Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-04-09
Ifølge Breve fra Khvn, har man i denne Tid uhyre travlt i det kgl. Bogtrykkeri (Schulz's) med at arbeide inden lukte Dørre. Aalb. Avis vil vide, at det er paa Forordn. om den forestaaende Militairreduction. Sendebrev, S. T. Hr. Møller Hans Wulff i Nebel Mølle! (Forlangt indrykket.) Høistærede. Først har den fortræffelige Mand Kammerraad Dalgas i Følgebladet til Aarhuus Avis Ms 19 ladet indrykke et Brev (som han nok aldrig har faaet), og derpaa har De i Følgebladet til Hs 31 behaget at besvare det Brev, der skulde være til Hr. Dalgas, Altsaa vilDe vel finde det i sin Orden, at jeg, som ikke har skrevet det Brev, Hr. Dalgas ei har fundet det upassende at offentliggjøre, nu alligevel tager mig den ærbødige Frihed, at meddele Dem mine ringe Meninger i samme Anledning. Tingen er, at De har med vel meget Bestemthed peget hen paa en vis Mand heri Landet, som De vil have anseet for Forfatter af bemeldte Brev. Hvilket ikke er kjønt gjort af Dem. Seer De, Hr. Wulff, jeg troer, mellem os sagt, at Hr. Dalga er selv Forfatteren. Dersom han ikke er det, men en Anden virkelig i Fortrolighed har tilskrevet ham de uoverlagte Ord deri, saa bør vi ikke tiltroe ham det Forræderi, at han vilde stillet den Anden blot ved Bekjendtgjørelsen. Men, hvilket det nu er, saa vide vi da begge To godt, hvorfor han har bekjendtgjort det, nemlig for at stille Godseierne frem paa en ufordeelagtig Maade for deres Medborgere, og at faae Andre til at stemme i med. Det Sidste har De nu gjort, og det skulde De hellere ladet være, thi der kunde saa let falde Nogen paa, at troe om Dem, at De vil ophidse Menigmand mod Godseierne derved, hvilket dog vilde passe daarligt til den gode Villie, De selv roser Dem af. Derfor vil jeg nu hjælpe paa Dem, for at Kjøbenhavnerne ikke skulle troe saa slet om os herovre. Hvad Hr. Dalgas's Brev indeholder er rigtignok for det meste ligesaa forkeert som uklogt. Men Deres Brev, gode Hr. Wulff, er heller ikke til at forsvare. For det Første vil De sætte os i Hovedet, at Bønderne, og især Fæstebonderne, ere haardere beskattede end Godseierne, hvilket De dog selv indseer er ganske usandt; thi naar De, hvis Jorder have ufrit Hartkorn, svarer mere af hver Tønde end jeg svarer pr. Tønde Hartkorn af min Hovedgaardstaxt, saa veed da ogsaa De- og hver Mand, at jeg derfor har betalt hver Tønde Land af min Jord saa meget dyrere end De, saa at hvad De svarer mere i Skat end jeg, det svarer jeg igjen mere i Rente end De, og saaledes kommer det jo ud paa Eet; ei at tale om de Byrder og Risico, som ere Godseierne paalagte, hvilket de have beholdt, imedens de af deres Rettigheder kun have dette saakaldte frie Hartkorn tilbage. Og hvad er det for utidig Tale De forer og Fæstebonden, som De vil beklage, fordi han har Jndfæstning og Landgilde at betale, og Hoveri at forrette, og saa Hr. Dalgas's Yttring om Fare for Bondestanden i Danmark i 18427 Man maa jo troe, at De ikke veed, hvad en Fæstebonde er. Seer De, det er en Mand, som selv ikke er Eier af den Gaard han driver, men som har leiet den af Huusbonden, og hans Jndfæstning, Landgilde og Hoveri er det, han svarer i Leie derfor. Naar en Bonde har Raad til at kjøbe sig en Eiendomsgaard, saa ville vi af Hjertet unde ham den Lykke at være Selveier. Men naar hans Evne ikke strækker dertil, og han derfor maa fæste Gaard af en Anden, ligesom mangen Huusmand fæster af Selveierbonden, saa kan det jo dog ikke være Andet, end at han maa svare Huusbonden Vederlag for hans Gaard. Og det veed jo Enhver, at hvad Fæstebonden har at tilsvare, er kun et knapt Vederlag til