Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-11-12
En Stud, hvis Hovedskal er meget stor, har dog kun en ringe Qvantitet Hjerne, og det samme er Tilfældet med mange andre Dyr. Men man indvender, at f. Ex. Elephanten, der, som man paastaaer, har ere Gange saa megen Hjerne som Mennesket, altsaa burde være tre Gange saa klog, og at Kaskelotten, en Fisk, der næsten er saa stor som en Hvalsisk, og ligeledes skal have en stor Qvantitet Hjerne, maatte være meget klog, endskjøndt den er dum. Ogsaa om Sælhunden har man paastaaet, at den er meget dum, uagtet den besidder en temmelig Deel Hjerne. Men Gall har i Kjøbenhavn havt Leilighed til at faae en levende Sælhund, og han har fundet, at den tvertimod er et meget slu Dyr. Haller har derfor antaget, at det egentlig kom mer an paa Nervernes Forhold til Hjerne massen, jo flere Nerver, des mere Forstands ævne. Uagtet nu den menneskelige Hjerne, i det Hele betragtet, udgjør 33 eller 12 Deel af hele Legemets Vægt, og man altsaa allerede af denne Aarsag kunne tillægge Menneskets Hjerne et stort Fortrin for Dyret, saa antager Gal dog, at det ved Bestemmelsen af Hjernens Størrelse ikke blot kommer an paa dens Forhold til Legemet, men fornemmelig paa dens enkelte Deele. Han har tillige fundet, at de egentlige Sandseredskaber ikke have deres Sæd i Midten, men i Omkredsen af Hjernemassen, og at denne Deel virkelig er større hos Menneskene end hos Dyrene (Anm. 2.).At Sjelens Organ virkelig har sit Sal de i Hjernen sees deraf, at den mindste Beskadigelse af denne Deel forstyrrer Sjelens Forretninger, og at der uden Hjerne aldeles ikke lader sig tænke noget Liv. Man seer hos Børn at Hjernen er blød og lasket, at den med Aaren bliver fastere, og at Forstanden derved tiltager ligesom den med Alderen aftager, fordi den indtørres og forhærdes. Man har hidtil antaget at de, som have Vand i Hjernen, altsaa enten aldeles mangle den, eller besidde den i en fordærvet Tilstand, uagtet de ligefuldt kunne tænke, ja endog ofte ere meget kloge. Men alt dette bevise, intet. Gall har anatomeret saadanne Hoveder og fundet, at Hjernen her blot udfolder sig, men at den iøvrigt er fuldkommen tilstede (Anm. 3) Vel har Geheimeraad Walther paastaaet, at Sall blot har fremkonstlet denne Udfoldning, men den berømte Loder i Halle har fundet Galls Erfaring stadfæstet, og man vil med det første kunne læse hans Betænkninger paa Prænt. Adskillige Forfattere have anført endog mange Exempler paa Mennesker, hvis Hjerne var forstenet og som desuagtet kunde tænke, men Sall ned ter alle disse foregivne Kjendsgierninger aldeles, og paastaaer, at han, hvis man kan bevise en eneste af dem, i Øieblikket vil opgive sin Lære. Vel kan et Been voxe ind i Hjernen og forstyrre dens Forretninger, men det beviser iøvrigt aldeles intet. Det kan vel ikke negtes, at man kan udtage endeel af Hjernen, som f. Ex. ved Beskadigelser i Hovedet ofte er Tilfældet, uagtet Mennesket just ikke døer, men at det efterlader en Svækkelse i Tænkeævnen, og at saadanne Mennesker i Almindelighed faae en Sindssvaghed, det stadfæster Erfaringen. Det er altsaa vist, at der hvor der er total Mangel paa Hjerne, lader der sig heller ikke tænke noget Liv, og at Sielens Organ har sit Sæde i Hjernen. Men der gives tre Slags Liv, 1) det anmaliske (dyriske), 2) det organiske og 3) det vegetabiliske (Plantelid). Planterne have, som bekjendt, et Slags Liv, ja endog et Slags Fornemmelse. Hos Mennesket er det anmaliske Liv det Liv, som styres af den fri Villie. Alle de Organer (Redskaber), som høre til det anmaliske Liv ere dobbelte. Vi have saaledes dobbelte Øine, dobbelte Øren, dobbelte Arme. og dobbelte Fødder. Man kan indvende, at vi ogsaa have dobbelte Lunger, men disse høre baade til anmaliske og organiske Liv. Alle de Organer, som høre til det organiske eller vegetabiliske Liv, ere derimod enkelte, som f. Ex. Maven, Leveren a. Hjernen med sine Dele, som og saa hører til det anmaliske Liv, er derfor dobbelt, thi den lader sig deele i to Parter. Herimod har man indvendt, naar Hjernen og dens Organer ere dobbelte, saa maatte jo ogsaa deres Forretninger, eller vore Forestillinger være dobbelte, Men af samme Grund kunde man jo spørge, vi have jo to Øine, to Øren, hvorfor see og høre vi ikke Alting dobbelt, Gall mener derfor, at vi kun see og høre med et Øie og eet Øre, og at især det høire besidder den meste Kraft. Naar man lægger nøie Mærke dertil, og den, som har et godt Syn vil endog finde det strax, saa seer man, at det høire Øie altid er noget større end det venstre. Det har ligeledes mere Kraft end det venstre. Naar man gaaer vil man altid kunne dreie den høire Fod mere ud end den venstre, og Børn bruge endog ofte strax den høire Haand. Fuglene f. Ex. kunne, som man let indseer, aldrig see med begge Øinene, thi de sidde alt for dybt i Hovedet, og de dreie det derfor saa tidt, naar de søge noget. Naturen samler sædvanligen de fleste Kræfter paa høire Side. Saaledes have skrutryggede Folk i Almindelighed Puklen paa høire Side, og der er ingen Tvivl om, at man ved Guidning, Legemsøvelse, og det saakaldte Hængen, vilde kunne bringe mere Kraft i den venstre Side, og derved helbrede saadanne Mennesker for saadanne Legemsseil. Der gives ogsaa Mennesker, som ere døve paa det ene Øre og kunne høre med det andet. J Wien var der en Bonde, der paa den ene Side af Hovedet var meget fornuftig, men paa den anden bestandig troede, at en heel Flok Bønder vilde anfalde ham. J lysere Timer tilstod han selv, at han var syg eller svag paa den ene Side af Hovedet. Der gives saaledes ogsaa Migraine eller Halvhovedpine, hvor denne Svaghed kun har sit Sæde paa den ene Side. Sall har i Wien aabnet Hovedet af en Dreng, som havde faaet et Slag i samme, hvoraf han døde. Han fandt den ene Halvdeel af Hjernen ganske ubeskadiget, men den anden derimod inflammeret. Havde denne Dreng beholdt Livet, vilde han uden Tvivl blevet forrykt paa den ene Side og fornuftig paa den anden. Man finder ogsaa meget ofte Mennesker, som ere lam paa den ene Side a. Den Sætning, at man kun seer med eet Øie, har allerede Cubier anført. Den Jdee, at vi have en dobbelt Hjerne, er, efter Galles egen Tilstaaelse, ikke heller ganske nye allerede Hipporates, og efter ham Haller, har berørt denne Punct; men man har bestandig forkastet de res Mening. Mange Philosopher have paastaaet, at det f. Ex. kun er Øiet i Forening med hele Legemets Organisation, ikke Øiet allene, som seer. Gall er omtrent af samme Mening, men han paastaaer, at Hovedorganet for Synet har sit bestemte Sæde i Øiet. (Fortsættes.