Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-11-03
Priisopgave om patriotiske Selskabers Oprettelse i Danmark og Norge. Menneskets ædleste Følelse, Forkjærlighed forden Plet af Jord, i hvilken hans Ungdoms Blomster fremspirede, har til alle Tider udgjort et Særkjende i Norskes og Danskes Nationalkarakter. Herlige og velgjørende have de Frugter været, til hvilke Fædrelandskjærlighed lagde Spiren, og som Samdrægtighed opelskede. Truede Krigens Rædsler det kjære Land, saa maatte Fiendens ofte i Mængde overlegne Skarer føle, at Mod er meer end Skjold og Glavind værd, at Nordboens Arm falder tung, naar den slaaer for at værne om de elskte Arnesteder. Smilte Fredens blide Engel til Tvillingrigets rolige Egne, saa kappedes Snillets Aand med Borgersind om at fremlokke Fredens gyldne Frugter, Landets sande Flor, dets Jndbyggeres Vindskibelighed. Til alle Tider faaes deslige Prøver paa Fædrelandskjærlighed hos Danske og Norske; men som Fædrelandet neppe nogensinde med høiere Røst har fordret dets Sønner til at hævde dets Selvstændighed, saaledes har ingen Tidsalder seet den Almeenaand, der nu forener Alles Bestræbelser for fælleds Vel. Medens Krigerens modige Arm værner om Landets Grændser, række Borgere hinanden Haanden til at afvende enhver indvortes Nød, ethvert Savn, som nærværende Krig truer med. Store og skjønne have Frugterne været af deres ædle Handlinger, større og skjønnere lover deres utrættelige Samvirken. Ligesom et Menneskes sande Storhed er den, at være afhængig af Lykkens Omstændigheder, at være sig selv nok, saaledes er et Lands sande Rigdom den, det finder i eget Skjød, og disse gyldne Skatte er det, som Danmark og Norges Jndbyggere nu mere end nogensinde skal velsignes med, da Nødvendighedens tunge Haand fremtvinger hurtigere de Anstrængelser, som det Almindeliges Vel udfordrer. Naar det enkelte Menneske, henkastet paa en ubeboet Øe, maa savne det selskabelige Livs utallige Fordele, tvinger Selvopholdelsens Magt ham til, i egen Kraft at søge egen Redning. Som Skæbnens Haardhed afsondrer enkelt Menneske fra dets Brødre, saaledes afsondrer Tvedragtens onde Aand Stat fra Stat. Vant til at kunne forvandle de fjerneste Egnes Naturfrembringelser til sit eget Lands, forbauses Mennesket ved at overskue de Fordele, Fredens uudtømmelige Horn frembyder i Nationernes Samqvem, og som Krigens Furie har berøvet ham. Men den samme Magt, som tvinger det enkelte Menneske, adskilt fra Brødres Samfund, til i egen Kraft at søge eget Ophold, den samme stærke Haand, Nødvendigheden, tvinger Menneskenes Selskaber, naar de løsrive det gyldne Baand, der forenede dem, til i eget Skjød at søge egen Trangs Tilfredsstillelse, og den menneskelige Aands Storhed viser sig i denne Selskabets indvortes Kamp ikke mindre beundringsværdig end i de utallige Maader, det opfinder til at forsvare sig mod, og skade dets udvortes Fiende. Ukjendte Skatte fremdrages af Jordens Skjød, ukiendte Fordele, til den Tid allene høstede af fremmede Egnes Produkter, aftvinges egne. Tusinde Hænder faae ny Beskæftigelser, og Krigens rædselfulde Udseende taber sig for en Deel ved Tanken om den velgjørende Jndflydelse, den har paa Landets Jndvortes. Men ikke Øieblikkets Nødvendighed allene vil Fædrelandet have den velgjørende Forandring, dets Jnderste undergaaer, at takke. Mere end nogensinde er Nødvendigheden bleven understøttet af den Almeenaand, der ene kan frembringe noget Stort og Vigtigt for det Hele. - Medborgere have kappedes om at yde frivillige Offere paa Fædrelandets Alter. Med Tilsidesættelse af egen Fordeel have de havt Landets Vel for Øie, og bragt Landets Fader den hans Hjerte kjære Hyldest, Bidrag til hans Jdrætters eneste Formaal, hans Rigers Vel Jkke have de ladet det blive ved enkelte Gaver til det Almindeliges Bedste. Dets Tarv fordrede ved varende Anstængelser, og