Københavns Adresseavis, 1777-01-21
Paa adskillige Stæder i det tyrkiske Rige, hvor Pesten ofte grasserer, gaaer det ey vel an, at de christne Jndvaanere kan boe paa Landet i Telte. De slutte sig derfor aldeles ind i deres Huse, og Erfaringen har viist, at dette Middel er godt, endskiønt denne Levemaade ingenlunde er behagelig, siden de ey faaer et Menneske at see, undtagen deres Huusfolk, og desuden uden Ophold maa høre, hvorledes de Døde bæres bort, og Graad og Skrigen af dem, som have mistet deres Venner, og af de leyede Klage=Qvinder. Tyrkerne kan og maa ei betiene sig af dette Middel, deres Religion tillader dem vel at skye saadanne Stæder, hvor Pesten er, men den forbyder dem at flye fra deres Opholdstæd, eller med Bekymring at søge deres Sikkerhed. De leve altsaa, som sædvanlig, og hver Dag døe nogle hundrede af dem. Det er rart, at nogen er saa fornuftig, at giøre en Reyse i saadan Tid, og saa maa han endelig give for, at han vil giøre en Pillegrims reyse til Mecca. Brev om et tilforladeligt Middel at komme i god Lunne, (Af et Fruentimmer paa Landet.) Jeg maae i en Hast meddeele dem en Opdagelse, som jeg har gjort i forrige Uge. Min Mand og jeg var i saa slet Humeur som to Ægtefolk undertiden kan være, da Hr. og hans Kone lod sig melde hos os. Nu saa vilde jeg - - brød min Mand ud, man kan dog ikke et Øyeblik være allene paa Landet, jeg veed ikke, hvad der gaaer af de Folk, det er jo ey længere end 14 Dage, at de vare hos os. Og jeg, svarede jeg gandske fortredelig, er heller ikke i Stand at tage imod Besøgelser, jeg er endnu i mit Nattøy og sandelig kan jeg ingen Steg skaffe til Middag. Men da vores Fremmede holdt alt for Porten, og vare kiørt over 2 Mile, maatte vi lade svare, det skulde være os en stor Fornøyelse. Naa, sagde min Mand, det vil være et smukt Selskab, jeg er ikke i Stand at tale tre Ord, og du - - O svarede jeg, her er intet andet at giøre, jeg vil agere den allerkiæreste Kone, og du maa agere den allerkiæreste Mand; vi vil see - - I dette Øyeblik kiørte de Fremmede ind i Gaarden, og vi spillede Begyndelsen af vores Rulle saa ypperlig, at de godt Folk bleve gandske indtagne. De største Forsikringer hvor fornøyet vi vare over deres Besøgelse, de kiærligste Kys, de meest smigrende Karesser, fulgte gandske utvungen paa hinanden, og min Mand, der blev henreven af mit pudseerlige Jndfald, gav mig intet efter. Vi loe begge to hiertelig over vores Ruller, og vores Fremmede, der med Taknemmelighed tog dette op som et Tegn paa vores Glæde over deres Besøgelse, viiste deres Fornøyelse lige stærk førend et Qvarteer var til Ende, vare vi alle saa muntre, at man skulde have tænkt, at vi med Flid vare komne sammen for at fornøye os. Vi fornam ey, at vi ingen Steg havde, mit Nattøy fandt bifald, og Dagen gik saaledes saa hastig bort, at at vi om Aftenen knap kunde forlade hverandre. Det var ligesom vi havde faaet en nye Siæl, og hvad først var en Rulle vi havde paataget os at spille, havde saaledes forvandlet sig til Natur, at vi virkelig følte alt det, hvad vii Begyndelsen foregave at føle. Hvad synes dem om dette Middel at komme i god Lunne, en Sag der ellers saa lidet staaer i vores Magt, Skulde det ikke fortiene offentlig at bekiendtgiøres, Heele Konsten bestaaer deri, at man først bringer sine Venner i god Humeur og opvækker hos dem Taknemmeligheder; er dette strax i Begyndelsen ved en lykkelig Forstillelse udvirket, saa kan vi selv ikke bestandig blive misfornøyede og uerkiendtlige, men maae ved en gandske naturlig Harmonie stemme i med dem. Vi glemme da Middelet, og smaae ikkun den søde Virkning. Betlernes Lykke. Jeg saae engang en Haandverkmand, som allerede Kl. 4 om Morgenen med sin Kone saa i sit Verksted ved Arbeydet. Manden syntes munter og fornøyet, men Konen spandt med en vis ængstelig Jilfærdighed. Jeg gav hende den Erindring, at hun vilde skade sin Helbred ved for sterkt Arbeyde, men hun svarede sukkende: Ak, jeg har 8 levende Børn. J det samme kom de 4 ældste ind, for at gjøre deres Morgenbøn, og for at arbeyde. Jeg blev inderlig bevæget ved at see dem, og Manden fortalte mig med en ædel Stolthed, hvor suurt han stræbte at slaae sig igiennem som en ærlig Mand, og hvor øvensynlig Gud velsignede hans Flid. Vi have, sagde han, i Begyndelsen ofte spiist Vand og Brød, men vi vare friske og glade, tilsidst velsignede Gud os med Børn, og min daglige Fortieneste tog tillige til. Det er bleven mig suurt, meget suurt, men jeg har mit Brød, og er fornøyet. Hermed sammenlignede jeg en Seene, som jeg engang havde seet i London i et Spiisqvarteer i St. Gilles Sogn.