Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-01-26
At vor Kirkes Confession ingen Biskop erkjender siger lidet eller intet. Gjør Forfatteren virkelig saameget af Confessionen, saa maatte jeg spørge, hvilke ere da de Biskopper den ei erkjender, Vist nok Bisper i Romersk Catolsk Mening; men Biskopper i Apostolisk Forstand har den dog vel er forkastet, Navnet siger intet. Lad dem da, om man vil, kaldes med Forseet. Forfatteren paastaaer, at et almindeligt Rygte nedlægger disse Embeder. Rygter agter jeg ikke meget høit, thi de ere gjerne løgnagtige Herolder - og ere det især jo længere de ere borte fra det Sted, fra hvilket de skulle have deres Oprindelse. Dette sees nu ogsaa her, thi hvad der efter hiin Yttring er et almindeligt Rygte i Forfatterens Egn, det høres neppe her i Nærheden af Hovedstaden; men i al Fald beviser Rygtet, om det og gjenlyder fra Østen til Vesten, ikke det ringeste af hvad det skulde bevise. Om ogsaa et almindeligt Rygte fortalte, at alle Dommer-Embeder skulle nedlægges, blev det vel derfor endnu ikke ønskeligt, at de nedlagdes. Ligesaalidet beviser den Svenske Yttring, hvilken Forfatteren anfører, at Bispestolene ere nødvendige, upassende og overflødige. Vi kunne vist tænke selv, og behøve ikke, at Andre tænke for os. Non est jurandum in verba Magistri. Men skulle vi endelig have Fremmede til Lærere; saa er det ei endnu Tid at afskaffe Bispestolene i Danmark, thi Sverrigs tænkende Styrere have dog ei afskaffet dem. Dog Forfatteren angiver ikke allene Autoritet, men og Grunde: Han erindrer først Visitatsserne i Kirkerne og Skolerne, som Biskoppernes almeennyttigste og vigtigste geistlige Forretninger, men paastaaer tillige, at Amtsprovsterne med langt større Nytte kunde foretage disse Visitatser, fordi de oftere paa samme Sted kunne gjentage dem. Men saa veed han da ikke, eller saa glemmer han da - eller fortier med Villie, at Amtsprovsterne allerede ere pligtige til at visitere saa flittigen, som det staaer i deres Magt. Ere altsaa, som han selv tilstaaer, Bispernes Visitatser vigtige og almeennyttige, san har han selv ført Beviset, for at Bispestolene bør vedblive, thi deres Tilintetgjørelse indeholdte vist ingen Opmuntring for Amtsprovsterne, til at gjøre mere, end de kunne - og vilde vist ikke skienke dem flere Fridage til Visitats. - Ved selvsamme Raisonnement kunde jeg ellers ligesaalet bortphilosophere Amts-Provsterne: Jeg vil ikke tale om, at man saaledes kunde faae Herreds=Provsterne tilbage; thi der er det Sandhed, at 2, 3, 4 Herreds Provster kunde visitere hyppigere end een Amtsprovst; men efter Forfatterens Raisonnement blev det let, at bevise alle Provsters Overflødighed, saalænge der ere Præster, thi disse kunne dog vist visitere langt oftere, end Provsterne; men det en intet uden Sophisterie; det rigtige er, at Prøvsten skal visitere for at see, om Præsten og de ham Underordnede gjøre deres Pligt - og hans Visttats, foruden Præstens, forøger Antallet af de nyttige Visitatser – og dette kan atter siges om Bispens Kirke- og Skolebesøg. - Hvad Forfatteren dernæst anfører om overeensstemmelse imellem Bispernes og Amts-Provsternes Underviisnings og Foredrags Maade, betyder enten ikkuns, at de foredrage de selvsamme Lærdomme og Sandheder med forskjellige Gaver eller Talemaader – og da kan vel ingen skadelige Følger for Underviisningen tænkes af en Visitats – eller det betyder, at de lære forskjellige Lærdomme og saaledes ligge i Strid med hinanden; men saa har Forfatteren meget mere beviist, at der bør være Bisper, og at det over disse endog burde være een øverste Biskop og at Denne, saavelsom de øvrige Bisper, budet være berettigede, sal forpligtede, til at tilholde alle deres Underordnede til at foredrage de samme