Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-10-07
J sidstudkomne fierde Deel af Professor K. L. Rahbeks Erindringer fortæller han (S. 27. om Maleren Erik Pauelsen en ham, saa characteristisk hæderlig Anecdot, at den fortjener til den ejegode og af Muserne kaldede Kunstners Minde at bevares." Rahbeks Ord ere disse: Da Pauelsen i Aaret 1787, i Anledning af min Søster Sophies Giftermaal og Bortreise malede vore Forældre, tilbød han mig, som han fra tidligere Dage i det saa kaldte Skindergades Selskab havde kjendt, og holdt af, ogsaa at male mit Portrait. Jeg tog med Glæde derimod og stod adskillige Gange for sam; men det vilde ikke blive ham tilpas, da han udentvivl havde samme Uhæld med mig, som han klagede over med min Fader, der havde tyve forskjellige Ansigter medens han sad for ham, alt eftersom de mange forskjellige Jdeer, der under denne ørkesløse Stillesidden for igjennem hans livfulde Sjæl, afprægede sig i hans Øine og Træk. Midlertidig vidste han, hvad mig angik, at finde paa Raad. En Dag jeg sad for ham gav han sig, som tilfældig til at fortælle mig, hvorledes han var bleven Maler, at han, som fra Barndommen af havde havt lidenskabelig Lyst til Kunsten, løb som Dreng fra Hjemmet for at komme til Kjøbenhavn, og lære, erhvervede underveis sin Underholdning ved at male Kistelaag for Bønderne, naaede endelig Hovedstaden, kom did uden at kjende et Menneske, spurgte nu, om jeg ikke tager Feil, paa Ulfeldts Plads, de Forbigaaende om de ikke kunde sige ham, hvor han skulde finde en Maler, var saa lykkelig at træffe paa eller vises til en Malermester, der modtog ham, og nu havde Lykken gjort for ham alt hvad han behøvede; hans Flid og Genie gjorde det øvrige. At jeg hørte paa denne ukunstlede hjertelige sielfulde Fortælling med en Begeistring, der ikke lod mig Opmærksomhed for Noget andet, derpaa behøver jeg ikke andet Beviis, end at med et Pauelsen afbrød og sagde: vil du nu see, Nu synes jeg, jeg har faaet det som jeg vil have det; og tilstod han mig derpaa, at han med velberaad Hu, havde sysselsat mig med denne Fortælling, som han vidste vilde interessere mig, for at faae mit Ansigt som han vilde have det. J Weinwichs Kunsthistorie læses om Pauelsen følgende: Han var født i Bigum i Jylland 1749, død i Kjøbenhavn 1790. Han reiste som Malerdreng til Kjøbenhavn, og gav sig i Lære hos en Amtsmester her. J sine Fritimer tegnede han flittig i Akademiet, og vandt den lille Guldmedaille 1775 for et ypperligt Stykke, forestillende Assyriernes Lejr, som ødelægges ved Lynild, som fortiente et bedre Sted end at hænge paa Gangen i Charlottenborg; den store Guldmedaille fik han 1777. Han reiste derpaa udenlands, og sik i Dusseldorf Titel af Professor; han gik derfra til Jtalien, hvorfra han igjen kom tilbage til Kjøbenhavn. Han blev ved sin Hjemkomst Medlem i Akademiet, efter at have ifølge Opgave malet: Dronning Margrethe, som forener de tre nordiske Riger; han malede saavel Portraiter, som historiske Stykker i en let og behagelig Maneer, og af god Kolorit. Om intet andet Beviis var for hans store Naturgaver, hans Flid, og hvad han spaaede engang at blive til, saa er de Kabaler, man opfandt og satte i Gang mod denne fromme Mand, nok for at overbevise enhver om, at han maa have staaet Nogen i Veien, der har frygtet for hans Arbeider, at de kunde blive dem hinderlige, saavel i Henseende til deres indvortes Værdi, som ogsaa til Indtægten. Listigen fik man ham, endog ved Herrevælde og Jndflydelse, dreiet af fra Maleriet, for nogen Tid, hen til Kobberstikkonsten, og uden at han forhen havde graveret ret for Alvor, leverede han til alles Forundring, Stykket Hoffossen i Kobberstik koloreret, en Prospekt af et Landskab, og en Fos, som han blandt mange andre Situationer havde optaget paa sin Reise i Norge, hvilket stedste vil blive hans Lands Ære, Fremmedes Beundring, stiaalet ud af selve Naturen, og som dristigen kan sættes ved Siden af Alt hvad nogen Udlænder har leveret i dette Fag; det kostede ved Subskriptionen 2 1/2 Rdl. og gode Aftryk af samme ere mere end eengang betalte med 24 Rdl. Man har ogsaa af ham et lidet Kobberstykke, stukket 1782 i Paris, med en let og spillende, dog kraftig Naal, forestillende Kong Knud den Store, som dadler sine Hofmænds Smiger. Han efterlod adskillige Malerier, hvoriblandt en Merkurius og Plychei naturlig Størrelse, som et Jdeal af mandlig og qvindelig Skjønhed, hver for sig paa to forskjellige Stykker; disse laantes ved en Udstilling fra hans Enke, og for ej at fremsætte Uanstændigheder for det kydske Publicum, der skulde supponeres ej at kunne taale at see Naturen som den er, søgtes Tilladelse hos hende, at deres sande, paafaldende og naturlige Nøgenhed maatte skjules med Figenblade, og at tru Uanstændighed maatte, som noget anstødeligt, dækkes om Livet med et Gevandt. Hun tildette, med Vilkaar, at det skeete med Ba farve, som kunde afvaskes igien; men de bleve tilbagesendte, vare de til Taksigelse se nede med plumpe Gevandter af Oliefarve, aldrig kunde borttages. Dette er et nyt SlaBilledstormerie endog af Laugsbrødre, for den Forstandige for at bevise hvad frygt Værdi disse Stykker maae have havt. Jeg af fører dette for at vise og advare unge Kunstnere af Værd i dette Fag, hvad Kungrikan opfinde, og at ingen Misundelse overhundenne.