Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-07-05
J 14 staaer, at Sognepræsten imellem Sogneforstanderskabets Moder har at varetage alt hvad Fattig og Skolevæsenet vedkommer, saaledes som Reglementet af 5te Juli 1803 og Anordningen af 29de Juli 1814 have bestemt. Med Hensyn til Skolevæsenet finde vi intet at indvende herimod, da Anordningen af 29de Juli 1814 er affattet i en meget liberal Aand. Kun ønske vi, at Bestemmelsen i 8 49 b) nemlig at de, som have bygget eller herefter bygge anordningsmæssige Skoler, skulle være berettigede til at kalde Skolelærere, maa blive til en Virkelighed, naturligviis med den Jndskrænkning at høiere Approbation for Valget indhentes. Bestemmelsen er saa tydelig og Ordene saa klare, at man maa forundre sig over at dette hidtil saa ganske er overseet. Først naar det gaaer i Opfyldelse, kan den tilsigtede Opmuntring ventes at virke, istedet for at Tvang nu maa anvendes. Men med Hensyn til Fattigvæsenet, da indrømmer Reglementet af 5te Juli Præsten en Myndighed, der strider imod Communalvæsenets hele Natur, og gjør de andre Medlemmer af Forstanderskabet til en Rullitet, saa at deres Selvstændighed og Virkelyst absolut maa svækkes, om ikke tilintetgjøres. Saaledes kan Præsten paa egen Haand tildeele interimistisk Forsørgelse og Lægehjælp, uden at de øvrige Medlemmer af Forstanderskabet kunne indvende det mindste herimod. Dette forekommer os urigtigt, saasom en saadan Myndighed, næst at give Anledning til de anførte Virkninger, saare let ledder til Misbrug. Præsterne ere nemlig, i Følge deres Stilling og den dem overdragne Myndighed, ialmindelighed kun for villige til at uddeele Understøttelse. Men denne Rundhaandethed, hvor roesværdig den i visse Henseender kan være, er vist mere til Skade end til Gavn, thi jo større Føielighed der i saa Henseende vises, desflere melde sig, for at nyde Godt deraf, saa at Enhver, der ikke gider arbeide, søger at komme under Fattigforsørgelse. Saaledes er det ikke heller at vente, at en ung Præst, der nylig er kommen til Embedet, kan have den Erfaring, Fattigvæsenets Bestyrelse forudsætter, eller enhver anden Præst, der kommer til et nyt Embede, paa een Gang sætte sig indi Stedforholdene. Jkke heller indsee vi Nødvendigheden af denne Præsterne reserverede Myndighed, thi saaledes som Forholdene nu ere, kan det Tilfælde ikke indtræffe, at et Menneske saa pludselig skulde komme i Trang eller Nød, at der ikke skulde blive Tid for Præsten til at conferere med nogle af Sogneforstanderne inden noget i saa Henseende foretages. Saalangt boe Sogneforstanderne intetsteds fra hinanden, at de jo nok uden synderlig Besvær kunne komme sammen udenfor Moderne. Og overhoved bør Magelighed ligesaa lidt som Herskesyge have Lov at indsnige sig blandt et Forstanderskabs Medlemmer. Hvert Fjerdingaar skal Forsørgelsesplanen jo desuden gjennemgaaes, og der altsaa være sørget for de Fattige i det tilstundende Fjerdingaar. Pludselig Mangel paa Arbeide for den, der i Tide søger at betrygge sig herimod, kan ikke tænkes i et Land, hvor Agerbruget er i saa god Opkomst som hos os. Og Sygdom bor man dog have Tid til at undersøge, thi enhver lille Forkjølelse skal dog ikke strax anmeldes for Lægen. Vi foreslaae derfor, at naar Trængende eller Syge imellem Moderne melde sig hos Præsten, denne stedse i Forening med 2 af Sogneforstanderne, der boe beleiligst, og som han selv tilkalder, bør afgjøre, om interimistisk Hjælp skal tilstaaes og hvor stor denne bør være, ligesom om de Syge bør tages under Cuur af en Læge, eller ikke. Da Præsten beholder Valget imellem de Sogneforstandere, som bobeleiligst til en saadan Undersøgelse, maa ogsaa denne Indretning være den beleiligste for ham; ligesom den vil befrie ham fra mange Ubehageligheder, som Eneherredømmet og den Tilsidesættelse, de øvrige Sogneforstandere finde heri, ofte skaffe ham. Ogsaa med Hensyn til Corresponderen formene vi, at alle Breve bør adresseres til Sogneforstanderskabet, og at hvad Præsten for sin Deel faaer at besvare heraf, bor skee i Forstanderskabets Navn, Præsten bør nemlig ikke være mere end de øvrige Medlemmer af Forstanderskabet, eller betragte sig som andet end Udføreren af Forstander skabets Villie. Det Ophold, man maaskee kunde troe heraf maatte flyde, er at regne for intet. Formandens Pligt blev det nemlig, ufortøvet, at meddele Præsten de ankomne Breve, Fattig eller Skolevæsenet vedkommende. Og den store Fordeel opnaaedes, at hvad der foregaaer i Fattigvæsenet eller Skolevæsenet ikke blev en Hemmelighed for det øvrige Forstanderskab imellem Moderne, ja vel muligen endog bag efter.