Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1769-09-01
Da nu Patriarchen blev nidkiær derover, og sagde til Engelen: at han ikke maatte være nogen Engel, men en Dievel, fordi han paa hans Vey handlede saa ubarmhiertigt og uretfærdigt; Svarede Engelen ham og sagde: Er ikke du den Mand, som bad Gu Dom, at han vilde aabenbare dig sine Domme, Jo, sagde Patriarchen, men saadant er ikke Guds Dom, men Dievelens, som er en Tyv og en Morder, og saa mordisk og tyvagtig har du og gaaet tilværks med disse Folk. Da straffede Engelen ham og sagde: Hør, min kjære Fader! du skal ikke laste Guds Domme. Hvad du har seet, det er skeet, det er altsammen, skeet efter Guds befaling, og af høyvigtige Aarsager; omendskiønt du ikke forstaaer det, saa veed dog Gu T. vel alle Ting, hvortil det er godt, og giør ingen Uret. Thi hør engang: Den første nemlig Eremitten, har ofte bedet Gud, at han dog vilde lade ham blive en Martyr, fordi Christus havde udgydet sit Blod for ham, saa vilde han igien gjerne ham til Ære, udgyde sit Blod. Derfor har GUD. skikket denne Løve til ham, siden der er ikkun liden Forskiæl imellem en Løde og en Tyran; og altsaa har han naaet, hvad han bad Gud om, og er død salig. Den anden Mand, som først var from, og lod Verden tilsidst forføre sig, bragte jeg til hans Synders Erkiendelse; og da var det ogsaa Tiid at han døde, paa det at han ikke skulde forlade Gud og faae Verden kiær, ifald han havde levet længer. Derfor styrtede jeg ham ud i Vandet, da han havde skriftet og afbedet sine Synder, hos Gud, da han salig opgav sin Aand. Den tredie var en from Mand, men fordi Gu Divelsignede ham og beskierede ham saa meget, at han kunde drikke af et Sølv-Bæger, blev hans Hierte hofmodigt, modigt, og han brugte ikkun Bægeret til Praleri og Hoffærdighed, derfor tog jeg det fra ham, paa det han ikke dermed skulde forsynde sig imod Gud. Men den fierde var en ugudelig Mand, som havde ingen Deel i Himmelen, og søgte ikkun sin Fornøyelse i Verden, derfor gad jeg ham Bægeret; det maatte han have, som hans Deel i denne Verden, og dermed fare til Helvede, efterdi han dog intet andet havde at vente. Den femte var i Begyndelsen af hans Næring en godgiørende og barmhiertig Mand, som gav Almisser og hialp alle Trængende til rette, fordi han ingen Børn havde. Men da Gud gav ham en Søn, blev han baade karrig og gierrig, paa det at han kunde skrabe mange Penge og Gods sammen til sin Søn. Derfor tog jeg Barnet fra ham, paa det at det skulde ikke blive ham en Aarsag til hans Fordømmelse; men Barnet er derfor ikke omkommmet, thi det er død saligt i sin Uskyldighed, førend Ondskaben, forrytte dets Forstand, og forledede det til allehaande Synder og Laster. Og altsaa erkiendte Patriarchen af Engelens Tale, hvorledes Guds Domme vel ofte synes meget urimelige efter den udvortes Anseelse, men ere dog allesammen i sig selv retfærdige. St. Augustinus giver herpaa en smuk Lignelse, naar han siger: Kommer du ind i et smukt Værelse, som er belagt med deylige Steene, saa maae du ikke see paa en Steen allene; thi da vildet ofte lade, som den laae slemt og paa et urent Sted; men naar du betragter det heele Gemak, saa skal du finde, at alting passer sig meget net og ordentligt; Saaledes maae du heller ikke tage et Stykke allene fat af Guds Regiering, og betragte samme med din egensindige Fornuft; men du maae tage den ganske Guds Regiering. tilsammen, da skal du see, at alting er ordentlig og godt, ja at det ikke kan være anderledes, men maae være saaledes, paa det at det kan passe sig til hinanden. Gaaer det ey saa til i en velsat Musik, at den i Førstningen klinger haardt, men naar man nøye og flittig hører til, saa kommer det dog tilsidst meget behageligt ud ved en velklingende Harmonie. Vent derfor, Menneske, ikkun paa Guds forunderlige Regierings Udfald: Harmonien vil visselig tilsidst klinge meget behageligt. Thi hvad Gud giør, det er vel gjort, det bliver hans retfærdige Villie. Tigerens Frierie. Tigeren besluttede at frie; Til den Ende mældte han sig først hos Frøken Kat; Men hun migede, gjorde en dyb Reberente med den høyre Bagfod, og sagde: Jeg takker for den Ære, det kunde let hende sig, at om jeg efter mit lystige Sindelav vilde spille Jer paa Næsen, J da slog Jer Klo i mig, efter eders bekiendte fromme Gemyt. Tigeren vendte sig derpaa til Abinden; men fik ogsaa der Afslag, under Paaskud, at hun var vant til at lee, og frøgtede for, at han efter sin vredagtige Ratur skulde give hende et Drag over Rakken. Ligeledes fik han Rey hos Hunden, Hoppen og Koen. Da greb han endelig til at frie til Tiger inden, og sit strax Ja med disse Ord: Hiertens gierne, hi ere af eet Sind, bliver. bliver J vred, jeg ogsaa, klorer J, jeg ogsaa; slaaer J jeg ogsaa; Det kan ey blive andet, end et got Giftermaal, thi to Lige spiller best. Biørnen og Ulven. Biørnen laae i sin Hie med Lallen i Munden, slumrede og pattede paa den. En Ulv kom til og gjorde saadan Bulder, at Biørnen endelig vaagnede, da sagde Ulven: Lade Dyr, du ligger og sover Tiden bort, giør intet tilgavns, ja søger ey engang din Føde; Dit Liv fortiener ey at kaldes Liv. Taabelige Dyr, svarede Biørnen, seer du ey, at jeg trives og bliver feed, ved intet at giøre, da du derimod sulter, vantrives og udmagres ved idelig at være i Bevægelse; Lær heraf, at jeg giør meget ved intet at giøre, og du giør intet ved at giøre meget.