JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1782-06-05
Da der engang opkom Jldebrand i en Bye i det Brunsvigske, som heder Vorsfelde, og Jlden havde allerede grebet saa vidt om sig, at den var nær ved et Sted, hvor der stode tre Fade Krudt, saa tabde alle Modet, og der var ingen, som torde vove sig yderligere, for at faae Jlden slukket. Endelig var der en Bonde, en Daglønner, som vovede sig ind paa det Sted, hvor Krudtfadenne stode; men da Luen allerede havde angrebet den rette Indgang dertil, saa han ikke kunde komme derigjennem, saa tog han en Stige, og krøb igjennem et Vindue ned i den brændende Bygning, hvor det lykkedes ham, at faae de tre Fade Krudt bragte til Vinduet, da to andre Mænd toge imod dem. Saaledes fik de Krudtet reddet, og forskaffet Sikkerhed for Jldens Slukning, hvorved en stor Deel af Byen blev sparet for Ødelæggelse, som ellers formodentlig var gaaet op i Røg og Lue. Det ene Fad var allerede gandske heedt af Jlden. Nogen Avis Nogen Tid ere er var der en, som roesde denne Mand for den kjette Gierning, han havde gjort, men sagde tillige, at det dog var meget forvovent af ham. Ney, min Ven, svarede Bonden, han maae troe mig, at jeg har slet ikke gjort det af Fornødenhed. Men jeg tænkde saa Om nu endog Krudtet springer i det samme, saa er der dog ikke tabt saa meget ved dig, kunde du derimod faae Krudtet ud, saa kunde endnu meget blive reddet; og du har jo dog nydt saa meget Godt i dette Huus. Den retsindige Daglønner.
Adresseavis for Børn, 1782-06-05
J Hr. Provst Spaldinge Forældres Huus i Berlin arbeydede ofte en Daglønner, som af alle dem, der kjendte ham, bley roest og berømt for at være en retskaffen Mand. Engang kløvede han Brænde i en af de korte Vinterdage. Da det blev Aften, gav man ham sin Dagløn, og dennegang ligesaa meget, som han ellers pleyede at faae en af de lange Sommerdage. Han tælde Pengene og sagde: Det er for meget, saa meget har jeg ikke fortjent. Men da man svarede ham, at det var efter Ordre denne Dagløn skulde gives ham, saa tog han endelig derimod. Nogle Dage derefter om Aftenen, da det var meget klart Maaneskin, hørde man nogen nede i Gaarden at kløve Brænde. Der blev da en skik ket ned at see, hvem det var, og see det var den ærlige Daglønner.
Adresseavis for Børn, 1782-06-05
Paa det Spørgsmaal: Hvorfor han nu forrettede dette Arbeyde, svarede han: "Spørg mig ikke derom, jeg fik forleden meer i Dagløn, end jeg havde fortjent og skulde have, og det viljeg nu arbeyde af igjen. Dette Svar kom af Hjertet og den retskafne Sjel, som denne veltænkende Daglønner havde. Større Beviser paa Retsindighed i sin Stand, kunde han ikke give.
Adresseavis for Børn, 1782-06-05
Bekjendtgjørelse. Protagoras og Demokritus. Protagoras var født af saa fattige Forældre, at han i sin Ungdom maatte forhværve sit for Børn. Livs Underholding ved at være Lastdrager og bære for Folk. Engang kom han fra Landet tilbage til Staden Addera, hvor han var født, og har en heel Hob Grenebrænde, som han meget kunstigt havde snøret sammen med et kort Seylaarn.
