Aalborg Stiftstidende, 1837-02-15
Jour. d. Dab, har senere omtalt Juryens Kjendelse i Straf borger=Processen paa følgende Maade: "At Oppositionen optager de strasborgske Anklagedes Frifindelse med Jubel, forniundret os ei. Hvis Oppositionen ved denne Leilighed havde været istand til at undertrykke sin Glæde, saa vilde den ikke længer være en Opposition. Det er ikke de Anklagedes Personer, for hvilke Oppositionen, af nogen særskilt Grund, inetteresserer sig; det er ligesaalidt hiin Menneskeligheds Følelse, som, selv naar Justitsen fordrer et Offer, udtaler sig for Efeltergivenhed: det er meget meer hiin høitidelige Frikjendelse i den samme Stad, som næsten var bleven et Offer for Oprøret, det er den afskyelige Skandal, det forfærdelige Stød, som den militaire Disciplin fik, det er Rystelsen af alle Love, at alle selskabelige Principer, der ikke tillod Oppositionen, at holde Maade med sin Glæde. Hidtil var den militaire Dibessciplin næsten uangrebet blevet opretholdt; men her seer man rinu Officerer benytte den Commando, Staten har betroet dem, til et Forsøg paa at omstyrte Regjeringen; vi kunne i sige dette, thi hverken de eller deres Forsvarere have negtet re, dette. Disse Officerer ere nu, ved Juriens fuldkomne Fri ee, findelse, satte paa lige Fod med de Officerer, der ere blevne et deres Eed troe. Vistnok, i 6 Aar har Oppositionen ikke 3 havt saadan Anledning til Glæde, og vi begribe dens Jubel. de Oppositionen vilde ligesaalidet være bleven sin Caracteer tro, hvis den ikke der, hvor det Onde allerede var stort nok, havtelde søgt at gjøre det endnu almindeligere, fordærveligere, uforeribederligere; hvis den ikke i det Øieblik, hvor Mandstugten de fik et frygteligt Stød, benyttede Leiligheden, for at ryste alle etlandre selskabelige Kræfter, for at bagvaske og haane Dom 1 merstanden, det offentlige Ministerium og Kamrene; for at e opoffre de tolv Edsvorne Alt, som, alene modige og uafnihængige, ikke havde vovet at udtale den ringeste Straf mod dem, som for to Maaneder siden droge Sværdet mod Staten. ed Man taler om Liighed for Loven. Men, hvor er denne de Liighed, naar Prinds Ludvig, som i Frankrig kun er en 1 Proscriberet, blot erholder sin Frihed, for at føre tilbage til misit Exil, medens de, der havde dannet et Værn mod os at deres dem tildeelte Rang og Æresposter, rolig spadsere omkring paa vore Gader, som levende Exempler paa det Oprør, der er bleven ustraffet? Hvis man vil Liighed for Loven, saa proscribere man dog ogsaa dem og deres Afkom. Man indespærre dem i et Statsfængsel, man forvise dem til Amerika. Men nei, mod dem har man Jntet at sige, dem kan man Jntet gjøre, de ere erklærede for uskyldige, de ere Borgere og frie. Da tilstede man idet mindste Prinds Ludvig, som Jntet har lovet og Jntet har faaet, uden en Proscriptionslov og en evig Landsforviisning, at vende tilbage, til Frankrig; derved vilde man tilveiebringe Liighed for Loven. Men om denne saakaldte Liighed er det Oppositionen kun lidet at gjøre, den forlanger Jntet uden de Anklagedes Frifindelse, fordi Regjeringen derved faaer et Stød. Nu vel, J have opnaaet denne Frifindelse; triumpherer derover. Scandalen er stor, Med denne kunne J trøste Eder over det Nederlag, J have lidt i Kammeret. Ordenen havde. lang Tid ikke lidt en saadan Rystelse.