Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-07-11
J Nordens taagefulde kolde Egne, Hvor Natten slumrer i sin mørke Hulle Og kolde Vinter har sit Hjem, Hvor nogne sørgelige Fielde hegne Om golde frosne Jord og skjule For sjeldne Vandrer, som kun varsomt trænger frem, En endnu vildere Natur, der, hyllet i sin sorte Skye, Paa Polens iisbeklædte Field staaer Stormens Aand, Opløfter truende sin Kæmpehaand. Og seer med skumle Blik paa Livets muntre Gang, Seer Jorden fryde sig i Fredens Lye Og lytter mørk til glade Meiers Raab og Leens Klang, Den rynker vrede Bryn og om dens Klippetrone Nu luer Jlden fra den mørke Skye. Og Nordens vilde Fuglemed hæse Skrig sig skjuler Det bruser høit i Bjergets Huller, For Stormens stærke Rædselstone, Det vilde Havdyb føler Stormens Magt Og brøler høit fra sine dybe Huller, Fremslynger med sin Kæmpekraft, Alt hvad der sig i mørke Afgrund skjuler. Saa raser over Hav og Land med frygtelige Hyl de Luftens vrede Aander, Alt Levende sig under Luftens Oprør vaander, Men Havets kjække Sønner gynge endnu rolig Mod fjerne Strande paa den skrøbelige Bolig, Thi hist den dunkle Palmelund, hvor Sydens Frugter gløde, Den smiller venligen og skyggefuld imode. Her Andre nærme sig det elskte Fædrehjem Hvor Hustru, Børn, Venner vente dem, Hvor Barndomsminder svæve underskjønne Omkring det Træe, hvorunder Barnet spøgte Ved Kildens Bredde, hvor det Blomster søgte J Vaarens blomsterklædte Grønne. Men bradt sig viser for det bange Øie Ei Sydens Palmelund, ei Hjemmets grønne Høie; De ængstede nu see den ene Kæmpebølge Beklædt med Skum og truende den Anden følge, Og graadig aabner sig nu for dem Dybets Dødninggrund Og truer dem hvert Øieblik med Livets sidste Stund. Hør Stormen brøler gjennem Toug og Stænger, Den sønderriver som et Flor de stærke Seil Og stolte Mast den over Borde stænger, Den Skovens stærke Søn, som i sin Ungdoms Kraft, Har trodset mangen Storm paa moderlige Jord, Den knækkes som en Qvist i Drengens Haand. Da lød en Røst høit over Storm og Torden: Hvo vover at forstyrre her Naturens Orden: Kun paa mit Bud skal Stormen ryste Jorden Og Tordenskyens røde LynFremslynge sig fra Syd til Norden, Og blænde Dødeliges Syn. Træd frem af Mulmet, Gaadin Bane rolig! Høit over Storm og Tordenbrag Du Himmellys fra Lysets BoligSpreed dine Straaler over Jorden, Opliv og fryd Enhver fra Syd til Norden! Da flygted Mørkets Aand tilbage i sin Hulle, Og alle Storme flygtede med den og ængstelig sig skjule. Saa bruse Meningsstorme over Jorden. Og ryste Rigerne fra Syd til Norden, Og Vantro's) mørke Aand til Kamp sig væbner, Den hverver Overmod og Laster til sin Fane, Udspreder Mørke fra sin lysskye Bane Og ængster mangt et Bryst med frygtelige Skjæbner, Den trodser Skaberen, den trodser Kongers Magt, Den har med Logn, med Vold og Oprør sluttet Pagt. Skjøndt Kampen evig er i Aandens Rige, Saa mørknes Lyset kun en føie Stund, Thi Lysets Aand han byder Storm og Mørke vige Og Sandhed reiser sig som Kæmpen fra sin Blund Og gaaer ustandselig frem i sin Styrke, Og uindtageligt og evigt er dens Rige. O. Dødelige, vov ei Kamp mod Lysets Aand, Den fængsles ei med jordisk Baand; Der vandre overslagne Fjender frem Vel langsom, men ustandselig mod Aanders Hjem. Kan du vel dæmpe disse Stormes Magt? Kan du med Lynet slutte Pagt At det udslynges paa dit Bud, At paa dit Bud dets Flamme slukkes ud Saa kan du ogsaa slukke Lysets Flamme, Thi Sandheds Gud og Lynets er den samme. Nedknæl for ham, du Jordens svage Søn, Han hører Betlerens som Fyrstens Bøn; Veed ham om Styrke til at bære Den tunge Byrde som er paa dig lagt, Men slut med Sandhed redeligen Pagt, Saa skal du Sandheds Ven og Sandheds Arving være Og Arven er Lyksalighed. O skjelver, Jordens Mægtige, dog ei for Mørkets Kamp Dens Vaaben, formede af Taagedamp, Adspredes snarligen af Lysets Straaler, Sæt stærke Skranker kun for Frækhed, Last og Vold, Thi Sandhed værnes af sit Himmelskjold! Lad den sin Himmelsæd udstrøe. Og frede mildelig omkring den unge Spire, Da efterhaanden Last og Vold og Vantro skal uddøe, Og Sandheds Himmelblomster skal hvert Samfund zire, Dens Blomster ere Tro og Borgerheld og Fred. Saa leire sig omkring Din Throne Den himmelsendte Sandhed i sin Styrke, Saa slynge den sin Straaleglands omkring Din Krone; Da ædle Konge svinde skal hvert Mørke, Da ville alle Storme tie For Sandheds stærke Røst, Og Sandheds Gud Dig selv indvie At vorde Bonden som hver Borgers Trøst. Nu salves Du af Mennesket med Korsets Himmeltegn, Og glade Folkestemmer sjunge Din Priis og deres Haab i hver en Egn; Gud Herren selv, han alle Kongers Konge, Han salve Dig med Sandheds Jld, med Aand, Da hilde Dig skal intet jordisk Baand Og Jubelhymnerne Dig ei i Slummer sjunge, Men Korsets dybe Himmellære. Skal styrke Dig selv Kongens Kors at bære Med Sandhed og Standhaftighed, Da skal den Herre som i Lyset boer, Den Sandheds Gud paa hvem Du troer, Velsigne Landet med sin Fred Og Landets elskte Konge med Lyksalighed. M. Lindhard.