Aalborg Stiftstidende, 1836-02-01
Hr. Secretair Ussing har i Folkebladet fremsat en Mening, som synes mig at opfordre til Modbemærk, ninger. Folkebladet har før givet Plads for en anstændig Opposition. Jeg vil, stolende paa, at samme Tilladelse indrømmes disse Linier, give dets Læsere at betænke Følgende: Jndsenderen maa erklære sig enig med Hr. Ussing deri, at statsborgerlig Dannelse et et Gode, der bør fremmes, men ei aldeles enig med ham angaaende Omfanget og Bestemmelsen af samme. Spørge nemlig, hvilken Retning den bør gives, og hvilke Kundskaber den bør indbefatte, da er det Jndsende, rens Mening, at det her ei kommer an paa en vi Masse af Kundskaber, men paa den besjælende Aand Thi, ligesom det, hvor Talen er om Moralen, ei en en nøie Kundskab til de enkelte Pligtbud (hvilken forresten ei bør fraskrives sit store Værd), der danne den retskafne Mand, men Kjærlighed til Pligtbudet, der atter henter sin Styrke fra Religionen, saaledes gjælder det samme her. Det er et nøie Kjendskal til Forpligtelsers og Rettigheders Grændse og Udstrækning, der danner den gode Borger, men den paa Følelsen virksomme Erkjendelse af, hvad han som Borger bør være, hvilken atter kun bygges paa Religionen, som paa en fast Grundvold. Og ligesom til alle Tider hiint Latinernes gamle Ordsprog vil gjælde, som siger, at det ei nytter, at en Stat har gode Love, naar ikke en moralsk Følelse hos Folket gjø samme redebond til deres Efterlevelse (eller med andre Ord: kun Religiøsitet gjør et Land lykkeligt) saaledes gjælder det samme om Kundskab til disse Love, der bliver ørkesløs, naar den et er forenet med en levende Lyst til deres Efterlevelse, der udspringer af Religionen, som oplivende Princip. At vække samme, maa derfor ansees som Hovedsag, den nøiere Kundskab som Bisag. Tør jeg nu forudsætte dette som almindeligen erkjendt, da uddrager jeg endvidere deraf den Slutning, at ogsaa nu hos os Tidens Tarv fordrer ei saameget Kundskabens Udvidelse (hvilket er Noget, som 2 lettere finder sig af sig selv) som Oplivelse og Bestyrkelse af den Lyst at være paa sin Plads hvad man bør være, eller, for at betjene mig af et i den senere Tid meget brugt, men ogsaa Meget sigende Udtryk, Oplivelsen af den Almeenaand", som ikke behøver saa megen eller den Slags juridisk Jndsigt, som Hr. U. synes at forlange, for at yttre sig. Og skulde end den forhaanden værende Jndsigt trænge til nogen Udvidelse, da er det visseligen ikke forbudne El Ægteskabsgrader, testamentariske Dispositioners Kraf heller Betingelserne for Tilladelse til at bære Liberi og Tresser, Menigmand trænger til Oplysning om, saalidet som Praxis i at skrive en Leiecontract eller des lige, men Kundskaber af en mere indgribende, virksom og dannende Ratur, end hine letteligen lærte og letteligen glemte Bestemmelser, der atter i ethver Tilfælde let kunne efterslaaes. Saaledes vilde, for at nævne enkelte Ting, nogen større Jndsigt i Communalvæsenet gjøre Enhver meere redebon til at bære Byrderne med hverandre, noget nøiere Begreb om de forskjellige Embeders Hensigt, de forskjellige Embedsmænds Kald og Forretninger, berigtige en og anden skjæv Forestilling, en og anden ubillig Dom hos Mangen, lede ham til at komme Embedsmanden limøde og samvirke med ham istedetfor at modarbeide hans Hensigter, en klar Erkjendelse af de forskjellige Stænders Betydning og indvortes Forhold (som Hjulenes i Maskinen) forøge Agtelsen for den enkelte Statsborger og forstærke den Enkeltes Virksomhed paa sin Plads til at fremme det Heles Velfærd og s. v. Dog alt dette indeholdes i, hvad man pleier at kalde almindelig Dannelse, hvortil ingen juridisk Underviisning udfordres, men hvortil sund Menneskeforstand, god Villie og nogen Erfaring vil veilede ethvert tænkende Menneske, hvorimod, hvor særegen Stilling (f. Ex. som eligeret Borger, Synsmand, Taxereborger o. s. v.) udkræver særegen Kundskab, den Paagjældende vil vide at indhente de fornødne Oplysninger. Saameget mere bør man gaae ud fra deslige, Synspuncter, saameget mere bør man vække hos Folket det antydede Blik paa Statsorganismen, som den over hele Landet (tør man vel haabe) opvaag, nende Almeensands mange Steder antager en høist sørgelig Skikkelse. Jdet nemlig det indskrænkede Blik et kan hæve sig over sit eget lave Standpunct, idet den ved mange offentlige Yttringer vakte Jder om en stadig Opposition mellem Regjering og Folk falder som i frugtbar Jord i de lidenskabelige Gemytter, forvexles den liberale Tænkemaade