Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1772-05-11
Jndsendt: En sindig og artig R. G. har i den bergenske Adresse-Avis No. 51 af 23de Decembr. 1771, forlanget af Autor til et samme Aar udgivet Brev om alle Menneskers endelige Opreisning ved Christum, Opløsning og Forklaring paa de Sprog hos Evangelist. Math. 12 C. 31, 32 v. og Marc. 3 C. 29 v., som velbemelte høistærede, R. G. mener at stride imod benævnte Brevs Sats og Jndhold. Herpaa maa følgende tiene til skyldig og ærbødig Besvarelse: 1) Synes de anførte Sprog langt mere at bestyrke end svække den omtvistede Lære-Sats thi NB. da Frelseren sætter det, som en Notamcaracteristicam og Forskiels-Mærke paa Synd mod den Hellig Aand, at den hverken i denne eller den tilkommende Verden kand forlades, saa følger tacite & sane deraf, at andre og ordinaires Synder derfra exciperes, og kand faae, paa begge Steder, Forladelse. 2) Er det klart og umodsigeligt, at Frelse, ren i disse Sprog hensigter til Jødernes almindelige Meening, (som baade af deres talmudiske og andre klogere Skrifter er bekiendt, nemlig, at nogle Synder kunde forlades ved Poenitentse, andre ved Offer, andre paa den store Forsonings Dag, andre i Døden, og andre ikke førend i hin Verden, og at ingen Jøde kunde blive ævig fordømt. Her er det nu atter merkeligt, at Christus siger ikke Jødernes Meening om Forladelsen i hin Verden imod, men lader den staae ved sit Værd; men allene exciperer derfra Synd mod den Hellig Aand, som Synd af en anden Art og Classe, der ikke i den tilkommende Verden kand forlades; det er ikke uden sin retfærdige og fortiente Straf kand eftergives. 3) Denne tilkommende Verden, hvori Synd mod den Hellig Aand ikke kand forlades, kaldes af Frelseren paa begge Steder en Sten (Fre Ey Tre Tö Stenz, 8re ey 10 sk. Movr.)Men dette Ord, alev, som svarer til Hebræernes, bemærker sielden eller aldrigt, proprie, Ævighed, efter det almindelige Begreb om Uendelighed, men altid en vis, lang og udetermineret Tid og Tids Periodus. Ja, endog denne vor nærværende Verden kaldes udtrykkelig hos Luc. 1 C. 70 v. en Stad, hvor det hedder: Tæp Enkepos 2900ræv, som efter den almindelige Meening og Forklaring skulde hedde paa danske Propheter af Ævighed, som dog rettelig er verteret: Propheter af fordum Tid. Saadan Glæv, eller saa kaldet Ævighed, var det gamle Testamentes Tid. Saadan Alen er og det nye Testamentes Oeconomie. Saadan læp og see ey bliver og den tilkommende Verden, hvorom Christus i de citerte Sprog taler og siger: At Syndere mod den Hellig Aand, i den, ingen Forladelse skal faae; det er: ingen Oecip, Remission, Efterladelse eller Ophold paa deres Synders fortiente og propoctionerlige Straf, men de skal, som hine in Apocolypsi, i al denne Stævt og Verdens Tid pines Dag og Nat, og deres Pines Røg gaae op i al dens Vedvarelse. De skal ikke komme ud af dette Fængsel, førend de har betalt den sidste Skiærv; det er lidet saa længe og saa meget, som med Guds strænge Retfærdighed og deres en ormes Synders Beskaffenhed er over eensstemmende. 4) Da nu i disse Sprog ikke tales eller læres det mindste om Uendelighed, eller uendelig Straf, men blot om en tilkommende Verdens Huusholdning, hvori der skal straffes, saa maatte (mulig) spørges: Hvor er denne Verden? Naar begynder den? Hvor længe skal det vare, Naar skal den ophøre, Og hvad skal endelig derpaa følge, Hertil svares allerrettest med Frelserens Ord: Act. 1. Os bør ikke at vide eller randsage disse Tider og Stunder, som &c. Jt. med David: Psalm. 139. Saadanne Ting at forstaae, ere mig for høie; jeg kand ikke &c. Jmidlertid, saavidt som det aabenbarede Ord tillader, indbyder og giver Anledning til at tænke om denne tilkommende Verden, saa troer jeg, at den bliver i den Gienfødelsens Tid, som tales om Math. 19 Cap.; udi de tusinde Aars og første Opstandelses Periode, som tales om Apoc. 20 C.; i den Tid, da det sukkende Creatur er forløset til og nyder nu virkelig Guds Børns herlige Frihed, efter Rom 8 C.; i den Tid, Guds Tabernakel skal være hos Menneskene, og han skal boe hos dem, efter Apoc. 21 C. J denne tilkommende Verden og Verdens Tid, som, i Henseende til de Udvalde og Førstefødde, i en prophetisk Stiil kaldes de tusinde Aar (muelig den bliver nogle tusinde Aar) bliver de Fordømte i Helvede; men især de extra ordinaires Synder, imod den Hellig Aand i besynderlig uopholdelig Qval og Marter, efter deres Synds forskiællige Beskaffenhed, uden Ophør, uden Efterladelse, uden noget Haab, enten til Tidens Forkortelse eller Straffens Formildelse, (som, muelig, for andre Slags Synder kunde have Sted; med et Ord: Deres Orm skal ikke døe, og deres Jld ikke udslukkes i al denne tilkommende Stævn og Verdens Vedvarelse. Men, naar denne Kløyte skeer og tilkommende Verden har opfyldt sin Tid og, ligesom de foregaaende, naaet sit Maal: see, da kommer Enden; da bliver de tusinde Aars og Christi særdeles og besynderlige Regiering ophævet, dette specielle Herredømme lagt under Faderens Fødder, Fangerne forløste, de straffede Rebellere igien antagne, og Gud bliver alle Ting i Alle, efter 1 Cor. 15. Disse ere den udkomne Pieces Autors Tanker om den tilkommende Verden, og hans Forklaring paa de forelagde Sprog af Math. 12te og Marci 3die Cap. De ere, efter den høistærede Reqvirentes R. G. Begiering, i mueligste, Korthed til Adresse-Contoiret indsendte. Muelig, en tilkommende liden Afhandling og Oplysning om Synd mod den Hellig Aand, hvis urigtige Begreb og Forklaring Forfatteren, ofte har erfaret at anledige svage, enfoldige og oprigtige Christne til ufornøden Tvivl og Ængstelse, torde end mere oplyse og bestyrke dette. Jmidlertid forbliver Forfatteren, saavel den høistærede R. G., som en hver anden, saa sindig og moderat, som han, anderledes Tænkende, Deres ærbødigste Tiener. in Febr. 1772.