Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1773-04-23
En Oversættelse af Hr. Forme Nil Curiosius Ottoses. er er tvende Slags Nysgierrighed, den ene aldeeles forskiellig fra den anden. Den ene ligger i Naturen selv og bestyrkes af Fornuften; Den opløfter Siælen; Den bevæger den til at befatte sig med slige Ting, hvis Kundskab udvider og renseer dens Begreber. Den anden er Følgen af en svag Forstand; Den findes hos dem, som ey due til at foretage sig noget anstændigt og nyttigt. Jeg kiender ingen foragteligere. Mennesker, end disse, som gaae om i Sælskaber og støve efter Ryt, end disse, som snue om fra den ene Bye-Ende til den anden, alene for at faae vide alle de smaae og ubetydelige Ting, som tildrage sig, jo meere de af saadant Nyt paa en Dag har indsamlet, jo bedre synes dem, at den er anvendt. Det er artigt at see, hvor ilde de ere farne, naar der i Nærheden hender noget, hvorom de dog ey kand faae den deres Nysgierrighed tilfredsstillende Kundskab; De anvende da alle deres smaa Kunstgreb for at naae Øyemerket, og et fornuftigt Menneske kand undertiden ret giøre sig en Tidsfordriv af at bringe dem i Forvildelse. Jmidlertid er det allerbest, at skye slige Folk; Det er meget farligt, at have Omgang med dem; Alt hvad de faae at vide, bringe de strax ud; Det fortrædeligste er, at de enten lægge til eller tage fra; Dette reyser sig. undertiden af deres Dumhed, men tiere ligger Grunden dertil i deres Ondskab. En Fabel. En Ræv fik lyst til at lægge sig efter Videnskaber, i sær efter Lovkyndighed. Naar jeg deri har naaet Fuldkommenhed, sagde han ved sig selv, skal jeg blive en saadan Dommer, for hvis Dom Stoel alle Dyr i Skoven ville fremkomme med deres Tvistigheder. Han giver sig da til at studere; Han gik aldrig paa Jagt; men for sig selv. læsede flittig, berømte Lovkyndiges Skrifter. Hvad han forstod af det han læsede, veed man ikke. Men det var ligemeget. Efter 6 Maaneders forløb, holdt han sig i Stand til at være Dommer blandt Dyrene, han udsendte derfor sine Medbrødre, de andre Ræde over alt i Skoven. De skulde kundgiøre Dyrene, at nu ingen bedre end hand kunde afgiøre deres Trætter. Hand lovede at bringe Sagerne. hastig til Endskab. Han begiærede ingen Penger forud; Alt dette behagede. Dyrene meget vel. Jntet Dyr havde nogen Sag, som den ey undergahans Dom. Hans Arbeyde kunde altsaa ey andet end blive overmaade stort. Fra Morgen til Aften maatte han sidde paa sin Dom=Stoel. Dette over magde Arbeyde gjorde ham omsider kied af dette Embede, som han før saa hæftig havde attraaet. Han saae tilsidst, at han ey kunde overkomme hvad han havde paataget sig. Dette aabnede han for sine Fortroelige. Ach mine kiære Venner, siger han til dem, det er en Ulykke at have alt for store Naturens Gaver; Alt for stor Duelighed er til en Byrde, hvorunder vi maa ligge. En Fader søgte af Naturens Gaver, sær af de, som herrørede af Agerdyrkningen, at undervise sine Børn i vigtige Sandheder. Mine kiære Børn, siger han, der paa Ageren seer J tvende Slags Ax. De første reyse sig i Veyret, de andre nedbøye sig mod Jorden. Anseer dette som et Sindbillede paa indbildte og virkelige Lærde. Udtræk ker deraf denne Anmerkning: De første vide lidet; Men just derfor ere de saa meget modigere, saa meget mere opreyste. De sidste forstaae meget mere; Men det er og Aarsag til, at de have saa meget ringere Tanker om sig seld. Deres større Kundskab og Lærdom giøre dem dets meere nedbøyede og ydmyge. Deres Lærdom er dem som et Speyl, i hvilket de betragte sig selv, ved saaledes at speyle sig, merke de hvor indskrenket, hvor tom, hvor skrøbelig den Menneskelige Forstand er.