JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1780-06-21
min dyrebareste Frøken Am. Børn, bliver J saa længe hos ham. - Jeg skal være her i Øyeblikket igjen. (Hun gaaer. Tjeneren bringer et Bord frem- og sætter det længst inde paa Theatret, med Kager og Viin paa, og gaaer bort. Tredie Optrin. De Forrige. Lov. Sæt han sig dog ned ved Bordet, min kjere Hartvig. Frd. Oja, gjør han det dog, Han er ved meget hungrig, Er han ikke, Hartv. (i det han sætter sig til Bordet) Min Græmmelse har hidindtil fordrevet Hungeren; og nu vil jeg ikke kunne spise meget for bare Glæde. (Børnene stille sig alle rundt omkring ham.) Lov. For Glæde, Ach, hvorover glæder han sig da Hartv. Hvorover mine allerkjereste Venner, Det skal jeg sige Dem. Jeg glæder mig derover, at De antage sig min Nød med saadan Hjertelighed, og bevise mig saa megen Godhed, og gjøre mig saameget Godt. Lov. Godt, Oney, det er endnu slet intet Lad han kun først vor Papa og vor føde Mama komme hjem, de skulle ret bevise ham meget Godt, O, det gjøre de og gjerne. Ernst. Nu, kjere Hartvig, dersom han ikke kan spise, saa vær saa god i det mindste at drikke engang. Jeg vil skjenke i Glasset for ham. (han skjenker i Han har jo i Dag allerede gaaet over fem Mile tilFods, og derfor maae han dog tage noget til sig igien, som kan styrke ham for Børn. Ferd. Ja, ja, drik han kun. Vi har Viin nok i Kielderen. Hartv. (i det han tager Glasset i Haanden Gud velsigne Dem, mine unge Velgjørere, og Gud velsigne Deres Faders hele Huus! Han tørrer en Taare af sine Øyne, og drikker).Alle Tre. Vi takke ham. Ferd. (til Lovise) Ach, see engang, hvor jammerlig han seer udi Lov. Den arme stakkels Mand, Ved J hvad (hun tager Ernst og Ferdinand afsides hen) Hører, jeg vil sige eder noget. Jeg vil forære Hartvig min hele Ducat. Ernst. Den hele Ducat, Det er for meget, Ferd. Og jeg vil forære ham min hele Krone. Ach saa vil han blive ret glad Lov. Jeg tænke, Broder Ernst, at du kunde og gjerne give ham din Lovisdor, Papa har jo dog ogsaa foræret dig den, Ernst. Just derfor, fordi det er en Foræring, saa troer jeg, at jeg ikke har Ret til, saa ligefrem paa min Egenhaand at forære den bort igien. Ved du vel, (til Lovise) hvad Grand-Papa forleden sagde, da han forærede os den lille Billard, Han sagde, at man maatte smukt tage sine Forældres Foræringer i Agt og holde dem i Ære! Lov. Men erindrer du dig da ikke og, hvad Papa stedse siger, at den kiere Gud, vor Herre, ikkun har givet de rige Folk saa mange Penge i Verden, paa det de skulle antage sig alle dem, som ikke har noget, og bevise dem ret meget Godt, og at de fattige Folk bede ret kraftigt for alle dem, som gjøre vel imod dem, og at den kiere Gud bønhører visselig saadan Bøn? –- Ach du er saa haard hjertet, som en Steen. Ernst. Jeg haardhjertet, Ney, Lovise, det er jeg slet ikke. Jeg ynkes ret meget over den arme Hartvig. Jeg vil og meddele ham noget af min Foræring; men alsammen kan jeg umuelig give ham den Hvorfor skulle vi da vel kjøbe os nyt Legetøy, – Bier endnu kun lidt, vi ville først høre, hvad Amalie siger dertil – dersom hun giver ham sin hele Foræring - nu, saa er det endda Tids nok, at vi ligeledes gjøre det. Fortsættelsen følger).
Adresseavis for Børn, 1780-06-28
Aar Numer Anden.
Adresseavis for Børn, 1780-06-28
Avis. Aargang. Onsdagen. den 28. Junii. Børn.
