Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-12-10
Dette Spørgsmaal kan betragtes fra mangfoldige Sider, og derfor ikke ligefrem opløses. Der er baade falsk Ære saa og en falsk Kierlighed: en ufortient Art af begge Deele: en ubillig Adskillelse af Deele, som burde være samlede og en nogenledes grundet Bestemmelse af een af disse Poster. - Dersom alle eller den største Hob iblandt Mennesker, der dømme om andres Gemyt og Opførsel, besadde virkelig Forstand og Dyd, var Spørgsmaalet overflødigt; thi i en egentlig moralsk Meening er der enten liden Forskiæl paa Ære og Kierlighed, eller de ere hinanden saa nær tilgrændsende, at de findes gammen, og, naar det er af ret Art, ere de altid Søstre, skiønt det maaskee neppe skal kunde afgiøres, hvo af disse virkelig er den ældste, hvorfor det maaskee var best at kalde dem Tvillinger. Dog nægtes hermed ikke, at der ere de Stykker, hvor Agt, og de, hvor Yndest er stærkest. - Jntet uden det, der er dydigt, pligtmæssigt og got, eller som har sin Grund deri, kan med Rette giøre Paastand paa eller fortiene enten et elskende Behag eller Høiagtelse. Derfor kunde og burde Ære ikke være uden Kierlighed, og Kierlighed ikke uden Ære, enskiønt muelig Graderne kunde være forskiellige. Sædelærerne (hvilket og enhver Kiender maa tilstaae) have med god Grund iagttaget, at den Kierlighed, der skal være af ægte Slags og Bestandighed, maa have sin Oprindelse og sin Føde af Høiagtelse, og en tiltrækkende Beundring. Dette samme maa ogsaa trertimod gielde om Høiagtelse. - Men man finder det nu saaledes i Verden, at nogle Personer, hvilke man ikke kan sige at agtes, blive elskede: og paa den anden Side, at nogle, som man ei kan kiende at alskes, med Ærbødighed begegnes. Nogle, hvilke enten kunne meene det vel med andre, eller og have Lyst til at dadle, kunne deraf tage Anledning til at foreholde en Opmuntring eller og en Bebreidelse, og den sidste mestendeel til Afbræk for Dyden. Ja det, som endnu er meget vigtigere, et følende Hierte, der agter paa den Begegnelse, som der møder det for sin retmæssige Opførsel, og mærker, at man er koldsindig imod de, kan paa en uformærket Maade trættes, og vende sig til den urigtige Side. Det er derfor betydeligt at besvare Spørgsmaalet. - Her sigtes paa noget Virkeligt og Grundet, og ei paa det, der er kun et Skin og intet meere. Man giør i Verden stort Væsen af den bare Rigdom, (i hvor arm den end kan være paa Fortienester, og ingen uden Eieren til Nytte;) af Titler, Commendskiønt ofte upassende;) af en glimrende eller prægtig Dragt(tit den eneste en Persons Værdie af Familie, (der ofte meest aabenbarer Vanæren;) og mange slige Ting. Nogle vise, at de af slige Ting ere virkelige indtagne, og dem ret af Hiertet beundre, men den heele kloge Verden er dog eenig i at forkaste disse Ting i sig selv, i hvormeget den endog handler imod Regelen. Dersom nogle ikkun for et Syns Skyld lade en udvortes Agt see, da er det Forstillelse, som tusende andre Ting, og ei at legge Mærke til. - Et sælskabeligt Menneske af det Slags, der higer efter at behage, det maa saa skee paa Ærligheds, Alvorligheds, Sanddrueheds, Ædrueligheds, o. s. v. deres Bekostning eller ikke, drager mange Menneskers Fornøielse til sig, og er deres største Glæde. De, som leve ikkun for deres Sandser, elske saadan en Person ret inderlig, og ere halv døde, naar de berøves Omgangen af den. Nogle, der virkelig ere klogere, og derfor selv afholde sig fra slige Ting, men, alligevel de udvortes tragte efter Anseelse af anderledes Sæder, hemmelig ikke bedre, lade, ligesom de ei vare for slige Vellyster, ja kunne vel og tvinge sig til at give en Erindring derimod, men lade dog ved Gebærder og Omgangs Tegn paakiende, at de ei ere misfornøiede, men virkelig Liebhabere. Der har vi paa den ene Kant Ære og paa den anden Kierlighed; men det er langt fra vor Gienstand. Det første, i hvor daarligt det er, er dog i mange Henseender skyldigere end det sidste, der har ikke blot een men mangfaldige Fordærvelser med sig i