Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-06-22
Samme Tid i Anglers Land. Frovin var paa Herresæde: Værdig monne han beklæde. Dannerkongens Stol for sand. Tvende Sønner fostred han Vig og Kette vel at mærke, Raske, muntre, store, stærke, Lød de Herrebud paa Stand. Frovins Herre, Vermund, saa Stout paa Danmarks Kongetrone, Bar i Fred sin gyldne Krone, Nød sin Mandom froe og glad. Lurens høje Brag og Larm. Var fast gangen ham af Minde, Da Attisle fik i Sinde: "Frovin føle skal min Harm. Derpaa ned til Danmarks Vang Gothen drog med Snekker mange; Balgene var ikke trange, Rask man Sværd i Kredsen svang. Men af Rotas Spyd berørt Segned Frovin uforfærdet, Tabte først i Døden Sværdet, Blev til Odins Sale ført. Vermund skjænked nu paa Stand, Frovins Sønner Herskerstaven, Faderen gik jo i Graven Som en ægte Dannemand. Men Attiske sligt fortrød, Væbned derfor Gothlands Skare, Bød i Leding atter fare, Og besvoer de Sønners Død. Vermund, Søn af Viglet, var Dannerkonge, Frovin Statholder i Slesvig Vermunds Søn, Uffe hiin Spaae, har Prof. Oehlenschlager besjunget. Da nu Vig og Kette saae Faren over dem at svæve, Lod de Hjelp hos Vermund kræve, Bød en Helt didhen at gaae. Folke – saadan Helten heed Jled over Mark og Fjorde, Traf just Kongen over Borde, Hvor han Skjemt og Morskab leed. Herre!" - saa lød Folkes Ord Glade Tidender jeg bringer! Hører, Kæmper, som omringer "Dannerkongens Egebord: Gothers Drot hidkommer nu, For at vi i dette Stævne Drabeligen kunne hævne Frovins Fald saa gram i Hu Vakkre Kæmpel raske Svend! - Hørtes Vermund nu at tale Sæt dig, Tørsten at husvale! "Sæt dig, som din Konges Ven! Vist du ikke Stunder fik Til dig underveis at pleie; "Lad mit Bord dit Savn opveje, Styrk dig med en Lædskedrik!" Herre!" – svared Folke nu Tak for Æren, du mig byder; "Naar Attisles Død os fryder Vil jeg komme den ihu. "Nu jeg ile maa igjen, Frovins Sønner kan ei vente: Hielp jeg lovede at hente; "Herre, lad os bringe den Da stod Kongen op fra Bænk, Greb Guldvægeret hiint røde, Bød ham det med Læben møde Og det gjemme som en Skjænk. Folke stod saa tankefuld Over Kongens blide Tale, Og hvert Træk sig monne male Dybt i Bægrets røde Guld. Diervelig han hæved nu Røsten over Kæmpeskaren: Før jeg flygte skal fra Faren Lover jeg saa fast i Hu At jeg skal med freidigt Mod, Som jeg dette Bæger tømmer, "Hvori Miødens Perle svømmer, Lædske mig paa eget Blod Luren gjaldred høit i Skye; Cimbrers Afkom Gothers mødte; Sværd og Skjold haardt sammenstødte, Høit paa Val lød Vaabengnye. Fremmest stedse Folke stred; Mod Attisle mon han hige, Som ved Flugten maatte vige. Døden hist ved Eiderens Bred. Stille blev det nu paa Val. Kæmperne dem søgte Hvile. Hisset Odin saaes at smille Fra sin høie Disasahl. Vermund som en Fader gik Mellem sine mange Brave Over brudte Vandringstave, Da saa skjønt et Syn han fik Folke laae paa Valen stor, Saaret - træt af Kampens Møje Smægtende han monne bøie. Hovedet mod blodig Jord. Der, hvor han saa mandig slog Lod han Blod af Saaret bryde Og i Kæmpehjelmen flyde. Dermed Tørsten han forjog Heel forundret uden Ord Dannerkongen monne stande; Han tilfulde maatte sande: Danskes Trofasthed er stor Folke fandt det slet og ret At man Liv for Løvte vover, Svared. - Danen Jntet lover, uden troe han holder det. P. C. Becker.