Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-03-09
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Rosto those Sextende Aargang. No. 20. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Anmærkninger over Hr. Grundtvigs Fortal til Norges Konge Krønike, af Repp. Jkke fordi jeg sætter altfor liden Tillid til Publicums Skjønsomhed, eller tvivler om, at det uden nogen Undervisning vil være i Stand til at sætte den rette Priis paa Hr. Gr. Fortale til hans Norges Kongekrønike, ikke fordi det er mig ubekjendt at Hr. Gr. allerede flere Gange har som Skribent saaledes givet sig tilkjende for Publicum, at der ikke letteligen mere kan være at frygte for at det vilde eller kunde forfeile den rigtige Bedømmelsesmaade af hans Arbeider, ikke uvidend om, at Professor Erasmus Müller, Professor Magnusen og andre meget saakyndige Mænd forhen have ret tydeligen lagt for Dagen og fremstillet sin sande Skikkelse Hr. Gr. Skribentværd, og at den sidste har i No. 17 af Kjøbenhavns Skilderie, med meget indlysende Beviser gjendrevet et af de saare mange og saare vrange Paastande, af hvilke der vel er Overflødighed tilstede i alle Hr. Gr. Skrivter, men dog gielder det i Særdeleshed om bemeldte Fortale at man i den har vanskeligt ved at opdage noget andet end just saadanne Paa stande, ikke uden at have i Forveien taget alt dette i Overveielse, foretager jeg mig at bring for Lyset, hvad jeg ved en ganske objectiv Betragtning, en Læsning af denne lange Fortale, som hverken kunde vække Vrede eller Gunst, har fundet at fortjene en Anmærkning; og hvad de sub Tirsdagen den 9 Marti 1819. jective Udspring til disse Bemærkninger angaaer, vil Læseren sikkert finde i det følgende at ikke en Skribent Ambition, som higede efter at gjøre Bemærkninger, men en Undseelse over at undlade dem, haver fremkaldet samme. Det er en gammel Skik, begrundet i en videnskabelig Nødvendighed, at man ved Bedømmelsen af ethvert likerært Arbeide, enten det hører til Videnskab eller Kunst, skjælner imellem Materie og Form, fra disse to Sider ville vi betragte bemeldte Hr. Gr. Fortale. Hvad Formen angaaer kunde vel nogen sige, at det var vanskeligt at anstille Betragtninger derover, saasom dette Object i nærværende Tilfælde ganske mangler, men ved Formen er der atter to Ting at betragte at baade Orden og Jndklædning. Af hiin vil jeg tilstaae, at jeg i Hr. Sr. Fortale neppe haver opdaget ringeste Spor, naar jeg undtager et vist Slags deraf, som man i en slig Fortale ellers neppe skulde vente, nemlig den chronologiske, og denne dog ikke uden Forvirring; af Jndklædning derimod forefandt jeg desto mere, ja jeg kunde egentlig med Sandhed sige, at hele Fortalen ikke var andet end Jndklædning, den haver virkeligen forekommet mig som en uhyre laaden (hirsutus) Skindskikkelse, om hvilken jeg med Vished vidste, at den intet andet indeholdt end Vind. Sproget er i øvrigt meget let og flydende, som det hos Hr. Gr. ellers pleier at være, men dog som sædvanlig ei uden Archaismer og Affectation. Det maa man sandeligen tilstaae Hr. Sr., at der ikke letteligen er nogen, som skriver affectert med saamegen Lethed og Flydenhed som han Saameget om den formale Beskaffenhed af Hr. Sr. Fortale. Men derimod hvad Materien angaaer, saa er det meste af den fremmed – a re alienum men lidet sandt. Jeg vil forbigaae den saare skjæve Anskuelse af Nordboernes Maade at føre Krig