Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-04-08
Omtrent et Aar havde en formuende Godseier, været gift med en af sine Cousiner. Beligus's Ægteskab, saavelsom hans hele øvrige Tilstand, kunde man kalde lykkelig, da han hverken opvakte Misundelse eller Medlidenhed. Pludselig blev han farligt syg og dede snart derefter. Hans unge Ægteviv, der hvert Øieblik ventede sin Nedkomst, befandt sig i Sengen, under hendes Moders Varergt. Moderen søgte, saa meget som muligt, at berolige hende, ligesom hun ogsaa bestræbte sig for at undvige de hyppige Efterspørgsler og Manden og at tilfredsstille hende nogenlunde; men, efter tre Dages Forløb, da den omme Ægtefælle bemærkede, at det kun var Udflugter med hvilke man søgte at faae hende til at tie, benyttede hun et Øieblik, da hun blev mindre strængt bevogtet, sprang ud af Sengen, ilede til Mandens Værelse, og fandt det øde og tomt. Han var allerede begravet, hun vidste det ikke. En frygtelig Anelse gjennemhævede hendes Siel. Fortvivlelsen laante hende nye Kræfter. J den største Uorden, hverken følende Smerte eller Udmattelse, løb hun hurtig igjennem Flækken. Folk saae forbauset efter hende, dog Jngen holdt hende tilbage. Saaledes naaede hun Kirkegaarden. Et eneste Blik - og hun havde fundet, hvad hun søgte. Tvende Arbeidere vare ifærd med at lægge en stor Steenplade paa en frisk Grav. Hun styrtede derhen, slugte Skrivten med Øinene, læste sin Ægtefælles Navn og Titel, og havde nu faaet en skrækkelig Anelse ombyttet med en endnu skrækkeligere Vished. Med en rask, heftig Bevægelse stødte hun Arbeiderne tilside; forundret, uden at vide, hvad de skulde gjøre, betragtede de den ulykkelige Kone. Hun forsøgte at tale, dog forgiæves. En uforstaaelig Lallen, endelig hede Taarer qvalte hendes Stemme. Hendes fine Arme borede sig dybt i Jorden. Udmattet, uden Befindelse, syntes hun at være paa Lidelsernes sidste Punct, hvor Livet tilintetgjøres af den heftige Smerte. Paa denne skrækkelige Bevidstløshed fulgte Forløsningen, ledsaget af at tale vildt og Feberphantasie. Man bragte hende hjem. Efter nogle Øieblikkes Forløb, hvori hun syntes at være hensjunken i dyb Eftertænken, sprang hun op med de Ord: "Nei, han har ikke kunne døe, uden først at tage Afsked med mig. Han har Jntet sagt mig, han er ikke død. Jeg maa endnu engang see ham, endnu engang omfavne ham. Denne Tanke udviklede sig stedse meer og meere hos hende, Hun rev sig ud af sin Moders og sine Slægtningers Arme. Hun vil opgrave sin Ægtefælle. Hun vil selv overbevise sig, om han virkelig er død. Man holder hende for vanvittig, og, efter mange frugtesløse Forestillinger, seer man sig omsider nødsaget til at give efter. Man ledsager hende igjen til Kirkegaarden, til Mandens Grav. Det var Klokken 4 om Morgenen. J Flækken aabnedes Vindueskodderne. Arbeiderne begave sig i Marken, Det manglede ikke paa Vidner til den Scene, som nu skulde finde Sted. Den sandede Jord, som bedækkede den Afdødes Kiste, var snart skaffet. bort. Liigkisten lod sig tilsyne. Den unge Kone kastede sig over den. Hun anstrængede alle sine Kræfter, for at afkaste Laaget. Man hialp hende dermed. Hun saae endelig Mandens Legeme, styrtede sig over samme, bedækkede ham med Kys og Taarer, omslyngede ham, lagde ham til sit Bryst, trykkede sin Mund paa hans og indaandede ham sin glødende Aande, som for at indblæse ham nyt Liv. Al Umage, som hendes bedrøvede Moder gjorde sig, for at udrive den lidende Kone fra den Hedenfarnes Arme, var forgiæves. Hun omslyngede ham stedse fastere, knugede sig stedse inderligere til ham, pressede stedse sine Læber dybere i hans. Man hidkaldte den ærværdige Præst. Maaskee vilde det dog lykkes ham, ved fromme Forestillinger, at vriste den Ulykkelige fra Graven, hvor hun begjærede at blive med hendes Mand. J den hele Flække udbredte det Rygte sig, at FruBelige var bleven