Viborger Samler, 1836-03-06
J forrige Tider ydede Menneskelivets nysnævnte 3 Hovedkilder begge Dele, fordi dengang alene Arbeidets Livsenstræ, men ikke, som nu, den døde Kistebund, har Rentens gyldne Frugter. Det mangler etheller nu paa Penge, men paa Pengeomløb, til hvis Standsning ogsaa de Sparecasser, der ei de Udlaan – og det gjøre de fleste ikke overordentligen bidrage. De burde derfor alle omdannes til Spare-Laanecasser, hvorved de vilde vorde et af de kraftigste Hjælpemidler til Næringsdrivtens Fremme og en sand Velsignelse for hele Landet. Udlaanene maatte naturligviis blot skee imod aldeles betryggende Sikkerhed og fulde 4 Procent. Vel høres Enkelte, midt under den almindelige Pengetrang og Næringsløshed, at tale og tiltagende Velstand; men Saadanne ere enten de Folk, hvis Aager plov gaaer hurtigst paa Armodens Fælled, eller hine hjerteløse Velhavende, som ei bryde sig om Andres Nød, naar de kun selv have Overflod. Ogsaa kan slig Tale hverken forundre, eller vildlede os, i en Tidsalder, hvis Hovedbrøst er den lumpneste Egenkjærlighed, der endog ubarmhiertigen haaner Ulykken, idet den stempler enhver ædel, menneskekiærlig Folelse med Spotordet "Føleri. At iøvrigt hiin blinde, døve og sløve EgenkjærlighedsDommedag vil komme, og det endog rimeligviis snart, trods alle Stockjobbernes Koglerier: derom kan Jngen tvivle, som kjender Historien. Men, de Tusinder af virksomme Statsborgere, paa hvis Grave den har hævet sig, vækkes, desværre, aldrig til Gavn og Glæde forsig selv og Fædrelandet. Dognets Selvsyge synes at have glemt J. J. Rousseans betydningsfulde Sandsagn: "Naar man siger om Statens Anliggender." "Hvad angaaer det mig, da kan man være vis paa, at Staten er tabt! 2) Særlig Censur. Neppe findes der i nogen udansk Lovgivning - i det Mindste ikke i den tydske Forbundsdags – en Lovbestemmelse, som paalægger aandig Livsstraf for et Pennestrøg. Kun i Danmark, ellers i saa mange Henseender humane, Lovgivning forbauses vi ved dette Særsyn. Jfølge den bekjendte Trykkelov af 27de September 1799 berøver nemlig en Trykkefriheds=Pengebod den Bodfældte paa Livstid Ret til at meddele sine Tanker ved Trykken, uden Censors Samtykke, ved Paategning af Ordene: "Maa trykkes." Det er imidlertid klart, at hiin Pengestraf ei alene let kan ramme enhver frimodig, for Sandhed og Ret begeistret, Forfatter, fordi hans varme Hjerte ofte henriver ham til at glemme den kolde Ordvægt; men, ofte maa han endog uskyldigen bøde for en feilagtig Underrets=Dom, fordi han ikke har Evne til at bekoste sin Sags endelige Paakiendelse ved Høiesteret. Ovenmeldte Lovbestemmelse ændser desuden ikke Jndankningen til Høiesteret, uden med Hensyn til den ubetydeligere Penge, men ei til den betydeligere Aands Straf, der strax fuldbyrdes, trods Jndankningen af Underrets=Dommen, hvis Underkjendelse altsaa ingen Erstatning giver for den uskyldige lidte særlige Censur. J Sandhed, en forunderlig Straffemaade! Paa Grund af alt det Ovenanførte, har ogsaa den danske Almeenhed forlængst og ofte ytret det Ønske og næret det Haab, at den særlige Censur, i de fleste Tilfælde, maatte indskrænkes til visse Aar, i Forhold til Pengebodens Størrelse. Det skulde meget forundre os, om denne almeenvigtige Sag ikke, i Anledning af Udkastet til den nye Trykketvangs Bestemmelse, skulde være tagen under Om handling af den roeskildske Stænderforsamling. Dog - endnu have i alt Fald Jyderne et Ord at sige; og Historien vidner, at de kunne tale et Ord med, ei blot med Sværdets, men ogsaa med Aandens Tunge! 3) En ny dansk Lovbog. Grev C. D. Reventlows herlige Forslag til Stænderforsamlingen i Roeskilde, om Udarbeidelse af en ny dansk Lovbog, vandt almindeligt bifald og vakte almindelig Glæde hele Landet rundt. Desto ubehageligere var dets Udfald for hver den, som kjender Danmarks store Trang til et nyt Lovgivnings-Værk, der kun maatte optage det tidsvarende Gode af de ældre Love. Derved alene kan nemlig den hyppige og høist fordærvelige Uvished hæves, som hidrører fra den uoverskuelige og forvirrende Hærskare af de, hverandre ophærende, eller atter i Kraft sættende, Lovbestemmelser, hvilke ere kundgjorte siden Christian den 5tes danske Lovs Udgivelse. Denne Uvished er virkeligen saa stor, at selv mangen af vore største Retslærde ofte, i eet Aandedræt, ytrer 3 til 4 ganske forskjellige Meninger om een og samme Sag, hvis Paakiendelse ogsaa hyppigen er saa forskjellig, at den, som dømmes fra Ære, Liv og Gods ved Underretten, eller Lands-Overretten, aldeles frifindes ved Høiesteret. Forfatteren af disse Linier kan, i denne Henseende. anføre en mærkelig Ytring. En Ven af ham spurgte nemlig engang en for faa Aar siden afdød, overordentligen duelig og berømt Høiesterets=Advocat, om han ei troede, at hans Sag maatte vindes. Svaret lød: "Man bør i Danmark næsten aldrig sige, at en Sag maa, men blot, at den kan vindes, eller tabes; thi Massen af vore, ofte hverandre modsigende, Lovbestemmelser er altfor stor. De kunne neppe rummes i dette Værelse, og altsaa endnu mindre i en Menneskehjerne, hvis Anskuelse desuden tidt endmeer forvirres ved en dobbelt Lovfortolkning. Men spørger De mig, om Deres Sag bør vindes, da svarer jeg uden Betænkning Ja; og jeg skal ogsaa ærligen gjøre Mit dertil!" Den ædle Mand holdt Ord – og Sagen tabtes.