Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-19
En almindelig Folkesang skal kunne trøste i Eensomhed, fryde blidt i Samfund - den skal ved milde, søde Følelser, ved hulde Erindringer binde til Fædrelandet; den skal indgyde Fornemmelser, der ere hvert Menneskehjerte kjære; den skal rykke dem, som ere fjernede fra Fædrelandet, sødeligt tilbage i Aanden, og den skal ligeledes lade fromme Ønsker opstige i de Tilbageblevnes Bryst, Ønsker om at de Brødre, som nu ere fjernede, igjen maae vende tilbage som gode Danske. Den skal kunne synges af Moder, som af Fader, af Barn som af Yngling, af Mand som af Olding, af Bonde som af Kjøbstædmand, af Borger som af Kriger, af Lægmand som af Lærd. De ere jo dog alle ligemeget Fædrelandets Børn, de vare alle det, alle Mennesker inden de gik over i den særskilte Stand. J eet stemme de alle overeens: deri, at Fædrelandet er deres Moder, de hendes Børn. Dette erkiende de, i det de samles under den ene Følelse, Kiærligheden til hende. Og den, Kiærligheden, den skulde være larmende, den krigersk, Forsøg til et Hi mmelbrev, i Grundtvigs nye historiske Smag, fundet af Poul Møller. Velkommen, Aand i Danmarks Bøgelunde, Du gamle historiske Kjærminde fra Korsøer. Jeg og Du, og Du og jeg, vi skal træde dem i Skidtet, ja træde dem skal vi saa smaat som Smul, de Gabslabe, de Kjødhoveder, som sætte sig op imod den historiske Orden. Længe stod jeg med Trompeten for min Gane, og galede og tudede paa den danske Vang; men Kroppene svarte mig, Tidens Tegn vare mig imod. Du est en Mand efter mit og Historiens Hjerte, Du gamle StadsatyTicus! Du fattede de dybe Toner i Dannevirkes Dannefæ og Hittegods, ja Du priste det lydeligen, skjøndt al Verden meente det var Kistepræk Du klapper i Dine historiske Næver, naar jeg smider min Præstekjole og slaaer Skidt paa Drengene i den bare Vest. Græde maa jeg salte Taarer, ja bløde maa mit historiske Hjerte, naar jeg tænker paa de ryggesløse Tider, da Lammehovederne sætte sig op imod Lammeskindskrøniken, og mene, det er Skind af deres Skind. Kommet, ja kommet er Verdens sidste Tid. Jeg sværger ved Historien, at Verden kan ikke staae til Paa skee. Hvor skulde Solen kunne hænge ved Himmelen, hvor skulde Elementerne hænge sammen, naar 12 Studentere have kaldt Jens Baggesen, iste i en Avis, og maar Jngemann har faaet Reisestipendium. Nei, opbrænde vil Himmel og Jord; Historien vil komme i Ragnamørk og dømme Menneskene til Niftheim, og adskille Bukkene fra Faarene. Hvad ville de historiske Huusmænd, i Udbye sige, naar saadant spørges ud paa Markken. Ja, fylde vil de deres Madpose med Ost og Brød, og sige Farvel til de blaaligombæltede Holme. Seile ville de til Helgaffelds iisgraae Kyst, for der i Roe ved Braagen, at fuldende Danmark historiske Liv. Brud er der gjort, ja skammelig Brud paa den danske Historie. Smaalig havde jeg ristet i Sagas Skjold hvad skeet var, og hvad skee skulde, hvad min Spaa domskraft havde tilsagt mig om de vordende Ting. Men Brud er nu gjort paa min danske Krønike, og Troldene have gjort Vold paa min historiske Orden. Men Børst skal de have, gjennembore dem skal jeg med Sagas Preen. Kjæmpe imod dem skal jeg med Haand og Mund i Sagas Aand, med Staal, med Lys, med Gnye, med Skidt, med Taarer. Ja med grædende Taarer knuser jeg dem i hundrede tusinde Splinter. Men jeg maa mase dem, jeg skal mase dem, jeg tør ikke andet end mase dem; thi dersom jeg ikke masede dem, da var jeg ikke Nikolay Frederik Severin Grundtvig. De have jo ved at udfordre Baggesen til en latinsk Disputats gjort et Brud i den historiske Orden, som ikke kan broe lægges uden med Ligene af en heel Slægt. Forleden Dag sagde jeg lad mig see Jeres Døbe attester, J 12 Bærsærker, J 12 Aser! lad mig føle Jer paa Tænderne, hvor gamle J ere, at J tør mukke naar en gammel Mand kaster Skidt paa Jeres Lærer. Men da talte jeg som en Gjæk Gid det var i mig igjen. J Dag vil jeg gjerne gjøre Poenitentse, hudflette mig selv til alle