Corsaren, 1843-12-08
Breve fra Udlandet. Paris d. A. November. Jgaar var det Allerhelgenes Fest, alle Værksteder vare lukkede, og som Følge deraf udkommer idag ingen Blade. Ja, J maa troe, man er meget gudsfrygtig her i Paris. Da der altsaa ingen Blade ere at læse idag, har jeg en Times Tid til at passiare lidt med Eder. Forleden Dag spiste jeg til Middag med Hr. A. i en Restauration. Vi talte høit og vare meget muntre. En Franskmand, der med sin Dame havde taget Plads ved Siden af os, blandede sig paa en meget hoflig Maade i Samtalen, blandt Andet sagde han til mig: "De er Fremmed; De morer Dem formodenlig godt i Paris." "O, ja, Franskmændene (les francais) ere saa elskværdige." "Et les francaises aussi, nestece pas? Jmidlertid, tag Dem vel iagt. De meest forekommende Herrer ere undertiden store Kieltringer, der kun nærme sig den Fremmede for at trække ham op. Dog, det har vel Deres Ven allerede gjort Dem opmærksom paa." Jeg bejaede det, og vi talte om andre Ting. Den fremmede Herre havde et meget elskværdig Væsen, hans Dame, der var nydelig, gav engang imellem med en frygtsom og tilbageholdende Mine et Par Ord til Bedste - kort, det var et fortræffelig Diner. "De gaaer formodenlig iaften paa Comedie", sagde den fremmede Herre, da Deserten bragtes, i hvilket Theater gaaer De? "Jeg troer i Theatre francais, man giver Mesdemoiselles de St. Cyr." Ah, der gaae vi ogsaa hen; maaskee have vi den Fornøielse at see Dem der." "Hvis De ikke har Noget derimod, vil jeg gjøre Dem Følgeskab." "Det skal være os en sand Fornøielse." I dette Øieblik Slog Hr. A. sig for Panden, som om noget Vigtigt var faldet ham ind. "Undskyld mig, sagde han, "jeg har et høist vigtigt Ærinde, som jeg nær havde glemt. Jeg maa skynde mig bort, vi træffes imorgen." Dermed lob han. Lidt efter skulde jeg betale Maaltidet, og jeg erindrede da, at jeg om Formiddagen havde givet Hr. A. mine Penge at gjemme, fordi der var et Hul i min Lomme. Jeg tilbod paa Restaurationen mit Uhr i Pant, men med megen Artighed forsikkrede man, at man med Fornøielse vilde vente med Betalingen til en Dag, naar min Vei faldt forbi. Men nu havde jeg ingen Penge til Theatret, og jeg maatte altsaa renoncere paa den Fornøielse at gaae derhen med den elskværdige Herre og hans Dame. Næste Dag da jeg traadte ind af Døren hos Hr. A., raaber han mig imøde: "Naa, jeg satte Dem nok i en net Forlegenhed igaar ved saaledes at løbe bort med deres Penge." " Ja, jeg skal ikke nægte det." "Veed De, hvor jeg gik hen?" "Nu?" "Jeg gik saamæn ganske rolig hjem og tændte min Pibe." "Ganske rolig ? Og jeg sad der uden Penge!" H"avde De havt Penge, var jeg ikke gaaet saa rolig bort. Det var naturligviis en Gavtyv, Herren med den smukke Dame; han vilde have fat i Dem. Jeg sad som paa Gløder, men turde naturligviis ikke sige det, og maaskee havde De heller ikke troet mig. Altsaa, - gik jeg bort med deres Penge." Jeg takkede ham; men, oprigtigt talt, min Tak kom ikke fra Hjertet. Jeg vilde dog nok have ladet mig trække op. Af dette Slags Folk vrimler det her i Paris, vi have læst det, man har sagt os det, man gientager det for mig hver Dag - men hvorledes kjende dem? Man maa vel gjøre, som Franskmændene selv: antage Enhver for en Filou, indtil man faaer Vished om det Modsatte. To Varisere, der ikke kjende hinanden, nærme sig hinanden saa forsigtig som to udlærte Fægtemestere. Den berømte franske Høflighed og Forekommenhed døer ud, fordi man ved at være forekommende bliver mistænkt som Lommetyv, og tilsidst ville Lommetyvene, de eneste Jhændehavere af Hoflighed, ogsaa ophøre at være høflige, for ikke at være kjendte. Meget charakteristisk er en Tildragelse, som fortælles i et af Bladene for igaar. To Gavtyve havde forfærdiget et uægte Smykke, som de vilde sælge for ægte; men, for at man ikke skulde fatte Mistillid og antage det for uægte, maatte det give sig Udseende af at have stjaalet det. Efter lang Søgen fandt de en Kjøber, som dog ikke vilde handle med dem i sin Bopæl, men satte dem Stævne i et Værtshuus i Egnen af PorteSt. Martin. Man kom sammen der; Gavtyvene bragte Smykket, Kjøberen en Pose fuldt af Penge. Efter at man var bleven enig om Prisen, tog Kjøberen Smykket for at gaae hen til en Guldsmed og lade det prøve, og lod Pengeposen blive tilbage som Vant. Næppe var han gaaet, for Kieltringerne smurte Hafer, med Pengene og ilede til deres Smuthul; men hvo beskriver deres Forbittrelse, da de ved at aabne Posen opdage, at den Tredie ogsaa var en Gavtyv, at Posen istedetfor 5 