Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-29
Den berømte Franske Physiker Biot siger herom følgende: der gives visse Principer (Grund stoffer, subtile Materier, Aarsager til Naturphænomener) som man ikke kan see, ikke kan føle, ikke kan veie, som selv ikke røbe saamegen Materialitet ved Paavirkningen paa vore Sandser, som Lyset, og om hvilke man dog har ligesaa megen Grund til at troe at de ogsaa ere legemlige Væsner. Saaledes ere de ubekiendte Principer for de to Slags Electriciteter, som man kalder den glasagtige og den harpixagtige; man har hidintil ikke opdaget noget væsentligt Materielt ved dem; de lade ikke fornemme nogen Vægt, røbe ingen Ugiennemtrængelighed; de frastøde hinanden; men aabenbare kun deres Virkninger imod hinanden; i andre Legemer følge de deres egne Love, uden at disses Natur har nogen Virkning paa dem; dog ere de saa aldeles underkastede de Love, som ere foreskrevne de flydende Væsner, saa at man maa holde dem for at være saadanne flydende Væsner, og derfor ogsaa at være materielle; den samme Formodning lader sig anvende paa de to magnetiske Principer, som man kan faae til at give sig tilkiende i forskiellige Metaller. - Under en Forudsætning at Electriciteten er et legemligt Væsen, har man søgt paa allehaande Maader at forklare denne subtile Materies Beskaffenhed; den berømte Franklin formodede at der gives kun et Slags electrisk Materie, at den er overmaade fiin og udbredet over den hele legemlige Verden, at den har den Egenskab, at de Deele hvoraf den bestaaer frastøde hinanden; men at Naturens øvrige Legemer trække dem til sig. Naar et Legeme ikke optager i sit Væsen meere electrisk Materie end det kan rumme, saa er det ikke electriceret; men trækker det mere til sig, saa at den maae samle sig paa dens Overflade, saa er det positiv electriceret, og har det ikke trukket nok til sig, saa er det negativ electriseret; alle de electriske Phænomener skulle kunne forklares af Overgangen i Legemerne fra den ene Tilstand til den anden. – En Englænder Robert Symmers derimod søgte at bevise, at der maae gives to forskiellige electriske Materier. Sandsynligheden af saadanne Formodninger beroer paa hvormeget disse kunne stemme overeens med de Phænomener, som af sig selv give sig tilkiende, eller, som man tilveiebringer ved Forsøg. Man har ikke fundet de anførte Forklaringsmaader tilfredsstillende, men har udtænkt mange andre; man har eftergrandsket de Forhold, hvori Electreiteten staaer til Lyset, Jlden og Luftens Bestanddele; men endnu har man ikke bragt det saavidt, at man med Vished kan sige hvad Electriciteten er. Denne Tilstaaelse er ikke ydmygende for Menneskets Fornuft; thi hvorledes vil den tage sig paa at maale sine Kræfter med den guddommelige Viisdom; men den kommer aldrig tilbage fra sine Grandskninger over den physiske Verden, uden ved dennes Hemmelighedsfuldhed at føle sig giennemtrængt af Tilbedelse af Guddommens Storhed; og det gaaer den herved, som de Mennesker der omgravede deres Jord for at finde en Skat, denne fandt de ikke; men Jorden selv blev en Kilde for dem til Rigdom, saaledes lede (som det er bemærket) Menneskenes forgiæves Bestræbelser for at trænge ind i Naturens Hemmeligheder dem saa ofte til de gavnligste Opdagelser. 