Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-01-01
No. 1 Aar 1816. Aarhuus Stifts. privilegerede: Kongelig allene Tidende. Adresse=Contoirs med Brevposterne. som forsendes. den 1ste Januari. Mandagen 1 Nytaarsdag 1816. ti Fred er fra Syd og til Rør, Der er Fred, Der er Fred paa den vide Jord i O jutter, Olding, og Møder, og Brud, Jubler og priser vor Gad. Fr. Høegh Guldberg. Ja, med glade Hjerter hilse vi dig, da Først blandt Nyaars kommende Dage; thi Fredens Engelhøile paa din svævende Binge, og Blod mørkner den Bølge, hver en er fren. Admyg knæler den gode Konning i sin Hal: Krone og Stepler og Sværd lægger han for den Alvældiges Fod og tilbedende Ham hilser han Nyaars første Dag. - Tiggeren knæler paa Leergulvet i sin usle Hytte og lover den Eviges Navn. Hans Suk standser, hans Hjerte, udvidet sig, jublende hæver han sin Rost og siger Nyaars første Dag: Velkommen. - Og isandhed i Vi juble med Rette; thi det er Tid, at Menneskene stikke Sværdet i Balgen, at de rødme over det blinde Raserie, hvormed de droge Vaaben mod deres Brødres Hjerter. Der er Fred; men Freden er dyrekiøbt: den ene Hær opslugtes efter den anden og dog trættedet Man ikke: det ene Land hæriedes efter det andet, og dog indsaae Man ikke, at Menneskeheden sukkede efter Fred og trængte til Hvile. Nu hvile Krigens grusomme Vaaben, Krigsfurien er træt, hun holder sin giftige Aande tilbage og Verden sukker ikke meere under hendes blodige Svøbe. Der er Fred, Kun den Evige veed, hvormange dens Dage skulle vorde Mørkt er Sløret, som skjuler de kommende Tiders Vedrivt, mørkt som det Aarhundrede hvori vi leve; ingen Dødelige Haand formaaer at oprulle det, og Held os, at vor roreende Skjebne er uvis - vore Hjerter vilde maaske hæve, hvis vi kjendte den. Mindet om det henrundne Aar vil leve saalænge i Verden staaer. Sagaskriverens Griffel vil forplante det til de sidigste Slægter: de skulle læse dets Daab, og deres Hjerter skulle fyldes med undrende Rædsel. Forhauses skulle de over de evige Ompæltninger, der synes at være frembragte blot for at sønderslide Staternes Hjerter, lemlæste den blødende Menneskeslægt og berede dens fuldkomne Undergang. Vi ville lade Tanken dvæle nogle Øieblikke ved det gamle Aars svundne Dage, og - bløder ene stundom Hjettet ved at mindes de Blodstrømme, der have betegnet deres Vei, skal dog Smerten forstumme ved den frydfulde Tanke, at de endtes med Fred. Den første Gienstand for vor Opmærksomhed vorder de han, hvis Navn som en strækkende To den lyder, fra Nord og til Syd, han, som ved egen Kraft havde hævet sig over Myriader af Helte, som engang kaldtes Aarhundredets Helt og uovervindelige Heros og nu - et imponerende Vidne om Lykkens Troløshed i er styrtet i Støvet fra sin keiserlige Trone og afmalet som en Tyran, en Despot, kort, som et Uhyre Herren, skabte i sin Vrede til et Tugtens Riis for den syndefulde Verden Som en Fange førtes han til Elba Her levede den fordum vældige Høvding i en simpel Vaaning, omgivet af de brusende Bølger og Elbaksnogne Bjerge medens Boutbonnernes Ætling herskede i det Rige, Napoleon engang modtog som et Brag, der drev omkring for rasende Storme, et Rige, der ved ham var vorden det Første i Verden. - J Østerrigs Keiserstad raadsloge de forbundne Monarker om Fred, ogsaa Dangs elskede Knutling var iblandt dem Pludselig stander Napoleon Buonaparte med eet Tusinde Krigere paa Frankrigs sydlige Grændse og siger, Kongressen er endt!" Beredt er han at vove alt for at rive Spiret af attende Ludvigs Haand og gjenreise sin funkne Vælde. Frankrigs Konge sidder, rolig paa sin Trone og foragter sin navnkundige Fjende som en Sværmer og Eventyrer, der blindt hen styrter sig i Dødens aabne Svælg. Kongen mindedes ikke at Napoleons Navn lig een electrisk Straale vilde opildne de Krigeres Hjerter, han saa ofte havde ført til Seir og Hæder, at han med sielden Aandskraft, som kun Forbitttelse kan fradømme ham, forenede et Mod uden Lige. Jsandhed, Man maatte tilintetgiøre samfulde fjorten Aar af vor Tids Annaler for at glemme, hvor høit Napoleon er hævet over Haan og Foragt. - Som