paa, som ligger til Grund for den saare declamatoriske Begyndelse; thi just det medførte Nordboernes Frihedsaand og deraf følgende ret levende Erkiendelse af Menneskeværd, at Krig for dem ingenlunde var noget "Skaktavl, som Hr. Gr. siger, men meget mere en nødvendig Bestræbelse til Statlig Organisation. Jeg forbigaaer den Paastand, at "Snorro kæmpede med Saxo om Rangen mellem alle Hedningstammers mest udmærkede Historieskrivere, da Seieren over Saxo vilde for en Snorro vel være noget mere end Seier over en Verdenskrønike, men dog ikke noget passende eller fuldkomment Udtryk for Snorros Værd. At Norge af en stærk Natur lod sig afdrage, lokke eller tvinge fra Historien er noget, hvori der vanskeligen findes en Mening, men vanskeligere Sandhed, da der ikke kan være Tale om en stærkere Natur i Norge end f. Ex. i Jsland, hvor Folkene ingenlunde ere blevne afdragne, lokkede eller tvungne fra Historien. Spørgsmaalet om Jslands ældste Navn, eller hvor længe det har været beboet, har paa Snorre og hans Heimskringla saare liden Jndflydelse, i det mindste bringer Hr. Gr. det ikke i nogen Sammenhæng dermed, det kunde derfor med Rette ansees paa dette Sted fremmed; det samme gjælder ogsaa om Jslands ældste Beboere. Jmidlertid at det har været Jrlændere, er der ikke Tvivl om, saasom at Arre Frode melder at der ere fundne irske Bøger og Klokker; men det kunde man ønske at Hr. Gr. vilde anføre et eneste historisk Beviis for at Normændene, dengang de først kom til Jsland, forefandt christne Folk som siden droge bort, fordi de ikke led det Naboeskab med Hedninger. Forfatteren af dette, der i følge objective Grunde formener sig at være bedre bekjendt med den nordiske Literatur end Hr. Sr., tilstaaer oprigtig, at han for denne Paastand ikke veed nogen Hjemmel i nordiske Skrifter, og finder det meget betænkeligt at troe Hr. Gr. paa hans blotte Ord, med mindre han anfører samme. Ellers er det mærkværdigt at Hr. Gr. siger strax derefter, Hint samme Jrlands Oldfolk, siger Are Theodorik Munk og Landnamsbogen" – hvad Landnamsbogen siger er ellers vel ikke forskjelligt fra hvad Are siger – efterlod sig irske Bøger, hvoraf man da har sluttet det var Jrer, men sikkrest var det dog nok deraf kun at slutte det var irske Præster, som fordum havde omvendt Folket. Hvortil skulde nu denne Slutning fra Bøgerne, ifald man forefandt Folkene selv, mon Bøgerne bedre kunde bevise at deres Eiermænd vare Jrlændere, end som Syn og Samtale med Eiermænden, Og var dog ikke denne at antage som uundgaaelig, imellem Fremmede tilkommende og sig paa Stedet i Forveien befindende Jndbyggere, Dette har jeg fundet alene paa det første Blad af Hr. Gr. lange Fortale. Det øvrige viljeg ikke saa vidtløftig gjennemgaae, men kun ved Leilighed paapege. At Hr. Sr. Side XV. taler haanlig om Friheden man fandt paa Island, dengang Norges Magnater toge det i Besiddelse, kan man ikke tage ham ilde op, saasom han alene derved blotte sin subjective Mangel af Receptivitet for dens Betydning. Jmidlertid ere Jslænderne saare glade for deres selvstændige Udvikling og Organisation, og den Norske og Danske Regjering saare megen Tak skyldige for dens Vedligeholdelse og Beskyttelse. Men dog tillader Hr. Gr. sig at sige: "Om ei for andet saa for Snorros Skyld maa det erindres, at blodig Kiv og Tvedragt hørde der til Dagens Orden saavelsom og til Tingenes og dette anfører Hr. Gr. i