Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-12-28
Nytaarsønskere. Nytaarsdag er een af de herligste Dage, man oplever i Kjøbenhavn. Velsignelser og gode Ønsker regne ned over enhver, som har Lyst- og Leilighed til at betale saadanne afsættelige Varer med rede Penge. Ogsaa i denne Punct, har den Rige et stort Fortrin for den Fattige. Saa mange Nytaarsgaver han udsaaer, ligesaamange Velsignelser hoster han, Flere end een rig Esob tilsniger sig saaledes ved Hielp af sine Grunker den Velsignelse, der med langt større Grund tilkommer hans fattigere Broder. Men det er nu eengang saa Her hedder det, som Anden Aargang. i alle andre Henseender: "Est du blind, est du lam, har du Penge, gaaer du fram. Ønsker ere desuden, som sagt, uafsættelige Varer, og Skam faae den, der misunder de Rige dem! Man kan imidlertid ret more sig ved at see Svende, Drenge og alskens Tjenere og Opvartere løbe omkring og gratulere Nytaar, hver paa sin Viis. Næsten kan man paastaae, at dette er den eneste menneskekjerlige Handling - thi dette Navn fortjener ethver velmeent Ønske – som udøves og tillige lønnes af saa mange Mennesker. Det er en Tribut, som Moden synes at aftvinge de meere formuende Stænder. Endog Folk, som en fattig forsulten Tigger hver anden Dag i Aaret kunde overøse med Velsignelser og ønske hele Mogols Rige, uden derved at bevæges til meere Medlidenhed end den Afviser, der staaer paa hvert Hjørne, - give dog hver Nytaarsdag; noget bort, om ikke just altid til Trængende, saa dog til uformuende Mennesker, Nytaars dagen virker paa deres steenhaarde Medlidenhedsfølelse som et electrisk Stød. Sandt er det, Nytaarsønsken er et Slags Tiggerie, der ikke er faa Mennesker til stor Uleilighed; men som da det imidlertid har saa stor en Nytt vi have anført, saa er der dog noget der taler for dette Tiggerie. Tiggere. Jeg veed, at alt Tiggerie hos os er forbudet. End ikke ved Gebærder er det tilladt at tigge, hvor meget mindre med: "Et Gud velsigne Dem!" Men efter min individnelle Mening, der mueligen er falsk, vilde det maaskee være gavnligt, om der dog gjordes en Undtagelse. Jeg indseer tilfulde de skadelige Følger af Tiggerie i det Hele betragtet, og miskjender aldeles ikke de vægtige Grunde, der bevæge Lovgiverne til at forbyde det. Men jeg veed og, at Medlidenhedsfølelsen opvækkes langt mindre ved Paabud og Forestillinger, end ved de Gienstande selv, der fortjene Medynk. Vel strider det mod enhver velorganiseret StatsIndretning, at lade saadanne Gjenstande for den offentlige Medlidenhed uden Forskiel gaae omkring og bede om Almisse, men jeg kan dog ikke indsee, hvad Skade det kunde være til, om den udmattede fattige Olding tog sin Tilflugt til sine Medmenneskers Medligenhed, især naar Fattiganstalterne ikke see sig istand til at give ham en nogenlunde klækkelig Understøttelse. Hvad hindrer det Staten, at en Mand eller en Kone, der er over sine 80 Aar, og hvis Legemstilstand gjør dem til uvirksomme Medlemmer, gaae omkring hos gode Mennesker, og modtage den Hjelp, som Gavmildheden rækker dem? Jeg troer tvertimod, at Fattigvæsenets Jndkomster vilde vinde meget, om det blev gamle, udlevede og til Arbeide udygtige Mennesker tilladt, at tage Almisse hos enhver, som frivillig vilde give dem den. Alle her muelige Misbrug kunde lettelig forebygges. De frivillige Bidrag til Fattigvæsenets Vedligeholdelse ville, efter Erfaringen at dømme, desværre neppe nogensinde blive saa rundelige, at Staten vil kunne udrydde alt offentligt Tigge rie. Den Understøttelse, som mangen en Fattig nyder af Cassen, er, som en Følge af Omstændighederne, ikke sjelden saa ubetydelig, at den i disse dyre Tider kun kan bidrage lidet til virkelig at lindre hans Kaar. Naar han ikke kan arbeide, maa han enten sulte eller og tigge i Smug. Jeg føler meget vel, at den Mening, jeg her har fremsat, strider mod den herskende. Man hader Tiggerie, og man har Grund dertil; men ikke ethvert Slags Tiggerie fortjener uden Forskiel at være i saa høi en Grad forhadt. Dersom de mere Formuende af egen Drivt vilde betænke, at de virkelig trængende Fattiges Antal er betydeligt, og at de, naar de skulde have et nogenlunde klækkeligt Underhold, koste Staten en meget anseelig Sum, dersom enhver vilde give et saa tilstrækkeligt Bidrag, at Staten ved Borgernes fælles Medvirkning kunde sætte Fattigvæsenet paa en saadan Fod, at ethvert Slags Almisses Uddelelse kunde betragtes som en aldeles overflødig, og følgelig for Staten skadelig Ting, da tilstaaer, jeg, at det Hele vilde være bedre tjent dermed. Men fremmes det værdige Øiemeed med Fattigvæsenet saaledes som det burde fremmes, Det gaaer hermed som med de fleste frivillige Bidrag, naar man ikke kan see sit Navn trykt i Avisen eller glimre paa andre Maader. Man giver to eller tre Rigsdaler, trækker paa Skuldrene og klager over de haarde Tider. Mangen en enkelt gavmild Mand offver med Rundhed paa Ædelmodighedens Alter. Men enkeltes Gavmildhed gjør her intet til Sagen. Pluraliteten troer, at man ved et Bidrag af to Rigsdaler om Aaret, kan frikjøbe sig fra de Pligter, som man, efter Guds og Naturens Lov, skylder sine trængende og fattige Medmennesker. Mangen en Mand indbilder sig altsaa, at han har gjort alt, naar han har betalt sine to Rigsdaler til Fattigvæsenet, og om end Lovene. ikke forbød ham at give Tiggere noget, falder han dog meget let paa at sige, var det end til en firesindstyveaars Fattig, som beder ham om en Almisse: "Hvorfor henvender J eder ikke til Fattigvæsenet?" Det være langtfra, at jeg vil være nogen Talsmand for Tiggere; men af daglig Erfaring vide vi, at mange, som gaae omkring i Husene og tigge, bestandigen svare, at de af den Understøttelse, de faae, umueligen kunne leve, og vilde man ubetinget antage deres Udsagn for Sandhed, saa kunde man heller ikke negte, at en ugentlig Understøttelse af 16 sk. eller 2 Mk. er alt for utilstrækkelig for dem til at leve af i en Tid, hvor Priserne paa Livets allerførste Fornødenheder fordyres af hundrede Slags Høkere. En ikke umærkværdig Proces.