Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-02-23
Vi forlode Frankeriges Historie med Carl den 7des Død, eller med Aaret 1461; en Periode, hvori Riget var yderligt svækket af indvortes og udvortes Krige, hvori vel Demokratiets Excesser vare blevne standsede, men hvori Aristokratiets vare blevne saameget større. Den Periode vi nu gaae imøde er Kongemagtens, stedse tiltagende Vælde, som vedblev indtil Revolusionen; og vilde have tjent til at forskaffe Frankerige Roe for indvortes Feider, naar ikke Religionskrigene vare komne istedet for Aristokraternes. Udvortes Roe fik Frankerige næsten aldrig; thi denne Stat tumlede sig bestandig i politiske Krige, og ved blev næsten altid at være Brændepunktet for alle de Krigsluer, som have heriet vor Jordens Deel. Det er en bekiendt Erfaring, at enhver Gienstand bliver hævet ved sin Contrast, saaledes og faa Regenternes Dyder og Laster; en saadan skiærende Contrast mod hinanden udgjøre de to af Frankeriges Konger Ludvig d. 9d og Ludvig d. 11te, thi saae man i den første det opløftende Syn af Dyden paa Throen, saa vil Synet af den sidste, som efter Carl den 7des Død besterg Frankeriges Throne og regierede fra 1461 til 1483 blive os saameget modbydeligere, da vi i denne Regent ville faae at see Lasten at beklæde den. Hs Characteer var Herskesyge, og for at udvide sin Magt. var intet Middel ham helligt; paa Ærens Bud eller Samvittighedens Stemme tog han aldeeles intet Hensyn, naar han allene kunde opnaae fine Hensigter. Men man tilstaae det, at han var fortrinlig skikket til at grundfæste den Kongelig Magt i Frankerige; thi ved en bestemt Villie og ved at betiene sig af ethvert Middel for at opnaae sine Hensigter, kunne Menneskene udrette saare meget og for en stor Det erholde hvad de ville, paa en rolig Samvittighed nær og Naade hos Gud. Vi ville høre hvorledes denne Mand levede, og siden hvorledes han døde, begge Deele til Advarsel. Som Kronprins laae han i Strid med sin Fader, og denne kiendte hans sorte Hierte saa godt, at han uafladelig var fuld af Frygt for at hans Søn skulde forgive ham; denne Uroe i Sindet forkortede hans Dage. Saasnart Ludvig var bleven Konge, saa skiulte han slet ikke sit Had mod sin afdøde Fader, og kunde ikke lide, at hans Hoffolk vilde anlægge Sorg for ham. At han blev selv forhadt derom brød han sig slet ikke, og hans Valgsprog var den bekiendte Sætning oderint dum motuant (lad dem hade, naar de kun frygte). Han begyndte sin Regiering med at afsætte de civile og militaire Embedsmænd, og give deres Poster bort til de Personer, som havde hiulpet hom i hans Rebellion mod hans Fader, og esuden med at udplyndre de Store og trykke Almuen med Skatter, og hvad der nu især characteriserede ham som Despot var, at han paa de Orientalske Despoters Maneer gik Rigets anseelige Familier forbi ved Besættelsen af de høie Statsembeder, afskedigede alle sin Faders Ministre, og valgte Personer af en simpel og tildeels at den ringeste Stand i deres Sted; hvilke havde ham at takke for alt, og kunde være hans underdanige og beredvillige Tienere; han havde endog det tilfælles med Don Miguel i vore Dage, at han ophøiede sin Barbeer til de høieste Poster; denne ved Navn Olivier le Dam blev tilsidst hans Financeminister; han blev hængt i Aaret 1484; hvilken Skjebne der forestaaer Baronen af Qveluz kan man endnu ikke vide. Alt dette gik kun an til en Tid, Rigets Store bleve opbragte og sluttede en Forening imod ham under Navn af en Forening for det offentlige Bedste, hans egen Broder Carl den dristige stod i Spidsen derfor. Ludvig marscherede imod dem; det kom i Aaret 1465 til en uafgiørende Bataille ved Monthleri, hvori dog Fordelen var meest paa de Allieredes Side. Da Ludvig indsaae, at han ikke kunde udrette noget med Vold, saa slog han en anden Vi ind og betiente sig herefter af List, og herved opnaaede han fuldkomment sine Hensigter. Han lagde Vind paa den Konst at opbringe den ene af Rigets Store mod den anden; han gav de bedste Løfter og brød dem siden; han føiede de Mægtige i Begyndelsen saalænge han var i Knibe, og forgav eller