Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-09-11
den Septem. Negere, det Mærkværdigheder ved Mennesket. Guds besynderlige Omsorg for Mennesket viser sig end- ogsaa deri, at vort Legems Deeles Beliggenhed er gandske uforbederligen indrettet. Der kan ingen nægte, at jo f. C. vor Næse, vore Øren, kunde sidde paa et andet Sted paa Legemet, ligesom enhver Bygherre, naar han lader bygge et Huus, kan anlegge Værelserne og Kamrene paa det ene Sted eller paa det andet. Saa stod det ogsaa i Skaberens frie Villie, at indrette vore Lemmers Beliggenhed saa, eller anderledes. Men hans allerhøieste Viisdom og Godhed haver, om jeg saa maa sige, ligesom anviist de beqvemmeste Pladse dertil. Han haver derved seet paa Nødvendighed, Beqvemmelighed og Smukhed, og vidst saa fortreffeeligen at foreene disse tre Hoved=Regler, saa at ingen af dem giør den anden den mindste Afbræk, da derimod i den menneskelige Bygnings=Konst et Huuses udvortes Ziirlighed, ofte foraarsager Ubeqvemmeligheder, som ikke ere ringe. Vort Legems Deele ere da for det første satte saaledes, som Nødvendigheden udfordrer det. Thi vort Legeme skulde være en Maskine, der ved sin egen Indretning kunde bevæge sig, uden at behøve at drives af nogen udvortes stærkere Kraft, som f. E. en Mølle ved Vandet eller Vinden. Vore Lemmer skulde med den største Gesvindighed rette sig efter Siælens befalinger. Alle Knoglerne ere satte saaledes, at den ene er sammenhæftet med den anden. Men paa det, at vi beqvemmeligen kunde bruge dem, giøre vor Arm snart kortere, snart længere, reise os i Veiret, eller bukke os ned, saa ere disse Knogler afdeelede i mange Leed. Enhver af disse Knogler ender sig med en halv Kugle, som formedelst en glat og bruskagtig Overklædning kan i en Hul ning frit, og uden at slides, bevæge og vende sig omkring. Jntet er derved forundringsværdigere, end at de med det altsammen ere saa vel befæstede, at de ikke kunne glide ud eller rives fra hverandre, endskiønt Fødderne maa bære en stor Vægt, og Hænderne ofte maa løfte Centner tunge, Byrder. Dette vilde blive endnu tydeligere, dersom vi her kunde korteligen, og dog tydeligen nok, tale om Muskler nes proportionerede Beliggenhed. Men vi ville i Steden derfor rette vor Opmærksomhed paa en anden Omstændighed, som man letteligen forstaaer, og som dog til vort Legems frie og sikkre Bevægelse er høist nundværlig. Jeg meener Ligevægten. Lader os i Tankerne indbilde os, at vi ere paa en Skueplads, og ansee de artige Vendninger, som Acteurene paa Theatret giøre, hvorved de udtrykke saa forskiellige Handlinger og Affekter, og derved opvække Gemytsbevægelser, den ene efter den anden hos Tilskuerne. Eller lader os ansee et Ball, hvor muntre unge Menneskeer med deres lette og bøielige Krop giøre tusinde artige Dreininger og Vendninger. Eller lader os give Agt paa de Spring og Bevægelser, som Børn giøre, naar de fornøie sig med deres Boldspil, eller andet deslige. Lader os i den Sted tage den best dannede og udpyntede Dukke. Det er Skade, at der ingen Hierne er i dette saa smukt pyntede Hoved. Dog lader os sætte, at et levende Væsen befandt sig i dette smukke Billede, kunde vi vel med al vor Møie bringe det saa vidt, at det kunde af sig selv staae lige op, uden at falde om til den ene eller den anden Side, dreie sig manerligen og i en Hast, giøre en Reverents, eller deslige. Jkke engang, (og dette er visseligen dog kun lidet, ikke engang saa vidt bringe vore Konstnere og billedhuggere det, at de kunne giøre en Statue, som kan staae frit, uden nogen Jernstang, eller noget Postemment, som den staaer fast paa jeg vil ikke tale om, at den uden at falde skulde bevæge sig snart til Siderne, snart fremad eller tilbage. Og dog kan det to Aars gamle Barn giøre dette med den største Yndighed; det hopper og springer uden at falde, blot ved den Ligevægt som den vise Skaber haver paa det allernøieste lagttaget i at indrette dets Legems Deele. For at giøre dette ret