Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-08-06
Nyeste Kjøbenhavn. No. 2. Den 6. August, 1804. Udgivet og forlagt af J. WerselFerierne. en Historie i fire Capitler. Af Herr Peter Nielsen. Første Capitel. Neglectis urenda tillin innascitur afrigTil Herr Frederik Soelberg Naa, det kan jeg lide; tilforn hedde det kun 2 Monsieur, Monsieur. Men Studiosus Theologiæ Nei, kjereste Fader, det gaaer med Deres Tilladelse ikke an, Studiosus Juris maa det være men det vil nok give sig. Jeg maa læse Bredet selv. Kjereste, bedste SønEig hidindtil var jeg kun an positivo kiere Frederik; men med dette Superlativ er jeg aldeles ikke utilfreds. Det fornøier mig meget, at Du har soutineret Din Examen philosophicum insigni cum lande. Ja det vidste jeg nok ellers kaldte Du mig sandelig endnu ligefrem Monsieur Soelberg. Saavidt ledsagede den unge Soelberg sin Faders Brev med forklarende Anmærkninger.)men med tiltagende Alvorlighed og uden Commentar læste han nu det Øvrige af Brevet, lagde det derpaa meget langsomt sammen, og spadserede frem og tilbage i Kammeret med Haanden for Panden, som om han vilde udklemme en Beslutning af den. Endelig standsede han, aabnede Brevet igjen og læste med megen Eftertryk Naar Du, som jeg er fast overbeviist om, studerer Theologie, ligesom jeg, min Fader og Bedstefader, saa kan Du med Guds Hielp vente 150 Rdlr. mere om Aaret end hidindtil af mig, men vanslægter Du fra Dine Fædre, saa gjør Dig ikke Regning paa en Skilling mere fra min Haand, At hans Fader var en god ærlig Landsbypræst, have mine Læsere vel allerede formodet. Hvad skal jeg giøres Jkke en Skilling mere! Kjereste Soelberg, jeg seer, at min Nærværelse hindrer Dig i Dine Betragtninger, begyndte nu en Commiliton, som just befandt sig hos Frederik, lad os sees igjen paa en beleiligere Tid. Nei, for Guds Skyld, bliv et Øieblik, endnu Vær Du, kjereste Werner, mit Orakel! Jeg kjender Dit gode Hjerte, og jeg agter den rolige, prøvende Fornuft, der bestandig taler af Dig. Stig mig, hvad skal jeg gjøre Min Fader, seer Du Gjør Dig ingen Umage med at forklare mig statum causæ, jeg har jo hørt begge Parter; men jeg tør ikke fælde nogen Dom. Jeg kan kun sige, at jeg i Dit Sted vilde adlyde min Fader, Ja, det vil jeg, min Faders Trudsel ha lancerede allerede min Lyst til at studere Lovkyndigheden, og Din Stemme gjør Udslaget. Jeg vil altsaa fra nu af kalde mig Studiosus Theologiæ, men at jeg strax skulde give mig i Færd med Theologien, at jeg nu i de academiske Ferier skulde bryde mit Hoved med Dogmatiken, det var virkeligen alt for meget fordret. Nogen Otium kan jeg vel dog tillade mig; des flere Kræfter vil jeg derved samle mig til mit Studium. Jkke fandt, Det er just ikke saa ganske urigtigt tænkt, men den, der ikke anvender hiin Balsom for udmattede Sielekræfter med Lægens konstkyndigeSparsomhed, for den bliver ocum en sand opum, hvoraf en alt for stærk Dosis, istedet for at virke en vederqvægende Sovn, befordrer den evige Søvn. Gid denne Advarsel havde dybt indprentet sig i Frederiks Siel Han forstod ikke at giøre Brug af sine Ferier. Tiden blev ham en Byrde, som han søgte at afkaste snart i Restaurateurernes for Sundheden dræbende Boutiquer, snart paa Biklarder med Quenen eller Tærningbægeret i Haanden. Dette var det første Skridt, Frederik gjorde til at forlade Minervals Helligdom. De følgende, der førte ham hen til Dovenskadens Pol, vil jeg ikke opregne. Den, der vover at gjøre nogle Skridt ned af Bjergskrænten, har ikke let for at standse, han maa almindelig ned til Foden, for at klavre derfra op igien, Snart var Frederik sjunken saa dybt, at han endog besøgte Dansesale, hvor vanærede Piger hævne sig paa deres Forføreres Kjøn, og under berusende Valtsen indblæse de Ynglinger, der have forvildet sig herhen, den forføriske Vellysts dræbende Gift. Her var Frederik ikke en fielden Giest, dog kun for at fordrive Tiden. Han følte endnu Afsky for de grovere Laster, det gjorde endnu Revolte i hans Hjerte, naar hans foragtelige Selskabsbrødre kaldte ham Broder; han saae, at saadanne Steder vare Samlingspladse for Udskudet af Menneskeheden. Men, tænkte han, for den Rene er alting reent, endog her kan man jo lære at kjende Mennesker, og naar han ved saadanne Grunde havde dysset sin Samvittighed i Søvn, ansaae han sig for en anden Loth midt i Sodoma og Gomorra. Hvor meget denne Lignelse haltede, behøver jeg ikke at vise Frederik følte allerede selv sin Undskyldnings Utilstrækkelighed, da Anton Müller, der var bekjendt som et Mønster af sin Alder, en Aften traadte ind i Dansesalen. Dette sædelige unge Menneske kommer vist ikke her for at fordrive Tiden; han maa være gaaet feil, tænkte Frederik, og skjulte sig rødmende i et tilstødende Værelse. Men da han saae Anton at blande sig blandt de Dansende, ja endog at spøge med Pigerne, begyndte han at lee af sin Eenfoldighed; thi han havde jo for kort siden demonstreret sig selv, at for den Rene var alting reent. Det glædede ham, at han her fandt en ellers exemplarisk Commiliton, og han ilede ham nu med aabne Arme i Møde. Det lod til at være Anton en uventet Glæde at træffe Frederik, som han kjendte fra Collegierne, her han fortalte ham, at han havde i Sinde at holde Ferier i nogen Tid, og da Frederik gjorde ham den samme Tilstaaelse, foreslog han ham at flytte til ham, da hans Conterbunal netop var bortreist. Frederik antog dette Tilbud med største Glæde. De drat en halv Bolle sammen, besluttede fra dette Øieblik at være uadskillelige Venner, og hialp nu hverandre broderlig at fordrive Tiden.