Berlingske Tidende, 1836-03-28
Forordningen af 8de Juni 1787 omtaler vel egentligen ikkun Bygninger, Besætning Jnventarium, samt Føde- og Sædekorn som de Gjenstande, der ved et Fæstesteds Bortfæstelse skulle overleveres ved lovlig Synsforretning, saafremt Jorddrotten skal være berettiget til enten at kræve Godtgjørelse for Fæld af Fæsteren eller af dennes Stervbo, eller at udsige ham fra Gaarden paa den Grund, at Bygningerne og Besætningen ikke af ham ere holdte vedlige. Grunden hertil er ligefrem den, at de nævnte Gjenstande ere de vigtigste af dem, der saaledes kunne være at overlevere. Jmidlertid kan det ikke nægtes, at der, efterhaanden som Agerbruget er forbedret, ere fremkomme flere Gjenstande, hvis Vedligeholdelse i høi Grad interesserer Eieren. Hertil maae i Særdeleshed regnes Hegn og Ledde, ligesom ogsaa Vandingsteder og Vandafledningsgrøfter. At det maa staae Jorddrotten frit for ved et Fæstesteds Overlevering til en ny Fæster at medtage disse Gjenstande blandt dem, der ved den befalede Synsforretning overdrages Fæsteren til fremtidig Vedligeholdelse i samme Stand, som den, hvori de bleve overleverede, kan ikke være Tvivl underkastet. Men det kunde derimod vel være et Spørgsmaal, om Mangel paa en slig Vedligeholdelse, efter den nugjeldende Lovgivning, kunde have samme Virkning, som Mangel paa Vedligeholdelse af Bygninger, Besætning o. s. v. Da der nu ingen tilstrækkelig Grund er til at gjøre en slig Forskjel, og da en saadan vilde afholde den forsit Fæstegods ellers omhyggelige Jorddrot, fra at anvende Bekostninger paa deslige, ligesaameget til Fæsterens som til hans eget Tarv sigtende Foranstaltninger, har Commissionen holdt det for gavnligt, at det udtrykkeligen bestemtes, at de ovenfor nævnte Gjenstande kunde med samme Retsvirkning, som de i Forordningen af 8de Juni 1787 omtalte, overleveres Fæsteren til Vedligeholdelse (Udkastets § 4), en Bestemmelse, som dog naturligviis bliver uden Virkning paa de alt existerende Fæsteforhold. Hvad dernæst angaaer Maaden, hvorpaa Fæsteren kunde tilholdes at vedligeholde det ham Overleverede, da har Commissionen, som meldt, fundet en Bestemmelse, hvorefter en Fæster skulde have sit Fæste forbrudt, naar der findes Mangler ved det Overleverede, skjøndt han inden en passende Frist kunde afhielpe dem, altfor streng, ligesom den er unødvendig til Øiemedets Opnaaelse. Fæstets Forbrydelse bør i dette Tilfælde, i Lighed med hvad der ovenfor med Hensyn til Udeblivelse med de stipulerede Afgifter er bemærket, kun indtræde, naar det viser sig, at det mangler Fæsteren aldeles enten paa Evne eller Villie til at vedligeholde Eiendommen i den Tilstand, hvori den er bleven ham overleveret. Commissionen har derhos anseet det af Vigtighed, at Jorddrotten ikke alene gives en saa lidet som muligt bekostelig Leilighed til at overholde Fæstestedernes Vedligeholdelse, men ogsaa paa en passende Maade tilholdes at benytte sig af en saadan Leilighed. Thi Jntet er fordærveligere for Fæsteren, saavelsom for Godseieren selv, end naar denne, enten af utidig Skaansomhed eller af Ligegyldighed eller af andre Aarsager tillader Bønderne at lade deres Fæstesteder forfalde. Det bliver da endeligen umuligt for dem igien at bringe det Forfaldne i Stand, og Bonden maa da forlade sit Sted, medens Jorddrotten faaer det tilbage i en aldeles ødelagt Forfatning. Til Opnaaelse af de her antydede forskjellige Øiemed har Commissionen troet det gavnligt, om Jorddrotten i Almindelighed kunde opmuntres til jevnligen, i det Mindste hvert 3die Aar, inden April Maaneds Udgang, som den beleiligste Tid, at lade optage et paa den i Forordningen af 8de Juni 1787. foreskrevne Maade afholdt Syn over de Gjenstande, der ved ethvert Steds Bortfæstelse ere overleverede Fæsteren. g maatte Eieren, saafremt han overholder dette, og der enten Kongelige Landsoverret samt Hof= og Stadsret, ere nu og dring paa nu afdede ved nogen af disse Synsforretninger, der naturligviis ville være at bekoste af Eieren, eller ved Syn, som han i Mellemtiden maatte finde sig foranlediget til paa egen Bekostning at optage, ligeledes inden Udgangen af noget Aars April Maaned, befindes Mangler, som ikke fandtes, da Stedet overdroges i Fæste, være berettiget til, ved Synsmændene tillige at lade Fæsteren tilkjendegive, at han vilde have at afhielpe disse Mangler inden Udgangen af det Aars September Maaned, i hvilket Synet er optaget, saafremt han vilde undgaae at tiltales til Fæstes Forbrydelse. Vare da Manglerne ikke ved denne Frists Udløb afhjulpne, hvilket, i Tilfælde af Menings-Ulighed mellem Eier og Fæster, vilde være at afgjøre ved et lovligt Syn, maatte Fæsteren, med Retsvirkning kunne tiltales til Fæstes Forbrydelse. Skulde derimod nogen Jorddrot, undlade at lade afholde de i det Foregaaende omtalte Syn over et Fæstested, da maatte