Francsstykker indeholder lutter Sous! Men det Bedste er, at Politiet havde forfulgt alle Tre Skridt for Skridt og arresterede dem kort efter Handelens Afslutning. Mere alvorlig er Processen med Courvoister og Consorter, som i den sidste Tid har beskjæftiget hele Paris. Det er en Tyvebande af 27 Personer, som have begaaet 65 Tyverier. J have formodenlig allerede læst Bladenes Beretninger og Processen og tænke vel ikke Andet, end at det er saadanne Tyve, som man i Kjøbenhavn jevnlig seer transporterede gjennem Gaderne. Jo vist! Det er Folk i fine Klæder, omhyggeligt friserede; prægtig klædte Damer, med deres mindre pyntede Hjælpere og Hælere. "Denne Courvoister har maaskee i flere Aar spillet en stor Rolle i Salonerne, maaskee om Morgenen gjort sin Opvartning i de fornemme Damers Boudoirs, som han Natten efter udplyndrede!" sagde jeg til mig selv; imidlertid, saa høit paa Straa er han dog ikke. - Pariserne sidde nok saa glade og trygge og høre paa Processen mod disse Folk, og maaskee ere paa samme Tid de Anklagedes "Medarbeidere" beskjæftigede hjemme hos dem. Thi Tyvesamfundet er en Bendelorm, der snoer sig i den Jndre af Paris, og om Politiet end faaer fat i mange Led - de voxe stedse ud paany." Dommerne her ere forresten ikke Hompopather, de ville ikke curere Sygdommen med Sukker. Jforgaars blev Courvoisier dømt til 25 Aars Arbeide paa Galeierne og hans Medskyldige i Forhold hertil. Der forefaldt ved denne Leilighed en Scene, som jeg aldrig skal glemme Courvoister har under hele Processen søgt at vælte al Skyld fra sin Kone; hvad hun havde gjort, var kun skeet efter hans befaling. Da han hørte de Edsvorne erklære hende skyldig, sled han sig løs fra Gensdarmerne, som søgte at holde ham tilbage, sprang nogle Skridt frem, og med en Stemme, der rystede Sjælen ved den frygtelige Kval, som udtalte sig deri, raabte han: "Edsvorne! J have domfældt en stakkels uskyldig Kone! I ere Niddinger tilhobe!" Det er umuligt at beskrive den Bevægelse, dette fremkaldte i den store med Tilhørere opfyldte Sal. Et Øieblik troede jeg, at man overvældede Gensdarmerne og befriede Fangerne; men ved Præsidentens Fasthed og Aandsnærværelse blev Roligheden næsten vieblikkelig gjenoprettet. Courvoister blev overmandet af Gensdarmerne og ført bort, medens hans Ægtefælle, som søgte at holde sig fast ved ham, udstødte de meest hjertestjærende Skrig. Ved en saadan Scene faaer selv den retfærdigste Dom Udseende af den blodigste Uretfærdighed. Man seer blot Lidelsen, Loven tilføier den Skyldige; over Lidelsen glemmer man hans Skyld. Forresten paastaaer man, at hele Scenen var pure Commediespil for at røre Dommeren og opnaae nogle Aars Formindskelse af Straffearbeidet. J saa Fald var det det mesterligste Spil og det utaknemligste Publicum, jeg nogensinde har seet. d. 3. November. Jdag har jeg staaet paa Talerstolen i det franske Deputeretkammer! Jeg benyttede et Øiebliks Leilighed til at springe derop. Til Venstre for mig stod Arago, Lafitte, Odilon-Barrot; næsten ligefor mig Thiers med mange flere. Jeg raabte: "Franskmænd! Jeg foreslaaer Ederat sætte Ministeriet Guizot under Tiltale! Fængsler Kongen, han er kun faa Skridt herfra! Proclamerer Nepubliken. Til Vaaben, Franskmænd! leve Republiken!" Men ikke et Menneske rørte sig; thi der var Jngen tilstede, uden Veiviseren, som meget hoflig bad mig gaae ned igjen. Naar jeg siger, at hine berømte Mænd stode ved Siden af og foran mig, saa mener jeg deres Navne, der ere skrevne paa deres Pladser. Jmidlertid har jeg dog talt i Kammeret, og det med lige saa megen Virkning som mangen Deputeret. - Det er forresten idag den behageligste Dag, jeg har tilbragt i Paris. Imorges besøgte jeg et Par Redacteurer. Længere hen paa Formiddagen var jeg i Selskab med tre unge Damer, af hvilke de to vare gifte, og som udfoldede al den forunderlige elskværdige Naivitet og Munterhed, hvorfor Pariserinderne ere saa berømte. Jeg kunde sidde hele Timer og høre dem tale uden dog til Slutningen at vide, hvad de egentlig havde sagt, fordi de nemlig i Grunden ikke sige Noget. - Senere var jeg i Palais Bourbon og paa min kjære Place de la Concorde, samt i Tuilleriernes Have, der vrimlede af Spadserende; det var varmt som hos os en Junidag, naar det ikke fryser. Jaften har jeg drevet om med en Dansk og blandt andet besøgt Concert des aveugles, hvor man Jntet stial fra os. Men det er næsten Synd at tilbringe sine Dage saaledes, og jeg har i dette Øieblik en ubestemt Frygt, jeg tænker paa Romernes: "Guderne ere misundelige".