Adresseavis for Børn, 1782-06-12
Numer. Aar. Dø Fjerde. Aargang. for Onsdagen. den 12. Junii. Børn. Historiers Lænsing til Nytte kan være, Naar samme Anviisning til Dydighed lære. Lorenz og Leonore, en lærerig Historie, især for unge Fruentimmer, som elske Læsning. "en liden Stad ikke langt fra Hr. VI. levede en god ærlig Borger, ved Navn Lorenz, der i sin Næringsvey, som var et Gjestgiverie, levede med sin Hustrue Anna saa lyksalig som en Konge. Hans Navn var overalt bekjendt, saavel i den lille Stad, hvor han boede, som i hele Naboe=Egnen, og hvo som af de gjennemreisende Fremmede, der ikke drog ind til Lorenz, den holdt for, at han ikke vilde faae nogen ret synderlig Lykke paa Veyen og Reysen; thi af alle Verter der i Naboelauget var der ingen saa flittig, og heller ingen saa høflig og venlig som han. Der var heller ingen saa ærlig iblandt dem alle
Adresseavis for Børn, 1782-06-12
Da den Tyrkiske Keyser, Soliman den Anden, havde erobret Staden Belgrad, og vilde vende tilbage igjen til Constantinopel, saa kom en fattig Kone og kastede sig ned for hans Fødder, og beklagede sig for ham, at hans Soldater havde taget alting bort fra hende om Natten, da hun laae og sov. Soliman smilede ved Fortællingen, og svarede hende: Hun maatte da gandske vist have sovet meget stærkt, siden hun ikke havde kunnet for Børn. vaagne ved den Allarm, som Soldaterne havde gjort ved Plyndringen i hendes Huus. Ja visselig, svarede hun, sov jeg meget stærkt og trygt, efterdi jeg troede, at du, o Keyser, vaagede for mig. Sultanen blev meget levende truffen ved dette Svar, og dog befaldt det ham, at det blev givet med saadan frimodig Enfoldighed. Han lod derfor give Konen alt det igjen, som man havde taget fra hende, og gjorde hende desuden en Foræring af tyve Guldstykker. Hunden og Eselet. En Fabel. Sit jevne Trav et Esel gik, Og til sit Reyseselskab fik En Jagthund, som var vant at løbe. Fy, sagde Hunden idelig Du dovne Dyr, at gaae med dig En Plage er. – Ney, jeg maae løbe. Den forud løb i Kryds og Qvær, Som alle Hundes Maade er, Og tidt til Eslet kom tilbage; Beloe det med Forhaanelse, Og af een Miil sig gjorde tre! Og der en lang Vey var tilbage. De Bakke op og Bakke ned Nu gik til det bestemte Sted. Vort Esel jevnt, som det begyndte. Men Hunden foer og fløy og sprang, Saa den omtumled mangengang, Naar den sig meest i Løbet skyndte. Med Tungen ud af Halsen den Løb længe fort, og om igien, Jndtil den faldt, og laae paa Stedet. Men Eslet i sit jevne Trav, Som sig saa gode Stunder gav, Gik den forbi – og kom til Stedet. Hvis Gang, J unge Læsere! Fortjener Efterfølgelse? L. H. Nikolai.
Adresseavis for Børn, 1782-06-19
Numer Aar. Fjerde. ere Aargang. for Onsdagen. den 19. Junii. Born. Naturens Betragtning man nyttigst anvender, Naar Skaberens Godhed man derved erkjender.
Adresseavis for Børn, 1782-06-26
Aar. Numer 1 Ga Fjerde. Avi Aargang. for Onsdagen. Børn. den 26. Junii. At hielves af Venner, naar Nøden er vigtig, Bør lære den Hjulpne, at leve forsigtig.
Adresseavis for Børn, 1782-06-26
Fortsættelse af den lærerige Historie Lorenz og Leonore. Philipsens Kone havde nu ogsaa allerede en liden nydelig Dreng paa Skjødet; men hun holdt ingen Amme, hun opammede ham selv. Ofte naar hun stod for Jldstedet, og skulde bage en Pandekage eller lave nogen anden Mad, som hun ikke torde gaae fra og lade staae paa Jlden, saa tog hun Vuggen med sig i Kjøkkenet, satte sig, naar den lille Dreng græd og vilde have en Taare af Brystet, paa en liden Stoel eller Skammel ved Vuggen, og tilfredsstillede Barnets Forlangende, lagde ham derpaa hen igjen i Vuggen saa længe indtil hun var færdig, og tog ham derpaa strax paa sin Arm igien, fordi Pigerne imidlertid havde deres egne fastsatte Forretninger at lagt tage, og hun var altid glad ved, at hun paa denne Maade kunde spare hendes Mand fra at lønne og holde en Pige fleer i Huset. Jkke desto mindre var hun dog altid reenlig paaklædt, og kunde ligesaa godt som Postmester inden der i Byen indtage den øverste Plads ved Bordet, fordi hun var venligere end denne, og vidste altid muntert at fortælle hendes Gjester noget, i Stedet for at underholde dem med stumme Grimaser.
