Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-02-10
Man har i Fædrelandet, 309, 7de Aargang, paastaaet det at være en nødvendig betingelse for Kjøbstædernes Udvikling og Flor, at disses Handelsret og Næringsfrihed deles fælles med Landet. Men nu indseer jeg i Sandhed ikke, hvorledes Kjøbstæderne skulle komme til at blomstre ved at opoffre Rettigheder, der netop udgjøre de eneste og nødvendige betingelser for deres Bestaaen. Tvertimod er det min Overbeviisning, at dersom Kjøbstæderne tvinges til at opgive deres Handelsret og Næringsfrihed, da vil den danske Kjøbstadmagt gaae under. Kan imidlertid en saadan Reform medføre de danske Kjøbstæders Undergang, da indseer jeg sandeligen ikke, af hvem den kan ønskes. Af Regjeringen dog visseligen ikke. Den har, med Hensyn til Silkeborg, viist, at dette hverken er dens Tanke eller Ønske; den har overalt, hvor Nødvendigheden af Reformer har gjort sig gjældende, viist, at den tager et retfærdigt Hensyn til alle Vedkommendes Tarv, og derfor mener jeg, at naar Kjøbstæderne, ved at opoffra deres Handelsret og Næringsfrihed, derved gaae under, naar Borgerens Eiendomme derved tabe deres Værdi, hans Credit ødelægges, og saaledes en talrig Classe af Statsborgeres timelige Velvære derved forspildes eller dybt rystes i sin Grundvold, det da ei heller kan være nogen forstandig eller retfærdig Regjerings Villie, at gjennemføre en saadan Reform. Ligesaalidt mener jeg, at den med saadanne umiddelbare Følger kan ønskes, hverken af Fædrelandet eller det fremadskridende Parti; thi Kjøbstæderne have en fuld og naturlig berettigelse i den hele Statsorganisme og en stor Betydning for det fremadskridende Demoerati. Deels synes det nemlig upolitiske og uklogt, om Kjøbstad og Land, disse naturlige Bundsforvante, ville begynde med at stille saadanne Fordringer, til hinanden, hvorved de nødvendigen maae skilles, idet Kjøbstædernes Selvopholdelsesdrift maa tvinge dem dertil, førend saadanne andre Uligheder i Staten ere hævede, der ere en nødvendig betingelse for begges Udvikling og Velvære, og deels kan det aldrig være i Landets Jnteresse, at Kjøbstæderne gaae under, idet deres Jnteresser paa mangfoldige Maader ere blandede mellem hinanden, og Haandværksdriften, ved at concentreres i Kjøbstaden, der skrider langt hurtigere frem, altid vil fremtræde i en langt fuldendtere Form, idet Kræfterne der indbyrdes paavirke og belære hinanden og saaledes atter kaste en høiere udviklet Cultur tilbage paa Landet. Jeg maa saaledes betragte det som afgjort, at hverken Regjering eller Land kan ønske, at Kjøbstæderne opgive deres Handelsret og Næringsfrihed, dersom Kjøbstæderne derved svækkes eller gaae under. Spørgsmaalet bliver da, om dette nødvendigen maatte blive Folgen af en saadan Reform. Kaste vi da saaledes Blikket paa de danske Kjøbstæder, da staaer det os strax klart for Øie, at disses egentlige Befolkning næsten ganske bestaaer af Haandværkere og Handlende. Disse tvende Classer danne den store, brede Basis for Beskuelsen, hvorhen Øiet end vender sig, for at udforske de danske Kjøbstæders Væsen og Beskaffenhed. De udgjøre det Centrum, hvorom de øvrige Beboere ligesom dreie sig. Arbeidere, Skippere, Embedsmænd, Kunstnere, Videnskabsmænd eller Læger o. s. v. sog for det meste Ophold i Kjøbstaden, enten for atter at leve af Handelen eller den Befolkning, den lokker til Byen, af Borgerne selv, eller for at nyde de Beqvemmeligheder og det Velvære, Kjøbstadlivet og den omgivende Jndustri frembyder. Man seer i Kjøbstæderne kun saa saadanne store, industrielle Anlæg eller Fabriker, der føde, opretholde og fængsle en stor Befolkning til Kjøbstadens Grund. Disse søge i Almindelighed Landet, hvor de ikke hjemsøges af Kjøbstædernes store communale Byrder, men i Almindelighed arbeide under langt gunstigere Vilkaar. Handel og Haandværk derimod, ere Kjøbstædernes egentlige Liv, deres Hjerteblod, om jeg saa maa sige. De befolke dem; de give deres Eiendommen Værdi, og om Kjøbstæderne skulle staae eller falde, er afhængigt af, forhvorvidt Handel og Haandværk fængsles til Kjøbstadens Grund. Hvorledes da Kjøbstæderne skulle komme til at blomstre, ved at opoffre det, der netop er deres lig reste Eie, høieste og dyrebareste Besiddelse, – det indsee jeg i Sandhed