Norske Intelligenssedler, 1767-03-25
oer. JntelligenNor No. 12. Torsdagen den 26. Marti 1767. Fortsættelsen fra forrige Uge. At have Last er Dyd, og Daarlighed at lade, Det kaldes Viisdom. See du lidet sørger ei At undgaae Armod, som du meener mest kand skade, At du paa det som du begiær, skal ej faae nej Som flittig Kiøbmand vil du meget heller lede, For Armod at undgaae, dit Brød paa vilden Strand, Jgiennem blinde Skiær, igiennem Solens Heede Dig Reise tage paa til Store Moguls Land; Men skiøtter ei om den ej lære vil og høre, Som giver gode Raad hvor Viisdom er udi, At du paa slige Ting dit Facit ei skal giøre, Ejroose, ønske det som er kun Narreri. Vil nogen Fægtere vel heller i en Gade Og ringe Bonde-Bye sin Styrke vise frem, End i Olympisk Leeg med Krands sig krone lade, Hvor han foruden Sved med Seier kand gaa hiem. Som man ej Sølvet kand i Priis med Guldet agte, Saaledes Penge ej mod Dyd i Priis kand staae. J Borgere, J først maa efter Penge tragte, Naar J har Penge kand J stræbe Dyd at faae. De Ord af Kræmmerne paa Torvet raabes længe, De Unge ogsaa paa den samme Tone slaar, Og Gamle, som har i den venstre Lomme Penge, Og gaar med Bogen, hvor det fæle Debet staar. Thi om du fattes kun syv tusinde Rigsdaler, J slige Midler, som en Ridder have bør, Har du end Mood, er frøm, som en Orator taler, Man dog ej meer af dig end een af Pøblen giør, Men see af Børn man jo kand ogsaa dette lære, Den som giør Ret de giør til Konge i sin Leeg, At ikke giøre Ondt, som Kaabber Muur skal være For dig, og ej for Last at blive rød og bleeg. Maaskee at Rosst Lov du heller underskriver, End den smaa Drenge bruger iblandt sig, Naar Regimentet de til den Retskafne giver; En Lov, som og blev brugt tilforn berømmelig. Mon den dig raader bedst, som siger: du skal samle, Dig Pengene med Ret, hvis ej, da som du kand, At du kand sidde paa de allerførste Skamle, Blandt Ridderne og see Tragedierne an? End en Fornuftig som dig sligt et Raad vil give, At du skal see du kand fra Laster blive fri, Og at af Lykken du Couion maa ikke blive, Men være i dit Liv af Dyden en Copie. Om Folket spørge vil, hvi mig ei deres DommeBiefalder, da jeg dog blandt dennem stedse gik, Jeg da til dennem vil med sligt et Svar fremkomme, Som Løven der var syg, af Ræven fordum fik. De Foodspor som jeg seer mig al min Lyst betager, Og siger mig at jeg skal ej gaa nærmer hen; Thi hvert et Fodefiæd hen til din Hule drager, Men aldrig seer jeg eet som vender ud igien. Jeg derfor Folket kand som saadant Dyr betragte Med mange Hoveder, hvad skal jeg følge, hvem Endeel af dem har Lyst til Tolden at forpagte. Ved Slikkerie endeel faaer riige Enker hiem. Endeel at de kand naae en Part i Testamente Hos gamle Guiere insinueres maae, Og andre stræbe ved forbudne Jøde Rente, At Capitalen de kand snart formeeret faae. Skiønt en vil følge det hvortil hans Lyst ham drager, En anden derimod vil tage anden Vey, Men mon de samme Ting ham all hans Tiid behager Mon Lysten bliver ved jeg hertil svarer ne; Thi naar den Rige han om Bajas vilde sige, At intet Sted saa smukt i heele Verden er Som det, strax seer man ham til dette Sted at hiige, Til Søen og det Hav, som tæt ved findes der; Men i det samme ham en anden Lyst paafalder, Og til at bygge sig en Gaard i Sinde faaer, Han Tømmermændene paa Tiimen sammenkalder, At i Teano de skal bygge saadan Gaard. En raaber paa, naar han har taget sig en Kone, Den som er ikke gift lyksalig være kand; Men er han ugift, han da slaar paa samme Tone, At Ægte-Standen er den allerbedste Stand. Men hvordan skal jeg mig med slige Folk forholde? Som sig som Proteus saa til forvandle kand. Ja sandelig det vist dig Latter vil forvolde, Naar du det samme hør hos en forarmet Mand. Han Spise-Stuer til og Sovested forandrer, Ej visse Badstuer og Skiægge-Pudser har, Og om en Leie-Baad han til ej meere agter, End som den Rige, der sin egen Jolle har. Om du mig møder og mit Haar ej ret er skaaret, Og mig med gammel Vest til Modens Kjortel seer, Om Kappen bliver ej paa Skuldrene ret baaret, Og ej er lige, du Mæcenas mig beleer. Men naar til mange Ting mit Sind paa engang tragted, Foragted det som før forlanged blev af mig; Naar jeg begiærer det jeg nyeligen foragted, Og i mit heele Liv er kun foranderlig. Naar snart jeg river need, snart op igien vil bygge, Snart det vil giøre rundt, som før fiirkandted var; Da tror du at jeg har den store Modens Syge, Da leer du, meener og at jeg fornøden har At aarelades, og mig vil Caracter give, Men da du ene er for min Patron bekient, Hvo kand du da for slig en Baggatelle blive Fortørned paa din Ven og ringeste Client. For Gud allene bør den som er viis at vige, Man ham for riig, for fri, for æret kand ansee, For smuk, for en Regent, og sund foruden lige, Undtagen naar ham Flaad allerne plagede.