Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-20
(Fortsat.) Fru Beate og Fru Inger havde endnu ikke ganske opgivet Haabet om, at bringe Tyge paa andre Tanker. Vel var det ikke saa let en Sag at faae en adelig Frøken, der med Smukhed forenede en nogenlunde klækkelig Formue, til at ægte en Philosoph, der har det sørgelige Minde om sit Meen offentligen til Skue, men da hver Potte finder sit Laag, saa meente de, at det ikke kunde være saa vanskeligt at træffe en Adelsfrue, der ligeledes paa sin Side ikke var aldeles meenfrisaa at de begge ei havde noget at bebreide hinanden. Den af Rigshofmesteren foreslagne Fru Lunge tykkedes dem af forskjellige Grunde ikke passende for Tyge. Derimod troede de, at der paa Ørup Gaard fandtes en Fru Sidsel, der mere egnede sig for ham. Hun var en Matrone af ældgammel, men fattig Slægt; talte sine fulde sexten Aner, men saa naadig end Lykken havde været imod hende, i Henseende til hendes Fødsel. havde dog Naturen viist sig unaadig imod hende i hendes Legemsdannelse. Hun var kommen til Verden med en Udvært paa Ryggen, som tiltog med Aarene og ikke ganske lod sig skjule. Der hos var hun noget tunghørig og stødte lidt an i Talen; men ellers var hun meget høvisk i sin Adfærd og vidste at tee sig med den Anstand og Værdighed, man af en adelsbaaren Frue kunde vente sig. Hun havde været gift, men ulykkelig viis mistet sin Mand et Aar efter Brylluppet, og da hendes høibyrdige Ægtefælle ikke havde efterladt hende andet end sine Aners Glands, saa maatte hun tage til Glørup, og leve der af sin Slægts Understøttelse. Men midt i sin Fattigdom hævdede hun dog sin Byrds og sin Stands Anseelse. Ogsaa hun var yderst opbragt over Christine, og kaldte hende aldrig andet end Junker Tyges Bolerske. Hun indpræntede den adelige Ungdom største Afsky mod Ægteskaber under dens Stand, og Byrd, og beviste med Exempler, at saadanne Giftermaale aldrig vare blevne lykkelige. Da Tygge til Aften kom op i Selskabsværelset paa Tostrup, traf han der sin Moder i fortrolig Samtale med hans Faster. De toge ham begge meget venligen imod, og det lod som omde ganske havde glemt, hvad der nyligen var foregaaet. "Min kjere Tyge, sagde Fru Inger til ham, i det hun tog et Pergament frem af Bordskuffen, ved dette Testamentsbrev har min salig Mand efter vort fælles Samtykke, indsat Dig til Arving af vort Efterladenskab. Naar den almægtige Gud engang bortkalder mig fra denne Verden, saa er Du Herre af Tostrup. Vi have taget Dig til os i Barns Sted, optugtet Dig til dydig Vandel og ladet Dig undervise i nyttige boglige Konster." - "Min salig Farbroders Godhed og Omhyggelighed for mig, svarede Tyge, har jeg altid vidst og skal jeg altid vide at paaskjønne. Jeg agter og ærer ham som min anden Fader.""Men det er ei nok, min Søn, sagde Fru Inger, at Du yttrer Din Agtelse og Ærbødighed for ham med Ord, Du maa ogsaa vise dem i Gierning. Din salig Farbroder har ønsket i levende Live at see sit Minde opfrisket og sit Navn forplantet ved Dig. Derfor kaarede han Dig i Søns Sted, og gjorde Dig til Arving af hans betydelige Eiendeele. - Hans Ønske skal jeg af yderste Formue ogsaa søge at opfylde, svarede Tyge, og om Gud vil forunde mig Livsarvinger, saa skal den første Søn, der fødes mig, opkaldes efter min Velgiører. - Derfor lønne Dig Gud, kjere Tyge, og Jørgen Brahes Navn skal saaledes ved Dig forplantes til den sildigste Efterslægt. Men lover Du mig ogsaa, at det skal skee ved en Hustru, der er Din Byrd og Din Slægt værdig - lover Du mig det, Tyge?" Tyge taug. - "Jeg kunde foreslaae Dig, vedblev Fru Inger, en Ægtemage, der er Dig lig i Stand og som visseligen kunde gjøre Dig