Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-11-25
Den Vest-Siællandske Avis eller: Ugeblad. Slagelse. den for landske Historie. uden og indenfor tigste Nyeheder. Dagens vig Redigeret af Pastor, Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. 20de Aar. Tirsdagen den 25de November 1834. No. 94. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. Ludvig den 17de (Historien omtaler nogle fyrstelige Personer, som have erholdt en Mærkværdighed ved den besynderlige Omstændighed, at Andre have, efter deres Død udgivet sig for at være dem, og derved søgt at spille en politisk Rolle. Dette er mødt, naar saadanne Personer ere komne af Dage paa en usædvanlig og tvivlsom Maade. Det var i forrige Tider Tilfældet med en Russiske Prins Dimitry i Enden af det 16de Aarhundrede; i hvis Navn tre Bedragere opstode; ligeledes med den dræbte, Russiske Keiser Peter d. 3die, hvilken siden den berygtede Pugatschef udgav sig for at være, og stiftede derved det frygteligste Oprør Det samme mødte med Kong Sebastian af Portugal, som efter Sigende omkom i Aaret 1578 i et Slag mod Maurerne i Afrika. Fire Personer efter hinanden udgave sig for at være ham, og det er ikke afgjort, om ikke den fierde virkelig ogsaa var, og om ikke Kongen af Spanien, som havde imidlertid bemægtiget sig Portugal, lod ham rydde ud af Verden. Den Hemmelighedsfuldhed, som omsvæver hans Død, har antændt et phantastisk Sværmerie om hans Tilbagekomst blandt Portugiserne, som endnu ikke skal være uddød. Endelig er dette Tilfældet, med den guillottinerede franske Konge, Ludvig den 16des Søn, som fik Navnet af Ludvig den 17de og døde som Barn. Flere Personer ere traadte frem og have udgivet sig for at være ham, og have forført mange. Vi have nylig børt, at en Person ved Navn Hebert, og som havde antaget Navnet Baron Richemont, er bleven dømt ved Retten i Paris for dette Bedragerie, og at medens Sagen blev ført, meldte sig en anden Person, som paa stod at være den rette Ludvig den 17de. Det er besynderligt at nogen kan finde paa en saadan Opdigtelse og kan blive troet, da man har meget sikkre Efterretninger om den unge Prinses sørgelige Skjebne. J Aaret 1816 udgav Hr. Antoine i Paris et lidet Skrift under Titel, Vie du jenne Louis XVII. Skriftet fortiener saamegen større Tillid, som Forfatteren er en oprigtig Tilhænger af det Bourbonske Huus. Denne Levnetsbeskrivelse er meget rørende. Vi ville meddele et Udtog). Konge Ludvig den 16de af Frankrige og Dronning Marie Antoinette af Østerrige havde været formælede i 7 Aar, uden at deres Ægteskab var frugtbart, men den 19de December 1778 blev Dronningen forløst med en Prinsesse, som blev kaldet Marie Therese Charlotte, fik Tilnavn af Madame Royale, og som er den nuværende Hertuginde af Angouleme. Tre Aar efter, den 22de October 1781, fødte hun en Søn, som blev Dauphin eller Kronprins, men som døde i sit syvende Aar af en tærende Sygdom. Den 27de Marts 1785 kom hendes anden Søn til Verden, som fik Navnet Ludvig Carl og blev kaldet Hertug af Normandiet; da Broderen døde, blev han Dauphin og efter Broderens Død kaldet Ludvig den 17de af sine Tilhænger. Naar man kiender disse Omstændigheder, saa fatter man hvorledes de to nyeste Bedragere, som have udgivet sig for at være Ludvig den 17de have villet være saa maadeholdne at lade sig nøie med Prinsens første Titel af en Hertug af Normandiet. Allerede i sit 4de Aar udviiste Carl Ludvig meget gode Anlæg, megen Godmodighed og en god Forstand. Det var en smuk Dreng, med delige Øine, interessante Ansigtstræk, langt brunt Haar, tillige var hans Legeme meget vel