Lærdomme. Derfor have vi 10 vor Confession, og det er vist ikke heller godt, at Landet har i een og samme Kirke, ligesaa mange Religtoner, som den har Disper, Amts-, Herreds Provster, Præster og Skolelærere. Hvor broget maae det ikke see ud i slig en Kirke! hvilken Ustadighed maae ikke der sinde Sted ja, hvilken Ringeagtelse maae ikke der føles forde stridbare Lærere – endog for Religionen selv. Sandelig jeg veed neppe, om man ikke ligesaa gjerne maatte ønske saadant et Selskab, at det slet ingen Religion havde. - Det bør vist nok være ethvert Menneske tilladt, at troe og tænke, hvad han efter sin Overbeviisning finder rigtigst, men det bør ikke være mig tilladt, som Religions-Lærer, at lære hvad mig lyster. Den Religion, hvis Toljeg giver mig ud for at være, den bør jeg foredrage – dette er frivillig Accord, som jeg indgaaer i det jeg modtager Embede – den kan jeg ikke som redelig Mand bryde - og den bør Landets Regjering ikke tillade mig at krænke. Skulde det stride imod min senere Overbeviisning, at foredrag den Lære, som Kongen kaldede mig til at forkynde og for hvis Forkyndelse Menigheden lønner mig, saa hør jeg, som redelig Mand, frasige mig mit Embede, men ei bryde Eed og et lade mig betale, for at bryde den – og ligesaalidet bør Regenten taale, at jeg saaledes skuffer ham, bedrager hans Undersaatter, forstyrrer deres Sinds roelighed, meddeler deres Børn en Religion, som udrinder af mit Hoved, svækker deres Høiagtelse for det, som er al Dyds Grundvold og løsner det Samdrægtigheds Baand, der skulde sammenknytte alle Statens Bargere. Forsørge mig paa en anden Maade, det kan og det bør Landets Regjering; men taale, at jeg, under Navn af en Kirkes Lærer, undergraver den samme Kirkes Troe, det taaler ingen viis Regjering. Selv det offentlige Proselytmagerie hverken bifaldes eller tillades – hvor meget mindre det maskerede. – Regenten maa altsaa vaage over, at Biskoppen holder sin Kirkes Lærdomme i Hævd og ikke lærer imod disse. Det er hele Folkets Sag, som i 3die Christians Tid, at antage en forandret Troesbekiendelse; men ikke Lærerens at paaliste det denne - og derfor bør Biskoppen igjen vaage over sine Provster; disse over Præsterne og Præsterne over Skolelærerne. Men altsaa ere Biskopperne saare nødvendige og en Overbiskop synes ikke overflødig, i alt Fald kan den anførte Grund, som tages af Uovereensstemmelse, ikke vare en Grund, for at afskaffe Biskopperne, med mindre man ligeledes vil indrømme, at Amts-Provster, Herreds=Provster og Præster skulle afskaffes – thi de kunne og lære forskjelligt fra hinanden indbyrdes og fra deres Skolers Lærere. At Landemoderne ere saa overflødige, som Forfatteren paastaaer, tør vel Jngen, som kjender dem, indrømme. Endnu velsigne mangfoldige Enker og Faderløse her i Stiftet Virkningerne af Roeskilde Landemode=Samlinger under vor Hæderværdige Balles Præsidium. Atter har det samme Landemode i den blide Münters Tid arbeidet til Hæld for Enker og forladte Børn - og hvormeget er ikke i mange andre Henseender der udrettet, – Hvad jeg, som Siellandsk Præst, veed om dette Stifts Landemode, vide vel mine Embedsbrødre andensteds om Møderne under deres Biskopper. Det er dog ikke billigt, at nægte Nytten af en Sag, fordi vi ikke kjende den - og det er ubilligt at troe om saa mange hæderlige Mænd, at de skulle komme tilsammen uden at stifte endog betydelig Nytte, endskjøndt sligt ikke bekjendtgjøres ved Trykken. Hos os trykkes Landemode=Acterne slet ikke – og ere dertil alt for vidtløftige. Men om Landemoderne ikke stifte den tilbørlige Nytte, kunne de da ikke bedre indrettes - og dersom det, Forfatteren foreslaaer, at skulle skee under Amts-Prov sternes Præsidium, er nyttigt, kan det da ikke og skee under en Biskops, Kunne