Almuevennen, 1842-10-05
Da den Roeskildske Forsamlings Jndstilling i denne Sag dog kun har en ringe Jndflydelse paa Sagens Fremme, i Forhold til de øvrige tre Stænders Betænkninger, saa skal vi for Tiden ikke indlade os paa en Beretning om denne Jndstilling; det vil være at haabe, at hine tre øvrige Forsamlinger ville yttre dem paa det bestemteste imod den paatænkte femte raadgivende Forsamling, og at den saaledes ikke vil komme istand, og i alt Fald saa vil det først kunne være af Jnteresse for vore Læsere naar vi kunne give en samlet Fremstilling af alle fire Forsamlingers Betænkninger i Sagen, vi skulle derfor for Tiden indskrænke os til at berette, at Procurator Balthazar Christensen og Brændeviinsbrænder Sidenius foreslog Forsamlingen: "At de foreslaaede stænderske Comiteer fraraades, som ikke tilfredsstillende Folkets Trang til en friere Udvikling af dets Samfundsforhold. Dette blev forkastet med 47 Stemmer mod 14. Prokurator V. Christensen foreslog dernæst: at de stænderske Committeer "snarest mueligt og eengang foralle sammenkaldes, for til Hans Majestæt Kongen at afgive allerunderdanigst Betænkning om Ordningen af Retsforholdet mellem Rigets forskjellige Dele, og om Jndførelsen af saadanne friere Samfundsforhold, som kunne betrygge Statens Bestaaen og Folkets Belfærd; 50 Stemmer imod 11 afgjorde, at dette Forslag ikke stod i en saadan Forbindelse med Sagen, at der kunde blive at afstemme over samme. Candidat Lehmann foreslog, at der paa det Sted i Betænkningen hvor Comiteen havde yttret, at den ikke skjønnede rettere end at Forsamlingen havde god Grund til at udtale sin taknemmelige Erkjendelse, tilføiedes: "Skjøndinuderved Folkets Trang til en friere Udvikling af dets Samfundsforhold ikke vil kunne føle sig tilfredsstillet. Dette forkastedes med 34 Stemmer mod 27. – Man vil heraf see, at der fra Forsamlingen ikke i fjerneste Maade er gjort noget for at fremme den constitutionelle Sag, idet ethvertsomhelst Forslag sigtende til endogsaa kun at berøre denne Sag i Forsamlingens Betænkning, forkastedes. Men – idet vi saaledes ikke for Øieblikket skulle meddele videre af de Forhandlinger der bleve holdte om selve de stænderske Committeer, som vi haabe aldrig ville træde i Virksomhed, saa er der dog i denne Sag, fremkommet Meget som vi ikke kunne forbigaae, og det er de Foredrag der angaae Constitutions=Sagen, og de forskjellige Taleres Betragtning af denne Sags Forhold til de oftnævnte Comiteer. Vi have seet i det Foregaaende, at der kun var 14 Deputerede der stemte efter Folkets Ønske, og af disse 14 var der atter kun 3 som have udtalt deres Mening i Forsamlingen; disse tre have det Vidnesbyrd at de have talt aldeles efter det oplyste Folks Ønsker, og vi skal derfor først meddele det væsentligste af deres Foredrag, dernæst meddele vi hvad de øvrige talentfulde Frihedsvenner have udtalt, om Aarsagen til at de tilraadede Jndførelsen, af Stænder-Committeer, og slutteligen ogsaa nogle did henhørende Yttringer af det absolute Kongedømmes Tilhængere. Overrets-Procurator Valthazar Christensen talte som følger: Det er ikke uden dyb indre Følelse, at jeg tager Ordet efter min høibegavede Ven (Cand. Lehmann). Jeg skal imidlertid følge min nøie prøvede Overbeviisning og udtale den, saa godt jeg formaaer. Det forekommer mig da, at det, for at vurdere det Spørgsmaal, der her foreligger, først er nødvendigt, at vi gienkalde i Erindringen det, der har fremkaldt samme. Jeg mener nemlig, at vi bør gjøre os nøie Rede for hele vor nærværende politiske Udvikling, naar vi ellers skulle være istand til