Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-01-19
Efter det almindelige Retsprincip troer Forfatteren at det er en Stats Pligt, naar en Enkelt eller de Enkelte skal offre Noget for denne, (thi Staten, kan vist eiheller betage den Enkelte eller de Enkelte deres Eiendom imod deres Villie, uden den størst Nød i øieblikkelig eller uundgaaelig Fare, og da vil og tør og kan vist ingen Borger vægre sig), at godt giøre det forsaavidt den kan, da det iøvrigt er et Hovedøiemeed, hvorfor man træder ind i en Stat og betaler Skatter og Byrder for sine Eiendomme. at faae disse sikkrede. Allermindst bør disse fratages nogen Borger til enkelte andre Borgeres Fordeel i Staten, selv om denne kunde vinde noge mere i sine Jndkomster, i det mindste aldrig uden fuldkommen Erstatning derfor. Selv England den Stat, hvori Frieheden er meest begrundet, har erkiendt dette, veed ikkun saaledes at friegive Neger slaverne, at disses Eiere erholde fuld Erstatning og her var dog virkelig Slaverie, og altsaa Mønneskerettigheder traadte under Fødder, som ingen Fornuftig kan finde i Danmark. Rigtignok vil Hr. Fr. have Navnet Trældom anvendt paa Forholdet imellem Godseier og Fæstebønder; men denne Exklamation, beregnet paa at bestikke den om Sagen uvidende Mængdes Følelser, er ligesaa feilagtig som fornærmende, ei allene for Godseierne og Bønderne, men for den Regiering der i 56 Aar har gjort saameget for Bondens Oplysning, Lykke og Friehed, Efter det Begreb Hr. Fr. vil give om Trælle, maatte der være saadanne i alle de Stænder, hvor der er Nogen der arbeider for den Anden, 6) Den ærede Hr. Fr. tillader sig at kalde det latterligt, at Forfatteren heraf har paastaaet at fuld Betaling i det mindste, for Hoveriet, maatte erlægges, naar samme skulde erstattes, nemlig den Betaling, som Bonden vilde have for at forrette Arbeidet. Jeg skulde formene, at naarsomhelst Nogen selv mod fuld Erstatning, tvinges til at afhænde sin Eiendom, er dette dog et Jndgreb i Eiendomsretten, men depotisk bliver et sligt Jndgreb naar der ikke gives fuld Erstatning. Min Fordring er altsaa vel beføiet. At derimod Bonden, der, som frie og myndig Mand har indgaaet sin Hoverieforpligtelse, skal løses fra denne til sin Fordeel og Medkontrahentens Skade, det er en overmodig og retsstridig Prætention. Af samme Grund, hvorfor Godseieren tilkommer Erstatning, af samme Grund tilkommer ham ogsaa fuld Erstatning, og denne kan kuns rimeligen udfindes ved at Bonden erstatter hver Plov, Gang= og Spand dag a., efter den Maalestok han selv har sat paa dette Arbeides Værd ved at tage denne Priis for Arbeidet. Der kan ingen generel Bestemmelse gives formedelst de forskiellige Egne, men Godseieren, som skal afstaae sin Ret til Natural=Præstationer, han eikan undvære, bør vist sikkres, at han kan faae disse, uden Tab paa anden Maade, naar han behover samme, og dog kunde det Tilfælde indtræffe, at han for ingen Priis kunde faae Hielp i den travleste Tid. Vil Hr. Fr. anstille Betragtninger og Beregninger over hvad Godseierne kunne nøies med i Hoveriepenge, uden at savne den fornødne Kraft til sin Gaards Drift, da er dette paa en despotisk og oprørende Maade, at giøre sig til Formynder for en dannet Klasse af Statens Borgere, Forfatteren fordrer her, som enhver Upartisk kan see, paa Godseiernes Vegne ingen Undtagelse fra Loven, men kun Retfærdighed efter denne og