Amts-Provsterne ikke her deels underrettes om de Materier, som den lærdere Biskop ønskede afhandlede – deels selv indbyrdes aftale med hinanden, hvad de i det følgende Halvaar ville afhandle hos Præsterne? Denne Eenhed i Tingene var viist ønskelig. Og skulde det ikke vel og være lettere at finde 8 til 10 udmærket lærde, duelige og retskafne Mænd til Bispestolene, end 4 til 6 Gange saa mange til AmtsProvstierne? Tilforladelig, dersom det kommer an paa Stemmesamling, hvilken Forfatteren saa meget synes at ynde, saa tør jeg vel vædde at 10 for 1 stemme for Bisperne og Landemoderne, især dersom Biskopperne, efter Forfatterens meget rigtige Yttring, maatte løses fra de mange verdslige Forretninger, der aldeles ikke vedkomme dem, som Geistlige, thi da ville de Retskafne iblandt dem endnu mere udbrede Velsignelse over deres Stifter. Hvad Forfatteren siger om dette Emne om Bispernes og siden om de flere Geistliges verdslige Forretninger, er, i det Hele taget, saa nottorisk vist, saa almindelig antaget og saa indlysende for den simpleste menneskelige Fornuft, at han vanskeligt vil finde Nogen, som heri modsiger ham. ikke vil jeg gjentage hvad han har sagt; men tilføie nogle didhørende Anmærkninger. Som Præst som Religions-Lærer – sidder jeg i FattigCommissionen – det er ypperligt og hensigtsmæssigt, at jeg der kan tale den Fattiges Sag, men jeg fører ogsaa Regnskabet, som i det mindste herer et saare vidtløftigt Arbeide, Er jeg dertil oplært, eller kan jeg gjøre det, uden at forsømme vigtigere Pligter, og jeg er den første, om ikke den eneste, der skal gjøre Fordelingen af Menighedens Bidrag, Kan dette skee, uden at der hos den Ufornuftige vækkes imod mig Uvillie og Da deel, som skader mit Embeds-Jndflydelse? Jeg sidder atter i Skole-Commissionen – ogsaa dette er godt og rigtigt – jeg bør vist, som Religionslærer vaage over Skolernes Tarv, men jeg er med at dictere Mulerer – ja, at foranledige haardere Tvangsmidler imod saadanne Forældre og Hosbonder, som ere modtvillige i Henseende til deres Børns Skolegang. Som redelig Mand kan og bør jeg ikke være ligegyldig - eller give Samtykke til, at Kongens faderlige Hensigt bliver uopfyldt – jeg maae - og kan ikke andet end underskrive, at det sidste Pant udtages fra den ligegyldige eller modtvillige Fader eller Moder; men - hvad virkes derved for min øvrige Embeds-Jndflydelse paa Hjerterne? Jeg forfatter Extraskats-Mandtaller – sidder i Jndkomstskatte-Commissionen, maae sige Denne eller Hiin lige i Øinene: Din Angivelse er ikke redelig – jeg forfatter Af- og Tilgangs Lister paa Værnepligtige - Mandtals-Lister over de Annecterede og Kyst-Milicen &c. &c. Den mindre Tænkende anseer mig, som Præst, for den, der skriver ham i Skat, for den der vil kræve den sidste Skilling af ham, for den, der kunde, men ei vil skaane ham for at komme til Krigens Øvelser – og under alle disse Arbeider taber jeg Tid til at besøge Skolerne og de Syge – til at gjøre Huusbesøg, til at formane og advare i Eentum de uskikkelige – og til at fortsætte mine Studeringer. Saaledes kan jeg da, som Forfatteren siger om Biskopperne, ikke ganske holde Skridt med Tiden. Dog - dette Udtryk er saa ofte taget i en ret underlig Mening, at jeg bør sige, hvad jeg forstaaer derved ikke, hvad Mange have meent, at jeg, efter Tonen og Tidernes Leilighed, som en Poul Vendekaabe bytter Overbeviisning og Troe, saa ofte en nye Lærdoms Vind blæser fra den ene eller den anden Side, men at jeg ikke kan læse, hvad der udkommer over de Videnskaber, som det er mig vigtigt at kjende, at jeg ikke har tilstrækkelig Tid til at eftertænke over det Læste, til at vælg eller forkaste efter modent Overlæg, og selv at arbeide for Videnskaben i Forhold til mine Talenter og Kundskaber.