Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-01-09
Den italienske Grev Gonfalonieri, der i mange Aar maatte bode for sin Patriotisme i de østerrigske Fængsler, og efter sin Frigivelse i 1840 blev gift med en dansk Dame, er i Begyndelsen af forrige Maaned paa en Reise fra Frankrig til Jtalien, død i Canton Uri, i Urnerdalen paa St. Gotthard. "Neue Züricher Zeitung" indeholder følgende interessante Skildring af hans bevægede Liv: En af de meest høihjertede Martyrer for Jtaliens Frihed er ikke meere Om hvor mange Lidelser minder ikke dette Navn, Jnden for Spielbergs mørke Mure har den Forevigede bødet for sin varme Kjærlighed til det skjønne Land, som Apeninerne gjennemskjære, som Alperne og Havet omslutte, og udholdt alle de Lidelser, som hans Ulykkes=Staldbroder Silvio Pellico saa rørende har skildret. Keiser Frants's Mildhed eftergav den Domfældte Dødsstraffen, aarlange Qvaler maatte overtage Bøddelens Hverv, de have vel afskaaret den skjønne, kraftfulde Mand mangt et Livsaar. Da de østerrigske Hære i Aaret 1814 nærmede sig Lombardiets Hovedstad, var Grev Federigo Gonfalonieri, der var udsprungen af en af de meest anseete maillandske Slægter, en forig, ung Mand, i hvis modige Bryst Tanken og Jtaliens Uafhængighed allerede svulmede. Jmedens Patrioterne fra Aarene 90 holdt fast til Frankrig, og derfra alene ventede Frelse og Lykke, havde der dannet sig en ny Seet af unge Patrioter, som, eftertragtende Jtaliens Uafhængighed, hverken vilde taale Franskmænd, eller Østerrigere i Jtalien. Dette Parti foranledigede efter Napoleons Fald Tumulten i Mailand, som fremskyndte Franskmændenes Afreise. Man vuggede sig i den falske Jndbildning, at Østerrig vilde nøies med Franskmændenes Fordrivelse fra Jtalien, og overlade det skjønne, rige Land til dets Skjæbne. Denne Jndbildning var kun af kort Varighed, Østerrig bemægtigede sig ikke alene det gamle Lombardi, men det rev endnu Venedig til sig, og fra den Restauration, som den hellige Alliance forkyndte, blev den gamle Republik udelukket. Men Carbonarernes Forbund, opløste sig ikke. Dette Forbund, der havde sine Tilhængere i alle betydeligere italienske Stæder, holdt sig, ventende det Øieblik, da det maatte være raadeligt at reise sig til Jtaliens Befrielse. J Mailand levede de meest anseete og fremragende Mænd af dette unge Jtalien, og iblandt disse tællede man den ved sit Huses Glands, ved Dannelse, Talenter, høihjertet Tænkemaade og forigt Mod udmærkede Gonfalonieri, hvis Huus var Foreningspunctet for Alt, hvad der i Mailand glimrede ved Høihjertethed, Fædrelandskjærlighed, Videnskab og Kunst, Sjelden kom en berømt Digter eller Kunstner til Mailand, der ikke besøgte denne Kreds. Af denne glimrende Kreds, af et lykkeligt Familieliv, af Armene paa en elskende Ægtefælle udrev Politiet Grev Gonfalonier paa den Tid, da Piemont og Neapel vakte saamange Forhaabninger i Patrioternes Hjerter. Stort var Tallet paa de Fængslede over hele det østerrigske Lombardie, næste lutter Mænd, som hørte til Adelen eller den lærde Stand, samt Digtere og Kunstnere. Grev Gonfalonieri blev 1821 dømt til Døden; men Keiseren forvandlede Dødsstraffen til Jndespæring for Livstid paa Fæstningen Spielberg. Forud blev han udstillet ved Skampælen. Den Mand, hvem hans Medborgere høitagtede og ærede, der ofte ligesom i Triumph drog igjennem sin Fædrenestads Gader – saa hengivne vare Alle ham – maatte som en gemeen Forbryder staae ved Skampælen betynget med Lænker, Jngen Pøbel vovede at forhaane den ædle Patriot, og stolt skred den sin gode Sag bevidste Jtaliener igjennem sin Fædrenestads Gader, som var han endnu Folkets Yndling. Spielbergs