Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-11-30
Fædrelandet. Stænderforsamlingen i Roeskilde. J det 31te Møde den 22 Novbr. anmeldte Præsidenten at han havde modtaget af Cancellieraad Haastrup et Andragende fra endeel Mølleeiere og Møllebrugere i Fyen, om Foranstaltninger til en rigtigere Fordeling og større Lighed i Mølleskylds=Hartkornet med Hensyn til Udredelse af Skatter og Byrder. - Den foreløbige Behandling af Ussings Andragende (see sidste Torsdagsaavis!) fortsattes. Statsraad Bang yttrede blandt Andet: Hvor meget der end er talt i denne Sag af forskjellige ærede Medlemmer, forekommer det mig dog, at der staaer en Hovedside tilbage af Sagen, som ei er bleven tilstrækkeligt fremhævet. Jeg mener dermed de allerede fremtrædende, ei blot Jndvendinger, ei blot Besværringer, men haarde Angreb, derfra Hertugdømmernes Side gjøres, og ville blive gjorte paa denne Forsamlings Fremgangsmaade i nærværende Sag, og som allerede ere blevne rettede imod os, fordi vi nedsatte en Committee og toge Sagen under Behandling. Det er mig tilkjendegivet af særdeles paalidelige Mænd, som staae nærmest ved Forholdene i Hertugdømmerne, at det vel er et almindeligt Ønske hos hele den store Masse af Jndvaanerne - enkelte Undtagelser kunne ikke gjøre noget til Sagen – at blive i Forbindelse med Danmark, selv om den kongelige Mandsstamme maatte uddøe, men at Hertugdommerne ville, at de Prætensioner, som efter deres Mening i hiint Fald kunne gjøres fra andre Fyrstehuses Side, skulle afgjøres ad retlig Vei, ei ved en eensidig Erklæring af den nærværende Souverain, der er et Magtsprog; thi det tilkommer ei Souverainen eensidig at afgjøre et efter hans Stammes Ophør opstaaende Successionsspørgsmaal, derfor bliver en saadan Afgjørelse ei blot et Magtsprog, men, hvad endnu mere er, en reen Nullitet, et Jntet uden nogensomhelst retsgyldig Virkning. Dette er Hoved-Argumentet imod den attraaede Declaration, som jeg har søgt at give al den Styrke, jeg kunde, og som jeg nu skal imødegaae. Jeg vil da svare, at hiin Declaration for det første ei bliver noget Magtsprog naar Souverainen, overbeviist om, at det virkeligen er retligen begrundet, at Hertugdommerne ogsaa efter den kongelige Mandsstammes Afgang skal forblive under een Hersker med Danmark efter Kongelovens Arvegangsmaade, udtaler denne sin Anskuelse for sit hele Folk, og denne Forsamling vilde ikke anholde og hiin Declaration, hvis den ei holdt sig overbeviist om, at dens Andragende maatte stemme med Kongens retlige Anskuelse af Forholdene. Det er ogsaa min personlige Mening, at hiin Paastand er retlig begrundet, selv naar Sagen holdes paa det blot historisk-juridiske Standpunkt. Men jeg holder mig fremfor Alt til den her allerede flere Gange udtalte Anskuelse, at et Rige, efter den nuværende ligesaa naturlige som almindeligen anerkjendte Statspolitik i Europa, ei for stykkes ud som en privat Eiendom, selv om Arvepaastande paa enkelte Deele af samme, betragtet som privatretlige, havde historisk-juridisk Gyldighed." - Statsraad Bang sluttede sit Foredrag saaledes: "Jeg kommer til en anden Jnvending, som ogsaa fremsættes imod vort Forslag, naar det siges, at hele Declarationen Jntet vil have at betyde, dersom den ikke ledsages af gjennemgribende Foranstaltninger, der kunne modvirke, at de modsatte Anskuelser gjøre sig gieldende, og at det da vil være et Tyranni, at de enkelte Borgere ei skulle kunne udtale sig om hvad der saaledes maa ligge dem paa Hjerte, som den retlige Arvefølge. Dette er atter enten en Misforstaaelse eller en vitterlig urigtig Fremstilling af vort Forslag. Vi have ei meent, og have ei kunnet mene, at Hertugdommernes Jndvaanere ei turde tale om, hvad der maa ligge disse vore Medborgere paa Hjerte: Dette vilde vistnok være en Ufrihed, som Man ikke kunde tilraade, selv hvor det gielder Opnaaelsen af et saa vigtigt Øiemeed som det foreliggende; men det er vor Mening, at det ei i Dagblade, ei i store Forsamlinger, ei af offentlige Lærere, ei i de Lærebøger, Man giver Ungdommen i Hænderne, tør udbredes, hvad Regjeringen anseer for urigtigt, og hvad der i sine Følger let kan blive fordærveligt for Landet, naar Folket vildledes ved saadan Lære. Det siges endeligen at jeg endnu skal gaae ind paa et mere specielt Punkt, som eiheller lader sig afvise : skal da Kongen tage Statsretslæreren i Kiel for sig, og foreskrive ham, hvad han skal lære, saa at han, naar han kom til Spørgsmaalet om Arvefølgen, ei kunde lære, hvad han ansaae for Ret, men hvad Kongen havde foreskrevet? Jeg mener, at Følgen af Declarationen kun vil blive, at den Statsretslærer, som tidligere maatte have lært det Modsatte, vel som en ærekjær Mand vil fratræde denne Disciplin, at Regjeringen ikke vil fortænke ham deri, ei forarges over, at han ei nu kan gaae ind paa en anden Anskuelse og fornegte sin videnskabelige Overbeviisning; men at Regjeringen da vil vide at vælge nye Lærere, og at der vel vil findes Retslærde, som – saa ugrundet er sandeligen vor Paastand ikke, at dette ei skulde kunne skee - ville fremsætte Grundene for og imod Paastanden, men efter deres Overbeviisning give hine Overvægten. Der ligger ei nogen Uretfærdighed fra Regjeringens Side. Eibeller skal Regjeringen, efter vort Forslag, fjerne de Embedsmænd, som ikke dele dens Anskuelse, efterat det destoværre af Regjeringen hidtil er bleven indrømmet, at Embedsmændene saaledes turde udtale sig; men jeg mener, at Denne herefter skal fordre, at dens Embedsmænd ei udbrede Anskuelser, der ere blevne stemplede som urigtige og skadelige, og, hvis de vedblive at udbrede saadanne Anskuelser, da skulle de ei kunne vedblive at være Embedsmænd. Dette er min Anskuelse. Efter Alt, hvad jeg saaledes har anført - og jeg troer nu at have gjennemgaaet de vigtigste Jndvendinger - staaer min Overbeviisning fast, at det er et rigtigt, ja, for Ordningen af vore indenrigske Forhold nødvendigt, Skridt, at Regjeringen endeligen engang for Undersaatterne bestemt udtaler sin egen Mening om Arvefølgen i det samlede Rige."