Norske Intelligenssedler, 1765-11-27
Jntelligen Sedler. Nog No No. 48. Onsdagen den 27. November 1765. De Sal. Onsdagen den 27. November 1765. Fabler. Ræven. En forfulgt Ræv ræddede sig paa en gammel Muur. For nu desbedre at komme ned paa den anden Side, greb han sat i en nærstaaende Tornebusk. Han kom og derved lykkelig ned, undtagen dette, at Tornene saarede ham ret smertelig. Elendige Hielpere, raabte Ræven, som kand ikke hielpe uden tillige at skade. Nattergalen og Lærken. Hvad skal man vel sige til de Digtere, som saa gierne vil flyve langt over de fleeste av deres Læseres Begreb? Hvad andet, end det Nattergalen sagde til Lærken; Kiære, svinger du dig saa høyt, for at ingen skal høre dig? Ravnen og Ræven. En Ravn bortsnappede et Stykke forgiftet Kiød, som den forbittrede Urtegaardsmand havde udlagt for sin Naboes Katte. Nu nedlod han sig paa et gammelt Æske Træe, og var færdig at fortære sit Bytte, just da en Ræv kom sigendes under Træet, og tilraabte ham: Velsignet være du, du Jupiters elskelige Fugl. - - For hvem anseer du mig, sagde Ravnen. - - - For hvem skulde jeg ansee dig? svarede Ræven. Du er jo den mægtige Ørn, som daglig kommer her paa dette Æske Træ, for at bespise mig arme. Hvorfor dølger du dig, Jeg seer jo imellem dine seierrige Kiør, den Gave, som Jupiter endnu vedbliver at sende mig med dig. Ravnen forundrede sig ret heftig; og glædedes over at blive holdt for en Ørn. Jeg maae, tænkte den ved sig selv, ikke bringe Ræven udav sin Vildfarelse. - - - Ædelmodig taasset lod han derfor falde sit Rov, og fløy stolt derfra. Ræven modtog Kiødet smilende, og nedslugede det med en skielmsk Glæde; men Glæden omvendte sig snart i en smertelig Følelse. Giften begyndte at virke, og han styrtede. Fordømte Hyklere! O at J aldrig maatte tilhykle eder andet, end Gift. Ræven og Masken. For temmelig lang Tid siden, fandt en Ræv ved en Hændelse en Maske med en temmelig stor Mund, som havde tilhørt en Skuespiller. Hvilket Hoved! sagde den betragtende og forundringsfulde Ræv. Uden Hierne og med saadan Flab, Mon det ikke skulde have tilhørt en Sluddrer, J forskrækkelige Talere. - - - Jeg beer om Forladelse. Strudsen. Osee, nu vil jeg flyve! saa raabte den Gigantiske, hin kiempe agtige Struds Og det gandske Fugle-Flok stod Længsel fuld. Nu vil jeg flyve, raabte han anden Gang: udbredede sine forskrækkelige store Vinger, og skiød sig saa hurtig, som et Skib for fulde Seil langs Jorden, uden at tabe den ved noget Skridt. See her et poetisk Billede, paa hine upoetiske Hoveder, hvilke i de første Linier, af deres uhyre Oder og Sange, praler med de stolteste Sving, og troer at løfte sig langt over Skyerne, ja Stiernerne selv, men dog stedse hylder Støvet, Furierne. Mine Furier, sagde Bluto, blive gamle og ubrugbare: Jeg behøver nogle nye. Gaae altsaa Mercur, for i den øvre Verden, at udlede Trende dertil duelige Fruentimre. Mercur gik. - - - Kort derefter sagde Juno til sin Opvarterske; Troer du vel Jris, iblandt de Dødelige at kunde finde To eller Tre ret fuldkomne tugtige og strenge Piger, Men fuldkommen strenge! Forstaaer du mig, Jeg vil med dem forhaane Venus, som immer skryder af sit Herredømme, over den gandske qvindelige Slægt. Søg overalt, og see endelig til at skaffe dem hid. Nu gik Jris - - - Hvor var vel en Krog paa Jorden, hvor den gode Jris ikke søgte. Og end forgieves. Hun kom gandske eenlig tilbage, og Juno raabte hende langt i Møde Er det mueligt, O Kyskhed! O Dyd, Gudinde, svarede Jris, Jeg havde vel kundet bringet dig Tre Piger, som alle vare fuldkomne strenge og tugtige, som aldrig havde smilet til en Mandsperson, ja, som aldrig havde tilladt den ringeste Kierligheds Guist Sted i sit Hierte, men disvær, jeg kom for sildig. = = = Forsildig, sagde Juno. Hvi saa Just i det samme havde Mercur avhendtet dem til Bluto. Til Bluto; Og hvortil skulde vel Bluto ville bruge disse Dydige, Til Furier." Ræven og Tigeren. Din Styrke og din Hurtighed ønskede jeg mig gierne, 2 sagde en Ræv til en Tiger. Og ellers skulde jeg ikke have noget, som anstod dig, svarede Tigeren. Jeg ved nu just intet. - - - End mit delige Skind, foer Tigeren fort. Det er lige saa braaged, som dit Gemyt, og det udvortes vilde fortreffelig vel skikke sig til det indvortes. Just derfore er jeg en stor Tienere derav, svarede Ræven: Man bør ikke " synes at være det man er. Men vilde Guderne, at jeg kunde omskifte mine Haar til Uld: - - - O! hvor glad vilde jeg være Løven og Haren. En Løve værdigede en Hare med sin nøyere Omgang, og sit Bekiendtskab. Men er det og sandt, spurgte engang Haren, at en elendig galende Hane kand skrække og forjage eder Løver, Ja vist, er det sandt, svarede Løven; Og det er en almindelig Anmærkning, at vi store Dyr over Hovedet alletider besidder en vis Svaghed. Saaledes har du jo vel hørt om Elephanten, at et Svins Grynten kand indjage ham den største Skræk. - = = = Forunderligt, faldt Haren ham i Tale. Ja, nu kand jeg og begribe, hvorfor vi Harer ere saa bange for Hundene,