Københavns Adresseavis, 1773-06-02
En Drøm af en meget stor Patriot i London, den 24de April 1773. (Som en Prøve paa den engelske Frihed udi offentlige Blade, Min Herre i forrige Nat drømte jeg, som jeg altid giør, naar jeg er drukken, og det var jeg i Gaar Aftes overmaade mege for den gamle gode Sags skyld. Al at all ville bære sig af som jeg, saa skulle vi nok faae Raad med det skiælmske Underhuus. Da jeg hørte, at vor udødelige Patriot, vor i ævigt Minde levende Willes skulde næste Mandag indtage sit Sæde i Underhuset, saa blev jeg overmaade meget glad, og syntes, at det mindste jeg kunde giøre, var at drikke mig en god Ruus i Porter=Øll, for det almindelige Bestes skyld. Jeg drak og qvantum sufficit c: tilstrækkeligt, som min Doctor siger, hvorpaa jeg gik til Sengs og see, jeg brømte en Drøm, min Herre, som var meget mærkelig. Jeg syntes, at den store Mandag var kommen, og at jeg selv tilligemed mange andre stod uden for Døren af Underhuset, for at see vor Patriot at gaae ind, og tage Sæde i Parlementet under alt Folkets Glæde=Raab. Jeg saae ham omsider komme, og syntes, at han gik med store og dristige Skridt lige til Døren af Huset. Den Skurk, Vagtmesteren, havde dog den samvittighedsløse Dristighed at støde ham bort. Hør Karl, sagde han til vor Patriot, hvem er du? Hvem jeg er, svarede var Helt, som tog det meget ilde op, hvem jeg er, du Slave du tyranniske Betient af Tyranner, kiender du mig ikke! veed du Hunsot ikke, at jeg er den største Mand, som nogen Tid har været, eller nogensinde bliver til. Er jeg ikke det, J Mænd af Engelland og Storbrittagnien, sagde han, og vendte sig til og fattige Stympere, som stode omkring ham. . . . . Da kunde vi naturligviis intet anden end med fuld Hals skrig: Hurra, Hurra Wilkes nu og altid! Han glk atter dristig til; ved du ikke, Hunsvot sagde han, at jeg er en Patriot, større end Ryssel, Hambden, Marwel eller Sidney, at jeg har svede Blod for mit Fædreneland, og at jeg er færdig at bløde endnu . . . om de vil betale mig derfor Hør du Skielm, skiælv og vild, at jeg er John Wilkes. Jeg er kommen til dette insamme Huus; thi jeg vil gaae derind. Jeg synes ved om berygtede Huse, og jeg har altid elsket saadanne Steder, derfor, Skiælm, aabne strax Døren; thi endskiønt Folket derinde ere Skiælmer og hver Mands Nidinger, vil jeg dog blive een med iblant dem. Jeg tvivler ikke i mindste Maade derpaa, svarede Vagtmesteren, men det kan endnu ikke formaae mig til at aabne Døren. Han viskede da Vagtmesteren i Øret, veed J spurgte han, hvad de i Dag raadslaae om . . ney . . . da skal jeg sige Eder det, det er om Forødelse. Nogle Skiælmer, som have forødt andres Penge, skulle nu staae til Ansvar derfor. - - Hvad, Hr. Wilkes, svarede Vagtmesteren, hvor tør J da gaae ind, om Touren kommer til Eder først. Vagtmesteren vilde endnu sagt meere i denne Sag, men Wilkes blev derover forskrækkelig forbittret, da vi, som vare Vidner dertil, lagde os derimellem, som Folket visselig bør giøre, naar det gielder Landets Forsvar, og da Friheden, tillige var i Fare, saa grebe vi os an at give Hr. Wilkes Frihed at gaae ind. Vi forenede os som een Mand, og med Magt brøde Døren op til Huset, samt førte Hr. Wilkes ind under de heftigste Fryde=Skriig. Alting gik hidtil vel, og vi ventede at see et godt Udfald herpaa, da Wilkes med en anstændig Dristighed gik lige frem af Gangen, og satte sig paa Oberste Luttrels Knæ. Jkke saa dristig, sagde Obersteen, og slæn te ham fra sig tvert over Gangen til et andet Parlements Lem, som igien viste ham Veyen til en anden lige over for sig, og paa saadan Maade blev han slengt og kastet som en Bold fra det ere Sted til det andet, ligesom han havde været et raadent Æble. Sir Flecht, ner slog ham i Hovedet med Parlements=Statuterne. Lord North tog Skatkammerets Regnskabs Bøger, som laae paa Bordet, og slog ham om Ørene dermed. Hr. Fax tog en Haandfuld Tærninger, og kastede ham i Ansigtet. Kort sagt, enhver gjorde sit for at faae ham til at springe fra den ene Ende af Sahlen til den anden frem og tilbage. da alt dette var forbi, faae vor fattige og uforlignelige Patriot ud, som en tørred Sild, eller død Fransos, han saae ud, som man skulle kunne blæse ham bort, sønderslidt i tu finde Stykker. Man proponerede da, at han skulde bæres hiem, og legges i en Seng, paa det han kunde komme i Stand igien, og denne Proposition blev ikke allene uden Vorering, men