Aalborg Stiftstidende, 1830-11-20
Fyrst Charles Manrice Talleyrand. Le Globe, indeholder følgende korte biographiske betzze: "Familien Talleyrand er en af Frankrigs æld- og mægtigste Slægter. J Middelalderen herskede En over Qverey. Den berømte Prindsesse Ursini, om under den spanske Successionskrig spillede en saa Agtig Rolle ved Philip den 5tes Hof, hørte til denne Familie. Det er ikke usandsynligt, at denne Dames Skjebne, der var et saa mærkeligt Exempel paa Hofgunstens Ustadighed, ofte har svævet Talleyrand for Øine paa hans politiske Bane. Fyrst Talleyrand, nu i sit 77de Aar, er født i Paris 1754. Fra sin Barndom var han bestemt til den geistlige Stand, i hvilken adskillige af hans Forfædre havde udmærket sig. (Hans Farbroder var Cardinal og Ærkebiskop i Rheims.) Efterat have fuldendt sine theologiske Studier i Seminariet St. Sulpice, blev han, uden synderlig Tilbøielighed for sin Bestemmelse, indviet til Præst. Hans store Talenter og hans Families Anseelse skaffede ham hurtig Befordring, og hans glimrende Vid, hans store Menneskekundskab. - thi ingen kjendte saa nøie Menneskenes Laster og Daarskaber - hans Ærgjerrighed, gjorde ham snart navnkundig. - J sit 26de Aar var Abbe Talleytand allerede den franske Geistligheds Generalvicarius. - Da han skuede ud over sit Fædrenelands politiske og moralske Horizont, skjønnede han snart, at en stor og i alle Forhold dybt indgribende Forandring nærmede sig; hvad enten denne pludselig skulde udbryde ved en Revolution eller skee ved Omstændighedernes langsommere Udvikling, havde han besluttet at benytte den til sine egne Planers Fremme. Skarpsindig, snild, veltalende, indsmigrende, lagttog han Begivenhedernes Fremskriden med den Rolighed, som Bevidsthed om hans overlegne Aandskraft indgjød ham. Jngen Crisis kunde undgaae hans speidende Blik og for Enhver havde han forskjellige Combinationer paa rede Haand. De meget Faa, der kunde gjennemskue ham, forudsagde hans tilkommende Storhed. Blandt disse var Mirabeau, der udmærkede ham netop i denne hans Livs tidligere Periode, som en af Tidsalderens ypperste Hoveder. - De frie Meninger, som Abbed Talleyrand uden Betænkning yttrede, og hans Elskovshandlers Notorietet, lode formode, at Haabet og snaar Befordring i Kirken vilde glippe ham; thi selv i Frankrig, hvor Sæderne paa den Tid vare saa fordærvede, fordrede man dog en vis Decen hos en Præst. Men dette var aldeles ikke Tilfældet; thi han hyldede et politisk Partie, der var det altformaaende ved Hoffet, og ivrigen anstrengende sig for hans Forfremmelse. Forgiæves modsatte Ludvig 16de sig hans Udnævnelse til Biskop; Ministeriet gav ham alligevel Bispestolen i Autun, inden han havde fyldt sit 34te Aar. Var han end ikke den meest exemplartske Prælat, saa var han dog visselig den vittigste og behageligste. Hans Bonmots, hans overraskende Svar, hans bidende Satirer var i Alles Munde; hans galante Breve fandtes i enhver Dames Boudoir, der var udmærket ved Skjønhed og Leisindighed. - J Aaret 1789 valgtes Talleyrand af sit Stifts Geistlighed til Deputeret i den constituerende Forsamling. Hans Aands Overlegenhed og den Duelighed hvormed Grad hans Popularitet blandt alle dem, der yndte, Revolutionens Sag. Som Medlem af Regierings Committeen foreslog han Tiendernes Afskaffelse, og med en Jver, der langt overgik hans verdslige Collegers, drev han sit Forslag eenstemmig igjennem. Siden bragte