Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-12-02
saa taler Herr Professor Boye i hine bemærkninger, hvorved han atter søger at paatvinge vore oldnordiske Forfædre den Tro, at Einherrierne skulle i Valhal drikke Øl og Mjød af dræbte Fjenders Hjerneskaller. Hvorledes han selv i disse Bemærkninger aldeles fordreier og forkvakler de paagieldende Ord, nødes jeg her til at paavise, i det jeg end yderligere oplyser en Sag, som jeg troer, i Nordiske Kæmpe-Historiers 1ste Binds 3die Hæfte, S. 175, allerede at have fremstillet saa klart, at der ikke lades nogen Tvivl, om den rigtige Udtolkning mere tilbage. Og vil jeg da her først fremsætte, hvad jeg alt der har sagt: De to Vers af den 25de Strofe i Ragnar Lodbroks Dødssang, eller som den rettere benævnes Krakemaal, hvis urigtige Udlægning har givet Anledning til denne vore Historieskriveres prange Fremstilling af Fædrenes Tro om Einheriernes Fryd i Valhal, maa jeg her nærmere omhandle. De lyde saa: Dreckom bjør at bragdiOr bjugvidom hausa, som Ole Worm, Sangens ældste Udgiver, oversætter: Bibemus cerevisiam brevi er cavatis crateribus craniorum, og føier til, at Heltene haabede, i Odins Hal at skulle drikke af dræbte Fjenders Hjerneskaller. Denne Fortolkning har Sangens senere Udgivere og Oversættere, ligesom og vore Historieskrivere, blindt hen fulgt. Siden har Professor Magnusen og Flere gjort opmærksom paa den rigtige Udtolkning af disse tvende Vers; men da denne endnu finder en Modstander (Professor Boye i Skriftet Bibelen og Homer, S. 39), saa vil jeg her nøiere udvikle sammes Grund. Alle Haandskrifter læse disse Vers eens som ovenanført uden mindste Variant. Ordene ere da disse : Dreckom, vi drikke; kjör, Øl, at bragni, snart, or, af, bjugt bemærket krum, kroget, vidt, m. Træ, bjügvidt altsaa et krumt eller kroget Træ, bjügvidum er Dativ, plur. haus, m. (efter 5te Deklination) Hoved eller Hjerneskal; hauss, Genitiv plur. Hoveders. Det bliver altsaa at udlægge: Snart drikke vi Øl af Hoveders Krumtræer. Hoveders, eller om man hellere vil, Hjerneskallers Krum træer er en Metaphor i Omskrivning for Dyrehorn, hvilke vore Forfædre, som bekjendt, brugte som Drikkekar. Denne Udlægning af disse Ord, saa naturlig den er, saa er den og ligefrem grundet i Ordenes Former; hvorimod den modsatte er grundet paa høist vilkaarlige Gisninger, og saaledes baade tvungen og unaturlig. Saaledes har Johnstone, som i sit Glossarium nøiagtig angiver Formerne, for, som sine Forgjængere, at kunne oversætte: Soon from the foes capacious seull wel drink the amber beverage: maattet læse bjugvidum, og forklare det cavitatem lato, og ansee hausa som en obsolet Ablativ. Han læser først bjug vidum istedenfor bjugvidum, og faaer derved (thi blüge bemærket krumbøiet, ikke konkav) det besynderlige Ord krum vid eller kroget bred, dernæst antager han hausa som en obsolet Ablativ af hau hvilken Ablativform er aldeles modstridende Deklinationssystemet, og kunde kun være rigtig, om Ordets Nævneform var haust, da derimod have maa i denne Form hedde hausi eller hans (Prof. Rask Anvisning til Jslandskan, S. 78); han har derhos, for at understøtte denne tvungne Fortolkning, maattet, imod sin Angivelse i Glossariet, oversætte haula som Fleertal, og desuden tillægge Fjenders, hvortil naturligviis aldeles intet tilsvarende Ord findes i Originalen. Jeg haaber, saaledes tilstrækkeligen at have tydeliggjort Rigtigheden af min paa flere saakyndige Lærdes af hinanden uafhængige Fortolkninger grundede Udlægning af dette Sted, af hvilken følger, at vore Historieskriveres Beretning, at Einherierne i Valhal drak Øl af dræbte Fjenders Hjerneskaller, som urigtig, aldeles