Corsaren, 1841-05-07
Det franske Blad "Le Charivari". Engang - det er nu allerede lang Tid siden læste de nuværende Medlemmer af "Corfarens" Redaction i "Berlingske Tidende", at der i Paris existerede et Blad, som hed "Charivari", og som blev redigeret derved, at endeel unge Mennesker kom sammen hver Aften og tømte nogle Flasker Champagne, medens de talede om Dagens Begivenheder samt om hvad der forøvrigt faldt dem ind. - Ved denne Beretning gav "Berlingske Tidende" den første Foranledning til "Corsarens" Tilblivelse. "Corfarens" Redaction, der under et barsk og koldt Ydre skjuler et ømt og erkjendtligt Gemyt, gav, til Erindring om Bladets Oprindelse, dets ene Afdeling Navn af "Charivari" og skrev desuden til Paris og lod sig antegne som en af Bladet, "Chavaris" Abonnenter (ligesom den ogsaa skyldigst abonnerede paa "Berlingske Tidende"). Fem Maaneder henrandt, og der kom ingen "Charivari"; men Veien er ogsaa temmelig lang. Endelig, i Tirsdags Aftes lod den sig melde. Redactionens Forsamlingsværelse blev i al Hast høitideligt oplyst og udpyntet til Gjæstens Modtagelse, og hele Redactionen indfandt sig for at complimentere ham. Han kom. Præsidenten gjorde Honneurs og hialp ham Reisetøiet af samt bad ham sidde ned, hvorpaa han forestillede os Alle for ham som "Corfarens" Redaction. "Det glæder mig at gjøre "Corfarens" Redactions Bekjendtskab," svarede han paa Fransk, med et lille Smiil, som om han allerede gjorde Nar af os. Der blev nu nogle Øieblikkes Taushed, fordi vi ikke vidste, hvad vi skulde tale med ham om; men endelig tænkte vi, at det var bedst at tale til ham om Blade, og spurgte ham da: "Hvorledes befinde sig vore kjære Colleger i Paris?" - Dakker, ret bra, Dieu skee Lov!" - "Lægger Deres Justitsraad Reiersen Dem tidt under Beslag?" -"Comment? Justitsraad Reiersen? Saadan En vi 'av' ikk' á Paris." - "Om Forladelse! Vi meente, om Cancelliet tidt standser Deres Udgivelse." – "Gancelli? Standse? Vi 'av' inte Gancelli, og alle Blat' komm' ut u'en 'Jnder." - "Hvad siger De, lykkelige Menneske? De have ikke.... De blive aldrig beslaglagte! Jh. Du Frelsens Gud! Har man hørt Mage?" Her fortrak vor Gjæst igjen Munden til et underligt Smiil, som om han gjorde Nar af vor Dumhed, og vi taug derfor stille. Under den Pause, som derved opkom, fik vi Leilighed til at betragte ham lidt nærmere, og det var os da paafaldende, at han, som dog kom lige fra Paris, ja! var en indfødt Pariser, slet ikke havde nogen elegant Tournure. Efter Carstensens Mønster havde vi troet, at hans Hoved var barberet, men tvertimod: Han havde langt Haar. Hans Halstørklæde var skjødelost Slynget om Halsen, og hans Frakke var hverken fiin eller moderne syet. En af os var uhøflig nok til at gjøre ham bekjendt med denne vor Tanke; men istedetfor, som vi havde ventet, at blive fornærmet derover, lagde han nu som en ægte Franskmand al sin Elskværdighed for Dagen for at modarbeide det ugunstige Indtryk, hans Ydre havde gjort. Munden gik paa ham i Eet væk, Vittigheder, Ordspil og Sarcasmer regnede ned, saa at der snart blev den lystigste Stemning i Stuen. Hvor gjerne vilde vi ikke glæde vore Læsere med alle de Fortællinger, hvormed han bortspøgede Aftenen for os! Men vi tør ikke; thi det Meste og Bedste angik den hos os saakaldte "udenlandske