Almuevennen, 1843-11-15
Den slesvigske Forening for danske Underviisningsanstalters Oprettelse har i denne Tid sendt sin Formand, Hans Nissen, sin Secretair, Laurids Skau, og sin Casserer, Nis Steffensen, til Kongen for at forebringe ham deres Anliggender. Ved deres Nærværelse i Kjøbenhavn samledes, efter forudgaaet Jndbydelse fra de 3 Stænderdeputerede for de mindre Landeiendomsbesiddere Dhrr. Kammerraad Drewsen til Strandmøllen, Landsoverretsprokurator Balthazar Christensen til Grøndal og Sognefoged C. Petersen til Carlslunde i Løverdags Eftermiddag Kl. 5 et Antal af omtrent 250 Landboere, af hvilke over Halvdelen tilhørte Bondestanden, i Ballerup Kro, for ved et Festmaaltid at vise denne Deputation de sjællandske Landboeres Deeltagelse i Slesvigernes nationale Kamp og Bestræbelser. Kammerraad Drewsen indførte Gjæsterne for de Forsamlede, der hilsede dem velkomne med et Hurra, og indtog derpaa Forsædet ved det tætsluttede Bord. Proc. Christensen aabnede Maaltidet med et Hurra for Danmark og dets Konge", som han indledte dermed, at det var en engelsk Skik, at begynde enhver Fest med en Skaal for Kongen som Statens første ophøiede Repræsentant; dette var vor Konge ifølge Forskjellen mellem Statsforfatningerne vel ikke ganske i samme Betydning som den engelske, men ved et Festmaaltid af national Charakteer burde Kongens Skaal alligevel altid indtage den første Plads, fordi vor nuværende Konge ligesom hans Forgænger, efterat en lang Række tydsksindede Konger og heelt tydske Dronninger havde beklædt Danmarks Throne, var en ægte dansk Konge, der havde varm Følelse for Nationaliteten og forhaabentlig hverken vilde savne egen Kraft eller den fornødne Bistand, til at haandhæve den mod alle fremmede Anmasselser. Derpaa sang man "Danmark deilig Vang og Vænge" som ledsagedes af endnu et Hurra for Danmark. Kammerraad Drewsen tog nu Ordet og foreslog, idet han skildrede det Mod, den Dygtighed og Udholdenhed, som de nordslesvigske Bønder havde viist, ved at reise sig for deres undertrykte Sprog og Nationalitet mod deres schleswigholsteinske Embedsmænd, en Skaal for Gjæsterne, som naturligviis modtoges med uendelig Jubel, der fornyedes da Laurids Skau fra Sommersted derpaa reiste sig og talte saaledes: "Mine Herrer, Naar man stedse skal kæmpe med Modgang og Modstand, saa kan man vel holde ud en Tid, men Svækkelse vil dog efterhaanden indfinde sig og Modet gaae tabt, hvis man ikke fra en anden Side kan finde den Sympathi og den Understøttelse, der er istand til at styrke og opretholde Kræfterne. At disse Ord indeholde en uimodsigelig Sandhed, derom kan Jngen være eller blive bedre overbeviist end netop viVi befinde os i den Stilling, at vi bestandig staae i Kampens Hede, bestandig udsatte for Angreb, bestandig i Fare for at vorde et Folks største aandelige Gode berøvet, nemlig Sprog, og Nationalitet. Denne Kamp er saa meget haardere, som den ikke føres med Ligemænd, men med mægtige Overmænd, med den dannede og intelligente Deel af Folket; og hvor svært det bliver os som simple Bønder at holde ud, hvor der skal kæmpes med aandelige Vaaben, er Noget, som mine Herrer ville indsee, uden at vi behøve at give en Skildring af Tingenes sande Tilstand, der baade vilde blive sørgelig og rædsom. Saameget glædeligere er det derfor, naar vi overalt hos det danske Folk gjøre den Erfaring, at man ikke alene sympathiserer med os, men ogsaa har isinde at yde os al mulig aandelig og materiel Understøttelse; at det danske Folk har fattet den alvorlige Beslutning, at de slesvigske Løver, som i Aarhundreder have været en Prydelse i de danske Kongers Skjoldmærke, ikke skal rives ud eller gaae under for Nordalbingernes Nælde. – Denne Overbeviisning, som vi kan bringe