Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-06-19
man maa ingenlunde sammenligne de tyrkiske Soldater med de i civiliserede europæiske Stater. Enhver kan løbe til og fra, efter Behag, og en Tyrk behøver kun at bevabne sig med en Kandjear eller stor Kniv, og begive sig til en Afdeling Janitscharer, eller til en Pascha, Aga eller anden Officier, saa kommer han i Krigstjeneste. Vil han ikke tjene længer, saa afskediger han sig selv, uden at kunne straffes som Rømningsmand. Denne Omstændighed tilintetgjør al Krigstugt, og derfor vise Tyrkerne vel i Begyndelsen af et Angreb et Slags vildt Mod, men ved det mindste Vanheld tage de Flugten. - Jmidlertid er den osmanniske Hovedmagt Janitscharer; det klinger frygteligen, naar man hører, at Porten kan stille 400,000 Mand, men naar man veed, at Hæren bestaar af lutter Sammenskrab, saa forsvinder snart de store Tanker, man har om den. De Lister, som Enhver kan lade sig indskrive i, kaldes Ortaer, og disse bestaaer deels kun af 1000, deels ogsaa af 20 til 30,000 Mand. Ved Jndskrivningen forpligter Janitscharen sig vel til at møde, naar Ortgen samles og han indkaldes; men det beroer ganske paa ham selv, om han vil indfinde sig eller ei, og da Egennytten her er den vigtigste Drivefjeder, saa udebliver sjeldent Nogen, naar der skal stilles et Oprør, ikke af Kierlighed til Orden, men af Lyst til Plyndring, som gjerne forefalder ved saadanne Leiligheder. Dog ganske anderledes er det, naar Hæren opfordres til at drage i Kamp mod en fremmed Fiende, thi da maa Regjeringen sædvanligen betjene sig af Religionssværmeriet til at opflamme disse Tappres Mod, og den lader da bekiendtgjøre, at El Sainjeak Scherifs, d. c. Prophetens Banner, skal bringes til Hæren. Men at saadan konstig Op flammen til Tapperhed, varer her, som overalt, kun en Tid. Vel lade de overtroiske Tyrker sig derved sammendrive i store Flokke, da de troe, at Seieren er vis, naar de have dette Palladium hos sig, men udebliver denne for længe, eller mislykkes deres Angreb, saa kjølnes ogsaa deres konstigen opvakte Jver. Den sidste Gang El Sainjeak Scherif blev bragt fra Constantinopel, ventede Regjeringen, at 30 til 40,000 Janitscharer, skulde følge den, men der kom kun 3000. Disse Krigsfolks Jndkaldelse kan saaledes sammenlignes med Opfordring en Masse i Europa, og da de mangle al Krigstugt, saa kunne de ikke egentligen kaldes noget organiseret Troppecorps. Vel har man hørt, at de i ældre Tider have udrettet meget; men man maa ikke glemme, at de altid havde et svagere, eller i det mindste lige slet organiseret, Partie imod sig; heller ikke var den europæiske Krigskonst, f. Ex. i Soliman Udens Tid, bragt synderlig vidt, og den Gang var det især Tallets Overlegenhed, der gav Fortrin i Krigen. Nu derimod ville Tyrkerne maaskee vel kunne maale sig med deres Lige, men ikke med en europæisk Hær, der, skjøndt mindre i Tallet, har en god Anfører og er vel organiseret. Benævnelsen Janitscharer er egentligen en fordærvet Udtale af Jenkidschari, Jen toischjerd. . nye Soldater. Deres Corps blev oprettet under Murad eller Amurath den 1ste, 1362, og bestod da kun af 8 til 9000 Mand. Efterat denne Sultan havde udvidet sine Erobringer lige til Donau, lod han udtage hvert femte Christenbarn, der var over 15 Aar, og sætte under Opsigt af haardføre Folk, der underviste dem i den mahomedanske Religion. Derpaa bleve de øvede i Vaaben og vante til Blodsudgydelse. Naar de vare saaledes afrettede, indlemmedes de i Janitscharcorpset. En Dervisch gav dem sin Velsignelse, i det han lagde een af Anførerne sit Kioleærme paa Hovedet, hvorfor der endnu den Dag i Dag hænger et Slags Ærme ned af Janitscharernes lange hvide Hue. Nu recruteres de af Tyrker, og sædvanligst af Janitscharbørn. Deres højeste Lønning er, Klæder og Føde fra regnede, 12 til 15 Asper (60 paa hver tydsk Daler), men de nyde store Forrettigheder, og ere fritagne for mange Afgivter, endog Kopskat. Deres Faner ere deres Kobbercasseroller, eller de Feldtkjedler, hvori de lave deres Mad. Disse have en Æresvagt, og naar de flyttes, maa de Forbigaaende hilse dem med største Ærbødighed, og den, som undlader det, straffes paa Stedet af de Drabanter, der stedse ledsage Kiedlerne. De tjene hver