at bedømme Acceptabiliteten eller Jkke-Acceptabiliteten af det Forslag, som Comiteen har fremsat. Jeg holder mig da nu overbeviist om, at Jngen her i Salen, og Jngen, der overhovedet omhyggeligen har lagt Mærke til, hvad der rører og bevæger sig omkring os, kan med Føie tvivle om, at der virkeligher i Landet er en dybt følt Trang til en friere Statsforfatning; Stænderforsamlingerne, baade den roeskildske og den viborgske, have udtalt denne Trang, for Tronen, og de have udtalt den som utvetydigen godtgjort. J den Forudsætning, at Tilstedeværelsen af denne Trang ikke vil møde nogen Modsigelse her i Forsamlingen, skal jeg ikke vidtløftigt documentere den; jeg skal blot referere mig til, hvad der vil være Alle i frisk Erindring: hvorledes der i den sidste Tid af den hensovede Konges Regjering, føltes en vis Mangel paa Tilfredsstillelse ved Stænderinstitutionen, som den var og virkede, og hvorledes det nærmest var en dybt følt Pietet imod den aldrende Konge, og tillige et levende Haab til den Prinds, der stod Tronen nærmest og nu har besteget den, – som tilbageholdt tydeligere Manifestationer. Heller ikke skal jeg videre udhæve de betydningsfulde Skridt, der gjordes ved Tronskiftet og fremfor Alt ved den Adresse, som Kjøbenhavns Borgerrepræsentanter indgav i Anledning af Kronningen; denne Adresse er bekjendt, der er her tilstede ikke færre end otte af dem, der underskreve den, og de Fleste ville erindre den. Endnu mindre skal jeg gaae tilbage til de saa frisindede og udtømmende Discussioner, som fandt Sted i begge de forrige Stænderforsamlinger, og hvorunder ikke blot det langt overveiende Antal, men de dygtigste Mænd i Nationen varmt udtalte sig for, at hiin Trang føltes. Blot skal jeg tillade mig specielt at lægge Vægt paa den Mands Ord, som fremfor Alle i denne Forsamling venereres, den Mands, som i alle Sexenniets Forsamlinger førte Præsidiet Schouw, den Mand, som Regjeringen har meent at maatte unddrage denne Forsamling, uagtet hans Navn lever trindt om i Landet som den, hvis Stemme, ene veier meere end Titusinders. Og hvorledes udtalte denne Mand sig, Han udtalte, med det Ønske, at det klart maatte lyde for Tronen: "at det vilde være en stor Lykke for Danmarks Nutid og en endnu større for dets Fremtid, om det maatte behage Kongen at skienke sit Folk en Forfatning, der gav det Deel i den lovgivende Magt." Han udtalte, at det netop er i de rolige Dage, i hvilke vi skulle sørge for de urolige. Han meente, at der var Farer, Farer paa alle Sider, ved at opsætte Ordningen af hiint vigtige Punkt. Men tør jeg nu gaae ud fra, at der i Folket lever en dybt følt Trang til en friere Statsforfatning og at den er udtalt for Regjeringen, da maa jeg vistnok spørge: Hvad har da Regjeringen gjort i de forløbne to Aar, J hvilken Aand har Regjeringen handlet under disse Omstændigheder, Hvad har Regjeringen gjort for at imødekomme hiin udtalte Trang, hvad har den gjort for at forebygge, at Folkestemningen ikke skulde blive end mere trykket, for at Fremtiden ikke skulde vise sig end meere mørk og foruroligende end den, efter hvad der foreligger, alt maatte ansees for Jeg spørger: Hvad har Regjeringen efter to fulde Aars Forløb gjort, Og Svaret ligger i den kongelige Bekjendtgjørelse: Regjeringen har henstillet til os, at overveie, om ikke stænderske Comiteer, som paa allerhøieste Befaling kunne afgive Betænkning over Anliggender, der angaae flere Provindser eller den hele Stat, kunde være at indføre. – Altsaa denne Foranstaltning skal være det Middel, hvorved Regjeringen vil berolige det, for sin Fremtid