Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-04-20
Mandagen, den 20de Aprilis Fortsættelse af Samtalen mellem Kiærlighed og Forsigtighed, afbrudt i No. 15. Han sagde ved sig selv. Skiæbnen kunde aldrig forfølge mig haardere end ved at skille mig fra et saa prægtigt Syn. Men det meste, der nær ved betog ham ligesom al Sands til at tænke, var de dybe Sukke, det bedrøvelige Klagemaal, som Rosette frembragte over Hykleren. Dog besluttede han at gaae i en Hast den Vei, Vognen kiørte, og kom omsider i Følgeskab med dem til et prægtigt Slot, som laa midt i Skoven; 2de Pager stode allerede færdige med Vox-Lys at geleide Prindsesserne til sit Gemad. Memphis, som blev alene staaende tilbage, vidste nu ikke hvad han skulde gribe til. Men, som han mærkede, at disse Dydige gik igiennem en lang Gang, tænkte han de maatte sejournere i eet af de bagerste Cabinetter, hvorudi han ikke tog feil, da han ved Omgang paa en liden Høi lige over Gemakket, kunde see dets ypperlige Indretning. Paa et Marmor-Bord stod 4 hvide Vox-Lys i Sølv-Stager. En Sølv-Krone hang under Taget, ligeledes med brændende Lys. Begge Prindsesserne sad i sine Canapeer, og nogle Hof=Frøkener stode færdige at opvarte dem. En uskyldig Nysgiærrighed indtog da Memphis at nærme sig under Gemakkets Vinduer, for at høre Jgientagelsen af deres Samtale i Skoven om Hyklerne. De begyndte, efter hans Haab, at tale derom. Men midt i Fortællelsen, istemmede Rosette en Trauer Musik. Graad og Sukke af denne Elskværdige satte mig ligesom uden for mig selv. Jeg havde nær forglemt mine Pligter af en stille Taushed, der, for en uformærket Person, var i en saa betydelig Sag hans Livs Conservation. Hvor gierne vilde ikke mit Medlidenheds Echo svare med trøstefulde Opmuntringer. Og ligesaagjerne ønskede jeg den tynde Luft opfyldt med Umueligheden for mig at trænge i Cabinettet til nye vederqvægende Aandefang. Kiærlighed. Fik da ikke Memphis høre Aarsag til disse Smerter, Forsigtighed. Ja, Prindsessen afbrød sin Graad med en svag Stemme fra at forstoppede Hierte, End, min Selinde, at opofre et Liv, ligesaa uskyldigt som det fremkom fra Skabercus Hænder, til den sidste Forglemmelse af alle Ting; men hendes sidste Suk vidner imod ham, og hendes Død skal være en voldsom Braad i hans Samvittighed. Kiærlighed. Vedblev da Rosette at tale i saa afbrudte Meninger. Forsigtighed. Ja, saaledes holdt hun ved indtil Memphis paatog sig denne formastelige Gierning. Lysten hos ham til at høre den rette Sammenhæng virkede Forsætter, som oversteg hans fornuftige Conduite. Han tænkte paa at aabenbare sig. Men Maaden kunde han ligesaa lidet fatte, som Gierningens Forvovendhed. Han syntes Natten kom ham til Hjælp at indtræde som en Geist under et parastatisk Legeme. Uden videre Overlæggelse gik han omkring igien, og fandt Lykken strax at møde sit Forsæt, i det Jndgangen til Slottet stod endnu aaben. Memphis gik da lige til Cabinettets Dør og sagde i høicke Tone end han forestillede sig: O Skiæbne! Forfølg mig; Jeg vil tie, naar du kun vil hjælpe mig til Kundskab om Prindsessens Tilstand. Men Lyden trængede sig ind i Gemakket, hvor der blev en stille Tanshed. Han gik da til Dørren og oplukkede den, men blev staaende bag om samme. Rosette som behierted havde uddrukken alle de bittre Skaaler, Skiæbuen nylig havde iskænket for hende, gik i en Hast at spørge; Hvo der var, Memphis eller den forestilte Geist udbrød med en alvorlig Røst: Jeg har hørt dine Klagemaal. Dine Sukke har befalet mig at svæve hid fra min Hule. Hvad vil jeg ikke gjøre enten for at redde eller hevne Dig? Rosette indbød ham i Kabinettet, da sluttelig en uskyldig Frygt vilde bemæstre sig hende. Geisten eller Memphis svarede: Nei. Jeg vil bortføre Dig til min Hule. Men tænk, du er under Gudernes Varetægt. Hun gik da ind for at fortælle sine med nærværende Søstre denne Selsomhed. Disse sagde hende imod og Selinde vilde giøre Allarm. Memphis raabte da med en grov Røst: Kom du Lyksalige! Himlen bier paa dig med Frelse. Endelig gik hun og Memphis tog hende ved Haanden. De gik strax ind i Skoven, hvor Memphis Vogn til al lykke kom at af hente ham et Sted i Skoven. Han ledede Prindsessen i samme, og de kiørede til hans Pallads, uden at blive attravered af de Eftersættende fra hendes Fader. Kiærlighed. Tiden minder, imod vore Ønsker, at afbryde. Min Herre glemmer ikke næste Afteat vedblive sin Fortællelse. Forsigtighed. Nei Resten skal følge.