Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1834-04-14
Det var idag for et halvt hundrede Aar siden, at en Forandring skeedte i Danmarks Rige, hvis velgiørende Følger med Guds Hielp skulle udstrække sig til al Fremtiden, og hvis velsignede virkninger vi, og Børn og Børnebørn efter os til sildigste Tider, aldrig skulle ophøre at prise og at takke Forsynet for. Danmarks daværende Konge, høilovlig Jhukommelse, Kong Christian den Syvende, hiemsøgt af Alherren med Sygdom og Svaghed og nedbøiet ved mødte Gienvordigheder, trængde til en hielpende Haand, der kunde lette ham Kronens Byrde og overtage det tunge Arbeide at regiere, som nu var blevet den Mødige for svart. Og denne Hielp fandt han, hvor enhver Fader helst ønsker og beder Gud om at finde den, i en kiærlig trofast og ædel Søn. Kronprindsen Frederik, den herlige Drot, der nu klæder Danrigets Kongestol, var dertil af Forsynet kaldet. Allerede fra Barndommens Dage dannende sig til sin høie Bestemmelse havde hans herlige Siel tidlig inddrukket ædle Følelser og tilegnet sig hiin Alvorsaand, hiin Sindighed, hiin Arbeidslyst, som gav Kraft og Dygtighed til Anstrængelse. J den Alder, da saa Mangens Tanke og villie endnu er henvendt til adspredende Fornøielser, eller endog lokkes af Sirenernes farlige Tryllesange, var han, som fordum Christian den Fierde, allerede Mand i Tænkemaade og i Aand. Han ge. tog paa denne Dag, efter sin Kongelige Faders Befaling, Sæde i Statsraadet, og blev sin Faders Nedregent. Fra den Tid har, som vi vide, vor høitelskede Konge været Danmark Riges Styrer. Hvad denne ved Hierte og Aand lige elskelige Herre i det nu henvundne halve Aarhundrede har været og har udrettet for Danmarks Rige, lader sig ikke samle inden disse Blades indskrænkede Rum, men Noget vil i saa Træk kunne udtrykkes, naar man søger at danne sig et Billede af, hvorledes det saae ud i Danmark for 50 Aar siden. Vende vi da først vort Blik til den hæderlige Bondestand, da er det jo vitterligt, hvorlunde det Overherredømme, hvorunder Bonden i Aarhundreder havde staaet, og som unægteligen oprindeligen var indført til hans Bedste, Tid efter anden var saaledes udartet, at han nu tidt maatte sukke derunder; det mindes vel endnu, hvor forkuet og forarmet Bonden mangensteds var, hvorlunde det trykkende Stavnsbaand især i Jydland gav Anledning til hyppige Udvandringer, hvor usle hans Huse, hvor ilde dyrkede hans Marker, hvor maadeligt hans Qvæg og Heste tidt vare; hvor sieldent det i den Tid var, at en Bonde kunde læse og skrive; hvorledes endelig endog hans Tænkemaade leed under Crælle=Aaget, saa at Mistillid og Mistro til Alle opkom i hans Hierte. - Nu betænke man fremdeles, at Handel og Søfart, som giver saa mange Mennesker Næring, og Brød, lammedes ved besværende Baand, og især i Kornhandelen paa Norge, saa vigtig for begge Riger, var betydelige og skadelige Jndskrænkninger underkastet; at Næringsveiene paa forskiellige Maader vare hindrede, Landets Forsvar for en stor Deel betroet til fremmede leiede Arme; hvorledes Sager for Retten tidt kunde vare næsten hele Slægtfølger igjennem, og saa meget mere deslige, som ei endnu kan være forgiættet. Lader os derimod betragte den nuværende Tilstand i Land og Rige, hvad see vi da? En Bondestand i Besiddelse af lovbestemte Rettigheder, underviist og dannet, lykkelig ved borgerlig Frihed, mangensteds ved Eiendom tillige, den Fattige i det mindste saavidt forsørget, at han dog kan leve som et Menneske og ei ved Nød skal bringes til Misgjerninger; Næringsveiene i