Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-03-10
Odense. Natten til den 3 Martii imellem 12 og 1 Slet. opkom en farlig Jldebrand i Lumbye hos Gaardmanden Christen Rasmussen, hvis Gaard i Grunden afbrændte. Jlden havde, før man mærkede den, taget saa stærk Overhaand, at Konen knap fik sine mange smaa Børn reddede næsten nogne, hvoraf dog een blev tilbage, og Manden fik neppe Qvæget reddet, før Gaarden var saa omspendt, at han med stor Nød slap ud igiennem et Lochul. 10 Bester bleve brændte, 16 Faar, 3 Sviin, alle smaa Creature, Kornet, Vogne, Redskaber, Boehave, Linnet og alt hvad de havde, uden nogle Sengeklæder, som dog ere forbrændte. Man veed ikke, hvoraf Jlden kom, uden at den var stærkeste til Gaden ved Faarehuuset og Tørvekuven, da man blev den vaer. Det saae meget farligt ud for den største Deel af Byen, eftersom Gaarde og Huuse ligge pakkede meget, tæt paa hinanden, og Vinden bar lige derpaa. Jlden fløi som et Snee=Fog paa Præstegaarden, som dog var den tredie Gaard derfra, ja endog paa en Gaard og nogle Huuse, som laae længere borte. Man saae endnu med Forundring Gaarden ligesom udbrændt midt iblandt Huuse og Gaarde, og at et Huus, som var ikke 3 Trin derfra paa den Side Vinden bar til, staaer ubeskadiget. Men ved Guds Tilskikkelse var en god Regn falden Aftenen før, at Ilden ikke saa snart kunde fænge paa de vaade Tage, Vinden blæste og kun gandske sagte, og vendte sig lidet, da det var allerfarligst, næst Guds Hielp maa man og tilskrive Byens Redning, at derkom Folk i rette Tid fra Stige. Saasnart de vare opvakte og advarede ved Vægteren, kom Kiøbmand Jørgen Andersen og Skipper Rasmus Rastrup selv hver med sin Sprøite, og havde fleere Skippere og Matroser samt Brandhager, og Spande med sig, og det maa siges til deres Berømmelse, at Skipperne ved gode Anstalter og utrættet Flid, og Matroserne med største Hurtighed viiste sig ved denne Leilighed som retskafne Folk. Som noget sær forunderligt og et Beviis paa Guds Beskiermelse kan anføres det, som vederfores en liden Dreng omtrent 5 Aar gl. Da Moderen vilde redde Børnene, blev denne forvildet for hende, og da hun tænkte i Forvirringen, at han var kommen ud, hørte man ham siden skrige inde i Jlden, men det var da umueligt at redde ham. Han var, som han siden har sagt, løbet indefter sine Træskoe, og da han ikke kunde komme ud igien for Jld, ikke heller kunde bærge sig for Røg, krøb han i en Seng langt ned under Dynen, og der faldt i Søvn, man bejamrede ham længe, som et ynkeligt Rov for Ilden, men omtrent 3 Timer derefter, da Taget var faldet, og man med Sprøiten havde faaet Gang paa Jlden, vilde man slaae en Væg ind for at redde en Seng; men da Leeret faldt paa Drengen, skreg han, hvorpaa man rev Væggen og derpaa Drengen ud, og kastede ham igiennem Ilden uskadt. Saaledes havde han under Guds Varetægt sovet trygt i 3 Timer midt inde i Jlden. Just det Sted, hvor han laae, modstod Jlden allerlængst, og der stod endog en Væg næsten uskabt efter Branden; hvortil den naturlige Aarsag var denne, at der laae en stor Mængde Korn derover paa Lo tet, at Jlden ikke saa hastig kunde trænge igiennem. Det er at beklage, at Gaarde og Huuse i de fleeste store Byen, paa Landet ere saa nær sammenbygte, og at derimod Jldebrand er ingen Anstalter; ikke engang Brandhager og Stiger, hvor dog Straa=Tagene gjorte dem allermeest nødvendige.