Politivennen, 1800-01-01
Forslag til en fast og bestandis Landværge i disse Riger og Lande. Imedens jeg med mine Medborgere glædede mig over, at en Krig, som truede Landet, var lykkelig endt, faldt denne Tanke mig ind: om en Fjende fik engang det Indfald at gjøre Landgang paa de danske Øer, for at plyndre. der, kunde da Beboerne med Hæld gaae den ankomne Fiende imøde og fordrive Den? Saa gjerne som jeg ønskede dette, saa lidet torde jeg haabe det - da jeg kjender Forfatningen paa de fleste Stæder. Enhver veed, at de gamle Anordninger, som vilde hindre Landmanden fra at forgribe sig paa den Mængde Dyr, som da aad hans Sæd op Aar efter Aar, have ligesom revet ham af Hænderne de Gevær, hvormed han kunde dræbe disse og andre sine Fiender. Man kan endnu i store Landsbyer gaae fra Gaard til Gaard. ofte uden at finde et eneste Skydegevær - de Vaaben Landmanden har, ere Leer, Høtyve og Ører, men med disse afslaaer man ikke en væbnet Hær. I vore Tider, da Landmanden mere end tilsorn øves i Vaaben og lærer at bruge disse imod en Fjende, i disse Tider vilde det og være passende at gire ham i Hænder de Vaaben, med hvilke han kunde forsvare sit Fødeland, sin Familie og Ejendom, imod enhver Fiende, og da vi om en halv, eller højst, en heel Snes Aar har ingen Landbeboer, som ej er øvet i Vaaben og i de nu brugelige Exercicer, saa seer enhver, hvilken ypperlig Landværn man havde i Landalmuen, naar denne var forsynet med de fornødne Vaaben; thi hro ftrider vel med større Mod og Fyrighed end den, som forsvarer sit eget, det være lidet eller størt? Jeg drister mig derfor underdanigst at gjøre følgende Forslag, som ingen tænkende Medborger vil foragte, da man let seer, hvor stor Tjeneste man kunde vente af slig en Landværn, i Omstændigheder lige saa kritiske, som de vi nylighave oplevet. Et Forslag, som jeg ønsker en Mand af det militære Fag vilde danne og bringe til det, det burde være; thi da jeg ikke er Militær, besidder jeg ej heller den Kundskab, som udfordres til dette Foretagende. Mit Forslag er dette. Enhver Indfødt, som gaaer ud af Krigstjenesten, faaer Afsked som Landværge, og beholder de Vaaben, han har havt, imedens han stod i Tjeneste, og forpligtes til at beholde disse, hvor han end maatte opholde sig i Kongens Riger og Lande, indtil han har fyldt sit 60de Aar, da han efter ergangne Anordninger ansees som gammel Mand. Som Landværge er han ikke bunden til noget vist Opholdssted, ikke heller forpligtet til at henhøre til noget vist Regiment; derimod er det hans Pligt at fremstille sig bevæbnet, naar et fiendtligt Indfald maatte skee paa den Ø eller det Land, hvor han opholder sig, og med andre Stedets Beboere at tjene imod den indfaldende Fiende, indtil samme er aldeles fordrevet. Skulde det synes alt for bekosteligt for den kongelige Kasse, at bortskjænke saa mange Geværer, da kunde man gjøre sig betalt for disse paa følgende Maade: Man afdrage enhver, som gjør Krigstjeneste, aarlig af hans Oufør-Penge saameget, at hans Gevær kan være afbetalte ved Slutningen af det sjette Aar, han staaer i Krigstjeneste. Da Geværet betales af hans Dosør, og han i Geværet har Vederlag for sine Penge, saa kan han ej være misfornøjet med denne Omgangsmaade, da man bør antage, at Geværene overlades for en taalelig Priis. Man kunde tillige overlade til hver Bondegaard en Flint med Bajonet og en Kaarde, hvorpaa aarlig blev betalt 1 Mk., dog ikke længer end til Geværene vare afbetalte. Disse Geværer fik et vist Tistrikts-Mærke, og ved Skifte af Gaardsejere var den Aftrædende forbunden til at levere Geværene til den Tiltrædende Gaardmand, eller, naar de savnedes, da betale Geværenes fulde Værd. Enhver Godsejer havde Opsigt over de Geværer, som vare henlagte til hans Bøndergaarde og blev ansvarlig for disse, imod at have sin Regres til Bonden, som paa anførte Maade maatte betale de Manglende. Naar Landbeboerne vare saaledes forsynede med Geværer og inddelte i Regimenter, som vel ej bleve alle lige store, da det synes meest passende, at et hvert Herred Udgjorde et særskilt Korps, kunde disse forskiellige Korps, efter forhen gjorte Reglement støde til de regulære Tropper, og kommanderes af disses Officerer. Det ville være meest passende, at Landalmuen rykkede ud i deres røde Trøjer, for at være i Farve lige alle Landets Krigere, som bære Mundur. Paa Øerne derimod, hvor ingen Regimenter ligge af regulære Tropper, kunde Officerer, som have Pension, ansættes med noget Tillæg til deres Pension, for i paakommende Tilfælde, at kunne anføre Øboerne imod en indfaldende Fiende. Ethvert af disse Compagnier fik en af sine Egne til Anfører ligesom paa børnholm., hvortil den duligste blev valgt, denne eftersaae, at Geværerne bleve holdte rene, og at de altid vare i behørig Stand, og øvede sit Compagnie engang hvert Aar strax efter Høsten. Man kunde og lade et helt Herreds Landværn samles engang om Efteraaret at gjøre deres Øvelser under Comando af en af denærmest garnisonerende Officerer, som lod dem øve sig i at bruge Bajonetten paa Flinten og at holde sluttede Geleder. Man antog nu og bekjendtgjorde en vis Maade at ringe paa, hvorved man tilkjendegav at en Fjende var i Landet. Paa denne Maade begyndte man at ringe først der, hvor man først blev Fienden vaer, og siden over alt Landet, og nu reed Bud fra Sogn til Sogn, for at tilkjendegive hvor Fjenden var i Landet. Sognefogden i hver By var den som ved ridende Bud skulde bekjendtgjøre dette, hvorfor han fik en liden Dusør, naar han var brugt hertil. De som udviste største Hurtighed i at rykke frem mod Fienden og kom snarest til deres Bestemmelse, i Betragtning af deres Afstand fra Stedet, fik en Belønning, de som derimod havde vilst sig nølende, betalte en Mulkt til de Fattige i det Sogn, hvortil de henhørde. For at vide, hvad man kunge love sig af sligt Landværn, kunde man engang om Aaret lade nogle af vore Skioe under fremmed Flag gjøre forstilt Angreb nu paa et, nu paa et andet Sted i Landene; herved holdt man Landets Værn i god Øvelse. Da de Franske have med Bajonetter paa Flinten tilfegtet sig en glimrende Sejrefter den anden, tør man haabe, at disse nordiske Folk som i Betragtning af deres Clima, have stærkere Arme, skulle intet estergive dem i disse Øvelser, og at den Fjende, som vovede at angribe disse fredelige Lande skulle træffe Indbyggere her, som kunde sikre Landets Kyster og Grændser saaledes imod ethvert fjendtligt Angreb, at Fjenden skulde hos dem intet finde uden sin Død og sin Grav. Kirkehelsinge d. 28 Sep. 180o. Holm. Præst til Helsinge og Drosselberg Menigheder i Sielland.