proportioneret. Han havde noget Jndsmigrende i sit Væsen, og udviiste ikke allene den største Kiærlighed mod sine Forældre; men besad ogsaa en Lyst og en Evne til at sige enhver, som kom ham nær, noget Behageligt og Forbindtligt. Hans Opdragelse blev ikke forsømt, for at styrke hans Legeme, gav man ham en liden Have i Tuillerierne, som han dyrkede med Flid, og hvoraf han hver Morgen bragte Blomster til sin Moder. Da Revolutionen udbrød beholdt han en lang Tid sin lille Have; men en Afdeling af Nationalgarden havde Tilsynet med ham, og fandt ofte Leilighed til at beundre hans Aandsnærværelse. Den lovgivende Forsamling tiltog sig den Ret at vælge den Person, som skulde forestaae Prinsens Opdragelse. Kongen ønskede at faae dertil en Hr. von Fleurien. Det er mærkværdigt, at man engang foreslog den bekiendte Robespierre dertil for at vinde hans Biestand imod Revolutionspartiet; at Kongen lod underhandle med ham derom ved Prinsesse Lamballe; at han var villig til at forlige sig med Kongehuset og at overtage denne Post; men at Planen gik tilbage, da Dronningen, som følle en Afskye for ham. forkastede den. Robespierre blev nu i høi Grad, forbittret, og satte sig paa nye i Spidsen for de Revolutionaire. Nogle Dage derefter udbrød den skrækkelige Opstand af 10de August, og Ludvig den 16de ophørte at regiere. Den unge Prins var dengang 7 1/2 Aar. Pøbelen satte den røde Hue paa hans Hoved, ligesom paa Kongens og Dronningens Under den Kongelige Families Fangenskab beskiæftigede Kongen sig med sin Søns Opdragelse, og anvendte derpaa den største Flid. Han lærte ham Latin, Historie og Geographie, og lod ham lære de skiønneste Steder af Corneille og Racine udenad. Prinsen udviiste de bedste Fatte evner; en Deputation af Communeraadet var altid overværende ved Underviisningen. Da Kongen engang ikke rettede et Ord, som Prinsen udtalte urigtigt, saa var Een af dem saa ubeskeden at sige: De giorde bedre i at lære Barnet den rigtige Udtale; thi i disse Tider vil han vel ofte blive nødt til at tale offentlig. De har Ret, svarede Kongen med Sagtmodighed; men han er endnu ung og Tiden og Vanen vil bringe ham til at tale Sproget mere færdigt. - Under hele Fangenskabet udviste Prinsen me ger, Klogskab; han talte f. Ex. aldrig om Tuillerierne, Versailles og andre Gienstande, som kunde opvække veemodige Erindringer hos hans Forældre. Et Medlem af Communeraadet, en Murer ved Navn Mercerault, en grov Karl, kom en Dag ind i Temple, hvor den Kongelige Familie sad fangen, med sit Skiødskind for, med Hatten paa Hovedet, og sagde Du til Kongen og Prinsen. Veed Du vel, sagde han til denne, at Frie beden giør os alle frie og ligge. Lige, svarede Dauphin, det kan vel være her paa dette Sted; men De vil ikke kunne overbevise mig om, at vi alle ere frie. Den Morgen da Kongen skulde stilles for Nationalconventet, føiede han sin Søn i at spille Siam med ham; Prinsen tabte alle Partier, og to Gange blev han beet paa Tallet 16. Jeg taber altid, sagde han, naar jeg kommer til dette Tal; 16 synes at være et ulykkeligt Tal. min Søn, svarede Kongen, det er ikke første Gang at jeg har erfaret dette. – Den rædsomme Dag, da Kongen skulde henrettes, vreed Prinsen sine Hænder, og styrtede sig hen mod Døren af Fængslet. Lad mig komme ud, raabte han med en jammerfuld Tone, og kastede sig ned for Vagtens Fødder. Man spurgte ham hvorhan vilde hen? Jeg vil tale til Folket, at det ikke skiller Kongen ved Livet. Ak, for Guds Skyld, lad mig gaae. Følelsesløs stødte man ham tilbage; men det ulykkelige Barn havde endnu ikke uddrukket Smertens Kalk, det havde først nippet til den.