Aalborg Stiftstidende, 1835-04-01
Det er bekjendt, at Hr. Divisionschirurg H. Hahn, har i nogle faa Aar anstillet Jagttagelser over Homoopathien. Det blev hans Ønske, personligt at gjøre Bekjendtskab med Hofraad Hahnemann, som dens Stifter, og med dens Tilhængere i Udlandet, da han derved haabede at faae Leilighed til at see den praktisk anvendt i flere Sygdomme, og paa den Maade at forskaffe sig nøiere Kundskab om dens Anvendelighed. Hs. M. Kongen beviste ham den særdeles Naade, der forskaffede ham Leilighed til at foretage en saadan Reise, og Resultatet af hvad han paa denne har seet og hørt om Hompopathien, har han meddeelt i det nylig udkomne 2det Hefte for dette Aar af Bibliothek for Læger. Om Hahnemann siger han, at han troer, ikke at kunne give et bedre billede af denne berømte Mand, end ved at nedskrive sin Vens, Regimentschirurg Griesselichs, Beskrivelse, der er saa tro, som vel noget billede kan skopfattes: Hahnemann, nu 72 Aar gammel, viser i sin hele Færd den unge Mands Varme. Hans Legeme vilde ei frembyde Spor af hans høie Alder, dersom ei hvide Lokker ombølgede hans Tindinger og Tiden ei havde tildeelt hans Hoved Tonsuren, der skjules under en lille Kallot. Af Figur lille og undersætsig, er Hahnemann levende og rask, enhver at hans Bevægelser er atter Liv. Hans Øine forraade Forskeren; Ungdomsforrighed lyser ud af dem; hans Ansigtstræk ere skarpe og livfulde. Som Alderen der fremmed for hans Legeme, saaledes er den det og for hans Aand. Hans Tale er forrig, flydende; ofte udstrømmer den, liig en Lavastrøm, mod Haderne og Forfølgerne, ei af hans Person (derom har han ikke lagt et Ord) men af de Sandheder, til hvis Prøvelse han til Menneskehedens Gavn, i Decennier har opoffret sig. Hans Hukommelse viser sig fuldkommen husvækket, efter lange Parentheser fortsætter han der, hvor han tidligere slap. Bliver han ret varm, hvil skeet let skeer, det være over Ven eller Fjende, eller hover videnskabelige Gienstande, flyde Ordene uopholdeligen fra hans Læber; Trækkene vorde usædvanligt blivfulde og i hans Ansigt leirer sig et Udtryk, som den Reisende i Stilhed beundrer. Sved bedækker da hans høie Pande, Kalotten maa lettes, og Hovedet afkjøles med Tørklædet; den store Pibe, hans daglige, troe Ledsager, er imidlertid gaaet ud; men finder atter Næring i den i Nærheden staaende, hele Dagen igjennem brændende Voxstabel. Det hvide Øl maa ei her forglemmes. Til denne sødlige Drik, synes den ærværdige Olding saaledes at have vantssig, at den stedse har Plads paa hans Bord i et stort bedækket Glas. Viin smager han ikke, og hans Levemaade er i det Hele taget simpel, patriarchalsk." Saavidt Hr. Divisionschirurg Hahns Meddelelse; i Forbindelse med hvilken vi optage følgende Notitse: Rygtet har havt meget at bestille med et Ægteskab, som Homøopathen Dr. Hahnemann for nogen Tid siden i sin høie Alder indgik med et ungt Fruentimmer. Først hed det, at hun var en fattig franske Pige, som havde været hans Patient, siden fortaltes der, at han havde skjænket hende en betydelig Formue, derpaa udbredte man, at hun var løben fra ham og tilsidst skal hun have ønsket Separation; men Alt dette skal kun være et Opspind af Sladderagtige Ondskab. Fru Hahnemann, en Frøken d'Herville fra Paris, er hæderlig bekjendt som Maler= og Digterinde. Hun kom som Patient til Köthen, og, helbredet af Hahnemann, indvilligede hun af Taknemmelighed i, ved en nærmere Forbindelse at opmuntre Oldingens Livsaften. Langtfra herved at nære egennyttige Hensigter, knyttede hun meget mere de to Betingelser til sit Ja, at hun hverken i Hahnemanns levende Live, eller efter hans Død, vilde have det Ringeste af hans Formue, men at denne strax skulde deles imellem hans Børn og Børnebørn. Dette ere virkelig ogsaa skeet, og saaledes falde alle Opdigtelser i saa Henseende bort af sig selv. Om Maaden, hvorpaa de danske Præster lønnes. Det er en af vor Tids skjønneste og følgerigesten Phænomener, at vigtige Anliggender, hvorover der længe har været iagttaget en dump Tavshed, bringes paa Bane, for Offentlighedens Forum, og underkastes fleersidig Drøftelse. Derved vækkes og vedligeholdes Almeensands for vigtige Æmner, og blive vi ved, som vi have begyndt, vil Enhver af os, med nogen Forandring, kunne paa sig anvende hiint herlige Symbol af Terents, sigende: "Jeg er dansk, og hvad der vedkommer Danmark, vedkommer og saa mig.