Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1774-06-24
Fortsættelse af No. 24. En Oversettelse af Dusches Moralske Breve. Eucharius til Austerus. Vær dig ey selv saa fiendsk, at du skulde ærgre dig over Menneskenes Laster, og opofre din egen Rolighed for deres Forbedring. Min kiære Austerus! Det var Umagen værd at blive et Offer for Dyden, naar det kun kunde nytte Verden noget. Men bør man vel giøre sig til en Martyr, naar ingen agter det, naar ingen vil lære af ens Exempel, og naar maaskee de fleeste bespotte den Lidende som en Daare. Min Ven! Saaledes gaar det tiest dem, som holde sig forbundne at sige enhver de ubehageligste Sandheder, og at bedømme alle Gierninger efter den yderste Strenghed. Rey, Austerus! Jeg kan ligesaalidet finde mig i din Dyds Theorie, som i dens Udøvelse. Det er sant, fra Dyden bør man intet bortgive; Det er vist, saa meget den taber, saa meget binder udyd. Men du tager feyl naar du derfor vil afmale Dyden med en catonisk Mine. Med Strenghed overholder den sine Løbe, den passer paa sit Riges Grændser; Men derfor er den ikke egensindig. Den er det ligesaa lidet, som en Monark, hvilken med Strenghed overholder sine Love derfor bliver en Tyran Beg Begge give deres Love, for ved dem at giøre Menneskene lykkelige; Men efter dit System skulde man troe, at deres Lode vare givne kun paa det de, som Tyranner kunde have Leylighed til at straffe. Undersøger du Austerne! alle de Pligter, hvortil Naturens Løb forbinder, og saa vil du see, at de alle, ingen af dem undtagen, have den største Jndflydelse i Menneskets Lyksalighed. Tyraner give Love efter eget Tyk re; De have ingen Hensigt til deres Undersaatters Rolighed, Fred, eller til deres Lyksalighed i Almindelighed. Alle deres Hensigter gaae tilbage paa dem selv; Paa at forøge deres Magt, at giøre frie Mennesker til Slaver og sig selv til Guder, mod hvilken det næsten bliver strafværdigt at tænke. Men alle de Pligter som Dyden foreskriver os, sigte allene til vor Lyksalighed; og uden at tabe noget mærkeligt deraf, kunde ingen af disse Pligter være ud ladte af dens Lod. Tilstaaer du dette Austerus, Anseer du alle Dydens Love som Midler til Lyksaligheds befordrelse, saa maae du nødvendig see, at de ere grundede paa Menneske-Kierlighed. Menneske-Kierlighed er Dydens almindelige GrundCov, hvoraf alle selskabelige Pligter have sin Oprindelse. Uden MenneskeKierlighed tabe alle Dyder, saa at sige, deres Siæl. Menneske-Kierlighed giver dem Liv, Yndighed og Skiønhed. Men de Stoiske Lærer, syntes at berøve dem denne Skiønhed. Efter deres Adfærd skulde man troe, at Hensigten af dens Love allene var at straffe; Thi de have stedse Lyst til at dadle og dømme. De revse med Strenghed, og Jvrighed og rose sielden, eller dø koldsindig. De dømme og leve kun efter Grund-Regler, og synes gandske at udelukke de ædle Følelser. Deres Dyd er meget mere en udbortes Orden, hvori Hiertet tager liden Deel; Og som de ikke seer paa Følelserne, saa ere de strenge i Henseende til den udvortes Opførsel. Derfor er i deres Øyne, hver Udyd lig, og det Onde ligesaa lidet som det Gode har sine Grader. Men enhver Gierning, hvad enten den afviger fra Lovens rette Snoer, eller ey faaer et langt andet Anseende, naar vi tage Hiertets Følelser til Hielp. See vi paa dem og paa Bebægelses Grundene, saa dømme vi mildere om den Gierning som en Stokker til fordømmer. Og dog bortgive vi herved intet