Aalborg Stiftstidende, 1837-12-23
Copulerede. J Aarby Kirke (i Sjælland, den 8de Decbr.: Hr. Propr. Ostermann til Kelleklintegaard og Jfr. Berg fra Kallundborg. - J Ring Kirke den 15de: Hr. Examinatus juris, Fuldmægtig Jacob Marzetta og Jfr. Vita Wittusen af Brædstrup. - I Horsens den 15de: Hr. Farver R. Therkelsen og Jfr. Elisabeth Steensen. J Sognet Reinsbuttel er i denne Tid forefaldne flere Jldsvaader. Et Barn er derved indebrændt. (Huse Ugebl., Vi bør ei undlade at henlede dette Blads Læseres Opmærksomhed paa, at den her i Bladet optagne Artikel af Ausburger allgemeine Zeitung: "Danmark nærværende Tilstand, efterhaanden er bleven drøftet igjennem flere Nummere af Kbhvnspst., ved en Artikel af Prof. David i Fædrelandet, og at Dansk Folkeblads Nr. 13211 indeholder en Afhandling om samme Gienstand af Prof. H. N. Clausen, der vel kan foranledige Flere end Kbhvnerst. til at udtale den Formening, at der ikke gives nogen Mand i Danmark, i hven det danske Folk hellere vil erkjende sin Talsmand, end Prof. Clausen. De indskrænkede Rum byder at indskrænke os til, af samtlige disse ovennævnte Artikler her blot at optage følgende Brudslykke af Kbhyst. Nr. 312, hvori Læserne fornemmelig blive bekjendte med Prof. Clausens Mening i Sagen. J Folkebladet behandler Prof. Clausen denne Sag, hvilket han i Særdeleshed holder sig til, hvad der er sagt om Trykkefriheden og Trykkefrihedsselskabet, idet han haaber, at andre Forfattere ville finde Opfordring til, at drøfte andre Deel af Artikken. Om Finantssagen, i hvilken Henseende han forøvrigt henholder sig til, hvad Prof. Bang derom har sagt Folkebladet Nr. 43 og 14 for 1836, bemærker han kun, at den i alt Fald skal mere til, end en saa løs Tale som Forfatterens, til at berolige nogen forstandig Mand, der har fulgt de offentlige Forhandlinger og samme, og, hvad den Dristighed, angaaer, hvormed Forfatteren vover, at sigte Stænderne for at have overskredet deres Competence ved at rette deres Hoved virksomhed paa Landets almindelige Love og Jndretninger (i 56 af deres 70 Petitioner), da erindrer han ikke blot om Loven klare Ord, om den danske Commissarius's udtrykkelige Anerkjendelse, saavelsom om den Modtagelse, samtlige Petitioner havde fundet hos Regieringen, men han beklager tillige ved den Leilighed, at de Forsøg, den kgl. Commissarius ved Hertugdømmernes Stænderforsamlinger, (dette var, som bekjendt, Hr. Conferentsraad, Overprocureur Hopp, Stork. af D. m. m. ved flere Leiligheder har gjort paa at indskrænke Stændernes Virksomhed - aldeles i Overeensstemmelse med nærværende Forfatters Paastand - til provindsielle Anliggender, skjøndt modsaate, dog ikke ere modsagte med den Energi, som Sagens Vigtighed og Lovens Medhold opfordrede til." Fornemmelig holder Clausen sig imidlertid, som bemærket, til, hvad Forfatteren har yttret om Trykkefriheden og Trykkefrihedsselskabet. Han belyser da først det Carricaturbillede", beregnet paa at sees i Frastand, som der gives af Oppositionen hos os, navnligen den Absurditet, at subalterne Embedsmænd skulde haabe ved Opposition at vinde Penge og Jndflydelse - i en absolut monarchisk Stat en mærkelig Gjenvei til Lykkens Tempel!" udbryder Clausen, og tilføier, at man skulde fristes til at troe, at Forfatteren har villet lægge en politisk Snare for godtroende Medborgere, dersom man virkelig kunde antage de Subalterne, der beile til Penge og Jndflydelse, for saa ubekjendte med Terrainet, at de skulde løbe i den. - Den Uforskammethed, at Oppositionsskribenterne kun skulde drives af uædle Bevæggrunde, af ond Villie og slet Sindelag, understøttet af egennyttig feigt beregnende Klogskab, - den Usandhed, at de skulde ledes af Ringeagt og Had mod Regjeringen, Religionen og Moralen, tilbageviser Folkebladet med megen Energi, overbeviist om at i dette Vidnesbyrd Alle, uden noget Hensyn til den forskjellige Følelse af Behag eller Mishag, hvormed de betragte og bedømme hine Skribenters Færd, ville stemme overeens, baade ærlig Ven og ærlig Fjende. - Trykkefrihedsselskabet havde Forf., som tidligere anført, raskvæk affærdiget med er: det er betegnet som et Selskab til at forebygge Pressens Misbrug. Clausen svarer, at det ogsaa og fornemmeligen, ifølge sit Navn og sine Love, er et Selskab til at fremme