Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-07-10
Jndenlandske Efterretninger. Af det af Justitsraad Reiersen beslaglagte, men af Cancelliet frigivne Fredagsnummer af "Fædrelandet tillade vi os at hidsætte følgende Artikel Tæppet er faldet for det store, aldrig forhen seete Drama, der en heel Uge igjennem har oplivet og henrevet, ikke blot Kjøbenhavn, ikke blot Danmark, men hele Norden; det, hvori Characteerrollerne udførtes af tre Nationers livsfro og aandsforrige Ungdom, medens Qvinder og Oldinger, Bønder og Embedsmænd, Handlende, og Haandværkere kappedes om at overtage Birollerne; - Tæppet er faldet for dette straalende Tableau, over hvis brogede Tummel og jublende Begeistring Fredens og Forsoningens Due svævede med Haabets Oliegreen, for disse pompeuse Masser, i hvis Bevægelser en stor Tanke skabte Harmoni og Heelhed; – det er faldet, men det hæver sig igien; Efterspillet begynder. J dette er det det kongelige danske Cancelli, der har overtaget Sene-Jnstructeurens Hverv, det er Generalfiskalen, hvem Hovedrollen er betroet, det er Criminalrettens og Høiesterets Skranke, hvorhen Skuepladsen er forlagt. See J nu hvor høilig J have taget Feil, J, der berusede af Øieblikkets Fryd, kastede Eder i Jllusionens lokkende Armee, J, der drømte om en virkelig og varig Fred mellem det Nye og det Gamle, mellem Fremtid og Fortid mellem den offentlige Mening og Systemet; J, der bildte Jer ind, at nu var Alt saare godt og skulde vorde saa til Dagenes Ende, J, der i Regjeringens og Autoriteternes velvillige Tjenstagtighed saae et ubedragelig Varsel om, at den indre Kamp mellem uforsonlige Anskuelser og Partier var gaaet over til en venskabelig Kappestrid, om hvem der bedst kunde forhverve Fædrelandet Fremmedes Agtelse og Velvillie? Men hvor kunde J ogsaa hengive Eder til slige sangvinske Drømme, Ere J da ikke blevne sluffede saa ofte, hvor Eders Forhaabninger vare langt mindre grebne af Luften, Vide J da ikke, at Livet ikke er en fortvarende Helligdag, men en lang og møisom Hverdag, med saa, saare saa, festlige Secunder, Er det da saa forunderligt, at Ungdommen i sin Glæde kan være tumlet imod og have brudt Hul paa den gamle gode Ordens Sprinkelværk, som derfor trænger til omhyggelig at udbedres; at dens poetiske Begeistring kan have svunget sig ud over Lovens prosaiske Bogstav og behøver at tvinges ned igjen til Jorden? Er ikke allerede det smukt og al Paaskjønnelse værdt, at man med rolig Værdighed har iagttaget den uvante Bevægelse, og først nu da dens Bølger af sig selv have begyndt at lægge sig til No, gjør Skridt for at vise den tilrette; at man har ladet de unge Mennesker drage gjennem Gaderne med Sang og Musik, at man har aabnet dem alle Herligheder og alle Porte, at man har ladet deres Commers forstyrre de fredelige Borgeres Nattesøvn og kun anvendt Politiets Magt til at bane dem Vei og beskytte dem mod al Forulempelse; men derimod først nu, da de Fremmede for største Deelen ere vendte hjem, og vore Egne have havt Tid til at sove Rusen ud og indordne sig igjen under de vante smaa Forhold, drager dem til Regnskab for hvad de maatte have forseet sig, Ja vistnok er dette smukkere, end om man ved ængstelig Tilbageholdenhed og uvillig Tværhed, eller endog ved barske Forbud havde paadraget Nationen, Ugjæstfrihedens Skam, havde bortskræmmet Glæden og vakt Forbittrelsens Furier. Men - for det Første har man ikke været saa rolig og ubekymret, saa velvillig