lykkelig. Du kjender Fru Sidsel paa Ørup, Hun er af god, gammel Slægt, ei smuk, men ikke heller grim, et ung, men ikke heller gammel. Det koster Dig kun et Ord, og hun er Din Hustru. Fru Sidsel, svarede Tyge, egner sig for saa vidt rigtig nok for mig, som vi begge ere forsynede med et Meen. Jeg bærer mit Vanheld i Ansigtet, og hun paa Ryggen." - Det er kun Klaffermunde, som paadigte hende Legemsmeen, kjere Tyge. Et ulykkeligt Fald som Barn har gjort hende lidt rundrygget, men det er ogsaa Alt. Jntet Menneske er fuldkomment hverken paa Legeme eller Siel. Men forresten er hun af et godt Sindelav, tarvelig, huslig og folkelig. "Det kan nok være, svarede Tyge; men for mig er hun ingen Hustru, om hun saa talte ligesaamange Aner som der er Dage i Aaret. J veed desuden, Faster, at jeg allerede har en Fæstemø. Christine Barbara er og bliver snart min Hustru." Den ufri Qvinde, der er udsprungen af Bondeblod, raabte Fru Inger, skal forplante min salig Hosbonds høiædle Navn, Har Du endnu ikke opgivet Dit afsindige Forsæt, Tyge, Jeg troede hitil, at det var Din Sygdom, der havde bragt Dig paa saa usømmelige Tanker; at det var i Feberheden Du vovede at yttre dem i DineSlægtningers Overværelse, og søgte at undskylde Dig. Jeg haabede, at Din tilbagevendende Helbred vilde rive Dig ud af Din Vildfarelse. Men jeg seer, Du er i den sunde Tilstand ikke klogere end i den syge, og Du taler endnu bestandigen som en Febersyg. Tyge, jeg har elsket Dig som mit eget Barn, min salig Jørgen var Du ikke mindre kjer. Hans sidste Ord paa Sottesengen vare: "sørg for min Tyge!" og jeg lovede ham det i hans Skriftefaders Nærværelse. Hvi kan Du være saa utaknemmelig mod Din Farbroder i Graven, Hvi kan Du bære det over Dit Hjerte, saaledes at bedrøve hans Efterleverske?""Jeg har aldrig med beraad Hu, svarede Tygge villet bedrøve nogen dødelig Siel, mindst min ædle Velgjørerinde." – "Og alligevel vil Du vanære Din Slægt ved at gifte Dig med en ufri Qvinde?" - Dersom I, kjere Faster, veed hvad Kjerlighed er, og derom tvivler jeg ei, saa indbefatter dette Ord allerede mit Svar. Den spørger aldrig om Byrd, Vaaben, Skjolde og Rigdom, naar man har et Hjerte, der føler sig rigt ved Aandens Kundskaber og fornemt nok ved Sielens Adel. Den fordrer et andet end Gjen kjerlighed, som sin eneste og høieste Belønning. Æren bør altid have Fortrinet for Elskov min Søn, svarede Fru Inger. Hiin varer evig denne forsvinder. At gifte sig under sin Stand har altid været anseet for en Daarlighed. Det er ikke blot Dig selv, det er Din hele Slægt, Du beskæmmer. Du indvikler Dig i tusinde Uleiligheder; Du undergraver Dine Efterkommeres Lykke i mangfoldige Leed. Du brækker voldsomt en herlig og vigtig Green af Dine Frenders ældgamle Adelstamme og bringer den til at visne. Kan en blind, taabelig Kierlighed til et glat Ansigt og et Par livfulde Øjne bøde paa al den Ulempe Og ville Dine Børn og Børnebørn ikke raabe af og vee over Din Ubesindighed, naar de see sig haanede overalt, og ved Dig berøvede enhver medfød Rettighed og Frihed?""Deres Rettigheder, svarede Tyge, kan ingen berøve dem, naar de ei selv forspilde dem. Jeg kjender ingen offentlig Lov eller Reces, der gjør en dansk Adelsmands Børn, som ere avlede i lovligt Ægteskab, til ufrie. Jngen kan befale, at min Hustru skal være adelbaaren, slig en Tvang er noget, som kun Adelen har sat sig i Hovedet, at kunne paalægge sine Jevnlinge. - Tro ikke, sagde Fru Inger, at jeg jo nok veed, at vore adelige Forfædre have været uadelige førend de bleve adelige; at ædle Mennesker lige saa vel findes i Bondens Hytte, som i Ridderens Borg. Men hvad engang ved saa megen Kamp og Møje af ældre