Berlingske Tidende, 1828-07-15
Manifest fra den høie Port(Fortsættelse.) Det Russiske Hof paastaaer, at disse Besværinger vare tilstrækkelige Grunde til at erklære den høie Port Krig. Den høie Port svarer først, at Rusland ogsaa først har begyndt den sidste Krig, som blev endt ved Freden til Bucharest. De hertil hørende Kjendsgierninger ere almindelig bekjendte. Da Porten for denne Krig havde befundet sig i den Nødvendighed at afsætte Hospodarerne i Moldau og Wallachiet, paastod Rusland heri at finde en Overtrædelse af Tractaterne; det var forgjeves, at den høie Port forestillede det Sagen i dens sande Lys; Rusland vægrede sig ved at give dens Grunde Gehør, og vedblev sin Begjering, og, ene og alene i den Hensigt at vedligeholde Fred og god Endrægtighed, samtykkede Porten i, igjen at indsætte hine to Hospodarer, saa ubehagelig end denne Concession maatte være. Det Russiske Hof erklærede sig tilfredsstillet i dette Punct, og RaadFonton, første Russisk Tolk, havde allerede officielt tilmeldt den høie Port - Ghalib Pascha var da Reis-Effendi - at Misforstaaelserne imellem begge Hofferne vare udjevnede, da Porten, pludselig fik Efterretning om Jndfaldet i det Ottomanske Geber ved Chocum og Bender. Besielet af forsonlige Hensigter, forlangte Divanet Erklæringer herover fra det Russiske Gesandtskab, som dengang opholdt sig i Constantinopel. Den Russiske Gesandt nægtede Kjendsgierningen, og gav til Svar, at hans Hof var i Fred og Venskab med den høie Port, naar Porten befandt sig i Krig med Rusland, saa maatte den selv bedst vide det; uden Tvivl maatte de Russiske Tropper, som havde viist sig i hine Egne, have en ganske anden Bestemmelse. Saaledes søgte det Russiske Gesandtskab at vildlede den høie Port, og føre den bag Lyset, imedens Jndfaldet bekræftede sig, og satte Porten i den Nødvendighed at gribe til Vaaben. Da den var langt fra at ønske Krigens Trængsler og Blodsudgydelse, saa bragte den Fredens Vedligeholdelse betydelige Offre, og Tractaten til Bucharest blev sluttet. Det Russiske Hof opfyldte dog ingenlunde Stipulationerne i denne Tractat, men søgte at unddrage sig fra Fuldbyrdelsen af den Artikel, som angik Rømningen af de Asiatiske Fæstninger, et af de væsentligste Grundlage for hiin Tractat. Den høie Port, støttende sig paa Tractatens Bogstav, forlangte Fuldbyrdelsen af denne Artikel, men Rusland opsatte stedse at gjøre det. Endelig søgte de Russiske Befuldmægtigede ved Conferencerne i Akiermann at omstøde Tractatens klare Bogstav, og, da de ikke kunde give noget fornuftigt Svar paa de af de Tyrkiske Befuldmægtigede gjorte Forre stillinger, sluttede de med den Erklæring, at der var hengaaet et alt for langt Tidsrum siden den til Fuldbyrdelsen af denne Artikel berammede Frist, at Tiden dertil nu var forbi, og at det følgelig nu ikke mere kunde være Tale om at tilbagegive disse Fæstninger. Efter et saadant Svar kunde de Ottomanske Befuldmægtigede vel have været berettigede til at svare, at, naar Undladelsen af en imellem Magterne stipuleret Artikels Fuldbyrdelse kunde drage dens Præscription og Annullering efter sig, saa maatte, efter denne Maxime, ogsaa Paatalen af de Artikler, som Rusland beskyldte Porten for ikke at have opfyldt, være præseriberet. Men de Jnstructioner, som de Ottomanske Befuldmægtigede havde erholdt, bemyndigede dem ikke til at føre et saadant Svar, der i lige Grad krænker Tractaterne og Folkeretten selv og, da Hensigten med deres Afsendelse var at befæste Freden og den gode Forstaaelse med Rusland, saa gave de efter i dette Punct. Naar altsaa det Russiske Hof siger i sit Manifest, at Porten selv har erkjendt det Ugrundede i sine Fordringer med Hensyn til Rømningen af de Asiatiske Fæstninger, og derfor selv har frafaldet dem, saa fornærmer Rusland ligesaa meget Sandheden, som det fjerner sig fra Redelighedens Bane. (Fortsættes.)