Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-02-19
J det ovennævnte Nummer af Skilderiet, der først nyligen er kommet nærværende Jnd sinde for Øie, har en Mand, der med en græsk Benævnelse kalder sig en sand Præsteven, meent at række Geistligheden en, af ham selv saakaldet, "bitter Medicin i en raillerende og fornærmende Besvarelse af hiint Spørgsmaal, hvori han vil lære os, at Aarsagen til den omtalte Standsning ligger, deels i Geistlighedens Mangel paa Evne til at skrive videnskabelige Afhandlinger, der ere Trykkeomkostningerne værd: deels i dens Mangel paa Interesse for littetaire Frembringelser i Almindelighed og theologisk Lærdom i Særdeleshed. - Det kunde maaskee for flere, ved første Øiekast, synes, at denne kjænkende Paastand var ikke ganske ugrundet, og uden i øvrigt at ville drøfte de ovenstaaende, eller andre Yttringer med en Forfatter, der røber saa liden billighed, og om hvis Competence til at tale med om theologisk Lærdom, pietistisk mystiske Skrifter m. m. man vel, hans græske Firma uagtet, kan have Grund til at tvivle, forsøges det her, at vise mere Velsindede, at Grunden til den omtalte Standsning af Lande modernes videnskabelige Forhandlinger neppe bør tilskrives saa uværdige Grunde. Med al skyldig Erkjendelse af den gode Hensigt og de ædle Bestræbelser for at fremme og vedligeholde Videnskabelighed og nyttige Studer hos Landets Præster, der foranledigede de høiærværdige Biskopper i Sjællands, Fyens og Laalands Stifter til at foranstalte, at videnskabelige Forhandlinger maatte foretages ved Landemoderne, naar disses øvrige Forhandlinger vare tilendebragte, maa det dog ved nøiere Overlæg erkjendes, at denne Foranstaltning, efter sin Natur, ikke kunde have megen Fremgang, om end den Deeltagelse, den i Begyndelsen fandt fra endeel Præsters Side, viiste, at det ikke saa aldeles fattes dem paa de Evner, eller den Jnteresse, som den ovennævnte Forf. i Skilderiet troer saa indlysende at have godtgjort. Man kan nemlig vistnok med Billighed ønske, at Præsterne, naar Leilighed gaves. dem dertil, vilde deeltage i Sammenkomster, hvorvidenskabelige Meddelelserkunde skee paa en hensigtssvarende Maade og interessante videnskabelige Discussioner finde Sted. Men naar man ikke kan deeltage i saadanne Møder uden en Reise af flere, ofte 6, 8, til 10 Mile, uden en Fraværelse fra sit Hjem af flere Dage, uden et kostbart Ophold paa de offentlige Gjestgiversteder - og dette er Tilfældet for alle Præster, de Faa undtagne, som boe paa selve Landemodstedet, eller i dets nærmeste Omegn – da vil udentvivl alle billigtdømmende tilstaae, at kun faa Præster, og det kun meget enkelte Gange, kunne have Leilighed til at deeltage i Landemodernes Forhandlinger. - Mon de videnskabelige Selskabers Møde i Hovedstæderne vilde flittigt besøges, om Medlemmerne ikke for det Meste vare samlede i een Bye og kun behøvede dertil at opofre et Par Aftentimer? – Naar det fremdeles for Tidens og det kostbare Opholds Skyld er nødvendigt at oplæse saa mange Afhandlinger som mueligt paa een Dag, ofte over meget forskjellige Æmner og i Almindelighed umiddelbart efter hinanden, da maa man ogsaa indrømme, at denne Meddelelsesmaade ikke kan svare, hverken til deres Ønske, som have litterraire Frembringelser, paa hvilke de ønske at henvende Andres Opmærksomhed, eller til deres, der som Tilhørere ville overvære saadanne Forhandlinger, og at egentlige videnskabelige Discussioner over de forhandlede Æmner, der, førte paa den rette Maade, kunde være saa lærerige, maae efter Omstændighederne aldeles være udelukkede. - Disse for Landemodernes videnskabelige