Aalborg Stiftstidende, 1837-07-31
Endnu arbeidede den næsten bestandig restaurerende Cavaceppis Meisel paa hans i Berntnis overdrevne Stiil udkastede Flora, da, hvis han ikke saasnart var død, Trippel, der med kunstfærdig Tact lagde Antikerne til Grund for sine Arbeider, endog truede med at vinde Seier over sin nylig i Skrankerne trædende Meddeiler Canova. - Et i Sædelighed saa dybt sunkent Folkeslag, som de nuværende Jtalienere, fandt i denne Kunstner Totalbeløbet af dets moralske Tilværelse, indtil Thorvaldsen fra det høie Norden, ved at overgaae ham, hævede den nyere Kunst til en Glands og Værdighed, hvori den ikke havde staaet siden Phidias's og de andre store Grækeres Tid. - Thorvaldsen, Tordengudens Søn, den danske Konge, Harald Hildetands Ætling (see Thieles Den danske Billedhugger Bertel Thorvaldsens Levnet og Værker, Fol. med Kobbere, 1ste Deel. Forfatteren anfører hans Stamtavle). Jkke enhver Konge har en saadan Ætling, og derfor er jeg endnu i Beraad om, hvo af begge, der kan være stoltest af dette Slægtskab. Thorvaldsen har for Øieblikket ligesaa mange Ordener, som nogen Konge i Verden. Til alle gode Catholikers store Forundring udnævnte oven kjøbet Christi Statholder (Leo den Tolvte) Kjætteren til Præsident i Academiet San Lucca, og - besøgte ham personlig, hvilket maa ansees som noget ganske overordentligt ved et Hof, der holder fast ved Etikettens gamle pedantiske Slendrian, Rosa Taddei besang den germaniske Praxiteles og han er elsket og æret overalt. - Vilde vi maaske have handlet ligesaa retfærdigt? – Besynderligt nok tager Thiele ilde op, at A. W. Schlegel tilligemed Fru v. Stal stemple ham til tysk Kunstner, og derfor staaer den formodentligen ogsaa paa Titelbladet dansk Billedhugger. Thiele maatte da først bevise, at den danske Billedhuggerkunst og Literatur ikke er en opPrindelig tysk og at det danske Sprog ikke er en tysk Dialect, for at beholde Ret, hvilket vistnok vilde falde ham overordentlig vanskeligt. (Skulde det være muligt!) Sæt, at Thorvaldsen var en Arkadier- og en af hans Landsmænd i Athen havde forfattet den arkadiske Billedhuggers Levnet, saa loe vistnoAthen og hele Grækenland, Forresten er Manden, nu engang falden ned fra Himmelen, ligesom Dannebrogsfanen, og tilhører Verden. Allerede i lang Tid havde jeg foresat mig, at besøge begge billedhuggerkunstens fornemste Atteliers men kunde i Begyndelsen ikke strax faae Leilighed dertil, paa Grund af de mange seeværdige Gjenstande og Jndtrykkenes Nyhed. Fernow havde des uden gjort mig noget forudindtaget imod Canova og jeg begreb ikke, hvorledes det overalt beundrede Overhoved for den nyeste italienske Plastik kunde anlægge sit Værksted ved Siden af et saa smudsig, Hul som de Ulægeliges Hospital (San Giacomo de Jucurabili). Det gik derfor først til Palazoet og Colonette Barberini, og ikke just af den bekvemmeste Vei gjennem Via de due Macelli, Capole Case eller Via det Tritone, men opad den spanske Trappes Steenkatarakte, som jeg, for dens rigtignok gammelfranske men dog colossale Tilsnits Skyld, havde faaet meget kjær. Paa dette høie Sted følte jeg mig allerede meere hjemme, skjelnede nøie flere Bygninger i det Fjerne, men glemte, som saa ofte pleier at skee, derover dem der laae lige tæt ved mig. Hertil regner jeg f. Ex. den imellem Consalvis Anlæg og Kirken Trinita de Monti paa Pineio beliggende Villa Medici, der for nærværende Tid er indrettet til det franske Academi, men som i 1550 blev bygget af Cardinal Ricci da Montepulciano efter Annibale Lippis Plan og senere forskjønnedes af Cardinal Ferdinand af Medici. Udsigten herfra er, som overhovedet alle fra Pincio, en af de skjønneste i Rom, hvortil imidlertid Bygningen i og for sig ikkun lidet bidrager; thi den efter Rygtet af A. Lippi efter Michel Angelos Plan udkastede Facade mod Haven har ikke meere at betyde, end den forreste, hvorfra den ikkun adskiller sig ved nogle i Hovedmuren uregelmæssig indmurede Antikaglier og Reliefs, der give det Hele nogen Lighed med en Marchandiser-Boutik. - J de derværende Værelser, hvoraf flere i nederste Stokværk (ud mod Haven) ere malede af Sebastian del Plom bo, saae jeg flere Stykker af franske Kunstnere og nogle gode Afstøbninger, hvoriblandt den af MichelAngelos Pieta var den bedste. - Forhen fandtes her rigtignok langt andre Sager, f. Ex. den nu Florents værende (i Uffizi) Niobe=Gruppe, den medicæiske Venus, Arruotino, Gladiatorerne, den berømte Vase o. s. v. Men nu iler jeg igjen nedad det fordum livfulde Palladses bestøvede Trapper, og staaer allerede paa Via deelle Colonnette foran Hytter, hvis simple Ydre i ligesaa høi Grad maa vige for hiin forfængelige Pragtbygning, som deres Jndre ved det første Skridt, inden for deres Vægge til evig Tid overstraaler den. Her har Aanden skabt, hist ikkun Haanden. - Fordum skjænkedes enhver Huusgud et helligt, rhythmisk Jordnet Rum, og her, hvor Olympen og Paradiset, mødes, er Alt fattigt og smaat, ligesom ofte det Udvortes hos udødelige Mennesker. Jeg kjendte Thorvaldsens Alexandertog, hvori Curtius's prosaiske Fortælling omskabes til et Heltedigt, allerede fra de berømte Skizzer af Sammel, Amsler, men ved Synet af den plastiske Original, blev jeg tilmode, som Sjælen, der, opfyldt af Jordens Drømmebilleder, først skuer Gudderne Ansigt til Ansigt. - Kunstnerens nærmeste Beskyttere og Venner vare jo saa forhausede over hans Værker, at Frederikke Brun allerede ved Fuldførelsen af hans Jason skrev følgende Digt til ham: Thorvaldsens Jason. Der Fremde. Trau ich dem stannenden Blicke, ist Wahrheit, vas min erschienen? Jst gefüllt zwischen und und der Antike die Kluft? hat der Herven Geschlecht der Jahrtausende Graber gesprenget: Wandeltes her und voll Kraft vieder auf Erden umher Die Antike. Ans der Bergesenheit Racht rief mich des Genius Stimme, Und ich gehorchte dem Ruf still sich entfaltender Kraft. Einfalt des Geistes, die eines nur will, und Fülle des Herzens Schafft das Unmogliche selvst in der entarteten Brust. (Sluttes i næste Nr.) Velstanden i Paris.