Berlingske Tidende, 1770-01-22
London, den 15de December. Den store Lyst til at indgive Besværings Skrifter til Kongen som i disse Tider hersker iblant os, og de deraf flydende Skridt, ansees af mange at være ikke allene unyttige, men ogsaa farlige for Grund=Forfatningen, hvorfor og mange undslaae sig fra at tage Deel deri. Her er udkommen et lidet Skrift, hvoraf sees de Aarsager, hvorfor man ikke lader sig bevæge af deres Overhæng, som fordre Bodsraadende paa deres formeentlige Ankemaale; Aarsagerne ere følgende: 1) Fordi de, som fremsætte Ankemaalene vildfare i alle Henseender. De vildfare udi Midlerne at opnaa deres Absigt, i det de paa alle Sider ere færdige med deres forskrækkende Advarseler, smigre for den gemeene Almue, betie sig Underskrifter, gjøre sig Anhang af svage og fordervede Gemytter indskyde ugrundet Frygt, udsprede falske Beretninger, opvække Urolighed og Oprør, true og mishandle dem, som ikke tænke ligesom de; i det de under almindelige, utydelige og ubekiendte Forgivender samle saadanne Foreninger og Underskrifter; legge de res Besværings=Skrifter ind i Vertshuuse og Kramboder, der at vorde underskrevne i Fleng, af Personer som ere ukyndige om Sagen, som ikke ere de rette Dommere derover, og som de foregivende Ankemaale ikke vedkomme eller røre; allesammen uanstændige og ulovlige Midler. - 2) De vildfare i Maaden at fremstille de res Besværings Skrifter paa. Den Frihed at tage Tilflugt til Thronen, som Nationen besidder, den bør holdes i Agt; og man bør saa meget meere bevare den ubesudlet, som den er een iblant dens høytideligste Rettigheder. Besværings=Skrifterne bør ikke besudles med Usandfærdigheder, eller med Foregivender som ikke kan bevises, thi dermed svækkes deres Kraft og Virksomhed. De maa ikke bygges paa Logica, eller paa ubeviislige Grunde og Sætninger. Jntet andet end Vished kan retfærdige saadanne Skri ter, hvorved angives Ankemaale med Begjæring og Rettelse Man bør ikke fremføre dem med fornærmelige og anstødelige Ord, hvilke virke tvertimod de Ankendes Absigter. De BesværingsSkrifter, som nu omstunder vanke, grunde sig paa Gisninger paa Frygt og Forventelser, men ikke paa Tildragelser: De ere et Miskmask af Grovhed, Skoser og dristige Trudsler. - 3) De vildfare i deres Ankemaale, eller de Ting, som de forlange rettede, i det de sige, at det er den Friholderne tilkommende Rettighed, at vælge, som det giælder om. Det eneste og rigtige Spørsmaal. som forekommer, er, om Underhuusets Ret til at forkaste. Og dette er et Spørsmaal, til hvis Paakiendelse udfordres en vidtløstig Kiæde af Raisonnemens, som gaae over Friholderes Fag; men hvilket, (dersom det ikke befindes at være vel bestemt) bør afgjøre. af saadanne Personer, som ved Opdragelsen have erhvervet sig Dygtighed, og som beklæde Poster der berettige dem til at paakiende det. Og, saa længe som saadan Paakiendelse ikke er foregangen, er Almuen ingenlunde berettiget til at kalde denne brugelige Rettighed en Krænkelse af dens Privilegier. - 4) De vildfare i Rettelses Midlerne; thi Parlementets Opløselse skulle meere tien til at avle tvedragt, og at forøge Forbittrelsen, end at virke Rettelse. - 5) De vildfare i Henseende til Rettelses Magten. Loven har ikke tillagt Hoffet Magt til at opløse Parlementet uden det Geheime Raads Samtykke. - 6) De vildfare i Henseende til deres eget Tarv; thi fører man den Maade i gang, at fordre Lemmerne af Underhuuset til Regnskab for deres Tale og Vota i Forsamlin. gen, saa rygges derved Parlementets Frihed, hvilken er det vigtigste Værn for Folkets Rettigheder og Frihed. - 7) De vildfare i Henseende til de Midlers Lovformelighed, som foreslaaes til Rettelses Erlangelse, thi det strider imod Grundforfatningen, og besynderlig imod Kronnings=Eeden, at Kronen blander sig i nogen af de andre Greene af den Lovgivende Magt deres Ting, eller, for at sige det med andre Ord, at den, i Anledning af noget som de forsamlede Kammere var sagt eller udrettet, tiltog sig at oplosParlementet. - 8) Endelig vildfare de og i deres Forhaabninger om at overtale den sagtmodige og sindige Part af Nationen, hvilken ikke skal lade sig afvende fra fine Pligter imod Kongen og Fæder. nelandet af nogle Fusentaster, hvilke, i det de bevæge Himmel og Jord for at trænge sig til Roderet, blotte derved hvor udygtige de ere til at styre det. Hvad kloge og sindige Folkere, de have saa ofte følet Snerten af Forandringer i Forvaltningen, at de have besluttet at holde sig stille, at æde deres Brød i Ro efterdags, og at overlade til de Store at skifte deres Tretter imellem sig selv. De ville ikke laane sig til Reedskaber for saadanne Hoveders Ærgierrighed, som, naar de have bemægtiget sig en Post, have ikke tilstrækkelige Gaver til at holde sig fast deri, og som end ikke nu have saa megen Forstand, at indklæde deres Forhold saa, at deres Uduclighed skiules. - Capitain Gordon, som for kort siden blev henrettet i Brest for et mordbrændersk Anslag imod Havnen der, var fød i Grævskabet Aberdeen i Skotland, hvor han eyede anseelige Jordegods. Man er ikke erkyndiget om af hvad Drift eller efter hvis Raad han har ladet sig forlede til det farlige og fortvivlede Foretagende, som faldt saa slet ud for ham. Viist er det, at ingen kunne have mindre Gaver til at sætte det i Verk, end hans Her gives mange som lade deres Mistanke falde paa en vis Herre, hvilken ikke har gjort mindste Bevægelse til at forhindre, at et ulykkeligt, uforsøgt og forført ungt Menneske ikke blev et Offer for en forvovent og afskyeligt Anslag, hvilket han, som man foregiver, selv havde opspundet Her vanker og Gienpart af et Brev, som Gordon siges at have tilskrevet samme Herre kort for sin Død, lydende saaledes: "Min Herre, Min Dom er nu afsagt. Længgrend den blev fældet, har jeg følet den smerteligste Anger og Fortrydelse over at have paataget mig en Gierning, som er saa stridende imod Folke=Retten, imod Menneskeligheden, og følgelig imod et godt Navn og Rygte. Min ubetænksomme Ungdom, som man har forledet, havde saaledes forblindet mig, at jeg ikke kiendte det Afskyelige i min Misgierning; men jeg beder ingen anden om Forladelse derfor end Gud; ikke uden for hans Øyne gruer jeg der jor, da den Straf, som den verdslige Ret udfordrer, slet intet anfægter mig. Jeg er ganske ubekymret for mit Liv, det jeg har sat i Vove meere af en falsk og ubesindig Kiærlighed til mit Fæderne. land, end i Haab om Belønning. Jmidlertid beder jeg Dem, Mylord, at holde Deres Løfter, og at de lade i det mindste en Deel af det, mig var lovet, levere til min talrige Famille, som nu ved min Skæbne overvældes med Sorg. Jeg haaber at De ikke nægtet mig denne Godhed. a.