Politik", som han endda behandlede med den største Ugeneerthed. Tænk blot! Af det orientalske Spørgsmaal gjorde han en Vaudeville, af Conferentserne i Constantinopel en Farce, Herr Guizot lod han holde en Samtale med Herr Genie, han forelæste et Brev til Kammerets Præsident fra en Rotte, Ministre aftegnede han som Skræddere, Gesandte som Faarekyllinger o. s. v. Og hvor turde vi vove at komme med Saadant! Selv om vi vilde forandre Navnene og lade, som om det Hele var indenlandsk Politik, vilde man lægge det under Beslag. Vi maae derfor indskrænke os til at gjengive een lille Fortælling, en Art Novelle, som ikke kan forarge Nogen. Den hedder: Den af Pressen fornærmede Mand. En Mand ved Navn Canard de la Bastardiére spadserede paa la place du Perou i Montpellier og mødte der en af sine Venner, som sagde til ham: Har Du læst "la Ruchet", de la Bastardiére? Nei, jeg har ikke læst la Ruche. Nu, det er jo ogsaa ligegyldigt. Hvorledes er det med Din Kone. Neget godt. Men hvorfor spurgte Du mig, om jeg havde læst la Ruche? Aa, ikke for Noget. Hvorledes har den Lille det? Godt, Gud skee Lov! Men jeg vil vide, hvorfor Du spurgte mig: "Har Du læst la Ruche?" Det var, fordi Du er bleven rakket ned deri. De la Bastardiere blev bleg lige indtil Fingerspidserne. - Og hvad har da la Ruche sagt om mig? Jeg vil vide det, Bouloy, jeg vil vide det! Tal, Bouloy, jeg er fattet paa Alt. Jeg ønskede, at Du hellere selv læste Artiklen. Saa er det altsaa en heel Artikel? Nei, det er en ganske lille Beretning. En lille Beretning! - Pressen vil ødelægge Landet, det har jeg altid sagt. - Kom! Lad os gaae ind i et Læsecabinet og læse den, saa vil jeg gaae hen og knække Halsen paa Redacteuren. Jeg har jo Valget af Vaabnene, ikke sandt Bouloy? De la Bastardisre og hans Ven Bouloy traadte ind i et Læsecabinet og spurgte med høi Røst efter la Ruche. Alle de Læsende, som derved bleve forstyrrede, kastede et vredt Blik til dem, og Contoir-Damen svarede: "Man har stjaalet den imorges." Stjaalet den! - raabte de la Bastardiere - stjaalet den! Jeg skal altsaa ikke engang kjende den Fornærmelse man har tilføiet mig! Du skal kjende den, de la Bastardiere. Brave Ven! Bouloy fulgte sin Ven til Posthuset, hvor de kjøbte la Ruche for 20 sk. Giv mig den, raabte de la Bastardiere; lad mig læse den! Hvor staaer det? – "Auctioner" derunder staaer det vel ikke. "Salg af Hornkvæg" - der er det vel heller ikke. "Smaae Notitser" - Ah. - "Jgaar er Md. Canard de la Bastardiere nedkommet med en Søn, som i enhver Henseende er berettiget til at bære Faderens Navn." Bouloy! Jeg er vanæret. Denne Mand skal tage mit Liv, eller ogsaa vil jeg tage hans! Sig mig, hvori ligger egentlig Fornærmelsen - min Bevægelse forhindrer mig fra at tænke. Den ligger deri: Du hedder Bastardisre, og, naar altsaa Din Søn er værdig til at bære Dit Navn, saa er han en Bastard. Det er Jroni; det er bitter Jroni. Ja, Bouloy! det er bitter Jronii. Hvor boer Redacteuren? Ti Miil herfra, i den By, hvor Bladet bliver trykt. Lader os reise derhen. Du ledsager mig; Du er min Secundant. Jeg tager Dig til Secundant. Min Søn en Bastard! Mit ottende Barn! Hvad vil man da sige om de øvrige syv? Bouloy, Pressen tilføier Landet store Ulykker. De ankom til den By, hvor Redacteuren boede. Redacteuren