Aarhuus Stifts-Tidende, 1825-12-10
Ved Budskabet om min Ven, Hr. Pastor Johan Peter Halds Død. Herre, Vel jeg veed ei Støv maa trætte Mod Dig, ubegribelige Gud! Fader, Men Du vil ei gaae irette, Mod Dit Barns Suk ved Smertens Bud! Han, hvis Hjerte fast til mit var bundet Fra vort Samlivs aarle Morgengry, Har sit Dagværk endt, har kæmpet, vundet Kampens Naadeløn i Fredens Ly. Han har Fred. Men mange Hjerter bløde; Og Hvo tolker vel Elisats Qval Dog vi troe jo Alle vore Døde. Samles i Din store Himmelsal."Ja vi troe; dog maa vi Alle bede: Til vor sidste Stund forøg vor Tro! Troen ene kan os jo berede: Selv i Nat og Smerte, Lys og No. Gyd Du selv dens Kraft i Hendes Hjerte, Der sit halve Liv har mistet nu Du en jordisk Moders bange Smerte, Komme mild og naaderig ihu. Du, som bød Din Tjener tidligt drage, Bort herfra for at gaae ind til Fred, Lær og os at tælle vore Dage Og fuldende dem i Kjærlighed! At, naar alle Jordens Taager svinde, Støvets Hytter synke hen i Gruus - Da ved Frelseren vi aabnet finde Døren paa vor rette Hjemstavns Huus, Der er Han, som vi paa Reisen savne; Os, han elskede her, han elsker hist Der vi snart vor Ven igjen omfavne! Fader, denne Bøn Du hører vist! 1ste December 1825. T. M. Carl Hoe Studsgaard, Coffardie=Capitain, død ved Skibbrud under den svenske Kyst den 30te Octbr. d. A., 29 Aar gammel. Ak, Stormen knækker saa mangen Mast, Og knuser saa mangent et Hjerte: Ved Stormen o Carl! Dit Hjerte og brast Og slukket blev Jordlivets Kjerte. Al. Havdølgen sluger saa mangent et Liig, Saa mange af Jordens de Gode, Den Mange gjør fattig, den Mange gjør riig Trindt om paa den hele Klode. Paa Havspeilet gleed Du saa modigen frem en over de skummende Vover; Alt øinet Du Kjære, Dit Fædrenehjem; Og - nu Ar, i Graven Du sover. Den Gravhøi Dig gjemmer saa kold er og vaad, Ei lunet af Træernes Greene; Du hører vel ikke vor jamrende Graad Der nede blandt Mudder og Stene? Bradt nedsank Dit Legem i Havbølgens Dyb, Men op streg Din Aand i det Høje: Her hviler Dit Støv nu blandt myldrende Kryb, Hist fryder Dig Faderens Øie. Din Vandel paa Jorden var ædel og from; Dig Mange med Smerte vil minde; Hvor Skjævnen Dig førte i Verden end om, Dit Forhold Dig Venner lod finde. Det trøste Dig bulde og sørgende Viv, Din Carl jo - skjøndt død - endnu lever, Hist fører han salig et aandeligt Liv Her useet hans Aand Dig omsvæver. Carl Hoe Studsgaard. Snekken den flyver fra Brittelands Kyst; Alt med den Bølgebetvinger. Voved stolt Søemand mangen en Dyst, Haabet i Havn den alt bringer; Hjertet har Længsel og Mod har hans Bryst, Snekken har raskeste Vinger. Stormen alt fraadede det natlige Hav Vingerne monne den strække; Planker kun er mellem Livet og Grav - Ak i disse Planker er lække; Spørg om den Søgnt dog holder sig brav. Fædrene Kyst vil han række. Jkke fra Braget bortdrage han vil, Førend det ganger til Grunde; Liden Smaabaad, som er Bølgernes Spil, Haver alt mangen en Vunde; Nu er han i den nu sætter han til - Sluges af fraadende Munde. Hen mod den Egn, hvorved Hjertet end hans Blikket han hæver - og dukker. Stormene sjunge hans Svanesang, Bølgen for evigt sig lukker. Nu har Du Fred, Mellem Søegræs og Tang Bølgen mod Sjølund Dig vugger. Venner, som kjendte den frodige Eeg, Frænder med Taarer paa Kinde, Søemænd, han frelste i Bølgernes Leeg, Hædre den Bortgangnes Minde. Du, som i Liv, som i Død ham et sveeg, Hisset Du skal ham gjensinde. P. F. Friis.