Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1813-03-11
Hvor glædes en Forfatter ei, naar han kan ofte sige: jeg og Mine, mit og mit og mig Evindelig. Wessel. I et Postskriptum ved sine Erindringer til Hr. Dr. Baden, i Jversens Avis No. 36, har Hr. Amtsprovst, Ridder Lütken af Lumby, ogsaa beæret mig med en Parti sine gode Raad om Tænkerens og Patriotens Pligter, Da nu gode Raad have fra Arrilds Tid været dyre, er jeg Hs. Høiærværdighed meget forbunden for sin Opmærksomhed, og vil stræbe at vise min Erkjendtlighed ved, i muligste Korthed at gjengielde samme med følgende patriotiske Reflerioner over hans foregaaende Afhandling i Jversens Avis No. 28 og 29. Kun være det mig som i Forbigaaende tilladt, først at berigtige Hr. Amtsprovstens skjæve Synsmaade, naar han aldeles uden Grund beskylder mig for, at have skjændt paa den stakkels Landmand, og bebreider mig min Higen efter, at bekjendtgjøre urimelige og overdrevne Priser!" Landmanden er i mine Øine et alt for hæderligt Lem af Borgersamfundet, at jeg skulde tillade mig at pukke paa den eller nogen anden Stand i Staten, alt for levende føler og beundrer jeg det Meget, som under vore Kongers milde Scepter er gjort i de sidste Decennier for at hæve denne Stand til frie og lykkelige Statsborgere, at det Parador nogentid kunde indfalde mig, at sukke over deres Udløsning fra Fortidens mange og nedkuende Trællebaand. Flere Gange har jeg udtrykkelig erklæret mig imod, at forvexle den ærlige og vindskibelige Landmand med enkelte Udsuere; imod disse, de høre nu hjemme i Borger= eller Landboklassen, har jeg holdt det for hellig Pligt at opløfte Røsten, og mindst drømt om, herved at støde eller udæske nogen retskaffen, brødefri Mand. - De høie Prisers idelige Udbasunen i offentlige Tidender har jeg (uden just ubetinget at tillægge samme den farlige Virkning) selv dadlet og skyet det meste muligt; thi i en Avis vil Man dog gjerne finde Noget om ethvert Dagens mærkelige Anliggender. Med tilbørlig Varme, men uden derfor at overskride Beskedenhed, har jeg talt imod det fordærvelige Landprang, Opkjøb og Pugerie som ikke skaffer eet Korn mere i Landet - og tilraadet Kjøbstædernes Forsynelse med de uundværligste Livsfornødenheder. Dette har jeg gjort ofte og alt for længe siden, medens det endnu kunde nytte noget, thi for sildig skyder man Brønden efter, naar Ulykken er skeet. - Lad os nu for et Øieblik upartisk betragte, hvad Vi kunne opdage, at Hr. Amtsprovst og Ridder Lütkens Afhandling, kundgjort i de sidste Dage af Februar, i denne Henseende har bevirket. Det er Hs. Høiærværdigheds egen skjønne Opfordring, som leder hertil. Medens Hr. Amtsprovsten høit og gjentagende finder Udsigterne heel mørke, varsler om, et truende Uveir- skjælver for en Hungersnød, - spaaer Landmandens og Kjøbstædernes aldeles Ødelæggelse o. s. v. forsikrer han os, just ikke til synderlig Opbyggelse, paa den anden Side: At Fjors=Avlen kun var almindelig, ja saa maadelig, at Kornet svandt bort for de Fleste under Hænderne; At Landmanden (som en Selvfølge) har slet Jntet at sælge; men behøver selv betydelig Hielp fra Herre og Præstegaarde; At Priserne ingenlunde fortjene Navn af ublu og ugudelige, eller kunne ventes meget lavere (hvortil da Klager.). Til Beviis for denne sin Paastand, sammenligner Hr. Amtsprovsten Kornpriserne med Priserne paa andre Bondens Fornødenhedsvarer for 20 Aar. siden og nu for Tiden; men her støder man paa den Underlighed, at ved de første lader H. H. kun hver Rigsdaler gielde 7 s., medens Pengene ved de sidste anføres efter deres fulde Navneværdie. Naar han til Ex. nedsætter 55 Rd. for 1 Td. Rug (desværre snart kun det Halve af Dagens