Aalborg Stiftstidende, 1827-09-29
Det forekommer mig, at hos Sydboen er denne Sands langt svagere; i Tydskland reise Ynglinge i Hobetal til Hartzen, Sachsens Bjergegne og til Schveits, for at lære Naturens Skjønheder at kjende; hos Englænderne hører det til god Opdragelse at have gjort Turen til Fastlandet; men Jtalieneren falder det næsten aldrig ind at besøge Appenninernes Toppe eller Ætna, eller de nærmest tilgrændsende Dele af Schveits, og paa denne Side af Alperne er en Reisende fra Syden, der ikke har bestemt Ærinde, et sandt Særsyn; medens i det sydlige Europa, især i Jtalien, bestandig flere tusinde Reisende findes. Vel vil maaskee Sydboen svare: at Kunsten og Oldgranskning tiltrække mange og at Nordboen reiser til Syden for at see den skjønne Natur, som han ikke har hjemme. Men de fleste Reisende interesserer dog Naturen lige saameget som Kunsten og om end Sydboen meente, at den ham omgivne Natur er skjønnere end den paa hiin Side Alperne, saa maatte dog, naar han havde Sands for Naturens Phoenomener, den Betragtning, at han ved at passere Alperne vilde faae en anden høist forskjellig Natur at see, bringe ham til at gribe Vandringstaven. Over Jtalien have vi Reisebeskrivelser i hundrede, ja næsten tusindviis, af Fremmede; men næsten ingen af Jtalienere; det er næsten blot fremmede Digtere der have besjunget Jtaliens Naturskjønheder, og Landskabsmaleriet er en Kunst, der kun lidet drives og agtes i Jtalien. Medens i Norden Stædernes Beboere gjøre deres Spadsereture i Haver og Skove, saa kjøre og gaae de i Jtalien dagligen op og ned af Byens Hovedgade til corso). Saa svagt som i Almindelighed det Jndtryk end er, hvilket Naturen gjør paa Mennesket, saavel fordi det svækkes af Vanen, som fordi Menneskets Aand, er saa ofte for fløv til at opdage og beskjæftige sig med det aandelige Fuldkomne, som er forbundet dermed, saa kan dog den skjønne Natur undertiden, naar Synet af den er nyt, og naar Siælen derved overlader sig til følelsesfulde Betragtninger, gjøre et overordentligt Jndtryk paa det menneskelige Hjerte. En Mand af god Forstand har fortalt mig, at da han første Gang betragtede den dellige Egn, som kaldes den Plauiske Grund, og som ligger i Nærheden af Dresden, fra et Vindue ved Solens Nedgang, saa rørte dette Syn ham saa mægtigt, at han udbrød i en veemodsfuld Graad. - Troe mig paa mit Ord, siger Kotzebue ved i sin Reisebeskrivelse at omtale de Tyrolske Bjerges Skjønhed, mere end eengang, maa paa denne Reise Taarer uvilkaarligen trænge sig frem i den Reisendes Øine. (Dansk Overs. 1 D. 59). Aarsagen til, at dette stærke Jndtryk af Naturens Skjønhed yttrer sig paa denne Marde, bliver os forklarligt, naar vi læse om den omtalte Prof. Meiners i hans Breve over Schveiz, hvilke Virkninger Synet af de deilige Egne ved Bodensøen frembragte hos ham, Midt imellem disse Naturens Underværker, siger han, var det mig ikke muligt at blive i Vognen; vor Glæde var ikke rolig og stille saaledes som den skjønne Natur ellers pleier at frembringe den; men meget mere en urolig Henrykkelse, som satte vort Blod i en kjendelig stærkere Bevægelse, og som opvakte meddelende Følelser. Jeg vilde derfor vist have nydt Skabningens Herligheder endnu mere inderlig, naar jeg kunde have nydt dem med mine øvrige Venner; nu forekom det mig bestandigt, som jeg ikke kunde fatte alt med mine Sandser, eller som jeg ikke var det værdigt fremfor mine Venner at beskue saadan en Herlighed. - To Betragtninger, som lettelig kunne fremlokke veemodsfulde Taarer af Øiet. Saadanne Sindstemninger høre imidlertid til de sjeldne i Menneskelivet; i Almindelighed ere Menneskenes Følelser for den Naturs Skjønhed, som omgiver dem, kun svage og svare ikke til dens Herlighed. Men det staaer meget i