Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-12-02
Fragmentariske Erindringer og Betragtninger i Anledning af det nærværende Tidspunct i Videnskabernes og Kunsternes Rige. (Sluttet.) Dog disse Erindringer føre os igjennem en Række af associerede Jdeer til et Punct, hvor vi standse ved Betragtninger, som angaae os nærmere, og som det just nu turde være det rette Tidspunct at kalde frem. Hvo bliver det ikke vaer, hvorledes efterhaanden af mere end een Grund Muserne ville ile bort fra det Germanien, hvor de saa længe fandt et saa trygt Hjem, Tiden er kommet og snart vil Øieblikket være der, da i Europas Norden deres Throne skal reises, thi, efter Historiens underfulde Lov, ere de fra Asiens Midte drag ne hen igjennem vor Verdensdeel, hvor de først havde et muntert Hjem, i Grækenlands smilende Egne, derpaa gik til Rom og fandt midt i Krigens Bulder et fredeligt Sæde; men efter en lang Slummer atter vaagnede i Jtalien, og kom gjennem Frankrige og Engelland til Tydskland, hvor endnu deres Throne staaer, men alt synes at vakle Hvo har Øjne og vilde nægte, at vor Tidspunct er et stort Vendepunct i Historien? Hvor der nu kun har levet et Aar, han har levet mere, end een Menneskealder. J fjerne Verdensdeles fjerneste Askroger gjenlyder den ubegribelige Napoleons Navn og gamle mægtige Stater synke ved hans Vælde og de svageste stige. Hele Europa ligger i en politisk Crisis, men tilsidst vil Kampen endes, og forynget vil det stige frem i en nye og herligere Skikkelse. Og medens denne Gjæring fuldendes i dets Jndre, vil det komme i tusinde nye Forhold til de store Masser, der omgive det; paa det at Tiden i dobbelt Henseende kan nærme sig sit store Endemaal, dette igjennem tusindfold Kamp og Krig at knytte alle Jordens Dele sammen til et organiske Heelt. Men ikke blot i den politiske Verden, ogsaa i Videnskabernes og Konsternes vidtudstrakte Rige, har denne Tid seet de største Revolutioner. Hvad har ikke her i de sidste tyve Aar forandret sig, Den store Kant vækkede sin Tidsalder til Liv og Anstrængelse. Snart hørtes hans Navn over hele Europa og selv de laveste Stænder vidste at tale om den forunderlige Mand. Fra ham gik Lyset ud og vækkede Kraften. Overalt vaagnede nyt skabende Liv, der gjennemtrængte, ikke een, men alle Videnskaber, og alle rykkede deres Maal med store Skridt nærmere. Ogsaa her gik Gjæring og heftig Kamp foran, men gjennem denne have de meest forskjellige Videnskaber, i det de indvortes udviklede sig, fundet Foreningspuncter, som ingen havde abnet. Hvilke Fremskridt har ikke den blot empiriske Naturlære gjort i alle de forskjellige Dele, den indbefatter under sit Navn, og har den ikke just, ved disse Fremskridt paa Erfaringens Vei, knyttet sig paa det fasteste til den reneste Metaphysik, See vi ikke og, hvorledes den rene Moralphilosophie, just i det den stræber til den høieste Fuldendthed, finder et Punct, paa hvilket den knytter sig et andet af Erfaringens Riger, ved den opvaagnede Jder om Historiens Philosophie? Men alle disse Videnskaber besjæler Troen paa Gud, og i Religionen have de alle fundet Forening. Dog endnu er denne overordentlige Tidspunct, i Videnskabernes Rige ikke endt: den er endnu i sit Midte. Jdeen om Historiens Philosophie er nye, og Moralen begynder først at indtage det Territorium, den bør omfatte. J Naturvidenskaben ere endnu tusinde Særsyn, vel opdagede og erkjendte i deres Vigtighed, men dog ikke forklarede, eller inddragne i Videnskabens Hele. Selv Mathematiken venter at finde sin Philosophie, men ventet det endnu kun, og selv i dens Jndre, som Mathematik, synes en ny Epoche at forestaae den, har den end ved en dristig nu Lære udvidet sig overordentligt. Jmidlertid gribes vi her i Norden af en forunderlig Lyst efter at drage tusinde Mindemærker frem af vor Oldtids Helligdomme, og selv Sydboer lære vort Sprog, for at vorde deelagtige heri, imedens andre hente Skatte, som vi skue med Studsen og Beundring, frem fra Asiens Allerinderste, med hvilket politiske Bevægelser snart torde bringe os i nærmere Forbindelse. Under denne Crisis og Gjæring i den politiske Verden, under denne Stræben og Erhverven i den videnskabelige, gaaer en Røst ud til alle Nationer og deres Hoveder: Enhver, som har Evne, anstrænge sig; enhver, som har Mod, vove, enhver, som har Kraft, samle den, enhver, som har Klogt, bruge den og nytte Øieblikket, og enhver, som har Troe, have ogsaa Tillid. Men især til Norden gaaer en Røst ud, der lærer os, at Tiden er kommen, da Muserne fra Europas Midte skulle ile til os. Lader os da være aarvaagne og nytte Øieblikket, paa det at vore Børnebørn kunne see Videnskabernes Lys fra Norden gaae ud over Europa, ligesom vi have seet det gaae ud fra Germanien, og vore Forfædre for Aarhundreder have seet det gaae ud, først fra Jtalien, siden fra Frankrige og Engelland. Og hvilke synderlige Tegn ere det, der træffe sammen? Hvilke mærkværdige Forbud høre viEr der nogen Nation, hvor Historiens Studium er mere almindeligen elsket end i Norden, Hvad var i Nordens Oldtid og i det seneste Aarhundrede flittigere og ivrigere dyrket hos os, end Historie, og hvilken nyere Nation har fra sine gamle Forfædre modtaget saa herlige historiske Mindemærker, Men er det ikke netop Historien, der i dette Tidspunct har erholdt en Værd og Betydning i Videnskabernes Hele, som den før ikke kjendte, er det ikke Historiens Philosophie, der just, nu skal uddanne sig, og netop hos os allerede har fundet varig Dyrkelse, Og hvad er det atter for et Særsyn, at en dansk Mand, Thorvaldsen, af islandsk Æt, vandrer ned til Sydens varme Egne, for efter nogle Aar i en Kunst, der aldrig blomstrede i det kolde Norden, at kappes om den allerførste Rang og i Kunstens rette Hjem kun at finde en eneste Medbeiler, Men et Punct er her især ligesaa mærkeligt som glimrende. Hos alle Folkeslag synes Digtekunsten ikke blot at have begyndt den høiere Cultur og Videnskabeligheds Udvikling, men og at have ledsaget den indtil sit høieste Punct; ligesom det især er den, der omgiver Nationerne med Glands. Men siden flere Aarhundreder er Jtaliens og Spaniens blomstrende Digterperiode forbi; om nulevende engelske Digtere hører man aldrig tale; Frankrige skuer bestandig tilbage i Tiden, hvor dets berømte Digtere staae som ufravigelige Mønstre. Derimod er i Tydskland Poesten i dette Tidspunct steget til en Høide, paa hvilket den ikke i Kraft og Rigdom og endnu mindre i indvortes Mangfoldighed og Fuldendthed viger Pladsen for nogen Tidsalder. Men Wieland, er som Digter for lang Tid siden gaaet til Hvile.