Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-11-16
Det er bekjendt, at Magister eller lærd Mesterskab har sin Oprindelse fra Universiteternes første Jndretning, og da denne Værdighed i Formen uforandret har forplantet sig lige til vore Dage, saa er det naturligt, at saare meget af Middelalderens Pedanterie maa hænge fast derved, og at den, med al den Slebenhed, nyere Tiders Oplysning kan have givet det, dog for Nutiden maa have en comisk Side. Uden i fjerneste Henseende at ville kaste mindste Skygge paa de mange store, lærde og fortjente Mænd, der have været og endnu ere beklædte med denne Værdighed, være det dog Forf. tilladt at anføre her, hvad J. H. Campe, der stod i det fortroligste Venskab med Tydsklands største Lærde, og hvoraf en ikke ubetydelig Deel var Doctorer, siger om denne Titel i Almindelighed i hans Worterbuch zur Erklarung und Verdentschung der unserer Sprache aufgedrungenen fremden Ausdrucke, Braunschweig 1801. "Magister, Mester. Det blev oprindeligen brugt for Skole= eller Læremester (Magister scholae) nu betegner det i Høiskolernes Sprog et Menneske, der har tilbragt adskillige Aar paa Høiskolen, derpaa udholdt et Slags Prøvelse, der altid løber godt af, siden enten selv skrevet, eller for Penge og gode Ord ladet skrive, adskillige Blade over et selvvalgt Æmne, hernæst forsvaret dette lille Skrift enten offentligen eller ved sin Lærer, men i begge Tilfælde under den Betingelse, at han tilsidst beholder Ret, endeligen for sine rede Penge er blevet skabt af et lærd Laug til Mester, og denne Skabelse ved en Hæderssmas, der gives Oldermanden og dem, der have spillet Fargen med, bekræftet og forherliget. Siden nogen Tid skamme de saaledes opstaaede Mestere sig ved denne saa dyrt erhvervede Titel, og kalde sig Doctor d. c. Lærer." Mueligt er denne Skildring vel meget i Rembrandtsk Stiil, men den indeholder dog Sandheder, som selv de meest Værdige blandt dem, der bære denne Titel, neppe ville nægte. Lad nu end være, at enkelte Ting i enkelte Disputatser ere behandlede med Lærdom, Dybsindighed og største Nøiagtighed, der er mueligt for Doctoranden at tilveiebringe, og at de ofte aabne nye Udsigter enten over hele Videnskaben eller enkelte Deele deraf, saa kan dette dog ikke paastaaes om Fleertallet, mindst om 50,000. Desuden vilde saadanne nye Udsigter kunne aabnes, ved enhver trykt Afhandling, ligesaa godt, som ved en Doctordisputats, og det indsees ikke, hvad en Videnskab i Almindelighed kan vinde ved, at en halv Snees Mennesker disputere for og imod en Sag, naar Alt hvad der saaledes mundtligen siges, aldrig bliver trykt, men hen aandes indenfor en indskrænket Kreds af Disputerendes og Tilhøreres Grændser. Vel kan det ikke nægtes, at ved saadanne Disputeerøvelser Disputeerkonsten meget fremmes, men mon denne Konst ikke passede sig mere for de henrundne end for vort Aarhundrede, At der udfordres hertil Aandsnærværelse og Færdighed i at tale et døde og vanskeligt Sprog, er uimodsigeligt, men den, som ikke allerede besidder Aandsnærværelse forud, faaer den ikke ved at disputere i sex til otte Timer fra et Catheder, og Færdigheden i at tale et dødt Sprog er, ved enhver anden Leilighed, saa meget mindre nødvendig, da det netop er vanskeligt, fordi det er dødt, og, som dødt, aldrig kan blive andet end et blot Skriftsprog. - Desuden forudsætter Aandsnærværelse og Færdighed i det lærde Sprog endnu ikke ubetinget Lærdom, thi det gives Mænd af Aandsnærværelse