Berlingske Tidende, 1834-12-02
Det er saaledes klart, at Stændernes paa denne Rigsdag fattede Beslutning: at Laan Spørgsmaalet bør bortfalde, ikke er forbindende til Efterlevelse, førend Kongen har samtykket deri, hvilket saa meget mindre er skeet, som Kongen i Stedet derfor har erklæret, ikke at kunne erkjende Gyldigheden af de Grunde, som Stænderne i ovenmeldte Anledning anførte. Men ligesaa aabenbar som Kongen har Ret til at yttre sig, som skeet er, ligesaa ubestridelig have Stænderne Ret til at sige Rej eller Ja til det Kongelige Forslag om Statslaanets Optagelse, en Ret, som Stændernes Majoritet, endskjøndt faatallig, ikke undlod ved denne Rigsdag at bruge i andre Spørgsmaal. Skulde ved saadant Forhold gjennem nogle saa, men drivtige Capitalisters Virksomhed og en og anden Publicises Bestræbelse et saadant Rey virkelig meddeles, saa træder Sagen af sig selv tilbage paa sit forrige Standpunkt, det nemlig: at Stændernes ved sidste Rigsdag fattede, af Kongen sauctionerede Beslutning om Laanets Optagelse, endnu er forbindende. Et andet Spørgsmaal er, hvorvidt Stænderne bør udtale et saadant Rej eller Ja. Og skulle de vel tage Hensyn paa Jordbrugets Jnteresse, en Jnteresse, som ulykkeligviis alt for længe var saa at sige overladt til sine egne svage Kræfter, eller skulle de lade Landets Modernæring uden Understøttelse? Hvad Borgerstanden angaaer, saa viser Hr. Hallings afgivne Yttring ved Tilbagesendelsen af det kongelige Forslag til Commissionen, hvad Jordbrugeren har at vente af denne Stand. Bondestanden, som veed at bedømme en Sag, der ligger den saa nær, vil ikke lade sig forlede ved blændende Fremstillinger, som have til Hensigt at gjøre dem til Rentegivere, i Stedet for Hjems eiere, og forvandle dem fra frie Odelsmænd til fattige Bagstuebosiddere. Denne Stand veed altfor vel, hvorledes i mange Landsteder en stor Deel af faste Kjøb iværksættes i Betragtning af Disconto-Laanet. Det har heller ikke kunne undgaae Opmærksomheden, hvorledes Landmanden, der kun engang om Aaret høster sin Grøde, men to Gange aarlig maa omsætte sine Disconto-Laan, uvilkaarlig savner anden Udvej til den ene Omsætning, end fornyede Laan, forenede med nye Omkostninger, med fornyet Tidspilde. Jngen Landmand er saa enfoldig, at han ikke indseer Afstanden mellem saadanne Uleiligheder, samt Fordelen af, istedet derfor at kunne befrie sig fra sit hele Pant med fire og sin aarlige Afbetaling med to Procent. Fordelen er aabenbar, og denne Fordeel maa ustridigt forhøies ved alle de Fordele, som en forøget Oppebørsels Capital medfører. Bondestanden skulde saaledes handle i aabenlys Strid med sine hjemmeværende Landsmænds ret forstaaede Jnteresse, hvis denne Stand, sagde: Vi vide vel, at Almuen behøver staaende fordeelagtige Laan, istedet for de trykkende Disconto-Laan, der gjøre nu enhver Opkomst for dem umuligt; men vi kunne ikke gjøre vore Landsmænd denne Tjeneste. Spørg dem paa Landet, gaa fra By til By, fra Hjemstavn til Hjemstavn, og J skulle faae at høre, at Landmanden ikke er saa indskrænket, at han ikke heller vilde betale fire end sex Procent Renter, Slig dem tillige. Regjeringen har villet berede Eder denne saa ivrigt attraaede Evne, men Eders egne Fuldmægtige have berøvet Eder den, og J skulle en holde Svar, som skulle bevise, at Landets frie Mænd vide med Taknemlighed at skatte Regjeringens Omsorg for Landets Velfærd. Jkke noget Medlem af Bondestanden har været uvidende herom og man bør saaledes med Føje kunne antage, at denne Stand i det mindste denne Gang skal finde sin højeste Jnteresse befordred ved at understøtte Regjeringens velmenende Forslag, som desuder ikke tyde paa nogen Tvang eller medføre den ringeste Tanke om at indskrænke Disconto-Handelen for den, som deraf vil betjene sig Hvad Adelen og Præsteskabet angaaer, saa ere begge disse Stænders Jnteresse alt for nøje forbundne med Landmandens til at den ringeste Tvivl kunde opstaae, om deres Beredvillighed til i det de hielpe sig selv, ogsaa at yde andre Hjelp. Man har rigtignok hist og her hørt den Paastand fremsættes, at Præsteskabet i den senere Tid alt for meget agtede paa de Tidens Tegn, som en egenmægtig Trykkepresse udmaler som Sandhedent Herolder; men disse Paastande savne saameget mere skjellig Grund, som det svenske Præsteskab, udrustet med Lærdom og sand humanistisk Dannelse fuldkommen vel kjender sin Forrlig telse, i sit Hverv at være Tidsaandens Ledere, men ikke den Livegne. Laanespørgsmaalet kan saaledes ikke medføre nog særdeles Modstand fra Præstestandens Side, og den svenske Adeler altfor oplyst til at modsætte sig et Forslag, som medfører aabenbare, Fordele for Jordbruget, hvis Jnteresse Adelen bør forsvare, fordi det underholder Jndvaanerne, fordi Handelen ikke kan faae Fremgang uden i Forhold til Jordbrugets Opkomst; derfor er Adelen ogsaa langtfra at tage Deel i den urimelige, for længe siden forkastede Anskuelse, at Jordbrugeren ikke bør betragtes anderledes end Trællen, fængslet til Jorden, eller som et Lastdyr, der udgjør en Deel af en Eiendoms Jnventarium, og sælges saaledes som den. Adelen, nedstammende fra alle Statsclassers fælleds Vugge og ophøjet ved Vaabenets Ære, skal i det den forsvarer de Rettigheder, der tilkomme Landmanden, hvoraf den selv udgjør en Deel, erindre sig sin egen Anseelse og sin Oprindelse. Skulde, hvad med Grund bør formodes, det omtalte Laan, iværksættes, maatte Rentefodens Nedsætning deraf i Almindelighed vorde en uvilkaarlig Følge. Haandværkeren, som driver sin Profession med laante Capitaler, skal for sin Deel finde sin daglige Byrde lettet, og i en ikke langt bortliggende Fremtid see sin Tilværelse betrygget. Enhver Huusfader skal indsee Muligheden af i det mindste at efterlade sine Børn nogle Frugter af anstrængende Stræben, og den Ejendommelighed i Sindsstemning og den Selvfølelse i Handling, som fra gammel Tid tilhørte Sverrigs Jndbyggere, men som finantsielle Uordener vare paa Vej til at forstyrre, skal med fornyet Styrke fremtræde, og vorde et skjønt Mindemærke for dem, som have bidraget til at formindske Rentefoden, at tilintetgjøre Pengeaageren og styrke Formuen, derved at Landmanden faaer Udveje til ved en rede og nyttig Virksomhed at underholde sig og sin Familie, uden at være Nogens Slave.