ogsaa han være berettiget til, naar det ved en paa hans Bekostning afholdt Synsforretning godtgjøres, at der findes Mangler af den foranførte Art, som det paaligger Fæsteren at afhielpe, at lade ham ved Synsmændenne tilkjendegive, at han vilde have at foranstalte saadant inden en vis Frists Forløb, saafremt han vilde undgaae at tiltales til Fæstes Forbrydelse; men i dette Tilfælde, maatte det overlades Synsmændene, efter samtlige Sagens Omstændigheder, at bestemme, i hvilke passende Terminer Manglerne skulde være at afhielpe, dog at disse Terminer ikke bleve længere, end i Alt 3 Aar, og først naar nogen af Terminerne maatte være forløbne, uden at Fæsteren havde opfyldt det ham for samme Termin Paalagte, hvilket, ifald der skulde opstaae Meningslighed herom mellem Eier og Fæster, vilde være at afgjøre paa den ovenfor nævnte Maade, maatte Eieren med Retsvirkning kunne tiltale Fæsteren tilat have hans Fæste forbrudt. Jøvrigt maatte ogsaa denne Fremgangsmaade, med Hensyn, til Bestemmelsen af Terminer, inden hvilke Nanglerne burde være afhjulpne, til Fæsterens Tarv fastsættes for det Tilfælde, at der ved det første af de omhandlede Syn, af Londonderry derpaa endnu havde talt et Par skine forretter i det ringeste to havde er som nogen Eier maatte afholde, efterat den her omhandlede Bestemmelse kom til at træde i Kraft, skulde findes Mangler ved noget Fæstested, saafremt Eieren med Retsvirkning derfor vilde kunne tiltale Fæsteren til Fæstes Forbrydelse. Samtlige foranførte Bestemmelser indeholdes i Udkastets §. 4, der endvidere omhandler de Bestemmelser, som sigte til at lette Vedkommende de Omkostninger, der vilde blive forbundne med de i det Foregaaende nævnte Synsforretninger. Den tredie Art af Misligholdelse i det Væsentlige af Fæstecontracten, som maa kunne bevirke Fæstets Forbrydelse, og som formeentlig kan charakteriseres ved Misbrug af Fæstestedet og dets Tilliggende, indbefatter alle de ovenfor under Nr. 3 nævnte Tilfælde, som Loven omtaler. Ei heller i denne Henseende ere Lovgivningens i stemmelser nøiagtige og omfattende nok. Det, at Bonden skal have sit Fæste forbrudt, naar han ikke lovligen giøder sin Jord i Marken, er antaget at være nævnt exempelviis i Stedet for, naar han ei behandler sin Jord tilbørligen. Men det er indlysende, at det dog bliver høist tvivlsomt, hvilke Mangler ved Jordernes Dyrkning og ved Landbruget i det Hele, der saaledes retsgyldigen kunne medføre Tiltale, til Fæstes Forbrydelse. Ligeledes give de andre Forskrifter Anledning til Tvivl om, i hvilken Udstrækning Misbrugene maae have fundet Sted, for at have den dermed forbundne Retsvirkning. Det kan saaledes ei negtes, at nærmere Bestemmelser i den Henseende ville være nødvendige, og det saa meget mere, som der ogsaa forsaavidt have dannet sig forskellige Lovfortolkninger, tildeels som Følge af den Strenghed, at Loven fastsætter Fæstes Forbrydelse for den første Gang, at en Fæster begaaer nogen af de sammesteds nævnte Misbrug, endog i nok saa ringe Grad. Commissionen holdt for, at man her bør skjelne mellem de Tilfælde, at en Fæster ikke bruger, Gaarden og dens Tilliggende vel, 3, saaledes som en ordentlig og duelig Landbruger vilde benytte den, og de Tilfælde, hvor han misbruger samme, 3: foretager Handlinger, hvorved Gaarden udsættes for at blive forringet eller ødelagt. De første Tilfælde bør ikke og kunde ei heller godt medføre retsgyldig Tiltale til Fæstes Forbrydelse. Thi deels vil det ikke være muligt at give nogensomhelst almeengyldig Regel for, hvad der bør forstaaes, ved, ikke at bruge Jorden vel, deels vil det i alt Fald i og for sig være høist vanskeligt at godtgjøre, at en Fæster ei har brugt Jorden vel; saadant constateres nemlig i Almindelighed ikke ved nogen enkelt Handling, men ved mange, paa hinanden følgende, som ei hver for sig efterlade noget saadant Spor, at de deraf kunne bevises. Hvis Noget i denne Henseende skulde kunne gjøres for at bevirke en god Behandling af de i Fæste overdragne Jorder, da maatte dette skee fra Jorddrottens egen Side, ved nemlig, naar Fæstecontracten stiftedes, at meddele Fæsteren passende Forskrifter for Stedets Behandling og Drift. Men saa vigtig endog denne Gjenstand er, har Commissionen dog ikke troet at burde tilraade at gjøre Fæstes Forbrydelse til Følge af Afvigelse fra deslige Forskrifter, deels med Hensyn til de Vanskeligheder, der ville være forbundne med at give en under alle Omstændigheder og for hele Fæstetiden gjeldende rigtig Driftsplan, deels med Hensyn til den Usikkerhed i Fæstebesiddelsen, som heraf letteligen kunde blive en Følge. Forsaavidt derimod angaaer de Tilfælde, at en Fæster virkeligen misbruger den ham tilfæstede Eiendom, da anseer man det nødvendigt at give saa bestemte Regler som muligt for, hvilke Handlinger hertil skulde være at henføre.