Berlingske Tidende, 1830-09-14
Fyrst Armand Julius Maria Heraclius de Polignae, Pair af Frankrige, Kongen personlig nær og Hovedet for en Familie, der i fordums Dage som Herrer af Velay (i Departementet Haute=Loire) regnedes til Landets souveraine Fyrster, var traad ind i en Orden, der giør Lydighed mod deres Høvdingers Befalinger til sine Medlemmers første Pligt 14). Saasnart det var lykket, at faae denne Mand i Spidsen for Statsadministrationen, var fra samme Øjeblik en Kamp uundgaaelig, hvis Udfald ikkun Fanatismens Forblindelse ei kunde forudsee. En Søn af hiin berømte Hertuginde af Polignae, som Folkets Had, strax ved den franske Revolutions Udbrud, tvang til at flygte fra Frankrige, og som døde i Landflygtighed, synes Fyrsk Julius Polignac at have sit hele Liv igjennem uafladeligen pønset paa Hevn. Han er født i Aaret 1771, og var under de Uroligheder, der forudgik hiin Revolution, som Huusarofficeer, i Paris. Den Fremfusenhed, med hvilken han midt imellem Grupperne i Palais Royal yttrede sine Meninger, udsatte ham for en Fare, af hvilken ikkun en Vens Aandsnærværelse og uforfærdede Mod frelste ham. Han forlod Frankrige og begav sig til sin Fader, der opholdt sig i Wien, som Befuldmægtiget fra de franske Prindser. J Spidsen af et Regiment, som har hans Navn, tog Grev Julius Deel i den Condsiske Armees Feldttog efter dennes Oplysning begav han sig til England, hvor han tilligemed sin yngre Broder, Grev Armand Polignat, fandt den venligste Modtagelse ved Greven af Artois lille Hof. J Aaret 1804 ledsagede han Georges og de øvrige Royalistpartiets Høvdinger, der havde sammensvoret sig mod den første Consul, til Paris. Da han, ligesom hans Ledtogsmænd, var bleven opdaget ved det Buonapartiske Polities Virksomhed, dømtes han den 10de Juli af Kriminalretten til Døden. Hans Broder, ligeledes en af de Sammensvorne, men som var tildømt en mildere Straf, tilbød sig forgiæves at døe i hans Sted: "Jeg er ene, - sagde han til Dommerne, - jeg har Jntet at tabe; min Broder er derimod gift. Styrter ikke hans ulykkelige Kone i Fortvivlelse; ville J ikke redde ham, saa lader mig i det mindste dele Skjebne med ham. Men Lovens Bogstav havde afgjort den ældre Broders Skjebne; og ikkun den Mands Naade, mod hvem de Sammensvorne havde slebet deres Dolke, kunde nu frelse den skyldige Domfældte. Hans Hustrue, bleeg af Sygdom og af Angst, kastede sig for Napoleons Fødder (han havde nyelig iført sig Keiserkappen); hendes Taarer, tilligemed Keiserinde Josephines Bønner, udvirkede Forbryderens Beenaadelse, som dog skulde blive i Fængsel indtil en almindelig Fred blev sluttet, og saa deporteres, Jfølge denne Dom blev Grev Julius Polignac bragt til det befæstede Slot Ham ved Bordeaux, hvor han sad 4 Aar fangen, derefter til Vinennes, hvor han ligeledes forblev i 4 Aar. En deligen erholdt han og hans Broder Armand Tilladelse til at boe i et Huus i Forstaden St. Jacques; her gjengjeldte begge disse fangne Brødre Napoleons Ædelmodighed med at indlade sig i General Mallets taabelige Conspiration imod Napoleon. Heldigere end denne Dumdristige unddroge Polignacerne sig Politiets Eftersøgelser, indtil det i de første Dage af Aaret 1814 lykke, des dem at undkomme fra Frankrige. De ilede nu til deres høje Ven og Velynder, Greven af Artois, der gav dem Fuldmagt, ved Keiserdømmets Omstyrtning, til at varetage Bourbonernes Rettigheder i Forbindelse med Hr. dr Semalle. De kom før de allierede Monarker til Paris, og vare her de Første, som den 30te April 1814 udfoldede det hvide Banner. J Aaret 1816 var Grev Julius Medlem af de Deputeredes Kammer, og stemte dette stedse med Restaurations-Conventets blodtørstige Majoritet, i Aaret 1816 sad han i den Krigsret, der dømte General Lalle) Naar man har seet - Fyrst Polignae, saa mindes man hans Forbindelse med Jesuiterne og Congregationen. Endnu i Dakunde man fremlægge en Liste, paa hvilken Hr. Fyrst Poligaae finde som hiin Ordens Medlem af anden Rang. - Grev Montioster i ovenanførte Skrift, Pag. 40. mand til Døden. J Aaret 1817, efter hans Faders Død, blev han Pair af Frankrige; men Hertugtitelen, som han ligeledes arvede, forsmaaede han, fordi han maatte dele den med saa mange af Revolutionens Parvenus. J Aaret 1822 foretrak han at lade sig udnævne af Paven til Fyrste, en Titel, som, i det mindste i Jtalien, ikke agtes lige med en Hertugs. I det næste Aar blev Fyrst Polignac udnævnt til fransk Ambassadeur i Storbritannien; hvor uhæderligen han her varetog sit Fædernelands Jnteresse, er bekjendt nok af de liberale Blades Spotterier. Som et Tordenslag fra den klare Himmel forfærdede Ordon, nancen af 8de August 1829, der kaldte denne Mand i Spidsen for det franske Ministerium, hele Frankrige. Hvorledes Folkets Stemme ved denne Leilighed udtalede sig saavel i de offentlige Blade som i de Depteredes Kammer, og hvorledes Hoffet der ikke vilde opgive sit Ministerium, men paa den anden Side ogsaa Nationen, der ikke kunde være tilfreds med dette, gradviis, omsider blev drevet til det Yderste, - er endnu i altfor frisk, Minde. Navnet Polignac vil, hvilkensomhelst Skjæbne end træffer dets Repræsentant, desværre blive uforglemmeligt i Frankrig og i hele Europa.