Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-03-24
Det gjør vor Nationalcaracteer Ære, at vi have maattet laane Ordet Compliment hos Fremmede, thi ligesaa sandt som det er, at Høftighed klæder ethvert Menneske vel, saa vist er det, at Udtrykket Compliment just ikke altid medfører det fordeelagtigste Begreb om Menneskets Værdighed. Den Fornuftige og Retsindige anseer en Complimentmager enten for en Taabe eller en Bedrager, det maatte da være at han henhørte til de Nationer, hos hvilke denne Egenskab saa at sige ligger i Blodet. At gjøre nogen en Compliment er som oftest ikke andet end at give ham en Regnepenge istedet for en Ducat, og kan man end ikke negte, at de fleste Mennesker ere store Elskere af denne falske Mynt, saa røbe de, der modtage den, eller endog gjen gielde den med en Contra-Compliment, dog tydeligen, at de enten ikke ville eller kunne skille Regnepenge fra Ducater; den, som bliver bred over de Complimenter, der gjøres ham, og ansees af denne Aarsag for en saakaldt jevn Mand, er i Grunden ikke mindre en Elsker af denne Jllusion, men det ærgrer ham ikkun, at Andre skulle troe om ham, at han kan lade sig skuffe paa denne Maade. Det er af een og den samme Aarsag, at den første elsker og den sidste hader Complimenter. Men ingen overdriver sine Complimenter mere end visse Forfattere. Der gives dem, der have ødslet dermed i en saadan Grad, at det gaaer dem som Løgneren, der lyver saalænge indtil man end ikke troer ham, naar han taler Sandhed. Et don plus ulira af Complimentmagerie er Udtrykket: han eller hun har overgaaet sig selv; hvilket man saa ideligen finder i dramaturgiske Bedømmelser, Maaskee man aldrig kan sige en Konstner eller Konstnerinde nogen større Sottise, end at forsikkret de have overgaaet sig selv, thi den, som overgaaer sig selv, er uden for sig selv, og at være uden for sig selv, paa Skuepladsen eller i den virkelige Verden, i Sorg eller Glæde, bliver dog altid en stor Ufuldkommenhed. - Ordet ædel ødsler ingen mere med end Skribenter. Man har seet Folk, hvis hele Patriotisme ikke bestod i andet end at berige deres Pung med nogle tusinde Rigsdaler, offentligen kaldes ædle Mænd, man har seet Andre kjøbe sig dette Prædicat for en Drikrevise, Elegie eller Sonnet. Fortjent kan man nu omstunder gjøre sig for meget godt Kjøb. Man behøver kun ved een eller anden Ven, at lade bekjendtgjøre, at man har fedet nogle Snese Stude eller Kalve med en ny opfundet Foderurt, som maa forskrives fra Holland, eller tilsende en Smagsdommer nogle Vers, eller rose en af de Folk, som ikke kunne leve uden Roes, saa bliver man strax en fortjent Mand. Efterverdenen vil ofte falde i Staver over adskillige af Nutidens fortjente Mænds Fortjenester. En anden latterlig Compliment, som man, indtil Væmmelse, i egentlig Forstand støder paa i periodiske Skrivter, er Ordet vor, et Prædicat som egentligen kun med Grund kunde og burde tillægges Mænd, der maa betragtes som en sand Nationalskat, og som hele Nationen anseer for sin Eiendom. Men hvo kan bare sig for Latter, naar man hører en Rimsmed, en Magister Stygotius kalde sin Hr. Collega vor, Kan der tænkes en større Urimelighed, end at paanøde et heelt Folk en saadan Eiendom, Den lærde – er et Udtryk, som man finder i de fleste Recensioner; men den, der veed hvad der udkræves til at være lærd, hvor saa sande Lærde der gives, og hvorlunde Soerates selv sagde: "at al hans Viden kun gik ud paa at han intet vidste, kan ikke andet end smille ved dette gjængse Hyklerudtryk, og beklage den, der er enfoldig nok til at lade sig blænde deraf. Den værdige er een af de allersimpleste Complimenter, der i offentlige Blade findes i Hobetal. Men naar man stundom anaromerer den værdige Forfatters værdige Egenskaber, finder man ofte, at det er den uværdigste Skabning paa Jorden. Mange Skribenter have ogsaa for Skik at gjøre det Navn, de ville bevidne en stor Compliment, til en heel Yngel; Claus f. Ex., forandre de til Clauser, og give ham ligesom Janus et dobbelt eller todobbelt Ansigt. Træffer det sig nu ulykkeligviis, hvad der let kan være Tilfældet, at den Complimenterede har en Navne, hvis Selskab han just ikke saa ganske kan være bekjendt, saa er den arme Mand ilde faren. Saaledes vilde det være en sand Ulykke for en saadan pluraliseret Skribent, at hede Langhorn s.; thi om han virkelig var en stor Mand, maatte det altid dog være ham ubehageligt, at høre sig rose under Benævnelse: vore Langhorner &c. Prædicatet talentfuld faaes for meget billig Priis, naar man kun veed i hvilken Fjellebod paa Litteraturmarkedet det maa kjøbes, og med hvilken Mynt det maa betales.