Aalborg Stiftstidende, 1829-11-28
Constantinopel, den 14de October. Det er et høist ubegribeligt Særsyn, at Porten, som de sidste ulykkelige Begivenheder dog tilstrækkelig maae have overbeviist om dens Afmagt, endnu stedse giver sig Anseelse af at besidde Midler nok til at lede de endnu stedfindende Underhandlinger til sin endelige Fordeel. Meget anseete Personer hører man sige: "Vel er Freden sluttet, men dens Betingelser ere endnu ikke opfyldte, og forskjellige Artikler i Tractaten, som kun ere affattede i almindelige Udtryk, behøve først tydeligere Fortolkninger, forinden man tilfredsstiller de deri indeholdte Fordringer, da Porten ingenlunde har i Sinde, i Blinde og med bundne Hænder, at underkaste sig de russiske Generalers Bestemmelser. Saameget er vist, at der i de sidste Dage foregaae vigtige Ting, at der er opstaaet Misforstaaelser mellem de russiske og tyrkiske Befuldmægtigede, som man vel bestræber sig for at hæve, men hvoraf dog fremlyser, at det er Porten om at gjøre at vinde Tid. Hvortil denne Adfærd skal føre og med hvilke Forhaabninger Sultanen smigrer sig, er en Gaade. Skulde det være Paschaen af Scutaris Pralerier, som skal have erklæret General Diebitsch, at han gav ham Frist til Midten af October til frivillig at rømme Adrianopel, da han, naar denne Termin var udløbet, med Magt agtede at tvinge ham dertil, eller skulde det være Admiral Malcolms uventede Ankomst i Storherrens Leir, som paa eengang forblinder Sultanen og hans Raad i den Grad, at de ved nye Fortolkninger og Forhalinger søge at undgaae Fredsbetingelsernes Opfyldelse? Vel foregiver Reiseffendi at have erholdt Sultanens strængeste befalinger til paa det nøieste og samvittighedsfuldeste at opfylde Fredstractatens Stipulationer og forsikkrer tillige, at Paschaen af Scutart har Portens gjentagne befalinger til at forholde sig rolig. Men efter Alt, hvad man seer og hører, synes disse Sultanens Forsikkringer ikke at være alvorligt meente og han vil maaskee føre dette beroligende Sprog til det Øieblik, da han kan haabe med Magt at unddrage sig fra at efterkomme den forhadte Freds Betingelser. Men kan Porten ikke regne paa Understøttelser fra andre Magter, hvilket ikke er sandsynligt, saa forværrer den vistnok sin mislige Stilling ved det Vovespil, den begynder paa. I det Jndne af Landet seer det nemlig sørgeligt ud; alle Lydigheds-Baand ere løsnede; ingen Pascha følger mere Sultanens Befalinger, men enhver gaaer sin egen Gang og overalt er Massen af Folket indtaget for Russerne. J Asien have i den senere Tid forskjellige Paschaer søgt at gjøre fælleds Sag med Fjenden og besvoret de russiske Generaler at forsikkre sig de erobrede Provindser for bestandigt. J Schumla vægrer Storviziren sig ved at aflevere Rigssegled, idet han paastaaer at have forvaltet Riget samvittighedsfuldt og at have forsøgt at afvende den fjendtlige Jnvasion efter bedste Evne; han vil ikke gjøres ansvarlig for det Uheld, han har havt, og erklærer, at han anseer det farligt for det almene Vel, om han i dette Øieblik forlod sin Post. Sultanens Forlegenhed ved denne Erklæring er ikke ringe; thi uden offentlig Scandal kan han ikke vel udnævne en anden Storvizir, saalænge dette Embedes Attributer ere i den Forriges Hænder, og hans Tilhængeres Frafald til følge. Men det Værste af Alt er den Ubestemthed, som de tyrkiske Ministre lade spore og som almindelig pleier at være Forløber for store politiske Katastropher og det bliver med hver Time tydeligere, at Osmannernes Rige med stærke Skridt nærmer sig sin Opløsning, enten Fortolkningerne og Opfyldelsen af Fredens Betingelser hurtig eller aldeles ikke komme i Stand.