Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-12-11
Jkke heller pleier Lægens Arbeide rigtig at vurderes. Naar en Syg, ved en duelig Læges Besøg nogle faa Gange, eller ved at søge hans Raad mundtlig, efterat have faaet enten en Recept eller blot Raad, kommer sig snart af sin Sygdom eller en Barselkone, der har lidt flere Dørn, ved en duelig Fødselshielper forløses paa faa Minuter eller naar en i faa Øieblikke tilendebragt cluxurgisk Operation ender hurtigen Smerter og Farer; saa synes mange, at Lægens Arbeide var høist ubetydeligt, kostede jo liden eller ingen Umage, og er altsaa ingen, eller dog kuns en ringe Betaling værd. Man glemmer ganske, at den Duelighed, Lægen besad, maaskee frelste den Syge fra en langvarig og farlig Sygdom, ved een, som det hedder, simpel Hjelp, at en mindre duelig Læge maaskee havde i det mindste forlænget Sygdommen, (eller den Fødende sine Smerter), eller ved at forordne flere ufornødne Lægemidler, sat Patienten i større Udgivter; man glemmer, at Lægen kuns ved meget og langt Arbeide har erhvervet sig sin Duelighed, at han slavisk opoffrer sin Tid for at lindre enhvers, Fattigs eller Rigs, enten virkelige eller indbildte legemlige Onder, og endelig, at det er Lægens Levebrød, ved Udøvelsen af sin Videnskab, at forskaffe sig, ikke allene det fornødne til sit eget Livs Ophold, men ogsaa til at kunne ernære en ofte talrig, Familie. Forlanger man derimod at en Præst, at han skal forrette en Brudevielse, Daab o. s. v., eller at en Jurist skal paatage sig en eller anden til hans Fag hørende Forretning, da falder det neppe nogen ind, at han skal gjøre det for intet, eller for en betydelig Betaling. At Lægerne, for en stor Deel, selv ere Skyld i, at de i Almindelighed slettere betales end de burde, kan man vist med Grund antage; jeg en overbevist om, at mange troe, at have betalt Læger vel, fordi denne uden Jndsigelse har taget imod det, der blev ham budet, ja maaskee endog høsligen takket derfor, ligesom hine vist ikke vilde have vægret sig for at give meere, naar denne havde forlangt det. J Engeland er det ganske almindeligt, at de duelige Læger pleie at bestemme selv, hvad de ville have for hver Visit; de meest brugte tage i Almindelighed en Guire, andre kuns en halv og nogle ikkuns en Krone. Disse af Lægerne selv fastsatte Betalinger ere almindelig bekiendte, og ingen, som søger deres Hielp, betaler mindre, men vel undertiden meere, ei heller tager nogen en Læge ilde op, at han fordrer sin sædvanlige Priis, naar det skulde hænde sig, at den Syge, af Uvidenhed om denne, betalte mindre, ikke heller søges de duelige Læger derfor mindre, uagtet der i London, som i alle andre større Stæder, gives mindre duelige nok, som tilbyde deres Hielp for ringere Priis: der kan vist heller ikke være Tvivl om, at naar de dueligste Læger hos os, ligefrem erklærede deres Patienter, at de ikke under en vis passende Betaling for Consulation hiemme hos sig, eller for Besøg hos den Syge, meddeelte deres Raad eller Hielp, vilde enhver, der søgte disse, uden Vægring betale det bestemte Salarium. Skulde det vel kunde ansees for mindre anstændigt for Lægen, end for mange andre Embedsmænd, eller for den Handlende, at fordre passende bestemt Betaling for sit Arbeide, eller bør Lægen finde det anstændigt, at modtage en slet og upassende Betaling, jeg troer ikke nogen retsindig Mand, enten Læge eller ikke Læge, vil kunne være af forskiellig Mening herom, og jeg troer derfor, at Lægerne selv ere meest Skyld i, at de i Almindelighed betales saa ringe. Jeg tilstaaer gjerne, at den anførte Skik, med at fastsætte selv sin Betaling, mueligen vilde i