Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-01-16
Det omhandlede Sted i Nyt theologisk Bibliothek (10 Bind) lyder i sin hele Sammenhæng bogstaveligen saaledes: "De har, min ærede Ven, i Anledning af hvad Hr. Adjunct Lindberg i sit nys udgivne Skrift: Hvad er Christendom i Danmark Side 114 yttrer: at dersom nogen var kommen til Luther og havde erklæret, at han hverken troede Daabens Nødvendighed, eller Straffenes Evighed, eller det mindste ikke for Floden igjen var stegen. Vi besluttede altsaa, da vi havde en bekvemt indrettet Baad, at bruge vore Seil, naar Vinden var gunstig, for at fremme vor Reise saa hurtigt, som det lader sig gjøre ved Hjælp af to Folk. Lykkeligen, om end langsomt, naaede vi i 12 Dage Mundingen af St. Francisfloden, der er 16 Mile norden for Arkansas og paa samme Side løber ud i Mississippi. Veiret var ubeskriveligt skjønt, venligt beskinnede Maanen, den lyse hvide Strandbred. J den lille By St. Francis (i Districtet Arkansas) vare vi bekjendte med den velhavende Familie Phillips. Vi bleve indstændigen og gjæstevenligen indbudne til at forblive der Vinteren over; Hr. Phillips tilbød os en Deel af sit Huus, et tilstrækkeligt stort, bekvemt Værelse. Med Hensyn til min Kones Omstændigheder, var det mit Ønske og mit Raadat blive der; dog, min kjære Kone længtes saa høit efter Overlandet, at vi besluttede at seile videre. Strax efterat vi havde forladt St. Francis, bleve begge vore Folk saa heftigen angrebne af Vexelfeberen (fever andagne), at vi bleve nødte til at lade dem blive tilbage. Jeg havde nu ingen andre hos mig end min Familie, midt i Vildnisset, Mississippis heftige Strøm imod os, og endnu en Reise af næsten 100 tydske Mile op af Floden. Denne stod saa lavt, at Dampskibene paa samme vare sjældne, og de faa, som havde vovet at seile opad, laae fast paa Sandbankerne. Overhovedet mødte vi intet Skib, og det syntes umueligt for os at erstatte de syge Skibsfolk, som vare blevne tilbage, med andre. Vinden var for det meste sydlig, og altsaa gunstig til at bruge Seilene, undtagen i Flodens Krumninger, hvilke ofte gaae saa dybt ind, at Vinden, som ved den ene Ende af Krumningen var os gunstig, ved den anden var os stik imod. Vi betjente os af Seilene, hvor det vilde gaae, og af vort Skibstov, naar vi havde Modvind; det sørgelige Arbeide at trække Baaden, tilfaldt mig allene og udmattede mig ikke lidet. Dog naaede vi glade og velbeholdne Landspidsen imellem Syd= og Mellem Chickasaw-Bluff (35) N. Br. paa den østlige Bred af Mississippii, Grændsepunktet mellem Mississipp i S. og Staden Tennessee i N., syden for ovennævnte Stad Memphis.) Vi naaede denne Landspids paa en af de skjønneste Høstaftener, jeg nogensinde har oplevet. Vi vare, et svagt lille Selskab, allene i Vildnisset. Uglerne, vel 40 i Tallet, opførte en Concert med alle Afvexlinger af gruelige Toner, lige fra et spædt Barns Jamren og til en drukken Tydskers dybe Grynten (to the de grund of a drunken German.) Undertiden opløftede en Ulv i den nære Skovet vedholdende skrækkeligt Hyl. Kvækken og Pladsken af talrige Vandfugle paa Sandholmene udgjorde Akkompagnementet til Ugle= og Ulvemusiken. Som bekjendt lader Svanen i disse Egne høre en Art af Trompetstød. Min Familie leed af Koldfeber, og Anfaldet frembragte en poetisk