Slægter er bragt i Leed, bør de yngre ikke voldsomt søge at forrykke igjen. Alting i Naturen har sine Trappetrin. Det gaaer trinviis frem fra Myggen til Løven. Hvorfor skal det samme ikke være Tilfældet i Menneskenes Vilkaar, Maa der ikke være Trin fra Bonden op til Tronen, Og ere vi Adelige ikke den store Skillevæg mellem Drotten og menig Mand, Vil Du være den første, der med forvoven Haand river en Pille bort fra denne Væg? Vil Du forstyrre de Forhold, som have Aarhundreders Hævd for sig, Og naar Du har forstyrret dem, kan Du eller Dine Efterkommere nogensinde opreise dem igjen, Du har en god Forstand, og er ualmindelig boglærd. Dine Jevnlinge agte Dine Kundskaber og Din Kløgt meget høit. Hvor let kan Du i Din ubetænksomme Id et finde Efterlignere, især i vore Dage, da Bolskab med ufrie Qvinder er saa almindeligt blandt Adelen, VilDu være Ophavsmand til saa meget og uberegneligt Ondt," Det veed Gud at jeg ikke vil, raabte Tyge. Men det har vel heller ingen Nød. De fleste af mine Jevnlinge ere for letfærdige tilat elske saa oprigtigen som jeg, og blandt deres Bolersker findes ikke een, der fortjener at løse min Christines Skoremme. Hun eier en Adels qvindes Dyder, uden en eneste af hendes vanlige Lyder. Hendes glatte Ansigt og hendes smukke Øine ere de mindste af hendes Fortrin. Hun har et Hjerte, som er min varme Kjerlighed fuldelig værd. J hende seer jeg en Qvinde, der er dyrebarere end Ophirs fine Guld. Hvo egnede sig vel bedre end hun, til at bestyre mit Huus. Jeg kan faae en Adelsfrue, der vil føre et stort Liv og sørge for sine og mine Fornøielser; men kan jeg, som en Philosophus, som Himlens utrættelige Betragter, i mine stille Sysler være tjent med en saadan Huusfrue, Mine Indretninger og astronomiske Redskaber koste usigelig meget; hvor skal jeg tage Pengene fra, naar jeg ei har en Hustru der, ved viis Besparelse, veed at holde tilraade med Alt, Og det, som er endnu kostbarere end Penge, Tiden, hvor skal den komme fra, naar jeg skal følge vor Adels Sæd, og uophørligen forlyste mig med Skaaler, Dobbel og Jagt? Hvad skal der blive af mine Studia, som jeg sætter mit Livs højeste Lykke i, af det Rygte, jeg engang venter at forhverve mig i den lærde Verden, naar jeg veed at kaste mig i en adelig Slægts Skjød, maa gjøre mig til en Træl af alle mine Jevnlinges Daarligheder, Kan J med Skjæl forlange det af mig, Faster, J, som selv satte mig til Bogen, da dog min salig Fader havde saa meget derimod, J, som allerede i min Barndom vilde, at jeg skulde lægge Vind paa himmelske Kundskaber og ei, som de fleste af min Stand, søge Udmærkelse i Ledingsfærd paa den blodige Mark,""Det vilde jeg, det vilde Din Fosterfader, udbrød Fru Inger. Men ei randt det ham eller mig den Gang i Tankerne, at den flittige Dreng, som adlød os i Alt, i Tiden og som Mand, vilde lønne vor Omhu med vor hele Slægts Beskæmmelse. O, Tyge, havde vi kunnet forudsee dette, saa skulde vi vist ikke have givet os saa megen Møje, for at drage Dig bort fra Din Faders Huus, endog imod hans Villie? J hans Værge var Du bleven opdragen til Kriger, og Du havde da lært at kjende, hvad det kostede Dine Forfædre at blive Kongens Mænd og forlehnes med Rettigheder, der bleve arvelige i deres Slægt. Du havde da maaskee bedre forstaaet at hævde disse Rettigheder og med dem Din Stands og Din Æts Hæder. Nu Du er bleven boglærd og kan skrive latinske Vers - nu Du er bleven saa forfaren i Stjernernes Løb, nu har Du med al Din himmelske Visdom glemt den jevne jordiske Klogskab, uden hvilken en Adelsmand kun bliver til Spot og Spee for Verden. Din Hovmester Anders Sørensen var høilig imod, at Du skulde studere de