Forhandlinger saa ufordeelagtige Omstændigheder lade sig ikke rydde af Veien, og det synes derfor heel forklarligt, at de aldrig stærkt og efterhaanden mindre og mindre bleve freqventerede af Præsterne udenfor Landemodstedernes nærmeste Omegn. - Tilstrækkelig Subscription, til Forhandlingernes Udgivelse i Trykken har vist aldrig manglet, hvorfor Forf. af hiint Stykke kunde spart sig den hele Undersøgelse om Præsternes Evne til at anskaffe sig dem. Utrykte Bidrag, hvoriblandt flere af Stiftets lærde og utrættelige Biskop, haves vistnok ogsaa, om end de fra Landets Præster selv meddeelte Afhandlinger ikke have været saa talrige, at det har forekommet Vedkommende passende, at vedblive den først paatænkte Udgivelse af disse. Og her maae vi gjøre en ny bemærkning Haar man nemlig Ret i at fordre, at Præsterne, meer end Embedsmænd af andre Classer, der have erholdt en videnskabelig Dannelse, skulle være egentlige Videnskabsmænd, Lærde, Forfattere. Saalænge Embedsmændene i den geistlige Stand, i Forhold til deres Antal, af give ligesaa mange Prøver paa videnskabelig Flid som de videnskabelig dannede Mænd i andre Stænder, synes man ikke saa fornærmeligen af burde bebreide dem Jndolents og Uvidenhed, og at – naar Talen endelig skal være om Skrifter og Afhandlinger - disse virkelig, i et til de andre Classers litteraire Virksomhed fuldkomment svarende Forhold fremkomme fra geistlige Mænd, derom kan enhver overbevise sig, der vil kaste et Blik paa Litteraturens Annaler. Hvorfor vilman da gjøre saa strænge Fordringer til de geistlige Embedsmænd, Vil man da slet ikke tage i Betænkning, at disse for den største Deel leve fjernt fra litteraire Hjelpemidler, og som oftest i meget trange Kaar, Hovedstaden alene indeslutter maaskee ligesaa mange videnskabeligen dannede Mænd, af den juridiske Embedsclasse, som Sjællands Stift tæller Præster, Mænd, som tildeels ascendere mod de høiere Statsembeder og Sæde paa de øverste Domstole, der leve under Forhold, som i flere Henseender ganske anderledes opmuntre og begunstige litteraire Foretagender, end de, hvori Landsbypræsten tilbringer sine Dage, og dog giør man dem ingen Bebreidelser, fordi kun faa iblandt dem fremtræde som Forfallere. Vistnok med Rette, fordi de, som i enhver Classe, til virkelig Berigelse for Litteraturen, kunne blive Forfattere, ere altid ikkun Faa. Men saaledes maatte jo og - dersom ikke en heel utidig Lyst til at betræde Forfatterbanen havde bevæget Mængden af Landets Præster de, som havde virkelig videnskabelige Afhandlinger at fremlægge ved Landemoderne, ikke være lange, og naar den første levende Bevægelse, som en Foranstaltning af elskede og høitagtede Foresatte naturligen maatte fremkalde, var standset, naar Inconvenientserne, som vare uadskillelige fra denne Indretning, bleve mere bemærtide, da synes det atter ganske naturligt, at de Fleste af dem, der ved en eller anden Leilighed lunde have et Ord at sige, heller valgte en anden Vei. "Men saa standsede jo dog - vilman maaskee sige Udgivelsen af Landemodernes videnskabelige Forhandlinger, fordi Præ lerne mangle, i Almindelighed taget, Evne til at skrive Afhandlinger, som vare Trykkemkostningerne værd?" Ja vel, men at bebreide dem denne Mangel paa Evne er ligesaa ubilligt, som at bebreide dem, at de ikke, meere end andre studerede Embedsmænd ere i Almindelighed, fortrinlige Videnskabsdyrkere. At Præsterne følte, at de ikke vare, og ikke kunde være dette, hvad Fleertallet af dem angik, og derfor holdt sig tilbage fra den Bane, hvorpaa man, maaskee ikke saa ganske vel betænkt, søgte at fremlykke dem, bør ikke lægges