Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-04-08
Den poetiske Ebbe i det femte Riim er nem at finde, og skal hos Digteren ventelig betegne det poetiske Ab, Eb, Ob, hvoraf vi rigtig nok har formeget i Landet, uden engang at regne Vandet med, men jeg har min Samvittighed fri, thi jeg giør alt Mit for at bidrage til en ønskelig Ebbe i den store Syndflod. Det sjette Riim er ganske sandt, men skal jeg være Fanden, tager man unægtelig Feil af Kjolen. Det næste Skiældsord skal nok være Grundtvig, og jeg troer nok, at mangen en vilde heller hedde Fanden, som man veed er ingen Ting, end det, men jeg vilde dog ikke bytte, og de Smaa skal ikke sige, jeg har brugt det imellem deres ØgeNavne, ligesom jeg tør berolige dem med, at de vist aldrig skal blive satte i Classe med mig. Hvad Drengen ellers har meent med det Riim veed jeg ikke, men Digteren har sagtens seet, hvad der er sandt, at jeg med Satiren seer de Smaa til Bedste. J det ottende Riim er to Skiældsord, eller flere, om man vil, og her kalder Drengen, som bestandig har sig selv, og sin Fremtid i Hovedet, sagtens mig en Himmelstud og Kirketyr, fordi jeg i Dannevirke, som han meget træffende kalder min blaa Stilebog, har sagt den simple Sandhed at Apis=Kalven kan med Tiden voxe til en HimmelOxe. Dog, jeg vil ikke misbruge Læserens Taalmodighed, men kun pege endnu paa et Par af de mærkeligste Riim. Et af dem er upaatvivlelig følgende: En Kapellan kan gammel blive Og holder sig ved Haab ilive, hvor Drengen, i det han mener ret at sige mig en Grovhed, tillægger mig en særdeles Roes, thi naar, som her er Tilfældet, hverken Dovenskab eller den Caracteer man har taget med sig fra Academiet og sit Embede, er Skyld i at man bliver en gammel Capellan, da er det al Æren værd, at kunne holde sig ved Haab ilive, og have Munterhed nok til at tage sig lidt af de Smaaes forsømte Opdragelse. For Resten skal de Smaa ikke glædes ved at Kapellanen kan blive gammel, thi han tør haabe: De Smaa det vist ei vidt skal drive, Mens Kapellanen er ilive, Mod dem er han en Morten Luther, Og de er Smaadyr, Substituter, Trods alle Marrekatte-Rænker, Hveranden dratter, for han tænker, Hveranden synker, som han flyder Som døde Sild og tørre Jyder, Det er en Præsts Orakel=Sprog, Til hver en mundkaad Skolepog, Som Sandhed selv tør byde Trods, Og arrig kalde den en Klods, Som, førend Pogen kunde væve, Sig did opsvang, hvor Aander svæve. Dog, Stop, de smaa kunde snart tænke, jeg tog mig det nær, at de skiælde mig ud, og maaskee blive medlidende, men det skal de ikke, thi Grovhederne gaae ligesaa let igiennem mine Øren, som igjennem deres Mund; det Eneste, der giør mig ondt, er, at de vil være saa dumme og uartige, og jeg seer heller de slaae sig fordærvet paa mig, end andensteds, hvor de muelig kunde giøre Skade, først. Altsaa tilbage til Digteren, som dog ikke over at spille de uvorne Smaa, har aldeles glemt sig selv, thi det beviser følgende Riim; Det meget Qvæg du har paa Stalde Vi Qvæglinger og Smaaqvæg kalde. thi hvordan man vender det, faae de smaa her baade Last og Skam. Ret construeret lyder det saaledes: vi Qvæglinger 9, Kalve kalde og det meget Kvæg, du har paa Stalde, Smaaqvæg, netop ligesom jeg, thi jeg kalder f. Ex. det meget Kvæg jeg har bundet ind i Riimbrevet Kalve eller Kvæglinger. At Drengen har havt i Sinde at giøre Nar af mine Kvædlinger, men ikke vidst hvordan han skulde bære sig ad, er for Resten klart.