Almuevennen, 1843-10-04
(Kjøbenhavnsposten Nr. 355, 1840.) Kjære Venner! Hvad man i streng Forstand kalder Politik, dette er egentlig ikke min Sag. Jeg er nu bleven gammel under en anden Regeringsform end den, som man nu vil have; men jeg kan dog herligen lide den nye Tid fordi den er saa levende og bevæget. Man seer det rigtignok, at der netop af denne Grund er mange ældre Folk, som ikke kunne lide den; men med mig er det omvendt. Fordi det Legeme vi bære paa, og det Hylster vi gaae indsvøbte i, er blevet noget vissent, kan Sjælen derfor dog ikke være frisk og glad i os og fornøie sig over Livet, Jeg mener jo. De tynde Been og den rynkede Hud og de slappe Arme, hvad kommer de nu mit egentlige indre Væsen ved og fordi nu disse skrøbelige Sager ikke ret vil gjøre Tjeneste og lade mig være med, skal jeg derfor see suurt til, at de Yngre ere muntre og ivrige, eller skulde jeg maaskee endog lægge Dæmpere paa dem om jeg kunde, Nei, mange Tak! det synes mig var meget egenkjærligt. Naa og er det da saa fornøieligt at vandre paa en øde Vei paa en mørk Dag, hvor Skyerne hænge lavt og det er tykt og trægt og døsigt. Nei, jeg betakker mig. Jeg for min Deel vil heller vandre paa en livlig Foraarsdag, hvor det spirer og groer og gjærer og den muntre unge Verden er ude og tumler og bevæger sig omkring mig. Jh nu saadan en gammel Person, der kommer stagrende med sin lange Stok, er der vel ikke Mange som bryde sig noget om, man er ikke længer i Vældten eller i Moden. Naa det kan ogsaa være ligemeget. Eller dersom man giver sig ind midt iblandt Mængden og Sværmen, kan det ved gjerne være, at man bliver rendt paa Ærmet eller faaer sig en Boms. Jh nu kan jeg ikke komme frem imellem dem, saa sætter jeg mig paa en Steen og seer til og lader den øvrige Sværm bruse forbi og har min Fornøielse deraf. Livet leve, pleiede en af mine fordums Venner at sige; lad de yngre Slægter røre sig og bevæge Livet fort, og det forigt og freidigt, det er jo Bestemmelsen, saaledes skal det være. Hvad os Gamle angaaer, saa kommer jo dog alligevel engang den Tid, at vi maa sætte os og blive siddende, ja at vi omsider maa krybe ned i Jorden, og der er saamænd Søvn og Stilhed nok. Men førend vi krybe ned, synes mig, det dog er fornøieligt at vide, at der er Fyr og Liv i dem, som blive ovenpaa, og at vi ikke have levet forgiæves, naar vi have hjulpet til at sætte Liv i dem. See, hvad nu en Deel er saa bange for, er, at det skal blive altfor levende, at der skal komme Strid og Tumult og Spectakel; for saaledes, sige de, gaaer det jo til i Frankrig. Derfor ville de, at Alting skal blive som før og ikke komme videre. Ja, vi have jo hørt dem, som have udmalet os det som ganske forskrækkeligt, som en reen Sodomas og Gomoras Forstyrrelse og Jerusalems Ødelæggelse, dersom Stænderne fik nogen egentlig Magt. Men hertil maa jeg svare: Kjære Venner! J som tale saaledes, ere saamænd de alleruroligste, for det er Jeres eget urolige Blod, som lader Eder see Syner, og spæger kun lidt Vand i Blodet, saa vil nok Synerne gaae bort. Frankrig, siger J, – af ja, men Frankrig er jo dog noget andet end Danmark. Jkke sandt, dette ville J jo dog tilstaae mig. Naa men hvad nu Frankrig angaaer, saa er det dermed sin egen Sag; i Frankrig skal jeg sige os, har Kongerne selv gjort Forvirring, fordi de trykkede, eller lode deres Hof og Adel trykke Folket saa erbarmeligt, og vilde ikke tage imod Raison og gjøre Forandring, og