Viborger Samler, 1842-11-14
Frankerig. Journal des Debats har i en længere Artikel søgt at forsvare det i flere Lande stærkt om sig gribende Tilsidesættelses-System, for hvilket General Pajol er bleven et Offer men med hvilket slet Resultat sees vel bedst af nedenstaaende Hovedtræk af Krigeren Pajols Liv. Claude Pierre, Greve af Pajol, født i Besancon d. 3die Febr. 1775, traadte meget ung i Militairtjeneste, deeltog i Revolutionskrigens Felttog, og var allerede 1805 stegen til en Brigadegenerals Værdighed. Ogsaa i Felttogene 1806 og 1807 tog han en ærefuld Andeel; hans Mod og Aandsnærværelse i det blodige Slag ved Emuhl skaffede ham Commandeurkorset af Æreslegionen. J Felttoget imod Rusland 1812 anførte han Avantgarden af Davoust's Corps, en Vaabenbaad, der satte ham i Besiddelse af Fyrst BagrationsHærs hele Artilleriepark, forskaffede ham en Divisionsgenerals Værdighed. Hæderlig Andeel havde han i den franske Hærs Seire, paa det sørgelige Tilbagetog blev han haardt saaret, og kunde først i det næste Aar fremtræde paa Valpladsene ved Lützen, Bantzen og Dresden. Ved Leipzig, hvor han anførte det 5te Corps, kastede en Haubitz, der traf Bringen paa hans Hest, ham 25 Fod høit op i Luften. "Naar Pajol denne Gang kommer fra det med Livet, saa deer han aldrig," sagde Napoleon. Pajol kom vel derfra, og allerede stod han - med den høire Arm i et Bind – 2 Maaneder derefter i Spidsen for Seine og Yonne-Observationshæren. En glimrende Kamp imod langt overlegne Fiender skaffede ham Æreslegionens Stor fors, og Napoleon hædrede Helten med disse mærkelige Ord: "Havde alle Generaler tjent mig saaledes som Dehar tjent mig, saa stod Fienden ikke un i Frankerig." Fæng slet ved nye Saar til Sygeleiet, erfarede den Tappre Keiserens Abdication; men neppe var Keiseren vendt tilbage til Frankerig, førend Pajol, i Spidsen for Loirehæren, sluttede sig til sin Keiser. J Spidsen for det første Cavalleriecorps brød han op imod Fienden og fratog Preusserne ved Fleurus 10 Kanoner, – de eneste Kanoner, den franske Hær tilkæmpede sig i dette Felttog. J Slaget ved Waterloo tog han ingen Andeel; med Hæren trak han sig bag Loire, og afskedigedes, efter Napoleons Dethronisation, i Aug. 1815. Julirevolutionen udrev ham af hans Uvirksomhed, til hvilken hans Konges Unaade nu atter fordømmer ham. - Pajol har hverken villet modtage en Adjutantpost hos Kongen eller den indbringende Post som Gouverneur for Louvre Slottet. Under saadanne Forhold kan man vel billige flere af de Udtryk, hvoraf han har betient sig i sit Brev til Marschal Soult. "De har, Hr. Marschal, ladet mig vide, at Commandoen over den 1ste Militairdivision skal fratages mig. Jeg var ikke beredt paa dette Slag; men det er mig en sand Tilfredsstillelse, naar jeg betænker, at Beslutningen og min Afsked er fattet paa en Tid som den nuværende, da Orden og Rolighed i 3 Aar have hersket i Paris. Følelsen af mit personlige Værd har aldrig tilladt mig at gjøre mine Fortjenester gieldende, og naar jeg et Øieblik henleder deres Opmærksomhed paa samme, da skeer det ei for at protestere imod en ufortjent Unaade. J 52 Aar Soldat, i mere end 30 Aar Generallieutenant har jeg været saa lykkelig i Keiserdømmets sidste trende Aar at tilkæmpe mig, i Spidsen for talrige Hærafdelinger glimrende Resultater, og man veed, at jeg stod blondt den øverste Række af de Generaler, som den store Feltherre havde bestemt Marschalstaven. Maaskee det er mig tilladt at formene, at det tilkommer Juliregjeringen at tildeele mig denne Belønning, og at opfylde en af Keiseren lydelig udtalt Hensigt. Langtfra at anerkjende hine Tjenester, synes De Herr Marschal tilbøielig til at berøve mig en Post, paa hvilken jeg i 12 Aar har oplevet saare vanskelige Dage. En saa anticiperet Pensionering har for mig intet Skrækkeligt; jeg er fortrolig med Ulykken.