Adresseavis for Børn, 1779-06-02
Dødsfald. Da den syge Fader Theodorus mærkede, at han immer blev svagere og svagere, bad han Læ den komme til sig, og spurgte ham, om han troede, at han kom til sin Helbred, Denne følte hans Puls, trak paa Axelen og sagde: De har neppe mere end to Timer at leve i. Theodorus, langt fra at forskrækkes, trykte ham i Haanden, og bad han vilde gaae. Derpaa lod han alle sine Børn kalde frem for Sengen: "Jeg døer, sagde han til dem, med en hævende Stemme, nu er al den Lyst forsvunden, som jeg tilforn havde til Livet, og om jeg var en Keiser, saa vil der ikke findes det mindste i mit hele Keiserdom, som kunde vederqvæge mig, at jeg er overbeviist, om, at Gud ved min Forløser er forsynet for min Brøde, at jeg har meent min Gud og mine for Børn. Medmennesker det redeligt, og elsket Eder mine "Børn, som jeg vil være bekiendt for ham, der "har givet Eder mig. Jeg efterlader Eder kun lidet af Verdens timelige Ting. Men Gud er mægtig at velsigne dette Lidet, og han vil det visselig, mine Børn, om J vil ære, frygte og tilbede ham, som jeg har lært Eder. Med mit Vidende veed jeg ikke at have brugt en uretfærdig"Skilling i mit Huus. Hvad jeg meest fornøier " mig over at kunde efterlade Eder, er dette, at jeg veed, J ikke har savnet en christelig Underviisning og en dydig Opdragelse, og dette agter jeg for mere Værd, end mange Tønder Gulds Arvegods. Følger den Vei, jeg har anviist "Eder, og det vil gaae Eder vel. J vil i alle "Viderværdigheder finde Trøst og Styrke mid i Døden. – Børnene flød hen i Taare, og Theodorus tang. Endelig opløftede han igien sin Stemme, og med oprakte Hænder sagde: Den Gud, som har i min hele Livstid forsørgen mig, være ogsaa Eders Fader og Forsørger. "Hans Aand lede Eder paa Dydens Vei, og lade mig finde Eder alle i sin Sallighed Her sank han afmægtig tilbage paa Puden. Hans Øine vare vendte mod Himmelen, hans Læber bevægede sig, ligesom om han bad. J denne Tilstand laae han næsten et Qvarteer. Derpaa gav han et Suk, og sov sagte hen. - Hans kiere Børn bleve staaende nogle Minuter ganske forsagte for den døende Faders Seng. Deres Øine vare henvendte til hans blegnende Ansigt, i hvilket de syntes at opdage den roligste Slummer. Længe stode de tause der. Endelig brød den ældste Søn denne Taushed paa følgende Maade: "Nu mine Sødskende, han er da død "den bedste Fader, at siger mig, hvad J føle ved dette Tab, J tie hør mig, Siig mig, hvorledes kunde vi bedre vise vor Taknemmelighed mod ham end ved at følge de Lærdomme, han har givet os, Kom lad os her ved hans døde Legeme giøre et helligt Løfte herom til hverandre – Derpaa gav de hve andre Hænder med den Forsikring, at de aldrig vilde forlade Gud eller Dyden. De holdte og redelig, hvad de lovede, og saa længe de levede, hvilede den faderlige Velsignelse over dem. Avis Til Kiøbs. Caffebønner. Træet, som bær denne Frugt, kaldes Caffier. J Arabien voxer det fra 6 til 12 Foeds Høide, og bliver 10, 12 til 15 Tommer, tyk. Naar det har opnaaet sin Fuldkommenhed, ligner det i Figur vore 8 a 10 Aars Æble Træer. Grenene paa dette Træ ere smidige. Barken saavel som Træet hvidagtig og meget fiint Bladene ligner næsten Laurbær-Blade, dog ere de ikke saa tørre eller saa tykke, men vel lidt bredere og spidsere. De ere altid grønne, glatte og glindsende oven paa, bleege neden under, have ingen Lug, og smage af Græs. Blomsterne udspringe af Bladstilkenes Hæller fire eller fem i Tallet; de ere hvide, undertiden lidt blegrøde, vellugtende, trakt dannede, og ligner for en Deel Jasminen. De have fem hvide Sædstokke med guulagtige Toppe, som staae midt i Blomstret i en grøn Pund. Disse Blomster vare ikke længe. De sætte strax en Frugt, som bestaaer i et lidet blødt Bær, der i Førstningen er lysegrønt, derefter lidet rødagtig, siden faaer det en smuk rød Farve, og endelig bliver det meere mørkerødt, naar det er ret modent. Dette Bær ligner i Størrelse vore røde og hvide Kirsebær, og have ligesom et Slags Navle yderst paa Enden. Det yderste af dette Bær, som nogle kalde Barken, men som i sig selv alene er Frugtens Kiød, er tykt, bleegt, og vandsmagende. Denne Bark tiener til Omsvøb for tvende Koqver eller Skaller, i hvilke ligger tvende Bønner, som ere af en bleeggrøn eller guulagtig Farve. Denne Frugt er den saa bekiendte Caffe, eller Caffebønne. Jndhøstningen af samme skeer gemeenlig tre Gange om Aaret, og kan et Træ give omtrent 5 Pund hver Gang. Der er ingen vis og bestemt Tid til at høste dem. J Mai Maaned for Børn. faaes de fleste. Man seer næsten i alle Aarstider Frugter paa dette Træ, og næsten altid Blomster De gamle Træer give mindre Frugter end de unge, som bær det tredie eller fierde Aar efter Spirens Udspring. Naar man vil samle Caffe, udi breder man Lagener eller Duge under Træet og ryster det, hvorved de modne falde ned. Man kommer dem da i Sække for at bringe dem til et beqvemt Sted, og udbreder dem paa Matter for at tørres nogen Tid i Soelen, paa det Barken kan aabne sig, og Bønnerne ved Ruller af Steen eller Træ, som man lader gaae over dem, komme ud Disse Bønner blive nu lagt i Soelen for at tørres, bedre, da de ellers ikke saa godt lader sig conservere. For et Par hundrede Aar siden var Caffe Brug næsten ubekiendt. Arabien var det eneste Land, hvorfra den kom, men Europæerne har siden med god Held dyrket og forplantet den paa adskillige andre Steder i Asien. Dog holdes den araviske Caffe, især den, som komme fra Mokafor den bedste af alle, disse Bønner ere guulagtige af Farve. Tabte Sager.