saa maatte det jo omsider gaae saavidt, at det stakkels Folk blev nødt til at sætte sig paa Bagbenene. Og siden vilde jo Carl den Tiendes Ministre og Hofmunke ved List og ligefrem Magt tage Nationen sin Ret fra, og saa var det jo naturligt, at Folket ikke vilde lade sig karnøflee, og saa gjorde det Revolte. See! her er just Knuden; her har vi netop Grunden hvorfor der sammetider endnu er lidt Mudder i Frankrig. For jeg skal sige os, naar der kommer Feber i Kroppen paa En, saa vil hun have Tid for hun sætter sig; og naar der er kommet Røre i Havet, saa vil Bølgerne ikke strax til at lægge sig; see, ret ligesaa er det med et Folk, Er der først kommet Revolution i det, saa skal der sandelig Tid til, før det bliver ganske roligt, og derfor kan det ikke være andet, end at der af og til endnu kommer lidt Rystelse i Frankrig paa et eller andet Sted. – Men hertil kommer endnu Eet, som er vel at mærke. Det er nemlig det, at disse Franskmænd, ligesom overhovedet alle de sydlige Folkeslag, ere nogle Pokkers hidsige Krabater, der er ligesom man kommer Jld til Krudt; fut! og saaer de strax i Fyr og Flamme. Det kommer af Solen skal jeg sige os. – Forresten maa jeg ogsaa bede vel at mærke, at der alligevel slet ikke er saa ustyrligt i Frankrig, som Mange troe hertillands. Rygtet, skal jeg sige os, overdriver gjerne, og hvad der skeer i Frankrig veed vi kun af Aviserne. Men i Aviserne bliver nu hver en Smule som skeer hist og her, samlet op og kastet for os i en Bunke, saa det tager sig meere gefær ligt ud. Men i Landet selv bliver Folk slet ikke videre saa forskrækkede derover, og man lever der og handler og vandler og morer sig ligesaa trygt og sikkert, som hos os eller i ethvert andet Land. Seel nu fortaltes der for et Aars Tid siden, at en Hob Mennesker havde stormet Hovedvagten i Paris, og for ganske nylig heed det, at store Hærskarer af Haandværkssvende om Natten trak igjennem Gaderne og vare hidsige, skjændte, skreg og brugte Mund. Men jeg har selv talt med Folk, som var i Paris begge Gange, og de forsikkrede og svoer paa det, at der var den fuldkomneste Rolighed i de Qvarterer af Byen, hvor de boede, og at de ikke vidste det mindste af, at der havde været Mudder nogetsteds, for de Dagen efter læste det i Aviserne, og Folk brød sig heller ikke videre derom, end om andet Nyt, som man taler Noget om og glemmer igjen. Men hvad skal nu da det til at slaae os til Capitels med Frankrig, der jo, som jeg har sagt, er noget andet end Danmark. De danske, ligesom de andre de diske Nationer her udi Skandinavien, ere besindige og rolige Folk, hvilket, skal jeg sige os, kommer af Kulden og Climatet. See, dette er jo en Ting, som man dog aldrig kan lade være at tage i Betragtning, naar man vil bruge en Smule Raison, og i mindste Maade tale som fornuftige Mennesker. Og dette vil jeg derfor lydelig og alvorlig sige, eengang for alle, at J ikke mere komme med den Tale om Uroe i Frankrig. Hører man det Seer engang paa Norge, Er der Uro og Spektakel, Nei saamænd er der ikke; og det er sandelig ikke for Svenskens Skyld, at Normændene forliges saa godt, for Svensken kunde jo efter Tingenes Beskaffenhed, ikke faae Jndpas hos dem; nei, men det er fordi de af Naturen ere sindige, og vare de ikke det, saa var der saamænd, indbyrdes Ting nok (f. E. mellem Kjøbstædfolket og Bønderne) at trættes om. Naa og see nu paa de Svenske, Haves der vel nogen Tumult eller Spektakel mellem