønland ligge, men langt nordligere, end disse og end man har troet at Kysten kunde være beboelig; thi den vestlige Kyst af Grønland, hører op at være beboelig hvor den faste Jis begynder, fordi Jndvaanerne leve af Havet og hvor Jisen ligger fast, er al videre Næringsvei for dem tilstoppet. Redacteuren af dette Blad, formoder derfore, at Tingene hænger saadan sammen, at Jisen lægger sig fast i Bassinsbugten i Sundet, imellem James Øen og Vestkysten af Grønland, men at der norden for dette Sund igien er aaben Vand, hvorved Kysten paa nye bliver beboelig, og hvor dette omtalte Folk opholder sig, og finder sin Underholdning.) Det er et Kystland, som udstrakt er 120 Engelske Mile, udstrakt i Længden i nordvestlig Retning, det er ingen Steder mere end 20 Engelske Mile bredt, men paa Udkanterne tabe det sig i en ganske ubetydelig smal Strimmel. Den sydlige Grændse deraf, er en Kiæde af uhyre, med Jis bedækkede Bierge, som allerede begynde under den 74 – 30 nordlig Bredde, og uden at afbryde strække sig indtil under den 76 Grad. De synes at være uoverstigelige. Paa den Side, som nærmer sig Kysten, fandt Capitain Ross denne Biergkiæde flynget i hinanden, og uregelmæssig med Klippespidser, som omtrent hæve sig 1000 Fod i Veiret, og ved Fødderne af dem, faste Jismasser, som udstrække sig milelangt i Havet. Andre Planter end Mos, Lyng, og et Slags grovt Græs, fandt man ikke. Man saae ikke Spor af Jordens Dyrkning. De Jndfødte synes overhovedet slet ikke at giøre nogen Brug til deres Næring af de faae Vegetabilier, som deres Jordbund frembringer. Mosset opnaaer en Længde af 6 til 8 Tommer, og tiener tørret fornemmelig til Brændsel og Lysning. Meget Vildt streifer omkring i Lynget og Græsset, Harer ere meget hyppige. Eskimoernes eneste Huusdyr er Hunden, som de bruge til at trække deres Slæder, hvortil den er fortreffelig skikket. Den Artiske Høilænders Hund er af Størrelse som den almindelige Hyrdehund, af forskiellige Farver, og i dens Form en Blanding af Ræven og Ulven, hiin ligner den i Henseende til Halen, denne til Hovedet, ogsaa ved Stemmen ere de begge beslægtede med den; thi den giøer ligesom den første, og hyler som den sidste. Disse Mennesker giøre deres Slæder, af Sælhunde Knogler, som blive sammenbundne med Remmer af disse Dyrs Huder. Jndvaanernes Kar, blive sædvanlig gjorte af Søe-Eenhiørningers Horn (Tand). Hundene, hvoraf for det meeste sex blive forspændte, styrer Kudsken med en meget lang Pidsk. De Arktiske Høilænderes Sprog, er en Dialect, som de sydlige Eskimoer kalde Humokke. Deres Klædning bestaaer af 3 Stykker, som de tilsammen kalde Teinnick. Det øverste Stykke er et Sælhundeskind, og den raae Side er vendt ud ad, som ermeget ligt med Fruentimmernes Overkiole hos Syd-Grønlænderne, (da dette Folk kan med Føie kaldes Nord=Grønlændere). Dette omgiver den heele Overkrop faaledes, at kun en Aabning saa stort som Hovedet, bliver tilbage. Den Deel, som udgiør Hovedbedækningen, har den Jndretning, at de kunne lade den falde tilbage paa Skuldrene, eller at de kunne trække den over Hovedet, eftersom det er dem beqvemt. Beenklæderne ere gjorte af Biørne eller Hundeskind, som neppe naae ned til Knæerne, og ere befæstede med en Rem omkring Kroppen Støvlerne ere af Sælhundeskind, den raae Side vendt ind ad, og gaae over Knæerne. Fodsaalerne ere beklædte med Huder af Søedyr. Om Vinteren bære de endnu en Biørnepels over alle disse Klædningsstykker. - giøre disse Klæder er Fruentimmernes Forretning, og endskiønt de kun have Naale af Been, og ingen anden Traad end Søenerne af Sælhunde, saa er dog dette Arbeide ingenlunde slet, og Syeningen er saa fiin, at man noppe kan see den.