Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-11-08
Rusland har rigtignok hidtil ingen Colonier og heller ingen Borgere; men derimod 360,000 Qvadratmile samlet Land, ligefra Grændsen af Østerrig og Preussen indtil ind i det nordlige America. 63 Millioner Mennesker adlyde her blindt en eneste Hersker, saavel i geistlige som verdslige Ting; thi imod den egentlige russiske Kirke og Afstamning træde de talrige øvrige Nationaliteter og Religioner ganske i Baggrunden. Deres Modstræben ansporer kun Hovedstammen saa meget mere. Ogsaa her tiltager Befolkningen stærkt, og vil og 30 Aar nok have naaet de 20 Mill. Bjergene yde baade Guld, Sølv og Jern i stedse voxende Mængde. Allerede føler Rusland sig fri i sine ydre Bevægelser; det virker derfor i alle Retninger, om end usynligt, saa dog med desto større Eftertryk, med hele Vægten af sin Masse, sit Guld), sin Snuhed, sin statsretlige og kirkelige Eenhed. Som Træet med sine successiv udbredende Rødder, sprænger det efterhaanden umærkeligt alle de vidtudstrakte Riger, der have reist sig paa Baktras og Ekbatanos, Persepolis's og Susas, Ninives og Babylons Ruiner, Constantinopel venter, efter gammel Spaadom, ogsaa Russernes glorværdige Jndtog. Rusland søndertræder i sit Jndre uhindret, ligefor Europas Øine, den catholske saavelsom den protestantiske Kirke, de polske og tydske Nationaliteter, og lader haant af Østerrig og det tydske Fædreland ved Donauen. Paa den hele udstrakte Linie fra Donauens Munding indtil Jantsekiangs og Hoanghols møder det Gammel-England, om end ikke altid fjendtlig, saa dog stedse generende, stedse snu, stedse med Blikket rettet paa Fremtiden. Og England, ellers altid saa rask paa at slaae til, simulerer, underhandler, contraminerer. Hvo veed, hvorledes Ruslands Magt maaskee endnu kan have udvidet sig om 30 Aar! Ogsaa Østerrigs Stilling vil da blive vanskeligere. Det maa itide see sig om efter et sikkert Rygstød, og forresten, i Tillid til sin Magt, ikke glemme sit Navn og sit Kald. For Øieblikket er Østerrig mægtigt ved sine 37 Millioner paa 12,200 Qvadratmile herligt Land; men dets Livsaare strømmer ikke frit ud i Havet, og fire ganske forskjellige Nationer: 16 Mill. Slaver, 7 Mill. Tydske, 6 Mill. Magvarer og 5 Mill. Jtalienere, forene sig kun i den ene Kirke og i den gamle Kjærlighed til det ene Herskerhuus. Endnu vanskeligere vil Preussens Stilling til de andre Stormagter være om 30 Aar. Alene ved at gaae foran paa Jdeernes Bane, kan Preussen, med sine 15 Millioner paa 5,100 Qvadratmile, bevare sin Jndflydelse. Men næsten synes det, som om Preussen, til Ulykke for Tydskland, frivillig vil give Slip paa den Ære at være Medstyrer af Nationernes Skjæbne; thi paa Havet, Staternes store Torv, lader det sig ikke repræsentere som Stat, medens derimod ikke aleneste Staterne af anden Rang, men selv Grækenland og Ægypten holde deres Krigsflaader. Denne Forsømmelse kunde Preussen i en Krig med Ruland eller Frankrig let komme til at bøde svært for! Det har en 114 Mile stor Kyststrækning, foruden Øerne Rügen, Usedom og Wollin. En fjendtlig Flaade paa 100 Seilere, med 3,000 Kanoner og 20,000 Mand Landgangstropper vilde, besættende dets Øer og hjemsøgende dets Kyster, holde fleer end een preussisk Hær i Aande og lamme Landets