Adresseavis for Børn, 1781-05-23
Fortsættelse af den dramatiske Fortælling: De to Ubesindige. Chirurgen, Hr. v. Humber, de Forrige. Cotte. (gaaer hen imod sin Papa, og peger med Banghed hen til Fritzes Seng) Den stakkels Fritz phantaserer, hjerte Papa. H. v. Humb. Det vil snart blive bedre med dine Brødre, mit gode Barn, denne Mand vil nok skaffe os Raad. Chir. (gaaer hen til Ludvigs Seng og beseer hans Been) De maae blive ved at være taalmodig, min kjere Junker, saa skal det snart blive bedre. Ludv. Det er allerede blevet bedre, Hr. Chirurg, Her staaer min Doctor, (seende til Lotte hun har kureret mig fortræffelig. (Lotte kysser ham.)H. v. Humb. Kys mig ogsaa, min gode Pige. (Hun kysser sin Faders Haand.) Ludv. Maae jeg ogsaa, min dyrebare Fader, H. v. Humb. (rækkende ham Haanden, som Ludvig kysser grædende) Ach at han, som du har fortørnet og fornærmet langt mere end mig, maatte ogsaa række dig sin Haand! Chir. Maae vi ogsaa besee den anden Patient, (Han gaaer hen til Fritzes Seng.) Fritz (imidlertid Chirurgen løser Forbindselen af Hovedet Er jeg ikke saa lykkelig, som en Veyrmølle Carl træd ikke saa sterkt paa mit Haar Gyng ikke for høyt, Hr. Sebastian, Ney, ikke saa høyt, jeg falder ned jeg falder ned til Marsvinene. – An, au. Hvem var det, der slog mit Hoved? Chir. Det er mig, mig kjere Junker, som rører ved Deres Hoved. Jeg slaaer Dem ikke; men jeg beseer ikkun det Saar, De har faaet. Fritz, (stirrende paa ham) Skyd til, Hr. Sebastian, Skyd til (han slaaer paa Dynen) Husk, husk husk. - Herud, J Kusoner, ud med jer i Feldten, hvor Kanonerne knaller. H. v. Humb. Hvilke Jdeer han har i Hovedet, (sagte til Chirurgen) Hvad siger De om denne Patient, Chir. Jkke det Bedste. Det vil – om nogle – en Dags Tid H. v. Humb. De stammer. Siig De kun reent ud, hvad De mener. Jeg har vel et Fadershierte, men jeg har dog ogsaa Mod nok til at høre Deres Betænkning. (til Lotte) Din Mama venter efter dig, Lotte, Du skal sye et Bind Avis. sel færdigt til Ludvig. (Hun kysser sin Faders Haand, seer vemodig til Ludvig, og gaaer.) Chir. Den Ældstes Been er gandske splintret, og der er intet andet Raad – ney der er intet andet Middel – end H. V. Humb. End at sætte Benet af, kan jeg tænke. – Men hvad da, i Henseende til den Yngste, Chir. Jntet andet, end – Trepanering. H. v. Humb. Ach Himmel, hvilken Ulykke! Skal jeg være Fader til en Krøbling og til en Men, i Guds Navn, brug da Rasende. Deres Jnstrumenter, Jeg har allerede formodet disse fale Redskaber. Vor Herre i Himmelen styrke baade Dem og mig! Chir Skulde jeg vel behøve at tage Opium med mig, eller mener Deres Naade, at Patienterne kan vaagende H. v. Humb. J Henseende til den Yngste behøves det ikke, efterdi han raser, og den Ældste skal jeg nok selv forberede til at udholde den første Straf for hans Ubesindighed, i hvor haard den endog er. (Chirurgen gaaer.) Lotte, (som kommer ind af Døren) Søde Papa, Mama lader Dem bede om Tilladelse, at jeg maae blive noget hos mine Brødre. H. v. Humb. Sæt dig ned hos din ældste Broder. (Han gaaer nogle gange dybsindig frem og tilbage i Stuen, føler paa Fritzes Puls, og sætter sig endelig ned ved Ludvigs Seng.) Føler, du store Smerter, min Søn, Ludv. Ach ja, søde