Jyllandsposten, 1839-10-22
Ved vore Stænderforsamlinger hævede sig djærve Stemmer om Forandringer i vor Fattiglovgivning, som uagtet den humane Aand, der dicterer den, dog hvor Fattigbestyrelserne ei ere desto aarvaagnere, saa let skaber Trang istedetfor at lindre den, befordrer moralsk Elendighed istedetfor at forhindre den, og nedbryder den offentlige Sikkerhed istedetfor at opretholde den. Det blev viist, at Fattiglovenes Princip, ved tvungne Fattigbidrag at hjelpe dem, der ei kunne ernære sig ved Arbeide, og at skaffe dem Arbeide, der ellers ikke kunne erholde Arbeide, her ligesom i England i Tiden kunde lade befrygte de største Ulykker, idet samme Ydelsesmaade i hiint Land endog gik til den Yderlighed, at hvert Menneske i visse Egne aarlig i Fattigskat betalte indtil 2829 Rbd. (J vore Byer see vi enkelte Huse ansatte i Fattigskat fra 200250 Rbd.) Jntet Under derfor, at alle Beretninger derfra erklærede, at Fattiglovene havde været den skrækkeligste Forbandelse for dette Land, som tænkes kunde, hvorved den lavere Stands Moralitet var bleven undergravet, idet Staten derved var bleven udsat for Farer og Ulykker, som især i de sydligste Provindser havde ladet alle Laster gaae i Svang i Arbeidsklassen, der betegnedes ved oprørske Sammenkomster, Tyverie, Jldspaasættelse, Mordbrand m. m. Øieblikket er derfor forhaanden for vore danske Kjøbstæd-Repræsentanter at forebygge et Onde, som ved lignende Love kunde afføde lignende Virkninger, og paa en Tid, da Regjeringen har overdraget til Borgernes eget Forgodtbefindende, at raade og styre efter bedste Evne i denne Communernes allervigtigste Sag, maae vi i høi Grad forbauses over, at ingen gjennemgribende Forandring fra Roden af har fundet Sted i vore Fattigbestemmelser, da der ei kan tænkes noget høiere og værdigere Formaal for vore Kjøbstædborgeres Talsmænd, end at lette den stræbsomme og industriøse Borgers Stilling og igjen af den ørkesløse, dovne og forfaldne Lediggjænger ved hensigtssvarende Forholdsregler at danne brugbare Arbeidere, idet skaansomt Hensyn bør tages til værdige Trængende. Vi tage intet Øieblik i Betænkning, her at erklære vore fleste bestaaende Fattiganstalter for forkastelige – ja endog saa forkastelige, at hverken Repræsentanter eller Medlemmerne af Fattigkommissioner ne kunne forsvare deres Subsistence. Vi ville her, blot til Exempel for Landets øvrige Byer, henvende vort Blik paa Byerne Aarhuus, Randers og Horsens og da dristigen opkaste det Spørgsmaal, om de Arbeids anstalter eller Fabriker, som der drives og bekostes fordet Offentliges - nemlig Borgernes - Penge, kunne svare Regning? – og Svaret vil her ei alene lyde benægtende, men endog paa det stærkeste overbevise os om, at Fattiglemmerne næsten for den halve Fattigskat vilde have den samme Hjelp og Bistand, ved paa anden og bedre Maade at erholde Fattigbidragene, end under nærværende Forhold i Arbeidshusene. Beviser for denne Paastand ligge os nær, og vi skulle ei tilbageholde dem. Endskjøndt vi finde Fattigvæsenet paa en langt bedre Fod i Aarhuus, end i vore fleste andre Byer, hvor Arbeidsanstalter ere oprettede, ville vi netop af denne Grund tage denne Byes Fattigregnskaber til nærmere Gienstand for vore Betragtninger. Af Regnskabet over Jndtægter og Udgivter ved Aarhuus Kjøbstads Fattigvæsen for Aaret 1835 (for Aarene 1837. og 1838 ere, saavidt os bekiendt, ingen i Trykken udgivne, erfares saaledes, at Fattigvæsenets Udgivter alene i bemeldte Aar beløb - 14,027 Rbd.