Adresseavis for Børn, 1781-08-23
J Mamerow, en Bondebye i Hertugdømmet Mecklenborg-Schwerin, boede en Skole for Børn. mester og en Væver tæt hos hinanden. Det gik dem begge To ikkun meget kummerligt; thi deres Fortjeneste var meget liden, saa at det var ikke uden med stor Nød, at de kunde ernære sig og sine Børn deraf. Og Væveren havde mange Børn. Fælleds Nød og fælleds Sindsfornøyelse gjorde, at de holdt et meget godt Naboeskab og et nøye Venskab med hinanden. Børnene lignede derudi Forældrene. De vare næsten altid sammen, undtagen i de Timer, de sov. Og det var blevet Forældrene ved den lange Vane, ligesom at alle Børnene hørde dem fælleds til. J hvis Huus de vare paa den Tid, naar de skulde have Midaftens, eller Aftens Mad, der spiisde de alle, saavel de Børn, der havde hjemme der, som Naboens, saa meget der var forhaanden, og naar der var Mangel i det ene Huus, saa gav det andet til Bedste, hvad det formaaede, saa at Skolemesteren ofte pleyede at sige, dersom han ikke havde sin Naboe, Væveren, saa kom han ofte til at gaae hungrig til Sengs med sine Børn; og Væveren sagde det sammme om sin Naboe Skolemesteren. Paa saadan Maade havde de mange Aar slaaet sig igjennem, da Skolemesterens Kone døde. Dette Tab toge de sig alle meget nær, og den hjertelige Andeel, som Væveren og hans Familie toge derudi, forenede disse Folk endnu mere. Skolemesteren havde vel ikkun to Børn, men det ene af dem var ey allene bestandig sygeligt, men endog saagebrækligt, at det ikke kunde hielpe sig selv. Dette Barn var en stor Byrde for alle de andre, efterdi det ey allene intet kunde bestille med sine Hænder, men to andre Hænder bleve endog stedse gjorte ubrugbare til at forhverve noget, formedelst dets Opvartning. Da imidlertid dette Barns Moder var død, som stedse saa hjertelig havde elsket det, og havde pleyet det saa godt, som hende var muligt, saa antog Væverens Kone sig det paa saadan Maade, at det neppe kunde merke, det havde mistet sin kjødelige Moder. Skolemesteren græd ofte hede Takketaarer paa hendes Haand derfor, naar han sad ved hendes Side, trykkede hendes Haand, og sagde: at han for Guds Throne vilde ihukomme hende for det, som hun gjorde imod ham og hans Barn. Dog følede han ogsaa, at den Byrde. Avis Byrde var for stor, som denne Kone af Venskab og Medlidenhed havde selv paabyrdet sig, og besluttede, at givte sig igjen Han gjorde sit Forsæt bekjendt; han fandt bifald, og man tænkde nu fælles paa en ligesaa god Kone for ham, som den første havde været, og som, i fald det var muligt, ogsaa kunde forbedre hans Omstændigheder noget. Valget faldt endelig paa en Skyttes Datter i Naboebyen. Væveren paatog sig at frie for Skolemesteren; og det kom inden kort Tid saa vidt i Stand, at Bryllupet var allerede berammet paa en vis Dag – men blev desverre, aldrig fuldbragt. Skolemesteren, havde tænkt, at naar hans Brud og hans Svigerfader kom til ham, saa maatte han dog sætte en Smule varmt Mad for dem; men han havde ikke en Pind Brænde i Huset. Han tog altsaa sin Øxe, sagde sin Hensigt til sin Naboe, Væveren, og gik allene ud i Skoven, for hist og her at afhugge sig en Smule tørt Brænde. – Det blev Aften, det blev Nat, og der kom ingen Skolemester igien. Dette kom Væveren noget sært for, siden Skolemesteren ey havde sagt ham, at han vilde blive ude om Natten. Han tænkde imidlertid, at hans Svigersader havde mødt ham i Skoven, og taget ham hjem med sig. Men om Morgenen kom Skolemesterens Brud og Svigerfader for at besøge ham, og da de fandt ham ikke, spurde de Væveren om ham. Denne blev meget bestyrtet, og fortælde dem, hvad Skolemesteren havde sagt til ham. Man besluttede altsaa, strax at gaae udi Skoven, for at opsøge ham, efterdi han maaskee kunde have blevet forvildet der. Men, hvilket forskrækkeligt Syn, Skolemesteren var krøbet op i et Træe for at afhugge sig en stor tør Green; men havde taget saa uforsigtig en Stilling, at Grenen i Faldet havde skudt sig ned paa Halsen, af ham, saa at han hængde død i Træet. Selskabets Græden og Skrigen varede i lang Tid, indtil Væveren sagde: Vi maae tage ham ned jeg kan ikke taale at see ham hænge saaledes, og jeg vil heller ikke at andre skulle see ham i den Stand. Man har ham derpaa hjem, og berettede Dødsfaldet til Øvrigheden, som tog Skolemesterens fattige Efterladenskab i Forvaring, og for Børn. overlod Børnene til den ærlige Væver, efter hans Begjering, indtil der i næste Uge kunde blive gjort en anden Anstalt for dem. Et Par Dage derefter gik Væveren hen til Forvalteren, og bad ham, at han maatte beholde sin ulykkelige Naboes Børn; han vilde gjerne beholde og opdrage dem for slet intet. Og dersom han ingenlunde maatte beholde dem begge, saa bad han dog for Guds Skyld, (hvorved Taarerne trillede ham ned af Kinderne) at det gebræklige Barn ikke maatte tages fra ham. Forvalterens Kinder blussede ret ved denne usædvanlige Godhiertighed og Ædelmodighed. Med et rørt Hjerte trykkede han den ædelmodige Vævers Haand, og lovede, at han i det mindste skulde beholde det gebræklige Barn, samt at naar den ædelmodige Væver behøvede nogen Understøttelse, saa skulde han ikkun frit komme til ham.