Adresseavis for Børn, 1782-12-11
Fjerde Optrin. De Forrige. Faderen. (Børnene staae saaledes, at Faderen kommer strax til at staae ved Henrich i deres Kreds, de slutte den derpaa strax til; en let, munter Musik høres, som Morbroderen har foranstaltet, og de dandse med Enfoldighed, Anstændighed og Glæde omkring deres Fader, og synge tillige.)Med megen Glæde her Velkommen, Fader, vær. (Musiken bliver langsommere, og Børnene synge ikkun, men dandse ikke.) Vort Hjerte var bedrøvet, Fordi vi frygtede, At Døden skulde røvet Dig bort fra os. O Ve Musiken afvexler her igien, og udtrykker Glæde, og Børnene dandse og synge paa nye.)Men nu har Fryd, og Glæde, Og Livets søde Lyst Jgjen sit Bo og Sæde J hvert af vores Bryst. (Derpaa synge Børnene allene følgende igjen og dandse ikke.) Gud nu Dit Liv bevare mange, mange Aar, Og for den Ungdom spare, Som her omkring dig staaer, (Her dandse de igjen til Sangen.)Med megen Glæde her Velkommen, Fader, vær! (Faderen, overrumplet af dette Optrin, staaer først gandske stille, uden at bevæge sig midt imellem sine Børn. Strax derpaa staae Taarerne ham i Øynene, hans Hoved synker noget ned til Siden, Avis. den, og med den inderligste Følelseseer han sig omkring paa dem allesammen Da de har udsynget og afdandset, saa omfavner han dem allesammen med en tavs Rørelse; Børnene ere derimod fulde af Glæde, og kysse hans Arme og Hænder.) Faderen. (med hævende Læber) Mine kjere Børn, hvor røre J mit Hjerte. - Tak, Tak skal hver af eder have for sit Ønske. – Eders Glæde over min Helbredelse og over min Udgang i Dag, er en Velsignelse af Himmelen for mig. Kommer, lader mig ret betakke mig hos eder, (Han flytter en Stoel midt hen paa Gulvet, og sætter sig derudi; Børnene stille sig alle omkring ham; han omfavner dem nok engang. Og i det han lader de udbredte Arme hvile paa dem, som staae ham nærmest paa begge Sider, og i det han seer sig omkring fra den ene til den anden Side, siger han, fuld af Godhed baade i Tone og Øyekast.) Saa ere J da saa glade over det, at J har mig igjen, for jeg ikke er døet fra eder: Amalia og Henrich. Ja, søde Fader, viere, vi ere Lov. Ach, da søde Fader var saa slet, saa gjorde jeg ikke andet, end græd. Aug. Ach, ney, der var ingen Ting, som kunde fornøye os da. Christ. Vi vilde ikke gaae bort fra vor sød Faders Seng; men vor Moder, Fader. Hun vilde ikke lade eder staae der, Ja, hun vidste nok, den kjere Moder, at det skulde have gjort mig mit Endeligt tungere, naar jeg stedse skulde have seet eder saaledes staae for mig; Eder, fra hvilke jeg ikke var i Stand at rive mig Men nu, mine kjere Børn, løs dengang. om jeg nu skulde skilles fra eder, da jeg har seet ach - eders Hjerte saaledes (Han kan ikke tale meer for Bevægelse.) Børnene. (holde deres Tørklæder for Øynene. Faderen. (lægger Ansigtet ned paa nogle, og omfavner den ligesom allesammen) O mine gode Børn, for Børn. Lov. De maae ikke græde, søde Fader. De er jo nu frisk, vi miste Dem nu Gud skee Lov ikke. Fad. Lad mig græde, mit Barn, disse Taarer ere en sød Vederqvægelse for mig. Dog, Duhar Ret, jeg bør ikke græde. Om jeg endog nu maatte forlade eder, saa kunde jeg trøstig lægge mig i min Grav, fordi jeg seer eder saa gode. Det skulde derfor gaae eder vel, omendskjønt jeg ikke meere var hos der. (Alle Børnene gribe af en ufrivillig Bevægelse til, ligesom de vilde holde paa ham, at han ikke skulde forlade dem.) Amal. (hulkende.) Ney, søde Fader, bliv hos os. Fader. Værer rolige, Børn, jeg forlader eder ikke nu. Jeg kan endnu blive længe hos eder, siden Gud har givet mig min Sundhed igjen. Den bedste Brug, som jeg deraf kan og vil gjøre, er, at jeg anvender den til eders Bedste og gode Opdragelse. Eder, J unge Planter, vil jeg søge at opelske og pleye med al Omhyggelighed – at jeg engang siden kan hvile mig i eders Skygge, og glæde mig over de vellugtende Blomster, som J skulle bære. (Han staaer op, løfter Øynene og Hænderne op imod Himmelen, og Børnene staae med Ærbødighed ved hans Side.) O Du, som har opløftet mig igjen fra mit Sygeleye, og har styrket mit afmægtige Hjerte, med Glæde ved disse Børn o, udbred og holdt fremdeles din Haand over dem og velsign dem og mit graa Hoved skal da med Glæde nedbøye sig mod Graven, og velsigne og takke dig, naar jeg lægger mig til Hvile i Støvet. Den lille Jørgen.