Den Vest-Sjællandske Avis, 1824-02-02
(Fortsættelse). Det egentlige Overgangsland fra Persien til Tyrkiet er Armenien, hvoraf begge Riger eie hver sin Deel; dette Land, som udmærket sig ved sin biergfulde beskaffenhed, da de store Biergstrækninger Caucasus og Taurus her gribe ind i hinanden, og da det indeslutter det af Bibelen saa bekiendte Bierg Ararat, hvor Noachs Ark standsede; det er fra disse Bierge at det vestlige Asiens Hovedfloder Ephrat og Tigris udspringe; det er imellem dem at Armenierne, det i Orienten saa bekiendte Christelige Handelsfolk, have deres Boepæl, og det er endelig i disse Egne, at Perserne og Tyrkerne have ført en saa blodig Krig med hinanden. J Aaret 1821 udkom i Paris en Beskrivelse over en Reise igiennem dette Land og tillige igjennem Persien af Hr. Amadice Jaubert, uagtet denne Reisebeskrivelse først udkom i dette Aar, saa var dog Reisen selv foretaget længe tilforn nemlig i Aarene 1805 og 6, i hvilke Aar Forfatteren blev i et diplomatisk Anliggende sendt til Persien af Napoleon; han har siden den Tid foretaget sig en anden Reise til Orienten, hvorved han forskaffede Frankerige de saakaldte Cachemiriske Geeder, en Avl, som tegner til at blive saa vigtig for de Franske Manufacturer. Paa sin Reise til Persien havde han det Vanheld, at den commanderende Pascha i Bajaget, en Fæstning i det Tyrkiske Armenien paa Grændsen til Persien, lod ham anholde og fængsle han blev holdet fanget i et nedgravet Hul i Jorden, 30 Alen dybt, hvor man hidfede Fødemidlerne ned til ham. Hans Død var besluttet, da Pesten bortrev Paschaen og dennes Efterfølger, hvorpaa den nye Pascha forespurgte i Constantinopel hvad han skulde giøre ved denne Fange og satte ham derpaa efter modtaget Ordre endelig i Friehed og lod ham fortsætte sin Reise. Han ankom derpaa til Prinsen Abbas Mirzas Hof, som han ligeledes omtaler med Brundring; denne Prins giør sig megen Umage for at disciplinere sine Soldater paa Europæisk Maade og lægger ved enhver Leilighed sin Agtelse for den Europæiske Cultur og Erkiendelse af dens Superiotet for Dagen. Da han forlod denne Fyrste, saa begav han sig til Hoffet i Teheran, hvis Pragt han omstændeligt beskriver, ligesom Hoffets Ophold i Sletten ved Sultania og de Jagtforlystelser, som der forefalde. Derhersker ved det Persiske Hof megen Pragt og Galanterie, en Agtelse for den Europæiske Cultur og en Erkiendelse. af hvor nødvendigt det er at efterligne det Europæiske Krigsvæsen for at modstaae det overmægtige Rusland, som er rykket saa nær frem til dets Landes Grændser og allerede har gjort et saa dybt Skaar ind i dets Besiddelser; men Despotiet tærer paa Statens Marv og slapper Folkets Activitet. Falskhed, Forstillelse, Løgnagtighed, Kryderie besmitte Hoffet og de Store, og den sidste Krig med Rusland har overbeviist Perserne om, at Russerne ere imodstaaelige for dem, uagtet al den Umage de have giort sig for at organisere deres Krigsvæsen paa Europæisk Maade; især kunne Perserne paa ingen Maade staae sig mod det Russiske Jnfanterie. Begge de orientalske Hovedmagter, Tyrkiet og Persien, staae paa svage Fødder, naar den Russiske Keiser alvorlig vilde det, saa kunde han styrte den overende i et Øieblik, og det vilde blive lettere for Nutidens end for Oldtidens Alexander at giøre sig til Herre over Jndien, nu da Demokratiets vilde Bølger ikke længere kunne ved Vestenvinden drives ind paa Ruslands Europæiske Grændser. England har derfor et langt siktrere