Adresseavis for Børn, 1782-06-26
Den stakkels føelsomme Pastor Sukker fandt imidlertid ingen Trøst eller Raad i sit Bibliothek, hverken for det styrtede Qvæg, eller fordærvet Øst og Smør, og da han maatte kjøbe alting for rede Penge, og tære derpaa med ørkesløse Folk, saa saae han sig omsider nødt til, at laane, og saa godt som at tigge af sine Sognebørn. Det forstaaer sig, at alle disse Uhæld, som vare Frugter af den uordentlige Huusholding, bleve imidlertid lagde Forsynet til Last, hvilket ikke havde behaget at skabe Brød af Stene for en Mand, der var af saa fiin og ædel Tænkemaade. Alle disse Klager stødte nu tilsammen i Breve til Leonore og fra Leonare, og optaarnede sig til en fæl Høyde. Begge to bleve derved fuldkommen betagne al Kraft, til at see sig om efter den rette Kilde til deres Ulykke. Begge to fandt meget mere deres eneste Trøst i disse vexelvise Klager, og deres eneste Vederqvægelse i at meddele hverandre deres Sukke. Saa meget er Sværmerie vant til at holde intet for at være noget. Moder Anna hensank og forgik endelig over alt dette Syn af de føelsomme og virkelige Lidelser, ved hvilke hun hverken ved sin stille Flid, eller ved sin Smule tilbageholdte Formue kunde mere skaffe den ringeste Hjelp og Forandring. Den hemmelige Sorg og Harme tog Livet af hende ved en hastig Tæring. Til hendes Begravelse gik næsten al Resten af hendes Efterladenskab med, og det øvrige blev brugt indtil den sidste Skilling, til at betale de allerstrængeste Gjeldsfordringer med. Dog alligevel faldt det Leonore endnu ikke ind, at det nu endelig var fornødent for hende, at gribe til noget, for at sætte sig i Sikkerhed, for tilkommende Stød. Alting blev i hendes Huus ligesom det forhen havde været, og ethvert Raad og Forslag, til at forbedre hendes Omstændigheder som blev givet af Menneskekierlighed, blev ubenyttet, eller blev forkastet, som noget haardt. Avis, haardt og uovervindeligt. Saa meget havde den slemme Føelsomhed, samt den Ulykke, som deraf havde reyst sig, slappet saa at sige enhver Sene og Spændaare i hendes Aand. Endelig gik Sagen saa vidt, at ingen af Creditorerne vilde længer lade sig stille tilfreds. Det kom til det Yderste, som gandske maatte nedslaae Leonore. Hun skulde see paa, at hendes Sager bleve givne til Priis for Creditorerne, og at blive solgte, og hun maatte selv med hendes Barn paa Armen, og forsynet med en Klædning og en Seng, gaae udaf Huset. Alt dette blev nu virkelig iværksat; og den hele Familie, som var bleven elendig ved sig selv, havde maattet ligge under aaben Himmel, saafremt en Bekjendter ikke havde af Medlidenhed forskaffet dem et lidet Værelse op under Taget.
Adresseavis for Børn, 1782-06-26
J denne forskrækkelige trøstesløse Tilstand sad Leonore den følgende Aften, efterat hun og den lille Artadne havde forgjeves ventet efter Erd mans Hjemkomst, og efter et tarveligt Middagsmaaltid, som han havde lovet at forskaffe dem. Det havde været ham umuligt, at opfylde sit Løvte, og derover søgde han nu at nedslukke sin Sorg og Græmmelse i et Viinhuus, hvor Verten var saa god af Medlidenhed endnu at credi tere ham en Pægel.