bekymrede, Folk, Altsaa dette Middel skal være tilstrækkeligt til, at lade os med Rolighed see de Aar imøde, som i alt Fald ville medgaae, indtil det kan træde i Virksomhed! Det er efter en omhyggelig Overveielse, en alvorlig og samvittighedsfuld Prøvelse af selve Jdeen og af Comiteens Betænkning, at jeg maa udtale det som min bestemte Anskuelse, at aldeles Jntet vil opnaaes, ved at entrere i det der indeholdte Forslag: J det Høieste ville vi derved opnaae, ved hurtigt svindende Jllusioner, i nogen Tid endnu at disse i Slummer den Uro og Frygt, den Tomhed og Uhyggelighed, der nu hviler i Alles Hjerter. Denne Overbeviisning er hos mig saa stærk og saa levende, at den har overveiet det Hensyn, som gjorde mig det ønskeligt, ogsaa her at slutte mig til flere af de Mænd, med hvem jeg ellers sætter en Glæde og Stolthed i at samvirke i det politiske Liv. – Gjerne vil jeg imidlertid erkjende, at der i Regjeringens Forslag er eet Moment, hvorved ogsaa jeg med Glæde og Erkjendtlighed dvæler, det nemlig, at det forekommer mig, at der i Propositionen ligger en Jmødekommen fra vor ophøiede Monarks Side, – en Jmødekommen, der røber det Sindelag, at han virkelig er stemt for at fremme en videre Udvikling af vore Samfundsforhold. Jeg har troet, at jeg maaskee heller ikke feiler, naar jeg antager, at der i Forslaget tillige ligger en Anerkjendelse fra Regjeringens Side, at en saadan Udvikling er nødvendig og paatrængende. Men alligevel staaer det klart formig, at de foreslaaede stænderske Committeer ikke kunne fortjene Bifald. For det Første ere de nemlig, efter min Overbeviisning, en practisk Umulighed. Efter hvad der allerede er passeret i den holstenske Stænderforsamling, og efter hvad Enhver, der kjender til Stemningen i Holsteen, maa føle sig overbeviist om, er det neppe at betvivle, at Holstenerne ikke ville slutte sig til den foreslaaede Jndretning. Dersom vi nu anbefale Sagen, ville vi maaskee derved kuns endnu mere irritere Stemningen i Holsteen, da man vistnok der ikke vil see Andet, end et nyt Daniserings-Forsøg. Heri ligger nu, efter min Anskuelse, en væsentlig, en uovervindelig Hindring. Ved upractiske, umulige Palliativer lade vi Rækker af Aar gaae unyttede hen, medens hver Time bringer os Farens Stund nærmere, medens Jngen af os kan vide, om det ikke allerede er den næste Time, der i Virkeligheden bringer os den. Men jeg troer ei blot, at Jndretningen er umulig; jeg troer, at den er ligefrem skadelig, dræbende for Stænderinstitutionen. Men kan jeg saaledes end ikke tiltræde Comiteens Forslag, forekommer det mig dog klart, at det idag gjælder endnu stærkere, hvad der i 1810 af en æret Deputeret blev yttret, at Noget maa der gjøres." Vel foreligger der ikke dennegang Forsamlingen Andet end den kongelige Bekjendtgjørelse og Commissarii Meddelelse og de stænderske Comiteer; men det turde være aldeles ubeføiet, om man af den Grund vilde lade sig indskrænke i at gjøre Jndstilling om, hvad man i den her omhandlede Henseende anseer for paatrængende nødvendigt til Statens Betryggelse i Fremtiden. Vistnok er der ikke, som i 1840, indkommet Petitioner til Forsamlingen angaaende vore Samfunds forholds friere Ordning; men unægteligen var Folket fuldkommen opfordret og beføiet til at undlade at petitionere, efterat det havde seet, at, som en Følge af den Bevægelse, der dengang herskede, begge Stænderforsamlinger havde forebragt Kongen dets Ønsker om en friere Forfatning; Folket var fuldkommen opfordret til, ikke nu at udtale sig i denne Retning, i alt Fald ikke, førend det havde erfaret, hvilken Beslutning