han det famense Forslag om Kirkegodsernes Salg paa Bane. Forgiæves indgav Klereslet, og i Særdeleshed Kjerkerne, i hans eget Stift, Petitioner og Remonstrationer imod dette skrækkelige Slag, som truede deres hele Subsistents; han forudsaae, at en saadan Forholdsregel i hiin urolige Tid dog vilde blive tagen, og han higede efter den Ære, at have været den første, som foreslog den. Tallet paa de Reformer han fareslog var overordentlig stort, de Beretninger, som han indgav, angaande Financerne, og det nyeOrganisationsystem, han i Henseende til dem foreslog, vidne tilfulde om hans Talents Universalitet. Nogle at hans Forslag vare upaatvivleligen meget forstandige, ingen af dem blev haardere dadlet af Nogen, end af hans egne Ordensbrødre, men enhver Catholik forargedes ved at see ham blandt de ivrigste constitutionelle Geistlige, - ved at see ham indvie de republikanske Bisper. Hans Adfærd opvakte tilsidst Pavens Jndignation i den Grad, at han excommunicerede ham, og fra det Øieblik af betragte alle Catholiker ham med en hemmelig Gysen. - Aaret 1792 kom Talleyrand til England i en hemmelig Mission. Det er vanskeligt at gjette hvad dens Hensigt har været eller hvem der anledigede den. Hos det jacobinske Partie i Frankrig var han mistænkt for at være en Royalist, og Royalisterne i England erklærede ham lydeligen for en Jacobiner. Sandsynligviis havde han ikke synderlig Jnteresse for noget af begge Partier, men, ifølge hans sædvanlige Beregningsystem, havde han besluttet at iagttage Begivenhedernes Fremskriden, og erklære sig for det Partii, der omsider seirede; dersom han imidlertid har havt nogen Prædilection for nogetsomhelst Partii, saa har det ufeilbarlig været det demokratiske. Efter Ludvig den 16des Henrettelse blev han i England som Republikkens Agent, og havde det Hverv at underhandle mellem de Kongemordere, hvis Repræsentant han var, og de Misfornøiede i England. Han beklagede at de engelske "Liberale" vare meget egennyttige, og at Jngen vilde gjøre et Skridt til Fordeel for det almene Anliggende, inden han havde faaet Penge forud; den brittiske Nation pleiede Talleyrand derfor at kalde "mercenaire." De franske Emigranter, der opholdt sig i England og havde bevogtet hvert af hans Skridt, denuncerede ham omsider for den engelske Regjering, og udvirkede af denne en befaling, at han skulde forlade England inden 24 Timer. Nu indskibede han sig til de nordamericanske Fristater, og undgik saaledes Robespierres blodtørstige Raserie. J Nordamerika blev han Handelsmand og aabnede en Boutique; da Rædselsdagene i Frankrig vare til Ende, længtes han efter at ombytte Disken med Tribunen, og erholdt, dog med nogen Vanskelighed, Tilladelse til at vende tilbage til Frankrig. Denne Tilladelse skyldte han især sin Veninde, den ved fine Skrifter berømte Baronesse Stael, der havde stor Jndflydelse paa Directoriet. Det Decret, som var udstædt 1794, og landsforviste ham for bestandigt, blev i Septbr. 