Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-11-22
En Pelts af Muldvarpskind tilhyllede hendes Yndigheder, som allerede for længe siden vare ude af Ungdomstiden. Født i den sydlige Deel af England, vilde hun besøge sin Søn, der drev samme Haandtering som hun i de nordlige Bjerge, og af Jordens Skjød bragte de Steenkul, den skjuler, for Dagens Lys. Hun var den meest characteristiske og paafaldende Person. J gode Folk, skreg hun, det er jo dog en Elendighed! Kommer ikke jeg Eder til Hjælp, saa fare I Alle ned i Gruben, det er visselig sandt, Med disse Ord satte den gode Jean nette sig ned og stemmede sig med et Udtryk, som kundgjorde en ophøiet Bestemthed og et vanskeligt Foretagende, imod den Side af Fartøiet, som var opløftet af Vinden. Det var et løierligt Syn at see, med hvilken Energie hun alene modsatte sig den Magt af Vind og Bølger, som havde sammensvoret sig imod os, hendes sammentrukne Ansigt, hendes fremtrædende Muskler, hendes fuldkomne Hengivelse, den øiensynlige Overbeviisning, hun havde, at den kraftige Modstand fra den ene Side af Schaluppen var tilstrækkelig til at hindre dens Kantring og til at gjenoprette dens Ligevægt. Saa megen Kraft, som anvendtes forgiæves, og en saadan Anstrængelse, som øsledes uden Nytte, dannede et saa comisk og originalt Heelt, at vi ikke vare i Stand til at holde vore Øine derfra. Omsider blev hun dog keed af at arbeide saa alene for vor Frelse. Hvad? Jntet Menneske vil hjælpe mig!" raabte hun i sin Folke dialect. "Saa gid jeg skee en Ulykke, om jeg længer piner og plager mig for Jer, J dovne Kroppe, Jeg vil lade Jer gaae tilgrunde Alle i Hob, og det har J vel fortjent, Med disse Ord, som bleve udtalede med ivrig Hast, forlod hun nu sin Post. Vinden lagde sig, Bølgerne bleve mindre, vore tre Skippere snakkede om at lande, og i en Afstand af mindre end een Miil saae vi Grevskabet Fises grøntklædte Bred. Jeannette, som var glad over at have frelst os fra Døden, viste en elskværdig Munterhed. Jnden et Qvarteer vare vi underrettede om alle de Eventyr, som i tyve Aar havde tildraget sig i alle tre Kongerigers Bjergværker og Steenkuls gruber; vi kjendte deres Producters forskjellige Qvalitet, deres Vægt, deres Værd, deres Nytte som Brændematerial; jeg troede at være midt i det kongelige Selskab i Edinborg, hvor denne underjordiske Lærdom havde været paa sit Sted og ikke at foragte. Med sine colossalske Former forenede Jeannette et fortræffeligt Hjerte; hvor forigt tindrede ikke hendes Øine, som hendes anden Søn, der var Soldat i Kongens Tjeneste, havde udført, hvilken Begeistring besjælede ikke hendes Sprog ved Erindringen om hendes første Kjærlighed til Johan Carstairs, den smukkeste Grubearbeider i Lancaster, Hun indbød os Alle til at spise til Middag hos sig i Loanhead, i sin arvede Hytte, som, lige fra Heptarchiet indtil denne Dag, kun havde været beboet af Grubearbeidere fra Fader til Søn; derefter bukkede hun sig lidt, for at hviske min Ledsager, Geologen, Noget i Øret; jeg troer det var et Løvte, at han, til Løn for sin Føielighed, skulde faae et Kys af den smukkeste Pige i Lognhead. Den unge Mand, som vilde træde ind i den geistlige Stand, takkede hende med en Hovedbevægelse, som lignede et fortrydeligt Nei; dette foranledigede hende til at tage sit Loanheadske Kjøn i Forsvar, hvorved hun henreves i en Discussion fuld af Jld, herlige Details, hjemlige Erindringer, og som gav os et rigeligt Stof til Iagttagelser og Moroe. O Sterne. Hvorfor var du ikke nu paa Baaden, med Bjergenes og Vulkans Philosoph, Linnes Eleve, Jeannette Carstairs, de tre skotske Matroser og med mig! Da havde Jeannette ogsaa faaet sin Plads ved Siden af den gode Tiggermunk, den beklagelsesværdige Marie, den sentimentale Grisette, Kammertjeneren Lafleur og alle de comiske og interessante Personager, som ere blevne udødelige ved din Pensel! (Fortsættes).