Adresseavis for Børn, 1780-06-28
Fortsættelse af Skuespillet Foræringen, (See Nr. 25.) Fjerde Optrin. Amalie, Johan og de Forrige. m. (til Hartvig, i det hun kommer ind) MinFader har ladet mig sige, at han strax vil komme hjem. Ophold han sig nu saa længe i det andet Værelse, min kjere Hartvig! Jeg har endnu en liden Sag at afgjøre med mine Sydskende, førend vor Fader kommer. - Jeg seer desuden, at vor Nærværelse hindrer ham fra at spise. (til Johan) Gaae han med, Johan og bær Bordet med Maden ind til ham, Hartv. (Bukker sig gandske dybt, og vil kysse paa Amalies Kjole, men hun rekker ham Haanden. . det han nu gaaer bort med Tieneren, siger han ved sig selv) Lyksalig er den Fader, som opdrager saadan en Datter, Femte Optrin. De Forrige. Lov. Nu, lille Syster, du har vel noget Vigtigt at sige os Am. Det er just ingen Hemmelighed, Kun Hartvig maatte ikke høre det, som jeg har her at sige eder; efterdi det angaaer ham selv. Ernst. (ved sig selv) Hvad gielder, at hun har net op havt det samme Jndfald, som Lovise forhen havde Lov. Nu saa sig det dog, hvad det er i Hvad er det: Am. (efter en liden Pause) Er det ikke sandt, at det gjør eder alle ondt for den arme Hartvig, Lov. Jo visselig. Jeg ynker ham ret hjertelig. Da jeg stod hos ham, da sukkede han nogle gange saa dybt, saa dybt, og det gjorde mig saa ondt, at jeg nær havde grædt, Ferd. Det troer jeg Den, som intet har at spise eller drikke, maae nok sukke! Am. Er du og bleven rørt af hans Ulykke, min kjere Broder ErnstEvnst. Hvo skulde ikke ynkes over den Du holder mig og for meere kold og følesløs, end jeg er Am. Nu, saa hører da alle Tre, hvad jeg har besluttet ved mig selv. – Den blotte Medlidenhed nytter ikke til noget, naar vi ikke af alle vore Kræfter bestræbe os for at hielpe den Ulykkelige, og at formindske hans Nød, paa det at han atter kan blive saa rolig og veltilfreds, som han har været forhen. - De Tre Louisdorer, som min Fader har foræret mig til et Par nye Steenspænder, holder jeg for, at jeg ikke bedre kan anvende, end naar jeg giver den stakkels Hartvig dem. Ernst. (noget urolig derover, ved sig selv) Tænkde jeg det ikke nok. Aar. Lov.
Adresseavis for Børn, 1780-06-28
(Slutningen følger.)
Adresseavis for Børn, 1780-07-05
Aar. Numer Anden. er Aargang. for Onsdagen. Born den 5. Julii.
Adresseavis for Børn, 1780-07-05
Handels Beretninger. Fortsættelse om Sukkeret. (See Nr. 22.)
Adresseavis for Børn, 1780-07-05
Sukkerets oekonomiske Brug er almindelig bekjendt. Man vil her ikkun anmerke, at det har en nærende Kraft ved sig, i sær det Sukker, som ikke er for meget luttret, og indeholder altsaa end mange slimige og bliagtige Dele, hvoraf dets nærende Kraft egentlig kommer. Slaverne paa Plantagerne nære sig fornemmelig af Skumsukkeret, og de spise næsten hele Sommeren igjennem ved det tungeste Arbeyde ikke andet. De fede endog Sviin dermed, hvoraf Kjødet skal blive meget fiint og mørt. Man har den Fordom imod Sukkeret, at Avis det nærer Orme hos Børn. Men mange Forsøg have viist, at det meget meere dræber, end næret dem. Ligesaa ubillig er den Beskyldning imod Sukkeret, at det sætter Sliim i Legemet. Om et Middel, som er bekjendt for at opløse Sliim, kan man ikke med nogen Grund sige, at det foraarsager Sliim. Men begge Deele ere at forstaae om ved renset Sukker. Dets alt for hyppige Brug bliver dog ingenlunde derved taget i Forsvar. Jmidlertid er Skaden visselig ikke af saa stor Betydenhed, som den udraabes for. Den store Engelske Læge, Pringle, tilskriver Sukkerets almindelige Brug, at de øde leggende slemme Sygdomme, Pest, Spedalskhed, Skørbug, og andre, ere nu omstunder ikke saa gængse som forhen, og naar det er virkelig grundet, saa maae Europa prise sig lykkelig, iblandt saa mange Slags Amerikansk Forgift, at have faaet en saa herlig Modgift imod disse fortærende Sygdomme.
