Almuevennen, 1842-09-14
Da Sognefoged Petersen havde oplæst det i forrige Nr. meddeelte Andragende, tilføiede han blandt Andet, at da det var underskrevet af samtlige Sogneforstanderskabets Medlemmer, var han ikke berettiget til at drage i Tvivl, hvad der i samme og de medfølgende Bilag var anført. Etatsraad Neergaard til Gundersløvholm vilde have Andragendet betragtet som en Besværing fra Enkelte, der maatte høre ind under Stænderanordningens § 86. Dette var nu snildt nok beregnet, thi kunde det oplæste Andragende blevet henført til denne Classe, saa kunde Forsamlingen ikke have antaget sig det, uden Petersen havde erklæret at have en bestemt Overbeviisning om de anførte Forurettelser, hvilket han vel ikke var istand til; hertil bemærkede imidlertid Etatsraad Vang, at Proponenten har paa det Tydeligste anmeldt Forslaget som sit eget, der, efter de paa Dagsordenen brugte udtrykkelige Ord, kun er "nyttet til det indgivne Andragende fra Herfølge Sogneforstanderskab, og Præsidenten henholdt sig hertil, tilføiende, at det vist ikke kunde være nogen Tvivl underkastet, at Andragendet havde Krav paa at komme under Forhandling, thi idet Proponenten støttede sit Forslag til hiint Andragende, maatte han antages, derved at have villet hentyde til dette, som den nærmeste Foranledning til at antage sig Sagen, medens dog Propositionen er fremlagt som selvstændig, i Proponentens eget Navn. Efterat dette var passeret, undsaae Etatsraad Neergaard sig ikke ved, at erklære, "at han Jntet havde erindret imod, at Proponentens Forslag toges under Behandling." Men foruden den anførte Erindring som han saaledes erklærede han ikke havde gjort, yttrede han tillige at der blandt Underskrivterne savnes flere Medlemmer af bemeldte Sogneforstanderskab, og det var ham bekjendt, at disse havde protesteret imod Andragendets Jndgivelse, paa Grund af de vitterlige Urigtigheder som der indeholdes. Da man nu end ikke havde værdiget den ne Protest den Opmærksomhed at berøre det Mindste desangaaende i Andragendet selv, saa fandt han sig saameget desto meere bestyrket i sin Overbeviisning om, at dette kun fortjente ringe Tiltro. Proponenten yttrede dertil, at Andragendet var ham tilstillet fra Sognepræsten i Herfølge paa Forstanderskabets Vegne, med Anmodning om at forelægge det for Forsamlingen, og han havde været uvidende om, hvor stort et Antal Medlemmer bemeldte Sogneforstanderskab talte saavelsom om den imellem disse stedfundne Meningsforskjellighed. Da Sagen den 12te August var under foreløbig Behandling, kom Etatsraaden tilbage til sin Beskyldning imod Forstanderskabet, at dets Andragende var fremkommet paa en høist mislig Maade, og at den Egn hvorfra det var indkommet, er saa velhavende, at det er aabenbart, at Vildtskaberne ikke der har udøvet nogen ødelæggende Jndflydelse paa Beboernes Velstand. Dertil bemærkede Sognefoged Petersen, at han senere havde erholdt Oplysning om, at kun to af Sogneforstanderskabets Medlemmer havde modsat sig Jndgivelsen af det af ham indleverede Andragende, og at disse Tvende vare Forvalterne paa de jagtberettigede Godser, hvilke naturligviis maatte stemme i Overeensstemmelse med deres Herskabers Jnteresse. Han havde iøvrigt senere af andre Mænd faaet Stadfæstelse paa den store Skade som Vildtet i den Egn foraarsagede, saa at Beboerne maatte søge at sikkre sig derimod ved Vagthold, hvilket var en stor Byrde for Besiddere af 40 til 50 Tdr. Land. Hofjægermester Calsen yttrede, at han var Medlem af det omhandlede Sogneforstanderskab, og at han vidste, at, foruden de tvende Forvaltere, havde ogsaa et andet Medlem, nemlig en Bonde, protesteret imod Andragendets Jnd givelse.