Viborger Samler, 1843-02-21
Det er allerede omtalt, at Sir Rob. Peel søgte i Underhuset at forsvare Lord Ellenboroughs Forhold som Generalgouverneur i Ostindien. Premierministeren sagde i sin Tale: "Spørgsmaal er det nu om det er overeensstemmende med Ret og billighed at udhæve en eneste Handling af en høiere Auctoritet, og for denne isolerede Handlings Skyld at underkaste hans Forhold i det Hele en almindelig Dadel. Gives der vel nogen høit anbetroet ostindisk Embedmand uden at han jo vil indsee at han ved at skue tilbage paa sit Forhold i det afvigte Aar maa føle sig skyldig i Uagtsomhed og Forsømmelighed. Jeg vil ikke paastaae at jeg billiger Lordens Proclamation; men man anstille en Sammenligning imellem den 9de Febr. 1842 og den 9de Febr. 1843. Jeg vil tilbagekalde i Husets Erindring, i hvilken Tilstand Lord Ellenborough fandt Anliggenderne i Ostindien, da han ankom der. Dengang havde de britiske Vaaben lidt et af de største Nederlag, der nogensinde har rammet en britisk Hær, 17,000 Mænd og Qvinder vare faldne som et Offer for det skjændigste Forræderi, jeg vil erindre Huset om den Tillid manglende Stemning, Generalgouverneuren fandt ved sin Ankomst, og derefter vil jeg fremstille forHuset denne Generalgouverneur, der 10 Maaneder efter dette Nederlag staaer i Spidsen for en Hær af 40,000 Mr., efterat have bevirket Rømningen af det Land, hvori vi have lidt saa store Tab og efterat han paa selve Skuepladsen for vort Nederlag har gjenoprettet vore Vaabens Ære. Jeg vil fremstille for Huset hine modløse Seapoys, nu samlede til en ny Hær, opfyldte med Begeistring og rede til, naar det skulde behøves, at byde Europas bedste og meest krigsøvede Tropper Spidsen, og derefter vil jeg spørge Den (henvendende sig til Oppositionen) om det er anstændigt, om det er rigtigt, om det kan forenes med sund Menneskeforstand, at De, hvis Politik kastedes overende, fremkomme med denne enkelte Proclamation og sige til Generalgouverneuren: Det er sandt; Du har atter bragt det britiske Navn i Afghanstan til Ære, Du har igjen oprettet Sikkerhedens Følelse i hele Hindostan; men Du har udstedet en uklog, en uforsigtig Proclamation, og derfor skal Lønnen for Dine Tjenester være den, at et dadlende Votum bedækker Dig med Skjændsel!" Efterat dernæst Capt. Mangles havde søgt at vise, at Generalgouverneuren med Uret kunde tilegne sig Hæderen forde af Premierministeren saa glimrende skildrede Bedrifter, da Lord Ellenborough allerede ved sin Ankomst til Ostindien havde fundet Alt, ligeindtil de mindste Details, forberedet af sin Forgænger, Lord Auckland, reiste Lord John Russell sig for at gjendrive Premierministerens glimrende Exspectorationer: "Da den høitærede Herre(Sir Rob. Peel) selv har ægget til at behandle dette Spørgsmaal, saa maa jeg aabent erklære, at mine Jndvendinger imod Lord Ellenboroughs Adfærd som Generalgouverneur ikke udelukkende begrunde sig paa Proclamationen. Jeg maa tilstaae, at Alt hvad jeg har hørt fra forskjellige Sider og hvad Pressen er fremkommen med, er en fyldestgjørende Grund for mig til at komme til den Anskuelse: at det er farligt at betroe Lord Ellenborough, Enemagten over vort ostindiske Rige. Jeg vil i fuldeste Maade anerkjende Generalerne Sales, Notts og Pollocks Dygtighed. Men angaaende det Spørgsmaal: om Lord Ellenborough strax i Begyndelsen har givet befaling til at rømme Afghanstan, og om ikke, da der var givet Befaling til at rykke frem, samme kunde have været iværksat med større Sikkerhed; derom at fælde en Dom, førend alle vedkommende Documenter ere fremlagte, vilde være overilet. Ganske anderledes forholder det sig med Lordens Adfærd i Civiladministrationen og i hans Proclamationer. Herom behøves det ikke at fremlægge Papirer, Og er det da ikke notorisk, at Lorden har opført sig paa en forkastelig og fornærmende Maade imod mange Mænd, som have været ansatte i Civilbestyrelsen, og som udmærke sig ved Erfarenhed og tro Tjeneste. (Her udhævede Lord John Russell navnligen General-Gouverneurens Forhold imod Erskine og Major Otram). Den meget ærede Baronet paastaaer, at det er ubilligt at bedømme LordEllenborough efter en enkelt Handling, da dog hans Forhold i det Hele har fortjent stærk Dadel. Men selv hiin Proclamation om Tempelporten staaer ikke isoleret. Hiin ældre Proclamation, dateret Simla d. 1ste Octbr. 