Adresseavis for Børn, 1780-07-05
Saa meget er vist, at Sukkerets Syre imodstaaer Forraadnelse; og det er bekjendt nok, at Sukker bevarer Frugter og andre Sager fra Forraadnelse. Denne Syre er meget indædende, som Chemiske Forsøg har lagt for Dagen, og hvorpaa man i sær finder et klart Beviis hos Sukkersyderne, hvis Tænder mestendeels ere sorte og anædte af de bestandige Dampe, som opstige af det sydende Sukker.
Adresseavis for Børn, 1780-07-05
(Slutningen følger.)
Adresseavis for Børn, 1780-07-05
Bekjendtgjørelse. Følgende Beviis paa Nytten af en stadig Tillid til Gud bor offentlig bekjendtgjøres for vore unge Læsere. Carl var tolv Aar gammel, da hans Moder døde, der, som en fattig Enke havde i den dyre Tid siddet og ernæret sig og sit Barn meget kummerligen. Da hun døde, betalede Herskabet paa Stedet hendes Kiste, samt Præst og Degn, og Menigheden begravede hende for intet. J det første Aar efter hendes Død gik Carl omkring til gode Folk i Byen og bad om Brød, og hos enhver, for Børn. som gav ham noget, tilbød han sin flittige Tjeneste, om nogen vilde tage imod ham. Han satte derhos sin stadige Tillid til Gud, som havde givet ham Livet, og forlod sig paa ham, at han ogsaa gandske vist skulde opholde og forsørge ham; thi han var opdragen til et frømt og christeligt Barn af hans Moder. Endelig bøyede Gud Herskabets Hjerte, der paa Stedet til ham. Herremanden forbarmede sig over ham, og gjorde ham til Opvarter hos sin Søn, da han og fik Tilladelse at gaae i Skole med ham hver Dag. Og da den lille Carl gav Agt og var flittig, saa lærde han meget Godt. Da han og hans unge Herre nu bleve større, saa ræddede Carl engang ved sin Troskab og Tapperhed sin unge Herre Livet, og da denne Herre var selv blevet Eier af Godset og hans Forvalter døde, saa beskikkede han Carl til Forvalter igien; thi Carl var snild, klog og troe, og kunde færdig skrive og regne. - O Børn, forlader eder paa Gud thi det er en let Sag for ham, at gjøre de Fattige rige. Ligeledes fortjener den taknemmelige Søn Christen en offentlig Bekjendtgiørelse i denne Avis. Christen havde med saadan uafbrudt Flid lagt sig efter Landvæsenet, at han endnu temmelig ung blev Meyer eller Huushovmester, det er Ladefoged paa Ladegaarden, og strax derefter blev han af Herskabet antagen til Ridefoged for hans Skik ligheds og Dueligheds Skyld. Da han nu i denne hans nye Tjeneste fik en god Løn, og havde fra sin Barndom af vænt sig ved at leve sparsomt, saa lagde han og hvert Aar noget op af Lønnen. Da tænkde han paa sine gamle fattige Forældre, og skikkede dem visse Penge om Maaneden, hvoraf de kunde leve, og betale for Hoveriet, Det er den største Glæde for mig, saade han ofte, naar jeg tænker derpaa, at jeg kan bidrage til mine Forældres rolige og glædelige Liv paa deres Alderdom, og at jeg dog paa nogen Maade kan gjengielde dem det Gode, som de har gjort imod mig.
