Almuevennen, 1843-12-13
Ved en Fest som endeel Bønder i Fyen havde foranstaltet den 23 Septbr. til Ære for Cancelliraad Haastrup og Kammerraad Drewsen, svarede den sidste, efter at hans Skaal var udbragt, saaledes: "Personlig næsten ubekjendt for denne Kreds, maa denne mig vederfarne Ære føles desto dybere, og det er en naturlig Følge deraf, at jeg, idet jeg frembærer min Tak, knytter dertil et Ønske for Bondestandens Held; det Ønske, at Velstand og Frihed maa boe under hver Bondemands Tag. Hvad den første Deel af mit Ønske angaaer, da seer jeg det, allerede tildeels indtraadt, at ile sin Opfyldelse imøde, thi hvorhen jeg vender Øiet finder jeg en Mergelgrav paa hver Lod, Brug denne Naturens Gave, men misbrug den ei, og Velstand og med den, et stedse fremadskridende Agerbrug, vil snart gjøre Eders skjønne Øe til Danmarks Have. Fjernere er vistnok Opfyldelsen af mit Ønskes anden Deel, thi den Frihed jeg tænker mig, er kun forhaanden, naar hver Bonde sidder som Herre paa sin egen Lod og arbeider med den Bevidsthed, at Frugten af hans Slid og Møie kommer uafkortet hans Børn tilgode; er kun forbaanden, naar han i enhver Henseende nyder lige Rettigheder med Statens øvrige Borgere, naar lige Byrder give lige Rettigheder! Er dette maaskee allerede Tilfældet, Jeg vil blot nævne, at endnu maa Bondes Søn ene værne og Staten. Dette der, naar Alle tager Deel deri, er en Ære, bliver en tung Byrde, naar Værnepligten kun hviler paa een Stand. Og hvorfor hviler den endnu ene paa Eders Sønner, Vi vide Alle, at vor Konge forrige Aar befalede, at et Lovudkast i den Henseende skulde forelægges Stænderforsamlingen; at Hs. Majestæt allernaadigst erkjender Retfærdigheden af en Forandring i saa Henseende. Men Lovforslaget, som man paastod var ankommet til Roeskilde, lod sig ikke see. Men hvorfor da? Nu kommer jeg egentlig til det jeg vilde sige, og som jeg skjøndt jeg dermed ikke kan sige Eder noget smigrende, dog ei vil tilbageholde. Naar Bondestanden ei nyder lige Rettigheder med de andre Stænder, saa er dette fordi den ei staaer paa et nogenlunde ligt Dannelsestrin med de andre Stænder, og derfor ei i vore Dage, hvor ikke Sværdet, men Pennen og Talen afgjør Sagerne, kan forsvare sin Ret. Ogsaa er Bondestandens Ukjendskab til det almene Liv, der ei sjelden lader Bonden falde i Hænderne paa den, der ei mener ham ret vel, men som ved at tale i rette Tone ofte fører ham paa Afvei, Skyld deri. Men hvorledes skal Bondestanden komme til sin naturlige Ret, naar den ei har klart Begreb om hvad der fattes den, om Maaden hvorpaa det kan erholdes, og naar den ei engang kan kjende Ven fra Fjende Brug derfor endeel af den Velstand, som Flid og gode Aar lade tilstrømme Eder, til at lade Eders Sønner lære meere end J selv have lært. Da ville J i Eders egen Stand finde Mænd, der kunne og ville hævde Eders Rettigheder, og da vil Velstand og Frihed boe under hver Bondemands Tag, Hvad denne Bondens varme Ven og Talsmand, her udtalte, er just vore Dages Løsen. Større Dannelse blandt alle Classer, det er Omqvædet paa Tidens Vise, som Alle maa istemme med; det er det uundværlige og sikkre Middel til at berede Fædrelandet en bedre Fremtid. Men ingen Classe af Samfundet trænger forholdsviis mere til Dannelse end Bondestanden. Den offentlige Stemme har forlængst udtalt det baade ved Tale og Skrift, men Bonden maa ogsaa selv erkjende det, saa mange dannede Mænd han end tan glæde sig ved at tælle i sin Stand; han maa selv virksomt arbeide paa at afhielpe Manglen, ved sin Stemme i Communen, ved sin Jndflydelse privat, ved sin Virksomhed for Andre, ved