Viborger Samler, 1848-09-19
Man seer allerede heraf, at en constitutionel Konge ikke kan overgive Regjeringens Tøiler til uduelige Folk, der ere hans Yndlinger. De vilde snart blotte deres Udygtighed og blive saaledes angrebne baade i den lovgivende Forsamling og i de offentlige Blade, at de maatte skynde sig fra deres Poster. Men at de høieste Stats embedsmænd ere fortrinlige og særdeles dygtige, er et stort Gode, som bærer Frugter igjennem den hele Statsbestyrelse og i alle Dele af Folkets Liv og de offentlige Jnd retningers Fremgang. Det er nødvendigt for Statens Bestaaen og indre Fred, at der i det Hele maa være Enighed imellem den lovgivende og den udøvende Magt, saa at Statsmagterne ikke arbeide mod hverandre og hindre eller nedbryde hverandre, hvilket vilde føre til en Forstyrrelse og Omvæltning af det Hele. Naar der nu i vigtige Sager og Spørgsmaal, der staae i Forbindelse med de høiere Statsgrundsætninger, opstaaer Meningsforskjel og Uenighed imellem Ministrene og den lovgivende Forsamling (naar Ministrene ikke længere have Majoriteten eller Fleerheden i Forsamlingen for sig), saa er det den letteste og fredeligste Udvei, som det og er den brugeligste, at Ministeriet eller saamange af Ministrene, som Sagen vedkommer, tage eller af Kongen faae deres Afskeed, og det overdrages da gjerne til en anseet og fortrinlig Mand af Oppositionen, at sammensætte et nyt Ministerium, hvis Medlemmer ere i Enighed med ham og med den lovgivende Forsamlings Fleerhed. Kongen som staaer over Partierne og maa ønske at holde paa den indre Fred og Orden, maa finde det rigtigst, at have et Ministerium, der svarer til Folkemagtens Ønske, hvorved Regjeringen i det Hele kommer til at føres i Folkets Aand. Tvivler Kongen, om den lovgivende Forsamling virkelig handler efter den almindelige Stemning og Mening i Folket, saa kan han f. Ex. i England opløse Parlamentet og lade Folket vælge et nyt. Men denne Fremgangsmaade er saa vidtløftig og sætter Nationen i saastor Bevægelse, at den ikke kan bruges uden under meget trængende Omstændigheder; og Regjeringen maa desuden være temmelig sikker paa at handle efter den overveiende Mening hos Folket, thi ellers bliver det nye Parlament værre end det gamle Er Uenighed opkommen over en Lov, som den lovgivende Forsamling selv har fremført og antaget, kan Kongen gjøre Brug af sit Veto og derved overskjære Knuden. Men dette griber han yderst nødig og sjelden til, navnlig hvor Kongen har det absolute Veto; thi det vækker megen Misfornøielse, og han kan desuden ikke gjøre det uden at den kongelige Beslutning derom medundertegnes af en Minister, hvilket for Ministeren er en meget ansvarsfuld Handling. Det suspensive Veto lader sig derimod lettere anvende, da det kun gjælder for en Tid; og i Norge, hvor det har hjemme, er det ogsaa anvendt nogle Gange, men der staaer det, vel at mærke, i Forbindelse med en uheldig Bestemmelse i den norske Grundlov, at enhver Minister kan unddrage sig Ansvarlighed for en kongelig Beslutning, naar han i Statsraadet har gjort kraftige Forestillinger derimod og ladet sin Protest optage i Statsraadets Protokol. Hvor der er fuldkommen Ministeransvarlighed, vil Forskjellen mellem det absolute og suspensive Veto i Praxis ikke være stor, da begge kun sjelden ville komme til Anvendelse, dog det sidste meere enddet første. Men Kongemagten frasiger sig ikke gjerne det absolute Veto, fordi det ansees for at høre med til dens Værdighed og Høihed, hvorimod det suspensive Veto ansees for at fuldende Folkemagten, medens det dog vilde være urigtigt at paastaae, at Kongemagten derved i Grunden blev aldeles knækket, og Landet derved i Virkeligheden blev til en Republik. Thi Kongen har, selv under en meget fri Forfatning, dog endnu en betydelig Magt og Anseelse, da han er personlig ukrænkelig og uden Ansvar, forestaaer hele den udøvende Magt, udnævner alle Embedsmændene, og gjennem dygtige og velbegavede Ministre kan udøve en stor Jndflydelse i den lovgivende Forsamling, ligesom ogsaa Kongemagten har en stor Støtte i den hos Folket nedarvede Tillid, Respect og Hengivenhed for Kongen og det kongelige Huus og i den almindelige Erkjendelse af, at Lovlighed og borgerlig Orden og Sikkerhed er knyttet til den kongelige Værdigheds fulde Opretholdelse.