hjem med os til Nordslesvigs Beboere, vil bidrage overordenlig til at styrke deres Mod, og give dem Kraft til at gaae frem paa den engang betraadte Bane. Vi takke dem, mine Herrer, for den Ære, De bevise os idag, ikke alene paa vore egne, men ogsaa paa vore Landsmænds Vegne; thi vi ere ikke saa forfængelige, at vi kunne indbilde os, at dette Selskab er arrangeret alene for vor Skyld; vi troe meget mere, at det er skeet for at vise vore Landsmænd, som vi her repræsentere, at de ikke staae ene, men at de meget mere stedse kunne gjøre Regning paa al den Understøttelse som indenfor Lovens Grændser kan ydes dem. J Henhold hertil tillader jeg mig at foreslaae en Skaal for Enighed, og Sammenhold, og dette især naar det gjælder Staten og Nationaliteten. Altsaa for Enighed og Sammenhold, naar det gjælder!" Da Kammerraad Drewsen til dette med kraftig Stemme, fri Holdning og en trods sine eiendommelige Nuancer fuldkomment correet Udtale holdte Foredrag, knyttede den ironiske bemærkning, at nu vidste man dog af egen Erfaring at Schleswigholsteinernes Paastande at Høidansk og Platdansk vare to forskjellige Sprog, og at det sidste var et for de egentlige Danske aldeles uforstaaeligt Jdiom, vare fuldkomment sande, thi han var overbeviist om, at ikke en eneste af de Tilstedeværende havde forstaaet et Ord af hvad Laurids Skau havde sagt, men dog vilde han blot ønske, at Slesvigerne og de øvrige Danske stedse maatte forstaae hinanden saa godt som de Tilstedeværende havde forstaaet Skau, fulgte en ny Storm af Applaus, som atter gjentoges under og efter Afsyngelsen af følgende nye Vise af P. R. "Nu har vi Leddet hængt tilret; Og Gud vil Vangen hyre, "At ingen Fremmed bryder det: – Saa mælte Dronning Thyre. Men tidlig sluktes Thyras Aand, Og Leddet sank for Fjendehaand, Og smeddet blev et Slavebaand, For Anguls frie Sønner. Hvor Danmarks Hertug, Knud med Staal Skrev Venden danske Love, Tør nutildags det danske Maal. Sig knap til Thinge vove; Der staver nu hver Skolepog Helt drøvelig sin tydske Bog Der tør Guds Ord i Hjertets Sprog, Ei Vei til Hjertet finde. Har da det danske Folk ei Grist Af Fædres Kraft tilbage? Har det mod Vold og Argelist Til Værn kun daadløs Klage, Og vil det pleie Ro og Mag. Jndtil det seer engang den Dag, Da Danmark himmelfaldne Flag, For Brændenelden" stryges, Nei, Brødre, ne vi har udtømt Vor Kummers Kalk til Bunden, Og al den Lykke, vi har drømt, For Nuets Krav er svunden: Hvad Folket vil, det Folket kan; – Nu vil vi, at vort Fædreland, Forynget skal fra Gravens Rand Til Seir og Frihed stige Og see. – det lysner alt i Syd: Midt paa de Tydskes Thinge Peer Hjort Lorenzen slog til Lyd Med Modersmaalets Klinge; Og Thoras Vold er reist paa Tryk, Og Slesvigs Bønder, Ryg mod Ryg, Vil slaae en Skandse fast og tryg Om Danmarks nye Rige! Derpaa fulgte en Skaal for P. H. Lorenzen, udbragt af Procurator Christensen; hvorefter Etatsraad, Rentekammercommitteret Povelsen udtalte On sket om en rigtig Benyttelse af Stænderanordningen og Communalloven; man havde hørt Andre tale og Constitution og Skattebevillingsret, og dog nu at indskrænke sig til Ønsket om Offentlighed og Besparelser i Rigets Finantser, men under de nuværende Omstændigheder saae han i den fulde Benyttelse af de tvende ovennævnte Anordninger den bedste Garanti for Landets fremtidige Udvikling til statsborgerligt Held og Velvære. Herpaa fulgte en Togst af Sognefoged C. Petersen for "den danske Bondestands ærværdige, utrættelige og uforfærdede Talsmand Kammerraad Drewsen; derpaa en af Capitain Jespersen til Grønneberggaard for borgerlig Selvstændighed og en dygtig Opposition, hvorefter A. P. Liunges Sang: "O Gudskelov, at Pressen dog fik Luft, blev afsungen. Sogneforstander Jacob