høi Grad frigjorte (alle Jndskrænkninger staaer det ikke i en Regjerings Magt at borttage); almeennyttige Kundskaber paa mange Maader udbredte, Handel og Søfart og saa mangen anden gavnlig Virksomhed fremmet, Rettens Pleie forbedret; og i det hele sees en stadig Fremgang til det Bedre, den agtværdigste Lyst og villie til at befordre Alt, hvad der paa nogen Maade kan fremme Folkeheld. - Og hvilke glædelige Virkninger af alt dette falde os et i Øinene. See vi ikke i det hele et veltænkende ædelt Folk, lykkeligt og skiønnende paa sin Lykke; møder ei vort Blik glad Tilfredshed hardtad allevegne, i Bondens lave Stue, under Haandværksmandens tarvelige Tag, selv i den Fattiges ringe Vaaning? Skuer ikke vort Øie, for at laane en berømt veltalende Forfatters Ord, bølgende Agre, hvor forhen øde Heder trættede Øiet, indbydende venlige Boliger, hvor forhen Hytten neppe dækkede sin Jndvaaners Armod, flittig Vindskibelighed og Arbeidsomhed, hvor forhen lade Hænder følede liden indvortes Drivt, ingen udvortes Opmuntring til Anstrængelse! Ned hvilken Glæde betragter ikke Menneskevennen nu Bondens veldyrkede Marker, hans vel nærede Qvæg, hans velvedligeholdte Huus og Hauge, hvor Plantning og Pleie noksom vidner om Beboerens Lykke og Tilfredshed med sin Stilling. Er det ikke som alt dette i Forening tilraabde Beskueren; see her en faderlig Regierings velsignede Frugter, Ei længer betroes Fædrenelandets Forsvar til hyrede Udlændinger; den hæderlige Bonde, der elsker sit Land og den Konge, der har gjort saa meget for ham, værger selv sin Odel og Eie; og i Farens Stund er hver Danemand bered at drage Sværd for Konge og Arne. Vi nyde endelig en borgerlig Frihed, som faa Riger ere saa lykkelige at eie. - Ved Frihed, mærke man, forstaaes ikke Ret til at gjøre hvad man vil, thi en saadan Ret har intet Menneske end ikke den mægtigste Konge, men Frihed er Ret til at foretage Alt, hvorved man ikke skader en Anden; og da det er nødvendigt, at i Staterne Enkeltes Frihed maa i nogle Stykker indskrænkes med Hensyn til det heles Bedste eller for det almene vels Skyld, saa forstaaer man især ved borgerlig Frihed, at Lovene saa lidt som mueligt lægge Baand paa den Enkeltes Virksomhed, at Enhver kan arbeide, virke, tænke og yttre sine Tanker med saa liden Jndskrænkning, som det almindelige Bedste nogenlunde tillader, og saa længe anden Mand ikke derved forurettes eller skades. Lighed mellem Undersaatterne er heller ikke det, at Alle ere i lige Stand og vilkaar, thi det er en Umuelighed, at saadant kan finde Sted, og ligesom i ethvert Borgersamfund Nogle maa byde, Andre lyde, saa vilde det og være lige saa skadeligt som unaturligt, om Flid, Stræbsomhed, Tarvelighed ei skulde kunne finde sin Løn i stigende Velstand, Dovenskab og Ødselhed sin Straf i Mangel og Trang; men Lighed i Staten er det, at Alle ere lige for Loven, at Adgang til Lovens Beskiærmelse er lige for Alle uden Hensyn til Stand og vilkaar. - Overveies og erkiendes dette rettelig, da skal det visselig og med Sandhed siges, at neppe mange Borgersamfund besidde borgerlig Frihed og Lighed i den Grad, i hvilken vort lykkelige Fædreneland under Siette=Frederiks milde og faderlige Scepter er kommet til at eie disse Goder. Men ei var det ret og tilbørligt at tale om vor Konges halvhundredaarige Fortienester af Rige og Folk, dersom vi alene som hidtil lode vort Blik dvæle meest paa det Legemlige og Udvortes, dersom vi ikke tænkee paa Aandens høiere Fordringer og hvad dermed staaer i Forbindelse, dersom vi vilde glemme, at