Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-11-10
J nogle Minutter stod jeg stille som fastnaalet, en Masse menneskelige Liv, en Hob af menneskelige Væsner, i et Øjeblik brændte til Aske, og givet til Rov for Vind og Bølger. Den følgende Morgen havde Stormen lagt sig, og Havet var roligt, men Skibet og Mandskabet vare forsvundne som et Luftbillede, og ikke en eneste Planke var mere at see. L. Den tamme Løve. J Herr Martins Menagerie, der i denne Tid vises i Gens, befinder sig blandt andre sjeldne Dyr ogsaa en Løve, om hvilken følgende bliver berettet i en Correspondent artikel fra Genf i Morgenbladet: "Løven befinder sig i en Slags med Gitterværk forsynet Salon, i hvilken den beqvemt kan gaae op og ned, ja endog gjøre Spring og Stød. Det grændser til det Utroelige, hvor hjertelig hengiven den er Herr Martin, der tillader sig alle muelige Misgierninger og utilbørlige Fordringer af Dyret Førend han selv kommer tilsyne i Menageriet. vender Løven intet Øje fra Døren, og kommer Martin omsider saa veed Dyret, ikke at styre sig af Glæde, og da Herren først kommer til den efter Zebraens og Hyænens Producering, saa er Løven færdig at forgaae af Utaalmodighed. Den løber frem og tilbage, slaaer stærke Slag med Halen, og først, naar dens Stemme er fornummet, lade de andre Dyr sig ogsaa høre. Naar endelig Døren til dens Værelse gaaer op og Martin træder ind, saa bliver den mægtige vilde Løve tam som en lille Bologneser Hund, Martin omarmer den, da lægger Dyret sig ned i malerisk Stilling, og Martin sætter sig paa den, støttende sin Albue paa det skjønne venligt skuende Hoved. Derved bliver sagt en Vittighed: "Je vons derie, Messieurs, siger Martin, medens han læner sig paa Løven: "de me trouver 4 Geneve un second canap, comme le mien. (Jeg tvivler paa mine Hrr., at de skulle i Genf kunne skaffe mage til min Kanape.) Herefter begynder kraftigere Skuespil. Martin lægger Brætter i Buret treFod højt, holder bagved et Tøndebaand, og paa hans Raab springer Løven over Brædeskillerummet og igjennem Tøndebaandet. For at give Tilskuerne et Begreb om den Magt Løven har i sit Bid, og for at vise at der med Slag intet lader sig udrette med den, tager Martin et tykt Bræt, støder og opirrer Løven, og lader, som om han vil slaae den paa Næsen med det; da griber Dyret Brættet med en Pote og beder den paa en Gang itu som en Svovelstikke. Saasnart Martin har kastet Brættet bort efter dette Experiment, taber Lynene sig i Løvens Øine og den iler for paa Nye at carressere sin Herre. Martin maatte reise til Marseille i nogle Uger. Da Løven ikke længer saae sin tæmmende Herre, hylede den frygtelig, var ikke at tilfredsstille med noget, og aad slet intet i nogle Dage. Kun efterhaanden vænnede den sig til hans Fraværelse, men var i lang Tid ikke nær saa munter, som forhen, og den modtog de lækreste Stykker Kjød uden synderlig Behag. Endelig kom Martin igjen. Jeg kunde ikke være nærværende, men Øjenvidner have forsikkret mig, at det havde været et høist rørende Syn, at see hvorledes det ædle Dyr, hylende af Glæde, styrtede til hans Fødder, tog ham varsomt imellem sine Poter og derved gav forunderlige Toner fra sig. Hogarts første Forsøg, Satiren. Nichols har herom følgende Anecdoter: J hans Læretid gik han ud at spadsere en Søndag Eftermiddag om Sommeren med tre Kammerater til Highaate, og da Veiret var