Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-02-10
Onsdag Formiddag den 1ste Febr. blev Elisabeth Andersdatter offentligt henrettet paa Leirskov Mark ved Kolding. Som man veed, havde hun ved Rottekrudt ombragt sin Mand, Julius Nielsen, samt i Forening med Ole Jensen Snikker søgt at ombringe dennes Hustru. En umaadelig Mængde Mennesker havde indfundet sig ved Retterstedet, der befandt sig i en Huuling, saa at Tilskuerne indtoge de paa begge Sider theatralsk sig hævende Høie, der tilstedede Enhver tydeligt at være Vidne til den rystende Handling. Retterstedet omgaves af Bønder, forsynede hver med en Fork, som de korsviis havde ned stukket foran sig i Jorden, og derved dannet et Espalier. Synderinden blev hidført i en Calesche, der kjørte med hende ind i den slagne Kreds, hvor det egentlige Rettersted dannedes af et Lag Sand. Hun røbede ingen Forknyttelse, men traadte med Rolighed og Fatning i Dødens aabnede og rædsomme Favn. Efterat Herredsfogden havde oplæst Dommen, tiltalede Præsten hende med de sidste Trøstens Ord, og efterat et Psalmevers var blevet afsjunget siger vor Beretningsmand, en Tilskuer – kyssede den Geistlige hende, og der skredes til Afklædningen, hvorved hun selv var behjælpelig, idet hun tog sit Tørklæde af Halsen og Tøiet af Hovedet. Da hun skulde træde hen til Blokken, yttrede hun Noget, som i Afstanden ikke kunde høres, men hvortil Præsten svarede hende: "Det er for sildigt. Hun havde altid og endnu den sidste Morgen yttret det faste Haab, at faae Henrettelsen udsat. Heri blev hun skuffet, og hun lagde derfor sit Hoved paa Blokken, noget paa Siden, saa at Skarpretteren maatte bede hende, at vende sig ganske mod Jorden. Det dræbende Hug faldt, og Hovedet rullede ned ad Sandet. Hendes Legeme og Hoved blev nu af 4 dertil bestilte Mænd lagt i en medbragt Liigkiste, for, ifølge den kgl. Naade, ikke at lægges paa Steile og Hjul, men i en Vogn at bringes til Leirskov Kirkegaard, for at begraves. (Dv.)J Anledning af den nylig afsagte Høiesteretsdom i den mod Natmandsfamilien i Aarhuus anlagte Sag, for at have tilstedet usædelige Sammenkomster i sin Bopæl, hedder det i sidste Aalborg Avis: "Medens det af denne Sag og flere lignende maa glæde at see, med hvilken Jver Autoriteterne i Aarhuus søge at modvirke Løsagtighedens Næring og udrydde dens Smuthuller, maae vi beklage, at de utugtige Sammenkomster her i Byen (Aalborg) i den Grad og saa ugeneerte af Politiet have taget Overhaand, at Sygehusene, ere opfyldte med veneriske Patienter i en Mængde, som man hidtil ikke har kjendt, og som alene har forøget Kæmner Udgifterne for venerisk Cuur i afvigte Aar til en for denne By forhausende Høide. Skjøndt Aalborg aldrig har været exemplarisk i denne Retning, skal man dog ingensinde for have kjendt en saadan Overhaandtagen af dette Onde, og det turde derfor vistnok være paa høie Tid at der tages kraftige Foranstaltninger, til med de Midler, der staae i det Offentliges Magt, at modvirke en Smitte, der bestandigt griber meer om sig, og i en sørgelig Grad indvirker fordærveligt paa de moralske og physiske Tilstande, især i den tjenende og lettere fristede Classe. J dennes bedre Deel er endog Frygten for Fordærvelsen saa stor, at sædeligere tjenestesøgende unge Piger af Omegnen i den senere Tid undgaae at modtage Condition i Aalborg for ikke at drages ind i Løsagtighedens Charybdis.