Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1837-01-05
Den Omstændighed, at Sognefogden, en rig Mand, fik Veilinien afsat over sin Grund i rette Tid, ligesom og at en Mand paa den anden Side af den, Eieren af Sværupgaard, fordi denne modsatte sig Veivæsenets voldelige Overfald paa sit i frodigst Grøde staaende levende Hegn, for dette var taxeret, fik sit Hegn strax optaxeret til 2 Mk. 8 s. pr. Favn, dem han rigtignok endnu ikke den 12 f. M., endskjøndt adskillige Løfter af Veimesteren har erholdt, see hans Skrivelse til mig, saa lydende: De kan troe, at Deres Avertissement om Willestofte Broe har glædet Mange; jeg vilde meget have ønsket at De havde seet hvad Vei Capitainen havde viist Folk paa sidste Markedsdag, om ved Paarup Kirke over det saakaldte Spand, som er en Aar, hvorover er en Broe, man risikerede at brække Benene paa Hestene ved at passere, endog om Dagen, hvilket bemeldte Dag var Tilfældet med Røde-Møllers Heste. Hvad raader De mig, jeg skal gjøre ved Capitainen for at faae Godtgjørelsen udbetalt, for mit i Sommer afbrækkede levende Hegn, J Julii Maaned lod Veivæsenet 180 Favne levende Hegn afbrække ved mine Marker, som den Gang stod i den frodigste Grøde, og var saaledes paa den Aarstid ganske tilintetgjort og ikke duede meere at plante, men paa den Grund blev hver Favn taxeret til 2 Mk. 8 s., og Capitainen lovede mig først, at paa Grund af den Skade, som jeg paa den Aarstid leed paa mit Hegn, da skulde Godtgjørelsen blive mig udbetalt i det seneste inden August Maaneds Udgang, og da jeg ved den Tid anmodede ham om saadant, svarede han, at jeg ikke kunde vente min Godtgjørelse førend sidst i October, til hvilken Tid jeg bestemt skulde faae den udbetalt; men hans Løfter vare lige paalidelige, han svarede mig forgangen: at jeg ikke kunde vente at faae nogen Godtgjørelse, førend hen ved Torminen, og til den Tid kan det endda blive det samme; det var nu den høie Tid at jeg skulde have et nyt og andet Hegn opsat, for at have Fred paa Marken; jeg har akkorderet med nogle Mænd som skal grøfte, oprydde Plantning og sætte sammen, alt for 12 s., men naar jeg ikke kan faae min Godtgjørelse udbetalt, har jeg ei Evne til at staae i Forskud med Pengenes Udbetaling. Et Par Ord om Forestaaende, ønskes og udbedes behagelig meddeelt snarest mueligt. Sværupgaard, 12 Novbr. 1836. Deres forbundne Engberg." opvakte endnu mere de forurettede Mænds Harme. Dog i Almindelighed som den danske Bonde, taalte de taalmodigen denne Behandling, og først efter at de med store Bekostninger, efter deres Evner, i dette Efteraar havde faaet deres nye Hegn opførte, og dertil kjøbt Plantning, henvendte de sig i al Ærbødighed til Hr. Kapitain v. Recke den 15 f. M., med Anmodning om, at den dem tilføiede Skade, for Hegn og Jordtab, maatte nu, saavidt muligt, blive taxeret, og Godtgjørelsen snarest muligt blive dem udbetalt, da de ei i et saa trykkende Aar, som dette, kunde taale at staae i Forskud længere for det Offentlige. Men da Hr. Kapitain Recke, paa deres vistnok billige Forlangende, i hans, imod de han kalder eller troer at være hans Undermænd, sædvanlig brugelige barske Tone, svarede dem, at de tidsnok kunde faae de Par Skillinger, der kunde tilkomme dem, samt at dette ikke kunde skee i Aar, da den af Veivæsenet, i Aaret 1835 tilføiede Skade endnu ikke var taxeret, og at ingen Taxation i Aar kunde blive foretaget hos dem, turde de ikke videre paatrænge sig Hr. Kapit. v. Recke, af Frygt for at blive kastede paa Døren, men begave sig derimod til mig, med Anmodning at skrive en Besværing for dem til Stiftamtmanden, hvilket jeg ogsaa gjorde. Med Besværingen begave Bønderne sig til Stiftamtmanden, hvor de bleve modtagne paa en langt anden Maade; Stiftamtmanden befalede dem Dagen derpaa at møde paa