Adresseavis for Børn, 1779-07-21
En Engelsk Kiøbmand ved Navn Edmund reiste til Tunis, og tog et ungt Menneske omtrent 14 Aar gammel med sig. Denne unge Person, hvis Navn var Karl, havde han taget til sig som sit eget Barn. Det var en meget elskværdig Dreng, og besad en besynderlig Lyst til at vide alleting; hvor Kiøbmanden kom, saa gik Karl gierne omkring for at see sig om, og gjorde sine smaa Anmærkninger over hvad han saae, og naar det kom til Ting af Betydenhed, saa tegnede han det gjerne op. Undertiden aftegnede han heele Landskaber, og behagelige Udsigter, imedens hans Pleiefader besørgede sin Handel. Eengang da han gik i en meget behagelig Skov, som ikke laae langt fra Havet, kom han til en gammel ærværdig Mand, som laae nedsynket i en dyb Kummer, nær ved en Kilde. Hans Klæder viiste, at han var en af de Ulykkelige, som paa dette Sted blev dreven Handel med, og som vi kalder Slaver. Næst ved ham laae en visnet Blomsterkrands, hvilken den Gamle nu og da tog i Haanden, saae den mellemstunder med et bedrøvet Aasyn an, og lod undertiden Taare nedtrille paa den. Den unge Engelænder blev rørt af dette Syn og bevæget til at gaae hen til ham. Han hilsede ham meget venlig, satte sig fortrolig ned hos ham, og spurte ham om Aarsagen til hans Bedrøvelse. Den Gamle sukkede, saae med et væmodigt Øie paa den unge Fremmede og sagde: te Forlang ikke at jeg skal fortælle dig min Hi i storie; thi dersom du har et Hierte, som jeg, og kunde føle hvad jeg har følt, saa spurte du ikke med saa glad en Mine. Karl, blev endnu mere nysgierrig, trykte ham i Haanden, og had ham indstændig, at han dog Avis dog ikke vilde nægte ham den Fornøielse, at fortælle ham sin Historie. Nu vel, svarede den gamle Slave, saa viid da, medlidende Ungdom, at denne lille Høi ved hvilken vi nu sidder, bedecker den dødelige Deel af den troeste, den beste Kone af Verden, som jeg engang kaldte min. Hun ledsagede mig paa min Søerelse, siden hun ikke kunde leve uden mig En heftig Storm kastede vores Skib op paa de Afrikanske Kyster, hvor vi bleve overfalden og fangen af Søerøvere. Dog magede Himlen det saa at vi ikke bleve adskilte; thi min gode Kone og jeg, tilligemed et umyndig Drengebarn, som endnu laa ved sin Moders Bryst, bleve solgte alle til en Herre. Man sadte os til meget strengt Arbeide, og behandlede os meget ubarmhiertig men vi har vor Skjebne med Taalmodighed, efterdi vores Kierlighed forsødede alle vore Lidelser. To samfulde Aar gik saaledes bort, da det behagede Gud, (her styrtede en Strøm af Taare need over den Gamles Kinder, som han maatte høre op at tale Hvad skal jeg sige dig min Søn, begyndte han igien, see denne Høi fortæller dig alting J den ligger mit hele Livs Fornøielse og Lykke begraven. Vel var mig endnu tilovers, det dy reste Pandt paa vor Kierlighed; min lille Søn, som nu havde lagt det 3die Aar tilbage. Dette Barn gjorde, at min nedbøiede Siæl ikke ganske laae under. O hvor var han en trøstende Engel for mit blødende Hierte. Jeg tænker paa hvor uskyldig og rolig han laae i mine Armee, saa ofte jeg nedknælede ved denne hellige Høi, "for at skaffe mit Hierte luft ved Taare; hvor han med sin lille Haand klappede mig, og bad at jeg ikke vilde græde, og da saae i hans Ansigt hans dyrebare Moders Liniamenter, og da med den inderligste Kierlighed trykte ham til mit Bryst, for i hans uskyldige Person at omarme hans forklarede Moder. En Vellyst min Søn, saa væmodig den synes, der var mig dyrebarere, end om man havde tilbudet mig hele Verden. Engang da jeg efter Sædvane ved denne Tid, da man under Slaverne en frie Time, sad paa dette Sted og havde fordybet mig i min Bedrøvelse, beskjæftigede min lille Søn sig med at for Børn. plukke Blomster, til en Krands, som han vilde ziire sin Moders Grav med. Han kom med Krandsen og leverede mig, og sagde han vilde endnu plukke flere Blomster, sprang derpaa need i dette uskyldige Ærende til Stranden, & Et pludselig Skrig, hvori jeg kiendte hans Stemme vakte mig af min Kleinmodighed. Jeg lede til Stranden, og - Men ach, min Gud, hvilket Syn! Jeg saae min Engel i de umenneskelige Røveres Hænder, de førte ham allerede til deres Skib, som satte fulde Segl til, og " snart var mig af Øiesyn, Forgiæves anflyede jeg Himmel og Jord, Gud og Mennesker om Hielp; forgiæves udstrakte jeg mine zittrende Arme, og bad disse Umennesker i det mindste at tage mig med. Men i de vare allerede saa langt borte, at de ikke kunde høre mine Jammer og Skrig, og min Søn, min arme lille Søn Han ligger her til dit Brystraabte den unge Engelsmand, i det han med den heftigste Følelse kastede sig i den Gamles Arme. (Slutningen følger).