Ribe Stifts Adresseaviser, 1842-12-30
Fædrelandet, meddeler en interessant Skrivelse fra Orla Lehmann, dateret "Paris d. 12. Decbr. 1842", af hvilken vi hidsætte følgende Brudstykker: "Det var ikke vanskeligt at forudsee, at Schleswigholsteinerne, skjøndt de havde besluttet og formeligen aftalt at være moderate, snart med sædvanlig Lidenskabelighed vilde glemme denne usædvanlige Klog skab, og at, naar Uforstand og Ubillighed havde naaet en vis Høide, Lorenzen vilde reise sig i sin Characteers mig velbekjendte Styrke, det vidste jeg ligesaa vist, som at i saa Fald Præsidenten, Falck, efterat have vaklet mellem naturlig Retfærdighedsfølelse og tilvante Fordomme, vilde, som alle svage Folk, ende med at give efter for det stærkeste Parti At Regeringens Organ ligeover for en Folkeforsamling vilde have den Dristighed at erklære, at den ikke forstaaer det Sprog, der tales i Provindsen af Halv delen, i hele Staten af to Trediedele af Folket, som efter bestaaende Anordninger enhver Embedsmand skal kjende, og som i selve Slesvig er det officielle Kirke-, Skole= og Retsprog i en stor Deel af Landet, er saa stærkt et Stykke, at man ikke i noget civiliseret Land skal kunne opvise dets Mage, men efter Alt, hvad vi hos os have oplevet, har selv ikke dette kunnet være mig uventet. – - Jeg seer med Glæde, at Sagens sande Betydning er, om end ikke bleven fattet, dog i det mindste følt i sin hele Vægt. Jeg seer, at man føler, at Spørgsmaalet er, om Danmark, efterat have mistet alt det Andet, og tilsidst endnu Norge og Holsteen, ogsaa skal miste Slesvig, om vor Nationalitet og vort Sprog ustraffet skal kunne miskjendes og misagtes og mishandles i vort eget Land. Dette Spørgsmaal maatte komme frem i hele sin Bestemthed tidligere eller sildigere. Efterat Frederik den Sjette havde ladet Wienercongressen og Kieler=Freden hengaae, uden at faae Sagen ordnet; efterat han endte en Række uvirksomme Bestræbelser for det danske Sprog med at indstifte et fælles Regeringscollegium og en fælles Overappellationsret for Slesvig og Holsteen; efterat Christianden Ottende havde forenet den høieste civile og militaire Myndighed i begge Hertugdømmer i Hans Durchl. Prindsen af Augustenborgs Hænder, var det klart, at Spørgsmaalet snart maatte blive stillet paa Spidsen. Det glæder mig, at dette er skeet, og det glæder mig, at det er Schleswigholsteinerne, som have gjort det. Lad os drage den hele Fordeel af denne for os saa vigtige Omstændighed, – lad endelig al Uretten blive paa vore Vederparters Side. Dette er altid en stor Fordeel, og er det dobbelt i smaa Forhold og smaa Tider. J have tidt spøgt med mig, fordi Ørsted i Stænderne paaberaabte sig mine Ord om vore Forhold til Hertugdømmerne; - mere end nogensinde glæder jeg mig nu over, at jeg udtalte mig med saa megen Reservation, at selv Ørsted kunde citere mig. Et saadant Maadehold ligeover for de Andres hensynsløse, ukloge Fanatisme giver vort Forsvars Energidobbelt Kraft. Lad os bevare denne stærke Stilling, lad os fremfor alt erindre, at dette er et rent nationalt Spørgsmaal, som lige meget vedrører enhver ærlig dansk Mand, hos hvem ikke al vor Svaghed og Ulykke har udslettet al Nationalfølelse, al Tro og Tillid paa Danmarks Fremtid. Det skulde derfor have glædet mig, om jeg ved Siden af Clausens Navn havde fundet Grundtvigsk. To saa indgroede Modstandere i Alt, hvad der vedrører deres religiøse og politiske Tro, to saa crasse Modsætninger i Characteer, Aandsretning og Livsudvikling, forenede i den samme nationale Stræden, vilde have været et smukt Symbol paa, at alle de mindre Forskjelligheder, der ellers bringe Menneskene til at adskille sig i Strid og Fiendskab, forsvinde for ethvert Spørgsmaal, der vedrører vor National tilværelses og vor National æres dybeste Grundbetingelser. Dersom de Danske ikke havde følt sig dybt bevægede ved denne Sag, vilde de have været et æreløst Folk, og deres folkelige Tilværelse uberettiget. Lad os endelig med Tillid slutte os til vor Konge. Det har til alle Tider og paa alle Steder været erkjendt, at al indre Tvist bør forstumme ligeover for en udvortes Fiende. Husker dog, at Spørgsmaalet er, om dansk Nationalitet og dansk Sprog skal være berettiget i et i det mindste for en Deel dansk Landskab, om en Deel af den danske Stat midt under Freden skal løsrives fra samme og indlemmes i et andet, et fremmed Rige. Kongens Forhold i denne Sag vil for Nutiden og Efterverdenen afgjøre hans Forhold til det danske Folk, – lad os derfor gjøre det let for ham at slutte sig til sit tro Folk, ved hver fra sin Side uforbeholdent og tillidsfuldt at slutte os til ham. - Endeligen vil jeg bede Eder - og dette er mit Brevs nærmeste og practiske Øiemed – at sætte mit Navn paa den Subscription, som er aabnet til en Hædersgave for Lorenzen Forsaavidt jeg har havt en ikke ganske ubetydelig Andeel i det slesvigske Spørgsmaals Forhandling hos os - næst det store scandinaviske Spørgsmaal det vigtigste af alle - har min Bestrædelse stedse været rettet paa, at understøtte Danskhedens Virken i Slesvig, men ikke at ile forud for samme. Denne Stilling - i anden Linie, som en Reserve og Rygstød for de danske Slesvigere - er efter min Mening den eneste, som vi hidtil burde indtage, og ligesom vi derfor have gjort Ret i at vente, indtil i selve Slesvig Schleswigholsteinernes stedse sti ette uder Stegende Anmasselse vakte den danske Modstand til virksomt Liv, saaledes er det for Sagens videre Fremme af største Vigtighed, at det er der Signalet er givet. Vel er denne Modstand hidtil kun svag, og anderledes kunde Begyndelsen naturligviis ikke være; men den vil voxe, og vil alt i høi Grad gjøre det i næste Forsamling, hvis, som jeg haaber, Regeringen opløser den nærværende Forsamling, og vælger en anden Commissarius og andre, ganske andre Kongelige Deputerede. Men jo svagere Begyndelsen var, desto større personlig Styrke – jeg tager ikke i Betænkning at sige, desto større Heltemod hører der til, ene at bære den, og det er med den Overbeviisning, at Lorenzen, den danske Folkeligheds djærve Grændsevogter, har gjort mere for os, end nogen anden nulevende Dansk, at jeg fordrer den Ære at turde slutte mig til dem, der ved et udvortes Tegn ville bevidne ham vor levende Paaskjønnelse.