de ere satte i Udførelse, vedvarende Opoffrelser, og man har forpligtet sig til dem. Allevegne i begge Riger har man seet Medborgere at sammentræde i patriotiske Forbindelser for med Raad og Daad at virke for det Offentliges Tarv, indseende den Sandhed, at, skal Fædrelandet nogensinde nærme sig den Grad af indvortes Styrke, som det af Naturen synes bestemt til, saa skal det skee derved, at Patriotisme besieler Landets Sønner, at enhver i sin Kreds sætter sin høieste Ære i, efter Evne at fremvirke almindeligt Gavn. Som daglig Erfaring lærer, at den villige Markblomst, der plantedes af Naturens fri Haand, ofte trives bedre, og vedvarer længere end den, som Konsten fremtvang i Drivhuse, saaledes seer man daglig de Bestræbelser, som uopfordret og frivillig udføres til det Offentliges Bedste, at stifte mere og varigere Gavn end de Foranstaltninger, som befales i en viis og landsfaderlig Regjerings Love. Patriotiske Samfund synes derfor at være en Gjenstand for det Offentliges Opmærksomhed af saare megen Vigtighed, et Hovedmiddel til Rigernes Flor, til deres Beboeres Velstand og Lykke. Alt tæller Danmark og Norge en Mængde deslige hæderlige Forbindelser. Nogle af disse have enkelte Jndustrigrenes Opkomst for Øie, andre have mere udstrakte Formaal. Nogle ere stiftede for enkelte Dele af Rigerne, andre have udstrakt deres Virkekreds til det hele Monarki. Saa prisværdig en Jver, der end har besjelet Stifterne af disse Selskaber, saa velgjørende deres Jndflydelse end synes at have været i en og anden Henseende, saa synes det dog, som at Spørgsmaalet: om Mængden, af disse patriotiske Samfund have stiftet det Gavn, som en Forening af saa mange oplyste og fædrelandssindede Mænd kunde love, maa, om ikke benægtes, saa dog i det ringeste ansees som uafgjort, og kan vel Aarsagen hertil ene og allene søges i disse Selskabers Indretning. Enkelte nemlig synes at have valgt sig en alt for indskrænket Gienstand, medens flere og langt wig tigere fordrede deres Opmærksomhed, andre have valgt sig en alt for udstrakt Virkekreds; de udrette for lidet fordi de ville for meget, og synes denne Ufuldkommenhed at være den almindeligste blandt vore patriotiske Selskaber. Vi ere deslige Samfund som ere stiftede for begge Riger, og som have virket i flere Desennier, medens Tusinde af Rigernes Jndbyggere ikke have Tanke om saadanne Selskabers Tilværelse, end mindre vide at høste Gavn af dem. Umueligheden for disse Selskaber i at oversee deres Virkekreds, frembringer blandt andet den Ufuldkommenhed, at den fortjenstfulde Mand, som kunde attraae en Opmuntring eller Belønning for hans Arbeide, maae søge Selskabet, istedet for at Selskabet skulde søge ham. Det kan vel med Vished ansees overeensstemmende med Menneskets Natur, at han i al sin Jdræt arbeider sikkrere, jo mere han indskrænket sit Maal, jo lettere han overskuer dette og ethvert Middel til dets Opnaaelse. Det synes derfor efter denne almindelige Regel at maatte antaget som afgjort, at patriotiske Samfund, naar de skulle kunne stifte sand Gavn, bør indskrænke deres Virkekreds til saa liden som mulig. Et patriotisk Selskab for et lidet Distrikt kan oversee dettes Tarv og Midlerne til dens Fremme ved Kundskaben om de utallige lokale Omstændigheder, som herved komme i Betragtning. Et saadant Samfund, har det end ikke de Midler ihænde, som et større til at virke Gavn, at afhielpe Trang, kan det dog bedre oversee hvad dets indskrænkede Virkekreds udfordrer, og gjøre det Offentlige opmærksom paa de Ufuldkommenheder, som det er over dets Kræfter at hæve. Patriotiske Distriktsselskaber have en anden og væsentlig Fordeel, den at de give Anledning til ædel Kappelyst imellem flere Selskaber i en og samme Egn, som, oprettede i Distrikter af lignende Beskaffenhed, og havende de samme Midler hænde til at virke med, vil strides om Æren