Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1790-02-23
(Fortsettelse af det i sidste Avis afbrudte Stykke.). O, mine Venner. Det mangler aldrig den " Uædle paa Undskyldninger, og den Ædle har altid Hielpemidler nok. Var han ikke ung og sund? , Havde han ikke to Armee, Kunde han ikke ved Arbeide og Flittighed, som saa mange andre ærlige 1 Folk, ernære sig og en Familie, Men at forne, dre sig til denne ringe Stand, og forsetlig forspilde den Lykke, han endnu kunde have gjort i andre Lande, - Saa, mine Venner, fornedre sig? - Og havde han ikke fornedret sig nok, da han havde berøvet en stakkels fortig Pige Æren, hendes eneste Gods i denne Verden, Bliver Tyverie ikke Tyverie, enten man stieler præget Guld eller Guldstrænger, Og skulde han endda desuden fornedre sig til et Skarn, ved ikke at erstatte Tyveriet, da det stod i hans Magt? Eller var han, som Bonde ikke langt lykkeligere, naar han vidste med sig selv, at han havde handlet retskaffen - og det som gaaer over alting ved at eie sin Elskede, den om han engang var bleven Provst eller Consistorian, raad eller Minister, og uopbørlig maatte bebreide sig selv. Jeg er dog en slet Karl, Men han holdt Faa ikke allene forbunden hertil. Han var Præst. Skulde altsaa være meget mindre Menneske end andre. Hvad der var Uret hos andre, var dobbelt hos ham, fordi han, som var sat til et Mynster for dem, gjorde doppelt Skade ved sit onde Exempel. Han troede altsaa, at han frivillig maatte vise den Fortrydelse, hvortil andre blev tvungen. Til Lykke var den befaling, at han skulde afsettes fra sit Embede, endnu ikke kommen. Han holdt derfor følgende Søndag en Prædiken om den sande Fortrydelse. Var Udførelsen af dette Theema allerede rørende for Tilhørerne, da ethvert Ord kom fra Talerens Hierte, saa bragte Slutningen dem ganske ud af deres Forfatning. Deri anklagede han sig selv for sin Forbrydelse, bad Gud og sin kjere Menighed om Forladelse derfor, og forsikrede dem, at, da han havde givet dem Forargelse, saa vilde han ogsaa i Fremtiden med Guds Hielp give dem et Exempel paa Forbedring. - Efter Gudstienesten blev han viet til sin Kiereste. De gode Folk, bevægede af hans Ord og Handling, udøste de hedeste Taarer, og begav sig strax igien til Consistorium. - , Man skulde lade dem beholde deres Præst, de forlangde ingen bedre. Havde han givet dem en Forargelse, saa havde han og" saa givet dem Exempel til det Gode; og det gjorde vel mange andre ikke." Consistorium opfyldte deres Begiering med Fornøielse, da det var en Sag, som de gjerne ønskede at undertrykke - og hvilken Dommer, som havde den mindste Følelse, skulde ikke finde Fornøielse i ikke at straffe, naar det var ham mueligt. Man lod ham altsaa beholde Tienesteen; men man skrev hans Navn i Forglemmelsens Bog, som et Menneske, der ikke fortiente nogen videre Opmerksomhed. Af hans ringe Jndkomster, og det, hvormed dette Steds fattige Folk nogen Tid understøttede og kunde understøtte ham, levede han nogle Aar fornøier med sin Ægtefælle, som blev hver Dag for ham elskværdigere. Men hans Familie, som bestod af 5 Børn, og de Udgivter, som idelige Sygdomme foraarsagede, nødte ham til at sette sig i Gield. Denne beløb sig endelig til 40 Daler, en saa forskrækkelig Sum for disse Fattige, at de slet ikke faae nogen Muelighed til at faae den afbetalt. - Og mange Børn, naar man ikke har noget til dem. Det er ubegribeligt, hvorledes Folk saale, des kan løbe her i Veiret." - vil maaskee mange Koner sige eller tænke her, som har Formue nok for ti eller hundrede Børn, og ikke eet at forsørge. - Ja, Madame, som De selv hører: lidt at spise, og fem Børn. Eller mener De maaskee, at naar De kun kan fornøie Dem ved Opera, Redønter og Comoedier, Concert, Giestebuder, og Kareter, Garderober, Penge=Casser, og hvem veed hvad ellers; at forsynet da skulde berøve den Elendige, endog det eneste, som maaskee endnu gav ham Kraft til at vandre ført under Elendigheds Byrde, uden at bukke under, Viis dog de Documenter, som give Dem, og kun Dem allene Ret til at nyde Livets Glæder.