Berlingske Tidende, 1816-05-06
Det var forbuden Fangefogden at lade flere Personer paa een Gang komme til Lavalette. Desuagtet lod han den 20de, om Eftermiddagen Klokken 3, den dømtes Kone og Datter, samt Enken Dutoit, Frøken Lavalettes Lærerinde, komme ind i Fængselet. Madame Lavalette lod sig af den sædvanlige Porteur, Guerin, og en vis Brigand fore til Arresten. En stor Kasse, som syntes at indeholde Viinflasker, bragtes fra Portechaisen ind i Fængselet. Klokken 5 spiste Lavalette med de ankomne Personer; Fangevogteren Ederle bar Kaffe op, og skulde ikke komme tilbage til Værelset førend der ringedes. Jmidlertid havde Lavalettes Kammertjener ventet i Nærheden, var indviet i Hemmeligheden, og vilde bringe Portourerne paa sin Side. Han bod dem hen at drikke. Guerin lod sig ikke længe bede; men Brigand gjorde Vanskeligheder. Kammerater, sagde Bonneville, der er 25 Louisdører at fortjene, og derfor behøve J blot at gaae en Smule raskere, og bære en noget større Byrde. Skulle vi da bære Hr. Lavalette bort, spurgte Brigand. Det kommer ikke os ved, og der er Jntet at frygte for, var Svaret; men Brigaud gjorde endnu Jndvendinger, gik hjem, og fortalte sin Kone hvad der var foregaaet. Gue rin lod imidlertid ikke Tiden gaae unyttet bort, og leiede en Kulbærer, ved Navn Chopy, til at være sig behielpelig med at bære Portechaisen. Klokken var 7. Omtrent ved denne Tid ringedes der i Conciergeriet. Eberle gik ind i Lavalettes Kammer. Strax derpaa traadte tre Fruentimmer ud. Den Dame, han ansaae for Madame Lavalette, var iført en sort Kiole, hvide Handsker, en Hat med sorte Fjedre, kort, samme Dragt som Madame Lavallette havde havt paa da hun var kommen til Fængselet. Et hvidt Lommeklæde bedækkede Personens Ansigt, og Frøken Lavalette gik ved Siden og hulkede uophørlig. Kort, man holdt dem for de for ommeldte Personer, som Lavalette havde sagt det sidste Levvel. Fangefogden tog den forklædte Lavalette, som han ansaae for dennes Kone, som sædvanlig under Armen, og førte dem ud af Fængselet. Eberle kaldte paa Porteurerne, og Portechaisen bragtes bort. Lavalette stod ud, og i hans Sted steeg hans Datter ind. Jmidlertid begav Roquette sig til Lavalettes Værelse, og hvor stor var hans Forhavselse da han i Lavalettes Sted fandt dennes Kone, Hun tog ham i Kjolen, for at holde ham tilbage, og for at vinde Tid. Han gjorde Larm, og udsendte sin Søn, der ogsaa indhentede Portechaisen, men fandt kun Frøken Lavalette i den. Fangevogteren Cherle, som ogsaa havde opvartet Ney, sagde, at han af Lavalette havde faaet 100 Franker; men i hans Bolig fandt man 1700, som han udgav for sin Kones Arv, og sagde, at han af Lavalette og Ney kun havde faaet 300 Franker. - Madame Lavalette tilskrev sig i Forhørerne hele Undvigelsesplanen, og Datteren sagde det samme. Lavalette holdt sig i 14 Dage skjult; men han indsaae, at han ikke vilde kunne undgaae Politiets Eftersøgelser, hvis han ikke begav sig bort fra Frankrig. Han betroede sig nu til Engellænderne Bruce, Hurchinson og Wilson, der vare revolutionair findede, og allerede havde gjort sig stor Umage for at befrie Ney. Wilson blev Formand for Anslaget, og lod sig af den engelske Gesandt Stewart give Passe for General Wallis og Oberst Losnecka (Lavalette). Wilson, der var betænkt paa Alt, havde sendt En iforveien til Compiegne med en anden Vogn. Passet var