1795 erklæret for ugyldigt. Efterat have faaet Underretning herom, begav han sig til Europa med et Skib, der var bestemt til Hamburg. J denne Bye opholdt han sig i nogen Tid, og her ægtede han en fransk Dame, Fru Grandt. J Aaret 1796 udnævnte Directoriet ham til Minister for de udenlandske Anliggender; en Udnævnelse, der opvakte stor Sensation. Man frygtede, at han snart vilde vorde Medlem af Directoriet, og derefter hvadsomhelst han lystede. "Han vil skaffe Bourbonnerne herind igjen, eller sætte sig selv i deres Sted!" skreeg Jacobinerne. "Han vil blive vor bittreste Fjende!" raabte Royalisterne. Napoleon frygtede ham, og Revolutionen den 18de Brumaire skyldtes ligesaameget Talleyrands frugtbare Aand, som Buonapartes Diærvhed. Som Minister for de udenlandske Anliggender blev denne overordentlige Mand Sjælen i Consular=Regjeringen, og sluttede en Fred med Østerrig i Lüneville og med England i Amiens. J Aaret 180 mistede Talleyrand (nu Fyrste af Benevento) uformodentlig sit Ministerium, og erholdt en lucrativ Hæderspost. Aarsagen til denne Unaade, der gjør Talleyrand Ære, var, at han bestemt misbilligede Spaniens Usurpation, som Napoleon pønsede paa. - Høist mærkelig er Talleyrands Magt over sine Miner, selv naar hans Sind er i det største Oprør. Napoleon anfører i de Memoirer, som Las Cases har udgivet, en Yttring af Murat, Neapels henrettede Erkonge, der er ligesaa plump, som Murat selv var. Giv Talleyrand et Spark - og see ham da i Ansigtet, det skal ikke røbe den mindste Ærgrelse." Talleyrand interesserede sig med megen Varme for Bourbonnernes Restauration; da de Allierede holdt deres Jndtog i Paris, blev han udnævnt til Præsident for den provisoriske Regjering. Den 12te Mai 1814 indsatte Ludvig den 18de ham i hans fordums minististeriell, Functioner. Den 4de Juni samme Aar blev han udnævnt til Pair af Frankrig med Titelen af Fyrst Talleyrand; og mod Slutningen af f. A. sendt til Wien som fransk Befuldmægtiget. Efter Bourbønnernes anden Restauration i 1815 blev han atter udnævnt til Minister for det udenlandske Departement; dette Embede nedlagde han kort Tid efter, da han kom i Tvist med sine Colleger; derpaa blev han Kongelig Overkammerherre. J nogle Aar havde han ikke viist sig offentlingen før de berømte Begivenheder i Frankrig den 27de, 28de og 29de Juli d. A. bragte Ludvig Philip paa Thronen, som den gamle Politiker hyldede med den har aflagt; Gud lade den blive den sidste, - Talleyrand holdes, formedelst sine overordentlige Talenter som Statsmand og sin Dygtighed til at spille enhver Rolle i Livets store Drama, for en af de dueligste Diplomatikere, der kunde vælges til at være Ambasadeur i England. At han er bleven udnævnt til denne Post og modtaget den, er høist fyldestgiørende for hans Souverain og for hans Fædreneland, og forvisser om, at de venskabeligste Forhold herefter ville finde Sted, mellem England og Frankrig. Die schwarzen und die blanen Augen. Die schwarzen und die blanen Augen stritten Sich lange um den Vorzug schon, Und endlich last Eytherens Sohn Zum Richter sich in diesen Streit erbitten. Er sigt voll Ernstes auf den ThronUm den die Scherze und die Küsse schveden, Die Gotter im Olymp erheden. Neugierig sich und schauen auf den Streit, Kronion selbst vergift den Becher Den Ganimed ihm eben beut. Ziver Amoretten treten auf als Sprecher, Von ihren Lippen strømt Beredsamket, Und Amor schlichtet endlich for den Stret: Die schwarzen Augen sprechen Feurfunken, Ein Blick von diesen wiegt in susen Wahn. Die schwarzen Augen glanzen heller Jm blauen Auge schwimmt Melancholie, Die schwarzen Augen stegen und erobren schneller, Doch schneller auch, und ofter, vechseln sie. Das schwarte scheucht den kalten Spotter, Das blane scheucht des Frechen Muth zurück. Das schwarze Aug erhebt zum Sig der Gotter, Das blaae giebt der Liebe stilles Glück.