Politivennen, 1805-01-01
Orden paa Assistents Kirkegaarden. Atter har man nu havt et Bevis for, at den Bevogtelse, hvortil vore afdøde Venners Fred paa Assistens Kirkegaarden er betroet, er aldeles utilstreng. Meere end engang er i disse Blade denne Sag omtalt, og foreslagel, at iverksætte en større Tryghed, deels ved at give Kirkegaarden en militair Hovedvagt ved Jndgangen, deels ved at forbyde Stimmel ved Ligbegængelser. Vi have arvet efter vore Forfædre den Skik, at en Kirkegaard under et Ligs Begravelse staaer aaben. Vore Forfædres simplere Sader, større Religiositet, maaskee og den Omstændighed, at de ikke havde Stæder saa store som Kbhvn nu, og altsaa ikke en saadan Pøbel, - gjorde det muligt, at lade en saa højtidelig Handling skee offentlig, uden at befrygte forargelige Optrin. - Men for længe siden kunde vi vel allerede, i det mindste for Kbhvn, oget gjort en Forandring heri, udelukket Uvedkommende, og derved skaffet vore Venners sidste Tog til deres Hvilested den Stilhed, Orden, Anstændighed, Højtidelighed, og os selv tillige det saa gavnende forædlende Jndtryk paa Hjertet, som denne Handling bør have, som den i saa høj en Grad kan have, og som til Skam for os opnaaes paa Otahejti, og hos andre Naturens yngre Sønner, medens vi aldeles intet vide deraf. Det samme skændige Væsen, af Uorden, Trængsel, Støden, Frisen, Gnæggen, Sludren, Slagsmaal, Nederampen af Grave og Opklatren paa Monumenter m. m. som Udgiveren til sin Harme var Vidne til ved Mafor Andresens Jordefærd, (og som vel slere Gange siden har været igjentaget), saae han nu i Forgaars igjentaget i al sin Væmmelighed og Afskyelighed, ved Major Langes Begravelse. Denne Gang vare Gravene frosne, ellers var ogsaa sikkert en stor Mængde af Dem bleven nedtrampede, og til Lykke er paa den nye Kirkegaard, hvor Graven var, endnu ikke mange Monumenter at bestige for de tankeløse Gabere. Vil man sige, at Pragt ved Begravelser var hensigtløs, naar den forbødes at sees, da kan dertil svares, at der er endda en lang Strækning nok fra et Sørgehus til Jndgangen til Asstentskirkegaarden, paa hvilken høj og lav Pøbelstimmel, og Beboerne af de Gader Toget gaaer igjennem, tilfulde kan beskue Pragten, og at det kan ikke kaldes noget Jndgreb i enten Publikums eller Pøbelens Tilskuerrettighed, at man blot betager dem den liden Deel af Udøvelsen deraf, som de ikke, uden at betage det Hele sin Glands og Anstand, kunne nyde. Udgiveren veed kun en eneste Maade, paa hvilket Synet af denne Jordefærdens Ende, nemlig af den Deel deraf, som foregaaer paa Kirkegaarden, kunde gives det Offentlige, - og det var om nogen saadan Terrasse kunde indrettes hvorfra man vel kunde see alt hvad der foregik paa Kirkegaarden, men paa ingen Maade komme ind eller ned paa samme. Adgangen til en saadan Terrasse maatte betales, thi ellers blev ikke allene Trængselen der alt for stor, men en liden Klemme lagdes ogsaa derved paa den fattige Dagdriver, paa Tyende og Læredrenge, til heller at gaae hjem at bestille noget og erhverve noget, end dride Tiden i Ørkesløshed, og endelig maatte Noget tages til Terrassens Vedligeholdelse. Denne Deel af Pøbelen har jo desuden nok at gabe paa, og langt mere end i forrige Tider, da den snu bestandig kan see uden Portene og i Byen det meste af hvad før blot var at see i to tre Ugers Tid i Dyrehaven, saa at man heller maatte ønske Gabelejlighederne forfærrede end forflerede. Hvilken Vinding for det lænkende Menneske, der efter sligt Forbud fulgte sin Ven til Jorde. Hans Tanker afvendtes da ikke ved noget fra den alvorlige Gjenstand, hvortil han var Vidne. Den omgivende Stilhed, de Tilstædeværendes uforstyrrede og opmærksomme Deltagelse, selv Tomheden og Ensomheden af Stedet, Præstens da (men ikke nu for enhver af Følget beskuelige Handling, den Tryghed og Fred som man saae de mange andre Grave her nyde, - alt dette, forenet med Mindet en den Afdøde, om vor egen Dødelighed og med en til Evigheden hensendt Tanke, vilde gjøre et smerkeligt men et forædlende Jndtryk paa de Tilstædeværendes Sjæle: Et Jndtryk, der endog længe efter vilde holde sig levende. Nu har man det Modsatte; og Følgerne udeblive ikke. Thi er det nyttigt at være Vidne til at en alvorlig højtilig Handling foretages med den tilbørlige Anstændighed, Stilhed og mandige Tænksomhed, saa kan det ikke andet end foraarsage et stadeligt Jndtryk, naar denne samme Handling tilendebringes uden Rolighed og Stilhed, uden Orden og Anstand, uden Alvor og Tanke, under Grin og Fjas, Stød og Tryk, Støjen og Vatter, - medens lumpent Snak, Eder og Taabeligheder allevegne fra trænge sig med Vold ind i Øret. Og denne uværdige, denne umandige Vane at behandle alvorlige Ting uden Alvor, er sikkert ikke den Fejl, vi mindst have nødig hos os at arbejde imod. Den Letsindighed, om man tør bruge saa mildt et Ord, at vende alt til Spøg, at ville see alt fra en Side hvor Latteren kan finde noget at hæfte paa, at undvige al fornuftig og tænksom Samtale, er desværre hos es altfor gængse. Den nye Anordning forddisse Kirkegaarde har glædet Alle, og de deri beskikkede Plantninger ville, naar de engang komme istand, vorde en Sir for Stedet. Men enhver, som feer hvorledes det stimles fuldt ved en Jordefærd, kan aldrig tvivle om, at jo enhver Plantning strax i Begyndelsen vil nedrives, og altsaa Hensigten aldeles glippes. Det her anpriste Forbud mod Vanhelligelse af Jordefærd vil derimod ogsaa i dette Stykke være nyttigt. Og dette Forbud kunde maaskee være saaledes affattet, at Kirkegaarden velsted aaben om Søndagen (da paa den ingen Begravelse skeer) for Alle, men at den derimod paa andre Dage ikke var aahen, uden for den der erlagde 8 til 12 Sk.; og aldeles ikke paa Dage, naar en stor og pragtfuld Ligbegængelse var bestemt. Et saadant Forbud kunde ikke holdes, og Uordener af de Jndladte ikke forebygges, ved et Par Gravere og nogle Graverkarle, men af en Hovedvagt paa 8 til 12 Mand, der, naar store Ligbegængelser havde Sted, maatte fordobles eller tredobles, ligesom ikke flere end een Port turde bruges ad Gangen. Udgiveren tør haabe, at det her FremJe vil vorde værdiget Opmærksomhed, der, hvorfra det foreslagne Forbud ene kan udgaae.