Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-06-03
Henrettelse. Da Sands Dødsdom blev forkyndet ham, hørte han standhaftig og uforfærdet derpaa, og man bemærkede kun en Taare i hans Øine; efterat han havde hørt Dommen oplæse, skal han have sagt, (som dog er neppe troeligt) jeg tænker at det vil være mine Forældre behageligere at jeg omkommer paa Schafottet, end at jeg skulde døe af venerisk Sygdom; ligeledes skal han have sagt: det er mig kiert at endelig den Time er kommen, da min Død skal tilfredsstille dem som hader mig, og dem som jeg efter mine Grundsætninger ogsaa maae hade. – Han skal kort for sin Død have opsat hele Gangen af sine Jdeer om de offentlige Anliggender, og saaledes lade føre et Slags Forsvar for sin Misgierning til Protokol, som udgjorde 8 Ark. - Cantsleren von Hohenhorst, som har ført Undersøgelsen over Sand, vil udgive et Skrift i Trykken, bygget paa Acterne, hvorved Publikum vil faae den fuldkomneste Kundskab om denne Sag. Af disse Acter skal det give sig tilkiende, at Sand har staaet i Forbindelse med et udstrakt Complot, hvis Deeltagere han dog standhaftig har fortiet, og at han virkelig har gjort sig skyldig i Landsforræderie, saa at han har faaet en meget mildere Straf, end han efter Lovene kunde have fortient. Af de af ham for ægte erkiendte Breve, og som ere vedlagte Acterne, overbevises man om, at disse Reformatorer, under Religionens Skiul og med Bibelen og Bønnebogen i Haanden. ikke havde et ringere Formaal, end at omstyrte Regieringen, og at myrde de 33 Tyranner, som de kalde Fyrsterne i disse Breve, at giøre Verden lykkelig ved Frihed, og saaledes at udbrede paa Jorden et Guds Rige, efter deres Mening. Sand havde paataget sig at myrde Kotzebue, hvilken man af flere Aarsager først havde besluttet at rydde af Veien. De i Aanden svagere iblandt os, hedder det i et af ham skrevet, og af ham for ægte erkiendt Brev, skulle netop vælges til at udføre hine blodige Gierninger; men de stærke og udmærkede Aander skulle være virksomme, ved at oprette hiin nye Forfatning, som skal lyksaliggiøre Verden. – Det var Sands Plan, efterat han havde myrdet Kotzebue, at han vilde have opslaget en Proclamation tilligemed den blodige Dolk paa Jesuiter Kirken i Mannheim. En Tegning af denne Kirke, som man har fundet, og som ligeledes er vedlagt Acterne, forestiller ham knælende at forrette denne Handling. Men de Ord af Kotzebues Barn. Fader bløder. bragte ham, som han selv har tilstaaet, saa aldeles ud af sin Fatning, at han forglemte sin Plan, og selv ikke vidste meere hvad han gjorde. Ligeledes har han sagt, at Kotzebue havde tiltalt ham med de Ord: Det er mig kiert at gjøre deres Bekiendtskab hvorpaa Sand svarede: at det var ham ganske ligegyldigt, og i samme Øieblik stødte han ham ned med flere Dolkestik. Der fortælles videre om Sand, at han hørte sin Dødsdom oplæse med Roelighed og Fasthed, som ikke forlod ham indtil det sidste Øieblik, og at han derpaa yttrede, at han ikke havde ventet nogen anden eller bedre Skjebne, og at han takkede Gud, at han havde endnu saalænge sparet hans legemlige Kræfter, næsten hele Tiden kunde han ikke forlade Sygeleiet og hans Legeme nærmede sig Dag for Dag mere sin Opløsning. Folk, som ønskede at see og tale med ham, bleve, efter et Valg som man giorde imellom dem, tilladte at komme til ham, og bleve for den største Deel indladte. Dagen før sin Død vaagnede han først Klokken 7 1/2 om Morgenen, og fortalte, at han følte sig nu styrket og at han sikkert troede, at hans legemlige Kræftet skulde blive forøgede ved Siælens Kræfter. Om Eftermiddagen lod han Skarpretteren komme til sig, og spurgte ham hvorledes han vilde bære sig af, for at Henrettelsen kunde skee sikkert og hurtigt. Om Aftenen som der tre Geistlige til ham, som han talte med om Religionen. Tilsidst bad han demom, at de vild bede stille med ham, dette skeete, da det var forbie sagde han, alt det jordiske er fuldendt og det hin melske kommer. J den Stemming blev han til Klokken 11, da han sov ind, Klokken 3 om Morgenen, vaagnede man ham og nu spiiste han sin sædvanlige Frokost. De Geistlige kom nu igien. Han blev derpaa paaklædt. Bindselet om hans Saar smertede ham, og en Læge som han havde hentet, bandt det om paa nye. Ligesom han med Taknemmelighed havde taget Afskeed med Lægerne, saaledes giorde han det nu med de Geistlige. Han ønskede imidlertid ikke, at de skulde ledsage ham til Retterstedet, da han var fuldkommen forberedet, og da een af dem spurgte ham, om han døde uden Had, svarede han, at det havde han aldrig følt. (Den passer dog ikke til den ovenfor af ham anførte Petring.) Da han mærkede at Allarmen tog til paa Gaden, sagde han, at man nu kunde disponere over ham, han