Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-07-08
Efterat vi saaledes have fremsat vore uforgribelige Tanker om de muelige Forbedringer, der kunde finde Sted ved vore Straffeanstalter, ville vi slutte denne Undersøgelse med nogle Bemærkninger over saadanne Jndretninger i Almindelighed, uden Hensyn til nogen særlig Straffeanstalt. Mange staae i den Formening, at det rigtigste var, at søge paa andre Maader at befrie sig fra Forbrydere, især ved at sende dem til en langt fraliggende Colonie, og der at overlade dem til deres egen Skjebne. Man beraaber sig paa Engellændernes Exempel, der have oprettet en heel Forbryder=Stat i Ny=Holland, og man skildrer os den med saadanne Farver, at man skulde troe, en ny Himmel har virket ligesom med Troldomskraft paa disse Mennesker. - J Aaret 1787 blev denne Forbryder=Colonie oprettet. Den første Transport Forbrydere, som blev samme Aar sendt did, bestod ialt af 1788, hvoriblandt 558 Mandfolk. Man oprettede en ordentlig Regjering paa Port Jackson med af den Høitidelighed, som Omstændighederne tillode. Gouverneur Philip holdt en Tale til Forbryderne, hvori han mindede dem om den Stilling, hvori de befandt sig; og at de nu, hvis de fremturede paa deres vante Bane, umueligen kunde gjøre sig, ved Paagribelsen, Haab om Naade; heller ikke kunde de vente at undgaae Paagribelse i et saa lidet Samfund. Overtræderne vilde derfor blive straffede med yderste Strænghed, hvorimod de, der opførte sig vel, altid kunde være visse paa Opmuntring. Han forbød især alovlig Omgang mellem begge Kjøn, som noget, der, befordrede Ryggesløshed i hver Henseende; af hvilken Aarsag han anbefalede Ægteskab. Hans Opfordring syntes heller ikke at have Aar. været frugtesløs, thi endnu samme Uge sluttedes 14 Ægteskaber. Men alle disse skjønne Jndretninger og Løvter uagtede, maatte man allerede nogle Uger derefter oprette en Criminalret, der dømte 6 Colonister fra Livet. En af dem, som var Hovedet for Banden, blev henrettet samme Dag, een blev aldeles benaadet og de øvrige 4 efter Benaadningen sendt til en liden Øe, hvor de bleve holdt paa Vand og Brød. De havde ideligen bestiaalet Forraadshusene og de andre Forbrydere. Den Henrettede havde man grebet i Tyverie, samme Dag han havde faaet en heel Uges Mundprovision; og det bør ikke glemmes, at Forbryderne fik samme Føde som Besætningens Soldater, paa skarpe Drikke nær. - Men uagtet adskillige af Forbryderne ved at vove sig for langt bort fra Colonien vare blevne myrdede af de Jndfødte, tog En ikke i Betænkning at vandre ud i Skovene, haabende der at finde Ophold og omsider Befrielse. Efterretningerne om Coloniens Tilstand ere selv i Engelland uvisse og ubestemte. Men enhver indseer let, at der intet synderligt Godt kan ventes af et Establissement, der er befolket af Ryggesløse, bandlyste for Forbrydelser fra deres eget Fødeland. Mange har Gouverneuren maatte lade hænge; og en stor Deel, som forsvandt, ere formodentligen blevne myrdede af de Jndfødte, eller ere omkomne af Hunger i Skovene. J den nyeste Tid er Colonien voxet til 40,000, og man antager at 200,000 fra 1787 ere blevne sendte derhen. - Men hvor heldigt end Engelland maatte have været i dette sit Foretagende, som vi deels kiende for lidet til, deels endnu er for ungt til at man med Vished kan bestemme Følgerne deraf, saa er en saadan Straffe maade dog neppe den, man ubetinget bør anbefale andre Stater. At stifte et Samfund af Forbrydere er allerede i sig selv en oprørende TankeSkækkeligt er det altid at sende Landets Børn, der selv som Forbrydere, dog ikke have ophørt at være Mennesker, at være Landets Børn, der have Mødre, Fædre og Sødskende, som begræde deres Feiltrin, til en fremmed Verdensdel, hvor