Sikkerhed for Godseiernes Eiendom, som for enhver anden Statens Borger, men denne Sikkerhed for Godseiernes Eiendom, er det netop Hr. Fr. havde Lyst til at berøve dem, naar han siger: Thi de Bondestanden saa at sige alene udgjør Folket i Danmark o. s. v., og ender denne Phrase med at en Reform i Landvæsenet maa herved være godtgjort som retfærdig" – altsaa den Reform som en Forfatter foreslog i Kiøbenhavnsposten 161 i A., og som foranledigede Giensvaret Hr. Fr. først angreb, og som Striden nu fortsættes om. 7) Hr. Fr. indlader sig ligeledes paa at tale omForrettighederne og Friehovedgaardstaxt, men herom er ligeledes oplyst, saavel af Forfatteren heraf, som af flere, at denne Forrettighed ei alene ikke er stor, men endog indirekte hævet, da Hovedgaardstaxten igien paa andre Maader er belagt med betydelige Onera. Det vedkommer desuden ikke Hoveriesagen, og kan i alt Fald ikke berettige eller giøre det billigt, at betage Godseierne den mindste Deel af deres Ret til Hoveriet eller fuld Erstatning for samme. 8) Hvorfor Hr. Fr. indblander Skoven i Hoveriesagen er mig en Gaade, da jeg ei seer det fører til Noget, og tiener derfor følgende til Svar: Aldrig tillader jeg mig at opholde mig over Hs. Majestæt Kongens Anordninger, som han i sin Viisdom har fundet det rigtig at give, og er desuden mit Princip troe, ikke at ønske en i sig selv nyttig Ting hævet, fordi den kan misbruges, men vel om mueligt Misbrugene hævede; thi at Skoven blev misbrugt til Skade for hele Staten før Forordn. 1805, er upaatvivlelig, og denne var altsaa da nødvendig; at denne Forordning kan misbruges baade fra Eierens, men især fra Kontrollens Side, og saaledes i sidste Tilfælde blive meget byrdefuld for Skoveierne, er vist, men ikke destomindre maa jeg dog erkiende dens Gavnlighed, skiøndt den for Tiden maaskee kunde forandres eller modificeres. Dog dette maa Kongen i sin Viisdom vide, og Forfatteren i sin Stilling ikke indlade sig paa, men derimod er det tilladt og nødvendigt at møde Jndgreb i Eiendomsretten, som foreslaaes Lovgivningen. 9) Jeg har sagt og jeg siger, at der for Tiden ingen Opmuntring er eller før har været til at giøre Noget for sit Bøndergods, thi for det Første har Godseieren ingen Sikkerhed for det Bonden Betros de, og for det Andet naar denne angriber Eiendommen er Proces mod ham saa kostbar, at den ofte koster endnu mere, end det paaankede Tab, især naar man beregner, at Godseieren maa betale Bondens frie Proces inddirekte, selv om denne taber, og ovenikiøbet føde den Fattigvæsenet til Byrde faldende for Dovenskab og Liderlighed fra sin Gaard satte Bonde, og nu overtage den ødelagte Gaard, strax istandsætte den, og derpaa indsætte en anden ubekiendt Bonde, der kan handle ligesaa. Dette er beviist, og kan vel neppe være nogen Opmuntring til at giøre Noget for Godset i Almindelighed, men kun for Enkelte som fortiene det, og hvor det altsaa paa begge Sider kan svare Regning. - Og i Sandhed, offentlig fremførte Forslag til Regieringen, om at fratageGodseierens Ret, for at befordre Bondens Velværen paa hans Bekostning, kan ikke være nogen Opmuntring for ham til at sætte Noget paa Bonden. 