Københavns Adresseavis, 1774-11-30
Paa høire Haand af Fiorden lever en Prinds Vilhelm, som er beslægtet med Kongen, og er hans Vasall. Dog handler han i de fleste Tilfælde som en afhængig Herre, og kan ogsaa giøre det, fordi de fremmede Skibe gemeenlig lande paa den Side, hvor han boer, og forsyner sig hos ham med Levnetsmidler, i Stedet for at kjøbe dem af Kongen eller hans Undersaatter. I denne Prindses Distrikt, ikke langt fra Søen, ere endnu Levninger af et Fort, som Søerøveren Averp har bygget. Kongen af Baba boer i en Stad, som er bygget af Leer, hvilket man finder i denne Egn, og er beliggende omtrent 12 Mile fra St. Augustinsbap. Omtrent fire Dage efter vor Ankomst kom han med sin Familie i vort Naboelav, og sendte strax sin Arveprinds i Selskab med Hertugen af Baba, og andre Store fra Hoffet til os ombord, for at complimentere Admiralen til hans Ankomst, og tillige erkyndige sig, naar han vilde aflegge sin AndientsBesøgelse. Admiralen forærede hver af disse Gesandtere et Par Pistoler, en Bøsse, en Sabel, og nogle Flasker, Brændeviin, og giorde, at de gik ganske lystige og fornøyede i Land igien. Paa den til Andientsen fastsatte Dag gik Admiralen, ledsaget af Officiererne, omtrent en halv Miil fra vore Telter, indtil de kongelige, og blev under Paukers Lyd indført i det største af samme. Disse Pauker havde efter Robin Hoods Forlangende maattet bringes herhid; thi, sagde han, da Admiralen var en stor Mand, og hans Konge var ogsaa en stor Mand, saa skulde Admiralen til Ære for Kongen medbringe denne Musik, og derimod ogsaa igien blive beæret med Kongens Musik, som dog ikkun blev gjort med to Par store Muskelskaller. Kongen var omtrent 60 Aar gammel, meget sterk af Legeme, og havde just den gang et sterkt Anstød af Podagra. Han sad paa en Græssmaatte, som var udbredet over Jorden, med et grovt Klæde midt og sit Legeme, og med en hollandsk Grenadeerhue paa Hovedet. Han tog Admiralen ved Haanden, og spurgte, hvorledes Kong Georg befandt sig, Da ham blev svaret, at Kongen var endnu frisk, men var nylig bleven meget bedrøvet ved sin ældste Søns Død, saa udbrød han ganske bevæget i de Ord: Ak, jeg har ogsaa mistet min Prinds af Wallis, Herpaa erkyndigede han sig om, hvad for Foræringer, Admiralen medbragte til ham; disse bestod i Skydegevær, Sabler, og Brændeviin. Men intet syntes at befalde Kongen saa vel, som Brændevinet, og han fandt ikkun dette at udsette derpaa, at der var ikke nok deraf. Hans tre Dronninger, og andre Hofdamer, vare nærværende ved denne Andients, og fik ogsaa Foræringer. Admiralen vilde vise en Høftighed imod dem, og lod endnu hidbringe, nogle Dosin Flasker hvid Viin; men Damerne fandt dem ikke efter deres Smag, og gave med Kongen Brændevinet, Fortrin. Admiralen undskyldte sig, at han ingen større Forraad havde medbragt, og lovede, at forsyne sig med mere ved sine Reyser herefter. Førend Andientsen blev ophævet, spurgte Kongen Admiralen endnu, om han ingen Læge havde med sig, og da han svarede ja, spurgte Kongen; Er det en stor Læge, en kongelig Læge, Da Admiralen forsikrede det, sagde han: Lad ham give mig nogle Lægemidler for mine syge Fødder. Admiralen talede herpaa med mig, og da jeg stod tet hos ham, vendte jeg mig selv til Kongen, og lovede, at hans Ønske skulde inden faa Dage blive opfyldt. Efterat Admiralen herpaa endnu havde foredraget ham sin Begiering, at blive forsynet med Levnetsmidler, og Kongen havde i den Henseende givet befaling, havde Andientsen Ende. Førend jeg afbryder herfra, maa jeg endnu melde omen af Hoffets Favoriters latterlige Klædedragt, som i sin Ungdom havde været i Engeland, og havde der faaet nogen Smag for de europæiske Moder. De kaldte ham Kapitain Tom Hill. Han var en liden gammel Mand, og havde hverken Skoe, Strømper, Buxer eller Skjorte paa, men han bar ikkun et Klæde og sine Laar, og en gammel SilkeVest tet paa Kroppen, som var ziret med Glasknapper og Fryndser. En gammel pialtet blaa Kioel, en gammel graa Lokkeparyk, en med Sølvtakker besat Hat, og en Kaarde uden Skede, udgjorde denne Hofmands øvrige Pyndt; og alt dette gav en saa latterlig Figur, som man nogensinde kan tænke. Jmedens vi opholdte os paa denne Øe, blev vort Lin tøy ofte bortstiaalet, som vi havde hængt ud at tørres, men altid paa saa konstig en Maade, at vi aldrig kunde saae fat paa Gierningsmanden. Kun een gang blev en truffet derved, og denne havde, da han med sit Bytte vilde flygte over en Flod, den Ulykke at omkomme i Moradsen. Følgende Exempel maa endnu bevise Madagascarernes List og Færdighed ved deres Tyverier: Tredive eller fyrretyve af vores Folk sadde en Aften omkring Jlden, for at koge sig deres Mad i Jernpotter, og havde ikke den ringeste Mistanke, at nogen Tyv var i Nærheden hos dem; men pludselig sprang en Madagascarer med forunderlig Hastighed over deres Hoveder midt ind i deres Kreds, borttog en Potte af Jlden, og løb dermed afsted til Floden. Vore Folk saae en Tidlang paa hinanden med den største Forundring, og førend en af dem endnu tænkte paa at forfølge, ham, havde Røveren allerede saa godt betient sig af sine Been, at han ikke meere kunde naaes.