bortfalder. Mere herom at sige har jeg ikke troet nødvendigt, for at endogsaa den i det nordiske Oldsprog Uindviede vilde kunne indsee Grunden til den rigtige Udlægning. Nu altsaa til Professorens Kritik. Her møder man da først den Angivelse, at Originalens ældgamle Texts Ord have været, or bugvidum haust. Man eftersee Sangen i begge Udgaverne af Ole Worms Lieratura Danica antiqvissima, Hafnic 1643 og 1651. i Bjørners Nordiska Kampa-Dater, Stockholm 1737, Johnstones og Søborgs særskilte Udgaver 1782 og 1802, og tillige Bartholins Antiqvitates, S. 558, saa har man alle Udgaverne, thi hvor Sangen i andre fremmede Skribenteres, saasom ten Kates og Hendersons Værker, findes, der er den blot aftrykt efter hine Udgaver; man eftersee fremdeles alle Haandskrifterne, hvoraf jeg har benyttet saa mange, jeg har kunnet faae, nemlig 4 fra den arnamagnæanske, 2 fra den kongelige og fra Herr Etatsraad Thorlacit islandske Haandskriftsamling, og man skal hverken kunne læse Worms Runer eller de andre Udgavers og Haandskrifternes latinske Bogstaver anderledes, end som jeg ovenfor har angivet at være den eneste Læsemaade. Det tør jeg med Bestemthed, paastaae, da jeg paa det omhyggeligste har jævnført alle disse Udgaver og Haandskrifter. Hvorledes altsaa Professoren kommer til denne Læsemaade, kan jeg ikke forklare mig; men da jeg skulde meget omtvivle, at der vil kunne opvises noget ældre end hvad jeg har benyttet, saa vil jeg antage den for Professorens Gisning, og da gjennemgaae den tilligemed hans Oversættelse: or bogvidum hausiaf bugvide Hjerneskaller. Ved bag er at bemærke, at det islandske Ord bugr vel neppe betyder Bug, men derimod en Cirkelbue, et Stykke af en Ring og i Almindelighed Krumhed. En Bug hedder paa Islandsk bukt, og man maatte da her sætte buk. Ordet bugr vil i ingen af hine bemærkelser kunne i denne Sammensætning give nogen tilfredsstillende Mening, og saa urigtigt Ordet bekvider i sig selv, saa er det og ligesaa besynderligt i Islandsken som bugvid eller vidbuget i Dansken at bruge om en Hjerneskal. Det andet Ord i denne Sammensætning maatte, hvis det skulde bemærke vid, skrives vidum. Ordet hausi er ikke Ablativ plur., i hvilken Form, der altid er lig Dativ, alle islandske Nominer endes paa um, men det er Abl. sing Hvis man derfor vil have Udtrykket til at betyde: af bugvide Hjerneskaller, saa maatte det, renset fra de ovenmeldte Sprogurigtigheder, hedde: for bukvidum hausum, eller hvis man vil lade sig nøie med een af dette Slags Hjerneskaller, da: or bulvidum haus. Dog, hvor meget er her ikke fordreiet og forkvaklet for at faae den Mening ud deraf, og endda findes her endnu een Urigtighed, som ogsaa findes i Læsemaaden or bjugvidum hausahvor Johnstone, mere forsigtig, for at faae en lignende Mening ud deraf, blot forklarer haussasom en obsolet Ablativ sing. Denne Urigtighed er prosodisk. De accentuerede Vokaler gjøre almindeligen lange Stavelser. Man skulde ved første Øiekast troe, at denne Ting talte for den modsatte Mening, da Sangens Verseart er Drottqvædt, og der altsaa her burde skanderes: 1, men Sangen er af den ældste Slags Drottqvædi, hvor der stundum afvexles med et Vers Fornyrdalag med Øgeord, og da bi bjugvidum her er Alliterationens Hovedbogstav, saa følger, at er maa være et Øge ord og dette Vers altsaa et Fornyrdslag, og at der da bør skanderes: 900 eller: Øgeord, Dactylus, Troche eller Sponde. Af dette følger igjen, at der bør læses bjøgvidum, og at Ordet maa udledes af vidt, Træ, men ikke af vidt, vid. Der sees altsaa, at den almindelige prosodiske Brug, hvilken dog, ene for sig, maaskee ikke turde være afgjørende, ogsaa taler for den rigtige Fortolkning.