contrasigneret af Ministeren for de udenlandske Anliggender; men da man afgav det til videre Underskrivt, spurgte en af Secretairerne Hutchinson, som besørgede Passene, hvem Oberst Losnecka var. Han svarede strax, det var en Broder til Generalen. Bruce skaffede sig Lavalettes Maal, og Hutchinson gav det til en Skræder, som om det var fra hans Regimentsqvarteermester, der strax skulde bruge Uniformen. Skræderen bemærkede, at det var en stor Mands Maal, og at det ikke syntes aftaget af nogen Skræder. Dette Svar forskrækkede ikke Wilson lidet, og han lod ved Hutchinson Skræderen vide, at Klæderne strax maatte sendes. Det var, siger Wilson, i en opsnappet fortrolig Skrivelse til en Ven i Engelland, bestemt, at Lavalette skulde indfinde sig den 7de Januar, om Aftenen henved 10, hos Hutchinson, hvor vi vilde komme sammen til et Punscheselskab. Dette skeete. Lavalette var ret godt forklædt. Vennen, der førte ham derhen, traadte ikke ind i Værelset, men overgav Huschinson en dobbeltløbig Pistol til Lavalette. Denne syntes meget bevæget; men vi bade ham, ei at yttre sig. Næste Morgen Klokken 7 indfandt jeg mig udenfor Hutchinsons Bolig, og vi kjørte derfra med Lavalette. Gensdarmerne syntes meget opmærsomme paa os ved Barrieten Clichy; men da Geværet blev præsenteret for os, agtede de ikke videre derpaa. Lavalette har saa paafaldende Træk, og hans Figur er Postillonerne og Postmesterne saa bekiendt, at den største Forsigtighed var nødvendig. Da vi i Le Chapelle toge nyt Forspand, kom fire Gensdarmer, der havde Lavaettes Signalement, til os; men Hutchinson svarede dem, at vi vilde vælge et andet Cantonnement for den engelske Division. Da vi nærmede os Comptegne, blev jeg vaer, at nogle hvide Haar stak frem under Lavalettes Paryk; jeg havde en Sax hos mig, og klippede dem af. Ellister var kommen bag efter os fra Paris til Comptegnemed en Vogn. Da det var Aften, lod jeg Lygterne paa Vognen tænde, og vi fortsatte velbevæbnede vor Reise. Underveis bleve vi ofte udspurgte, men Oberst Losnecka holdt sig stedse tilbage i Vognen. "En engelsk Vogn, og en engelsk General." hvilke Ord min Tiener altid havde i Munden, gjorde god Virkning. Vi havde kun tre Heste og en Forrider; thi fire Heste vilde have gjort for stor Opsigt. Saaledes kom vi lykkelig over Cambray og Valenciennes til Mons, hvor jeg medgav Lavalette de fornødne Anbefalelsesskrivelser, og de paa, efter et Ophold af 60 Timer, vendte tilbage til Paris. Wilson har vedkiendt sig denne Skrivelse. Derpaa forhørtes de Anklagede hver for sig. Bruce tilstod at han havde viist Deeltagelse for Marschal Ney, tilføiende, at han ikke troede han derover behøvede at rødme. Alle tre Engellændere tilstode, at de havde været Lavelette behielpelige ved hans Flugt fra Paris. Det første Møde varede til Klokken 6 om Aftenen. Det bivaanedes ogsaa af mange engelske Damer og sex engelske Hurtigskrivere, som vare ankomne fra London, for strax ved Estaffetter, at sende Processens Forhandlinger til London til Afbenyttelse for de engelske Tidendet. Jgaar fortsattes Vidneforhøret. Da det var forbi gav General advocat Hua en almindelig Oversigt over Sagen. "En Strafskyldig er nærmerenskronen er lig hvis han finder et Sted, hvor han troer med Tryghed at kunne vise en Stierne, som Retfærdighedens Lyn har truffet. En Kon har reddet sin Mand; hvor skiøn vilde hendes Glæde