Adresseavis for Børn, 1781-10-24
Fortsættelse af Børne=Historien Henriette. Saaledes var for Exempel ingen hurtigere end Henriette til at plukke Urter, pille Ærter og Bønner, ja endog til at luge i Haugen, naar Nøden udkrævede det, kort sagt, til alle Arbeyder, som høre til Huusholdingen, og hun talede derom med saa megen Fornøyelse, at alle de, som vare om hende, fik Lyst til at gjøre hende Selskab. Med Tiden var hun ogsaa virkelig kommen saa vidt, at have bragt alle Slags smaa Arbeyder i Gang iblandt de Smaa i Amtmandens Huus, og de maatte ordentlig forrette samme i hendes Fraværelse, hvorved der ikke allene blev stoppet en stor Kilde til Klammerier, men endda aabnet en langt større til Fornøyelse. Hun lærde dem nemlig, ligesom hun selv var vant til hos sin Moder, at gjøre smaa Arbeyder færdige, saasom Strømpebaand, smaa Tørklæder, ja ogsaa Forklæder og Skjørter, og at forære samme bort til de Daglønneres Børn, som hørde til Gaarden, og at forlyste sig ved Forældrenes og Børnenes Glæde derover. En Sag, som denne Amtmands Børn hidindtil ikke havde forstaaet sig paa, blot fordi man ikke havde for tælt dem noget derom. Men nu blev det snart saaledes til en Vane, at de allerede stedse i Forveyen tænkde derpaa, og raadførde sig med Henriette, hvad de skulde forære Avis. forære et eller andet Barn, som de holdt af, forat gjøre det en festlig Fornøyelse. Det er meget naturligt, at tænke, at da denne Lyst, at gjøre andre glade, var nu engang bleven opvakt hos de Smaa, saa maatte den ogsaa udbrede sig til Henriette, som fremfor alle andre var dem saa kjer, men den eneste Feyl af hende var, at hun aldrig vilde tage imod nogen Foræring, enten den var stor eller liden, af Amt mandens Børn, endog om de bade hende med Taarer, at tage derimod. Formodentlig maatte vel hendes Forældre af vigtige Aarsager have forbudet hende sligt, og det var hende nok. Under disse Omstændigheder seer man nu let, at de kunde tillade Henriette at besøge Amtmandens Huus saa ofte, som muligt var, hvor hun gjorde de andre ligesaa megen Glæde, om ikke mere, end hun selv havde der, og den Forandring, som hun tilveyebragde iblandt dem, var ogsaa virkelig efter nogen Tid saa stor, at ikke allene Amtmanden selv og hans hele Huus merkede samme, men det hele Naboelav begyndte ogsaa at blive opmerksomt derpaa. Jkke sagt, at der jo endnu Tid efter anden blev seet en Lævning af de gamle Feyl i Børnenes Omgang, men naar Henriette var hos dem, saa torde hun ikkun ved at lee, eller spotte, og de skammede sig da strax, eller loe med Jblandt andre Feyl, hvorfra hun uformerkt, og uden selv at vide noget deraf, forbedrede dem. var ogsaa den Blødagtighed og Kielenskab, at klage over enhver endog den allermindste Lidelse, være bange og ryste for hver raa og kold Luft, og at blive skye og frygtsom for ethvert ubehageligt Syn. Hun var saa vant dertil af hendes Forældre, at hun uden hendes Sundheds Skade kunde ikke allene taale alle Slags Veyrligt, taallig udholde enhver uundgaaelig Lidelse, men endog, uden at vende sine Øyne bort, see paa andres Saar og Sygdomme, saasnart det var muligt, at hun kunde række dem en hielpsom Haand. Naar der altsaa i Amtmandens Gaard enten blev nogen syg af Folkene eller Børnene, eller fik nogen Skade, saa havde hun ikke Roe paa sig, førend hun fik dem at see, eller i det mindste for Børn. fik at vide, om hun kunde bidrage noget til at lindre samme. Ved dette Mod og denne Virksomhed bragde hun det endelig saavidt, at først den Ældste, og siden ogsaa de Smaa fulde hendes Exempel. Saa meget virker det, naar man dagligen har gode Mønstere for sig! Med Emfindtligheden for Luften og Veyrliget bragde hun det endnu lettere dertil, at Amtmandens Børn, som nu engang havde begyndt at efterfølge hende i alting, viisde sig og ligesaa haardføre som hun i den Fald. Følgen deraf var, at de, i Stedet for at deres Fader ellers næsten engang hver Uge havde maattet lade hente Doctoren fra Staden til dem: saa havde de nu allerede i tre Maaneder ikke brugt ham; thi et fornøyet Sind og Sysselsættelse ere de kostbareste Lægemidler, som ere os skjenkte af Himmelen, og vel de Børn, som i Tide vænne sig til at være glade og arbeyde! Ogsaa i Henseende til Paaklædning og Dragt begyndte Amtmandens Børn at blive ligefrem, og give Henriettes simple Maade Fortrin for deres, hvilken hidindtil havde hindret dem fra at nyde mange Fornøyelser. Da dette var overvundet, saa var der heller intet meere, som hindrede dem fra, at tage Haand i med i mange Huusholdings-Forretninger, hvortil Henriette især havde fjor Lyst. Jngen var derfor meere glad, end Amtmandens gamle Huusholderske, en brav dygtig Kone, da hun saae sin Herres Børn, som hun tjende med saadan Troskab, at være saa uventet blevne til gode og nyttige Mennesker, hvortil hun havde ikke kunnet formaae at bidrage noget. Nu derimod skede det, at Henriette ofte torde komme i Kjøkkenet, at hente Urter eller deslige, for med de andre Børn at rense eller pille det; ja den Ældste fandt endog Smag i, at lære at lave en eller anden Ret, eller bage noget Bag verk i Kjøkkenet, naar hun merkede, at hendes Fader enten gjerne vilde have det, eller hun hørde, at det var tjenlig for nogen Syg Da Amtmanden saae en saa stor Forandring at være skeet med hans Børn, besluttede han at skrive sin Svigerske til, der var en fortræffelig Kone, som boede til Mile derfra, ligeledes paa Landet. Avis, Landet. Hun havde ofte været Vidne til hans Børns hæslige Tone og slemme Opførsel, der havde foraarsaget baade ham og hende mangen sørgelig Time; ligeledes havde hun gjerne villet tage Børnene til sig, dersom hendes Mand, der var sygelig, elskede Rolighed, og i sin Families Skjød var vant til samme, havde altid frabedet sig det. Til hende skrev han nu, og bad hende indstændig, at hun dog vilde forlade sin Mand og sit Huus paa en kort Tid, for at besøge ham, da han vilde raadføre sig med hende i magtpaaliggende Sager.