Aalborg Stiftstidende, 1835-10-31
(Af Kjøbenhavnsposten.) Efter henved 200 Aar er atter en dansk Folkeforsamling sammentraadt, for at raadslaae om Landets Vee og Vel, efter henved 200 Aar er første Gang igjen det danske Folk kaldet til umiddelbar Deelagtighed i sine egne Anliggenders Bestyrelse, til fri Selvvirksomhed, fremgaaet af den levende Bevidsthed om en eiendommelig Nationalitet, om en personlig, egen Kraft. Den 1ste October var kommen, den Dag hvorpaa saa mangt forventningsfuldt Blik alt længe havde været henvendt, den Dag, paa hvilken der skulde oprinde en ny Sol over det danske Folk, det første Morgenglimt af en lysere Dag, det trøsterige Evangelium om en lykkeligere Fremtid, om en høiere Aandighed, en større og almindeligere Velværen. Og fra alle Landets Egne vare de Mænd, i hvis Hænder Folkets Tillid havde nedlagt sine Forhaabninger, det leneste, det havde at give, komne sammen derhen, hvorhen deres Konge havde sat dem Stevne, indviede til deres skjønne Hverv ved Folkets Velsignelse, baarne og opløftede ved dets Ønsker, efterat have renset deres Hjerte ved Bevidstheden om, hvor meget der var dem betroet, og hvor meget der vilde fordres af dem, vel rustede til den gode Strid for Sandhed, og for Ret. Den første October var kommen, og i høi delig Procession droge Folkets udvalgte Mænd ind i Herrens Tempel, for endnu engang og i broderlig Forening at nedbede den Høiestes Velsignelse over den Gierning, de havde at gjøre. Her traadte dem da imøde de alvorsfulde Ord: " den nærværende Tid overantvorder, hvad den samlede, til den tilkommende, at der er Jhukommelse paa Jorden af det, som skeete i de forsvundne Dage, og at alt, hvad nu skeer, er forud indvarslet for Eftertidens Dom; her traadte dem imod den opløftende Tanke, at ogsaa det, som nu skeer, er enganhjemfalden til denne Dom, og at det engang vil siges overuderes Grave, at da Danmarks Konge med fri Beslutninsammenkaldte sit Folks Mænd til Folkets Tarv, da vare og Paa de med deriblandt." Med denne begeistrende Bevidsthed, skrede de til deres Værk. Og iblandt dem reiste sig det Mand, hvem Kongen havde kaaret til sin Talsmand hos Folket, den Mand, som ved sin Sjæls Sundhed, sin Vi lies Retsindighed og fremfor alt ved sit Sinds rene Kjærlighed forud havde vundet Alles Hjetter, den Mand, hvem Folket havde kaaret til sin mægtige Yndling, og mindede dem om, at det var dem, som skulde gjendrive de Lidet troende, som havde meent, at den nye Indretning kun vilde blive et tomt Skyggebilledel; og han lagde dem paa Hjertet, at den Aand, som udvikler og aabenbarer sig i denne første Forsamling, længe vil blive ved at virke i dem, som komme efter, at den Mening, som derved danner sig om denne Indretning, ikke saa let vil blive tagen tilbage. Og maatte de ikke føle deres Siæl udvide sig, maatte ikke, store og stærke Følelser bevæge sig i deres Bryst, da han viste dem deres Samtid, som i stille Forventning og med opmærksom Alvor havde Blikket henvendt paa deres Forsamling, maatte de ikke blive grebne af hellig Begeistring, da han for deres Øine fremmanede den høie Saga med sin strænge Griffel, da de fornam den store Spaadom, at selv, en fjern Eftertid, af den Aand, der besjælede dette Samfund, af den Virksomhed, der udgik fra samme, vil dømme ikke blot dem, men hele vor Tid." Saaledes bleve Stænderne de aabnede; Ankeret var lettet og Lysnet var givet. Som billig skulde deres første Handling være en Takadresse til Kongen Det var den første Gang, det danske Folk hævede sin Røst - ikke som en tilfældig sammenstimlet Hob, og ikke gjennem enkelte adsplittede Mande, men i samdrægtig Eenhed og med lovhjemlet beføielse, gjennem Nationens Udvalgte gjennem de Bedste fra alle Landets Egne, fra alle Samfundsordenens Trin; - det var den første Act af en ung nyskabt Jnstitution, der fuld af Ungdommens glade Mod og kraftige Friskhed skulde træde ud i Livets rige Virksom hed, fuld af dyb Alvor og hellig Gysen skulde betræde Verdenshistoriens indviede Enemærker. O, hvor meget, hvor uendelig meget var ikke her at sige, hvor meget, som laa Folket paa Hjertet, hvor meget, som netop burde siges nu ved denne første, denne høitideligste Leilighed, hvor Stænder, nes Ord vilde finde aabne Øren nært og fjernt, paa hos og paa lave Stæder, hvor de maatte ønske, at angive den Grundaccord, der skulde klinge gjennem alle deres paafølgende Forhandlinger, som kunde vække et levende Scho i hele Folket Hjerter og hvis Gjenlyd vilde spores selv i en fjern Eftertid Et stort Ord i et lykkeligt Øieblik, det var det vi havde vente - en høihjertet, ædel Tanke i et værdigt, mandigt Sprog den vilde Folket have grebet med begierlig Taknemmelighed, det vilde have trykket den til sit Bryst, og suget Kraft og Næring deraf i alle Livets Trængsler. Vi havde ventet en Manifest, der vilde aabenbare, hvad hidindtil var skjult for Verdens Øie, om hvad det var for en Aand, der besjælede det danske Folk, et Manifest, hvori Danmarks Fremtid skulde ligge, en Hjørnesteen til vort Velfærds Tempel; et Hjerteskud til vor Friheds Palme; - grebne af en dyb Følelse af Skamfuldhed bekjende vi, vort Haab er skuffet. Man maa ikke misforstaae os, som om vi misbillige elden Følelse af Taknemmelighed mod Kongen, som udgjerAdressens Caracteer; tvertimod vilde det høiligen have bedrøvet os, om en saa naturlig, saa retfærdig Følelse ikke hi udtalt sig i de første Ord, Stænderne rettede til Tronen. ni Thi vel er det en Tak, og det en ærlig, velmeent Tak værd, de hvad Kongen har givet os, om det end ikke fyldestgiør etthvert fornuftigt Ønske; en Begyndelse er gjort, og det en god Begyndelse, og Stænderne kunde derfor ikke begynde med i noget bedre, end med at takke. Men denne Tak skulde være sel mandig og maadeholden, som den sømmede sig fribaarne Mænd, den skulde være hjertelig og varm, som det anstaaer 1 brave Nordboer. Men dette blodløse Krybdyr af en Tale, gi denne kolde, konstlede Præken af udvaskede og udblegede Trivialiteter vi forkaste dette Takkeri, thi det er mat og ubyggeligt, uden Gehalt, uden Livsvarme. (Sluttes.)(Forlangt indrykket for Betaling.) Svar til Hr. Fr. paa hans formeentlige Gjendrivelse i Statstidenden Nr. 234 af