Jyske Efterretninger, 1796-05-20
Skilderier af Robespierre og Barrere. (Uddragne af Archenholzs Minerva for Februarii d. A.) Robespierre var slinpel i sin udvortes Adfærd; han affecteerte Had mod Stormændene, og Foragt for Rigdom. Han syntes kun at være sysselsat med det offentlige Bedste. Alle hans Taler vare giennemslettede med de imponerende Ord: Folkets Underholdning, Folkets Lykke, Folkets Magt, Souverainitet. Jndtil Galenskab indtaget, af den Jder om Ligheden, vilde han sætte den igiennem under alle Hensigter, i alle Arter, under alle Forhold, og ved alle Midler. J blandt alle Dyder var Patriotismus den eneste, som han skatteerte, uden engang at undersøge, om Patriotismen kunde bestaae uden de andre Dyder. Engang roeste han en vis Desfieux, et af sine Skurkestræger bekiendt Menneske, som han siden opoffrede. "Men Deres, Desfieur, gav jeg til Svar, er bekiendt for en Kieltring: - det har intet at betyde, han er en god Patriot. Men han er en Banqueroutier med Overlæg, vedblev jeg. - Han er en god Patriot. - Men han er en Røver, tilføiede jeg omsider; han er en god Patriot, var Svaret paa nye; mere end disse tre Ord kunde jeg ikke bringe ud af ham. Robespierre havde ingen fortrinlige Talenter. Hans Veltalenhed var intet videre, end et Sammenvæv af Declamation uden Orden, uden Methode og uden egentlig Sammenhæng. Saa ofte han talede, maatte vi spørge ham, hvor han vilde hen Han klagede jamrede og sukkede uophørligen over Fædrelandets Ulykke; og aldrig havde han Midler til, at foreslaae derimod; Umagen at søge disse overlod han til andre, især til Danton. Han skreg stedse og evig over Klaffer, og hørte ikke op, at klaffre andre. Skinsyg, stolt, haard, egensindig, brusende og blodtørstig vilde hanhave opoffret tre Fierdedele af det menneskelige Kiøn, for at udføre sit Regieringsystem eller sine Planer, til at des i Aalborg. svinge sig i Veiret, hos den resterende Fierdepart. Det er mere end sandsynligt, at han ikke gik oprigtig tilværks; at hans Uegennyttighed, hans Patriotisme, hans overdrevne Ømhed for Folket, kun vare Midler til at erholde Overherredømmet. J det mindste synes det afgjort, at han fra den 10 August 1782 af, har stræbt efter Dictaturen. Hans Nægten svækker ingenlunde de Beviser, som Barbaroux mere end engang fremlagde i min Overværelse; og foruden Louvets Denunciation, som han besvarede meget svagt, er det Tyrannie, han udøvede lige indtil sin Død, et tilstrækkelig Beviis for, at man ikke anklagede ham uden Grund. - Alligevel tvivlede jeg længe om hans Ærgierrighed. Jeg passede paa ham, jeg undersøgte hans Taler og hans Adfærd; der var ikke et eneste Ord, som jo aandede Kierlighed for det almindelige Bedste, ikke en Handling som jo syntes, at have Henegning derpaa. Han var, at see til, saa simpel, saa uegennyttig, Han forekom mig, at være saa overtydet og sine Grundsætningers Vished, at jeg undertiden tænkte, han kunde vel snarere være talen end ærgierrig: og stræbte maaskee kun efter Herredømmet over Frankrig, fordi han ærligen troede, at det blet stod til at redde ved ham. Jeg tog derfor i Betænkning, at ansee ham, som en Bedrager, men betragtede ham som en Rasende, og i den Henseende forekom han mig mindre forliig. Uagtet alt dette vilde han ikke have været den første, som begyndte med Fanatisme og endte med Ærgierrighed.