Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-04-23
til Høivelbaarne Hr. Kammerherre og Greve F. A. Holstein, Ridder af Dannebrogen. Jeg tilstaaer, at jeg glædede mig, saasnart jeg erfarede at Deres Høivelbaarenhed vilde tilskrive mig et offentlig Sendebrev, da jeg forventede at det vilde give Anledning til nogle behagelige og lærerige Undersøgelser over Gienstande, som saameget beskiæftige vor Tidsalder, og som til alle Tider have været meget vigtige for Menneskene at tænke over. Men da jeg fik det at læse, blev jeg i høi Grad forundret; da det, istedet for at indeholde Betragtninninger over det Æmne, hvortil min Afhandling kunde give Anledning, bestaaer i et personligt Angreb paa mig og det for Ting, som jeg ikke har sagt, men skulde have sagt; og for Ting, som jeg ikke har meent, men som De bilder Dem ind og vil indbilde Andre at jeg har meent. Følgen af Deres Sendebrev bliver, at det i ingen Maade kan afficere mig; thi hvad har man at giøre med det, som ikke kommer os ved og med en Kamp som er rettet imod en Gienstand, der er kun grundet i Forfatterens egen Jndbildning: Min Afhandling om Hindringerne for Christendommens Virkning paa Jorden, var ikke andet end en historisk, religiøs Betragtning, hvortil en urigtig, eller i det mindste urigtig udtrykt Yttring i Hr. Pastor Fengers Præken har givet Anledning; Ordene staae der, dem kan enhver læse med fine Øine, saa at derom behøves ikke at disputeres. At Guds Haand har altid været med den christelige Kirke, har jeg aldrig nægtet; men disse Ord staae ikke i Prækenen. Saadan en Vildfarelse som Hr. Pastor Fengers kan nu let begaaes i et Skrift; i hvormange kan jeg ikke selv have gjort mig skyldig, gaae ikke alle Recensioner ud paa at opdage saadanne Feil; det er i Grunden en Bagatel; mig var kun Feiltagelsen inter. ressant, som et Middel til at meddele en vigtig Oplysning. Men forresten taler jeg ikke et eeneste Ord om denne Præken, dadler den ikke i mindste Maade og holder mig allene til mit valgte Æmne; og desuagtet overvælder De mig med Uartigheder og Bebreidelser for alt det Haarde og Fornærmende, som jeg skal have sagt om Hr. Pastor Fenger, om hvilken jeg dog ikke har sagt et eneste Ord videre. Det moersomste derved er, at De tilstaaer det selv Side 3 og Side 5 og giør mig den Erklæring: at jeg ikke giør det og at jeg viser det tydeligt, at mit Angreb er ikke rettet mod denne Præken; for hvilken Tilstaaelse jeg er dem ret meget forbunden, da Læserne nu kunne tage deres Sendebrev og putte det i Kakkelovnen: desuagtet vender De atter tilbage til samme Beskyldning imod mig. Det er ikke hver Dag at det kan lykkes og Mennesker saa godt at stille sig blot for hele Publikums Øine. Jeg kan paa ingen Maade forklare mig hvorledes De saaledes kunde skrive dette Sendebrev, uden deraf, at een eller anden Aarsag har bragt Deres Sind i en passioneret Sindstemning; at Deres Fornuft er opvaagnet midt under Conciperingen; men uheldigviis falden i Søvn igien; hvorpaa Passionen har atter faaet fat paa Pennen og skrevet Brevet færdigt. Jeg spørger alle Bladets Læsere om de kunne udfinde nogen anden Udvei til at forklare en saadan Fremgangsmaade, Jeg har derfor slet ikke nødigt videre at svare paa alle disse Beskyldninger paa mit uchristelige Angreb paa Hr. Pastor Fenger, som jeg aldeles ikke har angrebet, og hvis Præken jeg aldeles ikke har indladt mig paa. Men jeg maae berøre en anden vigtig og virkelig for mig meget ubehagelig Omstændighed; den, at De selv imod deres Villie har gjort Hr. Pastor Fenger saare megen Fortred. Thi hvad jeg i Almindelighed har sagt om en urigtig Fremgangsmaade ved det offentlige Religions=Foredrag, kan jo umueligt skade denne Mand, her i Egnen, naar han ikke har gjort sig skyldig i disse der paaankede Feil. Men hvad skulle nu Folk, som boe længere borte troe, Maade ikke troe, da Afhandlingen i Avisen giver ikke mindste Anledning til at formode, at Yttringerne gielde ham, at der virkelig klæbe saadanne Feil ved ham; som en venskabelig Følelse har bevæget Dem til at ville bedække, Det er virkelig kun en maadelig Tieneste De har gjort ham. Det giør mig oprigtig ondt, og jeg skylder nu Hr. Pastor Fenger den