Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1777-09-22
Da hans Handels-Forretninger havde forbunden ham til at giøre en Reise, blev han for elsked i en ung Slavinde, som han kiøbte for Hundrede Sekiner. Efter Ni Maaneders Forløb bragte Slavinden til Verden et Barn, hvis Fødsel, langt fra at haage dets Fader, tvertimod aarsagede ham den hæftigste Skræk og Bekymring. Kebal, som gierne vilde have Huus Fred, tog ikke i Betænkning at kjøbe den ved en Misgierning. Hans Kone, som han havde forglemt et Drukkenheds Øieblik, fremstiller sig da for hans Sind, og Frygt for en skinsyg Kone, kom ham til at aflægge al Følelse af Menneskelighed. Han gjorde Begyndelsen med at opofre til sin Rolighed sin Elskovs ulyksalige Gienstand. Efter at han havde ladet Moderen dræbe, vilde han opofre Sønnen. Men Naturens Røst yttrede sig, hvor grum han end var, inden i ham selv, mod hans Villie, og holdt hans Armee tilbage. For ikke at udøse sit eget Blod, besluttede han at bringe Barnet i en Ørk, overbeviist om, at dette uskyldige Slagtoffer der snart skulde omkomme. Men Forsynet, som vaagede over dets Dage, førte en Hyrde til det Sted, hvor det var henlagt. Dets Deilighed, dets Skrig, dets Elendighed, rørte den fattige Hyrde, som bragte det til sin Hytte. Hans Kone, ligesaa medlidende som han, antog sig gjerne dette Barn og gav det en Ged til sin Opfostring. Det var allerede bleven fire Aar gammelt, da Kebal paa sin Reise foer igiennem den Landsbye, hvori Hyrden boede, og blev hans Giæst. Han saae sin Søn, som han slet ikke kiendte igien. Enten han blev slagen af dette Barns Deilighed, enten Naturen talede til ham for det, saa fandt han sig bevæged ved at see det, og spurgte Hyrden; om han var dets Fader, Hvor forundret blev Kebal, da Hyrden havde fortællet ham, hvorledes han havde funden dette Barn, og da han kiendte sin Søn igien, Paa denne Sympathie, som havde rørt ham, fulgte Følelser af et hæftigt Had. Han forstillede sig imidlertid, og lod som dette Barns Yndigheder indtog ham. Han paatrængede Hyrden at sælge ham det, og bød ham derfor halvtredsindstyve Sekiner. Hyrdens Armod, hans Kierlighed til Barnet, Overbeviisning om, at det skulde være lykkeligere i en rig Mands Hænder end i hans, kom ham til at samtykke i Forslaget. Det var langt fra, at han havde nogen Mistanke om den Skræbne, som forestod hans Foster Barn. Kebal havde ikke snarere faaet Barnet i sit Værge, end han førte det bort og bragte det til Hav-Bredden. Dette unge Barns Deilighed, dets Uskyldighed, dets kjælne Smigren, dets Skrig, dets Graad, intet kunde bøie Kebals umenneskelige Siel. Han tager sin Søn, syer ham ind i en Læder-Sæk, kaster ham i Havet, smigrende sig med det Haab, at han denne Gang ikke skulle undgaae Døden. Men Himmelen havde beskikket det anderledes. Sækken kom i Gaar net hos en Fisker, som af en Hændelse optrak det i samme Øieblik. Fiskeren, forundred, aabner Sækken, og, da han der faae et Barn, som endnu trak Aan den, hang han det op efter Fødderne, og da han havde faaet det til Liv igien, bragte han det i sin Hytte. Det var Kebals Søns Skiæbne altid at finde følsomme Siæle, undtagen sin barbariske Faders. Fiskeren oplærte ham i sin Haandtering, og det unge Barn udmærkede sig deri ved sin Hurtighed og Behiertighed. Det var allerede bleven femten Aar, da Kebal, som ideligen reiste, formedelst sin Handel, foer igiennem den Bye, hvor dette unge Menneske var. Han traf ham med Fiskeren, som havde frelset hans Liv. De bare Fisk, som de falbøde paa Gaderne. Dette unge Menneskes gode Udseende satte Kebal i Bevægelse; for at have Anledning til at vide, hvo han var, kiøbte han nogle Fiske af Fiskeren. Derpaa spurge han ham, om den, som fulgte med ham, var hans Søn, Fiskeren svarede ham, at han ikke var hans Fader, og fortællede ham hvorledes han havde fundet ham i sine Garn, ind syed i en Sæk. Kebal, som kiendte sin Søn igien, kunde ikke begribe hvorledes han havde undgaaet en Død, som han havde troet uundgaaelig. Fortvivlet over at see det slette Udfald af saa mange Misgierninger, besluttede han bedre at anlægge sine Sager. Han bød Fiskeren fem Hundrede Sekiner for dette unge Menneske, og Kiøbet blev strax sluttet. Kebal, uden at lade sig kiende af sin Søn, holdt ham hos sig som Slave. Hans behagelige Væsen, hans Troskab, intet kunde røre denne grumme Fader, som altid mere og mere var i den Beslutning at lade ham omkomme.