Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-01-20
Om en Oversættelse af den poetiske Edda Vi som bygge i Nord ere det eneste af Europas, nu bestaaende Folkefærd, som eier en fremløbende Rikke af skrevne Mindemærker, der begynder med Mytologi, forkynder i sit Løb et Ungdomsliv, knyttet til hin, udvikler sig til Historie, viser Livets Hendaaning i en alt mere dæmpet Efterklang, og taber sig endelig i Tal og Navne. Vist have hine gamle Græker efterladt gyldige Vidnesbyrd om en saadan Alder, end mere skinnende, end den vi have bag os; thi ved dyb Grundekløgt lærte den at forstaa sig selv og fængslede med Konstens Tryllebaand, sit herligste Øieblik, saa det ei kunde svinde. Ret maa det nævnes at vi og vore Ætmænd stirre med Ærefrygt op paa de hedengangne Store gennem deres kostelige Minder, men Ret var det ei om vi vilde vanhædre vore egne gamle Frænder, fordi Aanden ei torde vove sig ud i Sten under kolde Himmel, aldenstund den dog rørte sig kraftelig i sit Hjem, og yttrede sig baade stærk og lislig i løse og i bundne Stave. Saa er det ei heller, thi den, hvis Øie blev opladt for det himmelske Lys, han maa og forlystes ved Straalen, hvor den saa findes, og det forarger ham ei, at den bryder sig nu i færre, nu i flere Farver; thi han veed, at Straalen er den samme. Men, hvo er det dog saa, at vi, som Stavkarle, nævne fremmed Nødtørftighed Rigdom, enddog vi selv ere de rigeste, Mene vilde jeg, at hin uhæderlige Blindhed for det Hjemmebaarnes Værd, som vi ei arvede efter Fædre men avlede i os selv, dog ikke ene bærer Skylden, og at hvis alt det Forborgne kom for Dagens Lys, vi ei længere misundte Andre deres Smuler, men glædtes ved eget rige Arvegods. Hidtil vare vi for lade til at afstøve og oprulle hine gamle Pergamenter, som i Dynger fylde vore Skabe, medens vore Udfrænder stillede selv det til Skue, der ei var Synet værd. Tid var det vel dog nu, at afryste uværdig Dovenskab og endelig engang faae at vide hvad vi eie. Mellem Alt hvad de lange Tider have baaret til os fra Hedenold, maa vel Jntet lignes ved hin gamle Edda; thi, uden derom at tale, at den giver os bedst Besked om Fædres Tro og udlægger deres Daad i det den bringer Roden tilsyne, af hvilken den udsprang, saa gemmer den og en Flok af Sagakvad om Volsunger og Gjukunger, Odins prude Ætmænd, som mest ere ældre Sødskende af Lied der Niebelungen og Rosengarden zu Vorms. Af denne Bog, som indbefatter, hvad der gennem mange Aldre var Nordboers Helligdom, tilbyder jeg deres Ætmænd en Oversættelse, tro og lys, som jeg kan mægte, skrevet vorder den, hvis Liv og Helbred undes mig; thi det er min Lyst at dvæle ved den store, særegne Aand, som taler der, og at sysle med de ukonstlede og dog saa klangfulde Vers; men om de ville se den, derfor raade de selv. *). Naar jeg siger, at Man vil finde, ikke *) Da et saadant Værk i Tiden som den er, ei vel kan se Lyset, naar det et forlanges, udgiver jeg i disse Dage en Liste, paa hvilken de som ville, kunne tegne sig. blot, hvad Man efter det som kendes, kan med Føie vente, men endog nogle Kvad, som selv de sidste Tiders store Skialde kunde glædes ved at have digtet, da tro mig vel Faa eller Jngen, fordi de mene, enten at jeg er heel ukendt med hvad som skreves i andre Tunger, eller at Man ei kan være varm for Noget, uden at være blindt indtaget for det. Ei veed jeg da bedre Raad, end at fremlægge Noget, hvorom jeg har en saadan Tro, og da overlade Kyndige Dommen. Helge, med Tilnavn Hundingsbarn, af hvis andet Kvæde Nedenstaaende er Slutning, var Søn af Sigmund og hørte til Volsungætten. Hognes Datter, den faare Sigrun, var fæstet til en Mand, hun ikke vilde eie, og søgte Beskyttelse og Kærlighed hos Helge. Villig undte han hende begge Dele, men i Striden, som derover opkom, dræbte han hendes Fader og fleste Brødre. - Ylfinger er eet med Volsunger, Døgling, Budlung, Lofdung, og Hilding almene Drotnavne. Helge fik Sigrun, og Sønner avlede de, men ei blev Helge gammel. Dag, Hognes Søn, blotede til Odin for Faderhevn; Odin laante ham sit Spyd og der han fandt sin Maag i Fjederlunden, lagde han Spydet igennem ham. Der faldt Helge, og Dag red til Sevafjeld at føre Sigrun Tidende. Dag. Sen er jeg, Søster, Sorgbud at bære, Nødig jeg haver Frænke bedrøvet; Budlung hin bedste, Som var i Verden, Som kunde træde Hildingers Nakke, Hist udi Fjerlund. Faldt denne Morgen. Sigrun. Dig skulle alle Eder bide, Dem Du Helge Svoret haver Hisset ved klare, Skinnende Floder, Hisset ved Bølgens Ursvale Sten. Under Dig skridende Skib ikke skride, Om endog Medbor Blæser i Seilet! Under Dig rendende Hest ikke rende, Om Dig end Fiender. Følge i Hælen. Sværd, som Du blotter, Bide ei Nogen, Uden det synger Selv Dig om Hoved: Paa Dig skal Helges. Drab være hevnet. Naar Du i Ulvsham Ganger i Skove, Guldet og Gammen, Alting, berøvet, Og efter Fode, Springer paa Aadsel. Drag. Sal er Du, Søster, Og vanvittig, At Du nedbeder. Ondt over Broder. Odin allene Volder det Onde, Som mellem Frænder. Splidruner kasted. Broder Dig byder Bod for Harmen, Røde Ringe, Vandils Bygder, Stridens Dale. Ringprud Kone. Styr med Sønner Rigets Hælvte. Sigruns Terne gik om Aften ved Helges Høi Sigrun. og saae, at han red did med mange Mænd. Ter Aarle og silde nen kvad: Usæl paa Sevas Er det Blændværk Fielde jeg sidder, Hvad mig tykkes Ynder ei Livet, Se, eller ride. Straaler i Løfdungs Dødmænd alle Høi ikke Lyset, Ragnaroks Færd, Styrer ei Kongen.