Papa, forskrækkelige Smerter; men jeg vil gjerne udstaae og taale dem, dersom jeg ikkun derved kunde udslette Erindringen om min Ulydighed. H. v. Humb. Hos mig vil du snart udslette den; jeg haaber, du kjender din Fader. (Ludvig tager Faderens Haand og kysser den.) Men, min Søn, for at tale noget alvorligt med dig: Har du ellers ingen anden fortørnet med din Ulydighed, mener de, end dine Forældre, Ludv. (pegende op til Himmelen med Haanden) Ach jo alle Menneskers Fader, min forskrækkelige Dommer, han græder) Ach, søde Papa, slig mig dog, hvorledes skal jeg faae hans Naade igien, for Børn. H. v. Humb. Har du allerede forglemt, min Søn, hvor mild og venlig han er. Saa mange Forseelser, som du fra din Barndom af har begaaet, har han ikke straffet dig for, men derimod beviist dig tusinde Velgierninger. Kun allene denne din Ubesindighed, (jeg maae imod min Villie bringe dig dine Forseelser i Erindring) denne din store Ubesindighed, som var ledsaget af den sorteste Ulydighed imod dine Forældre, af den skammeligste Løgnagtighed imod din Lærer, og af den skarnagtigste Ondskab imod en uskyldig tjenstagtig Dreng, denne Ubesindighed, hvormed du havde kunne dræbt baade dig og din eneste Broder, ja, jeg skjelver ved at sige det – havde kunne styrte dig og ham ned i Helvede: ach, denne Gierning, min Søn, kunde Gud nu ikke lade gaae ustraffet bort, ellers maatte du vist have anseet ham for at finde Behag i Menneskenes Ondskaber. Ludv. læggende sine Hænder sammen) Ach ja, min søde Fader, jeg fortjener den smerteligste Død, og ønsker intet meere, (han græder) end at min Straf maatte være alle Børn paa min Alder et afskrækkende Exempel. – – Ach, ach, min søde Fader. De veed endnu ikke, hvor forskrækkelig stor min Ondskab er. J Morges i Religionstimen havde vi Guds Forsorg for Hr. Sebastian sagde os – (til Lotte fortæl du videre, min hjerte Syster. Det falder mig noget tungt at tale Lotte. Han sagde: At Gud bekymrede sig saa særdeles for alle Mennesker, og om deres Bedste, at han lod sig det være ligesom meget magtpaaliggende og en meget vigtig Sag, at han kunde see alle sine Børn hvert Øyeblik ret hiertelig glade og velfornøyede. Ludv. Hr. Sebastian spurgde mig især, om jeg vel kunde erindre nogen Minute i mit hele Liv, i hvilken jeg uden min egen Skyld havde været misfornøyet. Jeg tænkde efter, og faldt i den største Forundring, da jeg saae, hvor overmaade stor Lykke jeg havde nydt fra min første Barndom af. H. v. Humb. Hr. Sebastian har Ret, min Søn, alle Menneskeer kunde være høyst lyksalige, dersom de ikkun selv vilde. Men hvad sagde han Avis da om den megen Ulykke, som endnu findes i Verden, Lotte. Han sagde: Menneskene paadroge sig den selv ved deres Feyltrin og Laster. Men han sagde videre, at der skulde endnu være langt mere Ulykke i Verden, dersom ikke Guds forbarmende Forsyn styrede og ledede Menneskene, og havde saa megen Taalmodighed med deres Forseelser Han opfordrede os, om vi kunde tælle de ulykkelige Tilfælde, som Menneskene udsætte sig for, især de Unge, ved deres Ubesindighed, og vi fik Aarsag til, at falde i den største Forundring, da vi fandt, hvor ofte de Unge blive bevarede fra Ulykke, hvorudi de nødvendig maatte styrte, dersom