10) Forfatteren troer ikke nogen Upartisk kan udlede af hvad han har skrevet, Jndrømmelse af at Godseierne ubetinget ere Skyld i at deres Gods er fattigt, og følgelig har han ikke indrømmet Hr. Fr. mindste Ret til at kaste Skygge paa Godsbestyrelsen i Almindelighed. Jntet er ubilligere end dette, saalænge Godseieren ikke engang har saamegen Raadighed, at han kan bringe sit Bøndergods i duelige og retsindige Fæsteres Hænder. Et Antal stridige og chicancuse Bønder kunne snart forarme deres Godseier, med Processer, og dette vil desto oftere skee jo Flere der i offentlige Blade ophidse Bønderne med usandfærdige Forestillinger om at de holdes i en retsstridig Trællestand. 11) Hvor Hr. Fr. i den berlingske AvertissementsTidende siger: Vilde man fordre at Godseierne aldrig maatte bortfæste deres Gaarde til Andre end ligefrem Bønder, var det vistnok en Lov uden Nødvendighed; thi saalænge vore Fæstegaarde savne saameget i en beqvem Jndretning, ere bebyrdede med Hoverie, og Bøndergaards Brug alene medfører Værnepligt, vil vanskelig nogen Borger udenfor Bondestanden i Almindelighed befatte sig med Fæstegaarde, tillader jeg migat bemærke, at Bonden ingen udelukkende Ret har til at erholde Jorderne i Fæste, hvorimod Huusbonden, naar han kun iagttager sin Forpligtelse, at bortfæste paa Livstid. kan fæste sin Jord til Alle og Enhver. Deraf følger, at der ikke skeer nogensomhelst Jndgreb i Bondens Eiendomsret ved Jndførelsen af Frieforpagtningen, hvilket Hr. Fr. forsætlig synes af have overseet og givet en anden Vending. De Grunde, hvorfor Lovgiveren i Fortiden saaledes har paabudet Livsfæste, bortfalde nu efter Vorneskabets og Stavnbaandets Ophævelse, det bør følgeligen ikke være til Hinder for at indrømme Godseierne en ugeneret Raadighed over sit Gode, medens paa den anden Side Retfærdighed og sand Politik, tale for den meest muelige Friehed, Eiendomsretten. 12) Det er vist og i høi Grad eensidigt at ville antage det for uskadeligt, at kunne sammenlægge flere Bøndergaarde, naar det var en Selveierbonde, som giorde dette, men derimod skadeligt naar det var en Godseier som giorde det samme ved nogle af sine Fæstebøndergaarde, hvorover han dog ogsaa maa have fuldkommen Ret, da det jo ligemeget og ligelidet berøver nogen anden Familie Leiligheder, til at ernære sig. 15) Hr. Fr. dolerer over at jeg miskiender hans fromme Ønsker, men han maa tillade mig at giøre sig opmærksom paa, at naar fromme Ønsker udtales fra Prædikestolen, eller han ved personlig Kiendskab til, og Samtale med Godseieren, kan ved sine fromme Ønsker og Veltalenhed formaae ham til, at skiænke en Deeaf sin Eiendom og sine Jndtrader til Fæstebønder, Flæng, istedetfor en hvilkensomhelst anden Anvendelse af sit Overskud, om han har noget saaadan at raade over, saa kan der ikke siges Noget deri mod, fordi en myndig og fornuftig Mand handler efter sin egen eller paabyrdede Overbeviisning; men naar Hr. Fr. søger at sætte en Deel af Godseier. nes Eiendom, Hoveriet, i et usandfærdigt og ufortient Lys, ved at bruge det uværdige og høist upassende Ord Trældom eller at trælle, saa elyderer han til hvad de forhen vare, og forvansker Sandheden, for at afstedkomme et uretfærdigt Jndgreb i Gods eiernes Rettigheder; denne Fremgangsmaade henhører ikke under Kathegorien af fromme Ønsker med mindre Fromheden er af den Slag, som er Dækkappen for saameget ikke Fromt. Og nu høistærede Hr. Fr., slutter jeg med den Erklæring, at jeg ei vil indlade mig paa at svare mere paa det som er besvaret, og kun paa hvad der absolut hører til Sagen, uden nogensomhelst fierneste Hentydning paa noget Andet.