Aalborg Stiftstidende, 1836-02-01
Publicum har i den senere Tid været Vidne til en Strid, der har vakt stor Opmærksomhed og tillige en retfærdig Harme hos enhver Retskaffen, formedelst den oprørende Ringeagt for Talent og Fortjeneste i der under den er viist af det Blad, som har opkaseet sig baade til Ordfører og Dommer i sidste Jnsants, men som altfor synlig mere har stræbt efter at ramme og haane en enkelt Person, end efter at gavne Sagen, ved at befrie det Sande og Nyttig fra de Lænker, der skal være paalagt det. Hr. Generalkrigscommissair v. Abrahamsons Virksomhed for og ved den kongelige militaire Høiskole har i Kjøbenhavnsposten fundet en Critiker, der ikke har anseet det under sin Værdighed at fremdrage og fordreie personlige Forhold, som aldeles ikke have noget at gjøre med Høiskolen, for derved at give sine Angreb større Kraft. Det er imidlertid gaaet med disse Bestræbelser, som det, til Ære for den offentlige Mening, gaaer med de fleste Bestræbelser, der synligen ledes af personligt Had; de have havt en Virkning, der er den, som man i sin Heftighed havde venten deraf, aldeles modsat. Deres sande Caracteer har saa tydelig forraadt sig, at Mænd, som sikkert ikke ere partiske for Hr. v. Abrahamson, af Jndignation over den Kaadhed, hvormed man vilde gjøre ham til en Gienstand for Spot og Haan, have henvendt deres Opmærksomhed paa Sagen og selv søgt at drøte den. Til disse Mænd hører jeg, som ikke staaer i nogetsomhelst Forhold til den Angrebne, men dersom en oprigtig Ven af Ret og en erklæret Fjende af den kaade Færd, hvis Motiver ere Hevnelystpersonlig Uvillie og Egennytte, og hvis Hensigt er at kaste Skygge paa en Mands Caracteer og Ære, her tillader mig at anføre min Mening om Sagen. Kjøbenhavnsposten har paastaaet, at det ikke var Railleri, da den i sin oprørende Fryd over, at Hr. v. Abrahamson endeligen havde fratraadt sit Embede ved Høiskolen, fandt ham i sin rette Sphære iblandt Tabeller og Tal, endskjøndt den, besynderlig nok, paa samme Tid, meente, at en Mand, der tiltraadte et Embede under ham, deri kunde finde Leilighed til at uddanne sig til Armeens Reformator. Troer Kjøbenhavnsposten da virkelig, at man, alene ved med Dumdristighed at nægte sin aabenbare Lyst til at forkleine, kan indbilde Publicum, at man er Uskyldigheden selv. J Sandhed, det er at gjøre Folket, hvis Organ dette Blad saa gjerne vil ansees for at være, en meget slet Compliment. Jeg er overbeviist som, at Alle, der læse med Eftertanke, selv uden at kjende den Aand, der i det Hele udtaler sig i Kjøbenhavnsposten, endnu, og med Grund, ere af den Mening, at den virkelig har villet insinuere, at Hr. v. Abrahamson virkelig er paa sin rigtige Hylde, hvor det kommer an paa en aandløs Beskjæftigelse med Tabeller og Tal. - Og hvo er da denne Mand, som hvis Virksomhed dette Blad tiltroer sig saamegen Kundskab, at det med Haan kan reducere ham til en blot Regnemaskine? - Han har fra sit 14de Aar, da han blev Officeer i Artilleriet, - et Militairfag, hvori kun den Kundskabsrige taales og kunden Talentfulde kan udmærke sig, - været anseet som en af de meest dannede Militaire, der med Jver har søgt at udvikle sine Evner; han har lagt Grunden til den indbyrdes Underviisnings Udbredelse i Danmark og - saa villig jeg end er til at underskrive Alt, hvad der fornuftigviis kan siges saavel imod Methoden selv, som imod de Former, hvorunder den i Begyndelsen udøvedes - derved har han sat Liv og Bevægelse i Skolevæsenet, henvendt Regjeringens Opmærksomhed paa denne vigtige Gjenstand, og været den fornemste Aarsag til mange nye Skolers Oprettelse, hvilket, selv om Methoden end leed en total Forandring eller endogsaa reent forsvandt, dog vilde give en gavnlig og varig Jndflydelse paa Almeenhedens Jntelligents. Han har som Directeur for Døvstumme-Jnstitutet været ivrig for at give denne Stiftelse hensigtsmæssige Forbedringer, og som Directeur for det kongelige Steentrykkeri virket med Kraft til denne vigtige Kunstanstalts Opkomst og Fremme, hvilket imidlertid ogsaa har erhvervet ham liden Erkiendelse og paadraget ham mange. grundløse Angreb. Hr. v. Abrahamson har endeligen ikke blot havt den første Jdee til Oprettelsen af den kongelige militaire Høiskole, men ogsaa viist end saadan Virksomhed ved dens Oprettelse, at man neppe vil nægte ham at have været den, som dennes Indretning nærmest skylder sin Tilblivelse og sit Fremme, og hvormeget man end har ivret mod Underviisningsmaaden og Bestyrelsens Caracteer, hvormange Forslag, der end ere gjorte til dens Sammensmeltning med det polytechniske Jnstitut, hvor stærkt man end har yttret sig om, at Høiskolen koster for meget, saa har man dog endnu ikke nægtet, at Jndretningens i sig selv er god og gavnlig, at den mægtig har bidraget til at udbrede ægte videnskabelig Sands og Dannelse iblandt Militairet og at den i Fremtidens