Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-12-30
J stort Sælskab, i Tummel, Forretnings-Uroe, Trængsel af Folk finde de deres bedste Fornøielse og deres føleligste Liv. Ved Mængde af Forretninger og Forlystelser vil de bringes i Adspredelse, Strømmen maa rive dem med sig i Verden, paa det de skal ikke faae Rolighed og Tid til at gaae i sig selv. Udtager man dem af denne Hvirvel, saa befinde de sig i et fremmed Element, og der overfalder dem en Frygtagtighed, som en Fisk, hvilken opkastes paa det Tørre og gisper efter Luft. Saasnart de kun engang kommer til sig selv, spore de et saadant øde og tomt Rum i deres Aand og Gemytte, at de er veed hvad de skal giøre med sig selv. De falde da paa de fornuftløieste Arbeider. og de sletteste Spil-Verke, hvilke kun kand bringe dem af deres øde Stilhed og nogenlededes bevæge dem. Man ficht ein sichres Volk in Höffen und in Stadten, Das, wie ums Tage-Lohn, das Pflaster pflegt zu treten; Daas, weil es Arbeit hast und doch nicht stille sit Aus Vorwitz in den Schoos des Müssigganges schwitzt. somhed, eller kun en halv Eensomhed, LandEn Levned, synes disse Folk noget forskrækkligt; De kand ikke begribe hvorledes andre med Fornøielse kand leve paa et Sted, hvor de intet større Sælskab have, end deres Hustruer og Børn, deres Ager-Dyrkere, Dyrene og Fuglene. De holde dette Slags Mennesker for Folk af en anden Verden, for Menneske-Hadere, for Grillenfængere, som hade og flye sig selv og deres egen Fornøielse, Det er vist, et Menneske maa selv i sit Bryst i sine Livs-Geister, i sit Blod føle en Stilhed, naar han skal leve uden stærk Bevægelse. Han maa ere en Skat i sit Hierte og sit Hoved, naar han med Fornøielse skal boe hos sig selv. Kun for dette Slags Gemytter er Land-Levned. Jo mere en er rigtig i Forstanden, og om i Gemyttet, jo mere Fornøielse maa han finde deri. Alle Ting, vil der underholde ham, og meddele ham saa megen Bevægelse, som han behøver til de stille Træk af hans Affekter, hvilke intet antændt Blod har bragt i Oprør. Den livløse Natur er en stor Bog hvori han læser uden Møie, og hvormed han saa meget lettere kommer sort, jo større Jndsigter han allerede har Han er omringed af et tilstrækkligt Antal Folk, som giver ham Anledning til at udøve sine Gemyts Kræfter, og opfylde Pligterne mod Næsten. Men Landet faaer hos slige Slags Gemytter, efter store og lange Forretninger, usædvanligt. Tillæg af Behagelighed og Livlighed; ligesom en frisk Drik efter lang Tørst smager dets behageligere. De største Stats-Mænd have virkeligen, efter de vigtigste Forretninger, udvalgt et afsidts liggende Land til deres Arbeides Belønning. Amiralen af Coligni, som i Felten og i Cabinettet havde de vigtiste Forretninger at besørge, har Ensomhed paa Landet bragt sit Gemytte til Rolighed igien. Hvad Historien fortæller os om hans Forretninger i Krig og Fred, viser os vel en stor Mand, hvilken ei synes os mindre, naar vi see ham med den samme Haand, som har rystet kongelige Throner, at ympe sine Grene, og beskiære sine Træer. Ligesom Pocterne, af Naturens stille Liv tage en Mængde af billeder ja hele Skilderier, saa veed de ikke at anvise Muserne noget behageligere Opholds Sted end en liden Skov paa en Høi eller Bredden af en beskygged Flod. En af de fortræffeligste blandt dem har indskrænket alle sine Ønsker inden Land-Levnedtes Grændser. Vi finde Spor dertil i mangen behagelig Beskrivelse, som han her og der i sine Digter har anført. Han beskriver fornemmeligen det behagelige Arbeide, han har havt paa Landet, i lige saa behagelige Billeder, i følgende Stykke, hvilket jeg saa meget heller vil udskrive, som Fordelene af de stille Begiærligheder deri ere forestillede i et klart Lys. Det staaer i den slette Satire i den 2den Bog af HoratiSatirer. Jeg har intet mere ønsket i Verden end nogle Stykker Jord, en Hauge, en kelig Kilde og en liden Skov. Himmelen har endnu under mig mere. Jeg begiærer intet mere og beder Gud, at han vil lade mig beholde dette lidet. Jeg er ikke uværdig til denne Naade, da jeg er har brugt nogen Kunst eller Tyve Greb til at berige mig. Det, som den har given mig, har jeg og ikke opædt og opdrukken. Meget mindre har jeg forelsket mig i Penge, Man har aldrig hørt mig sige: Ach! kunde jeg faae hint lidet Stykke Land, hvilket giør en saa hæslig Krog i min Mark, og saaledes vanhælder det, O, var jeg saa lykkelig som hin Bonde, som af sin Ager opgravede en Skat af Guld og Sølv, Jeg har meget mere til i Munden disse Ord: Oguddommelige Mercurius, du kiender, mit Hierte og veed, at jeg er tilfreds med det lidet, jeg