Adresseavis for Børn, 1781-04-11
En vis adelig Dame havde iblandt andre priselige Egenskaber ogsaa denne, at hun i den hele Egn blev anseet for en retskaffen og fornuftig Moder, som gav sine Børn den allerbedste Opdragelse. Hun søgde med største Omhu at skjule hendes Sønners adelige Fortrin saa længe som muligt for dem, for at bevare dem fra den saa skadelige Stolthed hos mange af Jordens Store. Denne vise Damme havde tre Junkere. Saa længe de endnu vare smaa Børn, blev det tilregnet enhver, som en stor Forseelse, der snakkede noget til dem om deres fornemme Fødsel og Adelskab. De bleve meget mere tilholdte, at være ydmyge og høflige imod alle de voxne Folk, som vare om dem, og at ansee sig selv for de ringeste. De maatte bede om alt hvad de skulde have af deres Opvartere. Meget, som de havde Kræfter og Beqvemhed til at forrette, maatte de selv gjøre. Men engang, hvor maatte hun ikke billig blive opbragt imod saa nederdrægtige Mennesker, som, ved saa viis en Moders nøyagtiste Opsigt, snige sig dog alligevel til at udstrøe den onde Sæd i de uskyldige Børns Hjerter, Engang begyndte den yngste Junker, som hun inderlig elskede, at foretage sig noget gandske usædvanligt. Der var en artig Bondedreng, som den lille Junker holdt meget af, hvilken han fik Tilladelse af sin Moder at have bestandig hos sig. Jngen var nu gladere end vor Junker, at han havde en Jevnaldring, som han kunde fornøye sig med. Det var en Fornøyelse at see paa, hvor venskabelig disse to unge Børn levede sammen. De spiisde, – de drak, – de legede, – de læsde, og gjorde alting i Selskab med hinanden. Men med eet behandlede Junkeren Bondedrengen paa en gandske anden Maade. Han gjorde Avis sig høy imod ham, ligesom han vilde see dybt ned til ham, da han dog neppe var en Tomme høyere end hiin. Han ansaae Tondedrengen som et gandske andet Kreatur. Nu ulde de i denne nye Tilstand til at spise, og da Drengen, som sædvanligt, vilde sætte sig ned hos Junkeren, saa sagde denne gandske opblæst Hør du Dreng, du maae i Fremtiden ikke mere spise med mig, fordi jeg er en Junker, og du er kun en gemeen Bøndedreng, Bliv kun staaende der, du har nok af at see paa det Det var vist noget hæsseligt og afskyeligt, Junkeren her gjorde. Det var ingen smuk Forandring. Men vi har Aarsag at beklage ham, naar vi høre, hvad der foranledigede denne Forandring. Han var ikke af sig selv falden paa at tænke saaledes, dersom ikke nederdrægtige Folk havde bibragt ham disse Tanker En Opvarterske var bleven avindsyg over den lykkelige Bondedreng, og havde sagt saaledes til ham, fordi hun misundte ham Maden. Det var efter hendes Mund og Mand, han snakkede. Hvilken Afskye maae man ikke fatte for saadant et Menneske, som indspyersaadan Gift i et uskyldigt Hjerte. Til god Lykke fik den vise Dame denne Sag betids at vide. Det gjorde hende inderlig ondt, at høre saadant noget om hendes yngste Søn. Hun undersøgde, hvem Junkeren havde lært saadan Tale af, og da Skylden faldt paa Opvartersken, saa fik hun strax sin Afsked. Junkeren, som havde lært dette af et voxet Menneske, troede dog det var ret, indtil saa længe hans vise Moder havde fundet en beqvem Leylighed til at giengielde ham det Hun satte sig for, at hun Dagen efter vilde være hos, naar Junkeren skulde spise, og kom, førend Maaden blev sat paa Bordet. Junkeren vilde nu, som sædvanlig, sætte sig til Bord, men hans Moder sagde: Ney, ney min Søn, dennegang skal du ikke sidde ved Bordet, staae du kun her ved Væggen. Han gjorde saa. - Kom nu, du lille Dreng, for Børn. min Søns kjere Kammerat, og sæt dig i hans Sted og spiis. Drengen kom, satte sig efter befaling ned og spiisde. Velbekomme dig, du lille Dreng, spiis kun og lad det smaae dig vel; du kan nok være hungrig. Drengen spiis de, og Junkeren saae til. - Hvorfor græder du, min Søn, sagde Damen, har nogen gjort dig Fortred, Jeg er saa hungrig, svarede Junkeren. Det er usandt, sagde Moderen, du er gandske vist ikke hungrig – Du har jo nok af at see paa det. See nu kan brav paa Drengen, hvor han spiser, saa bliver du nok mæt. – Nu merkede Junkeren den retskafne Moders Hensigt. Mere levende kunde hans Følelse aldrig være, end den var nu. Han erkjendte sin Feyl og bluedes meget derover, og Angers Taarer trillede ned af hans Kinder. Jmidlertid blev det derved – Giengieldelses Retten blev fuldkommen udøvet paa ham – intet Menneske torde understaae sig at give Junkeren noget at spise førend Aften. Nu gik Damen bort, og hendes Afskeds Ord vare: Hvad du ikke vil, at Folk skulle gjøre imod dig, det skal du heller ikke gjøre imod dem. Jeg vil ellers inderlig elske dig herefter, naar du vil vise et godt og medlidende Hjerte imod andre. Hvorledes befalder eder denne adelige Dames Opførsel, J kjere unge Mennesker. Hvor lykkeligt er dog det Barn, der har saadan en Moder! Den gjerrige Ravn. En Fabel. En Ravn stial hist og her alt hvad han kunde faae, Tog Penge, Ringe, Baand, og tusind andre Ting, Som han berøvede hver Naboe deromkring. En Hane dette Syn med stor Forundring saae, Til Ravnen sagde: Siig, hvortil du dette bruger: Det veed jeg ikke selv; jeg kun derover ruger, Og dette Svar er net og meget passende Paa Sammenskrabningen, som skeer af Gierrige