Den Vest-Sjællandske Avis, 1819-01-05
Siællandske Avis. Den Veste. eller: Slagelse. Ugeblad. den landske Historie. uden, og inden Dagens vigtigste Nyeheder. Redigeret af Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. 1 Nr. 2 te Aarg.) Tirsdagen, den 5. Januar 1819. No. 2) 5 Aar. Tirsdagen, den 5. Januar 1819. Med Kongl. allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten til Dannemark og Hertugdømmene. Min Herre. Jeg er en Moralist og ingen Jurist, bevar os De maae ikke misforstaae en saadan Yttring og troe at jeg skulde høre til de ueftertænksomme Menneskers Classe, som endnu holde fast ved det gamle Mundheld, at Juristen sind bose Christen; det vilde være ligesaa uforsvarligt at fremstille saadan en Sætning, som at ville med Gedske Kandestøbers debitere, at enhver Politikus er en Skielm; Moralister og Jurister kunne være de bedste Venner og burde altid være det; men det kommer mig dog for, som at det gives de Tilfælde, hvori det ikke saalige kunne være det, og hvor det synes at Jura og Moral ligge i Strid med hinanden; jeg vil fremsætte for Dem et Par saadanne Casus, hvorom jeg gierne gad høre Deres Betænkning. De vil tiene mig med, at meddeele mig den, og at betage mig mine Skrupler, dersom det lader sig giøre. Er det ikke juridisk tilladt at pantsætte sine Eiendomme, de faste saavelsom Løsøre til hvem man vil, om man endog veed med sig selv, at man har indgaaet ældre Forpligtelser til det Offentlige, eller til private Personer, enten ved indgaaede Contracter, ifølge hvilke man skal udrede een eller anden Præstation, eller ved optagne Pengelaan, som man er skyldig at betale, men kan dette efter Moralens Bud være tilladt, saalænge man er pligtig til at udrede en vis Afgift, eller man skylder en Pengesum, som man skal tilbagebetale, saa er man jo i Grunden ikke fuldkommen Herre over sin Formue, og man kan ikke gandske betragte den som sin egen da den behøves og bør tiene til Sikkerhed for de Forpligtelser, man har at opfylde, gaaer man derfore hen og pantsætter al sin Eiendom til en anden, handler man da ikke uredeligt mod de Personer eller Stiftelser, som man er ældre Forpligtelser skyldig, vil man endog svare, at man blot pant sætter sin Eiendom for ved et nyt Laan at kunne blive bedre istand til at opfylde sine ældre Forpligtelser; saa er man dog ikke sikker paa, at det vil kunne skee, og man giør sine ældre Creditorers Forhold til sig i det mindste mere tvivlsomme; skulde saadant et Laan ogsaa optages, burde det da ikke først skee efter Aftale og Overlæg med sine Creditorer, som bør betragtes som Participantere i vor Formue, Er dette Raisonnement nu rigtigt, saa synes det at Staten burde giøre en Jndsigelse mod enhver Pantsætning af Eiendom, som foretages af nogen, paa hvilke ældre Forpligtelser hvile uden i Forveien at have giort en saadan Aftale, og at den burde straffe enhver, som giorde sig skyldig der som en Bedrager; en Fremgangsmaade, som maatte findes at være saameget mere tilraadelig, som at en saadan Pantsætning bliver saa ofte foretaget i en svigefuld Hensigt, og den Pantsætning som foretages i en redelig Hensigt, lader sig vanskelig adskille fra den bedragerigske. Man kunde indvende, at de ældre Creditorer kunde jo ogsaa have forsynet sig med slig en Pantsætning; men Enhver vil let indsee, at giøres dette til en Forpligtelse for en Creditor, for at forebygge en uredelig Fremgangsmaade mod ham, saa besværes det saare meget for den, som er i Trang, at faae Laan, og det bliver giort ham meget bittert naar skal forskaffe sig det; han skal da maaskee blot for en forbigaaende Forlegenheds Skyld blotte sin Tilstand aldeles, eller og lade sig Hænderne aldeles binde, og ved alle Forpligtelser, som indgaaes til det Offentlige f. Ex. ved JordleieTiendeforeninger o. s. v., vilde det dog føre alt for store Besværligheder med sig, dersom saadanne Forsigtigheds=Regler skulde anvendes. Men kunde ikke Debitor paa den foreslagne Maade nødes til (uagtet hans seenere indgaaede Panteforskrivning naturligviis maatte være gieldende, til bedre at tage Hensyn paa sine ældre indgaaede Forpligtelser, hvorved saaledes Moralens og Lovens Bud kunde bringes i en fuldkommen Harmonie med hinanden. Jeg vil endnu anføre Dem et andet Tilfælde. De er, ligesaavel som jeg, en afgjort Fiende af Aager; derunder forstaaer jeg ikke, at en Mand som har Penge imellem Hænderne erholder anseelige Fordeele ved dem af en anden Mand, som ikke laaner dem af Trang, men for at profitere betydeligt derved, da en saadan Mand i et saadant Tilfælde ikke kan betragtes som en der driver Aager, men som at være Perticipant i en fælleds Handel eller Entreprise; men derimod er Aager en Afskyelighed, naar en Mand som er i Besiddelse af Penge betiener sig af de Menneskers Forlegenhed, som ere i Nød, for at udpine utilladelige Fordele af dem og at udsue dem; Staten fastsætter derfor ogsaa bestemte Renter for udlaante Capitaler og straffer Overtrædelsen deraf. Men tør jeg spørge handler ogsaa Staten conseqvent i dette Stykke? Naar en Mand udlaaner en Capital paa 400 Rbd. N. S., og deraf tager 20 Rbd. N. S. i Renter istedet for 16, saa har han sin Capital forbrudt; men naar han derfor kiøber et Huus med 3 Tønder Land og leier det bort under den Betingelse, at Fæsterne skal deraf præstere 60 Arbeidsdage om Aaret, eller 30 Rbd. N. S. (og det er endda kun lavt regnet, mange Godseiere tage en langt større Afgift af en saadan Leilighed, saa er det intet Aager, og derved er intet at paatale. Man kunde vel sige, at ingen er tvunget til at indgaae en saadan Forpligtelse; men der er ikke heller nogen tvunget til at laane en Capital imod at betale høiere Renter deraf end de, som ere bestemte i Loven; det ene er jo som det andet; Nød og Ubetænksomhed forlede Menneskene i det ene saavelsom i det andet Tilfælde, til at underkaste sig saadanne Forpligtelser, men bliver ikke derved den laveste og talrigste Deel af Nationen uformærket bragt under et trykkende Aag, og kunde dette Onde ikke ligesaavel og endnu bedre forhindres end Aager, naar faste Grændser vare satte for saadanne Contracter, thi naar blot de øvrige Afgifter eller Præstationer vare bestemte, saa kunde jo Concurrensen til et Fæste afgjøres ved at overdrage det til den, som betalte den største Jndfæstnings-Sum; (men som burde betales strax og ikke tillades at crediteres af Bortfasteren, da ellers samme Følger vilde fremkomme) den betalte Pengesum vilde forglemmes og ikke kunde udredes, uden af den som havde dem, og at faae et Pengelaan af andre, er altid vanskeligt forden simple Mand; ogsaa vil man finde, at Almuesmanden især i sine yngre Aar er altid mere tilbøielig til at indgaae Overtagelsen af visse aarlige Præstationer end at paatage sig en Pengegield, da han ikke kan beregne Byrden af hine, der desuden tiltager med Aarene. Her synes mig atter at være et Tilfælde, hvori Moralister og Jurister kunde bedre bringes til at nærme sig til hinanden.