Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-05-06
Dagens vig Redigeret af Pastor, Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. 20de Aars Tirsdagen den 6te Mai 1834. No. 36. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene, Løvejagt i Sydafrika. (Meddeelt af Levis Leslie Esg. af 45. Regiment.) For nogle Aar siden blev jeg commanderet til en Afdeling Cavallerie, som camperede ved Bredden af Orangefloden i Sydafrica, for at beskytte Bønderne i dette Grændsedistrict mod en vild Folkestamme, som truede Colonien med en Jnvasion. Egnen deromkring bestod af bare Sandsletter, som strakte sig i alle Retninger, og sielden fik man Øie paa en vederqvægende Græsplet. Jgiennem disse Sletter udbredte sig lave, Tavlebierge, hvis Vægge og Toppe ligeledes manglede al Vegetation, sielden stødte vi paa vore Streifetog igiennem dette Steppeland paa en menneskelig Boepæl, (Colonien laae nemlig ved den grønne og frugtbare Flodbred), og dette Øde blev blot oplivet ved Antiloper og Qvaggas, (et vildt Dyr i Sydafrica, som har Lighed med Hesten. Disse Dyr græsse paa begroede Steder i Ørkenerne og begive sig i Nærheden af Floden for at drikke.) Naar de faae Øie paa et Menneske, saa adsprede de sig i en vild Flugt i alle Retninger. Naar man seer dem i en Afstand, saa skulde man antage dem for at være store Flokke af Faar eller Qvæghøveder. Var der en Colonistboelig i Nærheden, saa stod den altid ved en liden Flod eller en Kilde, som kunde være tilstrækkelig til at vande den liden Plads, hvorpaa Kiøkkenurter eller Tobak voxede. J den tørre Aarstid boe disse Colonister under Telte, da de maae opsøge de græsrige Pletter i Ørkenen for at skaffe deres Kreature Føde. Naar de saaledes campere paa de aabne Sletter, saa blive de hyppigen om Natten besøgte af Løver. Mod hvilke de ikke kunne beskytte deres Qvæg uden ved at opsøge og dræbe dem; thi endskiønt Qvaggarne og Antiloperne ere deres sædvanlige Bytte, saa tragte de dog mere efter de samme Kreature, fordi hine ere hurtigere til tage Flugten, og ledes mere af deres Jnstinkt til at vogte sig for glubende Rovdyr. Ved disse Leiligheder var jeg Øienvidne til den Fremgangsmaade, som Kolonisterne betiene sig af, for at blive en saadan fatal Naboe qvit; thi de pleiede at bede den commanderende Officeer om Biestand, som villigen afsendte mogle Folk dertil, med hvilke vi fandt Behag i at forene os. man har ofte paastaaet, at Løven er ikke et saa modigt og høimodigt Dyr, som man fordum har beskrevet den at være, og Doctor Philips siger: at Buskmændene (et Slags vilde Hottentotter) dræbe dem uden Vanskelighed med deres forgiftede Pile; men dette maae jeg modsige, ifølge mine indsamlede Erfaringer under et langt Op hvid paa Grændsen af Capcolonien. Jeg har selv taget Deel i flere Løvejagter og talt derom med mange erfarne Folk, og deraf har jeg overbeviist mig om Løvens Mod og ædle Forhold, naar den maae gaae sine Fiender imøde. Jeg har ofte seet Buskmændene skyde; man kan hverken skiænke deres Sikkerhed i at sigte, eller Virkningen af deres forgiftede Pille megen Tillid; selv paa de mindste Antiloper yttrer Giften ikke nogen Virkning. Vi camperede i 9 Maaneder i en Afstand af en Fierdingvei fra en Buskmands Kraal; men vi kunde ikke bemærke andet end at de næsten allene levede af Orme, Græshopper og Myrer. De som nægte Løvens høie Mod, saae den nok aldrig i dens Fædreneland. Løven har intet ved sig af den List og Feighed, som man tilskriver Tigeren; den viser sig ikke forsagt i sit Forhold, og trækker sig langsomt, og ligesom med Overlæg tilbage for Mennesket; den søger at undgaae dette, ikke af Frygt, men af Had; men gaaer man Løven paa Livet, saa at den mærker at man vil forfølge den, saa flygter den ikke længere, den bryder sig da ikke om sine Fienders Mængde, fatter Post paa en liden forhøining, brøler og synes ligesom at ville udfordre sine Modstandere fra sin Position og viger ikke et Skridt. Ofte saae jeg den snart at trille ned af den Høi, hvor den havde taget Plads; men saasnart den var kommet noget igien til sig selv, saa gik al dens Bestræbelse ud paa at indtage paa nye sin Position, ligesom den havde sat sig for, kun at give slip paa den, naar dens Liv var til Ende. Den Maade hvorpaa Kolonisterne forfølge, Løven vil blive klar af Beskrivelsen over den sidste Løvejagt, som jeg bievaanede. Alle de øvrige Jagter, hvori jeg deeltog, gik for sig paa samme Maade. J tre af disse Jagter blev Løver dræbt, uden at Jægerne kom til Skade. Den nordøstlige Bred af Orangefloden var beboet af nogle vandrende Buskmænd, ligeover for vor Leier. Store Hiorder Antiloper og Qvag gas græssede paa Sletterne, og paa de klippefulde og skaldede Banker, som giennemskiare disse, vandrede Løven om Dagen, og gik om Aftenen ind i