Viborger Samler, 1848-10-24
Faaborg, den 19de Octbr. En hertil fra Kiel hjemkommen Skipper beretter: at han ikke har sporet at der i Kiel er Nogen som lider af Cholera, at det tydske Flag vaier fra Frederisort, at der ikke findes Militair i Kiel, men at Borgerne ere bevæbnede og vaage selv over den indre Orden, at de danske Søfarende der fortiden møde megen Artighed og Forekommenhed, at et dansk Skib, som havde sit Flag til, vel fik dette reven itu men at der, paa Anmeldelse derom, strax blev føiet Anstalt til at efterspore Gierningsmanden og at Skipperen, blev fra Borgercollegiet tilstillet et nyt "dansk Flag, samt at Befolkningen, om ikke i alle Retninger, saa dog i at ønske Freden bevaret, er enigt. (Hp. Av.) Fladsaa, den 12te Octbr. Ligesom i Haderslev saaledes befandtes ogsaa i Aabenraa et stort Antal Jndvaanere, som ikke kunde bekæmpe deres Trang til at yttre deres Hengivenhed for Kongen og Danmark paa Hs. Majestæts Fødselsdag. De forsamlede sig til den Ende paa Byens mindre Pladse, og efterat Skibstømmerfolkene havde sluttet sig til dem med deres Øxer, satte de sig med Dannebrogsfanen i Spidsen i Tog hen til Byens store Torv, hvor der imidlertid allerede stod 80 Mand Hanseatisk Jnfanterie opstillede. Da begge Hære nu nærmede sig hinanden, fremtraadte den provisoriske Borgemester, omgiven af Byens Slesvig=Holstenere som af en troe Livvagt, og spurgte Mængden, was dies zu bedenten hatte," De Dansksindede svarede, at de vilde høitideligholde deres Konges Fødselsdag. "Wir haben keinen Konig!" – lød det fra den myndige Borgemesters Mund. Trennet euch, entfernt euch, ihr Heulenhunde und Aufruhrer, oder ich werde die nothigen Maassregeln ergreifen, um das zu bemerkstelligen!" Derhos pegede han hen paa Hanseaternes blinkende Bajonetter. Men et skingrende dansk Nei lød fra Alles Munde, og Toget gjorde Mine til at fortsætte sin Procession, for paa Midten af Torvet at udbringe et "Leve for Kongen. Dog nu befalede Borgemesteren de 80 Mand at fyre paa den opsætsige Mængde, og virkelig affyrede de deres Geværer, dog kun med løst Krudt; thi Jngen faldt. Da denne Act var tilende, droge de Danske ned paa Skibsbroen. Her kom samtlige Mandskaber fra Skibene, Folk af forskjellige Nationer, dem imøde med Baadshager &c. og bade om at maatte træde i Spidsen og føre Troppen nok en Gang frem mod Slesvigholsteenerne og Militairet. Tilbudet blev antaget, Matroserne stillede sig foran med deres Baadshager, Borgerne i Midten, og Tømmerfolkene med deres Øxer bagtil. Toget drog saaledes atter ind paa Torvet, hvor Søfolkene tilraabte den provisoriske Borgmester og hans Raad, om det skulde være Alvor, eller det kunde tillades dem at høitideligholde Kongens Fødselsdag. Dette nye, forstærkede Angreb laa udenfor den provisoriske Borgemesters Beregning; Følgerne syntes ved en fortsat Haardnakkenhed fra hans, uagtet enevældige, Side virkelig at kunne blive uberegnelige. Efter moden Overveielse tilstededes det Mængden at glæde sig over hvad den vilde, naar det skeete paa en stille, ingen Opsigt vækkende, Maade. De Dansksindede holdt sig nu lystige til den lyse Morgen; men da flere Borgere trods det udstedte specielle Forbud herimod illuminerede deres Huse, og Nogle gjorde sig vel lystige paa Gaderne, bleve alle disse tagne enkeltviis ved Vingebenet og kastede i Arrest, for her at finde Leilighed til roligen at overveie de sande Forhold. (Dv.)