Norske Intelligenssedler, 1776-05-29
Min Muse, kom da, følg mig udi Til Engene, som strøet med Krandser, Et Paradis for alle Sandser, Bereder, lig en pyntet Brud; Hvor Vaarens Underverke, som Betragtet med et agtsomt Øje, Nu ligesom ret kappes om, At de kand nytte og fornøje. Hvor alting fyldt med Lyst og LivBekymringernes Taage driver: Fra Sindets Øie bort, og giver En sød og stille Tidsfordriv. Hvor vi kand slumre roelig ind J selve Foraars Floræ Arme, Jmidlertid en sagte Vind Opliver os med kiærlig Varme. angenemme Maj. Hvor vi kand strække Lemmerne, Paa et saa herligt prydet Teppe, At selv Jndbildnings-Kraften neppe Tør vove det at oversee: Hvor Øjet hvert et Øjeblik Nye Yndigheder kand opdage; Hvor Øret kildres ved Musik; Hvor Næsen Ambra kand inddrage. Kort sagt: Hvor hver en Blomster top Om Kiærlighed og Almagt taler: Hvor Skaberen sig selv afmaler, J mindste Græs som pipper op Hvor - giør min Muse da et Blik Hin ud i disse skiønne Enge; Saa sagde jeg; Vi derpaa gik, Og kasted os paa Blomster-Senge. Der var en Plan med Almagt stroed, Hvor et broderet Teppe pralte, Da Flora Engen prægtig malte, Nu blaa, nu grøn, nu hvid, nu rød. O! hvilket Edens Kontrafej Opfyldt med idel Guddoms Prøver! Kom Guds Fornægter med dit Nei, Hvert Blomsters Ja dig overdøver. Hist stoed en nys udsprungen Skov, Som, sluppen ud af Vinter Fængsel, Befriet var fra Kuldens Trængsel, Hvor alting brændte udaf Lov; Hist laae en Høy med Leve-Saft Opfyldt, med Sneen før bedekket, J grøn Habit, ved Solens Kraf Og Zephyrs Aande nu udklækket. Jeg saae og her forundringsfuld, Da alle Sandser var forgabte, Hvor sig afbrudte Straaler tabte Paa Bølgerne som smeltet Guld; At Slotte udi Hobetal. Ved Foraars Tiden glade dandset, Paa Fiordens spillende Christal, Som før med Jsen var forskandset. Jeg saae - imidlertid udflød For Næsen heele Ambra-Strømme: Ja hvo kand tænke eller dømme, Hvor liflig Luften var og sød? En sagte Zephyr foran gik, Som Næseborene opfyldte Med Ambra-Lugt, hvert Øjeblik En liflig Balsom Floed indskylte. Nu laae jeg udaf Vellyst mat, Og mig paa Blomster-Sengen strakte, Som Edens Flora her frembragte; Men blev i nye Forundring sat, Da hist en munter Fugle-Hær Med tusind Stemmer intonerte: En Bæk som flød med Qvægsølv der Og Biers Surren secunderte. Da aabned Ørets Paradis: Min Musa nær sin Sang forglemte, Da de med Qviddren sødt istemte, Gud, Gud er god, og stor, og viis. De nebbedes - Jeg tænkte paa Mon Giftermaale og kand stiftes, Blant disse Skovens søde Smaa, Der pønsede kun paa at giftes De fløi, og tonte yndig i, Jndtoge mit begierlig Øre, Der var henrykket ved at høre, Paa Fugle-Chorets Melodie. Men disse Toners Klang forsvandt, Da hist en Lærke sig ophæved, Der, som Guds Viisdoms Prædikant, Til Andagt Skabningen udkræved. Den flagrede mod Himlen op, Sin Skaber priiste og berømte: En hæftig Zittre-Klang udtømte Udaf sin spæde Hals og Krop. En liflig Tone-Floed udrandt, Som Strømviis ind paa Øret trilte, Da denne lille Musikant Sin søde Foraars Psalme spilte. Her daante alt Begreb og Vid, Og Tænke-Kraften selv sig tabte, Da Tanken fløi til ham, som skabte Det alt, fra Aand til mindste Mid. Ja! kunde jeg, o Skabermand, Med saadan en uskyldig Tunge, Som denne spæde Sanger kand En skyldigst Lovsang dig udstunge, Alt er nu opstemt til din Priis: Ej ene hine Atlas-Kroppe, Men og hver Knop af disse Knoppe Forkynde: Du er stor og viis, Du, som saa herlig alt har skabt, Der vrimler i Naturens Rige: O Almagts Dyb Jeg seer forgabt Ei tvende Løv hverandre lige. Al Pragt forsvinder dog for dig, For dig, o store Soel, hvis Straaler, Til alle Væsner rundt udmaaler, Velsignelser. - Jeg taber mig, Naar jeg udi din Almagts Glands, Hvis Straaler Vaaren Pragt indspreder, J baade Siel, og Sind, og Sands, Min Gud! din Kiærlighed tilbeder. Christiania. J disse Dage ere Jægterne fra Tronhiem ankomne.