Politivennen, 1798-01-01
Et mærkeligt Optrin i November 1797, det kiøbenhavnske Politie til liden Ære. At gjøre vedkommende Embedsmænd, der rigeligen lønnes af Staten, opmærksomme paa i Svang gaaende Uordener, og derved at lede dem til Følelse af de Pligter, der ihenseende til Betryggelsen af deres Medborgeres Sikkerhed paaligge dem, maae være glædeligt for ethvert Menneske, der kjender og føler, og tillige er i Stand til at sammenligne sine egne høyt paastaaede Rettigheder mod dem, der i samme Grad tilkomme hans Medmennesker; men, uden at vildfare, kan det vel billigen paastaaes, at ogsaa Forbrydere have Rettigheder, hvilke ikke kunne frakjendes eller berøves dem uden paa den voldsomste Maade. Rettighed har en Forbryder til Sikkerhed paa sit Liv og sine Eiendomme, i det mindste indtil en paa Lovene grundet Dom, - disse Love være nu retfærdige eller uretfærdige - har frakjendt ham enten begge, eller ikkun een af begge, og alletider bliver det i en velordnet Stat Politiets Sag, at vaage over disse Rettigheders kraftigste Haandhævelse. Naar vi overtræde de borgerlige Love, der, som vi alletider, endog som fremmede for deres Aand, bør formode ere givne, for at de skulle værne om Borgeres private og offentlige Roe og Sikkerhed, saa paadrage vi os Straf, ikke fordi vi umiddelbarligen have overtraadt Lovene selv, men fordi vi just ved denne Overtrædelse have fornærmet den heele Stat, af hvilken vi ere Medlemmer, og hvis Love vi engang stiltiende have skjenket vores Samtykke, og saaledes ufrievilligen paalagt os selv et Baand, som ikke kan løses, uden at bringe Uorden og Forvirring i det Heele. Men den Straf, som vi saaledes ved Lovenes Overtrædelse, paa Grund af vore Medborgeres ved vores Brøde krænkede Rettigheder, gjøre os fortiente til, bør ingenlunde være Mishandling, barbarisk Medhandling af en tøjleløs og rasende Pøbel. Er en Stads Politie ikke i Stand til, at hæmme Uordener af dette Slags, saa fortjener det ikke at komme i mindste Betragtning, det fortjener da ikke engang Navn af Politie. - Vel sandt! det kan ikke være allevegne - Det kan ikke see Alt - Først for sildig bliver det underrettet om deslige Uordener; men skulde det derfor ikke være mueligt, at udsinde Midler til at forebygge dem? f. Ex. ved offentligen bekjendtgjorte og paa alle Gadehjørner opslagne Plakater, at tilholde alle Borgere uden Undtagelse: under stræng Straf at holde deres Børn, Tjenestetyender og Drenge fra slige Optøyer? og føleligen at tugte disse sidste selv, naar de blive grebne i Gjerningen; skjændige Mishandlinger imod en ulykkelig Forbryder vilde paa denne Maade i det mindste vorde sjeldnere, fordi man da ikke lettelig vilde skjenke sine Underhavende Tilladelse til at bivære saadanne Optrin, eller, som hidindtil har været Tilfældet, endog tilsmile dem sit Biefald under Fortællingen af deres vidtdrevne Voldsomheder. Den gyselige Seene, hvortil jeg i November (om jeg mindes ret, den 28) 1797, var Øjenvidne, vil, som jeg haaber, kunne retfærdiggjøre ethvert Ord og enhver Tanke, som jeg ovenfor har yttret. Et tilsyneladende fattigt Fruentimmer havde, mueligen for at raade Bod paa sin og sines Trang, forgrebet sig paa sin Næstes Gods ved at tilvende sig paa ulovlig Maade noget Linned, af, som man sagde, meget ubetydeligt Værd. Tyveriet skeede i Adelgaden, blev opdaget, og det ulykkelige Offer ubarinhjertigen overladt til den sammenstimlede Pøbels Rasenhed. Forfulgt under vilde Hurraskrig med dødelige Slag af knyttede Næver, søgte naturligviis den elendige Forbryderinde sin Tilflugt overalt omkring i Husene, men af blot Frygt for Pøbelen, der under de strængeste Trudsler fordrede hende udleveret, torde man ikke engang huse hende saa længe, indtil der kunde føyes ordentlige Anstalter til hendes Arrestering. Hun blev saaledes udjaget af et Huus efter et andet, og ved alle Udgange tog den kaade Pøbel imod hende med saa voldsomme Slag i Ansigtet og Hovedet, at man tilsidst ikke kunde øjne andet, end Blod og dybe Huller i hendes heele Ansigt. Under dette Optrin forsøgde en medlidende Soldat og en frugtsommelig Kone at tage hende under Beskyttelse, men den rasende Overmagt reev den Ulykkelige ogsaa ud af disse Beskytteres Arme. Nu blev hun da fuldkommen mishandlet af kaade Drenge, der med ubeskrivelig Rasenhed styrtede ind paa hende, sønderrev hendes Klæder, og paa den mest barbariske Maade mishandlede hende. Dette Optog varede omtrent en Time, begyndte i Adelgaden lidt neden for Tømmermester Hahns Gaard, og endtes ved den øverste Ende af samme Gade. Her sank det usle, forslaaede og næsten nøgne afklædte Menneske kraftløs til Jorden; men - min Gud! hvor alle menneskelige Følelser maatte bringes i Oprør ved Synet af den grusomste og voldeligste Behandling af en vild og selvraadig Pøbel, endnu da den Ulykkelige laae ligesom i en sig selv ubevidst Tilstand. Med saa Ord, efterat hun næsten var nøgen afklædt tvang man hende endnu til at gaae, indtil endeligen tvende haandfaste Karle reve hende med kjekt og bestemt Mod ud af Drengenes Klør, og, som man sagde, ledsagede hende op paa Raadstuen. Her skulde hun nu dømmes for sin egentlige Forbrydelse, og sikkert nok er hun blevet dømt til nogle Maaneders Arbejde i Forbedringshuset. Men den Straf, som Lovene dikterte hende, var overmaade mild imod den ulovmæssige og grusomme Behandling, hun maatte lide af en tøjleløs Pøbel. - Hvad dømmer man efter saadanne Erfarings Sandheder, eller med Føje kan dømme om vore Politie Anstalter. Naar man seer og hører, at saa stygge Gade-Uordener uhæmmede og ustraffede gaae i Svang, hvad skal man da tænke om de mindre Uordener, der under Hemmeligheds Slør snige sig omkring iblandt os? Vi kunne tilgive, at Politiet ikke øjeblikkeligen opdager og afstraffer et ondskabsfuldt Menneske, der betjener sig, som andre lumske Mordere, af Mørket for at gjøre værgeløse Fruentimmer Fortred; men - ikke at forebygge eller hemme Uordener, som i en heel Række af Aar og det næsten dagligen have været begaaede, er en utilgivelig Forsømmelse, som endog Forbryderen, der naturligviis lider meest derunder, har største Ret til at paaanke. Sat sapienti!