Møller i Eibye, Glostrup Sogn, udbragte nu en Skaal for almindelig Værnepligt. Det var en hellig Pligt, yttrede han, for alle Stænder at værne og Fædrelandet, og ingen Undskyldning eller Paaskud burde kunne fritage for dens Opfyldelse. En lidt for kort Fod eller en halv Finger var ikke til Hinder for at føre Vaaben; men nu saae man ofte at de udskrevne Karle fritoges af slige ubetydelige Aarsager. Han havde saaledes af 16 Karle fra een By, seet at kun de 2 duede, men han meente som saa, at de 14 vel vare gaaede i Feltskærerens Lomme. Naar en Karl kunde tjene en Bonde til hans Tilfredshed, maatte han ogsaa kunne føre et Gevær, og den der ikke kunde det, burde ikke derfor være aldeles frie, men maatte bruges til andre Arbeider, for Ex. at opkaste Jordvolde, og han var da overbeviist om at der ikke blev saa mange Krøblinger som der nu er. Nu fremførte Procurator Christensen Ønsket om Dannelsen, af en oplyst Middelstand, en virkelig Trediestand, som den nødvendige Grundvold for vor fremtidige politiske Udvikling. Hr. Frederik Barfod udbragte en Skaal for Nordens Enhed. Man havde nylig slaaet et Samfund ihiel, fordi det ønskede literairt og socialt Samqvem mellem Beboerne i de skandinaviske Riger, men han gik meget videre. Han vilde rolig og uden Frygt vedkjende sig, at han i denne Henseende gik ligesaa vidt som Frederik den 6te gik 1810; han ønskede ikke blot Nordens aandelige Enhed, men ogsaa den politiske, ja endog den dynastiske, som Carl Gustav, Carl XII, Christian V. Frederik V og endelig Frederik vi havde stræbt efter, ønskede han, naar Omstændighederne førte den med sig, men han protesterede mod enhver Enhed af samme Art som Norges forrige Forbindelse med Danmark, han ønskede kun en fri, paa Folkenes Sympathi og gjensidig Agtelse for hinandens Eiendommeligheder, bygget Forening. Han mindede endelig om, at paa denne Dag (4de Novbr.) var netop Forbundet mellem Sverrig og Norge sluttet. Efterat derpaa Barfods Sang "J Dybet hamrede de travle Dverge var afsungen, knyttede Cand. C. Ploug til de tidligere udbragte Toaster for borgerlig Selvstændighed og en oplyst Middelstand, Ønsket og Selveiendoms Udbredelse, idet han viste, at Embedstanden ikke kunde udgjøre nogen kraftig Middelstand, thi dertil var den altfor afhængig af Regjeringen, fra hvem den skulde have sin Ansættelse, sin Forfremmelse, sine Titler, Ordener o. s. v. Ei heller Borgerstanden i Kjøbstæderne kunde udgjøre en saadan Middelstand, thi dertil vare vore Kjøbstæder for smaae og forarmede; det skulde ialtfald være Borgerne i Kjøbenhavn, da denne Stad saa at sige er vor eneste Kjøbstad, men disse toge førendeel Hensyn til deres høie og fornemme Kunder, som de ikke turde støde for Hovedet. En oplyst og selvstændig Trediestand, i Danmark kunde altsaa kun dannes af Bondestanden, men for dennes Oplysning og Selvstændighed var Selveiendom en absolut nødvendig Betingelse. Dette viste sig alt her i Kjøbenhavns Amt, hvis Bønder stode langt over de talrige Fæstebønder i Sjælland i Oplysning og Selvstændighed, men selv de havde endnu neppe ganske forvundet Følgerne af deres Forfædres Trældom. Han skulde tage meget feil om de ikke endnu følte en vis Skjælven i Blodet, en vis Bøielighed i Ryggen, naar de befinde sig i Nærheden af Herredsfogder, Amtmænd, Adelsmænd, Forvaltere og andre slige Herrer. De nordslesvigske Bønder afgave derimod et godt Exempel for Selveiendoms Gavn; thi de vilde ikke havt Mod og Kraft til at reise sig til Forsvar for deres Nationalitet mod samtlige deres Embedsmænd eller til at fremtræde for Kongens Throne og forlange deres Ret, hvis de ikke fra Arrilds Tid af havde været fribaarne Odelsmænd. Selveiendom var fornøden til at danne selvstændige Mænd, ligesom