forrykt, at hun enten vilde opvække sin Mand igjen, eller levende lade sig begrave med ham. Qvinder og Børn strømmede hos beviis til, trængte sig nærmere, udstødte Suk og Veeklager. Pludseligen saae man hende, som man havde holdt for at være vanvittig, springe op, atter at bøie sig ned, trykke sit Øre til den Afdødes Mund og med et Skrig styrte sandsesles til Jorden. Man vilde rive hende ud af Graven, af den Dødes Arme; men – han var ikke død. Han trak Veiret, hans Øine aabnedes. J fire Dage havde han ligget i Jorden, og var ikke død, Først Skræk, derpaa Forundring var almindelig. Man raabte: et Mirakel!" og adspredtes, for at meddele Andre denne Hændelse. Den døende Kone blev forglemt. Præsten lod hende bære hjem til sin Bolig. Det var ikke underkastet nogen Tvivl, at hendes Mand levede, skjøndt han nu atter var falden i Afmagt. Hans Puls slog. Et svagt Spor af Liv var synligt. Man tildækkede ham og anvendte al mulig Omhu for hans Tilbagekalden til Livet. Saaledes henrandt to Timer, da kom han til sig selv, fuldkommen vaagnet af den Lethargie, i hvilken han over fem Dage havde været hensjunken. Neppe havde han erholdt sin fulde Bevidsthed, førend han spurgte efter sin Kone. En uforklarlig Følelse, en utydelig Anelse sagde ham, at han skyldte hendes Kjærlighed sin Gjenopvækkelse. Dog, hun er død, hun er virkelig død. Denne pludselige Vexling af Sorg og Glæde, disse heftige Anstrængelser i hendes nærværende Omstændigheder, havde udtømt hendes Livskraft til den sidste Rest. Den unge Barselqvinde er et koldt, stivt Liig. Man kan tænke sig den elskende Ægtemands Smerte og Fortvivlelse. Belige har siden fortalt, hvilke Qvaler han havde lidt imedens han var skindød; hvorledes han temmelig tydeligt, som igjennem et Taageslør, bemærkede Alt, hvad man havde foretaget sig med ham og omkring ham, og hvilke sælsomme, uforklarlige Fornemmelser de fleste af disse Handlinger endnu længe efter opvakte hos ham. Han yttrer sig paa følgende Maade herover: "J 24 Timer havde jeg været hensjunken i et Slags følesløs Tilstand, som lammede alle physiske Kræfter, og kun lod den intelletuelle Kraft beholde den forvirrede Egenskab, at høre, at see og at lide. J en saadan Tilstand er Legemet, efter Skinnet at dømme, fuldkommen dødt. Man er ikke istand til at frembringe den mindste Bevægelse, at bevæge en Finger, at aabne Læberne eller blinke med Øinene. Jeg fornam meget tydeligt, hvorledes Lægen trykkede min Puls og hvorledes den forblev ubevægelig. Tvende Gange nærmede man sig med et Speil til min Mund. Jeg anstrængede mig voldsomt, for at udstøde et Aandepust, for at bevidne, at jeg lenede endnu. Dog forgiæves. Nu hørte jeg meget tydeligt de Ord: "Han er død!" En unævnelig Følelse gjennemiisnede min Siel. Jeg veed ikke, om det var Længsel eller Bedrøvelse, men Frygt, men Angst var det ikke. Tanken og min Kone var, fremfor Alt, levende hos mig. Som stigende op og ned af en Følelsesstige, vidste jeg Alt, hvad jeg hidtil havde følt for den Kjære, hvad hun havde været mig og hvad jeg var hende. Var Clemencia her, tænkte jeg, hendes Kys, hendes Suk vilde atter gjengive mig Livet. Hendes Aande vilde opvække min Hvor er hun, Hvorfor seer jeg hende ikke, Jeg kunde ikke kalde paa hende. Havde jeg kunnet det, som jeg saa meget bestræbte mig for, jeg havde været reddet. Et Chans af dunkle Tanker og Følelse svævede i mit Hoved og mit Bryst. Besynderligt nok, troede jeg, at være mig det Sidste meer bevidst end det Første. Det forekom mig, som om jeg nu følte tydeligere end jeg tænkte. En Præst kom, for at give mig det hellige Nadver og den sidste Olie. Han nærmede sig, betragtede mig nogle Øieblikke, vendte sig derpaa bort og sagde: "Det er for sildig. Gud forbarme sig over hans Sjæl!" - Disse Ord rystede mig. Jeg saae en navnløs Qvals frygtelige Tilstand, som jeg ikke formaaede at undvige. Nei, det