Fængselsmure optoge den Domfældte. Hvo som har læst Pellicos Fængsler, veed, hvad det vil sige, at leve som politisk Forbryder i Spielberg. Denne Mand, der var vant til alle Livets Beqvemmeligheder og Behagelighed, omgiven af Rigdom og Pragt, laae nu i Lænker paa det haarde Leie, eller maatte udføre Arbeide, uværdigt for en Mand (f. Ex, strikke Strømper, eller spise en knap, slet Kost, som kun Sulten kunde vænne ham til Og selv hans eneste Trøst blev ham endnu til Slutning berøvet. Man havde ladet ham beholde en Pude, som hans Hustru havde vædet med sine Taarer, da hun Dag og Nat reiste fra Wien til Malland, forat bringe den hos Keiseren udvirkede Naade, til den til Døden dømte Mand. Den milde Keiser Frants havde, da han endeligen havde underskrevet Benaadelsen, og tilstillet den hævende Hustru Skrivelsen, bemærket, at hun skulde ile med denne Skrivelse, dersom hun vilde komme for den Coureer, som bragte den af ham underskrevne Dødsdom til Malland. Man tænke sig denne Reise, Med Hovedet støttet til en Pude tilbragte den angstfulde Hustru Nætterne i den rask fremrullende Vogn, og denne Pude var det Eneste, som Therese Gonfalonieri kunde give sin Mand i Spielberg. Men ogsaa denne Pude, den Jndespærredes eneste Fryd, blev engang tagen bort af en keiserlig Commissair, som besøgte Fængslerne, fordi en Fange paa Spielberg ikke maatte lade sit Hoved hvile paa en Pude. Forgiæves havde Therese Gonfalonieri, en af Mailands skjønneste, høistbegavede Qvinder, bonfaldt om den Naade, at maatte deele Fængslet med sin Mand; hun blev afviist. J længere Tid vankede hun omkring i Omegnen af Spielberg, forgiæves kastende Blikket til de Mure, der skjulte hvad der var hende det Dyrebareste. Faa Aar efter Mandens Domfældelse bristede Hjertet paa den piinligt Ængstede. - De franske Julidage i Aaret 1830 aabnede Spielbergs Fængselsdørre for mangen Fange. Alle de Fanger, der ikke vare østerrigske Undersaatter, bleve satte i Frihed. Med disse drog Piemonteseren Silvio Pellico ud, som endnu samlede sin ved Fængslets Lidelser nedbrudte Kraft, for at ryste Europa ved sin i et mildt og skaanende Sprog affattede Fortælling om hans Fængselsliv. Men Gonfalonieri, født under Østerrigs milde Scepter, forblev paa Spielberg, saalænge Keiser Frants levede. Keiser Fer al den Agtelse, som vore Domstole fortjene for deres Retsindighed og Dygtighed, maa en Majoritet af Comiteen, bestaaende af Jespersen, Holst og Nyholm, dog udtale som vor Overbeviisning, at vi nære nogen Frygt for, at Trykkefriheden, saaledes som denne factisk fremtræder hos os og søger at gjøre sig gjældende, vil, med den nuværende Retspleie og efter den Holdning, som Regjeringen, synes at have antaget ligeoverfor Pressen, kunne bestaae saaledes, som er nødvendig for at Folket kan høste de rette Frugter af den, ja vi nære Frygt for, at den under vore Forhold vigtige Udøven af Trykkefriheden, Oppositionspressen, muligt vil komme til at ligge under i denne Kamp, som det synes at være blevet anseet for rigtigt at rette imod den, og denne Frygt har da atter maattet fremkalde Ønsket om en større Retsgaranti for Trykkefriheden i dens Virksomhed. Hertil kjende vi nu intet andet tilfredsstillende Middel end Jndførelse af Edsvorne retter i Pressesager, af et velorganiseret Jurninstitut, dette oprindelige nordiske Retsinstitut. Vil man indrømme en Trykkefrihed, som i udviklede og under yderligere Udvikling værende politiske Forhold søger med den fornødne Styrke at gjøre sig gjældende, virkelig Retsgaranti, maa man vist og indføre Juriinstitutet til Paakiendelse af saadanne Sager, en Anskuelse, for hvis Rigtighed vil neppe behove at anføre Videre, end