Skattebevilgningsret til at danne frie Borgere; hiint var det Første, og dette det Andet. Laurids Skan kaldte nu Forsamlingen i Erindring, hvad den dansk-slesvigske Sag skyldte Flensborg, som, uagtet den var tydsk, holdt paa Forbindelsen med Danmark, og hvis Deputerede i den slesvigske Stænderforsamling havde stemt med de danske Bønder, samt den fædrelandssindede jydske Stænderforsamling, i hvis Skjød Slesvigernes Nødraab havde fundet en saa varm og kraftig Gjenklang. Endelig opfordrede Kammerraad Drewsen til at tømme et Sorgens Bæger. Efterat have viist Trykkefrihedens store Vigtighed og den danske Presses Fortjenester, saavel afden politiske Udvikling, som af Nationalbevidsthedens Opvækkelse og befæstelse, erindrede han om, at Frederik den Sjette var bleven priist over hele Europa som et Mønster for Fyrster, fordi han ved sin Jndtrædelse i Statsraadet gav Pressen fri, men at hans forandrede Raadgiveres Værk, Frong. 27de Septbr. 1799, dengang den udkom, almindelig var bleven betragtet som en fuldkommen Tilintetgjørelse af Trykkefriheden, hvilket Yttringer af Datidens Skribenter noksom bevidnede. Hvor sørgelig Pressens Tilstand i den nærværende Tid maatte være, var altsaa især vitterligt deraf, at hiin Forordning nu stod for os som Maalet for vore dristigste Ønsker, som det forjættede Land, hvortil vi længtes tilbage. Men i Stedet for at der viste sig nogen Udsigt til at opnaae dette, blev Pressens Stilling Dag for Dag missligere; efterat en Række Reskripter og Placater først havde føiet betydelige Jndskrænkninger til Forordningen 27de Septbr. 1799, havde Placaten 1ste Novb. 1837 at Straf for Mangel paa pligtskyldig Opmærksomhed, og saaledes gjort sandhedskjærlige Mænd det høist vanskeligt, for ikke at sige umuligt, med Frimodighed offentlig at fremsætte deres Meninger. Siden den Tid vare Pressesagerne blevne forvandlede til Criminelsager, og Journalisterne bænkede blandt Tyve og Røvere, derfra var man gaaet over til at forfølge Talefriheden, og i den allernyeste Tid havde man begyndt at sætte Redacteurer paa Vand og Brød, at fordømme for Uærbødighed, Ubeskedenhed, ja endog for Tankestreger, og endelig havde Presseforfølgelsen naaet sin Høide ved Undertrykkelsen af Artikler af politisk Jndhold uden Sags Anlæg, hvorfra der kun var eet Skridt til fuldstændig Censur. – Maaltidet sluttedes med den sædvanlige Skaal for Præsidiet, hvorpaa Forsamlingen, i hvilken der den hele Tid havde hersket en oprømt, gemytlig Stemning og al ønskelig Frihed og Liighed, strax adskiltes. Den slesvigske Deputation og Kammerraad Drewsen ledsagedes til Vogns af et mange Gange gjentaget Hurra. Af dette Blad udgaaer eet Nummer om Ugen, og som Følgeblad dertil udgaaer Kjøbenhavns Amts LandcommunalTidende", med omtrent 6 Nummere i Qvartalet. Prisen er 3 Mark hvert Qvartal. Man tegner sig for Bladet paa Postcontoiret i Kjøge, hos Dhrr. Boghandlere Meulengracht i Næstved, Bertelsen i Holbek, Vosbein i Hillerød, Wagner i Helsingør, Milo i Odense, Jessen i Svendborg, Thjerry i Nalskov, Gjegengack i Maribo, Berggreen i Nykjøbing paa Falster, den Jessenske Boghandling i Aarhuus, Holm i Horsens, Smith i Randers, Termansen og Andersen i Ribe, Dhrr. Bogbindere Mehl i Roeskilde, Hansen i Slagelse, Møller i Skielskør og Thune i Veile, Hr. Skolelærer Jensen i Ringsted, Dhrr. Kbd. Gjørup i Storeheddinge, Hald i Frederikssund, Præst og Vordingborg Omegn hos Huusmand Peder Hansen i Lundby pr. Præst, Gaardeler N. Oltesen i Fredericia og Skomagermester N. Hansen i Rudkjøbing. J Kjøbenhavn hos Redacteuren, store Regnegade Nr. 250, og hos Udgiveren, Klædeboderne Nr. 101, 2den Sal i Sidehuset, hvor Bidrag til Bladet ogsaa indsendes. Trykt i det Brünnichske Bogtrykker ved J. C. Lund.