Aastedet, med det Tilsagn, at han til den Tid selv skulde indfinde sig der. Stiftamtmanden og Kapitain Recke indfandt sig til den bestemte Tid paa Stedet, hvor Sagen blev undersøgt, og Mændene tilsagt, at de saasnart muligt skulde erholde deres tilkommende Erstatning. Den usædvanlige Maade, hvorpaa Stiftamtmanden behagede at behandle denne Klage, maae ikke have smagt Hr. Kapitain v. Recke; var Klagen derimod bleven sendt til hans Erklæring, kunde den for det første, sandsynlig, have henligget uden Svar i Aar og Dag, som det har været og er Tilfældet med saa mange andre Sager, hvorpaa han ei kan afmanes Svar; ja den kunde jo henligget tilligemed Regnskabet, over de mange Tusinde for Aaret 1855, som endnu ikke, i det mindste ikke for faa Dage siden, var aflagt, og naar endelig Svar ikke længere kunde tilbageholdes, da kunde jo Stiftamtmanden bindes en Usandhed paa Ærmet, ligesom Tilfældet var med den Erklæring, Hr. Kapitain v. Recke afgav i sin Tid paa min Klage til Rentekammeret, og saaledes havde Tingen været i sin gode gamle Orden; men saaledes, som det her skeete, at Stiftamtmanden selv undersøgte Sagen, har neppe været efter Hr. Kapitainens Kogebog, i det mindste fristes man til at troe, at han er bleven høiligen opbragt paa Ophavsmændene, der foranledigede den værdige Stiftamtmand til at see med sine egne Øine (det samme har været Tilfældet med Hensyn til Broe arbeidet ved Willestofte, hvilket Hr. Stiftamtmanden, meget ofte har taget i Øiesyn. Disse Omstændigheder ere iøvrigt ikke fremhævede for at smigre Stiftamtmanden, det være langt fra, men det er alene skeet, for at oprette Modet paa den næsten fortvivlende Landmand, da man heraf tør udlede, at Tingene vil faae en anden Gang i Amtet for Eftertiden. (Som Støtte for min Formeening, at den omtalte Klage ikke blev behandlet efter Kapitain Reckes Ønske, tillader jeg mig at forelægge Publikum Hr. Kapitainens Adfærd, imod een af Klagerne: Et Par Dage, nemlig efter Mødet med Stiftamtmanden, var uheldigviis een af de omtalte Klagere, hvis Jordlod støder directe til Willestofte Broe (paa denne Broe arbeidedes endnu den 16 dennes), gaaet hen i Nærheden af Broen, deels for at eftersee, hvad Skade Veivæsenet kort forud havde tilføiet ham, ved at afbrække noget af hans levende Hegn, deels forat tale med een af Arbeiderne ved Broen, i det samme kommer Hr. Kapitain Recke kjørende, som i det han kryber af Vognen, faaer Øie paa Manden, strax uden videre udbrøler: "hvad gjør din Slyngel her og idet Manden, forfærdet over denne Hr. Kapitain Reckes glubske Tiltale og vidende, at Hr. Kapitainen endog har udskjeldt en Mand for storsnudet Æsel, fordi han ikke tog sin Hat af paa Gaden for ham, der, som han paastod, men som Manden ikke saae, sad indenfor Vinduet i sin Gaard i Odense, tager sin Hat af og beder i al Ydmyghed om Forladelse, hvis han har forseet sig, sigende: "jeg er her, for at see efter hvad Skade mig er tilføiet paa mit Hegn, for at faae det taxeret tilligemed det fra i Sommer, vender Hr. Kapitainen Manden Næverne for Brystet med det Udraab: "pak dig bort, din Æsel!" og idet Manden vender Ryggen til, for at gaae bort, render Kapitainen ham saa voldsom bagind - - at Manden falder Næsegruus, ned i en Fordybning, som var gravet til Vandets Afledning under Broearbeidet, saa Hatten flyver langt bort, og han forslaaer sig for Brystet og i den ene Side saaledes, at han maatte holde Sengen og søge Lægehjelp. Sognefogden, som stod ved Siden af, advarede Hr. Kapitain v. Recke for at slaae Manden, da han ei havde gjort noget, hvem da Hr. Kapitain v. Recke svarede: han har indgivet en uforskammet Klage over mig, og skjød derefter, ved at tage ham i Nakken, Manden heelt ned i Hullet. - Efter denne Heltegierning, den nemlig, dagfra at rende en svag Mand