1842, hvori meldes den forestaaende Rømning af Afghanistan, bebudede hiin Begivenhed, førend man endnu havde erholdt den allermindste Efterretning om de Fangnes Redning, og indeholdt tillige en drengeagtig og taabelig (puerile and foolish) Fornærmelse indd Lordens Forgænger. (Hør!) Strax de første Ord af denne Proclamation ere en grovelig Mistyden af de Bevæggrunde, der have foranlediget Lord Auckland til at sende en Hær over Jndus. Men hiin Proclamation indeholder desuden en Erklæring af en ligestor Absurditet og Ubetænksomhed. Den erklærer, at for Fremtiden skal det britiske Rige i Ostindien indskrænkes til sine naturlige Grændser. Det britiske Riges naturlige Grændser i Ostindien. De naturlige Grændser af et Rige, som først i det forrige Aarhundredes sidste Halvdeel har gjort hine omfattende Erobringer, for hvilke han - Lord Ellenborough – nu vil sætte en Grændse. Som det naturlige Grændseskjel betegnes Jndus. Men hvad melder den sidste ostindiske Post? Den melder, at da de seindiske Umirer ere komne i Strid med det britiske Rige i Ostindien, saa skal en Hær samles for at betvinge dem og berøve dem deres Gebeet. Nu, - er da hiint Gebeet indenfor de naturlige Grændser, Proclamationen omtaler, Nei, det ligger paa hiin Side af samme! Og naar man nu antager, at en fjendtlig Hær samlede sig i Afghanistan, at der samledes Forraad, vilde Generalgouverneuren da ikke ansee det for sin Pligt at trænge ind i Afghanistan, ødelægge Magazinerne og adsprede den fjendtlige Hær, for saaledes at tilintetgiøre et Angreb paa Ostindien, Men hvad for en Mening ligger der da deri at proclamere Jndus som Grændsen af det britiske Rige i Ostindien. Jeg paastaaer derfor, at en Mand, der har kunne udstede en saadan Proclamation, er uværdig til at føre Administrationen over en saa vigtig Besiddelse som det britiske Ostindien er. Den meget ærede Baronet paastaaer, at vore Jndvendinger imod Lord Ellenborough hidrøre deraf, at vor Politik er fuldkastet. Jeg indrømmer ikke at en saadan Kuldkasten har fundet Sted. Jeg indrømmer, at de indtrufne Ulykker gjorde en Revision af hiin Politik nødvendig, endskjøndt ogsaa Lord Auckland oprindeligen har erklæret at han ikke havde paatænkt en permanent Besiddelse af Afghanstan, og at Resultatet af en Revision meget godt kunde være bleven Afghanstans Rømning. Jeg kan derfor ikke ansee Lord Ellenboroughs Politik som en Kuldkastelse af hans Forgængers Politik. Men naar en Mand, der er i Besiddelse af en stor Magt, viser saa liden Høihjertethed, at han nedlader sig til at bagvaske sin Forgænger og stræber efter at begrunde sine egne Fordringer ved at tilintetgjøre sin Forgænger, – denne Mand, der i de sidste Uger af sin Virketid gjorde enhver Forberedelse til at hans Efterfølger ubunden kunde udføre sine Planer, – da finder jeg ingen Grund til hvorfor jeg ikke skulde fremlægge og atter fremlægge for Huset og for hele Landet de Aarsager, der berettige mig til den Overbeviisning, at en saa uhyre Magt ikke med Sikkerhed kan an betroes en saadan Mand." (Larmende Bifaldsyttringer.) C. Buller, der sluttede denne interessante Debat, knyttede til Lord Russells Tale endnu den Erindring, at Ministeriet, efter hans Overbeviisning, ingenlunde vilde vove at fremkalde en almindelig Undersøgelse af Lord EllenboroughsForhold; thi en saadan Undersøgelse vilde lede til det Resultat, at den nuværende Generalgouverneur har overtraadt ethvert af de store Principer, hvorefter Administrationen i det britiske Ostindien hidtil har været ført, samt at Generalgouverneuren har viist sig uretfærdig og voldsom imod alle hiint store Lands Beboere, uden Hensyn til Kaste eller Tro. De forlangte Papirers Fremlæggelse besluttedes uden Afstemning Hvorledes en Kone skal være, kan man erfare af følgende hindriske Ægteskabslov, der lyder saaledes: For en Kone gives der paa Jorden ingen anden Gud, end hendes Mand. – Hvad enten nu denne Mand er gammel, hæslig, brutal, forvoxen eller sætter Alt, hvad han eier, overstyr ved Sviir og Udsvævelser: saa maa hans Kone dog opbyde al Flid og Anstrængelse for at begegne ham som hendes Herre, hendes eneste Hersker, hendes Gud – Det qvindelige Creatur er skabt for hele sin Livstid at adlyde, Pigen skal høie og ydmyge sig for sin Fader, Qvinden for sin Mand (Enken for sine Sønner) – Ethvert gift Fruentimmer maa paa det Omhyggeligste undgaae, at skjænke Mænd af Aand eller af smuk Fiaur den ringeste Opmærksomhed. – En Kone tør ikke tillade sig at frise med sin Mand; hun maa gjøre sig en Ære af at erholde, hvad han lader blive tilovers. – Naar hendes Mand leer, skal hun ogsaa lee; – naar hendes Mand græder, skal hun ligeledes græde. – Enhver Kone, af hvilkensomhelst Rang, skal egenhændig tilberede hendes Mands Livretter for ham. - Forat vinde hans Velbehag, maa hun bade sig, først i reent Vand, dernæst i Saftandvaand; hun skal male sine Øienbryn og sin Pande. – Er Manden fraværende, skal Konen faste, sove paa Jorden og - ikke pynte sig (!) – Naar Manden, kommer tilbage, skal hun gaae ham jublende og festligt imede, strax gjøre ham Regnskab for hendes Opførsel, for hvert Ord hun har talt og selv for hendes Tanker. – Naar han skjænder paa hende, skal hun takke ham for hans gode Raad. – Naar Manden slaaer sin Kone, maa hun taalmodigt finde sig i Tugtelsen, derpaa gribe hans Haand, kysse den og ærefrygtsfuld bede om Tilgivelse for at have vakt hans Vrede. Hvilket saaledes tjener til behagelig Efterretning.