ikke en usynlig Haand holdt dem tilbage og afværgede samme. Ludv. Da Hr. Sebastian merkede, at vi bleve opmerksomme ved denne Samtale, geraadede han derover i den største Affekt, foldede sine Hænder og gjorde en fortræffelig Formanings og Opmuntrings-Tale til os, og bad til Gud for os, Og dog faldt jeg Ubesindige – (han græder) H. v. Humb. O min Søn, dersom den Algode vilde straffe enhver efter sin Fortjeneste, saa skulde du finde Forrykte, Blinde, Halte og Krøblinge i tusinde Tal, du skulde tælle hele Huse fulde af Syge, og de Fattige skulde oversvømme Landene. Men, gaaer hen til Daarekisterne, tæller de Ulykkelige, som ere berøvete deres Forstand, opsøger de Blinde, de Halte, de vanføre Mennesker, gaaer i Sygehusene og Hospitalerne, og tæller de lykkelige. Undersøger saa, hvorofte Menneskene ved deres Overmod, ved Falsk, hed, ved Ørkesløshed, ved Umaadelighed i Mad og Drikke, og ved Ulydighed imod deres Overherre, kunne tabe deres Forstand, Sundhed, Ære og Gods. Spørger nu allene Drukkenholten, hvor ofte han i sin Livestid har fortient, af Gud at blive berøvet sin Forstand og sit Syn Saa skulle J finde, hvor god og hvor barmhiertig Gud er imod de lydige Mennesker. Ludv. Ach, min allerfødeste Papa, just den ne Tilstaaelse aftvang Hr. Sebastian i Dag mit Hjerte. Og dog alligevel har jeg elendige Menneske - (Han græder. Efter en liden Pause griber han fat paa Hr. Humbers Haand, for at for Børn. kysse den.) Ach, vilde De vel tilgive mig, søde Papa, om Gud og min Frelser skulde ville tilgive mig H. Humb. Jeg har allerede tilgivet dig, min Søn, og Gud vil ogsaa tilgive dig, naar du kun med Alvorlighed vil arbeyde paa din Forbedring. Ludv. Ach, min søde Papa, jeg vilde gierne udstaae en langt haardere Straf, naar den skulde kun ikke betage mig Leylighed til, at lade Dem see min Forbedring i Fremtiden. H. v. Humb. (til Lotte) Gaae ind til din Moder, mit Barn, jeg har paa denne Tid endnu noget at tale allene med din Broder. (Hun gaaer.) Ludv. Ach, den allerbedste Mama. Maatte jeg bare kysse hendes Haand. Maatte jeg bare væde den med mine Taarer, og afbede min Utaknemmelighed Fritz (phantaserer) Kan du opløse mig den mørke Tale, Ludvig: "Det glæder sig med de Glade, og græder med de Bedrøvede, og kjender dog hverken Lykke eller Ulykke Ludv. Ach Himmel, Min Broder! O, jeg Uhyre - O hvilket Helvede venter efter mig, Jca har forført ham. Han var ikke saa ubesindig som jeg H. v. Humb. Vær rolig, min Søn, din Broder drømmer, og efter sin Sædvane taler i Søvne; han befinder sig i øvrigt gandske vel. Ludv. O, see ikke paa mig, min Papa, jeg er ikke værd, at kaldes Deres Barn. Jeg er en Vederstyggelighed, en anden Cain er jeg. Jeg har myrdet min Broder Fritz H. v. Humb. (stryger sig om Hagen) Jeg siger dig jo, min Søn, at din Broder Fritz er endnu kun noget mat efter sin Besvimmelse. Sørg derfor kun for dig selv, og vær rolig. Ludv. Jeg føler ikke til mine Smerter, min allerbedste Fader, og min Straf er endnu alt for ringe for min Forbrydelse. H. v. Humb. Altsaa kunde du være sterk nok, til at udholde en Straf, som Gud har tilskikket dig til dit Bedste og til andres Advarsel, Ludv. (kysser sin Faders Haand) Som jeg har sagt Dem, min søde Papa, med