Corsaren, 1841-10-29
"Nær og fjern". Novelle af "Forfatteren til en Hverdagshistorie". Fjernt og nær lyder det i denne Tid. "Der er udkommet en ny Novelle af Hverdagshistorierne" (man giver sig nemlig ikke Tid til at sige det lange Navn heelt ud), og: "Gud, hvor den er yndig!" toner baade fra dem, der have læst den, og fra dem, der ikke have læst den. Men "Gud, hvor den er yndig!" alene? – Nei! den er "fod", "himmelsk", "guddommelig", ja det er en kongelig Fornøielse at læse den, og hermed er man da udtømt; thi høiere kan Phantasien her i Danmark ikke gaae, for at betegne noget Rart. Vil Du, o Halvgud eller Halvgudinde! tillade os at trine frem for Dit Altar, hvor den kofteligste Virak, tillavet af den Skal, som kaldes "Publicums Ros", brænder i mægtig Lue, og hvorfra himmelblaae Røgskyer stige op og omdufte Dit af Anonymitetens Slor halvt tilhyllede Guddomsaasyn? Vil Du: - - Ja, enten Du nu tillader det eller ikke, saa gjøre vi det dog, vi træde frem og holde følgende Tale til Dig: Du er slet ingen Guddom, Du er et slet og ret Menneske, det vide vi meget godt thi Du er hverken Konge eller Dronning, og der gives foruden disse ingen Guddomme paa Jorden (efr. Overskou, "Dagen" og "Adresseavisen"). Du holder altsaa ikke Lynstraalen, ja ikke engang en Presselov i Din Haand og kan selvfølgelig ikke forbyde os at sige Sandheden. Vide skal Du da, at vi Aar efter Guds Byrd 1841 og efter "Corsarens" 2, i den Maaned, som kaldes October, og paa den Dag i Maaneden, som kaldes den 19de, fordi der er 17 Dage imellem den og den 1ste, annammede din Sjæls 20de fødte, skar ham op (thi det er jo en Bog) og læste den - med megen Fornøielse. Ja, vi læste den med megen Fornøielse; thi deels er der, uden at smigre Dem, en saa fiin, træffende ja selv gribende Skildring af Stemninger og Følelser, som Jngen af Deres Samtidige her i Landet har leveret Mage til (vi nævne som et glimrende Exempel de to Brødres Forhold til hinanden, Samliv og Udsoning), og deels en uforlignelig let, munter og livlig Dialog (vi nævne til Exempel hele Bogen). Men en anden Grund til at fornøies under Læsningen af denne Novelle havde vi, ikke som Læsere men som Critikere (thi saaledes ere nu engang vi Critikere, vi glæde os, naar vi finde Noget at critisere). Vi maae saaledes tage os den Frihed at gjøre Dem opmærksom paa, at Begyndelsen er noget vaklende, ligesom om De i Førstningen ikke ret havde vidst, hvad De vilde gjøre med Personerne. For at nævne et Exempel, er den Tale, Georg Pg. 3 holder til Pauline, mere egnet til at indføre ham som en Art Hofmand end som den jevne, alvorlige og kraftige Mand, hvem han senere fremstiller. Naar altsaa Sproget her er for blomstrende for en Hverdagshistorie" og dens Characterer og kunde ønskes meere simpelt, saa er det dog ikke vor Mening, at det bør være saa simpelt som for Ex. Pg. 5, hvor Fruen taler om det kjedelige "Vrøvl", der bliver givet paa Theatret. Dette er imidlertid kun Enkeltheder, Ubetydeligheder, som vi blot tage med for Fuldstændighedens Skyld, og som vi kun nævne først, fordi de mødte os først; vi skulle have den Ære at paavise nogle, som vi troe, større Mangler. Af saadanne lide især Charactererne og Handlingen. Hvo af disse Første skal blive vor "Helt", opvække vor Sympathi med hans Stræben og Kamp, vor Deeltagelse, Spænding og Beundring? Mon Fritz, som maa undskylde alle sine gale Streger med, at han har været drukken? Mon Pauline, denne maanesyge Barnepige, der (i en "Hverdagshistorie") foler sin Kjærlighed saa haardt angreben, fordi hendes Kjæreste tidligere i Drukkenskab har gjort Cour til en norsk Dame? Mon Vagner - der altid gaaer i Middagsselskab - som er begge Grosserernes Fortrolige og dog ikke, saaledes som det synes naturligst, siger til Begge: "Hør, I ere nogle Narre og gaae og lege Vlindebuk med hinanden?" - Og mon endelig begge disse "Blindebukke", der, hvor megen Aand og Menneskekundskab De end har lagt for Dagen i Skildringen af deres Forhold, dog altid blive underordnede Personer i Fortællingen, fordi de tildeels ere tilstede for Fritz's og Paulines Skyld? Men man vil og skal jo have en Helt og en Heltinde i en saadan Fortælling, og De har selv viist, at De anerkjender denne Fordring ved at fremstille Fritz og Pauline som brugbare Subjecter. Ulykken er derfor kun, at disse ikke have alle de Egenskaber, der ere nødvendige til at komme i en saadan Emploi. Men Fortællingens svageste Side er ustridig selve Handlingen. For ikke at tale om det Uskjønne, der er i Hr. og Frøken Muks Forhold, er det et besynderligt Jndfald at lade de to Elskendes Forening blive truet og for en Deel afbrudt ved denne Pige, der styrter ned fra Norge og vil skjære Halsen af sig. Det kan være sandt – Gud bevares, og sandsynligt - dito dito, men De veed sikkert ligesaa god som vi, at Alt saadant skal have en indre Nødvendighed og Sandhed i sig; ellers kunde De ligesaa gjerne have ladet Fritz for Ex. tabe sin Forlovelsesring i Havet, ladet denne blive opslugt af en Fisk, ladet Fisken komme paa Grosserernes Bord og ladet Pauline i den finde Ringen og opdage et Beviis paa sin Elskers Utroskab. Overhovedet synes De ligesom ugjerne at have losrevet Dem fra Skildringen af Fritz's og Paulines Kjærlighed, Brødrenes Misforstaaelse (dette Ord brugt i dobbelt Betydning) og huuslige Liv, hvori De ogsaa er uovertræffelig, men derved er da ogsaa denne første Afdeling, i Henseende til Handlingens Fremgang, bleven noget langtrukken, medens den sidste Afdeling, der indeholder det egentlig dramatiske Element, af samme Grund synes at komme desto pludseligere og meere umotiveret. Endnu skulle vi, næstefter at gjøre opmærksom paa en Unøiagtighed i Sproget, som man ikke er vant til at træffe i Deres Værker - for Ex. Pg. 145: "resiguerede man sig"; Pg. 222: "Spurver"; "forestod ɔː forstod", og en stor Deel [andre?] Trykfeil - tillade os at paapege en tilsyneladende Ubetydelighed, der imidlertid midt imellem det øvrige Correcte og Afslebne i Dialogen var stødende for os, nemlig Pg. 107 Fruens Svar paa hendes Mands virkelige røstende Tale. "Dine Ord, siger hun, bedrøve mig noget gyseligt." Os syntes det her, som om De havde givet efter for et muntert Lune og ladet Fruen sige Noget, der falder comisk, men som kun vilde passe i hendes Mund, hvis hun for Ex. tidligere havde været en Tjenestepige og saaledes kunde være af en saa ringe Dannelse eller saa blottet for al Dannelse, som disse faa Ord ere nok til at antyde.