Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-05-26
Erindringer o. s. v., af Hr. Pastor H. Bierregaard. (Fortsættelse; see forr. No.) Naar De, Hr. A., fremdeles udladet Dem: En Arbeider er sin Løn værd, og Landmanden, bør ved sin Sved dog kunne fortjene en maadelig Nydelse af Livets Goder", saa kan jeg naturligvis Jntet herimod have at indvende, saafremt Meningen skal være denne, at Bonden bør efter sit Arbeide, ved maadelig Nydelse af sine egne og Landets for ham passende og sundere Frembringelser, ei alene kunne forfriske sine Kræfter, men endog nu og da, efter Leilighed og Omstændigheder, ved en bedre og mere udsøgt Nydelse af samme, kunne umisundt fornøje og gjøre sig tilgode. Er Talen derimod om hine ovennævnte Udlandets for hans Stand upassende, hans Kræfter mere slappende end styrkende Frembringelser, dem en kun alt for stor Mangfoldighed af hans Lige endnu stedse nyder, og nyder paa sammes egen og Statens saa svarligen aftagende Velfærd Bekostning, for dog ikke at sige, nyder i Levningerne deraf, da blive vi aldrig enige. Og at Talen her er om det sidste Slags Frembringelser, maa jeg slutte af det Hele, og især af enkelte foregaaende Udtryk om at forhøie Livets Nydelse og forædle sin Tilværelse. Men Kiere, ved at bemærke Udtryk og Yttringer som sidstnævnte, kunde man jo næsten fristes til at troe, at De antog i det mindste en finere Epicurisme for Øiemedet med Menneskets Tilværelse, og den franske Koge-, Bage- og Destilleerkunst for Midlet, og altsaa for den menneskelige Aands ædelste Produkt. Og vist er det, at skal Ringeagtelse for vore egne, vel sundere, men dog simplere Føde og Klædevarer, og Stræben efter at ombytte dem med fremmede, mere konstlede, forfinede og raffinerede, hedde Stræben efter at forædle vor Tilværelse, da have vi med Hensyn til vor Stilling, eller, for at bruge ovennævnte vor Schyttes Ord, trods Naturen, stræbt kjønt fremad. Dog, Alvor talt: Sligt kan jo ikke være Deres Mening; nei, De vil sikkerligen meget mere tilstaae, at ikke Den, der forstaaer, ene ved sandselig Nydelse af giøre sig Livet saa behageligt som muligt, er Den, der søger at forædle sin Tilværelse; thi ellers maatte jo den rige Mand i Evangeliet saare have forædlet sin, men at det derimod er Den, der saa lidet søger sin Glæde i sandselig Nydelse, at han kun søger den i Opnaaelsen af muligste Sædelighed og Dyd, ja, der med Tilsidesættelse af hin Nydelse, søger den endvidere ene i Evners og Formues Anvendelse til at gjøre Mennesker lykkelige. Naar derfor hin Hedenoldets første og mest praktiske Vise Socrates hos Renophon 4 B. 8 K., mindes af Hermogenes om, at tænke paa en Forsvarstale mod sine Anklagere, svarer han med disse skjønne Ord: "Min Hermogenes, synes Dig ikke, jeg mit hele Liv igjennem har studeret herpaa. Det har bestandig været min ivrige Bestræbelse, deels at undersøge hvad der var Ret og Uret, deels at udøve Retfærdighed og afholde mig fra Uretfærdighed; men just dette, synes mig, er den bedste Forberedelse til en Forsvarstale - Ja, veed Du ikke, at jeg lige til dette Øjeblik aldrig har tilstaaet noget Menneske, at leve bedre eller behageligere end mig; thi jeg troer, at De leve bedst, som heldigst bestræbe sig for at blive de bedste og fuldkomneste Mennesker, og De behageligst, der liveligst føle og tydeligst mærke, at de blive Dag fra Dag bedre og fuldkomnere: Men begge Dele bleve min Lod, dette har jeg lige til denne Time fundet, og bestandigen har jeg saaledes dømt om mig selv, baade naar jeg var blandt andre Mennesker, og naar jeg fraværende sammenlignede mig med andre; ja ikke jeg selv alene dømte saaledes, men og mine Venner vedblive at dømme det samme om mig, og det ikke fordi de elske mig (thi saaledes pleie ofte Venner at bedømme hverandre alt for mildt),men fordi de selv troe og føle, at de i mit Selskab og ved min Omgang ere blevne de ædelste og retskafneste Mennesker. - - Man vil, det veed jeg, altid give mig det Vidnesbyrd, at jeg aldrig fornærmede, forførde eller fordærvede noget Menneske, men tvertimod altid bestræbte mig for at forædle og forbedre mine Venner." Og naar samme Vise foreholdes af Antiphon, at han levede og klædte sig saa fattigt, giver han sammesteds I B. 6 K., det ei mindre skjønne Svar: "Jeg mærker, min gode Antiphon, at det Liv, jeg fører, forekommer Dig saa kummerfuldt, at jeg er vis paa, Du langt heller valgte at døe strax, end at leve som jeg. - - Du kalder min Levemaade usel og slet, er det, fordi de faa og simple Spiser, jeg nyder, ere mig mindre sunde og mindre styrkende, end dine mange og udsøgte Retter, eller smager det, Du lader anrette, Dig bedre end min Mad mig, Veed Du ikke, at Hunger er altid den bedste Kok, og at Den, der spiser og drikker kun da, naar han hungrer og tørster, altid spiser og drikker med den største Lyst, behøver altsaa ingen lækre Retter, kun lidet Sul og ingen kostbare