Viborger Samler, 1814-10-01
Napoleon Bonapartes Afskedsbrev til Keiserinde Marie Louise, nu Hertuginde af Parma og Placenza. "Elskede Mage, Medens Forsynet, som jeg hidtil miskjendte, tilsidst aabenbar erklærede sig imod mig, og traadte over paa mine Fjenders Side, og jeg af Mangel paa Mandskab, Penge og Kanoner ej mere kan gjøre dem Modstand, saa nødsages jeg til at vige for Magten og drage mig tilbage, om ei som en tapper, saa dog i det mindste som en forsigtig og klog Mand. Jeg vil ikke dølge for Dem, hvor opbragt jeg er over denne ubetænksomme Hovedstad, som jeg var saa daarlig at kalde min gode Stad. De kjender bedre end jeg, hvorledes den i senere Tider opførte sig imod mig. Om jeg især skulde bebreide mig noget, var det de Penge, jeg har anvendt paa dens Forskjønnelse; ogsaa havde jeg besluttet at brænde den, at lægge den i Aske, men faldet i Ulykke havde jeg ingen tro Haand, som kunde udføre mine Befalinger. Men Taalmodighed jeg har ej tabt alt Haab, saalænge de levne mig Livet. Jeg bifalder den Beslutning De har fattet. De bør ej modtage Besøget af Deres Fader ved Foden af den Trone, som en anden sidder paa; man kan blive fornedret af dem, som meest have ophøiet os, men man bør aldrig fornedre sig selv. - Da jeg nu skilles fra Dem, maaskee for bestandig, havde jeg meget at sige Dem; men i den Forfatning, i hvilken jeg befinder mig, er mit Hoved sygt og mine Tanker forvirrede. Jeg veed Alt, hvad man siger og skriver imod mig; jeg leer af den Galings Afhandling, som jeg burde have ladet hænge for en Daarskab, som De ikke kjender, jeg leer af de Nidskrivter, som de flaue Skribenter forfatte, der fordum overøste mig med Roes, og hvilke, siddende blødt paa de Guldstole, jeg skienkede dem, nu plage sig med at glemme mine Velgierninger og drage mig ned i Polen. Usle Cammeleoner, hvis Sprog og Adfærd dreie sig med den Vind, der blæser fra den for deres Haab meest gunstige Side, hvad vente de man kjender dem. -De ere endog kjendte af de Personer, der, af Frygt for at miste deres Magt, have forledt mig til at misbruge, min, der opofrede mig hele Generationer for nogle Fodbred Land, for nogle forfængelige Lovtaler; troe de vel, at min Efterfølger vil belønne en Undergivenhed, aftvungen ved Vaabnenes Magt, Nogle iblandt dem De veed det, have villet sætte Grændser for min Æresyge; jeg var uforstandig nok, til ikke at ville høre dem: jeg skal vide at udmærke dem i min Historie. Jeg veed ei, hvad Skjebne der er bestemt for Dem, men hvordan den end maatte blive, tvivler jeg, at vi nogensinde igjen forenes. Denne Tanke er en Plage for mig; af alle de Straffe, som Himmelen kunde paalægge mig, er ingen grummere end Skilsmissen fra dem. - En Bebreidelse havde jeg alligevel at gjøre Dem; hvorfor havde De ei hjulpet mig med Deres Raad; hvorfor nyttede De ei den Magt, som Egenskaben af Moder gav Dem over mit Hjerte; hvorfor lod De mig reise paa det ulykkelige Tag, den første Aarsag til mit Fald, Ak! et Ord fra Deres Mund havde været tilstrækkeligt til at afholde mig derfra. De frygtede for mig, og De elskede mig, . . . ja De elsker mig, jeg har Beviis derpaa, og Mindet af denne Kjerlighed er det eneste Gode, jeg har tilbage; det eneste, som ingen Fjende kan berøve mig. Det er ei Tronen jeg savner, det er en Mage, som jeg har gjort ulykkelig, det er det beklagelsesværdige Pant paa den mindst passende og meest ulykkelige Forening. Stakkels Barn, din Vugge var omflynget med Roser og dit øvrige Liv skal maaskee ene bestrees med Torne. Stakkels Barn, nyd endnu nogen Tid din Alders falige Uvidenhed. Hvis din Faders billede endnu ei er dybt præget i dit Minde, saa søg at glemme det for stedse - dog nei, hvis Himlen bevarer din Dage, skal de lie gjøre et Skridt i Europa, som jo erindrer dig om min Ære, mine Daarligheder og mit Fald. - Maatte mit Exempel i det mindste tjene dig til Advarsel, Dattersøn af en mægtig Keiser, Ætling af de største Monarker paa Jorden, maaskee du en Dag skal regjere. O! vogt dig at træde i din Faders Fodspor: følg heller dine Forfædres Exempel paa Mødrenes Side. De eiede deres Undersaatters Kjerlighed, i det de vare deres Fædre, som opofrede Alt for at gjøre dem lykkelige, især for at spare Menneskeblod. - Ak! om jeg atter skulle bestige Tronen! Men nei, det er forgjeves at tænke mere derpaa Desuden fortjene Menneskene ikke den Umage, at man regjerer dem. Farvel, min elskede Mage! Naar jeg kommer til min Øe, og faaer at vide hvor De opholder Dem, skal jeg meddele Dem Underretning om mig, og jeg beder Dem ligeledes, at faae nogen om Dem og min Søn. (Undert.) Napoleon. (Christianstads Weckobl.)