Sletten for at jage. Sielden saa jeg Løven om Dagen i Sletten, og kun i den største Sommerhede fandt man den i Skoven ved Flodbredden. Men naar vi om Natten bivouaqverede paa aa den Mark, saa erfarede vi af Qvægets og Hestenes Angest at den var i Nærheden. Naar Dagen brød frem, saae vi den langsomt at begive sig tilbage til Toppen af et høit Bierg. Man kunde i en Afstand af flere Engelske Miile høre dens tordnende Stemme, som ind jager alle Dyr en dødelig Angest. Vi saae engang en mægtig stor Løve at passere igiennem Floden, hvis Vand dengang var lavt, og at slæbe en Hest med sig, som tilborte en Bonde i Naboelaget. Vi havde hørt den i nogle Nætter tilforn at brøle paa et Bierg, som hævede sig tæt ved Flodbredden, og man formodede at den havde begivet sig dertil for at fortære sit Bytte; Bønderne paastaae, at Løverne holde meest af Hestekiød. Man proponerede nu, at man skulde Dagen derpaa med nogle Bønder og nogle af vore Folk sætte over Floden og opsøge Løven i sit Leie. Vi reiste os ved Solens Opgang, og begav os med en stor Mængde Hunde til et Bierg, hvor vi giennem søgte enhver Kloft uden at kunne finde den. Vi holdt for at det stærke Maaltid, som den havde holdet kunde maaskee have bevæget den til at opholde sig i de tykke Buske ved de steille Flodbredder. Vi vendte derfor tilbage, og da vi rede over en smal Slette, saa viste et Øienvidne os et Sted hvor den for nogle Dage siden havde sønderrevet og fortæret en Qvagga; den haarde og tørre Jordbund var udhulet af denne heftige Kamp paa Liv og Død. Neppe vare Hundene trængte ind i Buskene ved Strandbredden, saa gave de Lyd fra sig, og da deres Giøen hørtes bestandigt i en længere Afstand, saa maatte man troe, at Løven trak sig langsomt tilbage. Den syntes fra Tid til anden at drive sine Forfølgere, tilbage; men vi torde ikke vove os ind i Buskene, da et Slag af dens mægtige Pote vilde have været nok for at berøve os Livet. Hundenes Lyd hørte nogen Tid op, og vi troede, at de havde tabt Sporet af den; da en Hottentot pludselig bemærkede dens Spor i Sandet, som syntes at vende tilbage mod det Bierg, hvorfra vi nyelig vare komne. R. galopperede med nogle Soldater og Bønder op af den nærmeste Høi; imedens jeg med et lidet Detaschement giorde en Omvei for at komme til en Hulvei hvor Løven havde maaskee begivet sig hen. Da vi kom derhen var Løven allerede, ikke langt fra Toppen af Bierget, bragt til at indtage en fast Position, vi joge nu derhen i en Hast for at være tilstæde ved Angrebet. Den sad paa Bagdelen, og dens Øine funklede imod en Sværm af Hunde, som giøede mod den. Den rystede Manken paa sine Kæmpeskuldre og slængte af og til den Hund, som kom den nærmest, op i Veiret, som det lod til, mere af Spas end af Vrede. Hestene bleve sammenbundne i en Række, saa at Hovederne vendte bort fra Løven, og Vinden blæste i en Retning fra dem til den, saa at ikke Lugten af den skulde jage dem paa Flugten. Kapbøndernes sidste Middel til at frelse sig, naar Løven styrter løs paa dem, er bag denne Vold, saa at den kan udgyde sit Raserie paa Hestene. Nogle af disse Bønder ere fortreffelige Skytter; men mange Kugler bleve skudte inden Løven faldt. Ved hvert Skud giorde den et Spring fremad mod Skytterne; men hvergang stillede den sin Vrede paa en af Hundene, hvorpaa den trak sig tilbage i sin forrige Stilling. Jorden var vædet af dens Blod. Efterhaanden forlode dens Kræfter den, og tilsidst styrtede den. Vi nærmede os til den med Forsigtighed og gav den et Skud igiennem Hiertet; den havde i alt 12 Saar. Den var af det største Slags, og hørte til den Varietet, som Kolonisterne kalde det sorte. Vi bemægtigede os Huden og Hierneskallen, Buskmændene Kiødet, og Bønderne lode sig nøie med den Vished, at den ikke kunde giøre dem videre Fortred. Ved en anden Leilighed joge vi paa Toppen af et lavt steenrigt Bierg to Løver op af deres Leie, de gik langsomt ned af det under en Regn af Kugler, over en liden Slette og op af et andet Bierg. Vi forfulgte dem og de adskillede sig; men vi bragte dem efterhaanden til at staae og dræbte dem begge. Jfølge det som jeg har seet og hørt, pleier en Løve naar den først er saaret at vende sig mod sine Forfølgere. Men jeg troer, at den sielden angriber Mennesker, at den i Almindelighed søger at undgaae dem, og ingenlunde æder Menneskekiød. Kolonisterne distingvere imellem gule, graae og sorte Løver; de vare fordum meget hyppige i det omtalte Jordstrøg, men de have taget meget af, saavel fordi Kolonisterne have dræbt mange, som fordi de have trukket sig tilbage til andre Egne. Man er sædvanlig af den Mening, at Løverne leve i flade Egne; men Jægerne søge dem i Almindelighed op i Biergene, og ofte griber en enkelt Skytte dem an, naar han har sin lange og sikkertteffende Bøsse hos sig.