vor sjeldne Konge i den lange Aarrække tillige med Jver søgde at fremme hvad der er det Vigtigste til Folkeheld, Gudfrygt og Tro, Videnskabelighed og Aandsdannelse. Mennesket lever ikke af Brød alene. Men ogsaa i den Henseende har denne vor ædelige Herre, hvem vi i Sandhed kunne kalde en Konge af Guds Naade, virket og udrettet saare meget, som med Guds Hielp vil blive til varigt held for os og Efterkommere. At Guds Ord maa boe i Land og Rige, rettelig forkyndes, og Ungdommen deri oplæres, det har Han tidt tilkiendegivet at være sin Kongelige Villie. At Aandens høiere Opvækkelse var hans Attraa, derom vidne blandt mere de store Forbedringer, som Universitetet og de lærde Skoler i Hans Tid have modtaget, de mange Opmuntringer, Hans Kongelige Naade ogsaa lod Videnskabernes Dyrkere tilflyde, de Summer, han anviisde til Kirker og Lære=Anstalter, Oprettelsen af den militaire Høiskole, det polytechniske Jnstitut, o. m. m., ligesom Jndførelsen af den indbyrdes Underviisning, der med saa meget Andet forherligger vor Konges Regjering, vidner om hans faderlige Omhu for almeennyttig Kundskabs almindelige Udbredelse. Saa blev det Kongens Baade J Alderdommens Aar. At høste hvad han saaede J kraftig Ungdoms Vaar. Nu lægge vi til alle disse velsignelser den livsalige Fred, indvortes og udvortes, vort signede Fædreneland under denne vor Konge og, Gud for Alt, ved Hans Viisdom har været saa lykkeligt at nyde. Nedens Blodet randt hardtad over hele Europa, laae vort yndige Rige længe i en tryg Rolighed; og medens Tvedragt og Borgersplid i tidligere og sildigere Dage har sønderslidt saa mangt et Folk, have her Konge og Folk ømmelig elsket hinanden og ingen Grund havt til Andet. Hvor lykkelige ere vi ikke, at vi heri kunne sige med Digteren: Her gjenlød Danmark Vange, Af høie Frydesange. Til Freds og Fredriks Priis. Følger da den skiønsomme Daneborger vor hæderlige Drot giennem den lange Raad af 50 Aar, i hvilke Han har styret Danmarks Rige, lige fra hine Hans første offentlige Virksomheds Dage, den han begyndte med at løse alle utilbørlige Baand for at knytte Kierligheds=Baandene des fastere; da han satte Skranker for Negerhandelen og mildnede de Sortes Trældom, ligesom han nylig har hævet de Frifarvedes borgerlige Stilling; eller da Landene gjenløde af Jubel dengang Han tog til Ægte Femte=Frederiks Datterdatter, nu vor dyrebare Dronning, ei mindre ved Siæle=Adel end ved Herkomst alle Danske saa kiær, eller da Hovedstadens Brand vide hans ømme Hierte og Han ved Kongelig Gavmildhed ophialp Staden; indtil da han hiin stolte 2den April stod paa Kongestadens Udenværker og opluede de Kiæmpendes Mod; eller da han til vort Bedste drog til hiint store Kongemøde i Vien og afvandt Europas Fyrster og Folk udeelt Høiagtelse, i det han hævdede Danrigets Selvstændighed; eller da Folkets Jubel og deeltagende Glæde lød ved Hans Kongelige Døttres Formælinger; eller naar Han med faderlig Mildhed drog saa tidt om i sine Lande, undersøgende selv Alt og hørende Enhver; eller da han nylig hardtad vidunderlig frelst fra Døden og giengivet sit glædedrukne Folk, atter med kraftig Haand tog fat paa Regjeringens Tømme; hvo takker da ei med brændende Hierte Forsynet for en saadan Konge. Saa stige da Jubel og Glæde paa denne Dag og fremdeles, i Hytter og i Borge; og længe skiænke Forsynet os endnu denne mageløse Danekonge! "Ja lad, O Gud, opklare En Dag, et Gylden Aar! Som ret kan aabenbare. Med Nordens gode Kaar. Det danske Hjertes Fylde Til Graa-Haar at forgylde Hos Kongen og Hans Folk!"