Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-08-27
Blandede Efterretninger. Nyeste Efterretninger fra det nordlige Grønland. (Slutning; see forr. No.)At Hensigten var, at anlægge et Establissement hos dem, derom havde jeg ei talt et Ord til Nogen af dem, men de tre Medhielpere havde af mine mange Spørgsmaale sluttet sig til Saadant, og talt til dem derom. Derover vare nu de stakkels Folk ude af sig selv af Glæde. Snart spurgte mig hiin, snart denne, om dette da virkeligen var sandt: Jeg kom derved i stor Forlegenhed og søgte at undvige Svaret. For denne Gang, sagde jeg, vare vi kun komne, for at see dem og deres Land, og tale til dem om Frelseren. Men de plagede mig saalænge med deres Spørgsmaal, om det da virkeligen var sandt og ingen Logn, at vi vare komne for at boe hos dem, at jeg omsider maatte sige, ja det vil skee, saasnart det er mueligt. Derpaa yttrede de ofte modMedhielperne: "O, lader dog Lærerne skynde sig ret meget med at komme til os, førend vi døe. Vi ville ikke kunne oppebie det. Maatte dog Aaret være ret kort!" De formodede nemlig, at det endnu vilde skee næste Aar. Jeg søgte derfor at overbevise dem om, at dette aldeles ikke var mueligt, da vi først maatte høre, hvorledes vore Brødre i Europa ere sindede i den Henseende. Nu bade de mig, for Alting dog at skrive dem, at de havde stor Attraa til at omvende sig, paa det deres Sjele, naar de døde, kunde have en god Vei. De tilføiede: "Naar imidlertid kun en Lærer af vor Nation kunde boe blandt os Kort, der yttrede sig blandt dette stakkels Folk en Attraa, jeg aldrig i mit Liv har seet Mage Jeg vil kun endnu tilføje nogle korte bemærkninger af mine Efterspørgsler og egne Jagt tagelser. Ovennævnte store og flade Stykke Land, Rarksamio, som temmeligen er den yderste Pynt af det faste Land, hvorfra Statenhulskilles som en stor De, ved et smalt til den østlige Sø førende Sund, er i alle Henseender meget skjønt, og ligesom af Naturen betegnet saavel til et Establissement for Europæere, som en Bolig for Grønlænderne. Søen lægger der aldrig til om Vinteren, og om Sommeren er altid noget at erhverve her, og Jndbyggerne kunne ingentid lide Nød. Med Drivisen syntes det at have samme Beskaffenhed som ved Lichtenau, den kommer og gaaer, efter Vindens Beskaffenhed. Om Vinteren findes her aldeles ingen Driviis, men den kommer først om Foraaret. En Skipper vil rigtig nok neppe vove at gaae fra Søen lige i Land paa Statenhuk, ihvorvel det under mit Ophold her, saalangt Øiet, i klart Veir, kunde naae, intet var at see, og der fra Sydvest hid, ad Landet til, ingen Øer ligge for. Til den sydligste danske Handelsplads, der ligger 8 til 10 Mile fra Statenhuk, gaaer aarligen et lidet Skib fra Juliane haab, for at bringe Mundforraad derhen og tage Sælhundespæk tilbage. Havde man overalt til Forehavendet først en Kongelig Bevilling, som vist nok var nødvendigt, saa kunde dette lille Skib, efter foregaaende Ansøgning derom, ogsaa bringe Bygningstømmer til Narksamio, fordi der didhen indtil Havnen, med nordlig Vind, er et godt Farvand, forudsat, at der just ikke ligger nogen Jis i Veien. Fra Lichtenau ligger Narksamio kun tre smaae Dagreiser; altsaa var Mundforraadets Befordring derfra med Fruentimmerbaade muelig. Den danske Missionair paa Julianehaab reiser aarligen en eller to Gange til ovennævnte sydligste Handelsloge og ikke videre, derfor blev samme Arbeidsmark uberørt, naar der ved Statenhuk blev anlagt en Missionsplads. Denne Egn var ogsaa af den Aarsag den fortrinligste, fordi upaatvivleligen Beboere fra Østsiden tillige vilde drage derhen. Nogle af samme have, som man fortalte mig, for faa Aar siden boet der om Vinteren, og yttret, at de gjerne vilde omvende sig, men kunde ikke, fordi de ingen Lærer havde. En af disse Østlands-Beboere, der var bleven tilbage, gav sig snart tilkiende for mig, og bevidnede det samme om sig og sine Landsmænd. Jeg talte meget med ham om det østlige Land, og paa mit Spørgsmaal, hvor længe man maatte seile, for at komme til deres Bopæl, svarede han, O, der maae seiles et heelt Aar, førend man kommer til Mennesker; men der boer saare mange.