Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-06-24
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Hos HomootsSyttende Aargang. No. 51. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 24 Juni 1820. Om Grundtvigs danske Saxo. Jeg kan umulig troe, at denne Bog skulde trænge til Forsvar hos Nogen, der har Modersmaalet kjært, og elsker den Mand, der rører sig i det, naar det faaer Snørlivet af, som Træmændenne fra forrige Aarhundrede efterhaanden havde piint det ind i, og faaer Lov til at udfolde sig i sin naturlige, yndige og fordringsløse Simpelhed. Jmidlertid ere der vel Nogle blandt Krønikens Læsere, der, skjøndt de have havt deres kostelige Morskab af, at Konger og Helte kunde føre slig jævn og munter Tale, alligevel paa dansk Viis ere blevne undseelige for sig selv, da de mærke den ene Gluffer efter den anden træder op og gjør Skjævmund ad hvad de i Eenfoldighed fandt var herlig sagt, og disse er det jeg her vil prøve paa at give lidt Styrkelse, der kan holde den utidige Rødmen tilbage fra Ansigtet. Det gjøres slet ikke Behov at undskylde Tonen i Grundtvigs Saxo med det, at han har grebet den for Menigmands Skyld; thi der ere, foruden dette særdeles Hensyn, Grunde nok til at kalde denne Toneden eneste rette. Hvad der er Hovedsagen bør nævnes først, og Hovedsagen er, at uden denne Tone bliver Krøniken ikke det speiltro Billede af Danmarks Folkeliv, som den skal være, men Fortællingen faaer eet Præg, medens det der fortælles om, har et andet, hvilket giver kun en uklar og sønderreven Forestilling, der ikke tillader Læseren, som han skal, at leve i og med de forsvundne Tider. Det er nemlig øiensynligt af Saxos hele Fortælling, at det danske Folk, saavel Konger og Høvdinger som menige Almue, har behaget sig paa en synderlig Maade i en viTrohiertighed og Jevnhed, der spiller igjennem den fineste Kløgt, og kommer tilsyne baade i Ord og Gierninger. Historieskriveren, som Folkeaandens Tolk, kan ingenlunde, trods det fremmede Maal, fordølge sin Andeel i hvad han havde tilfælleds med Alle, men man seer ham brydes med det Sprog, hvori han skrev, for at ikke hans eiendommelige danske Liv, den Maade, hvorpaa han tilegner sig de enkelte Ting, skal gaae tabt i de pæne og pyntelige latinske Talemaader. Allermeest viser sig dog denne Lyst til at fatte og fremstille Alt trohiertigt skjemtende, hvor han anstiller Betragtninger over større Begivenheder, thi der rører han sig med en godlidende Lunemagelighed, som just er Trohiertighedens Kiendemærke, og endnu imellem kan spores hos opvakte danske Bønder, naar man kan komme til at høre dem snakke utvungen efter deres Hjertens Lyst. Men ligesom Saxo ved hvad han beretter med sin latinske Tunge, giver os et saadant billede af Dannemarks Aand, saa giør og Riimkrøniken det selvsamme i Modersmaalet. Jngen sprænglærde, pertentlige Anmærkninger, men jævne, magelige Betragtninger, saaledes som de tilbyde sig strax for den sunde Menneskeforstand, og derhos krydrede med hvad man nu kalder Bondevittighed, hvorigjennem der imellem gaaer dyb Alvor, dog uden Blyklumper ved Fødderne. Dette er den Ramme, hvori Maleriet er fattet, der desforuden af hele Farveblandingen faaer et eiendommeligt Skiær, der forlyster danske Siele endnu mere end Snorros klare Alvor og heeltemæssige Kjækhed. - Giver nu Danmarks Krønike gjennem sine to ypperste Tolke os en saadan Forestilling om Folkets egentlige Liv og Lyst, da bør unægtelig dette samme gjennemgribende Træk være synligt overalt i enhver ægte Fremstilling, og det er ikke nok man siger, saadan var de Danskes Sind og Tænkemaade, ei heller er det nok, man lader ved en enkelt Leilighed et Par handlende Personer udtale det i Ord, men i Fortællingens hele Tone skal det lyde os for Øren, og i de enkelte Træks Udmaling skal det stilles os for Øie. Dette er nu vel nemt at sige, men gjøre det kan rigtig nok ikke hver Stymper, dertil hørte just en saa dyb og stærk dansk Følelse, som er vorden Grundtvig, til Deel, ja dertil hørte den inderlige Kjærlighed til Fædrene, som han eier, og det Samfund i Aanden, han staaer i til dem, og hans Gierning er en Bedrift, som man, alene fra denne Side betragtet, ikke nok kan takke ham for, i det han derved skaffer os en Deelagtighed i de forsvundne Tider, som man vel kunde ønske sig, men ikke, uden en saadan livlig med ægte Poeste opfattet Fremstilling, kunde erhverve sig selv.