Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-09-09
Der gives atter Andre, som uden at besidde noget indbydende og anbefalende Udvortes og uden at være i Besiddelse af de elskværdige Egenskaber, som tilveiebringe os den almindelig Hobs Yndest, ere anseete i deres egen Familiekreds, som Skabere af dens Lykke og blive anseete som dens Lærere. beskyttere og Velgjørere. De mest troværdige Vidner om en Mands Cabracteer ere derfor de, der kjende ham i hans egen Familiekreds, og see ham der handle fri for al Tvang og uden anden Regel for sin Opførsel, end en saadan, som han selv frivillig foreskriver sig. Fører en Mand Dyden med sig i hans Huus og ingen urigtig Fordeel drager af en ubegrændset Myndighed eller sine Undergivnes Taushed, efter spore vi hans hele Opførsel og finde at hans Caracteer, hine smaae Svagheder fraregnede, som vi dødelige Skabninger altid ere underkastede, er ordentlig og sig selv altid liig, saa har man det bedste Beviis paa hans retskafne Vandel, og Tænkemaade, og sandelig, da Hyklerie ikke kan blive sin egen Løn, kunde vi uden Betænkning antage at hans Hjerte er reent. Den høieste Lovtale derfor, som kan holdes over eens Dyd, er den Roes Tjenestethende yde een, thi uagtet der kunde gives de, som af Forfængelighed eller Overmod, nedskue med Foragt paa Mennesker, som Lykken har nægtet sine Gaver, eller som ikke have nydt den bedste Opdragelse, saa hænder det dog sielden at disse rose eller laste uden med Rette. Last= og Dyd adskilles let og Undertrykkelse vil i Følge Harringtons Sætning selv føles af dem, som ikke kunde indsee den, og maaskee er det virkelig Tilfældet, naar Spørgsmaalet angaaer Moralen, at Philosophen i Doktorkjolen og Philosophen i Liberiet, ikke afvige saameget fra hinanden i deres Meninger, som i deres Sprog, og besidde en lige Evne til at skjeldne hvad der er Ret, endskjøndt de ikke forstaae, at fremsætte deres Tanker for Andre med samme Færdighed. Faa Feil begaaes aldeles ene, uden nogen Befuldmægtiget, Deeltager, Bundsforvandt eller Vidne, og derfor vide Tjenestetyende i Almindelighed sin Herres Hemmeligheder, hvis han har nogen Hemmelighed at betroe Andre, og hvad blotte personlige Feil angaae, da ere de saa ofte stillede til Skue, med hiin Sikkerhed som Stolthed, og Taabelighed i Almindelighed indgyde Herren mod Tjeneren, og blive igjen saa inqvisitorisk oppassede af Tjenestethende, der troe derved at forringe Standens Ulighed, som den lavere Klasse, i Verden altid føler, at en Tjeners Vidnesbyrd, sjelden kan ansees som feillagtigt paa Mangel af Kundskab derom, og omendskjøndt dennes Partiskhed undertiden kan blive draget i Tvivl, staaer han dog i det mindste ligesaa meget til troende som en Ligemand hvem Skinsyge indgiver Dadel, eller Venskab indgyder Overbærenhed. Den Fare vi staae i for at blotte vore Svagheder for vore Tjenere, og Umuligheden af at kunne skjule disse for dem, kan med rette blive anseet som en Bevæggrund mere, til at føre et ordentligt og ulasteligt Liv, thi ingens Stilling er meere forhadt og foragteligere, end den som har givet sig i sine Tjeneres Vold, hvem han maaskee først selv har maattet forføre, for at bringe dem til at befordre sine lastværdige Hensigter, og hvis Troskab han ikke kan forsikkre sig ved retskafne og fornuftige Forholdsregler. Sielden hører man at den Overmagt en Tjener opnaaer paa en saadan Maade, besiddes af ham uden Overmod og uden at jo herren af Frygt og Overbærenhed, nødes til at erkjende at han har gjort sig selv til en Slave, ved at have været taabelig nok til at betroe ham en eller anden Ting. Hans Forseelse er ligehaardt straffet. hvorledes han end bærer sig af i den Forlegenhed hvori han er sat, og han lever fra den uheldige Time, hvori han opofrede sin Anseelse for sin Lidenskab, i bestandig Frygt for fræk Behandling og vanærende Bagvaskelse, hjemme har han en Spion, og ude en Anklager. Han er fordømt til at kjøbe ved bestandige Bestikkelser en Hemmelighed, som Bestikkelser aldrig kan bevare, og som han efter lang Række af Ængstelser slutteligen vil finde aabenbaret, i et Anfald af Vrede eller i en lystig Ruus. Jkke at frygte noget Øie, og ikke være bange for nogens Tunge er Uskyldighedens store Forrettighed, et Gode, som kun er Lønnen for en uforanderlig Dyd. Lasten har altid dens Rædler og ængstelige Øieblikkke, og for at gjøre den end mere skammelig og foragtelig, er den Lastefulde ofte tvungen til at maatte skielve for dem, som intet uden deres Konst i at bedrage kunde give Jndflydelse og Vægt. De nærmere Omstændigheder ved General Riegos Henrettelse. (Af Aberdeen Journal.)¬