Aalborgs Stifts Adresseavis, 1824-06-03
Etstæds levede en Præst, der alvorlig sysselsatte sig med Naturhistorien. Det kunde ikke feile, at jo Frugterne af hans Privatflid jo imellem ved hans offentlige Foredrag bare kjendelige, og hvo der hørte ham, yttrede, at Nafurhistoriens Studium havde hældig Jndflydelse paa hans Taler. Men en klog Smed, der gav Tonen an i Menigheden, udlod sig uophørlig for Naboer og Gjenboer med, at det var verdslig Misbrug, der ei paa det hellige Sted, burde findes, og at Præsten gjorde klogere i at blive ved sit Fag. Her gaves følgelig forskjællig Mening. Jstædenfor at yttre noget Afgiørende, men vel at tilstaae, med hvormegen Fornøielse man kan læse lunefulde Prækener af Kalsersberg, Pater Abraham, BaltasaSchupp og den uefterlignelige Yorik, ligesaavel som ved at læse de alvorlige og Veltalenhedens Mesterværker af Sauer, Bourdalone, Fletchier, Mosheim, Spalding, Zollikoser, Marezoll, Clausen, Gutfelt og Pavels, kan Mani nægte, hvad der ligger for den lyse Dag, at jo mange Ting bringes paa Prækestolen, som ikke hører dertil, det være sig Mysterier, Æoner, Dæmoner eller Sligt, Politik og Polemik, Lovgivning og Døgnspassager eller om det endog hører dertil, dog der paa aldeles urigtig Maade behandles. - Feil, hvori flere Prædikantere, hvoraf Nogle, der ere i Raabet, gjøre sig skyldige, og som dræbe Napoleoner og Øretviste med et Vaaben. Mange kunne vel være af den Mening, at de førstnævnte lunefulde Prækemænd mindre vilde have stødt os, deres kloge Efterkommere, hvis de omhyggelig havde studeret Reglerne for Velanstændighed, men man synes ikke at erindre, at denne anpriste Velanstændighed har, som Lichtenberg et Sted siger og Vittighed, noget Forkrænkeligt og noget Uforkrænkeligt tilhobe. Naar f. Ex. en Guds Mand i Reformationstiden udlod sig om sin Tidsalders Fordærvelse paa følgende Maade: "Det er en yderlig fordærvet Slægt den nærværende; Folk svire, høre, ja ryge endog Tobak," troede han vist, at han talede meget anstændigt, og det samme troede hans elskelige Tilhørere; men hvad vilde man i disse Tider sige til slig Anstændighed? Og kunde man endog til en Kjøbstædmenighed sige i Skriftestolen: "Som det Umælende gaae J til Skrifte og Alters, og tilbage vende J som det fra Vandstædet, med udspillede Bugge?" - en Tirade, der neppe er over 2 Aar gammel. Man maa vel ryste paa Hovedet over slig Tale som G. Superintendent Musculus - (Andreas Musculus, Professor, der nok egentlig før hed Maus) af den utugtige, gemeene og afskyelige Buxedjævel, der engang havde besat den elegante Verden. Titelen paa denne løierlige Piece lyder bogstavelig som følger: "Hosenteusel. Von zuluderten, zucht, und cheerwogenen, pluderichten Hosentensel, vermanung und warnung. Getruckt zu Franckfurt am Mayn, durch Georg, Raben und Wrygand Hans Erben, Anno 1763. Og til Pynt for denne smagfulde Titel pranger derpaa virkelig en Diævel, med en hornagtig Høgenæse, et Gede skjæg og et Par forfærdelige Gedebukkehorn, samt Hænder med Flaggermuuskløer, og endelig med Corpus delicti, de af Professor Muschulus paatalte Pludderbuxer, ved hvis venstre Side hængte en stor bred Dyrendal, som den, Goliath engang brugte. Er end disse Buxer bekjendte her i Danmark, deraf at en Konge fandt sig beføiet til at sætte Grændser for Overdaad og en Præst prækede mod dem, er dog den nævnte Piece neppe kjendt af ret Mange; og for at kunne indfer Hensigten deraf, forudskikkes følgende bemærkninger: J Jogshim den andens Tid, følgelig omtrent i Midten af det Sextende Aarhundrede herskede i Tyskland og Nabolande en Luxus i Beenklæder, som den Tid ligefrem kaldtes Buxer. Man kan ikke troe hvorvidt Luxus i dette Surrogat for de berømte Paradiis-Figenblade gik, hvis det ikke var bekjendt af Historien, Politi= og Overdaadigheds-Anordninger og af Geistlighedens hellige Nidkjærhed, der drev Præsterne endog til at præke derimod, som den nysnævnte Generalsuperintendent. Moden kom egentlig fra det Land, hvorfra man faaer fortrinlig Ost og slette Epigrammer, nemlig fra Nederlandenne, hvorfra den største Deel af Europa den Tid pleiede at faae sine fineste uldne og linnede Tøier. Finantspekulationen var ikke heller saa slet, og det var neppe muligt at opfinde en Mode, der var fordeelagtigere for Tøi, og Klæde=Fabrikerne. Denne ny Dragt bestod i de saakaldte Pludderbuxer, der gik fra Beltestedet ned til Fødderne, og var af det Snit, som Tyrolere og Schveitsere senest af alle har brugt dem. Deres Vidde var større end nogensinde dette Klædeslags har havt. Baade efter Længden og Breden vare de opsnittede, og forede med tyndt Tøi, der laae i saamange Læg og Folder, at der til sligt et Par Buxer, blev brugt 130 Alen Stof. J Begyndelsen, da denne Mode opkom, og da man endnu ikke gik saa ødsel tilværks med at skjule sin fattige Nøgenhed, hvalp man sig med 5 Alen Klæde og 40 Alen Silketøi, hvilket man da satte indvendig i Folderne, hvor Buxerne vare opskaarne. Men siden da den af Professor Musculus manede Buxedjævel begyndte at regjere, og den Tyngde af Tøi, med hvilken man til Ære for den lunefulde Gudinde skulde slæbe sig frem, ikke kunde bæres, tog man sin Tilflugt til en Slags Rask eller til Silketøi. Da den da brugelige Dragt ikke sielden oversteg Jndkomsterne af et heelt Gods, saa gik ved disse Buxer mange fornemme Folk til Grunde. Uagtet nu dette maaskee var lidt overdrevet, ligger der dog Sandhed i hiin Dannerkonges Bonmot, da han ikke pleiede at kalde disse Beenklæder andet end Hosen von Haus und Hof. J det Brandenborgske bleve Buxerne først gjorte latterlige ved Studenterne, og Theologerne toge deraf Anledning til at lade deres Veltalenhed og Pastoralklogskab glimre.