Janitscharafdeling til Foreningspunkt, ere i Feldten behængte med Flitter, og bæres til Stads foran Hæren. Mister en Orta sine Feldtkjedler, ansees Corpset for vanæret. Naar Janitschar Afdelingerne ere misfornøiede, bringe de deres Feldtkjedler hen udenfor Sultanens Pallads, og kaste dem hulter til bulter over paa hverandre. Ved dette Løsen til Opstand bevæbne og forene alle Janitscharerne sig. De foreskrive nu Regjeringen Love, fordre Ministernes eller de første Embedsmænds Hoveder, som da ofte ufortøvet og uden Undersøgelse offres dem Stundom afsætte de endog Sultanen, saaledes som de gjorde ved Selim III. Hele Constantinopel er i krampagtig Bevægelse, indtil disse Skarer have hentet deres Feldtkjedler. Hvor mægtig end Sultanen er, beherskes han i Grunden dog af disse udisciplinerede Soldater, men for at give andre Nationer et høit Begreb om sine Folks Krigstugt, lader han, førend han tilsteder Gesandterne Audience, i disses Paasyn uddeele Rationer blandt sine Janitscharer, som da strømme til, og naturligviis lægge en mageløs Tilfredshed med deres Herre og hans Regjering for Dagen. Med Hensyn til Feldtkjedlerne have Høvdingen for Ortgerne lige Navn med Suppe kjedler, og hver Janitschar bærer paa sin Stads hue en Messingplade istedetfor Fjederbusk, og i denne Plade sætte de en Træskee, hvormed de spise deres Riis, som er deres vigtigste Næringsmiddel. Til hver Orta hører nogle fiirkantede Tavler af over en Fods Størrelse, som bæres paa Stokke, og paa hvilke Ortaens Sindbilleder ere grov malede. – J Feldten ledsages disse Kiedler af nogle unge Mennesker, som ere aldeles bedækkede med eller indhyllede i store Hakker og kaldes El Harem. De betragtes af de overtroiske Muselmænd som et Slags helligt Pant, have stedse en Vagt om sig, og opholde sig i et Telt nær ved Feldtkjedlerne. De forrette ingen Tjeneste, og hver Mand af Ortaen opoffrer sig villigen, for at forsvare dem eller frelse dem fra Fiendens Vold, thi at miste dem vilde være en uudslettelig Vanære for hele Corpset. - Da Janitscharerne ufor hindrede kunne forlade en Orta og gaae ind i en anden, saa skjønnes let, at ingen Krigsdisciplin, her er tænkelig. Men ikke nok, at de, som forhen anført, ei ere at stole paa i Krig, de ere ligesaa upaalidelige i Fred. Sultanerne søge derfor at have et Slags Modvægt imod dem i de ved deres Hauger og Lyststeder, under Navn af Bostangis eller Gartnere ansatte bevæbnede Tjenere, der ere den Livvagt, til hvilken de betroe deres Person. Deres Tal udgjør nogle Tusinde Mand, men det værste er, at de i Tilfælde af Oprør slaae sig til Janitscharernes Partie, som det stærkeste. Saaledes blev Selim III. et Offer, uden at have nogen Nytte af denne sin Livvagt. Kun de allerfærreste af Janitscharerne faae nogen militair Opdragelse, og man synes ganske at have fjernet sig fra den Plan, hvorefter de oprindeligen ved Corpsets Oprettelse bleve dannede til Krigere. Jøvrigt bestaaer Portens Tropper i Krigstider af bevæbnede Skarer fra Provindserne: Lykkefristere eller Frivillige, virkelige eller forstilte Sværmere, og de Tropper, som visse Lehnsherrer ere forpligtede til at stille. Denne besynderlige Miskmask er ikke bedre end arabiske Horder, hvortil endnu kommer den svære Tros, de utallige Tienere, og ikke stridende Embedsmænd, som følge med Hæren, og gjøre det Hele til Uorden og Forvirring. Vi have her seet de levende Midler, som Porten betjener sig af til at bekrige sine Fiender. Vi ville nu kaste et Blik paa de livløse. Først maa det her bemærkes, at de ikke have Bajonetter, hvilket maa være dem til stor Skade, naar de stride mod Nationer, der ere forsynede med disse Vaaben dernæst er deres Artillerie i en meget ussel Forfatning. Paa Batterierne findes adskillige gammeldags Lavetter, hvis Hjul ere gjorte af Planker, og med hvilke ingen kan manøvrere, overordentlig store Feldtslanger; Canoner af uhyre Caliber, som ligge flade paa Jorden, til at affyre Stene, og andre med adskillige Mundinger. Ved have europæiske Officierer fra Tid til anden bestræbt sig for at undervise Tyrkerne i Krigskonst og at indføre Krigstugt iblandt dem, men deres Bestræhelser have længe været forgjeves. Om end Folkene egnede sig hertil, saa duer Munitionen dog intet. (Fortsættes.)¬