Viborger Samler, 1776-12-09
Nr. S.M. J Mandagen den 9 December. Kierlighedens Seier over Philosophien. drast og Philint vare to Vemer, der fortiente at betragtes som Mynstre paa Venskab. Begge vare Philosopher, men den førstes Grundsætninger vare strenge, den andens mildere. Adrast var en Fiende af Kierlighed; han holdt den for at være en Philosoph uanstændig, Philint benyttede sig derimod af alle Ungdommens uskyldige Fornøielser, men med Maade og Fornuft. Philint blev nød til at reise bort paa nogen Tiid. Hans Afskeed med Adrast, og dennes Syster Fierde Aargang. Dd Em Emilie, var rørende. "Ak sagde han, een Begiering har jeg at gjøre til dig Adrast, og din Syster; men med Bekymring og Frygt giør jeg den. Er du standhaftig nok, min Ven, til at modtage af mig et kostbart Pant, og at bevare det uskad til min Hiemkomst. "Du fornærmer mig, svarede hiin; Er du endnu ikke bedre overbeviist om mit Venskab, Flye mig kun dette kostbare Depositum; - du maa levere mig det, at jeg ved dets Bevaring kan overbevise dig om min Troskab., Ja, Adrast, svarede Philint, jeg vil give dig det i Forvaring. Jeg har af Medlidenhed taget en fattig fader og moderløs Pige til mig og opdraget hende. Kierlighed er kommet i Medlidenhedens Sted; Jeg troer og at kunne læse i hendes uskyldige Hierte, Tilbøielighed til mig; Jeg har besluttet ved min Tilbagekomst at forbinde mig med hende. Sig Emilie intet herom, men sig hende kun, at det er en af min Familie. Ak Adrast, hun er smuk, hun er indtagende; Hun er i Stand til endog at forfore en streng Philosoph. Forlad Kierligheden, at den sætter Mistvivl til Venskab., Adrast, stolt af Tillid til sin strenge Philosophie, besvarte Philints Tale kun med en spotsk Smill. Jmidlertid blev dette smukke Depositum ham overleveret, og Philint reiste bort. Dennes Hs. Dennes yttrede Frygt var ikke uden Grund. Julie, saaledes heed Pigen, havde hidindtil vel følet Tilbøielighed til Philint, men det var kun Virkninger af Taknemmelighed; Det var en Datters Kierlighed mod sin Fader. Hendes Omgang med Adrast lærte hende at udvikle nogle Folder i hendes Hierte, der hidindtil stedse havde været tillukte. Hun overlod, sig uden Tvang til denne fremspirende Tilbøielighed, siden hun troede ikke at have nogen Aarsag til at dæmpe samme. Kierligheden voxte altsaa under Navn af Venskab. Adrast opdagede med Skræk, hvad der gik for sig i hans Hierte, og til sin endnu større Bestyrtselse følte han meer end Venskab mod Julie. Emilie, sagde han, hielp mig at udrydde Kierligheden af Julies Hierte. Vi ere begge ulykkelige, baade hun og jeg, hvis hun overlader sig til sin Lidenskab. Hielp hende at stride, jeg kan ikke; jeg har nok med mig selv at gjøre, mit eget Hierte, er oprørisk imod min Philosophie. O hvor skammer jeg mig ved at aabenbare dig min Skrøbelighed; - Dog skammer jeg mig ikke for dig, men meest for mig selv., - Hvad, sagde Emilie, skulde jeg bedrøve omme Hierter, Negter du dig selv den største Lykke af en forfængelig philosophisk Stolthed, Vil du forkaste Julies yndige Hierte, der fuld af Uskyldighed haster dig i Møde? –Er Julie dig ikke værd, Eller hvad andet er der, som hindrer Dd: drer denne Tilbøielighed? – Jeg tør paatage mig at forskaffe Philints Tilladelse dertil. Hvor vil han ikke glæde sig? – Glæde sig, svarte Adrast; Du veed ikke Sammenhængen. Det er nu Tiid at sige dig den. Julie er ikke Philints Paarørende; hun er en fattig Pige, han har taget til sig og opdraget, for at gjøre hende til sin Kone. - Hvad, raabte Emilie, til sin Kone, Skulde Philint elske Julie - Himmel, hvilket Slag for mit Hierte, Ak, jeg elskede selv Philint, jeg har gjort mig Regning paa hans Hierte, og troe, at han ikke var solesløsmod min Tilbøielighed. O ugrundede Formodninger, hvor have J bedraget mig. - Jeg er ulykkelig, min Broder, ulykkelig for stedse! Adrast studsede over denne Bekiendelse. Skiebnen har, sagde han, besluttet at giøre fire Personer, ulykkelige paa eengang. Jmidlertid maa vi stræbe at opfylde vor Pligt, om det endog skal skee paa vor Roligheds og Fornøielses Bekostning. Vi maa bevare Julies Hierte til Philint. Jeg maa glemme Julie, hun mig, og du Philint. - Ja, saaledes taler Philosophien, sagde Emilie, men Hiertet? Hiertet maa adlyde, svarede Adrast, og sukkede. Emilie var ædelmodig. Jeg vil i det mindste, sagde hun, være Philints Veninde, siden jeg ikke kan blive hans Kiæreste. De største Prøver paa mit Venskaber, at jeg stræber at fore Julies Tilbøielighed tilbage. Hun. Hun aabenbarede derpaa Julie hendes Bestemmelse; hun brugte mange Grunde; men alt forgieves. Jeg ærer Philint, svarte hun, men jeg elsker ingen uden Adrast. Hun svømmede i Graad; Emilie