Corsaren, 1842-09-30
Charivari. Adskillige Mærkeligheder fra Finantssagens Behandling. Ved at give sig ifærd med Finantssagen og tage Laaget af den blev man behagelig overrasket ved at opdage en som tabt efterlyst, temmelig værdifuld Gjenstand, som man aldrig mere havde ventet at faae at see. Det var nemlig den lille Restbeholdning af Dørr. Ussing, Bang & Davids Liberalitet. Her laa den (temmelig frisk uagtet den lange Liggen), og det er saaledes forklarligt, hvorfor den ikke havde været tilstede i Althings-, Stændercomitee-, Huusmands- og flere andre Sager. "Man kan ikke være baade her og der og Straalemester tillige." Men det var en naturlig Følge heraf, at de adelige og andre fortsynede Stænderdeputerede ikke kjendte dem igjen og altsaa vendte deres Vaaben imod dem. Al Orden opløstes, man kjendte ikke meere sine Faner fra Fjendens, man kjæmpede ikke meere i sluttede Starer, men Mandsperson mod Mandsperson, mangen En vendte sine Vaaben mod sin bedste Ven, ja, En og Anden tog feil af sig selv og bekjæmpede sig med yderlig Haardnakkethed. Nængden af det Kastestyts, man slyngede imod hinanden, var utrolig. Hvis det var tilladt at anvende nogle af Talerne i Apothekerne, vilde disse i flere Aar ikke behøve at indføre Opium og Laudanum. Hvis de af Dhr. Castenschiold og Steenfeldt holdte Taler havde havt nogen Vægt, vilde man alene dermed have kunnet knuse en Bøffel. Kunde man gjøre de der faldne Stikpiller til dræbende Vaaben, saa vare vore 20 Roestildske Slænderdeputerede tilstrækkelige til en Kystmilits. Dog, man bebreider os jo, at vi altid holde os til det Almindelige og ikke gaae i Detaillen. Vi ville gaae i Detail. Kammerherre Abrahamson holdt en Tale, som, naar man ikke regner Jndledningen med, var meget kort, men, regner man denne med, unægtelig meget lang. Man gjør derfor bedst i at læse Talen bagfra. Hans Hensigt med den var forresten at bevise, at, naar Danmark vil forsvare sin Værdighed, saa kan det ikke have en mindre Armee og mindre Udgifter til den, end det nu har, og - saa kan det dog ikke forsvare sig. Prof. David gav i Anledning af Kammerherrens Foredrag om Officerernes temmelig knappe Lønning Anviisning paa, at disse for en stor Deel kunne leve af Æren. - Har nu ikke Buchwaldt Ret i, at hver enkelt Deputeret søger at vælte Skattebyrden fra sig? Etatsraad Steenfeldt var imod Afjændelsen af Jagtslottet Marienlyst ved Helsingøer (der beboes af Kammerherrinde Krogb), deels fordi det er behageligt for Reisende at besøge det, deels fordi Kongen derfra kan see det smukke Prospect af det yndige Sund. - Gud veed, om man leer i Stænderne, hver Gang der bliver sagt en Dumhed. Det staaer ikke i Stændertidenden - formodentlig for at spare Plads. Den kongelige Commissarius talte iblandt Andet mod, at en Reduction af de kongelige Haver foretoges, og at endeel af disse bleve Nationens Eiendom. Nationen, sagde Commissarius, har ogsaa Jnteresse af Haverne og maa derfor gjerne see, at det med disse bliver, som det er. Den igl. Commissarius har maaskee aldrig probeert Forskjellen mellem den Jnteresse, hvormed man selv spiser et Æble, og den, hvormed man seer en Anden spise det. Med Hensyn til den foreslaaede Besparelse ved Jnddragningen af et Par kostbare Gesandtskabsposter yttrede Grev Moltke, at i Diplomatiken maatte man vel vogte sig for at tage for meget Hensyn til Besparelser, man maatte være beredt paa at bringe nogle Offere. - Vi vide det, Hr. Greve! Nævn blot vor Diplomatik, og vi ere beredte. Lehmann yttrede gjentagent det Haab, at Stænderne snart vilde komme til at discutere et rigtigt Budget, rigtig Skattebevillingsret. Ved at yttre dette Haab, sigtede Lehmann formodenlig til de gode Resultater, han venter sig af de stænderske Comiteer. Ved Hjælp af disse stulle vi komme til at discutere Skattebevillingsret. "Har Du Tid at vente, kan Du blive Konge i Sverig." Vi have, som billigt er, gjemt det Bedste til Enden. Nu kommer Rosinen. Kammerherre Castenschjold fandt det, da det var antydet, at Civillisten mulig kunde indstrænkes, upassende at tale om denne. Uden at indlade sig paa, om den kunde indstrænkes eller ei, om ikke, som det vilde hedde i Stændersproget, Hs. Majestæt i sin Viisdom kunde finde, at der til enkelte Poster medgik en større Sum, end Hs. Majestæt selv allernaadigst havde bestemt, ertlærede Kammerherre Castenschiold det for upassende at omtale den. Om der kunde spares en ti, tyve eller hundrede tusinde Daler, hundrede tufinde af disse Dalere, af hvilke der ved saa mangen en klæber en Taare, en Bloddraabe, af hvilke mangen en blev reven bort fra hungrige Børn, fra den Syges tørre Læber - det bekymrer han sig ikke om, det er upassende blot at tale om den Sag -- i Øieblikke, hvori man læser Saadant, kan man komme til at længes efter Dommedag.