Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-02-13
agen den 13. Februar. En usædvanlig Kiæde af ulykkelige Hændelser, hvoraf den første ei var mindre, end at blive uskyldig hængt. Ambrosius Guinet var fød i Canterburg. Hans Fader, satte ham, efterat han til sit sextende Aar havde gaaet i Skole, hos en Procurator, som hedde Roberti, og hans Søster blev gift med en Mand ved Navn Hr. Savner, som boede nær ved Deal. J Aaret 1709 den 17 Sept. reiste han med sin Principals Tilladelse til Deal for at besøge sin Søster, Veiret var slet og Veien overmaade ond, saa at han først sildig imod Aftenen naaede til Byen. Havnen laae fuld af Skibe, thi Engelland havde Krig med Frankrig, og Spanien, og der vrimlede i Byen af Mennesker, saasom der just var Market. Gvinet kunde i det første Vertshuus, hvor han kom ind, ingen Sæng faae, og endskiønt han var saa træt, at han neppe kunde flytte sine Been, maatte han dog løbe heele Byen igiennem for at faae Natteleie. Efterat han længe havde løbet forgieves omkring, vendte han tilbage til det første Vertshuus igien, og bad Vertinden, at han maatte sidde Natten over i Kiøkkenet ved Ildstedet, thi om Morgenen tidlig vilde han fortsætte Reisen til sin Søster, Da hun hørte at han var Hr. Savners Svoger, førte hun ham oplad Trappen i en Stue, hvo der sad en Mand ved Bordet i sin Slobrok, og tolte Penge. Kiære Fætter, sagde Værtinden, lad dog denne unge Person, som er meget træt af Reisen, sove hos eder i Nat; han er Hr. Savners Svoger, og alle Sængene i Huuset ere optagne. J veed, svarede Manden, at jeg i Dag er bleven aareladt, og vilde heller ligge alene; dog, unge Menneske, sagde han videre, bliv her, J kan ligge hos mig i min Sæng. De gik strax begge til Sængs, efterat Hr. Richard, saa hedde Værtindens Fætter, havde kommet sine Penge i en Pung og stukket dem hos sig i sin Slobrok. Ved Midnat fik Guinet en heftig Colik, og maatte staae op. Han gav sig heftigen og kastede sig om paa Gulvet. Hr. Richard vaagnede derved og ynkede Gvinet, at han havde saa ondt. Gvinet bad ham sige sig, hvor Vandhuuset var. I maae, svarede Hr. Richard, gaae ned igiennem Haven, og gav ham sin Lommekniv med, at han dermed kunde aabne Døren, eftersom Haandgrebet var falden af. Da Guinet lukkede Kniven op, faldt ham et Pengestykke i Haanden, hvilket han stak hos sig. Han mærkede at der ogsaa gik Blod fra ham, og efterat han have de opholdt sig en halv Times Tiid paa Vandhuuset, skyndede han sig til Sængs igien, og sov til om Morgenen. For ikke at giøre Hr. Richard Uroe, stod han ganske sagte op, klædde sig paa, og saasom han Aftenen forud harde taget Afskeed med Værtinden, og alle Folkene i Huuset sove, begav han sig uformærkt paa Veien til sin Søster, Hans Svoger tog kiærligen imod ham, og saa med ham og sin Kone udenfor Døren, da tre Rettens=Svende komme jagende i fuld Spring, hvilke toge Guinet fast, og sagde hans Svoger intet videre, end at de komme paa Rettens Vegne, eftersom det unge Menneske havde myrdet Hr. Richhard, hos hvem han forrige Nat havde sovet, og have de plyndret ham alle hans Penge fra. Gvinet blev bragt til Deal og lagt i Bolt og Jern. Dommeren beskyldte ham, at han havde begaaet Mord og Tyverie. Uagtet han faldt paa sine Knæe, og under Guds Anraabelse beviinede sin Uskyldighed, og fortalte det Tilfælde med Coliken og alle Omstændigheder, kunde han dog ikke opvække i Dommerens Sind den mindste Tvivl imod denne haarde beskyldning. Man randsagede ham, og sandt hos ham Hr. Richards Kniv og Pengestykke. Værtinden bevidnede, at det var hendes Fætters Kniv, og at paa det Pengestykke, hvilket var en Guinee, de første Bogstaver af hendes Fætters Navn fandtes indætsede. Nu eragtedes det fuldkommeligen at være beviist, at Guinet havde myrdet Hr. Richard med hans egen Lommekniv, og havde kastet det døde Legeme igjennem Vandhuuset i Søen; thi de Fremmede, som havde logeret paa de nærmeste Kammere, bevidnede, at de ved Midnatstid havde hørt nogen i Hr. Richards Kammer jammerligen give sig, og et stærkt Tummel, og havde bemærket, at Guinet strax derpaa var gaaen ned i Haven, og temmelig længe havde opholdt sig ved Vandhuuset. Hr. Richards