Berlingske Tidende, 1836-01-26
Nr. 28 af Jtzehoer-Stænder-Tidende indeholder Fortsættelse og Slutning af Beretningen over de holsteenske Provindsial-Stænders ni og tyvende Møde, den 30te December. Hr. Overretsadvocat v. Prangen yttrede: i den Omstændighed, at Loven af 15de Mai 1834 havde forbigaaet den omhandlede Gjenstand med Tavshed, og saaledes ladet den i Tvivl, laa umiskjendelig den Hensig at overlade Spørgsmaalet om Offentlighed til Stænderforsamlingens Afgjørelse. Men ved Offentligheden, som ligger i Folkets Ønsker, knyttedes Baandet mellem Fyrste og Folk kun endnu fastere. Med Offentligheden kunde der naturligviis være Mangler, forbundne, men ikke af saadan Betydenhed, at man derfor skulde opgive den derved forøgede Tillid. Hidtil havde Forhandlingerne været særdeles ufuldstændigt bekjendtgjorte og de offentlige Meddelelser, vare blevne særdeles urigtigt opfattede. Det vigtigste Argument mod en Petition om Offentligheden var det i Beretningen tagne Hensyn til Hs. Majestæt Kongens Villie, men deels var denne ham ubekjendt, deels maatte man ogsaa, efter Hs. Majestæts bekjendte Sindelag vente, at Allerhøistsamme, ikke vilde være imod sine troe Stænders behørig motiverede Ønsker. Forelæggelsen af et Udkast til Regulering for Offentligheden holdt han dog ingenlunde for nødvendig, og i Overeensstemmelse hermed foreslog han det Amendement: At Stænderforsamlingen vilde beslutte at indgive til Hs. Majestæt, Kongen en Petition om, at Offentligheden maatte finde Sted ved den holsteenske Provindsialstænder forsamlings Forhandlinger, under Forbeholdenhed af de nærmere Modificationer, der ved et fra Stænderforsamlingens Side forhen fastsat Reglement maatte bestemmes. For at retfærdiggjøre sin Anskuelse yttrede derpaa Hr. Etatsraad Falck i det Væsentlige Følgende: Loven af 1834 indeholdt rigtignok intet directe Forbud mod Offentligheden, men den derover iagttagne Tavshed maatte ansees for lige betydende dermed. At bestemme Offentlighedens Misbrug kunde ikke indrømmes Forsamlingen, men dertil var Udstedelsen af en udtrykkelig Lov nødvendig, saa meget meer, som Landets Love, for hvis Varetægt Regjeringen sørgede, havde til Øjemeed at modarbeide Misbrugen ved Offentligheden. Desaarsag streed ogsaa det Amendement om Protocollernes Offentliggjørelse i sin Ubestemthed mod Forbundsloven, Forslaget om Udstedelsen af en provisorisk Lov var ligesaa lidt hensigtsmæssig, da Sagen hverken var saa trængende, eller Nytten deraf saa vis, eller Skaden af den hidtil værende Jndretning saa indlysende, at et Provisorium maatte indtræde. Det i Beretningens Slutning tagne Hensyn paa Minoriteten var blot et moralskt, der i andre Tilfælde ikke kunde afgjøre noget. Offentligheden nemlig angik de enkelte Medlemmer, deres umiddelbare Stilling i Forsamlingen og til Publicum, og denne fortjente at tages Hensyn til. Og saa havde Folkets Ønske om Mødernes Offentlighed ikke engang aabenbar udtalt sig, og saaledes lægger man for megen Vægt paa denne Omstændighed. Hr. v. Halem bemærkede derpaa: Forsamlingernes Offentlighed var vistnok Folkets Ønske; imidlertid holdt han Offentligheden ved Trykken for hensigtsmæssigere, og derfor vilde han foreslaae følgende Amendement: At en Hurtigsskriver blev ansat i Forsamlingen, for fuldstændig at nedskrive Forhandlingen, og derefter, under Secretairernes og de valgte Tidende Redacteurers Medvirkning at affatte en udførlig StænderTidende, for om muligt paa denne Maade at tilfredsstille det almindelige Ønske om Offentlighed. J denne Henseende maatte ogsaa de foredragende Medlemmer i Stænderforsamlingen navngives i Tidenden. Hr. Kammerjunker d'Anbert udtalde sig derpaa bestemt og ubetinget for Offentligheden af alle Stænderforsamlingens Forhandlinger, med Tilføjende, at først derved vilde en levende Vexelvirkning mellem Folk og Stænder vorde mulig, og Forsamlingen derved først faae det Liv, den hidtil havde manglet. De imod Offentligheden in concreto anførte Grunde holdt han heller ingenlunde for slaaende; i Særdeleshed havde den nordiske Historie ingen Exempler at opvise, at Nordboen, og navnlig Holsteneren satte større Værd paa Mængdens bifald end paa Pligtens Opfyldelse. Saaledes kunde Publikums Jndflydelse ikke afgive nogen Grund imod Offentligheden. Historien betegner overalt Danmarks Monarker først i Rækken af fortreffelige Fyrster. Ogsaa vor Konge havde viist, at kun det bedre og Højere var Maalet for Hans