Københavns Adresseavis, 1778-01-27
Lybekkerne fik i Sinde efter Friderik den Førstes Død at falde ind i Danmark. Den ulykkelige Uenighed om nyt Kongevalg, som da herskede i Landet, aabnede dem Veyen; Borgemesterne i Kiøbenhavn og Malmøe, tvende Udlændere opmuntrede dem, nogle foregivne Fornærmelser dreve dem, og ved Forbund med andre Hansestæder bleve de stærke nok til at give deres anlagte Plan Fremgang. Deres Tropper gik frem under Anførsel af den burtige Greve Christopher af Oldenborg, gjorde hastige Erobringer og blede tilsidst Mestere baade af Sielland og Fyhn. For at standse saa farlig en Oversvømmelse, greb den jydske Adel til det kloge Raad at hylde Hertug Christian, Frideriks Søn, en modig, snild og sindig Herre, til Konge. Christian havde allerede kiekt forsvaret sit Hertugdom Holsteen mod Lybekkerne. Nu han blev kaldet til Forsvar for et heelt Rige, fordoblede han sin Jver. Han lov først sine Tropper under den store Johan Ranzau, gaae ind i Jylland, at rense det fra Oprørere og Lybekkernes Anhang; siden over til Fyen, hvor de satte sig i Egnen ved Assens Lybekkerne, som ansaae det for en Hovedsag at forsvare Fyen, mødte der med en talrig Hær, og stillede sig i Orden ved Odense. Medens Tilberedelserne der bleve gjorte til et Feltslag, som de havde i Sinde, grebe de Præsten i Spaning, Hans Madsen. Denne Mand havde Jacob Hardenberg anbetroet til at tage vare paa endeel af sit Guld, Sølv og rede Penge; Præsten havde ladet det indmure paa et forborgent Sted; de fiendtlige Feldtherrer fik Mistanke derom, de truede han for at bekiende, men da dette ey nyttede, toge de ham en Aften med sig til Provstegaarden i Odense, og piinede ham der om Natten paa forskiellige Maader, dog uden at kunde tvinge ham til Bekiendelse. Men dette var dog ey det vigtigste, de havde bestemt Natten til. De vare egentlig samlede, for at beraadslaae om, hvorledes Angrebet skulde skee paa de kongelige, og medens de aftalte dette, blev Præsten indsluttet i et stort Skab i Stuen, hvor de vare. Hans Madsen, der var sit Landtligesaa troe som han var Hardenberg, glemte her sine Smerter, og giorde sig al Umage, for at mærke, hvad der blev talt, da han fornam, at det gieldte de Danske; han var og saa lykkelig at høre det betydeligste og indprentede sig det vel. Morgenen derefter droge, Feltherrerne ud igien ned mod Faaborg. De slæbte den fangne Mand med sig, og kastede ham bunden, ind paa en Herregaard, for at ligge der Natten over. Medens Hans Madsen laae der, tænkte han paa intet andet end at slippe ud, for at bringe de Danske Tidender om det han vidste. Han besluttede at vove alting, for at naae sin Hensigt. Til den Ende fleed han sig løs om Natten, sneg sig ned til Stranden, opsøgte sig der en Baad, og da han ingen Aarer kunde finde, tog han en Humlestang i Haanden, stagede sig frem over til Horneland, løb derfra halvnøgen, bar beenet, afmattet og udpiint som han var, til han naaede den danske Leier ved Ørnebierg. Da Hardenberg, som var med i Leyren, saae ham komme, kiendte han ham strax, og spurgte om Aarsagen, hvorfor han kom i saa ynkelig en Tilstand. Hans Madsen fortælte ham, hvorledes alting var tilgaaet, hvad han havde lidt, og hvor ivrig han havde baaget for det, der var ham anbetroet, men han sagde tillige, at han havde langt vigtigere Ting at melde, som angik heele ArMeen. Feltherren Johan Rantzau og andre høye Officerer bleve nu kaldte, og han forklarede dem da alt, hvad der var overlagt af Fienden, hvor de vilde angribe, hvad Tid, i hvad Orden, og med hvilken List, og for at forsikre og, at alt hvad han frembragte var rigtigt, bød han sit Hoved til Pant derpaa. Johan Ranzau forlod sig paa hans Ord, og anlagte sin Plan derefter. Dagen kom, Fienden begyndte sine Bevægelser, Rantzau, som vidste at bruge sin Kundskab, forstyrrede alle deres Anlæg og vandt Seier. Dette Slag var det betydelige, der for en stor Deel bestemte Krigens Udfald og Rigets Skiæbne.