Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1822-12-16
Krigsudsigterne. ere i det mindste ikke tiltagne siden sidst. Alt vil beroe paa hvad Svar der indløber fra Madrid paa de oversendte Depescher, hvortil den spanske Ambassadeur i Paris, Hertugen af St. Lorenzo, ogsaa den 3die d. afsendte en Kabinetskourker. Muligt kunne Underhandlingerne trække sig i Langdrag, da de overordentlige Cortes ingen Ret have til at gjøre Forandringer i Grundloven, og derfor maaskee ville i et Slags Konvent forelægge Nationer Franterigs og øvrige Magters Fordringer. Hvorom Altiner, maa det ogsaa ansees for et godt Tegn, at de offentlige Fonds, efterat den første Stræk har lagt sig, atter ere stegne i Paris. Virkningen af denne Skræk vilde endnu have blevet større, hvis hiint i forrige Avis omtalte Nummer af Monitøren ikke lykkeligviis var udkommet paa en Søndag, hvorved Man vandt Tid til nøiere at eftertænke Jndholdet, og saaledes overtyde sig om, at Krigen ikke er uundgaaelig; men at Man vil, om ikke just true Spanien, saa dog give det Tid til at tage en Beslutning over Kongressens Ultimatum. J Forbindelse hermed fortjener det og at bemærkes, at Monitøren har igjen brudt Tausheden om Krigstildragelserne paa de spanske Grændser, og fortæller saavel Minas Jndrykning i Puicerda som de spanske Jnsurgenteres fuldkomne Adsplittelse, Alt med tilbørlig Lovtale over bemeldte Generals kloge Forhold. Som Man iøvrigt foregiver, skulle ovenmeldte Fordringer til den spanske Regiering i det Væsentlige inde, holde følgende Punkter: 1) at Kongen ufortøvet gjengives, sin personlige Frihed og indsættes i sine soveraine Rettigheder; 2) de nærværende Ministre afsættes; 5) Konstitutionen forandres og Adelen faae dens Privelegier tilbage; 4) Amnestie for Enhver, som har taget Partie med Regentskabet; 5) strængere Presseloves Jndførelse, og 6) visse Græsidsefæstninger, til Sikkerhed for Opfyldelse af disse Betingelser, modtage fransk Besætning. Er det nu virkelig saa, da tør Man forud ikke love sig noget godt Udfald af slige Forslag, som da og den Londoner Kolireer vedbliver at erklære Kligen for ganske vis, da det hverken kan formodes, at Cortes ville opgive Konstitutionen, eller Frankerig have sat sin Ret til at blande sig i Spaniens Anliggender igjennem, uden at ville gjøre Brug deraf, og saaledes spille en latterlig Rolle i Europas og Spaniens Øine. Jøvrigt forsikrer Koureren, at det kun er et Kunstgreb af Liberalerne, naar de afmale Engelland saa lavtænkende, at det selv skulde kun ønske Freden, for at høste Fordele af Krigen i andre Lande, hvorfor Alt hvad de fortælle om en Off- og Defensiv Alliants med Spanien, som uforenelig med den antagne strængeste Neutralitet, er pure Digt. Den franske Koureer ledigger derimod Monitørens bevidste Artikel med nye bemærkninger, hvorefter Kongressen kun har tilladt Franterig at angribe Spanien og derved indført den gamle Folkeret igjen, da enhver Magt maa kunne handle efter sin personlige Jnteresse. Kun saa længe der gaves en almeen Jnteresse handlede Magterne fællig. Engelland deeltog derfor i Koalitionen, men trak sig tilbage fra den hellige Alliants. Wiener=Kabinettet har ogsaa opnaaet sit Ønske, ved Neapels og Piemonts Besættelse. Det Peters burger Kabinet ønsker sandsynligviis endnu et Jndfald i Spanien, for ogsaa at kunne blande sig i sine Naboers Tvistigheder. Men hvad vilde en Krig fra Frankerigs Side, lede til Jdet den skulde berolige Curopa, vilde den forstyrre dets Ro; idet den skulde beskytte Frankerig, vilde den ødelægge dets Handel, istedetfor at befrie Halvøen foren Revolution, vilde den styrte den i Anarkie; istedetfor at gavne Kong Ferdinand, vilde den kompromittere ham. Ludvig Vl. bad før sin Død om Tilgivelse ikke blot for sine Mordere; men ogsaa, som han selv i sit Testamente siger, for dem der ved en falsk eller misforstaaet Jver havde voldt ham meget Ondt.