(Af et Brev fra Grændsen af 12te Dennes);- Jeg var i forrige Uge i Haderslev, hvor jeg havde et vigtigt Ærinde. Jeg har i den senere Tid læst og hørt endeel om den fortrykte Tilstand, hvori de Dansksindede i Nordslesvig, befinde sig; men jeg har altid troet, at Beretningerne herom vare noget overdrevne, indtil jeg nu selv har erfaret, i hvilken utaalelig Stilling Vaabenstilstanden har bragt Beboerne der, som isandhed have Grund til hellere at foretrække Krigen. Jeg havde paa Veien til Haderslev baade i Rødding og Jels Kroer læst den provis. Regjerings Forbud imod at bære den danske Cocarde, og da jeg, fornemmelig paa Grund af min Embedstilling, allerede i flere Aar har baaret den danske Cocarde paa min Hue, saa besluttede jeg, at beholde den paa og kun med Magt at lade den tage fra mig, ikke for at foranledige nogen Demonstration, men i Følelsen af det Uværdige i, som ærekjær dansk Mand, at skulle skjule et hæderligt Nationalmærke paa befaling af en oprørsk og forræderisk Regjering, fordi jeg i lovlig Ærinde besøger en igrunden dansk By Da jeg henimod Kl. 5 Efterm. kom kjørende ind i Byen med min danske Cocarde paa Huen, mødte mig overalt kun forundrede Blikke, og Børnene flokkede sig og raabte: "Nei, see den danske Cocarde!" Jeg kjørte rask igjennem Byen og kom til mit Bestemmelsested, der ligger skraaes over for Byens Fattighuus, som i denne Tid benyttes til Lazareth og hvor en Vagt af badenske Soldater var placeret (i Byen ligge circa 200 Mand badenske, bremiske og hanseatiske Tropper). Da jeg traadte ind hos den danske Gjæstgiver, kom flere Mænd hen til mig og raadede mig at aftage Cocarden, hvis jeg ikke vilde udsætte mig for Prygl eller Arrest, men blivende min Beslutning tro, tog jeg ingen Notitse af deres venskabelige Raad og begav mig omkring i Byen for at besørge mine Ærinder; jeg pleier til daglig Brug at gaae med en temmelig tyk Stok, der ogsaa paa denne Vandring var min Ledsager; dette i Forbindelse med min Harme over at finde Danskheden i denne By i en saa forkuet Tilstand, har vel givet mit Ødre et mindre fredeligt Præg; imidlertid var der dog Jngen, som rørte mig; men flere Dansksindede kom hen til mig, bød mig Haanden og sagde, at det glædede dem at see den danske Cocarde blive baaren, hvilket nu tildags var en Sjeldenhed, Slesvigholstenere. manglede der naturligviis ikke paa, men fra dem hørte jeg Yttringer som: "Wie Teusel darf den mit einem dänische Cocarde gehen!" Paa min Vei havde jeg flere Gange passeret Vagten, uden at blive antastet, men da jeg havde besørge mine Ærinder og vilde tilbage til mit Logis, kom en badensk Soldat hen imod mig, raabende: "Rimm gleich die Cocarde weg!" Jeg protesterede mod denne Ordre, og fortalte ham, at jeg var dansk Embedsmand og havde Jntet at gjøre med den provis. Regjering og dens Forbud, da kom Bagten til og vilde med Magt fratage mig min Hue paa Gaden, hvilket jeg endnu mindre vilde tillade, men saa tvang man mig til at gaae ind i Vagten, hvor jeg, givende efter for Overmagten maatte være rolig Vidne til, at man fratog mig den danske Cocarde, hakkede den med en Kniv i ganske smaa Stumper og med en slet dulgt Ærgrelse kastede dem paa Gulvet! Den Harme, hvormed de tilintetgjorde den uskyldige Cocarde, smigrede mig paa Nationalitetens Vegne, og jeg antager næsten, at man lige saa godt kunde sætte dem en Bajonnet for Brystet som vise sig med en dansk Cocarde. Da man saaledes havde expederet Cocarden, lod man mig, til min store Forundring, gaae; thi Tydskerne ere ædelmodige i deres Seir. – Dette et et Bidrag til at skildre den Despotisme, hvorunder Danskheden, sukker i det nordlige Slesvig og uvilkaarlig maa man udbryde: Herre, hvad skal Enden blive (Aalb. Av.)