Viborger Samler, 1791-05-02
(Jndsendt.) Erindring ved den i Samleren No. 12 Pag. 180. anmeldte ædle Handling. Paar Publici Ven, som inderlig glædet over den ædle Handling, han fortæller, ikke kunne bare sig for, skiønt ganske uanmodet, at gjøre den bekiendt for Publicum, saa kan en Bondeven fra en anden Kant af Landet, ikke heller bare sig for, skiønt ganske uanmodet, at giøre en liden Anmærkning derover: Af Præmisserne seer man, eller i det mindste formoder man, at Fortællingen skulle afgive et Beviis paa, hvorledes Mistroes- og Uroeligheds Aand har purret Land=Almuen til en dristig Opsætsighed imod deres Hosbonde; derpaa kommer Fortællingen selv, som begynder saaledes: Et Øienvidne, som selv, med flere, fuldkommeligen er underrettet og Sagen, fortæller følgende Tildragelse: Hvem venter nu ikke en overordentlig, eller dog, i det mindste, en ualmindelig Tildragelse, passeret imellem Hosbonde og Bonde, men Nei, Tildragelsen er hverken overordentlig, nal mindelig, eller curieux, men af det Slags, som jevnligen kan forefalde i det daglige Liv, den bestaaer da ikke i andet, end at een Byes Mænd havde været anmodet om, at forrette, som val er at mærke, et Extra-Arbeide, med Heste og Vogne, for deres Hosbonde; men at Bønderne sagde Nei. Nu Herre Gud i Himmelen, var dette da saa forunderligt, eller, kunde dette vel ansees, som en dristig Opsætsighed imod deres Hosbonde? Det kan jo være ganske mueligt, at Bønderne paa den Dag havde andre bestemte Forretninger, at der var kommen dem noget i Veien, og at de saaledes havde lovlig Forfald; Det kan jo være mueligt, at de af pligtig Hovarbeide har saa god en Portion paa deres Tallerken, at de siger mange Tak, for dem intet mere af det Extra; det kan jo være mueligt, at dette Villigheds Extra-Arbeide kunne formeere deres pligtige Hovarbeide, og hvem af os er vel ude om, at forøge vor egne Byrder, Saaledes var jeg, for et Par Aars Tid siden, Øievidne til, at nogle Hovbønder sagde deres Hosbonde Nei, til en høflig Anmodning om, at kjøre en Dags Agen af Tang fra Stranden i hans Gaard, til hvilket de ei vare forbundne. De raisonerede omtrent saaledes: Den Tang vil Hosbonden bruge til at strøe med; jo mere Strøelse, jo meere Giødning; jo større Møddinger, jo flere Læsser. Nei, vi vil lade Hosbonden sige: At hvis han vil have os til Kiøbstæd med nok et Læs Korn, skiønt vi have kjørt de Ægter, vi skal kiøre, det vil vi gierne giøre ham til Villighed; men kiøre Tang, det kan vi ikke tiene den gode Mand i; og Hosbonden smilede, da Buddet kom, og sagde ved sig selv. Bønderne ere ikke herudi at fortænke, Varjeg Bonde, giorde jeg selv det samme - og den gode Hosbonde tænkte hverken paa Hevn eller Beskjemmelse. Den der tænker, at Bonden kan gjerne giøre al det Villighed eller Extra-Arbeide, som den, han er forbunden, kan falde paa at forlange, og naar Bonden ikke gjør det, da anseer ham som opsætsig eller uskiønsom, kiender ikke Bonden og hans Byrder. Extra-Arbeide for Bonden, Slid af hans Heste og Vogn, Slid paa hans Arbeids=Redskaber, Slid paa hans Legeme og Klæder, Sinkelse fra hans egne Sysler, er det samme som rede Penges Udgivet for en anden Mand. Hver Times Arbeide, som han yder til andre, uden Vederlag, er en Forhøielse enten i hans Afgivter, eller i hans Byrder, derved berøves ham endeel af hans Jndkomster; derved giøres ham Skaar i hans Levebrød; derved lægges ham Hindringer i Veien for hans lovlige Næring og Biering. Man betænke og ikkun, hvad Bonden har at betale, med Extra Arbeide, eller Arbeide for andre, Først hans Hoverie, hvormed han afdrager det, han ellers skulle betale Grundeieren til Vederlag for Brugen af hans Gaard, han paaboer, dernæst maae han, som oftest, betale Smeden, Hiulmanden, Tømmermanden, Tækkemanden, Huusmanden der tiener ham, med Extra-Arbeide. Saa maae han pløie og kiøre for Skolemesteren, for Hyrden, for Skovfogden, for Jordemoderen, for Præsten. Saa maae han arbeide for det offentlige Beste ved Landveien, Vaser, Broer, Kirker, udflyttede Steder &c. Saa maae han kiøre Kongeægter, i mangehaande Ærender, og hvad synes Dem, min Herre, om alt dette, Kunne det være at undre, om den Byes Mænd, der formodentlig hører med under den arbeidende Klasse, som jeg nu har beskreven, undskyldede dem for en Anmodning fra Hosbonden, om Extra-Arbeide, thi kort for Juul har Bonden ogsaa noget at bestille, og jeg kiender vel en Tid paa Landet, som kaldes den ledige Tid, men jeg kiender ingen Tid for Landmanden, som virkelig er det. En Skiænk af Øl og Brændeviin, samt Mad, bliver aldrig nogen Vederlag for