Fornøyelse. H. v. Humb. Avis H. v. Humb. Men hvad om du i din hele Livestid - Han lader en Taare falde, og hans Stemme bliver vemodig.) – Hvad om dis Been. Ludv. Ach, min allerbedste Fader, skulde min Skade ikke kunne kureres, skulde jeg og komme til, ikke at kunne bruge mit Been mere, saa vilde jeg bære min Skam og Skjendsel med Taalmodighed, naar jeg kun ikke skulde være et levende Tegn for ulykkelige Forældre; thi jeg erindrede mig da hvert Øyeblik min Daarlighed, og jeg vilde da derved formane mig selv til desto større Lydighed. Chirurgen, de Forrige. H. v. Humb. (til Chirurgen) Deres Patient er meget villig, at overgive sig til Dem. (til Ludvig) Altsaa, min Søn, er du sterk nok, paa nærværende Tid af din Guds Hænder at tage den bittre Kalk Ludv. (i det han seer Chirurgens Jnstrumenter, løvter Dynen op og rækker Benet frem) Sæt De kun af, min Herre! Jeg er villig og vil være taalig til at lide. – Dette Offer, min omsindede allerkjereste Fader, skulde være mig et Glædes-Offer, dersom det ikke var at gjøre de bedste Forældre saadan Skam. H. v. Humb. (Holder Tørklædet for sine Øyne, og lægger Dynen paa ham igien) Søn, du er sterkere, end jeg. (Han springer op, giver Chirurgen et Vink, og skynder sig ud af Stuen.)Hr. Sebastian, Tjeneren, Chirurgen. og Ludvig. Ludv. (i det han seer Hr. Sebastian) Ach, bedste Hr. Sebastian, kunde jeg nu forsamle alle Mennesker af min Alder omkrig min Seng, paa det at de kunde see et Exempel paa mig, hvor naadig, men og hvor forskrækkelig Gud er. Jeg har fortjent Døden, og jeg elendige Menneske lever dog endnu. O Børn, naar J engang høre for Børn. mit Navn blive nævnt, saa tænker paa min Straf og bliver fromme. H. Seb. (i det han seer Jnstrumenterne) Himmel, hvad seer jeg, Chir. (frygtsom og ubesluttet til Hr. Sebastian) Skulde Junkeren vel ogsaa uden en Sovedrik, Ludv. Vær De kun rolig, Hr. Chirurgus! Jeg skal villig og taalig nok holde det ud. (Han rækker Benet frem.)(Chirurgen træder noget tilbage, at Ludvig ikke kan see ham, og giver Hovmesteren med foldede Hænder og til Himmelen opløvtede Øyne tilkiende, at han maatte bede til Gud for Patienten Hovmesteren kaster sig derpaa hen over Patienten saaledes, at han ikke kan see sit Been, og holder paa ham. Tjeneren træder til med alle Bedrøvelses Tegn, for at holde Fadet under.) Chir. (i det han er færdig at ansætte Saugen) Kun et Par Øyebliks Mod, lille Junker Gud i Himmelen staae Dem biH. Seb. (under bestandig Hulken) Vor Frelser - som - blev piint og martret – for hele Verdens - Synder – styrke Dem – med Taalmodighed – og hans billede – være Deres Trøst. (Han græder høyt.) Ludv. (som ved Operationens Begyndelse har bidt Tænderne sammen og lukket Øynene til) O - Himmel – styrk min Moder – Hun har – født en Krøbling – - Ach, hvorfor hvorfor slog ikke – Tordenkilen - mit Been mit Been af – før – ofør – førend Oh! – (til Chirurgen) Oh, Hr. Chirurgus har – De – Børn - saa – lad – dem komme – herhid – til mig - saa skulle – de - see – en - som - Gud - Oh! – har tegnet – (Han besvimer.)(Chirurgen, som nu er færdig med Operationen, lægger det afsatte Been hen paa et Bord og dækker det til. Hr. Sebastian og Tjeneren knæle ned for Sengen.)(Fortsættelsen følger.)