Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-06-27
Jmedens vi vente paa Efterretninger om de første alvorlige Krigsoperationer, kan det ikke være upassende at kaste et flygtigt Blik paa Enropas forskiellige Magter, paa deres Resourcer, deres Hensigter, deres Stilling, den Jndflydelse som de kunne have paa den nærværende Kamp, og den Jndflydelse som Kampen igien kan have paa dem. (Da Bladet tilstaaer selv, at disse Blik ere flygtige, saa kan det saameget mindre bebreides Læseren at han prøver disse Betragtninger for om mueligt at betage dem det Flygtige, som maatte befindes ved dem. Vi maae først henvende Opmærksomheden paa de krigførende Magter: Begivenhederne i det sidste Feldtog bevise hvor falsk den Mening er, som med Flid er udbredet af Russiske Skribenter, (hvilke?) at Ruslands Overmagt er uimodstaaelig. (Det er meget beroligende for det Engelske Folk at man nu i England har faaet denne Overbeviisning.) Rusland havde længe havt Krigen i Sinde og forberedetalt for snart at komme til Maalet. (Dette var neppe Ruslands Hensigt; thi ellers var det rykket ind i Tyrkiet med langt større Stridskræfter end det gjorde; dets Plan gik formodentlig ikke ud paa noget mere i det første Feldtog, og maaskee i det andet med end at forskaffe sig sikkre Positioner, og det fik saadanne i Varna, Braila og i Asien). Feldtoget, som begyndte ved Pruth, skulde ende ved Bosphorus Bredder (i en saadan flyvende Fart erobrede ikke Tyrkerne det Græske Keiserdømme; men langsomt efter mange gientagne Attaker). J en Kamp imellem Styrke og Svaghed, mandlig Kraft og qvindelig Kiælenskab, imellem regulaire og irregulaire Tropper, kunde Udfaldet ikke være tvivlsomt. Man ventede at Angriberens Marsch skulde blive et uafbrudt Triumphtog indtil Moscheen St. Sophia fik en anden Herre og en anden Troe. (Hvo ventede dette, Kaffegiæsterne hos Loyds maaskee; men vist ikke de, som vare bekiendte med Krigs theatrets Beskaffenhed og Historien af de ældre Krige imellem Rusland og Porten; vist ikke den Russiske Regiering selv. Et saadant pludseligt Resultat er umueligt uden indvortes Oprør i Landet selv; i en Krig med en Fiende, som skyer Kampen i aaben Mark, holder sig bag Forskandsninger og ødelægger sit eget Land. Men et saadant Oprør var vist tænkeligt i Tyrkiet og er endnu bestandigt mueligt.) Til de mange Advarsler imod en overilet Formodning, som Historien leverer, have Russerne nu leveret en nye, Aldrig bleve Forventningerne fuldstændigere skuf sede og Haabet er aldrig sunket dybere. (Russerne erobrede i det forrige Feldtog 17 Fæstninger og et Land af 3000 geogr. Qvadratmiles Størrelse, af samme Areal som Kongen af Preussens tydske Stater, af en overordentlig Frugtbarhed og med 2 Millioner Jndvaanere.) Feldtoget afgav det meest afgiørende Beviis paa de Fremskridt, som Tyrkerne have giort i den Enropæiske Taktik, og hvorledes de have forbundet den Disciplin, som de bestandig manglede, med det Mod, som de bestandig besad. (De dristede sig ikke til at modsætte sig Russernes Overgang over Donau eller Pruth og Jndtrængelse i Bulgarien, eller i Fyrstendømmerne; de vovede kun een Bataille i Asien som de tabte; de undsatte ikke en eneste af deres Fæstninger, og erobrede ikke een igien af de 17, som gik forloren; al deres Bravour bestod i pludselige Overfald med deres Kavallerie paa enkelte Detaschementer og Erobringen af to Skandser foran Schumla. Russerne havde at kjæmpe mod et usundt og brændende Klima og et ødelagt Land. Dette er en historisk Sandhed.) Denne store Forandring blev tilveiebragt ved een Mand, hvis Charakteer Rusland ikke synes at have tænkt paa ved sine Calculer. Sultan Mahmud tog med en fast Haand fat paa den Reform, som alle hans Forgiængere havde skiælvet for at røre ved. Janitscharerne vare Rigets Herrer; efter deres Godtbefindende bleve Ministrene indsatte og afsatte og Thronen selv var ikke sikker for deres Mechinationer. Dette oprøriske Korps Existence lod sig ikke forene med nogen kraftfuld Forbedring i Rigets Forfatning. Jmedens alle Nationer giorde raske Fremskridt, blev Tyrkiet staaende. Jmidlertid møder det ofte med Nationerne, at just i den Tidspunkt, naar de synes at staae paa det laveste Punkt af deres Fornedrelse, saa indtræffer pludselig en Begivenhed, en Combination af Forholdene finder Sted, en Mand træder op paa Skuepladsen, som befrier Nationen fra sin Vanære og hæver den ved sin Aands og sine Armes Kraft til en høiere Grad af Storhed end den nogensinde tilforn besad. (Hvilken Overdrivelse; hvorledes vil Forfatteren kunne sammenligne Tyrkiet, som det nu er med hvad det var i Soliman den andens Dage? Man kan forresten see at han har i Tankerne hvad der nyelig er gaaet for sig med Jrland.) Neppe havde Sultan Mahmud bemægtiget sig den souveraine Magt, førend han beviiste at Seraillet ikke var nødvendigt bestemt til at være en Vugge for qvindagtige Fyrster. Han studerede andre Europæiske Nationer Politik, ikke for at foragte; men for saameget som mueligt at faae den passet til Tyrkiske Sæder og Meeninger. Den ene Reform fulgte rask den anden (men blot i Henseende til Krigsvæsenet; derimod ingen for at forbedre Retspleien og den indvortes Statsbestyrelse, ingen for sand Cultur og Menneskevel; og en saadan Krigscultur hos raae og vilde Barbarer, som kunde udbrede sig til alle Mahomedanismens talrige Skarer, maatte allene være Grund nok for Rusland til at erklære Porten Krig, og itide forebygge denne Fare), Under en saadan Souverain og efter det forrige Aars Erfaring, er det ikke formeget sagt: at Tyrkiet vil modsætte den kraftfuldeste Modstand mod alle Erobrings- og Sønderlemmelses Planer.