Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-06-17
To Formælinger for Een. Med triumpherende Mine, traade BankørSeeman, holdende en Billet høit i Veiret, ind til sin Gemalinde, i Værelset. Nu er det rigtig? spurgte denne. Ja, ja, svarede han, her er Kammeraadens sidste afgjørende Svar. Himmelen være lovet, raabte Madamme Seeman. Jeg har i disse Dage lagt som paa Pinebænken. Var Sagen gaaet tilbage - jeg havde ikke overlevet, det. Jeg har allerede taget mod Lykønskninger af hele Verden, dog var jeg, mellem os sagt, ret ængstelig derved. Nu, hvorfor da svarede Hr. Seeman stolt, min Søn er dog vel en Svigerson, som en titulair Kammerraad ikke behøver at skamme sig ved, og hvad Hovedpuncten angaaer - her slog han sig paa Vestelommen, - saa kan jeg nok ogsaa maale mig med ham. . . Ak, det mener jeg heller ikke, gjentog Frue Seeman - men, vores Edward selv kunde med sine Betænkeligheder Du kjender ham jo - dog til Slutning, endnu have gjort os en fatal Streg i Regningen. Tænk kun, da jeg Gaar spadserer med ham i Haven, og i mit Hjertes Glæde skildrer ham hans Bruds Yndigheder og afmaler ham det skjønne Gods, som Wernichsnyelig have kjøbt, med det herlige Schweitzserqvæg- og den talrige Mængde Høns, som henrykte mig saaledes, thi Æggene, det veed Himlen! ere saa mange, at de ikke lade sig betale Tyve Groschen har jeg maatte give for Skokken, og Stille, stille faldt hendes Gemal hende ind i Ordet, Faarene ere Hovedsagen. De nærværende høie Uldpriser, ja der er noget at fortjene . . . . Gaae mig med dine Faar, svarede Fruen heftig; (hun kunde ikke lide han nævnte de gyldene Skind, da Hr. Gemahlen, ofte en Smule ublid, kaldte hende for hele Verden, et Faar).Ja, hvad jeg ofte ville sige, vedblev hun, der spurgte mig det komiske Menneske: om jeg ogsaa var overbeviist om at Henriette elskede ham. Kunde jeg endog tvivle det mindste derom, føiede han til, saa ville jeg endnu træde tilbage. Thi den Tanke, ikke at ville føle sig ligesaa lykkelig ved min Besiddelse, som jeg ved hendes, ville berøve mig mit hele Livs Roe... Det er just, som for otte Dage siden, svarede Hr. Seeman, da han ikke ville afslutte en fordeelagtig Handel, fordi vores Naboe, den fattige Stakkel, havde spekuleret derpaa, og han hellere undte ham denne anseelige Gevindst, end os selv. Men det er følgerne af de schillerske Commedier, hvorpaa dette underlige Menneske ikke kan see sig mæt. Jeg troer saagaar, han døde gjerne for en Ven, som den hvad var det nu han hedte, . . Her traade Edward ind i Værelset. Med Glædestaarer fløi Moderen ham imøde, og trykkede ham til sit Hjerte. Rørt, men med Alvorgjengieldte Sønnen denne stormende Omarmelse. Saa koldt, spurgte næsten spottende Faderen, jeg troer ikke Du elsker Henriette. - O! kjere, Fader, hvad maatte jeg være for et Menneske, naar jeg ikke elskede denne indtagende himmelske, Skabning. Sandelig fra vores Bekjendtskabs første Øieblik af indtil nu, har hver Dag bunden, mig til hende med nye Baand. Ved hendes Besiddelse maatte en Konge, hvad siger jeg, det ædleste Menneske føle sig lykkelig, men. . . Jeg kjender dine Betænkeligheder, svarede blid og leende Faderen - Du bliver elsket, inderlig elsket. Henriette har endnu for nyelig udladt, sig om Dig, med en saadan Begeistring, saadan umiskjendelig Ømhed, at . . . Nu da, saa tilgive hun selv mig denne, endnu ikke hævede Tvivl. . Jeg vil troe det, gjerne troe det, ach, denne Troe gjør mig saa undsige lig lykkelig. Dog Vished, Vished, er det ikke, men en Bøn afslaae De mig ikke. Erklær De ikke, før vor Forlovelse, førend min Broder kommer hjem. De veed hvilken broderlig Kjerlighed, der binder os til hinanden og jeg vil ikke gjerne høitideligholde mit Livs lykkeligste Dag, uden han er tilstede. Forældrene lovede dette og nu synes alt at være i Rigtighed. Edwards Betænkeligheder og Tvivl, vare ikke allene en Følge af Betragninger og Erfaringer, som han havde gjort siden sit Bekjendtskab med Henriette, men et skjøndt Caracteertræk hos ham, som neppe ahnende sin egen Fuldkommenhed, næsten altid satte for høi Priis paa Andres gode, Egenskaber, og modtog et hvert Beviis han fik paa andres Kjerlighed med den Bekymring: om hans ogsaa var det værd, og nogensinde kunde være i Stand til at giengielde Lige med Lige. Allerede som Dreng havde enhver Egennytte været ham fremmed, allerede i den spædeste Alder havde han unden Glæde i at gjøre andre Glæde; og saa tilbageholden han end var, naar han skulle vove eller foretage noget Usædvanligt for sig selv, saa dristig var han, naar det gjaldt fremmed Lykke, fremmed Ret; og saa snart han blev opfordret til selv at træde i Kamp for Dyden. Da Naturen havde udrustet ham med alle sine rige Gaver, og derhos sat alle dens Kræfter i en saa skjøn Ligevægt hos ham, at ingen stak frem for den Anden, saa herskede en vis Rolighed og stille Munterhed over hans hele Væsen, som forekom den, der var hengiven til Extremer, eller elskede det Glimrende eller Jmponerende, at være Mangel paa Kraft og paa en gjennemtrængende Aands og Siels Styrke. Man maatte længe omgaaes denne fortræffelige Yngling, og lære ham nøie at kjende, maatte see ham handle i afgjørende Livs Stillinger, for at see hans hele herlige Caracteer i dens fulde Glands. Gandske modsat var hans Broder Heinrichs Caracteer. Han var af et høist heftigt og fyrigt Temperament, af en mere irretable, næsten sygelig emfindtlig Følelse, og begavet med en levende Phantasie, men ogsaa af mindre stærk Caracteer, der ofte gjorde ham til Bytte for et hurtigt virkende Jndtryk; En heller besad han hiin Forstands Dybhed og Frihed; som først formaaer at bringe saadanne Egenskaber til Fuldkommenhed. Det synes derfor svært at begribe, hvorledes Brødrene saaledes kunne elske hinanden, som de gjorde. Enhver forundrede sig over den Ømhed, hvormed de hang ved hinanden. Vel havde i den tidligste Ungdom Forskjelligheden af deres Gemytter for aarsaget mangen Tvist; men siden Edward engang havde reddet Heinrichs Liv, var deres Kjerlighed den inderligste, den kjerligste, som nogensinde have forenet Brødre. Ved at løbe paa Skøiter, havde den vilde Heinrich, af Pralerie vovet sig ud paa et høist farligt Sted, og sank ned. Begge hans Kammerater forlode den Synkende, uden Forsøg paa at rædde ham. Edward, som man havde holdt for frygtsom, fordi han ikke som hine ville vove sig saa langt, styrtede uden at betænke sig hen til Broderens Hjelp, og reddede ham ved sit bestemte Mod.