var beredt. J Gaarden sagde han Farvel til de andre og blev løftet op i Caleschen, denne kjørte langsomt afsted. Sand hvilede halv liggende i sin Fængselvogters Arme, talte snart med ham og snart faae han op imod Himmelen. Hans Hoved var ubedækket og hans Haar hængte ham over Skuldrene. Tilskuernes Antal var ikke overmaade stort. Han hørte, efter sit Forlangende, staaende paa, at hans Dom blev andengang forelæst ham; derpaa traadte han frem, og skal iblandt andet med lydelig Stemme have sagt de Ord: mit Haab paa Gud staaer fast. Hans lange mørke Haar hævede under Henrettelsen hans Ansigt til en blendende Hvidhed; hans Legeme syntes styrket ved hans usædvanlige Aandsanstrængelse; han vinkede venlig med den ene Haand, thi den paa den saarede Side var lam; tilsidst omfavnede han sine Ledsagere, og takkede endog Skarpretteren i Forveien. for sin Aleilighed; thi, skal han have lagt, siden kan jeg ikke meere takke dem. – Mangfoldige Studentere. havde begivet sig til Mannheim, for at være tilstæde ved Executionen, dog kom de ikke ind i Staden men indqvarterede sig i Landsbyerne deromkring: da man frygtede for at disse unge Menneskeer ikke skulde blive roelige Tilskuere, saa besluttede man, at foretage Executionen Klokken 9 om Morgenen, istedetfor Kl. 11 om Formiddagen, som først var bestemt. En Præst formaaede Aftenen tilforn Sand til at aflægge sin Eed paa, at han ikke vilde tale til Folket paa Retterstedet. Denne Eet aflagde Sand villigen. Han udviiste megen Sindsroelighed og skrev Aftenen før sin Henrettelse et Digt til Afsked fra denne Verden, som rofes meget af dem som have læst det. Om Morgenen Klokken 4 kom den samme Præst til ham og sagde, at Executionen skulde nu foretages Kl. 5, og at han maatte være beredt, til at begive sig om en Time paa Veien, hvortil han svarede, at han var strax beredt dertil. Han var klædt i den gamle Tydske Dragt; da han havde besteget Schafottet, vilde han tiltale det forsamlede Folk, men den Geistlige erindrede ham om sit Løfte og han lod være dermed. Han opløftede blot sin høire Arm og strakte sine tre Fingre i Veiret, ligesom han vilde aflægge en Eed, og sagde: jeg døer for Friheden. Nu bandt man et Tørklæde for hans Dine og han blev sat paa en Stoel, som man havde i Beredskab dertil. Skarpretteren klippede Haaret, af ham efter Sædvane, derpaa blev han bundet fast med et Reb til Ryggen af Stolen, for at han saameget sikkrere kunde modtage Hugget, dette afpressede ham et høit Skrig, fordi Rebet just var kommen til at gaae over den Deel af Siden hvor Saaret var, og som endnu ikke var lægt; dette blev nu rettet og Skarpretteren foretog Executionen. Hvad enten det nu kom af, at Sand var bragt ud af sin Fatning, ved det at man havde bundet ham paa et urigtigt Sted, eller hvad der nu var Aarsagen dertil, saa lykkedes Hugget ikke. Hovedet blev ikke strax skildt fra Kroppen, dog blev Struben og Luftrøret skaaret over, først ved det andet Hug faldt Hovedet ned paa Jorden. Nu trængte Tilskuerne sig til Schafottet og optørrede Blodet med deres Lommetørklæder. Stolen hvorpaa Sand havde sat blev slaget itu og man deelte Stykkerne imellem sig, andre som ikke kunde faae noget deraf, skar i det mindste Splinter af Pælene paa Schafottet. De fremmede Studentere kom først til efterat Executionen var forbie, da de troede at den ikke skulde begynde førend Klokken elleve. (Man maae i høi Grad beklage, at Sands Misgierning har biedraget saameget til at forvilde de moralske Følelser, ved at formindske den Afskye, som man bør føle for den Forbrydelse, hvori han giorde sig skyldig. Den Jnterresse, som er opvakt for ham, er en naturlig Følge af, at man altid føler en hemmelig Beundring for ethvert Menneske, der opoffrer sig selv for et Formaal, som han anseer for at være rigtigt; og den bevirker lettelig, at man overseer det urigtige i et saadant Menneskes Handling. Man kan beklage Sands moralske Vildfarelser, men man maae derfore ikke mindre hade hans grusomme Gierning; thi man bør indsee: at enkelt Mand kan aldrig tilkomme Rettighed over en anden Mands Liv, hvilken Staten og Lovene allene kunne dømme. For det andet, at intet kan være mere stridende mod en sand Frihedsfølelse, og føre til et større Despotisme, end at ville nægte andre Mennesker den Ret, frit at sige sine Tanker. Endelig var Sands Foretagende fuldkomment hensigtsløst, og det Formaal, som han og hans Tilhængere, havde for Øinene var aldeles utydeligt og umoedent. Det sørgeligste ved Sands Henrettelse er derfore det, at han ikke kom til sin Synds Erkiendelse inden sin Død. Gud bevare ethvert Menneske fra at begaae, eller blot fra at billige en saadan Misgierning. Hvo som griber til Sværd bør omkomme ved Sværd, sagde Christus.