Menneskets Magt at overvinde sin aandelige Dorskhed og at gjøre sig Livet i denne Henseende meere behageligt og rigt paa Nydelser; ikke ved, om Tiden endog tillader det, at opholde sig meget længe i den frie Natur i den skjønne Aarstid og overlade sig til dens Jndtryk, thi derved vilde man kun svække det; men ved med Opmærksomhed at betragte dens Phoenomener. Jo mere man lægger Mærke til Planternes og Dyrenes Dannelse, de Tegninger, som pryde deres Legemer, til Træernes majestætiske Former, til Jordens grønne og blomsterklædte Bedækning og til de forskjellige Virkninger, som de forskjellige Stillinger, af Solens og Maanens Lys frembringe; destomere vil denne Følelse for Naturens Skjønhed blive opvakt og dannet hos os. Det Menneske, som saaledes henvender sin Opmærksomhed paa den ham omgivende Natur og øver sig i at betragte den, aabner sig en rig Kilde til Glæder, som Mængden af Menneskene slet ikke forstaaer sig paa at nyde. Her paa Jorden er forresten Naturens Skjønheder, saa store og Guds Gierninger saa beundringsværdige og tillige Menneskets Følelse for dem saa svag, at man ikke kan troe, at de ere bestemte for Menneskene allene. Naar Dyrene kunde raisonnere og de vilde anstille Betragtninger over Naturen og dens Forhold til dem, saa vilde de tage meget feil om de vilde indbilde sig, at denne Klode var skabt allene for deres Skyld; de vilde da oversee mangfoldige Indretninger og Anlæg, som bevise, at den er skabt for langt fuldkomnere Skabninger end de, og for hvis Skyld de tildeels selv ere frembragte. Men Menneskene tage upaatvivleligt ikke mindre feil, naar de indbilde sig at Menneskenaturen er Endemaalet for denne Planets Bestemmelse: de utallige Skjønheder, som Naturen indeholder, og som de ikke formaae at nyde; dens vise og underfulde Indretninger, som de ikke kunne fatte; hele Menneskelivets moralske Spil, hvis fulde Betydning og Lære righed de ere langt fra ikke istand til at gjennemskue, røber denne Klodes yderligere og høiere Bestemmelse og gjør den Troe høist sandsynlig, at Menneskeverdenen er omgiven af en høiere, endskjøndt for den usynlig aandelig Verden. Men høie og frydefulde ere de Udsigter, som denne Verdens Skjønhed aabner for os. Have vi nogentil rigtigt erkjendt, at det Skjønne er Glædens reeneste og varigste Kilde, at intet fortryller Sjælen i den Grad, som Følelsen af dets Tillokkelser, hvad enten vi saa betragte det i det menneskelige Legems Form, eller i Konstens Frembringelser, eller i Naturens underfulde Indretninger; have vi engang fattet, at det Skjønnet Væsen bestaaer i det aandelige Fuldkomnes Aabenbarelse i det sandselige Behagelige, saa begribe vi hvad det er som fortryller os i det Skjønnes Natur, det er Guddommens Aabenbarelse i den sandselige Verdens Behagelighed. Derfor hæv Dig til Haabets Frydefulde Følelser sløvgjorte eller bekymrede Aand, som holdes indsluttet i det grovere Legemes Fængsel og den gjennemgaaer din Udvikling og din Prøve! lad Naturens overvættes Rigdom af Skjønhed; lad Guds Gjerningers underfulde Herlighed forkynde Dig den høiere Glæde Du gaaer imode, ligesom det Baand, der fængsler de aandelige Væsener, bliver i Tidernes Følge og Omvexlingernes Række stedse meere løsnet saaledes vil Du stedse klarere skue Guds uendelige Fuldkommenhed i den sandselige Verdens Behagelighed. Da vil Sallighedens evige Kilder først oplades for Dig, og jo mere Du nærmer Dig til den Uendelige, destomere vil den himmelske Skjønhed udfolde sig for din henrykte Aand og i en stedse voxende Herlighed; Du vil finde den skabte Verden stedse skjønnere; dens Betragtning mere saliggjørende, som Du vil blive istand til med en større Klarhed at skue Guddommen aabenbaret i den Vittigheds=Produkter og skarpsindige Bemærkninger. Lichtenberg.