Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-06-27
1780 d. 5 Febr. gav Kongen Meddirecteuren, da værende Conferentsraad Theodorus Holm (siden adlet med Navn af Holmskjold, og Geheimeraad) for hans til Porcelainsfabrikens Opkomst udmærkede Nidkierhed og Bestræbelser ") Ringen pro merito, og lod ham tillige ved Arveprinds Frederik overlevere en prægtig Gulddaase, rigelig besat med Diamanter, og med et Sindbillede 1 Email paa Laaget, forestillende Fædrenelandet at overrække den fortjente Borger Borgerkronen. Fabrikmesteren Hr. Fr. H. Müller, som Opfinder af dette Porcelains Fabrikation, blev for sin utrættelige Flid af Kongen udnævnt til herefter at være Fabrik-Jnspektør, med Justitsraads Karakteer, og Kongen forærede ham en kostbar emailleret Gulddaase, hvori 1000 Rdl. vare indlagte. Fuldmægtigen ved Porcelainsfabriken Christopher Knoblauch blev, for sit trolige Opsyn, udnævnt til at være Magazin=Forvalter, og derefter blev Fabriken aabnet d. 1 Marts 1780, og Udsalg begyndt. Her findes **) et anseeligt Forraad af alle Sorter Bordtøi, hele Stel af bedste Gods; af Thee- og Caffe=Stel, samt af Vaser, Buster etc. Man seer her tre Slags Porcelain, det ene Slags *) Nemlig da Jonge skrev, omtrent 1784. er) Hvori bestode disse, Han var i høi Gunst og formaaede Meget. Müller holdt sig naturligviis til den Mand af Indflydelse, der kunde bevirke de store Summers Erholdelse, han behøvede. Det er almindeligt i Verden, at Manden af Jndflydelse ei er tilfreds med at bruge denne; men vil ogsaa tilskrive sig en Fortjeneste af at være i saa heldig Stilling. Th. 15) Nemlig da Jonge skrev ligesaa hvidt, og fuldt saa godt som noget andet Slags europæisk Porcelain; de to andre Sorter, ikke saa hvide, men fuld saa stærke, saa at der kan kaages, og det i den Henseende langt overgaaer det kinesiske. Prisen paa det første Slags er langt lettere, end hvad det saxiske eller berlinske Porcelain paa Stederne udsælges for, og de øvrige Slags ere endnu billigere. Med Tiden lærer vist Publicum at skjønne og vælge de Fordele, som de virkeligen kan have ved at bringe det danske Porcelain, frem for det chinesiske, der koster omtrent den halve Deel, men eier ikke den hundrede Deel af det danske Porcelains Styrke og Skjønhed. Et overmaade prægtigt Taffel-Service for 3400 Rdl. har denne Fabrik forfærdiget, og solgt til Holland i Aaret 1781. Paa Fabriken sælges ogsaa ildfaste Stene af forskjellig Størrelse og Dannelse til visse Fabriker, saasom Glas-, Kobolt, og andre Smelte Ovne. Foruden de ansee lige og vidtløftige Bygninger, Fabriken har i denne sin Fabrikgaard, har den ogsaa anseelige Bygninger paa Christianshavn, hvor Brændsel gjemmes, og ildfaste Stene brændes. Jonge optager til Slutning af dette Afsnit et latinsk Vers, med dansk Oversættelse til eviAmindelse,"*) med Overskrift: In novam Vasorum Fictilium Fabricam, qvæ aperiebatur Hafniæ ipsis Calendis Martii Anno MDCCLXXI. ) Saa siger Jonge. Digtets Evighed beroer paa Jor ges Manuskripts Evighed. Belisar. Efter Eduard von Schenks Sørgespil.)Et Brudstykke af den tredie At ved J. C. Hedegaard. Personerne. Belisar, Feltherre under Keiser Justinian. Frene, hans Datter. En Fangevogter. Vagten. Tredie Alts niende Scene. (Morgen=Dæmring. En afsidesliggende Baggaard mod hvilken Belisars Fængsel vender ud. Frene i Mandsdragt. Fangevogteren. Fangevogteren. Du altsaa Drengen est, som vi forlangte Til at ledsage vores blinde Fange? Frene. Ja, jeg skal lede ham – til Graven. Fangevogteren. Kiender. Du og det Bud, som ham forbyder, længer At blive her, og hvilken Lod, der venter Jer begge, hvis I vender her tilbage? Frene. Os venter Døden. Fangevogteren. Veed Du og hans Navn? Jrene. For dine Slutter-Knegte jeg Dig hørte Ham nævne Belisar. Fangevogteren. Og kjendte Du Hom ikke forJrene. Jo eengang