astronomiske Videnskaber. Han vilde gjøre Dig til en lovkyndig Mand, der med Tiden kunde komme ind i høje Embeder og befries ved sit Studium fra de Drømmerier, Du altid har havt Tilbøielighed til. Værst er det for Dig selv, at Du ikke fulgte hans Advarsel. Du havde maaskee ved at lyde det, nu siddet i Danmarks Rigsraad istedetfor at vorde en Ufries Ægtefælle og en Vorneds Svigersøn. - Mennesket, kjere Faster, kommer sjeldent til nogenlunde Fuldkommenhed i andet end det han selv vil være, næsten aldrig bliver han tilfulde det, han skal være. Hvert Kald er hæderværdigt, naar det røgtes med Nidkierhed og Duelighed. Jeg agter den lovkyndige Mand; han er nødvendig til Ordens Haandhævelse i Riget, thi med Lov skal man Land bygge. Men ogsaa Himlens og Stiernernes Kundskab har Krav paa Dyrkere, og til den stod fra min tidligste Ungdom min Hu. Jeg skylder Eder Tak, kjereste Faster, at J lod mig følge min Attraa. Med hvilken Glæde erindrer jeg mig ikke den Tid, jeg med min Hovmester opholdt mig i Leipziig. Jeg var kun fjorten Aar gammel, men mine astronomiske Studeringer kom mig til at glemme alle Ungdommens sædvanlige Fornøielser. Jo mere min Hovmester vilde tvinge mig til at lægge Vind paa Lovkyndigheden, desto mere Afsky fattede jeg for den, og desto større Lyst til Himlens Betragtning. De Penge, som min ædle Farbroder sendte mig til Sindsfornøielse, anvendte jeg lønligen til Bøger, der handlede om min Skjødevidenskab. Midt om Natten, naar min Hovmester sov, listede jeg mig op af Sengen, og betragtede den stiernefulde Himmel med min lille Globus i Haanden. O. J lykkelige Dage, hvi svandt J saa hurtigen, Allene Tanken om eder henrykker mig. Endnu eengang Tak, ædle Frue, for den Eftergivenhed, I da viste mig. Men hvi vil J nu mere end den Gang paalægge min Tilbøielighed en pinlig Tvang? - "Da gjaldt det kun om et Videnskabsfag, svarede Fru Inger, der ei fandtes sømmeligt for en ung Adelsmand, mindst paa en Tid, hvor Landet trængte til djærve Krigere og kløgtige Statsmænd. Din Fader, ønskede engang at see i Dig en Daniel Rantzau, Din Farbroder en Arild Hvidtfeld. Nu gielder det om noget ganske andet. Du vil fornedre Dig selv og Din Slægt ved et vanærende Giftermaal. Jeg overlader Dig Valget mellem Ære og Skjændsel. Du kan følge, om Du vil, Din afsindige Tilbøielighed. Men husk Tyge, Din Farbroders Testamentbrev kræver mit Samtykke, og vent ei, at Du skal dele Tostrups Herligheder med en ufri Qvinde.. J min Magt staaer det at omstøde og tilintetgjøre Testamentet. Ved alle Hellige! Det skal ogsaa skee, naar Du ei forandrer Dine Tanker og giver Slip paa den Qvinde, der er Din Byrd saa uværdig!" - Aldrig Fru Inger, raabte Tyge, om jeg ogsaa skulde ombytte Tostrups og Knudstrups Herligheder med Betlerens Stav og Hyrens Træhytte, Min Videnskab gielder overalt, med min Himmelkugle i Haanden kan jeg komme hele Verden igjennem. Hvad mine Jevnlinge foragte i Danmark, det finder mægtige Yndere og kronede Beskyttere i andre Lande. Sønderriv, tilintetgjør min Farbroders Gavebrev, stød mig ud af Eders høibyrdige Slægts Skjød; lad ikke den ældste af Otto Brahes til fattige Børn, men den rige, ugifte Peder Oxe og hans i Overflødighed levende Frender arvede mig tiltænkte Eiendeele. Ogsaa dette Offer er jeg villig til at bringe Dig, huldeste, venneste Christine, Din Kierlighed og Din Ømhed skulle fuldeligen erstatte mig, Tabet." – Velan, saa fuldbyrd, udbrød Fru Inger, Dit skjændselsfulde Forsæt. Ægt Din Frille og vanær Din Slægt, den første og ældste i Danmarks Rige baade paa Fædrene og Mødreneside. Jeg har gjort mit. Min Samvittighed er rolig." Med disse Ord gik hun hurtigen ud af Salen.