dem til Last. Den 26de Jan. 1828. En Landsbyepræst. C. Sk. Indsenderen, der boer langt fra Hovedstaden, fandt, efterat have nedskrevet disse Linier, ikke strax Leilighed til at afsende dem, og da han ikkun leilighedsviis fra en Ven erholder Kjøbenhavns Skilderie, erfarede han først kort før Afsendelsen, at den ovenomtalte Forfatter i Skilderiet No. 9 d. A. atter var fremtraadt i denne Anledning, for at besvare et Modstykke i Bladet Freia No. 44. Dette kjender Indsenderen ikke; men da de ovenfor meddeelte Oplysninger endnu ikke synes ham overflødige, fremlægges de herved. Hiin selvbudne Læge med sin bittre Medicin", siger selv, i Skilderiet No. 9, "at han vel ikke er, men haaber at blive Medlem af den geistlige Stand, naar han engang bliver, hvad han endnu ikke er, en beskeden, i sit stille Kald, med Flid og Troskab arbeidende Præst, der videnskabelig dannet ærer Videnskab for høit til at fremtræde offentlig med noget Arbeide af middelmaadig Værd, da vil han maaskee have lært at dømme billigere, og udtrykke sig sømmeligere, ja vel endog at betænke sig nærmere paa Udgivelsen af de videnskabelige Afhandlinger, som han lader sig forlyde med at kunne forventes fra hans Haand. Til en Ven paa Landet. Min gode Ven! Du takker mig i Dit sidste Brev for den Underretning jeg har givet Dig om den Concert, der i Søndags blev givet paa det Kongelige Theater til Fordeel for det musikalske Conservatorium, men bebreider mig, at jeg ikke har talt et Ord om det Optrin, der fandt Sted efter Concertens Slutning. Jeg vil oprigtig tilstaae, Dig, at jeg havde mine gode Grunde til ikke at gjøre det, og een af dem er virkelig den, at Du har den Vane sommetider at lade mine Breve trykke, og i saa Fald vilde min Meddelelse jo virke mere til dette Optrins Publicitet. Da Du imidlertid har opfordret mig dertil, saa vil jeg sige Dig, hvad min Mening om dette Optrin er. Du veed vist ligesaa godt som jeg, at Prof. Siboni er Stifteren af det musikalske Conservatorium, at det eene og alene er hans utrættelige Bestræbelser, hans Yndest hos Kongehuset og de meest anseete Familier her i Byen, og hans vedholdende Jver for den gode Sag at denne Indretning skylder sin Existents. Allerede ved Concerten i Søndags saaes - jeg troer 15. Elever, der under hans Veiledning i den korte Tid siden Stiftelsens Oprettelse have gjort saadan Fremgang at de vare i Stand til, med Accompagnement af heelt Orchester, at kunne træde offentlig frem og vise Prøver paa deres Fremskridt. Om - med Held, eller uden Held, – vil mit sidste Brev have fagt Dig. J disse Elever seer man altsaa ikke alene Subjecter, der engang i Tiden muligen ville vorde en Prydelse for vort Theater, men i alle Tilfælde ere de ved denne Indretning trukne frem af det Mørke, hvori de uden den maaskee aldrig vilde have seet den blide Fremtid imøde, der nu smiler til dem, thi det er ikke alene Musiken, der er Gienstanden for deres Underviisning i Jnstitutet, de lære tillige det meste af hvad man ellers fordrer af nogenlunde veldannede Mennesker. Hvem skylder altsaa det danske Publicum mueligen engang i Tiden dets Tak for herlige Theater Subjecter, og hvem skylde disse Subjecter deres Livs Lykke? Hvem andre end Siboni, Og skulde Du frygte foralt nu at yde ham Tak for hvad der først mueligen engang i Tiden vil skee, saa see hen tilhans umiskjendelige Bestræbelser for engang at kunne levere noget Godt. Og hvad har han ikke allerede præsteret? Hvo kan nægte, at Siboni lærte os at kjende den nyere Musik, der var antaget og kjendt ved de fleste europæiske Theatre, og som indtil han drog den frem for os, var ubekiendt