de ikke allene ere borgerligen, men ogsaa moralsk døde for Selskabet, ved at indstyrtes i en Forbryderstat, hvor der ikke findes en eneste reen Samvittighed. Jeg vil ikke undersøge, efter hvilken Retsgrundsætning, man har troet sig be følet til, paa saadan Maade at befrie Staten, for Forbrydere; thi det er dog vel unægteligt, at naar Retfærdighed skal haandhæves, saa bør ingen Forbryder slippe fri, og hiin Vise har unægteligen Ret naar han paastaaer, at selv i det Øieblik et Selskab opløser sig, bør det ikke adskilles, saa længe der endnu i længslet sidder en eneste Forbryder, der ikke har lidt sin Straf. Hvad vilde man dømme om den Landmand, der planter det Ukrud, han finder paa sin Ager, paa en anden Mands Mark, Vil ikke enhver Upartisk svare, enten bør han beholde det hos sig selv, og kan han ikke luge det altsammen, saa bør han i det mindste ikke udplante det, han har luget, paa Naboens Mark, og give Anledning til at det formerer sig i endnu høiere Grad. Hvad Pastoret anfører om Landsforvisning gielder endnu mere om Forbryderes Bortførelse til fjerne Lande, hvor man indbilder sig, at de aldrig kunne undkomme fra. "Landforvisning, siger han, er kun at sende fra Provinds til Provinds, fra eet Folk til et andet, Afskummet af Selskabet. Jngen Straf strider mere mod den store Grundsætning: "gjør ikke mod Andre, hvad du vil, at Andre ikke skulle gjøre mod dig. Det kunne kun være undskyldeligt i Henseende til de Forbrydelser, der sandsynligviis kunde blive gjentagne. Dette er Tilfældet med gjentaget Selvhen, der kunde lede til de meest forbryderske Yderligheder o. s. v. - Men antaget, at det endog var moralsk rigtigt, paa denne Maade at befrie sig for Forbrydere, vilde det da ogsaa være occonomisk rigtigt? – Aldrig bør Staten, uden Nødvendighed, skille sig ved noget Menneske, som det kan have nogen Nytte af. Naar det nu kan forbinde Straffens Øiemed med det Offentliges Tarv, saa indsees ikke, hvorfor den ei skulde gjøre det. Jkke alle Stater have en saadan Overflødighed af Mennesker som Engelland, at de i Tusindtal kunne sende dem til en fremmed Verdensdeel. Der gives altid Arbeider nok, hvormed Forbrydere kunne sysselsættes til Gavn for sig selv og for Staten. Naar altsaa en Straffeanstalt er, som den bør være, skjønnes ikke, hvorfor man skulde behøve at sende dømte Forbrydere til fjerne Colonier. Men ligesaa nødvendigt det er, at et Straffe huus er hensigtsmæssigen indrettet, ligesaa vigtig er det, at de derved ansatte Embedsmænd ere erfarne, menneskeligsindede og retskafne Mænd, der forene med stræng Alvor Agtelse for lidende og selv dybt siunkne Medbrødres og Medsøstres Skjebne. Vel ere saadanne vanskeligen at finde, men har Staten eengang fundet dem, og overbevist sig om deres Duelighed og Embedsnidkierhed, da bør den ogsaa paaskjønne deres Værd, og betænke, at det er med gamle Embedsmænd og Betjente ved en saadan Jndretning, som med gamle Love: Alderen giver dem Hævd og Værdighed; kun naar den høieste Nødvendighed kræver det, bør man omskifte dem med nye. De Gamle kjende Fangernes slette og gode Sider; vide af Erfaring hvorledes man bør omgaaes og behandle dem, og kunne ogsaa ved Leilighed erindre dem om deres tidligere begangne Færd; men de Nye komme her ind ligesom i en ny Verden; enten ere de for strænge eller for milde; Fangerne føle og indsee dette strax; og Lydigheden er ikke mere hvad den har været; man troer at kunne byde de Nye, hvad man ikke vovede at byde de Gamle. (Fortsættes.) Om Pengemangel og Coursustadighed. Van siger, at det kun er egennyttige Handlende og disses Ordførere, som klage over Pengemangel og Næringsveienes Standsning, som om dette kunde være en Følge af Pengeforbedringen.