Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1840-10-09
Stænderforsamlingen i Roeskilde. Slutningen af den Kongelige Commissarius's Tale: "Dog jeg kan, jeg tor ikke overlade mig til de mangehaande Betragtninger, hvortil et Tilbageblik over det Tidsrum, som Stænderinstitutionen hidtil har lagt tilbage, og fremfor Alt over det sidste nu tilendebragte Møde, kunde føre mig. Jeg maa derfor nu gaae over til at tilfredsstille en personlig Trang. Hvor ønskede jeg, at jeg ret kunde udgyde mit fulde Hjertes dybe Følelse for alden Velvillie, al den Kjerlighed, som De have viist mig, ligefra den Tid, da jeg første Gang, vel ikke uden Tillid og Mod, men heller ikke uden Ængstelse og Usikkerhed, traadte frem paa dette Sted, og indtil det Øieblik, da jeg tredie Gang træder bort fra denne Hædersplads. Men de Følelser, som gjennemstrømme min Siel, ere saa stærke, saa mangfoldige, at de ganske overvælde mig, saa at Talen ikke vil staae mig bi Dog jeg stoler paa, at De læse i mit Hjerte, og der findes min Tak skrevet med saa uudslettelige Træk, at ethvert Ord, som jeg kunde fremføre, kun vilde blive et svagt billede deraf. Her staae baade de Navne skrevne, der allerede til Forsamlingen medbragte et Venskab for mig, der, som jeg tillidsfuld antager, ved vor Samvirken i denne Sal og den dertil knyttede Samleven, har faaet forøget Fasthed og Styrke, men ogsaa deres, til hvilke jeg først her er kommet i et nærmere venskabe, ligt Forhold Blandt hine Navne findes den Mands, som ligefra Forsamlingens første Møde har ved den almindelige Tillid været kaldet til at styre dens Virksomhed, og som stedse med usvækket Tillid har rygtet sit Hæderskald. Jeg har allerede fire Gange bragt ham min Erkjendelse af den store Dygtighed, hvormed han har udfyldt sin Plads deels her, deels i Forsamlingen af vore jydske Brødre, der med lige Tillid have overgivet Ledelsen af deres Virksomhed til hans faste prøvede Haand, Men jeg har allerede tidligere maattet indrømme, at ethvert Ord af mig vilde være mat ved Siden af det Vidnesbyrd, som de gjentagne Valg bringe til Samtid og Fremtid. Jeg tør og med Sikkerhed vidne, at vort personlige Venskabs=Forhold stedse har vedligeholdt sig reent og usvækket under den nu tilendebragte Forsamling som under de forrige. Den højtage tede Mand, som Forsamlingen har kaaret til at træde i Formandens Sted, naar denne er forhindret, hører til samme Navnerække. Jeg har ligeledes forhen havt Leilighed til at tolke ham min Tak i denne Egenskab. Der har vel dennegang endnu mindre end da været givet ham Leilighed til at træde frem som Styrer af Forsamlingens Virksomhed, men han har nu ligesom da ved sine rige Jndsigter i vigtige Forhold, ved sin Skarpsindighed, ved sin lyse og kjernefulde Fremstilling opklaret mange og betydelige Sager, og derved gjort sig høilig fortjent saavel til Forsamlingens som til min erkjendtlige Paaskjønnelse Det har ogsaa været mig en sand Tilfredsstillelse at fornemme, hvorledes han har bevaret det venskabelige Sindelag, som han igjennem mange Aar og i mange Forhold har viist mig. Ogsaa de Mænd, der have sørget for Optegnelsen af de Ord, som her ere talte og disses Kundgjørelse igjennem Stændertidenden, have Krav paa Forsamlingens og min Anerkjendelse af den Omhu og Dygtighed, hvormed de have udført de tildeels møisommelige Arbeider, som have været dem betroede. Min Tak vender sig nu atter til Forsamlingen i dens Heelhed. Aldrig, aldrig skal jeg glemme, hvormeget Alles venskabelige Sindelag Ske har bidraget til at forskjønne en Deel af mit Liv, der vel allerede ved den hæderlige Virksomhed, der var mig betroet, var skjøn og glædelig, men dog ogsaa førte sin Møie og Bekymring, med sig, hvorfor jeg sandsynligviis vilde have ligget under, saafremt ikke det velvillige Sind, der overalt kom mig imøde, havde styrket og opmuntret mig. Dog min Tak bliver ikke staaende ved de af mine Medborgere, der have understøttet og lettet min Virksomhed. Den dybeste Tak tilkommer Ham, fra