Adresseavis for Børn, 1780-07-12
Korrespondence. Min kjere lille Fætter! Siden jeg kom herud paa Landet, har jeg hver Dag længtes efter dig. Jeg kan dog lade Dig vide, at her er Fornøyelse nok. Saasnart jeg faaer Frihed og Forlov af Skolen, især om Eftermiddagen, gaaer jeg ud i Marken i de blomsterrige Enge. Der ere altid en heel Hob smaa muntre Drenge forsamlete, og vi begynde da een eller anden Leeg. Kom, raabte en Dreng i Aftes, kom alle Mand, og lad os opsøge Stene, og see, hvem af os der kan slynge den største Steen længst udi Sumpen eller Mosen der ude i Engen, den skal være Konge." Strax fulde de hannem allesammen. og søgde Stene op, og kastede og slyngede dem derud. Den ene Dreng vilde gjerne overgaae den anden. Jeg slog Stene med; men jeg kunde ikke rekke saa langt som de andre. Midt i denne Leeg for Børn. holdt en af Drengene ved Siden af mig i en Hast op, og vilde ikke slaae flere Stene. "Hvad fattes Dig, raabde jeg. Hvad fattes Dig, raabde alle de andre. Har nogen truffet Dig med en Steen – Ney, fagde han, der er ingen som har truffet mig. Men jeg ynkes over de arme Frøer, Seer, hvor mange der ligge døde; dem har vi vist slaaet ihiel. De stakkels Kreer har dog intet Ondt gjort os. Ville J lege en anden Leeg, saa vil jeg lege med; men denne Leeg vil jeg ikke lege med længer. Du har Ret, Broder, raabde de allesammen, og fulgde med ham hen i Engen, og legde bedre Lege Lad mig nu og vide, min kjere Fætter, hvorledes Du lever, Kommer Du ikke her ud paa Landet i Sommer, Jeg skal hilse dig fra min lille Broder, som taler ofte om Dig. Skriv mig nu snart til, og lad mig vide, om Duerne har faaet Unger siden. Jeg forbliver Din oprigtige Fætter til min Død. Friderich.
Adresseavis for Børn, 1780-07-12
Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1780-07-12
En tydsk Fyrstinde, som ved sin høye Geist og ædle Hjerte var høyt ophøyet over hendes Stand, saae engang af en Hændelse et Barn, som tilhørde en af hendes Hoflaqvayer, en Dreng omtrent fire Aar gammel. Hans gode udvortes Skabning, oc især hans fordeelagtige og indtagende Ansigtsbildelse. tilligemed de gode Svar, som han gav paa de til ham gjorte Spørgsmaale, bevægede Fyrstinden til at bestemme ham til et Selskab for hendes Prinds, der var af samme Alder. Uden endnu at have nogen Forstand paa Standens Forskjel, ansaae han og omgikkes Prindsen som sin Broder, og Hertuginden som sin Moder. Engang paa en Courdag, da mange Cavalierer havde gjort deres Opvartning hos Hertuginden, i Hendes Gemak, spurade den Lille hende: Hvorfor hans Fader ikke og besøgde hende 2 – "Fordi han er ingen Adelsmand." – Er jeg dagen Adelsmand 7– Ney. – Naar jeg da bliver stor, saa maae jeg vel heller ikke stedse komme til dig, naar jeg vil Ney Bedrøvet slog han Øynens ned og taug. Lidet derefter blev han ved at spørge, Hvorledes bliver man da en Adelsmand 2 - "er en stor Herre, som heder Keyser; til ham maae jeg da skrive, og maae skikke mange Penge med til ham Avis ham, og maae bede ham, at han vil gjøre dig til Adelsmand. Derpaa skikker han et stort Ark Pa vir tilbage, og der staaer skrevet paa, at du skal være Adelsmand. - Onaadige Hertuginde, skrive da til Keiseren, at han vil gjøre mig til Adelsmand. – "Det vil jeg gjøre, mit Barn, men det koster mange, mange hundrede Daler. Og naar jeg skikkede dem til dine Forældre, som ikke har mange Penge, saa kunde de gjøre sig til Gode deraf, kunde anskaffe sig mange gode Sager, kunde godt opdrage dine Brødre og Systre, og lade dem lære noget. – O naadige Fyrstinde faldt den Lille hende utalmodig ind i Talen – jeg vil ikke være no Adelsmand, skik kun Pengene til mine Forældre. Var det ikke et ædelt Svar af et Barn, i Henseende til det ham tilbudne Adelskab.