saae jeg ham. End trende Dage ei forløbne ere, Da fandt jeg store Folke-Skarer trænge Sig jublende omkring ham; Slaver trække Hans stolte Seiersvogn, Fangevogteren. Hvorledes, Blot Du eengang hannem saae, og dog Du synes over ham at sørge. Jrene. Hvem, Hvis ikke ham, bør man beklage, Nylig Han, dristig og med Ærens Krands omstraalet, Svang Magtens, Herredømmets Tømme i Sin Haand, og Seirgudindens gyldne Vinger Omsusede hans Tinding - og i Dag Den matte Haand paa tunge Lænke slæber. For trende Dage siden Rigets Pryd, J Dag landflygtig, blindet. Fangevogteren. Men hvad rager Hans Skjebne Dig, Du blot hans Leder est, Hvis hvad han har begaaet, Du betænker Hvorledes kan hans Tilstand røre Dig? Jrene (fattende sig - efter en Pause).Ja, vel jeg veed – dog ogsaa havde jeg En stakkels Fader; han var blind, og Barnet Blev hans Ledsager. Siden den Tid føler Jeg stor Medlidenhed med alle Blinde, Og gierne, hvide end mon være, styrer Jeg deres Fod, thi da med Vemod mig J Tanke rinder strax min arme Fader. Fangevogteren. Lad ei Medlidenhed forlede Dig At overskride det kundgjorte Bud. Jeg ganger nu at aabne Fængslets Port Og ham at bringe hid - Hans Skjebne ei Forbauser mig. Der gaves dem, der stode Langt høiere og maatte dog hensmægte, I Lænker her og undergaae en Dom Langt strengere end hans - Vist nok, der var En Tid, da Sligt mig rystede, men nu Mit Hverv er liigt hiin Færgemands, som Siæle Til Dødens mørke Rige fører over, Og, naar de blot der Obolus erlægge, Et skiøtter stort om Veien gaaer til Orkus Hvad heller til Clysium man vandrer. Saaledes og, koldblodigen, jeg lystrer Hvert Magtens Bud, og uden Ængstelse Jeg aabner Fængslets Porte, enten nu Til Livet eller Døden Veien gaaer. (Han træder ind i Fængslet). Tiende Scene. Jrene. O Græmmelse, som hos mig selv jeg tærer, Bryd dine Lænker, – det nu voves tør Og den udgyde sig i Taarestrømme! Thi Hiertet brister, mine Øiestene Hentørres, hvis ei Taaren dem bedugger. Hvad mine Øine, Tør jeg dem da hæve Mens Faderen, hvis Ørneblik i Slaget Saa ofte styrede den hele Hær, Og førte den fra Seier hen til Seier Er blindet. O at jeg og blindet var, For ei at see hans Blindhed. Selv jeg føler Nu Trang til evig at indhylle mig J Nattens Mørke, som omgiver ham: Hvis blot Landflygtighed hans Dom var blevet, Haab om Tilbagekomst dog levnet var Hvis Fyrste-Haan blot havde truffet ham, Hvad er hans Skiændsel, Kan Tyrannens Magt Vel røve Æren? Hvis han blot var fattig! Om milde Gaver havde jeg da betiet, Og om et Skiul for denne Ædlings Hoved. Men Vee, nu er han blind, og ingen Læge Helbrede kan, og mine Øine jeg Med ham ei deele kan, O Betleren, Mod ham er rig. Nu er han jo forhadt, Og svag og værgeløs og udelukt Fra hele Skabningens udstrakte Rige. Nedlæg, Natur, alt hvad vort Øie fængsler, Og al din Pryd, J Engens Blomster viisne! Hvert saftigt frodigt Træ hentørre brat! Og Æthrens Blaa, der qvæger Øiet, sig Forvandle til et mørkt fortladent Graa Og Himmelrummet vorde idel Nat Og kaste fra sig skjernesprængte Kiortel! Og lade Maanens stille blege Skin, Forsvinde og udslukke Solens Glands J Elementer vorder atter Chaos! Den største Mand, der nyder Luftens Aande, Ach Belisar, et mere Eder skuer. Ellevte Scene. Den blindede og lænkebundne Belisar føres af Fangevogteren ud af Fængslet. Vagten foran J Forgrunden Irene. Frene. (farer gysende tilbage ved at see sin Fader). O Gud, min Fader, Vee mig, Vee mig! Belisar. (Endnu i Baggrunden) Her Jeg føler Solens Varme; Morgenluftens Saa blide Aande; – Er jeg sluppet udFra Fængslets mørke Hule? Fangevogteren. Jkke blot Fra Fængslet, selv fra Jernet, som omslynger Dit Knæ, jeg nu Dig tør befri. Frene. (afsides) og O Gud! Du Selv forlene mig nu Kraft og Styrke, Du hjælpe mig at bære, hvad jeg seer Og hvad jeg hører, Ei for mig jeg