Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-08-22
(Jndsendt.) Nattens Taage udbredte sit hvide Stør over Søernes Mængde, og hist og her hævede Smaaverne, Skovpletterne og andre Gjenstande sig op i mørke, fantastiske Skikkelser over det tagefulde Dække. Et forventningsfuldt Skue! Det var som om Fremtidens Slør loftedes og som om det forestaaende Møde vilde aabenbare os, Hvad der ellers er skjult for Menneskets Blik. Lidt efter lidt svandt Taagedækket for den opgaaende Sol, der ildrød, stor og majestætisk steg frem over Horizonten. Fuglenes muntre Qviddren, Menneskebevægelsen tilvogn, tilhest og tilfods tydede paa en herlig Dags Frembrud, og idet man nærmede sig Bankehøiden, faaes paa dennes Top det røde og hvide Kors vaje i Luftens Blaa Lidt efter lidt forsamlede sig en Deel Skuelystne, og snart var Høiden fyldt. Den himmelske Egn gav snart Stof til Samtaler, og de Flestes Hjerter vare sikkert høitideligt stemte. Kl. 10 skulde den egentlige Fest begynde, og først da tiltog Mængden. Alt var ordnet smukt, og de opslaaede Telte viste, at der var sørget for legemlig Føde, medens et af Grønt opreist Katheder gav Anviisning paa det Sted, hvorfra Røsten skulde udgaae, der vilde give Tanken Noget at bestille. Festens Leder fremtraadte og gaven kort Oversigt over Arrangementet for Dagens Anvendelse. Høstens travle Tid holdt ei Landmanden borte, og de af Guds Velsignelse bølgende Marker stode fordetmeste tomme, medens Rummet og Bakketoppen alt mere og meere fyldtes. Himmelbjergets vante Taler betraadte Kathederet, og foran dette vare Bænkene fyldte med forventningsfulde Damer. Nogle poetiske Ord glede over hans Læber, og en Sang, ledsaget af et Musikkorps, gjenlod mellem Skovens Træer. Sang og Musik gik som den kunde, naar Alt synger med. Tankens Flugt vedligeholdtes af forhenv. Adjunkt Birch; gid det af ham Fremsagte stedse maatte finde Gjenklang i Alles Hjerter. - Mængden adsplittede sig; Nogle mættede sig i Naturens Beskuelse, Andre søgte Teltene, og snart var Mængden smykket med røde og hvide Baand, erhvervede under Fredens Sysler, 14 pr. Stk. Disse kunde dog sige sig selv. Vi have dog udrettet noget Godt, idet vi nemlig gave vor Skjærn til Erstatning for de Bekostninger, denne Dag førte med sig. Gid Fleertallet af vort Lands under Freden med Kors Udmærkede maatte kunne med Sandhed sige dette Munterheden tiltag alt som Dagens Konge meer og meer forherligede Naturens Skjønhed, og den saa ønskede fortrolige Tilnærmelse mellem de forskjellige Borgerklasser syntes dog noget at finde Sted; dog lad Sandhed lyde, langt fra i den Grad, man ved en Folkefest kunde ønske. Bonden syntes at holde sig til sine Brødre, og Kjole forskjel dannede et Skiel; kun naar Kathedrets Røst lod, da trængte en Mængde sig i Forening derhen, for at stille Rysgierrigheden eller videbegjærlige at indfugAandsføde. Til bestemt Klokkeslet vare Tilhørerbænkene fyldte, og et broget Hattedække skjulte Pladsen, medens Mandfolkene i længere Frastand, bag Damerne, opsamlede Talens Krummer. En af Landets brave Sønner, en Kæmper for Bondestanden, en Sandsiger, betraadte Talerstolen, og med spændt Opmærksomhed fulgtes hans Tale. Den gamle Mands vakkre Udvortes, hans smukke, værdige holdning, hans flydende Sprog, hans forudgangne Rygte, Alt bedrog til, at man greb hvert et Ord. Flere frygtede for, at en heftig liberal Aand vilde yttre sig; nei, Den, der kun vil det Gode, det Sande, Den, der ønsker at gavne sit Fødeland, skumler ikke! Opfordret til at tale, stod Manden der, uforberedt, uden nogen forud paa Papiret opskreven Tale, og kun Hjertets Sprog lød fra hans Læber. Den af Regenten Landboen skjænkede Communal=Lovgivning var Talens Gienstand, og med Rette kunde han yttre: at dennes Anvendelse vil ene beroe paa Landboen selv. Han optrandte blandt os, og hans Minde skal leve i vor Erindring. Atter Sange og atter Sange fulgte, lange nok, medens spøgefuld Skjæmt drev sit Væsen fjernt og nær. Derefter besteg en Kriger Kathedret, og Værnepligts forskjellige Gjenstande bleve overveiede for et stort Antal Damer og Herrer, En Kjøbmand opfordrede til Deeltagelse i den slesvigske Subskription. Tiden gled hen, og endelig lod Budskabet: et ungt Menneske, en Candidat Ploug, vilde tale; og hans Tale vilde blive den sidste paa Festens Dag. Ja, er Enden god, er Alt godt, siger et gammelt Ordsprog, og den sidste Tales Jndtryk maa vel vare længst, er den flau og mat, da duer ikke Sædekornet; er den fyndig og djerv, da er det udsaaede Korn vel ei kastet i gold Jord. Saa tænktes der, og man ilede hen for at finde Plads. Bænkene vare, som til en Komedie, fyldte med Damer alt længe for Talens Begyndelse, og den unge Taler gjorde Ret i, at han dreiede sit Ansigt ud mod det Blaa, en stor Hob Herrer, blandt hvilke mange fredelige Landboere, vare Tilhørere. Forsaa forskjellige Tilhørere holdtes nu denne Tale, som mankunde ønske at see i Trykken, uforvansket. Dette Ønske vil Taleren vist ikke lade uopfyldt, idet man troer, at hans Bestræbelser ere redeligtsindede.