Drikkevarer. – – Nok, min gode Antiphon, vi have ganske forskjellige Meninger i denne Sag, Du troer, saa synes mig, at en lækker og yppig Levemaade er den sande Lyksalighed; jeg derimod mener og slutter saaledes: Guddommen er sig selv nok og behøver Sletintet: Den er da Guddommen nærmest, som behøver de færreste Ting, nu er Guddommen det allerypperligste Væsen, og altsaa Den, som er Guddommen nærmest. det næst ypperligste. Herlige Tanke, Gud er sig selv nok - Den er da Gud nærmest Ja Guds Søn kom selv - Han det høieste Mønster paa Resignation og Selvfornægtelse, der forlod Herligheden, den han havde hos Gud, før Verden var, og nedsteg til vor Jord, en for at leve, lide og døe for Mennesket – Han lærte her som Menneske, ved sit eget Exempel, hvor faa Ting Mennesket behøver - Han, der for von Skyld blev fattig, da han var rig, paa det vi ved hans Fattigdom skulde blive rige, og blev saa fattig, at han havde ikke det, hvortil han kunde helde sit Hoved – der bortviste Sysselsættelse med Anretning til sandselig Nydelse med: Et er fornødent – Ja, der erklærede det, at gjøre Hans Villie, der havde udsendt ham, og at fuldkomme Hans Gierning, for sin Spise. See her, her er den rette Anviisning til at forhøie Livets Nydelse, til at forædle sin Tilværelse. At tilsidesætte sandselig Nydelse, for at gjøre Gud Faders Villie og fremme hans Børns, sine Brødres Vel, det er reen, det er rette, det er høieste Nydelse. Hvor, der drikker af denne Kilde, han skal, for at tale med den Guddommeliges egne Ord, til evig Tid ikke tørste, men have i sig en Kilde, der opvælder til et evigt Liv, naar derimod den, der drikker af den anden (Sandselighedens) Kilde, tørster igjen. Og af hin reenere Kilde var det jo at saa mangen Ædling blandt vore Egne og Fremmede øvde høieste Nydelse. Saa gjorde, for blot at nævne et Exempel, En, en Fremmed *), hvem virksom Jver for trængende og lidende Brødre gjorde Alt, hvad der kun havde Anstrøg af Luxus og Vellevnet, saa forhadt, at han med en Slags tilbagestødende Kulde forkastede enhver Foræring, man bød ham, naar denne var en Luxus artikel; han havde kun stedse for Øie det Gode, man havde kunnet udrette for de Penge, den havde kostet. "De veed altsaa ikke, sagde han sædvanligen til Giveren, hvor mange Trængster man kan lindre med en eneste Daler." Og er det nu Sandhed, hvad denne Menneskeven forsikkrede, og kunde af mangfoldig egen Erfaring forsikre, at med en eneste Daler lade sig endog saamange Trængsler lindre, og da hvilket Skrig mod Himlen, Skrig til Ham, den Verdens Dommer, der selv engang herveden græd med de Grædende, aftørrede saa mange Taarer, afhialp saa mange Lidelser, forvandlede saa mangen Sorg og Dubrevil, Læge i St. Germain en Laye, der var en meget veldædig Mand, og yderst omhyggelig i at pleie sine Patienter, ja der ei allene har Omsorg for dem indtil i de mindste Smaating, men endog for deres Familier. Smerte til Fryd, der selv fattig, saa gjerne delede med Fattige, ja forsikkrede, at ville paa hin Dag ansee hver Mundbid, hver Lædskeedrik, hvert Klædemon, der her raktes den Trængende, som rakt ham selv, og Benægtelse heraf, som Benægtelse mod ham selv. O, da endnu engang, hvilket Skrig til Ham, Skrig fra de Tusinder, Skrig fra de Hundredetusinder, ja Skrig fra de Millioner, der ødsledes og ødsles hen, joges og jages bort af Landet, for sildigen eller aldrig at vende tilbage igjen, uden at en eneste maatte blive, for at hielpe at mætte, lædske, klæde en Trængende, eller paa hvilkensomhelst Maade at fremme Landets Tarv. Vi bære Lænker og ledes af Vellyst og Stolthed tillige. Hin byder os med Glemsel af os selv, Familie, Medborgere, Fædreland, Dommer og Regnskabsdag, at bruge og nyde, hvad den har at byde vor forfinede og forædlede Smag af Skjønt og Behageligt fra alle Verdens fire Hjørner. Hvad den ikke formaaer over os, det formaaer Stolthed. Hvor hin slipper, tager denne fat. Og Du, siger den, tør finde det og det ikke synderlig skjønnere, end hvad der af samme Slags forarbeides i Landet, tør finde mangen Spise og Drikke af dettes eget Produkt velsmagende, imedens Du ofte maa næsten gjøre Vold paa Dig selv, for at nyde hine Udlandets finere og ædlere Men Menneske, hvor vil Du hen? Hvad vilman dog tænke om Dig? Vil man ikke med Din simple Smag ansee Dig for skrækkelig simpel, Vil man ikke fra Din Smag her slutte til Din hele øvrige Smag, til Din hele dømmekraft, *) Men Stolthed, hvor vil Du hen? Hvad gjør Du dog, Du er jo her værre end Vellyst selv. Jmedens denne gjør os til Syndere med, gjør Du os til Syndere mod Naturen. Fortsættes.)*) Saa sluttede Romerne fra Pave Adrian, VItes Smag. Men og hvilken Smag! Hans Lækkerbidsken var, man tænke engang, var – Stokfisk En vis fornem Madame pleiede at sige om en Fleskekage: "Aa saadan en Skomagertærte smaade ikke saa galt, naar den ikke var saa uforskammet gemeen."(Jndsende.)¬