Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1809-03-04
Bergenske Adressecontoirs Efterretninger, 45de Aargang. No. 9 for 1809. Udgives ved Toldprocureur Geelmundens Enke. Løverdagen den 4de Marts. Paa Plader. At vere Alt for sin Mand, fine Børn, forHuus; At opfylde Konens og Moderens store Kald, blev Qvindens skjönne Bestemmelse, og neppe kjendte vi nogen, der arbeidede troligere til dette Maal, end den Rerskafne, hvis Støv hviler herunder: Adame Anna Hendriche Remisch, föd Bolman, der faae sit Livs förste Dag den 11te August 1777, sin sidste Dag den 21de Februar 1809. I Sösters Sted. rakte hun sin nu igjenlevende dybt sörgende Mand, Hr. Instius Ræmisch, den 27de October 1807. en trofast Haand paa Livets Bane, lægede hans Saar, erstattede hans Tab. Hun syntes at være gjemt af det blide Forsyn, for at være ham Alt i Alts Sted. Til hans vidtløftige Næringsvei, stod strax færdig den kloge og vindskibelige Huusholder; til hans moderlöse Smaa smilede Moder i Moders Sted; med ham selv udstrakte den ömmeste Ledsgerinde aabne Arme. Kun et Kjerligheds Part: en Sön föde hun ham, en stedse levende og ny Forglemmige, fra den desuden Uforglemmelige. Men af vi födes for at önske, önske for at de, blev atter her omqvædet, paa det menneskelige Livs Obestandighed. En skjön blemst lægge vi med fandru Haand paa den Ædles Urne: i kand Religioritet. Hendes sidste Fölelse, medens hun havde endnu sin fulde Selvberikhed, var Tak til Forsynet for dets faderlige Förelse med Hende, for de milde Vingers Skygge. der strax udbrede sig over den fader og moderlöse. Han modtog Jesu Erindringsmaaltid med en Lyst og Længsel, som indaandede Læreren denne Tanke: Salige ere de, som bungre og förste efter Retfærdighed. Endelig, skjöndt kun 31 Aar, talede hun om Döden med en Blidhed, som om en vennehuld Engel, der kom for at afhente hende, og i sin Sygdoms förste Udbrud beskikkede strax sit Huus, som den, der skulde des og ikke leve. Mand! Du tabte, og hvormeget, og saa meget mere, som Du paaskjönnede hvad Du havde. Forsmaa ikke en Vens kun simple, men velmeente Trøst, som han indslutter i disse faa Ord: Et Forsyn vil erstatte, Gud samler de Forladte Paa Pladen. Død er alt Levendes Lod, Nu bortrykkes Ynglingen. i blideste Vaar: nu fældes Manden i al sin Styrke; nu igien segner Oldingen i Graven, Held hver den, som med roligt Sind gjør Overgang fra Tid til Evighed! Dette store, dette saa vigtige Skridt blev, ak, alt for tidlig for Jgienlevende tilbagelagt af den elskede, men nu salige Johannes Svendsen, Kjøbmand i Bergen. Fem Maaneder efter at han havde opnaaet det ni og fyrgetyvende Aar af sit Livs Alder, efter meer end 23 Aars velsignede Ægteskab blev han, den 25de Februar 1809, pludselig bortkaldet: fra sin elskede og inderlig rørte Hustru, Velædle Madame Karen Sophie Brochman. og fra sine som sørgende Børn, som savne i ham den ømmeste Ven og Fader; en Fader, som med Blidhed og Kjerlighed forsødede saavel egnes, som andres tunge Dage. Derfor rinde nu Kjerligheds og Taknemmeligheds Taarer ved hans Grav, derfor velsignes hans Minde. Som i en qvægsom Blund, som Døden stille førte Over Livets Rand til salig Aanders Ro, Han pludselig, men og uventet hørte Det Budskab; kom til varig Glæders Bo, Men, Hustru, Faderføse, Eder huld tilsmille Giennem Sørgens Mørke denne Trøst: Fred boer trint om elsket Faders Hvile, Kaldet er hans Siel til Fryd ved Almagts Røst! Karen S. sal. Svendsens. Bergen den 4de Marts 1809. Maaned, til denne Byes Almisselemmer, for retages paa Manufakturgaarden, førstkommende Mandags Formiddag Kl. 9 for Domkirkesøgnet, Tirsdagen for Nykirkesognet og Onsdagen for Korskirkesøgnet, samt Sandvigen. Bergen den 4de Marts 1809. Reinertsen.