Viborger Samler, 1780-08-28
Mandagen den 28 August (Fortsættelse af No. 34.) or var mig midlertid dog stedse lige kier; jeg skulle for have død tusinde Gange end forraadt. ham; havde han fordret mit Liv, og det havde tient ham, jeg havde opofret ham det, og dog, af en Modsigelse, jeg ikke kan forklare, var der Øieblikke, da jeg ikke kunde bare mig for, at være misundelig over hans Lykke, da jeg betragtede i min Ven en Medbeiler, ler, og jeg var nær ved at hade ham. Jeg følte min Ubillighed, jeg skammede mig derved, og dog faldt jeg igien tilbage der. Den Møie, jeg gav mig for at overvinde mig selv, lidt Mad, og endnu mindre Sovn, forandrede mig snart meget kiendeligen. Afor, som jeg aldrig havde skiult noget for, forestillede sig ingen anden Aarsag til denne Forandring, end en Uorden i min Helbred og foruroligede sig saa meget des meere derover, som han var uvidende om, hvorfra det Onde reiste sig. Hans Bekymring var stor, og jeg saae, at Frygten for at miste mig, forgiftede ham al hans Lykke; den betog ham ganske og aldeles; ja den fulgte ham, endog saa lige i Armene af Kansade. Disse Kiendetegn paa hans Venskab rørte mig mangfoldig og jeg troede mig selv uværdig dertil, dersom jeg længer skiulede for ham, hvad der forgik i mig. Jeg fattede den Beslutning, at udøse min Siel i hans Barm, tilstaae ham mine Følelser, for Kansade, og strax begive mig bort; Give Himlen jeg havde gjort det, men det stod skreven, at jeg skulle være min Vens Død. Selv de mindst koqvette Fruentimmer ere klarseende paa Virkningerne af deres Skiønhed; Kan sade havde merket dem, hendes Skiønhed havde gjort paa mig, jeg kunde ikke holde mig fra at betragte hende, og min Lidenskab malede sig i mine Øiekast imod min Villie, jeg troer min Ven selv skulle ikke have kundet miskiende den, om han ei havde været saa langt fra at formode den. Kansade blev rørt over den Tilstand, hun havde bragt mig udi, og maaskee tog hun endogsaa en endnu kierligere Følelse, hos sig selv kuns for Medlidenhed. En Dag vi var aleene, talede hun med saa megen Godhed, til mig, om den Forandring man saa paa mig. mig; hun syntes mig saa meget om at det slap mig af Munden, jeg veed ikke hvorledes, ikke at sige hende, men at lade hende forstaae, at jeg gik i Graven for hende; det var en Ubesindighed i Øiekast, i Sukke i Udtryk, der foer ud som en Piil, og, som med en umodstaaelig Magt foregik alt Overlæg. Jeg fattede mig igjen i Øieblikket, og betaget af en endnu meer ubeskeden Fortrydelse, uden at give Kansade Tiid til at svare mig, viiste jeg hende den største Forvirring, over hvad der var sluppet ud af mig, og smeltende i Taarer, bad jeg hende om Forladelse, mel dende tillige den Beslutning, jeg havde fattet at flye hende, efter først at have aabnet mit Hierte for min Ven. Kansade bragte mig fra dette Forsæt; jeg skulle ikke kunde, sagde hun, forlade Afor, uden at krænke ham, og at aabenbare ham Aarsagen dertil var at giennembore hans Hierte og at udbrede over hans heele Liv en Bitterhed, som intet skulle være i Stand til at forsøde, jeg burde først forsøge paa at helbrede mig, ved at gjøre en ædelmodig Vold paa mig selv; hun ville deri være mig behielpelig; dette var en om Veninde der foretog min Kuur, og hun haabede, at den skulle lykkes, naar jeg kuns ville, som hun ikke tvivlede paa, selv gjøre mit dertil, og betragte alvorligen hvad jeg skyldede Ator, og hvad hun selv skyldede ham. Kansade, der troede at gaae redeligen til Verk, havde den Ulykke at overtale mig, eller snarere, jeg giorde mig selv et Blindverk. Det var Lidenskaben, der, under Venskabs Sløer, lod mig frygte for, alt for meget at krænke Ator, denne Frygt skiulede udentvivl en mindre ædelmodig Følelse. Kansade ville hielpe mig, at helbrede mig, sagde hun, altsaa skal skal jeg blive ved at see hende, jeg skal tale med hende om min Kierlighed, og hun skal høre paa den, og beklage mig; alt dette var i Grunden af mit Hierte, men Lidenskaben forbød mig, at søge det der. Jeg blev altsaa, og torde taabeligen kæmpe mod en Fiende, som ei kan overvindes, uden ved Flugten; jeg betroede Kansade den liden Fremgang, mine Bestræbelser gjorde, og som denne Fortrolighed lettede mig, saa vedblev jeg at forblinde mig selv, og indbildte mig at nærme mig til min Helbredelse, just da jeg tillavede min fulde Fordervelse, og trak Kansade selv med deri, og hvorledes skulle hun have kundet undgaae den. En dydig Kone tilgiver den Kierlighed, hun antænder. Det er hende et meget forførisk Syn, at see et Menneske, der fremstiller hendes Egenkierlighed en stedsevarende