Københavns Adresseavis, 1777-01-15
Som Hr. LEpee forsikrer, har Perreire bestandig betient sig af et Manual=Alphabet, hvilket han kaldte Dactylologie. Allerede for 150 Aar siden havde man stukket ligesaadant et Alphabet i Kobber i Spanien; men det tiener ikkun til at lære Betydningen eller Bogstavene. Man lader Lærlingen skrive det Ord: Arm, og man viser ham sin Arm; man lader ham skrive: jeg bærer, du bærer, han bærer, og man viser ham den dermed forbundne Handling. Abbed LEpee foretrækker de naturlige Tegn, som han behager at kalde dem, thi Navnet giør allene Hoved førskiellen imellem hans og Perreres Læremethode, Han gaaer ind i det selsomste Detail, for at bibringe hans Lærlinge Begreber ved Hielp af disse Tegn, hvoraf man ganske tydelig kan see, hvor vidtløftig og besværlig hans Læremaade er, omendskiønt han paastaaer det, som er tvertimod. Hans Methode, at lære at tale, er den selvsamme, som allerede er bekiendtgjort i Holland ved Aman, i Spanien ved Bonnet, i Engelland ved Wallis, og en god Anatomicus, som var opmerksom paa Bevægelserne med Tungen, Læberne, Kinderne, og i Halsen, hvorigiennem Tale Organerne gaaer, skulde let blive Opfinder af denne Kunst. Hr. LEpee siger, naar en Døvstum ankommer hos mig, saa viser jeg ham et A. Jeg stikker hans fierde Finger indtil det andet Leed i min Mund jeg udtaler dette Bogstav adskillige gange sterkt, og jeg lader ham fornemme, at min Tunge ligger stille og ikke hæver sig op, for at berøre hans Finger. Derpaa stikke jeg min Finger i hans Mund, og viser ham, at han med sin Tunge maae giøre ligesaaledes, som jeg med min. Ved at udtale det Bogstav F. hæver min Tunge sig og støder, hans Finger imod min Gane. Ved J. støder min Tunge, Fingeren endnu sterkere imod Ganen, som om den vilde fæste den ved; den udbreder sig noget, som om den vilde komme ud imellem Tænderne paa begge Sider, og Ansigtet settes i en Slags Smilen. Hvad de øvrige Bogstaves Udtale angaaer, saa er det næsten ufornødent videre at stikke Fingeren i Munden. Ligesom jeg med mine Læber danner et O, udtaler det, og dertil tager de behørige Ansigts Træk, saaledes giør den Døvstumme det strax uden Vauskelighed efter. Jeg giør strax derpaa med min Mund, som om jeg blæste paa Lys eller Jld, og udtaler et P. Paa Timen giør han det samme; kun undertiden giør han et Underaf. Men det lader sig forbedre, naar man ved at aande oven paa Haanden, lader ham føle, at den er kold ved at udtale Y, og varm ved U. Strax skriver jeg paa mit Bord: paape pi popuUdi hver Kunst maae man begynde med det Letteste, for gradeviis at komme til det Øverste. Jeg viser derpaa den Døvstumme, at jeg opblæser mine Kiever og trykker Læbrene fast sammen, derpaa støder jeg Luften ud med Hæftighed og siger Pa. Strax giør han det efter. De fleste af disse Folk vide af sig selv at udtale denne Stavelse, fordi ikkun de udvendige Deele af Munden bevæges ved sammes Udtale. B. udfordrer ikkun en blødere Tone, end P. For at giøre denne Forskiel merkelig for den Stumme, lægger jeg min Haand paa hans Haand eller paa hans Skulder, og trykker den fast, i det jeg derhos giver ham at forstaae, at mine Læbrepresser sig ligesaaledes tilsammen, naar jeg siger paa Derpaa trykker jeg Haanden eller Skulderen sagtere, og laden ham forstaae, at mine Læber slutter sig ligesaa sagte sammen, naar jeg siger ba. Den Døvstumme merken let denne Forskiel, siger bag og strax derpaa ogsaa be, bi bo, br. For at bibringe Lærlingen T. viser jeg ham, at jeg stikker Spidsen af min Tunge imellem mine Tænder, og giør dermed en Bevægelse, som om jeg vilde spytte, hvilket han let kan mærke, naar jeg holder Spidsen af hans Finger for min Tunge. Dette maa være nok til at vise de physikalske Midler, af hvilke Hr. LEpee betiener sig, til at lære at udtale articulerede Toner.