Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-02-01
Fra Jylland har man atter en i høi Grad oprørende Historie om den brutale Misbrug af anbetroet Myndighed, hvori underordnede Betjente i offentlige Stillinger saa hyppig gjøre sig skyldige. Scenen, har dennegang været Aalborg. Begivenheden forekommer og saa megen Opmærksomhed værd, at vi ikke tage i Betænkning at meddele Beretningen om den fuldstændigt som den Mand, der har været Offeret for Brutalliteten, har leveret den i Aalborg Stiftstidende: Sidste Søndag Aften omtrent Kl. 11 1/2 indfandt Politibetjenkundbymølle, i Følge med Gadevægteren, sig i min Værtindes Værelse, hvor jeg forinden, efter hendes Anmodning, havde indfundet mig, og tiltalte nævnte Lundbymølle mig med de Ord: Er det Dig, som giør Spektakler her, hvortil jeg svarede veeg gjør ingen Spektakler, hvorpaa han slog mig paa Øret og sagde: "Piben af Munden, naar Du taler med mig og slog mig dernæst Piben af Munden, hvorved den gik itu, samt gav mig atter et Slag paa Øret med de Ord: "Kaskjetten af!", som naturligviis ogsaa fulgte Befalingens Vold. Det bemærkes at L. kom ind i Stuen med Hatten paa og beholdt den fremdeles paa. Efter det Passerede udskjældte han mig dernæst med de haardeste Uqvemsord og slog mig i Ansigtet baade i Næse og Mund, saa at Blodet strømmede ud, og tilkjendegav, at jeg skulde arresteres, hviklet jeg nødigt vilde, da jeg saae min stakkels svage Kones Tilstand. Derpaa stødte han mig over i en Seng og vankede mig deels med sin egen og deels med en i Værelset en Logerende tilhørende Stok, som stod i Nærheden. Ved alt det Passerede var Vægteren og 2 Logerende, som laae i deres Seng, nærværende. Min Kones Stilling bedrøvede mig og den allerede af Lundbymølle udviste ulovlige Fremgangsmaade gyste end meer i mig ved Tanken om, hvad jeg kunde vente af ham, naar vi kom paa Gaden, hvilket desværre ogsaa indtraf. Jdet jeg skulde til at gaae bort med L. og Vægterne, bad min Kone om at jeg maatte faae min Kaskjet og Frakke paa, hvilket blev nægtet min Kone af L. og saaledes maatte jeg i den kolde Januarnat, uden Tanke af Brøde og uden Bevidsthed om hvad der kunde have paaført mig en saa uforskyldt lidt smædefuld Behandling, forlade min lidende Husten, til hvem L., efterat have arresteret mig, gik tilbage igjen og sagde til hende at jeg vilde komme idetmindste 2 Aar i Viborg Tughuus, hvilken Ondskab havde til Følge, at den Lidende, som jeg saaledes maatte forlade, blev anfalden af Krampe i flere Timer, saa at de Logerende i min Fraværelse maatte forbarme sig over den Hjælpeløse. - Den grusomme Fremgangsmaade mod mig syntes imidlertid nu først ret at skulle faae Gang, thi paa Veien til Politiarresten rev L. mig med Voldsomhed i Haaret og slog mig i Hovedet med den Yttring, at han skulde lære mig Jydsk." Da vi kom udenfor Politiarresten og gjorde Holdt for at vente til der blev oplukket, vedblev L. at sparke mig umenneskeligen op af Benene og - Skrævet. Til begge disse Umenneskeligheder var Vægteren Vidne. Da vi derefter kom ned i Gangen til Arresten, tog L. og lukkede Porten, tog Morgenstjernen fra Vægteren, bankede mig ligeledes umenneskeligen og udskjældte mig for Kjøbenhavns Tyveknægt: derpaa forlangte han af Arrestforvarerens Karl Lænker, hvortil Manden svarede: "han havde ingen, hvorpaa Karlen af L. paany blev opfordet dertil og jeg kunde see paa Manden, han havde bedre Hjerte end Lundbymølle. Jernene kom endelig tilveie og jeg blev saaledes sluttet af L., med Lænke om den venstre Haand og det høire Been. Til Beviis paa, hvorvidt hans meer end ubarmhiertige Fremgangsmaade, gik tog han og dreiede Lænken om, som maa have været for at vine mig, da Lænken derved voldte mig betydelig Smerte. Efter at jeg var bleven saaledes lænket, havde hans Sind endnu ikke faaet sig tilfredsstillet, og han vilde atter til at tyrannisere mig, hvorpaa jeg bad ham, dog for Guds Skyld at lade det være nok. Til alt dette vare Vægteren og Arrestforvarerens Karl nærværende. Da jeg fik Lænken paa, yttrede Lundbymølle til mig: "Mine Ord de staae, men Dine gaae i Rendestenen." Saaledes, tyndt paaklædt, blodig og forskaaet, med Jernbøile om Haand og Fod, uden Lov og Dom, og uden Skin af Brøde, skilt fra en svag Kone, hvis Liv maaskee svævede i Fare, laae jeg henslængt i et raat og mørkt Fængsel værre end den skrækkeligste Forbryder. Tidligt næste Morgen indtraf min Piner og Plager sig og spurgte mig: "har du nu lært Jydsk, hvortil jeg svarede ham, da jeg er født i Kjøbenhavn og ikke forstod hans Ord, nei, og blev da løsladt af Lænken. Jeg yttrede til ham: "om jeg ikke maatte faae noget at spise hvortil han svarede mig: "vil Du have Mad, Prygl og noget over Nakken skal Du have Noget derpaa kom Fuldmægtigen ind til mig og talte meget høfligt med mig og spurgte mig, hvorjeg havde faaet det Blod fra og var bleven slagen og kradset, hvortil jeg svarede, det havde L. gjort, og L. giensvarede: "det har jeg ogsaa. Om Eftermiddagen blev jeg ført ud af Arresten, hvor Fuldmægtigen ligeledes tiltalte mig høfligt, og kan jeg takke Fuldmægtigen for at han befalede, at jeg skulde have Vand for at vadske Blodet af førend jeg gik. Med den Besked, at nu kunde jeg gaae, fik jeg Tilladelse til at tage min Frakke og Kaskjet paa, som min Kone om Morgenen havde bragt med Anmodning om at jeg maatte faae dem paa, men hvilket dengang blev nægtet af Lundbymølle. – Efter denne Behandling eller rettere Mishandling, uden endnu at kjende eller kunne ane Grunden til et saadant Barbari mod mig, ligger jeg nu syg og sengeliggende af Smerter og Sorg og ude af Stand til at ernære mig og Kone, paa en Tid da man med største Flid døier sin Nød for at fortjene den kostbare Føde og Huusleie, samt nu til Læge og Apothek, og det for et saa ildesindet Menneskes Skyld, der ved sin Fremgangsmaade endnu engang kunde foranledige, at et stakkels Menneske, som er saa ulykkelig at falde i hans Hænder, kunde glemme sig selv og gjøre sig og Sine ulykkelige sin hele Levetid. - Herregud er der Retfærdighed til, og jeg troer og haaber paa den, saa hør dette Raab, thi er end mit Saar slaaet af en meer end ubarmhiertig Haand, saa afholdes dog maaskee en Anden fra at bløde under samme Barbari. - Aalborg, den 19de Januar 1847. F. C. F. Jørgensen, Væversvend."