Viborger Samler, 1782-10-21
Mandagen den 21 October. H.E. De, (Slutning af No. 42.) Jans nye Standsbrødre, hvilke, medens han endnu levede i en ringere Stand, havde næsten ingen Forskiel gjort imellem ham og dem, spottede ham nu, da han vilde være deres Ligemand. Hvor han tilforn, kunde gaae uanmeldet ind, der blev han nu ikke modtaget, om han endog lod sig anmelde. Jngen omgikkes med ham uden alene den Familie, han havde. havde forbundet sig med og endog den aleene, fordi den ikke kunde undvære hans Formue. For ikke at giøre sin nye Stand latterlig med sin forrige borgerlige Opførsel, maatte han omskabe sin ganske Huusholdning og indrette den paa en anden Fod. Dette fordrede Bekostninger. Hans Jndkomster vare nu ikke længere saa store, som da han selv kunde drive og oversee sin Handel. Alting gik tilbage. Snart saae han sig nød til at søge Hielp hos sine gamle Venner i Borgerstanden. Men hvor studsede han ikke, da disse, som tilforn gjerne havde betroet ham deres heele Kapital, nu undskyldte sig, at de ikke vare i Stand til at tiene hans Velbaarenhed med det forlangte Pengelaan. Hans Frue, der var en Mester i standsmæssig at forøde hans Formue, blev og strax færdig dermed, og da hun havde faaet det gjort, døde hun. Hans Kreditorer deelte derpaa strax hans Godser imellem sig, og den eneste Fordeel, han havde af sin Ophøielse, var, at hans Vogne og Rideheste havde svaret saa meget paa hans Been, at han endnu i sin Alderdom, temmelig vel kan gaae til Fods. At Æren virkelig maae svække baade Sindet og Legemet, viser Erfarenhed alt for tydelig. Man lader gjerne Børn og gamle Folk gaae aleene, for deres Skrøbeligheds Skyld, men sætter Folk til dem, der skal passe paa dem og lede dem. Ligesaa gaaer det med de fleeste, der komme til Ære. De, som tilforn i en ringere Stand kunde gaae ganske allene, hvor det skulde være være, kan, naar de komme til Ære, ikke gaae uden i Følge af cen eller fleere Personer, der maae følge efter dem, eller, om det er Fruentimmer, lede dem. Æren maae altsaa, ligesom Podagra, gjøre Fødderne uduelige til deres Tieneste, thi hvorfor skulde ellers saa mangen en lægge sig Karete og Heste til Ja, ligesom Gikt undertiden og angriber Hænderne, viser Ære og denne skadelige Virkning; Frue Doris havde, saalænge hun endnu var Borgerkone, Kræfter nok til selv at bære sin Psalmebog til Kirken men siden hendes Mand fik en Karakter, maae hendes Tiener bære den efter hende lige ind i hendes Stoel, og der igien afhente den. Endog Øinene ville gierne tage Skade ved Ære. Jeg vidste ellers ikke, hvad Aarsag jeg skulde tilskrive det, at Hr. Damon, som fra vor Skolegang af har været min fortroelige Ven, og altid tilforn, saasnart han saae mig langt borte, hastede til mig, for at forsikre mig om sin gamle Høiagtelse, nu derimod, siden han er kemmet i en Stand, der vel ikke er meget meere æret end min, men dog har hiulpet ham til et rigt Giftermaal, er blevet saa svagsynet, at han, naar han kommer kiørende mig i Møde, takker mig ligesaa lidet for min Hisen, som hans Heste. Hørelsen og Talen lide og ved samme Leilighed. Jeg var forleden af en Hendelse i en Besøgelse. En af de besøgende Damer, en fornuftig Kone, beklagede sig uformærkt for mig, medens de andre Sladdrede, at en af de nærværende, der tilforn havde været en af hendes. de hendes beste Veninder, i Dag ikke svarede hende et Ord paa noget Spørgsmaal. Jeg gav selv Agt derpaa og fandt hendes Anmerkning rigtig. Men jeg agtede og, at hun altid tiltalte denne Døve og Maalløse med det Ord: Syster. Jeg spurgte hende derfor, om hun vel vidste, at dennes Mand nyelig havde faaet en Karakteer og raadede hende derfor at nævne hende Frue, da maaeskee Hørelse og Mæle kunde indfinde sig igien. Dette Huusraad blev brugt og slog lykkelig an. Jeg saae mig altsaa ganske uformodentlig forvandlet til en Læge, og hvo der har fleere af det Slags Patienter, ville behage at vise dem til mig. Probatum est. Svar.