Priis) til 4 Rd. 1 s. lader han et Skpd. Jern, som i Aaret 1792 kjøbtes for 14 Rd., nu koste 1400 Rd. Men ved at reducere disse 1400 Rd. ogsaa til lige saamange Syvskillinger, udkommer jo kun 100 Rd. 1 Mk. 4 s., og følgelig er Jernet faldet fra 14 til 10, medens Rugen er steget fra 3 til 4 i Prisen. Dette lille Exempel torde maaskee vise, hvilke Blændværker slige tilsyneladende faste Beregninger, hvorpaa man i vore Dage sætter saa stor Priis, ofte indeholde. - Man tilgive denne Digression, Videre forsikrer vor Forfatter: At Klagerne over Kornpugerie ere ugrundede, og en mindre patriotisk Tænkemaade kun lidet Skyld i de dyre Tider. - Uagtet denne muligst lemfældige Beskuelsesmaade, lige til den delikate Titul af Spekulantere dem vor Handelstidende - Ordet taget i dets rette Betydning - nylig har skildret som Statens fortjente Mænd) svinger H. H. dog, til en smule Trøst, over disse Parforcejægere, der indfandt sig som Fluer, paa Aadslet, Blodigler, lurende Nattetyve o. s. v." ligesom han aabenhjertig inddrømmer, at lignende Tiden og Omstændigheder nødvendig ville skabe Spekulantere, (d. c. her: Opkjøbere og Pugere) i ethvert Borgersamfund. Men er dette nu saa, skulde det da ikke være et kristeligt Ønske at bede, det aldrig maatte regnes til Forbrydelse at ivre mod disse Niddinger; men at de meget mere til enhver Tid, de efter Forfs Paastand, skulle grassere, ogsaa maae finde deres Banemænd Journalister og den offentlige Menings Tolkere, ja selv Moralisten og Religionslæreren torde det vel anstaae, at modvirke disse Menneskehedens Plageaander. Endelig raaber H. H. et mindre skaansomt Ak over at den offentlige Mening raver uden Ledere, og at Tænkerne have tiet lige indtil den Dag, han i sin Ataalmodighed endelig optraadte. - Fortjener da, med Hs. Høiærværdigheds Tilladelse, den humane Fabricius, Troyel og saamange flere vakre Hædersmænd i og udenfor Hovedstaden, som længe for ham. have opbudt deres Talenter, for at bekjempe Egemetens og Vindesygens Hydra i dens mangehaade Skikkelser, saaledes at sees over Skuldrene? Su delig, denne er den sørgeligste af alle hans mørke b sigter; thi var her saa stor Mangel paa tænkende og retsindige Patrioter, da først Vee over mit Fødeland! - Naar man saaledes har gjennemvandret det hele Litaile, haaber man da at finde den belovede Trøst og Redningsmidler. Men her maa jeg tilstaae, i det mindste for min Deel, at være bleven sørgelig skuffet, og Forfatteren vil udentvivl forekomme Andre med mig, heldigere i at forfærde, end i at trøste sine Patienter. Medens jeg ventede, at Den, i hvis Pen det klinger saa smukt om os andre Stakler, der have vovet at tale med, at Vi demonstrere kun saa slet. at det sig ender til med Klammerie og Trætte efter Løfte vilde, med Kritikens lysende Fakkel, bringe den offentlige Mening i Lave, og viist os nye Spor i Ørkenen, maatte jeg snart sande, at ogsaa han er Menneske som Andre skabt af Leer. Medens jeg ventede kraftige Styrkningsmidler imod al den Modløshed, det Foregaaende naturligviis maatte avle, ventede f. Er nogle Vidnesbyrd for (det Udgiveren. har hørt flere selv kyndige Landmænd forsikre) at Høsten, langtfra ikke allevegne var mislykket, da endog fra for det andet Partie, saa drabelig som Nogen Ferlen enkelte almindelige Bøndergaarde - skjøndt Man altid har nemmere ved at levere sit Forraad til Opkjøbere og Pugere paa Landet selv. - er solgt fra 40 til 50 Tdr. Rug, Byg og Hvede til Kjøbmænd, Bagere og Brændeviinsbrændere; - eller at Kornlofterne endnu ei vare saa udtømte overalt (da man endnu i disse Dage har hørt Kjøbslutninger og hele Herregaardes Beholdninger - sagtens til Udførsel, siden man nu endog har