Folks Fornøielse. J Dag er jeg en anderledes Karl, i Dag siger jeg, hvorfor har J ikke faaet Jeres Navne i Literaturen, J Hundsvotte! Dersom J skrev Noget, der var Salmands Tale i, da kunde J jo bære Jer af som jeg, og tage det i Jer igjen, naar Tid var, og sige, det var Løgn i Jer Hals. Skrevet havde J da alligevel, Bøger havde J gjort, saa Jeres Fingre vare krogede; hjemler havde J. Jer Ret til at tale med, og sidde skulde J paa Høisædet hos mig og Baggesen og andre danske Classikere. Nu have J Jntet skrevet, nu komme J ikke til at skrive, det haver jeg sat en Pind for, i det jeg haver formenet Eder al Omgjængelse med Pen og Bog. Saa lyder mit Svenskab: Vi Nicolay Frederik Severin Grundtvig, tilkommende Oversætter af Saxo og Snorro og forhenværende Kapellan til Udbye, gjøre herved vitterligt: Saasom os for Øre kommet er, at en Tylvt Studenter have udfordret Jens Baggesen, paa Latin, og høilig at befrygte er, at saadan Ulempe engang i den løbende Tid kunde vederfares vor egen høie Person, da ville vi herved have de udelukkede fra Literaturen, saaledes, at de ikke maa læse, ikke skrive og dem ikke med Pen og Bog befatte, og ikke stande i Nyrups Lexicon, inden saadant Band af os vorder hævet. Givet paa vor Residents udi Løngangsstrædet, lige over for Vartov=Kloster. Dersom J fremture udi Eders himmelraabende Frækhed, da skal Eder samme Ulykke times som i Fjor traf Ørsted med Spiritusflaskerne og Luftmaskinen. Jeg og vor Herre have nemlig udelukket ham fra Himmerige, fordi jeg befrygtede, at han skulde slaae vor Herre ihiel. Han maa nu smukt staae udenfor og lugte, mens vor Herre og jeg sidde indenfor i Kakkelovnskrogen. Hør Du mig nu Rasmus Müller, Du agtværdige Mand, hvis literære Person jeg forleden kaldte et "angbrystigt Udgangsøg.). (Det kan Du have saa godt, fordi Du ikke roste min Prøveoversættelse nok. Hvor kunde Du forbyde mig at sætte noget til af mit eget Hoved, forbi det ikke stod i Bogen. Vidste Du da ikke, at det stod i Signelils evige Bryllup. Der varst Daikke med, og der skalst Du aldrig komme med, "Du min Sangs Skarpretter!") Klappe Dig vil jeg ved din Kind, naar Du vil sige, Du har handlet ilde. Lad mig nu see Du tilstaaer, Da est en Logner. De kan jo see Dig J mit Exempel. Naar Aar ere henrunde, da siger jeg at tid, det var Løgn, hvad jeg hidtil skrev og hvorved jeg hjemlede min Ret til at tale med. Har jeg ikke først tvunget de høilærde Folk til at knæle for de høje Afer, dernæst maatte de bøie dem for Korset; men nu har jeg igjen befindet mig, nu skal deres stive Knæe neje sig for Historien. Jnfynke skulle De i Støvet for Historien, som har skabt Himmel og Jord og Alt hvad derudi befindes, og tildeelt mig min vidunderlige Vittighed. Men jeg kan jo afbede det igjen, hvis jeg faaer andre Tanker; saa har det jo Jnter meer at betyde. - Her kan jeg ikke skrive længer for Graad. Den graahærdede Jens Skjald udi Axelstad sender mig hver Dag en Lovtale paa fastende Hjerte, *) Jvf. Jmod den lille Anklager, Pag. 15. **) Jv. Literaturtidendens Skudsmaal Po. 26. for at jeg ikke skal lade Modet synke i disse slemme Tider. Den ankommer i dette Øieblik. Skamme Dig, ja skammt maa Du Dig, Du Øgleæt, at Du ikke kan have det Blik for mine dybe Toner, som denne graahærdede Dannemand. Naar jeg siger, jeg kan gjøre en Dansk Stiil 1000 Gange saa godt som de Told, saa svarer den stakkels Mand strax. Herren kan gjerne sige 1000 Gange til. Og naar jeg siger, at mine Kiærmindeqvad slaae Sparto til Øhlenschlægers, da siger han strax. Herren kan gjerne sige: til mine med og til al Verdsens Skialdskab. - Forresten er jeg udi Versionen af Snorro kommet til Pag. 100; hvilket jeg ikke vil undlade at kundgjøre Folket, paa det at samme stadeligen maa ihukomme, at jeg er en Mand, der ikke er tabt bag af en Vogn. Til Slutning vil jeg raabe nok engang Vee, ja tre Gange Vee, over Hvalpene, der have sat sig op imod Krøniken og mig, og mig og Krøniken og Krøniken og mig. Amen.