Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-11-26
En Jndbydelse til et Cursus af Forelæsninger over denne Videnskab. af Dr. Med. Otto. Den Tid er vistnok forbi, da man ikke hørte Phrænologien eller Gall og Spurzheims Hjernelære nævne uden et tvetydigt Smiil, eller maaskee endog uden Tilføielse af lidt Spot og Satire, de Kjæmpeskridt, Læren har gjort, de uendelig mange Erfaringer og Kiendsgierninger, der ere blevne befundne at stadfæste den; det reen videnskabelige, herlige philosophiske Lys, hvori den for Tiden pranger, har nu ladet de Fleste mere eller mindre paaskjønne den, og man har næsten almindeligen indseet, hvor særdeles den, især som Videnskab og Sjælelære, fortjener Opmærksomhed og Undersøgelse. Allerede ved at betænke, at det er Mennesket, og, endnu mere, Menneskets Aand, hvorom Lærens Granskninger dreie sig, vil man erkjende, at den behandler en Gjenstand, der ikke kan være interessantere eller lærerigere; men kun den, der noget mere har helliget sig til dens Studium, vil indsee, til hvor uendelig vigtige, uendelig store og uendelig interessante Undersøgelser og Resultater den endnu fører. Overbeviisningen om, at ikke Enhver indseer de store Fortrin og Fordele, den i Sammenligning med ethvert andet foregaaende philosophisk System om den menneskelige Aand besidder, er det, der tilskynder mig til, her korteligen at udvikle disse; jeg haaber, at de ville forekomme Alle indlysende og føre til den Slutning, at ingen Aandsphilosophie, hvormed man hidtil er fremkommen, tør kaldes saa fyldestgiørende eller har givet os Udsigter til saameget sandt Udbytte, og til saamange vigtige practiske Anvendelser i Livet som Prænologien. For det Første bestaaer Mennesket, saaledes som det her paa Jorden lever og aander, af et aandeligt tænkende Princip, og et materielt Legeme. Det tænkende Princip, kan som saadant ikke selv vorde en Gjenstand for philosophiske Undersøgelser, da det, saavidt vi vide, i dette Liv hverken kan virke, eller indvirkes paa uden ved Hjelp af legemlige Organer. Hverken de sublimeste Producter af en Digters Følelse eller Jndbildningskraft, eller de kraftigste Beviser hos en begeistret Taler, kunne virke paa vor Aand uden gjennem et materielt Øie eller et materielt Øre. Vor tiltagende Kraft i Forhold som vi skride op fra Barndom til Manddom, og vor aftagende Styrke som vi stige ned fra Manddommen til Graven, paaminder os ligeledes om Sjælens Forening med Støvet. Hvis derfor i dette Liv Organisation er saa uomgjængelig nødvendig til Aandsevnernes Yttring og besidder en saa stor Jndflydelse derpaa, saa er intet menneskeligt philosophisk System berettiget til at bære dette Navn, som forsømmer dens Indflydelse og Jndvirkning, og behandler Aanden som et ubundent frit Væsen; - og dog ere de første og største Philosopher fuldkommen tause om Aandens Organer, ligesom om Aandens Functioner fuldførtes uafhængigen af Legemet, Phrænologen derimod betragter Mennesket saaledes, som det virkeligen er til, og stræber efter at efterspore de Love, som styre Forbindelsen af Aanden og Organerne, dog uden at forsøge at opdage hiins eller disses egentlige Væsen, eller at forklare Maaden, hvorpaa de ere forenede. Den Fremgangsmaade, som han følger, nemlig den, at sammenligne en vis Aandsevnes Yttring med Udviklingen af et vist Organ i Hjernen, er derfor philosophisk i dette Ords strengeste Betydning.