Aarhuus Stifts-Tidende, 1833-02-02
Jndsendt. Nye Forslag angaaende Væddeløbene, helligede Vennerne af Fuldbloddet og af den ægte gamle danske Race. Trop. Hr. Ledermann og jeg staae hinanden aldeles ikke i Veien. Ledermann. Jh! aldeles slet ikke. De har valg det ær æs-sthetiske, det krikritiske. Trop. De derimod det statsbekonomiske, det almeennyttige, det til Borgerheld sigtende. Recensenten og Dyret. Næppe har nogen Gjenstand i nyere Tider tildraget sig en mere almindelig Jnteresse end Væddeløbene og Hestercens deraf flydende Forædling. Det forekommer imidlertil Jndsenderen at være en mislig Sag om den patriotiske Almeenaands Opvækkelse, saalænge man ikke søger at ansporFolkets Kjærne, Bønderne, til en levende Deeltagelse i dette vigtige Anliggende. Da nu disse fornemmelig have at gjøre med Heste af den ægte gamle danske Race, maatte det naturligviis især komme an paa at vække deres Sands for det langt fortrinligere Fuldblod, for at dette efterhaanden maatte blive den ene herskende Race. Paa denne Betragtning grunder Jndsenderen sit første Forslag, som bestaaer deri, af man allerede i Almueskolerne søger at skærpe Bønderdrengenes Øie for FuldblodshesteneSkjønhed. Dette kunde naturligviis meget vel forenes med de øvrige Læregjenstande, naar man f. Ex. benyttede den indbyrdes Underviisnings Regnetabeller til den af meennyttige Sags Fremme. Af Jndberetningerne om denne Methodes Jndførelse i Danmark bliver det klart, at Tabel lernes Klistring paa Pap allerede er et saare fortjenstligt Arbeide, der har forskaffet mangen fattig Skolelærer Priis Berømmelse, og blandt andet ogsaa havt den gavnlige Vir ning, at Vedkommende have lagt sig mere efter Bogbinder kunsten end forhen. Hvormeget maatte nu ikke denne Paklistrings Gavnlighed forøges, naar de anførte Tabe ler bleve beklædte med smukt illuminerede Billeder af Fuldblodsheste, Herved blev unægtelMeget vundet for den almeennyttige Hestesags Fremme. De nævnte Tabeller anvendtes da paa en hensigtsmæssig Maad til elskelig Muntring for Bønderbørnene af Fader- og Mederkjønnet, og Skjønhedsfølelsen vaktes efterhaanden i de Unges Sjæle for Fuldblodshestenes elegante, hjortelignende Skabning. Gavnligheden af dette Foretagende er altfor indlysende til at Jnds. længer vil opholde sig med Udviklingen i deraf. Jndsenderens andet Forslag gaaer ud paa, at der ved hver Almueskole maatte ansættes i det mindste to Beriddere, for at øve Bønderdrengene i den for Landets Tarv saa uundværlige Kunst: "Vædderidning." Jndsenderen mener endog, at man herefter burde gjøre det til en ufravigelig Pligt for enhver Skolelærer, at bokumentere sin Færdighed som Rytter, for at kunne forene begge Underviisningsgjenstande, den gandelig militaire Ridning efter Lancasterske Grundsætninger med den legemlig militære Ridning efter Væddeløbsprinciper. Naar man i Almindelighed seer hen til Bøndernes Ridning, da maa vistnok enhver god Kavallerist falde i Forundring over den totale Mangel paa Kunstfærdighed, som aabenbarer sig i disse Naturbørns Hængen paa en Hest, thi Riden kan man næppe kalde det. Hvo maatte f. Ex, ikke ynke den ved Væddeløbene i Horsens berømte hatteløse Bondedreng som i Karriere hang baglænds over paa Hesten, istedetfor at bøie sig frem og følge Hesten med Tømmerne? Det latterligste ved hele Sagen var imidlertid, at Personen med et stolt triumferende Smiil fortsatte sin Ridning i bemeldte rædselfulde Positur, ligesom om han vilde sige til Kavalleristerne: "Sa ein Mann bin i chl Slige ynkværdige Scener vilde da enhver Ynder af Hestesagen blive befriet for, naar Bønderdrengene kunstmæssig lærte at fare afsted paa en Hest, og denne Vinding var næppe at ansee som ubetydelig i fer Henseender, for ikke at tale om, hvormeget Ungdommens Lei hed og Behændighed derved maatte forøges.