Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-10-08
Ogsaa i Henseende til Videnskabelighed synes det vigtigt ikke allene ei at fortrænge dette Sprog, men tvertimod at bestræbe sig for at udvide dets Grændser; thi jo snevrere den Kreds er, inden hvilken det tales og forstaaes, desto mindre vil denne kunne trives. Nu, da Norge er revet bort fra Danmark, er det uvist, om dets Samqvem, i Henseende til Videnskabelighed, vil blive det samme som forhen. Desto mere burde der, om det blot var i denne Henseende, arbeides paa med Jver at udvide Grændserne for det danske Sprog paa en Kant, hvor det synes let at kunne lade sig gjøre. Ved Forordningen af 24de August 1814 er der vel gjort et Skridt fremad til Maalet, i det der befales: at der i de lærde Skoler i Hertugdømmene skal gives Underviisning i det danske Sprog, dog er Øvelsen i at tale dette Sprog overladt til privat Underviisning. Om man vil underkaste sig denne Undervisning er tvivlsomt, thi Erfaring lærer, at hvad man ikke nødvendig skal, saa letteligen efterlades. Om Borgerskolerne er derimod anordnet, at det danske Sprog blot skal læres, men det tydske derimod læres efter Regler, altsaa skal dette ogsaa her være Hovedsproget, end- ogsaa Haderslev, hvor alt er dansk Kuns i de danske Skoler paa Landet i Hertugdømmet Slesvig maae der tales dansk *). Saalænge altsaa det Herom see mere i Beskrivelsen over Tørning-Lehn af K. Aagard. Kjøbenhavn 1815. P. 46. Om tydske Sprog vedbliver at være Hovedsproget, saa længe det skal prædikes for danske Folk, og dansk Ungdom undervises i dette Sprog; saa længe det skal høres i ethvert Bud, som Undersaatterne modtage af Øvrigheden, og saalænge det skal lyde i alle offentlige Dokumenter og alle de Domme, som udstedes, vil det stedse fortrænge det danske. Hvad politisk Hensigt skulde der vel være, som skulde kunne gjøre det betænkeligt at sammenknytte tvende Folk, der saa umiddelbar støde til hinanden, som Danmark og Hertugdømmet Slesvig, med een Lov, for derved desto nøiere at forene dem til et Legeme: da forskjellige Love, forskjellig Rettergangsmaade, forskjellig Administration og forskjellig Sprog stedse vil lægge en Hindring i Veien for Nationaleenheden, Det hører ikke herhid at undersøge, til hvilken Side Vægtskaalen vil synke, naar Begges Love holdes mod hinanden. Men skulde den Paastand, være fand, Condorcet gjør *), at jo uvissere Lovgivningen er, destommere primler det af Retskyndige, saa skulde det synes, at man blot behøvede at sammenholde et Par Steder af de tilgrændsende i nørre og søndre Jylland, for at erfare til hvilken Side, Udslaget vil skee. Eller skulde det maaskee være den Indretning, som omtrent i en Snees Aar har viist sin velgjørende Virkning i Danmark, Forligelses=Commissionerne, der gjør de danske Stæder saa tomme paa Retskyndige eller Advocater, som gaae Folket til Haande ved deres Processer, fremfor i Hertugdømmet, saa er det et sikkert Beviis for dets Almeengavnlighed. Saa meget er aabenbar Sandhed, at ved ForligelsesCommissionen i Danmark afgjøres enten Sagen uden nogen synderlig Bekostning, eller den henvises strax til Rettergang, saa Parterne strax faae at vide paa hvad Fod de komme til at staae med hinanden. Men ingenlunde er dette Tilfældet i Herdet danske Sprogs Skjebne og Grændser i Hertugdømmen; hvor det er viist, at dette Sprog er fortrængt omtrent i Trediedeelen af Hertugdømmet fra sin Ret, og hvor der mod denne Fortrængelse er nedlagt billig Anke. *) Condorcet om den