Københavns Adresseavis, 1760-01-18
De smukke Tanker, som jeg har læst i dette Aars Nye=Aars Ønske, af det Slags, der aarlig kommer udtil Dohm, under Schmits Navn, har befaldet mig saa vel, at jeg recommanderer dem samme til at læse Mueligt er dog endnu mangen en af de Forlorne, der fortiener Medlidenhed, paa hvilke det store Ord bliver til Aabenbarelse: Da slog han i sig selv, og sagde: Jeg vil vende om, og gaae til min Fader, og sige: Fader, jeg har syndet imod Himmelen og imod dig. Det maae være og det er imidlertid nok, at sande Christne opbygger sig iblant hverandre, og opmuntret sig i alle Provintser, i alle Kald og Stænder, at være et Hierte og en Siel ved fælles Bøn og Velsignelse og Fred i den nærværende Nød. - En Endrægtighed, over hvilken at Englene i Himmelen glæder sig, og paa hvilken der ligger en stor Forjettelse, som ikke kand blive uopfyldt. Jeg forbliver, under al guddommelig Naades Tilønskning, Deres hengivne Ven. Fortsettelse af de indsendte occonomiske Breve. Det tredie Onde, som Hørren vederfares ved at bruge den friske Giødning, er Ukrudets uundgaaelige Formerelse. Mig tykkes, at den Forraad, som deraf stikker i Jorden, er i sig selv alleirer ubeskrivelig og utallig: vi behøvede i Sandhed ikke ved vor Uforsigtighed at formere samme. Og dog giøre vi det paa en ubetænksom Maade, saa ofte vi lade sprede frisk Giødning paa vore Agre, enten det saa skeer og Efterhosten eller i Foraaret. Omendskiønt Frøet af dette Ukrud er tillige med Halmen gaaet igjennem Qvæget, saa mister det derfor dog ikke sin Kraft. Det bliver ubeskadiget, og efter mine Tanker hører det ikke op at miste sin Kraft til at voxe, førend Giødningen er Aar gammel. Men jeg vil ikke paatrænge nogen denne Sætning, som en fuldkommen afgjort Sandhed, siden det skulde holde haardt, at faae Fienderne af de onde Urter til at troe dette. Saa meget er vist, og bekiendt af Erfarenhed, at den Jord, som bliver giødet med gammel Giødning, frembringer ikke saa mange onde Urter, som den, der faaer den friske Fedme. Seer De ikke, at vore Hør Agre ere ofte besværede med en Mængde af disse onde Urter. Hvor megen Møye koster det os ikke siden at rense Hørfrøet, hvad for Omkostninger maae vi ikke anvende derpaa, hvor ofte skeer det ikke, at de onde Urter desuden tager Overhaand, og falder besværlig for Hørren, hvo er nu skyld derudi, dersom De siger: Skylden stikker i Jordbunden, saa er det sandt, men De har dog ikke fuldkommen Ret. Paa det at jeg kand giøre dette tydeligt for Dem, saa vil vi fælles eftersee saadan en Ager, som trænger til vor Hielp for at renses, og efterforske, hvor den største Deel af Ukrud voxer. voxer. Hvad gielder, at vi skal antreffe samme imellem Furerne. Det maatte snart synes, som at Frøet var slæbet med derhen i den Jord, som var trakt derudi med Harven. Jeg vil ogsaa nogenledes tilstaae det. Men dette er en Sandhed, at Giødningen for den største Deel er Aarsag derudi. Denne stikker imellem Furer. ne, og igiennem de sidste arbeyder Ukruds Frøet sig frem. Naar der indfalder et raat ufrugtbart Veyr ligt, saa bliver den gode Sæd hindret i at komme frem, den onde derimod kryber desto flittigere ud at Skiulet, hvor den har Bedækkelse og Beskyttelse, og bliver af den varmende Giødning saaledes understøttet, at den søger at skiule Jordbunden, og disputere den gode Sæd Fortrinnet. Jeg ponerer, De seer, at den øverste Deel af Græsbindningen har ligeledes noget, kand De da med Grund sige mig, enten den har stukket udi Jordbunden, eller den af den friske Gjødning er synket ned udi Jorden oven fra, og derfra atter af den omveltede Jord kommen for Dagen, jeg har Aarsage til langt før at antage det sidste, end at give det første bifald. J Almindelighed kand man giøre denne Anmærkning over enhver Jorbund: Giødningens Frome er god, men Giødningen selv maae bruges med Forsigtighed, paa det at den ikke skal give Anledning til Ukrudets Formerelse. Der ere blevne adskillige igientagne Undersøgelser anstillede over denne Punct, Om den friske Giødning giør Ukrudet talrigere. Adskillige Landmænd har efter mit Forlangende stillet min Nysgierrighed ved at giøre Prøve med adskillige Slags Jord. Jeg vidste, at de allerede havde giødet deres Hør Agre paa den sædvanlige Maade. Jeg bad dem, at siden den største Deel af Fedmen var trakt af Gjødningen i Jorden paa den Tid at de skulde saae, at de da vilde tage den friske Giødning af Halvparten af Ageren, saa kunde man desto føyeligere see, naar den anden halve Deel af Ageren beholdt Giødningen, om man paa begge Parter kunde mærke nogen Ulighed af Ukrudets Mængde eller ey. Dette skeede. Man tog Giødningen bort deraf, saa vidt, som det var mueligt, og giødede et andet Sted dermed. Følgerne viste hver Gang, at paa den Plads, hvor Giødningen var taget bort, fandtes langt mindre, og undertiden gand skee intet Ukrud, da derimod den anden Plads havde meer, end Eiermanden ønskte. Man har derhos observeret, at Hørren geraadede langt bedre paa den første Plads. Dette var intet Under; thi den gode Sæd behøvede jo ikke at dele Kræfterne af Jordbunden med det onde Frøe. Desuden torde den heller ikke ved, formedelst den anstillende Renselse, at udstaae saa megen Uleylighed, som en anden, der har meget Ukrud i sig. Der gaaer ofte lang Tid bort, førend saadan undertrykt Frugt kand komme til at reyse sig igien og voxe. Dersom De har Lyst til at blive endnu meere overbeviist om denne Sandhed, saa behager De ikkun at tage Klevergræs, som enten er nær ved at blive, eller er aldeles bleven modent. Naar De vil forre Kiøerne dermed paa Stalden, og lade lægge den Giødning, som falder fra dem paa et Sted for sig selv, saa skal De befinde, at den Ager, som om Efterhøsten bliver giødet med samme til Rug, skal tilkommende Efterhøst, naar Sæden er indhøstet, give den skiønneste røde Klever af sig. Jeg vidste ikke af denne Maade at forplante den røde Klever paa, dersom jeg ikke af en tilfældig Omstændighed var bleven overbeviist dens Muelighed og Vished. Det er bekiendt, at den røde Klever varer ellers ikke længer end tre Aar. Mig er det forekommet, at dersom den, ved denne Maade at forplante den paa, fik fæstet dybere Rødder, saa skulde dens Vext ogsaa være af længer Varighed. Jeg har i det ringeste befundet, at den efter tre Aars Forløb, langt fra ikke har taget saa mærkelig af, som ellers. (Fortsettelsen følger.)