Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-10-22
J den anden var Superintendenten Overdommer, dog at ifølge Kirkeordinantsen Leensmanden skulde være overværende. Nu har vel ikke altid Lensmanden og Biskoppen kundet blive enige om Samlings dagen til slige Sagers Paadømme. Lensmændene og Bisperne forligedes overalt ikke godt, thi disse skulde hos hine oppebære deres Jndkomster. Det har vel og ikke heller altid været Lensmandens Leilighed at møde ved Bispevisitatserne, hvor det synes saadanne Sager oftest paadømtes. Stundum har vel og en myndig Biskop villet tiltage Sig Eneret at dømme i saadanne Sager. Nu udkom derfor Kristian 4des Forordning af 1 Maji 1618, Om Provstemoder og uden Sognene siddende Præster. Her organiseredes nu allerførst med Lovskraft de end 3dag bekiendte Moder, nu i daglig Tale Landemoder kaldede, men ingenlunde i den Hensigt, vor Forf. vil. Tvertimod, læse vi denne Forordning, saa finde vi, at det ene var for den geistlige Jurisdiction at fremme disse Moder bleve paabudne 2 Gange aarlig i hvert Stift at holdes. De fik Navn af Provstemoder, fordi de mest bestode af Provsterne, der som Kyndige udi Landsloven skulde gaae paa Raad med Bispen ved Dommes Affattelse. Men udtrykkelig befaler denne Frdg., at Lensmanden skal præsidere. Alt dette er og igæntaget i vor nu gældende Kristian 5tes Lov. Jmidlertid forbandtes med disse nu paabudne Moder tildeels hvad der allerede ved de ældre fra Reformationen af var lagttaget. Naar nemlig Bisperne havde en eller anden Erindring at gøre Præsteskabet, saa skete Saadant her gænnem Provsterne, der igæn, naar de kom hjem, bekjendtgjorde det for Præsterne enten i de saa kaldte Kalenter, Herredssamlinger *), eller skriftlig ved Breve, der omsendtes i Provstetasken. Det er disse Bispernes Landemode Monita, Ussing er saa vred paa **).De ere nu og gaaede af Brug, da Bisperne ved Visitatser og paa andre Maader vel kunne instruere sig om Manglerne i deres Stift, som overalt vore Biskoppers Jndflydelse paa deres Geistlighed nu er efter vor Regeringsforms Natur mindre umiddelbær end middelbar ved Erklæringer, der drøftes af Kollegierne, sær Kanselliet, hvem Overopsynet over Geistligheden er anfortroet. De egentlige geistlige Sager, som paa Landemoderne eller ved Provsteret skulle paakændes, ere og saa faa, at der vel i flere Desennier ikke er paakændt nogen saadan Sag ved mangt et Landemode. Vist nok vare nu derfor vore Landemoder blevne nogle Hel tørve Samlinger, hvor kun hørtes en Præken og en Række af Titler paa en Mængde Forordninger, Reskripter, og Kollegialbreve, samt gænnemgikkes nogle Regnskaber. Man har derfor i de senere Tider søgt at give disse Moder et nyt Liv, ved paa dem af Stifternes Geistlige at lade oplæse Afhandlinger især over de Geistlighedens Bestemmelse, Præstemc) Disse vare som mindre Synoder under Herredsprovsternes Præsidium. Saaledes gaves og mindre Synoder i den katholske Middelalder, Se Schmidts Geschichte der Deutschen, IV. P. 459 s. **) Se Hans Kirkeforfatning, 2 D., P. 3389. bedet, og den hele theologiske Lærdom, nærmest vedkommende Materier. Det er paa disse Afhandlinger, vor Forfatter synes vred. Men han synes da ikke heller at være nogen Ven af Lærdom; og dog vil han gøre Forslag til Kirkens Tarv, som om denne grundigen kunde indsees uden Kundskab om de ældre Kirkelove og lærd historisk Jndsigt i Kirkens Tilstand og Forfatning gænnem de forskjellige Tidsaldere *). Jeg mener derimod, at just ved ægte videnskabelige Forhandlinger ville vore Landemoder først blive til nogen sand Nytte og Ære for Geistligheden, og ved saadanne Afhandlinger kan paa en langt værdigere Maade opnaaes den gavnlige Hensigt af disse Geistlighedens almindelige Sammenkomster, som Forf. vil de paa en hierarkisk Maade skulle sætte igænnem. Thi jeg maatte vel spørge, hvad der sikkert skal kunne forskaffe den geistlige Stands Lemmer sand Anseelse og være Borgen for deres Embedsdulighed, om ikke lærde Jndsigter i hvad der er Præstens Hovedfag, og i Almindelighed videnskabelig Kultur skulde kunne gøre dette, Da nu desuden disse Afhandlinger trykkes, ville vist de, som kunne indeholde noget nyttigt Vink, ligemeget om det kom fra en Kapellan eller fra en Biskop, ikke undgaae høie Vedkommendes Opmærksomhed til Afbenyttelse ved Leilighed; ligesom da og de maadelige Arbeider, om de endog stilles i Spidsen, ikke derfor ville undgaae den fortjente Foragt. Hine Vedkommendes Sag er det at overveie, hvorvidt det foreslagne er gavnligt for Kirkens Tarv, men ikke er det Geistlighedens Sag i Landemoderne, hvem høist bør overlades at afgive deres Skønnende derom. Paa saadan Maade er det, at den Geistlige kan og bør virke hos et kultiveret Folk til Oplysnings og Religiøsitets Fremme, ikke ved nogen Sensur eller Sæde-Dissiplin. Den geistlige Stand skal, ifølge sin Natur, i protestantiske Stater være den lærde Stand, eller dog den, som vedligeholder en almindelig videnskabelig Dannelse. Søger Præsten at blive dette, og et han saa tillige hvad han som retskaffen Geistlig bør være, sin Menigheds Fader, de Fattiges Formynder, de Uvidendes Lærer, de Forurettedes Beskytter, Alles Ven, da viser han sig som en værdig Religionens Tiener, og selv dem, der ere døve mod hans Undervisninger eller foragte hans Stand, vil han paa den Maade kunne vinde. Thi Religionens Magt er uovervindelig. Odense, d. 9 October 1816. Gustav Ludvig Baden.