Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-06-24
Jndenlandske Efterretninger. Prof. Knapp har i det 62de Stykke af hans nenere Geschichte der evangelischen Missions-Anstalten a. 1806 leveret en udførlig Efterretning om Missionsanstalternes nuværende Tilstand i Østindien, især i Trankebar. Man kan umuelig gjøre sig noget rigtigt Begreb om de Vanskeligheder, Missionairerne have havt at kjæmpe med, uden at gaae tilbage til Missionsanstalternes første Stiftelse. Det var i Aaret 1704, da Kong Frederik den Fjerde, der allerede som Kronprinds havde besluttet, at lade Hedninger omvende, lod sin Hospræst F. J. Lut tens, der var kaldt herind fra Berlin, vælge et Par unge Tydskere, Bartholomans Ziegenhalg og Henrich Plutschau, og derpaa sendte dem som Missionairer til Trankebar. De reiste d. 8 Octob. fra Kjøbenhavn til Jndien, og ankom d. 9 Julii 1706 til Trankebar. Men her bleve de, mod al Formodning, ikke vel optagne. Forgjeves foreviste de den af Kongen selv underskrevne Befaling; man vilde ikke engang optage dem i Byen; de maatte forblive under aaben Himmel udenfor Porten, og udholde Solens og Landevindennes brændende Hede, indtil om Aftenen, og da man endelig lod dem komme ind, haanede man dem og lod dem længe staae allene paa Torvet. Denne ugunstige Modtagelse svarede til den øvrige Behandlingsmaade, de mødte i Begyndelsen af deres Ophold der paa Stedet, ja selv de Kongelige Embedsmænd i Trankebar lagde dem ved hvert Skridt Hindringer i Veien, og Commandanten behandlede dem med uhørt Strenghed. De Folk, som de skulde omvende, talde et særdeles vanskeligt Sprog, som var dem aldeles ubekjendt, og som ingen Europæer kunde undervise dem i T manglede Sproglærer, Ordbøger og alle øvrige Hjelpekilder. Endog det Portugisiske og Danske Sprog forstode de ikke. Jndianerne, som fra Barndommen af vare blevne underviste i deres Fædrene Tro, og hvoraf der boede over 30,000 paa Compagniets Grund, bare et almindeligt Had til Christendommen, som dagligen forøgedes ved de der boende Europæeres uretfædige og usædelige Opførsel. Derimod gjorde der, som disse, i det Masebariske Sprog endnu ukyndige Mænd, ved deres Vandel, uden Ord, prækede for Malabarerne, et saa meget fordeelagtigere Jndtryk paa dem. De troede almindeligen, at disse maatte være ganske andre Folk end de Christne, de hidtil havde lært at kjende. Missionairerne lagde sig nu efter det Portugisiske, og gjorde saa hastige Fremskridt, at de ved Enden af samme Aar allerede kunde catechisere paa Portugisisk. For at lære Begyndelsesgrundene til det Malebariske, besøgte de dagligen en Jndiansk Skole, satte sig i Kredsen af Skolebørnene, og lærte som disse, at tegne Bogstaver i Sand. Men her mødte de atter store Vanskeligheder, da der i disse Skoler kun blev talet Malabarisk, og Skolelærer de selv ikke forstode noget andet Sprog. Ogsaa denne Hindring overvandt de snart. Tiegenbalg forskaffede sig især i en meget kort Tid en saadan Færdighed i det Malabariske, at han haade kunde skrive og tale det, og endog overgik heri mangen en lærd Brahamaner. Allerede 1707 havde begge bragt det saavidt, at de kunde catechisere i dette Sprog. Ved Aarets Udgang havde de allerede en Menighed af 35 Personer; 1708 var de Omvendtes Tal allerede steget til flere end 100, og den Tydske, Malabariske og Portugisiske Skole de havde stiftet, i fuld Gang. Men de levede ogsaa ganske for deres Kald, gave Slip paa alle Livets Beqvemmeligheder, og bestrede Skoleudgivterne A. med deres ringe Løn, 200 Rdlr. - J Aaret 1708 truedes Missionen med en fuldkommen Undergang. Nogle unge Europæere, som de havde taget i Tjeneste, og hvis Hielp man ansaae for uundværlig, bleve utro imod dem, og forlode dem; Øvrigheden forbød dem at fortsætte den begyndte Malabariske Bibeloversættelse, Ziegenhalg, uden hvis Hielp det syntes umueligt at fortsætte Missionen, blev uforskyldt kastet i Fængsel, hvor han maatte forblive i 4 Maaneder, og de første 1000 Rdlr., man fra Kjøbenhavn havde sendt dem til Missionens Vedligeholdelse, forlistes paa Søen. Men 1709 blev deres Mangel, der var stegen til det Yderste, dog afhjulpen ved Understøttelser, fra Dannemark og Tydskland; Missionen var saaledes for der første betrygget mod Opløsning, men den havde dog endnu mange Vanskeligheder og haarde Stød at overvinde, førend den blev til den Planteskole, hvorfra de Engelske Missioner fremstode, og de Engelske Missionspladse, fik velunderviste Catecheter og Skolelærere. - J Aaret 1804, i