Adresseavis for Børn, 1780-07-12
Bekjendtgjørelse. Følgende Exempler paa Kjerlighed imellem Forældre og Børn, og imellem Sydskende indbyrdes, ville vist fornøye Læserne, omendskjønt de ere hentede fra China.
Adresseavis for Børn, 1780-07-12
En god Gammelmand havde der opnaaet saa høy en Alder, at hans Søn allerede var 60 Aar. for Børn. gammel. Denne Søn pleyde ikke allene sin gamle Fader paa det omhyggeligste, men søgde endog paa alle Maader at adsprede hans Tanker naar han var forrigfuld, og at fornøye ham. For det bedre at naae sit Øyemed, fik han det Jndfald, som maaskee vil synes mange latterligt, men som i sig selv beviser en ret stor sønlig Kjerlighed; Han anstillede sig for ham som et Barn, gjorde sig Klæder af alle Slags Couleurer, legede, loe og græd, ligesom Børn pleye at gjøre, sprang omkring, faldt med Villie, og rullede sig om paa Gulvet; og var glad, naar han kunde faae sin Fader til at smille derad, saa at han i nogle Øyeblik kunde glemme sin høye Alderdom.
Adresseavis for Børn, 1780-07-12
En anden Dreng, Minson, mistede sin Moder, da han endnu var meget liden. Hans Fader givtede sig igjen, og havde to Børn med den anden Kone. Hun var, som de fleste Stedmødre ere, og mishandlede Minson bestandig. Denne Søn har det taalmodigt, uden at beklage sig derover. Men engang havde hun behandlet ham saa ilde, at han faldt i Afmagt ned for hans Faders Fødder. Da Faderen fik Aarsagen at vide, vilde han strax forskyde den grumme Stedmoder. Ethvert andet Barn havde unægtelig fornøyet sig over denne Beslutning. Men Minson havde Ædelmodighed nok til at forhindre det. "Min hjerte Fader, sagde han forskyd hende ikke. Vi ere tre Børn, og af dem lider ikkun jeg allene; men dersom du forskyder vor Moder, saa komme vi alle tre til at lide." Faderen blev saaledes rørt af dette hans Barns Ædelmodighed, at han maatte fælde Taarer derved, og han gjorde sin Søn den Glæde, at opfylde hans Begjering. Men ogsaa Stedmoderen blev rørt over denne sjeldne Ædelmodighed, da hun fik dette at vide, saa at hun fra den Tid af viisde sig som den meest omsindete Moder imod Minson. - Et Uhyre havde hun og været, dersom ikke dette Barns høye Tænkemaade havde tilveyebragt denne Forandring hos hende, Enhver, som kun selv har et godt og omsindet Hjertelav, kan umueligt andet end røres ved saadan fiin og saadan delicat Kjerlighed, som disse anførte Exempler viise.
