Aalborg Stiftstidende, 1832-03-10
Ludvig den 16des Proces. Det er afgjort, at Kongen (dengang Hertug af Chartres) paa hiin Tid slet ikke har været i Paris. Han har altsaa ikke kunnet applaudere paa nogen Tribune, da Dommen blev fældet, thi han befandt sig i Belgien. Derimod er det sandfærdigt, at da han i de første Dage af Decbr. kom til Paris forat opsøge sin Søster, da gjorde han alt Muligt for at formaae sin Fader til, at trække sig ud af denne sørgelige Proces. Jemappes og Valm. Disse Navne nævnes af alle som elske Fædrenelandets Uafhængighed, med Stolthed, thi denne var vor krigeriske Hæders Vugge; kun de som foretrække Qviberon søge at gjøre hine latterlig. Endnu ere ikke alle de Tappre døde, som kjæmpede under Nationalfanen, og de kunne adspørges, om Hertugen af Chartres, skjønt dengang kun 19 Aar gl., har viist Mod og Duelighed eller ei. Men - siger man - han var gaaet over til Fjenden!" Nei, ikke mere end Lafayette. Liig ham, undveeg han kun Conventets befalinger og Schafottet; og da han kom til Prindsen af Coburg, afslog han Modtagelsen af det Commando, som denne General havde tilbudet ham i den østerrigske Armee, og lod sig nøie med af ham at modtage et Pas for at begive sig til Schveits, hvor han, indtil sin Faders Død adlede hans Exil ved Arbeide for sin Fode; og man maa være meget uvidende i Historien naar man paastaaer, at han har tjent i de Udvandrendes Hær, medens det er bekjendt for Enhver, der kun vil vide det, at han har modstaaet alle Forførelser og Trudsler, for ikke i Udlandet at bære den hvide Cocarde og tjene i Condes Armee. Den Camarilla af Hofmænd. Disse, med deres røde Hæle, skulde beleire Adgangen til Tronen. Det er tilvisse en Jammer at læse slige Usselheder, ei alene i Blade, men endogsaa i ikkeparlementariske Breve, bekjendtgjorte af en Deputeret. Denne Camarilla indskrænker sig til nogle Mænd, der have fortjent deres Epauletter under Napoleon og under de berømteste Generaler. Svaghed. Hvorpaa reducerer sig denne: At soutinere Freden, fordi Kongen betragter den som den første Gienstand for Nationens Ønsker og Fornødenheder som fordet sikkreste Middel til at begrunde Friheden. Man hører ikke op at tale om Polen, og - hvilken Souverain i Europa har lydeligere udtalt sine Følelser for dette heroiske Folk, Hvilken Monark har eftertrykkeligere talt Polakkernes Sag hos Rusland og England? Hvo er den Regent, der, efter Varschaus Fald, har tilbudet dens landflygtige Indbyggere Asyl og Hielp var det ikke de Franskes Konges Gjerrighed. Hverken de opreiste Monumenter, den Masse af Arbeider, den ydede Opmuntring til Videnskaber, og Kunster, alle de givne Faner til Nationalgaden - intet Offer fra vor Konges Side der har Krav paa vor Taknemmelighed bringes i Anslag i Modsætning af de ugudeligste Bagvaskelser: Med Taushed overgaaer man de anvendte Summer paa Hospitaler, Velgiørenheds Anstalter, Friskoler, o. s. v. og foretrækker at paalyve Kongen, at han sætter sine Midler i fremmede Banker; men den ærværdige Dupin har paataget sig at besvare disse Bagvaskelser for Tribunen og han har beviist, at Ludvig Philipp, siden sin Ankomst til Frankrig, saavel som Hertug af Orleans og som Konge, har bestræbt sig for at holde sin hele Formue paa fædrenelandsk Grund, for at gjøre den national som sine Tanker.