tydeligt, ville vi tage en Alen, og legge den omtrent ved Midten tvert over en Knivs=Eng Naar vil den høre op at veie op og ned? Naar den er just ligesaa tung ved den ene Side, som ved den anden. Naar staaer Guldvægten stille? Naar i den ene Vægtskaal er accurat ligesaa stor Vægt, som i den anden. Dersom man nu kunde deele et menneskeligt Legeme fra Næsespidsen af og ned efter i to lige Deele, og man vilde legge begge Deelene paa en Vægt, saa skulde man befinde, at den ene halve Deel af Kroppen er ikke det ringeste tungere eller lettere, end den anden. Paa det nu denne fuldkommen lige Tyngde, uden hvilken vi hverken kunde staae lige op, eller giøre den mindste Bevægelse, uden at falde, kunde erholdes: saa haver vor tilbedelsesværdige Skabers vise Hænder lagt alle Deelene saaledes, at de, som vi have kun enkelt, ligge alle i Midten, men de, som vi have dobbelt, ere komne til at sidde lige over for hinanden. Derfor see vi Hovedet, Hiertet og Blæren i Midten, og derimod de tvende Armee, Lungen og Tarmene paa begge Sider; ja af disse dobbelte Deele er enhver igien saa nøie afmaalt og afveiet, at den ene ikke er længer eller tykker end den anden. Formedelst denne vise Indretning blive vi i Ballancen; og ville vi endskiønt falde, saa vide vi ved en udstrakt Arm i en Hast at bringe Vægten over paa den anden Side. Den naadige Skaber haver for det andet ogsaa seet paa Beqvemmeligheden. Derunder er den Lethed at forstaae, hvormed Siælen uden mange Hindringer og Vanskeligheder kan fuldføre sine Beslutninger og Befalinger formedelst det organiske Legeme, som den haver faaet at styre og raade over. En Huusholdning lader sig desto lettere holde i Orden, naar nærmere Huusmoderen haver alle Ting ved Haanden. Derimod er det desto vanskeligere, jo længere Kiøkkenet, Barnestuen, Folkenes Stue og s. v. er borte fra hendes eget Værelse. Saaledes er det ogsaa i det Store med et heelt Lands Regiering. Kunde vel Kongen af Frankrig styre dette store Rige, dersom ikke alle høie Collegier vare bestandigen i Paris, eller paa det Sted, hvor Monarken residderer; og maa ikke Statsministrene stedse være nær ved Kongens hellige Person, Den menneskelige Siæls Værdighed tillader os fuldkommeligen denne høi Lignelse. Den udødelige Aand er Regenten, Dens Betientere ere de fem Sandser og Lemmerne. Ved hine indhenter den Efterretning og alt hvad der angaaer den, og hvad den, med eet Ord, vil vide; ved disse derimod udfører den alt hvad den vil have, og hvad der er besluttet i Fornuftens hemmelige Raad. Øiet, saasom det maa vaage for den heele Person, sidder øverst Det kan frit vende sig til alle Sider, og give Agt paa alt, hvad der foregaaer. Ørene staae paa begge Sider Dag og Nat aabne, for at berette Siælen den mindste Lyd, den mindste Bevægelse, som skeer, og i Tide giøre dem opmærksom. Fordi Munden skal sørge for Maven, saa haver Lugten faaet sin Plads lige over den, og maa forhindre, at ingen raadden, ligesom Øiet, at ingen ureen Spise maa komme derned. Følelsen derimod alene haver ingen særdeles Post faaet, men holder Vagt i alle Legemets Deele og tilkiendegiver strax ved en ubehagelig Fornemmelse det mindste Stød, som et andet Legeme giør paa vores. Den ringeste Følelse sætter strax alle Ting i Allarm, og Øinene, ere strax der, hvor Følelsen opdager noget, som kan giøre Skade, og undersøge alting med største Fliid. Da det nu er saa godt, som afgjort, at Siælen har sit Sæde i Hiernen, som ligger i Baghovedet, saa maa dens fornemste Betientere nødvendigen være i Nærværelsen. Armene, formedelst hvilke Siælen udfører sine fleeste Forretninger, sidde ved Brystet, hvor Legemet haver sin meeste Styrke, og tillige saaledes, at de heller ikke ere for langt borte fra Legemets nederste Deele. De Deele endeligen, som man ikke vil nævne, ere anbragte paa den Deel af Bygningen, som ere langt nok borte fra Siælens og dens Statsbetienteres Værelser, og de komme ikke engang til Syne, (Resten følger.) Jndfald.