Adresseavis for Børn, 1782-06-26
Det var allerede paa den Tid at Tusmørket begyndte. Ariadne var falden i Søvn af Graad og Træthed ved Siden af Leonere. Ammen var gaaet dort og havde forladt hende, uden Tvivl fordi hun ikke var i Stand til at see paa al den Elendighed. Alting omkring hende var stille, ligesom Graven, og hun sad der eensom og forladt, og gandske fuld af Fortvivlelse havde fæstet sine forgrædte røde Øyne stivt paa en Punkt. Endelig kastede hun sig ned paa Gulvet, slog Hænderne sammen over hendes Hoved, og opfyldt med en bitter Erindring om hendes Ungdom og faderlige Formaninger udraabe: Omin Fader, min Fader, om du nu kunde see dit Barn, dit Barn, som dit Hjerte var stolt af; dit Barn, for hvis Skyld du allene lod det være dig saa suurt i Verden, og som du saa ofte ønskede at maatte see lykkelige. for Børn. Tilgiv, tilgiv, om jeg er strafværdig, og lad ikke Himmelens Hævn uden Ende forfølge mig, for uvilkaarlig Gjenstridighed, for uvilkaarlig dig foraarsaget Kummer! – See, her ligger jeg i Støvet – vær endnu engang min Raadgiver, min Leder, min Fader, og slig dit angergivne Barn, stig din ulykkelige Leonore, hvad hun skal gjøre. Efterat hun havde udtalet disse sidste Ord, laae hun der hulkende og gandske stum, og det forekom hende, ligesom hun hørde Oreade af Ariadne paa Naxos at raabe til hende: Herned, herned fra denne Klippe ned, da der i det samme med eet traadde et hende lidet bekjendt Fruentimmer ind i Værelset, fandt hende i denne Tilstand, fik Aarsagen at høre dertil, og gav hende det Raad, at henvende sig til Frue Amtmandinden. Denne Dame, som var en af de værdigste Damer paa Jorden, og allerede for nogen Tid siden var bleven Enke, var overalt bekjendt derfor, at hun gjerne understøttede ulykkelige Familier, og havde ophjulpet mangt et forfaldet Huusvæsen igjen. Efter nogen Overvindelse vovede nu Leonore det ogsaa virkelig, at begive sig hen til hende. Hun fandt denne ærværdige Matrone i tre unge Pigers Selskab, af hvilke enhver havde et forskjelligt Stykke Haandarbeyde for sig, hvorudi Fruen øvede dem; en Forretning, hvortil hun havde hver Dag ret egentlig opofret nogle Timer. Disse kaldte hun sine Tidsfordrivstimer. Da Leonore, som var mældet for hende, traadde ind i Værelset, og Fruen saae hendes bedrøvelige og til Jorden bøyede Gestalt, saa stod hun op, tog hende ved Haanden, og, uden at sige et eneste Ord, førde hende ind i sit Kabinet, og bad hende sidde med hos sig. Leonore begyndte derpaa med al den Veltalenhed, som var hende egen, at gjøre et fælt og gyseligt Skilderie af hendes Nød. Hun opregnede alle hendes ulykkelige Tilfælde efter hinanden, og afmalede paa det fæleste deres Creditorers Haardhed, som uden ringeste Medlidenhed havde været saa ubarmhiertige, at kaste dem udaf Huset, og tage alting fra dem, for at gjøre sig deres Gjeldsfordringer betalte. Hun.
Adresseavis for Børn, 1782-06-26
Avis. Hun beraabde sig dernæst paa hele Byens Vidnesbyrd, der overalt kjendte Fruen som de Ulyksalige Tilflugt, og bad i de meest rørende Udtryk, at hun dog ikkun bare denne enestegang vilde rædde hende ud af hendes fortvivlelsesfulde Tilstand, hvori hun ellers gandske vist maatte gaae til Grunde. Jkke med en eneste Skilling, svarede denne det menneskelige Kjøns erfarne Velgiørerinde, med en Koldsindighed, som syndes at være alt forhaard. De tager meget feyl, om De troer, at jeg anvender det, som De kalder Velgierning, til Forskud for Uvirksomhed, og til Understøttelse for saadanne Mennesker, som ved deres egen Skyld styrte sig i Fordærvelse. Min Bestræbelse gaaer derudpaa, at formere de arbeydsomme Familiers Tal, efter min Formue give unge Mennesker Anviisning og Opmuntring, hvorledes de kunne gjøre sig dygtige og beqvemme til deres tilkommende Kald, og sætte dem i den Stand, at de ved forekommende virkelige ulykkelige Tilfælde kunne have en sikker Kilde til Hjel i deres egen Duelighed og Arbeydsomhed, uden at de skulle behøve at gribe til den nedrige Tilflugt, at falde deres Medborgere til Byrde. Dem derimod, som ere komne tilbage ved en Bekostning og Udgivt, som har oversteget de res Formue og Jndtægt, samt ved en uordentlig Huusholding eller ved Uvirksomhed og Ørkesløshed, dem henregner jeg til saadanne syge Legemer, som en erfaren Vundlæge maae af Medlidenhed afsætte et Lem, paa det at de øvrige kunne blive ræddede. Her taug hun lidet stille, for at give Leonore Tid til at komme til sig selv igjen af hendes Bestyrtelse.