Adresseavis for Børn, 1780-07-19
Aar. Rumer Anden. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 19. Julii. Naar dunstfulde Skyer hverandre antænde, Deraf kommer Lynild, som alle Folk kjende. Brændeglasse. a Foraars-Solen en Dag skinnede meget klart ind i Skolestuen, og Disciplene havde gjort deres Lærer en Fornøyelse ved deres Flittighed, Lærvillighed og Agtpaagivenhed, saa vilde han fornøye dem igien. Han hentede til den Ende et Brændeglas, og sagde: Hvad mene J vel, Børn, Herer nu slet ingen Jld i Stuen, og jeg vil dog ved Hielp af dette Glas stikke Jld i et Stykke Svamp. Derpaa gik han hen og stod i Solen, og lod Solens Straaler i en vis Afstand falde igjennem Glasset paa Svampen; da den begyndte strax at brænde. En af Børnene, som pleyede altid at være meest eftertænksom, sagde: kjere Lærer, Solen brænder; er det ikke sandt, men i Glasset selv er ingen Jld. – Du har Ret, sagde Læreren: Glasset er kun Hielpemidlet eller Middelaarsagen dertil. Det samler kun Solens Straaler; thi det er slebet til det Øyemed paa en vis egen Maade. Men hvo af eder har vel givet Agt eller merket paa noget andet, som dog ogsaa endnu er fornødent, om det skal tænde an – da giettede alle Børnene snart paa et og snart paa et andet, men ingen traf det rette. Det hielper ikke at gjette, sagde Læreren, hvor det blot kommer an paa at see og give Agt. Men jeg vil sige eder det: J maae holde Glasset i vis bestemt Afstand fra det, som J ville tænde an, ellers tænde Solens Straaler slet ikke, som J kunne her see. Men jeg vil endnu lære eder at kjende een Nytte af dette Slags Glas, der blive slebne paa denne Maade. Alt hvad man seer og betragter derigjennem, synes større end det virkelig er: som J her kunne see paa Bogstavene i denne Bog, naar J betragte dem igjennem dette Glas. Man har desuden endnu mindre Glas, og som ere slebne efter andre Regler, som gjøre meget smaa, eller langt borte fra os værende Ting, enten paa Himmelen eller og paa Jorden, tydeligere, og bringe dem ligesom nærmere til vore Øyne, saa vi kunne betragte dem meget nøyere, end vi ellers kunne see dem med blotte Øyne uden disse Glas. De første kaldes Tuber eller Forstørrelsesglas, og de andre Kikkerter eller Afstandsglas, Da spurgde Børnene, om Briller ikke og vare saadanne Glas, Ney, sagde Læreren, Glassene i Briller ere slebne lige, og ere altsaa forskjellige fra det Slags Glas, som dette Brændeglas er, hvilket er tykkere i Midten, end i Kanten. Od. Briller. Avis Briller tjene heller ikke uden dem, hvis Øyne ere blevne bløde, til at kunne see bedre igjennem samme nær ved. Men Brillerne hindre alle dem at see, som har et sterkt og skarpt Syn. Takker J Gud, kjere Børn, for J har friske og sunde Øyne, hvormed J kunne see og betragte alle hans herlige Gierninger i Naturen, og synder ikke med eders Øyne. Hvorledes kan man synde med sine Øyne, spurgde Børnene: Paa mange Maader, svarede Læreren; men allermeest, naar man gjerne seer paa det Onde, som gjøres.
Adresseavis for Børn, 1780-07-19
Adskilligt Nyt. Huusbonden Martin paa Landet var syg, og maatte betroe alt Arbeydet til sin Karl. J Stedet for at mangen en slet Karl er doven, skjødesløs og passer ikke paa eller seer til med nogen Ting: saa var denne gode Karl nu dobbelt flittig, og anvendte al muelig Omsorg, for at faae alting ret godt i Stand. Han sagde tidt ved sig selv: "Hvor fornøyet vil dog un min Huusbonde blive, naar han kommer sig, og sker min Troskab imod ham, Han vil da eengang saasnart komme til sine Kræfter igien som ellers, naar han finder alting godt i Stand, og ikke behøver at ærge sig over nogen Ting Husbonden kom sig igien, og gav derpaa denne gode Karl sin Datter til Kone, og da han ingen andre Børn havde, saa arvede han og den hele Gaard med al Jorden til samme efter sin Svigerfader, Saadan Belønning var værdig for en god Tiener.