Regjeringen, i sin Viisdom og Kjærlighed til Fædrelandet, havde taget angaaende Stændernes Andragende; Folket havde god Grund til at forudsætte, at der i begge Forsamlingerne vilde findes Mænd, der, ligesaa varmt som de Varmeste i dens Midte, vare gjennemtrængte af Bevidstheden om den Trang, der findes til en større Udvikling af vore Samfundsforhold. Folket havde saaledes god Grund til, ingen Petitioner at indgive, og jeg behøver derfor ikke at lægge videre Vægt paa den Omstændighed, at Petitionerne kunde give Anledning til en Adskillelse i Folket, som helst maatte søges undgaaet og kun er lidet ønskelig, da sandsynligviis de fleste Embedsmænd, paa Grund af bekjendte Rescripter og andre Foranstaltninger, vilde finde Betænkelighed ved at deeltage deri. Jeg troer følgelig, at vi, uden Hensyn til at intet specielt Andragende i den Retning foreligger til Forsamlingens Afgjørelse, omhyggeligen bør undersøge og hos Regjeringen andrage paa, at den vil foranstalte, hvad der maa ansees fornødent til Statens Tarv. Vi bør mindes, for at jeg atter skal recurrere til de af For samlingernes forrige Præsident brugte Yttringer, at det er i de rolige Dage, man skal sørge for de urolige, mindes, at Bevægelsen, om den end for Tiden er mindre synlig, dog er meget langt fra at være trængt tilbage, at den meget mere kun har trukken sig tilbage, og ved given Leilighed pludselig kan bruse frem, og, hvad der da skeer, vil snarere blive Tilfældighedens end Viisdommens Værk. Ei heller maa det lades ubemærket, at de holstenske Stænder, som tidligere ikke have andraget paa en friere Forfatning, denne Gang i deres Adresse med stor Bestemthed have udtalt sig derfor, men nu troer jeg, at det sømmer sig for os, ikke at lade Holstenerne staae isolerede, hvor det gjælder om et vigtigt Anliggende, hvori vi kunne samstemme med dem; thi det ligger visseligen i Stænderforsamlingernes velforstaaede Jnteresse, saa ofte som muligt at slutte sig sammen, hvor der handles om fælleds Anliggender. Men fremfor Alt maae vi ikke glemme de Ord, som findes i den kjøbenhavnske Petition i 1840: "at hele vort Haab hænger ved Kongens Liv, og at Jngen veed, hvor langt et Menneskeliv vil række, ikke glemme, at hvis Døden skulde bortrykkeKongen, Kronprindsen og Prinds Frederik Ferdinand, uden at Nogen af dem have efterladt mandlige Arvinger, er det i Hertugdømmene en meget almindelig Mening, om den end ikke er den overveiende, at den nærmest Arveberettigede til idetmindste en stor Deel af Hertugdommene er den nuværende Statholders Broder Hertugen af Augustenborg; ikke glemme, at Danmark aldrig vil gaae ind paa denne Anskuelse, og at de saaledes, hvis Tilfældet skulde indtræde, vil opstaae en Forvikling, af hvilken der kun er Udsigt til, paa een af to Maader at komme ud, enten – det Gud forbyde ved en Borgerkrig, – eller – hvad der er ligesaa sørgeligt – ved et fremmed Magtbud. Med denne Fremtid for Øie, denne, efter min Overbeviisning meget mørke, Fremtid, kan jeg ikke stemme for de foreslaaede Stændercomiteer, og jeg agter derfor at votere et bestemt Nei, i den Formening, at der ligger en ligefrem Jnhæreren af Stændernes tidligere Andragender og friere Statsformer. Jeg forbeholder mig imidlertid, forsaavidt Forsamlingen skulde gaae ind paa Comiteens Jndstilling, at stille et Amendement som væsentlig skal gaae ud paa, at de stænderske Comiteer i alt Fald kun anbefales for de enkelte Hverv, at tage Rigets Forfatning under Overveielse i de to af mig udhævede Henseender, og derover at afgive Betænkning. (Fortsættes.) 6. Om Vildtskades Erstatning.