Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-01-31
J disse sidstnævnte Kapellaners Tid blev imellem Provst G. Winecke og dem gjort et nyt Reglement om Embedets og Jndkomsternes Deling. 14) Mag. Mogens Leegaard blev Capellan 1697, og døde i Pesten 1,11. Fortsættes.) Den haarde Vinter 1740. (Af Gotzes nutzliches Allerlei.) Den var i mange Maader mærkelig, maaskee den mærkeligste i flere Aarhundreder. Den begyndte tidligt, vedvarede længe, havde en forfærdelig stræng Kulde og udstrakte sit Herredømme, vidt over Kloden. Allerede ved Slutningen af September, ved Mikkelsdagstide i Aaret 1739 begyndte den, og paa saa og ubetydelige Afverlinger nær, vedblev den uafbrudt indtil hen i Maj 140. Som Vinteren var usædvanlig, saa havde ogsaa Sommeren og Efteraaret, der forudgik, været mærkelige. Foraaret 1739 var koldt og ubehageligt, og Kulden varede næsten til hen i Juni Maaned, man maatte endog paa sine Steder lægge i Kakkelovnen ved St. Hansdagstider; men efter den Tid blev det stedse varmere og fra 23 til 25 Juli var Heden ved S. V. Vind voxen til at være næsten utaalelig. Tordenvejr havde man ikke hele Sommeren igjennem. Ogsaa August havde nogle skjønne Sommerdage, men siden blev Veiret vandkoldt og fugtigt. Høstens Udfald var i det Hele godt dog paa enkelte Steder fordærvedes noget af den sildigere Sæd af Væden. September var vaad og overordentlig kjølig; men ved Mikkelsdagstide, begyndte som sagt den egentlige Kulde at indfinde sig. Alle Slags Frugter, især Blommerne, hvoraf der var stor Overflødighed, frøs paa Træerne, og det var tungt at see, hvorledes disse Træer, hvis Blade vare borte, nu paa tørre nogne Grene, bare halvgrønne frosne Blommer. Med October tog Vinteren for Alvor sin Begyndelse. Allerede i de to første Dage fulgte Snee og Hagel, til den 16de taget Luft og heftige Storme. Fra 24de til 27de ved stærk Nordenvind vare alle Floder tilfrosne, den 5 Nov. intet Vand mere ved Møllerne, den 19de faldt megen Snee. J December steg Kulden. Kort for Juul indfandt sig vel en Slags Mildhed; men med Januar begyndte ogsaa den skrækkelige Kulde paa ny, og det med vedholdende Strænghed. Fra den 6te til 8de var den næppe udholdelig. Nord- og Nordostvind satte sig fast, og den 8de Jan. var den koldeste blandt alle de grusomt kolde Dage. Fuglene faldt ned af Luften; Hoved og Kam fra paa Hønsene; Næse og Øren paa Menneskene Reisende satte Livet til; Vildt som Hjorte, Dag dyr, Harer, og Agerhøns med andre Fugle tyede til Stæder og Byer. En den 13de Jan. indtruffen Maaneformørkelse havde ingen Virkning, saa at Veirliget ikke paa nogen Maade forandredes Kulden vedblev. (Skulde dette ikke være en vigtig bemærkning for dem der tilskrive Maanen er alt for stor Indflydelse paa vor Klode.) Den 14de og 15de faldt en uhyre Mængde Snee, som i adskillige Lande laae til en Høide af 14 til 16 Fod. Nu blev det noget mildere i Luften, da uden Tøe. Februar kom, og gav sin Forløber det eller intet efter i skjærende Kulde; thi ende i denne Maaned kunde Ingen taale at gaae paa Gaderne, naar Stedet, han skulde til, ikke var ganske nærliggende. Vildtet tyede atter hobeviis til Stæder og Landsbyer. Saaledes gik det med forskjellige Afverlinger i de øvrige Maaneder indtil Slutningen af Maj, da Vinterens Ophør først skete. Den strænge Vinter 1709 var bekjendt Aarbøgerne; men hvor langt stærkere, mere vedholdende, videre udbredt var ikke denne, 1740. Alle Europas Lande følte dens Vælde, ja selv til Asien trængte den sig, og man beretter at endog Persien fandtes Folk, som vare frosne ihiel. De vilde Dyr syntes aldeles at glemme deres naturlige Frygt for Mennesket. Hunger og Kulde gjorde dem rasende. Ei ændsende nogen Hindring, trængte de saavel Dag som Nat ind i Bye og Huse, og ranede hvad de kunde overkomme I Kongsberg kom Ulvene ligge til Palisaderne. Januar blev en Pige paa 14 Aar to Gange overfalde og bortslæbt af en Ulv, dog begge Gange heldige ræddet med Livet af en Mand, der omsider for og Ulven Ved Lisse havde en Ulv bore læbt en sexaarDreng af Byen ud i en nærliggende Skov. Uventet kommer en Bjørn den imøde, og vil aftvinge den Byttet. Ulven maa altsaa slippe det saalænge, for at kæmpe mod Bjørnen; men Kampen er kort og Bjørnen staaer som Seierherre. Medens begge kæmpe, og den seirende Bjørn siden er ifærd med at opæde sin Fiende, har Drengen havt Leilighed at krybe op i et Træ, og just som Bjørnen staaer i Begreb med at forsøge paa at klavre op efter ham, kommer hans Fader til, der med nogle Naboer var gaaet ud at søge om den Forsvundne, seer Bjørnen, strækker den ved et Skud til Jorden og faaer saaledes den Glæde at at redde sin Søn, som var ubeskadiget.