Den Vest-Sjællandske Avis, 1842-04-01
Døde. Nagelsmedmester J. E. Horning, 81 Aar; Sergeant ved Holmen P. Rosenberg, 21 Aar; Enkemad. A. M. Andersen, 80 Aar; Mad. C. M. Martins, Snedkersvend J. A. Eie ner, 30 Aar; Jfr. W. A. Basse, 15 Aar; Mad. A. M. Beck, 64 Aar; S. F. Olsen; J. Krogsgaard, Lærer ved Blegdamsskolen og Domd., 51 Aar; kgl. Pensionist P. H. Lock, 84 Aar, forhenv. Bagermester J. A. Jansen, 6 Aar kgl. Toldbetjent G. W. Littmann, 43 Aar; Høker A. Jensen, 33 Aar, Mad. A. Møller, 66 Aar; alle i Kjøbenhavn. Landvæsenscommissair, Forvalter J. C. Albrecht i RoeskildeEnkemad. A. C. Petresch i den Ostenfeldtske Stiftelse ved Nestved. - Mad. C. C. Bünger, 79 Aar, i Odense. – Toldbetjent J. Drum, 81 Aar, i Aarhuus. – Restaurateur P. K. Møller, 45 Aar, i Riis=Skov. - Mad. C. K. Øllgaard, 64 Aar, i Møeborg Præstegaard. – J. W. Michelsen, 2 Aar, paa Christiansminde pr. Veile. Enkefrue, Kammerherrinde A. C. Leunbach i Kattrup Præstegaard. – Sergeant og Domd. J. L. Werner, 72 Aar, i Aalborg. – Jfr. C. F. Hostrup, 60 Aar, paa Rolighed. - Diligencebefordrer I. Lassen i Størring. – D. P. Mazaki, 23 Aar, i Hamborg. Om Hundegalskab. De gjentagne Erfaringer, der ere gjorte og Galskab (Vandskræk, blandt Hunde i forskjellige Egne af Landet, lede saa naturligen til den Tanke, at denne Sygdom muligen iaar kunde have sin Grund i almindelige Sygdomsaarsager, og at altsaa ogsaa det mig anbetroede Physicat kunde vorde hjemsøgt at denne Plage. Om Maaden, hvorpaa Sygdommen, yttrer sig hos Hunden, har en officiel Bekjendtgjørelse fra Veterinairskolens Forstanderskab i den Berlingske Tidende af 21de d. M. meddeelt tilstrækkelige Oplysninger. Denne Bekjendtgjørelse er forsaavidt af Vigtighed for os, som den kan tjene os som Ledetraad til at kjende og undgaae den gale Hund, af hvis Bid en lignende Sygdom hos Mennesket kan befrygtes og det endog sædvanligen først flere Uger efterat Bidet er bibragt, eller vel endog efterat Saaret forlængst er tillægt. Man ændse derfor aldrig et Saar, bibragt af en gal Hund, altfor lidet, selv om det kun skulde bestaae, i overfladelige Rifter, medens man paa den anden Side er utidigen ængste sig for Saar, der ere bibragte af Hunde, som et lide af den paagieldende Sygdom. Med denne Advarsel har jeg ønsket at forene en povelær Besvarelse af det Spørgsmaal: "hvad bør man strax gjøre, naar man er bleven bidt af en gal Hund, An inden en Læge kan blive tilkaldet, hvilket paa Landet ofte medtager flere Timer. Det er igjennem det aabne Saar og i Regelen kun igjennem dette, at den saakaldte Vandskræk (Hydrophobie) kan forplantes fra Hunden til Mennesket, Efterat man derfor har borttaget de Klædningsstykker, der maaskee have bedækket den bidte Deel, og lagt dem i Vand for at udtrække den vedhængende Gift, gjøre man sig al Umage deels for at tilintetgjøre Giften i Saaret, deels for at forhindre dens Optagelse i Legemet. Disse Formaal naaer man bedst ved at befordre Saarets Blødning saavel ved at trykke det fra alle Sider og stryge Blodet henimod selve Saaret, som ved at udsuge det (hvilket man naturligviis ei bør gjøre med Munden, men ved at sætte et lidet Glas, som man har gjort lufttomt ved at holde et tændt Lys under det i Saarets Nærhed, hurtigen hen over hele Saarfladen, og ved ideligen at udvadske det med lunkent Vand, Sæbevand eller sal. Vand, idet man derhos sørge for at faae Saaret til at gabe saameget, at selv dets dybere Dele tilbørligen kunne blive rensede, samt endelig ved at binde et Baand middelmaadig fast ovenfor Saaret, hvis dette er paa Arme eller Been. Skulde Saaret ei være ganske frisk og allerede dækket af en Blodskorpe, da gnide man hellere denne af ved en fugtig grov Lap og fortsætte i begge Tilfælde denne Udsugning og Udskyldning af Saaret i Time, eller derover. Efterat man paa denne Maade har stræbt at frigjøre dette for den skadelige Gift, søge man at tilintetgjøre de mulig endnu tilbageblevne Rester ved Anvendelsen af skarpere, tildeels ætsende Midler, saasom ved skarp Eddike, Vitriololieeller Skedevand fortyndet med Vand, en stærk Oplesning af Bøgeaske eller reen Potaske i Vand, eller selv ved at udbrænde Saaret forsigtigen med Krudt, eller et Stykke glødende Metal. Disse Midler maae imidlertid, ligesaavel som hine mildere, efterhaanden anvendes paa alle de bibragte Saar, hvad enten disse kun bestaae i overfladelige Rifter, eller dyber Saar, hvis samtlige Sideflader dermed bør ættes, eller dog udvadskes, naar man ei paa Grund af Saarenes ualmindelige Dybde, Sønderrivning af store Blodkar, eller Beskadigelsen af visse ædlere Organer, skulde finde det tilraadeligere at oppebie Lægens Ankomst, inden denne sidste Deel af Curen blev iværksat. Den øvrige udvendige og indvendige Behandling overlades i hvert Fald til ham. Jeg troer kun at burde tilføie, at da Jndbildningskraften i denne Sygdom hos Mennesket spiller en ualmindelig stor Rolle, bør for nærværende Tid den Hund, der har afstedkommet Ulykken, helst bringes af Dage, selv om det ei endnu er fuldkommen afgjort, at den har lidt eller lider at udviklet Hundegalskab. Nestved den 29de Marts 1842. Dr. Høegh Guldberg, Landphysicus.