offentlige Erklæring: at jeg har aldrig hørt ham præke; at jeg kun har læst denne eene Præken af ham; at jeg har kun talt med ham fire Gange; aldrig været i Disput med ham; at han har viist mig engang en væsentlig Høflighed; at jeg holder ham for en sand Christen og meget retskaffen Mand; at jeg har erfaret af Folk fra hans Sogn, at han besidder sin Menigheds fulde Hengivenhed. Jeg vil tilstaae, at lidt Smaatterie er passeret i den sidste Tid, som ikke har behaget mig: nogle Rygter tale om en liden Jndblandelse i Slagelse Kiøbstads Menighed, men som maaskee kun er et Rygte. Jeg tilstaaer videre, at det valgte Æmne til Prækenen, hvilken jeg ikke hørte, behagede mig ikke med Hensyn til visse lokale Omstændigheder her i Byen; ogsaa kunde der siges noget paa Maneren i denne Præken; men herom behøver jeg ikke at tale, da vor unge talentfulde Adjunct, Hr. Hviid, har drøftet dette Æmne i et særskilt Skrift, paa en meget original og caustisk Maade. Men over alle disse smaae Differencer, slog jeg Skaanselens Slør og berørte derfor Prækenen slet ikke i min Afhandling. Men dersom De vil spørge mig: sigter da ikke denne Afhandling til Nogen, saa svarer jeg jo men giør den saa Den sigter til alle de geistlige Personer, som have været til, nu ere det, eller kunne komme; som giøre Prækestolen til en Tumleplads for deres Passioner, som banke i den, støie og dominere, som anklage og true Folk, hvilke tænke anderledes end de; som overalt i christelige Lande vække Mistanke og Vantroe og ReligionsForagt; som i Tale eller i Skrifter afvige fra den blide, kiærlige og sagtmodige Mand, som er egen for Christendommen og hvortil der saa ofte formanes i Skriften; som søge at giøre Qvalm og Opsigt og at forvandle Gudshuus til et Slags Theater; som præke idelig om Diævle og Helvede og betiene sig af de meest outrerede Udtryk ved Skriftens billedrige Tale; som idelig raabe paa, at om de Christne aldrig ere nok saa dydige, de dog ikke kunne forvente at erholde Guds Naade, derfor, men at allene Antagelsen af Jesu Fortieneste ved Troen kan frelse dem, som i den Grad overdrive Forestillingen om den menneskelige Naturs Fordærvelse og Kraftløshed til at giøre det Gode, at al Bestræbelse derfor maae tilsidst svækkes i Menneskenes Hierter; som idelig tale om Troe, Blodet og Forsoningen og forsømme at giennemgaae andre Religionens Materier; (alt dette ganske imod den Maade hvorpaa Religionen foredrages i de hellige Skrifter) som forglemme at rette deres Tale til det guddommelige Væsen; til hvilket Jesus Christus bestandig henvender sine Betragtninger og Følelser, som blande sig ind i de huuslige Forhold, søge overalt at hverve sig Tilhængere for deres ubibelske og sværmeriske Jdeer og bryde sig ikke om at stifte Splid og Ulykke i Familiernes Skiød, som ved at virke paa udannede Menneskers Phantasie søge at stifte Conventicler og Partier i det christelige Samfund, bringe Christne i Disharmonie med Christne, forlede Almues=Folk til uden al Grund at løbe sammen forat holde en separat Gudstieneste, og derved udsætte dem for at forfalde til allehaande religiøse Sværmerier og Forvildelser, istedet for at vise dem hen til at bekiende Gud og Christum ved en exemplarisk Vandel og ved at besøge Guds Huus, og til en privat huuslig Andagt efter Jesu udtrykkelige Lære og Paamindelse; som forlede dem til at sætte deres Gudsfrygt pralerisk til Skue, til at give sig en hellig Mine, foragte deres Medborgere, tale om at de ere Guds udvalgte og at de forfølges af deres Medmennesker, til at fremstille sig som Martyre og til andre Forfængelighedens Konstreb. Denne min Afhandling er tillige rettet mod alle dem, som ville giøre Besøgelsen af offentlige Gudstieneste til en Tvang, istedet for til en frie villig Handling; ville true og forcere Folk til at gaae i Kirke; eller som bedømme deres Medmennesker eftersom de meere eller mindre udvise udvortes Andagt; og som derfor idelig udsætte sig for at skuf ses af Hyklere og at blive til Spot for andre Mennesker; som, ligeledes tvertimod Jesu Christi tydeligen udtalte Ord og Lære, der vil at Træet skal bedommes af sine Frugter, sætte megen Priis paa megen udvortes Syngen og Beden, imedens een