Politivennen, 1802-01-01
Om Forbud og Straffe imod privat Almesse. (Fortsat. See No. 188) "Jeg betvivler videre dette Straffeforbuds Gavnlighed, fordi det (vist nok imod Lovgiverens Villie, men derfor ikke mindre virkeligen) giver Næring til den Ligegyldighed, mod andres Nød, eller om man saa vil kalde det, mindre Hang til Godgjørenhed, som man vel ikke med Uret beskylder vor Tid for fremfor vore Forfædres. Saalænge det større Publikum ikke er nok oplyst om den viseste og almennyttigste Udøvelse af Godgjørenheden, saa bør man stræbe at Udrødde dets Fordomme, at forbedre dets Jndsigter, og at give det Lejlighed til en visere Godgjørenhed; men ingenlunde bør man, efter min Mening, straffe den for Almissegi ven, som dermed troer at gjøre vel". "Endnu en Grund imod dette Straffeforbuds Gavnlighed er denne, at det kan gjøre Fattigvæsenet en occonomisk Skade. Var endog et Fattigvæsen formuende nok til at afhjelpe alles Nødtørst, saa vilde det dog ikke være den gode Husholders Handling, at tvinge den undseelige Trængende, der kun ved sin Næringsvejs Forringelse eller en overordentlig Ulykke er geraadet i Armod, til at søge Fattigkassen. Nej, lad ham holde sig fra dette Skridt saalænge han kan, lad ham heller ville bede en ham bekjendt veldædig Person om en Gave, end ansøge Fattigvæsenet om en Almisse. Dette er dobbelt Vinding for Fattigplejen, thi ikke altid vilde den Gave, som i en Medlidenheds Følelse gives en bekjendt Nødlidende, tilflyde Fattigkassen" "Endelig er denne Straffelovs Gavnlighed tvivlsom, fordi den i det ringeste hvad det offentlige Betleries Standsning angaaer, kan have en ringere Aarvaagenhed af Gadepolitiet til Følge. Gadepolitiet skal holde Gaderne og de offentlige Pladse frie for al slags Uorden. Dets ringere Betjente have Opsyn imod Betleri, som imod enhver anden Poliuorden; hvor Politiet er talrigt behøves ine gen særdeles Staaderkonger. Til Ordens Haandhævelse i de daglig mødende Tilfælde bør Politiet kunne stole blot paa sine Betjentes Aarvaagenhed og Embedsiver, og ikke paa Jndvaanernes gode Villie og frivillige Bistand. De bør selv efterspore Betleriet, og det bør aldrig falde dem ind, at der ikke betles, fordi det er forbudet at give Almisse. Kun alt for let vil Politiet blive uaarvaagent i flere Poster, naar Magelighed, denne mod god Orden allermeest stridende Synd, faaer Overhaand i Henseende til Opsyn mod Betlere". Oven staaende Yttringer over hin Straffelovs Unødvendighed og Ugavnlighed bekræftes ved Stæderne Hamborgs og Lybeks Exempel. J Hamborg, en omlukket, med et mønstermæssigt Fattigvæsen forsynet Stad, havde Betleriet igjen indsneget sig. J Altona, en aaben og for et Samlingssted af al Slags Pak udraabt Sted, uden noget saadant Fattigvæsen, havde den ikke kunnet indsnige sig. Almissegiven er forbudt i begge Stæder, hist under 5 og her under 4 Rdlrs. Straf. Grunden laae i Politiet, der i Hamborg ikke var aarvaagent, men i Altona er fortræffeligt. Her besørges Gadepolitiet i alle dets Dele ypperligt af et meget lidet Personal, en Politibetjent nemlig og 8 Gadefogder. J Hamborg har man intet egentligt Gadepolitiv. For det tredie betvivler jeg et saadant Forbuds Virksomhed. Hvor det offentlige Opsyn lader Lediggængere og Krøblinger uhindret streffe om og aabenlyst anmode paa Gaderne om Almisse, med hvad Føje og Virkning vilde man der kunne drage Almissegiveren til Ansvar? Men selv der, hvor Politiet gjør sin Pligt, bliver dog ubemærkt mangen Almisse given, det være nu af Medlidenhed eller Svaghed, saglænge hin endnu vækkes af uforørget Armod, og denne endnu understønes af Fordom. Almiisegivningen udebliver ikke for s trasseforbudets Skyld; derpaa kræver jeg Erfaring, derpaa kræver jeg den krænkede Moralitet til Vidne. Har man ikke næsten i enhver Fattigvæsens Lov, som medfører benævnte Forbud, maattet gribe til Angiveriet? - et Middel, som ingen Øvrighed, saalænge noget andet var tilovers burde anvende, fordi det oftest er værre end Sygdommen. Thi hvad er disse ved Belønning købte Angivere for Personer? er det retskafne Folk? Skeer deres Angivelse af Agtelse for Loven, eller af nedrigt Had, af Privathævngjærrighed, Egenskaber som ingen Øvrighed bør nære, af ussel Egennytte, den ingen Lovgiver bør opmuntre? Alt for rigtigt siger derfor Montesquieu om Spioneriet "det kunde maaske taales, dersom det kunde udøves af retskafne Personer, men den Jnfamie der altid klæber ved Spionen beviser alt for tydeligt hvor infamt Spioneriet er". J Sandhed en højst bedrøvelig Jagtagelse for Menneskevennen, for den som elsker det Rette og det Gode, at see Øvrigheder, selv i vore Dage, saa let overtale sig til at anvende dette Middel, at det næsten er bleven til Omkvæd ved enhver Politilov. Skulde der endelig være Omstændigheder, under hvilke man kunde tillade sig dette Middel, saa maatte det dog kun være hvor den angivende Handlings Strafværdighed faldt enhver i Øjne, men ingenlunde hvor den offentlige Meening holder den for ligegyldig, uskodelig, ja vel endog for prisværdig. Man betænke blot hvormeget moralsk og politisk Onde derved kan sliftes? Er man retfærdiggjort om endog kun Betleren vorder den nedrige Angiver, og man altsaa kun bruger Bundfaldet af Nationen til Middel? Og burde ikke denne saakaldte Bundfaldsklasse, just fordi den er sunken saa dybt, omhyggelig bevares for endnu dybere Fald for Tabet af den ædleste af alle menneskelige Følelser, af Taknemmeligheden? - var det endog blot af den politiske Grund, at forebygge denne Klasses større Farlighed for den almene Sikkerhed. - En retskaffen Bestyrelse kan ikke give nogen Klasse moralsk til Priis.