Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-09-04
J Stedet for at arbeide paa at sye saa skjønne, stærke og magelige Støvler, at Fremmede maatte faae Lyst til at kjøbe deres Fodtøi hos ham, sætter han sig hen i en Klub, og trækker Regjeringens Handlinger saaledes paa Læst, at han derover glemmer Læsten og Beegtraaden i sit eget Huus; men hans Haandværk forsømmes, og hans Kunder maae betale, ikke allene det dyrere Læder, men ogsaa Kost og Tæringen ved dette Kandestøberie, saavel som den større Pragt i Klæder, der udfordres til at være i større Selskaber. - Kjøbmanden troer han har gjort alt sit for Staten, naar han giengiver det Offentlige nogle Tusinde Rigsdaler af de Tønder Guld, han fortjente i dets Skjød, og som han endog undertiden har tilvundet sig med dets Tab. Med Stolthed lægger han sin større Skjærv paa Fædrenelandets Alter, og mener, at denne Skjærv berettiget ham til at tale om Ting, der langt overgaae hans Synskreds, medens den jævne Vei, der aldeles, staaer i hans Magt, den, ikke at udfuge Land og Medborgere ved at bringe Nødvendigheds og Vanes Artikler til saa uhyre Priis, at Embedsmanden, og alle, som have faste Jndkomster, sukke, oversees af ham; han hengiver leende de Penge, han vandt fra Statens Borgere, som Gave fra sig selv, og holder sig skadess for dette indbildte Tab ved at knurre, fordi han maa betale for den Værn og Sikkerhed, han nyder. Detaille Handlere seer i aftagende Overdaadighed en Jndskrænkning i sin Næringsvei, derfor taler han høit mod hver Jndretning, Regjeringen kunde gjøre til at indskrænke den skadelige Luxus; men han vaander sig jammerlig over den stigende Cours, skjøndt den egentlig betales ham af Kjøberne. Embedsmandens Hustrue, saavel den Militaires, som Civiles, vil ikke give Borgerens og Kjøbmandens noget efter i Pragt: Tyll, Flor, Blomster, Fjedre, uægte Smykker, kort sagt, alt hvad der hører til unyttig Pynt, maae tilveiebringes; Manden veed som oftest, at han ved hver overdreven Fordring af den forfængelige Hustrue forværrer sit Lands Finantzer, men - Konen klapper og græder, og den svage Mand glemmer at være Finantsminister i sit eget Huus, medens han vover at laste de offentlige Finantzers Bestyrelse. Saaledes forenes Egoisme, Svaghed, Stolthed, Forfængelighed om at forværre et Lands Finantzer, der, om Regjeringen ikke er en undergjørende Guddom (hvilket alle disse Kandestøbere dog synes at fordre) nødvendig maae være maadelige. Danske, Norske Brødre. J Kongens og Fædrenelandets de evig hellige, i Forfædrenes de uforglemmelige Navne, besvæger jeg Eder - Lader os sønderbryde de skjændige Mismods, Overdaads og Egennyttes Lænker, der ene befordre vor Ødelæggelse. - Fædrenelandet raaber, dets Raab var altid helligt for Danske og Norske. Frederikshalds brændende Huse vidnede om Forfædrenes varme Patriotisme. Det i 3de Aar beleirede Kjøbenhavn viser, at den Stad er uovervindelig, der beskyttes af Borgere, hvis Hjerte slaae høit for Fædreneland, og Konge. Med varm Hu velsigne vi de Oltids Helte - Vi ere deres Efterkommere - Vee os om vi kunde vanslægte, Vogn op Dans og Nors Genins, Tael høit til Dine Sønners og Døttres Hjerter; Du lod og nyde mange Aars Fred og Velstand under en blid Regjering i det elskede Fædrenelands Skjød. Saa ville vi da og med Kjæmpekraft, stride for denne elskede Moders vedvarende Held og Hæder. Let, med Kierligheds og Troskabs Baand, slynge vi os til Kong Frederik den Folkefader, og Verden skal skue hvad urokket Troskab, Standhaftighed, Tarvelighed, og Danskhed formaae.