Norske Intelligenssedler, 1778-06-24
Sedler. NorJntelligen No. 25. Onsdagen den 24 Junii 1778. Betragtning over de fire Aarets Tider, som Slutningen af: et Sindbillede paa Forandringerne i Livet. De 15 Aar, som næsten kand regnes for den første fierdeendeel af Livet, de Barne-Aar eller de Lege-Aar (hvad man vil kalde dem) hvilke Forlystelser, hvilke muntre og ubekymrede Timer har ikke denne yndige Foraars Tiid tilveiebragt os Ja om endog Skole-Tvang, tiere, end vi da ønskede, haver gjort Skaar i vor Glæde, saa haver den dog paa visse Tider skaffet os de angenemmeste Fornøielser. Barndoms Foraar, og en uskyldig Tiid, fra den er jo bortaget al Mistillid, al Frygt, alle uredelige Hensigter, al Underfundighed, al utidig Sorg, for Skiæbnens forestaaende Haardhed, disse tærende Sygdomme for Siælen, haver ej endnu faaet Leylighed til at fæste deres Rødder; hiin grumme Menneske-Fiende, jeg mener en qvælende Bekymring for den Dag i Morgen, trykker ey Sindet, kort, det synes ret som alle Hindringer der kunde forstyrre en fyrig Natur i sin Fremvext, ere forbudne at nærme sig til den tillige Alder. Nu vil vi med vor Betragtning nærme os til en nye Forandring i Aarets og Livets Tider, som er Sommeren og Ungdommen: Det var til Overflod, om jeg vilde bruge mange Ord til at beskrive den deylige Sommers Pragt, ja det var at opvække en forgieves Længsel, om jeg vilde kalde alle de Anledninger tilbage i vores Erindring, som hiine behagelige Sommer=Maaneder eyer, til utallige Forlystelser. En Sommer-Morgen, hvad kand være yndigere, Luftens Fugle opvækker os, at vi skal hielpe dem til, at istemme Skaberens Priis, for de af Jorden fremspirede Velsignelser; Firmamentets gyldne Øye bestraaler TræToppene, den Perlefarvede Dug brillierer paa alle Blade og Korn-Ax; Følesløs Siæl, som ikke standser med en opvakt Forundring, over saa nydelig et SynEn Sommer-Dag, hvor beforderlig er den ikke til al Slags Forretning, den betager alle, undtagen de Dovne, Aarsag til Klagemaal over Tidens Korthed. Den understytter Vandringsmandens Reyse, den giør et stort Stykke Arbeide færdig for de Flittige, den opfostrer saavel ved sin Varme, som frugtbar Regn, og sagte blæsende Vinde, Markens Grøde og Træernes Frugter, den forebygger Creaturernes Mangel, i de følgende Aarets Tider, ja forskaffer alle et tilstrækkelig Forlag, fra Mennesker til Myrer. Lader os nu vende vore Betragtninger, paa den anden Aarets Tiid af Livet, som er vor Ungdoms Sommer. Var de første 15 Aar et Foraar, da kand de følgende af ligesaa stor et Tal, ansees for en Sommer, i disse faar vor Vext sin Fuldkommenhed, i disse naaes for Mange, den søde Frihed. Nu er Livets Blomster ret udsprungen, i Ungdommen priser vi Sommer, alle, saavel Legemets som Sindets Kræfter besidder en Munterhed, en Fyrighed, en Beqvemhed baade til Ont og Godt, som aldrig kand blive større, aldrig stige høyere; Ungdommens Sommerdag, skal som legge Grund til en tilkommende Lyksalighed; Lyst til Ære, til Embede, til Fortienester, er den Soel der opmuntrer den Unge, som er af god Opdragelse, nu søger man med sit Ungdoms velartede Blomster at indtage og forbinde. Uskatteerlig Aarets Tiid, aldrig vente vi nogen som skulde ligne meget mindre overgaae dig, saa længe dine Sommer-Morgener og Aftener nydes af os, hvorgodt kand vi