Corsaren, 1843-06-23
En slem Feiltagelse. (Efter "le Charivari".) Hr. Montalivet er den meest distraite Mand ved det franske Hof. Det kommer af hans Characteers Letsindighed, som staaer i en besynderlig Contrast til hans Corpulences Tunghed. Men der er en Ting, hvorved Hr. Montalivet aldrig er distrait. Det er, naar han skal modtage sin Gage. Naar den Første kommer i hver Maaned, er der Jntet istand til distrahere ham paa Veien til Finantskassen, ja, skulde han endog see en tabt Skilling paa Fortouget, vilde han ikke give sig Tid til at tage den op. Men udenfor denne Sag har den ædle Jntendant ikke sine Tanker samlede; han er især overmaade glemsom. Civillistens Creditorer finde navnlig, at han har en fremtrædende Tilbøielighed til at glemme Forfaldsdagen. Denne Letsindighed i Hr. Montalivets Characteer er imidlertid ikke til Skade for de Jnteresser, der ere betroede ham at varetage, thi ved en besynderlig Uovereensstemmelse i hans Characteer forglemmer denne Embedsmand alene at betale, uden derimod at forglemme at modtage. Dette mærkelige moralske Særsyn turde vel nok fortjene at tildrage sig Opmærksomhed hos Phrenologerne, som udentvivl vilde finde, at det staaer i Forbindelse med et Misforhold i Hjerneskallen. Hvo veed? Maaskee fremtræder Kassemesterorganet, meget stærkt hos Hr. Montalivet, medens der kun er et Hul i Stedet for Organet for Udbetalingen. Men det er i alt Fald slemt, at der er et saadant Hul i Hr. Montalivets Construction. Det er rigtignok sandt, at Vhrenologerne vilde have Vanskelighed ved at anstille deres Observationer over en saadan Gjenstand. Naar de fremstillede sig, vilde Alt i Førstningen gaae meget godt, fordi de udentvivl vilde sige: "Hr. Greve, behag at modtage...." "Værsgod og sæt Dem ned, mine Herrer," vilde Hr. Montalivet svare smilende. "Behag at modtage vort Besøg, vi komme for at beføle ...." Ved disse Ord vilde Hr. Montalivet trække Stolen tilbage og lade de Besøgende kaste paa Døren. Men det hændes undertiden, at disse Distractioner, dersom de ikke foranledige en bekostelig Opløsning, frembringe komiske, ja undertiden høist ubehagelige Resultater. Af denne Beskaffenhed var den Distraction, som Hr. Jntendanten gjorde sig skyldig i for ganske nylig, og den vilde have bragt Hoffet til at udbryde i Latter, dersom Hoffet ikke var oekonomisk, og dersom man ved at lee høit ikke riskerede at faae sine Beenklæder sprængte. Det var bestemt, at der i Anledning af Valget af en Hofmester for Hs. Kgl. Høihed, den lille Greve af Paris, skulde gives en Diner for de fornemste af de Folk, der skulle udgjøre Prindsens Hofstat. Det var haardt for Hr. Montalivet, Maaltiderne i Tuillerierne koste ikke synderligt, men hvor lidet de end koste, koste de dog Jntendantens Hjerte Meget. J Mangel af Kalvesteg og Beuf kunde Hr. Montalivet uden Vanskelighed servere et blødende Hjerte. For nu at dække de Femfranesstykker, som vilde medgaae til Middagsgildet, fik Hr. Montalivet den overmaade heldige Jdee, at ville inddrive en Deel Bankbilletter, som Civillistens Debitorer skyldte. Thi Hr. Montalivet er eklektisk i Oekonomi som i Konst; naar Talen er om Udgiftsbudgettet, foretrækker han det Lette, det Delicate, det Nydelige; men naar Talen er om Jndtægtsbudgettet, giver han helst det Tunge og det Grandiose Fortrinet. For at udføre denne Jdee havde han næsten samtidig affattet