hvem enhver Kraft er, saavelsom ethvert begunstigende Forhold, der fremmer dens gavnlige Virksomhed, Ham, til hvem jeg under de mangehaande og alvorlige Betragtninger, som den forestaaende Afskedsstund har fremkaldt i mit stille Sind stedse har fundet mig hendraget, i hvem jeg har fundet mit Tilhold, naar jeg ængstelig grublede over de usikkre og stridige Meninger, angaaende hvad der skal tjene til at bevare mit Fædrelands Ro og Vel. Jeg kan ikke feile, naar jeg forudsætter, at Alle, som her ere forsamlede, finde sig i en lige Sindstilstand, at Enhver i sit Jndre møder Forestillinger, der, om de end ikke træde frem under Bønnens Skikkelse, dog have dens Væsen, Sjælens Henvendelse til vor himmelske Herre og Fader, i dyb Ydmyghed, med fuld Tillid, med ubegrændset Hengivenhed. Til Ham anbefale vi os og vor Gierning, at den ved hans faderlige Styrelse maa tjene til at fremme Held og Velsignelse, til at afværge Ulykke og Fordærvelse. Til Hans almægtige Varetægt anbefale vi af Hjertets dybeste Grund vor elskede Konge, vort elskede Fædreneland. Præsidenten yttrede derefter: "Vort Arbeide er nu bragt til Ende; - det tilhører ikke længer os, men Historien. Danmarks Aarbøger skulle berette, hvad Stænderne have virket og gavnet, men og saa, hvad de have undladt, og hvori de have feilet. Historiens Dom skal jeg ikke foregribe, dog Et troer jeg trøstig at turde udtale, det: at Stænderne bevarede den Skat, der blev den betroet. Ogsaa tilkommer det Historien at berette, hvad vi skylde Jnstitutionens forevigede Stifter, og hvad vi skylde vor nærværende Konge, der strax efter sin Tronbestigelse gav et saa kraftigt Stød til Communevæsenet, der er en vigtig Skole for Stændervæsenet. Et skal jeg dog ogsaa her nævne, som med lysende Træk vil blive tegnet i Historiens Beretning, især om dette Møde, - det: at Ordets Frihed i høi Grad blev tilstaaet; Ordets Frihed, der er en Sæd, hvoraf Borgerfrihed og Borgerlykke fremspire. - Mange ere de Følelser, der ved vort Mødes Slutning røre sig i os, men heller ikke for disse skal jeg fremtræde som Tolk; dog een Følelse er saa stærk, at den ei kan holdes tilbage, det er Taknemmeligheds-Følelsen, mod vor ædle, elskede Ørsted, mod ham, som vi takkede, naar han aabnede sin rige Kundskabskilde for os, som vi takkede naar han traadte op mod vore Anskuelser, og derved bragte os til enten at forlade eller at styrke dem: - men som vi især takkede for hans kjærlige Sindelag mod Jnstitutionen og mod os. Han vil stedse leve i vor Erindring, som et af Livets skjønneste Skikkelser. - thi, som allerede tidligere er sagt - hans kjæmpestore Aandsgaver overgaaes dog af hans elskelige Personlighed." Vicepræsidenten tog dernæst Ordet paa følgende Maade: "J det Øieblik, da Forsamlingen staaer i Begreb med at skilles ad, for aldrig mere igjen at samles, vender dens Blik sig med inderlig Taknemmelighed mod den Hædersmand, der nu i tre Sessioner har udført det vanskelige Hverv at lede og styre dens Forhandlinger. Ligesom hans Beskedenhed, hans Apartiskhed, hans Sandhedskjærlighed, hans Frimodighed og den Velvillie, hvormed han er kommen Enhver imøde, har draget Alles Hjerter hen til ham, saaledes maa ogsaa Enhver erkjende, at han ved sit lyse Blik, hvorved han i et Øieblik har kunne sætte sig ind i de meest forskjellige Forhold, ved den Skarpsindighed, hvormed han har løst de meest forviklede Spørgsmaal og ved den Arbeidsomhed, der ikke har tilladt ham at lade nogen Sag ligge over, væsentligen har bidraget til, at Forsamlingens Arbeider paa en tilfredsstillende Maade ere blevne tilendebragte. For mig er det et i høieste Maade behageligt Hverv ved denne Leilighed at være Forsamlingens Tolk, og at forsikkre den hæderværdige Præsident, at han tager Forsamlingens hele Agtelse og Kjærlighed med sig." Den Kgl. Commissarius reiste sig derpaa og erklærede i Kongens Navn Provindsialstændernes nærværende Forsamling for hævet. Forsamlingen udbrød derefter: "Længe leve Kongen, hvorpaa den adskilte sig.