Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-12-11
midlertid var det allerede i Moses Tid i Brug at knuse Kornet mellem to Stene, thi det hedder (5 Mose B., 24 C. V. 6) man skal ikke tage begge Møllestene, eller den øverste, til Pant. Men ved saadanne Stene maa man, som Stedet ogsaa viser, ikke tænke sig andet end et Slags Haandqværn, hvormed især Slaverne knuste Kornet. Dertil svarer ogsaa det islandske mel, knuse, støde. Men ligesom man fik virkelige Møller til at male Sæden med, synes Ordet at have forandret sin oprindelige bemærkelse, thi nu tænke vi os ved at male kun at søndergnide en Ting mellem to haarde Gjenstande, istedetfor at det i Oldtiden kun har betydet det samme som nu det engelske to mall, at slaae noget med en Hammer eller Kølle, til hvilket man i det Tydske endnu finder Spor i Ordet er malmen. Sprog Løier. (See forr. No.) Pibskidt, en Piven, klage sig, sonne. Piepsk og piephaftig, klagende, skrantende. Een piensk Minsk, en Kjærlingepræst der piber for ingen Ting, som man siger. Pippemeesken, et svagt og sygeligt Menneske af blegt Udseende. B. N. W. Qvæksalver, en *) - Een af de Betydninger, Verbet quakken har, er den at stønne som en Syg. Saaledes bruges det og i Hannover. J Preussen er quackeln at drive Qvaksalverprofessionen. Det synes ifølge heraf, som Den, der søger med sine Plastere og Salver at hjælpe paa Folk, der klage over og stønne af Smerte, bliver en Qvaksalver. B. N. W. Hans Qvast, en. - Alast, et bagvendt, egensindigt, underligt og sært Menneske. En dullen Quast, en naragtig, bagvendt Karl. "En finen Quast", et klogt og listigt Hoved, men i hvis Adfærd der dog er noget Sært. B. N. W. See siden under Storhanser! Rækel, en. – Beket, der, en stor Bon*) Nogle udlede Ordet af qværn, sladdre. Jlvak, Fugleqvidder, kvaksamur, en Sladderhank, saasom disse Omløbere pleie med megen Snaksomhed at udsælge deres Lægemidler, hvorfor de kaldes Markskrigere ogsaa Jhre. dehund. Man siger og saa een Rekel vamHunde, istedetfor Rekel alene, naar man i Vrede taler om en Hund. "En Rekel vamKerl, en haard, vild, umenneskelig, grov, ubehøvlet Karl. B. N. W. Et langt Register. – J Bremen pleier man at kalde en lang og opløben Person een lang Register vam Minsken". B. N. W. Sippenip, en. - Sip er det Ord, der anvendes til at betegne den Mine, man giver sig ved at knibe Munden sammen, og den forstilt pæne Udtale, en saaledes tilspidset Mund bevirker. Det Fruentimmer, der teer sig saa, eller der lader fornemeknipsk, kaldes "Jumfer Sipp." Om hende siger man ogsaa: "hekan nig Sipp seggen, hun taler ikke, af Frygt for at trække sin Mund aflave; hun giver sig et fornemmeknipske Væsen. B. N. W. Skabilkenhoved, et – ScherbellenKopp, eller Schabellen Kopp, en Maske. lut seen as een Scherbellen Kopp have et frygteligt Udseende, et aspillet Beenansigt som et Dødningehoved. "Du ScherbellenKopp!" Dit Skabilkenhoved! Skalk, en H. Ved samme Ord forstaaer man i Slesien en Tyv, en Bedrager, og jevnligen hører man sige der og der have Skal kene brudt ind ingt. B. S. J. *) Skjelm, en. – Schelm, er slaaet Aadsel. Man hører, siges det end for Spøg, endnu stundom: "sien Peerd tom Schelm maken laten" lade sin Hest stikke ihjæl og slaae af Rakkeren. J gamle Dage sagde man "det stinker som en Skjelm, hvor man nu siger det stinker som et Aadsel." J Slesien kaldes den Tyv, eller anden Forbryder, hvem et S. *) Skalk, oprindeligen en Træl. Jsl. Skalk. Trællenes Uforskammenhed har venteligen hidledet den senere bemærkning. Jhre. *) Skalk og Skalkhed brugtes stundom i grovere og haanligere Forstand, end nu Brugen fører det med sig, nemlig om onde og udædiske Mennesker, Røvere og Mordere. Jac. Badens symbola ad augendes lingvæ vernaculæ copias af Saxonis Grammatici interpretatione Velleans, Hafniæ 1780. er brænde paa Pande eller Haand, en Skjelm. Og at handle som en Skjelm er: at begaa Handlinger, der ansees i det borgerlige Selskab for æreløse. Jkke destomindre bruges dog i mildnet Betydning saavel ein loser Schelm, som ein armer Schelm." B. N. W. og B. S. J. S. Skurk, en *). - Schurke, der. Den kan være beslægtet med Scherge, en Bysvend, eller bedre med det engelske scourge, pidske, hud slætte. Altsaa en Karl, der fortiente at pidskes af Bøddelen, hvad Latinerne i samme Forstand kaldte verbero. B. N. W. (Fortsættes.) 2) "Hvor, som foragter og afholder fra de Gamle, deres Lærdom, er ikke meget bedre end en Skjelm, transfuga et desertor. Ovenmældte Badens Bog. Tychorcha paa Russisk skal betyde en Diævelunge, og mueligen kunde Ordet Skurk da udspringe derfra. Jhre.