Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1768-03-04
Fortsættelse: Lykken. om hid du rige Mand, opluk de PengePoser, m. kun Uskiønsomhed for Folkes Lykke roser, Velt ud og lad os see den dyrebare Skat, Som Verden næsten har i Daarekiste sadt. Ak see det røde Guld! du smiller. Det dig kildrer, Dit Ansigts milde Træk din Lykke os af skildrer, En Fattig seer derpaa, han sukker: Herre, GUD. Og med fornøyet Sind tidt leer den Rige ud. Den Rige bliver ved hver Leddike at tømme, Han viser os sit Sølv, af dette skal man dømme: At han blandt Mennesker den Lykkeligste er, Men kom lidt længer hid, See hans Bestræbelser: Han aagrer Dag og Nat med tusind vilde Tanker, Hans Hierte Angestfuldt sig snart til døde banker, Han tæller Pengene, han tutter dennem ind, Han sammenregner dem med misfornøyet, Sind. Han har ey nok endnu, han efter mere tragter, Og for sit Maal at naae han alle Ting, foragter, Religion og Lov, naturlig billighed, Og alting ofres op for hans Begierlighed. Er han da lykkelig i al sin gyldne Lykke, Er Sindets Nøysomhed ey det fornemste Stykke, Sees her Guds Forsyn an, som høyst tilstrækkeligt: Forstaaer Fornuftige ej bedre deres Pligt? O Rigdoms Fyldes Gud, hvad skal din Skabning sige, Du Aarsag har, hvorfor du visse Folk giør rige, Og hvi at visse Folk skal være fattige, Men denne Aarsag er for høy for os at see. Saa meget kan indsees af alle ædle Siæle, Det Lykken ey bestaaer i disse tvende Deele, Thi Rigdom i sig selv giør ingen lykkelig, Ey heller Fattigdom; men vel tilfreds med Dig. Den kaldes lykkelig, som Adgang har til Store, Som Naadens Fodested kan fra Patroner spore, Min Gud! er du ey største er den ey lykkelig, Som Adgang fundet har ved Troe og Bøn til Dig, Det Det lader snart som Folk til Dig ey vilde trænge, En Part sig holder kun til deres rede Penge, Til dette usle Malm, som Jordens Jnd vold har, Der med et Stempel paa er os saa dyrebar. En Part sig holder kun til jordiske Patroner Den allermindste Deel med Dig sig her forsoner, Du som et Udskudt er, O Gud, som alting er, Hvor er da al Fornuft hos mange Mennesker, Tør den sig vel en Christen efterligne, Og sige: Gud skee Lov, som vilde mig velsigne: Tør den, som stoler kun paa blotte Mennesker. Vel, sige, at Du Gud, i alting med ham er. Har disse Christendom, En jo. De har jo Navnet, Det hindrer dennem ey, dens Virkning bliver savnet, De kommer lige fort foruden Christendom, Og da vi sige bør, dem tomler Lykken om. Skal da dit helligste og dyre Forsyn lide? Skal Lykken være Kiød, som tør mod Himlen stride? Nu undrer jeg ey meer paa den Henrykkelse, Hvori ved Rigdoms Dyb en Paulus standsede. Gud er Du; Og som GUD Du holder Huus paa Jorden, Hvor kan da Skabningen begribe denne Orden, J hvilken alle Ting til evig Tid maae skee Vort Syn er alt for kort i Guddoms Raad at see. O! at vi med Fornuft i alt os kunde skikke, Hvad GuDross tienligt seer, det faaer vi, andet ikke, Men naar en Supplicant bekommer naadigst Ja, Som aldrig bad til Gud, og hielpes. Siig, hvad da? Er da Guds Forsyn der, Er det ey bare Lykke, Med saadan Tanke du dig ey maae lade tykke, Thi intet skeer, hvori Guds Forsyn sproes jo Og den er lykkelig, som det kan see og troe. Vel er det forhen sagt: Enhver Guds Forsyn nyder, Som han opfører sig i Troe, i Haab og Dyder, Og at det stedse er i sin Bestandighed, Som de Fornuftige i Dyden bliver ved. Men GuD sin Aarsag har, hvi Onde tidt forfremmes, Og hvi de Dydige af Nød og Modgang, klæmmes; Hvi stor Bestræbelse tidt høster ingen Frugt, Og hvi tidt tages feyl, hvor Overlæg er brugt. Tænk ikke, naar du seer et Gud hengivet, Hierte, Som tære maae sin Tiid i stor Bekymrings Smerte, Og neppe finder det, som man kan leve af At dette maae ansees som en vilkaarlig Straf. O ney, her er Fornuft og alt vor Viid i Knibe, Guds Forsyn