Begyndelsen formindske Antallet af Syge for mangen, selv duelig, Læge, og at megen Miskiendelse, ilde Omdømme, ja maaskee af og til Uvenskab, kunde vorde en Følge, men dette vilde kuns vare en kort Tid. Den Syge, som enten fordi han misbilligede den anførte nye Skik, meest fordi den var ny eller som troede at kunne spare, ved at tye hen til en Læge, der fordrede mindre Betaling, fordi han enten selv følte sit mindre Værd, eller for at vinde større Antal af Syge, end han ellers kunde vente; den Syge, siger jeg, vilde nok alligevel, i enhver Sygdom af Vigtighed, hellere søge til den dueligere, skiøndt kostbarere, end til den mindre duelige, skiøndt mindre kostbare Læge, og snart overbevises om, at hvad han vandt i ringere Betaling til Lægen, tabte han snarere Helbredelse, og i Udgivter til Lægedom. Man vil maaskee indvende, at nærværende Tider ikke ere passende til at indføre høiere Betaling for Læger, at de ugunstige Omstændigheder for Pengevæsenet ikke tillade det, at det var haardt, om mangen en Fattig, eller dog i maadelige Kaar værende, skulde undvære den dueligere Læges Bistand, fordi han ej kunde betale dennes bestemte Priis; men, ikke engang at tale om, at Hs. Majestæt har, ved Placat af 14de Maji d. A., tilkiendegivet, at han fandt det billigt, at Lægerne nyde høiere Betaling efter Tidsomstændighederne *), ere ikke Lægerne ligesaavel underkastede Virkningerne af Pengenes synkende Værd, have de ikke samme Udgivter til Livets Fornødenheder som andre, lader ikke den Handlende og Haanværkeren sig betale i Forhold til Tiderne, søger ikke Hs. Majestæt at forbedre alle Embedmænds Lønninger, (hvilket dog ikke har synderlig Jnd 7) Denne Placat bestemmer, at den gamle Taxt af 1619 skal vedblive, dog saaledes, at der beregnes 40 Rbs. Sølvværdie, efter nuværende Sølvcours 4 Rdlr. 4 Mk. 8 s. D. C., for hver forhen fastsat Rigsort, dog formenes det ikke Lægerne, at mod tage ubestemte Honorarier efter frivillig Overeenskomst. Den benævnte ældre Taxt fastsætter, i det ringeste, 2 Rigsort for den første Visit, 1 Rigsort for hver følgende, og en halv for hver Recept, samt 3 Rigsort for hver Miils Reise, foruden fri Vogn, og 8 Rigsort for hver Dag Lægen opholder sig hos den Syge. flydelse paa Lægerne, da jeg ovenfor har viist, at disse altid have været forholdsviis meget ringe lønnede, hvorfor skulde da Lægerne være de eneste, der ikke skulde forhøie Prisen paa deres Arbeide passende til Tiderne, saameget mere, som den her omtalte Forhøielse, ikke er nogen egentlig Forhøielse, men kuns en Nærmelse til hvad de for faa Aar siden havde, og som endda ikke var nogen fuld passende Løn, efter deres Arbeides Vigtighed og Besværlighed; thi det vil ikke falde vanskeligt at bevise, at Lægerne i Dannemark, selv i de bedre Tider, ikkuns have erholdt en meget maadelig Betaling. Naar en Familie af Stand og Formue førend Krigen gav 100 Rdlr. D. C. aarligt Salarium, ansaaes det for høi Betaling, og var sielden, den almindeligste var 25 a 30 Rdlr., ikke saa gave endog mindre, sammenholdes hermed Priserne paa Livets Fornødenheder den Tid, f. Ex. af en Tønde Smør gialdt 48 Rdlr., et Pund Oxekjød 8 a 10 s., en Tønde Rug 9 a 10 Rdlr., og at man i Almindelighed kunde regne, at en Familie af Embedsklassen (til hvilken Lægen bør regnes, om han end ikke er kongelig Embedsmand), til anstændig Levemaade behøvede 2000 Rdlr., saa sees, at Lægen, som i Middeltal kunne regne 25 Rdlr. i aarlig Salarium af Familier, med hvem han havde aarlig Accord, maatte have 80 saadanne at besørge, for at indvinde benævnte Sum; men at dertil behøvedes allerede en Række af Aar, inden nogen Læge erholdt saa stort