Kræfter mere, end det vilde være tilraadeligt. Og hvilken Lod vil vel nu om en 30 Aar blive de mindre Staters af anden og tredie Rang? Sikkert en meget farefuld, og i bedste Tilfælde en dog ingenlunde glædelig; thi hos enhver Nation ligger der, saa længe den endnu har Livskraft og Æresfølelse, et *) Fra 1823 til 1841 havde det i Udbytte af sine Bjergværker 3,881 Centner 5 Pund Guld, 564 Centner 42 Pund Platina og langt over 20,000 Centner Sølv. undsletteligt og billigt Krav paa at tage Deel i Raadet, der afgjør idetmindste dens egen Skjæbne. Men for at kunne have Stemme i Nationernes Raad, maa man ogsaa kunne handle med og slaae med. Mere end andensteds gjælder blandt Nationerne den Stærkeres Ret.De mindre Stater have i det sidste halve Aarhundrede bittert maattet erfare dette, selv Danmark og Sverrig, have lidt uerstattelige Tab. Derfor er det enhver Nations Pligt at forøge sin Styrke ved Land og Folk, ved Penge og Jntelligents. Dette kan man enten opnaae, paa svage og godmodige Naboers Bekostning, ved Vold og List, eller ved med Troskab og Redelighed at slutte sig til et stammebeslægtet, ligefindet og lige truet Rige. Danmark føler sin Svaghed, det er ikke blind for de Ting, som ville komme, men det føler ogsaa Mod hos sig til Styrke. Begge Deele er priseligt, og man maatte af Hjertet ønske, at det Samme var Tilfældet med os Tydskere, der i det Sted igjen ere ifærd med at forsyne Himmel og Jord, istedetfor som tidligere med nye philosophiske Systemer, nu med nye Religioner. De Danske, der synes at speculere paa denne vor nye Fromhed, forsøge begge Maader til at styrke sig paa og at blive stemmeberettigede i Folkeraadet. Trofast nordisk Venskab byde de de stammebeslægtede, lige truede og ligesindede Svenske og Norske. Mandig nok til at skue Faren under Øinene, fordølger hele Skandinavien sig ikke, at der forestaaer, det en uveirsvanger, mørk Fremtid. Det veed, at Rusland, i Besiddelse af Østersøen i Nord som af Sortehavet i Syd, vil sprænge Portene, for værdig at fremtræde paa Nationernes Corso og Forum: Oceanet; det maatte da være, at det "hellige Rusland, som det kalder sig selv, skulde være ædelt og høimodigt nok til, for redelig at opfylde sin af Forsynet modtagne Mission, at ville indskrænke sig til Christendommens og Culturens Udbredelse over Nord= og Mellem-Asien. Men Skandinavien veed ogsaa, at en dunkel, hemmelighedsfuld Længsel byder Østens Folkeslag at følge Solens Løb, og at Egenkjærligheden i ethvert Menneskes, ethvert Folkeslags Bryst ansporer det til, hellere ved Vold og Magt, end ved suur Slid, at erhverve sig et jordisk Paradiis. Saaledes have Germaner, Slaver, Hunner, Avarer, Maqvarer og Tyrker gjort; Danske og Norske heller ikke at forglemme. Derfor skuede alle store Statsmænd i Middelalderen, Keisere og Paver, imod Øst; i det sidste halve Aarhundrede har man derimod rettet Blikket imod Vest, og synes derved i den kloge Verdens Øine at stige i Storhed og Hellighed. J Skandinavien er man endnu af en anden Mening. Dets tre Nationer ere her endnu aarvaagne og fulde af Bekymring for Fremtiden; de forglemme den gamle, i deres Øine nu kun barnagtige og forkastelige Skinsyge og de gamle Kampe, de skue hinanden mandigen ind i Broderøiet og række hinanden. den trofaste Høire