Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-10-11
Samme Morgen havde General Junot, efter Sædvane, taget ham med sig i sin Vogn til lichy. Generalen var en stor Ven af Declamations-Kunsten, og da han maaskee var en ligesaa enthusiastisk Beundrer af Elevens An digheder, som af Mesterens Talenter, saa var det ikke ofte, at han forsømte vore Morgentimer. Vi repeterede nogle Steder, af Athalia, ophigenia og Esther. Junot declamerede ret godt, især var han heldig med de kraftfuldeste Steder. Hans Udvortes passede godt til de Partier, hvori Talma udmærkede sig, og ligeledes til Shakespeares Helte, hvormed Ducis har gjort os bekiendt. Beggeistret foredrog han et Sted, som syntes udtrykkelig skrevet for ham, og som endtes saaledes: Un soldat parvenn, co mot de Vinsolence A tout autre soldat paraitrait une offenso, Moi, Jame a repeter qua force de vertu Vai merito ce nom de soldat parvenu.*)*) Junot satte en roesværdig Stolthed i at fortælle Op Tilgiv at jeg forlader Dem," sagde Juliette til Generalen, saasnart han havde endt sin Tale, jeg maa ombytte min Morgendragt med en mere passende, efterdi jeg hvert Øieblik venter Dhrr. Fox, Erskine og Adair, hos hvem jeg for nylig er bleven indført, og som have anmodet mig om, at blive indbudne til Frokost tilligemed General Moreau. Det vil være dem en Fornøielse, ogsaa at lære Dem at kjende, og jeg haaber derfor, at De bliver. Vil Hr. Lafond ogsaa unde mig sit Selskab, saa kunne vi fortsætte vore Studier, saasnart hine Herrer have forladt os." Lafond undskyldte sig, fordi han, Klokken 1, skulde være paa Prøve i Comedie Francaise, men Generalen, som ikke var hindret ved noget andet Engagement, greb med Glæde Leiligheden til at komme sammen med de interessante Reisende, hvis glimrende Rygte allerede var kommen foran dem til Frankrig. Da Damerne vare borte, indtraf Herrerne Nabonne og Dupaty. Den Første var bekjendt for sine Talenter og behagelige Manerer og gialdt for et fuldkomment Mønster paa fransk Urbanitet. Emanuel Dupaty var en Søn af Præsidenten af samme Navn, og hans literaire Arbeider havde allerede anviist ham en Rang iblandt Frankrigsrindelsen til sin glimrende militaire Løbebane, hvilken han, som saa mange Andre paa hiin Tid, skyldte et lykkeligt Øieblik og en overordentlig Aandsnærværelse. Da Buonaparte, ved Toulons Beleiring, traadte for Fronten og forlangte En, som kunde opskrive, hvad han dicterede, tilbød Junot sig. Neppe var han færdig med den første Side af sit Manuskript, saa slog en fra Fæstningsværkerne udkastet Haubitsgranat ned, saa tæt ved hans Side, at den bedækkede ham fra Øverst til Nederst med Støv. Ei," sagde han ganske koldblodig og afstøvede sit Papir, det er dog ret høiligt af Fienden, at han skaffer mig Sand i det Øieblik, jeg behøver det. Dette behagede Bonaparte, og han gjorde ham til sin Adjutant. Een Stierne herskede over Begges Skjæbne, og Junot nød et hurtigt Avancement, som dog endtes med en høist sørgelig Død. meest agtede Digtere. Strax efter kom ogsaa Hr. Longchamp, som vilde indhente La Harpes, Mening om sit nye Stykke: "Le Seducteur amoureur" og derfor læse det for os, inden han sendte det til Committeen for Comedie francaise. Efter ham kom Herrerne Lampignon, Mathieu og Adrian Montmoreney, hvis udmærkede Navne nu have ophørt at medføre Døden for dem, der bære det, og som, fremstigende af Revolutionens Mørke, medbragte til en ny Verden den franske Adels Sirlighed og Characteertræk, hvori man lettelig kunde spore Fordringen paa deres Forfædres Hæder. Endelig kom nu ogsaa General Moreau, og faa Minuter senere fulgte Dhrr. Erskine, For og Adair. Saaledes samledes, fra Nutiden og den gamle Tid og fra forskiellige Lande, Mænd, som neppe kjendte hverandre uden af Navn. De recognoscerede først, inden de talede, og Underholdningen blev i Begyndelsen, mat og tvungen, trods Narbonnes Talent til at give dem Liv og Afverling; men nu kom Damerne igjen, og den kolde Formelighed forsvandt. Juliette traadte hen til Hr. For og sagde til ham med den Ynde, som saa udmærket charackeriserer hende: "Jeg glæder mig overden Ære, at see en Mand i mit Huus, der ikke er mindre agtet i Frankrig, end beundret i sit eget Land. Tillader De mig, at forestille mine Venner for Dem og for Dhrr. Erskine- og Adair," og nu nævnte hun alle de Herrer, som vare tilstede, med en fiin Hentydning paa det Talent, hvorved enhver af dem udmærkede sig. Derefter forestillede hun de Fremmede for sin Moder og sine Veninder, og fra nu af blev Conversationen almindelig. (Fortsættes).