Extra-Arbeide, med Heste og Vogn een heel Dag; og er Bonden saa arm, at han saaledes skal drage ud, for at tiene Føden, saa kan han ikke længere være Gaard bruger, og bør ei heller være det; ja, viser Hosbonden end et Træe ud i sin Skov, og giver sin Bonde, der, ved Arbeide i Forveien, har ikke gjort sig uværdig til det, saa bliver denne Handling, ret betragtet, vel ikke stort andet, end at den ene Høflighed er den anden værd. Jkke at tale om den naturlige Tanke, som Forællingen selv leder til; thi vi ere Mennesker, (dog nei, jeg vil hellere give det saaledes: De artige og lydige Børn skal have Hvedebrød og Sukker, og det skal de Uartige see paa, men intet have, til Lærdom og Underviisning for en anden Gang. –,) En ædel Handling, bliver det, formodentlig, dog vel ikke, i det mindste begriber ikke jeg, at sande ædle Handlinger kan henføres under denne Rubriqve. Naar Du først har tjent mig, saa vil jeg tiene Dig igien. Jeg er ikke Bonde, men jeg lever blant Bønder og er en Bonde Ven. Jeg har ondt af, at den ærlige, den velvillige, den tienstagtige, den føielige og flittige Bonde, som ernærer os alle, skal udraabes som en opsætsig og gjenstridig Mand. Det er sandt, og det nægter jeg aldrig, at der jo ere fortrædne og gjenstridige Gemytter iblant, og hvor kan det andet være, da Bondestanden er den talrigeste, og den Stand, hvor Naturen viser sig som den virkelig er, da Sæderne hverken ved Opdragelse, Vane, Mode, eller Morale ere blevne forfiinede; men man nægter mig vel heller ikke, at der iblant Hosbonderne gives fortrædne Gemytter - - og nu sætter jeg Punctum; thi jeg skriver ganske uanmodet, og ingenlunde vil drage mig alle de i Strid og Kir med deres Bønder liggende Herrer Hosbonder paa Halsen. Jeg veed, at de gode Mænd ikke selv haver den mindste Skyld i Tvistighederne mellem dem og deres Bønder derom er der og ingen Moers Siel, der tvivler. Nei, det er nu eengang en afgjort Sag, at alle Godsejere behandle sine underhavende Bønder fornuftig, menneskekierlig, ømt og reedeligt. Ja vist giør De, men de slemme Bønder. . . . Mistroens og Uroelighedens Aand har paa mange Steder purret Land=Almuen til en dristig Opsætsighed imod deres Hosbonder. Dog til inderlig Glæde for enhver ærlig dansk Mand, gives der endnu mangfoldige, ja de fleeste Proprietairer i Landet som leve ret fornøielige, enige og vel tilfreds med deres Bønder. Hvordan mon det kan komme sig, – – Jeg troer at have speculeret det ud; det kommer sig deraf: at Hosbonderne vel tilholde deres Bønder, at opfylde deres Pligter, men paa en menneskekierlig Maade; de stræbe at lette dem deres Byrder i alt hvad mueligt: i Hovarbeidet vælge de gierne at kræve Hoveriet paa den mindst byrdefulde Maade; de vælge den beqvemmeste Tid og beste Føre til Ægter og Kiørseler, samt nærmeste Veie; de indrette Hovarbeidet saaledes, at Bonden ogsaa i den beste Sædetid og den beste Høstetid, selv kan faae noget gjort, de hielpe Bonden paa beqvem Tid med Bygningstømmer, med Giersel og Staure, med Træe til Gaards=Redskabernes Vedligeholdelse, naar de selv have Skove; de overile ikke Bonden med Skatters eller Landgildes Betaling; De ere Bondens nærmeste Haab og Tilflugt i paakommende ulykkelige Hændelser: de ere Bondens og hans heele Families Doctor, thi hos Hosbonden, eller hans Frue, maae der søges Raad, hentes noget at tage ind, hentes god Sager og styrkende Ting; De ere Bondens Procurator, thi kommer han enten i en eller anden Vilderede, søger han Raad, Veiledning og Beskiermelse hos sin Hosbonde. De tale venlig og mildt til Bonden, er kyndige sig om hans huuslige Omstændigheder og yttre Fornøielse ved Bondens gode Forfatning; De bede en anstændig og sædelig Bonde, at sidde ned hos dem, og lader ham aldrig staae og hænge i Kiøkken, eller Borgerstne heele halve Dage, for at komme Hosbonden i Tale; De besøge Bonden imellem, rose hans Fliid, tilkiendegive deres Biefald endog over de mindste Omstændigheder som kunne fortiene det, give Bonden et godt Raad, laste Uorden, Skidenhed, Skiødesløshed, men ikke paa en bidende eller beskiæmmende Maade; og endelig straffe Udyd, Selvraadighed, Ureedelighed, Efterladenhed, dog ikke som en Plage=Foged, men som en Fader, som en fornuftig Øvrigheds Mand, og efterat Straffen er forbie, vise igien- - og deraf kommer det. Hvor der da et blid Ansigt, findes saadanne Hosbonder, (og de findes, Himlen skee Tak, i større Antal, end mange indbilde sig) der findes neppe gienstridige eller opsætsige Bønder, og hvor der findes gjenstridige og opsætsige Bønder, der findes neppe saadanne Hosbonder.