Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-08-06
(Fortsat.) Paa denne Maade har Rusland opnaaet sit Formaal, Europa modsætter sig det ikke og den hellige Alliance bliver ikke brudt. Det har ved denne Fremgangsmaade tilfredsstillet sin Jnterresse og efterkommet sin Forpligtelse. Dets Forpligtelse, som bestaaer deri, at den har holdet en Alliance oprettet, hvorpaa alle Regieringers Sikkerhed paa Fastlandet beroer, og dets Jnterresse, at det vil komme til at erholde, i hvad for et Udfald saa de Skridt ville faae, som dets Allierede ville foretage sig mod Porten, det som der mangler det, nemlig Hav og Sal. – Men hvad kan da egentlig være Hensigten og Resultatet af disse Skridt, de ville hvorledes man ogsaa vil forhold sig derved tiene til at forskaffe Rusland næsten er fuldkommen Jndflydelse paa Grækenland. Denne Jndflydelse kan ikke meere omtvivles, fordi Rus tand har allerede erholdet den ved den Stilling, som det har antaget; Jngen formaaer at giøre det den stridigt. Ja Magterne have ved at tiltræde det Ultimatum, som det har ladet forelægge Porten, erkiendt den Ret, som det har dertil. Vis nok en uforsigtig Erkiendelse; men Magterne indrømmede det for at undgaae Øieblikkets Farer, og som hverken deres Stilling eller Tidens Forandringer ville tillade dem at tage tilbage. Dette Ultimatum indeholder de Betingelser, som Rusland har dicteret til Grækernes Fordeel. Forkaster Porten dem, saa bliver Krigen erklæret, antager den dem, saa bliver Freden forlænget. (Fra Russisk Side forestilles Sagen paa en ganske anden Maade. Rusland, hedder det, har slet ikke antaget sig Grækernes Sag, det er blot kommet i Strid med Porten, fordi denne har gjort et Brud paa de sluttede Traktater og fornærmet den Russiske Keiser i hans Gesandts Person.) Porten løver med at erklære sig derover, fordi det forekommer den farlig at giøre heri et Valg, og det er det virkelig ogsaa. Erklærer Porten sig for Krigen saa kan den ikke giøre Regning paa nogen udvortes Understøttelse, fordi Rusland lod sig i Forveien auctorisere til at erklære den, ved det, at dets Allierede gave deres Samtykke til dets Ultimatum. Bliver Porten overladt til sine egne Kræfter, saa kommer den til at føre en ulykkelig Krig, som den vil ende ved at miste sine Lande i Europa. Antager Porten derimod Ultimatet, fordi den dertil drives af Nøden, saa vil den vel undgaae Krigen, men kun derved komme i en værre Stilling. Thi hvad vil i Gierningen blive den Regierings Skjebne, som er tvunget til at erkiende en Magt, som den frygter for at erklære Krig, som Protector for sine Undersaatter og som Dommer imellem dem og sig selv, den vilde da komme til at prøve samme Skjebne, som de Østerlandske Konger fordum med Hensyn til Romerne. Hvilken Rolle vil da ikke Rusland komme til at spille saavel med Hensyn til sig selv og til dens Undersaattere. (At Porten lader en saa lang Tid hengaae inden den søger at bielægge sine Misforstaaelser med Rusland for at kunne giøre Brug af sin hele Statskraft mod sine oprøriske Undersaatter, viser tydeligt at det Russiske Ultimatum indeholder noget, som falder den overmaade bittert at fordøied. At Porten er saaledes udsat for den største Fare er en Følge af, at man anvender den hellige Alliance til at understøtte de offensive Kræfter i Tyrkiet mod de defensive, Store Publicister retfærdiggjøre vel denne Fremgangsmaade og paastaae, at den hellige Alliances Grundsætninger kunne ikkun anvendes paa christelige Nationer; men afgjort er det dog, naar man understøtter Nationer imod deres Regieringer, saa roster man disse overende. (Men dette benægter Ruslant paa det alvorligste at den giør, og Mod beviset lader sig i det mindste ikke føre, i det høieste vil den kun indrømme, at dens tilfældige Misforstaaelser med Porten kunne indirecte og ikke efter dens Hensigt tiene til en Understøttese for Grækene), Krig eller Fred ville derfore paa samme Maade bringe Grækenland under Ruslands politiske og militaire Jndflydelse under Titelen af Erobring eller Beskyttelse. Hvad der forresten vil blive af Grækenland eller hvad man vil giøre deraf er endnu tilhyllet af Fremtidens Slør (det er sandt, men saameget kan man dog bestemt sige i Forveien: Grækenland bliver ikke mere hvad det hidintil har været, dets Beboere blive ikke Tyrkernes Slaver.) Denne Jndflydelse som Rusland har opnaaet med almindeligt Samtykke vil fuldende Bygningen af dets Almagt det vil herefter omslynge Fastlandet efter dets hele Bredde, saa at det kan angribe det til Vands og til Lands fra Syden som fra Norden. (Forfatteren tillader sig med en vel dristig Haand at løfte Fremtidens Slør i Veiret). Men den uventede Rolle, som Rusland spiller paa Jordens Skueplads maae den mere tilskrive Civilisationens Jndførelse i sine udstrakte Besiddelser end sin Erobringssyge. (Vist nok, kun saare lidet af sin Magt har Rusland frataget det civiliserede Enropa. Polen kunde neppe regnes til dette.) Rusland har ikke ved at angribe, men ved at forsvare sig lagt sine Kræfters Storhed for Dagen, man føler, at det er de andre Magter overlegent, fordi Nature, har gjort det uangribeligt. De besynderligste Tidsomstændigheder have bragt det saavidt, at maa har fortroet det Omsorgen for den offentlige Rolighed. Da dette Folk har opnaaet dette Punkt, saa føler det nu nye Fornødenheder, som det tilforn de kiendte, da det endnu var barba T. det opfører nye Stæder for sin Jndustrie og dets Handel arbeider paa at aabne sig Havne for at finde nye Forbindelser, som blive hver Dag nødvendigere for det (En følgerig politisk Sandhed, som ikke nok kan tages i Overveielse). Ruslands Civilisation kommer saaledes Europas Civilisation i Møde; og dets Stridskræfter, som voxe til med Hurtighed ville giøre dets Magt uforholdsmæssig mod de øvrige Nationer, som have allerede opnaaet deres Maximum; indtil en stor Nødvendighed vil tilveiebringe et Stød, imellem dem; men hvortil Tider ikke lader sig bestemme og Følgerne ikke beregne. (Hvorledes skal man derfore omgaaes Kæmpen, hvis Vært man ikke kan standse, og hvis Kræfter man ikke kan svække, man skal ikke smigre ham, ikke heller vise Frygt for ham, eller røbe at man mistænker ham; men maa skal vise at man bærer Agtelse for hans Characteer og at man sætter Tillid til ham. Af al Slags Modstand holde Jntriger mindst ud; tapper Modstand, naar den giøres fornøden, længere, og moralst Modstand, længst, thi da har man erhvervet sig en Allieret i sin Modstanders eget Hierte, Saalænge en Keiser af en Alexanders Tænkemaade beklæder Rusland Throne vil det omtalte Stød imellem Rusland og det øvrige Europa ikke kunne befrygtes. Han har sat sig for at vise Verden, at der i en dobbelt Forstand kan gives en Alexander den Store.)