til Forbund. Det vinder i Styrke, som den første Kjærlighed; stille, men mægtigt udbreder det sig over Danmark Sletter, som over Sverrigs og Norges Dale og Fjelde; det udtaler sig lydeligt, som Ungdomsjubel ved Studenterfestene i Upsala, Lund og Kjøbenhavn; Snekkerne bære det for fulde Seil over alle Have. De prøve deres seiervante Sværd; de skue med Stolthed paa deres Flaader. Give Gud, at ogsaa vore tydske Stammer og Stater giennemglødedes, i Marv og Been, af en lignende Kjærlighed og Omsorg, Men til dette skjønne Forbund bringer det egentlige Danmark (Øerne, Nørrejylland, Jsland og Færøerne) paa 2,500 Qvadratmile kun en Kraft af 1,360,000 Mennesker, Norge tæller paa 5,838 Qvadratm. 1,250,000 Mennesker; Sverrig paa 8,124 Qvadratmile 3 Millioner. Disse 5,610,000 Mennesker, adspredte paa 16,462 Qvadratmile, i hvor kraftige, trofaste og paalidelige, snilde og dygtige de end monne være, og hvor inderlig de tre Rigers Forening maatte blive, ville alligevel ikke være tilstrækkelige, hverken til Beskiærmelse eller til Trods; de give endnu ingen fuldkommen Stemmeret. Nogen betydelig Folkeformerelse paa den for Størstedelen ufrugtbare Jordbund kan man ingen Regning gjøre paa; paa Guld og Sølv fra Colonierne heller ikke, thi de ere ganske ubetydelige og tælle langtfra ingen halv Mill. Beboere. Det er derfor, at Danmark søger at styrke sig ved paa det Jnderligste med sit eget Stats og Folkeliat sammensmelte Hertugdømmet Slesvig med 164 Qvadratmile og 350,000 Jndbyggere, samt Holsteen-Lauenborg med 185 Qvadratmile og 500,000 Jndbyggere. Men derved vilde Skandinavien endnu bestandig kun opvoxe til 16,811 Qvadratmile, i det Allerhøieste med 6,500,000 Beboere. Man skuffe sig ikke! Heller ikke de forslaae til at beskytte den egen Arne imod en graadig Nabo, end sige til at udøve Jndflydelse paa Verdensbegivenhederne. Skjønne Forhaabninger er det vel ærefulde Forhaabninger; men, reentud sagt, ogsaa kun Forhaabninger. Derfor er det for Danmark baade bedre og ædlere, at gaae Retfærdighedens og Venskabets Vei, at overlade det tydske Slesvig=Holsteen til Tydskerne og ikke saaledes at foragte og tirre den mægtige Broders godmodige Taalmodighed, men meget meere stræbe at bevare hans Venskab, som den kosteligste Juveel. Og dette er ogsaa Sverrig og Norges Mening. Ja, Sandhed, der gives for Danmark, for hele Skandinavien, en sikker og langt ædlere og bedre Vei til i fuldt Maal at opnaae Alt hvad de med saa megen Længsel attraae. Og denne ene Vei er betegnet baade af Historien og af Tingenes Forhold, ja vi kunne næsten sige af Forsynet selv. Skandinavien slutte sig, tro og mandig til Tydskland. Til Tydskland, der ved Blodet og Sproget, ved Relion og Sæder, som ved urgamle Erindringer saa inderlig er sammenvoxet med det, der deler dets Frygt og Bekymring, Ønsker og Forhaabninger. De tre skandinaviske Riger indtræde i de tydske Kongers, Fyrsters og Fristaters Forbund! De behøve ikke at skamme sig ved at sidde tilraads i det tydske Forbund, at arbeide og kæmpe med det. De behøve ikke at skamme sig derved; thi aabenhiertig tilstaaet: det tydske Statsforbund vil inden 30 Aar ere omme ligesaa meget trænge til dem, som de trænge til os, thi Hvad vi aldeles mangle, det besidde de, og Hvad vi i fuld Maade have, fattes