Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-10-13
Den kongelige Commissarius holdt en Tale af følgende Jndhold: Hæderværdige Medborgere! Det har hver Gang bragt min Siel i dyb Bevægelse, naar Tanken havde at henvende sig til den nærforestaaende Afsked med de Mænd, med hvilke jeg her eller i Viborg har været samlet til Overveielse af Fædrelandets vigtige Anliggender. Det kan ikke Andet end opvække Veemod at skulle forlade den vel byrdefulde og anstrengende, men dog ogsaa betydende og hæderlige, Virksomhed, hvortil jeg i disse Forsamlinger har været kaldet, at skilles fra de mange indsigtsfulde og fædrenelandsksindede Mænd, med hvilke jeg, skjøndt ofte under en levende Kamp, har samvirket til at udfinde det Rette og Sande, det for Konge og Fædreland Gavnlige, og som, selv under en saadan Kamp, have viist mig al personlig Velvillie. Men end stærkere gribes Sindet, naar jeg lader Alt, hvad der har været foretaget i Forsamlingen, træde fremfor Erindringen, og jeg da forelægger mig det Spørgsmaal, hvad derved er udrettet for de store Formaal, hvori vi have været samlede, og isærdeleshed stiller min egen Medvirken for den indvortes Dommer. Herved har jeg vistnok ikke i det Enkelte kunnet finde Alt svarende til mine Ønsker, mindst under det prøvende Tilbageblik paa min egen Virksomhed. Men den hele Betragtning har dog bragt mig til den glade Overbeviisning, at der i Stændersalen er blevet virket kraftigen til Gavn, for Konge og Fædreland, og at ogsaa jeg med Sindsro tør see tilbage paa den Gierning, som jeg her har udført. Mit Hjerte er derfor og stedse blevet fuldt af Taknemmelighed, først og fremmest imod den Kraft, der har styrket mig i min Svaghed, men dernæst og imod mine kjære Medborgere, hvis velvillige Sindelag saa meget har lettet det besværlige Kald, der var lagt i mine Hænder. Denne Lykke har ogsaa gjentaget sig med Hensyn til den Forsamling, der idag skal sluttes. De Følelser, der ved enhver saadan Leilighed have faaet Overhaand i min Siel, gjennemstrømme den derfor ogsaa i dette Øieblik. Men jeg skal ikke nu gjøre et nyt Forsøg paa at udtale disse Følelser, hvortil Ordet, maaskee mere end nogensinde forhen, vilde nægte mig dets Bistand. Jeg er vis paa, at De, mine høitagtede Medborgere, i Deres eget Jndre finde Noget, der, bedre end min Tale vilde formaae, antyder Dem, hvad der foregaaer i mit. Men enhver af de raadgivende Forsamlinger, i hvis Virksomhed jeg har havt den Ære at tage Deel, har ogsaa havt Noget, der fremkaldte særegne Betragtninger. Maaskee har netop den Forsamling, som nu om en ganske føie Tid vil være opløst, mere, end nogen af de foregaaende, havt sit særegne Præg. Det vil sikkert være en Jagttagelse, som har paatrængt sig enhver af os, at de Jnteresser, hvorved de forskjellige Klasser i Samfundet skille sig fra hinanden, dennegang ere traadte frem mod hinanden med større Skarphed end i nogen af de tidligere Forsamlinger. Dette har vistnok stundom virket en Forstemning, som maaskee, end ikke i dette Øieblik, ganske har tabt sig. Saafremt jeg nu kunde troe, at det var en dybtgaaende og varig Tvedragt imellem de forskjel for lige Dele af Borgersamfundet, der laae til Grund for hine Kampe, dersom jeg kunde tænke mig, at den Jndretning, der er bestemt til, ved gjensidig Overveielse af hvad der kan fremme Landets Velfærd, at forene Konge og Folk og alle Klasser i dette, i en fælleds Erkjendelse og endrægtig Samvirken, skulde blive et Middel til at nære og befæste en usalig Splid, saa kunde Jntet være længere fra mig, end at ville forbittre disse Afskedens Øieblikke ved en saa uhyggelig Erindring. Men jeg holder mig tvertimod overbeviist om, at de flere, i Sagens egen Natur og Udviklingens Gang begrundede, vel og andetstedsfra nærede, stridige Forestillinger og vigtige indbyrdes Retsforhold, der her ere traadte frem i en levende Kamp, efterhaanden ville finde deres Udsoning ved det Udbytte, som er kommet frem af disse Kampe. Vort Fædreland lider vel mindre end andre Stater, hvori de materielle Kræfters Udvikling har taget et større Opsving, af de Onder, som fremkaldes ved de ulige Kaar og den Jndvirkning, disse have paa Stemningerne. Men fri kan det dog ikke være for saadanne Onder, og naturligt er det, at de, som den mindre Lod af Lykkens Gaver tilfaldt, ere tilbøielige til at søge Skylden i Samfundets Anordning, i den Brug, som de, imod hvem Lykken har været gavmildere, gjøre af deres Overlegenhed, og i den utilfredsstillende Beskyttelse, som Lovene yde mod saadanne Misbrug. Jsærdeleshed vækkes denne Tanke let, naar Lovgivningen i andre Forhold, som kunde synes lignende, har skredet ind til Bedste for en