Corsaren, 1843-01-20
Fredagen den 13de Januar. "Correggio", eller Et bekjendt Mesterstykke. Man (o: de andre Blade) have sagt, at Dhrr. Nielsens og Vhisters Spil, respective som Michel Angelo og Batista, var mesterligt, og viunderskrive det med Fornøielse. Samme man har endvidere sagt, at Hr. Holst (Correggio) og Fru Heiberg (Maria) ligeledes spillede mesterligt, og vi maae underskrive det. Thi hvor vilde vel troe os, naar vi fagde, at den Maria, Fru Heiberg gav, ikke syntes os at være den Maria, man forestiller sig ved at læse Tragedien: det naturlige, simple, barnlige-fromme Gemyt? Hvo vilde vel bryde sig om, at vi antage, at Maria, hvis hun virkelig havde levet, ikke havde talt, som om hvert Ord af hendes Mund; kostede en Ducat, og at hun næppe har været i kjendelig Grad nerveus? J Cataloget over Personerne staaer ikke: "Antonio Allegri, Maler, stønner, naar han er begeistret; Maria, hans Kone, nerveus." Jmidlertid, saaledes som Fru Heiberg giver hende, maa hun tænkes, staaer der ikke nerveus, burde det staae, det er naturligt, og dermed Basta, og følgelig burde vi ikke have ladet os mærke med Noget. Denne Aftens Forestilling havde en særegen Jnteresse derved, at den var Hr. Mantzius's 3die Debut," siger Fædrelandet. Det sige vi med. Hvor det dog er rart at være enig med Folk. Og ved denne Leilighed ere vi virkelig enige med de fleste andre Blade, selv med "Dagen", skjøndt det "i Grunden er en Skam". Ligesom nemlig Hr. Manssius i de comiske Noller har manglet Lune, saaledes manglede han i denne Varme. Vi troede i Førstningen, at han vilde spare sine Kræfter, til det blev nødvendigt ret at anvende dem, f. Ex. til det Sted i 3die Act, hvor han lader Antonio ane, at han er Giulio Romano: "Den store Rafael Santio var min Lærer, Hans Mesteraand end svæver over mig, Jeg har et Ord at blande med i Lauget." Retfærdig Stolthed, ædel Selvfølelse, Høihed, Adel havde vi ventet i Fremsigelsen af disse Ord, som selv under Læsningen mægtig gribet En. Vi havde ventet at see Giulio Romano blive et Par Tommer høiere, hæve sig op paa Cothurnen (*), vi havde ventet, at hans Stemme, skulde saa at sige have svulmet op af indre Følelse. Men istedetfor Alt dette gjorde Hr. Mantzius en Gebærde, som han accurat gjorde i Alt 19 Gange denne Aften: strakte nemlig Armene stivt ned foran sig, strakte Fingrene ligesaa stivt ud og sagde med en betænkelig og betænksom Mine, Ordene: "Jeg har et Ord at blande med i Lauget." Men, det var maaskee personlig Beskedenhed. Vi omtalte Hr. Mantzius's Gestus. Disse ere livlige og fortjene den Ros for Tænksomhed, hans Venner tildele dem. Hr. Mantzius, sagde ikke en Stavelse, hvortil han ikke brugte sit Hoved. Bestod et Ord af tre Stavelser, saa gjorde han tre forskjellige Bevægelser med Hovedet. Ordene blive naturligviis meget tydeligt accentuerede ved dette af Heiberg saakaldte "stumme Spil". Sluttelig indrømme vi endvidere Hr. Mantssius den correcte Diction og Frygtløshed og Routine paa Scenen, som vi alt efter hans første Debut tillagde ham, og deeltage til allersidst med "Fædrelandet" i at forsvare ham mod (*) Det skal vel forstaaes omtrent saaledes, naar Dagens bebreider Hr. Mantzius, at han er lille af Væxt. Beskyldningen for Monotoni i den dramatiske Declamation. Ligesom nemlig hans Stemme tabte i Fylde og Klang ved Siden af Hr. Nielsens, saaledes gives der unægtelig Mange, imod hvis Stemme hans vil synes særdeles klar og velklingende.