Den Vest-Sjællandske Avis, 1831-11-01
En fiin eensformig graae Farve, hvori Morgenrøden blander sig og som oplives af den, omgiver Himlen. Kun i Zenith (over Jssen) er det dunklere. Træernes Former vise sig nærmere og nærmere; Landvinden reiser sig i Østen og bevæger sig langsomt. Allerede skimre rosenrøde Lys og Reflecteringer fra dem, fra Kuplerne af Caryocar. Bertholetia- og Symphonia=Stammerne, som hæve sig lige Kirkernes hvelvede Tage, Bladene røre sig; Naturens Drømmer opvaagne og bade sig i den friske Morgenluft; Billerne flyve, Myggene surre, Fuglene skrige, Aberne klattre raabende ind i den tykke Skov; Nattens Sommerfugle søge, skyende Dagens Lys, tumlende tilbage til dens Mørke. Det rører sig paa alle Veie, de gravende Dyr løbe tilbage i deres Muurhuller og de listige Maarer fnige sig stille frem for at bemægtige sig Fierkræet, for hvilket den pralende Gaardhane forkynder Morgenens Komme med sin Salen. Det bliver bestandig lysere; Dagen bryder frem. En ubeskrivelig Høitid hviler over Naturen; Jorden forventer sin Brudom, og see der er han, hvorledes røde Lynblik oplyser Solens Rand, nu reiser den sig; i et Øieblik har den de da opløftet sig heelt over Horizonten; den hæver sig af Jldbølger og kaster sine glødende Straaler over Jorden. Det magiske Tusmørke forsvinder, store Lysblink forfølges af den vigende Mørke. - Paa eengang staaer Jorden rund omkring for dens henrykkede Betragter i sin friske Dugglands høitidsklædt, ungdommelig munter; den skiønneste Brud. Jngen Skye viser sig paa Himlen, ufordunklet fortsætter Sølen, sin Gang paa dens Hvelving. Alt er Liv, Dyr og Planter overlade sig til deres Nydelser og til Kampen. - Klokken syv begynder Duggen at svinde; Landvinden sagtnes og den tiltagende Varme bliver følelig. Solen stiger hurtigt og lodret op paa den klare og giennemsigtige blaae Himmel, hvori alle Dunster jevnformigen opløses, indtil længere hen paa Dagen smaae Skyer, ligesom hvide Flokker, vise sig paa den vestlige Horizont; disse hæve sig i en spids Figur op imod Dagens Behersker og udbrede sig efterhaanden videre paa Firmamentet. Klokken ni bliver Engen ganske tør; Laurbærblavenes Glands opfylde Skoven; nogle Blomster udfolde sig, andre henvisne. - En Time sildigere; Skyerne sees nu at hæve sig høit i Veiret og udbrede sig til store Masser, og drage skyggende og kiølende fremad under Solens Lys, som i sin straalende Fylde behersker Landskabet. Planterne skrumpe sammen under dens brændende Straaler, og overgive sig til deres Elskovsdrift. Guldbevingede Biller, spraglede Sommerfugle og Libeller flagre i et muntert og livfuldt Farvespil omkring ved Flod breden. Veiene vrimle af Myrer, som i store Toge slæbe Blade til deres Bygninger. - Men ogsaa de dovne Dyr føle Virkningen af Solens Hede. Krokodilen stiger op af Dyndet neden ved Flodbreden og tager sit Leie i den hede Soel: Skildpadderne og Fiirbenene lokkes frem af deres fugtige Skygger, spraglede og mørktegnede Slanger krybe omkring paa de varme og lyse Fodstier. - Skyerne nedlade sig dybt, adskille sig i Lag, de samle sig stedse tungere, tættere og mørkere omkring Horizonten, optaarne sig imod Zenith i lysere, vidtudbredte Masser, og see ud som kjæmpemæssige Bierge i Luften. Paa engang overtrækkes, hele Himlen, kun hist og her sees endnu den blaae Luft; Solen skiuler sig, men endnu mere trykkende bliver Luftens Hede, som hviler over Landskabet. Middagen er forbie, bunkel, tung og melancholsk svæver denne Time over Naturen. Spændingen tager til og den Trængsel indfinder sig nu, som Dagens Fryd har frembragt. Sulten og Tørsten sætte vel endnu Dyrene i Bevægelse; men de dovnere Dyr, som