Aalborg Stiftstidende, 1837-01-30
England. Tiden nærmer sig, da de engelske Parlamenter komme sammen. Vigtige Spørgsmaale blive at afgjøre, Kampen mellem Tornerne og Vhiggerne vil blive heftigere, end nogen finde. De Førstes Jnteresser angribes i deres GrundvoldVhiggernes Talsmand, Reformernes hjærveste Kæmpe, OConnell, har i alle tre Kongeriger bearbeidet Stemningen og søgt at vinde Gemytterne for en Reform af Overhuset. Torverne have i Sir Robert Peel en ligesaa diærv tæm per, der vist ikke, uden høieste Nødvendighed, vil vige et Fodsbred Terrain. Som Jndledning, eller rettere, som Forbeeiredelse til de høist interessante Debatter, vi om føie Tid kunne vente, vil det være af særlig Interesse at høre, hvad Sir Robert Peel har yttret for Anskuelser i en Talle han den 13de Ds. har holdt i Glasgow. Vi indføre ham talende : Det er min Hensigt, at opretholde Overhusets Autoritet i sin fulde Heelhed, som en væsentlig ufravigelig Betingelse for Varigheden af vor bestaaende Regjerings=Forfatning : i som uundgaaelig nødvendig for dens Opretholdelse; ethvert e Forslag, der kun i fjerneste Maade kan have det Formaal, er at underminere hiint Huses Integritet, vil jeg ikke betragte J efter dets abstracte, isolerede Værd, men efter dets endelige Tendents, at bringe den brittiske Statsforfatning i Fare. i Denne er nu truende og det er derfor fornødent, at anvende alle de Midler, som Loven hjemler, for at afvende den. - Jeg vil engang mynstre de Grunde, man anfører for Nødvendigheden af en Reform i Overhuset; man støder sig over at Overhusets Rettigheder ere arvelige, men netop denne Arrivelighed giver dem deres Værd, naar man seer hen til Pairernes egentlige Kald. Derved erholder Overhuset sin Statubilitet, hvilken det ikke kunde have, naar det var underkaste Folkets Villie og i middelbart af dette kunde drages til Ansvar. Jndvendingen imod Pairsværdighedens Arvelighed kunde være ganske gyldig, naar det galdt om at forvandle Storbrittanniens blandede Statsforfatning til et reent Demokrati, men, saalænge den skal vedligeholdes ved Siden af et arveligt Monark, kan man ikke opgive Overhusets arvelige Forrettigheder. Vil man laane Øre til saadanne flaae Argumenter, der stundom forebringes imod Pairernes Arvelighed, f. Ex., at der ingen arvelige Pairer behoves, fordi der ingen arvelige Skræddere og Skomagere gives, vil man lægge Vægt paa slige Flauheder og af slig Grunde afskaffe Pairernes Arvelighed, saa vil det arvelig Monarkies Ende heller ikke være langt borte, efter Overhusets Fald vil det netop holde sig saa længe, som det kan være et beqvemt Redskab i Demokratiets Hænder. Man paastaaer endvidere, at Pairerne ikke ere ansvarlige. Herpaa har jeg oftere svaret. Vel ere de ikke ansvarlige i den Forstand, som Underhusets Medlemmer, men i deres Ansvafor Gud, deres Samvittighed og en oplyst offentlig Menings, vigtige Tribunal, har Folket en Garanti for den tro Opfyldelse af deres Pligter. Man kunde med samme Ret bebreide dem, der have Valgret til Parlamentsvalgene, at det ikke ere ansvarlige. Ogsaa disse Vælgeres Ret beroe tildeels paa Arv, deels paa Eiendomsbesiddelse, og hos dem gives der heller ingen anden Garanti for en tro Udøvelse af de dem paaliggende Pligter, end deres Ansvar for Gud, deres Samvittighed og den offentlige Mening. Hovedindvendingen, man opkaster mod Pairernes Huus, er imidlertid ikke, af retslig, men af factisk Natur, man paastaaer nemlig, at det har viist sig at staae i Modsigelse med Folkets Anskuelser og hindret Samfundets Fremskriden til Fuldkommenhed, men Beviset herfor paaligger Modstanderne og jeg anseer det for en Umulighed at føre det. Naar man ogsaa kun ganske flygtigt vil kaste et Blik paa de vigtige Forandringer, Nationens samtlige Forhold, som i de sidste 7 til 8 Aar ere foretagne paa forfatningsmæssig Vei, d. v. s. med Overhusets Samtykke, saa kan man ikke fremstille Lordernes Huus som en Hindring for Nationens Fremskriden. Vel have Pairerne gjort Meget, der har foranlediget en fjendtlig Stemning, imod dem, men dette er kun skeet, fordi de vægrede sig ved, at skjænke ubetinget Tillid til en Combination af Mænd, (Whigger og Radicale), hvis Enighedsbaand ene og alene bestod i deres fælles Lyst til at plyndre den herskende Kirke Jrland. Man kan umulig bebreide Lorderne deres Mistilid til hine Allieredes Ærlighed, naar man overveier, hvoriedes de enkelte Afdelinger af hiint Parti yttre sig om hinanden og naar man betænker, at Ministeriet selv har ladet Kongen i sin Trontale betegne Hovedet for de irlandske Radicale (O'Connell) som Stifteren af alle Uroligheder Jrland. Hvad nu den Modstand angaaer, som Lorderne have sat imod den irlandske Kirke=Bill, da lader den sig ikke, alene retfærdiggjøre, men maa endog betragtes som Overhusets Pligt, da denne Bills Tendents aabenbart ikke gik upaa, blot at anvende en Deel af Kirkens Jndkomster til andre end geistlige Formaal, men at undergrave den herskende Kirkes Jnstitut selv, efter den Grundsætning, at et saadan indeholdt en Uretfærdighed med alle anderledes Troende. (Fortsættes.