Berlingske Tidende, 1836-03-28
Hvad in Specie Hoveriet angaaer, da bemærkes det, at Hoveribonden anvender meere Arbeidskraft paa dets Udførelse, end Jorddrotten vilde have anvendt, for at udføre det samme og det langt bedre, og den hele Tid Bonden bruger for at tilbagelægge Veien er da aldeles spildt. Paa den anden Side formenes det, at ogsaa Hovgaardens Cultur, sættes tilbage ved Hoveriet, da dette deels vanskeliggjør Forandringen af en engang antagen Driftsplan, og deels forøger Dyrknings Omkostningerne ved den ødsle Maade og slette Orden, med hvilken det udføres, ligesom det endelig formindsker Jndtægten, idet det udføres slet. Grunden til at disse Naturalydelser desuagtet vedblive og ikke forandres til en Penge afgift formenes at ligge i det Fortrin, de nyde fremfor den aarlige Penge- eller Korn afgift, som for dem kunde substitueres, idet de nemlig ere langt sikkrere. Jndfæstningen betales gjerne forud eller dog i visse Terminer, Hoveriet kan Jorddrotten gjøre temmelig sikker Regning paa at ville blive forrettet, eller i alt Fald kan han ved Anvendelse af Tvang lettelig bringe det dertil. Natural tienden hæves paa Marken, og Bonden leverer samme, forinden han selv begynder at kjøre ind. Kunde nu og de omhandlede tre Arter af Præstationer forvandles til en aarlig Afgift i Penge eller Korn, saa er Vanskeligheden ved at faae denne inddreven saastor, og altsaa selve Jndtægten saa usikker, at den fornuftige Jorddrot ingenlunde kan herpaa. indlade sit Det Samme formenes ogsaa at gjelde omden Afgift, som Jorddrotten, forsaavidt hans er Tiendeeier, har betinget sig i Tiendens Sted, thi benytter han ogsaa de særdeles Midler, Lovgivningen hjemler ham til at inddrive denne Afgift, saa kan man saa meget mere være forvisset om, at hans øvrige Fordringer hos Bonden ei ville komme godvillig ind. Det gavner, efter hvad der er bemærket, ikke Jorddrotten, at hans Tiendeafgift har Fortrin endog for kongelige Skatter, naar han selv skal oppebære og indestaae for disse. Udpantningsretten formenes ikke at indeholde nogen Sikkerhed for Jorddrotten; thi da Bygninger, Jnventarium m. m. er Jorddrottens Eiendom, kan Udpantning kun skee i Qvæg besætning og Jndbo, hvilket hos dem, der lade det komme til Udpantning, oftest er saare usselt. Den Jorddrotterne tilkommende Ret til i visse Tilfælde at kunne tiltale Bonden til Fæstes Forbrydelse formenes ikke at afgive nogen yderligere Sikkerhed. Omkostningerne ved en saadan Sag ere for Jorddrotten. saa betydelige, Tiden, der hengaaer, saa lang, og det endelige Udfald saa usikkert, at han vist kun i faa Tilfælde griber til denne Udvei. Jorddrotten har derfor kun en maadelig Sikkerhed for Skatter og Landgilde, men han vilde formeentlig gjøre urigtig i at forøge sin Resico ved at forandre Jndfæstning Hoveri og Naturaltiende til en aarlig Afgift. Saaledes som Retsforholdet mellem Jorddrot og Fæstebonde fortiden er organiseret, formenes deraf at flyde det Hovedonde, at det er saare vanskeligt at faae endog den meest efterladne Bonde sat ud af Gaardens Besiddelse. Dersom Jorddrotten, efterat han ikke ved lempelige Midler har kunne erholde sit Tilgodehavende, ogsaa virkelig lader Bonden tiltale til Fæstes Forbrydelse, saa vinder Bonden, hvem Sagen i Reglen Jntet koster, altid nogen Tid, og da der gjerne hengaae flere Aar, naar Sagen, hvad oftest skeer, gaaer igjennem flere Jnstantser, saa bliver han dog i dette Tidsrum siddende ved Gaarden. Denne geraader imidlertid maaskee i yderste Forfald. Vil nu Jorddrotten end, for at forebygge dette, benytte sig af den Ret, Forordningen 8de Junii 1787 §. 