Adresseavis for Børn, 1780-12-27
Efter mange møysommelige Dage kom de endelig paa en Landevei. Enhver af dem havde noget at bære: Byron især havde en vaad og tung Cavay, samt et Stykke af en stinkende Søekalv, der tilhørde Capitainen. Veyen gik igjennem en Dod Avis tyk Skov og en hæslig Morads, hvor man ved hvert Trin sank i til Lænderne. Byron blev i denne forskrækkelige Egn tilbage, da han i Moradsen faldt ned af en opstaaende Stamme i et dybt Hul. Han slængde da sin Byrde fra sig, for at komme til sine Kammerater igien, som han og endelig naaede. Men da Capitainen talede ham til, fordi han ikke havde hans Søekalvekjød med, saa gik han over en Miil gjennem Skoven tilbage igjen, for at hente det. Ved hans Tilbagekomst blev han skilt fra sine Kammerater, efterat han havde bragt dem det stinkende Kjød, hvis Forskaffelse havde faldet ham saa suur, og hvoraf han selv ikke fik en Mundfuld at smage. Gandske udmattet af Hunger og Arbeyde faldt han i en dyb Søvn da Natten frembrød. Da han vaagnede igjen endnu noget for Dag, hørde han i nogen Frastand en Deel Stemmer, og saae strax derefter en Hytte. Han vilde gaae derind, men han fik adskillige Stød i Ansigtet, og blev afviist. Efter nogen Tid lod man ham dog gaae ind, og da de Vilde, som han fandt i Hytten, havde intet blivende Opholdsted der saa bad han dem og fik Forlov til at gaae med dem i deres Baad. De gik i Land igjen imod den følgende Nat, trakde deres Baad op paa Landet, forføyede sig i Øyeblikket derfra, og lode den arme Byron blive tilbage i en mørk og øde Ørken og i en skyllende Regn. Den følgende Morgen toge de ham dog med sig igjen, og landede paa et Sted, hvor der syndes at være en god Fiskefangst, og hvor de ogsaa forefandt mange Muslinger. Men i hvor udhungret Byron end var, saa gav han sig dog ikke Tid til at spise en eneste af dem, for ikke at forsømme et Øyeblik til at samle sig en Forraad, og han havde sin Hat næsten fuld, førend de gik i Baaden igien. Nu begyndte han at ville vederqvæge sig. Men i det han, uden at tænke paa noget Ondt derved, kastede Muslingskallerne over Borde i Søen, blev en Jndianer pludselig saa forbittret paa ham, at han slog ham ynkelig og vilde med al Magt kaste ham ud i Søen. Formodentlig kom dette af en vis Overtroe, hvorefter de holdt det for ugudeligt, at kaste Muslingskaller i Søen. Et lykkeligt Tilfælde forenede ham derpaa med hans Kammerater igien; de vare saa hentærete, at man neppe kunde kjende nogen menneskelig Gestalt mere ved dem. En af dem var imidlertid død af den forskrækkelige Befor Børn. sværlighed, de maatte udstaae, og en anden havde forladt dem, og fulgt med et Parthie Jndianere. Efter tre Dages Forløb kom de endelig til Den Choloe, og kom der med megen Møye og For Livsfare i Land. Det var i Junii Maaned, altsaa midt om Vinteren der, og nu syndes deres Ulykke at nærme sig sin Ende. Jndianerne toge meget venligt imod dem, og havde saa megen Medlidenhed med dem, at enhver vilde bidrage noget til at hielpe de arme Skibbrudne og disse udhungrete Vandringsmænd. Og disse nykomne Gjester vare saa forsultene, at de gjorde ikke andet den hele Dag end spisede. Hr. Byron siger, at den udstaaete Hunger havde gjort saa dybt et Jndtryk paa hans Gemyt, at han i nogle Maaneder derefter ikke havde kundet bare sig, at han jo i en Hast stak noget i Lommen af alle de Levnetsmidler, som han fik fat paa Det vilde blive for vidtløftigt, at fortælle deres videre Skjebne, jeg vil derfor lade mig nøye med, kun endnu at mælde dette, at de bleve førte fra en Spansk Besætning i America til en anden, indtil de endelig fandt Leylighed, at komme tilbage igjen til Europa, og de kom omsider lykkelig til London igjen først i Aaret 1746. Byron gjorde siden en Reyse rundtomkring Verden, hvilken det guddommelige Forsyn lod ham lykkelig lægge tilbage, for at blive saa stor en Mand i sit Fæderneland, som han er bleven Nyeheder. følgende Nyhed viser os, hvor stor Aarsag vi har til at være fornøyete med Naturens Indretning. Ach, sagde Mariane en Dag i Sommer til sin Moder, hvor brændende heedt er det dog i Dag og i det samme tørrede hun Sveden af sig i Panden og paa hendes blussende Kinder. Det var en meget varm Dag.) Jeg kan neppe mere trække min Aande. Hvorfor er det saa heedt, Mama. –"Hvorfor det er saa varmt, mit Barn, sagde Moderen, det kan jeg ikke saa vel sige dig nu, som om nogle Uger. Jeg vil nu kun blot erindre dig om, at det er Gud vor Herre i Himmelen, som lader det blive saa varmt, og at denne algode Fader gjør intet, eller lader nogen Ting skee, som ey skulde være godt og nyttigt for os. Mariane tang, og troede hendes Moder, som aldrig havde sagt andet, end Sandhed for hende. Han Avis Hun gjorde sig og Umag for, med Taalmodighed at taale Heden, som endda en Tidlang holdt ved at være lige sterk. Augustmaaned forløb, og med den Heden.