Københavns Adresseavis, 1786-01-23
Paa Pladen. Her hviler til en glædelig Opstandelse den fordiske og forkrænkelige Deel af den her i Livet Velædle, ærede og elskede Mand. Hr. Hans Christian Eegholm, hvis Amindelse være i Velsignelse! Han blev født 1725 den 4 Martii, anvendte sin Ungdoms Tid vel, og deelede et altid veltilfreds og Lyksaligt Liv med Tvende elskede Ægtefæller. Første Gang gift med Jomfr. Margarere Sophia Massine, fra 1748 den 30 August, til 1753 den 4 September, og avlede med Hende 5 Børn, hvoraf kun 1 Datter begræder Tabet af saa kier Fader. Anden Gang gift 1755 den 26 Martii med Jomfr. Johanne Dorothea von Beck, som med 5 Sønner og 1 Datter, overblevne af 13 Ham i dette Ægteskab skienkte Børn, føler sit Hierte paa det ømmeste faaret, ved Hans Hiemgang til Aandernes Verden, som skede 1786 den 13 Januarii, efterat Han havde levet her i 60 Aar, 10 Maaneder, 3 Dage; seet 8 Børnebørn, udmerket sig som en god Borger, en værdig Mand, en from Fader, og i de sidste 26 Aar. gjort Tieneste og assisteret ved Auctions=Contoiret. Hans Siæl er nu i Guds Haand, hvor ingen Pine rører den. Den ædle Eegholms Død en Mængdes Hierter saarer, Som Mandens Omgang nød, og saae Hans Hiertelav. Fortiente af Hans Dyd er vist de stille Taarer, Der flyde villig frem ved Blikke paa Hans Grav. Gudsfrygt og Borgerdyd var hellig for Hans Hierte Ved samme i sit Navn Han overlever sig. Det være Deres Trøst, Hans Død blev Sindets Smerte, De skulle deele Fryd med Ham evindelig. J Anledning af Hr. Stadskapitain Jacob Baggers Døden 9 Januarii 1786. Død, du er at for grum, at myrde er din Fryd, Du leer af Støvets Bøn, og sparer selv ey Dyd, Og Fromhed for din Magt maa lyde Tidens Vælde. Dit Leer, og beste Ven, er i sit Hvilested; Men Siælens Værd og Løn er varig Enighed. Der glædes Du, endskiønt vi varme Taare fælde, Forgiæves raabe vi Dig ned til os igien Dit Tab det føles af enhver oprigtig Ven! Men dog i Glæder selv vor maatte Graad sig taber. Dit Minde er din Roes, og dette hædrer dig! Af alle Venner Du begrædes meest af mig. de Vi samles vist engang hos Tidens store Skaber. Følelser ved min Vens Studiosi Kraglunds Grav. den 19 Januarii 1786. Støbs 14, L. Et Menneske, født af en Qvinde, lever en stakket Tid. Her seer du, Læser, et sikkert Beviis paa Livets Korthed. Staae stille, Vandringsmand, kast et Blik paa dig selv, ved at see din Medbroder i Dag at overleveres Ormene, til Fødde. Haarde Skiebne, hvorfor skulde jeg saa tilig blive et Vidne til din Haardhed, hvorfor rev du ligesaa voldsom som uformodentlig min Ven ud af mine Arme, Grumme Død, feyrende Tyran, gjør du dog ingen Forskiel paa Ung og Gammel, og er endnu ingen Urt voxet for dig? Ere da Ungdommens Kræfter, Naturens Yndigheder for svage til at røre din Medlidenhed, at standse din Magt? Ja havde disse kunne knuse Dødens Vaaben, da havde du ikke, min Jonathan, bleven din Ven frareven, jal da skulde jeg ikke have blevet et Offer for de Følelser, som omspændte mit Hierte, da jeg saae Dig, min Ven! ja hvad siger jeg, den halve Deel af mit Liv, nedsænket i Gravens skumle og rædsomme Giemme. Dog dyrebare Jonathan, uagtet jeg ved Din Død har folt mere, end jeg nogensinde før har kunne forestille mig, da jeg savner i Dig en oprigtig Ven, en kierlig Broder, jal uagtet jeg ved Din Død seer mig berøvet de mange glade Timer, jeg i den korte, ja alt for korte Tid jeg kiendte Dig, nød ved Din Omgang; saa er jeg dog ikke den eneste, Din tilige Bortgang har saaret. Neil Dine Forældre have endnu gjort et større Tab. J Din hele Vandel har Dyden stedse været det Mønster, hvorefter Du har dannet Dig; jal i al din Opførsel var Du et Exempel for mange unge Mennesker. Du var Forældres Glæde, deres Haab; men Du faldt paa Banen, og det just i Din Ungdoms skiønneste og meest blomstrende Alder. Dine Sødskende savne i Dig en oprigtig Broder; den veed jeg, Du var dem, da Du altid talte om dem med et ømt og broderligt Hierte. Ak! ubehagelige Seene, sørgelige Optrin for Forældre, Sødskende og Venner. Dog, hvortil Sorgen, Havde Suk, Bønner og Taare kunne udrette noget, da skulde du ikke saa tilig have blevet et Rov for Døden. Ubillige Skiebne, har du været grusom nok til at negte mig, mere at omfavnes af min Jonathans venskabsfulde Armee, saa skal du dog midt i al din Grumhed ikke have Magt til at negte mig, at opreyse ham et Æreminde i mit Bryst. Dit retskafne Forhold skal stedse være mig et følgeværdigt Exempel; Din tilige Bortgang skal lære mig at indsee, hvor vigtig Dødstanken er endog forden Unge selv, og tillige, hvor nødvendigt det er, i alle sine Handlinger at komme de sidste Ting ihu. Wie ein Adler, der schimmernden Morgenrothe, entgegen strebend, die kommende Sonne, erwartet, und von ihren vorbrechenden. Strahlen endlich geblendet zurück eilt; ward Mendelsohn, der Weise - oft vom vollen Aufgang der Sønne achter Philosophie anmarts gelenkt; - weit entfernt ihr Schopfer zu seyn, war sein ganges Leden ein unermudetes Er erblickte sie, - aber, Forschen nach ihr; zu schwach mit naturlighen Augen ihre, Strahlen zu fasen, sank er ermudet vom Fluge in Grab, und uberlies. seinen Brudern eine weitere Vordringung, des von ihm mit so warmem Elfer gebahnten Weges, der sie ans der Dammerung und dem Druck - endlich in die beglücktere, Freyhert des Geistes uberleitete, als dem marmsten Dank den die Edlen seiner Nation nur immer bey seiner Gruft niedes, legen und sein Andenken zum forthauernden Segen verewigen kunnten. Gratistskolernes Regnskab fra ult. September til ult. December 1785.