5. Den magnetiske Materie. Der gives intet Phænomen, som er meere frapperende for ethvert simpelt Menneske, end at see Virkningen af en naturlig eller konstig Magnet naar han ikke har seet det for. Man holder den over en Syenaal, og Jernet løfter sig i Veiret og flyver den i Møde, man holder den imod et Compas, og den trækker Skiven op til sig, eller den nøder den til at løbe hurtigt omkring og man forfølger den uden at komme den nær. Dette Phænomen strider mod hele Livets Erfaring: thi en Ting maae røre ved en anden naar den skal virke paa den, bemægtige sig den eller sætte den i Bevægelse; men her sees noget, som frembringer disse Virkninger uden at komme Gienstanden nær, man maatte holde det for et Mirakel, naar det ikke stod i enhvers Magt at eftergiøre det. Magnetens Egenskaber have ikke været aldeles ubekiendte i Oldtiden; at den gamle Græske Philosoph Thales kiendte den er allerede bemærket, og den Græske Skribent Plutark, som levede i det første Aarhundrede efter Christus, tillægger Ægypterne Kundskab om Magneten, og omtaler den saaledes, at man tydelig kan see at dens Virkninger paa Jernet vare ham bekiendte. Han siger nemlig: at Jernet bliver ofte ligesom tiltrukket af Magneten og følger den; men undertiden vender det sig bort fra den (De side et stride Cap. 6) saameget vidste de Gamle; men Magnetens Forhold til Jordkloden vare dem ubekiendte, og Compasset blev først opdaget i Middelalderen, flere Aarhundrede efter Jesu Fødsel. Man veed at den magnetiske Kraft egentlig forefindes hos en sortagtig Jernerts, som ogsaa kaldes derfor den naturlige Magnet; det er dette Mineral, som formaaer at trække Jernet til sig og at holde fast paa det. Man finder paa Jorden hele Klipper af dette Mineral eller saakaldte magnetiske Klipper; dette er Tilfældet med en Klippe ved Dunbarton i Skotland som forstyrrer Magnetaalens Retning (Geogr. Ephem. 1800. Juni 541.) det samme er Tilfældet med den saakaldte Compas klippe paa den hebridiske Øe Canney (Geogr. Ephem. 1809. Novbr. 281.) J det Asiatiske Rusland, findes høist mærkværdige Magnetbierge, saaledes et ved Floden Tagil, hvori der gives saa store Magnetstene, at man har gjort et heelt Alter i en Kirke af en eneste saadan Steen. Den berømte Naturkyndige Pallas bemærkede en anden Magnetklippe i de Uralske Bierge, hvori der vare saa uhyre store og mægtige Magnetstene, at naar man lod et Søm falde ned fra en Høide, saa kunde de trække det til sig i en Afstand af flere Tommer, og naar man lagde et smalt Jernblik paa et Stykke Marienglas, saa kunde de trække det til sig i en Afstand af nogle Fod, og en Magnetnaal kunde de sætte i Bevægelse i en Afstand af nogle Favne, (Zimmermann Taschenbuch der Reisen 1800 Pag. 3 – 35).Hr. Oxley fandt inde i Nyholland en Klippe Mount Exmouth, som virkede saa stærk paa Compasset, at Naalen dreiede sig rundt omkring og vendte imod Sønden istedet for imod Norden Journa of tvo Expeditions into the Interior of New. South Wales Side 258 – 59.) Magneten trækker Jernet til sig, ogsaa paa nogle andre Metaller yttrer den sin Virkning; den kan ogsaa meddele Jernet sin Egenskab ved Strygning, saa at det kan blive selv til en Magnet og trække andet Jern til sig; en saadan Magnet kaldes en konstig, og af denne betiener man sig ved Compassets Jndretning; een af de største Opdagelser, som nogensinde er gjort, og hvorved Menneskene, have lært at finde Vet paa Havet og tildeels ere blevne Herrer over det. Electricitetens Studium ledte dem til at udfinde Midler for at afbøde Lynildens Slag og Magnetens til ved Hielp af en liden Naal uden Frygt at vove sig ud paa Occanet; man kan sige at Jordklodens Cultur beroede paa Opdagelsen af et saa lidet Redskab. Man opdagede nemlig efterhaanden at Magneten foruden at besidde den mærkværdige Egenskab at trække Jernet til