Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-03-03
Den Indflydelse, som den europæiske Civilisation har frembragt paa de høiere Folkeklasser i Chille, er meget kiendelig. Man bemærker vel endnu ofte Manererne og Sæderne, ligesom i de huuslige Jndretninger, den store Kontrast imellem de gamle Tiders Skikke og den rask indtrængende europæisk Kultur; men denne Forskiellighed hensvinder mere Dag for Dag, og om faa Aar ville de høiere Klasser ikke kunne skilles fra de europæiske. Men den simple Chilene bliver sine nationale Sæder mer troe, om Aftenen forlader Landmanden, som ha solgt sine Produkter til anseelige Priser, Staden, en jublende Stemning, og medbringer til sit Hien de glimrende og nye Varer, som dagligen bringe fra Europa til hans Fædreneland. Man seer da hele Rækker af Muulæsler trave igiennem Forstaden, med Eieren bag efter til Hest paa en elegant Sad deel. Han sidder paa Hesten med sin Guitarre Haanden, synger en munter Nationalsang og ledsager sin Trop i det bedste Lune. Han kan ikke godt passere de Chinganas (Værtshuse, forbi, som findes ved alle Indgange til Forstaden, uden at stige af. Det største Værelse i dette lave Leerhuus er opfyldt med Landbeboere i deres pittoreske Klædedragt. En simpel Bænk gaaer langs med Væggen, hvorpaa Landbeboerne sidde for at see paa Dandsen, som opføres der paa alle Dagens Tider. Nu lade Harpespillerinderne sig see, som udgiøre en egen næsten priviligeret Klasse; de ere udpyntede med Flitterstads paa en phantastisk Maade, uden hvilken de neppe vilde høste noget Biefald ved deres simple Musik. En udmærket Plads bliver dem anviist, og snart sees en solbrændt Landmand ved deres Fødder, for med en Takt at tromme paa den Kiedel, hvortil Bunden af deres Harve udvider sig. Belysningen er kun svag, nogle Lys sees satte op til Væggen. Der danne sig Grupper, som svinge omkring med den Gratie, som er en medfødt Egenskab ved Dandsen i dette Land; og alt gaaer meget roeligt af i Fred og uden Fare, saalænge indtil den raaeste Deel af Almuen, Matroserne fra Havnen, trænge sig ind; thi saa tager Sviir og Slagsmaal Overhaand. Forfatteren giorde den behagelige Erfaring inden han forlod Chille, at Kulturen giør raske Fremskridt i Landet, som ogsaa viser sig i Omegnen af Valparaiso. Man begynder hist og her at anlægge Plantager paa de tørre Bierge, som omgive den man har ledet Vand til Omegnen fra en stor Afstand, og giør den frugtbar ved at fordeele dette i mange smaae Kanaler. Synet af Staden selv bliver Aar for Aar mere forskiønnet, næsten alle Hytter med Straaetage ere forsvundne, og mange store Bygninger blive opførte. Jstedet for ellendige Skuur, hvori Varene toge Skade under de heftige Regnskyl, sees nu en solid Toldhuusbygning med 16 store Magaziner; og den store Vanskelighed, sam tilforn fandt Sted ved at lande naar Søen var uroelig, er nu hævet ved at anlægge en Dæmning langt udi Vandet, og der arbeides bestandigt paa Landeveie for at lette Forbindelsen med Jndlandet. Forfatteren forlod nu Valparaiso og begav sig dybere ind i Landet; han var kommen om Vinteren til hiin Stad, med Foraarets Begyndelse fortsatte han sin videre Reise. Dette varer kun kort, neppe 6 Uger, men i denne Tid viser Naturen sig i al sin Herlighed. Vi ville høre hans maleriske Beskrivelse derover, som han forfattede den ved sit Ophold Dalen ved Rio de Aconcaqua: Det mørkeblaae Har laae for vore Blikke, som det var nyelig skabt og gaaet frem af de vinterlige Elementers Kamp. Millioner af Maager drive paa det deres muntre Leeg, imedens den plumpe Pelikan styrter sig fra en svimlende Høide ned i Bølgerne, og dukker sig dybt ned forat gribe en Fisk, som dens skarpe Syn har bemærket i en saa lang Afstand. Jordens kæmpemæssigste Fugl, Condor, forlader nu de varmere Kyster, og flyver ofte saa høit, at den viser sig kun som en Prik i Luften, hen til de andiske Bierge, hvor den bygger sin Rede og forbliver saalænge indtil Sneen atter fordriver den derfra. (Denne mægtige Grib ligesom den store nordamerikanske Biørn og Bisamsexen, ere Jnstancer mod den for vidt drevne Paastand, at Dyrene i den nye Verden ere mindre og svagere end i den gamle, hvilket dog kun fornemmelig gielder om de store amerikanske Kattearter, Amerikas saakaldte Løver og Tigre.) Venligen qviddre de Dincas, smaae Fugle i den beskedne Klædedragt, som er egen for tempererede Klimater (thi under Tropperne, eller midt paa Jorden er Farvepragten i det Hele langt skiønnere hos Dyr og hos Planter), fra de lysegrønne Viindrueblade, som paa de fleste Huse snoe sig, inde i Gaarden langs op af Murene op til Taget. Naar Solens varmende Straaler tidlig om Morgenen udbrede sig over Dalen, saa seer man den ligge i Glandsen af den herligste Belysning, og man seer nu Chille i den skiønne Naturdragt, som prises i saamange Skrifter. En i et for kort Tidsrum udviklet Vegetation bedækker alle Høie; den ene Plante klynger sig til den anden. Paa de tørreste Biergrygge, selv paa de haarde Landeveie, sees utallige Løgplanter med de forskielligste Skikkelser og Blomster. Amaryllider med deres trefarvede Blomsterkrone og Stengel af en Mands Høide, smaae hysintagtige Klokkeblomster, urteagtige Calccolarier, og en Mængde af forgiængelige finere Planter, synes ligesom at være fremkomne ved en Fortryllelse. J Haverne og paa de aabne Pladser i Landsbyerne dufte de blomstrende Orangetræer, og endnu stærkere den herlige Flor af Aroma, saavel den vild, som den cultiverede, der omgiver Gierderne. J hundrede tusindeviis blomstre Flor de perdin, en liden cenblomstrig Oxalis, som i faa Uger aldeles forsvinder, selv indtil Bladene, ogsaa blandt de fineste Planter kan man betragte de fiinbladede Dioscoreer, som Foraarets første Forkynder. Hvor Naturen er riig og stor og beundringsværdig, hvor herligt den vidner om sin Skabers Storhed, naar Mennesket kun besad Sands og Eftertanke og Kundskab nok for at betragte den, derfor kan Siælen fryde sig ved Tanken om en Over verdens Tilværelse, hvorfra den, udrustet med høiere Evner, kan betragte Skabningens underfulde Storhed, svømme i Betragtningernes og Følelsernes Hav, og fordybe sig i Beundringen og Tilbedelsen, af den Evige.) Naar Landbeboerne komme paa denne Aarstid til Staden, saa pryde de sædvanligen deres Hatte med de blomstrende Ranker af Landets ziirligste Planter, med den skarlagenrøde Tropæolum, med Chilles Immorteller, Semperviva, som blomstre paa alle Klipper og øde Steder, hvis Blomster udmærke sig ved deres himmelblaae Farver: men endnu mere derved, at de kunne indtørres uden at visne, og at de, uagtet de i flere Aar have været døde, dog beholde det skuffende Udseende af Livet.