Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-12-29
Politie-Commissairen (Justice, underrettede først Publicum om: at han var kommen der som Øvrigheds Person, for at forskaffe Kongens Befaling Respect, at Oberst Pulteney med et heelt Compagnie af Vagten var tilstede ved Huset, for at understøtte ham i Udførelsen af hans Hverv, at det var Kongens Befaling, Stykket skulde spilles, og at den, der hindrede dette, satte sig derved i Opposition mod Kongens Authoritet, og, hvis det skeede, maatte han læse Oprørsloven, hvorefter alle Overtrædere strax vilde blive af Vagten arresterede." Til alle disse saa arbitraire Trudsler og til denne Misbrug af Hs. Majestæts Navn blev svaret saaledes: at Tilhørerne havde en lovlig Ret til at vise deres Mishag med hvilkensomhelst offentlig Forestilling eller Skuespiller; at den almindelige Lands Los var i dette Tilfælde intet, uden hvad der maatte ansees som almindelig Skik og Brug og som Folkets ældgamle Vedtægt, at Parterrets dømmende Ret havde været erkjendt og antaget fra umindelig Tid, og at nærværende SkuespillerSelskab maatte tækkes med deres Skjæbne, da det stod til Publikum, at modtage dem efter Forgodtbefindende. Nu var Klokken paa Slaget 6, da de franske og spanske Ambassadeurer med deres Fruer, den sidste Lord og Lady. Gage og Sir T. - R. lode sig tilsyne i deres Loge. Jdet samme gik Tæppet op, og man saae Skuespillerne staaende imellem 2 Rader af Grenaderer, der havde Geværer ved Foden med Balnetter paasatte, et Syn, som maatte oprøre den koldeste Britte. Det hele Parterre henvendte sig øieblikkelig som med een Stemme til Politie Commissairen, som sad i Midten, med Spørgsmaal, om Aarsag til en saa overmyndig Fremgangsmaade. Commissairen vidste enten ikke, at Soldaterne vare placerede der, eller fandt det raadeligst at foregive saadant. Paa Grund af denne Erklæring forlangte man af Justice Deveil, som havde erkjendt sig selv for den ved denne Leilighed befalingshavende Authoritet, at beordre Soldaterne bort fra Skuepladsen. Han gjorde det uopholdeligt, hvorfor Vagten ogsaa strax trak sig tilbage. Men da begyndte Seregaden. Jkke allene Sækkepiber, men alle forskjellige portative Jnstrumenter, som kunde gjøre en ubehagelig Støi, vare tilstedebragte til denne Concert, og gjenløde uophørlig fra alle Kanter af Huset, og da et Forsøg til at tale skulde have været latterligt, trak Acteurerne sig tilbage, men lode begynde med en Dands af 12 Dandsere og 12 Dandserinder. Dog ogsaa herpaa var man belavet, saa at de Dandsende bleve hilsede med een eller 2 Skjepper Ærter, hvilke gjorde deres Luftspring meget usikkre. Derefter søgte de at begynde Forestillingen; men, om Skuespillerne havde havt en Tordenstemme, vilde den have været tabt blandt de forvirrede Toner fra 1000 forskjellige Jnstrumenter. Atter blev, da Deveil, ved at bevæge Haanden, dertil gjorde Tegn, Alt taust, hvorpaa han, staaende op fra sin Plads, gjorde til Huset saadan Forestilling: at, hvis man vedblev at ville forhindre Skuespillets Opførelse, maatte han oplæse Oprørs Acten; men, hvis man vilde tillade Skuespillet at gaae for sig og blive udført den Aften, vilde han love dem paa sin Ære at forebringe deres Mishag med og Uvillie mod Skuespillerne for Kongen, da han ei kunde tvivle paa, at en hurtig Endskab vilde blive gjort med deres Spil Svaret paa dette Forslag var meget kort og ud Jngen Underhandling!" "Jngen tryksfuldt. Underhandling!" Hvorefter Politie-Commissairen forlangte Lys, for at kunne læse Oprørsloven, idet han beordrede Garden at holde sig færdig; men en af Tilskuerne greb Deveils Haand i det denne udraktes efter Lyset, og bad ham betænke, hvad han gjorde, for hans egen Skyld, for Tilskuernes og for Kongens, at han saae Husets eenstemmige Beslutning, og at Soldaternes Nærværelse i Parterret vilde foranledige en stor Forstyrrelse, det vilde koste mange Liv eller Lemmer. Denne eftertrykkelige Forestilling gjorde Commissairen paa eengang baade bleg og passiv. Men i Anledning aff denne Pause gjorde Skuespillerne nok et Forsøg paa at spille, hvorved Støien atter begyndte, og da dette vedvarede nogen Tid, forlode Ambassadeurerne og deres Fruer deres Loger, hvilket anledigede et almindeligt Hurra fra det hele Huus, og efter nogen Tids Caab ned med Tæppet, faldt Tæppet ned. Man kan med Sandhed sige, at i Anledning af det Slag, som, for nogle Decennier tilbage, var vundet over de