Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-11-21
(Jndsendt.) Hvad bliver tilovers for den arme Dødelige, naar Tidens frygtelige Aand, et Forbud paa Dommedag, gaaer over den skielvende Jordklode, naar alle Lidenskaber, undværende Kjerlighedens og Fortrolighedens fredelige Baand, opstaae imod hinanden, og det Forældedes Kamp mod det Nyeres Ungdomskraft, truer med at tilintetgjøre Menneskeslægten, hvad bliver tilovers for ham, uden at henflyr til de hellige Steder for Religionen, denne Forsonerinde med den Evige. Men, hvor skal han flye hen, til hvad skal han slutte sig, hvor finde et Maal, som yder ham Kraft til at holde ud i den oprørte Verdens Storme, naar han ogsaa her opdager den meest afgjørende Tvedragt, ogsaa her fra enhver Side finder Overdrivelse, ja seer det Helligste nedværdiget af fordærvelige Lidenskabers Aande? At vi, med Hensyn til Ydreverdenen, leve i en saadan Tid, er desværre allerede aabenbart, og bliver med hver Dag tydeligere; hvad Enden paa en Tidsstorm af den Natur er, og hvad den nødvendig maa blive, lærer Historien os; men hvis hellige Aabenbaring ogsaa bekræfter med uforkasteligt Vidnesbyrd, at der i en saadan Trængsel ikke er nogen Redning, ikke nogen Frelse for os, uden ved at holde fast ved Menneskets høiere Bestemmelse, ved Stræben efter de Fuldkomne res evig urokkelige Maal - Gud og Religion. Kun saaledes kan Alt, som adskiller Verden, igjen forene sig ved Opsvingning over dens Ufuldkommenhed, saaledes fiendtlige Voldsomheders Strid løses, og den evige Kjerligheds Fødsel - det Heles Harmonie fremgaae af det kredsløbende Chaos. Der gives vel derfor ikke noget sørgeligere Syn, end naar paa en saadan Tid, da alle Bedre skulde forene sig, for af den almindelige Forstyrrelse at redde, hvad der er mueligt, to Mænd begge lige agtværdige i deres borgerlige Liv, som i deres Bestræbelser for den dem anviste Kreds, begge ærede og elskede af Alle, som kiende dem; begge hellig forpligtede til at vaage over deres Brødres sædelige Forbedring - istedetfor samdrægtig at stræbe til dette fælles Maal, nu optræde avindsyge mod hinanden, og for deres Øine, som i dem skue en Ledestierne til det Bedre, udfolde alle en uædel Lidenskabs malede Billeder, og trække det Guddommelige, hvis Erkiendelse skulde forene dem til lysende Exempler for den, desværre, i Tvedragtstrævler sig opløsende Mængde, frem- og tilbage, i fjendsk Overdrivelse, ikke agtende den gode Villie, der vel beseler dem, men som her bliver til blind Jver for Meninger, hvilke, blottede for den lidenskabelige Omgivelse, sikkert kun i Biting kunne kaldes forskjellige. En Forkynder af Kierlighedens Religion, hvilken, bygget paa Forsoning, ikke kjender noget Partieraserie og ikke helliger nogen Anmasselse, frasiger sig, ved hans Optagelse i Selskabet for frivillige Fattigvenner i Kiel, af utilbørlig Præste stolthed, sit Løvte om troelig Virken i samme, ved givet Haandslag som verdslig Forstander, træder, opfyldt af ugeistlig Hovmod, hellere tilbage, og berøver sig selv den Lykke, at aabne en ny Virkekreds for hans velsignelsesrige Virksomhed. Han beviser derved, hvor fjern han endnu er fra Kundskaben om hans Religions sande Aand, men skader kun sig selv; thi en Phariskers Styrelse kan altid være nyttig for slig en Anstalt. Hvad der ellers har bevæget den redelige (Forfatter af Nærværende, maaskee, uden at Harms tænker derpaa, i lang Tid bekjendte) Mand til et saadant, i det mindste tvetydigt, Skridt, er lige saa meget en Gaade, som at denne, i sine herlige Postiller saa tydelig og menneskekjerligen talende Prædikant, senere, i hans Theses o. s. v., fører en Mystikers mørke Sprog (nemlig i ond Forstand; thi den sande Mysticismus er vor Religions Grundsteen), og ved utydeligt Brug af betydningsfulde Ord opvækker en Masse af Modstandere, hvilke i Grunden tænke ligesaa, kun at de udtrykke sig meere bestent og samle deres Begreber omhyggeligere, end