Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-05-24
Man kan aldeles ikke fortænke Oversættere, at de rette sig efter den herskende Smag, eller, rettere sagt, Usmag. Jngen er saa ufornuftig at lægge Meloner i en Jordbund, hvor der ikke kan groe andet end Fjørnetog Men opfylder end et Theater ikke sin fande Bestemmelse, saa bør det dog i det mindste ikke bidrage til at fordærve Sædeligheden, og fri tør jeg paastaae, at denne Spotten over enkelte Nationer, skader Mængdens Moralitet, og forplanter den afskyeligste af alle de Laster, et Folk kan gjøre sig skyldig i Nationalhad, ægger Menneske imod Menneske, Borger imod Borger, Selv Carricaturer af Tydskere og Jøder burde forjages fra Theatret, og det er en sand Skjændsel for en oplyst Nation, at den vil bruge Skuepladsen, der bør være et Tempel for Dyden, Sædeligheden og uskyldig Glæde, til en Skole for den laveste Pøbelagtighed. Enhver fornuftig Tydsker, Jyde og Jøde bør vel foragte saadanne usle Udfald mod hans Nation, og betragte dem som Frugten af falsk og gold Vittighed, men det maa dog smerte ham, at man i en Tidsalder, hvor man skryder saa meget med Oplysning, skal finde saa stort et Mørke. Fine Folk paastaae vel, at man eengang er vant til at see saadanne Caracterer paa Skuepladsen, og at de kun virke paa Mængden i de første Øieblikke. Men de tage mærkelig Feil. Den store Hob lærer intet lettere, husker intet bedre end det den seer og hører paa Skuepladsen. Der lærer den alle lave Udtryk, som siden blive til Folkemundheld, - der vænnes den til at spotte troskyldige Menneskers Enfoldighed, – kort sagt - der lærer den ofte saa meget, som den aldrig burde kjende noget til Det er, som enhver let indseer, langtfra ikke Forfatterens Mening, at alle Jyder, Tydskere a. skulde forjages fra Skuepladsen, men de bør ikke bestandig fremsættes som Gjenstande, for Latter eller som foragtelige Mennesker. Og skulle de endelig beles, saa bør deres Adfærd, ikke deres Dialect, vises fra en latterlig Side, og saa bør Skuespilleren heller ikke hige efter Carricaturspil. Ved intet gjør man sig overalt mere latterlig, end ved at belee hvad der ikke fortjener at belees. Skrivelse fra en lykkelig Ægtemand. Siden det i denne Tid saa at sige er ret i Velten at tale, skrive og skrige om Ægtestand, og Ægtemænd og Ægteqvinder, saa kan jeg umuelig undertrykke den Lyst, ogsaa at lade falde en Draabe i dette store Hav. Jeg er, uden at rose mig selv, en lykkelig Ægtemand, og dersom alle andre Folk vilde bære sig af ligesom jeg, maatte de ufeilbarligen kunne nyde samme Lykke. Min Konst er meget simpel, og det vilde være stor Synd, om den skulde døe med sin Opfinder. Jeg har nu været givt i en Tid af to og tyve Aar, og hele Byen maa tilstaae, at jeg og min elskede Kone leve sammen som to Turdelduer. Min hele Konst bestaaer i tre Ord, og ved at betjene sig af dem vil enhver Ægtemand kunne opnaae større huuslig Lyksalighed, end ved at gjennemlæse al Verdens Bøger og Prækener om lykkelige og ulykkelige Ægteskaber. Disse tre Ord ere: som man III behager. Jeg havde en gammel Farbroder, der levede og døde som Pebersvend. Han pleiede altid at sige til mig: "hør Tobias Amor har sit Slaverie ligesom Bremerholm; kun med den Forskjel, at den første lader sine Fanger smedde i Guldlænker og det sidste i Jern. Vildu lyde mit Raad, saa givt dig aldrig; Ægtestand er en Jammerstand; bryd dig aldrig om hvad givte Folk sige til dens Roes; men skulde du blive givtesyg og frivillig bukke din Hals under Aaget, saa bør du vænne dig til at sige: som man behager Kun ved at vaage over disse Ord som et Orakelsprog, vil du blive en lykkelig Ægtemand. Kun i Henseende til de sidste Ord har jeg fulgt min Farbroders Raad, og jeg kan ikke negte, at jeg befinder mig saare vel derved.