til Jorden, vender Hr. Kapitain v. Recke sig til Arbeiderne ved Broen, der tilligemed flere saae og hørte det Passerede og harmede sig over den imod den uskyldige Mand udviste voldelige Behandling, med det Udraab: jeg skal nok sørge for den Karl." Denne Efterslet skulde sandsynligen betyde som saa, hvis J klage, fordi J neppe have fortjent det tørre Brød ved Arbeidet paa Willestofte Broe, fordi jeg har ladet den sætte paa en Aarstid, enhver fornuftig Mand vil finde upassende, og ovenikjøbet antaget til Transporten af de betydelige Materialier til samme, min Leverandeur Rabye=Skrædderen, der ikke, som Enhver der kjender ham maatte forudsee, kunde tilbørligen fuldføre det paatagne Arbeide, men kjørende sine Pilliker trætte, forsinket Arbeidet og spildt Eders Tid, da skal J paa samme Maade som denne Mand, der har vovet at klage over mig, ved Leilighed blive forsørgede. - Da den mishandlede Mand blev saa vel, at han kunde gaae ud, henvendte han sig til mig, jeg viste ham til en Sagfører, som efter hans Begjering forfattede en Klage over Hr. Kapitain v. Recke. - Den civile Dommer vilde ikke modtage Klagen, da han befrygtede at paaføre Manden unyttige Omkostninger, eftersom han antog, at Sagen skulde for en Krigsret. Jhvorvel Manden blev heed om Ørerne ved at høre dette, opgav han dog ikke Sagen, men tænkte som saa kan der blive en Krigsretssag deraf, at en Borgervæbnings-Officeer bliver enig med en Politie mesters Fuldmægtig, kan sagtens en saadan Heltegjernings=Sag, som den imellem mig og Veimesteren, komme for samme Ret, henvendte sig atter til Sagføreren, som sendte Klagen tilligemed Doctor=Attest til Stiftamtmanden; nu beroer nok Sagen ved een af de høiere Autoriteter - og dermed sluttes denne smukke Historie. Som yderligere Beviis for Skadeligheden af den sildigere Veiarbeidsmethode, henvises til en Skrivelse fra en Deel af Horne Sogns Beboere, hvilken disse have anmodet mig om at offentliggjøre og som findes indført i Kancellieraad Hempels Avis No. 254. Saaledes er og tilstillet mig en Beretning fra flere af Slettens Beboere, blandt hvilke Eieren af Ølundgaard, hvori bitterligen beklages, at Arbeidet ved Klusebroen, end ikke, efter de Arbeidspligtiges Forlangende, blev opsat til næste Sommer, men til ubodelig Skade blev foretaget i Snee og Slud, hvorved en overordentlig stor Heste= og Menneskekraft blev forødt. Af ØlundgaardsHartkorn 19 Tdr. 4 Skpr. er allene til denne Broe afgivet 7 Spanddage og 10 Gangdage. Der er saaledes medgaaet en uhyre stor Kraft, naar beregnes de flere Sognes Hartkorn, der vare deelagtige i dette Broe arbeide, og det vilde være interessant at see Udfaldet, naar den virkelig anvendte Kraft blev sammenlignet med hvad som er beregnet i Overslaget. At Snyderiet ved Steenleverancer endnu ikke var ophørt i Aaret 1835, er af mig beviist. Saaledes har en Veibetjent solgt en Mængde af de af Veiarbeidspligtige reqvirerede og leverede Stene til en Entrepreneur, og derfor af denne erholdt 15 Rbd. Da jeg kom paa den Egn, hvor dette var passeret, for at føre Tingsvidner, blev Fyren angest, sendte Pengene til Bønderne, men disse vilde ikke lade sig bestikke, skjøndt der blev anvendt megen Overtalelse af Mænd, hvis Pligt det vistnok havde været, selv at angive dette Bedragerie; de anmeldte det Passerede for mig i Assens, og Sagen blev oplyst under Tingvidnet der. Herforuden er endvidere optaget et Forhør, ligeledes ved Baag Herredsting, der godtgjør en ulovlig Handel med Steen, som vare tilkjørte en Broe; Hr. Kapitain v. Recke, har under dette Forhør været meget activ, men videre er ikke bleven af Sagen, som iøvrigt er mærkeligt nok, thi stiæler en fattig Diævel af Sult for 1 Mk., da maa han strax deran, men at stiæle fra de Veiarbeidspligtige, bliver ikke straffet, i det Mindste bliver Tiltale udsat længe. Efterat have forudskikket disse Linier, tillader jeg mig at opfordre Stiftets Amtmænd til: 1. Selv at overtage den Deel af Veibestyrelsen, der efter Lovgivningen paaligger dem, og sørge for, at Mænd blive antagne, til forsvarligen under deres Overopsyn, at rygte dette for Landmanden vigtige Kald (saamange duelige Betiente, som dertil behøves, findes sikkert i den Skare af Betiente, der nu er kastet Provindsen paa Hall sen, Landmanden og Veiene til liden Baade). 