Anledning af Friheden, ligesom dette var det vigtigste ved den. Nu gad jeg vide, hvilken Tjeneste han vel kan gjøre gamle Snørre med denne usande Paastand, eller i hvilken Sammenhæng den staaer, eller mueligen kunde bringes med Snorros enten Menneske eller Forfatterværd. Jeg vil ellers forklare Hr. Gr. hvoraf det kommer at han har fundet blodig Kiv og Tvedragt at være de væsentligste ved de gamle Jslænderes Frihed. Det kommer nemlig deraf, at hans lange Krønikestidium endnu ikke har bragt ham til at betænke end sige begribe, at ingen ny politisk Formation kan gaae for sig uden foregaaende Kamp, at denne Kamp er at ansee som en Organisations Process i den vordende Stat. Men hvad nytter vel det at tale til Hr. Gr. om Organisation, er det ikke et Forsøg til at skrive Bogstaver paa Vandoverfladen? Hvor jeg var ubetænksom at jeg ikke før erindrede, at der udfordres allerede en subjectiv Organisation for at kunde opfatte et billede af Verdens, men om nu Hr. Gr. ikke af sig selv var i Stand til det, saa havde han blot behøvet at eftersee Hr. Prof. C. Müllers Bog: Ueber den Ursprung und Verfall der Jslandischen Historiographie, for at undgaae baade denne og flere saadanne Skjævheder og Usandheder i sine dømme, om Jslands statlige Forfatning, ifald han engang vilde gjøre sig den Uleilighed at eftersee den, er det at formode at endda han selv vilde finde, at Hr. Prof. Müller har betragtet Sagen fra en saare meget vigtigere og rigtigere Synspunkt. De Grunde som Side XVl. angives for den islandske Literaturs Tilblivelse, ere i Sandhed et af de fuldkomneste Exempler jeg nogensinde har seet paa en forkeert Betragtning af en Sags Natur. Jkke lettelig nogensinde ere deels falske, deels tilfældige Grunde saa fuldkommen bleven adopterede for sande og væsentlige. Man kan i Sandhed nok miskjende det Guddommelige i Mennesket, uden derfor at sætte Genie og Originalitet saa lavt. Efter først at have angivet Christendommens Jndførelse som Grund for at Sagerne bleve til (uagtet man med Sandhed kan sige, at Christendommen neppe engang stod med dem i fjerneste Forbindelse, og siden Mængden af Saga, som opfordrede til at lette paa Hukommelsen ved Opskriven, tilføjer han Mørke, Kulde og Stillesidden som en Grund for det samme, og alle disse vigtige Jncitamenter, mener han, maatte vise deres Kraft, ifald der var Evner tilstede, ligesom at Mørket og Kulden ved sig selv vare Jncitamenter nok til at frembringe Mesterstykker som Europa i Tiden skulde beundre. Betragtningen er her i Sandhed det omvendte af hvad den skulde være. Jstedenfor Hr. Sr. skulde have beundret det Genie, det Liv og Fyrighed, som ingen Kulde, intet Mørke, ingen Naturens Ublidhed kunde betvinge, finder han at det maatte have været altfor usle Evner, som i saa velsignet et Mørke og Kulde ikke vare bragte til Udvikling. Men jeg formoder at dette maa være en Provincialisme hos Hr. Gr. Det er rimeligt, at en Betragtning af Geniets Udvikling i Udbye har ledet ham til at dømme saaledes. Jeg vil ganske forbigaae det Væverie man finder Side XVII. og XVIII. om de Jslandske Klassikeres Slægtregistere; jeg vil forbigaae, at de fleste Skriveres (istedenfor Forfatteres) Navne ere os ubekiendte, fordi de fleste ei gjorde andet end skrev op, hvad der saa at sige havde gjort sig selv, omendskjøndt ogsaa denne bemærkning er det omvendte af hvad den skulde være; thi egentlig