eier, og begierer intet mere; Lad dig derfor samme være vel anbefaled; Giør min Hiord fed, og adspred den Slud, som trækker sig sammen over min Mark. Naar jeg vil være ret fornøied, saa forlader jeg Staden og reiser ud paa min LystGaard. Den er min Vold og min Formuur. Den tilbringer jeg Tiden med at skrive Vers. Jeg giør naturlige og velflydende Vers. Fordi jeg er i dette behagelige Arbeide, taber Æregiærighed af Magt over mig. Jeg føler hverken den skarpe norden Vind, er heller den sundt Høst som beriger Lægerne. Eller jeg læser i Skrivter af de forrige Tiiders Vise. Snart fornøier jeg mig med at sove, snart ved at gaae ledig. Min bedste Spise er en Skaal Bønner, eller andet Sul, eller et Stykke Flesk. Jeg sætter mig til Bord med mine Folk uden Complimenter. Mine Tienere, som her ere opfødde, æde de øvrige Smuler. Enhver, som spiser ved mit Bord, lader skiænke i for sig efter Behag, Jngen er bunden til de Tyraniske Love, som ere indførte ved de stores Giæste Bude, hvor man maa drikke uden Tørst og mod sin Villie. Vore Samtaler handle ikke om andre Folk, ei heller om vore Naboers Agere og Huse, ei heller om en ny Dands, som Lepus har opfunden, men om vore egne Anliggender, og om vore Pligter mod MedBorgerne og Næsten. Der fremsættes et Spørsmaal, om den sande Lyksalighed kommer af Rigdom eller af Dyd; Om Redelighed eller Egennytte forbinder Gemytterne i et sandt Venskab; Af hvilken Art og Natur den høieste Lyksalighed er, og hvor den bestaaer. Cervius, min Naboe, tager af disse vigtige Spørsmaale Andledning til at fortælle os en behagelig Fabel, og han giør dette med usædvanlig Færdighed. Naar en lader sig mærke med at han misunder Aurelius sin Rigdom, og ikke betænker, at samme er geleided af stedsevarende Fortrædeligheder, saa underretter saa ham derom med følgende Fabel: Man siger, en Land-Muus har engang buden en Kiøbsted Muus til sig i hendes Hul. De havde kiendt hinanden i lang Tid. Land Musen var vel af Naturen meget huslig, ja næsten lidt karg. Den svarede den ved denne Leilighed intet til vel at opvarte hendes Veninde. Hun frembar for hende Ærter og Byg-Korn, som hun for længe siden havde samlet. Hun fremsatte dernæst for hende Vin=Druer og smaa Stykker Flesk, for at forøge Mad-Lysten. Kiøbsted Musen spisede af alt dette med et Ansigt, som visede nogen Foragt. Vertinden selv tog imidlertid til takke med nogle Havre-Korn, og overlod med megen Høflighed hendes nye Giæst de bedre Retter. Nu tog Kiøbsted Musen, hvilken dette Tractament ei vel anstod, til Ordsigende: Min Veninde, Er det og mueligt, at du kand være fornøied ved dette Levned? Du boer midt i en mørk Skov, paa et høit Bierg, afskilt fra alle. Min kiære, Har ikke Staden og Menneskenes Sælskab mere Behagelighed end dette vilde Opholds-Sted, Følg heller mit Raad og kom hiem med mig. Vi arme Dyr have dog ingen udødelig Siæl. Hverken fornemme eller gemeene blandt os kand undflye Døden. Jngen er undtagen fra den almindelige Regel. Kun dette staae i vor Magt, at vi giøre os vore Leye-Dage behagelige og lyksalige. Du kand ikke giøre Livet længer, men vel fornøieligere. Giør herpaa din Beslutning. Land Musen bifaldt denne foruftige Slutning. De fremspringe af Hulen, fulde af Glæde, og, efter at de vare blevne enige om hvilken Vei de vilde tage, gave de sig paa Reisen. De haabede, at de ved Nattens Begyndelse skulde være i Staden. Dog blev det Midnat inden de kom did. De tog deres Bopæl, i et stort Pallads, Seng-Klæder og Tapeter skinnede af det prægtigste Purpur. Men vore begge Veninder betragtede dem er længe, men ilede til nogle Kurve, hvori vare forvarede de overblevne Smuler af et Giæstebud. Kiøbsted Musen, som vidste at leve, bad Land-Musen sidde ved paa et Purpur-Teppe. Hun selv gik og kom med en munter Mine, og gandske geskæftig opvartede den anden, og forelagde hende et godt Bid efter det andet. Land-Musen vidste for Glæde ikke hvad hun gjorde, da hun saa sig ved et godt Bord. Dette Levned befaldt hende meget vel, og hun havde allerede besluttet at forlade hendes første LeveMaade, da der pludseligen af en Dørs Aabning blev en Tummel, som satte hende i Angest og Skræk. De løbe halv døde fra en Vraa i den anden. Til Forøgelse af deres Angest, begyndte Hundene en Hylen, som gik dem igiennem Marv og Aarer. Efterat Faren var forbi, og Land Musen igien var kommen saavidt til sig selv, at hun kunde tale, sagde hun til Kiøbsted Musen, Farvel; Dette Levned er ikke for mig, jeg haver al Tummel; Jeg gaaer tilbage til mit Hull i Skoven. Der lever jeg vel ei lækker, men i fuldkomthed og Stilhed. men Rol.