Klasse, der staaer nærmest over dem, som nu anraabe om en saadan Jndskriden. Heller ikke kan man undre sig over, at ogsaa Mange, der selv staae udenfor hine Forhold, af Deeltagelse i deres mindre heldige Broders Kaar, finde sig kaldede til at tale Ordet for de Reformer i de borgerlige Forhold, hvorved de mene, at hines Kaar skulde formildes. Men just naar disse, den ringere Klasses Talsmænd, træde frem med al den Kraft, som en levende Følelse og rige Aandsgaver kunne lægge i Talen, naar der ogsaa møder en kraftig Modstand, saavel af dem, paa hvis Bekostning hine Reformer skulde sættes i Værk, som af Andre, der ingen personlig Jnteresse have derunder, og som man ikke har Grund til at nægte en sand og inderlig Deeltagelse i hiin Klasses Vel, men som en rolig Overveielse har bragt til at være de foreslaaede Forholdsregler imod, naar det ved denne Kamp lægges for Dagen, at de Forholdsregler, der, betragtede blot i deres Umiddelbarhed, vilde være hiin Klasse til Gavn, i deres middelbare Følger vilde blive til dens Fordærvelse, naar dette endog i større eller ringere Grad erkjendes af dem, der ere traadte frem som denne Klasses varmeste Talsmænd, saa vil selv den store Folkemasse ikke være utilgængelig for Sandhedens Erkjendelse. Mange dybt indgroede Fordomme, der gik i lige Retning med dem, hvorom her er Tale, have forhen været herskende, men ere efterhaanden trængte tilbage. Mange af os erindre vel den Tid, da der, saasnart Priserne hævede sig paa Livets Fornødenheder, viste sig en vidt udbredt Bitterhed imod dem, for hvilke disse Forhold vare eller syntes at være fordeelagtige; da ogsaa de mere oplyste Statsborgere trængte paa Regjeringsforanstaltninger, hvorved Virkningen af disse Forhold skulde standses, saasom Udførselsforbud, lovbestemte Priser og deslige; da Stemningen var for, at Regjeringen skulde sikkre den erhvervende Borger mod det Tab, han kunde lide ved Andres kraftigere Deeltagelse i samme Erhverv, da man meente, at der ved en strengere Gjennemførelse af den Grundsætning, hvorfra de, fra Fædrene nedarvede, Aagerlove gaae ud, skulde sættes Grændse for Udsugelse i al Samhandel. Vel ere disse Forestillingsmaader ikke forsvundne, men de ere dog blevne langt sjeldnere, de træde ikke længere frem med den Styrke, med den Tillid til deres Berettigelse, som forhen, og der turde nu findes et overveiende Antal, selv af de Statsborgere, der leve i de snevrere Forhold, for hvilke det er blevet klart, at slige vilkaarlige Jndgreb i Tingenes naturlige Gang netop vilde forstørre de Onder, som man derved vilde afhjælpe. Det Lys, som i denne Forsamling er udbredt over Fordringer af en temmelig lignende Natur, vil sikkert ogsaa bidrage til at deres Uiværksættelighed og Skadelighed vil blive almindelig erkjendt. Men da vil ogsaa den Klasse, der skulde ophjælpes paa denne Maade, deels søge Hjælp, hvor den med større Nytte kan søges, deels uden Bitterhed finde sig i, hvad der ikke, uden den retlige Ordens Forstyrrelse, kan være anderledes. Ogsaa vil den, der fik den større Lod af Naturens eller Lykkens Gaver, blive villigere til at erkjende, at han bør benytte den Overlegenhed, som disse Gaver føre med sig, og som ingen retfærdig eller klog Lov kan betage ham, med billighed og Maadehold; der vil opstaae en almindelig Tilbøielighed til at udtænke og understøtte enhver Forholdsregel, der uden Uretfærdighed og med sand Nytte kan gribes til Forbedring og Forædling af hiin talrige Klasses Retstilstand. Jeg tør ikke videre forfølge disse Betragtninger og endnu mindre gaae ind paa de flere Retninger, hvori hiin Strid har yttret sig i denne vor Forsamling. Men enhver Formindskelse af Stoffet til denne Strid vil ogsaa gjøre den Strid mildere, hvortil Stof endnu maatte blive tilbage. Og enhver Strid vil med mindre Vanskelighed blive ud jevnet, naar et fuldkomnere Overblik over Forholdenne og en rigtig Jndsigt i de Grundsætninger, hvorefter samme bør bedømmes, efterhaanden udbredes, og dermed den frie og billige Sands, hvorved man tilfulde sætter sig ind i Andres Forhold, naar den indbyrdes Mistillid forsvinder, der er en saa stor Hindring for gjensidig at forstaae hinanden, lempe sig efter hinanden. Det ligger sandelig ikke i det danske Folks Characteer, enten paa den ene Side at angribe Rettigheder, som paa lovlig Maade og ikke uden Vederlag ere erhvervede, eller paa den anden, at sætte sig mod den Lempning i Forrettigheder, der gjøres fornødne for en tilbørlig Ordning af Retsforholdene. Det er kun Misforstaaelser, der stundom ere traadte i Veien for den billighed og gjensidige Erkjendelse, hvorpaa disse Forsamlinger forhen have frembudt skjønne Exempler.