dem, Ja, at Folket for en circa 30 Aar siden gjorde nogen Qvalm med de Fornemme, som man troede havde slaaet deres tilkommende Konge, den gode Prinds af Augustenborg, ihiel, det skulde jeg dog troe ikke var saa meget at undre over. Og at der disputeres paa Rigsdagen, det vil man dog vel ikke have noget imod. Ellers er der jo saa rolig i Sverrig som man kan ønske i Verden. Raa, her have J altsaa Erfaringen for Eder med de to skandinaviske Folkefærd, hos hvem Stænderne have Magt, og hvad have J nu at sige til dette, J gode Mænd med de urolige Syner, Hvad de Danske angaaer, saa tænker jeg, at de ere af Naturen endnu mere rolige og taalmodige end disse to Folk, vi have talt om. Jeg kjender ogsaa noget til Krøniken, og det har altid fornøiet mig at læse og slige gamle Sager; men jeg mindes ikke at her har været noget Oprør i Danmark siden Bondeprørenes Tid, og det var jo langt inde i Middelalderen, for flere Hundrede Aar siden. Men at dengang Bønderne gjorde sig kalkunske, var sandelig ikke at undre sig over, for det var jo netop da, at man begyndte rigtig at trassakke dem og bringe dem i den elendige Tilstand hvori de siden kom. Saasandt der var den ringeste Gnist af Kraft og Liv hos Bønderne, og de ikke vare rene umælende Bæster, saa maatte de jo reise sig op, da man brugte Magt til deres Undertrykkelse, og de maatte vel bide fra sig som Ulve, ihvorvel de desværre med deres Pleiler og Hotyve ikke kunde staae sig paa den slette Mark mod Adelens veludrustede og jernklædte Ryttere, saa de Stakler maatte bide i Græsset og bukke sig under Aaget og Pidsken. Men siden de Dage har der jo ikke været noget Mudder; for at en stor Deel Bønder slog sig til Lybekkeren da han i Grevens Feides Tid kom herind med en Mængde Krigsfolk, og gav sig til at banke deres Plageaander, nemlig Adelsmændene, dette kan man jo ikke tale om. Derimod ere siden efter jo alle vigtige Begivenheder og store Forandringer gaaede af her, uden at en Draabe Blod er udgydt, ja uden at der endogsaa har reist sig en alvorlig Despyt derover. Enevoldsregjeringen blev jo indført uden at en Mund lukkede sig op, og det uagtet saaMange vare derimod. Og efter de Tider var der jo saa tyst og stille udi Dannemark, ja saa tyst, stille og dødt, saa det er ordenlig stygt og sørgeligt og beklageligt. Vi have læst derom, troer jeg, i Aviserne. Ja naar man gaaer ind i hine Tider, er det rigtignok ligesom En vandrede i en Ørk, og kun en lille Ø eller Oase, som man kalder det, var der midt i Sandørkenen, hvor der var sen Smule levende; det var Hoffet. Men hvad var det saa for et Liv, der var ved Hoffet, Ak, det var jo intet andet end nogle Forlystelser og Jntriquer, hvorved man spillede lidt op for at fortrænge hinanden fra Gunsten. Men ved nogle af vore Kongers Hoffer var det dog sandelig dødt og trist nok, f. Ex. ved Christian den 6te og tildeels ved Frederik den 5tes, og da var Landet plat ligesom en Ørk. See, saaledes gik det hen til Slutningen af den Tid vi skrev 1200, indtil Aarene Firs og Halvfems. Dengang da den kjære, gode Kronprinds – jeg mener naturligviis Frederik den 6tes kom til Roret, og da Bondesagen og Andet meere kom igang, og der var den store Trykkefrihed, og den franske Revolution validerede, da kom Folk en Smule i Aande; men det var dog meest kun i Kjøbenhavn i nogle Kredse, og snart døde ogsaa dette hen. Siden kom de sørgelige Krigsaar, hvor det gik saa skrækkeligt til. Den kjære, gode