et Antal Familier i sin Praxi, og at det ikke kunde blive uden den mindste Deel af Lægers Lod, vil enhver lettelig slutte; hvoraf igien følges, at Lægerne i Almindelighed ikke kan siges forhen at have faaet passende Betaling; man veed, som ovenfor er sagt, heller ikke noget Exempel paa, at en Læge hos os, ved Praxis allene, har erhvervet sig nogen betydelig Formue. Naar altsaa Lægen i disse Tider ikkuns erholder den Betaling, han tilforn fik, i Rigsbankpenge NavneVærdie, er denne Betaling hverken passende til Tiderne eller anstændig, ikke engang i SølvVærdie, da denne endnu ikke vil staae i Forhold til Betalingen, han fik førend Krigen, med Hensyn til Priserne paa Livets første Nødvendigheder, nu omstunder; thi naar Lægen, som andre, i Aaret 1806, for 25 Rdlr. D. C. kunde kiøbe en halv Tønde Smør, maa han nu for samme give 100 Rbdlr. Sølv=Værdie, eller, naar han for 25 Rdlr. D. C. forhen kunde erholde en Kiole, af almindelig brugeligt Klæde, koster den ham nu, af langt ringere Sort, henimod 50 Rbdlr. Sølv=Værdie, saa at den, der nu betaler ham 300 Rdlr. D. C., ikkuns yder ham en Otting Smør, eller hvad der svarer til 6 a 7 Rdlr. i de forrige Tider. Men, vil man maaskee sige, hvorledes skulde den paa fast Gage staaende Embedsmand kunne udrede i disse Tider en saa høi Betaling til Lægen, da Huusleie, Skatter og Afgivter, Livets Fornødenheder, falde hiin ligesaa byrdefuldt at udrede som denne, der dog i det mindste har den Fordeel fremfor andre, at han sparer Læge=Salarium for sig og Familie, Jeg svarer hertil, at vist ikke en eneste af Kjøbenhavns Læger vil være saa slet tænkende, at han jo, i sin fordrede Betaling, vil tage Hensyn paa Embedsmandens trykkende Kaar, men denne skulde igjen vide og paaskiønne, at Lægen virkelig giør Opoffring ved at imodtage ringe Betaling, og altsaa ikke ansee en saadan for Vederlag for Lægens anvendte Konst og Omhue, men at en stor Deel af denne maa tilskrives hans Patriotisme, eller personlige Venskab for den Syge, hvilket kuns falder faa ind at tænke. Denne Opoffrelse af sin billige Krav, burde Lægen derfor ogsaa faae noget erstattet ved een, aldeles til Tiderne passende, Betaling af dem, hvis Formue i disse Tider er tiltaget; jeg mener enhver af Haandværkstanden, der i disse Aaringer har været i god Drivt, den, enten berettigede, eller uberettigede, Handlende, og Besidderen af Grundeiendomme, der afgive Natural=Producter; thi lad være, at Haandværkeren høres klage over, den ene den andens, forøgede Priser paa Materialier, og søge derved at undskylde deres, ofte ublue opskruede, Priser, paa det, de forarbeide, saa har dog ingen bedre end Lægen Leilighed til at see, at de fleste leve langt bedre til daglig Brug, end tilforn; det er desuden vitterligt, at mange af dem have tilkiøbt sig Grund Eiendomme, og at Nogle endog leve overflødigere, end i deres Stand tilforn har været Tilfældet. Naar altsaa den rige Skoemager eller anden Haandværksmand byder Lægen, for en Kuur, der har udkrævet et dagligt Tilsyn i 2 a 3 Uger, 50 eller 100 Rdlr. D. C., saa er dette hverken passende eller anstændig Betaling. Saaledes og saa med den Handlende; det vaklende og usikkre i Handelen i disse Tider, de betydelige Afgivter paa Vare, som træffe Handelsmanden i dette Øieblik foruden at han maa udrede Skatter og Afgivter, som andre Borgere; dette bruges vel til Paaskud, naar Lægen skal betales, men at han i de næstforrige Aaringer har vundet Tønder Guld, eller dog i det mindste samlet betydelig Capital, at han har sat høiere og høiere Priis paa sine Vare, og derved søgt at sikkre sig for alt for stort Tab, naar Tiderne engang pludselig