Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-12-16
Det er vel sandt, at flere danske Fabrikantere have nægtet at kjøbe den danskespanske Uld, men af ganske andre Grunde. Deels fordi den fra de fleste indenlandske Skæferier sælges uden at være vadsket paa Faarene, og Kjøberen saaledes er udsat for at den svinder 60 pCt., naar den efter hans Calcul, som her altid bliver meget usikker, kun skulde svinde 40 pCt. Deels fordi Ulden, især fra de Kongl. Skæferier, holdes i en Priis, der er høi, endogsaa med Hensyn til den indførte, hvilket Anmelderen har kunne overtyde sig om, da han, efter forrige Sommer at have bivaanet Uldmarkedet i Berlin, hvor fire af Byens første Gader vare opfyldte med Uld, baade fra Sachsen, Brandenborg og Pommern, havde Leilighed til at erholde Prøver af, og Priser paa de fleste Sorter Uld, og ved sin Hjemkomst blev tilbudt Uld fra Skæferiet paa Esrom, men til en Priis, der var høiere end de foranførte af samme Sortiment, Fragt og Omkostninger iberegnede. En læg Mands Fredsord med Hensyn til Striden imellem Harms og Witthøfftt, et af vor Tidssørgeligste Tegn. (Slutning; see No. 98.)J vide ikke hvad J tilbede, men vi vide hvad vi tilbede, siger vor Forløser til den Samaritanske Qvinde, J. IV. 22, og udtrykker derved paa det tydeligste hans Læres Fortrinlighed, fremfor de øvrige Religioner. Men han beviser den ogsaa, og giver os Anskuelser og Begreber, om Gud, hans Væsen og Styrelse, der ere saa værdige, saa opløftende og fattelige, at ikke nogen anden Troeslærdom har lignende at fremvise. Hvor er – jeg spørger Taleren paa hans Samvittighed - et Folk paa Jorden, som kan rose sig af en Tro, d. c. en Overbeviisning, der saa værdig, saa ophøiet fremstiller det høieste Væsen, dets ædelste Skabning: Mennesket og dets Bestemmelse, end Christendommen; i hvilke andre Religioners Aabenbaringer bevæger sig en saadan Kjerlighedens og Fredens Aand og Tragten efter den Uendelige, som i vor Hvorledes kan han forbytte Liigheden af Religionsbekiendelsen, med Hensyn til Gienstanden for vor Velgiørenhed, med hvad, vi selv ere, saaledes, at det er ham ligegyldigt, enten han bekiender sig at være Christen, Jøde, Muselmand eller hedning, Føler han sig ikke, som Christen, sat saa høit, at han ynkes over de Folkeslag, der savne Sandhedens Lys i Christendommen, medens han, hans Forløsers Bud, tro, med lige Nidkierhed udstrækker sin Haand til Hielp for enhver blandt dem, som behøver hans Bistand, Sandelig, her hersker en blind Lidenskab, en Forvirring i Begreberne, der kunne lede til følgeslutninger, hvis Afskyelighed Taleren vel neppe selv har formodet. Er det, saaledes som han paa flere Steder i hans Foredrag har udtrykt sig, ligemeget, enten vi ere Christne, Jøder, Tyrker eller Hedninge; gielder den Enes Tro lige saa meget som den Andens, saa kunne vi ogsaa ligesaa følgerigtig paastaae, at det er det samme, enten Mennesket lever redeligt eller som en Lastefuld, naar han kun ikke træder Lovformelig heden for nær. Der er sandelig dog stor Forskjel imellem lovmæssig og moralsk, og det er ingenlunde ligegyldigt, hvorfor dette skeer og hiint undlades. Almisse gives ogsaa af den overmodige Praler og den foragtelige Hykler, Velgierninger udøver Mangen med Gift i Hjertet, og den aabenbareste Æreskjænder roser vel ogsaa sin Næste ved Leilighed; har alt dette imidlertid mindste Værd, naar det ikke skeer, fordi det er overeenstemmende med Guds Aand, vor Religions Lærdomme, og egen ved Christendommen dannet, Overbeviisning? Hvad skal man endelig tro om en Mand, der offentlig foredrager slige Ting, saaledes som Senator Witthoffte har gjort? Hvorledes kan hans Fyrste, hvorledes Folkets Stemme benævne ham, J det mindste en Demagog; thi efter de Begreber, nærværende, ved Cabaler udmærkede, Tid, har antaget om en Folkeforfører, har han ganske fremstillet sig som en saadan. Hans Lære leder til Foragt for den christelige Religion, hvis Forskrifter binder Folket til Thronen, ligesom Samvittigheden til det Retfærdige og Lovmæssige, og, Staten som Samfundet broderlig forenende, er mere end Herskerens Dannisord eller Magtens Vaaben, det som vedligeholder og befæster Freden. Den som undskylder et Mord, begaaet paa en Eneste, handler forbrydersk mod Menneskeheden; den, som sprænger Religionens Baand, og præker for Mængden, at al Tro er intet og Christus lig Muhamed, kaster en Brand i Verden, som maaskee neppe een Generations Blod formaaer at udslukke. Dertil leder blindt Had, og den ulyksalige Syge at ville glimre, ogsaa de meest agtværdige Mennesker. Saaledes berøver en ellers saa forstandig Mand sig selv al Maadehold, for at saare en Eneste, og betænker ikke, at han skader den gode Sag saa uendelig meget. Og alt dette til en Tid, som trænger til Forsonlighed, i hvilken det er enhver Rettænkendes Pligt at dæmpe den Gjæring, der opbruser saavel paa Thronen som i Hytten, og truer med at omstyrte Alt. En det ikke nok, at det udenfor stormer, som mod Verdens Ende, skal der ogsaa oppustes Strid i vort Jndere, paa det intet Fredeligt maa trives og lykkes, Om denne Tale af Senator Witthoffte har Archidiaconus Harms nu underrettet sin Konge, rigtig nok med lignende ulovlig Adkomst, Lidenskabelighed og Overdrivelse, og paa samme Maade fornægtet al Overbærelses og christelig Kierligheds Aand, endskjøndt Jngen vil fortænke ham i, at han ikke skjøtter om at have nogen Samqvem med en Mand, som nedværdiger ham til Afgudspræst og gjør hans Stand formlig æreløs. - Hvad Kongen af Danmark, der er lige saa oplyst som Han tænker ægte christelig, i Sin Viisdom har kjendt i denne Sag, er hidtil endnu ikke vitterligt, og det er saa meget mere at undres over, at de sig paa Acterne grundende Jndlæg allerede ere offentliggjorte ved Trykken. Sandsynligt er det, at den oplyste Fyrste vil gjøre Ende paa denne Uorden, men derhos tillige, med Hensyn til begge Mænds fremtidige Virksomhed, at Han vil overveie vor Forløsers Bøn: Fader, forlad dem, thi de vide ikke, hvad de gjøre.