for den største Deel af os. Har han ikke ved at danne Elever som Jfr. Zrza, Mad. Funch, Jfr. Wulff, Jfr. Fonseca, Dhrr. CettiKirchheiner, Schwartzen og flere, Krav paa vor Tak, og beredt os mangen herlig Nydelse i Theatret? Eller er det maaskee ikke hans Værk Lad disse Personer staae frem og erklære om de uden Sibonis Veiledning havde været i Stand, til at følge Nutidens Smag og Maneer, og til i saa kort Tid, som skeet er, at give os her, hvad der ydes paa andre cultiverede Stæders Theatre, Endogsaa i Søndags stod een af hans Elever, Jfr. Wulff, med Ære ved Siden af Sangens Dronning, Mad. Catalani, og sang en Duet med hende. Sandelig en stor Satisfaction for Mesteren, at see sin Elev have naaet denne Høide. Og denne Aften, da Siboni baade som Lærer, og som Stifter af Conservatoriet kunde have ventet at see Publicum yde ham dets Tak for hans umiskjendelige Jver, netop denne Aften vælge nogle Personer i Parterret (dog langtfra ikke Mængden af de Tilstædeværende, til lydeligen at yttre deres Mishag mod ham. Jeg under Schall al den Virak, der strøes ham. Han er en Veteran, hvis sjeldne Talenter og Gaver som Anfører har givet vort Orchester et Navn i Verden, der ikke kan andet end glæde enhver Dansk, hans Fortjeneste af Jnstrumental Musiken er unægtelig meget stor. Men bør man derfor være blind for de Fortjenester, der skyldes Si bon for Vocalmusiken? At der derfor fra Parterret udbragtes et "Leve Schall, havde vist Jngen noget at indvende imod, men at en enkelt Stemme i Parterret (muligen, ja sandsynligviis ren af Sibonis Antagonister selv, udbragte, rimeligen (som det i Kjøbenhavnsposten bemærkes) skrømtviis, et "Leve Siboni, der vistnok, efter Aftale med lige Tænkende, skulde tjene som Signal for den Hyssen og Piben, som man vilde have en Anledning til at lade paafølge, og som virkeligen paafulgte - det maatte smerte enhver Ædelttænkende, som erkiendte Siboni's Fortjeneste, og at hine Personer netop valgte denne Aften, da Frugterne af hans Bestræbelser bleve fremstillede for Publikum - og saavidt jeg troer - til dets fuldkomne Tilfredshed, for at udhysse og udpibe et "Leve for ham, syntes mig uværdigt og utaknemmeligt af mine Landsmænd, og deres Udfærd bestyrkede mig i den Tanke, at det blot var Uvillie eller personligt Had, ja vel endogsaa Misundelse, eller andre mindre ædle Bevæggrunde, der kunde fremlede en saa haard og efter mit Skjønnende uretfærdig Behandling mod ham. Hvorfor iøvrigt Prof. Schall kom frem længe efterat man havde givet ham sit Vivat, da Jngen raabte "Schall frem", og der ei heller fandt nogen Urolighed Sted, som kunde gjøre hans Fremnaden nødvendig; og om han burde have komme frem, ligesom ogsaa om Publicum eller Par tin skal og bør have Ret til at bringe enkelte vid Theatret eller Orchestret ansatte Embedsmænd et Vivat eller et Pereat efter eget Behag, ere Ting, jeg i dette Brev ikke vil indlade mig paa at bedømme. Jeg indslutter det sidst udkomne Nummer af Kjøbenhavnsposten *), hvori dette Optrin omtales. *) Redactørens Anmærkning: J Kjøbenhavns Posten No. 14 siges, at det er notorisk urigtigt, hvad Dagen har sagt, at Mange vare gaaede, at næppe engang Enkelte havde forladt Huset. – Nei, det er ikke urigtigt: "Mange er et relativt Begreb, Adskillige, som vare gaaede, kunne nævnes, og Mange vare ved Concertens Ophør, og Dørenes Aabning indkomne udenfra, som skulde tjene til at udføre Partiets og Til Publicum. Fornødent Svar til Hr. Prof. Fogtmann, ledsaget af en Contra-Opfordring, vil kunne læses i næste Nr. af dette Blad, da Jndrykkelsen denne Gang, af Mangel paa Rum, ei kunde skee. J. C. Lange.