Københavns Adresseavis, 1777-01-15
Grav=Skrift. Her gjemmes. det Forkrænkelige. den i Livet dydige, nu i Døden salige: Mad. Anna Maria Lund, Enke af forrige Hosplattenslager afg. Søren Schiøtt, fød i Kiøbenhavn den 13 October 1718, for at blive en eenlig og høibedaget Faders Alderdoms Trøst, og Huses Støtte; en 15 Aars svagelig Mands ombyggelige og tro faste Ægtefælle; sine trængende Sydskendes og Slægtningers anden Moder; mange Fattiges skiulte Velgiørerinde, og saaledes en ret Enke, som i alle af 16 Aars Enkestand tilstødende Gienvordigheder havde altid sit Haab henvendt til Gud, indtil hun bevarende Troen og en god Samvittighed, fuldendte Løbet, vandt Seieren, og indgik omsider til sin Herres Glæde, den 6 Januarii 1777. Spørsmaal om Fælledskabets Ophævelse er nyttig for en Hoverie=Bonde. Man maae forundre sig over, at man mærker mange, som ey allene ingen Lyst har til Fælledskabets Ophævelse, men endog giør adskillig Modstand, naar een eller anden vil udaf Fælledskabet: jeg taler ey her og Bønder, hvis Tænkemaade er saa bunden til det sædvanlige og meest almindelige, men om andre, som man kunde vente bedre Skiønsomhed af, for nu at bringe saadanne paa andre Tanker, vil jeg ikkun anføre følgende: Da Fælledskabets Ophævelse har den Fordeel ved sig, at enhver faaer sin Jord for sig selv, hvorved han faaer mere Raadighed over sit, meer Leylighed at forbedre Ager og Eng, meere Anledning til at saae Klever, eller anden Slags Græsfrøe, kan have allene Nytte af sin Græsning, kan i kortere Tiid pløye, høste, godske sin Jord, ved det at han faaer det samlet, saa er det unægtelig og en uomstodelig Sandhed, at Fælledskabs Ophævelse er nyttig for enhver, og altsaa for en Hoveries Bonde. Mange meene, at en Hoverie=Bonde kan mindst have Nytte af Fælledskabets Ophævelse, men jeg haaber, at kunde vise det, som er tvertimod. Det er bekiendt, at en Hoverie=Bonde maae anvende endeel af sin Tild til Hove=Arbeyde i Pløye= og Høstid, naar nu betragtes, at just derved, at en Bønde faaer sin Jord for sig selv, kan han bestille meere for sig selv end eler, thi han kan pløye og høste anseeligt meere derved, at han har sin Jord samlet, han kan ig ved mindre Folk bestride endeel af sit eget, han kan have Nytte af sin Ager og Eng, da han forhen havde sin Jord adspredt paa saa mange Steder, og derved var exponeret for sine Medbrødres Begierlighed, i at pløye fra ham, slaae Græs fra ham, og høste fra ham; han kan have altsaa meere Nytte af sin Jord end forhen, saa kan vel ingen nægte, at Fælledskabs Ophævelse er nyttig, ja meget nødvendig før en Hoverie Bonde, og vilde saadan Jndretning blive ey allene Hoverie=Bonden, men ogsaa Herskabet til stor Nytte i Fremtiden. Naar Hoverie=Bonden fik sin Jord for sig selv indgrøftet, saa sit Vandet, som besværer Jorden sit Afløb, og Jorden, blev mere skik et til Sæd. Moser og sumpige Stæder kunde blive udgravne til stor Forbedring for Ager og Eng; ja Tørveskiær. Jeg skriver det at Erfarenhed, thi derved, at jeg har faaet min Jord for mig selv, som falder imellem 2de Byer, har begge profiteret af mine Grøfter, som affører meget Vand, som besværede begge Byers Jord, og ved det at en Mose blev igiennemgravet, som var i Skiællet, har den ene Bye profiteret i Aar i det mindste 50 Læs Foer, som forhen stod under Vand. Fælledskabets Ophævelse var ey allene muelig, nyttig, ia høyt nødvendig for en Hoverie=Bonde, men endog let, naar Herskaberne vilde befordre Arbeydet, som kunde skee paa den Maade, at Jordegods Eierne, som har adskillige Byer, vilde et Aar ophæve Fælledskabet i en Bye, da de andre Godsets Byer kunde hielpe at grave, og naar Jndretningen var skret i en Bye, kunde Aaret derefter det skee i en anden Bye, da den Bye, som havde faaet Hielp det ene Aar, kunde hielpe den anden indtil Arbeydet blev fuldført paa det ganske Gods, og da Bønderne kunde behøve noget Gierdsel at sætte paa Grøfterne de første to Aar, saa kunde Herskabet give dem saadant, men tillige befale dem at plante Hold, Piil, Hessel og Torn. Foruden de allerede anførste Fordeele, er det ogsaa troeligt, at en smitsom Syge paa Bæster, Qvæg og Faar kunde ey saa let udbrede sig, naar Fælledskabet overalt var ophævet, som nu. Trøstegrunde ved den tiltagende Penge=Mangel. (af Mösers patriotische Phantasien.) Penge, en afskyelig Opfindelse og det fornemste Onde Verden, Uden Pengenes Troldomskraft var hverken Røveren eller Helten i Stand at drage et heelt Lands Rigdom hen i een Hovedstad, og at underholde en utallig Krigshær til sine Naboers Ødelæggelse. Penge var det, som først gjorde hans troe Naboers Hiorder, deres Høst og deres Børn til hans Eiendom; Ved Penge