Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1784-06-04
Dette Slags Præservativmiddel er ikke allerne uskadeligt, men endog at raade til i alle Omstændigheder; kun at det ikke er let at have og ei overalt Virksomt, Sygdom ulykkelige Hændelser og Landeplager giøre alle Foranstaltninger til intet. Den ommeldte vil imidlertid ikke gandske være uden nytte; den vil ikkun være det hos nogle. J de fleeste Fald og hos de fleeste gjør den vist Tieneste. Fattigdom kan hverken blive saa Almindelig eller saa trykkende, som den uden samme pleier at blive ved Krig og dyrTiid. Naar Halvparten af et Folk i sin sædvanlige Beskaffenhed er allerede Fattigt og trængende, hvad vil da blive afdet, naar usædvanlig Nød og Elendighed indfinder sig, hos de fleeste vil Fliid og Sparsomhed være et vist PræservatioMiddel imod Fattigdom, og i det gandske maa man regne paa det meeste, naar man ikke kan fatte alt. Og hvor vil man finde en Regul uden Undtagelse, og et Forslag som i ingen Ting slaaer feil. Den største Vanskelighed er, at bringe Almuen, som her fornemmelig kommer i Betragtning til vedvarende Fliid og Sparsomhed. Sagen er ikke let, Den store Hob tænker med sine mange Hoveder i Almindelighed intet, ofte lidet og mestendeels slet. Med Grunde og Forestillinger udretter man ikke meget hos dem. De høre paa dem, ryster smilende med Hovedet, og giøre hvad de ville. Deres practiske Lærre=Bygning, om man de og ellers kan tilskrive dem nogen, er en Blanding af Fordomme og Sædvaner. Vante at leve fra den ene Dag til den anden, seer de ikkun paa det Nærværende, uden at tænke meeget paa det tilkommende. De udøve ingen af Religionens Forskrifter meere efter Bogstaven, end den ikke at sørge for den anden Morgen. Een ilde forstaaet Tillid til Forsynet, som vil ernære os alle, forleder dem til at leve ubekymrede, her i Verden og derpaa forlade de til Dorskhed og Dovenskab, hvortil deres egen Tilbøyelighed allerede havde tragt dem alt for sterkt. Saaledes gjorde Faderen og Olde=Faderen og slog sig igiennem. Hvorfor skulde Sønnen, og Sønne-Sønnen være klogere og flittigere, Himmelens Forsyn, som har ær næret dem, vil ogsaa ærnære ham. At samle sig meeget kan han dog ikke vente, og Fattigdom er ingen Skam Denne gode og i sig selv rigtige Sententz bliver her meeget urigtig anvendt. Og dog er den i denne Anvendelse et Axioma, som man daglig finder i den gemene Mands Mund. Kommer, endelig en ufornuftig Homiletiker dertil som skiænder paa Rigdom og ophøyer Fattigdoms Fortieneste, i det han paa godt franciskansk eller cynisk moraliserer over visse Sprog efter sit mørke Hoved, saa er alting ude. Pøbelen roser sig af sin Fattigdom og bliver stolt af en Fortieneste, som er ham saa let at bekomme. Sandhedernes rigtige Bestemmelse efter deres Afvigelser ved særdeles Forhold og Jndskrenkelser, er en Sag, som man ikke finder paa enhver Prædikkestoel, og ugrundede Tanker, i hvor rørende og opbyggelige de endog kan synes for mange, udrette i Stedet for den forvendtede Forbedring, kun skade ved de falske Begreber, som de indprenter. Rigdommens foragt kan i de høyere Classer være Helte Dyd; men i de nedrige er den næstendeels en latterlig Grimase. Fristelse ved Rigdom er hos den gemeene Hob i vore Dage just ikke stor, og altsaa lidet at frygte, for; men vel den fra Armods Side. Naar han skrider Mandig imod denne, saa er han en Helt i sin Sphære.