Lynet farer han frem, hans Hær voxer hvert Øieblik. Da mærker Kong Ludvig den stigende Fare: Han lader Stormklokken lyde mod sin frygtelige Fjende, erklæret ham for en Forræder og sætter en Priis paa hans Hoved Uden at ændse noget af alt dette, trænger Napoleon dervelig frem under Stormklokkens Drøn, i Spidsen for sine væbnede Skarer. Lykken, der paa Ruslands Jissletter syntes at have sagt ham Farvel, tilimiler ham atter. Seieren gaaer foran ham med Stormskridt. Nær er han Frankrigs Kongestad. Rædsomme Uveirsskyer samle sig over Bourronnens Jsse, ved Midnatstid forlader han Paris og Dagen efter kneiser Napoleons Ørn paa Stadens Volde. Udødelighed fortiene de Ord der løde fra Keiserens Læber: Jngen Hævn, den er fjern fra mit Hjerte. Man har sat en Priis paa mit Hoved - jeg tilgiver mine Fjender. Da lærte Man - hvad allerede det ængstelige Hjerte havde ahnet, at Europas Rolighed, hvilte paa en Vulkan, og efter 25 blodige Aar syntes, Man at begynde forfra igien. Atter vajer Blodfanen, Menneskehedens Saar have endnu ikke ophørt at bløde. I uhyre Masser drage de forbundne Hære mod Rhinen: "Napoleons Fald!" er Krigernes Løsen. Med blodige Træt skulle Slagene ved Water lod og belle Alliance staae malede i Tidernes Aarbøger: de knuste Napoleons Vælde. Fredløs og forladt van ker han omkring i det Rige, der engang var hans overalt hvor han vender sig trues hans Bryst af fiendtlige Vaaben. Det tusindmundede Rygte lyver ham død, og med Sandhed kunde Man sige, at hans politiske Tilværelse var ikke mere. Til en Landsbye paa Frankrigs vestlige Grændser kommer den landflygtige Drot. Midnatten kaster sit mørke Slør over Jorde tig og han bestiger et Skib, der skulde bringe ham til en anden Verdensdeel; men - hans Rolle var fordenne Gang tilende: Skjebnen vilde, at han som Fange skulde vorde bragt til det Land, der var det Eneste han aldrig havde kunnet beseire. Endnu er det i frisk Minde hvorledes han af Britterne er bragt til St. Helene. Kun den Alvidende veed, om denne Øe skal være Maalet for hans skrækkelige Vandring. Adspredt og landflygtig er hans Slægt: Murat, engang Neapels Konge, maatte betale sin Dristighed med sit Livsom Forbryder faldt den Mand, der ved sin Tapperhed havde danet sig Veien til Kronen. - En vanærende Død vorder Napoleonisternes Lod: Labedøyere og Ney, begge navnkundige Krigere, har den alt fældet. Gid Fredens og Samdrægtighedens Lille fremspire af de Faldnes Blod. - Gid Han, som skienkede Menneskene en Straale af sin Viisdom, ogsaa i deres Hjerter vilde tænde en Gnist af sin evige Kjerlighed. - Dannemark, et af de ældste Kongeriger i Europa, staaer blandt de øvrige lig en rolig Olding, som - efterat have prøvet og overvundet Skjebnens haardeste og meest uventede Stød paa sin lange Vandring, seer sine kommende Dage imøde med freidigt Blik. De Omvæltninger, der - lig et Jordskielv - have rystet andre Stater i deres Jnderste, have ikke naaet os! Kierlighed til Konge og Fædreland er det skiønne Baand, som omslynger alle Danske Hjerter: ja, neppe gives der blandt Jordens Vældige en Fyrste meere elsket end vor Frederik. Hans Sønners uskrømtede Følelser talte høit og lydeligt i de Sange, der ofredes hans Hjemkomst fra Østerriges Hovedstad. Med Grundtvig, denne ved sin hiertelige Dannished elskelige Digter, sang hver ærlig Dane: Velkommen tilbage, Du Konning saa prud! Velkommen tilbage. Velsigne Dig Gud 1) Velkommen tilbage. Fra fremmede Land. Velkommen tilbage. Til Dannemarks Strand! Til Østersalts Vave, Til Dannemark Skove, Til Skjoldungens Konningeby Og, da Skjoldungeparret kronedes, da det feirede sin Sølvbrystupsfest, hvilken Jubel tonede da ikke fra Borgen til Hytten, i Herthals Lund, saavelsom paa Cimtrias Sletter, Naade den - som vi tor haabe Drottens Øre, da har den været ham et lydeligt Vidne om: at Skjoldungen finder : sit Dannemark troe, saalænge Kiærminder. i Skovene groe. Ogsaa dette Blad stræbte at like gode Danneborgeres Følelser paa hiin høitidsfulde Dag, og Man troer ikke i dette Skyggerids af det svundne Aar at kunne fremsætte noget bedre Ønske, end det, man da