Aalborg Stiftstidende, 1835-01-24
Frankrig. Stykkets Tonart blev strax alverligere end Forspillet gar Anledning til at formode. Moniteuren af 14de Januari indeholder følgende to Kundgjørelser. Kongen har kaldet sin Minister i Washington, Hr. Serrurier, tilbage. Udenrigsministeren har herom gjort den fornødne Meddelelse til de forenede Staters Gesandt i Paris, Hr. Livingstone, og tillige betydet ham, at de Passe, han ifølge heraf vil have nødig, ere udfærdigede til hans Afbenyttelse. Til Opfyldelse af de af Frankrig indgangne Forpligtelser, vil Lovforslaget, angaaende Tractaten med Amerika i Morgen blive de Deputeredes Kammer forelagt. Det vil imidlertid blive ledsaget af en Clausel, som er beregnet paa, i paakommende Tilfælde, at sikkre de franske Jnteresser mod den Fare, der mulig kunde true dem. I de saakaldte gamle Dage var en officiel Erklæring, lig foranstaaende, en Krigserklæring. Nu er det anderledes. Et og andet Krigsraab, som i Anledning heraf lod sig høre paa Paris's Børs, gjorde kun umærkelig Virkninpaa Fonds, da den Mening, at det slet ikke er beregne paa nogen Krig, var og blev den fremherskende. Regjeringen har kun havt til Hensigt, saa slutter man, ved sin energiske Erklæring at hevne Nationalæren, eller meget mer sin egen, forsaavidt Jacksons Budskab kan siges at have saaret den, men paa samme Tid, ved hurtigt at sætte Lovforslaget til Tractatens Opfyldelse igjennem, at stille den amerikanske Regjering tilfreds, og, naar da den oprindelige Grund til Misforstaaelserne er hævet, vil det forrige Forholmellem begge Regjeringer ogsaa være gjenoprettet. Men man maa ikke tabe af Sigte, at det beroer paa to Omstændigheder, om Regjeringens officielle Erklæring kan tilveiebring, et saadant Resultat. For det første er det dog vel ikke ganske afgjort, at de forenede Staters Præsident vil optage den formelle Krænkelse, der ligger i en Gesandts Afviisning, le nok, til ganske at oversee den, naar han blot naaer sit Hovedmaal at erholde de 25 Millioner, og, vilde man og saa antage, at han, paa Grund af, at Nordamerika vel og saa kan have Lyst til at undgaae et formeligt Brud, kann lade sig bevæge til, at see lidt igjennem Fingrene, især naar han ved nogle hemmelige Privat noter underrettes om at det ikke er saa ilde meent, saa bliver dog endnu en anden ikke uvæsentlig Betænkelighed tilbage. Er det nemlig vist, at Kammeret nu uden Videre vil bekvemme sig til lat erkjende den samme Tractat, som dets Forgænger har forkastet? Minder man sig de Debatter, som dengang fortes om denne Sag, saa vil man ikke nægte, at de indeholdt et og andet Mystisk, betræffende Fordringens Natur og billighed, og man vil da tillige, selv om man kun har en ringe Grad af Tillid til Kammerets Uafhængighed og Samvittighedsfuldhed, dog let komme til Formodning om, at Kammerets Anerkjendelse af denne Gjeld, og Redebonhed til at betynge Nationen med dens Betaling, idet mindste er høist problematisk. Følgerne vilde imidlertid være uberegnelige, som et Lovforslag fra Regjeringen i denne Sag, paany blev forkastet. Vanskeligt vilde Kammeret kunne hæve sig til den Energie, som udkrævedes for at gribe til det eneste Middel, der da blev tilbage, for paany at bringe Sagen i den rette Gænge. Dette Middel vilde nemlig bestaae i, at erklære, at den nærværende Administration, ved sin Adfærd i den omhandlede Sag, i Særdeleshed ved den Sikkerhed, med hvilken den, uden Kamrenes Minde, er gaaet frem, ved at afslutte Tractaten, havde gjort sig uværdig til Kamrenes fremdeles Tillid. En ny Administration maatte da staae frem og derved kunde allerede nye Underhandlinger om Sagen lede til en anden Afgjørelse paa en anden Basis. De frie Republikanere hiinsides Oceanet, maae let kunne indsee, at den franske Nation ikke kan være bundet til Forpligtelser, som Regjeringen har indgaaet vedat overskride sin Myndighed. Mindre ville de kunne begribe, hvorledes man kan lade et Ministerium forblive ved Noret, som i et saa vigtigt Anliggende har tilladt sig Handlinger, der ere stridende mod Forfatningen. Jmidlertid lader den bemærkning, at det er Kongens personlige Villie, der fornemmelig har givet Jmpulsen ved denne TractatsAfslutning, saavelsom ved alle andre Regierings=Handlinger, befrygte, at Kammeret, som første Gang forsømte Leiligheden til at føre Kongen, for hans egen Jnteresses Skyld, indenfor hans egentlige Virkekredses Grændser, ogsaa dennegang vil tage i Betænkning, at udtale nogen Misbilligelse, der træffer høiere Personer end Ministrene. At Debatterne om denne Gjenstand, naar Mænd, som Odilon=Barrot, Mauguin og Berryer, komme til at berøres de væsentligste Punkter i et constitutionelt Regjeringsystem, som ved denne Leilighed maa blive bragt paa Bane, ville, blive af høieste Jnteresse, kan neppe feile.