Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-02-04
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. nosor og Treogtyvende Aargang. No. 10. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 4 Februari 1826. Af et Brev fra Landet. Tak for det tilsendte Expl. af Kirkens Gjenmæle og af alle de Skrifter, samme har foranlediget. De forlanger at vide mine Tanker derom, men deri kan jeg ikke føje dem, eftersom Hr. – ikke undersøger Sandhed eller bestriden, sin Modstander med Vaben, der samme sig foren lærd Mand, men taler med Myndighed som For imidlertid at give Dem lidt Stof til at tænke over i den Anledning, har jeg oversat et lille Stykke af en skarpsindig fransk Filosof. Da Forf. er abenhiertig nok til at sige, han har et engelsk Skrift at takke for sine Jdeer, haver jeg, det vil være Dem dobbelt behageligt. Overalt vil jeg ønske, De ma finde ligesa megen Fornøielse i at læse det, som jeg fandt ved at oversætte det. Her er det: "Der er en Faczionsand, hvis anstikkende Ande forgifter savel Despotens Rige som Frihedens Lande. De af samme ophidsede Mennesker ere sameget farligere Fiender, som de ved at dø. Deres brændende Iver undertrykker deres svage Fornuft. De angribe Consulen, der er omgiven af sine Lictorer, og Monarken, der er omringet af sine Legioner. Dette sker, nar den til Menneskehedens Forening indførte Religion gor dem til indbyrdes Fiender, formedelst speculative Meninger, der ingen Indflydelse have pa Sæderne. Regjeringen, der strax skulde undertrykke slige uværdige Kævlerier i deres Fødsel, eller overlade dem til den offentlige Foragt, offrer dem en Opmærksomhed, som gor dem vedvarende og sætter dem i Anseelse. Nazionen bliver deelt. Fuld af Jver uden Indsigt bevæbner den Bødler og gor Martyrer. Dolke blive hvæssede, Skafotter oprettede, Bal antændte. Den ved Modsigelse og Lidelse opbragte Iver gar fra Overtro over til Fanatisme. Pa den ene Side er det født at besegle sin Tro med sit Blod, pa den anden Side er det smukt at hævne Himmelens Sag. Nu ere alle deelte i to Partier. Pøbelen, som er forført og alt for indtaget af sine Vildfarelser til at sønderrive sine Band, styrter sig blant den store Hob uden at forsta det mindste af den Ting, den forsvarer. Den Vise bliver ved Synet af sa mange uskyldige Offere Beskytter af en Sag, han foragter, fordi han, født med Følsomhed og Omhed, beklager dem, som understøtte den. De til hungrige Ulve forvandlede Hyrder opsluge deres Hjorde. Der gives intet Folk, isærdeleshed i Europa, som ikke skammer sig ved, at deres Forfædre vare sa vilde og ivrige med sa megen Ufornuft. Hvoraf har dette af Religionen avlede Had sin Oprindelse? Deraf, at Mennesket elsker sig selv i andre Mennesker. Alt hvad som ligner ham opvækker hans Tilbøielighed. Ved Modsigelser derimod bliver hans Forfængelighed ydmyget. Det Herredømme, som man udøver ved en høiere Fornuft, er et Gode, som man kan nyde i ethvert Øjeblik af sit Liv, det er det eneste, som man ved Vanen ikke bliver kjed eller engang mæt af. Men den største Uret er, altid at have Ret, isærdeleshed i Ting, hvis Gjenstand er sa ophøjet som Religionen. Den Overtroiske agter ikkun dem, som ere ligesa dumme som han. Ved Exempler vil han retfærdiggjøre. sin uvidende Lettroenhed. Omfindtlig ved Ringeagtelse tror han at unddrage sig Foragt, i det han deler den med den store Hob, og med al sin Uvidenhed ved han dog, at der gives berømte Bedragere, men ikke berømte Dosmere.