Københavns Adresseavis, 1774-08-15
Da de en Dag henimod Aftenen med flere af Skibsselskabet stode paa Dekket ved Forskandsen, og saae til, hvorledes Gouverneurens Vagtslupper lagde til en Pæl i Bayen, gjorde Burnet, der var bekiendt for en overmaade god Svømmer, det Forslag, om man vilde slaae til ved med ham, saa vilde han springe ned fra en Kanon, og svømme under Vandet til Slupperne, og ved samme med eet springe op af Vandet, for at forskrekke de Folk, som havde Vagt derudi, Veddemaalet blev indgaaet, Burnet trak af sig, sprang ud i Vandet, dukkede under, og blev ganske borte for deres Øyne. Alle Skibsfolkene trængte sig fremad, og enhver saae stivt paa Vagtbaadene, for at see ham der springe op; men de ventede forgieves, han kom ikke frem. Enhver befandt sig i den yderste Be styrtning, i sær de, som havde slaaet tilveds med, og nu bleve foruroligede af de Tanker, at de i visse Maader vare Skyld i hans Død. Da hele Skibsselskabet var meget tungsindet over dette Tilfælde, begav Walker sig med et Par gode Venner ind i sin Kajute, hvor de beklagede deres Vens bedrøvelige Skiebne. Neppe var Natten indbrudt, saa forlod Selskabet Walker, og han selv lagde sig til Sengs med nedslaget Sind, hvor han tilbragte en Tidlang i dyb Eftertanke over sin Vens Forliis; Maanen skinnede lige ind igiennem Vinduerne i hans Kammer; han blev enhavns Magazin Nr. 32. vaer at Døren gik op, han stirrede paa den, og saae noget, som nødvendig maatte sætte ham i Forundring, da han indbildte sig, at det forestillede en menneskelig Gestalt i en lang hvid Klædning; men da han gjerne vilde have overtalet sig til at troe, at dette ikkun var en Virkning af hans foruroligede Phantasie, saa vendte han Ansigtet bort Desuagtet dreiede han Øynene snart og igien paa den forrige Gienstand, som han nu ganske tydelig saae at komme henimod sig med langsomme og faste Skridt, og erkiendte derudi sin afdøde Vens billede. Han skammede sig ikke ved siden at tilstaae, at han den gang fornam en Skrek, som rystede det Inderste i hans Siel. Skibsmaten, som ellers pleyede at ligge tæt ved Roret bag Kajutten, var endnu ikke i Seng, og hørte Walker at raabe med lydelig og urolig Stemme: Hvem er J. Han løb paa Øyeblikket med et Lys derhen til, men da han saae Burnet, styrtede han omkuld paa Gulvet. Nu begyndte Geisten selv at blive bange, og løb efter en Flaske Spiritus, som han vidste stod i Vinduet; denne holdt han for den besvimmede Mands Næse, og bestrøg ham dermed i Tindingerne Da Walker saae, at Geisten var saa sysselsat og tienstagtig, begyndte han at komme til sig selv igien, i det Burnet udraabte: Herre, jeg maae bede dem om Forladelse; jeg frygter, at jeg har drevet Spøget for vidt; jeg svømmede omkring Skibet, og da alle Folk stod paa Dekket, steeg jeg ind igiennem Kajutvinduet, svøbte mig i en linned Slobrok, og holdt mig skiult den øvrige Deel om Dagen; min Meening var, at overbevise dem om den naturlige Frygt, som endog den allerdristigste fornemmer ved saadanne Syner. Walker, som var glad ved at være bleven opvakt af en skrækkelig Drøm, og at vide, at hans Ven var i Live, som han holdt for at være død, stod ham bi, at hielpe den stakkels Skibsmat. Denne faldt i Besvimmelse igien, da han var kommen til sig selv, saa snart han fik Burnet at see, saa at Walker maatte bede ham at gaae bort, og raabe andre Folk til Hielp, hvilket borttog nogen Tid, i det enhver, til hvem Burnet kom, blev forskrekket, men han talede til dem, og fortalte dem Omstændighederne. Den arme Skibsmat beholdt fra denne Time en stedsevarende Dumhed ved sig, og kunde aldrig blive bragt dertil, at see Burnet lige i Ansigtet, omendskiønt han tilforn var en af de dristigste Mænd.