Københavns Adresseavis, 1793-07-05
Kiøbenhavns Kongelig alene privilegerede. dresse-Contoirs fordringende. Udgives ugentlig 4 gange. Fredagen den 5 Julii. Helligget min Ven, Herr Christian Friderich Bech. Anledning af den 28 Junii 1793. Den Skjæbnen undte Hæld at lede, Sin beste Fryd blandt Livets Glæder ud; Grev gjerne efter Hymens Klæde, Og fandt sig trøstet ved en skylderie Brud. Jeg saae med Glæde da Fortuna smille, Tig lykke til in bliid Bestemmelse; Og et med mindre Fryd jeg saae Digile, Den beste Vei, som fielden Maalet seilede. Den Bane vorde let at træde, Ved Haanden af Den ømme Ledere; Og svart Du høste Fader Glæde, Af gode Børns Velsignelse. C. R. Til Hr. Byrsting paa hans Bryllupsdag med Jomfrue Kierstine Arevad, den 3 Julii 1793. Himlen faae med Brefald Dine Dage, Der or knyttet den det Venskabsbaand; Belønnede Dig med den beste Mage, Som der elskte Dig, og gav Dig Haand i Haand. Hun er Din, den fromme gode Pige, Bedste Byrsting, Ley da lykkelig: Og lad høit Du Bøn til Himlen stige, At Hun længe leve maae med Dig; Stræb, arbeid da sittig med hverandre, Paa en sand og stor Lyksalighed; Og bestandig var bereed at vandte; Til det Sted, som Gud, os alle har bereed. Af din oprigtige Ven, ...... Ved en Vens Hiemkomst fra Ostindien, den 27 Junii 1793. Edle Ven! Dit Held stadfæste Han som leder Dine Fied; Stedse nyde Du den bedste Deel af jordisk Salighed! Axelsborg Dig froe skal favne Naar fra fierne Land dens Havne. Glad Du atter seer igien. Ved Thee- og Porcelainsbandler Hr. Ryssensteens Død. Dyden er ypperlig i sig selv. Den Tænkende ærer og maa ære den her, den Følende væder dens Urne med vermodige Taater. Et nyt Beviis for, at den jerne Retskaffenhed ikke behøver almindelige Sielevner for at virke Held, ikke udvortes Glimmer for at agtes af Mennesker, er heller Skrine, der tynges af Guld for at tilbedes af Armoden, et stort umodsigeligt Beviis herfor var Jens Rasmussen Ryssensteen; Hanvar gudfrygtig, ædel, bestandig, oprigtig, trofast i Venskab og streng redelig, derfor var Religionen ogsaa Gienstanden, for hans gladeste Timers Syssel, derfor leed han saa taalig de grueligste Smerter i hans sidste Leveaar, derfor forlod han aldrig nogen Grundsætning, som han havde veiet og befunden sand; derfor lukkede han aldrig sin Haand for nogen Fattig og krænkede aldrig noget Menneske, men hialp af yderste Formue, naar og hvor han kunde, der for var Bagtalelse ham den a skyeligste Last, og er det en Fril at drive en Dyd for vidt, var det hans eneste Fel; thi ugjerne saae han det Menneske meere, som han havde hørt med Glæde tale ondt om en Fraværende, derfor sagde han sin Mening frit og uden Skye, derfor havde han kuns faae, men oprigtige Venner, og i deres Barm udøste han sin hele Siel, derfor brugte han aldrig andre Forsikringer end Ja og Nei, derfor var hans Ord for enhver der kiendte ham altid det sikerste Beviis; thi hans Løfter vare ubrøyelige. – Ja, derfor begrædes han nu oprigtig, af hans efterladte dybtsørgende Huusstrue, at den fader og moderløse Yngling, som han med sand faderlig Omhue opdrog og befordrede i een for hans Evner og Lyst passende Handtering, at dem hvis Sorger han undrede, hvis Mangel han afvialp, hvis Trin han velledte, hvis Hierte han ved Venskabs omme deeltagende Følel er lettede og glædte, hialp at bære sin Skjebne, eller med hvem han deelte det selskabelige Livs sande Glæder. Tabte Lyksalige! Dette Vidnesbyrd, ved Din Grav hædrer meer, end Porphyr Stetter over Voldsmandens Been; meer, end betalte Smigersange, Hæderstaler eller Avisrygter: mit Vidnesbyrd hædrer Dig fordie det er kunstles, men stræng Sandhed. H. J. K..... Taknemmeligheds Minde, over den unge afdøde Baron Bolten. Ædle Yngling! Den Siels Overgang til blidere Egne kunde ikke andet end efterlade dem, der kiendte Dig, de ømmeste Følelser over Det Afsavn. Du vidste tilfulde at vedligeholde Dine Medmenneskers Yndest, og deres Lyksalighed var Formaalet for Dine Hensigter. J en mandigere Alder følte Din Siel endnu Taknemmelighed imod enhver, som i Din tidlige Ungdom havde været Din Leder paa Dydens og Sædernes Vei. Du erindrede dem paa en Tid, da de ikke meere kunde formode Opmærksomhed fra Din Side. Saavel heri som i alt andet afskyede Du Medmenneskers almindelige Tænkemaade, der, omgivne af Lykkens Glimmer, forglemme de Pligter, de ere Religionen og deres Medmennesker skyldige. Overbeviist om, at Dyden allene adler Mennesket, indrettede i Du Dine Handlinger efter de Religions=Principer, Du i Din tidlige Ungdom havde lært at kiende. Hvor ofte har jeg været Vidne til Dit gode Hiertes ommeste Følelser ved Ditrængende Næstes Nød, som Du af yderste Flid søgte at lindre! Du følte Dit Kald, og har overbeviist os om Din Nidkierhed i til Opfyldelsen af denne hellige Pligt. Den var Gienstanden, for Din daglige Beskieftigelse, og den væbnede Dig imod Dødens Bud. Dn Samvittighed overbeviist. Dig om Dine Handlingers Reenhed, og forvissede Dig en uudeblivelig Belønning Du dede, men Dit Minde lever, ved det meget Gode, Du stiftede. Du stræbte at ophielpe trængende Borgere, og Du tænkte tillige paa Din Ungdoms Lederinde, hvis Liv Du endog efter Din Død skienkede Tilfredshed. Jeg og mine Smaae erkiende derfor og Dit Minde med de varmeste Følelser og taknemmel ghedsfulde Hierter - Vi velsigne Dito Støv. Fred hvile over Din Aske, Lyksalighed omgive Din Aand, og i Evighedens forklarede Sphære skal min og mines Velsignelser over Dig gienlyde i glade Lovsange! R. .... G. Ved Jens Jensens Unforgs Grav Saaledes tænkde jeg ved Eftertanken og Hans Død: Ordsprogernes 18. Opløstet fra en syndig Jord, Hvor altid bliver sukket, Det kosted Gud ikkun et Ord, Og Himlen var oplukket. Du glædte Dig ved Jesu Bud, At stige i det Høie, Med folded Hænder takked Gud, Og lukte saa Dit Øie. Du i Opstandelsen igien, Skal savnes, som forklaret, Farvel! Du var mig een troe Ven, Nu er Du vel bevaret. Af C. M. Thurlach, Gields Advarsel.