var paa Agerhone-Jagt, en lang og besværlig Jagt. Det er ogsaa noget at jage, naar man er Redacteur - sagde de la Bastardiere med frygtelig Humor. Jmidlertid maatte man dog have Taalmodighed og vente tre Dage, indtil Redacteuren kom hjem. Endelig kommer han; han siger: Artiklen er ikke af mig; jeg har optaget den, uden at angive Kilden, fra en Pariser-Journal. Naa, Bouloy? Naa, de la Bastardiere? Skal jeg tømme Bægeret til Bunden? Er Du min Ven? Du vil reise til Paris? – Jeg skulde følge Dig, om det end var til Verdens Ende, hvis jeg blot havde 1000 Rbd. Til Paris da! - skreg de la Bastardiere. Jeg giver Dig de 1000 Rbd. En Mand, der vil hævne sig, sparer ikke paa Penge. De ankom til Paris silde om Aftenen og toge ind i et Hotel i rue St. Honors, hvor det koster ti Francs daglig. Bouloy, sagde de la Bastardiere om Morgenen, da han vaagnede. Hvad er der i Veien, de la Bastardiere? - Vi glemte at faae at vide, fra hvilken Pariser-Journal det var, at la Ruche havde optaget Artiklen. Ah, for Fanden! raabte Bouloy. - Nu er det for langt at reise tilbage igjen. Jeg seer kun een Udvei, det er: at læse alle de Aviser igjennem, der ere udkomne i de sidste 14 Dage. Det bliver rigtignok et langvarigt Arbeide. Men vi maae udholde det. De gik til Palais royal og lode sig give de sidste 14 Dages Aviser, saa iturevne, forjaskede og bedækkede med Stov, som de vare. De gjennemlæste dem. Deres Øine, Næse og Øren bleve fyldte med Stov; deres Fingre bleve sorte; men de holdt ud, og efter 7 Timers Arbeide fandt de Avisen, det var: Pindiscret du foubourg Saint- Marceau. Nu hen til den ansvarhavende Redacteur! Efter lang, lang Tids Søgen fandt de ham. Han logerede paa 2den Sal i et Baghuus. Canard de la Bastardiere væbnede sig med Selvbeherskelse, da han traadte ind hos ham. Er De den ansvarhavende Redacteur for l'indiseret du foubourg Saint-Marceau? Ja, mine Herrer, det er mig. De seer i mig en Ruin fra en stor Fortid, et af Offrene for Robespierres Tyranni. Mine Godser bleve confiskerede, jeg selv landsforviist - nu maa jeg ernære mig ved at være ansvarhavende Redacteur. Og De, min Herre! har skrevet en Artikel imod mig, imod mig, en fredelig Borger, som aldrig har gjort Dem Noget, imod mig... Min Herre, - afbrød den Gamle ham jeg har ikke skrevet Artiklen. Hvo da? Det veed jeg ikke. Jeg kjender ikke Redactionen. En Mand bringer mig hver Uge Honoraret for mit Ansvar. Jmidlertid, hvis De er fornærmet - saa er her mit gamle Bryst - jeg er ganske til Deres Tjeneste.... Canard de la Vastardiere hører ham ikke længere. Han styrter bort overvunden af en saadan Sjæleadel. Det er altsaa en usynlig Fjende, som har bibragt mig Stodet, siger han, da han kommer paa Gaden. - Jeg maa taalmodig finde mig deri. Den næste Morgen, da de skulde stige til Vogns, bragtes det sidste Nr. af l'indiscret du foubourg Saint-Marceau. Blandt Andet læste de deri følgende Artikel: "Forskjellige Variationer over Navnet paa den Herre, som igaar ankom til Paris, og som har erholdt de Oplysninger, han der søgte: Canard de la Bastardiere. Bastard de la Canardiere. Tetard de la Camardiere. Camard de la Tabatiere. Avisen faldt ud af de la Bastardieres Haand. De Bouloy! - raabte han - lad os komme bort! Den forbandede Presse! den vil ødelægge Landet.