Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-10-10
Om den berømte Engelske Læge D. Maad fortælles følgende mærkværdige Opførsel imod sin Konst= og Embeds Forvandte, D. Freind, som var første Liv=Medicus hos Dronningen. Denne sad i Aaret 1722 i Parlementet for Staden Lanceston i Provindsen Cornal, og talede meget heftigen imod Ministerium. Man beskyldte ham siden for crimen læsæ majestatis, og han blev kastet i Fængsel i Ty wer i Londen. Sex Maaneder derefter faldt den fornemste Minister ved Hoffet i en svar Sygdom. Han lod D. Med kalde til sig. Denne kom, og efterat han havde tilstrækkeligen undersøgt den syge Ministers Tilstand, gav han ham at forstaae, at han vel kunde eurere hans Syg og hielpe ham igien til hans Helbred, men forsikrede ham derhos høit og dyre, at han ikke vilde give ham det mindste gode Raad, eller engang saa meget, som række ham et Glas Vand, førend hans Konst=Forvandte, D. Freind; var bleven løsladt af sit Fængsel. Ministeren saae, at det var D. Meads fuldkomne Alvor, at vægre ham al Bistand i hans Sygdom. Den tog mærkeligen til. Han skikkede altsaa Bud til Kongen, og indlagde hos ham en ham i disse Omstændigheder aftvungen Forbøn for den i Fængsel siddende Læge. Kongen bønhørte sin Ministers Bøn, og der blev udfærdiget befaling til den Fangnes Løsladelse. D. Mend blev paa nye kaldet til den syge Minister, som meddeelte ham den glædelige Tidende, at Kongen allerede havde givet befaling til at lade den i Tower siddende D. Freind løs Men D. Med svarede, at han havde fast besluttet, ikke at giøre ham nogen Bistand i hans Sygdom, førend han saae D. Freind at være fuldkommeligen stillet paa frie Fod. Denne blev endnu samme Dag efter kongelig befaling løsladt. Strax fandt D. Med sig frivilligen ind hos den syge Minister, begyndte Curen, og hialp ham i kort Tid af hans Sygdom. Desforuden begav han sig endnu samme Aften, som D. Freind var udgaaet af Fængslet, til ham, og bragte ham 5000 Guineer. Denne Summa havde D. Mead i den Tiid, medens D. Freind havde siddet i Tower, indtaget af saadanne Patienter, som for stedse havde betient sig af D. FreindsRaad og bistand, men som i den Tid, da han sad i Fængsel, vare nødsagede til at gaae til D. Mad. Uagtet nu D. Mead var berettiget til at antage D. Freinds Patienter, eftersom denne var bleven sadt ud af Stand til at besøge dem, og uagtet han retmæssigen havde fortient disse Pænge ved sin anvendte Møie og sine forrettede Curer, saa vilde han dog ikke beholde dem for sig selv, men afleverede dem høimodigen til sin Collega, efterat han desforuden lykkeligen havde reddet ham af Fængsel, og af en stor Fare. Om Handelen. Et Brev. Min Herre, Mig synes, at det er gaaet med Commereen, ligesom med mange andre Ting i Verden, der have en god Begyndelse, men i deres Fremgang blive skadelige. Hine Phoenicier beboede en ufrugthar Kyst. En Deel af deres Borgere satte sig ned paa den tørre Strandbred af Afrika, og byggede Carthago. Dette Folk var altsaa nødsaget til at hente fra andre Folk, hvad dets egen Grund ikke frembragte, og af den Mildhed, hvormed Naturen forsynede frugtbarere Egnes Beboere, at erstatte sin Mangel. Kan man ikke i visse Maader sige det samme om Venetianerne, Genueserne og Hollænderne, Men have ikke andre Folk, som besidde alle de Naturens Gaver, som til den med deres Clima overeensstemmende Føde og Klæde udfordres, ogsaa efterhaanden begyndt at tage Deel i Commercen? Naar man vil dømme grundigen om Handelen, maa man giøre Forskiæl imellem et Lands indvortes Handel, og den udvortes. Hiin bestaaer i den Omsætning af Varer, som et Lands Jndbyggere giøre imellem sig selv indbyrdes. Den ene bringer Naturens Producter til Torv; den anden forarbeider dem, og sætter sine Manufactur=Varer af igien til sine Medborgere. Thi Agerdyrkeren paa Landet kan ikke tillige være Fabrikant; og det seer derimod slet ud i Kiøbstæderne, naar Jndvaanerne ere halv Borgere, og halv Bønder. Det er Hutlerie, naar Linned=Væveren tillige vil avle Hør, og Sthæferen tillige vil være Klæde Væver. Disse forskiellige Nærings=Drifters Forening giør ikkun Stympere i begge Deele. Naar nu en Nation tillige fører andre sine Varer til, og henter derimod udenfra, hvad der synes at mangle den selv, saa opstaaer en udvortes Handel. Den indvortes Handel er altsaa aldeles fornøden; men den udvortes kaldes egentligen Commerce Nøden, denne Lærremmesterinde i alle Konster, haver allerførst indført den, og dens Fordeelagtighed haver et stort Skin. Thi hvad kan være en Nation nyttigere, end at den overlader til andre af det, som den haver Overflødighed paa, bringer derved Pænge ind i Landet, og anvender dem igien paa det fordeelagtigste til at anskaffe sig, hvad den mangler, Commercen indfører Skibsfart, ved denne erholder et Rige en Søemagt, og hvo som er Herre over Søen, er ogsaa Herre over det faste Land. Thi saasnart Romerne havde af Carthaginenserne lært Skibsfarten, kunde Rom overvinde Carthago. Kort sagt, Commercen, giør rig, og Begierlighed efter Rigdom oppuster Iver til Handelen. Jeg vil lade den sidste meget paradoxe Sætning: hvo der er Herre over Søen, er ogsaa Herre, over det faste Land, gaae uundersøgt forbi, og ikkun overhovedet vende mine Øine fra Commercens overmaade glindsende Begyndelse, til dens Fremgang. Hvad en almindeligere, end at de Proportions=Grændser, som Kloghed fastsætter, i Hidsigheden overskrides. Handelen skal og maae udbredes. Efterhaanden blive flere udenlandske Varer indførte, end indenlandske udført. Naar nu disse oven i Kiøbet ikke saa meget tiene til Nødtørft og Beqvemmelighed, som meere til Yppighed og Vellyst: saa hindres Maadelighed og Dyd, og derimod befordres Overdaadighed og Laster. Vindesyge fødde Arglistighed af sig. Troe og Love hører op, og Sædernes Enfoldighed forsvinder. Vellyst gjør et Lands Jndbyggere kielne, og Kielen hed qvæler Arbeidsomhed. J Steden for en tilsynende Rigdom, kommer Armod, og i Steden for den naturlige Overflødighed af Landets Producter, kommer Mangel og Trang. Thi Lediggang tilstopper de givtigste Kilderen ogsaa i det frugthareste Land, og forvandler den yndigste Mark til en tør Udørken. Jeg forbliver a.