beder. Belisair. (til Fangevogteren, Jeg hører Hulken; Græder Nogen her End i Byzanz der gives Taarer for mig? Fangevogteren. Det er den Dreng, der være skal Din Stav. (Efterat have taget Lænkerne af Belisar) Nu vær med dette – Vagten venter alt Ved Fængslets Porte for at bringe dig Langt bort til Lande, hvor man neppe kiender Dit Navn; til Grændsen imod Nord; og der Du ei befalingen forglemme, som Forbyder dig at vende her tilbage, Thi hvis det skeer, med Livet bøder Du Og Drengen med, naar man ham hos Dig finder; Og da hans Blod vil raabe Hevn og tynge Med Centnervægt paa din Samvittighed. Han gaaer bort). Tolvte Scene. Belisar. Jrene. Vagten. (J Baggrunden) Beliser. Dreng, GaJrene. Herre! Belisar (samler efter hende) Hvor er du 2 Jrene. (med dæmpet Stemme) Her! Belisar. Nærmere, Frene. Siig, hvad forlanger Du Belisar. Glk Vogteren. Sin Vei. Jrene. Ja! Belisar. Jeg med Dig allene er Jrene. Ja! Belisar. Kan ei Vagten lytte til vor Tale? Frene. Nei, Belisar. Er det Keiser-Garden, eller er Det Hærens Stridsmænd, Jrene. Det er Keiser-Vagten. Belisar. Paa dette Sted jeg altsaa blot til Dig Mig kan betro; Dog Du mig synes være Ret kierlig sindet, thi Du græd for mig; Og vil ei heller nægte mig min BønFrene. Den er? Belisar. Hør Dreng, stig kiender Du mit Huus, Frene. Jeg kiender det. Belisar. Da gat med raske Skridt, Fil, mens jeg tøver her rene. Hvad skal jeg der Belisar. Jeg har en Datter; – Før herfra jeg gaaer, For mine Qvaler endes, vilde jeg Saa gierne hende see, og signe hende For sidste Gang: Dog hvad siger jeg, Jeg taler om at seel End Sproget ikke Fravænner sig den Sands, som jeg undværer. O, at jeg hendes Stemme blot eengang Dog kunde høre førend Vagten støder Mig ud fra disse Mure, Skynd dig da Med Glæde vil hun følge med; Bed hende At vorde maadeholden i sin Sorg, Stig Fader-Ønsket er for sidste Gang At give hende sin Velsignelse, At trykke hende til sit Fader-Hierte Og saa at vandre i Landflygtighed. Jrene. (Nedstyrtende for hans Fødder.) Min Fader. Belisar. Est Du min FreneJrene. Ja! Der om en Yngling Efterspørgsel var, Der kunde Dig ledsage. – Jeg iførte Mig Drengedragt og kan nu, ubekjendt, Dig følge gjennem vore Fienders Skare. Belisor. (trykkende hende til sit Bryst) Kom til min Barm. O kunde jeg endnu Udgyde Taarer, Strømmeviis de vilde Da flyde, ei af Jammer men af Glæde. Forbittrede Justinian, Du har Mig røvet Alt; Min Pande, der var krandset Med Laurbær, Du med Skjændsel dækkede, Mit Sværd Du tog og gav mig Baand og Lænker, Forvandled Purpuret til Slavedragt, Bortrev mig fra et elsket Fædreland, Og ranede, hvad Du mig ikke gav, De Øine, som for Dig har stedse vaaget. Du seer mig uden Søn, – Han blev dit Offer Og uden Huustro, som mod mig har Vidne, Og derfor troer du mig heel dybt nedbøiet Paa Sjæl og Legeme! – dog end Skat, Min Datters fromme Kierlighed, blev levnet; Og nu, da Hjerte banker imod Hjerte, Jeg føler mig et mer landflygtig, føler Mig rigere end Du, naar stolt og rolig Du paa din gyldne Trone legger med En let erhvervet Krone, og din Verden, Med alle Skatte, Orienten yder, Dig hylder og nedknæler for din Fod. Jrene. O! hvad Erstatning kan jeg vorde Dig, Belisar. Du Alt erstatter, dog mig Gruelse Ved Tanken om hvad Du frasiger Dig, Og hvorhen Veien gaaer, betager. Frene. Gaaer Du da ei med? Belisar. Men Veien knudret er, Du den og taaler, Din fine Legemsbygning. Frene. Styrket bliver Ved barnlig Kierlighed. Belisat. Men nu dit KiønFrene. Min Kierlighed det giver Manddoms Kraft. Belisar. Og over Issen Solens hede Brand! Jrene. O, den vil Kierligheden kiølne for mig. Belisar. Og under Foden Sand, der brænder haardt. Jrene. O. Kierligheden vil paa det nedsænke Sin milde Dug. Belisar. Men uden Skiul og HuuslyJrene. For Kierlighedens Bøn sig Hytten aabner. Belifax. Men uden NærinJrene.