sig, tillige besad den endnu langt vigtigere, at naar man hængte den frit op i Veiret, saa vendte den altid med et Punkt mod Norden og med et andet mod Sønden. Man opdagede saaledes derved i Naturen en Veiviser, som sikkert kunde føre Menneskene hen til den Himmelegn, hvorhen det var deres Attraae at begive sig. Man kalder denne Egenskab ved Magneten dens Polaritet; denne kan ligeledes meddeles de konstige Magneter; enhver Magnetnaal har sin Sydpol- og Nordpol; bringer man to saadanne Magnetnaale sammen, saa vil man finde at deres Nordpolefrastøde hinanden; at det samme er Tilfældet med deres Sydpole; men at Nordpolen paa den ene Naal trækker Sydpolen af den anden til sig. – Magnetnaalen i Compasset viser vel med den ene Ende mod Norden og med den anden mod Sønden; men dog ikke saa ganske regelmæssigt; den afviger fra denne Retning paa mange Maader og i et Land anderledes end i et andet; da Captain Parry kom med sit Skib i Barrovs Stræde Norden for Amerika, saa kom Compasset i en saadan Lorden og Forvirring, at han slet ikke kunde bruge det; man er derved kommet paa den Formodning at Forden er maanetisk, eller at der ligger een eller flere store Magneter dybt nede i den, og at de ere Aarsagen til de maanetiske Phænomener, som man iagtager oven paa den; eller ogsaa at hele Forden selv er en stor Magnet. Jngen har gjort sig mere fortient af at have undersøgt denne Gienstand end Professor Hansteen i Christiania. Ved denne Erkiendelse og ved den nøiagtigste Undersøgelse om Jordklodens magnetiske Egenskaber, og Phænomener, som den fremviser i denne Henseende, er endnu ingenlunde opklaret, hvad den magnetiske Materie er for et Væsen. Men i de nyere Tider har man troet at opdage en høist mærkværdig Egenskab ved den, nemlig dens Jndflydelse paa det menneskelige Legeme; man har anstillet saa mange Jagtagelser og Forsøg dermed, at man har givet dette Slags af Magnetiseringens Virkninger Navnet af den dyriske Magnetisme. For omtrent 50 Aar siden giorde Dr. Mesmer i Paris overordentlig Opsigt ved alle de vidunderlige Phænomener, som han vilde frembringe ved at magnetisere Mennesker; men han blev betragtet som en Charlatan, og var det maaskee for en Deel og Sagen faldt hen. J vore Dage er den bleven fremkaldet paa nye og det er bekiendt hvor meget der er blevet fortalt og skrevet om den Søvn Magnetiseringen frembringer, de Undercure, som derved ere blevne tilveiebragte og den exalterede Tilstand, hvori saamange af de magnetiserede Personer ere blevne bragte. Uagtet meget Bedragerie og meget Sværmerie har fundet Sted ved de Phænomener, som derved have viist sig, saa tør dog vel ingen saa reent nægte, at en hemmelighedsfuld Virkekrafi Naturen kan være med i Spillet, eller absolut paastaae, at alt hvad der fortælles om Magnetise ringen paa det menneskelige Legeme er en Opdigtelse. Men da det synes som at Menneskets Haand er i denne Sag kommet til at føre ved een af Naturens store Hemmeligheder; og da alle Menneskers Forstand her svæver i Mørket, saa kan det vel være tilladt at komme frem med en Formodning naar man slet ikke udgiver den for andet end en ubeviislig Gisning. Den bestaaer i Følgende: Vor Legemsbygning lærer os at den er indrettet til at bringe Fornemmelsen af de forskiellige virkende Principer i Naturen til Siælen. Var Øiet ikke blevet indrettet, saa havde vi ingen Fornemmelse af Lyset; manglede vi Øret, saa var Lyden os aldeeles ubekiendt. Den Tanke maae nu falde os ind kunne der ikke være mange andre virkende Kræfter og subtile Materier i Naturen tilbage, som