ere de gamle islandske Forfatteres Navne os ubekjendte, fordi det var dem mere om at gjøre, at gjøre os bekiendte med Facta end Deres egen personlige Existens. Jeg vil forbigaae at Norge var Jsleifs, Sverrig Ares og Danmark Sæmunds oprindelige Fædreneland; da jeg er Hr. Grundtvig saare meget forbunden for at han ikke antager Snorros Oprindelse at have været fra Udbye. Jeg vil og forbigaae det, at han ifølge det Ordsprog, at man slægter gjerne paa hvad man er kommet af, finder en Jslandsk Oprindelse for ringe for Snorro, skjønt jeg er overbeviist om, at Snorro selv ikke vilde have anseet nogen anden for hæderligere, og skjøndt jeg med megen Vished veed, at ingen anden var for en Snorro muelig. Jeg vil forbigaae den ordensløse Snak, som skal indeholde nogle historiske Efterretninger om adskillige af Jslands Klassikere, og som man læser Side XX. til XXVI. Da komme vi til Snorros Apologie, om hvilken man maa tilstaae at den er ganske overflødig, ligesom og Udtrykkene for den Skildring han paastaaer man har givet af Snorre, ere ligesaa uble som usande. Alene Jslænderes Vidnesbyrd kan her komme i Betragtning, og derfor kunde man med Billighed ønske, at han vilde anføre os en eneste islandsk Skildring af Snorro, som fremstillede ham som en af de sorteste Sjæle" eller som en troløs og hjerteløs Niding. Jfald ellers dette var sandt var Hr. Gr. Apologie endnu mere nødvendig, ja endnu mere ublue. J alle Tilfælde bliver nærværende Apologie meget slet, og vist er det at det er en Usandhed at hans Jhukommelse er sværted af Jslændere", egentlig er denne Apologie et af de ivrigste Forsøg derpaa. Vanskelig kunde nogen der blot havde et oversladigt Bekjendtskab med det Jslandske, antage eller gjætte at Snorro maatte være Forfatteren til Eigla, da Stiken, skjøndt i alle Maader meget udmærket, ikke har det mindste tilfælles med hans Jntet kan være mere paa urette Sted end Hr. Gr. Angreb paa Tydskerne Side XXX.; thi hvad Oplysning kan det give, eller hvilken Jnteresse kan det vel have for Læserne af Hr. Gr. norske Kongekrønike, Og om der nu var en enkelt Tydsker, som fordi han maaskee kjendte endnu mindre til den nordiske Literatur end f. Ex. Hr. Sr., fældede en temerair Dom over den, da er han tilstrækkelig og med en Værdighed og Grundighed, som er karakteristisk hos Hr. Prof. E. Müller, bleven gjendrevet i den forhen omtalte Bog. Hr. Gr. Udgydelse af hans Følelse for Tydskerne er følgelig, foruden hvor kaad og grundløs den er, ligesaa urimelig som uretfærdig, og især paa dette Sted, Sagen uvedkommende. Men allermeest urimelig synes dog hans Triumph over Tydskerne, med hvilken han søger at henrive os, og hvilken han holder med en saadan Selvfølelse, at man skulde tro at det egentlig var Hr. Gr. som havde skrevet Eddaer, Heimskringlaer, Sturlungger, Knitlingger &c. &c., at hele den oldnordiske Literatur var hans virkelige Eiendom, at den var heel og holden fremspundet af hans Hjerne. Nei Hr. Sr. J saa Henseende har De ikke noget at rose Dem af, tag engang Udbys Literatur og lad hele Tydskland rødme for den, men hvad den Jslandske angaaer, saa er det ikke meget rimeligere De bryster Dem af den, end f. Ex. den Arabiske eller Græske eller Romerske for intet Slægtskab er fjernere end det imellem Dem og Jsland, intet er mindre Grundtvigsk end Jsland, og intet mindre Jslandsk end Grundtvig. Fortsættes.) Om Almueskolevæsenet.