Adresseavis for Børn, 1782-06-26
(Slutningen følger.) Tenophon og Sokrates.
Adresseavis for Børn, 1782-06-26
Den unge Xenophon mødte Sokrates i en næver Gade.
Adresseavis for Børn, 1782-06-26
Da denne Verdsligvise saae denne unge Persons megetspaaende og beskedene Ansigtsbildelse: for Børn. saa holdt han sin Stok for ham, at han ikke skulde komme forbi, og da han derpaa stod stille, saa spurgde han ham: Hvor et og andet var tilkjøbs, Tenophan besvarede ham alle disse Spørgsmaale med den største Færdighed. Derpaa spurgde Sokrates videre. Hvor da gode og retskafne Mennesker blive bildede her i Staden. Det veed jeg ikke, svarede den unge Xenophon. – Saa følg da med mig, sagde Sokrates, og du skal see det, Fra den Tid af blev Xenophon en af Sokrates's bestandige Tilhørere. Diogenes Lartius. Drengen og Bien. En Fabel. En Bi kom flyvende og i et Blomster krøb, Til hvilket og en Dreng i samme Skynding løb Og det afbrækkede, og med stor Bisterhed, Den arme stakkels bi fra samme og afsted. Du hersker alt for grumt, vor Bida raabde vred. At Bier stikke kan, du vist nok ikke veed; Du i det mindste det ey selv maae have prøvet; Du ellers havde mig min Roe vel ey berøvet. Du saae jo, jeg til Blomstret fløy, Og krøb ind i dets Jnderste, Og der min Honning sugede, Og jog mig dog derfra med saadant Støy. Du frygter muligt ey for Hævn af mig, For jeg saa liden er mod dig. Men jeg skal vide dig at ramme. - Det sagde den, og i det samme Den Drengen stak. Men det med Livet maatte bøde; Thi Braadden brækket blev, og Bien deraf døde. Lær her, at den, som vil paa andre Hævn udføre, Kan derved meget let sig selv elendig gjøre.
Adresseavis for Børn, 1782-07-03
Numer Aar. Ga Fjerde. Avi Aargang. for Onsdagen. Børn. den 3. Julii. At vende om fra daarlig Levemaade, Det agtes bør for Guds særdeles Naade.
Adresseavis for Børn, 1782-07-03
Jmod Amtmandinden, som var den vise Aarsag til denne hendes Lykke, blev hun hver Dag taknemmeligere, og med hver Dag blev hendes Forsæt alvorligere, at anvise ikke allene hendes egen Datter Ariadne, som hun nu kaldte ikke andet end Anna efter hendes gode Moder, men endog enhver af de andre unge Piger, som hun kjendte, hvorledes de skulde undgaae den skadelige Afvey, som havde forført hende, og at anføre.
