Aalborg Stiftstidende, 1837-03-13
Frankrig. (Dupins Tale, sluttet.) Det er endvidere Lovens Bud, at Vidnernes Udsagn under Undersøgelsen ikke maa meddeles de andre Vidner, for det offentlige Forhør for Assiseretretten. Dette bliver ogsaa uudførligt, fordi ogsaa Krigsretterne ere offentlige, og Vidnerne i Sagen, hvis Disjunctions=Loven kom i Anvendelse, nødvendigviis maae være de samme. Og naar nu endog den offentlige Anklager skal tiltale de Eedsvorne med de Ord: Krigsretten har allerede dømt disse her værende Anklagedes militaire Medskyldige til Døden; Jskunne følgelig ei heller andet end erklære disse skyldige!" Maa det ikke blive frygteligt for Anklageren, at gjøre en Dødsdom til et af sine Hovedargumenter, Man antage engang, at et Militair=Individ anklages for at have været i Complot med 4 Civil-Personer, Krigsretten erklærer ham skyldig; Jurien derimod erklærer de andre 4 Anklagede frie. Der have vi da det Afsindige i, at en Militair dømmes til Døden, fordi han har complotteret med sig selv, medens dog Begrebet om et Complot betinger flere Medskyldige. Hvilket Had vil desuden falde paa Krigsretterne, naar des fordømme Personer, hvis Medanklagede frikiendes af Jury erne vil man ikke da sige, at Krigsretterne ere villieløse Redskaber i Regjeringens Haand, Desuden vil den nye Lov ryste og rokke Autoriteten af retskraftige Domme i dens Grundpiller. Ogsaa den politiske Virkning af den nye Lovimaa blive høist beklagelig. Den røver Soldaten alt dette Borgerlige, han endnu var i Besiddelse af. Men i en frisk Stat er det netop en af Soldatens uundværlige Egenskaber, at han ikke betragter sig som en leiet Stridsmand, men som en Statsborger, hvis Minder og Forhaabninger ere rettede, mod Faderens Hytte, mod Ploven i Hjemmet og mod Landsbyens Kirkegaard. Man frariver Soldaten dette Borgersind, naar man, for saadanne Forbrydelser, som ikke ere reen militairiske, unddrager ham den almindelige Justits, som gjælder for de øvrige Borgere. Vil De ikke troe mig, saa troe, Napoleon, som dog vel vidste, hvad Disciplinen kunde gjøre fornødent. Man er Borger, sagde han, før man bliver Soldat; en Soldat, der ikke har begaaet en reen militairisk Forbrydelse, hører for de almindelige Domstole." -"J Særdeleshed smerter det mig, blev Dupin veed, at man netop vil unddrage de Forbrydelser, som begaaes mod Statens Sikkerhed, en Juris Kiendelse. Jurien er netop Statens almindelige Repræsentant og derfor fortrinsviis skikket til at vaage over Statens Sikkerhed. Er det ikke desuden Chartets Bud, at alle politiske Forbrydelser skulle paa dømmes af en Jurps. Det er altsaa et formeligt Brud paa Chartet, naar man af Krigsretterne vil danne politiske Tribunaler. Sluttelig erklærer jeg, at Krigsretterne overhovedet, i mine Øine, ikke egne sig til at haandhæve borgerlige Love i Modsætning til Disciplinar=Lovene. Til at anvende Love, som angaae Tilfælde, der ligge udenfor dem, som i Almindelighed kunne forekomme i Militairstanden, hører et ganske andet, et dybere Studium af Lovgivningens Grundvæsen, end at det kan antages hos Krigsrettens Medlemmer. Den Militaire kjender sin Pligt, naar han skal dømme og tilkjende Straf for en reen militair Forbrydelse; hans Mening vil være usikker og vaklende, naar han skal dømme i en Complot=Sag.