være, naar ikke andre Personer vare compromitterede derved, Adskilliges Deeltagelse i Undvigelsen er beviist; men hvad er Aarsag til at en engelsk Gent lemann, en General, en Captain i den engelske Garde ogsaa befinde sig for disse Skranker, Hvorfor søgte de at redde den dømte: De vare hverken Lanalettes Beslægtede, Venner eller Bekiendte. Handlede de af Menneskekiærlighed? Hvad skal man sige om den Menneskekiærlighed, som kun yttrer sig i Foragt for den offentlige Orden og Overtrædelse af Lovene? Hvad skal man tænke om deres menneskekiærlige Hensigter, naar deres opsnappede Brevvexlinger godtgiøre, at Had mod vore Love boer i deres Hierter, og at de i Lavalettes Undvigelse kun søgte et Middel til Uroligheder, Bruce og Hutchinson ville blot have handlet af Menneskekiærlighed, men Sir Wilson hæver sig til høiere Tanker. Efter hans Mening er hans Regierings Ære saa paa Spil, naar en af den Kongelige franske Ret afsagt Dom bringes i Udøvelse. Parises Capitulation er Lov for ham. Den er fornærmet, og han maa betrygge sin Regiering for en Forhaanelse, som en saadan Fornærmelse vilde paadrage den. Lavalette maatte reddes til Ære for Justitsen og til Ære for Engelland. Saaledes raisonerer Wilson. De Anklagede forlangte i Begyndelsen en Jury, der bestod halvt af Franske og halvt af Engellændere. Enhver maa vide, at saasnart man kommer til et fremmed Land, maa man respectere dette Lands Love. Bliver den Ankomne ikke beskyttet ved de selv samme Love, Man skulde da paa den ene Side ville tye til Lovene, paa den anden byde dem Trods: Den sunde Menneskeforstand giendriver denne Vildfarelse. Man beraaber sig paa, at en Franskmand, som anklages i Engelland, har Ret til at begiere Dommere, som halvt bestaae af Franskmænd, halvt af Engellændere. Kan vel være men det er et Privilegium; hvert Land har sine Skikke. Hos os behøves ikke et saadant Privilegium. Justitsen spørger ikke om du er en Jndfødt eller Udlænding; den seer blot paa den Anklagede. Ved Processer som nærværende maa man nøie efterforske Handlingerne og hvad har man erfaret af en opsnappet Brevvexling, Det sees deraf, at nogle Udlændinger alvorlig beskieftigede sig med at giøre Frankrig lykkeligt, og det saa lykkeligt som i Aaret 1793. Man maatte nemlig, som de troede, udstæde en Opfordring til Frihedens Venner ;der maatte opstaae Bevægelser, og Protestanternes Forfølgelse kunde meget godt bruges som Middel til at opvække et dødeligt Had mod det nye Dynastie, og sætte Alt i Flamme. Sir Edward Wilson bedømte i London, hvor Revolutionsideerne vare blevne ham meddeelte, Sagen bedre end hans Broder i Paris. Han bemærkede, at naar den franske Nation var saa opbragt mod Bourbonerne, maatte man dog have Beviser derpaa. J Provindserne var ingen Militair magt, og dog vare de tolige. Ja, de ere rolige, skjønt de lide. Viisdom og Eendrægtighed ville giengive Frankrig den høie Rang, det stedse hævdede iblandt Nationerne. Vistnok ville de engelske Brucer og Wilsoner ikke finde Behag i en saadan Paastand, og den vil forekomme dem som en Chimaire (Her gjorde Bruce en spodsk Compliment for Generaladvocaten; dog var dette Møde fra de Anklagedes Side langt anstændigere end det første. Vilde dog den Anklagede, vilde dog Wilson selv betænke den Stilling, hvori han har sat sig. Det blev uroligt og farligt i Paris. Politiet heftede Øinene paa ham og hans