henrettede dem, naar han saae Leiligheden dertil. Man paastaaer, at han lod en af sine Brødre forgive ved Hielp ved en geistlig Mand. Hans Historieskriver Comines skildrer ham saaledes som de Romerske Skribenter skildre Keiser Tiberius; at marte de Personer han var hadefuld paa var ham en Vellyst. Man har i nyere Tider fundet i de Slotte, som han beboede, de gruelige Jernbure og Kieldere, hvori Cardinal de la Balue, Biskoppen af Verdun, Prinserne af Armagnak og Nemours og flere bleve piinte. Man har udgravet en Mængde Beenrader af de Personer, som han hemmelig ryddede af Veien ved de saa rædsomme Oublietter (Falddøre i Gulvet, hvorigiennem de Mennesker, som gik over dem, styrtede pludselig ned i mørke Eravhuler og aldrig faae Dagens Lys oftere.) Da Hertugen af Nemours blev henrettet bleve hans Børn tvungne til at staae ved Skasottet og lade sig oversprøite af deres Faders Blod. En Prins af Armagnak, som blev reddet, har i et Skrift fortalt sine Lidelser: Hans Fængsel var saaledes indrettet, at han hverken kunde ligge eller staae rigtig i det, hver tredie Maaned blev han hentet ud af Fængselet og pidsket, og med det samme blev en Tand trukket ud paa ham. - Det lykkebes denne Tyran saaledes som det altid har lykkedes Tyrannerne at finde nederdrægtige Mennesker, som ville tage sig paa at være deres Redskaber. Erfaringen har (som sagt) altid lært, at Tyranner, naar de have vist at forbinde List med Grusomhed, kunne bringe det meget vidt; thi Menneskene ere Væsner, som let kunne lade sig lokke og let lade sig skrække, og Ludvig, som ikke sparede paa nogen af Delene og altid holdt Haanden aaben til Bestikkelser, bragte det ogsaa meget vidt; inddrog store Eiendomme under Kronen, og udvidede den Kongelige Magt overordentlig. Det kan ligesaa lidet retfærdiggjøre Ludvig den 11te, som det kunde retfærdiggiøre Christian den 2den, at Aristokratiet var overmodigt og fortiente at bøies og at han indførte mange Forbedringer i Rigets indvortes Bestyrelse (intet er interressantere og lærerigere end historiske Paralleler og det var virkelig en interessant Opgave at forfatte en Sammenligning imellem disse to Fyrster; Ludvig synes at have besiddet større Mod og List end Christian; derfor bragte han det ogsaa videre end han). Vi ville nu høre hvorledes en Mand døde, som havde ladet 4000 Mennesker henrette deels offentlig og deels hemmelig, og som fandt en Vellyst i deres Lidelser. Hans Død var Tyrannens ængstelige Død; han skiælvede for Døden og giorde alt muligt for at undgaae den og for at opmuntre sig i sin sidste Sygdom, han lod smukke Jomfruer dandse til Fløitelyd rundt omkring sit Slot for at bringe sig til at glemme sin Siæle angest. Han lod Reliqvier allevegne fra bringe sammen f. Ex. den hellige Ampulle fra Rheims, Moses og Aarons Stav for at skaffe Frelse mod Døden. Forbønner bleve holdte for ham i alle Kirker og Processioner overalt foranstaltede. Enhver, som flod i Rygte for at være en god Læge blev hentet og rigeligt belønnet. Han fik endog Paven overtalt til at sende sig en Munk Fran von Poulla, som stod i Orde for at være en Mirakelmager; men denne Mand tog Sagen paa en anden Maade; han vilde omvende Ludvig; men ikke curere ham. Hans sidste Læge Jacques Loc tier udpiinte næsten 100,000 Dalere i Guld af ham, da Kongen maatte for ethvert nyt Lægemiddel give ham Forskrivelse paa Grundeiendomme. Hans Frygt for Døden gik tilsidst over til en Afsindighed, saa at han endog lod sit Slot, Plessis les Tours omgive med Jerngittere og forsyne Murene med høiere Tindinger; ja han lod selv stille stærke Vagter uden for Slottet med spændte Buer for at holde Døden uden (dog skal den beskyldning være falsk, at han i sine sidste Dage badede sig i smaae Børns Blod for at forbedre sine Safter). Uagtet alle disse Foranstaltninger hittede Døden rigtigt ind i Slottet, og Ludvig døde der den 30te April 1483. (At dog Menneskene ikke kunne falde paa i Tide at giøre denne Hædersmands Bekiendtskab; de ville da finde, at han virkelig ikke er saa slem af sig, naar man kun fra Begyndelsen af tager ham paa den titte Maade.)