Triumf, og hvis heele Tale, og alle Bevægelser, er en Hylding for hendes Yndigheder; men dersom hun tør see ham ofte, hvis hun horer, hvis hun beklager ham, er det næsten umuligt, at hun jo antændes af den Jld, hvoraf han brænder for hende, og dette prøvede Kansade. Det varede længe, førend hun merkede det, eller rettere, førend hun ville tilstaae sig det, vi havde mange Samtaler sammen, og det var altid i at elske hende endnu høiere, at jeg sagde hende, jeg ikke ville elske hende meer, og med Øiekast, der forbød mig at adlyde, at hun befoer mig, at gjøre nye Vold paa mig. Endelig da jeg een Dag beklagede mig for hende over Unyttigheden af mine Bestræbelser, saae jeg paa eengang hendes Ansigt badet i Taarer; hvad, raabte jeg, min Tilstand smerter Dem, saa De græder derover... Nei, svarede hun, jeg begræder min egen; Den er ligesaa beklagelig, som Deres. Ved denne. denne uforventede Tale tilstaaer jeg gierne, at min første Bevægelse var en Henrykkelse af Glæde, der udbrod kuns ved et Skrig, men jeg forestillede mig strax den Uret, jeg giorde Ator, kiere Kansade, sagde jeg hvad berette De mig der, hvad jeg berøver min Ven Deres Hierte, hvad for en Lykke mister han ikke, ak Kansade, hvorfor har De ikke ladet mig reise; min Samvittigheds Nag sønderslider mig Sielen; hun fortalte mig, at hun ikke følte dem mindre grusomme selv; at hun var fortvivlet over, at havde holdt mig tilbage; at hun besoer mig at reise bort, og at jeg ville efterlade hende det ulykkeligste Kreatur paa Jorden, men at der var ikke uden det eeneste Middel, for at redde os fra vor egen Skrobelighed. Jeg forlod hende med den faste Beslutning ikke at see hende meer, fortvivlet over hendes Hiertes Forledelse, og fortrædelig smigret over, at have forledt det. Min Gang var til Azor, som jeg sagde, at man befalede mig at reise for min Sundheds Skyld, betienende mig af dette Paaskud, af Frygt for at oplyse ham om hans Uheld. Afor kunde ikke overtale sig til vores Adskillelse; han ville endelig Ledsage mig, men jeg modsatte mig saa stærkt, at han blev nødt til at give efter, og altsaa lavede jeg mig til en hastig Afreise. Midlertid flyede jeg Kansade; jeg havde endog besluttet ikke eengang at sige hende Farvel; men jeg var endnu ikke strafskyldig nok; jeg skulle støde Dolken i min Vens Barm. To Dage førend den, jeg havde fastsat til min Afreise, gik jeg henimod Aftenen ned i Haven, og traurigen vankede mine Skridt hen mod det Lysthuus, hvorfra den Piil var kommet, der saa dybt havde saaret mig: denne Erindring foraarsagede mig en levende. vende Bevægelse, og den fordobledes ikke lidet ved Synet af Kansade, der sad paa den samme Græsbænk hvor jeg havde seet hende med Azor; hendes Øine vare fæstede paa Jorden, og hendes Kinder badede i Taare. Hun blev mig ikke vaer, da jeg kom ind, og jeg blev staaende nogle Øieblik, uvis om hvad jeg skulle giøre; endelig ikke længer i Stand, til at modstaae den Forfatning, jeg saa hende i, kastede jeg mig til hendes Fodder, omfavnede, og vædede dem med mine Taarer; ak Kansade, raabte jeg, hvi kan jeg ikke betale med mit heele Blod den kostbare Graad, De udøser, jeg er den ei værdig. . . . Det er De ikke heller, svarede hun, De som har kundet elske mig, og som nu har den Grusomhed at forlade mig, men jeg veed ikke, hvad jeg siger Dem; fly min Forvirring; hvad vil De mig, hvad giør De her, lad mig døe; reis; De bør flye mig; jeg har villet det; jeg vil det endnu; De maa; betage mig ikke den Styrke at sige Dem det endnu eengang, husk paa, at Afor er Deres Ven, er min Mand; frygt, at jeg forglemmer det, og jeg skulle forglemme det, naar jeg seer Dem, kan jeg ikke andet, end elske Dem. De er en Grusom - Tænk, hvordan jeg maatte blive ved saadan en Tale. Jeg kiendte mig selv ikke meer igien ved disse af Kierlighed luende Bebreidelser, der ganske opflammede min Siel. Samvittigheds Nag, Ven, Dyd, alting forsvandt for mine Øine; jeg saae aleene Kansade, og aldrig havde hun været saa smuk. Et undtrykkelig Øiekast, som hun gav mig; den Forvirring, der malede sig deri, og hvad for en Forvirring, forvildede mig fuldkommen; ja Kansaade, raabte jeg, jeg skal reise, og smeltede ved disse Ord i Taarer, og hun der var for forblindet, uden Mæle, og næsten qvalt af sine Suk, som hun blandede med mine, paaskyndte det Øieblik, da vi sanke begge i Ulyksaligheds Afgrund. O Erindring, som dræber mig; Kierlighed havde den skrækkelige Magt, at gjøre med os, hvad den vilde; vi vidste ikke, hvad den havde foretaget sig, førend Misgierningen alt var begaaet. (Resten følger.) Nyeheder.