var det at han bevogtede Sveeden af Millioner fattige Undersaatter i dybe Hvelvinger. Førend Pengene bleve opfundne, vare hverken Contributioner til eller staaende Armeer; Hyrden gar gjerne et Lam af sin Hiord, Viingaardsmanden et Fad Viin af hans Viinstok, og Agerdyrkeren Tienden af alt hvad han avlede, thi han havde nok, og nød selv noget med af det, hvad han gav af sin Overflødighed. Eyeren af en Ager var glad, at han kunde leye den ud, og tage saa meget Korn for den, som han behøvede for sig og sine. Han vilde meget have undret sig, naar hans Bonde ved Pengenes Troldoms Kraft havde oftet ham 20 Aars Høsten paa engang. Hvor latterligt, hvor grusomt et Menneske havde ikke en Gier været i den Tid, da Kunsten at besidde hundrede Medborgeres Formue i en Papiirs=Forskrivning endnu var ubekiendt. Bierge af Korn, utallige Hiorder maatte da været hans Skat. Kunde han sulte midt iblant disse Rigdomme, kunde han undslaae sig for at give den Fattige noget med kunde han vælte Statens Byrder paa den mindre Formuende, Paa hans Korndynge ville man have brændt saadant et skiendigt Menneske, og hvem vilde have beskyttet hans Korn for Orme, hans Hiorder for, Sygdomme og ham selv for hans Naboers Hevn? Førend Pengene opkom, var Gavmildhed den almindeligste Dyd, naar det kan kaldes en Dyd, hvad der var en naturlig Følge af saadanne Rigdomme, som kunde forderves. Kom, sagde den Rige til den Fattige, veder, qvæg dig af mit Øll, og spiis af mit Brød, det forder, ves jo dog, og den nye Høst er nær, skulde jeg svare for Ormene, og lade dig sulte, Saaledes talte de gamle Tydske, da de endnu forbandede Romernes Penge, og i Gavmildheden besad de alle Dyder. Førend Pengene opkom, var Stændernes Forskiel og Begierligheden at ophøye sig over andre, ey stor iblant Menneskene. Nu kan Himmelen undertiden neppe uden Mirakler giøre en Riig fattig, da han kan forvandle i haard Metal hvad han haver indhøster, og forvarer det hos utallige Skyldnere. For levede han med sin Hiord og sin Lade under den umiddelbare Frygt for hver Lynild, og taknemmelig og rørt tilbad han det guddommelige Forsyn ved enhver almindelig Plage, ligesom den ringeste af hans Naboer. Førend Pengene opkom, var endnu Frihed i Verden. Jngen kunde hemmelig og sikker blive de svagere for mægtig, en Dommer kunde ey hemmelig bestikkes, en Trette kjær kunde ey føre sin Sag længere for Retten, end hans Forraad af Levnetsmidler strakte til, en Fornuftig kom ey i Fristelse at føre fleere Processer for andre, end han behøvede for daglig at nære sig. Krigen varede ey længere, end til Forraaden var fortæret, og Hungeren var et sikkert Fredensbud. Førend Pengene opkom, kiendte man ikke til fremmede Laster og Daarligheder. Tydskland kunde ey fortæres i Frankrig, og Høsten kunde ey forsendes for Viin og Kaffee. Hvem der var mæt, kunde ey forlange noget meere, og det vare alle, som havde Qvæg og Korn. Enhver elske de sin egen Ager og sit Fædreneland, siden han ikke anderledes kunde reise end som en Tigger paa den almindelige Giestfriheds Regning, og vilde han have reist med et stolt Følgeskab, var han bleven tilbageviist som en Fiende. Førend Pengene opkom, kiendte man enhvers Formue, Straffen kunde tilkiendes efter den rigtigste Lighed. Retfærdigheden kunde tilmaale enhver sit med Maalestokken i Haanden. At giøre Gield, og at have 1000 Skyldnere til hemmelig: Trælle, var aldeles ubekiendt. Førend Pengene opkom, afgjorde Klogskab og Styrke disse Dyrenes og Menneskenes sande Fortrin, Nationernes Skiebne. De Rigeste regierede ikke med Penge over de Tapperste, og Tilgangen til de hemmeligste Raadsforsamlinger kunde ey saa let aabnes med en Tønde salt Kiød, som med en Tønde Guld i Vexier. Lyksalige Tider, hvilke vi nu igien nærme os til, da den mægtige Troldqvinde øyensynlig forsvinder. Hvor nøysom, hvor roelig, hvor sikker vil vi ey leve, naar vi uden Penge kan betale alting allene med Korn, naar ingen kan tage noget meere fra os, end det han kan fortære og forvare for Orme, naar Tiggeren maae være fornøyet med det daglige Brød, og Panter ey kan sælges. Værer derfor ubekymrede, ædle Medborgere, over Pengemangelen, søger tvertimod gandske at blive fri for det, som I endnu haver tilovers af dette Onde: Kaster eders Rigdomme i Søen, eller tilsender dem de onde Nationer til Straf, som forsørge eder med Viin, Kaffee og nye Moder. Udsulter Kiøbstædernes Jndvaanere, der uden Agerdyrkning allene leve af eders Daarlighed, og tvinger dem at lade eder blive ved eders Tarvelighed; saa behøve J ikkun Musefælder, for at være sikkre for den farligste Art af Fiender og Tyve. Johann Jacob *** Om Døv= og Stumføddes Underviisning.