med Trods mod Embedsmænd, hvis aldeles officielle Foranstaltninger man modsætter sig, og Selvstændighed med den laveste Egoisme, hvortil ofte kommer Pukken paa den næringsdrivende Borgers udelukkende Fortrin fremfor de af Staten lønnede Embedsmænd, hvilke betragtes som ørkesløse Hanbier i Kuben. Hvor saadanne falske Forestillinger trives, er en Oplysning fornøden, men vistnok en Oplysning, snarere af den Art, jeg ovenfor har foreslaaet, end den Hr. U. synes at ansee det magtpaaliggende at udbrede, en Oplysning, som leder Statsborgeren til at samvirke med Regjeringen og saaledes danner ham til at være, hvad han bør være. Men Sagen kan ogsaa betragtes fra en anden Side. Vel skal en Tings Værd ei bedømmes eftersk dens Misbrug; thi hvorledes vilde det da gaae med de ædleste, herligste Gienstande? Men ligger Misbrugen nær for Døren, da kan den ei blive ubemærket eller uændset. Og vel tør jeg paastaae, at nøies Kundskab hos Menigmand til Lov og Forordning, Rettergangens Former o. s. v. føder langt flere Strien, digheder, langt mere Procesmageri, Rabulisteri, Tvedragt, Paastaaelighed, Uforsonlighed, gjør Forligelses commissionens Virkninger langt svagere, end Mangel af denne nøiere Kundskab til Lovens Former. Skriftens Ord: (1 Tim. 1, 17.) Loven er ikke sat for den Retfærdige, kunne vistnok ogsaa forstaaes saaledes: den Eftergivende betragter Loven som et nødvendigt Onde, til hvilket han kun i Nødstilfælde griber, idet han altid heller vil lide end gjøre Ondt. Jeg frygter ei, at nogen fornuftig Mand vil misforstaae mig, som var jeg Obscurantismens Talsmand. Jeg vil ansee det overflødigt at bemærke, at jeg anseer Folkets Oplysning som et stort Gode og den For ning af ædle Mænd, der har dannet sig til denne Hensigts Opnaaelse, at have et værdigt Foretagende for Øie. Men derom ere vel Alle enige, at kun, naar en Kundskab rimeligviis vil vorde godt anvendt, bør man med Jver arbeide paa dens Udbredelse; men hvor man med Rimelighed kan forudsee, at den vil vorde ilde anvendt, bør den ei med Jver udbredes, ligesom det ellers nyttige Vaaben ei bør med Forsæt gives i Barnets eller den Afsindiges Haand, eller Gift betroes den, der ei kjender og vil tage Hensyn til dens Virkninger. Og siger man, men Mangel nytte dog denne Kundskab rettelig", da svarer jeg gjo mere vor Tids Mennesker have at lære, destol mere maa man occonomisere med deres Tid, sættel Grændser for Underviisningsgienstandenes umaadeligen Formerelse og kun meddele dem det absolut Gode, hvis Mangel maa ansees for et væsentligt Savn. Ment allermindst vil den, som har begrebet sin Tid, henregne hiin Ukyndighed i Lov og Forordning til sammes væsentlige Brøst. Thi sandeligen, det er ikkel her, at Skoen trykker: deres Rettigheder vide de Fleste kun altfor vel at paasee, deres Fordringer vide, de Fleste kun altfor vel at gjøre gjældende, og netop vor Tids Egoisme bliver saa ofte Humanitetens Grav. Hiint ovenfor antydede Misforhold mellem juridisk Jndsigt og moralsk Følelse er desuden ingenlunde saa sjeldent, som man skulde troe. Der gives virkelige stundom den Forbindelse mellem begge, at hiin qvæler denne; thi jo mere Medborgere omgaaes med hverandre efter juridiske Former, desto mere taber sig den gjensidige Tillid, som skulde være Grundvoldens for et lykkeligt Samliv, og gaaer over til en Mistænksomhed og Forsigtighed, der virker skadelig paa Tænkemaaden, ja stundom til end værre Misbrug af den juridiske Jndsigt. Jeg har i det mindste ofte i min Erfaringskreds truffet paa Mennesker, som med hellers ringe Dannelse forbandt hiin Kundskab, og med den, just fordi den var umoden, som den altid under saadanne Omstændigheder maa forblive, og ei forenet med høiere Dannelse, en Lyst til at sagsøge for enhver lille Fornærmelse, et Hang til at skye blot saa uddanne slette Streger, som kunne skaffe Ansvar og blive beviislige, til at vogte sig blot for saadanne Udsagn, som kunne blive vidnesfaste, d. er hiin større Frygt for Menneskers end for Guds Dom, en Lyst til at liklage, procedere, anvende Kneb, gjøre Exceptioner o.s.v., trods den meest drevne Lovfordreier. Men jeg maa tilstaae, at jeg har fundet dette meget stødende for min bedre Følelse, og at jeg ei har kunne dølge for mig selv, at der gives i denne Henseende en smuk og klædelig Uskyldighed, der paa en Maade kan samAmenlignes med den, man finder hos den blufærdige Yngling eller Pige, før de have nydt af Kundskabstræets Frugter. V. M. Hvad Kommer det mig ved (Af Søndagen.)