sine Bestræbelser for sig selv. Alt opfordrer ham dertil; ikke blot Samfundets Vel, men ogsaa hans eget Velfærd, ikke blot det vi kalde Velfærd i høiere, aandelig Forstand, men ogsaa hans lavere Jnteresser, just under de særegne Forhold og Omstændigheder hvorunder han befinder sig. Man har ofte sagt, at Bondestanden ikke hidtil har havt den Anseelse, som det var til Samfundets Fordeel den erholdt, som dens Stilling fordrede. Bonden har selv sagt det og endnu oftere følt det, og dette er en Følelse som ei alene er naturlig, men ogsaa ædel, naar den holder sig indenfor en vis Grændse og ei geraader paa Afveie. Men hvorfor er det da Bonden er mindre anseet end de Classer som fortrinsviis ere hædrede, Er det fordi Embedsmændene ere rigere paa Penge og Eiendom, og altsaa i udvortes Henseende hævede over ham, Nei, det er ikke Tilfældet. Eller er det fordi Bonden ingen Plads har faaet i Rangforordningen, ja der nævne vi noget, som tilforn har havt Betydning, men nu har Nangen tabt meget af sin Credit og vil bestandig tabe mere; den er et Spøgelse, som Fortids Overtro har avlet, og bliver som andre Spøgelser til Jntet, naar man ophører at troe derpaa. Nei, men der er en anden vigtigere Aarsag som forringer Bondens Anseelse, en Aarsag, som bestandig vil have samme Virkning, saalænge den ikke hæves. Det er den, at han er mindre dannet. Dannelse, det er vore Dages Adel og Rang; den gjør alle Stænder lige, vor Tids Aand, har man med Rette sagt, kjender kun to Rangelasser: Dannede og Udannede. Derfor, Du danske Bonde, ønsker Du Anseelse, da stræb efter Dannelse og læg den til de øvrige Egenskaber, som fortjene Agtelse. Og vil Du, Din Søn skal arve det samme Gode, da opdrag ham til en dannet Mand. En simpel Stilling fordunkler ei hans Værd, men fremhæver den maaskee, som den simple Jndfatning forhøier Diamantens Glands. Lad ham gaae bag sin Plov eller svinge sin Lee, er han i Sandhed en dannet Mand, da vil Folk nok kjende ham, og baade Skriver og Herredsfoged, Præst og Amtmand vil løfte deres Hat og hilse ham med Agtelse, naar de gaae ham forbi. Vi kjende jo vel alle den gamle Franklin, han gik i sit Værksted med Skjødskindet for, mens Fyrster nævnte hans Navn med Høiagtelse, og Lærde og Mægtige i fjerne Verdensdele ønskede Æren af hans Bekjendtskab; og hans Skjødskind gjorde ham ikke ringere. Men, ligesom Alle maa ønske Anseelse i deres Stilling, saaledes vil og Enhver, hvis Følelse er sund og naturlig, attraae, saavidt han kan, at have Jndflydelse, for at virke til Gavn for det Almindelige, hvormed jo hans eget Vel staaer i saa nøie Forbindelse. Dette Ønske nærer, som naturligt er, ogsaa Bonden; hos Mange er det stærkt og levende, og, vi maae tilstaae, det, den danske Bondestand maatte være dybt sjunken, hvis den var ganske uddød hos den. Men en saadan Jndflydelse har den tilforn ikke kunnet gjøre gjeldende, hvilket man med Rette har beklaget, ogsaa for det Almindeliges Skyld; thi jo meere Liv og Kraft der yttrer sig i Samfundets enkelte Deele, jo meere Alles Stemmer gjor sig gjeldende, og Alles Jnteresser veies, desto sundere og livligere bliver ogsaa Statslegemet, desto kraftigere vil det trives; et sygt eller vissent Lem bringer mere eller mindre det Hele i Forstyrrelse. Det har netop været Danmark store Ulykke i lang Tid, at Folket ei bar havt noget at sige. For 1660 var det ene Adelen, som betød noget, den havde suget alle Statens Kræfter til sig, den havde taget hele Magten og intet levnet Konge og Folk. Men da Adelsmændene kunde gjøre hvad de vilde, bleve de omsider fordærvede; bleve de egenmægtige og sløve