Viborger Samler, 1848-07-01
Jndenlandske Efterretninger. Under 22de Juni er igjennem Justitsministeriet bleven udfærdiget følgende allerhøieste Kundgjørelse angaaende en extraordinair Udskrivning af den hidtil uværnepligtige Befolkning: Vi Frederik den Syvende, af Guds Naade Konge til Danmark, osv., gjøre vitterligt: Da de nærværende Krigsforhold allerede have paadraget den værnepligtige Landbefolkning en betydeligen forøget Udskrivningsbyrde, finde Vi det overeensstemmende med Retfærdighed, at den for Værnepligt hidtil fritagne Befolkning, saafremt Omstændighederne skulde gjøre det nødvendigt, end yderligere at forøge den Krigstyrke, som nu haves under Vaaben, i et vist passende Forhold deeltager i denne Byrde. J dette Øiemed, og for at de til Jværksættelsen af denne Udskrivning fornødne forberedende Handlinger strax kunne sættes i Værk, byde og befale Vi herved som følger: 1) Forsaavidt den Krig, hvori Danmark er indviklet, skulde endnu hendrage sig i længere Tid og gjøre det fornødent, at den Krigstyrke, der nu haves under Vaaben, bliver væsenlig forøget, skal der af den for Værnepligten hidtil fritagne Befolkning i Kongeriget foretages en Udskrivning i et Forhold, som nærmere vil blive bestemt, dog saaledes, at de Udskrevnes Forpligtelse til at forrette Krigstjeneste ligemed de Værnepligtige ikke udstrækkes over den Tid, i hvilken deres Tjeneste formedelst de bestaaende Krigsforhold findes nødvendig. 2) Til Forberedelse af denne eventuelle Udskrivning skal der strax paa den Maade, som Justitsministeriet nærmere vil have at foreskrive, optages Fortegnelser over det i Aarene 1823, 1824 og 1825 fødte 24, 23 og 22aarige Mandskab. af de Classer af Kongerigets Befolkning, som hidtil have været fritagne for Værnepligt; og 3) Der bliver at udarbeide et Udkast til en provisorisk Anordning, der nærmere vil være at forelægge Os, hvorved den omhandlede Udskrivning og det udskrevne Mandskabs Tjenestepligt midlertidig skal fastsættes, indtil Sagen angaaende almindelig Værnepligt paa forfatningsmæssig Maade kan blive endelig reguleret. Hvorefter Alle og Enhver sig allerunderdanigst have at rette. (Uddrag af en Artikkel i Forl." Tirsdagsnummer.) Den Stund er forhaabentlig nu nær, da den forunderligt blandede Stemning, denne holdningsløse Svæven mellem Tillid og Tvivl, Haab og Frygt, som i de sidste 14 Dage, siden man erfarede, at Spørgsmaalet om Udstrækningen af den svensk norske Bistand endnu ikke var afgjort, har trykket Gemytterne, – da den maa være forbi og vende sig enten til den ene eller den anden Side, alt eftersom den Vished lyder, der erholdes. – – Efter hvad vi, ikke ifølge officielle Kilder eller med nogensomhelst Bemyndigelse, men efter hvad vi deels privat have kunnet erfare, deels have læst i fremmede Blade, maa vi erklære, at vi desværre troe, at vore ydre Forhold, for saavidt deres Ordning beroer paa fremmed Hjælp, ikke staae videre gunstigt. Alle de Stater, af hvilke vi kunde vente og forlange Bistand, synes mere tilbøielige til at bevare Freden, end til at begynde en Krig; dette kan være haardt for os, men vi kunne ikke forlange, at vort Tarv skal være det eneste Hensyn, der af dem skal tages i Betragtning. Om England er det, efter hvad der der er offentlig bekjendt, saa godt som vist, at det ikke agter at bryde Freden for at opfylde sin Garanti for Slesvig. Om Rusland er det endnu uvist. Om Sverrig og Norge er det vist, at vi der finde forenet en levende broderlig Deeltagelse hos Folket, en kampdygtig og kamplysten Hær, og en Regjering, der deler Folkestemningen mod os som Erkjendelse af vor Kamps Betydning for hele Norden og dets Fremtid; men det er derfor ikke vist, at Sverrig og Norge, hvis de skulle staae ene med os, ville bestemme sig til at tage virksom Deel i Kampen. Selv om man troer, at de kunne gjøre det uden egen Fare, og derfor burde gjøre det uden nølende Betænkning, saa kan man dog ikke være blind for de Hensyn, som kunne stille sig derimod, og som muligt kunne blive de overveiende ved deres Regjerings endelige Beslutning. Nærmest synes denne forØieblikket at beroe paa Efterretningen om Ruslands Bestemmelse. Denne vil maaskee indløbe idag eller imorgen. Men hvis den nu lyder ugunstig og den svensk norske Regjering derved ledes til at trække sig tilbage. hvad da? – Saa have vi maaskee Alternativerne for Døren. Ville de Magter, som kunne bistaae os, ikke Krig, saa ville de derimod søge at tilveiebringe Fred. De ville søge at forskaffe os den paa saa gunstige Betingelser som muligt; men de, med hvilke de skulle underhandle paa vore Vegne, ere et fanatiseret Folks anarchiske Repræsentation. Det er muligt, ja maaskee sandsynligt, at denne med Tiden kan undergaae Forandringer, der kunne være gunstige for os; men Spørgsmaalet er, om de mæglende Magter ikke ville paaskynde Freden, inden saadanne Forandringer indtræde, fordi Krigens Vedvaren antages at være en Hindring derfor. Men saa er der endnu et tredie Alternativ, at fortsætte Krigen uden Bistand, og om vi ikke kunne seire i den, saa døe med Ære. Men Regjeringen kan om Forholdene stille sig saaledes, ikke tage dette, før Nationens Stemme og Villie kjendes. Er den, navnlig Armeen og Befolkningen i den Provinds, over hvilken Krigens Ulykke nærmest vil bryde ind, villig til at bære enhver Byrde og underkaste sig ethvert Offer, saa var det endda et Spørgsmaal, om det ikke vilde være klogest at vente en Stund, til bedre Forberedelser vare trufne og nye Kræfter samlede, og saaledes foretrække en foreløbig ugunstig Afgjørelse; men i alt Fald, hvis en saadan ikke kunde taales af Nationen, hvis dens Agtelse for sig selv derved vilde nedbrydes, dens Æresfølelse og Selvtillid, tabes – saa Guds Navn lad os kjæmpe. Men Folkets rette Mening derom kan kun komme frem ved at drøfte disse Spørgsmaal offentlig, og endelig forelægge dem for dets Repræsentanter til Afgjørelse.