Bolværk for sit kostbare Jndien i den Russiske Keisers retfærdige og moderate Tænkemaade end i alle sine diplomatiske Underhandlinger og militaire Defensions Anstalter.) Vi ville derfor forlade dette store Centrum for Fremtidens Politik for at begive os til Skuepladsen for Nutidens og derpaa igiennem det Tyrkiske Riges Ruiner at tile til det Ægyptiske Mørke og derfra til det øvrige sorte Africa; hvor den raae Sandselighed har hiemme; og hvor Menneskene synes at være bestemte til at blive staaende bestandigt paa det samme lave Culturtrin. – Det har i de sidste Aar ikke været godt at reise i det Asiatiske Tyrkie, da baade Landet har været foruroligt af indvortes Uroeligheder, plaget af Naturulykker, ængstet af Perserne, og især da et fantisk Had er udbrudt imod de Christne siden den Græske Revolutions Begyndelse; dog læser man i Aprilheftet af Journal des Savans for 1822 et Brev til den store Orientalist i Paris Baron Silvestrede Sacy fra den siden afdøde Engelske Resident i Bagdad James Claudius Rich, som er saa berømt af sine Undersøgelser om det gamle Babylon, hvilket Brev er dateret fra Mossul den 5te December 1820. Han klagede allerede over den galdagtige Sygdom Cholera morbus, hvorfor han siden blev et Offer) og som udbredte sine Ødelæggelser fra Jndien og Persien af ind i det Asiatiske Tyrkie, 26 Personer af hans Følge vare angrebne af Sy dommen: flere af dem bleve bortrevne af den, og selv havde han havt et let Anfald af den. Forresten beretter han, at han havde gjort en meget interressant Streifetour ind i Kurdernes Land, af hvilke han blev modtaget med megen Giæstfrihed, han begav sig derpaa til Mossul, undersøgte og op maalede den Plads, hvorpaa den saa berømte Oldlidsstad Ninive har staaet, og samlede mange Jagttagelser over de Egne, hvorigiennem Alexander den Stou havde marscheret og om Valpladsen ved Arbela eller Gaugameles, hvor Darius Codomannus blev tredie Gang slaget og det Persiske Riges Omstyrtelse blev afgjort, med disse Jagttagelser vendte Hr. Rich tilbage til Babylon. – Naar man forlader Messopotanien, hvor disse store Begivenheder forefaldt, og begiver sig længere frem mod Besten til Syrien og Palæsting, saa maae man først passere igiennem den Syriske Ørken; her støder man nu paa et af vore Tiders mærkværdigste og forunderligste Phoenomener: En Engelsk Dame, Lady Esther Stanhope, har ved sin overlegne Forstand for nogle Aar siden svunget sig op til at blive Chef for en Stamme Arabere og regierer nu over dem som en uindskrænket Herskerinde. – Man har nyelig igien faaet Efterretninger om dette besynderlige Fruentimmer, som hendes rige og mægtige Familie søger forgiæves at formaae til at vende tilbage til Europa. De to Engelske Søekapitainer Jrby og Mangles havde medbragt Breve og Bøger til hende og vare derfor afreiste fra Jaffa til det Jndre af Landet, hvor hun havde sin Residence, nemlig et gammelt forfaldent Kloster, kaldet Max Elias Alza, kort fra Seida, her fik de at vide at hun havde begivet sig dybere ind i Biergene. Englænderne afsendte derhen deres Breve og Bøger og udbade sig tillige skriftlig: at hun vilde give dem Tilladelse til at giøre hende deres personlige Opvartning; men hun lod svare: at hun havde gjort det til en Grundsætning: aldrig at see en Englænder hos sig. Ladyen er, som Capitainerne hørte, altid klædt i Mandfolkedragt, og bliver forgudet af Jndvaanerne, som ikke kunne fortælle de Fremmede nok om deres Fyrstindes Skiønhed og Naade.