at den netop i vor Tid, er almindelig anerkjendt i det civiliserede Europa, og søger practisk at gjøre sig gjældende, hvor dette Retsinstitut ikke allerede er indført." Prof. Larsen erklærede sig imod ovenanførte Anskuelse om det Ønskelige eller endog Nødvendige i at indføre Jury-Jnstitutet eller Edsvorne retter, og til hans Votum sluttede Tage-Müller sig Comiteen indstiller: "a) At Forsamlingen, saafremt det foreløbige Gjennemsyn af Blade og Skrifter indtil 24 Ark ikke ophæves, paa det Jndstændigste vil fraraade Udkastets Emanation som Lov; b) at Forsamlingen, naar dette foreløbige Gjennemsyn ophæves, vil tilraade, at Udkastet udkommer som Lov, dog med endeel Forandringer og Tilføininger." Under Discussionerne yttrede Justitsraad With: "Jeg kan i Eet og Alt henholde mig til Comiteebetænkningen, der ret er skreven mig ud af Hjertet. Jeg maa erklære, at jeg anseer Trykkefriheden for et saa ubetinget Gode, at man næsten for enhver Priis maa tilkjøbe sig den. Den er den hundredøiede Argus, som opdager skjulte Forbrydelser, som sætter Kongen istand til bestandig at erholde Kundskab om, hvad der bevæger sig i Folket, som sætter Regjeringen istand til at regjere overeensstemmende med Folkets billige Ønsker, og den maa altsaa ansees at være ligesaa meget til Regjeringens, som til Folkets Fordeel. Jeg ailde ønske, at Trykkefriheds loven var hos os, ligesom i Norge, affattet med faa Ord, nemlig disse: "der skal være Trykkefrihed i Danmark. Punctum." Kjøbmand Ree: Da den foreliggende Comiteebetænkning er udarbeidet med saamegen Sagkundskab, saamegen Varme for Sagen, saamegen sand Anerkjendelse, af Trykkefrihedens Betydning, og da de Modbemærkninger, som i enkelte Retninger af den høitagtede kgl. Commissarius ere fremførte, saa vel ere blevne gjendrevne fra den ærede Referents (Jespersens) Side, har jeg ikke noget Væsentligt hertil at føie. Jeg veed ikke, hvad det skulde kunne skade Staten i dens politiske Forhold, om Pressen, i det Hele blev fri, og der intet Gjennemsyn fandt Sted for politiske Artikler. Haar man blot et kraftigt og fast Statsregimente, kan ingen Stat, om den end er nok saa liden, antages at staae i et saa afhængigt Forhold til Udlandet, at den behover at lade sig foreskrive og atter at foreskrive Regler for, hvad der maa udsiges om en fremmed Regjering; thi Staten paatager sig ikke, og kan ikke paatage sig noget Ansvar for Saadant. Efterat have udtalt sig om det Ønskelige i Indførelsen af Jurvindretningen, siger Røe; Det vilde da vistnok være beklageligt, om det danske Folk, Efterkommerne af de gamle Skandinaver, der først have indført denne Institution, ikke af al Kraft, som Trykkefrihedens sande Venner, søgte at forskaffe sig hiint folkelige, hiint retslige Værn til at beskytte og forsvare den." Ree yttrede videre, at der er et Forhold, der vedkommer Pressen, og som han tillod sig noget nærmere at berøre; han fandt det nemlig høist beklageligt, at Bogtrykkernæring nu er indskrænket til ganske enkelte privilegerede Establissementer, og kunde ikke indsee, hvorfor denne Næring skal være belagt med et saa overordentligt Baand. Saavidt ham bekjendt, er i de Lande, hvor Pressen er betynget med de tungeste Baand, navnlig i Tydskland, Bogtrykkeridriften en aldeles fri Næringsvei; han kunde derfor ikke andet end med Glæde gribe denne Leilighed til at bringe den omhandlede Gjenstand paa Bane, og til at opfordre Forsamlingen til i sin Betænkning over det forelagte Udkast at fremsætte en Jndstilling, angaaende den typographiske Virksomheds Frigivelse, eller til i alt Fald i Præmisserne at lade indflyde en Henstilling desangaaende. Henstilling desangaaende.