Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-12-29
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. naan, naar nanaaSexogtyvende Aargang. No. 104. udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 29 December 1829. Høflig mod Alle, fortrolig mod saa Da jeg var paa Reisen i Frankrig med min Hovmester, fik jeg et Brev med den Efterretning, at min Fader, som allerede længe havde skrantet, var død, og at jeg nødvendig maatte komme tilbage til England saa hastig som muligt, for at tage hans Landgods i Besiddelse, hvilket var temmelig betydeligt, endskjøndt Gjælden, som heftede derpaa, vel kunde beløbe sig til Halvparten af dets Værdie. Da jeg ankom, fandt jeg et Brev, som den gamle Mand egenhændig havde tilskrevet mig. Det indeholdt nogle almindelige Regler, betræffende mit Forhold og nogle Anmærkninger over hans eget han omtalte den Gjæld, med hvilken han efterlod mig Arvegodset, en Gjæld, som havde hvilet paa Slægten i mangfoldige Led, og yttrede det alvorligste Ønske, at det dog maatte blive overleveret til Efterkommerne, uden nogen Hæftelse; i denne Hensigt sagde han, havde han aftalt et Giftermaal imellem mig og sin gamle Vens, Sir George Homesteads Datter, en elskværdig Pige, hvis Forbindelse med mig vilde være en Ære for min Familie, og hvis Formue maatte være mere end tilstrækkelig til at befrie mit Landgods fra al mulig Gjæld. Han havde givet sin Ven en nøjagtig Efterretning om sine Sagers Tilstand, og, efterat have udbedet sig nogen Tid til Betænkning, havde Homestead givet sit Samtykke til Ægteskabet, paa det Vilkaar, at hans Datter og jeg behagede hinanden, og at min Opførsel bekræftede den Skildring, han havde givet af min Charakteer. Min Fader tilføjede, at han havde haabet at leve saa længe, indtil denne Forbindelse var bleven fuldbyrdet, men da Forsynet havde besluttet det anderledes, saa bad han mig, og jeg vilde sikkert ikke afslaae ham denne sidste Bøn, at jeg, saasnart mine Sager vare bragte i Orden, og Velanstændigheden tillod det, vilde aflægge et Besøg hos Sir George, og Jntet forsømme for at bringe hans Ønske til Opfyldelse. Den faderlige Kiærligheds Jver og Omhu, som viste sig bekymret for min Lykke, paa en Tid, da det Hjerte, som havde følt den, ikke mere slog, og den Haand, som havde udtrykt den, allerede muldnede i Støv, rørte mig overordentlig. Jeg havde ogsaa seet det Fruentimmer, som var mig bestemt, rigtignok paa en Tid, da vi endnu vare Børn, men jeg erindrede mig endnu, at hun havde en behagelig Skabning, og en blid Charakteer; jeg betænkte mig derfor heller ikke et Øjeblik paa at opfylde min Faders Befaling. Jeg ilede altsaa med at bringe hans Sager i Orden, gjorde en Fortegnelse over hans Gjæld og Tilgodehavende, besøgte Forpagterne, fik min forrige Munterhed igjen, og afreiste, efter ni Maaneders Forløb, for at besøge Sir George paa hans Landgods, efterat jeg forud havde begyndt en Brevvexling med ham og bevidnet ham min Utaalmodighed efter at sætte mig i Besiddelse af den Lykke, som min Fader saa kjærlig havde tilberedet for mig. Jeg havde større Lyst til at ride paa en god Hest, end til at lade mig vugge i en Kareth eller ryste paa en Postvogn, og jeg vidste, at Sir George var en gammel Jæger, en jevn, ligefrem Mand, som hellere vilde see mig i Skindbuxer paa en god Jagthest, end i en broderet Kjole og glimrende Equipage; jeg red altsaa bort med en eneste Tjener, og kom om Aftenen til Stilton. Den følgende Morgen, da jeg igjen skulde afsted, hørte jeg en Herre, som havde sat sig tilhest lidt førend mig, at betale sin Tiener, erkyndige sig om Veien; jeg sagde ham ganske fortrolig, at jeg skulde tage samme Vei, som han, og dersom det behagede ham, vilde vi følges ad. Han antog dette Tilbud med ligesaa megen Frimodighed og ligesaa faa Complimenter, og jeg begav mig paa Veien, glad over at Tilfældet havde anviist mig en Selskabsbroder. Vi indlode os i Samtale, og jeg hørte snart, at han var paa Reiser. Vi roste Landeveiene og Politiet i Frankrig, Stæderne, Palaierne og Landgodserne; begyndte en critisk Undersøgelse af de berømteste Landsteder i England, Bygningernes Eiendommelighed og Beliggenhed, Korsveiene, Gjæstgivernes Bedragerier og Fornøielserne paa Reiser; Materier, hvorved vi gjensidig anbefalede os til hinanden, da vi begge havde Leilighed til at vise de samme Kundskaber og at sætte Sandheden i saa klart et Lys, at vi ikke kunde være af forskjellig Mening Da vi omtrent havde redet to Timer sammen, indhentede vi en anden Herre tilhest, hvem vi tiltalede med samme Fortrolighed, som vi havde viist imod hinanden; vi spurgte ham, hvorfra han var, hvor han skulde hen, om Hensigten af hans Reise, og mange andre saadanne Ting. Den Fremmede, som syntes omtrent at være halvtredsindstyve