og stor Jndsigt i Latinen, der ikke ere Lærde, og mange Lærde, der hverken besidde Aandsnærværelse eller ere udmærkede Latinister. Er da den, der forsvarer en selvvalgt Opgave, om det end altid med Bestemthed kunde antages, at han har udarbeidet den, uden nogen Andens Hielp, en Lærd, Eller kan dette i vore Dage betragtes som et saa overordentlig vanskeligt Arbeide, naar en Mand har Lov til at vælge hvilket Æmne, han finder for Godt, arbeide derover, saa længe, som han finder for Godt, raadføre sig desangaaende i Forveien med saa mange døde og levende Hielpemidler, han finder for Godt, Lad ham, for sin udviste Færdighed i at tale og skrive over sit Æmne, i et dødt Sprog, og sin store Anstrængelse, bevidnes nok saa megen Ære, men lad ham kun ikke kaldes Mester i sit Fag, fremfor saa mange Andre, der besidde ligesaa mange Kundskaber, som han, men uheldigviis mangle Mod til eller Færdighed i at tale Latin, og lade sig fra Cathedret prøve af Enhver, som føler Lyst og Ævne dertil eller Aandsnærværelse til at kunne møde en Opponent, der kan berede sig paa enkelte Partier, Disputatsen, og gaae til hvilken Yderlighed og Mikrologie, han vil." Det kunde undskyldes, at f. Ex. en Lovkyndig, der engang skulde fremtræde i Skranken, og ved juridiske Syllogismer forsvare en Sag, der ellers vanskeligen lader sig forsvare søgte at lægge ved en mundtlig Disputats sin Færdighed i den aandige Fegtekonst for Dagen; men det skjønnes ikke, hvad denne Konst kan komme en Philosoph, en Læge, en Theolog til Nytte i vore Dage, hvor lærde Colloquier aldeles ikke ere mere i Brug. Hvad Oppositionen ved saadanne Disputatser angaaer, da er det vel sandt, at Opponenten kan forberede sig paa hvert enkelt Partie, men da det er en stiltiende Overeenskomst, at Doctoranden tilsidst maa beholde Ret, saa betyder en saadan Forberedelse vel i Almindelighed ikke meget, undtagen i de enkelte Tilfælde, hvor en Opponent netop vil chicanere. Det synes altsaa vist, at Disputatser i vore Dage ikke mere ere af saa stor Vigtighed for Videnskaberne eller enkelte Deele deraf, som de maaskee have været i fordums Dage, da man ikke søgte saa meget som nu at popularisere Videnskaberne, og da disse saa at sige meere hørte til Academierne end til Livet. Nu omstunder er det i Værker, ikke i Disputatser, hvor nye Udsigter over Videnskaberne i Almindelighed nedlægges; heller ikke er det mere saa nødvendigt, at Frugterne af de Lærdes Grandskninger fremsættes i et for de Lærde vel almeenforstaaeligt, men i et, ved et for mange Secler siden allerede ophørt Liv, vanskeligt blevet Sprog, hvis Vanskelighed maa stige i samme Grad, som den menneskelige Aand gaaer fremad i alle muelige Opdagelser og Opfindelser. Det bliver saa meget mindre nødvendigt, som det gjensidige Samqvem blandt Nationer, og den gjensidige Trang og Lyst til at lære at forstaae og skrive hverandres Sprog, alt blive større og større. Ligesom Skibsfarten sammenknytter Nationer i deres borgerlige Jdrætter, saaledes forøges det videnskabelige Samqvem mellem Tydske, Franske, Engelske a. alt mere og mere, ved den tiltagende Lyst til de nyere Sprogs Studium, og ved den hurtige Oversætten fra eet Folks Sprog i det andet. Et virkeligt classisk Skrifts Forfatter behøver, i hvilket somhelst Tungemaal han skriver, nu ikke at frygte for, at hans Jdeer, naar de ere virkelig nye og almeengavnlige, jo ville blive læste overalt, hvor Cultur og Videnskabelighed have tændt deres Lys.