Aalborg Stiftstidende, 1842-01-23
ny udkommende og udkomne Skrifter. Adam Homo, af Paludan Müller. Retzels Forlag. København 1841. 8. Om dette Arbeide indeholder "Dagen" en udførligere Anmeldelse, hvoraf Følgende hidsættes: "Paludan Müller, der i "Amor og Psyche udfoldede for os sin rige Phantasie til et klart, anskueligt billede, er i "Adam Homo fremtraadt for os i en ny Skikkelse som Ediker. Denne nye Form, han her har iført sig, samt den episke Poestes store Forskjellighed fra den lyriske, maaskee og den originale Jndklædning er det, som har ledet Mange til at fælde en haard og overilet Dom over dette Digt. Adam og Homo er et Mesterværk af Sandhed. Hvormange ville ikke heri finde Træk, som stemme overeens med deres eget Ungdomsliv, Hvormange gives der ikke, som liig Adam Homo have maattet bukke under i Kampen for Lidenskabens Magt, Lad derfor og Digtet fra den formelle Side betragtet og med Hensyn til Dictionens Værdighed undertiden mangle den Adel, som Digtets Alvor synes at kræve, Jngen skal dog nægte, at han heri finder en rig Skat af praktiske Sandheder, der vidne om et dybt og indsigtsfuldt Blik i Menneskelivet og om et grundigt Studium af den menneskelige Charakteer. Adam Homo" er tillige et Foster af Nutiden og erholder derved et endnu større Krav paa vor Jnteresse. Ja ved sin ganske originale Natur gaaer dette Digt endog ud over sin Tid. "Adam Homo" er en moralsk Charakteertegning. Adam Homo, Digtets Helt, er ikke en spøgelseagtig Gjenganger af nogensomhelst Romanforfatters Jdealer; – tvert: imod, han er en ganske almindelig Aand inficeret, som de fleste Adams Sønner, af alle verdslige Skrøbeligheder. Tidlig opflammes Lidenskaben i hans Bryst og vinder ved hvert Skridt mere Styrke og Omfang, indtil den tilsidst, leder ham paa Afveie. Da er det først hans Øie aabnes og han vækkes til Befindelse. Dog endnu har han ikke vundet Kraft nok over Lidenskaben, der anden Gang river ham med sig i Fordærvelsen. Smukt forbinder Forfatteren her Forsøgelsen med den guddommelige Fadergodhed og Kjærlighed, som Adam Homo forlængst troede at have svigtet ham, men som troligt har ledet ham paa hans Vei. Overmandet kastes Adam til Sygeleiet; men da han atter efter en lang og forefuld Sygdom kaster Øiet op, hvad er da mere smukt og naturligt, end at hans Moder staaer som en trøstende Genius ved hans Side og at han af hendes Kjærlighed øser Trøst, saa at han atter føler sig som et Barn med forynget Kraft og ny Styrke, Modnet saaledes i Erfaringens Skole, træder han atter ind i Livet, ikke som den letsindige Yngling, men som den besindige Mand. Alvor har nu præget sit Stempel paa hans Pande. Han følet, at Livet har høiere Jnteresser og, hvad han har forsømt, det stræber han at gjenoprette. Men Adam føler, at Livet uden Kjærlighed er tomt, og hos Alma, den skjønne Gartnerdatter, finder han sin Kjærlighed gjengjældt, der ikke længere er den letsindige Ynglings ustadige, rastløse Higen, men Mandens, der er prøvet i Modgangs Skole, faste Bestandighed. Dog just som han troer at have naaet Lykkens Culminationspunct, skal han dybest falde, og Lotte, den ulykkelige Lottes billede, træder frem for ham og med haarde Samvittighedsnag og Selvbebreidelser føler han, at han er den, der har skabt hendes Ulykke. Saaledes er det bestandig den christelige religiøse Grundtanke, som Forfatteren bringer i Harmonie med den praktiske Livsanskuelse, saa at Christendommen danner det forsonende Element og gaaer op i en fuldstændig Totalitet med hiin.