Adresseavis for Børn, 1782-07-03
Avis. anføre dem til et retskaffent Fruentimmers sande Bestemmelse, ved hvilken hun nu fandt Brød, Glæde og Ære. Lykkelig er enhver forvildet Fruentimmerskabning, som i Tide finder en Advarsel i Leonores Exempel, og finder Mod nok hos sig selv, at rive sig løs fra de uvirksomme, blot føelsomme, unyttige Skabningers Tal, og blive arbeydsomme. og almeennyttige Medlemmer af det menneskelige Selskab, der ere en rig Velsignelse baade for sit eget Huus og for andre. Ulykkelige Tilfælde. Vovehalsen. Drengen, Alexander Vovehals, fortjende sit Tilnavn med Ret. Alle hans Kammerater, der skyede det, der var dem enten bekjendt eller blev forestillet dem som farligt, kaldte han Kujoner og feyge Stakler. Men han selv havde ingen Tidsfordriv saa kjer, som den, ved hvilken der var noget Forvovent. Saae han nogensteds en Stige at staae, saa maatte han krybe op af den, enten han kunde see, om den var stærk og stod fast, eller ikke. For at faae et Par Nødder i Skoven, vovede han sig ofte ud paa de længste og smalleste Grene af Træet, og det gemeenlig, naar der ingen voxne Folk vare hos Hvor der var en Terrasse eller Repose af fem eller sex Trin, der vilde han aldrig gaae ned, men altid springe ned. Han havde vel allerede faaet mangen en liden Skade, og var ofte bleven straffet baade af hans Forældre og Lærere for hans store Forvovenhed som et Barn; men han forbedrede sig slet ikke derved, og tænkde aldrig paa at forandre sin Opførsel, førend han alt for sildig var bleven klog af følgende store Skade. Engang sprang han omkring paa Bjelker, som laae noget fra hinanden paa Vandet. for Børn. Han trædde feyl, faldt, brækkede sit ene Been, og havde vist druknet, dersom han ikke havde faaet fat om den ene Bielke med Armen og holdt sig fast, i hvilken Tilstand han en Tidlang blev hængende imellem to Bielker med Kroppen ned i det kolde Vand. Han blev vel derefter med stor Nød ræddet, men Benet blev ilde lægt, efterat han havde udstaaet store Smerter, og ved den overordentlige Forklelse havde han paadraget sig en Svindsoet.
Adresseavis for Børn, 1782-07-03
Som en Krøbling og sygeligt ungt Menneske levede han derover ikkun til sit tyvende Aar, da han døde. Keyser Alexanders Erkjendtlighed imod sin gamle Lærer.
Adresseavis for Børn, 1782-07-03
Keyser Alexander laae med en Krigshær for Staden Lampsakus i den Hensigt, enten at erobre eller forstyrre den.
Adresseavis for Børn, 1782-07-03
J denne beleyrede Stad boede en gammel lærd Mand, ved Navn Anaxarchus, som forhen havde været Alexanders egen Lærer. Denne Anararchus gik ud af Staden, og vilde bede Keiseren om Fred. Saasnart Alexander saae ham komme imod sig, gjettede han strax, hvad Aarsagen var til denne hans Gang; og svor ved Guderne og sin Krone, at han vilde slet ikke afstaae fra sit Forsæt, hvor meget end denne Gamle vilde bede ham derom. Nu var Anaparchus kommen til ham, og udbrød saaledes: O Keiser, jeg beder dig, forskaan vor Stad, at vi Gamle og Graahærdede formedelst Krigens Luer ikke skulle sukke over dig. Alexander, slaaet af Taknemmelighed imod sin gamle Lærer, og skamfuld over sit besluttede Forsæt, bad ham, ikkun at gaae hjem igien, og ikke frygte for nogen Ting. Strax derefter drog Alexander bort igien med sin hele Hær.
Adresseavis for Børn, 1782-07-10
Aar. Numer Fjerde. Avi Ve Aargang. for Onsdagen. Børn. den 10. Julii.
Adresseavis for Børn, 1782-07-10
Bekjendtgjørelse. JaAdvarsel imod Tidens Foredelse. J maae, kjere Børn, ikke bære eder saaledes ad med Tiden, som hiin Haandværksmand har sig ad med sine Penge, der gjerne vilde være Mester i Lauget, men fattedes de rede Penge, han skulde gjøre Mesterstykke for, og derefter bruge til sin Nærings første Indretning. En rig Mand laande ham et hundrede Rigsdaler paa tre Aars Tid uden Renter, paa det at han derfor kunde blive Mester, og anskaffe sig det Fornødne til sin Næringsveys Fortsættelse. Hvo var nu gladere, end denne Haandværkmand? Han saae allerede i Tankerne sit Værksted indrettet og forsynet paa det allerbedste, og han beregnede allerede, hvor meget han paa et Aarstid kunde fortjene ved sin Flid og Arbeydsomhed.