urenneskelige Aands Fremskridt, danske Oversættelse, Pag. 118. tugdømmet. Her skulle Parterne lade skrive forsig ved Advocater, som almindeligen flere Gange maae gjentages, som ofte foraarsage ikke ringe Bekostninger og medtage saare lang Tid, forinden det endelige Resultat kan opnaaes, om Sagen forliges eller henvises til Rettergang. Ønskeligt var det, om de forskjellige Love og forskjellig Rettergangs Maade, som nu have Sted imellem Hertugdom met og Nørrejylland, kunde ophæves, da denne Forskjellighed lægge hindringer i Veien for den fælleds Handel og foraarsager, at den ene Egns Beboere stedse frygte for at indlade sig med den andens, da de forskjellige og ubekiendte Retsformer afskrække og bortfjerne den Ene fra den Anden. Neppe vil nogen, hvis Forstand ikke er blændet af Fordomme, eller hvis Øine ikke ere omtaagede af privat Jnteresse, kalde det Voldsomhed eller Despotismus, naar en Regjering stræber fremad til Maalet, at frembringe Lighed og National eenhed ved lige Love, lige Rettigheder og fælleds Sprog, saalænge den aldrig glemmer, at det hele Statslegemes Vel bør være enhver Administrations høieste Formaal. Snarere vilde man maaskee indvende med Roussean: Folkene, ligesom enkelte Mennesker, ere ei lærvillige, uden i deres Ungdom; de blive uforbederlige, naar de komme til Aarene. Ere Vaner eengang antagne, og have Fordomme, rodfæstet sig, bliver det et farligt og forgiæves Foretagende at ville omdanne dem. Men handler Lægen saaledes med det menneskelige Legeme, Bør han ikke være yderst forsigtig i at opgive nogen Patient, og har Erfaring ikke ofte lært, at selv den Overgivne kan vinde sin Sundhed igjen, Hvo tør paastaae, at samme Forpligtelse ikke ogsaa skulde hvile paa Statsbestyreren, Hans Pligt er det at opdage i det hele Legeme de Bræk, som formindske Massen af Nationaleenhed og National vel, men det er ikke blot hans Pligt at opdage dem, han skal, han bør anvende ethvert Middel for at lægge dem. Et Baand var der dog, der indtil Aaret 1788, havde sammenknyttet Hertugdømmene med Danmark, nemlig fælleds Mynt, men i dette Aar blev ogsaa dette Baand overskaaret, da Hertugdømmene fik en egen Mynt, forskjellig fra Danmark, nemlig Species Mynten. En Jndretning, der sikkert ikke virkede til at befæste Nationaleenheden, men snarere aldeles tilintetgjorde den. Ved den nye Mynt lagdes et Baand paa Handelen; thi ved den vaklende Cours gjordes Handelen stedse usikker imellem Nørre og Sønderjylland. At man følte dette, herpaa tjener til Beviis, at man i de Kjøbstæder i Hertugdommet Slesvig, som ligge nærmest ved Jylland, vedblev at bruge, saavel i Handel og Vandel, om i den daglige Circulation, den gamle danske Mynt, hvilket ogsaa var Tilfældet ved disse Steders Omegn; den nye søgtes og indvexledes blot, naar der skulde udredes Oppe børster til de Kongel. Kasser. Skjøndt denne Indretning blev til føleligt Tab for hele Omegnens Beboere, hvorved mange tabte deres hele Formue, da de siden efter i de Aar, da denne Mynt stod allerslettest, maatte lade sig deres Forskrivninger paa S. H. C., skjøndt disse vare forfattede i behørig Retsform, udbetale i danske B. Sedler Daler for Daler, naar Debitor vilde beedige, at han havde modtaget denne Mynt, uagtet man paa den Tid, da Laanet skeedte, derom vare blevne enige, og uagtet Debitor havde faaet fuld Værdie; thi da denne sædvanlig havde gammel Gield at betale, var han tjent med at modtage denne Mynt, da enhver Omvexling var forbunden med Tab. (Fortsættes.)