Viborger Samler, 1846-02-03
Af et Privatbrev fra Rom af 3die Jan. - meddeelt til den berlingske Tidende – erfarer man, at vor Landsmand, Billedhuggeren Jerichau, der nylig satte den derværende Konstverden i nogen Bevægelse ved sin skjønne Gruppe af en siddende Hercules, ved hvis Side Hebe staaer og iskjænker Viin - hvorfor man saa lidt undte ham Æren, at han var nødt til at stille en Afstøbning af Hercules-Torsen i Vaticanet ved Siden, for at godtgiøre Forskjellen - næsten samtidig har udført en anden Gruppe, der stiller hans Anseelse endnu høiere. Denne sidste forestiller en ung Mand, en Jæger, der har taget en Leopards Unge og bærer den bort i sin venstre Haand, men forfølges af Leoparden, der netop har slaaet sin ene Klo i hans Gevandt, medens den med den anden griber efter Ungen og Jægeren staaer med hævet Spyd i den høiere Haand, stirrende paa Leoparden med et saadant Udtryk af Smerte, Forventning og Mod, at Pennen ikke formaaer at gjengive det. Jerichau vil ved dette Arbeide tiltvinge sig en anseet Plads og et Attelier, der vil blive nævnet og besøgt af de Fremmede: Noget, der ellers ikke falder let for Konstnere af en lille Nation. Man hører Enthusiaster, der allerede nævne ham ved Siden af Thorvaldsen. Mindre kan dog vel allerede være al Ære værd Flyveposten" har af et Brev fra Aalborg følgende Oplysning i Affairen med Prinzlau: "Da mange Udenbyes boende vistnok ere nysgjerrige efter at erfare, hvorved Skuespiller Prinzlau egentlig havde forsyndet sig, og hvorfor han angrebes saa haardt i Aalborg Avis, saa meddeles herved Sagens virkelige Sammenhæng: Heri Byen opholder sig nemlig en Person, der ved den Maade II hvorpaa han gererer sig saavel i private Cirkler som paa offentlige Steder, er Gjenstanden for almindelig Morskab. Blandt andre særdeles Egenskaber har han ogsaa den, at han fortæller meget utrolige Hændelser, der ere mødte ham paa hans mange Reiser. Saaledes havde han blandt andre deslige Historier, fortalt, at han i Vestindien, ved at falde ned fra en betydelig Høide, kom til at sidde paa en Crocodille, som har ham et langt Stykke bort. Paa en Reise fra Nordamerica tabte han en Pennekniv, og da der i et Selskab i Sydamerica, hvori han just befandt sig, blev serveret Fisk, fandt han i en af disse sin tabte Pennekniv. Ved sin Udførelse af Felix Sanddrues Rolle i den letsindige Logner benyttede Prinzlau disse to Historier, men paa ingen Maade ved at svige Rollens Characteer. J første Act havde han nemlig fortalt, hvorledes han engang var kommen til at ride paa en Sælhund, hvilket blev optaget med et stormende Bifald, uden mindste Opinionsyttring. J anden Act, hvor han fortæller, at han, for at duellere med Loder, betjente sig af en Stok, paa hvilken han stak sin Pennekniv, fortalte han, at denne engang var bortkommen, men kommen tilveie, igjen paa samme Maade, som det havde hændt sig med den omtalte Herre, hvilket ogsaa blev optaget med almindeligt Bifald. Hvad nu disse anførte Puncter angaae, da indseer vist enhver Upartisk, som er bekjendt med Stykket, at Prinzlau var i sin gode Ret. At han, forledet af sit øieblikkelige Lune og Publicums bifald, gik et Skridt videre og fortalte: at naar han var i Theatret, pleiede han altid at vende Ryggen til Scenen (en Stilling, som bemeldte Herre altid indtager i det herværende Theater), burde han vist have udeladt, endskjøndt dette ogsaa blev optaget med enthusiastisk bifald. Efter Stykket blev Hr. Prinzlau fremkaldt, ligeledes uden mindste Opinionsyttring.