da have, vi staar op, vi legger os, uvitterlige om mange Uroligheder, som de følgende Aarets Tider, har maaske giemt til os. Dog allerviseste Ledsagere, du veed best, hvor fuld Sommer-Alderen er, af Feyl-Trin, ja ofte af ubesindige Rasenheder; med mindre den Unge lader sig lede af sin Ungdoms Førere, da forføres han saa læt. Naar Sommeren er nu til Ende, Høsten er bleven dens Afløsere, og med det samme den tredie Aarets Tiid, den længe ubrugte Lee, og forrustede Segel, kommer da for en Dag, det kneisende Ax fældes, Frugt-Kurvene fyldes, Træerne giøres til Barneløse Mødre, Dyrene forstyrres i deres Rolighed, de tykke Skyer hindrer Jord-Jndbyggerne Himmel-Lysenes Beskuelse, den overfaldende Taage og Støvregn smudser hiin misfornøiede Vandringsmand, haarde Stormvinde bedrøver den arbejdsomme Søemand, med faae Ord, det traurige Efteraar indfinder sig, heele Naturens Yndighed legger sig som til Dvale. Atter et nyt Sindbillede paa Forandringerne i Livet, hvad er Mandommen, umodsigelig, en Høste-Tiid der afløser den forrige Ungdoms Sommer; En Aarets Tiid, i hvilken Frugterne af vort Sommer-Arbeide høstes ind, til een eller flere Familiers Underholdning, en Alder der er den almindeligste for Bekymringer, et Efteraar der giør, at man seer saa mange alvorlige Ansigter og tungsindede Gemytter. Mange er til kiede af Ungdommens Sommer, men betænker ej selv hvad de længes efter; ofte er den Mandlige Alder ikke saa snart oplevet, at jo Ønsket lyder: Gid det var nu Sommer igien, eller og O! J søde Friheds Timer. Jmidlertid, hvo kand nægte, at denne Aarets Tiid ogsaa haver sine Yndigheder. En dydig Hustrue ved sin Side, en troefast Medhielp, en kiærlig Raadgiverinde, en Trøst i Modgang og fælles Trang, en vel opdraget Børneflok, en daglig Huus-Velsignelse til disses Forsorg, et roelig Huus til Beboelse, monne saadanne Fordeele ikke nogenledes erstatter dem som synes at være tabte ved den tredie Forandring i Livet. For resten bliver det vor Pligt, at tænke om det allerbeste Væsen, at det aldrig betager os et Gode, uden allene for at skiænke os et andet som er bedre. Nu mørke Vinter, Du var den sidste af de fire Aarets Tider som kand passere for et Sindbillede paa Forandringerne i Livet, ved dig aabnes en Skueplads, over hvis Anseende den kiælne Natur kryber i Skiul, du krymper det Levende, du hærder det Livløse, du fortærer det Jndavlede, du ødelegger Brændevexterne, som Sommerens Varme har opklækket, du hindrer Farten, du forkorter Dagene og forlænger Nætterne, du fremstiller dig, med det samme, som en fuldkommen Skildrer, af den sidste Aarets Tiid i Livet, eller den sildige Alderdom. Hvor vinterlige seer ikke hiine, som med en Snee overdækkede, graae Haar; Alderdommens Vinter forjager al Sommerens Varme af Legemet, de forfrøsne Lemmer skiælver, al Fart og Vandring bliver efterhaanden forbuden, thi Benene vil ej længere staae bi, Husets Stytter svækkes og kiedes ved længer at bære saa tung en Byrde. Dog i alt dette, er det en Trøst, at denne Aarets Tiid, faar ligesom de andre en Ende. Er end Alderdommen den besværligste og kiedsommeligste af Livets Forandringer, saa er den dog den sidste af Aarets Maaneder, en December Maaned, paa hvilken følger et nyt Aar, eller en Indgang til den Evighed, hvor Aarene aldrig faar Ende eller ophører.