græd med Adrast blev bevæget. - Kierlighed, Venskab, Taknemmelighed, Ædelmodighed opvakte en almindelig Krig. O Himmel, hvorfor tillader du, at saadanne ædle Folelser modsige hverandre, Alting var nu i største Forvirrelse, da der ankom et Brev fra Philint. Snart, skrev han, venter jeg den Lykke igjen at see mine beste Venner og min Julie: Jeg haaber at komme om to Dage. Den Bestyrtselse var ubeskrivelig, som denne Efterretning, der var Venskabet saa behagelig, foraarsagede Kierligheden. Med hvad Dristighed tør jeg, sagde Adrast, see paa min fornærmede Ven? – Ethvert Træk, ethvert Øiekast vil robe min Skrobelighed, min Utroeskab. Man besluttede, ikke at sige Philint noget af alt det, der var foregaaet; man overtalte Julie til ikke at negte Philint hendes Haand, om hun og ikke ganske kunde skienke ham sit Hierte, Man troede, Philints Kierlighed skulde vel med Tiden overvinde hendes Tilbøielighed til Adrast, og sætte ham i fuldkommen Besiddelse af hendes Hierte. Philint kom hiem. Han blev en vis Tvang vaer i hans Venners Glæde og i den Maade, de Dd. modtoge modtoge ham paa, dog lod han sig ikke mærke dermed. Just samme Dag skulde endnu Ægteskabs=Kontrakten imellem ham og Julie bringes i Rigtighed. Han opsatte den og forelæste Adrast, Julie og Emilie samme. Alting deri vidnede om hans ypperlige Hierte. Jblandt andet indsatte han der Julie, som Arving til hans halve Formue og Adrast og Emilie til at arve den anden halve Deel, hvis han skulde døe uden Børn. J dette Fald anbefalede Julie til Adrastes Omsorg. - Jngen af dem kunde holde sig for at græde. Følelsen af Ædelmodighed og Kierlighed deelte Hierterne. Julie kunde ikke længere holde det ud; Hun faldt i en Besvimmelse. - Hvad seer jeg der! raabte Philint. - Adrast faldt ham til Fode, og bekiendte alt, hvad der var gaaet for sig. smilte. Philint Jeg kan ikke længere forstille mig, sagde han; alting var med Fliid saaledes anlagt af mig. Jeg vilde kun omvende dig, strenge Adrast, fra de Philosophiske Stolthed, og giøre dig lykkelig ved Kierlighed. Julie er mit Sydskendebarn, Hun veed ikke selv, at jeg havde bestemt hende for dig, og saaledes troede jeg at maatte begynde det, om jeg skulde overvinde din strenge Philosophie. Alle vare bestyrtsede. Julie kom sig igien af sin Besvimmelse, og opvaagnede til en lykkelig Forandring af dette Optrin, Philint bad Emilie om hendes Haand og hendes Hierte. Det sidste havde al længe tilhørt ham, og Haanden bekræftede Hiertets Valg. Hvo kan beskrive de levende Udtryk af Taknemmelighed, Kierlighed og Venskab, de alle udbrøde i Med eet Ord, de bleve alle lykkelige. En Beskrivelse, der nødvendig maatte blive ufuldkommen, vilde kun forringe et saa rørende Optrin. J An J Anledning af den i Samleren Nr. 47. af Hr. L. T. F. C. ikke alt for vel anbragte og den salige Luther og Churfyrsten af Sachsen urigtig tillagte Historie, maatte det gunstig tillades mig at indrykke følgende Erindring. Luther var virkelig en stor og gudfrygtig Theolog, og Churfyrsten (hvad enten det skal være Friderik eller hans Broder og Eftermand Johannes) en oprigtig Kristen. De spøgte vist ingen af dem med Bønnen; men ansaae den med Ærbødighed, som eet af Gudstienestens helligste Stykker. Man siger, heder det, og det er al den Autoritet, her kan fremvises. Et blot, man siger: bør ikke komme i Betragtning, naar der handles om at giøre en stor og gudfrygtig Theologs eller kristelig Fyrstes Gudfrygtigheds Øvelse latterlig og mistænkt, allermindst af en Mand, der vil ansees for at forstaae sin Logica, og i øvrigt at være vel belæst. Vil Hr. L. T. F. C. derimod behage at kaste op i den Halliske Udgave af Luthers Skrifter, den anden Deel, Side 46. Der anføres Fortællingen i Sammenhænget med disse Ord: Moses vil tilkiendegive, at Jsaaks Bøn har været ivrig og alvorlig, hvori han ikke har tvivlet, og i sit Hierte og Tanker ikke faret forvildet omkring. Ligesom man siger om eens Bøn: der har veddet med Sanct Bernbærdo, han vilde udbede Fader, vor uden alle Tanker, og at intet Fremmet, skulde falde ham ind; men da de nu derpaa havde sat en god Hingst, som det skulde gielde, og Bønnen nu var ude, kom den samme gode Ven strax til, og skulle sige Sandhed, ligesom de de derom havde foreenet sig med hverandre, da har han bekiendt, at, medens han har bedet, er ham faldet ind: Dersom han vandt Hesten, om og Sadel og Bidsel skulle høre ham til eller ikke, Derpaa farer Luther selv fort i Udlæggelsen: Saa skal de Gudfrygtiges Bøn ikke være. Øvrigt overlades til retskafne Theologers Skiønnende, om ikke Hr. L. T. F. C. med heele sin Afhandling har yttret en kiendelig Ligegyldighed imod den offentlige Gudstieneste. a. B. Nyeheder.