forandrede sig, eller Landets Vel udkrævede Opoffrelser af ham; alt dette overseer han ganske. Landmanden paaskyder Dag lønnens og Afgivternes, vel og Jordegodsernes Stigen; men han lader sig betale for alt dette ved at have lagt, og endnu bestandig at lægge paa sine Producters Priser, og han sælger ikke sin Ru eller Smør billigere til Lægen end til nogen anden. Men, vil man maaskee atter sige, hvorledes var det mueligt, endog med den bedste Villie, for de fleste, ja endog Folk af Formue, netop nu til forestaaende Nyegar (som pleier at være den sædvanlige Betalingstermin til Lægen, af dem, som ikkuns betale Aars=Salarium, at have i Behold saamange Penge i Sedler, som Lægen, efter Tiderne, og Pengenes Værd, med Rette kunde fordre, da just i denne Tid endeel Skatter og Afgivter, foruden de sædvanlige Udgivter til Huusholdnings Jndkiøb o. s. v., skulle udredes: Jeg troer, at denne Sag er ikke saa vanskelig at komme ud af: man forholde sig med Lægen, som med enhver anden lovlig Creditor, man betale i Terminvis, hvad man ikke kan betale paa eengang, og udstæde lovligt Beviis for det øvrige, men ikke fordi Omstændighederne forbyde at fyldestgiøre en retmæssig Fordring i Øieblikket, derfor reent undlade at betale samme. Den rettænkende Læge vil da vist ikke nægte at modtage saadan Opsættelse, imod lovlig Sikkerhed, og blev saaledes betrygget for anseeligt Tab, som især Øjeblikkets Omstændigheder kunde medføre. Haandværkeren, Manufacturisten, Handelsmanden, Landmanden, kunde jo desuden betale i Natura, det samme, som han førend Krigen kunde levere for den Sum i Penge, han pleiede at betale. Lad Landmanden, der sælger Korn og Smør, betale Lægen i disse Vare der samme Qvantum, som kunde faaes førend Krigen for det aarlige Salarium, han pleiede at give, lad Kræmmeren og andre Detailhandlere giøre det samme, ligeledes Haandværkeren og Manufacturisten, da først kan Lægen ansees at have faaet nogenledes passende Betaling, thi at denne dog ikke staaer i Forhold til Værdien af Lægens Arbejde, har jeg ovenfor omtalt, og troer jeg, ikke faa, der have følt Sygdoms Besværligheder, og derved Standsning i sin Næringsvei, hvorfra de ved duelig Læges Hielp ere blevne befriede, ville tilstaae. Endelig er det ogsaa at mærke, at den Skik, foruden det aarlige Salarium, at give Lægen Extra betaling for Behandlingen af betydelige eller langvarige Sygdomstilfælde, alt mere og mere synes at være gaaet af Brug, hvorved den Læge, som formedelst mange aarlige Accorder hindres fra at paatage sig megen Praxis uden for disse, staaer i en høist ufordeelagtig Art af Forskud, da f. Ex. enhver Læge i dette Aars Løb har maattet føle, hvor meget de Penge, han forrige Nytaar modtog, i Aarets Løb have formindsket sig i Værdie imod Livets Fornødenheder. Jeg har saaledes søgt, kortelig at udvikle og oplyse en Gienstand af Vigtighed for en agtværdig Classe af Borgere, hvoraf mange i disse Tider, især med Familie, ufortient, skiøndt med Taushed, have følt, mere end mange troe, de trykkende Tider. Om jeg har gavnet, vil Tiden snart lære til førstkommende Nytaar. Tak til den Allerhøieste (Efter det Tydske.) Jeg nærmer mig, o Gud! Din Throne, Din Throne, høiste Majestæt, Og med Seraphens Jubeltone. Min Tak jeg blander. - Give det, Er jeg end Støv af Mulmet sorte, Og føler Synd og Død i mig; Saa skal jeg dog en Straph vorde; For mig blev Jesus dødelig. Ord er ei Tak. - Nei rene Dyder, Forenet kun med Kors og Graad, Som Jesu egen Lære byder –Er Virak for en Gud, saa god Lad det min Tak til Dig da være, Hvortil min Villie hver Stund, Dig være hellige! J Ære Jeg holde det til Gravens Blund. J. Theodor v. Koch.