Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-03-29
J Efteraaret 1817 yttrede den første Forandring i Napoleons Sundhedstilstand sig, som røbede, den begyndende Leversyge. Hvor nodvendig end denne Omstændighed kunde gjøre en daglig Bevægelse, især til Hest, saa blev N. dog fast ved sin Beslutning, ikke at udsætte sig for de Ubehageligheder, som de anordnede Jndskrænkninger kunde medføre. Gouverneuren vilde tillade at N. selv, kun ingen af hans Følge, fjernede sig fra Landeveien, men Fangen antog dette ikke, fordi han da vilde komme i den Stilling, at anholdes af alle Skildvagter, hvilke, da de ikke kjendte ham, maatte gjøre det, for at være frie for alt Ansvar. Han paastod, at Alting igjen skulde sættes paa den gamle Fod, som under Cockburn. Lowe meente, han var ikke berettiget til, at gjøre andre Indretninger end de af den engelske Regjering stadfæstede. Men hvor udstrakt maa Gouverneurens Fuldmagt ikke have været, da man hørte ham selv sige, han kunde ikke udlade sig i Henseende til de givne Forskrifters Natur, og at han havde, foruden Napoleons Fastholdelse ogsaa et andet vigtigt Hverv at opfylde. O'Meara om med Gouverneuren i uvenskabelige Forhold, som aabenbart foranledigedes ved Saarlægens Utilbøielighed, at underrette Gouverneuren om Alt hvad der forefaldt i Longwood og ordlydende at meddele ham alle Napoleons Yttringer. Denne Tilbageholdenhed, som Æresfølelsens Fordringer syntes at foreskrive Saarlæggen, opvakte endeligen Mistanken, at han vilde tilveiebringe en Forbindelse. imellem Fangen og Øebeboerne. Følgen deraf var befalingen i April 1818, ikke at forlade Longwood, hvorpaa O'Meara ansøgte om sin Afsked. Det lykkedes Gouverneuren ei, at faae Fangen til at antage en anden Saarlæge, og de tre Commissairer forestillede ham, at hvis Napoleon, under O'Megras Arrest eller en paatvungen Saarlæges Hænder skulde døe, vilde dette opvække besynderlige Formodninger i Europa. O'Meara blev sat paa fri Fod, og forrettede nu atter sin Tjeneste hos Fangen; men i Juli 1818 skulde han, i Følge en befaling fra Grev Bathurst, afbryde alt Samqvem med Longmoods Beboere, og holde sig bered til Afreisen. "Forbrydelsen vil fortære sig saa meget hurtigere, sagde N., da O'Meara meddeelte ham denne befaling. Jeg har levet for længe for Hine. Eders Minister er meget dristig, tilføiede han. "Da Paven var i Frankrig, havde jeg heller ladet mig afhugge den høire Arm, end berøvet ham hans Læge. Ved Afskeden gav han ham adskillige Ærinder til hans Paarørende, og Fuldmagt til at modtage af hans Broder Joseph, de denne i Rochefort overleverede fortrolige Breve fra mange Fyrster i Europa til Napoleon, og lade dem trykke. O'Meara beretter, at han, efter sin Hjemkomst, havde givet sig al muelig Umage for at efterkomme hans Forlangende, men erfaret, at Joseph Bonaparte, førend sin Afreise til America, havde, af Frygt for at falde i fjendtlige Hænder, overgivet hine Breve til en Mand, hvis Redelighed han havde overbevist sig om, men denne Fortrolige syntes at have forraadt Greven, da for faa Maaneder siden disse Skrifter vare blevne udbudne i London for 3000 Pd. St. (Fortsættes.) Saasnart Keiseren, i Aaret 1815, den 24. Juli, - fortæller Las Casas i sit nyligen udgivne Værk: Memorial fra St. Helena. - var kommet ombord paa Bellerophon, blev Rheden bedækket med Baade og Nysgierrige. Næste Dag stimlede lige saa mange Fartøier og Tilskuere til Keiseren betragtede dem fra sin Cahyt, og gik ogsaa stundom op paa Dækket. Af et Brev, som Forf. erholdt fra sin Kone, erfarede han, at formedelst den langvarige Fart, havde de Franske Blade havt Leilighed til at bekjendtgjøre Alt, angaaende Keiserens og hans Følges Skjebne, og at man allerede siden fire, fem Dage kjendte den i London. Den 26 Julii, om Natten, indløb Befaling, at Skibet skulde begive sig til Plymouth. Bevæbnede Baade omgave nu Skibet; de roede langt omkring, og bortfjernede de Nysgierrige, stundom endog med Flinteskud. Mærkværdig var Napoleons Samtale med Las Casas, da der omtedes om, at han skulde til St. Helena. "Men sagde han, er det med alt det da saa ganske sikkert, at jeg tager derhen, Er Mennesket da afhængigt af sine Lige, naar det ikke mere vil være det?" Vi gik op og ned i hans Værelse, siger Las Casas; han var rolig, men bevæget, og i en vis Henseende adspredt. "Jeg har imellemstunder, min Kiere, Lyst til at forlade Eder, og det er ikke meget vanskeligt; man behøver kun at opmuntre sig lidt, og jeg er undsluppet eder. Alt er da forbi, og J kunne da roligen vende tilbage til eders Familie; og det saa meget mere, som mine indere Grundsætninger aldeles ikke ere mig i Veien; jeg hører til dem, der troe, at den tilkommende Verdens Straffe kun ere opfundne, forat fuldstændiggjøre de utilstrækkelige Pirringer, man byder os. Gud kan ikke have villet en saadan Modvægt mod hans uendelige Godhed, iser for Handlinger, som denne. Og hvad er det, naar Alt kommer til Alt, At vende noget hurtigere tilbage til ham. Jeg erklærede mig lydeligen mod saadanne Jdeer, siger Las Casas.