Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-04-26
Actioner og Domme. Det geraader Capitain v. Ræder til Ære, at han anvender det Otium, hans militaire Tjeneste skjenker ham, til videnskabelige Arbeider, Noget som langtfra ikke er almindeligt blandt hans Standsfæller; men det er beklageligt, at denne flittige Mand synes at mangle de Betingelser, uden hvilke hans Virksomhed ikke vil bære de rette Frugter. Han kalder sit Værk en "Krigs- og politisk Historie, og derved forudsættes, at han gjør Fordring paa Navn af Historieskriver, hvilket man da ogsaa kan skjønne af flere Steder i Værket; men der hører sandelig meere til at være Historieskriver, end at være en flittig Samler, og vi kunne ikke indrømme Hr. v. Ræder Berettigelse til et høiere Navn. Af det nu udkomne 1ste Bind af det Ræderske Værk, der omfatter Begivenhederne i 1807, og saaledes danner et afsluttet Heelt, fremgaaer det tydeligt, at Forfatteren ikke har været Herre over sit Stof, at han mangler den høiere Aandsfrihed, og ikke mindre stilistisk Færdighed, Egenskaber, der ere nødvendige for en Historieskriver, og der er endnu en Egenskab, som Forf. mangler, det er Mod; vi mene naturligviis ikke personligt Mod, men moralsk Mod til at sige Sandheden heelt, uforbeholdent og uden Persons Anseelse. Naar man vilde rive Titelbladet af Bogen, og levere den til en Mand til Gjennemlæsning, saa ere vi overbeviste om, at han ikke kunde komme til anden Mening om den, end at den skulde være et Forsvarskrift for den danske Regjerings Forhold i 1807, og navnlig for Generalerne Peymann, Bielefeldt og Castenskjold. Efter Forfatterens Fremstilling, der iøvrigt lider af mange og grove Modsigelser, er Alt gaaet som det burde gaae, der kunde ikke gjøres andet, og Skylden laae hverken hos Kronprindsen, eller hos Ministrene, eller hos de commanderende Generaler. Vel lader Forfatteren hist og her falde et Fingerpeg om, at de trufne Foranstaltninger ikke vare de hensigtsmæssigste, at den danske Regjering, var for godtroende, at det ikke var vel betænkt at vælge Oldinger til commanderende Generaler, at Forsvarsvæsenet var i en ussel Forfatning; men hvor en saadan Bemærkning ligesom uforvarende undslipper Forfatteren, synes han at blive greben af et Slags Ængstelighed for at have sagt formeget, og han bemærker strax, at der iGrunden ikke kunde træffes andre Foranstaltninger, at Regjeringen, om den end havde fæstet nok saamegen Tillid til de givne Advarsler, dog vilde have været nødt til at forholde sig passiv, at man ligesaa gjerne kunde lade Englænderne uforstyrret gaae iland ved Vedbek, da en Landgang dog ikke kunde forbydes, at man var nødt til at vælge Oldinger til Generaler, da man ingen andre havde, at Forsvarsvæsenet maatte være som det var, da man ingen Penge havde, o. s. v. Det er denne besynderlige Snakken frem og tilbage, denne Mangel paa Klarhed i Anskuelse og Uforbeholdenhed, hvilken man meest kan bebreide Forfatteren som Historieskriver. Han synes, som sagt, meest at have sat sig til Formaal at redde de danske commanderende Generalers Ære, og det er vist, at disse gamle Mænd vare meere at beklage, end at fordømme; man havde sat dem paa Poster, som de ikke vare voxne, man lod dem mangle paa Forsvarsmidler og Understøttelse, og, hvad der næsten var værre, man lod dem mangle paa bestemte Forholdsordrer, thi den Jnstruction, som Kronprindsen gav General Peymann, var saagodtsom ingen. Da Generaladjutanten i Søetaten, Commandeur Lindholm, siden blev sendt til Keiser Napoleon i Paris, for at underrette ham om Kjøbenhavns Capitulation, spurgte Keiseren ham ved Audientsen d. 21de Septbr. om Aarsagen til, at Armeen i Holsteen ikke hurtig var sat i Bevægelse for at understøtte Sjælland, siden Beleiringen dog havde varet i 3 Uger, og bemærkede derhos, at det havde været bedre, om Armeen var forbleven paa Sjælland. Den store Kriger udtalede i disse Ord en skarp Critik over Kronprindsens Forhold, men hvad Lindholm svarede, beretter Forfatteren ikke. Vel lod Kronprindsen, under sit Ophold i Holsteen, det ikke mangle paa Virksomhed, og heller ikke paa krigerske Foranstaltninger, men denne Virksomhed og disse Foranstaltninger bare, som vi af det Følgende vilde faae at see, meere Præg af krigersk Lyst end af krigersk Aand og Feltherretalent.