Sæng var desforuden om Morgenen bleven funden fuld af Blod, ligeledes var der bleven bemærket Blod i Vandhuuset; men Hr. Richard selv, log hans Slobrok, i hvilken han om Aftenen havde stukket Pungen med Pengene i, var ingensteds at finde, uagtet Guinets Paarørende bekiendtgjorde Sagen i de Londonske Tidender, og lovede den en stor Belønning, der kunde give nogen Underretning om Hr. Richard. Gvinet blev altsaa dømt, at skulle hænges udenfor Værtshuuset, hvor det foregivne Mord skulde være begaaet, og efter en halv Time at tages ned og ophænges ikke langt fra hans Svogers Boepæl. Den Dag han skulde rettes, regnede det meget stærkt, saa at Rettens Tienere befalede Bøddelen at haste, paa det de kunne komme i Tørre igien. Han efterfulgte deres Ordre, og forrettede sit Embede med mere Hurtighed, end Forsigtihed, saa at Guinet ved at hænges ei fornam mindste Smerte, men det kom ham kun for, som at der svævede et klart Lys for hans Øine, indtil at Sands og Tanke forgik ham. Efter en halv Time blev han skaaren ned, og efter Dommens Tilhold ophængt i Lænker ved hans Svogers Huus tre Mile fra Deal. (Resten følger.) Samtale mellem Ænderne og Fisken, en Fabel. I en Dam fløde engang nogle Ænder, som indbyrdes raisonerede om Maanens Egenskab og Natur. Da de nu ikke kunde blive enge i deres Satzer, spurgte de en forbi svømmende Fisk hvorledes det havde sig med Maanen, at den saa ofte forandrede sin Størrelse, og blev undertiden stor og atter igien liden Fisken forklarede dem det paa følgende Maade, eftersom Maanen har intet egentlig Lys, men haver det af Solen, og er stærkere i sin Fart, ligeledes er nærmere Jorden og mindre end Solen, og kommer hver 30te Dag under selvsamme Linie som Solen gaaer i 365 Dage, saa skeer det, at hver 30te Dag er Maanen, lige under Solen, og saa mister den aldeles sit Skin, men da den er stærkere i sin Fart end Solen, saa faaer den atter sit Skin, jo meere den komme fra Solen, til den 15 Dag, thi saa nærmer den sig Solen igien, og derfor betager atter Solen dens Skin, jo nærmere Maanen kommer den, og saaledes synes os at Maanen tager af og vo rer. Da Ænderne med stor Fortrydelse havde anhørt Fiskens Svar, begyndte de Eenstemmig at skielde Fisken, og torterede det dem efter deres Tykke givne taabelige Svar, og sagde at de i forveien vel havde kunne sluttet sig til, at de ingen rigtig Efterretning kunde vente af ham; hvormed han maatte lade sig nøie, og svømmede altsaa bort J samme Øieblik kom en anden Fisk frem, som havde hørt hvor ilde hans Medbroder blev Torteret, tænke altsaa ved sig selv, her kommer jeg til Pas; jeg skal bedre vide at benytte mig af deres Taabelighed, og ved den Leilighed forhverve mig deres Gunst og Naade. Han kom da frem med mange Complimenter, veltalende Tunge, og smigrende Ord, udførende sin Talle saaledes: Jeg er kommen i Erfaring om, at De, mine Høistærede have en stor Længsel og Attraae efter at vide den rette Grund om Maanens Egenskaber, saa vil jeg i et kort Jndhold fortelle Eder det, og ikke paa nogen Maade forebringe noget uden den reene Sandhed, thi ieg hørte nyelig, hvor ilde min Cammerat har løiet for Eder, og ieg syntes at det var min største Pligt, at underrette Eder omdet J ønskede at vide, og i Særdeleshed, da jeg hører at De legger Dem efter Videnskaber og Studeringer, saa er den rette Sammenhæng saaledes, Maanen har den Natur at voxe, og derfor, naar den er voxen til en vis Størrelse, bliver der altid skaaren et Stykke af den efter et andet, thi ellers maatte den tilsidst blive større end Jorden. Da Ænderne hørte denne Fortælning, saa begyndte de Samtlig at rose hans store Forstand, og sagde at det var meere rimeligt, end det, den anden havde sagt, og det vilde de heller troe. Og antoge saa denne Fisk i deres Venskab. Oprigtig Sandhed ei, i Verden meere agtes, Men Løgn, og end hvad meer, det heller eftertragtes. Det vises os nu her, at Løgnen Fremgang fik Hos andre det og skeer; det bleven er en Skik. Den som os siger Sandt, og ærligen det meener, Det bikfald ikke fandt; man heller sig foreener, Med dem, som Hyklerie, og Ondskabsfulde Rænker, Har til sit Øiemmeed, og intet Got optænker.