Corsaren, 1841-02-12
De traf paa en Blinddør. Naar en Flok brødløse Bogtrykkerdrenge og en Deel unge Mænd, som besidde Kundskaber, men ikke Erfaring - Begeistring for Ret og Sandhed, men ikke Viisdom, bide om sig som galne Hunde og i deres Vildskab bortjage et gammelt lændelamt Æsel, som kaldte sig Herre, hvad gavner deres Heltedaad saa dem og deres Samtidige? Naar Bersærkerne have udraset, saa falde de af Mathed i Søvn, og medens de sove, stjæler Ræven Æselets Stol og Skammel, og, naar de saa atter vaagne, saa siger han peent: "Godmorgen" og fortæller, at han, gjennemtrængt af Agtelse for de sovende Helte, har lagt sin Hat paa deres Sæde for saaledes at kunne holde det aabent for dem, indtil de atter skulde ville behage at indtage det. Heltene takke for pligtskyldig Omsorg. "Nu ville vi først i Friheden nyde en Kop Kaffee og en Cigar; lad kun Hatten ligge, indtil vi komme tilbage!" Men, medens de drikke og ryge og juble, forskandser Reinecke sig paa Stolen, og naar de saa vende tilbage og ville tage Sæde, saa siger han: "Mine Herrer, gaae J kun og nyd Eders med Blod kjøbte Frihed i Glædens Arme. Sædet er ikke meget bekvemt, men jeg, Eders Ven, skal nok holde det for Eder nu som forhent. Hver Gang de nyse, siger han Prosit, men Herre blev han, og Trælle bleve de. See, de kjække Gutter brækkede jo rigtignok et Hul i den ydre Muur, men saa traf de paa een indenfor denne, og mod denne rende de endnu deres bløde Pander blodige uden at kunne rokke den. De pillede den yderste Trevlhud af en Kokosnød, men den indre Skal, den kunde de ikke bryde, den formaaer kun en heel Nations fornuftige Villiekraft at knække. Naar et Folk, hvis Forfædre endnu ere som et Lys for Verden, efterat det i Aarhundreder paa den fra Fædrene nedarvede Grund havde været fremmede Barbarers lydige Træl, endelig afryster de blodige Lænker og hellere vil døe Marterdøden paa Pælen og i Baalet, end vedblive at være Hund, hvor det er født til at være Herrer, saa er dette et Syn, der er herligt at stue, saa kalder man en saadan Kamp hellig og retfærdig. Men naar det siden viser sig, at dette selvsamme Folk er for svagt til at kunne staae paa sine egne Been, naar barmhjertige Samaritanere i Pialter og i Kongekaaber ile til fra Øst og Vest og Nord for at være det en Krykke og et Sværd, naar Folket ved disse gode Mænds uegennyttige Bistand undløber Barbarernes Svøbe kun for at faae en fremmed Dreng til Herre, naar Folkets gjæveste og ædleste Helt, den første, der vovede at slynge sin Fakkel mod Barbarer- nes Galeier, faaer Riis af Drengens Tjenere, fordi han ikke vil være artig i sit Buur, saa maa man vel med Veemod tilstaae, at Folket er stødt paa en Blinddør. Herligt var det at see til, da Hermans unge Sønner, fulde af hellig Kjærlighed til Fædrenes Arne og Fædrenes Sprog, frivilligen lagde sig som Stene i Slyngen, hvormed Germanias Davider dræbte den store Goliath fra den lille Ø. Mærkeligt var det at see til, hvorledes de smaae Davider rakte og strakte sig, da Goliath var død, hvorledes de bruskede Kjæmper med Haan kastede Stenene af Tasken og grebe Korporalstokken og Vatpantseret. Herligt var det at see til, hvorledes de bortkastede Stene samledes i en Vennekreds og sværmede for Dyd, Kraft og Sandhed; yndigt løde Eders Hymner, J langhaarede Drenge, naar J sang om Frihed og om det i Eenhed gjenfødte Teutonia; med Eder sværmede jeg, med Eder turnede jeg, med Eder jublede jeg, da jeg var ung, og, naar jeg sang Eders Smollis, randt hede Venskabstaarer ned af mine Kinder. Men nu begynder jeg at blive gammel, og I vel ogsaa. Nu ligger jeg uden Glæder og uden Sorger i min Sopha og ryger af en Tyrkepibe, medens J arbeide i Tugthusene, mestrede af en dygtig Stok, nu leer jeg af Eders Daarskaab, thi ogsaa J rendte Panden mod en Blinddør. Men hvad er det for lændestærke, skulderbrede, vadmelsklædte Knøse, der staae som Stængsel for Dalen hist nede? Foran dem ligger jo en Vold af blankt bepantserede, rigt befjedrede døde Kroppe? Det er et heelt Folk, der med Eenhed i Villen, Eenhed i Viden, Eenhed i Kraft vilde være frit og - blev det. Disse gik ind ad den rette Port; at deres Efterkom faldt i Søvn paa Frihedens Bolster, kan ikke dem tilregnes. Nu gjælder det ikke stærke Lænder, men lyse Hjerner, ikke brede Skuldre, men Kraft i Sindet og Braad paa Tungen. Men, nu som forhen er et heelt Folks Eenhed i Villen og Viden den eneste rette Vei, den eneste Sti, der fører til den aabne Port. Dog, maaskee lovede jeg her formeget. Siden Daviderne ere blevne nodtvungne Fostbrødre og lade sig bruge som Fluesmækker i fremmede Folks Stuer, er vel et Folks Villen ikke tilstrækkelig.