han Saaledes, f. Ex., forstaaer Harms sikkert ved Fornuft kunden speculerende Forstand, og naar han fordømmer gode Gierninger som Middel til Salighed, og fremstiller Troen allene som et saadant, mener han sikkert ikke andet, end at enhver Virksomhed er unyttig og frugtesløs for Menneskets høiere Bestemmelse, naar den ikke ledes af en reen Overbeviisning i et gudeligt Sind, og velsignes af en luttret, med Kierlighedens evige Love overeenstemmende Hensigt. Man kan iøvrigt, ved Sammenligning af de nyere og tidligere Skrifter, denne særdeles begavede, men, ifølge hans Ungdomeforhold al egentlig videnskabelig Dannelse mange lende, Geistlige har bragt for Lyset, let opdage en uophørlig Vaklen, en Mængde af Modsigelser og en Higen efter det Overspændte; Ting, som kun da lade sig forklare, naar man kjender hans levende Aand, hans lidenskabelige Jver, og den høie Selvfølelse, der vurderer Massen af hans Kundskaber efter den Anstrængelse, de have kostet ham, som imodstaaelig behersker ham. Ogsaa har hans tidligere Sagtmodighed og Fordrings løshed lidt særdeles ved Kiliensernes, maaskee overdrevne, Bifald, og Luthers Billede, som han siden Reformations-Jnbelfesten uafladelig, dog desværre mere i Ord end i Gierning, mere i Form end i Aand, stræber at efterligne, har fuldkomment hans eensidige Fordreielser saaledes, at denne fortræffelige Forfatter af Sommer- og Vinter postillen og af begge, en ubunden Aand forkyndende, Cathechismer, bøier sig i stavisk Underkastelse for de symbolske Bøger, og at han allerede har antaget den vrange Mening, at han er feilfri, og enhver Anderledestænkende en Kjetter. Jmod ham, denne Ulastelige i Vandel, men blinde Forfægter af Menneskesætninger og Kirke maat, optræder nu, i Anledning af den i forrige Aar foranstaltede Høitidelighed til Kieler-Fattiganstaltens Stiftelsesfest, en Mand, hvis Fædrenestad høiagter ham lige meget som Menneske, Medlem af Øvrigheden og troe Statstjener, der saavel i Ord som Gierning beviser sin faste og redelige Tænkemaade i tilskikkelsesfulde Tider, og som upaatvivlelig har erhvervet sig den bedre Deel af hans Medborgeres Kierlighed og Taknemmelighed. Hvorledes ellers et saa lyst Hoved, en ellers saa betænksom Mand, ved en saadan Leilighed, da der var ophøiende og belærende Stof nok, kunde storme ind med slig en Lidenskabelighed paa den ham, sandsynlig ved det berørte Forfald, forhadt blevne Modstander, fravige Menneskehedens helligste Forhold til Privathads Tilfredsstillelse, overvælde en Stand, som kun formaaer at holde sig paa sit Ærestrin ved almindelig Høiagtelse, med Skjældsord, og ubekymret om sit eget Rygte, ved Overdrivelser, unyttig og ofte urigtig anbragt Billedlyd og usømmelig Fritænkerie, saa uskaansom kunde forstyrre Frugterne af hans i Grunden redelige Jver, bliver ligesaa ubegribeligt som sørgeligt. Har han virkelig opsvinget sig til en Anskuelse, saaledes som han i sin Tale fremstiller den, saa maa enhver Forstandig vel forunde ham den, men det fortjener stræng Undersøgelse, offentlig at forelægge Grundsætninger, hvis sande Mening maaskee ikke Hundrede blandt Tusinde Tilhørere eller Læsere formaae at fatte. Og hvortil denne Uorden, – Kun lidet kan et saadant Foredrag nytte, – men, hvad kan det skade? Hvortil vilde vi omsider komme, naar det i enhver offentlig Tale over Religionsgjenstande var tilladt, at foredrage Tilhørerne Forestillingen af en levende eller mørk Phantasie som evige Sandheder, naar der ikke gaves nogen lovlig Skranke for Formen af det Helligste. - Jeg siger Formen, - thi Religionen i sig selv er stedse den samme, - men den trænger til jordiske Hielpemidler, for at blive forstaaet af de Dødelige; en Form, hvis strænge Jagttagelse ene kan beskytte mod Vildfarelse. En Belysning af de meest udmærkede Steder i den af Senator Witthoset holdne, og den offentlige Dom ved Trykken forelagte Tale, vil Forestaaende gjøre tydelig. (Fortsættes.)