Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-06-17
Sal. Over-Maaler Petsches Enke agter at bortsælge hendes Eiendoms Grund uden for Told-Boden, næst ved Hr. Hans Blyts, og kand hos ham blive anvist Leiligheden, som er god Brandfri Kielder, 2de Brønde, Grund til en Søe-Bod. berørte Eiendom kand blive staaende endeel Penger paa første Prioritet. Kiøbet faaes at vide hos velbemeldte Sr. Blyt. Fortsættelse af den i No. 19, afbrudte Oversættelse. Mangle os Exempler paa, hvor besværligen Underviisning og Tid af Siælens Grund, udslette det, som Vildfarelser, som Sædvane, som Overtroe med deres Jern-Griffel derpaa have indgraven, Videnskaberne, Kunsterne selv, hvormeget der end er oprydet i deres Herredomme, hvor meget de end ere rensede fra ant fornødne og overflødige Prydelser, indeholde dog meget, som man uden Skade kand forbigaae, og hvorved man uden Nytte længe opholder sig. Voltaire har Ret, enhver Videnskab har endnu dens mørke og uforstaaelige Sprog, ved hvilket at lære man ei har mere Nytte, end at man vænner sin Jhukommelse til den Kunst, paa den sunde Fornufts Bekostning, at beholde Ting, ved hvilke den intet kand tænke. Jgiennem hvilken Skov af intet betydende Subtiliteter og Spidssindigheder, føres man ikke til førend man kommer til Sandheden selv, Hvilken Mængde af Ord, som intet betyde, maa man ikke til lære uden ad, for at blive antagen bag Forhænget af en Viisdom, som man uden disse Omkostninger, og uden denne Møie skulde have kundet begribe, Egensindighed, Misgunst, Stolthed og Egennytte have end og hidtil omgiven mange Videnskaber ligesom med et Giærde af Vanskeligheder og Hemmeligheder, som skal hindre os Tilgangen til den, i det ringeste giøre os den meget vanskelig. Neppe have vi vovet at fegte os igiennem disse Hindringer, førend vi seer at vi have forrettet et ufornødent Arbeide, at Arbeide, som ei er nødvendigt af nogen anden Aarsag end fordi Menneskene finde for godt selv at vælte hinanden Stene paa den Vei, som de gaae til Sandheden, end og naar den i sig selv er jevn og lige. J Tempelet til Dodena, en Stad i Epirus, hørtes en bestandig Klingen og Ringen, for hos Pøbelen at opvække en blind Ærbødighed fra Jupiters Orakels udsigende, og forat dølge de Bedragerier, som derved spilledes. Har Sandheden, har Viisdommen fornøden at giøre deres Exempel æreværdigt ved dette Kunstgreb, Behøver den det uforstaaelige og vanvittige Susen af intet betydende Ord til at skaffe dens udsigende Eftertryk og Anseelse, Da det efter vore Siæle-Kræfters indskrænkede Beskaffenhed er uundgaaeligt, at vore Begreber endeligen blive overdragne med Mørkhed og Nat, at vi glemme meget, saa skulde det være en stor Fordeel for Lærdommen, dersom vi, ved dette Tab, som vi, i Henseende til vore Jnsigter og Kundskaber, nødvendig maa lide, ved Kunst kunde komme vor Naturs Svaghed til Hjælp. Hvor til glemmer vi ikke først den Videnskab, som er os nyttigst, brugbarest, og i hvilken vi skulde giøre de fortrefseligste Opdagelser, dersom vi giorde os Møie for at gaae frem fra een Grad i Klarhed til en anden Hvortil ere vi ikke omhyggelige for at sætte i Sikkerhed for Forglemmelsens Nat de Ting, over hvilke dens Skiul, til vor største Nytte og Fordeel kunde drage sig, Og hvad skulde ikke Dyden kunde love sig af denne Kunst? Hvad maa vi ikke høre og see i en Verden, hvor det Onde ligesaa vel finder sine Tilhængere som det Gode, Hvad Magt have ikke Exempler over vort Hierte, Det blotte Syn af Udyd er os allerede skadeligt. Men staaer det altid i vor Magt at undgaae det, og kand vi forbyde den at vise sig offentligen? Hvorgodt skulde det ikke her være for vort Hierte, om det stod i vor Magt, at glemme alle de forsørerske Exempler af den triumpherende Udyd? Hvor fornøden er ikke denne Kunst for vor Rolighed og Fornøielser: Hvad uroliger er os til, hvad forstyrrer os til midt i vor Fornøielse? En tilføied Forurettelse, en Modgang, som vi have oplevet og som nu ei kand skade os meere end alene ved dens Erindring. Hvor rolig, hvor fornøied skulde mine Dage hengaae, om det stod i min Magt at beholde i en stedsevarende Erindring det som jeg gierne ønskede at erindre, og at overgive til en ævig Forglemmelse det, som jeg til min egen Qval og min egen Skade erindrer, Jeg vilde intet mere helligen søge at beholde i min Hukommelse end de Velgierninger, end det Gode, som det Guddommelige Forsyn har ladet mig tilflyde. Jngen Navne skulde være mig æreværdigere end deres Navne, som ere det Menneskelige Kiøns sande Velgiørere. Jntet skulde giøre større Jndtryk hos mig med Exempler af Ædelmodighed, af egennyttig og uforstilled Dyd. Med intet skulde min Hukommelse omhyggeligere geskæftige sig end med saadanne Sandheder, med saadanne Jndsigter og Kundskaber, som jeg kand anvende og bruge til Guds og Dydens Ære og min Næstes Bedste, Men glemme vilde jeg og gandske udslette af min Hukommelse. 1.) Alle Exempler paa den panærede og fornedrede Mennesklighed. Navnene af den falske og umenneskelige Udyd, hvorved den Menneskelige Natues Skam foræviges, vilde jeg gierne forglemme, og i sammes Sted lære de vellige Navne af den forsømte, men igien fremkaldte Dyb. 2) Al Uret, alle Fornærmelser hvilke Mennesker, som ere mine Brødre, have tilføiet mig. Jeg vilde ikke, for at vænne min Siæl til den vilde og raa Fornøielse i Hævn, som Darius har gjort, holde mig en, som sted. se erindrede mig om mine Fornærmere og deres Fornærmelser. Jeg vilde gierne, at min Hukommelse her lærte at feile, og forverlede mine Fiendres Navne med mine Venners Navne, og mine Foruretteres Navne med mine Velgiøreres Navne. 3.) Vilde jeg gierne og med Fornøielse forglemme alle de Griller og Spidssindigheder, alle de lærde Drømme og Tvistigheder, som ingen Nytte have, som forgiæves bemøie min Forstand, og som nægte andre nyttigere og brugtbarere Jndsigter og Kundskaber Tilgang. Jeg vilde gjerne og med Fornøielse glemme en Lærdom, hvilken, som Epikur siger om Støkernes Dialektik, intet hjælper til at giøre mit Liv fornøieligere og lykkeligere. Adskilligt til Handelen, Fabrik-Væsenet o. s. v.