Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1790-12-17
24de Aargang. No. 51. er Grun hart. Kongelige Tronhjems No privilegerede. allene Nordere. CoodsUdgivende. Ugentlig. Corretterne. ved Justice-Raad Nissen. Gam Fredagen den 17de December. Forsendes med Posten. Den retskafne Tapperhed. Artilgive Forurættelse og at have et forsonligt Hiærte er et ufeilbar Kiendetegn paa et højt og ædelt Sind. Det er en uforbiegiængelig Pligt af fornuftige Creaturer og meget mere af Christne. Der findes ej noget Exempel i den nyere Historie, der bædre passer sig hertil end hvad der fortælles om en vis Marqvis de Renty, denne berømmelige Adelsmand var en Soldat og en Christen og havde en særdeles Lykke i at forene disse 2 adskillige Caracterer, der synes saa stridige, nogles Øjne. Han var en høi Oficier i fransk Krigs Tieneste og havde det uhæld, at faae et udfordrings Brev fra en fornemme Herre i samme Tieneste. Ved Budet som bragte Brevet, sendte han dette Svar tilbage: at han var herved villig til at overbevise ham, at han havde Uræt, og dersom han ikke paa den Maade kunde stille ham tilfreds, var han villig, at bede ham om Forladelse. Den anden var er fornøjet med dette Svar, men paastod at han skulde møde ham med sin Kaarde, hvorpaa Renty gav dette Svar: han havde besluttet, ikke at giøre det, siden Gud og Kongen havde forbudet det, ellers vil han lade ham vide, at den umage han gjorde sig for at stille ham tilfreds, kom ikke af nogen Frygt for ham men for den almægtige Gud og hans Unaade, og at han ville gaae hver Dag i sine Forrætninger, og hvis han overfaldt ham, vil han bringe ham til at at angre det. Hans hidsige Modstander, som ikke kunde opirre ham til Tvekamp, mødte ham en Dag ved en Hændelse, trak sin Kaarde og anfaldt ham, men den ne saarede baade ham og hans Secundant og gjorde dem bægge værgeløse ved Biestand af en Tiener, som fulgte ham; men da lod denne ret christelige Oficier, see, hvad Forskiæl der er imellem en bestisk og christelig. Tapperhed, han førte dem til sit Tælt, veederqvægede dem med Viin og hiærtestyrkkende Ting, lod forbinde deres Saar og gav den deres Kaarder tilbage, og derefter tog Afskeed fra den med christelig og venlig Formaning, ja man hørte aldrig, at han derefter talte om denne Handel til hans nærmeste Venner. Dette var et af hans sædvanlige Mundhæld: at der var meere sand Tapperhed og Ædelmodighed i at lide og tilgive Uræt for Guds Kierligheds Skyld, end at giengiælde den med en anden; i at taale end i at hævne den, efterdi Sagen var meget mere vanskelig; at Tyre og Biørne havde Mod nok, men til var uforsigtigt, da derimod vores skulde være saadant, som sømmede fornuftige Creature og Christne. Den sande Storhed. Jntet siger Longinus kan være stort, hvis Foragt er stoer, at eie Rigdom og vælde gier en Mand ei Rættighed til at kaldes stoer; men det ansees for Bevis paa et stort Sind, at foragte disse Lykkens Gaver, og at lade haant om at begiære dem. Jeg tænker derfore, at der ere større Mænd, der lige skiulte blandt Menneskene end disse, som komme frem- og drage andres Øjne, Forundring og Høiagtelse efter sig. Dersom vi formode, at der ere Aander eller Engle, som give agt paa Menniskenes Rige, hvilket vi baade efter Fornuften og Skriften har Aarsag, at troe, hvor Ulige maae da de Begreb være, som de giøre sig om os og vi giøre os om hverandre. Dersom vi skulde læse deres Fortegnelse over de Hælte og store Mænd, som nu lever, hvor skulde det komme overeens med de Fortegnelser, som vi selv forfatte.