for det almene Vel: de tænkte kun paa hvad der gavnede dem selv og deres Stand, hvordan det gik med Fædrelandet, bekymrede den lidet. Følgerne heraf viste sig, som bekjendt, i den dybe Afmagt, og Elendighed, hvori Danmark befandt sig, og som tilsidst bragte det lige til Bredden af dets Undergang. Ved Souverainitetens Jndførelse traadte de andre Stænder et Øieblik frem paa Skuepladsen, men det var ogsaa kun et flygtigt Øieblik for at overgive Alt i andre Hænder. Siden har Folket slumret i dyb Dvale. J vore Dage derimod er der omsider skeet en stor og vigtig Forandring i Bondens Stilling; nu er ved vor hedengangne, vor dyrebare Konges Foranstaltning hans Stand hævet af dens dybe Afmagt; han er ved Communal- og Stænderforfatningen aabnet Adgang til at virke med i offentlige Anliggender og er stillet paa den Plads i Statssamfundet, hvortil Tingenes Natur og Forhold kalde ham. Men nu maa han ogsaa bruge denne Gave og vise sig den værdig; nu maa han selv benytte Leligheden, ellers er den forgiæves, og hvo kan vide, om ikke ellers Omstændighederne førte det med sig, at den for stedse lukkede sig. Gid da Bonden vil anvende alle de Kræfter, han har at byde over, til at virke i Communerne med Ord og Gierning; gid han tale og handle i Stænderforsamlingerne, ikke for at føre en egennyttig Strid med sine Brødre om egen Jnteresse– sligt var jo foragteligt – men for med mandig Selvstændighed i ædel Væddekamp at virke med dem til vort elskede Fædrelands Flor og Forherligelse! Men naar vi sige dette, vide vi, at der er saare mange Bønder, som ville svare: Vi kunne ikke, og derfor savne vi ogsaa baade Lyst og Mod; og spørge vi dem saa, hvorfor de ikke kunne, ville vi høre dem sige, at de ikke have Forstand paa Sligt, at de ikke forstaae at gjøre deres Mening gjældende, om de ellers have nogen Mening, kort sagt, med andre Ord, at de ikke have den Dannelse, som er fornøden. See, her have vi just det, hvorpaa vi vilde gjøre opmærksom, og som vi ønskede at udtale ret stærkt og indtrængende: Bønderne behøve Dannelse, om de ville betyde noget; uden den vil det blive deres Lod som før at tie og bukke og tjene; uden den ville de bestandigt blive den Classe underlagt, som har den aandelige Overvægt. See vi hen til Communerne efter den ny Anordning, skulde man dog troe, at Bonden i det mindste der kunde udrette noget dygtigt, thi der kjender han jo nøie Forholdene. Men ogsaa der vil hans Virksomhed, om ikke være ganske frugtesløs, saa dog lammes og svækkes, hvis han ikke er dannet, i det mindste til en vis Grad. Skal han formaae noget, maa han forstaae at bruge sin Pen og sin Tunge, maa han, i det Ringeste, kunne udtrykke sin Mening tydeligt og bestemt. Kan han ikke det, lad saa hans Mening være den fortrinligste, han vil dog tidt staae stum og flau og magtesløs, medens Embedmanden og Godseieren, som veed hvad de stulle sige og bedre forstaae at føre deres Ord, faaer Alle til at troe de tale fornuftigst, og sætte deres Mening igjennem. Ligesaa nødvendig, ja endnu mere nødvendig er Dannelse i Stænderforsamlingen for den, som vil udrette noget Betydeligt, og her har alt Erfaringen aabenbart for Alle afgivet Kjendelse. Jngen kan tvivle om, at de Bønder og Borgere der mødte som Deputerede, vare i det Hele fortrinlige Mænd; Jngen vil nægte, at ogsaa det er Fortjeneste at give sin Stemme forstandigt og redeligt; men hvormange af dem have vel havt Jndflydelse paa Forhandlingerne i Sammenligning med Embedsmændenes Endnu nærmere end de Jnteresser, vi hidtil have nævnet, ligger for Bonden hans Næringsdrift og hvad dermed staaer i