Norske Intelligenssedler, 1766-09-24
Nordske Jntelligen No. 39. Onsdagen den 24. September 1766. Ja Nor Bo Fortsættelse af forrige Afhandling: Dog er det ikke altid en Læreres skyld, naar han ikke opnaar sit Øyemærke. Ofte hindrer Forældrenes Lastværdige Kiælenskab en retskaffen Læreres bæste Absigter, Ham bliver Hænderne ofte bundne, der, hvor han aldeles skulde have Frihed uindskrænket at handle efter sin bæste Skiønsomhed, man falder ham ind i hans Forretning, og han maa rette sig efter Forældrenes forfængelige Jndbildning. Vel er det deres Pligt, naar en straffældig Gierning bør straffes, at have et Øyemed, thi en egensindig Lærere gaaer ofte uden for de tilbørlige Skranker. Finder man at en Gierning har Ondskab til Grund, og har saa lidet af Forsømmelse som Uragtsomhed sin Oprindelse, saa finder altid straffen Sted, naar ikke allerede de fore holdne Bevægelses Grunde kand indhøste de forønskte Virkninger. Hvorhos man ogsaa forebygger det, hvorved et Gemytte bevæges til Nedrighed. Overalt maae der være et Forhold mellem Straffen og Forbrydelsen, og Straffen indrettet efter Forseelsens Natur. At forbie gaae vel indrettede høye Skoler med Stiltienhed ved denne Andledning og ikke betragte deres Nytte og store Fordeele, maatte billigen ansees som den største Uskiønsomhed. Det er disse, som haver noget forud. De ere just de Stæder hvor Kunster og Videnskaber i sin rette Skikkelse bliver opammede, der kand omhyggelige Forældre være rolige. De veed, at de haver betroet Mænd Børn, som ere dertil sadte af den, der have paataget sig at sørge for det almindelige bæste. Og dette er aldeles grundet, i Betragtning af Videnskaberne selv, som bliver foredraget. Nytten vilde endnu være større, naar man tillige gav agt paa Sæderne og i Almindelighed anvente meere Fliid paa Villiens nødvendige Indretning, der som oftest bliver forsømt i den nedrige Orden, hvor man ikkun giver sig at bestille med Forstandens Indretning. Man giør derfore vel, at man ved en nøye Opsigt sætter dette første i Værk. Hertil kommer ogsaa dette, at i Sælskab med andre bliver gjerne en ædel Kappen, som dog ikke kand skee førend Siælen har bekommet et Begreb om den sande Fuldkommenhed, da man ellers ikke kand love sig de bæste Følger i et Sælskab af uligesindede. Nu er et Menneske beredt til at drive sin Lyksalighed høyere. Han besidder allerede den Formue at udvælge de bæste Midler for at befordre den Det kommer nu an paa egen Erfarenhed, som paa en besynderlig Maade kand gives ham til at befordre sin Lykke, da han herefter, som en Person for sig selv, iblant visse Omstændigheder betræder denne Sammenhæng af paa hinanden følgende Ting. Her seer et ung Menneske sig, enten iblant saadanne Omstændigheder, som en ønskelig Leylighed giver, i et Sælskab af erfarne Mænd, for at blive underrettet om sine Gierningers besynderlige Indretning; eller han maa ved egen Bemøyelse herefter lære den Kunst at leve: J det første Tilfælde maa han tilskrive en gunstig Skiæbne det som skiænker ham denne Fordeel af naadige Absigter. Et Menneske som paa den forhen beskrevne Maade er dannet og beredt, skal selv begierlig søg denne Fordeel. Men den daglig Erfarenhed viser, at ikke enhver i dette Tilfælde haver sin Lige, Omhyggelige Forældre bemøyer sig som oftest at betroe gode Venner sine Børn, og deres Omsorg lader dem opnaae det forønskte Øyemed. Andre der mod maae lade det komme an paa en Trøyeduus, og her fremkommer som ofteste en søgt og udfunden Ven, under en anden Skikkelse; han vinder ved List og Forstilling den uderfarnes gandske Fortroelighed, som ved Smigren og føde Ord følger de givne Anslag der saa kunstig skiuler den derunder forborgne List, at den Bedragne ikke kiender sin usædle Ven førend med sin største Skade, og herefter maa beklage sin egen Enfoldighed. Saa meget har en Ungdom at befrygte naar han skal overlade sig til andre. Egen Nytte er ofte Driv-Fiederen, hvorfor saa mange bevæges til en saa skammmelig Gierning for at befordre sin egen Fordeel ved en andens Ulykke. Vil man undløbe saadan Fare, saa maa man fare meget agtsom frem førend man overlader sig en anden. Man udforsker først dens Omstændigheder som man vil betroe sig; man undersøger hans Siæl om den er avlet med en sand Menneske-Kiærlighed; og om Kræfterne stemme overens med Villien. Er den Bedragne i saadanne Omstændigheder, at han kand taale den lidte Skade, saa vil han taale dette Bedragerie med Ædelmodighed, og antage dette med Taalmodighed, som en Advarsel til en desto større Forsigtighed. Men er han saaledes fornærmet at han ikke alleneste haver midst sit, men og befinder sig i saadanne Omstændigheder, at han seer sin endelig Undergang for Øynene: Saa er han i de farligste Omstændigheder; Han siger Dyden Farvel, og opofrer sig Lasterne.