Medskyldige; Politiet i London havde sikkert gjort det samme; thi hvad var det for en Regiering, der vilde respectere de Personers foregivne Rettigheder og Privilegier, der ikke respecter, dens Rolighed: Hælere ere strafskyldige ifølge Loven. Lavalette til bragte Natten den 5te hos Hutchinson, og hvorledes reiste Lavallette bort, Han og hans Ledsagere var forsynede med Vaaben. Mod hvem vare disse Vaaben rettede, Ene og alene mod den Kongelige Autorie tets Agenter, mod dem, som det var overdraget at vedligeholde og forsvare den gode Orden. Kan man endnu spørge om de Anklagede ere strafskyldige, Retfærdighedens Dag er kommen. Den maa vær lige for Alle for Jndfødte som for Udlændinger. Tros Tyriusvemihi nullo discrimine agetur. Efterat de Anklagedes Sagforere vare hørte, ophævedes Møden Klokken 6. Idag endtes Processen. Hr. Dupin, som forsvarede de tre Engellændere, dvælede længst ved Wilson, og roste hans hæderlige Deeltagelse i Felttogene i Flandern, Holland, Jrland, Ægypten, Polen, Portugal, Rusland, Tydskland og Jtalien, samt de Udmærkelser han derfor havde modtaget af Deres Majestæter Keiserne af Rusland og Østerrig og Kongen af Preussen, baade Ordener og skrivtlige Beviser paa deres Gunst (blandt Andet et Brev fra Aar 1794, da Wilson var saa lykkelig at befrie Keiser Franz den 2den, der var omringet i en Landsby, og nær var bleven taget til Fange af de franske Tropper). Hvorledes kan man, sagde han, kalde den Mand Bonapartist, der har kundgjort Verden Bonapartes Skiædselsdaad i Ægypten, hvis Søn har ført Bonaparte til St. Helena, og som stod ved Siden af Keiser Alexander og Moreau da denne blev dødelig saaret ved Dresden, Han anførte endnu adskillige Exempler paa, hvorledes Wilson havde taget sig af indfødte Franskes Sag, hvorledes han havde hiulpet Hertugen af Feltres krigsfangne Neven, samt befriet en Neven af Prinds Talleyrand saavelsom og den berømte Læge Desganettes. Dupin sluttede med de Ord: "J Athenen dømte den arcopagitiske Ret et ungt Menneske fra Livet, fordi han til en Hog havde overleveret en Due, der var flygtet til hans Skiød, og hos os, i det nittende Aarhundrede, skulde En fordømmes, fordi han interesserede sig for at redde en Anden, der lagde sit høieste Gode, sit Liv, i hans Haand!" - Wilson talde derpaa selv, og fik meget bifald. Bruce beklagede sig især over nandense, at de dettre Engellændere, som Generalprocureuren, ne havde tilladt sig dette Udtryk dadlede Præsidenten som usømmene ligt) at sige, havde sammensvoret sig mod Europas Rolighed, ke og opmuntret Frankrigs Jndvaanere til at sætte sig op mod den Kongelige Magt. Han tilstod, at hvad han havde gjort, ikke i mindste Maade angrede ham, og at han havde handlet efter La Fontaines Ord: J denne Verden maa den Ene hielpe den Anden, man maa giensidig staae hinanden bi, det er Naturens Lov. - Klokken 5 1/2 gik Retten til Raadslagningssalen, Klokken 6 overbragte den sin Kjendelse, ifølge hvilken Retten dømte Fangevogteren Jacques Eberle til to Aars, men Engellænderne Hurchinson, Bruce og Wilson til tre Maaneders Fængsel (Minimum, af de ifølge Straffelovbogens 240de og 248de Artikel bestemte Straffe), og til at betale Sagens Omkostninger, og frikiendte Fangefogden Roquette, Lavalettes Kammertiener BenoitBonneville, samt Porteuren Guerin, Marengo kaldet. De tre Engellændere ere blevne bragte til La Force.