Aar gammel, optog vor Tiltale med stor Kulde, gav os korte tvetydige Svar paa vore Spørgsmaal, betragtede os ofte med stor Opmærksomhed, og red derpaa snart hurtigere for at komme os forbi snart langsommere, for at blive tilbage; men vihavde besluttet; at han ikke skulde faae sin Villie, og da vi mærkede, at hans Tilbageholdenhed tiltog og han blev øiensynlig fortrydelig, saa vinkede vi til hinanden og besluttede, at den gamle Nar skuldegive os noget at lee ad. Efterat vi, med saare ulig Fordeel, havde redet sammen en halv Time, spurgte min Ledsager ham med en meget ceremonieus Gravitet, om han ikke vidste et Huus ved Veien, hvor der var en vakker Pige at faae. Den Gamle, der, som det forekom mig, frygtede for at give os Paaskud til Strid, optog denne Beskæmmelse ikke værre, end at han slet ikke svarede derpaa. Jeg begyndte derpaa at tale med min Ledsager, som om vi havde været gamle Bekjendte; jeg spurgte ham, om han ikke syntes, at Herren lignede meget en vis Mand, hvem vi havde frataget en Pige, som han vilde bringe til et berygtet Huus, og sagde at hans Tilbageholdenhed virkelig bragte mig paa den Mistanke, at han nok kunde være den samme, dog haabede vi, at han vilde tilgive os denne Streg og gjøre os den Fornøielse, at spise med os i næste Værtshuus. Den Gamle vedblev at tie, men da hans Forlegenhed og Vrede synligen tiltog, saa forskaffede han os stedse mere Moroe, hvilket ikke varede længe, thi pludselig red han fra os ad en Sidevei, hvorefter vi udbrøde i en Skoggerlatter, som varede saa længe, indtil han ikke meere kunde høre os. Vi rede derpaa videre og snakkede den hele Dag kun om denne lystige Begivenhed, som gav os fuldeligt Stof til Latter og Spøg. Den næste Morgen skiltes vi, og jeg kom om Aftenen til Homestead Hall. Den gamle Sir George modtog mig meget kjærligt, og forestillede mig for sin Datter, som jeg nu holdt for det skjønneste Fruentimmer, jeg nogensinde havde seet. Jeg mærkede lettelig, at jeg ikke alene paa Grund af hendes Faders Anbefaling var hende velkommen, og jeg nød allerede i Tankerne den Lyksalighed, hvis Besiddelse jeg trode saa nær, men den behagelige Scene, hvori jeg havde tilladt min Jndbildningskraft at vandre omkring, forsvandt pludselig, som ved en Fortryllelses Kraft, uden nogen synlig Aarsag, blev den hele Families Opførsel forandret, mine hyppige Opvartninger hos Datteren bleve indskrænkede, jeg fandt hende aldrig meer alene, hendes Fader behandlede mig med kold Høflighed, jeg blev ikke længer taget med i deres Besøg, endog Betjenterne opvartede mig ikke længer saa villig. Jeg gjorde mig megen Umag for at opdage Aarsagen til denne sørgelige Forandring, men forgiæves, og en Morgen, da jeg havde bevæget Sir George til at gaae med mig i Haven alene, og jeg var i Begreb med at trænge ind paa ham, angaaende denne Sag, kom han mig i Forkjøbet ved at sige, at hans Løvte til min Fader, for hvem, som jeg vel vidste, han havde den største Agtelse, kun havde været betinget; han havde stedse anseet det for Pligt, at lade sin Datter have frit Valg, og hun havde bedet ham sige mig, at hendes Hjerte ikke mere var frit, og anmode mig om, at jeg ikke længer vilde fortsætte mit Frierie. Min Bestyrtelse og Bekymring, da jeg hørte dette, var saa stor, at jeg ikke formaaede at svare ham, og jeg saae Sir George forlade mig og gaae ind i sit Huus, uden at jeg i Mindste Maade prøvede paa at opholde ham eller bede ham om nærmere Forklaring. Siden gjorde jeg ham rigtignok ofte Bebreidelser, anvendte Bønner og Klager, men da jeg saae, at Alt var forgiæves, saa anbefalede jeg mig med den Beslutning, at drive Sagen videre ved Breve, thi Pigen havde saa fuldkomment indtaget mit Hjerte, at jeg med Glæde vilde have ægtet hende, om jeg ogsaa havde vidst, at hendes Fader øjeblikkelig testamenterede hele sin Formue til en Fremmed. Paa min Tilbagereise til London tænkte jeg ikke paa andet end min forehavende Brevvexling, og jeg havde endnu ikke været tre Dage i Staden, før jeg tilskrev Sir George et langt Brev hvort jeg i de stærkeste Udtrykke besvoer ham, at forklare mig Aarsagen til hans forandrede Opførsel, og paastod, at det i høi Grad vilde være upassende for ham og fornærmelig for mig, at skiule Sandheden i dette Tilfælde. Paa dette Brev fik jeg, omtrent ti Dage efter følgende Svar: Min Herre! Saare ugjerne aabenbarer jeg Dem Bevæggrundene til mit Forhold, efterdi de ikke geraade Dem til synderlig Ære. Jndsluttede Brev, som jeg har faaet af en værdig Mand i dette Grevskab, indeholder et fuldstændigt Svar paa Deres Spørgsmaal, thi jeg vil hellere lade det komme fra enhver anden Haand end fra min. George Homestead. Øjeblikkelig aabnede jeg det indsluttede Brev, og læste med største Utaalmodighed Følgende: Min Herre!