er for høyt, vi kan det ey begribe, Han hellig Aarsag har til alle Ting, som skeer, Og lykkelig er den, som mere troer end seer Tidt giør Guds Forsyn rig, for Hiertet at omvende, Og for at lære det sin Miskundhed at kiende, Tidt bydes Fattigdom at hemme Daarlighed. Og giøre Mennesket af denne Verden kied. See, dette lærer os langt længer frem at tænke, Og al vor Tænkekraft i Rigdoms Dyb nedsænke, Det Guddoms Forsyns Dyb for alle Mennesker, Som dog for Mennesker for høyt at fatte er. Nu maae ey nogen troe at Lykkens Skiæbne bliver, Men at Guds Forsyn selv os Held og Lykke giver, Sig ey Uheldige, som finder tomme Kar, At det er Skiæbnens Skyld du ingen Lykke har. Randsag dit heele Liv, betragt dit Levnets Vandel, See om Gud var tilfreds med din Jdræt- og Handel, Giv Ham i alle Ting den Ære Ham bør skee, Og viis dig i din Jid fornuftigt Menneske! Hav Herrens Forsyns Haand hvert Øyeblik for Øyet, Og viis dig med din Deel i alle Ting fornøyet, Bed uafladelig, og arbeid af al Magt, Saa har du stadig Grund til heldig Lykke lagt. Tyge Brahes korte Levnets Løb. Tyge Brahe var fød i Skaane 1546. af adelige Forældre, nemlig at Otto Brahe, Herre til Knudstrup og Berte Bilde. Hans Farbroder Jørgen Brahe tog ham Forældrene udi dendes bort i hans Barndom og satte ham til Studeringer. Anno 1559. blev han først skieret til Kiøbenhavn, hvor han først begyndte at faae Smag paa det Astronomiske Studio. Anno 1562, reisede han udenlands, og opholdt sig udi Wittenberg, Leipzig og Rostok, men besynderlig udi Leipzig, hvor han gjorde sig bekiendt med en undMathematico Bartholmer Scultero, og der, skiønt imod sin Hustrues Villie, lagde Vind paa Astronomien, Paa Hiemreisen blev han farlig blesseret i Rostok udi en Duel med en Dansk Herremand, navnlig Monderup Parsberg. Derefter gjorde han en vidløftigere Reise igiennem Tydskland og Jtalien, og paa adskillige Stæder i samme Lande, saaledes excolerede Astronomien, at han kom til sit Fæderneland. igien, som en stor Astronomus, og da beordrede Kong Friderich den Anden ham offentlig at læse paa Universitetet. i Kiøbenhavn 1574, og siden inddrømmede ham den De Hveen, ladende der med stor Bekostning opreise for ham det bekiendte Huus Uranienborg, gab ham desforuden et Lehn i Norge med andet Gods. Efter Kongens Død bogde de fire Regierings=Raad det runde Astronomiske Taarn i Kiøbenhavn til hans Brug. Hos den efterfølgende Konge Christian den Fierde var Tyge Brahe og i stor Naade, saa at Kongen i sine mindre Aaringer besøgte ham paa Hveen 1592, for at see hans Jnstrumenter og Observatorium, og samme Tiid forærede ham en Guldkjæde, hvorimod Tyge Brahe forærede Kongen en kunstig Messing forgyldt Glo bum, som visede Solen og Maanens Gang, samt deres Formørkelser. Men da han forlod sit Fæderneland, begav han sig fra Hveen med sin Familie og Boeskab 1597, til Rostok, hvor han opholdt sig i nogen Tiid. Udi Aaret 1599, kom han til Prag, hvor Keyser Budolphuus den 2den tog mod ham, som en Mand, der var skikket ham fra Himmelen; thi han gav ham strax en aarlig Pension af 3000 Golt Gylden, et skiønt Huus og et adeligt Gods. Saaledes blev han i stor Estime hos bemeldte Keyser indtil 1621. da han døde paa saadan Maade: Den 13 Febr. i samme Aar blev han budet til Giest af en Herremand ved Navn Rosenberg, der holdt han ved Bordet alt for længe sit Vand, saasom han ikke vilde gaae ud førend man reisede sig fra Taffelet, men derover blev han saa svag, at han ikke kunde kaste sit Vand meere, faldt og udi en en Feber, hvorudi han døde nogle Dage derefter. Han var en stor Astronomus, Medicus og Chymicus, var og vel faren i det Latinske Sprog og skrev gjerne Latinske Vers. Han var af et særdeles godgiørende Gemyt; thi da han havde god Jndsigt i Medicinen, curered han adskillige Folk for intet med største Villighed.