Følge. - Den blot tvungne Ære og den efterabede Kierlighed, befatte vi os ikke heller med. Folk kunne bukke og neie, og det meget alvorligen, for den, som de hemmelig ikke engang med et Nik ville hilse: sætte den paa det saa kaldte overste Sted, som man ønskte ellers at maatte lade staae i Forstuen; og give dem den ærbødigste Tiltale, som man kanskee med Hierte=Sproget ville give Narre=Titel. Ligeledes, at man ei skal røre ved, hvor mange Engle og Hierter der, naar Folk høre derpaa, svæve paa ikke faa Ægtefællers Læber, der ellers med Dievle og Galde slaae omkring sig; saa betragte man kun, hvor mange fødde Tiltaler man hører, hvor mange smillende Ansigter man seer, hvilken Bemøielse man mærker for at bære paa Hænder, og Fødder, for at fornøie, og for at glæde saa meget mueligt er; hvorledes man mærker alt dette i Omgang, ved Samlinger og Vertskaber, og er dog ei alene intet, men et hesligt Hyklerie. Og hvoraf veed man det ikke alene deraf, at man ved andre Leiligheder klarlig kan kiende, at der ikke er noget, der kan bære Navn af Venskab, men endog deraf, at man ofte paa tredie Sted kan høre tale baade hask og spotteligen og dem af de samme Personer, der offentlig paa andet Sted har givet de overflødige Beviser paa Venlighed. Her behøver man hverken at spørge eller vælge. En Skygge er kun en Skygge, enten den er større eller mindre og eet Nul kan giøre det samme som tvende, naar intet virkeligt Tal tilkommer. - Den Viise og Retskafne forlanger ikke at være saa findet, eller og at behandles paa saadan Maade. Dermed nægtes ikke, at jo noget af det, der paa en egen Viis hører hen til et tvunget Væsen, bliver nødvendigt paa en vis Side, (for et Embedes og Magtens Skyld nødes man til, ellerrettere, det er en Pligt at vise en Ærbødighed, som ellers kunde efterlades: o. s. m.) og at man af tvende onde Ting helst maa vælge det ringeste: f. E. det er taaleligere at høre en Smiger end et Skields=Ord: at nyde noget got, om det end ikke ellers er tiltænkt, end at erfare Grovheder a. Men dette er en langt anden Sag, der ingenlunde henhører til et velsindet Menneskes eget Valg eller umiddelbare Sæder. Vi undersøge, hvad skal et fornuftigt og oplyst og gudeligt Menneske agte dyrebarest, enten at yndes og elskes, eller at ansees med Ærbødighed, og, naar man vil dømme om andre, hvilken Side skal man da falde til, enten til den, hvor man finder meest af Agtelse, eller den, hvor Behag har Overvægten, Der er ingen Tvivl paa, at jo den sande Dyds Elskere bør tragte efter begge Deele; det er, at de bør forholsig saaledes, at de med Rette kunde tilveiebringe eller fortiene begge Belønninger: ikke heller kan det paatvivles, som allercede er erindret, at ei allene Mildheds og Fromheds Handlinger, men endog den alvorligste og strengeste Dyd baade bør elskes og høiagtes: og den giør Uret, som nægter den Kierlighed, hvilken den erklærer agtværdig. Men da der hos endog de beste og oprigtige Dommere findes Mangeler, der ikke tillade dem at vise fuldkommen Retfærdighed, kan man endnu være tvivlsom. Saa faa som virkelig Forstand og Dyds sande Elskere ere, (thi de, der giøre Nytte til deres Hoved Maal, ere ikke, i hvormeget de det end kunde ellers synes at være, i Sandhed eller i fuldkommen Forstand dydige:) saa forskiellige ere de i deres Dannelse og Dyders Udøvelse. Anlægget, Opdragelsen, Skiebnen, Jndsigter, Sundhed, der i det Udvortes har saa stor en Indflydelse, Vilkaar, hemmelige Begegnelser, og slige fleere Ting giøre de redelige Dydens Dyrkere hinanden i Udøvelses Maade gandske ulige. Dette Antal er saare lidet, der kan giøre den alvorlige Dyd behagelig, der med lige Munterhed besidder lige Alvorlighed, og altsaa kan giøre en dobbelt Ervbring baade af Høiagtelse og af Kierlighed. De fleeste af de forstandige og retskafne maa lade sig nøie med een af Deelene, om de kunde engang kunde være saa lykkelige; thi de allerfleste Gange kunne de ei udvirke andet end et koldt bifald. Dette er en ældgammel Erfaring. Længe, meget længe siden har Porten siunget.