Adresseavis for Børn, 1782-07-10
J sit varme Hjertes Glæde gik han hen paa et Viinhuus, og tænkde ved sig selv, du maae dog ogsaa gjøre dig noget til gode af dine Penge Underveis vilde vel hans Samvittighed opvaagne, og sige ham, det var endnu ikke den rette Tid.
Adresseavis for Børn, 1782-07-17
Numer Aar. Fjerde. ere Aargang. for Onsdagen. Børn. den 17. Julii. Guds Gierning er god, selv i Lynild og Torden, Der tjene til Fordeel for Luften og Jorden.
Adresseavis for Børn, 1782-07-17
En af hans Velgjørere var en rig Kjøbmand som havde ingen Børn. Denne Mand havde allerede i lang Tid havt det Forsæt, at ville antage et ungt Menneske af godt Haab i Barns Sted. Han lærde efterhaanden stedse bedre at kjende den unge Alvil, og blev bestandig flere og flere gode Egenskaber vaer hos ham. Da han nu ved mange Beviser havde tilstrækkelig overbeviist sig om hans Fromhed og om hans gode Hjerte, saa lod han ham en Dag komme til sig, gik med ham for Børn. allene ind paa Salen, og han maatte der sidde ned hos ham. Derpaa tog han begge Alvils Hænder i sine, saae en Tidlang paa ham og sagde: Alvil! du skal blive hos mig, O, min Fader, raabde Alvil, og kastede sig ned for hans Fødder. Ja, Alvil, jeg vil være din Fader fra nu af, sagde hans Velgjører, og fra denne Dag af skal du være min Søn, Jeg lover og tilsiger dig al min faderlige Kjerlighed, og jeg tvivler heller ikke paa, at du jo ved din sønlige Lydighed og ved din gode Opførsel vil gjøre mig Glæde og fornøye mig. Den unge Alvil kunde slet ikke svare ham et Ord. Han henflød gandske i Glædes og Taknemmeligheds Taarer, og saae nu vel, at hans Tillid til Gud havde ikke været forgjeves. Nu blev han atter bedre klædt, end alle hans Meddisciple, og de søgde nu allesammen atter at komme i Venskab med ham; men det faldt ham ikke ind, at hævne sig over de forrige Fornærmelser, eller at være stolt af sin ny Lykke, men han blev ligesaa ydmyg, venlig og beskeden, som han tilforn havde været i sine meest trængende Omstændigheder, efterdi han allerede eengang havde mistet alle disse smaa Fortrin, som Lykken kan skienke, og vidste altsaa vel, hvor lidet man tør gjøre sig Regning paa deres varige Besiddelse. Denne Alvil har siden endnu liidt mange ulykkelige Tilfælde; men han blev derhos alligevel stedse bestandig og afvigede aldrig fra sin Fromhed, efterdi han allerede i sin tidligste Ungdom var bleven forberedet til alle disse Livets Vider værdigheder. Men han arbeydede flittigt, og forhværvede sig saa meget, at han ikke allene kunde sørge forsig selv og sin Familie, men endog desuden kunde gjøre Godt imod mange Mennesker. Han opnaaede en høy Alder, og endnu som Olding pleyede han ofte at sige: To Ting har aldrig fortrydt mig, saa længe jeg kan tænke tilbage i Tiden, – at jeg har arbeydet, og forladt mig paa Gud allene,
Adresseavis for Børn, 1782-07-24
Nummer Aar. I Om Fjerde. Aargang. for Onsdagen. den 24. Julii. Børn. Opmerksom, du Unge, betimelig bliv, Paa Reysen igjennem nærværende Liv. Nyeheder. Reysen igjennem Livet.
Adresseavis for Børn, 1782-07-24
Denne Historie, J kjere unge Mennesker, er et Billede paa det menneskelige Liv. Søger at anvende den saaledes paa eder.