ikke. For at Kjøbstæderne skulle, jeg vi ikke engang sige blomstre, men for at Kjøbstæderne skul staae faste og urokkede ved en saadan Reform, maattede først, i hvert Tilfælde, to Ting kunne siges, den ene af være Landets, den anden Kjøbstadens Eie. Paa Land maatte der først være en Befolkning for den Jndustri, da skal opelskes.) Der maatte hos denne Befolkning atte være en naturlig Tilbøielighed for industrielle Arbeider, og denne Tilbøielighed maatte atter understøttes af en vi Dannelse hos Landbefolkningen, naar ikke Agerbruget selv i Agerbrugets almindelige Størrelse her i Lande skal være Udviklingen af denne Tilbøielighed imod. J mener, at denne Befolkning mangler; jeg mener, at Agerbruget endnu tager formeget Arbeidskraften og Tænksom heden i Beslag, til at der paa Landet skulde kunne udvikle sig en saadan Jndustri, at Kjøbstæderne derved kon til at blomstre. Hvorledes staaer det med Huusfliden hei Landet, Er dens Tilstand ikke et Beviis for, at de paa Landet ikke er et saadant naturligt Element tilsted, hvori Jndustrien kan fæste Rod, Jeg troer, at Land endnu staaer formeget tilbage; jeg troer, at Befolkninge, endnu er for lidet hævet, efter Aarhundreders Undertrykkelse og Fornedrelse; jeg troer, at Jorden endnu er for ufri, jeg troer, at Jordbrugene endnu ere for store, og jeg troer, at Tiden først maa gaae hen over det Hele, at der først i Jordbruget selv maa herske Frihed, i af denne Frihed fremgaae en fri Befolkning, der fole den frie Mands Kraft og Trang til at virke, uden Tvang og uden Hindring, førend Kjøbstæderne kunne offre deres Handelsret og Næringsfrihed, førend Kjøbstæderne kunne staae urokkede og usvækkede derved. Det var denne ene Ting jeg meente, først maatte være Landets Eie førend en saadan Reform retteligen kan gjennemføres og hvad jeg dernæst meente maatte være Kjøbstæderne Eie, var – en god Beliggenhed. Nu er det vel saaat de Kjøbstæder, der ligge daarligt for Handel og Omsætning, ikke kunne gjøre Fordring paa at udelukke en saadan Reform, naar Statens Vel kræver det, medens de dog, paa Grund af deres Antal, altid ville kunne fordre, at den gjennemføres med Varsomhed og med retfærdigt Hensyn til deres Tarv, men det var kun dette, jeg vilde tillade mig at bemærke, at disse Kjøbstæder alle fals ikke ville staae faste og urokkede ved en saadan Reform, og endnu mindre komme til at blomstre derved Seer man hen til Beliggenheden af mange af de danske Kjøbstæder, da seer det fast ud, som vare de blevne Kjøbstæder af en Feiltagelse. Dette hidrører deels fra Natur forandringer med Hensyn til Kysterne, deels fra, at d rette og naturlige Betingelser for Kjøbstadrettens Meddelelse have manglet, eller de rette Principer for denne Meddelelse ikke altid staaet Regjeringen lige klart for Øie, idet enten større Klosteres Beliggenhed, en mægtig Adels Nærhed, Troppers Jndqvartering gjennem længere Tid og andre saadanne Tilfældigheder, som Tiden har opløst, ofte have givet en enkelt Plads Betydning fremfor dens omliggende Egn, og foranlediget den til, for at opretholde denne Betydning, eller, for endmere at udvikle den, at ansøg om Kjøbstadrets Meddelelse. Seer jeg hen til Kjøbstæderne her paa Lolland, da veed jeg i Sandhed ikke, hvorledes Rødby, Mariebo og Saxkjøbing, støttet paa andre Grunde, kunne have erhvervet deres Kjøbstadret, og jeg indseer endnu mindre, hvorledes de skulle kunne bevar dem som Kjøbstæder, naar deres Handel og Haandværk blev en fælles Eiendom for det dem omgivende Land thi det, hvorved en Kjøbstad da maatte kunne bevare si som Kjøbstad, leve som Kjøbstad, udvikle sig som Kjøbstad, det maatte da være dens naturlig gode Beliggenhed *) Man mene ikke, at denne Befolkning kunde drage ud fra Kjøbstaden. Derom tvivler jeg ikke; men netop der vilde indeholdes en stor og væsentlig Fare for Kjøbstaden. ved Havet, der gjorde den af sig selv til sin Egns Omsætningsted, til den Canal, hvorigjennem Landets overflødige Kraft naturligen trængte sig, for at omtuskes med andre Landes Producter og Jndustrifrembringelser. Det var altsaa disse tvende Ting, hvoraf jeg meente, den ene først maatte være Landets, den anden Kjøbstadens Eie, førend en saadan Reform ville kunne siges at være til Held for Landet og de nuværende Kjøbstæder. Seer man hen