2. At drage Omsorg for, at Planen til det aarlige Veiarbeide saa betimeligen bliver udarbeidet, og indsendt til de vedkommende Autoriteter, at Approbationen, efterat Sagen i sædvanlig Tid har været paa denne Reise, kan haves saa tidlig tilbage, at Veiarbeidet kan blive paabegyndt, ikke hen i den travle Høehøst, men i April og Mai med Steen=Leverancen, Steenslagning, Steenkistesætning, Gruusharpning, hvor samme behøves, og Jordarbeide; at Veienes endelige Fuldendelse kan skee imellem Høer og Kornhøst, og ikke som hidtil, og det fornemmeligen i Aar, udhales til ud af Vinteren, endog som Tilfældet til 16 d. M., hvorved blandt anden stor Ulempe, Biveiene i Grund og Bund ruineres. 3. At besørge Veilinien for de nye Veie, overeensstemmende med Anordningerne, betimeligen afstukne, Gruusgrave udseete, Steenslagerpladse udviste, alt for at spare Landmanden for unødvendige store Tab, eller Veikassen for unødvendige Udgivter, ved at godtgjøre den Skade, der tilføies, ved at bortrydde Træer og Plantninger, paa Tider de ei kunne afbenyttes igjen, borthugge Sæd i sin frodigste Væxt, samt ødelægge Kløver og Græs, hvilket hidtil saa ofte har været Tilfældet. 4. At paasee, at Skaden, der tilføies enkelt Mand, bliver denne godtgjort efter billighed, og det betimeligen; thi hidtil er den største Uretfærdighed i denne Henseende bleven udøvet fra Veivæsenets Side, derved at man ikke har taxeret hvad man berøvede Folk, før, som oftest 2 Aar efter (ja endog 3 a 4 Aar ere hengaaede) at Skaden var tilføiet, og da vilkaarligen bestemt Godtgjørelsen (det synes næsten utroeligt, at slig Fremgangsmaade kan være brugt, og dog er dette noksom bekjendt, ja beviist Sandhed) man har nemlig som oftest ikke for 2 Aar efter at Skaden blev tilføiet, tilkaldt 2de Mænd, hvilke (uden at have havt mindste Kundskab om, hvad de taxerede) have udført en saakaldt Forretning, den de senere have beediget, det vil sige, de have efter en Veibetjents vilkaarlige Opgivende bestemt en Skades=Erstatning, de aldrig have kunnet bedømme, denne Forretning have de ligeledes hen i Vind og Veir beediget; Alt har saaledes paa Papiret været i sin Orden, som oftest have de Paagjældende ikke været tilkaldte, og ved disse saakaldte Taxations=Forretninger, ere de største Vilkaarligheder gaaede i Svang. Saaledes har f. Ex. en Kroemand, hos hvem Veibetjenten logerede, der endog fik Jordtillæg ved Veiens Forandring, erholdt en temmelig betydelig Godtgjørelse, hvorimod en fattig Huusmand, der havde sin Lod ligeoverfor og som mistede af sin Jord, næsten Jntet blev tilkjendt. Taxationsmændene, som dog nok vare blevne gjorte opmærksomme paa det Urigtige heri, klamredes vel en Deel med Betienten herom, men han fik dog tilsidst sin Villie frem, og de taxerede og beedigede den skjønne Forretning; ligesom de og senere for Retten have forklaret, at de sjelden eller aldrig have havt Kundskab om, hvad de have taxeret, men alene bestemt Godtgjørelsen efter Veibetjentens Opgivende. Og endelig for det 5. Til at sørge for, at Betiente og Andre, som paatage sig Arbeide for Veivæsenets Regning, til rette Tider erholde deres accorderede Betaling, og ikke, som nu er Tilfældet, fra en Tid til en anden bliver opholdt med Løfter, ja Grovheder, thi slig Behandling har mange skadelige Følger.