Adresseavis for Børn, 1780-07-19
En meget klar og deylig Morgen saae en Hyrde sin Hjord gaae stille i Græsset. Han havde just læst den 104 Davids Psalme; thi han har bestandig sin Bibel og Psalmebog hos sig. Derved vare de frommeste Tanker og Forsætter opvakte i hans Sjel. Gud, sagde han ved sig selv, Gud, du er herlig og meget naadig! Hvor skjønt og godt er alt, hvad du har gjort. Hvor lykkelig er jeg, at jeg kan prise dig. Jeg er her gandske allene; men du Herre, seer og kjender mig, Nu vil jeg og være troe i min Tjeneste, forekomme og afværge Skade, og gjøre Godt. Thi det er Guds Villie. Og hvormed kan jeg fattige gamle Mand bedre bevise min Taknemmelighed imod Gud, end ved en oprigtig Lydighed. Derpaa gik han hen, og rensede de unge Sættepile fra Vandgrene; og dem, som stode løse, trædde han fast. Han for Børn. opsøgde Grene og forbedrede Gierdet med, hvor det var beskadiget, og samlede gode Urter for de Syge i Byen Kort sagt, han tænkde med stor Alvorlighed paa at gjøre Godt.
Adresseavis for Børn, 1780-07-19
En Bondekone havde den Lykke efter sin Mands Død at eye en af de bedste Bøndergaarde, og saameget Qvæg, som nogen Mand i hele Byen; og dog undte hun ikke et eneste Menneske noget Godt. Om Aftenen, naar Qvæget kom hjem, gik hun ud og stod i sin Port, og ærgede sig, naar der gik en god feed Koe forbi, som hørde en af Naboerne til Naar hun gik ud paa Marken, og saae god Sæd og godt Hør, som ikke horde hende til, saa sagde hun: "Det gaaer over min Forstand, og jeg veed ikke, hvad for Kunster disse Folk bruge. Alting "lykkes saa vel for dem; og for mig vil ingen Ting lykkes. Hun vandt dog alligevel slet intet herved, men tabde meget mere, og skadede sig selv; thi hun var stedse sygelig, og døde i hendes bedste Aar af en Galdefeber, da Fogdens Kone arvede et hundrede Daler efter en af sine Paarørende. Naar man efter hendes Død talede om hende, kaldede man hende ikke andet, end den misundelige Kone. Hælemand stial ikke selv, men Tyvene havde deres Samlingsted hos ham, og da han udtappede Øl, saa fortærede de saa meget hos ham, som det Stiaalne beløb sig til. Hælemand solgde og selv det Stiaalne for Tyvene. Endelig blev Tyvebanden greben, og Hælemand blev angiven af dem at være deres Hæler, og blev altsaa straffet tilligemed dem. - Dersom der ingen Hæler var, saa var der heller ingen Tyv. - Hvo som seer nogen at skjele, maae ikke undsee sig veed, at angive det, og hvo som vidende kjøber stiaalet Gods, han er en Tyve-Hæler.
Adresseavis for Børn, 1780-07-19
Bekjendtgjørelse. Et franske Barns Ædelmodighed og Kjerlighed til sine Forældre, ville vi ønske maae blive en frugtbar Bekjendtgjørelse for vore Læsere. Dette Barn var en Søn og af Stand i Frankerig. Da han blev antagen i Militairskolen, spiisde han i nogle Dage ikke andet end blot Suppe, Brød og Vand, Avis. Vand, og slet intet af de øvrige ande Retter. Direkteuren, til hvem denne besynde lige Opførsel blev mældet, satte ham i Rette derfor, efterdi han troede, at det skede af en overdreven Fromheds Jver. Drengen tang, men blev stedse ved, ikke at spise andet, end hidindtil. Direkteuren forestillede endnu engang denne unge Skolar paa det eftertrykkeligste: han maatte ikke paa saadan særdeles Maade udmerke sig fra de andre, men følge den i Skolen indførte Skik. Drengen taug, uden at sige Aarsagen til sin Opførsel, eller at love Forandring. Da Direkteuren saae, at han ingen Ver kunde komme med ham, truede han ham, at der som han ikke forandrede sig, saa vilde han skikke ham tilbage til hans Forældre. Denne Trussel af brød endelig hans Taushed. "Ak, gunstige Herre! begyndte han med et beængstet Hjerte. De vil altsaa absolut vide, hvorfor jeg ikke spiser af de " andre gode Retter, Vil De da behage at høre.