Stræben; i Særdeleshed vidnede Livegenskabets Ophævelse og Folkeopdragelsens Forbedring herom. Gjerne vilde Han ogsaa opfylde sine troe Stænders Bøn, saasnart Hanhavde erkjendt en saadan for nyttig. Kun Offentlighedens Art og Maade, hvilke forekom ham ved den hidtidige Forhandling endnu ikke at være tilstrækkelig afhandlet, maatte iforveien udvikles og erkjendes for hensigtsmæssig. Forbundslovene kunde heller ikke herved lægge nogen Hindring i Veien, da Offentligheden fandt Sted overalt i Tydsklands Stater, og ved Forretningsordenen vare mulige Misbrug forebyggede. Som en Følge heraf var hans Amendement følgende: At den holsteenske Stænderforsamlings Forhandlinger skulde i Reglen være offentlige, men at de fornødne nærmere Bestemmelser, maatte overlades Stænderforsamlingen, under Medvirkning af den Kongelige Hr. Commissarius, i en fastsat Forretningsorden. Derpaa erklærede Hr. Pastor Hensler sig over den afhandlede Gjenstand, i det Væsentlinge paa følgende Maade: Ved raadgivende Stænder var Almeenvellet kun afhængigt af Kongen; ogsaa kunde kun her den forædlede Folkestemme yttre en afgjørende Jndflydelse. Men en saadan var endnu aldeles ikke forhaanden, og derfor bortfaldt ogsaa det for Offentligheden i Beretningen anførte almindelige Erkjendelses Moment. Han maatte derfor erklære sig mod Propositionen; ikke heller kunde han ansee den eventuel foreslaaede fuldstændige Offentliggjørelse af Protocollerne for ønskværdig, thi deels vare disse Forsamlingens hellige Eiendom, deels vilde et ordret Aftryk ikke tilfredsstille Alle. Det var ogsaa upassende, naar Publicum ved den ansøgte Offentlighed vilde controllere Stænderbladet og de Tilforordnede. Overhovedet var Jnstitutionen selv det Baand, som skulde inderligere knytte Tilliden mellem Fyrste og Folk. Men i det Tilfælde at Forsamlingen vilde give slip paa den Ret til at raadslaae inden lukte Dørre, og beslutte en Petition for Mødernes Offentlighed, foreslog han følgende Amendement: Man skulde bede Hs. Majestæt Kongen om, at tillade Enhver, der vilde være Tilhører ved Forhandlingerne, i saa Henseende med en skrivtlig Bøn at vende sig til den Kongelige Hr. Commissarius og til Forsamlingens Præsident, da det skulde komme an paa begge disses Jndvilligelse af hans Bon, om han turde bivaane Forsamlingerne; – eller: at man skulde bede Hs. Majestæt Kongen om, at Statens samtlige Stænderforsamlingers Medlemmer maatte indrømmes som Forret, at de turde til enhver Tid som Tilhørere, bivaane alle Stænderforsamlingers Forhandlinger i Rigets forskjellige Provindser. Endelig blev endnu af den Tilforordnede, Hr. Ahsbahs foreslaaet følgende eventuelle Amendement: Hvis Forsamlingen ikke skulde erklære sig for Offentligheden, da at indgive en Petition til Hs. Majestæt Kongen om, at det maatte tillades Stedfortræderne at bivaane Forsamlingens Moder. Efterat der i forskjellig Aandvar af flere Medlemmer gjort bemærkninger over Propositionen, og et Medlem havde foreslaaet at remittere Sagen til Committeen, yttrede Proponenten, endnu, at det syntes ham at være nødvendigt, at ligesom man indrømmede Præsidiet overhovedet den nødvendige Magt, saaledes maatte ogsaa med Hensyn til Spørgsmaalet, naar Tribunen skulde rømmes, Rettigheden til at afgjøre det tilkomme Præsidenten og Forsamlingen. Hs. Majestæt Kongens Villie kunde iøvrigt kun have en frimodig Yttring af det, Forsamlingens Medlemmer erkjendte som Sandhed, til Formaal. Det kom derfor ene og alene an paa Grundene for Propositionen, og ikke paa andre Hensyn. Vare disse Grunde vægtige, saa vilde Petitionen ikke forfeile vor huldrige Monarks bifald. At tilbagesende Beretningen til Committeen forekom ham, ved den herskende Meningsforskjellighed hos Medlemmerne, at være aldeles unyttigt. Ved Slutningen af den foreløbige Beraadslaaning fandt Forsamlingen, at den her afhandlede Gjenstand var tilstrækkelig forberedt for den formelige Forhandling, og denne sidste ansattes den til 5te Januar. Efter Dagsordenen fulgte den foreløbige Beraadslaaning over den af Hr. Overretsadvocat Lock indgivne Petition om Ophævelse af Beregningen efter Rigsbankspenge. Hr. Kjøbmand Lorenzen foredrog den herover nedsatte Committees Beretning. Committeens Skjøn var, at Andragendets Antagelse turde være saa meget mere hensigtsmæssig, som med Ophævelsen af Beregningen efter Rigsbankspenge ogsaa Erindringen om de sørgelige Tider fra Aaret 1813 meer og meer vilde forsvinde. Hr.