12 giver til at udsætte Fæsteren af Gaardens Brug og Besiddelse, saa er dette dog meget bekosteligt : Kongelige Landsoverret samt Hof= og Stadsret, ere Alle og derhos paa Grund af det Ubestemte, der formeentligen ligger i Lovgivningen om Fæstes Forbrydelse, voveligt, ligesom Gaarden da heller ikke kan bortfæstes, forinden det ved endelig og uforanderlig Dom er afgjort, at den forrige Fæster har forbrudt sit Fæste. Denne Zanskelighed ved at faae Bonden sat ud af Gaardens Besiddelse formenes endog at virke skadeligt paa ham selv; thi er han engang kommen tilbage, bliver han ligegyldig og efterladende, stolende paa, at man ei kan drive ham ud af Gaarden. Det har ifølge allerhøieste Befaling været Verdraget en Commission, bestaaende af nogle Cancelliets og nogle af Rentekammerets Medlemmer, en Landvæsenscommissair og tvende Godseiere, som Stænderforsamlingen tæller, blandt sine Medlemmer, at nedlægge allerunderdanigst Forslag til de nærmere Bestemmelser og Forandringer, der maatte findes nødvendige med Hensyn til den nugjeldende Lovgivning angaaende Retsforholdet mellem Jorddrot og Fæster i Danmark. Commissionens Forestilling er igjennem Cancelliet allerunderdanigst foredraget Hans Majestæt, efter hvis allerhøieste Befaling Forsamlingen forelægges til Betænkning Udkast til en Forordning angaaende den omhandlede Gjenstand. Naar man seer hen til Fæstegodsets nærværende Tilstand i Danmark, da kan det vistnok ikke nægtes, at denne i det sidste halve Seculum betydelig har forbedret sig, og at i Særdeleshed Fæstebøndernes Kaar nu ere langt fordeelagtigere, end Tilfældet var foret halvt Aarhundrede siden. Men det maa paa den anden Side ogsaa indrømmes, at Fæstegodset endnu ikke indbringer Eier og Bruger, den Fordeel, det kunde og burde afgive. Nærmere at udvikle de Aarsager hertil, som maae ansees for at være afhængige af det bestaaende Forhold mellem Jorddrot og Fæster, ligger udenfor den Undersøgelse, der har været Gjenstand for det Commissionen overdragne Hverv, hvorimod Samme har havt at undersøge, hvilke Aarsager til det nysanførte Resultat der nærmest staae i Forbindelse med dette Forholds Natur i Almindelighed og med de Vilkaar, hvorunder det paa de fleste Steder for Tiden stiftes, samt derhos i Særdeleshed at efterspore, hvorvidt der fra det Offentliges Side kunde være at foranstalte Noget i denne Henseende. Det er af sig selv indlysende, at den, der blot er Bruger af en Landeiendom, ikke kan have den mangesidige Jnteresse for samme, som den har, der tillige er Eier. Vel har den, som en Eiendoms Brug er overladt for Livstid, en Jnteresse for samme, der nærmer sig en Eiers, men det indsees dog letteligen, at ogsaa dette ikke hæver Muligheden af en Strid mellen Eierens og Brugerens Jnteresser, og at Følgerne af saadanne Conflicter kunne blive desto vigtigere, jo længere den Tid er, for hvilken Eier og Bruger ved Contracten ere bundne til hinanden. Maa det imidlertid saaledes antages, at det Forhold, hvori Een er Eier og en Anden er Bruger af en Landeiendom, om endog den Sidste har Brugen for Livstid, i sig selv kan lægge Hindringer i Veien for Eiendommens fordeelagtigste Benyttelse og Fremskriden til det Bedre, saa bliver dette endnu mere Tilfældet, naar de Vilkaar, under hvilke Brugen, er overdragen, enten formindsker Brugerens Kraft til, ja endog lægger ham Vanskeligheder i Veien for at foretage Forbedringer med Eiendommen, eller hindrer ham i at erholde en passende Fordeel af hans Bestræbelser. Men dette er i Virkeligheden Tilfældet med Hensyn til de Vilkaar, hvorunder en stor Deel af Fæstegodset i Danmark er overdragen Fæsteren. Ved høie Jndfæstninger unddrages Fæsteren Driftskapital, ved Hoveri hindres han fra at anvende sine Kræfter paa den ham fæstede Jords Drift og Forbedring, og Tiende-Ydelse i Kjærven berøver ham en Deel af Frugten af hans Bestræbelser for at erholde et rigeligere Udbytte af Jorden. Gavnligheden af Hoveriets og Naturaltiendens Forandring til