fra Dyden. Naar en ulykkelig Moder ombringer, sit eget Foster, saa fordømmer den Stoiske Verdsligvise denne Gierning; Men han undersøger ey først de Følelser, som ere foregaaen i hendes Hierte. Han siger hun har overtraadt alle en Moders Pligter; Han veed ey at finde de Ord, hvormed han kan beskride denne Gierning slem nok: Men et hvert Mord er ikke lige strafværdigt; Den som er vant til at see paa Hiertets Følelser og paa Bevægelses Grundenne, førend han dømmer vil end og til finde en saadan Morderinde meere ynkverdig end ond. Den herskende Tilbøyelighed, Austerus, som vi finde hos Menneskene, den forandrer meget. Sæt denne Ulyksalige, hvis Gierning du anseer saa slem, igien i de Omstændigheder, hvori hun maaskee har været. Sæt at Ærgierrighed er hendes herskende Lidenskab og betænk saa den Spot, hvormed Verden betægner en forbunden Kierlighed, den Foragt og den den Vanære som følger dermed. Sæt at denne ulykkelige Moder frygter for hendes Paarørende vil skamme sig ved hende, at alle de, paa hvis Hiælp hun maae forlade sig, vil slaae Haanden af Hende: Den Moderlige Kierlighed kan have rørt sig i hendes Hierte; Den kan have været ster; Men den herskende Lidenskab, Frygt for Skam, og hundrede andre Følelser i sig selv ustraffelige, have været sterkere, eller have meget mere i et fortvilingsfuldt Øyeblik gjort Forstanden ubeqvem til at giøre et ret Vall. Siig mig nu om hun er saa slem, som du anseer hende for, naar du allene betragter Gierningen i sig selv. Ach Austerus! jeg frygter, hun vor meere ynkes end ansees for en - Fandt en Stads Forfatning Midler til at sette slige Ulyksalige i den Stand, at deres første Forseelse, kunde blive hemmelig, saa troer jeg den anden grovere Forbrydelse vilde ey følge paa den første. Var Stammen, borte, saa bleve og borte de Lidenskaber som modstaae den Moderlige Kierlighed; Da vilde denne Kierlighed hade sin frie og ubehindrede Virkning. Denne Lemfældighed vilde udvirke meget mere end Sværdet. Saaledes maae vi dømme om alle Gierninger, Austerus! naar vi ikke tit vil gaae imod den Menneskelige Natur. Strænghed skulde beskytte Grændserne af Dydens Regiæring, hvor farer du vild Austerius, Strenghed giør Slaver og Hyklere. Strenghed, kan kun see paa det udvortes; Det er alt for til Hiertets Maske. Dyden taber, ved Strenghed og vinder ved Mildhed. Haardhed og Straf kand aldrig opværte Følelse af Dyd; Ligesaa lidt som Tyranner kan erhverve sig Kierlighed og Fortrolighed hos dem, hvilke de have gjort til Slaver; Thi mellem Herrer og Slaver kand aldrig i Ævighed være noget Venskab. Dyden vilikke heller beskytte sit Riges Grændser, med Strenghed, hvad den vil have, det vil den vinde ved Fromhed og Kierlighed. Dens Majestæt er forbunden med Sagtmodighed, den indtager mere end den skrekker; Den rædser med Lemfældighed, dadler med Sagtmodighed og roser med Henrykkelse. Lad og ikke ansee det Menneskelige Hierte saa slemt, som mange egensindige berdslig Viise vil. Det er hverken fuldkommen godt, ey heller fuldkommen ondt. Naar det bøyer sig til denne eller hin Side Austerus! saa skeer det formedelst Bevægelses Grunde, hæftig Tilrættesættelse og Straf ere de sidste Bevægelses Grunde, naar alle de øvrige intet kan virke. Den som giør godt af sand Kiærlighed til den Moralske Skiønhed, hvor meget høyere bør han vel agtes, end den som efterlader det Onde af Frygt for Straffene. (Fortsættelse heraf skal følge.)