Adresseavis for Børn, 1780-09-27
Korrespondence. Min kjere Christence, Veg maae dog engang skrive dig til, du kjere gode Pigebarn, thi jeg veed, at du vil visselig meget glæde dig derover. Da du endnu selv er et Barn, saa vil du vel og helst høre Fortællinger om Børn. Jeg, som selv er heller ikke stort meere end et Barn, og har en stor Høyagtelse for artige Børn, vil altsaa fortælle dig en liden Historie om et haabefuldt godt Barn. Det er en lille Pige, som heder Kr. Hun havde neppe lært at skjelne, og at gjøre Forskjelpaa hvad der var Ret eller Uret, Godt eller Ondt, førend hendes brave Forældre, som har en meget om Kjerlighed for hende, og gjerne ville opdrage en ret god Datter af hende, gjorde sig al Umag for at bøye hendes Egenvillie og Egensindighed, der er saa meget almindelig hos Børn, og at faae hende dannet til Lydighed og Nøysomhed. De straffede hende meget strængt, saa ofte hun var uartig. Hun fik aldrig det, som hun var paastaaende paa at ville have. Naar hun bad om Caffe og forlangde den lon, en Rettighed, saa fik hun ingen. Naar hun vilde have Kjød, saa fik hun intet. Men naar hun ikke fordredre og krævede noget, saa fik hun alt, hvad der var hende tjenligt. Just de Retter, som hun vægrede sig ved at spise af, maatte hun tage imod, om hun vilde have nogen Mad. Med den elskværdigste Mine sagde hun siden ofter Kyforlanger intet; Ney, Koe forlanger ikke noget deraf. - Naar man havde givet denne lille Pige Rosiner og Mandler, saa satte man hendes Lydighed og Nøysomhed paa Prøve derved, at man befalede hende, at give dem fra sig igjen. J Førstningen var denne Fornægtelse og Forsagelse hende noget tung; men da hun endelig beqvemmede sig til, at give det tilbage igjen, som man havde givet hende, saa fik hun det altid igien. - Børn pleye meget ofte at overkramme og bemaye alt hvad der er i Stuen med deres Legetøy. Men da derved uformerkt bliver lagt Grund til Uorden; saa forbød man denne lille Pige dette, og anviisde hendes Dukke og hendes øvrige Legetøy en vis Plads. Denne befaling, at hun ikke maatte lægge det andensteds, var nu noget usædvanligt for denne lille Pige, hvorover hun flere end eengang maatte erindres derom. Engang havde hun ladet hendes meget kjere Dukke blive liggende paa en Stoel. Strax tog hendes Cousine den bort. Da hun nu kom og spurgde om hendes lille Afgud, svarede hendes CouAvis fine, at hun havde kastet den paa Jlden, fordi hun havde ladet den blive liggende paa Stolen. Dette Svar trængede ind igjennem hendes hele lille føel somme Siel. Hun kunde ikke bare sig for at græde. Men da Aarsagen til denne Strænghed blev forklaret hende tydeligere, saa at hun kunde begribe den, blev hun strax rolig og tilfreds igjen. Belønningen for denne hendes Nøysomhed var, at hun den følgende Dag fik sin Dukke igien. Ved flere saadanne haarde Prøver er hun bleven overmaade artig, og lydig, og i Stand til at kunne tvinge og overvinde sig selv. Disse Dyder seer man daglig at voxe hos hende. Og ved dem faaer hendes Ungdoms Munterhed den rette Moderation. Hun er i øvrigt af en meget behagelig og indtagende Skabning, eller, som man siger, seer uforlignelig godt ud, men det, som giør hende endnu langt mere uskatterlig, er det eyegode Hjerte, som hun besidder. Synge kan hun, saa liden hun endog en endnu, og synger som en Engel, om den Talemaade maae være mig tilladt. Dette har hun uformerkt lært, fordi begge hendes Forældre er musicalske. Hvor indtagende vil det engang være, naar hendes Fingre voxe til, saa hun kan bruge dem paa Claveret: Hvad synes dig om dette elskværdige Barn, min lille dyrebare Pige, Skulde du ikke kunne gjette, hvem det er. Tænk dig kun om, og skriv mig det til. Jeg er din oprigtige Fætter. Vilhelm. Nyeheder.