Adresseavis for Børn, 1779-04-07
Avis. Skolen, jeg maae gaae og bærle det Brød baade hun og jeg skal leve af, og hvad skal der da blive af mig til sidst naar jeg bliver stoer, ingen vil tage mig i Tieneste, for jeg forstaaer ingen Ting. Den lille Claus hørte paa den Stakkels Piges Tale, og blev bevæget. Han sprang tilbage indtil sin Moder og fortalte hende under Taare det fattige Pigebarns Bedrøvelse. – Seer du min Søn, sagte Moderen, her sukker et Barn for at komme i Skole, og du som har denne Lykke, du fælder ofte Taare fordi du skal gaae der. Men see her paa den anden Side, vor Herres Forsyn for sine Børn. Nu vilde Gud, at du skulde blive rørt til Medlidenhed over hendes Vanlykke, og gaae ind til mig, for at berette mig samme. Lad mig nu sige dig, at det er en med de største Velgierninger, vi kan visse mod de fattige Børn, at lade dem lære hvad de bør lære. Kald mig den lille Pige ind. Claus sprang, og fulgte hende ind til hans Moder. Barnet fik Løfte om SkolePenge, og kom Dagen derefter i Skole; hvem der var glad, det var Claus, som havde hiulpet den lille Pige til det hun græd for Skuespil. Samtalen i Haugen. En Sommer Scene. Personerne. Hr. Tromand, Hofmester. Grev Karl, 7 Aar gammel. Hans, en Daglønners Søn 12 Aar. Grev Henrich, 8 Aar gammel. Ole, en Fisker. Karl. See hvor den Dreng gaaer, pegende paa Hans), og roder i Jorden, hvor han seer ud Fyl det er ret ekkelt at see! Tromand. Ja, det maae de sige, hvad er det han bestiller, Karl. Jh hvad bestiller han, han graver Asparges Beedene om og renser dem fra UkrudTromand. Hvorfor mon han giør det, skal jeg troe, Karl. For Aspargerne desto bedre kan voxeTromand. Saa! – endnu, saa giør han jo Nytte: Karl. Det giør han Stakkels Dreng, og dog skal han ikke bide Tænderne i Stykker paa dem: jeg troer aldrig han smager dem. for Børn. Tromand. (med en medliden Mine) den arme Dreng, og hvor han dog træller, og det for lidt got. See, hvor han med sin skidne Haand tører Sveden af sig. Jeg undrer paa han ikke løber bort. Karl. Nei, det tør han ikke. Tromand. Han tør ikke, – og hvorfor ei Karl. Han er jo Peter Daglønners Søn, som graver hidset henne, hvor Kaalen skal plantes. Tromand. Nu den fattige Mand, som over tyve Aar har gravet her i Haugen, er det hans Søn, han pleier altid at være saa munter ved sit Arbeide, gjerne synger han, Karl. Ja, ja, det er ham, han vilde endnu jeg skulde drikke af hans Krukke forleden Dag. Tromand. Den stakkels Mand, og havde dog selv sin Drikke nødig, som maae saa arbeide og svede, saa drak de da vel med Fornøi Karl. Fyl skulle jeg drikke af den gemeene og skidne Krukke, jeg veed ikke hvordan det er, men immer saa er disse gemeene Folk, saa snavssede. Der kommer og denne Ole Fisker saa ofte til mig, og vil tage mig i Haanden; men Gud bevare mig, det er jo en Haand, som man maae forskrækkes over, saa strumpen og haard og snavset, at Tromand. Det er Beviis paa han har arbeidet, men tillige, at han ikke er opvandt ved de sine Handteringer. Hvad mener de vel, om deres Hr. Fader jagede alle disse Folk af sit Gods, og satte lutter fine Folk i deres Sted. Karl. Ol det var galant. Tromand. Det var dog Folk, som vi kunne besøge, som vi kunne spadsere med; de vare smukt klædte, havde bløde Hænder, og vare ikke saa snavsede som disse. Karl. Ah dersom min Fader dog vilde dette, Tromand. Nu vi vil see, om vi kan formaae ham dertil, skal vi Karl. Oal oja Tromand. Men – der falder mig et ind. Karl. Hvad er det, Hr. Tromand. Tromand. Jeg tænker paa, hvem der da i Sommer skal meie og Kornet, og bringe det i Laden? (Slutningen følger.) UlykAvis Ulykkelige Tilfælde.