Viborger Samler, 1789-07-20
J Begyndelsen af Digtet, hvor Forfatteren i billig Vrede smelder paa Døden, heder det: daglig see vi rædselfulde ved dig fældede Offere; og faa Linier efter, hvor han synes paa de nærværende Omstændigheder at ville anvende det forhen sagde udbryder han med Skræk og billig Angest saae vi nyelig os tilføres de rædselfulde Ruiner af et ved dig fældet Offer, Paa begge Steder synes det at Ordet rædselfuld skulde efter Forfatterens Mening have Hensigt til de ved Døden fældede Offere - og hvad Tanke mon ham de vil have forenet hermed, mon han vil indbilde os, at en Død kan give Tegn fra sig paa nogen Frygt, eller mon den arme Hr. H. er bleven saa bestyrtset ved Synet af den afdøde Frues Kiste, at baade Skræk og Angest og Rædsel har bemestret sig ham – J Sanhed han er da at beklage; thi kan det blotte Syn af nogle Brædder, hvor en Død gjemmes, giøre saa forfærdelig en Virkning paa ham, at han maae søge de efttrykkeligste Ord, baade for at beskrive den virkende Aarsag og Virkningen; hvad menneskeligt Sprog har da vel Ord, fyndige noktil at betegne de Angester og den Rædsel som den kiere Hr. Digter vil engang føle, naar Døden med sin kolde Haand griber fat paa ham selv, og det skræksomme Budskab lyder for hans Øre, beskik dit Huus; thi du skal døe og ikke leve af 228 M. Men vi maae i Korthed beskue det kostbare Portrait, som Hr. Forfatteren giver os paa sin Afdøde, en Original, der efter hans eget Vidnesbyrd behøver Mesterens Haand, naar den treffende skal skildres, men, som han dog er dristig nok til at troe, saaledes truffen af sig, at enhver i disse Træk gienkiender Mønsteret, nemlig den salige Majorinde Moldrup. Denne pralende Forsikring maae min Hr. H. ikke vredes over at jeg modsiger. Vel sandt, at jeg, som allerede engang er sagt, baade mangler Kundskab og Lyst til nægte den Afdøde de Dyder, som hun anprises for, i dette Hr. Hs. Æreminde; men den daarlige Berømmelse, at et Fruentimmer ved sin Skarpsindighed kom selv Minervæ Mænd til at gruble; den lidet hædrende Roes, at hun ved sin sieldne Lærdom satte de grundigste Mænd i Forlegenhed kan vel hverken jeg eller nogen Tænkende læse indrykket i et Æreminde over Frue Moldrup, uden at føle sig overbeviist, deels at Forfatteren aabenbar taler Usandhed, deels ikkun lidet kiender de Egenskaber, som giør en Dame elsket i Verden; thi besidder end et Fruentimmer Vittighed og Kundskab forenede (thi Lærdom er en Egenskab som nok saare saa af det smukke Kiøn endnu har besiddet) saa vil dog altid den Forstandige heller holde tilbage, med sine Jndsigter, end sætte nogen brav Mand i Barokke; heller ikke vilde det være Levemaade, om nogen Dame saa forfærdelig lod Munden løbe i lærde Materier, og neppe vilde hun undgaae en foragtelig Latter, naar hun begyndte derpaa, som en værdig Løn fordi hun indlod sig i de Samtaler, der ikke vare stemte efter det fornuftige Fruentimmers sædvanlige Fattevner; ja havde endog en Voltaire selv givet hende alle sine Vaaben i Hænderne og havde Forsynet betroet hende Vittighed til at bruge dem ligesaa listig som han, saa skulde dog disse Vaaben i Qvinde-Hænder aldrig blive agtede for andet end et ærgierrigt Ran fra de stærke Aander blant Mændene. Men hvo hørte vel den hensovede Frue at nævne uden Beundring for hendes Forstand, hvo saae hende i Sælskab og ønskede sig ikke hendes Gaver til at behage, hos hørte hendes Tale, og var følesløs ved dens Skiønhed, hve nævner endnu Frue Moldrup i sin Grav, uden at mindes den Høiagtelse, hun ved sin fiine Levemaade satte sig i hos alle dem, som havde den Glæde at nyde hendes Sælskab - Sag hører jeg en heel Bye vidne, saa vidner den hele Mængde af Bekiendtere, som overleve hende - Men denne Høiagtelse, denne Beundring, denne Kierlighed, mon den opvækkedes i Mængdens Hierter ved daarlig Brynten af sin Lærdom, eller ved et forstandigt Væsen og en indtagende Levemaade? - Er det sidste rigtigt, saa er det heller aldrig sandt at Frue Moldrup satte nogen lærd Mand i Forlegenhed; thi da skulde hun ved sin Lærdom selv have giort sig latterlig og ilde lidt, den Men nu naar Hr. H. skildrer hendes Dyd, hvor smukt, hvor passende veed han da ikke at udtrykke sig, hendes Dyd, sigen han, kom den Lastefulde til at skielve. - Jeg troede stedse i min Eenfoldighed at den sand, Dyd maatte opvække Beundring for dens Besidder og Efterlignelseslyst hos Lasternes Tienere, men at det par Lasterne, som straffede deres Slaver med en and Samvittighed her i Tiden, og bragte Dydens Tibedersselv til at skielve for den Lastefuldes quelige Ende, og saa troede mange for mig; men denne gode Mand fremtræder nu med en ganske nye Lærdom; men jeg befrygter at sal. Fruens Venner vil ikkuns vide ham liden Tak for dette besynderlige Træk i deres afdøde Venindes Carakteer. Hvad en om Kritik er, maae jeg tilstaae er mig aldeles ubekiendt, og her troer jeg en Note havde været nødvendigere end neden for, ved den rørende Apostrof, hvor den Hr. Forf. tiltaler den Siberiske Havkants fattige Beboere. Det røber just ikke megen Styrke i Modersproget, naar Hr. H. taler om at Tanken om Evigheden kan borttage det Fortvivlende – beklagelige Tider, da endog en Apollos ck 230 s. Yngling giver sig af med at forhutle det skiønne danske Sprog - Dog maaskee tager jeg feil, og en Skriverstue har frembragt dette Foster? Hvor slet er da ikke den Time anvendt som jeg har spildt paa at tale til Forfatteren. Men denne Tanke skal da og virke saa meget hos mig, at jeg strax vil afbryde, naar jeg endnu oprigtig har givet den gode Hr. H. denne liden Erindring, som jeg hiertelig vil ønske, han vil optage ufortrøden. Glem ikke, Hr. H. om De tiere behager at forevige en Dames Navn, at rose hende for det vigtigste af alt, forde Dyder, som danne den venskabelige Huusmoder, den ømme Ægtefælle, den omhyggelige Moder; thi da først kan de gavne ved at bruge deres Veltalenhed til at opmuntre Landets Døttre til at træde i saa følgeværdige Spor - men skulde uhældigviis disse Hovedtræk i den roesværdige Kones Skilderis sattes hos Originalen, da spar deres i saa Fald ilde anvendte Møye, og lad dem spilde Tiden herpaa, der intet vigtigere have at passe.