Københavns Adresseavis, 1766-10-14
Dødsfald. Udenrigs: I Paris, Princesse Victoria Sophia de Noailles, legitimeret Princesse til Frankrig, og Enke=Frue efter Greven af Toulouse, omvexlede det Timelige med det Ævige i sit 78de Aars Alder. Og Marskal de Berezeny er ligeledes sammesteds ved Døden afgangen. Jkke mindre Dyden end Døden paa mindes vi om, at betænke, ved at betragte den i Livet Vel= og Dydædle, nu hos Gud Sallige Christiana Dorothea Sophia Wittendorff, en værdig Datter af Sal. Hr. Peter Christian Runcheel, fordum Sogne=Præst til Sengeløse i Siælland, og af den i største Sorg efterlevende Velædle Madame Elisabeth Runcheel, fød von Bracht. Hun saae først dette Verdens Lys den 16 Augustii 1743. Fra Barndom af indtil Hendes Døds=Dag har Hun de herligste Frugter af den beste Opdragelse. Saa mange, som ret kiendte Hende, saa mange bær og Vidne om Hendes Hengivenhed til Gudsfrygt og de mange store christelige Dyder, Hun besad. Hendes Livsdage vare 23 Aar, 7 Uger og 1 Dag. 10 Maaneder 1 Dag var Hun for Velædle Hr. Peter Andreas Wittendorff, Slots=Cantor til Fredensborg, en uskatteerlig og den elskværdigste Ægtemage, som ved at give ham det første Troeskabs=Pant paa Hendes oprigtige Kierlighed (da Hun blev Moder til en endnu levende Søn) satte Livet til den 5 October 1766. Jntet Under da, at Hendes Mand qvæles af Sorg. De elskte hinanden med en brændende Kierlighed. Faa elske hinanden saa høyt, som disse elskte. Mange have glædet sig ved at see samme. Mange tage derfor ogsaa Deel i dette Dødsfald. Hun begrædes med største Veemodighed af den elskeligste Mand, kierligste Moder, og 6 Sødskende; ja ikke allene Hendes Venner: men alle Hendes Bekiendtere sørge over Hendes Død. Men lader os aftørre vor Graad og ende vore Sukke. Hun er ikke død; men lever, lever ævig hos Gud. Hun var bereed til Døden og Haabefuld i Døden. Naar Hendes Pine tillod det, lod Hun sig høre med mange Gudelige Palmer og Bønner; hvori Hun gav sin Længsel tilkiende efter det Himmelske. Hun glemte Hendes Ægtefælle og Diende, sit Lives Søn, og talede om sin Siæles Brudaom. Hun bad i en brændende Andagt: Herre, som er min Sallighed, skynde dig at hielpe mig, Hun er bønhørt. Hun staaer for Lammets Throne, omfavner sin Brudsom og er iført de lange hvide Retfærdigheds=Klæder. Legger dette paa Hierte, bedrøvede Slægtinge, Her er ingen Aarsag til Sorrig; thi ved Døden er Hun indgaaet til Livet. Lader os derfor ikke fordrive Tiden med en forgieves Sorg, men lader os efterfølge Hendes Dyder, ære Hendes Afmin delse og berede os til Ævigheden. Den visseste og tillige smerteligste Skilsmisse, Er Tabet af en trofast Ven i Döden, Han savnes derfor mest, fordi Han mindst kand undværes. Slig Himlens Yndling og Jordens Ven er gaaet udaf Tiden: Hans Navn var, da Han selv var, JENS HENTYEN. Paa Hans Tids Karve-Stok skiar Forsynet 27 Aar. En høy Alder! naar Aarene bruges vel! Skiönt Han var en Læg, Saa havde Han dog studeret; 1 det Han havde lagt Vind paa de Ting, som henhøre til en Evighed. Derfor vidste Han og som en Lærde At Han var en Vandringsmand her i Tiden. Redelighed og Kierlighed var Hans Væsens Egenskab; Hvad Under da at Naturens Gaver bleve prydede, med Naaden. Skiønt Han manglede Høyhed og Rigdom, et ægte Par af Jordens største Herligheder; Saa plagedes Han ey heller Af disses troe Følgesvend: Umættelighed. Han glædede sig i Nøysomhed, de Viises Lyksalighed; Det var Kiernen og ikke Skallerne, Som gjorde Ham elskværdig iblant Venner, iblant visse Udvalgte, og vel liidt af Bekiendte, Hvorvel de sidste ikke har privet med saa tilstrekkelige Grunde Visheden af denne Sandhed, som de første. Og det er disse udvalgte Venner, det første Slags, det er os nu salige Udödelige! Som her og ellers ære dit Navn, din Bortgang og dit Støv, Du forlod os i Tiden, da Du blev tilsagt at møde i Evighedens Forsamling. Du tog en broderlig og kierlig Afskeed: Den 29 Sept. 1766, var Din store Samlings=Dag: Vi gaae nu her og vente: hvor snart vi skal tilsiges, At møde Dig for Guddommens Sæde. Du skal imidlertid ikke døe af vor Hukommelse. Skiønt Du er uddet af Tiden. VI beklage vel vort Tab og at vi savne Dig, Men Visheden om Din viise Omskiftelse giør os glade Ja vi ere ret længselfulde efter. Snart at kunde omtavne Dig, vor kiere Himlens Broder, Paa den ævige Samlings Dag. Hvor de Udralgtes Sælskab aldrig frister nogen Skilsmisse.