Politivennen, 1804-01-01
Et par Ord om frivillige Bevæbninger. J Krigstider at tillade Avanturiers ved Oprettelse af frivillige Korpser at forstærke den regulære Krigsmagt; at væbne en Mængde ja den hele Masse af Borgere, for i den yderste Nød at opholde Staten; det har oftere været seet i større og mindre Stater; men midt i Freden at danne alle Borgere til Fædrelandsforsvarere, og saaledes paa engang at fremtrylle for den lille Stat en Forsvarsstyrke, der syntes kun egen for firdobbelt saa mægtig Stat, - det Exempel var det Danmarks visse og selvstændige Regjering forbeholdet at give Europa. Lidt efter lidt ville de Borgerkorpser, der i Førstningen opvakte endeel Tvivleres Spot, vorde skjønne og paalidelige Bolværker imod fremmed indtrængende Vold; med øvet Haand skulle de, der før næsten skælvede ved at see en Kanon, nu affyre den, og dens Kugle traffe. De egentlige Tropper kunne i Tilfælde bruges med mere Raadighed, thi Fæstninger kunne betroes til danske Borgere og forsvares af dem. Den udvendige Sikkerhed voxer, thi den Stat, der fremfor alle Curopas Stater Udmærker sig ved sin Kjærlighed til Freden, vil det lettere tilstaaes at dyrke denne sin Skytsgudinde, naar man seer, at hendes Tempel omgjærdes af et heelt Folk af Krigere. Denne Gjenstand, denne i Fred gjorte Crobring, fortjener hele Nationens Glæde og Statsstyrernes opmærksomste Agt for at pleje, fuldkomme og vedligeholde den. Enten er Borgervæbningen et glimrende Jntet, eller den er en tredie Krigsetat, ikke mindre vigtig, end nogen af de to andre. Naar man 1.) lægger alt det behagelige og muntrende i en Borgerkrigers Kaar, som kan lægges deri og 2) borttager alt det tyngende og skadende som ikke er virkelig uomgængelig, saa vil man have handlet saaledesat man med Vished kan vente den største Garn af en saa stor Jndretning. Til det første Øjemed virker det at lade Jndretningen beholde den største mulige Anseelse af Frivillighed. Hvilken Undersaat yder ikke heller sin Tjeneste af fri Vilie end buden, og hvilken Fyrste vilde tage som Tvangsgivt hvad han kan erholde som frivillig Gave. Det virkede til samme Øjemeed, at anstille offentlige Skydeøvelser, i Skikkelse af Folkegilder, hvor de bedste Skud, uden at Persons Anseelse kom i Betragtning, (thi ved saadanne Gilder maatte Borgersoldater være lige med Borgerchefen; Subordination i muntert Lag er Daarskab) erholdt offentlige af Regjeringen udsatte Belønninger. Endelig virkede didhen, at give Borgerkrigerens Offiseer samme Agtelse i Staten som de to gamle Etaters. Meget ofte er denne Punkt omtalt, og desværre ofte med Lidenskabelighed. Tingen synes imidlerid let at afgjøre. Hvad vilde der blive af et Regiment i en Armee, hvis Offiserer vare ringere i Rang og altsaa (thi det er det samme mindre agtede, end de andre Regimenters? Borgeroffiseren kan tjene uden Lønning Dette er sikkert de flestes ønske. Men haaret er det naar han ved hver Skildvagt han gaaer forbi skal høre eller bemærke den Tanke: Det er kun en Borgeroffiser. Man siger i Almindelighed, at Kongen giver Soldaten et lille Brød men en for Ære. Jeg ønsker ham ikke mindre Ære, og saa stort Brød som gjørlig; men Borgeren, der skatter for at Soldaten kan lønnes, og med Opofrelse selv gjør Soldatsdaad, ham ønsker jeg samme udvortes Ære som hin. Det andet Hovedøjemeed, at borttage alt det tunge, alt det opofrende for Borgerkrigeren, som kan borttages, er maaskee endnu vigtigere end hint. Da et Onde altid føles stærkere end et Gode, saa er Fritagelsen fra et Onde os gjerne kjærere end Erholdelsen af et Gode. Det Tungeste for Borgeren er soldatmæssig Tvang, overalt hvor den er unødvendig. Al Prunkereriering, der ikke sigter ligefrem til at skaffe ham den væsentlig. Dulighed, er en sand Tynge for ham. Opofrelse er det for ham at tage sin Tid fra sin Haandtering, ved hvis Drivt han skal erhverve Midler, til at udrede Skatter og Afgivter, ernære Familie, danne tilkommende Borgere og bidrage til den Fattigeres Underhold. Det er Pligt at berøve ham saa lidet af denne kostbare Tid som muligt. Saameget giver han selv villig, at han deri kan lare det, som er nødvendigt for at værne om sin By. Men hertil hører vist ikke heller megen Tid. Jeg anseet denne Post saa yderst vigtig, at jeg sikkeri tør haabe af enhver Chef for et borgerligt Corps, hvor endnu intet Reglement er, at han gjør de underdanigste Forestillinger til Bedste for sit Corps i denne Sag; ja, hvor endog Reglement allerede er givet, vil Forestilling til Lettelse aldrig vorde ilde optaget af den Regent, der har givet saa mange Prøver paa sin Kjerlighed til enhver Klasse af sine Undersaatter. Jntet uden sand Jver for en Sag, der synes mig af yderste Nytte og Vigtighed, har bevæget mig til at hensætte disse Tanker, der vist nok vil synes afbrudte og ufuldstændige; en Ting, som jeg ikke kunde undgaae, da jeg paa ingen Maade vilde være dadlende eller stiklende, hvilket jeg ikke troer gjør Nytte. Jeg haaber imidlertid at det Fremsatte vil blive værdiget Opmærksomhed af dem, der kunne gjøre, hvad jeg af Hjertet ønsker: at Borgerkrigertjenesten aldrig vorder et tungt og skadende, men et behageligt Offer, som Borgeren bringer paa Fædrelandets Alter. F. Smidt, Liiteratus.