Viborger Samler, 1785-08-08
Lærde Sager. en meget berømte Anton Pansa von Mancha, bekiendt ved det lærde og fortræffelige Skrift: Afhandling om Ordsprog, hvorledes de bør bruges og forstaaes; Forfatteren til Bedste og Læseren til Opbyggelse, fremført for Lyset. Denne store Mands Sønnesens Søn, Anton Sancho, har for nyelig udgivet et Skrift, der ikke mindre end hiint, giør sin Forfatter Ære. Skriftet kaldes: Kk. Den De Den store, vise og vigtige Sag: at skrive sit Navn. med Anmerkninger. Figurer. ved Anton Sancho. Trykt i Constantinopel ved Abdul SolimanBostongi 1169 efter Hegira. Horfor den lærde Author har vælget at lade sit ypperlige Værk trykke i Constantinopel, da han dog, som en ægte Spanier, ikke burde forsmaae eller tænke ringe om sit eget Land, kan man ikke udgrunde. Maaskee han har troet, at Værket der, skulle finde den bedste Aftræk. Kan og vel være, da man endog fortæller, at den tyrkiske Sultan behøver et Rum af en Alens Længde for at skrive sit Navn. Men det er ei allene efter den Østerlandske Smag, at store illustre Folk behøver stort Rum, store Caracterer, og underlige Figurer, for med Anstændighed at male deres Navne. Anton Sancho giver en lang Fortegnelse over adskillige i hans eget Fæderneland, som endog derudi overgaaer Østerlænderne; Ja, han tilstaaer gandske aabenhiertet: At alle Stænder, indtil den ringeste Landsbye=Klokker, er befængt med hver sin besynderlige Methode. Nogle, siger han, lader sig det være hiertelig suurt og øder mange Ark Papiir, alene for at opfinde et urimelig og forvirret Træk til Fornavnet. Andre skaber nye Structur til de smaae Bogstaver i Tilnavnet navnet, og nogle skrive endog det ene med det andet, efter megen anvendt Fliid derpaa, aldeles ulæselig; Men just der ligger den største Raritet. Vel ere der nogle Rettens Lærere, der endog af Naturens=Lov vil forpligte Menneskene til at tale tydelig og forstaaelig; Man skulle og synes, at de, naar Naturen intet har nægtet deres naturlige Stemme, burde tale distinete og ordentlig, naar de kunne; Ligeledes skulle man meene, at og den samme Forpligtelse kunne, efter Naturens Lov, hvile paa den Skrivende. Men Anton Sancho giør denne Anmerkning: At ligesom det næsten er almindelig iblandt det smukke Kiøn, at de af en urimelig og affecteret Pænhed forandre Udtalen, og derved give de samme Ord en anden Lyd; saa er det og bleven til en herskende Mode blandt Mandfolk, at skrive deres Navne saaledes, at ingen kan læse dem, og just dertil at bruge unaturligen dannede Bogstaver og Sving. Det Store, det Vittige, det Lærde, det Høimodige, det Mandige, som indbefattes under denne Maade at skrive sit Navn paa, begriber, siger den lærde Forfatter, ikkuns den mindste Deel; Thi naar man finder (At man skal bruge Authors og ne Ord, Cap. 26, om de aldeles ulæselige Navne, Pag. 564. ) at de, som ellers skrive smukke læselige Bogstaver, og, som man kalder det, en god Haand, saaledes forkritser og forkratser, sammen trænger og radbrækker just de Bogstaver, som udtrykke deres Navne, og desuden ved Streger, ved Tøddede Tøddeler, ved Sving, som ellers ikke bruges, eller ved de Bogstaver finder Sted, udpynte deres Navne, maae man jo sikkert giøre sig den Regning, at der meenes noget ved denne Afvigelse. Min Biskop, til hvis Navn bruges et K., snoer mange gange rundt inden han kan finde ud af Foden paa K. Min Skrifte=Fader, hvis Tilnavn begynder af B, hidser ligesom sit Flag fra Toppen af, som bestaaer af 9 Omdreininger, førend der engang kan tænkes paa B. Prioren i Klosteret, hvis Navn endes med den Vocal i, giør et i deraf, og tilføier, endnu 7 Stkr. før det kiære Navn kan forlades. Den afdøde Pater General, Miguel de Castelliani var bange at hans de ei skulle lyse Folk nok i Øinene; Han skrev det derfor med et stort D, hvorved den Sal. Herre endog efter hans Død, har befordret Kiv og Trætte, da nogle har villet paastaae, at M. D C. skulle sige Miguel de Castelliani, og andre, Aarstallet 16000. Ja, hvem kan opregne alles Manerer, Man tænke ikke, at saadant skeer af blot ohngefær; Nei, ikke mindre, men med megen Øvelse og efter mange Forsøg, og da skeer det, som elles ukierligen forekastes det smukke Kiøn for Speilet, at det velges, som synes at klæde bedst. En Mand som føler selv sin egen Vigtighed, bør jo have noget for sig selv; Han, som er ophøiet over andres Begreber, bør jo vi de at give sit Navn baade et lærd, vigtig og vittig Udseende. De almindelige Caracterer kan i vore Tider, endog læses næsten af enhver Bonde. Bonde. Er det efter Tidens Smag, altid at kunne løbe saa lige til Nei, Er endog Navnet aldeeles ulæselig, er det saameget destobedre for Manden. Man maae da give sig stunder og med en Slags ÆreFrygt blive staaende ved Navnet; Man maa studere, og endda blive tvivlraadig; derved vinder man Tid til at overveie Mandens Fortrin. De mange Krinkler og Kroger, Øier og Lykker, Streger og Sving - Kort: Bogstaver af alle muelige Alfabether, indgiver mig høie Tanker og prægtige Jdeer. Min Faders Faaer=Fader, Anthon Pansa von Mancha var en lærd Mand og stor Phystognomist. Han kunde i hans Tid, af Ansigternes Træk anatomere det gandske indvortes Menneske. Jeg vil, som en uværdig Affødning af den uforglemmelige Anthon Pansa, vove et Forsøg, hvorvidt jeg kan giette mig frem af Navnenes Træk. Dertil kan Læserne høit, behøve mine, ved Enden af dette Capitel, vedføiede Figurer, uden hvilke De neppe vil fatte hvem og hvad jeg derved forstaaer. Saavidt Author.