Pressens, rette Brug og derved befordre Folkeoplysning; at det i intet Tilfælde kan eller vil, forebygge", men kun, modarbeide, dens Misbrug - dette bør enhver Skribent gjøre, hiint kunde ikke skee, uden ved en Slags Censurk, at ikke Størstedelen af Selskabets Medlemmer, men kun 1/2 høre til Embedsclassen osv. Efterat have gjort opmærksom paa det for Regjeringen i høieste Grad Fornærmelige, der ligger i, at Forfatteren søger Grunden til de formeentligen for faa Trykkefrihedssager - (ikke deri, at der kun begaaes faa Trykkefrihedsforseelser, ikke i den Erkjendelse, at Frimodighed i Pressens Brug om Landets Anliggender er et Gode for det Offentlige, der fortjener al Opmuntring og Understøttelse fra Regieringens, ikke mindre end fra Folkets Sider. - ikke i Caracterens Høimodighed og tillidsfuld Overbeviisning om Folkets gode Stemning - men i frygtsom Sky for Rettergangens Offentlighed, - slutter Clausen med at omtale det mærkværdige Raad, at Regjeringen skulde tvinge Trykkefrihedsselskabet til at opløse sig ved at tvinge Embedsmændene til at udtræde deraf. Denne Phrase har Dagen", som bekjendt, ikke optaget. Clausen finder det meget betegnende for Tilstanden af den danske Journalistik, baade i moralsk og i national Henseende, at en Artikel som denne er bleven optagen i flere af vore Blade, uden nogen Tilretteviisning eller Moderering, uagtet dog alle danske Borgere, hvilke politiske Anskuelser de end holde, burde være enige i, at vurdere saa nærgaaende Misbrug af Pressen, en saa iømefaldende og paafaldende Mangel paa Sanddruhed, paa Behændighed og Nationalaand; at den ovennævnte Tirade er bleven udeladt i Dagen anseer han derfor for en, meget talende Taushed. Ganske vist, siger han, gives der Regieringsmarimer, særdeles med Hensyn til Trykkefriheds-Anliggender, som til Nød kunne læses paa Tysk, men ikke vel fordrage en Oversættelse paa Dansk for danske Læsere. - Til saadanne Marimer henfører han med Rette en saa despotisk Forholdsregel, som at misbruge Embedstandens større Afhængighed af de høiere Regieringsautoriterer til at foreskrive dem særegne, fra de øvrige Statsborgeres Forhold forskjellige Betingelser. Regjeringens juridiske Ret dertil bestrider Clausen ikke, men han erklærer noget Saadant for en moralsk Umulighed, fordi det vilde være i den meest skrigende Modsætning mod den danske Regjerings eiendommelige Caracteer, saaledes som denne i nøieste Overeensstemmelse med heele Nationalcaracteren har uddannet sig gjennem flere Aarhundreder, og hvis første Grundtræk er Humanitet og Agtelse for de menneskelige, personlige og almindelig borgerlige Rettigheder. Saaledes som Brevskriveren tilraader at ville sætte en vilkaarlig Tvangsregel igjennem mod Embedsmændene, ved at berøve dem en Rettighed, som blev de øvrige Borgere uformeent, det vilde være en Anvendelse af Magten, hvortil det danske Folk ei var vant, og som, langt fra at opnaae sit Øiemed, et saadant Selskabs Oplysning, tvertimod let kundre drive det til Yderligheder, ved at fremkalde almindelig Forbittrelse, og omsider lede til en saa unaturlig og fordærvelig Adskillelse mellem Borgerstanden og Embedstanden, som den, hvorom Brevskriveren alt nu drømmer. Vi kunne ikke slutte disse Bemærkninger uden at udtale vor Overbeviisning, at der ikke gives nogen Mand i Danmark, i hvem det danske Folk hellere vil erkjende sin Talsmand, end Prof. Clausen, og at Folkebladet ikke blot fuldkommen vil fyldestgiøre de store Forventninger, man nærede om det, men vil erholde en stor og mægtig Jndflydelse paa den ofentlige Mening, naar det leverer ret mange herlige Artikler, som den, vi her have refereret. Det har i den senere Tid kraftigere reist sig af den lange Dvale, i hvori det laae, og, naar vore dygtigste Mænd vidste, med hvilken Glæde og Taknemmelighed Folket modtager, hvad godt den bydes det, og hvor villigen alle andre Blade ville stræbe at træde i dets Fodspor, naar det med Energi og Talent vilde træde i Spidsen for Folkets fremskridende Udvikling, saa vilde vist Alle, der ved Aand og Jndsigter ere kaldede til at være Folkets aandige Ledere, erkjende, at Himlen har betroet dem et vigtig Lærerembede, som de ikke uden stort Ansvar kunne lade uopfyldt, men ved hvis samvittighedsfulde Røgt de kunne stifte uendelig meget Godt.