kunne frembringe ligesaa beundringsværdige Phænomener som Synet og Hørelsen; men hvorom vi her i Jordlivet slet ikke kunne gjøre os nogen Forestilling, fordi vi mangle Organer eller Sandseredskaber til at fornemme dem, ligesom den Blindfødte ikke kan vide noget og hvad det er at see naar hans Øie er ubrugeligt. Da den maanetiske Kraft, som virker paa Jernet og betiener sig af det som en Leder, dog maae være bundet til en subtil Materie, saa kunde vi komme paa den Tanke, om ikke den magnetiske Materie kunde være en saadan, som kunde foraarsage de beundringsværdigste Fornemmelser naar vi kun vare udrustede med et Sandseredskab til at modtage dens Paavirkning. Man veed nu, at mange tænkende Mennesker og indsigtsfulde Naturkyndige antage, at Siælen staaer i Forbindelse med et finere Legeme (et Siæleorgan, Sensorium og at dette staaer igien i Forbindelse med det udvortes Legeme ved Hierne- og Nervesystemet. (Forfatteren til dette Blad har i No. 17 - 20, udførlig fremsat fine Grunde hvorfor han er ganske af denne Overbeviisning) mon nu ikke denne maanetiske Materie er bestemt til i en høiere Tilstand end Jordlivet at tiene til at være en fandselig og fornemmelig Gienstand for Siæleorganet, naar det efter Legemets Død udvikler sig paa en friere og fuldkomnere Maade, ligesom nu Lyset og Luften ere for dette udvortes Legeme, saa at alle disse Virkninger af Magnetiseringer ere intet andet end ufuldkomne, for tidlige og til vor hele jordiske Tilstand upassende Opvækninger af Siæleorganets Virksomhed. Dersom denne Formodning havde nogen Grund, saa vilde man vist finde det ligesaa upassende at foretage disse Experimenter, som det er urigtigt her i Jordlivet at opvække sandselige Fornemmelser, som ere upassende til Menneskets Alder. 6. Electricitetens og Magnetismens indbyrdes Forbindelse. (Klectro Magnetismen.) Vi komme nu til en Opdagelse i Naturen, som er af den største Mærkværdighed, og som giør vort Fædreneland den største Hæder, hvilket har det Held i vor Tidsalder ligemeget at glimre paa Naturens som paa Konstens Bane. Ørsted og Thorvaldsen ere de to store Navne, som længe og man kan sige altid ville omgive det med en Hædersglands. Som at Varmen og Lyset ere nøie beslægtede med hinanden men ikke det samme Væsen, (og som nogle mene at kunne forvandle sig til hinanden eller nu at vise sig som Lys og nu som Varme), saaledes formodede man længe at den magnetiske og den electriske Materie ligeledes vare det; men Overbeviisningen derom manglede indtil Professor Ørsted bekiendtgjorde i Aaret 1820 i et Program at han havde opdaget et Apparat hvorved det blev øiensynligt, at Electriciteten kunde sætte Magnetnaalen i Bevægelse. Opdagelsen af en saadan Overeenstemmelse og Jndvirkning paa hinanden af to Kræfter i Naturen, som saamange have anseet for at være aldeles forskiellige fra hinanden, gjorde overordentlig Opsigt; mangfoldige Forsøg og Jagttagelser over denne Gienstand ere siden blevne anstillede af Europas ypperste Physiker; men disse subtile Materiers indbyrdes Forhold og sande Væsen er endnu ikke blevet opklaret; man er vel blevet fuldkomment overbeviist om at Maanetismen kan opvækkes i Legemerne ved Electriciteten; men det er ikke endnu afgjort om den maanetiske Materie er en særskilt subtil Materie, som findes i de Legemer, som kunne magnetiseres, eller omden er den samme som den electriske Materie; men som erholder en forskiellig Beskaffenhed ved de Legemers aparte Egenskaber, hvori den yttrer sig, ved det at den bliver fordeelt paa en egen Maade.