Franske, af den udødelige Marborough, Frydeskriget ikke havde været glædeligere og almindeligere, end ved denne Leilighed. Hvad der især bidrog til Fornøielsen, var, at see de to Politie-Commissarier deeltagende i dette store Glædesskrig, ved at svinge deres Hatte over deres Hoveder, dog med Ansigter mere lige Overvundnes end Overvinderes. (N. M.)J Capitain Wedells Reise i det sydlige Ocean beskriver han Jldlands Øerne saaledes. De strække sig 360 Mile fra Øst til Vest langs det magellanske Stræde. Deres største Brede fra Nord til Syd, (fra Strædet til den sydlige Pynt af Cap Horn) udgjør omtrent 160 Mile. Disse Øer, især de nærmeste ved Magellanstrædet, have en stærk Befolkning. De fleste af dem ere ogsaa bevoxede med smaae, omtrent 24 Fod høie og i Gjennemsnit ikke over 8 til 10 Tommer tykke Bøge, der voxe saa krumme, at en lige Stamme af 10 til 12 Fods Længde, er en stor Sieldenhed. Jeg byggede mig imidlertid dog en Baad af dette Træ, hvortil det syntes ret godt skikket. Jnde i Landet fremragede nogle med Snee og Jis bedækkede Bjergtoppe, hvis Høide jeg i det allerstærkeste troer at kunne anslaae til 3,000 Fod over Havet. Disse Øer have, i de lange Sommerdage og i godt Veir, noget ret romantisk og behageligt for Øiet. Den Vulcan, som nogle Søefarende ville have bemærket ved Omseilingen af Cap Horn, var denne Gang ikke synlig. Dog fandt jeg en Mængde løs Lava, som udentvivl hidrørte fra Samme. Capt. Hall saae den brænde, da han i Aaret 1822 passerede Cap Horn, og 1820 i Januar Maaned saae jeg, paa min første Reise, Himmelen ganske rød over Jld landet, hvilket jeg formodede hidrørte fra Vulcanen. Climatet i disse Egne er af Mange beskrevet høist forskjelligt, og formodentlig have de Alle Ret, da Vindens Retning i disse Egne har overordentlig megen Jndflydelse paa Veiret; thi midt om Sommeren staaer Thermometret, naar Vinden blæser fra det med Jis omgivne Shetland, ikke høiere end paa 28 efter Farenh.; blæser den derimod fra den modsatte Kant, er Veiret ligesaa skjønt som om Sommeren i England. Foruden Hunden og Odderen saae jeg ingen fireføddede Dyr hos Jldlænderne; troer heller ikke, at der foruden disse endnu gives andre hinside Magellan-Strædet. Af Gjæs og Ænder ere her mange; men Jldlænderne have hverken tæmmet, eller synes at have gjort Jagt efter dem. Til Agerdyrkning kiende de nu aldeles Jntet. De sydlige, raae og bjergige Egne vilde vel overhovedet ikke tillade Samme; men i den nordostlige Deel af Landet er Climatet bedre og mildere. De eneste Frembringelser af Planteriget, som de benytte til deres Næring, er en Sort Søetang, nogle vilde Jordbær og Berberisser. Et fiint Afskrab af Sidstes Qviste er det, hvoraf de benytte sig som Tønder til deres Fyrtøi. Naturen har imidlertid med rund Haand anviist dem et uudtømmeligt Forraad af Skaldyr, som udgjør deres Hovednæringsmiddel, og som de med saa liden Møie kunne forskaffe sig, at de dertil hverken behøve Kløgt eller Udholdenhed, som er fornøden for andre Vilde, der maae leve af Jagten. Jldlændernes Næringsmidler ligge paa Strandbredden af en Mængde Øer, hvorhen de blot behøve at begive sig i deres Canoer, som Fruentimmerne endog mestendeels maae roe. Det fraa Clima, i Forening med den overordentlig lette Maade, hvorpaa de forskaffe sig deres Føde, synes ei aleneste at have meddeelt dette Folk en Slags Dorskhed; men ogsaa at have foranlediget dets lave Væxt. Nedstammede de fra Beboerne Norden for Magellanstrædet, maatte de være et kraftigere Folkeslag, og da vilde de unægtelig ogsaa baade paa Legem og Aand have var ret mere opvakte. Deres Øine ere dunkle, af middelmaadig Størrelse, næsten fremstaaende, Næseboerne opspilede, Munden stor, Underlæben tyk, Tænderne smaae og stygge. Deres Skjæg som af Naturen er meget tyndt, rykke de ud med Muslingskaller. - Slutteligen vil jeg, til det, jeg her har sagt om Jldlænderne, endnu tilføie, at jeg aldrig er truffen paa Menneske af mere udyrket Aand; men, at jeg desuagte ikke tvivler om, at deres Tilstand jo let lod sig forbedre, ved Hjælp af deres Lærvillighed. Næsten alle Reisende, som have staaet i Forbindelse med dem, erklære dem for de elændigste Mennesker, og forsikkre, at de slet ingen Aandsgaver besidde, som kunne gjøre dem istand til at modtage Underviisning og Belærelse. Jeg derimod har havt Leilighed til at overbevise mig om, at deres Uvidenhed fornemmtlig er at tilskrive locale Aarsager.