Huusbonden, som vilde staae sig meget bedre, ligesom hele Landvæsenet i Danmark, hvis han havde fri Haand over Gaarden, kunde forpagte og ikke behøvede at fæste den bort. Den Jndskrænkning Lovene i den Henseende paalægge en Godseier i Brugen af sin Bondegaard, er en stor Begunstigelse for Bondestanden, hvorfor det ikke er smukt af Dem at tale og Fæstebonden, som om det var ubilligt, at Huusbonden skal have det ham lovlig tilkommende Vederlag, fordi han overlader ham sin Gaard. Det er jo netop ligesaa forkeert, som om Nogen vilde tale om en Mand i Kjøbstaden, der boer tilleie i et Huus, og saa vilde sige: Huuseieren kan sagtens komme ud af det, men hvad skal vi tænke om den stakkels Leier, som maa betale Huusleie." Det vilde være en stor Dumhed. Men jeg synes, at Deres Tale og Fæstebonden er ikke klogere. Det er heller ikke kjønt af Dem at tale om, at Bonden prygles. Thi det veed vi jo Alle, at ingen Godseier, tør byde sine Bønder Prygl, og at den Bonde, der faaer Prygl, er i det mindste ligesaa nær til at faae Ret, som enhver anden Mand, hvem det kunde vederfares. Hvorfor vil De da føre saadan umoden Tale, som ikke kan gjøre noget Godt, men kan opvække en ond Stemning, hos den ene Stand mod den anden, Allermindst Ære gjør det Dem dog, at De vil tale om en Forbittrelse, der kunde bringe Bønderne til at forvandle Godseiernes Bopæl til Gruus og Aske, til at angribe hans Liv og at udøve saadanne Rædsler, som man har oplevet i Frankrig. Tør De føre slig Tale i Stænderforsamlingen, Og skammer De Dem ikke for at komme frem dermed paa Prent, hvor Deres ubesindige Ord ikke strax kunne møde den fortjente Tilretteviisning, men kun opvække ondt Sind hos Ubetænksomme. Til Lykke ere vore kjære Jyder for besindige og have formegen Sands for Ret og Ære til at vildledes Men det er ikke Deres Fortjeneste, Hr. Wulff. Til Lykke kan ingen Ophidselser bringe de brave Jyder til at glemme, at Godseieren er Kongens Undersaat og Landets Borger ligesaavel som Bonden. Det er kun Dem, Hr. Wulff, der synes at trænge til en Erindring derom. Godseieren skal nyde samme Beskyttelse for Lovene som Bonden, og Bonden som Godseieren. Enhver Undersaats Eiendom skal være hellig og uantastelig for den anden Undersaat. Og det kunne Alle indsee, at om Fæstebønderne idag kunne forurette eller plyndre Godseierne, fordi disse have mere end hine, saa kunne Huusmændene og Dagleierne imorgen med lige Skjel gjøre det Samme ved Gaardmændene, og paa overmorgen komme Kieltringerne og plyndre hos alle rolige og stræbsomme Folk. Det kunde blive en smuk Ende, om Nogen vilde laane Øre til Deres smukke Tale. Og hvad har givet Dem Anledning dertil, En enkelt Godseier har maaskee i et Brev til Hr. Dalgas yttret endeel Forkeertheder, som De dog selv troer han ikke engang har meent, og nu har denne jo efter Aarhuus Avis fralagt sig dette. Skal nu Godseierstanden derfor omtales paa en hadefuld Maade, Jeg kunde vel ogsaa pege paa en Møller, som tolder for stærkt, og kommer Rug drenge eller Meeldrøier i Melet: hvad vilde De sige, om jeg derfor skjar alle Møllere over een Kam og omtalte dem paa Prent, som om de Alle vare ligesaa samvittighedsløse, og angav nogle Særkjender, der kunde alene passe paa Dem, uden at nævne Nogen eller dog saa, at De ikke kunde sigte mig for at have meent Dem, Læg De mine Ord paa Hjerte, Hr. Wulff, og kom aldrig oftere med saadan, mildest sagt umoden Tale, men gjør med Hr. Dalgas den Afbigt, De tilraader den paapegede Brevskriver. Der er vel mere i Deres Brev, der kunde behøve at besvares, men jeg vil hermed lade det være nok for denne Gang. X 1 A. En Fjende af Fordomme og Standshad.