have taget Flugten til Skovens Skygger, abne ikke denne store Krisis, som forestaaer Naturen. Men den kommer, med hurtige Skridt og uafvendelig frembryder den. Luften bliver koldere; Vindene fare vildt løs paa hinanden, de rode om i Skoven, snart i Havet, hvis Bølger vælte sig stedse mørkere fremad; dunkelt er Flodens Løb; Binden bedøver deres Lyd, Orkanen er nær. To, tre Gange seer man et blegt Lynglimt fare igiennem Skyerne; to til tre Gange høres Tordenslag. Langsomt ruller Tordenen, roeligt, tystende, der falde enkelte Draaber, Planterne hæve sig paa nye af deres Mathed, Et nyt Tordenslag høres og nu styrte hele Vandstrømme ned fra Luften, Skoven knager; Bladenes sagte Lispen forvandles til en voldsom Larmen, Blomsterne vakle, Bladene, falde af, Grenene brækkes, de halvraadne Træe stammer styrte omkuld, og Orkanen afriver Planternes Slægter de sidste Spor af deres Bryllups dragt; de have blomstret og elsket i deres Tid (thi hele Planternes Blomstring er et Kiærlighedspil og et Kiærlighedsbillede for den, som fatter det). See Jnga-Blomsten hvorledes dens udtømmede Støvdragere krumme sig sammen, hvorledes Banisteriens gyldne Blade falde af dens befrugtede Bæger, eller Aaronsrodens frugtbeladte. Stengel giver sit visnede Svøb til Priis for Stormen. En Rædsel overfalder Dyreriget, forstummet, forfærdet styrter Skovens bevingede Beboere sig ned paa Jorden; Jnsecternes talløse Slægter søge skiælvende Leie under Bladene og Stammernes Ridser; Pattedyret taber Lysten til Krig og Mord og hører op med at forfølge sit Bytte; men de koldblodige Amphibier fryde sig over det nedstrømmende Vandskyl og fra de vaade Enge høres Frøernes og Tudsernes mangfoldige Stemmer. Dunkle Vandstrømme gyde sig giennem Skovens Stier ud i Floden eller tabe sig efterhaanden. - Kun et Øieblik og Stormen er forbie. Nu straaler Solen i fornyet Glands frem af de langstrakte Skyelag, som meere og meere adskilles, synke ned mod Sønden og Norden, og tilsidst ligesom om Morgenen omgive Firmamentets agurne Grund i tynde og lette Skikkelse. Nu smiller Himlens mørkeblaae Øie igien ned til Jorden og Skrækken er forglemt. Efter en Times Forløb er Stormen aldeles forsvunden, Planterne ere tørrede af Solens varme Straaler og forfriskede af Regnen; Dyret bevæger sig igien, som det pleier, og følger sine medskabte Drifter. - Nu indfinder sig Aftenen og nye Skyer vise sig imellem de hvide Flokker, som staae ved Horizonten; fra dem udbreder sig snart en violet og snart en blegguul Lysning over Landskabet, som paa en harmonisk Maade forbinder den høie Skov og Floden og Havet med hinanden. - Solen daler og gaaer omgivet af den meest spraglede Farveblanding ud af Firmamentets vestlige Dør og efterlader Skabningen Roe og Elskov. J Aftenens Dunkelhed henrives Dyret og Planten til nye Bevægelser, elskovsfulde Stemmer oplive Skovens Skygger med fortroelig Hvisken og Girren. Den foryngede Elskovsdrift aander i de vellystfulde Uddunstninger, som udstrømme fra Blomsten, hvilke lukke sig paa nye og Naturen overlader sig til denne Drifts heftige Tilskyndelser. - Endnu svømme enkelte Lysblik fra den nedgaaende Soels Glands omkring Skovenes Toppe; men nu hæver sig i stille Blidhed den sølvhvide Maane roelig og mild i Aandernes Stund over den mørke Skov og alle Naturens Skikkelser smelte, sammen i roeligere og blødere Former. - Natten kommer; Naturen hensynker i Søvn og Drømme, og Ætheren, som hvælver sig i en ahnelsesfuld Umaalelighed over Jorden, glimrer af talløse Vidner om den fierneste Herlighed, og nedstraaler Ydmyghed og Tillid i Menneskets Hierte. - Himmelens bedste Gave efter en Dag fuld af Beskuelser og Nydelser.