Aalborg Stiftstidende, 1839-08-24
J Skildringen af hans Jndividualitet sammenlignes han med den berømte franske Skuespiller Bouffe, det var den samme spinkle Figur, den samme dybe Charakteristik, den samme Naturlighed, opnaaet ved den høieste Grad af Kunst og Studium, og, ligesom Bouffe, levede han ogsaa ene for Kunsten. Han var heftig af Gemyt og bitter og hadsk mod sine Fjender, thi hvorofte var han ikke bleven tirret, men venlig, oprømt, ærlig og trofast viste han sig mod sine Venner. For dem følte han den inderligste Hengivenhed og den, han engang havde fattet Hengivenhed for, forsvarede han med den samme Heftighed som sig selv, han hængte ved ham, om saa alle Andre forlode ham; han var ærlig og aaben i Venskab som i Fjendskab og man behøvede kun selv at spørge ham om hvorledes man stod sig med ham, for at erfare det i de tydeligste Udtryk og uden mindste Forbeholdenhed. - Rørende er det, som Overskou fortæller om Winsløw's sidste Optrædelse i hans Rolle som Ludvig den Ellevte. Vi troe, at burde hidsætte Biographens egne Ord: "J 1833 var ham tildeelt Hovedrollen i Delavignes Ludvig den Ellevte" og fra det Øieblik han havde gjennemlæst Stykket var det hans eneste Higen og Attraa, i denne Rolle at fremstille et Charakteerbillede, som kunde sætte Kronen paa hans kunstneriske Virksomhed. Han studerede og inddøvede sig denne Rolle med en utrolig Omhu, men, jo fortroligere han blev med den, jo mere yttrede han Frygt for, at han ikke vilde have de fornødne legemlige Kræfter til dens Udførelse, da han med hver Dag følte sig svagere. Ogsaa blev den første Opførelse af Stykket bestandig udsat af denne Grund indtil han, henimod Saisonens Slutning, begyndte at frygte, at hvis han da ikke spillede den, vilde han maaskee aldrig komme til det. Han besluttede sig derfor, uagtet sin Upasselighed, til at vove sig til dens Udførelse. Meget nedbøiet og i høieste Grad legemlig afkræftet, kom han, den 15de Marts 1834, om Aftenen paa Theatret for at fremstille det meest gigantiske Billede, hans Phantasie havde udkastet. Endnu nogle Øieblikke for han skulde fremtræde, yttrede han, at det maaskee ikke vilde være ham muligt at spille Rollen til Ende og at hans Fremstilling under enhver Omstændighed kun vilde blive en Skygge af det, han havde tænkt sig. Personalet, som vidste, hvor lidende han befandt sig, imødesaae denne Forestilling med megen Ængstelse. J anden Act træder Kongen ind; Winsløw stod forstemt, kraftløs og urolig i Coulissen; hans Stikreplik kom og paa eengang syntes han at bortkaste sin Personlighed og iføre sig sin Rolles; han traadte ind og hans Blik, Gang, Stemme, Alt malede Charakteren med en ubeskrivelig Fuldendelse og Klarhed. Bifaldet beggeistrede ham endnu mere og i fjerde Act brød hans stærke Aand ethvert Baand, hans skrøbelige Legeme paalagde ham; hans Scener med Hertugen af Nemours og Francois da Paula vare fulde af de dristigste Træk, de meest gjennemtrængte Nuancer, men ikke een savnede Bestemthed og levende Colorit, hans Styrke steeg ved det stormende bifald, hans Phantasie opflammedes, den brudte Stemme, de ængstelige Raab fik en indre Kraft, og et Udtryk, som gjorde en rystende Virkning; men midt i denne frygtelige Skildring af Lidenskabernes Rasen forlodes han ikke et Øieblik af den kunstneriske Besindighed, som charateriserede hans Fremstillingsmaade; Bravoraab afbrøde hans Replikker, Bifaldsyttringer tilhviskedes ham fra Coulisserne, men med en næsten overnaturlig Sjælstyrke bevogtede han enhver af sine Bevægelser og ikke et Blik, ikke en Stilling røbede, selv i den sidste anstrængende Scene, nogen Udmattelse eller Mangel af Herredømme, over Rollen. Men da Dækket under Husets Jublen faldt for dette store Sjælemaleri, var Fortryllelsen hævet; Winsløw var atter sig selv, kun langt mere kraftløs og mat end da han første Gang skulde træde ind, næsten bevidstløs sank han i sine tililende Venners Arme. Man lod ham være alene i sit Værelse, for at han efter den uhyre Anstrængelse kunde samle Kræfter til sidste Act, hvortil han desuden skulde omklædes. Det varede længe inden han kunde komme saaledes til sig selv, at han turde vove at træde frem; man begyndte virkelig allerede at troe, at det vilde være ham umuligt, da han lod sige, at han var færdig med sin Paaklædning, saa at man kunde begynde Acten. Som en Skygge vaklede han ind paa Scenen; den Mathed, hvormed han greb fat paa Stolen for at holde sig, den døde, klangløse Fremsigelse af de første Replikker, det halv brustne Øie gav et saa sanddru og skrækkeligt billede af den halv opløste Konge, der af Rædsel for Døden i Fortvivlelse klamrer sig til Livet og ved en magtesløs Omspændelse af de slappede Kræfter søger at hykke for sig selv, at han endnu er i Sundheds Fylde, at de Rollehavende ængstedes og troede, at det var det sidste Glimt af Liv hos Kunstneren, der gav hans Jndtrædelse en saa frygtelig Sandhed. Men det næsten udslukkede Liv flammede igjen, da Kongens Heftighed atter yttrede sig, og han spillede Rollen til Enden med al den Kraft og Genialitet, hvormed han havde begyndt den. Man ledede ham op i sit Værelse, medens han flere Gange med meget mat Stemme gientog, hvor jeg er mat; jeg veed ikke naar jeg kan spille igien; jeg maa have Rolighed; Sommeren maa hjælpe mig." Det var sidste Gang han betraadte Scenen; faa Skuespillere have taget en saa hæderfuld Afskeed fra deres Publicum." – Winsløw døde, som bekjendt, den 4de October 1834.