Frederik var jo en velsignet Mand; men at regere en Krig, det var jo ikke det, hvortil han var meest skikket, og han havde ikke Held med at vælge de rette Befalingsmænd; men dog var jo Folket grumme velvilligt og taalmodigt ved de mange Ulykker, Nu kom Freden, og vi tabte Land og Formue og Anseelse; men alt har jo Nationen med største Taalmodighed, ihvorvel der var dem, som foragtede os derfor. (Fra den Tid var det jo, at Holstenerne og Slesvigerne begyndte at vende Ansigtet mod Syden). Paa andre Steder raffede man sig sammen efter denne Krig, og i Preussen til Exempel, der kaldtes de ypperligste og klogeste og kraftigste Mænd i Nationen til at staae i Regeringen, og nu kom der Orden og Kraft og Liv i Tingene, og Alt gik fortræffeligt. Hos os derimod var det ikke saadanne Mænd der bleve Ministre, og Alt blev, saavidt muligt, paa den gamle Fod og gik som det kunde, vi gik Bankerot og gjorde Gield. Men Alt har jo Folket med den største Taalmodighed, og der var jo indtil for faa Aar siden, en Stilhed i Landet, saa der næsten ikke var en Lyd der hørte, som var værd at tale om, uden naar en Poet krøb op paa en Green og qviddrede en Sang. - Naa see det var det. – Men nu vil jeg spørge Eder, J gode Mænd med de onde Syner, om der nu er Raison og Grunde til at frygte for, at et saadant Folk skal gjøre sig balstyrisk og splitte sig i Partier, der trække hinanden i Haaret og gjøre Tumult og Spektakkel Og fordi nu vort Folk i disse Aaringer har oppet sig og faaet Liv i sig, og er blevet som andre Folk, er det da en Maneer og er det forsvarligt at raabe Brandraab, som om derfor Alt skulde komme i Fyr og Flamme, og gaae op i Jld og Luer, Er det at arbeide for sit Folks Hæder og Held, naar man vil gjøre sig Umage for at qvæle dette Liv, Nei, jeg mener, at det er at arbeide paa sit Folks Spot og Spee, for det er en Spot og Spee for os at være Dødbidere. Ak, jeg kan ikke uden at mit gamle Blod bliver varmt i mig, tænke paa, hvorledes man for en Række af Aar tilbage, kunde see fornemme Bønhaser, som havde været i Udlandet, komme hjem og kroe sig, og tale med Ringeagt om deres eget Land og Folk, og snerpe Munden sammen for at tale med en udlændisk Accent, som om de havde glemt deres Modersmaal; og sligt kunde de gjøre uden at blive viste Vinterveien. Ja, jeg tænker paa, at jeg ofte har hørt ellers fornuftige Folk sige. Nei, herer det Snaus, vi due ikke til noget; og dette kunde de sige gandske roligt, uden Beklagelse, uden at skamme sig og blues ved det, om det virkelig havde været saa, Ak, det er sørgeligt, synes mig, at sligt kunde siges med Rolighed og Ligegyldighed. Men saadanne Tider ville J gode Mænd maaskee have tilbage, og det vilde ogsaa kunne lykkes Jer, dersom J kunde qvæle det Liv, som nu er vaagnet. Ja, men saa vil jeg sige Eder lige reent ud og uden Complimenter, at saa ere J ikke sande Venner af Eders Folk og Land. For Liv maa der til, hvor der skal være Dygtighed og Kraft, og uden Dygtighed og Kraft kan vort Folk ikke udrette store Gierninger og gjøre Landet rigt paa Cultur og Dyd og Velstand og Ære. Min Mening er, at dette Liv maa være endnu langt stærkere og fuldere iblandt os, om Dannemark skal blive gamle Dannemark, og blive hvad det var i Oldtidens, i Valdemarernes herlige Dage. Svar mig nu om J kan, paa alt hvad jeg her har sagt, og viis at jeg har Uret, eller ogsaa skal J lade være med den oftbemeldte Snakken! Ærbødigst J. Olbe71aarig Kammerraad.