de. De have Orlogsflaader og Orlogs havne; vi Krigshære og Pengemidler. Deres Krigskibe deres Søfolk, deres Capitainer og Admiraler, fra ArildsTid deres Haab og retfærdige Stolthed, vilde da udgjøre Kjærnen, den bedste Deel af den tydske Sømagt. Uden dem er dog en tydsk Flaade neppe Andet, end et from Ønske eller dog et vanskelig opnaaeligt Maal; med dem saa let at erholde, thi allerede besidde de c. 4,000 Kanoner paa Søen, medens Østerrig neppe endnu tæller 600. Tydsklands og Skandinaviens forenede Flaader vilde ikkun overgaaes af Englands i Skibenes Antal; i Sømandsdygtighed næppe af nogen. Tydskland og Skandinavien stod da, baade tillands og tilvand, sikker og stor, i of- og defensivt Forbund. Et nyt, kraftfuldt Liv, saaledes som det vel næppe engang i Keisernes Tid gjennemstrømmede disse Lande, ville da, opfriskende styrkende og opmuntrende, gjennemtrænge alle Forhold, Agerdyrkningen, Jndustrien, Handelen vilde faae et nyt Opsving; Skattebyrden kunde, ved de staaende Hæres Formindskelse, lettes; Jndkomsterne ved Verdenshandelens Udvidelse forøges. Med et Ord, uden os ere Skandinaviens Hænder bundne; uden Skandinavien er vor høire Fod lammet. Skandinaviens Maal er nøie forbundet med vort Held; det maa deele Ondt og Godt med os. Det vælge nu selv; med os et i Stormen stærkt Skib, uden os en læk Baad. – Maatte disse fromme Ønsker, der have deres sikkre, sandfærdige Grund i Historien og i de politiske Forhold, og som ere meere eller mindre levende i Alles Hjerter, ikke forgiæves være udtalte, foragtede af den kloge Verden, tilsidesatte af smaalig Skinsyges Jndflydelse! Maatte dog Mændene af Jndflydelse paa begge Sider af Østersøen vel betænke, Hvad i Tidernes Løb vore Sønner og Sønnesønner ville sige, Hvad Historien vil dømme, naar Alt maaskee er for sildigt. Den idegle Opfatning af Statsforhold har ei alene sin dybe Berettigelse ved Siden af den egenkjærlige, verdenskloge; den bør meget meere være Grunden til og Maalet for al politisk Tænken og Stræben; det er den, som i afgjørende Øieblikke har skabt store Mænd og store Nationer; den bliver stedse Historiens. Gaae tilgrunde og fordærves maae Alt hvad som ikke er gjennemtrængt og besjælet af den, saa fast og trygt det end synes at staae. – Slesvig=Holstenernes Modtagelse i Würzburg vidner for Øieblikket om, at Tydskland, Fyrster, og Folk, Catholiker saavelsom Protestanter, ikke ville lade dem i Stikken. Tydskland, der seer sig indsnævret i alle sine Grændser, saaret, lænket og krænket, føler i sit dybeste Jndre og i de mindste Forhold det Uhyggelige i saa unaturlig en Tilstand. Enhver Retning, enhver Stræben forvirres og lammes hos os. Der er Jntet saa lidet eller saa stort, saa almindeligt eller ærværdigt, at det jo lider derunder. tre Aarhundreder har man mod alle Verdenshjørnerne afsnøret os Lemmerne; Safterne maae da enten fordærves eller tage et unaturligt Lob. Saaledes kan det ikke blive længere. Efter lang Sovn, vil Tydskland nu hverken lade sig sine af Forsynet forundte Kræfter og gode Lemmer mere berøve eller afsnøre, det være sig imod Øst eller imod Nord. Naar Danmark derfor miskjender sin egen Bestemmelse, sit eget Held, sin egen Ære, da vil det i Tydskland finde en Modstand, som er Tydskland værdig!" Svar paa Opfordring.