eneste kort Bøn, som opstiger i det een somme Øieblik fra et følsomt og ydmygt Sind, behager den alvidende Dommer langt mere, end hele Nætter anvendte paa Sange og Bønner, hvorved Sindet ikke har Roe til at samle sig og prøve sig selv. - Til alle som handle saaledes var min Afhandling rettet; den treffe dem, som fortiene det; gid at den ikke maae treffe nogen. - Tillige tilbyder, jeg mig til for enhver at bevise af Guds Ord Rigtigheden af de af mig i min Afhandling opstillede Sætninger, da jeg veed, at jeg har nøie undersøgt det. Saaledes, Deres Høivelbaarenhed, ere vi blevne færdige med Hovedsagen; det øvrige i Deres Sendebrev er en Bagatel at besvare. 1. Hvorledes kan De falde paa at tillægge mig den Tanke S. 3, at en Præst skal ikke præke, men blot virke ved sit dydige Exempel, Den staaer jo aldrig et Ord derom i min Afhandling? Jeg har anført Jesu Christi Ord om Religions bekiendelsen. Behage de Dem ikke, s. Det samme er Tilfældet med den Mening De vil tillægge mig, at der skal slet ikke prækes om Troe eller Forsoning. Jeg har jo slet ikke sagt saadan en Urimelighed; min Mening er tydelig tilkiendegivet, nemlig den: at man skal ikke tillægge Troen en absolut Fortieneste; men kun den Troe, som viser sig virksom i en retskaffen Vandel; at man skal ikke præke og Forsoning hver Søndag, og tillige altid med den tilbørlige Forsigtighed, og at man skal giøre opmærksom paa, at den tilbudte Naade ikke erholdes uden ved en indvortes Bestræbelse for Dyden fra vor Side. 5. J hvad De siger S. 4 om Concilier ere vi derimod aldeles enige; men det De siger derom gielder da ogsaa om vore symbolske Bøger, hvilke ligeledes ere en offentlig Bekiendelse af Religionen, der er udgaaet fra en Aftale og Overeenskomst af Theologer. Jeg ønsker da, som De efter denne Yttring formodentlig ogsaa ønsker, at det maae staae enhver Præst frit for at foredrage den christelige Religion, ikke efter hvad hans Fornuft kunde sige ham; men efter Bibelens Jndhold og beviist af samme; at enhver Præst maae erholde dertil den fornødne Dannelse paa Universitetet, og at Præsterne maae foredrage deres Lære med Forsigtighed, Blidhed, Sagtmodighed, Villighed til at lade sig belære af andre og uden at forfølge deres Medbrødre, som kunne tænke anderledes. Men dersom man ikke tør indrømme denne Friehed af Frygt for Misbrug, saa er det vistnok Pligt, saasnart der yttrer sig en Difference i Kirken, at lade de ældre Theologers Meninger prøve af Nutidens mere oplyste Theologer; thi vore Jndsigter, ogsaa de om Guds Ord, voxe dagligen, og Foretagelsen, af en saadan Prøvelse kunde man kalde et Concilium, eller hvad man vilde. Skulde saadan en Prøvelse komme i Gang, saa kan jeg ikke nægte, at jeg (som de kan være forvisset om, at være i Hiertet en meget følsom og troende Christen) ønsker at maatte faae Tilladelse til at foredrage for en saadan Forsamling og til dens Prøvelse nogle Beskuelser af Christendommen; da jeg troer med Hensyn til Skrifternes forskiellige Alder, Bekiendtgiørelses Tid og Auctoritet og til visse Grandskninger over Oldtiden, at have erholdet et nyt og høist velgiørende Lys om Christendommens Beskaffenhed i nogle Punkter; men som jeg ikke vil stille til offentlig Skue, da de kunde være feilagtige og saaledes skade, ikke heller underkaste et Par Enkeltes Prøvelse, da den kunde være eensidig, og som jeg derfor tager med mig i Graven, naar en saadan Leilighed ikke tilbydes mig. Jeg tilføier, at Theologiens fortsatte Studium synes at aabne en nye Bane for den bibelske Hermeneutik, eller Fortolkningskonst, som man aldeles har overseet. 4. Min Yttring mod Bibelselskaberne skal ikke saaledes forstaaes: at Bibelen ikke skal uddeles og læses af de Christne, men saaledes: a) At man enten skal give Folk kun Udtog af Bibelen i Hænderne, hvilke da skulde indeholde alt det, som er let at forstaae, og fortrinligt gavn. ligt for dem. b) Eller at man skal udgive hele Bibelen; men ledsaget af korte Forklaringer, som kunne veilede til at forstaae den. c) Eller at man med det samme, at man uddeler Bibler uden Forklaring, skal paalægge Præsterne at holde Forelæsninger over Bibelen, saa at alle kunne derved veiledes til at forstaae den.