aarlig Afgift er indlysende og ofte udtalt i selve Lovgivningen; og om endog Adskilligt lader sig anføre til Fordeel for, i det mindste under Tingenes nuværende Stilling, at give Jndfæstning Fortrin for forhøiet Afgift, saa er det dog paa den anden Side vist, at hiin Jndtægt, navnligen naar høie Jndfæstninger betinges, er forbunden med saa betydelig Ulempe, at den vel kan henregnes til en Hindring for Fæstegodsets Forbedring. At bidrage til Afskaffelsen af de omhandlede Vilkaar for Fæste-Overdragelser vilde, efter det Foranførte, være at bidrage til Fæstegodsets Opkomst, en Gjenstand, der er af saameget mere Vigtighed for det Offentlige, som, ifølge den gjeldende Lovgivning, bemeldte Overdragelsesmaade, nemlig til Fæste paa Livstid, er lovbefalet for alt det Bøndergods, der henhører under Hovedgaardene, og for alt andet Bøndergods, der ikke bruges af Eieren selv. Til at befordre dette Øiemed har Man, imidlertid fundet, at der ikke kan gjøres mere ved directe Foranstaltninger fra Regjeringens Side, end allerede er skeet. Thi det maa vel erindres, at her er Spørgsmaal om et Forhold, der grunder sig paa frivillig Overeenskomst fra begge Sider, og at det Offentlige, ved altfor nøie at ville begrændse de Vilkaar, hvorunder et saadant Forhold skulde kunne stiftes, ikke alene vilde gjøre et ubilligt Jndgreb i de existerende Rettigheder, men ogsaa let vilde udsætte sig for at fastsætte Regler, der, skjøndt rigtige i deres Almindelighed, dog i specielle Tilfælde og til de forskjellige Tider vilde kunne virke større Skade end Gavn. Det maa derhos bemærkes, at der, forsaavidt Fæstegodset angaaer, allerede ere givne passende Regler, for at befordre Forandringen af Tiende-Ydelse i Kjær ven til en vis aarlig Afgift, i Forordningen af 8de Januar 1810, §§ 24 og 25, og at Naturalhoveriets Overgang til Afgift i Penge eller i Korn er lettet ved Reguleringen af Hoveriets Størrelse, ligesom Vedkommende, i Forbindelse dermed, ere opmuntrede til at forenes om dets Ophævelse imod Vederlag. Dog er det ved denne Leilighed bemærket, at de med Tiendecommissions-Forhandlingerne forbundne Udgifter maaskee noget bidrage tilat afholde Tiende-Yderne i Almindelighed fra at søge Tienden forandret til Afgift ved Tiende-Commissions Kiendelse. Jmidlertid. gielder denne Grund ikke Fæstegodset alene, og Spørgsmaalet om, hvorvidt disse Udgifter kunde være at nedsætte, eller om nogen Foranstaltning i denne Henseende kunde være at træffe, vil saaledes formeentlig i sin Almindelighed være nærmere at omhandle i vedkommende Collegium. Men om der endog saaledes ikke fra Lovgivningens Side directe kan gjøres videre, end allerede skeet er, til at hæve de i det Foregaaende nævnte Hindringer for Fæstegodsets Opkomst, kan der dog virkes dertil ved at bortrydde de Hindringer, der i de gjældende Bestemmelser maatte findes for Naturalydelser, nes Overgang til Afgifter i Penge eller i Korn, saavelsom for Jndfæstningernes Formindskelse, og ved paa denne Maade at knytte Jorddrots og Fæsters gjensidige Jnteresse for Fæstegodset nærmere til hinanden, end, efter de nu gieldende Regler, er Tilfældet. Thi naar den dygtige Fæster erkjender, at Jorddrotten gjerne. ønsker ham conserveret en Driftskapital og gjerne seer ham nyde Frugten, saavel af hans forøgede Arbeide, ved at fritage ham for Hoveriet imod en passende Godtgjørelse, som af hans forøgede Production, ved at overlade ham Tienden imod passende Afgift, ledes han letteligen til at anvende en Deel af sin Kapital og sin udeelte Flid paa Gaardens Forbedring, og naar den fornuftige Jorddrot, erkjender disse Fæsterens Bestræbelser, ledes han paa den anden Side til at komme Fæsteren imøde med enhver Understøttelse til nyttige Forbedringer, hvis Resultater ere ham selv i Tiden af fortrinlig Vigtighed.