Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-11-27
J Aaret 1833 udsendte Videnskabernes Selskab en Komitee, bestaaende af Professorerne Fin Magnus sen, Molbech og Forchhammer, samt Landskabsmaler Christensen, for at undersøge Runamo Klippen ovre i Bleking og erholde Oplysning om de, ifølge Saxos Beretning, deri indhuggede Runer. Det var ikke første Gang, at saadan Undersøgelse var foretaget; thi allerede Waldemar den Store skal have udsendt Mænd, der skulde udfinde Meningen af disse Tegn, der formodes at kunne give Oplysning om Rigets ældste Historie. Senere havde Worm og Andre underkastet denne Klippe-Jndskrift Undersøgelse; men alle deres Bestræbelser førte kun til det Resultat, at der Jntet var at udfinde og at Ridserne i Trapstenen ved Runamo ikke vare Andet, end af Naturen frembragte Revner. Den ovennævnte Komitee kom til et andet Resultat. Prof. Forchhammer fandt nemlig, at der paa den af Granitmasser indfattede Trapgang i Klippen, foruden naturlige Revner og Sprækker, ogsaa befandt sig ved Kunst frembragte Fordybninger; disse bleve af Fin Magnussen erklærede for Runer, hvis Udtydning han, først efter længere Tids Forløb, ved en særegen Fremgangsmaade meente at have fundet, og forklarede dem at være en Forbandelse, udslynget af Harald Hildetand imod Kong Ring, formodentlig i Anledning af BraavalleSlaget. - En yngre Videnskabsmand, Hr. J. A. Worsaae, har i disse Dage udgivet et Skrift, hvori han erklærer: at han, efter anstillede Undersøgelser paa selve Stedet, har fundet sig beføiet til at træde over til den af ældre svenske Lærde og senere ogsaa af Berzelius og Nilsson opstillede Paastand, at Jndridsningerne i Trapstenen ved Runamo ere rene Naturfrembringelser. Han viser, at de af Komiteen foranstaltede Afbildninger ere unøiagtige, da der baade findes langt større og tildeels ganske anderledes anbragte Linier paa bemeldte Trapgange. sine Slutningsbemærkninger yttrer Hr. Worsaae bl.A.: at dersom man nu, efter Læsningen af disse Blade, vilde see Runamo-Sagen fra en komisk Side og fatte Mistillid eller vel endog Ringeagt for Oldtidsvidenskaben, der er istand til at læse naturlige Revner som gamle nordiske Vers, saa var denne Betragtningsmaade aldeles forkastelig. For det første maa Fin Magnussen hverken ene eller meest bære Skylden, eftersom det udelukkende var paa den naturkyndige Forchhammers Opgivende han stolede, idet han erklærede de saakaldte kunstige Linier for Runer; thi under disse Omstændigheder er det meget undskyldeligt, at en for Runeliteraturen saa begerstret Mand, som Fin Magnussen, kunde troe at have fundet Nøglen til en Jndskrift af Bindernner, saameget mere som der virkelig findes Bindernner, der skulle læses paa en lignende Maade. Det var overhovedet en i høieste Grad ubillig Fordring til Oldtidsvidenskaben, at den, meer end alle andre Videnskaber, skulde holde sig fri for betydelige Feiltagelser. Endelig har Sagen ogsaa givet Anledning til at mange mærkelige, hidtil ukiendte Oldtidsminder opdagedes, hvilke ere beskrevne i Fin Magnussens lærde Værk: "Runamo og Runerne", der tillige indeholder mange vigtige nye Oplysninger og Bemærkninger, der ere foranledigede ved Runamo og som ellers aldrig vilde have seet Lyset. Og desuden kan Sagen jo ogsaa medføre det Gode, at Oldtids videnskaben, af Frygt for lignende Feiltagelser, herefter vil tage en meere tritisk Retning.