Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-05-27
efter den daværende spanske Gesandts Foranstaltning, og slaaet med smaae, fyldte Sandsække saaledes, at han, efter faa Minuters Forløb, opgave Aanden. Andre maaskee ligge saa bittre Satirikere, gik det imidlertid langtfra ikke saa slemt. Ved det Ord Tect, som Richelet optog i sin Ordbog og satte derunder som Exempel: I prendra Fuentarabie, Vest, comme il prendra Dole, fandt Prindsen af Conde sig saa fornærmet, at han lod Boileaux belønne med Stokkeprygl. Samme Betaling fik Scioppius 1614 i Madrid af den engelske Gesandt, fordi han i sin Ecclesiasticushavde gjennemheglet Kong Jakob. Det gik endnu an, naar Hevnen holdt sig til enkelte Personer, men strækkeligt var det, naar Satiren gav Anledning til ødelæggende Krige mellem Nationer. Saaledes begyndte Maria, Dronning af Ungarn, og Statholderinde i Nederlandene, Keiser Carl V. Søster, en Krig med Henrik den Anden af Frankrig, for at hevne nogle Spotteviser, som man havde gjort over hende i Frankrig, og hvori man opholdt sig over hendes Kierlighedsforstaaelse med Barbanson, den smukkeste Herre ved hendes Hof. Men Sindelagene ere forskjellige. Selv blandt dem, der have Magten i Hænderne, gives mange, der finde det klogest, ikke at benytte sig af denne til deres Hevns Tilfredsstillelse. Quillet havde i den første Udgave af sin Kallipædie meget grovt angrebet Cardinal Mazarin. Denne lod ham komme til sig, irettesatte ham først paa en lempelig Maade for hans Forvovenhed, men forsikkrede ham tillige om sin Naade, og gav ham Løvte paa det første gode Abbedie, der blev ledigt, hvilket han ogsaa siden fik. Adskillige Store ansaae det for rigtigst, at stoppe Munden paa Skumlere med Guld. Den berygtede Aretino, der for sine Nidskrifter kaldtes Fyrsternes Svøbe, skal af Carl V. og Franz 1. være blevet rigeligen belønnet, blot fordi han skulde skaane dem. Benjamin Johnson fik endog en Pension af Kongen, paa det han ikke skulde indføre ham i hans Skuespil, og en tydsk Fyrste skal have testemanteret en Hofraad en Pension af 200 Rd., paa det Vilkaar, at han hverken skulde skrive Ondt eller Godt om ham, saa frygtelig havde hans slemme Mund gjort ham, endskjøndt han stod i den samme Fyrstes Tjeneste og nød al Naade af ham. Cæsar bød Catullus, der havde skrevet Satirer over ham, til Gjæst. Da Pave Hadrian IV. var meget opbragt over de Skandskrifter, der bleve opslagne paa Pasquinos og Marforios Billedstøtter i Rom, og vilde lade disse kaste i Tiber, sagde den spanske Gesandt, Hertugen af Sessa, til ham: "Hvad agter De at gjøre, hellige Fader, Det er bedre at tilgive disse to stumme Personer, end at faae hele Byen til at tale derom. Naar De kaster dem i Vandet, ville Frøerne synge os Spotterierne, som hine i Forbigaaende vise os skrevne, og hvad Stene ikke meere udbrede, det ville alle levende Munde." Paven tog denne Advarsel til Eftertanke, og lod sin Ømfindtlighed fare. Fløgel har i sin Geschichte der comischen Literatur, under Afdelingen: Von der Satire, mange interessante Noticer af dette Slags, og adskillige af de her anførte ere hentede derfra. Spørgsmaalet, om man skal svare paa eller tie til skriftlige Angreb, beroer paa ganske relative Omstændigheder, men især paa Angrebets Natur. Der gives Tilfælde, hvor Angrilleren netop lægger an paa at fremtvinge et Svar, og i saa Henseende er intet Svar vel det bedste. Man har endog havt Exempler paa, at Satiren har bidraget til den Satiriseredes Lykke. Da Boileaux, i sin tredie Satire kaldte Postebageren Jacob Mignot en Giftblander, indsvøbte denne sit Bagværk i den Satire, Cotin havde skrevet omBoileaux, og blev fra den Tid af en rig Mand; thi alle kjøbte nu Bagværk hos ham, og han maatte tilstaae, at han havde Boileaux at takke for sin Lykke. Men det er ikke Enhver, der seer sig istand til at hevne sig paa en saa indbringende Maade, og allermindst Skribenten; thi deels ere de fleste Satirer ikke Boileauske, deels handle Forfattere ikke med Bagværk, og hvad man kan faae Folk til at læse, som Omslag om et Stykke Wiener= eller Mandelkage, det faaer man dem ikke let til at læse, som Antikritik i et Tidsskrift, var den end nok saa grundigen og overbevisende. Desuden læses Svaret sjeldent af alle dem, der have læst Angrebet, og i den Mellemtid, der maa forløbe mellem begges Bekjendtgjørelse, glemme i Almindelighed, Dommerne eller Publicum Hovedstridspunkterne. Desuden hører der kun lidet til at fremstille den, man vil angribe, i et forhadt Lys, og ved Sophisterie, Ordfordreielser og Ringeagt for Sandheden, at vise selv det Bedste og Skjønneste fra en ufordeelagtig Side, som kan blænde den mindre Kyndige. Et paafaldende Exempel havde man i de nyeste Tider paa den bekjendte Pustkuchen, der satte en herostratisk Ære i at ville afbrænde den store Gothes Hæderstempel, uagtet det hviler paa halvtredsindstyveaarige Grundpiller og eengang er indviet af hele det oplyste Europa. Men det vil staae, om ogsaa tusinde critiske Pustkuchner puste sig op imod det, lig Frøen i Fabelen; thi med al deres Pusten ville de ikke formaae at puste en eneste Tagsteen ned deraf. Viseligen handlede den hæderkronte Olding i at besvare hine critiske Pust og æsthetiske Kuchen, med taus Foragt; thi en saadan Digterfyrste staaer urokket som en Klippe, man med Føie kan tilraabe: Ondskabs røde Pile glide Matte fra din haarde Side.