Viborger Samler, 1786-05-01
Hundrede og nogle Linier paa Vers. Ne qvid nimis. S. er det, om det sker, et andet, om der sømmer, At Mennesker om Menneskeer varsomt dømmer; Og om det skeer, er det uvarsomt ikke sært, Hvad Faren tit har gjort, faaer Sønnen gjerne lært 5. Om Bondens Tarv er skrevet mange sytten Sider, Og vigtigt er det, medens der er Folk og Tider; Men naar man henter Grunden til den ringe Stand, Hos en og anden Bonde fra hans Herremand, Var der ei ilde gjort, ifald man gik til Tiden. 10. Og Sted og Fliid og meer, som Trang giør stor og liden, Naar Naar flere Bække sammenløbe til et Sted, Da slider Strømmen stærkere paa Flodens Bred. Jo dybere der er i Kilden ned til Bunden, Jo meere vanskeligt, man slutter, findes Grunden. 15. Men naar man Horia opvækker i vort Land Hvo giætter: Den Opstandne er en Herremand, Det var fornærmeligt at dømme fra Forstanden, En heel Nation, fordi der fandtes en og anden, Som Lav, som Donqvixot, og er dog ingen klog 20. Udi et Land, fordi der gives kan et Drog? Man slutter - lidt forkeert - saa ofte til det Heele, Skiøndt man betragter kuns et enkelt af dets Deele. Og var det ønskeligt, før man afsiger Dom, Om der tilreede var hiin Broemands: Tænk jer om 25. Hvis man ved Leilighed anvendte denne Tanke, Man ei paa Herremænd saameget skulle anke Og det maa være tungt for mangt et ædelt Bryst, Der i sin undte Kreds udbreder daglig Lyst. Som med sin Rundheds=Haand mod Trangens Udbrud dæmmer. 36. Og tunge Tiders Nød og mørke Dage hæmmer. Ja mangen fattig Bonde kom i største Nød, Saafremt hans Hosbond ei forstrakte Rug til Brød, Et talrigt Huus foruden Brød og uden Penge, Fandt liden Hielp hos dem, som selv til Hielpen trænge, 35. Men Hielpen hentes fra den vist nok "Stolte Borg Thi det er stolt, at hielpe Trængte: lindre Sorg, Og tørre Graaden af forgrædte Brødres Øie, Der ei kan tvinge Brødet af sin viiste Møie. Naar Suk af Klynger smaae, saa tit en Taare tvang 40. Paa Fædres blege Kind, som kæmpede mod Trang Men sig mig, Læser, her, hvad vil du kalde Manden, Som stiller Tørst hos een og Hunger hos en anden. Den ømme Moder hielper til den ønskte Lyst, At mætte sulten Børn med ubekymret Bryst. 45. Som uden mindste Fordeel fattig Næste borger, Hvad der kan lette ham de tunge Nærings Sorger. At dette virkelig i trange Tider skeer, Er mangt Exempel paa, og jeg det daglig seer. Tit Herremanden kiøber Korn for egne Penge, 50. Vel hundred Tønder, naar hans Bønder til dem trænge, Og eget Forraad ei kan holde Trangen ud; Dog, dette kan enhver just ei - Men Herre Gud - Naar, nu de Mænd, som kan, udøver det tillige, Er det jo ædelt, stort - kan nogen andet sige, 55. Og er der end en Mand, som Lykken smiller til, Men af sin undte Overflod ei hielpe vil. Skal alle Herremænd da dømmes en for anden, At der er ingen god blandt Herremænd i Landet? Det var dog alt for haardt, at dømme saa en heel 60. Flok Folk for slette Mænd blot af en enkelt Deel. Hvo forestiller sig blot Catilinas Rænker, Og ei Fabricius ved Siden af ham tænker, Kan let forledes til den vrangelige Dom, Der var kuns slette Folk i det dog roeste Rom. 65. Der ellers er en Grund, hvorfore Verden driver Det gode ei saavidt, og mindre bedre bliver. Man taler meere om, hvo der er ond end god, Den Sæd, man vander til, slaaer gjerne snarest Rod. Man ofte veier lidt Tid, Sted, omstændigheder, 70. Der Menneskene til den reene Sandhed leder; Man fælde kan saa let i Ubetænksomhed, En Dom om Folk og Ting, man ei saalige veed. Den, som giør gode Vers, en stor Poet kan være, Maaskee, om han giør Skoe, de giør ham liden Ære. 75. Og er det vel saa sært, om hver, i Staden boer, Ei kan giør Reede for tilfuldt, hvor Maltet groer. Og hvo fortænker vel, om Byens Speilemager Ei Forskiel giøre kan imellem Eng og Ager. Men bagvendt saae det ud, om Maleren en Plei 80. Gav Skipperen i Haand og Tærskeren et Seil. En Herremand, man siger, Bonden lidet agter, Men den det rette Forhold mellem dem betragter, Og saa vil tænke sig i Herremandens Sted, Seer let, at begges Vel er fælleds Øiemeed, 85. Men hvis der udi Verden fandtes ingen Orden, Faldt al Lyksalighed jo gandske reent fra Jorden. Saa hver en Bonde æres af sin Herremand, Saavidt en ærlig Bonde væres bør og kan. Retsindighed og Stand saameget er ulige, 90. Men Bonden er jo dog ei Herremandens Lige. Og og Æren Grundstøt er i Monarchierne; Men Lighed derimod i Republikerne. Og sæt, at Bonden kom til Herremandens Taffel, Det blev ham fast en Tvang, især at bruge Gaffel. 95. En Fugl opsøger helst, i Bøgens Top en Qvist, En anden sidder best, paa Agren her og hist.