og eftergivende, som det hidtil har seet ud for Verdens Øine. Blandt de Faner, hvormed Studenterne havde paatænkt at smykke deres festlige Optog gjennem Byen, var ogsaa een, i hvilken man havde symboliseret de tre Nationers fælles Nationalitet ved Fremstillingen af de tre nordiske Løver paa en rød og blaa Dug - de tre Nationers Hovedfarver. Et kongeligt Rescript forbød denne Fanes Brug. Man adlød den kongelige Villie, ikke blot uden Modsigelse, uden Knur, men i dyb Taushed, uden nogensomhelst offentlig Omtale, ikke fordi man var slaaet af Bevidstheden om nogen ond Hensigt, men deels fordi man for ingen Priis vilde forstyrre den gode Stemning, saalænge de Fremmede vare her, deels fordi man antog, at den kongelige Villies Tilkjendegivelse var et Forbud om, at den Licens, der i en Provinds af Riget hidtil er dreven med Faner og Symboler af en vitterlig oprørsk Betydning, ikke længer vilde blive taalt; for at vinde dette, havde man gjerne underkastet sig langt større Opoffrelser end en Stump Silketøi. Blandt de Sange, som vare skrevne af Danske ved denne Leilighed, var ogsaa een, bestemt til at afsynges ved Afskeden; at den i Jndhold og Form er lige lovlig, derfor var det Beviis nok, at den uhindret er trykt i dette Blad, uden at vi endnu have spurgt til nogen Action, ikke desto mindre blev den tilbageholdt af Gjennemsynet ud over den Tid, da den skulde været brugt, og Politidirecteuren, hvem den var bleven meddeelt af Gjennemsynet, lod sig det end yderligere være magtpaaliggende at forbyde dens Brug under Paaberaabelse af hiint Rescript. Her er det ikke Stedet at undersøge, om ikke baade Fane og Sang ved disse Forbud fik en betydning, som de aldrig vilde opnaaet, hvis man havde ladet begge Deele gaae ubemærkede hen, men disse Facta vise, at Roligheden ikke var saa dyb, Velvillien ikke saa ubegrændset, som Mange mulig have troet. Og hvad er det dernæst, der er gjort eller sagt, under hiin Fest, som er saa forbrydersk i sin Tendens, saa farligt i sine mulige Virkninger, saa vidt forskjelligt fra hvad der hidtildags er yttret ved lignende Anledning, at Statsmagten ikke blot ikke kan lade det hengaae upaatalt, men maa reise sin frygteligste Anklage derimod, maa sætte sin fornærmede Majestæts meest truende Repræsentant, Generalfiskalen, i Virksomhed? de 32 Hvad Andet, end at de Tvende af de Anklagede have talt om Nordens Eenhed og den Tredie og Finland, Det maa indrømmes, at disse Gjenstande ere kildne, ikke saa meget for deres egen Skyld eller for vor egen Skyld, som fordi en vis fremmed, med os venskabeligt forbunden Magt ikke kan taale at høre dem nævne, og fordi man nu engang er vant til hertillands at være meget høflig mod fremmede, med os venskabeligt forbundne Magter, især naar deres Magt er større end deres Venskab. Men da det nu engang er saa, at et Folks Sympathier og Antipathier ikke lade sig afpasse efter Diplomatiens Waterpas, og at et Sprog ikke kan opoffre sine Navne og Begreber for fremmede Magters Venskab; da det er saa, at begge hine Begreber laae meget nær for et Møde af de nordiske Unversiteters Ungdom, saa nær, at hele Mødet lettere kunde være forpurret, end Nordens Eenhed og Finland forbigaaede med Taushed, naar det engang var kommet i Stand, saa skulde man troe, at det kongelige danske Cancelli maatte have fundet sig i det Uundgaaelige, med mindre den Omtale, der var bleven hine Gjenstande til Deel, var af en sær foruroligende Beskaffenhed.