maa blive af megen Nytte. Ved den projecteredes Sammensmeltning af begge Jnstituter har man, uagtet den Uvillie, som deraf har fremlyst mod Høiskolen, dog stedse havt for Øie, i den nye Indretning, som skulde fremgaae af denne Sammensmeltning, at vedligeholde den militaire Dannelse, endskjøndt man gjerne vil skyde den saaledes tilbage, at den maatte blive til en Bisaag. - Vi see saaledes, at Hr. v. Abrahamson virkelig har viist megen Virksomhed paa sine militaire Løbebane, og at den har været af en Natur, der noksom beviser Enhver, som uden Fordom vil betragte den, at han er en Mand af Aand, Talent og langtfra ikke almindelige Kundskaber. Den raillerende Tone, hvori Kjøbenhavnsposten har fortalt, at den Kreds, hans Evners Natur nærmest anviserne ham, er beskjæftigelsen med Tabeller og Tal, viser derfor især med hvilken Letsindighed og ringe Agtelses for Fortjenester og hæderlig Virksomhed, dette Blad ikke undseer sig for at bedømme Mænd, der, entens formedelst deres Personlighed eller af andre Grunde, have den Ulykke at mishage det. Den hele Høiskolestrid synes egentlig at dreie sig, om, at man ønsker Frihed i Underviisning; det er fornemmelig den strenge Forskrift angaaende hvad der skal læres og paa hvad Tid det skal læres, som man støder sig over og kalder Pedanteri, gammeldags militair Stivhed, en til Tiden og dens Aand upassende videnskabelig Demarcationslinie. Det er langtfra ikke min Mening, at alle, der havel ført denne Anke mod Underviisningen, have gjort det i af personlig Uvillie imod den, fra hvem de troe, at Bestemmelserne have deres Oprindelse; flere høitagtede Mænd, der have yttret lignende Meninger, havel sikkert anseet sig for overbeviste om, at Høiskolen virkelig følger en urigtig Underviisningsmaade, men de have ikke betragtet Sagen fra dens rigtige Synspunct og altfor ubetænksomt anvendt det ved et Universitet Rigtige paa Høiskolen; de derimod, som staae Indretningen saa nær, at de kunne kjende den, og dog fremsætte ovennævnte Ansknelse, maa sikkert af personlige Grunde have lukket Øinene for Sandheden, eller gaaet den forbi for at saare Personligheder. Vistnok er det rigtigst, at de Studerende ved et Universitet have den størst mulige Frihed til at lægge sig efter de forskjellige Videnskaber, i det Forhold, hvori de siden selv ville anvende dem, og Staten kan ikke have meget derimod, da det maa blive deres egen i Sag, om de ved Exammen have de til den attraaede Caracteers Opnaaelse nødvendige Kundskaber, ligesom den ogsaa siden har Ret til ikke at give dem Embeder, der ikke have den Dannelse, hvilken Staten gjor Fordring paa. - Men ganske anderledes er det, naar den Studerende bliver understøttet eller endog saa lønnet for at erhverve sig visse Kundskaber i en vis Tid ved en Anstalt, hvori Flere end han skulle nyde samme Underviisning. Her maa denne være bestemt med Røiagtighed, hvis den skal fore til det bestemte Maal. J dette Tilfælde er den militaire Høiskole; dens Elever lønnes og ere altsaa forpligtede til, saavidt muligt, at erhverve sig de Kundskaber, der gjøres til betingelse for deres Lønning og fremtidige Ansættelse. Her er Underviisningen Tjeneste, og for at Eleverne kunne udføre den fyldestgiørende, maa samme Nøiagtighed og Punktlighed være paalagt Lærerne. Man vil indvende, at disse ved et strængt Reglement tabe i Anseelse: men skulde man da virkelig i vore Tider, da manskæmper saa ivrigt for Friheden, være saa bunden til Formen, at man absolut skal sammenblande Lærernes Virksomhed og Duelighed med den Form, hvorunder han udøver dem. Jeg kan ikke troe, at Høiskolens Lærere, hverken i eller udenfor den, kunne tabe det Mindste i den Anseelse, de have Krav paa, fordi de, under Mulct, ere forpligtede til at indfinde sig til bestemt Tid, ligesaalidet som det ikke kunde være Universitetets Lærere til nogen Æreskrænskelse, om de, under Mulct, bleve paalagte at begynde deres Forelæsninger til det bestemte Klokkeslet, for at den flittige Student ikke skulde udsættes for at spilde sin Tid. For den nøiagtige Mand er denne Bestemmelse ikke til, og den Anseelse, som den Unøiagtige kan tabe ved at give Mulct, bør han allerede have tabt ved Forsømmelsen af sin Pligt, og den Ringeagt, som derved vises hans Tilhørere; ja kjeg troer endogsaa, at en ærekjær Officeer heller betaler en Mulct for en tilfældig Forsømmelse end modtager en Jrettesættelse. Desuden maa man dog vel ogsaa tage Hensyn til, at den kongl. militaire HøiAskole er en Militair=Anstalt, og de, der saa ivrigen tale om Underviisningsfrihed, bulde dog sid at i de frieste Lande ere Militairskolernes Reglementer meget strenge. Et ikke uvigtigt Document til Oplysningen af denne Strids Caracteer troer jeg at have fundet i Dhrr. Capitainer de Mesas og v. Baggesens Erklæring i Dagen Nr. 30 og jeg tillader mig derfor at anføre følgende bemærkninger derom.