Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-04-14
Endskiønt det maatte ansees for en lastværdig Driftighed, jeg vil ikke kalde det værre, at blive ved at tvivle, efterat have faaet bedre Underretning fra en Mand, hvis Dom man billigen bør ære, saa har jeg dog den Tillid til min gamle Læreres saa ofte erfarede Taalmodighed, at disse Linier, som jeg til Understøttelse for min engang yttrede Mistanke giver mig den Friehed at afsende, hverken med Fortrydelse ansees eller med Kiedsommelighed læses. - Fandtes Texten i min Horatio saaledes, som min Hr. Rector har udskreven den af sin, og som ieg virkelig finder den i alle de nyere Editioner, saamange, som er komne mig for Øie, saa forstaaer det sig selv, at den Forklaring, hvorpaa jeg er falden, ikke fandt Sted, og ingenlunde kunde bestaae med Contexten; thi hvem føler ikke, hvad Forskiel paa Meeningen et nec giør i en Latinsk Construction i Steden foret &, Men den Parisiske Udgave af Horatius in Folio 1528, som Jodocus Badius har foranstaltet, og, som er forsynet med de ældste og bedste Fortolkeres Anmærkninger (cumCommentariis Acronis, Porphirionis, Anton i Mancinelli, Jodoci Badii Ascensii &c.) og altsaa maa være en Hoved=Edition, blandt de ældre, læser Texten paa denne Maade: Non possis oculo qvantum contendeere Lynceus Non tammen idcirco contemas lippus inungiEt qvia desperes invicti membra GlyconisNodosa corpus nolis prohibere cluragra. Est qvodam prodire tenus, si non datur uitra. NB. Her staaer ikke nec quia, som i min Hr. Rectors; men et quia; det maatte altsaa tillades mig at invertere det samme Argument, som de behagede at bruge imod mig; thi naar man oversætter de første Ord saaledes: " Om du " endskiøndt ikke kan blive meget grandseende, vilde du dog J ikke forsmaae, naar du havde Skade i Øinene, at bruge 3 Øien=Salve, saa passer sig ligesaal det med denne Lignelse, den af min Hr. Rector givne Forklaring over de følgende Ord (5. & qva) og fordi du ikke just kan vente, at 3 blive Kiæmpe, (nolis) maa du dog ikke ville (eller ikke i findes villig til, at afværge, at Sygdommen Chiragrs ikke skulde skade dit Legeme. Her bliver da heller ingen enten Sammenhæng eller Riimelighed i Poctens Tanker; thi han udbryder her med den sidste Lignelse, hvad han har opbygget med den første, og hvem ville være saa daarlig at følge hans Formanning, og ikke, naar man kunde, befrie sit Legeme fra saadan en smertelig Sygdom, som Chiragra er, Siden da her kommer et absurdum ud, ligesaavel, naar man forstaaer Ordene paa den sædvanlige Maade og vælger den Parisiske Læsemaade, som naar man antager min Forklaring, og beholder den nyere og almindeligste Læse=Maade, saa indsees let, at alting beroer derpaa, hvilken af disse tvende forskiellige Læse=Maader man vælger? og Spørgsmaalet bliver ikkun, hvilken af dem enten den ældre eller nyere med Rette tilkommer Fortrinnet, Jeg for min Part findes Overhovedet tilbøieligere til at erklære mig for de ældste Editioner, frem for de nyere: Ratio er denne, Bogtrykkere i gamle Tider, (en Stephanus for Exempel, og denne samme Jodoc. Badius, der har udgivet min Horatius) vare alle lærde Mænd, der fra Grunden af forstoede de Sprog, hvori de trykkede; det var altsaa mindre formodentligt, at nogen voldsom Forandring i Texten, som havde Vankundighed til Grund, blev foretagen af dem, end i vore Dage, da mange blot for Vindings Skyld paatage sig at udgive Bøger, der ere lige uvidende baade om deres Jndhold og de Sprog, hvori de ere skrevne. - Det er desuden en rigtig og alt for grundet Anmærkning, der strækker sig til de hellige Bøger selv, at naar Critici, meest i de nyere Tider, ikke strax har forstaaet, eller og urigtig forstaaet et eller andet dunkelt Sted, har de ikke taget i Betænkning at kalfatre det efter deres eget Tykke, og været dristige nok til at sette et Ord i Steden for et andet, ja en heel Tale og Construction i Steden for en anden; saa Autores neppe, om de stode og fra de døde, ville kiende sig ved deres egne Skrifter, saa omstøbte og forandrede ere de paa mange Steder blevne: Man kan finde Exempler i Mængde derpaa i Joh. Clerici Ar. 5. Crit. P. 3. Sect. 1. c. 13, hvor han begynder Hoved=Stykket paa denne Maade: Si primi subsellii Criticorum libri referti sunt qverelis de negligentia ant imperitia antiqvorum & recentiorum Librariorum, non minus in sui ordinis viros invchuntur, eruntur enim Doctissimi qviqve subinde, andacia at qve inscitia Citicorum multis locis anten fanis illata essegravissima vulnera. Det, der i de senere Tider kan have bevæget Kunstdommerne til at forandre paa det ommeldte Sted Er til Nec har uden Tvivl været dette: Man har ikke vidst, at Ordet Chiragra havde fleere bemærkelser, end den ene bekiendte, man har altsaa ikke kundet drømme om at tage det paa dette Sted og i denne Construction for en Ablativ. instrumenti, da verbum prohibe gemeenligen tager baade en Accus. persone og en Ablativ. ret til sig, man har tillige indseet det urimelige i Portens Meening, naar Et skulle staae, at blive formaaet til beholde eller dog ikke forekomme saadant et føleligt Onde, som en piinlig Sygdom er, derfor skulde Et udaf Texten og Nec ind i Steden, ved hvilken Forandring, som Versisicationen gjerne til lob, her kom en gandske anden Meening ud af Portens Ord, og just Contrarium af det blev befalet, som forhen var forbudet. - Men lad os for en kort Tid antage den almindelige Læsemaade for den rigtigste, og sette Nec i Steden for Et: saa kan det ikke andet være, end at man maa forklare den Tallemaade prohibere corpus chiragra paa samme Maade, som om der stod prohibere chiragram a corpore, holde Sygdommen, Chiragra, borte fra sit Legeme: men, hvor bliver da af, maa jeg spørge, den Opposition, som fandt Sted i den første Lignelse, og virkelig forhøiede Skiønheden af den, at have et svagt Syn sættes rigtig nok imod at være grandsynet, at være en Lynceus imod at være en Hypsen, (Horat. Serm. L. 1. Sat. 2. v. 91.) men, hvorledes kan det at være syg modsettes at være usædvanlig stor en Chiragricus imod en Glycon, var det ikke mueligt, at en kunde have Lemmer som en Kiæmpe, og dog lige ynkelig plaget af Chiragra eller hvilken anden Sygdom, det skulde være, vil man derimod følge Texten, saaledes, som ieg finder den i min Horatio, og læse Et i Steden for Nec. saa nødes man til at forlade den almindelige Forklaring, at see sig om en anden Meening i Talemaaden, og at binde et andet Begreb til Ordet Chiragra, saafremt ellers Porten skal troes at have lagttaget samme Fuldkommenheds Regel i den sidste Lignelse, som i den første. J saa Fald kommer den Notion os træffelig tilpas, som jeg første Gang giættede, det maatte have, og glæder mig meget, efter min Hr. Rectors egen Beretning at findes i medicinske og chirurgiske Lexicis, hvor det sættes for en Bandage eller Bindsel, thi man behøver da allene til Portens Talemaade prohibere corpus at lægge til i Tankerne en Ablatirum, (statura for Exempel, eller en Infinitivum (augescere aut grandescere) og at tage Chiragra for en Ablativum instrumenti, saa bliver det, man afraades fra at giøre: At hindre Legemet i sin Vext og Uddæning, at forbyde det at vore og blive stort, ved at indsnøre det med en Bandage, saa at man bliver usædvanlig liden af Person og Anseelse. Hvor rigtig og nølagtig bliver da ikke Oppositionen mellem begge membra i den sidste Lignelse, saavelsom i den første, at være Dværg og at være Kæmpe, at være en Pygnæer og at være en Glycon, at væreusædvanlig liden og at være overordentlig stor, er vist nok Ting, der ere hinanden gandske modsatte. Men maaskee det Verbum prohiber ikke tillader denne angivne Constructions=Maade, Maaske det ingensteds hos Skribentere af den gyldne Alder tager baade en Accusat og tillige en Ablat instrumentii til sig, eller maaskee saadan Ellipsig, som her formodes, er gandske uhørt og usædvanlig, see her da nogle faa Exempler, som bevise Contrarium, hvorpaa dog ikke tvivles, at jo min Hr. Rector selv har god Forraad, det første vil ieg laane af Wirgil. An. Libr. 9. v. 661 & 62, hvor det heeder: Ergo avidum pagnæ, dictis & numine PhoebiAscanium probibent. - Herved maa jeg give mig den Friehed, at giøre en dobbelt Anmærkning, deels, at her hos Wirgilium, ligesom hos Horatium tager Verbum prohibeo paa eengang baade en Accusat. og en Ablaat, instrumenti til sig, deels, at dets sædvanlige Ablat, re eller Infiin, som det ellers tager til sig, er elliptice udeladt, og maa herunder forstaaes; thi, naar Portens Tanke fuldstændig skulde ud rykkes, maatte det hede: Ergo andum pagnæ, dictis & numine PhæbiAscanium, (pugna vel pagnare) prohibent.