Jyske Efterretninger, 1768-08-12
sii. Beslutningen af Tønne Pansas gjer lige Tilskrift. Naadelighed er en Dyd, som ikke altid findes hos de fleeMeste af vore Sædelærere. Jeg har i min Ungdom i det mindste kiendt en Mand i Leyden, der blev kaldet Mester i Viisdommen, og fortiente sit Brød med at undervise i Moralen, dog satte han alt, hvad han fortiente= overstyre, ved de nederdrægtigste Afvigelser, uagtet hans LaurbærKrands burde han have staaet langt neden for Dig, Du skikkelige Æsel! Den heele Historie om Helten af Mancha viser os ikke et eneste Spor, at Du nogensinde var forfalden til den Feyl, som dog er saa meget almindelig iblant Menneskene. skene. - En Ven i Nøden er saadant et Klenodie, som end og de holde for det kostbareste, der aldrig ere ædelmodige nok, til at gribe andre under Armene i Nøden. Hvormeget beskiæmmer Du, venlige Æsel ikke alle disse se følesløse Siele, end ogsaa Rosinant, som den Tid neppe var Din Medynk værd, ynker Du. Dine Skrit vare endnu meere langsomme end et taaligt Æsels Skri af Naturen ere. Du vilde lade denne ulykkelige have Tid til at følge Dig. Et Menneske vilde have ført sig sin Næstes Ydmygelse til Nytte, og med en stolt Grumhed endnu meere have forøget hans Harme; Men saa uretfærdig tænkte Du ikke; thi Du var den vise Sanchos kiære Æsel. Hvor trøsteløs hængte Du ikke med Ørerne, da Din Herre blev vippet op i Veyret; Han saae ynkelig ned til Dig, og naar han fløy allerhøyest op i Veyret, saa var Din venlige Bedrøvelse ham den kraftigste Hierte=Styrkning. Sindighed er i Almindelighed en Familie Dyd hos Æsler; Men hos Dig havde den en langt roesværdigere Oprindelse; Thi Du var sindig med Overlæg. Ved denne Din Maadelighed, Din sælskabelige Venlighed, Din Slidsindighed; kunde Du vel med alle disse Dyder være skikket til den mindste Misundelse, Ney, intet mindre, Dit Forhold imod Dom Herrernes Æsler af Toledo er herpaa det stærkeste Beviis. Disse Æsler vare naturligviis stærke og feede, fordi de i Stilhed, kunde fortære deres Forder, da Du derimod maatte lide Hunger, men med al deres Lyksalighed vare de dog endikke et Øyeblik i Stand til at opvække Dadlen eller Misundelse hos Dig. Onøysomme Æsel, hvor beskiæmmer Du ikke mange Mennesker, som misunde store og rige Folk deres Lykke, og, da de ere ikke i Stand, til at betage samme, dog i det ringeste umage sig for ved Spotterier eller beskyldninger at bilde Verden ind, at de ere ganske uværdige til denne Lykke. Siden. Siden nu den ene Ørn avler den anden Ørn, hvor er det da at undre over, at en Deel af Dine gode En genskaber er bleven forplantet end og paa Dine sildige Efterkommere? Jeg meener dermed Maadelighed, Sindighed, Flittighed og naturlig Afskye for al Hovmod. Lutter Dyder, som man endnu til denne Time i sær tilstaaer alle de Æsler i Mancha, der have den Ære i lige Linie at nedstamme fra Dig uagtet de have Dig til deres Stamme=Fader, saa er der dog ikke en eeneste iblant dem, som utilbørligen skulde giøre sig tyk deraf, eller ved Dine Fortienester søge at skiule Manglen paa deres egne Fortienester, eller foragte andre Æsler i Egnen, som have lige saa lange Øren, lige saa brede Rygge, og lige saa arbeydsomme Lemmer, men ere langt fra ikke af saa fornemt et Huus, eller af saa ædel en Byrd som de. J øvrigt vide Jndbyggerne i Mancha at sætte Priis paa deres Æslers Fortrin; De holde Sanchos Navn i Agt og Ære, og med det samme høyt agte de endnu til denne Time Erindringen, af hans Graaskimmel saa ubrydelig, at de fortsætte hans Slægt Register med lige saa stor Omhyggelighed som Heste. Prangerne fra Gallieien troeværdigen vedligeholde deres ypperligste Hestes Slægt Register. Dette faaer være nok til at retfærdiggjøre de Grunde, som have bevæget mig til, at tilegne Dig, dyrebareste Æsel! nærværende Afhandling om Ordsprog. Jeg har tilkiendegivet Aarsagen, hvorfor jeg er Dig saa høylig forbunden; Da Du i Don Qvixots Dage udgjorde en saa vigtig Deel af vores Familie, da Du, som Sanchos Ven og troeste Følgesvend har udstaaet baade Godt og Ondt med ham. De faa Prøver, som jeg af Historien har anført paa Dine store Egenskaber og ægte Dyder, ere, i Fald jeg ikke aldeles tager feyl, urimodsigeligen Beviis paa, at Du vel fortiener at være min Mæcenat. O du allerypperligste Æsel, hvor berømmeligt er ikke dette mit Valg for Kk. mig mig, Din store Viisdom, som Du har Sanchos lærerige Ordsprog at takke for, Din dydige Maadelighed og exemplarisk Sædelighed, som er Dig ligesom medfød, men ikke altid hos os Mennesker, er en Følge af stor Viisdom; Din ubrydelig Redelighed imod Din Herre i Særdeleshed og mod Dine Venner i Almindelighed; Dit stoiske Taalmodighed i alle de ulykkelige Tilfælde, som ramte Dig og Din Herre, Den sieldne Fornøyelighed og den tunge Kunst, med beskeed ne Øyne, uden misundelige Følelser, at beskue andres glimrende Lykke, som mindre fortiene og mindre veed at anvende den. Den politiske Forsigtighed ikke alt for nøye at forbinde sig med sine mægtige Venners uvisse Lykke, og den praktiske Klogskab, uden egen Nytte og Folkets Had at kunne være en mægtig Statholders Betroede; Alt dette er Fortrin, som Du, Dyd berømte Æsel, har frem foralle Æseler, og frem for mange Mæcenater. Med eet Ord: Flittighed er Moder til Lykken; Lykken dreier sig meere hurtig om end et Mølle=Hjul, Den som altid sover haardt, ligger blødt, end og paa Steene; Ærlighed varer længst, høyt i Veyret giør svimlende; Den som seer paa Guldet, taber Synet; Hvad hielper det at løbe, naar man ikke er paa Veyen; Sodt drukket, bliver ofte suurt betalt. End ogsaa igiennem et lidet Hul seer man Himlen; Den, som hælder sig til et godt Træe, har god Skygge; Den, som ikke forstaaer Spillet, skal ikke blande Kortet; Den, som giør sig selv til et Faar, han bliver tilsidst opædt af Ulvene; Den, som har Øynene hos sig, snubler ikke; Dievelen staaer ofte bag Korset, en god Omvener ingen Afvey, et gyldent Dække gjør ingen Æsel til en Hest; Den, som dandser paa Jisen, glider omkuld, den, som kommer Jlden for nær, brænder sig, mangen en bærer en Sæk, og kalder sin Naboe en Æsel --- Men hvo forstaaer mig, sagde Fader Pansaa Jeg kysser Deres Æselheds Hov Tønne Pansa af Mancha Adskil