Aalborg Stiftstidende, 1840-04-25
Fædrelandet. Kjøbenhavn den 21de April. Ved af den sidste Finantsberetning at see Statskassens gunstige Status og høre de jævnlige Bebudelser om, at Balancen for 1839 vil blive endnu fordeelagtigere, vil Enhver vist hos sig selv have uddraget den Slutning, at nu den Tid er kommen, da ogsaa Danmark kan følge de fleste andre civiliserede Staters hæderlige Exempel ved fuldkommen at ophæve Tallotteriet, Vi skulle sandelig ikke spilde et Ord paa at angribe Noget, hvis Afskyelighed og absolute Forkastelighed er erkjendt at den hele Verden, men kun erindre om, at vor finantsielle Misere var det eneste Paaskud til at udsætte en Foranstaltning, hvis moralske og politiske Nødvendighed Regjeringen selv har indrømmet. Nogle lykkelige Aar have nu bortfjernet denne Undskyldning; Finantsernes Forfatning er saaledes, at de maae kunne afsee hiin sørgelige og beskjæmmende Jndtægt, og for Christian den Ottende synes det at maatte være en Trang at benytte disse gunstige Omstændigheder til at udføre en saa hellig Retfærdighedens Act og et saa populært Foretagende, som at befrie Danmark for denne Vampyt, der saa længe har udsuget Folkets Moralitet og Vindskibelighed. Det glæder os derfor at kunne underrette om, at denne Sag er tagen under den alvorligste Overveielse, saa at man kan imodesee Lotteriets fuldkomne Ophævelse, uden at Regjeringen derfor maatte behøve at foreslaae en Forøgelse i Statsborgernes Udgifter. (Fædrel.)- Reform! Reform, er Dagens (ikke altid Dagen) Løsen, og hvilket skjønnere havde den vel kunnet vælge sig Christian den Ottendes Thronbestigelse bragte et Liv og Nøre i vor Journalistik, som denne, under de ængsteligere Hensyn, der for vare fremherskende, ikke havde kjendt til eller som for i hvert Tilfælde kun havde yttret sig i enkelte Livsblus. Men Christian den Ottende sagde ogsaa Blive Lys." og det blev Lys, og er dette Lys end ved enkelte Trykkefrihedsactioner blevet af og til noget fordunklet, saa maa dog Enhver, som ret betragter og vurderer, hvad der siden den 3die Decbr. 1839 har bevæget sig hos os, vidne, at Christian den Ottende er Trykkefrihedens sande Ven og at han, erkjendende, at det er nødvendigt at have et opmærksomt Blik paa Trykke=Frihedens Udskeielser, lige fuldt besjæles af varm Erkiendelse af Trykkefrihedens langt overveiende Værd ved den Gavn, den stifter; han har derved beskjæmmet de Svage i Aanden, som strax, ved hver oppositionel Extravagants, raabte Ak og Vee og strax vare paa rede Haand til at spaae Trykkefrihedens nærforestaaende Endeligt. Den seneste Placat om Adgang til Journalers Forsendelse med Posten viser ogsaa, i Modsætning til den Ugunst, Bladene tidligere nøde, at Regjeringen ikke vil undertrykke, men befordre Udbredelsen, af offentligt udtalte Meninger. Rigtignok giør Placaten denne Adgang til Blades Postforsendelse til en kongelig Naadesag, men udentvivl ville dog vistnok alle de Blade, der i deres Skrivemaade ikke sætte den pligtskyldige Opmærksomhed, mod Regjeringens Overhoved tilside, kunne vente at erholde denne Tilladelse. Beklages maa det ogsaa, at Feldtraabet Reform ikke sjeldent hos Oppositionen udarter til Feldtskrig, der i vort fredelige Land, hvor Forholdet imellem Konge og Folk altid har været det meest harmoniske, danner en skurrende Dissonants. Den sande Patriot vil tilvisse finde retfærdig Grund til Glæde i overalt og i alle kongelige Foranstaltninger at see Reformens Princip yttre sig. Selve Reformerne kunne eller bør vist heller ikke ventes at indtræde saa hurtigt; thi for en ny Bygning opføres, maa der dog tages tilbørlige Hensyn til den gamle Grund. En Mængde Commissioner ere fortiden dannede til at undersøge den Grundvold, hvorpaa der til forskjellige Diemeed skal bygges. Naar saaledes først efterhaanden de fornødne Forberedelser, der altid udkræve Tid, ere fuldendte, kan Talen være om selve Reformerne. At der iøvrigt hos os er vakt en livlig og forædlet Sands for de fædrelandske Begivenheder, der for spillede en saa underordnet Rolle, giver sig tydelig i Et og Alt tilkjende. Det sidste Vivatraab for Magens og de 2de Pereats for Scholten, der endnu lyde for vore Øren, vare saaledes aabenbare Udbrud af den Stemning, der bevæger Gemytterne, og vidner om den bestandigt meer og mere til Bevidsthed vaagnende Retfærdssands hos Folket. Det er usandt, naar Enkelte have villet betegne det Passerede som Pobeloptrin. Forsamlingen (der oprindelig var fremkaldt ved en paa Rundetaarn opslaaet Placat) bestod af lutter velklædte Mænd, vel en 4 a 500 i Tallet, der Alle tilhørte den bedre Classe. Denne Manifestation beholder imidlertid altid dog et noget dristigt Præg, saa meget mere som den sidste Scene foregik udenfor Hs. K. Høihed, Prinds Ferdinands og Gemalindes, ligeoverfor General gouverneurens beliggende, Palai. Man vil, efter Privatbreve, vide, at Hr. v. Scholten nu har erholdt Ordre til at opsætte sin Reise til Vestindien.)