for at have stiftet meest Gavn, at have gjort sig meest fortjent af Fædrelandet. Med Glædes og Taknemmeligheds Følelser maatte derfor hver Dansk og Norsk see Norges alt for tidlig tabte, forAlmeenvel utrættelige Collet at sætte Kronen paa hans patriotiske Bestræbelser ved Oprettelsen, af det første Selskab for et enkelt Sogn. Allerede for to Aar siden fremstod Selskabet for Aggers Sogns Vel i Norge. Den Plan det havde lagt sig, de hæderfulde Mænd, som rakte hinanden Haanden for at udføre den, alt lovede de skønneste Udsigter for den Egn, i hvis Skjød et saa ædelt, saa vel grundet Samfund var opstaaet. Men hvilken Norsk eller Dansk kunde ved Tanken om Selskabet for Aggers Sogns Vel afholde sig fra Ønsket om lignende patriotiske Selskaber i hele Norge og Danmark, hvilken Dansk eller Norsk glædes ikke ved den Tanke, at i hvert Sogn, i hver By fædrelandssindede, af Mod og Kraft besjællede Mænd sammentraadde i deslige velgjørende Forbindelser, Alt sees den Tid ikke fjern, da det ene af Tvillingrigerne skal kunne være stolt af patriotiske Selskaber i hvert Sogn, hver By. Det Kongelige Selskab for Norges Vel har anseet Distriktsselskabets Medvirkning overalt i Norge som et Hovedmiddel til dets velgjørende og udstrakte Formaals Opnaaelse. Det har opfordret til Oprettelsen af deslige Selskaber, og Byer og Sogne kappes om at lyde Fædrelandets Stemme. Allerede ere en Deel deslige Selskaber indrettede i Norge og satte i Virksomhed i Forbindelse med Moder selskabet. Af den Mand, hvis Navn skal være ligesaa uforgængeligt i Norge, som hans Daad, hans Jver for Landets Vel er utrættelig, Aggershuus's Biskop Hans Høiærværdighed Dr. Bech, Ridder af Dannebrogen, Vice-Præses i det kongl. Selskab for Norges Vel haves allerede en Veiledning til Oprettelsen af Distriktsselskabet overalt i Norge. J det Undertegnede vover at henlede sine Medborgeres Opmærksomhed paa Gavnligheden af Distriktsselskaber i begge Riger, og at opfordre tænkende Mænd til at overveie de Punkter, der kunde udgjøre en almindelig Plan for deslige Selskabet, være det langt fra ham, at ville troe, at ovennævnte, af H. H. Biskop Bech udgivne Veiledning, som han desuden endnu ikke har seet, var et ufuldkomment Værk, som trængte til Forbedringer. Han har formodet dette Skrivt at indeholde en kortfattet Anviisning til Oprettelsen, af Distriktsselskaber, og han nærer endnu det Haab, at om hans Landsmænd skulde skienke hans Opfordring den Opmærksomhed, at flere Sagkyndige vilde bearbeide denne vigtige Materie, vilde maaskee en eller anden heldig Tanke derved komme for Dagen, ligesom en udførligere Plan til Distrikts selskabernes Virkemaade derved kunde fremstaae. De Punkter fra hvilke en almindelig Plan til Distriktsselskabers Oprettelser i Danmark og Norge maatte udgaae, vilde maaske blive følgende: I. Størrelsen af deres Distrikter. Antage vi den ovenfor berørte Grundsætning, at de Egne, hvilke deslige Selskaber forelægge sig til Virkekreds ikke kunne være indskrænkede nok, saa synes Sognene paa Landet og Kjøbstederne at være passende Distrikter. Det kunde vel her indvendes, at i mangt et Sogn vanskelig fandtes endog et ringe Antal Mænd, som vilde og kunde være Medlemmer af deslige Selskaber; men skulde den i følgende Punkt fremsatte Mening befindes rigtig, saa fandtes Medlemmer nok i ethvert Sogn til at sammensætte Selskaberne. Kunde man desuden haabe, at patriotiske Mænds Samling i deslige Forbindelser kunde frembringe en Almeenaand i hvert Distrikt, ligesaa ædel, saa velgjørende for dette, som den sande Nationalstolthed er for det hele Land, saa synes det rimeligt, at saadan Aand kunde opstaae og næres i en saa ringe Kreds som et Sogn, der paa en Maade nærmer sig Familiernes huslige Forening, da derimod Landets større Jnddeelinger i Herreder, Amter, Stifter o. d. . ikke synes at frembringe nogen Nærmelse