varme og Vejen sto vet, gik de ind i et Værtshuus og 10de sig bringe Øl. Der var endnu andre Gjæster, som af megen Drikken vare komne i en hæftig Ordstrid, der gik over til Haandgemæng. En af dem fik et Slag med en Maalekande og satte derved et saa latterligt sørgeligt Ansigt op, at Hogarth hurtigen tog en Blyant frem og tegnede ham paa staaende Fod. Det var et fortræffeligt Portræt, og saa naragtigt, at det hialp ham til igjen at oprette Orden og Roe. En anden Gang gik han med Maleren Haymann i en Skjenkestue, hvor to simple Fruentimmer, der havde drukket formeget, skjændtes med hinanden. En af dem fyldte Munden med Brændeviin og sprøitede samme i den andens Øine. See, see, raabte Hogarth, idet han tog sin Skitsebog frem, og tegnede Konen; See engang denne Svovlmund, Hogarth. behandlede dem, der lode sig male af ham, med en Høflighed, som man ikke altid finder i disse Tider. Da jeg lod mig male af Hogarth, fortæller Cole, var det endnu stedse brugeligt at give Opvartere Drikkepenge. Da jeg nu gik bort, tilbød jeg Opvarteren ved Døren en lille Foræring; men han afslog den høfligt, idet han sagde, at hans Herre vilde jage ham bort, dersom han erfarede, at han havde modtaget den. Dette var saa usædvanligt et Træk af en Mand af Hogarths Beskjæftigelat jeg forundrede mig meget derover, thi der var endnu aldrig mødt mig noget Lignende. Det er heller ikke sandsynligt, at det hyppigen forekommer. Det var Hogarths Sædvane, paa Stedet at tegne det Ansigt, der var ham paafaldende, og som han ønskede at erindre sig. Engang saae man ham i det Bedfordske Kaffehuus tegne noget med et Blyant paa Næglen; han holdt det hen for en Ven, det var en tilstedeværende Persons Ansigt og fuldkommen truffen. - Han havde spiist i et Værtshuus med nogle Venner, i det de vilde gaae havde han netop faaet kaster Kappen om sig, da han bemærkede sin Ven Ben-Read i en dyb Søvn, og tillige med et yderst naragtigt Ansigt. Hogarth saae et Øjeblik paa ham og raabte sagte: Himmel, hvilket et Udtryk, lod sig give Pen og Blæk og tegnede Ansigtet, uden at sætte sig ned. - Engang malede han en Adelsmand saa lig, at Hs. Herlighed følte sig høist fornærmet, han vilde ikke tage Maleriet og intet betale derfor. Naar De ikke ladet det hente inden tre Dage, svarede Maleren, saa maler jeg en Hale derpaa og sælger det for et haarrigt Dyrmenneske." Dette virkede, Maleriet blev betalt, afhentet og tilintetgjort. (J denne Maade har Hogarth ogsaa i Tydskland fundet flere Efterabere.) Lfr. Den Kunst at drage Nytte af sin Fiende har Plutarch gjort til Gjenstand for en af sine fortreffelige Afhandlinger. Han angiver fire Midler, at beskjæmme ham. Det Første, at tie; det Andet, at gjøre ham godt og berømme hans Fortjenester; det Tredie, at overgaae ham; det Fjerde, at være dydig selv. Efter Carthagos Ødelæggelse, siger han, og efter Tilintetgjørelsen af det achæiske Forbund, roste man i Scipios Nærværelse Roms Lykke, hvis Magt syntes urystelig. Langtfra, svarede han, det var aldrig i større Fare, end da vi ingen flere Fjender havde, som vi maatte frygte. Saaledes spurgte man Diogenes, hvorledes man skulde hævne sig paa sin Fiende, – vær bedre end han, giensvarede Philosophen, thi hvis han ikke engang kan taale at høre dine Heste og Hunde roses uden Misundelse, hvor vil han da ikke ærgre sig, naar han seer at din Vandel er uden Daddel."