Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-09-05
(See forrige Avis.) Derpaa tog Præsidenten Ordet paa følgende Maade: Da vi for tre Maaneder siden mødtes i denne Forsamling, følte vi fuldeligen at det Hverv, vi nu skulde udføre, var vanskeligere end det vi begyndte to Aar tidligere; thi dennegang vare Sagerne ikke forhen drøftede af vore Brødre paa Øerne; – det var derfor ikke uden blandede Følelser at vi skuede Udfaldet af vor Virksomhed imøde. Men ligesom Modet stiger i Farens Stund, saa voxer Kraften naar ydre Vilkaar kræve forøget Anstrængelse, og hvad de spredte Kræfter ikke mægte at udrette, det frembringes ved deres Forening. Enige kunne vi visseligen ikke være og de enkelte Anliggender, thi forskjelligt stille de sig for Forskjelliges Sind, – men i en større Eenhed kunne dog vore forskjellige Anskuelser samles, og denne Eenhed, der staaer levende for vort indre Blik, naar vi virke i denne Forsamling, det er vort elskede Fædreneland, det Land, hvori, frit for fremmede Herskeres Jndvirken, Sprog, Sæder og Love gik i Arv fra Slægt til Slægt og kun forandredes forsaavidt de i Tidens Løb modtoge en større Udvikling. Men efterat vi, med Fædrelandet stadigen stillet for det indre Øie, ved at forene Kræfterne troligen have virket, maa vi ikke glemme hvad der lettede os i Udførelsen, af det vanskelige Kald. Vi virkede for et skjønsomt, et billigtdommende Folk, der ikke til sine Udsendte gjør større Fordringer end de kunne haabe at opfylde, et sindigt roligt Folk, der ikke higer efter Omvæltninger, men med Tilfredshed paaskjønner hver rolig Fremgang til det bedre, – vi virkede under en Konge, hvis ædle Sindelag, hvis store Kjærlighed til Folket og hvis utrættelige Virksomhed, gjøre det let for Folkets Mænd at nærme sig til ham. Et heller glemme vi, naar vi kaste Blikket tilbage, paa vor nu tilendebragte Virksomhed, hvad vi skylde den lykkelige Omstændighed, at vi atter i vor Midte, som Kongens Betroede, see den sjeldne Mand, hvis uudtømmelige Kundskabsfylde, hvis uskrømtede Velvillie, og hvis ædle Characteer paa saa utallige Maader gavnede os under Røgtelsen af vort Kald. Idet Forsamlingen adskilles, paaskjønner den derhos hvad der skyldes de Enkeltes Virken til det fælleds Maal, hvad enten de nu ved Grandskning forberedede Sagerne, eller med Kyndighed og Varme forte Ordet i Salen, med Flid og Omhu bidroge til at overantvorde Ordet til Folket, eller endeligen, ved med Overlæg og upartiskhed at afgive deres Stemmer, fremkaldte et heldigt Udfald. Og tør jeg endeligen udtrykke de Følelser, der røre sig i mit Sind idet jeg skilles fra denne høithædrede Forsamling, da kan jeg kun med saa og svage Ord udtale min Tak, min hjerteskrevne Tak, for al den Tillid, Velvillie og Overbærelse, som her i saa rigelige Maal blev mig til Deel Forsamlingens ældste Medlem, Landvæsenscommissair Wulff, holdt dernæst en Tale af følgende Jndhold: Vi have opnaaet den sidste af de Dage, der vare os givne for at raadslaae om det elskede Fødelands Vel Med rørte Hjerter hørte vi de Ord, som i Afskedens høitidelige Time ere talte til os, saavel af den høithædrede og inderlig elskede kongelige Commissarius som af den værdige Præsident. Vigtige Arbeider have været os forelagte, og vi sag dem bragte til Resultater, som vi ønske maae finde Anklang hos vore roeskildske Brødre, vi kunne da holde os forvissede om, at de som gavnbringende Love ville træde for Lyset, og værne om Undersaatternes Fred, Frihed og Lykke.