hvis Slutning denne Efterretning er bleven optegnet, har Christendommen paa ny viist sin Virksomhed hos levende og døende Christne, hos Nydøbte og hos Hedninger. Tyve Personer af begge Kjøn ere blevne omvendte i Aaret 1804. Skolerne besøges stedse flittigere, og i Trankebar beløber Skolebørnenes Tal sig til 162, de i de omliggende Landsbyer og Sogne uberegnede. Bibelen og andre i det Tamuliske Sprog oversatte Bøger finde bestandig flere og flere Læsere; Hedningernes Guder tabe deres Anseelse, og vilde endmere tabe den, hvis mangen en Europæer ikke sendte Foværinger til deres Feste, og endog lod sig mærke med, at den christelige Religion er ham ligegyldig, eller i Landsbeherskernes Øine synes skadeligere end den hedenske. Jmidlertid have Missionairerne dog i det Hele vundet i Anseelse; de Fornærmelser, man ellers tilføiede dem, have ophørt: det Kongel Danske Gouvernement i Trankebar tager sig med stor Omsorg af dem, og Missionscollegiet i Kjøbenhavn har i Aaret 1804 adskillige Gange sendt dem Foræringer i Penge og andre Fornødenheder. Ogsaa andre Europæere, der ikke høre til de Danske Colonier, især Engellænderne, lære bestandig mere at agte Mænd, hvis Hovedformaal er at fremme Almeenvel. Der spørges kun lidet om, fra hvilket Land eller fra hvilken Nation en saadan Mand kommer, men der sees meest paa, om han er duelig og føielig, om han fornemmelig tager sig af Enker og Faderløse, af Fattige og Ungdommen, og er istand til at tjene i de mangfoldige Forhold, hvor man behøver duelige Folk. Og naar dette er Tilfældet, saa kan han uforstyrret følge sit Kald, lære og præk naar og saa meget han vil. Mangen en Gentleman og Lady, især paa Pladse, hvor der ikke er ansat nogen egen Præst, hører gjerne en christelig Prædicant, og betjener sig gjerne af en Missionairs Raad. Men alt dette uagtet lyder Efterretningen om denne Missionsanstalters udvortes Velstand ikke behagelig. Antallet af brugbare Europæiske Medarbeidere blive ringere, og Understøttelserne fra Europa komme seent, endskjønt der endnu bestandig indløbe Gaver, især fra Tydskland. Cassen er ikke mere tilstrækkelig til at forsørge Kirkerne, Skolerne og de Fattige paa en tilbørlig Maade. De i Trankebar udestaaende Smaacapitaler lade sig vanskeligere inddrive nu end før. Husene og Jordeiendommene, som hidtil vare den eneste Sikkerhed, ere ikke værdt Halvdelen af hvad de tilforn gjeldte; Jndbyggerne og Jorddyrkerne blive bestandigen fattigere; de laane sig frem saalænge de kunne, og da deres Omstændigheder sjelden forbedre sig i den Grad, at de kunne betale deres Gield, saa sælges der Huse, Gaarde og Hauger i Mængde ved Auction. Siden den Tid, det Asiatiske Compagnie har opgivet sin Han del paa Trankebar, have Vævere, Farvere og andre Haandværksfolk intet at fortjene her, og gaae derfor til de nærliggende Engelske Landeiendomme, hvor de finde Arbeide i Overflødighed. Det bedrøbeligste er, at Floden Kaver ikke mere som tilforn tilfører Landet Vand. De mange nye Canaler i de indre Engelske Districter formindske Vandets Mængde og formedelst den bestandige, stærke Landvind fra April til September, bliver saavel Floden som Landet bestandig høiere af Søen til. Jndbyggerne i Trankebar kunne altsaa ikke faae deres Jorder vandede, uden ved Regnen, men da denne hverken retter sig efter Saanings eller Plantningstiden, og ikke vander Markene saa meget som fordum Kaverisioden, saa er Landmanden allerede saa ofte blevet skuffer i sit Haab, at han endelig maa tabe Moder til, paa ny at anvende saa megen Møie og Bekostning; thi snart arbeider han ganske forgjeves, snart faaer han neppe sin Udsæd igjen. Naar dette nu er skeet adskillige Aar efter hverandre, saa kan man let indsee, hvor meget den nødvendigste og bedste Menneskeclasse maa forarmes i saadanne Egne. Men netop hos denne fattige og saa fortrykte Menneskeclasse er ogsaa Evangeliet den eneste og varigste Trøst i dens sørgelige Forfatning. - Kan man iøvrigt end ikke paastaae, at de Nydøbte just strax ved at antage Christendommen blive bedre Mennesker, ja maa man end tilstaae, at mange, som ere blevne Christne, kun ombytte den gamle Overtro med en ny, og at der hersker iblandt disse den høieste Grad af lav Egennytte, saa kan man tillige heller ikke negte, at Missionairerne have udbredt her christeligt Sindelav, skienket mange Lidende Trøst, og Husvalelse, indført en bedre Ungdomsundervisning, og mangen nyttig Opfindelse, som f. Ex. Kokopperne, som nu ere meget almindelige her.