nedlagde for Kong Frederiks Fod. Længe Du trone paa Dannemark Konningsstol, og fra det hvalt. Blaa straale den gyldne Sal. ned paa Din Krane! Længe Din Trone, elskede Konning Frederik Fredegod, dele Din Dronning: Maria Dannebod! Men - et Aar er for langt et Tidsrum for en Stat, at ikke enkelte Uheld skulde have ramt den. Med Vemod mindes vi et Par ædle Mænd, hvis Baare det henrunde Aars Søl har bestraalet. Themis og Eunomig sørge ved Colbiørnsens Grav, og han som udmaalte Stiernernes evige Baner, Oldingen Bugge, hviler i Jordens moderlige Favn. Upassende var det velikke ved Mindet om den Sidstes Hedenfart, at gientage, hvad dengang her blev siungen, Urania er ned fra Himlen stegen, J gamle Axels Stad hun dvæler huld, Fra hendes Hierte bort er Glæden vegen, thi hendes Yndling dækker forten Muld: Ømt smilke hun engang ved Barnets Vugge, Nu savner hun den gamle Thomas Bugge. Saaledes er du da tilbagelagt - gamle Aar lykkeligt og fredeligt for Dannemark. Med skiønsomme Hierter erkiende vi det og takke for den Lykke, den Fred du har skienket os. Alle ønske vi at velsigne dig, men med hvad skulde vi velsigne Dig – Maaskee var følgende østerlandske Mythe ikke uanvendelig paa dette Sted. - En Vandrer kom engang i en Hrk. Han var meget træt og nær ved at vansmægte. Paa engang øinede han et herligt Palmetræe fuldt af modne Frugter, ved Breden af en klar Kilde. Han ilte hen under dets Skygge, tog Sæde ved dets Fod, drat af : Kilden, spiste af Træets modne Frugter, blev veder qvæget og fik nyt Liv. Nu reiste han sig, og, støttende sig paa sin Stav, saae han taknemmeligen ned paa Skyggen. Velgiørende Træe, sagde han, jeg skulde velsigne Dig, men hvormed kan jeg velsigne Dig Skulde Dine Frugter modnes : O hvor føde og lisige ere de ikke. Skulde Dine Grene udbrede sig, O hver i skiønt er ikke din Krone hvælvet, hvor kiølige ere ikke dine Skygger. Skulde en Bæk snoe sig ved din Fod, Rinder ikke allerede den klareste Kilde ved din Side. Men desuagtet velsignet jeg dig dog ædle Træe, - maatte alle dine Skud vorde dig lige Saaledes i signe vi ogsaa Dig lykkelig henrundne Aar, Maatte alle kommende vorde dig lige! (Jndsendt.) Prolog for Aaret til det kjønne Kjøn. Kold ligger Vintten i sit Dødninglagen, Med visne Blomster paa det hvide Bryst; Mørk drager Sol sit lyse Blik fra Dagen; Der ved Naturens Lig er arm paa Lyst Alt er saa roligt, stille, tyst derudi - Som Graven, hegnet ind af Tidslens Pig i Kun Storme flagre hist og her og ende - Som Nattens Ugler ved den Dræbtes Lig. Fly Tanke, fly den døde Blomsterprimmel, Du har et indre blomsteryppigt LivUdkaar Dig Phantasi en anden Himmel, Hvor ej henveires Livets spæde Siv! Vær Du da Søl, Du Pigens Øjelue! Der flammer stærk i Solens Straaleglands - Og nægtes mig Naturens Blomster skue. Vær skjønne Pige, Du min Blomsterkrands; Lad Lillien segne, Rosen død henblegne, Jeg har jo Lilas hvide Svanebarm; Hvad Rose er saa rød, som de der hegne Den Huldes Kind af Elskov luevarm. - Flygt milde Zefyr, til det kjelne Syden; Vellystig hvis Du i Arkadens Lund, Ol fød mod din er hendes Læbes Lyden, Og fødere er Aanden fra den Mund, Chariterne anspille. Søde Pige! Saa vær da Du min Blomst, min Vind, min Sølv. Saa skjønt, saa født, saa himmelsk Himmeltige Ei findes paa vor Jord fra Pol til Pol. Nu længes jeg ei efter lune Vinde, Til Syden kjender ei mit Hjertes Trang; Jeg bar min fødthensvævende Hyrdinde J bedre Dans end hist bag Lautens Haug. Hyrerinden er min Himmel, min Gudinde, Og svæver dog med mig saae lerød, Hvad kanter mig om alle Himle spinde, Opflammes jeg af hendes Elskovsgiød, Da gribet jeg i Harvens gyldne Strænge, Og synger henrykt hendes Blomstervaar, Og kielen skal min Sang til Syden trænge. Giv Agt, min Møl hvad Troubadouren spaaer: Misundelig, fra Sydens Blomstersenge: Skal Sol staae op, og tage Blomster med, Og, at jeg ei ved Lilas Bryst skal hænge, Udstrøe dem lokkende med Yppighed, Da staaer Du simpel, practios, som en Lillie -Et deligt Billed paa Uskyldighed - Og bagved Bøgens Green som nu paa Tille Skal Skjalden synge høit om Kjerlighed. Tres. troer.