Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-09-09
J No. 93 af dette Blad har en mig ubekiendt Forfatter med temmelig Vidtløftighed anmodet Recensenten af Hr. Prof. Engelstofts Skrift om Nationalopdragelsen, at han videre vilde udvikle og godtgiøre det, han om Nationalskuespil og om Theatret i Danmark i nogle Linier har sagt. Det kunde vel hænde sig, at flere vilde underskrive dette Ønske, helst om det var udtrykt med lidt mere Fynd og Korthed; men om disse tillige kunne finde sig i Alt, hvad Hr. Vejanius deraf tager Anledning til i det følgende at fremføre, er vel ikke saa lige sagt. Undertegnede kunde i det mindste have adskilligt at erindre i den Henseende, ifald det var hans Sag at begive sig ud paa Dramaturgiens Vande, der hos os hverken hører til de stilleste eller klareste. Nu, da han erkiender, hvad Mange i andet Fald straks vilde tilraabe ham, at Lauget neppe vil vedkiendes ham: maa han nøies med at spørge sig frem, hvor andre docere og harangere sig frem (stundom vel ogsaa tilbage. Hvem mon der holder os bedst i Minde, hvad en Skueplads er, hvad den bør være og alt det mere, som der hører til, enten den som skriver vidt og bredt derom, eller Skuepladsen selv, naar den var det den burde være? Hvoraf lære vi Tilskuere mest, enten af en Dramaturgie, var den end af Lessing eller Rahbek, eller af et dramatisk Mesterværk, digtet og spillet i lige høi Fuldkommenhed. - Disse to Spørgsmaal vover jeg for det første at bringe frem, og om ikke andet, kan jo dog Hr. Veianius, more sig med at bringe dem og deres Fremsætter under en af hans respective Classer. Men endnu lægger jeg her det 3die til, som den høist naturlige Orden hos Hr. V. fører mig til kan det forsvares for Kritikens, Æsthetikens og Philosophiens Domstol, i Litteraturens Rige at ville indføre en ganske ny Rangordning efter selvvalgte Ærestitler, uden at give mindste Forklaring over disses positive og negative Værdi, over de Regler eller Luner, hvorefter de uddeles, og over de Egenskaber, som udfordres for at beæres med en af disse? – Enhver, som opstiller en Theorie, lige indtil Engel, som gav en Theorie der Dichtungsarten, pleier dog altid at bygge paa et Slags Grundvold. Men herer ingen Grund, ei engang nogen historisk, til den nye Theorie, hvorefter Hr. V. vil bringe græske Navne, som charakteriserende Skieldsord, ind i Litteraturens og Konstens Rige hos os, uden man vil antage den, at det som Hr. Veianius kalder: at føre det store Ord, er eenstydigt med, at være af anden Mening end han og vove at yttre denne Mening; thi i saa Fald kan man tænke sig, hvor let en tilgivelig Jndignation kan forjage alt Hensyn paa fornuftige Grunde, og hvo vilde vel være saa inhuman, at berøve ham den Bekvemmelighed, under slige Conjuncturer at gribe et Mid bel, som man, uden at kiende en Tøddel af alt hvad der hedder Æsthetik og Kritik, kan lære re at kaste et halvt Øie i Ramlers eller Damms Mythologie? Men jeg troer endnu, at enhver frisindet Læser gjerne tilgiver den ubekiendte Hr. Vejenius, at han vil indbilde os, han rask væk kan metamorphosere enhver, som han lyster, til en Midas eller Silenus, dersom han kun havde vidst at giøre det lidt mere sandsynligt, at det ikke ene og allene er hans egen Skyld, naar han ei vil see Tingene i deres rette Skikkelse, og dersom han ikke ved sin fornemme Tone gjorde sig mistænkt for at høre til dem, som ynde Dictator Værdigheden og det Privilegium exclusivum, at lukke Folk ud og ind af Parnassets Bagport, da dog slig Værdighed er i Konstens Rige for længe siden afskaffet. dette sidste troer jeg fornemmelig bør paaankes, om for Resten en alt for forig og udsvævende Phantasie seer en Faun eller Silen eller Midas, hvorden mere rolige Betragter finder ganske naturlige Mennesker, hvis Øren, Næse og Øine ere som Folk i Almindelighed har dem, – dette er der jo Grunden intet i, naar den kun ikke vil giøre sin Beskuelses Maade til den ene saliggjørende.