Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-09-17
For de i Litteraturens Mysterier uindviede Læsere, maa jeg i øvrigt her eengang for alle erklære, at Adindsyge over den gode Modtagelse, som Kjøbenhavns Skilderie har fundet hos Folk af alle Stænder, Avindsyge over den gode Fremgang, som det dagligen giør, er Hovedaarsagen til de ufordeelagtige Domme som man i Bladet Dagen deels allerede har fundet, og deels maaskee endnu vil finde over Udgiverens litteraire Arbeider. Skrivelse fra en ung Kone til giveren. (Sluttet.). Dett, der smertede mig meest, var, at de tykke Madamer og den Person, der borthamrede alt mit Tøi, endnu oven i Kjøbet, bleve tracterede med Frokost. Mit Hierte var nærved at briste, da jeg saae, at min prægtige Tronseng blev baaren bort lige for min Næse Mand, Mand, raabte jeg i et Slags Raserie, kan Du taale alt dette Min Mand svarede atter i en veemodig Tone: "Min Engel det kan nu ikke være anderledes Fortvivlet vandrede jeg nu omkring i de komme Værelser. Jngen af mine fordums Venner og Veninder vare at see her, En gammel Kone, som passede, liig en Cerberus, paa adskilligt af det borthantrede Tøi, begyndte at ville trøste mig. Lille Madam, giv Dem tilfreds Enhver har sit Kors i Livet. Det er heller ikke sjunget for min Vugge, at jeg saaledes skulde sidde her, Min Mand har været en bekjendt Mand i sine Dage Har Madamen ikke hørt tale min Meste 1 Han arbeidede for Grever og Baroner. Men naar man spænder Buen for høit, saa brister den, og naar man ikke strækker Tæring efter Næring, pleier det fjeldent at gaae godt Min Mand var Medlem af to Klubber, reiste til Mile, for at kunne være med ved en Fugleskydning, spillede og svirede, og agtede Penge for ingen Ting. Engang sagde jeg til ham. Mand, hvad skal der blive af denne Levemaade, Hvad skal der blive af mig da vore umyndige Børn, naar Døden rykker Dig bort fra mig" – "Rider Pokkeren Dig, Kjelling svarede han mig. Har jeg ikke sat i Enkecassen for Dig? Nyder Du ikke efter min Død 300 Rdlr. i Pension, Min Mand døde, og det eneste, han efterlod sig, var en hundes Gield og tre umyndige Børn. Cassen, som jeg skulde nyde Pension af, gjorde Banquerot, og jeg havde altsaa intet at leve af. Jeg maatte nu gribe til det første det bedste, for at kunne leve, og saaledes blev jeg ved gode Venners Recommendation ansat ved Auctionerne. Jeg danser ikke paa Roser, men er derfor lige glad. Herren har givet, Herren har taget, pleiede min gamle Bedstemoder at sige, og det Sprog glemmer jeg aldrig Denne Kones Fortælling trøstede mig paa en vis Maade. Kun den Ulykkelige, kan tugste den Ulykkelige det har jeg mere end eengang læst hos min Ven i Sorg og Fryd, den allerkjereste Lafontaine. Jeg foresatte mig nu, at følge denne Kones Exempel, og løbe Storm mod Skjebden ligesom de Franske ved Arcola. Men for ikke at lade mig mærke med, at jeg skyldte hende Takken for denne Jdee, sagde jeg: "Snik om Snak, Moder, Herren har givet og Herren har taget, lader sig ikke anvende her. De tykke Madamer have taget mit Tøi, – det har jeg seet, og det lader jeg mig ikke aftrætte. Hvor mange Mennesker have ikke levet paa en øde Øe, og befundet sig vel der, tænkte jeg ved mig selv, Hvad andre kunne, maa ogsaa Du kunne. Jeg blev enig med min Mand om, at leie os to Værelser ved Nørrevold. Her lever jeg nu ene for min Mand og for mine Bøger. Ved Philosophie har jeg bragt det saavidt, at jeg kan see Folk kjøre i Kane og tage paa Baller og Masquerader, uden at det i mindste Maade rører mig. Jeg kan læse Beskrivelser over Skildpaddegilder, Masquerade. Efterretninger og Comoedie Anmeldelser, uden at det falder mig ind, at disse Glæder nu ere døde for mig. Naar jeg seer een af mine fordums Tilbedere, som prænumererede hos mig paa en Tour tre Maaneder i Forveien, gaae mig forbi uden at hilse mig, saa husker jeg paa Crdefus, der, spændt for Cyrus's Vogn, bestandig stirrede paa Hjulenes, Bevægelse og sagde, at han tænkte paa den menneskelige Lykkes Foranderlighed. Saadanne Sententer styrke mit Mod. Jeg har tillige nu hergyndt at gjøre Vers, og min Mands Hoveddog er bleven forvandler til en Elegiesamling. Jeg arbeider ogsaa paa en Tragvedie i fem Acter, Men jeg har endnu ikke villet udgive noget heraf i Trykken, fordi der i denne Tid skal være et Blad, som ikke kan lade noget Menneske være i Fred, og som hugger løs paa enhver Forfatter, som en Navn paa et Aadsel. Saalænge dette i mere end een Henseende sande Rapneblad existerer, udgiver jeg ikke en Tødde men naar det engang har forladt Verden, saa skal jeg fremtræde paa Litteraturens Bane med en Glands, der skal fordunkte min forrige. Frederike Vulpius.