Forbindelse. Hvad denne angaaer staaer han unægtelig i flere Henseender tilbage for flere andre Folk, vort Land kan frembringe meget, som enten slet icke benyttes, eller dog anvendes mindre hensigtsmæssigt; vore Producter kunne forøges og forbedres, og vor Afsætning udvides. J denne Henseende er der for Danmarks Bonde særdeles meget at gjøre. Men skal han være istand til at udrette noget, da er det ikke nok at han er driftig og arbeidsom, at han besidder Udholdenhed og Jndsigt i sit Fag, han behøver ogsaa større Dannelse, og icke den alene som hører til Faget, men almindelig, een menneskelig Dannelse. Den udannede Mands Blit er jo Almindelighed omtaaget og snevert, hans Forestillinger pleie at indskrænke sig til smaa og eensformige Kredse; hans Sands for det Fuldkomne er ikke udviklet, han er ikke øvet i at tænke selvstændigt og frit, han vil derfor i Almindelighed gaae i de Spor, han har optaget af sine Forgængere, og som han eengang er vant til; af ham tør man sjelden vente Drift og Evne til at bringe det videre i sit Fag og bane nye Veie til Omsætning. Jo meere dannet derimod Manden er, desto mere opvatt og levende er sædvanligviis hans Aand, desto større hans Smag og Tænksomhed, desto bedre kjender han Menneskene, desto friere og sikkrere er hans Blik ud over Livet og dets Forholde, og Alt dette kan naturligviis ikke andet end være af stor Jndflydelse paa hans Dygtighed i det enkelte Fag, hvormed han har at gjøre. Men Dannelse har ogsaa et Værd i sig selv, som udgjør dens Anbefaling, den har en Jndvirkning paa Mennesket selv, som maa tilstynde ham til at tilegne sig den, om den endog ikke bragte ham nogensomhelst anden Fordeel i Livet. Alt hvad der tilhører os ønske vi sat see forbedret, vore Jorder, vore Huse, vore Fabriker, vore Redskaber, Alt ønske og stræbe vi at bringe i en bedre Tilstand; det er vor Lyst og Glæde, derfor arbeide vi tidlig og seent, tidt med saa meget Hovedbrud og saa megen Anstrengelse. Men, vi have en Eiendom som er af langt større Værdi end dette, for hvis Skyld vi gjerne, om saa skulde være, gav Slip paa alt Andet, vi have erhvervet og besidde – denne Eiendom er os selv og dem vi kalde vore og denne Eiendom skulde vi lade fordærves og forfaldes den skulde vi ikke med endnu større Anstrengelse arbeide paa at forædle og forbedre, Vel! – men vil Du, min kjære Bonde! opnaae dette Gode for dig selv og dine, da sørg for at skaffe dig og og dem en større Dannelse. Den forædler og forbedrer Menneskets Væsen; den giver din Aand Klarhed og Lys, idet den aabner dig Udsigt over Verden og Livet og gjør dig bekjendt med vise Menneskers Tanker; den giør, at du kan tilegne dig hvad der har bevæget sig i de bedste og ædleste Hjerter; den oplukter din Sands for Guds Skabnings Skjønhed og Under, den renser og letter dit Sinds Begjæringer; den skaffer dig renere Glæder og forøgede Nydelser, den formilder dig Verdens Sorger og Møie; den gjør dig uafhængig af Livets Smaaligheder og andre Menneskers Villie, den gjør dig fri, sel stændig og fast. Først den, der har erhvervet sig disse Goder og kan overskue sin forrige Tilstand, vil tilfulde erkjende deres Værd; men Enhver, hvo det end er, som blot fæster sit Blik paa den oplyste, frie og ædle Mand, og paa den anden Side betragter det Mørke, den Raahed, den Dyriskhed og Træghed, den Svaghed og Trældomsaand, som oftest findes hos den gandske Vankundige, Enhver, sige vi, som blot flygtigt sammenligner disse Tvende, vil strax kunne skjønne hvilke Frugter Dannelsen bringer, og vide, hvad han maa ønske for sig og sine Børn. Den høiere Bondeskole i Sundbylille.