tvende Circulairbreve. Det ene til Tømmerhandlere, Debitorer til Civillisten, lød saaledes: "Min Herre!" Tiderne ere haarde og Civillisten, der er i stor Forlegenhed, har troet at kunne stole paa Dem. Vil De behage saa hurtig som muligt at sende mig den Sum af.... hvorfor de staaer i Debet. Montalivet. Det andet Circulaire lød saaledes: "Min Herre!" Vil De gjøre os den Fornøielse at spise til Middag paa Slottet imorgen Tirsdag. Det er et lille Familiemaaltid, hvorved De vilde savnes, dersom De ikke kom. Modtag osv. Montalivet. Dette skrevet, gav Jntendanten sig til at forsegle Brevene; men hans sædvanlige Distraction drev atter sit Spil, og ved et beklagelsesværdigt Quiproquo skrev Hr. Montalivet Hof- mændenes Adresser paa Brevene til Tømmerhandlerne, og Tømmerhandlernes paa Hofmændenes. Hvilken Maladresse med Hensyn til Adresser. Virkningen var denne. Hr. Vabaut, Hr. de Chastellur, Hr. Cousin, Hr. Bandrand o. Fl. oplukkede deres Breve med store ØineMen ak, efter de store Øine maatte de oplukke de store Punge. Vel kunde de ikke ret begribe, hvorledes Civillisten kunde komme til at afkræve dem Penge, da de ikke skyldte den Noget. "Tiderne ere haarde, læste de-Ja, men Civillistens Fremgangsmaade er endnu haardere. Endelig meente de, at Hr. Montalivet paa Civillistens Vegne virkelig trængte til Penge, nogle kunde de nok undvære, og de troede at burde tilfredsstille hans Fordringer, især da de skulde tiltræde en indbringende Post hos Greven af Paris. De bragte altsaa den forlangte Sum paa Civillistens Bureau. Cassereren kunde ikke begribe alt dette, men da han er tillært til ikke at gjore bemærkninger, naar han modtager Penge, modtog han Bidragene og hilste dybt. Naar man faaer Hilsen i Civillistens Contoir, saa betyder det, at man har bragt Penge. Paa den anden Side bleve Tømmerhandlerne ikke mindre forundrede over at modtage en Jnvitation til et Middagsgilde. For dem var Overraskelsen behagelig, og de meente, at man havde ifinde at slaae en betydelig Handel af med dem. Pyntede og pudsede gjorde nu Alle sig færdige for at begive sig til Hoffet. Man havde givet Ordres til, at den Første, som indførtes, skulde være Hr. Bandrand, der nye Hofmester hos den præsumptive Arving, og man havde sagt Barnet, at det skulde løbe hen og kysse sin agtværdige Lærer. Den Første, som blev indført, var Hr. Pelard, riig Tømmerhandler fra la Rapee. Greven af Paris fløi ham imøde, kyssede ham og hilste ham med Titlen Hovmester. Man tænke sig den brave Kjøbmands Forundring, som man vilde, skulde opdrage en Prinds, medens han aldrig havde draget Andet op end Tømmer. "Min Herre", sagde Gouvernanten, der antog ham for Hr. Bandrand, "Frankrigs Haab gaaer fra idag af fra mine Hænder over i Deres. Under Deres Veiledning vil han følge en ny Vei." En ny Vei, hvad behager? Jeg forstaaer Dem ikke, jeg er ikke ansat ved Veivæsnet." Der svævede allerede Gouvernanten et bittert i Svar paa Tungen, da Hr. Montalivet kommer : med aabne Arme for at omfavne den lille Prindses høie Hofmester. Hr. Pelard fandt sig taalmodig i Hr. Montalivets Kys; men i samme Øieblik opdager denne Feiltagelsen. Jmidlertid maa man gjøre gode Miner til slet Spil, og man giver Tømmerhandleren et Middagsgilde istedetfor Qvittering. Men Hr. Montalivet har svoret paa ved sig selv, at Tømmerhandleren nok ved næste Handel skulle komme til at betale Gildet.