Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-03-25
J den Erklæring mod Sverrig, som Ruslands Alexander udstedte den 10 Februarii 1808, siger Keiseren udtrykkeligen, at han er villig til at forandre de Forholdsregler, der skulde tages, naar Kongen af Sverrig ufortøvet vilde forbinde sig med Rusland og Dannemark, og, indtil Sø-Freden er sluttet, lukke Østersøen for Engelland." Kongen, sin egensindige Caracter lige saa tro som sin falske Ven, Engelland, negtede den Gang at antage dette billige Forslag, og maatte bøde med Finlands Forlifor sin Haardnakkenhed. Rusland nedlægger ikke sine Vaaben førend Sverrig, det være som Ven eller Fiende, har beqvemmet sig til dette Skridt. Hvad enten der nu, som man siger, er to Partier i Sverrig eller ei, hvad enten det mægtigste Partie er tilbøielig til at indgaae en saadan Forening eller paastaaer at blive neutral, saa er Sverrigs Forfatning, baade i Henseende til dets udvortes og indvortes Forhold, nu saaledes, at det enten maa slutte sig fast til Rusland og Dannemark, eller vente at udslettes af Staternes Tal. Selv i Fredens Dage, da dette Rige baade endnu besad Finland og de Tydske Besiddelser, oversteg dets Statsudgivter langt dets Statsindtægter, hvor meget mere maa de ikke overstige dem nu, efter en saa haardnakket Krig i Finland og saa unyttige Streiferog i Norge Kunne Engellands Subsidtepenge vel holde et saa fattigt Rige skadesløst for de uhyre Summer, som en saadan Krig koster at føre, Men det værste af alt er, at det egentlige Sverrig ummelig kan brødføde sig, og om end Engelland kan tilføre det Guineer og Colonialvarer, kan det dog ikke tilføre det Korn, som det selv trænger saa meget tilRoussean beklager med Føie, at i det menneskelige Selskab hver enkelts Fornuft foreskriver ham Grundsætninger, der aldeles stride mod dem, som den offentlige Fornuft tilraader, og at enhver finder her sin Regning ved den andens Ulykke. Der gives maaskee – føier han til – ikke een velhavende Mand, hvis gjerrige Arvinger eller hvis egne Børn selv ikke ønske ham Døden; ikke et Skib i Søen, hvis Skibbrud jo vilde være en behagelig Nyhed for en eller anden Kjøbmand, ikke et Huus, som jo en uredelig Skyldner gjerne vilde see opbrænde med alle de Papirer, som findes deri; ikke et Folkeslag, som jo vilde glæde sig over sin Naboes Uheld. Det er paa denne Maade, at vi finde vor Fordeel i vor Næstes Skade, og at den enes Ulykke er den andens Lykke; men det farligste deri er, at Almeenuheld ofte ugjøre en Mængde Enkeltes Haab og Forventning. Nogle ønske Sygdomme, andre Dødsfald, nogle Krig, andre Hungersnød." – Aldrig har jeg seet disse Ord mere stadfæstede end i denne Tidspunct. Skulde De vel troe, at dette Fredsglimt forstyrrer i dette Øieblik mange Menneskers Søvn, At ikke saa, baade naar de lægge sig og naar de staae op bede: Gid vi dog kun ikke maatte faae Fred, De, som i Deres landlige Ensomhed kun kjender de blide og fredelige Ønsker, der egne det ufordærvede Naturmenneske, vil finde dette besynderligt, om ikke utroligt, og dog er det desværre alt for sandt. Den rasende Speculationsaand, der i den senere Tid har bemægtiget sig saa mange Hoveder, har frembragt denne unaturlige Stemning blandt mange Mennesker. Den ene har indkjøbt Colonialvarer til overdreven høie Priser, den anden Svenske og Østersøeske Articler. Ligesaa stort et Mod som for kort siden besielede disse Speculantere, ligesaa panisk en Skræk har nu bemestret sig dem. Til deres Beroligelse kan man imidlertid sige, at Sverrig, hvis Handel i den sidste Tid ikke har været synderlig, neppe kan have saa store Forraad, i det mindste af Colonialvarer, som mange i deres store Angest troe, at de Svenske Kjøbmænd i det Øieblik, Samqvemmet med Engelland ophører, ogsaa begynde at speculere, følgelig, efter Omstændighederne, ville opskrue Priserne paa deres Varer, og at en friere Fart paa Østersøen vil befordre meget Afsætningen af disse Articler til Østersøeske Havne. Det er overalt en fast Regel, at hvor kun et bestemt Vareforraad findes, det være iøvrigt nok saa betydeligt, og hvor dette daglig formindskes, uden at der kan tilkomme mere, følger det desværre af Sagens Natur, at saadanne Vare artikler nødvendig maa stige. Den Brønd, som man bestandig øser af, uden at der qvælder frisk Vand op af den, kan ikke andet end udtømmes, det vare kort eller længe. Epilog, fremsagt paa Kongens Fødselsdag, 1809, i det dramatiske Selskab i Bergen. Held Fyrsten, naar hans Fødselsfest, Af Folket hilses som velkommen Gjæst! Og Held det Folk, hvis Blik af Glæde tindrer Hvergang sin Konge det erindrer, Dit Billed, ædle Skjoldung, kun vi seer Men, naar selv det saa inderlig kan fryde, Hvor skulde da dit Faderblik indgyde Os glade, høie Følelser. Ja, Brødre, skued vi den Taare rinde Paa Fredriks Kind, som til af Fryd han græd, Naar klippefaste Nordmænds Kraft og Kierlighed Skjøn som en Sol randt ham i Minde; O! hørte vi vor Konnings Ord, Som faderlig om Norrige han talte, Naar Budstik kom fra stolten Nord Og Strøg af norske Kjæmpers Færd afmalte: Da, Brødre, og da skulde vi saa trøst, - Forglemmende i Kierlighed og Varme Hans Purpur – som en Fader ham omarme Og trykke ham op til vort Bryst. Ak! – kun mod Billedet, som blandt os staaer, Det varme Nordmands Hjerte slaaer. O. Konge, stod du mellem vore Fjelde, Om Hjertet blev du let og glad, Naar norske Sønners Helterad. Med Mod i Barm, i Armen Kraft og Vælde Sig stillede med mandigt Blik Ved Siden af hver Vei, du gik. Og hørte du fra Fjeld til Field gjenlyde Soldatens og hver Nordmands Sang: Vi kappes, Konning, om den Rang, For dig at lade Blodet flyde Da fængsled norske Alpers Herlighed Fortryllende ethvert af dine Fjed. Men, Konge, skjøndt vi fjerned ere, Er Norges Sønner dig vel mindre kjære? Nei, ret som stride Klippe-Elv Ved hver en Modstand Styrke vinder, Sag Afstand – Krigens Trængsel selv Meer vore Hjerter sammenbinder. *) Kongens Buste stod paa Skuepladsen.