og eenstemmig befaldet. Jeg kunde da en længer holde mig, thi jeg syntes, at jeg alt længe nok havde været en Tilskuer, men sprang til, for at begynde Bataillen, og gav et dygtigt Slag, men vaagnede, ved det jeg slog Knoglerne imod Sengestolpen, gniede mine Øyne, og saae, at det ikkun var en Drøm. De Kongelige Prinzers Opdragelse i Persien. De Kongelige Prinzer indsluttes vel i Haram eller Seraillet, dog maae man derfor ikke tænke, at de opdrages iblant Fruentimmerne allene; thi saasnart de ere 7 Aar. gamle, tager man dem fra Fruentimmernes Hænder, og bringer dem til et Sted, hvor ikke engang deres Mødre faae Lov at tale med dem uden Kongens Tilladelse. Enhver af Prinzerne faaer 2 Jnformatorer, een til at undervise dem i Videnskaberne, og een for at give dem en godt Opførsel; Gildinger tages til denne Forretning, thi ingen anden maa nærme sig til dem. Haugerne ved Stædet, hvor de opholder sig, har saa høye Mure, at Prinzerne, ei kan see Solen gaae op eller ned. Det er saa langt fra at de opdrages i Lediggang og Kræsenhed, at de holdes haardt, og maa lade sig nøye med det Nødvendigste til Livets Ophold, uden Kongen af besynderlig Naade engang bevilger dem noget bedre. Under Navn af Fornøyelser, tillader man dem visse bestemte Timer at øve sig med korte Spyd, kaldede Gired, og at skyde med Bue, dog tillades det dem ei at ride. Naar de ere 14 Aar gamle, giver man dem en Jnformator til, som skal undervise dem i Religionen efter Alcoranen; til den Tid ansees de for ureene, og maae, skiøndt de lærer at læse, ei see i Alcoranen eller giøre de Bønner, Loven befaler, efterdi man troer ei at de før har den fornødne Aarsomhed og Forstand dertil, ei heller kan vise den Accuratesse, som udfordres til saa hellig Øyelse; thi den mindste Distraction i Bønnen, er hos dem nok til at vanhellige den heele Forretning. Ligeledes ere Prinzerne til denne Tid frie for at for sig for Bønnen, som og er een afde vigtigste Mahomedanske Pligter. Men naar de har naaet den Alder, holder den Gilding, som er deres Lærere, i Religionen, dem til efter Mahomets Regel at bede i Gange om Dagen, og maae de før hver Gang toe sig, for at rense sig fra alle Synder. Læreren siger dem Ordene til, de skal bede, som de uden Forandring maae sige efter; naar han er færdig, maae de selv lægge saa meget til de vil, adskillige Mahomedanske Prinzer vænne sig til med Behag at opofre sig til idelige Bønner og Alcoranens Læsning. Deres Fødde er tarvelig; 3 Maattider holde de om Dagen. Til de 2 Maaltider om Morgenen og Middagen, som bestaae i Brød, Frugter, Confiturer og Caffee, drikker de Vand; men til Aftens Maden, som er det fornemmeste Maaltid, og bestaaer af Riis, faae de en Drik Sorbet kaldet. J Klædedragten ere de simple, 2 Gange om Aares faae de nye Klæder af Uld, om Foraaret og Høsten, allene med den Forandring, at de til Vinteren foeres med Lammeskind. Prinzerne har hver sit Sove=Kammer for sig selv, og maae Gudinger skiftes til at vaage hos dem om Natten naar de sove. Naar de træde i deres 19 Aar, giver man hver af dem en Gemahl, i hvis Valg man et seer paa deres Stand eller Fødsel. Disse Damer ere indsluttede i et i det Haram for sig selv, hvor de bevogtes af sorte Gildinger, som sørge for, at Prinzerne ei komme for tidt til deres Gemahler, og paa det den Kongelige Familie ei skal formeere sig for meget, bære de tillige Omsorg for, at vælge saadanne til deres Gemahler, som enten ere ufrugtsommelige eller og ved Kunst giøres dertil. J denne Retraite leve Prinzerne fornøyede, og finde mange saadan Behag deri, at de foredrage denne Levemaade den Kongelige Høyhed. Saaledes var Mirza Sefi, een af Husseins Sønner, findet, som da han i de sidste Uroligheder blev taget ud af Haram og sat over heele Armeen, blev inden 3 Uger kied af denne Levemaade, og foregav han havde Hovedpine, for at komme tilbage til Haram og begynde paa sin forrige Levemaade. Princesserne med deres Børn ere ganske udelukte fra al Arveret til Thronen, derfor opdrages de ei saa haardt, som deres Brødre; vel ere de omringede af sorte Gildinger, som have nøye Agt paa deres Opførsel, dog blive de opdragne i megen Friehed. Naar de ere fuldvoxne, gifter man dem med de fornemme i Landet, hvilke gjerne vil undvære den Ære, thi naar de faae en Kongelig Princesse til Ægte, maae de i Respect af denne høye Mariage lade sig nøye med hende allene, og give alle deres Concubiner Afsked.