Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-05-23
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Syttende Aargang. No. 42. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 23 Maji 1820. Dyden. Der gives dem, som kalde Dyd Chimære, Som paastaae: at den ei engang er til; Som sætte deri en forbrydersk Ære, At troe den er et Phantasiens Spil. Som nævne den en ussel Blændværkskygge, Et Jrlys, der til Afgrund lokker hen; Og ei formaaer sin Dyrker at betrygge, Men kun med Armod lønne kan sin Ven. O J som vil for Lastens Dæmon bukke; Viid, Dyden fødtes og i eders Bryst; Hvidræbte J den Engel i dens Vugge, Hvi overdøved I dens Varselrøst: Husk, at der engang komme vil en Time Naar Livet svundet er i Tidens Strøm, Da, naar J høre Dødens Klokke kime, For sildig vaagne J af eders Drom. Da piner Mindet om begangne Brøder; J skielve for hiinside Gravens Bred. Ei Haabet Dødens bittre Kalk forsøer; Her ingen Dyd; – og hisset ingen Fred. Endskjøndt en Tvivl man stundom kunne nære, Naar Dyden martres i et Helvede; Jmens en Glorie af Held og Ære Omstraaler Millioner Nedrige. Jeg selv saae Lykken tidt en Nidding krandse, Og Dyden i en skummel Afkrog staae; Jeg Ørkesløshed saae paa Roser dandse Mens stræbsom Dyd tidt hungrede paa Straae. Saae Christne øve Lasten som en Vane, Og mæsket Smiger at lovsynge dem: Jeg saae dem Andres Eiendom at rane, Og dog med stolte Fjed gaae Banen frem. Jeg saae dem spotte Uskylds brukne Lillie, Jmens med fræk Triumph dens Morder leer. Mon ogsaa det kan være Herrens Villie? Hvad eller, mon hans Øie det ei seer, Og dog - formasteligt at jeg tør spørge, Hans Faderøie skuer overalt. Hvi skulde han ei for sin Yndling sørge? Ei uden ham en Spurv til Jorden faldt. 3 Mulmet sig hans Veie ofte dølge, Hans Viisdom stundom tog hvad først han gav, Men dog en hellig Tillid os bør følge, En venlig Ledestjerne til vor Grav. O. Dyd, du Engel, som blandt Støvet vanker, At Præg af Guddom ei skal slettes ud, Du, som besieler alle mine Tanker, O, du, som jeg tilbeder efter Gud! Du, som jeg saae i Barndoms Drømmerier Jndhyllet i et rosenfarvet Slør, Du, som jeg al mit Hjertes Kraft indvier, For hvem jeg lever og for hvem jeg døer. Du, som omsvævede mit skyldfrie Leie, Og aanded' Fryd i Barnets sorgfri Leg; Som fulgte mig paa alle mine Veie, Og aldrig end min fromme Tillid sveg. Du som til Datter huldrig mig udkaared, Og traadte mig i tabte Moders Sted. Som trøsted mig, naar Skjebnen grumt mig saared Og lønned mig med stille Sielefred. Du som opklarede mit dunkle Øje, At Blikket Fremtids Taager gjennembrød; Og øined Glimt af Herren i det Høie Hvor Liv er ikke Liv - og Død ei Død. Dig er det, som meddeler mig den Styrke, Hvormed jeg møder hvert af Skjebnens Bud, At om end Naaden hyller sig i Mørke, Jeg aldrig vakler i min Troe paa Gud. Qvilde mig en Guddom Tonen lære, Og lød som Circes Sang min Harves Lyd Jeg skulde synge freidig til din Ære, Du himmelske, tilbedelige Dyd. Men at jeg kan kun Følelser fremstamme, Og Harpen knuste Skjebnen i sin Harm; Dog evig skal jeg frede om den Flamme, Du tidlig tændte i min nuge Barm. Og var jeg riig, jeg bygges dig et Tempel, Af luttret Guld og hvide Marmorsteen. Symbolisk smykket med hiint Fredens Stempel; En Sølverlillie og en Palmegreen. Der skulde sig et helligt Altar hæve, Jydmyg Andagt – ei i jordisk Pragt. Der skulde purpurklædte Laster hæve For Dyden, selv i Armods Betlerdragt. Der skulde man da dybt indgraven skue, Med gyldne Chiffter paa et høit Portal: Kom du, som Avind lumsk vil underkue, Her vinker et Paulun, en viet Hal." Kom du, som man foragter og misunder, Som man beleer, og dog beundre maae; J Dydens Tempel læges dine Vunder, Om Skjebnen dem end nok saa dybt vil slaae. Og om da Ondskab paa din Nakke træder Og Venskab lægger Hyklermasken af: Du kan undvære hine Verdens Glæder, Der svinde liig en Skygge ved din Grav. Og naar blandt Livets kolde Hverdagssjele, En Skorpe Jis sig samler i dit Bryst, Og truer med hiin Spires Kraft at kvæle Der kunne blomstre, dig til salig Trøst, Jil did da for den stivner koldt dit Hjerte, Og Dydens milde Aande den skal tøe; Men er det brustent alt i dulgte Smerte; Der skal du freidig smile, tie og døe Dog sligt et Tempel aldrig Jorden pryder! Hvor Stjernen vinker blev paa Himlens Blag Der først er et Asyl for hine Dyder, Som her i Livet fredløs vanke maa. - - Og end et Raad til dig, du Helgenende, Som bærer Dydens skjønne Tornekrands: En Maske bør du for dit Aasyn binde At den tilhyller Uskylds Ætherglands. Veed du en Grund til hine mørke Miner, Til hine kolde Smiil, som møde dig Naar du med stille Værdighed fremtriner, Den bly Viol, den ranke Lillie liig: Det er fordi du ei kan undertrykke, Et Høiheds Blik, som følger med dit Kald. Sligt stiller sig i Veien for din Lykke, Thi det bebreider Andre deres Fald. Vær derfor taus, lad Avind ei erfare Hiin Himmel, som du bærer i din Barm; Som oftest hildet selv i Lastens Snare, Den Andres Uskyld seer med blodig Harm. Og hvæsser flux den lumske Ondskabs Pile: Bagtalelser med æddret Slangebraad; J Mørket skjult, fra Vraae til Vraae de ile Og sprude Gift paa selve Uskylds Daad. Og mens du er for dydig til at frygte, Den undergraver - stundom saare let, Dit Livs Klenodie, dit gode Rygte. Paa Sneen syner allermeest en Plet. Byg Dyden da et Tempel i dit Hjerte; Og nyn dens Lov med sagte dæmpet Rost. Og ty dertil i Modgang og i Smerte, Og du skal aldrig - aldrig mangle Trøst. Gjopanna Orfanella.