Københavns Adresseavis, 1762-08-20
En Dreng, som hører paa sin Moders Brumle=Stemme: En anden Gang dit Skarn, skal vakkert blive hiemme. Du som en Tosse staaer. Hvi gaaer du ikke henOg kysser Haanden smukt og giver Jomfruen. Lad see hvor artig du hos Jomfruen kand være. Hvad skal den stakkels Dreng af saadant andet lære, End det bør være saa. Han tager til i Aar, Og samme Lectie han tidt at høre faaer. Han lærer sig da til at vise Høfligheder, Som kun til Daarlighed en Vey for ham bereder; Thi naar han bliver stor bestrides hans Forstand Af den Optugtelse, der satte ham i Brand. Han Kryderier da paa Høfligheden setter Og efter Daarskabs Raad sig heel fornøyet retter. Han er optugtet i saa blødt og kielent Sind, At mindste Skiønhed ham formaaer at tage ind Han allevegne sig og sine Vahre byder, Som alt er Frugten af Optugtelsen han nyder; Det ofte gaaer saa vidt, han bliver latterlig, Særdeles naar han vil ved Pennen blotte sig. Man vel ey nægte kand, der findes mangen Pige, Som fra den dydigste Anviisning tør afvige, Og at en Mands=Person, der er optugtet slet Kand følge Dydens Vey og leve gandske ret. Men at jo Alderen, som oftest, viser Frugter, Af den Maneer, hvorpaa man Børnene optugter, Det vil jeg holde for, er saa unægteligt, At det behøves ey, jeg skal bevise sligt: Som hver af Frierne befandt sig nu bedragen J den Anledning, de først havde gjort til Sagen; Saa tænkte de paa Raad at sette sig i Gunst, Hos Lille Anne Moer, men alting var omsonst, En heel Hob Penge gik for Frierne til Spilde, Thi der hver Uge blev anrettet Dandse=Gilde, Og Lille Anne Moer hun maatte være med; Thi hun var rette Liv i deres Lystighed. Hun ogsaa fik Forlov naar man det lod forlange; Thi man for hendes Dyd var ey en Smule bange. Forældrene de saae, at hun var Pige for At kunde hytte sig, og holde Dydens Spor. J slige Samlinger hver Frier ey forsømte At foretage alt, som hans Jndbildning dømte, At være tienligst til sin Sags Befordrelse, Man hende først og sidst og best opvartede. Men hvordan alting gik, saa maatte de erfare, At hvers Bestræbelser og Raad forgieves vare. Al hendes Artighed var kun en Olie, Som deres Elskovs Jld og Brand formerede. Hun vidste dennem saa med Ord at forekomme, At Hiertet færdigt var at gaae i tu paa somme, Fordi de kunde ey faae sagt sin Mening frem, Og saa gik Tiden bort og Anne reyste hiem. Det kunde vel engang imellemstunder hænde, At een af Frierne sin Mening gav tilkiende, Men han fik hendes Svar paa saadan sød Maneer, At han ey vovede og sligt at tale meer. Den Frihed Moden gav, hun dennem ey formeente, Men deres Munde frit med sine Hænder tiente. Og de forsømte ey at bruge sligt Forlov Lidt oftere end det i Selskab var behov. Der fandtes een engang i saadant Dandse=Gilde, Som lidt for næsviis blev, med Anne spøge vilde, Og røre det, man har kun Frihed at besee, Som hun med Høflighed blufærdig negtede. Derover blev han stødt og vilde hende drille, Og sagde: Jomfru, hvad skal denne Kram bestille, Hun skulde skiule det, som gir Forargelse, Og er en Anstøds Steen for Mands=Personerne. Det er unegteligt, at Pigers blotte Bryster, Hos Mands=Personerne opvekke onde Lyster. Hun svarede: Min Ven! Det passer sig paa jer, Som der fortælles og en Rev og Rønnebær.