Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-08-05
Under Debatterne i Roeskilde angaaende Nationalitetssagen erklærede Præsidenten (Clausen) at det var ikke uden piinlig Fornemmelse, han af Commissarius atter var ført ind paa Competencens Gebeet, og altid at skulle møde denne Jndsigelse, saa ofte som Discussionen kommer ind paa de Spørgsmaal, der ligge os allernærmest, og meest levende bevæge sig i Folkets Sind og Tale. Dersom disse Spørgsmaal skulle trænges ud af denne Sal, saa veed jeg sandelig ikke, hvad der bliver tilbage af Stænderinstitutionens Betydning. Man kan dog ikke retvel tænke sig Muligheden af, at en dansk Regjering skulde kunne erklære en dansk Stænderforsamling incompetent til at henvende sin Opmærksomhed paa Nødvendigheden af at komme den danske Nationalitet opretholdende og beskjærmende til Hjælp." Tillige viste han, at den kgl. Bekjendtgjørelse ikke indeholder nogen Frakiendelse af Forss. Competence, thi Kongen siger deri. Vi forvente, at Fors, vil indsee den skadelige Jndflydelse af dens Behandling af Statspørgsmaal, men at det upaatvivleligt har været langt fra Hs. Ms. Tanke, at ville paanøde Fors, sin Erkjendelse som dens egen; thi det hedder i Stænderanordn. 5 68, at den Deputerede alene haver at rette sig efter sin samvittighedsfulde Overbeviisning om hvad der kan fremme det alm. Vel." – "Gud forbyde - sagde Abrahamson – at den Dag nogensinde skulde oprinde for Danmark, at det ikke skulde være tilladt baade for den enkelte Borger og endmere for en Deel af Rigets Stænder at frembære, tillidsfuldt og allerunderdanigst, Udtrykket af hvad der betænkeligen bevæger saa mange Tusinders Hu og Hjerte, for Den, hvis skjønneste Forret det er, at være herpaa Jorden den Bekymredes sidste Tilflugt, den Betrængtes sidste Haab: for Kongen." – Men Commissarius holdt sig uforanderlig til den kgl. Kundgjørelse, hvoraf han ikke kunde udlede Andet, end et Forbud mod Sagens Behandling. Khrre Benzon fandt, at man ved at petitionere om denne Sag vilde vise Mistillid til Kongen, og krænke den slesvigske Stænderforsamling; og Tutein, at man for Tiden ved den Bevægelse, det kgl. Brev har vakt i Hertugdømmerne, ikke bør forøge Misstemningen. Men Prof. Larsen hverken vilde eller kunde indrømme, at Forsamlingens Skridt skulde kunne bidrage til at fremkalde Misstemning. Kun derved, at vi roligen staae paa vor Ret, og at Regjeringen fast og bestemt træder det slesvigholsteenske Parti imøde, er det muligt at dæmpe dets Heftighed. Derimod vil det danske Parti, den danske Befolkning i Nordslesvig, føle sig i høi Grad skuffet og krænket, hvis Fors, ikke tager sig af dets Sag som sin egen. H. P. Hansen, meente endogsaa, at man vilde udsætte sig for Ringeagt, naar man ikke antog sig denne Sag, der maa ligge enhver dansk Mand paa Hjerte. "Naar man sagde han seer, hvorledes rundtomkring i Tydskland Stænderne fremkomme med det ene Andragende efter det andet, hvorledes de henvende sig til deres Regjeringer med Anmodninger om, at ville tage den tydske Nationalitet i vore Hertugdømmer under Beskyttelse, forekommer det mig underligt, om til samme Tid Stænderne, som repræsentere det danske Folk, vilde lade dette saa vigtige Anliggende aldeles uberørt. "Man bør søge - sluttede han – at befæste Folkets Tillid og Hengivenhed for Kongen; men naar disse Følelser skulle have deres rette Betydning, maae de fremfor Alt bygges paa, at man aabent og frimodigt kan udtale sig, og dersom man berøver Nationen Ret til at yttre sig om, hvad der meest levende bevæger den, og hvad der berører dens dybeste Jnteresser, taber Tilliden og Hengivenheden sin smukkeste Blomst." David holdt sig overbeviist om, at Enhver i Stændersalen meente i sin Samvittighed, hvad han høil havde udtalt, at han nærer den ubrødeligste Tillid til Kongen. Naar dette er udtalt – sagde han hvorfor skulde man da ei troe paa Kongens Ord, hvorfor skulde man da ei vise Kongen den Tillid, som man siger at man nærer til ham." Han meente derfor, at man bedst kunde ordne det Hele ved en eenstemmig Udtalen" af Fortrøstningen til Kongen om at beskjærme Nationaliteten. Men Lehmann kunde ikke indsee, hvorledes en saadan eenstemmig Udtalen, der næsten maatte blive til et tumultuarisk Optrin, skulde kunne gaae for sig; og Præsidenten ansaae det ønskeligt, at man saalidt muligt bragte Kongens Person ind i Forhandlingerne. "Det forekommer mig sagde han – at der maa skjælnes imellem den ubetingede Tillid, vi Alle nære til Kongens Villie, og Tilliden til Regjeringen, der ved sine Foranstaltninger skal drage Omsorg for, at den kongelige Villie virkelig sættes igjennem." – Da der saaledes længe var talt pro & contra, reiste Præsidenten sig, og talte følgende Ord om Sagens Forhold til Regjeringens Stilling: "Er Regjeringen fast i sin Overbeviisning, at den danske Nationalitet bor opretholdes, og at den kan opretholdes, saa begriber jeg ikke, at dens Stilling kan vanskeliggjøres ved, at Stænderne ligeledes fra deres Side, ved gjentaget Andragende, erklære sig faste og sikkre i deres Overbeviisning, Overhovedet tilstaaer jeg, at en Raadgiver, som under lette Omstændigheder, hvor ingen Vanskelighed er tilstede, og saaledes heller intet Raad behøves, er tilrede med sine Raad, men som under vanskelige Omstændigheder, hvor gode Raad ere dyre, drager sig tilbage forekommer mig at spille en ganske besynderlig Rolle. Det kom endelig til Afstemning, hvis Udfald er bekjendt.