Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-01
Blandede Efterretninger. I Paris er i forrige Aar udkommet et lidet Skrift, som indeholder Efterretninger om de nøjere Omstændigheder ved Hertugen af Enghiens Henrettelse, af et Øjevidne. Man seer deraf, at Forhøret varede meget kort, og tilligemed Henrettelsen kun tre Timer. Man vilde udsætte denne indtil Midnat, paa det ingen af Omegnens Beboer skulde kunne have mindste Gisning herom, derfor valgtes dertil den Deel af Slottet, hvorfra Geværilden mindst kunde høres i Landsbyen Vincennes, nemlig den Deel af den tørre Grav ved Porten til Parken. Hertugen benyttede sig af disse tre Timers Opsættelse til at vederqvæge sig ved Søvnen. Uagtet han endnu ikke vidste sin Dom, kunde han dog ikke dølge sig sin Stillings truende Fare; men den høje Grad af hans Træthed og Sjelero dyssede ham i den dybeste Søvn. Endeligen blev Commandanten Harel atter kaldet for Commissionen, og Fangens Dødsdom meddeeltes ham med den befaling, naar det var Tid, at føre ham hen i Slotsgraven. Harel vendte tilbage til Prindsen, endnu forløb nogen Tid, førend Commandanten fik den endelige befaling fra Commissionens Præsident. Med svag, noget hævende Røst opfordrede han Fangen til at følge ham. Med en Fakkel i Haanden gik han hen til den smalle Vindeltrappe, de skulde ned ad. Hvor fører De mig hen, spurgte Hertugen. Min Herre, følg mig og søg at samle alt Deres Mod. Medens de gik ned af Trappen og Harel lyste for Prindsen, gjentog den sidste fra Tid til anden, hvor fører De mig hen? – Eengang tilføiede han: Naar man fører mig herhid, for at begrave mig levende i et Fængsel, saa vil jeg heller strax døe. Da de traadte ind i Slotsgraven, saae de et Elitcompagnie af Gensd armer opstillet, og paa hiin Side Parapetet en Gruppe af Officerer af høiere Grad, der uden Tvivl skulde tjene som Vidner ved Henrettelsen. Forfatteren vil have bemærket Murat deriblandt. Gensd' armerne vare, uden at man havde underrettet Commandanten derom, blevne indladte igjennem en ydre Indgang, der havde været tilmuret siden den sidste Forbedring af Fortets Fæstningsværker. Allerede længe førend Prindsens Ankomst paa Retterstedet, havde man ved Foden af det ær meste Taarn af Fæstningen beredet ham en Grav. Ved Synet af Tropperne og det hele rædsomme Skuespil var Prindsen ganske rolig, En Officeer forelæste ham nu Commissionsdommen. Han udbad sig en Sax, afskar sig en Haarbusk, som han, tilligemed et Klenodie, svøbte i et Papir, hvilket han, tilføjende nogle Ord, leverede til en Officeer, der var fremtraadt, for paa hans Opfordring at forskaffe ham Saxen. Han ønskede sig en Præst, men hans Ønske blev ham ikke tilstaaet, hvorpaa han som en Bedende vendte Øinene mod Himlen. Uden at yttre det mindste Tegn paa Svaghed, gjorde han endnu nogle Skridt og stillede sig selv i en passende Frastand. Man vilde binde ham for Øinene, men han frabad sig det med de Ord, han havde meere end eengang seet Døden i Øinene, uden at ræddes for den; Løsenet blev givet; han faldt, og i samme Øjeblik kastede man ham, saaledes som han var klædt, i den for ham beredte Grav. Den lille Hund, som Prindsen ved sin Ankomst havde udbedet sig Tilladelse af Commandanten til at dele sit Maaltid med, med de Ord: den er den eneste Ven, man har ladet mig beholde, som har ledsaget mig paa min Reise, deelt med mig min Nød og næsten lige fra Strasborg af ikke nydt noget – pleiede Harel siden lige indtil den døde.