Københavns Adresseavis, 1761-01-16
De Herrnhutiske Missionairer har ikke langt fra den Danske Colonie opbygget et efter det Lands Maade prægtigt og anseeligt Huus. J samme har de ikke allene beqvemme Værelser for fem til sex Familier, men endog en vel indrettet Sahl, hvor Grønlænderne forsamler sig til den offentlige Gudstieneste. De har kaldet Stedet Nye Herrnhut. Desuden har de tilGronlændernes Nytte ladet bygge et stort Proviant Huus hvilket er saaledes inddeelt, at hver Grønlandsk Familie har sit Rum for sig selv til at forvare sin Proviant udi, som de samler om Sommeren, og som bestaaer i tørret Kiød af Sælhunde og Rensdyr, og et Slags smaa Sild, som de paa deres Sprog tal der Angmasser, og som de om Vinteren af Nød spil ser i steden for Brød, naar de ikkun kan bekomme lidet eller intet af Søen. Man kan ikke andet, uden at betage dem den tilbørlige og velfortiente Berømmelse, end tilstaae dem, at de af den Herruhutiske Menighed udsendte, og nu sammesteds sig opholdende Missionarii anvender alvorlig Fliid og Troskab, i at arbeyde paa Hedningenes Omvendelse. Deres Arbeyde er ogsaa med merkelig Frugt velsignet af Herren, i det deres Grønlandske Menighed paa nærværende Tid bestaaer af omtrent 250 Døbte og endda derover, foruden Catechumener, af hvilke de har en temmelig Hob. De holder deres Døbte i en sterk Disciplin, hvilken endogsaa gaaer saa vidt, at de ikke engang i deres egne Haandleringer uden deres Læreres Samtykke og befaling tør foretage sig det ringeste. J Særdeleshed bliver dem aldrig tilladt, at reyse til nogen af de andre Colonier, omendskiønt de sammesteds har Venner, som de gierne vilde besøge. De har ogsaa inddeelt deres Døbte i adskillige Classer. Enhver af samme bliver underviist for sig selv, nemlig de gifte Mænd for sig, de gifte Koner for sig, Enker for sig, Drenge=Børn for sig, og Pige=Børn for sig, ligesom og ethvert Slags boer for sig i særdeles Huse. De holder ogsaa med de Døbte Kierligheds Maaltid, og med nogle Nadveren, dog ikke i hele Menighedens Nerværelse, men allene i deres, som bliver deelagtiggjorte derudi. J Almindelighed søger de at indføre alle de Skikke og Ceremonier, som ere brugelige i deres Menigheder i Tydskland og andensteds, og hvilke Grønlænderne gjerne underkaster sig og antager, da de af Naturen har Lyst til allehaande Ceremonier. Det derimod, som ikke uden Grund er at udsette paa de Herrnhutiske Missionairer, er, at de ikke søger at give deres Tilhørere en grundig Underviisning. om de Guddommelige Sandheder, og ikke som de andre ved Spørsmaal og Giensvar indprenter dem Christendommens Grundsætninger. Og da det er umueligt i det Grønlandske Sprog at udtrykke adskillige Herrnhutiske Tallemaader, saa er det ogsaa ikke heller vel mueligt, at Tilhørerne kan faae noget rigtigt Begreb derom. Man seer meere paa Følelsen end paa Begrebet. Hvor man finder Følelsen, der nægter man da ikke Daaben. Denne Lærremaade synes at kunde undskyldes, hvad de gamle Folk angaaer, som mestendeels ere ubeqvemme og udygtige til at fatte og lære noget uden ad, omendskiønt man ved de andre Colonier har Exempel paa det som er tvertimod, i det Mænd og Koner paa halvtredsindstyve Aar og derover har lært alle Spørsmaalene af en fuldstændig Saliggiørelsens Orden, Luthers Catechismus, og at besvare samme med den derudi anførte Forklaring. Men hvad de unge Folk angaaer, saa kan denne Maade ikke vel undskyldes, siden de almindelig har gode Hoveder og ere i Stand til, i en Vinter at fatte og lære saa meget, som maaskee Børn i vore Skolen, almindelig ikke lærer i nogle Aar. Det er altsaa ikke at falde i Forundring over, at vore Missionairer døber færre, da de ingen antager til Daaben, som ikke forud har de vigtigste Sandheder af Catechismoinde. Dog kan man herved heller ikke nægte, at de, i sær i de forrige Tider, herudi mueligt har gaaet for vidt, og fordret meere, end man i Særdeleshed af gamle Folk har kundet vente, hvilke derformedelst bliver afskrekkede fra at lade sig undervise. Hertil kommer endnu, at de Herrnhutiske Missionarier vinder Grønlænderne saa meget desto lettere, formedelst de mange udvortes Ceremonier, formedelst den Mu fik, som de bruger ved deres Gudstieneste, og formedelst at de tillader Grønlænderne at arbeyde og forrette deres sædvanlige Gierning om Søndagen. Man kan derover ogsaa lettelig tænke, at det paa de Døbtes Side ved de andre Colonier ikke kan afgaae aldeles uden noget Anstød og Forargelse. (Fortsettelsen følger.)