til denne Sags Behandling i de jydske Stænder, der er er foranledige af et Andragende fra Jndustriforeningen i Kjøbenhavn, om en almindelig Revision af Næringslovgivningen, – da har af den nedsatte Comitee Køster, Funder, Ree og Schytte været af den Mening, at der med Hensyn til Handelsretten ikke kunde siges at være nogen Trang til denne paa Landet; at der dernæst om denne Sag endnu ei havde dannet sig nogen offentlig Mening, hvorfor dette Sporgsmaal ei heller endnu kunde ansees modent til Afgjørelse, hvorimod Minoriteten, Fabrikeleier Bruun, endskjøndt han inddrømmer, at dette Spørgsmaal endnu ei er modent til Afgjørelse, desuagtet har udtalt sig derhen, at naar de Byrder, der for Tiden paaligge Kjøbstæderne, enten hæves eller gjøres lige for Kjøbstad og Land, han da ikke indseer rettere, end at Landet vilde have et billigt Krav paa en større Handelsberettigelse, ligesom han ogsaa formener dette at være i Statens almindelige Jnteresse. Ni skjønner jeg rigtignok ikke rettere, end naar den ærede Deputerede har formeent sig berettiget til at udtale sig for Landets billige Krav paa en større Handelsberettigelse, han da ogsaa maa have folt sig forpligtet til at give Grunde for denne sin Mening, og forekommer denne Forpligtelse mig at være saameget mere indlysende, som han selv indrømmer, at Spørgsmaalet ikke kan betragtes modent til Afgjørelse, da der derom ikke har dannet sig nogen offentlig Mening, idet der da for ham maa have været en saameget indstændigere Opfordring til netop ved sine Grunde og sine Motiver at forberede og skabe den offentlige Mening. Dette har han ikke gjort, og jeg tillader mig deraf at slutte, at denne Sag ikke har været moden til Afgjørelse hos den ærede Herre selv. Det forekommer mig dog, at man ikke kan være berettiget til at betage Borgeren hans Rettigheder i Staten, fordi man i Forening dermed ophæver hans tilsvarende Forpligtelser, til Staten, naar man ikke seer sig istand til at vise, at disse Rettigheder hvile paa en uretmæssig Grundvold. Naar det da saaledes er min Mening, at det ikke er den rette Tid at gjøre Handelsretten og Nærigsfriheden, til fælles Eiendom for Kjøbstad og Land, da mener jeg dog tillige, at Kjøbstæderne selv trænge til mange Forandringer, og navnligen til en grundig Revision af deres Næringslov. Man ophæve Consumtionen og ophæve Langene; man gjøre Tilgængeligheden til Haandteringerne let og fri, kort sagt: man indrømme dem saamegen Frihed, som kan bestaae med fornuftig og lovlig Orden, og da vil snart i Kjøbstæderne udvikle sig en langt større og talrigere Classe af Haandværkere, der paa den ene Side ville kunne tilfredsstille Landets Trang til Haandværkere, og paa den anden Side styrke Kjøbstæderne til en forøget Udvikling af Velstand og Magt. Den Tid vil da vel komme, da Kjøbstæderne med store Ro ville kunne imodesee en Reform, der, hvis den gjennemføres nu, vil ødelægge deres Credit, medfore Tabet af ofte dyrt kjøbte Eiendommes Værdi, fylde hver Borgers Hjerte med Uro og Skræk, og hvorved han paa det dybeste maatte føle sig krænket og i høieste Maade, forurettet i alle sine statsborgerlige Rettigheder. Det er imidlertid at vente, at dersom Tiden til denne Sags Afgjørelse maatte stunde imode hurtigere, end det vel kan synes, at den danske Borger da med Kraft og Eenhed vil udtale sin Mening i denne Sag, udtale for sine Deputerede, disse hans hellige og dyrebare Inleressers kaarede Talsmænd, den høie Tillid, den Sjælens dybe Fortrostning, han sætter til deres gode Villie, af al yderste Magt og Evne at arbeide for ham i denne Sag, og de ville da visseligen tale for den, arbeide for den, saaledes som man taler og arbeider naar man føler, at det ikke er for en dorsk og ligegyldig Folkehob at man anstrænger sin Aand, men vel at det er med en til Kraft, og Selvbevidsthed vaagnet Befolkning at man arbeider. De ville tale den i Folelsen af, at de kæmpe paa Folkerettens Grund, med opløftet Pande og uden at bøie den frie, borgerlige Nakke under en ny og fremmed Berømmelse. Naar vi da saaledes have arbeidet med hinanden, nu vel, lad da Tiden med sine Forandringer og Omskiftninger fare hen over os og vor fædrene Arne! Naar den farer os forbi, kunne vi dog sige: vi have kæmpet. Rødby, den 6 Febr. 1847. W. F. E. Jbsen.