lader sig ikke beskrive, hvad jeg følte, da man afklædte mig, lagde mig paa et Bord, for at vadske mig, og derpaa igjen har mig tilbage paa mit Leie. Jeg havde ikke andet, ikke inderligere Ønske, end det: at være virkelig død, for blot ikke meere at see, at føle, hvad jeg der saae og følte. Min Siel, der endnu ikke havde tabt Noget af sin Livskraft, var omgiven af en kold, stiv, følesles Masse. Man løftede, man bevægede mit Legeme, uden at jeg, trods al Møi og Anstrængelse, var istand til at give det mindste Livstegn. Stedse, stedse havde jeg den truende Liigkiste for Øine. Tolv Timer henrandt paa denne Maade. En aldrende Kone vaagede vedsiden af mig; men, min Hustru saae jeg ikke. Hvor lange disse 12 Timer vare, kan jeg ikke sige. Min hele tidligere Tilværelse syntes mig ikke saa lang. Jeg spurgte mig selv. "Har jeg maaskee ikke allerede begyndt et nyt Liv," Min Aand, min Siel samlede sig. Jeg tænkte over Alt, hvad der hidtil havde mødt mig. Tvivl fortrængte Tvivl i min Siel. Jeg var forbittret over min egen Svaghed, over mit Legemes Underdanighed. Det var mig utaaleligt, at vide mig levende og dog at føle mig død. Jeg ønskede, at først Ormene havde begyndt at angribe mig, at jeg kunde spore Ødelæggelsens Fremskridt, at mit Legeme var faldet istykker, og at jeg endelig maatte tabe den Bevidsthed, som var min Qval. Med en vis Sallighed følte jeg mig omsider klædt i Liigskjorten, bemærkede, at man indhyllede mig i Liiglagnet og trykkede mig i Kisten. Jeg haabede, at naar man lagde Laaget paa mig, naar man berøvede mig al Luft, da vilde min sørgelige Tilværelse ogsaa ophøre. Snart derefter skeete, hvad jeg havde ønsket. Laaget blev sømmet fast. Ved det første Hammerslag, hævede mit hele Legeme. Det syntes, at have samlet alle sine Kræfter, for atter at reise sig. Men forgiæves. Jeg hensank i en dødlignende Slummer, i en Tilstand af fuldkommen Følesløshed, der hverken tillod mig at høre eller at bemærke. Hvor lang Tid der henløb paa denne Maade, veed jeg ikke. Jeg hvilte, jeg følte Jntet, jeg var lykkelig. Pludselig var det, som blussede atter en ny Guist op i mit Jndre. Om den Følelse, der gjennembævede mig ved denne Opvaagnen, formaaer jeg ikke at aflægge noget Regnskab. Jeg leed ikke mere. Mit hele Væsen var styrket paany. Det var mig, som vaagnede jeg munter og veltilmode efter en lang Drøm Jeg forsøgte at strække mig ud. Rummet, hvori jeg befandt mig, syntes mig for snevert. Mine Arme sloge imod Liigkistens Bræder. Et skrækkeligt Lys opgik for mig. Jeg erindrede, at man havde begravet mig levende. Jeg følte, hvorledes man traadte Jorden fast over min Kiste. Jeg vilde skrige. Mine Læber aabnede sig, mine Tænder sloge imod hinanden; men, det var mig umuligt, at frembringe en Lyd. Jeg beed af Fortvivlelse i Læber og Tunge, og jeg beed stærkt, thi Smerten var saa heftig, at jeg udstødte et Skrig. Det blev ikke hørt. Jeg piinte mig endnu i nogen Tid. Aandedrættet forlod mig og jeg faldt atter i Afmagt. Den varede, troer jeg, i fire Dage. Jeg veed ikke det mindste om denne Tid. Alle mine Kræfter vare lammede, enhver Livsgnist syntes udslukt, jeg var død, fuldkommen død. Hvorledes jeg atter kom tillive, veed jeg ikke ret. Sandsynligviis har min Kones varme Aande, som hun indblæste mig, lidt efter lidt udpustet mine Lunger, opvarmet Blodet, atter foranlediget dets Løb. Jeg følte mig omklamret, sammenpresset. Jndtrykket af den ydre Luft var mig høist velgjørende. Jeg samlede al den Kraft, jeg formaaede at byde over, sammen, aandede dybt og aabnede Øinene. Min tro Hustrus Blik hang stivt paa mig. Jeg saae hende blive forskrækket, saae hende styrte til Jorden. Dette rystede mig saa meget, at jeg atter blev afmægtig. Først efter tvende Timers Forløb paagnede jeg fuldkomment til Livet. Men, Den jeg skyldte min Redning, var ikke meere!" Forlangt Indrykkelse.