Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-07-18
Dyrehaugen, Hvilken viid Mark for Menneskegrandskeren hvilket Malerie af menneskelige Taabeligheder 9, Hogarth, hvorfor levede du ikke blandt af Hvorfor malede, din i Attsk Saltvand dovede Pensel, ikke denne Tumleplads for Nordboens unaturlige Glæder midt i Naturen Skjød, Her havde din satiriske Aand kunnet viist sig i sin hele Kraft og din revsende Svøbe, smelde med Eftertryk Den Musk, som her fra alle Kanter medte mit Øre, var mig ikke behageligere end den, der opføres, naar man - for at bruge Wessels Udtryk vifter Jld med smidig Green paa nys afklædte Ryggebeen Med et Slags tungsindig Følelse saae jeg, at de, som gjorde sig Umage for at opmuntre Andre, vare selv beklagelsesværdige Skabninger, der trængte til Domuntring. Der fødde te Sangere, som havde sjunget saalænge, at de med convulsivisk Anstrængelse maatte fremtvinge Toner, som ellers ere Glædens frivillige Udtryk, hist stode to gamle graahærdede Mænd, klædte som Bajasser, og gjorde sig til Nar for en sandsesløs Hob her stod een af Vellystens ulykkelige Offere, med blussende Kinder, og lokkede andre i den Snare, hun selv var bleven hildet; hist ravede en Flok derusede Haandværksfolk, som i eet af Teltene havde bortødsler en heel Uges suurt fortjente Løn. Hvor jeg ikkun henvendte mit Øie, saae jeg Menneskets Værdighed paa det dybeste fornedret, og Fortvivlelse og Elendighed snige sig som fule Gjenfærd midt i Sværmen af støiende Bacchanter og Barchantinder. Men Tobias Frandsen betragtede alle disse Optrin med ganske andre Øine end jeg. Han fik hvert andet Skridt sine Lunger electriserede. Han meente med Magister Panglos, at denne Per den er den bedste, og at Dyrehaugen, som en Deel af Verden, ogsaa maatte være den bedste. Vi kom til to syngende Spillemænd, som just vare i Begreb med at synge en Tydsk Vise fra Syvaarskrigen, hvori det hedte: "et marschieren die Preussen in Tag hinen." Dette morede Hr. Frandsen ganske usigeligen, og han meente, at det kunde ligesaa godt passe til Syvdagskrigen som Syvaarskrigen. Exporten, var strax tilrede med en lærd Anmærkning. Han forsikkrede, at dette erindrede ham om et Sted hos en vis Auther, som paastaaer, at de Gam tes Spillemænd, saasom Homer, Ossian &c., havde ligeledes Tilladelse til at indflette i deres Sange de drøieste Sandheder. Toblas Frandsen opponerede herimod, og der opstod nu en heel lærd Strid, som kunde have givet Stof til en Doctordisputats, og, som en naturlig Følge heraf, brillant Doctorsmaus. Lykkeligviis blev den afbrudt ved to Bayerske Trompetere, der havde placeret sig lige i Ryggen af os, som to Pedeller, med to Trompeter, der i det mindste vare tre Alen lange. Jmidlertid gik det med denne Strid som med de fleste lærde Disputer. Man strider om Kjærnens Beskaffenhed, førend man endnu veed, hvorledes Skallen seer ud. Det Hele grundede sig paa en Feiltagelse. Spillemændene havde nemlig sagt Tag, istedet for Prag, og dette eneste Ord maatte naturligviis forandre hele Meningen. Toblas Frandsen hørte alle Bajassernes Skryderier med inderligste Velbehag, og meente, at Bajasserie er noget ganske sædvanligt i det daglige Liv, skjønt det antager der andre Former og Skikkelser. Gives der et Fag, Børn i sagde han, hvori J ikke finde Bajasser, Ste eder kun lidt omkring i den store Verden, og J. ville, saa sandt jeg hedder Toblas, finde dem overalt, lige fra dem, der slynge Vældens Lynstraaler over Millioners Jsse, indtil de ubetydeligste blandt alle Ubetydeligheder - maadelige Poter. Hvad gjør Mennesket ikke for at vække offentlig Opmærksomhed, Kommer det ikke ud paa et, enten man fra en Trone eller et Fjellegallerie, som Macedoniens Alexander eller som en Bajas i Jægersborg Dyrehauge kjøber sig Pøbelens bifald ved at træde Fornuft og Menneskeværd med Fødderne, Mon den Skribent, der ved at krybe op paa Skuldrene af Nogle og sætte Foden paa Nakken af Andre, med et Salto mortale vil springe ind i Udødelighedens Tempel, ikke lige saa godt er en Bajes som den, vi see her, Mon de Bladskriver der 365 Gange om Aaret skriger sig hæs i Aviserne, at alle de, som endnu ikke holde deres Blade skulde skynde sig at komme, da det ellers kunde blive for sildig, ere et Haar bedre, end den Bajas, som her skraaler: nimmen Si Billet – nur hevei – jett ist die Zeit das ist das lettemal – die Zeit ist kur Ved modnere Eftertanke har jeg fun det, at Hr. Frandsen kjender Mennesket. De er en bedrøvelig, men nomstødelig Sandhed, at den, der i egentlig Forstand vil gjøre Lykke i Verden, maa i større og mindre Grad, under grovere og finere Skikkelse, søge Fortuna paa denne Gjenvei. Verden vil nu engang have Løier for sine Penge, og den skjøtter ikke om Visdommen selv, naar denne ei kan beqvemme sig til at klæde sig efter dens Smag. J det mindste maa den have nogle Bielder paa. Den, som troer, at Mængden elsker det Gode blot fordi det er godt, det Sande blot fordi det er sandt, han kjender ikke Menneskene.