Aarhuus Stifts-Tidende, 1825-02-10
J samme høitidelige Anledning blev der paa Viborgs Privattheater, efter Forestillingen af Ohlenschlægers Hakon Jarl, fremsagt følgende, af Pastor Steen Steensen Blicher forfattede Epilog Hvi vil man altid da med Længsel vise Som med Beundring mod vor Hedenold? De gamle Kæmpers Kaar bestandigt prise? Ved eget Held, ved egne Glæder kold. Er Laurbærløvet om det røde Sværd, Os skjønnere end Fredens Egekrandse? Er Freiers gyldne Neeg ei meere værd End Kampegudens blodbestænkte Landse. Og skal vi ønske os den Tid tilbage, Da Krigens Lue hærged Danskes Vang? Da Enkers og da Faderløses Klage, J Seierskriget over Valen klang? O! mon ej skjønnere i fredlig DalHostmøens Sang blandt Kjærverader klinger; Og mon ei sødere i festlig Sal. Sig Venskabs Kvad fra glade Hjerter svinger, Fjernt fra vor Arne Krigens Torden brager; Den længe trygt i Fredens Skygge laae, J Rad fem Slægter pløied cimbrisk Ager, Og ingen Fjender uden fangne saae. Paa Jagten kun vi høre Flintens Knald, Og kun paa Festens Dag Kanonen tordne; Ved Trommens Bulder og Trompetens Skrald, Sig kun de Dandsendes Geleder ordne. Hvi gav os Skalden da det mørke Billed, Af ulyksalig Kjerlighed og Strid? Hvi har idag vi Eder forestilled, Saa tragisk Scene fra den svundne Tid? Skal paa den bedste Konges Fødselsdag Fra Hjertet Suk, fra Øiet Taarer bryde, Skal vilde Klager mellem Skjoldes Brag Ved Dannerfolkets glade Høitid lyde? O! saae vi da ej hine Tider svinde, Betegnede ved Ufred, Ran og Vold? Skal dette Sagn vel meer end os paaminde Om Fredens Lykke i vort eget Old? Tragodien var kun en indbildt, Kval; Men virkelige Glæder Hjertet hæve, Naar Danske juble høit i Festens Sal: Vor Fredegod, vor elskte Konge leven Ogsaa i Aalborgs dramatiske Selskab blev denne Fædrelandets Festdag høitideligholdt blandt andet med en Epilog, fremsagt efter Jngemanns Nationalsang, Dannevang ved grønne Bred, der blev sjunget indtil de Ord i 4de Vers: "Her er Troskabsfuglen graae, hvorpaa Epilogen begyndte saaledes: Ja Troeskabs=Fuglen er i Danmark graae, Fra Arilds Tid den bygged der sin Rede, Og før skal Skov og Høi og Belt forgaae, Før den forgieves skal om Ly i Danmark lede; Glad saae vi Ebbesen for den i blodig Færd, Glad Hvidtfeldt i den dunkle Vove segne; Og den ei Navn af Danmarks Søn er værd Der nogentid for Troskabs strænge Lov kan blegne. Dog ikke blot det var i Sværde=Leeg, Naar Rota med den blodigrøde Vinge, Mod Dannebroge Slog, og Kæmper steeg, Til Valhal, Bud om Danskes Trofasthed at bringe Ei blot i Kampens Dyst var Dansken troe, Det lige tunge og han let fuldbragte; Hver Armods Vraae, hver Trængslers snevre Boe Sin Skjærv paa Troskabs Altar stedse villig lagde O! vel er Døden skjøn for Fædreland, Og dybt vi bøie os for Heltes Bautastene; Men ikke mindre skjøn er deres Lod, som kan Med Heltekraft et Helteliv foreene; Ei mindre deres, som, med Sandheds Røst Staae mandig frem, og ej tilbagevige, Naar Tvedragt, med sit ædderfyldte Bryst, Sig mellem Folk og Fyrste vil indsnige; Ei mindre deres, som i Hjertet troe, Med stille Taal den snevre Kreds udfylde; Og da kun føles Dødeliges bedste Roe, Naar selv de føle, at de Troskabs Love hylde. Og saae, til nu blev handlet, følt og tænkt Hvor danske Tunge rører sig paa Slet og Vove; Thi bygger ogsaa Troeskabs=Fuglen uforkrænkt Endnu som før i gamle Danmarks skjønne Skove. Og paa hver almeen Danmarks Høitidsdag Den folder mægtigt ud sin stærke Vinge, For atter op til Danmark høie Guders Lag Fornyet Eed om Danskens Trofasthed at bringe. Mens høit det mon runge fra Høie, fra Dal, Hvad Konsten mon tegne i Konsternes Hal, Hvad brændende bedes i Hytte, i Slot: Gud signe vor Drot!