naaet det 100 Rd for Rugen, en Priis, der dog snart kan kaldes ugudelig, skjøndt onde Profeter for længe siden have forudsagt den); - imedens jeg fremdeles ventede, at Forfatteren havde styrket Tilliden til en faderlig Regjerings Mellemkomst, som, naar Kjøbstædernes overhængende Nød ret forestilles den af aarvaagen Øvrighed, vist vil skaffe den virksomste Lindring, der for i Aar kan afhielpe Trangen, ved Meddelelsen af de offentlige Magasiner; - eller opmuntret private Eiere af Kornbeholdninger, for moderat Betaling at yde det Fornødneste til Landets egne Børn; - eller endelig søgt at bevæge flere Ædlinger og Landboere til at efterligne det menneskekjerlige Exempel, Hjallese, Sanderum, Høyme og Høibye Beboere, saavelsom Eieren og Forpagteren paa Christiansdahl, Dalum Møller og Præsten Hr. Ammentorp m. Fl. nylig have givet, ved uopfordret at udsende hele Qvantiteter Brød til Odense Fattige og Huusarme, som uden denne ædelmodige Bistand maaskee allerede vare givne til Priis forvirkelig Huugersnød. . . Disse eller meere passende Forslag havde jeg sikkere ventet; men istedet herfor seer denne patriotiske Raadgiver ingen anden Redning end :a, Brændeviinsbrændernes Udryddelse og b. Kartoffeldyrkningens Udbredelse og see, uvilkaarlig maatte jeg udbryde: Der er intet Ryt under Solen!" For i Aar er nok det meste Brændeviin fabrikeret, thi hvorfra skal det komme, naar Landmanden intet Korn har at sælge, og de Kartofler, som først skulle lægges i Jorden, kan Man neppe bie efter. Desuden, hvorfra skal ogsaa Landmanden, efter Hr. Forfatterens egen Yttring, tage Hænder til denne Avl i disse Tider, Anmelderen veed den Bonde, som i Fjor havde en heel Mark lagt med Kartofler, men maatte, fordi han Jngen kunde faae til at tage dem af Jorden, nedpløie den hele Avl. Slige Erfaringer ere ikke opmuntrende! Og saaledes har jeg da efter knappe Tid og Evne efterkommet Hr. Amtsprovst Lütkens egen Opfordring til, frimodig at drøfte nogle Hovedpunkter i hans Afhandling. Uden Modsigelse lod det sig ikke gjøre. Derved turde vel og undertiden opnaaes et høiere Maal, som naar Digteren (Oehlenschlager) udtrykker sig i disse Linier: Paa det Du selv kan vide, hvor stor Duest i Kraft, Med Sværdet ved din Side, og med dit Hammerskaft men overalt haaber jeg, at Hr. Ridderen derfor ikke vil miskjende de Følelser, jeg sikkert deeler med ham og hver Danneborger, for Fædrelandets og Medbrødres Beste. Langt Mere kunde være at sige. Der lod sig saaledes: vel spørge, om Embedsmanden eller nogen anden Stand, er saa lykkelig, at deres Jndkomster ere steegne til det 14. ja 20 Dobbelte og derover, eller om der endnu gives nogen Stat, hvor enhver arbeidende Klasse ei maa sælge sine Flidsfrembringelser af egentlig Trang? Og vel at det er saa, da det Modsatte, ved den Menneskenaturen, indplantede Egoisme, der ei engang viger for alle Oplysningskurer, vilde kun avle lutter Pugersystemer. I Kjøbstæderne holder Regjeringen sig jo beføiet, at tvinge enhver Handlende til at udsælge sine Vareartikler. Men deels er dette sagt af Andre, deels har jeg lovet Korthed. Min Hensigt var allene den, ved logiske Følgeslutninger at vise, at Hs. Høiærværdighed hverken er den selvbebudede Redningsmand, eller at hans OrakelSentenz fortjener at stemples med noget: Est probatum! Andre tilkommer det at bedømme, hvorvidt jeg heri har været meer eller mindre heldig, og gjentager jeg endnu til Slutning mit ved en lignende Leilighed yttrede Ønske: at Mænd af Jndsigter og Agtelse ikke vilde sætte en Ære i, at skildre Klagerne over det Onde, ulovligt Opkjøberie og Pugerie forvolde i Selskabet, som overdrevne og falske. Odense den 11 Marts 1813. S. Hempel.