Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-12-09
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Syttende Aargang. No. 99. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 9 December 1820. Bygmesteren og Jeg Scene af et nyt Skuespil. HanDe cier Huset her, saavidt jeg veed, JegMed Gud og Æren! HanChristenkjærlighed, der vil, at som os selv vi elske Næsten, samt Lyst at tjene Dem. Jeg Spring over Resten, Hvor Christenkjærlighed og Tjenelyst jeg øiner hængte ud til Skildt paa Bryst, seer vel jeg Fiskeren, der har isinde mig med sin gyldne Madding at forblinde, men bider da ei paa Han Kun ikke tro, at jeg er egennyttig! Deres Ro Beqvemmelighed, Fordeel, Gavn og Hæder, Families Behov og Fremtids Glæder, Alt byder Dem forvandle dette Huus, som andre Stadens Borgere, til Gruus og bygge nyt det op fra Grunden. Jeg Plager 15. Dem Fanden? Han: Ogsaa jeg her strax ledsager. mit Forslag - thi lang Tid min ømme Siel har pønset paa at fremme Deres Vel med, om jeg selv skal rose den, en Tegning af første Skuffe vist, og en Beregning, et lidet Overslag, Hvad saa omtrent en Bygning, den De være kan bekjendt, vil koste Dem. Jeg Min Herre, er De gal. Han Der hjælper ingen Snak! De maal De skalDet gamle Huus, Riv ned, Jo før, jo heller, 25. Betænk, at Ære, Fordeel, Pligt det gjelder, Hvad Andre gjøre, bør De gjøre med. Jeg Hvad kommer Andres Grunde mig da ved Jeg aber Jngen efter. Lad den Mand, der trænger til et Huus i bedre Stand, 30. end det, han har, frit bygge, Hans Exempel har ei for mig strax Loves Kraft og Stempel. Jeg aber Jngen efter, Huset her, hvor mangen Dag alt var mit Hjerte kjær, hvor mine Fædre lykkelige vare, det Huus vil jeg til mine Børn bevare. Naar de med Fred i Siel og Gud til Ven, som hine Sallige, gaae Livet hen, de finde her, var Rummet og indskrænket, den Fryd, der end, har Mand kun Pligt ei krænket, 40. ham aldrig sveg. Han: Jndskrænket", Der da vi enes, Altsaa for, hvor vi slap fra, at komme atter, riv De overende, Et nyt, hvori man kjøre kan og vende, et uindskrænket Rum strax vorder Dem til Deel. Paa ny jeg rykker derfor fremmed Tegningen. Besee De den dog bare! Jeg: Den Hjertensgodhed kan De gjerne spare; jeg bygger ikke. Tro mig. - Overalt, hvor Mand tilbyder sig, som De, ukaldt, 50. hvor han sit Raad, sin Viisdom mig paanøder, tvær og mistænksom jeg ham fra mig støder. Ei er jeg saa enfoldig, at jeg veed jo med den Vei, han gjerne gik, Besked. Slet brændte Steen, som strax i Luften skjøres; 55. en daarlig Kalk, der slaaes ei, men røres; til Mestere kun uerfarne Mænd, og, til at mue, Dreng, som nus blev Svend, er . . . Han haaber jeg, ei overalt tilstede? Jeg: Jo, hvor en Nar som Formand tager Sæde! - Jeg agter Manden, der, naar slet hans Huus ham truer med at synke i sit Gruus, naar selv Forbedring kun nyt Vanheld bliver, og paasat Lap det Gamle sønderriver, da nægter sig Guds bedste Gave, Ro for at hans Børn betryggede maae borDen, Skjebnen derimod gav til Foræring, en tjenstsyg Ven, en Tyv i egen Næring, og dog ei seer, at samme brave Mand helst fisker, hvor han først har oprørt Vand, og dog paa hans Raad for fra nyt af bygger, end bøder paa det Huus, der end betrygger ham længe Ly, han er ei mindre Nar, end Hiin, hvis ei han byggede, det var. Han: Og Den, der retter sig ei efter Andre, kan heller, tykkes mig, strax heden vandre, Riv ned, byg saa et Huus, de Andres ligt: JegFor vel jeg foler Sandheds høie Pligt, til ei at torde baade troe og sige: at Den, selv om det var den første Rige, 80. der haster, som det blot kom an paa snart, og river ned, og bygger op i Fart, seer meer paa Krandsen, end paa Varigheden. Han: Aa Hvad, forgjængeligt var Alt herneden. Er Huset, Fader reiste, mindre godt, 85. et nyt, et andet bygge Søn da blot Det giver Kunsten Brød; den trives, grønnes, og Publicum med nye Værker lønnes. Jeg Men det skal Den, der bygger, ikke troe! - Lad De mig nu mit gamle Huus med No. 90.