eller noget engere Forhold imellem deres Beboere. Endelig, fordi Naturens Grændser, Bjerge og Daltrøg ere, i det ringeste i Norge, de almindeligste Grændser for Sognene paa Landet; saa ere deres Beboere paa en Maade adskilte fra deres Naboer, udgjøre ligesom et Selskab for sig, og deele under heldige Omstændigheder den samme Jords Velsignelser, ligesom de under Uheld og Nød deele de samme Trængsler. II. Distriktsselskabernes Medlemmer. Den uoplyste Mands Hang til at ansee ethvert godt Raad, som gives ham af hans Øvrighedsperson, for en Tvang, er bekjendt nok, og modstaaer ligesaa ofte et gavnligt Foretagende, som hans Fordom for alt, hvad der er nyt og ikke passer i hans vante Slendrian. Skulde det ikke antages som Hovedregel ved Distriktsselskabernes Sammensætning, at til deres Bestyrere valgtes saa faa Embedsmænd som mueligt. Dersom man nemlig, som det vel tør haabes, paa Opfordring ved deslige Selskabers Dannelse kunde gjøre Regning paa den største Mængde Borgere i hver Kjøbsted og den største Mængde velhavende Bønder i hvert Sogn som contribuerende Medlemmer af Selskabet, vilde det være nødvendigt, af det hele Antal at udvælge et mindre Selskab, en bestyrende Commitee og til denne Commitee syntes det passende at Subjecter valgtes, der vare Ligemænd med Mængden af det store Selskabs Medlemmer. J en By maatte en saadan Commitee bestaae af Byens Borgere, paa Landet derimod af Bønder og Proprietærer. Men her møder den Vanskelighed, at Mængden af de første neppe vilde være et saa vigtigt Arbeide voxne. Fædrelandets eneste Haab under denne for det Almindelige saa vigtige Sag blev dets Religionslæreres kraftige Medvirkning. Blandt de utallige vise og gode Foranstaltninger, som giør 7de Christians Regjering uforglemmelig, er Udførelsen af en stor Mængde overdraget Religionslæreren paa Landet. En vid Mark er derved givet ham til at stifte Gavn i hans Kreds, men mere end fordobblede ere ogsaa hans Embedspligter derved blevne, og som der ved intet Skjønt og Godt jo af den, der er utilfreds med alt, søges dets ufordeelagtige Side, saaledes har ogsaa en Stemme ladet sig høre, at Nutidens Præster ikke mere ere Guds men Menneskenes Tjenere: at de belæsses med verdslige Sysler, i saadan Mængde, at deres geistlige Kald maa blive dem en Biting. Om de Arbeiders Mængde eller Natur, som hidtil ere paalagte Religionslære ren paa Landet, kan gjøre denne Klage grundet eller ikke, er her ikke Stedet at undersøge; men skulde de Formaal for Distriktsselskabernes Arbeider, som i næste Punkt anføres, finde bifald, og blive den almindelige Plan, saa vil enhver sand kristelig Religionslærer med Glæde medvirke til disse Selskaber. Efter saadan Plan nemlig blev det almindelige Maal for Selskabernes Jndflydelse paa den Kreds, i hvilken de opstode, at danne oplyste, vindskibelige og retskaffne Mennesker, og den Præst, som kunde ansee et saa ophøiet Formaal som udenfor hans Pligt, han forglemte sit værdige Kald; han forglemte, at den indvortes Gudsdyrkelse er vigtigere end den udvortes, han forglemte Jesu Christi Forsikkring, at ikke den behager Gud, som siger til ham: Herre, Herre, men den som giør Guds Villie. Men Fædrelandet tør sikkert gjøre Regning paa dets værdige Geistligheds Medvirkning, ifald Jdeen om Distriktsselskaberne nogensinde skulde komme til Virkelighed. Religionslærerens Stilling, da han ikke er Øvrighedsperson, tilveiebringer, naar han ved en omgængelig Adfærd søger det, en Fortrolighed imellem ham og hans Menighed, en Føielighed hos denne efter hans Raad, som i dette Tilfælde vil være det Almindelige til uberegnelig Vinding. Ved Sogneselskabernes Oprettelse maatte man vel derfor ønske, at de bestyredes af Sognets Præst, eller at han i det mindste var Medlem af den bestyrende Commitee. De øvrige Medlemmer maatte vælges af det hele Selskab. (Fortsættes.)