Spænding af høieste Pirrelighed, næsten som den, der frembringes af Opiums Nydelse. Da vi havde fastgjort Baaden i en Bugt, stod Maanen op, klartstinnende og rød formedelst den indianske Sommers Hede, og udbredte Andagtens store Hemmelighed over den ældgamle Skovnat; med dybt bevægede Hjerter bade vi vor Aftenbøn og sang med Henrykkelse den herlige Psalme: Nu Dagen er til Ende &c. (The day is past and gone). Roligen indsov mine Kjære i Ørkenen, og jeg vandrede, bevogtende dem, endnu hele Timer omkring paa Sandbankerne i stille Betragtninger. Oven paa denne Nydelsens Aften fulgte to Skrækkens Dage med frygtelig Anstrængelse; vi tilbragte dem norden for Syd-Chickasaw Bluff i en Strømning, for rivende til at passere med Roening, for sumpagtig til at kunne skyde Baaden frem med Stangen, og paa et Sted hvor Bredden danner et milevidt Morads, og man altsaa ikke kan komme frem ved Hjelp af Trækkerebet. J to Dage mislykkedes alle mine Anstrængelser, som jeg fortsatte til yderste Udmattelse. Jeg seilede tvers over Strømmen og forsøgte paa at komme frem ved den vestlige Bred; men omstyrtede Træstammer forhindrede os ogsaa der i at komme videre. Vi vendte igjen tilbage, men begge Gange var Strømningen ikke til at overvinde. Modfaldne og udmattede besluttede vi at blive liggende, indtil Floden steeg eller en Dampbaad ankom, som kunde tage os over i Slæbetovet. Dog i den største Nød er Hielpen ofte nærmest. Der reiste sig en frisk Vind, vi heisede vore Seil og hurtigt var det vanskelige Sted overvundet. Dog nu truede en end større Nød os. Hver Dag havde vi ønsket at møde en nedad feilende Baad, for at forny vort Mundforraad, hvoraf der næsten intet var tilbage. Veiret var lummert, og vi toge ikke mere med os, end hvad der lod sig gjemme fra den ene Dag til den anden. Nu vare 8 Dage henrundne i Vildnisset, og endnu havde ingen Baad mødt os. Vi lede altsaa bogstaveligen Hunger. Endelig kom et fladt nedadseilende Skib os i Sigte, vi raabte det andet bød os komme ombord. Det skeete. Dog snart mærkede Baadsfolkene vor Nød og benyttede den, for en Foustage (Barrel) Svinekjød og en Foustage Meel maatte vi betale 30 Dollars. Jmidlertid dreve vi over en halv Miil ned ad og kun med stor Møie lykkedes os igjen at naae det Sted, hvor vi havde anraabt Baaden." Den 26de Novbr. (1825) naaede vi Mellem Chickasaw Bluff. Kysten fører med fuld Ret Navn af et Vildnis (Wildernes). Kl. 10 om Morgenen mærkede vi alle Tegn til et svært truende Uveir. Luften var trykkende heed. Rødbrune Skyer viste sig i alle Himmelegne, medens dump Torden rullede i det Fjerne. Vi vare paa en stor Sandbanke, langt fra enhver menneskelig Bolig, lige over for os laae en vidt udstrakt Cypres-Sump. J denne Time, paa dette Sted blev min Kone angreben af Fødselsveer. Mine Børn, indhyllede i uldne Dækkener, leirede sig paa Strandbanken. Jeg fast gjorde Baaden paa enhver mulig Maade imod den Fare at blive bortreven af Strømmen og Bølgerne. Kl. 11 brød Uveiret rasende ind paa os. Min Kone havde under Feberen salveret (?)(salivated) og var endnu ikke istand til at forlade sit Leie. Jeg var allene med hende i denne forfærdelige Stilling. Hagl, Blæst, Torden, Regnskyl stormede ind paa os. Jeg længstedes for at Uveiret, uagtet befæstelsen, skulde rive Baaden løs og kaste den ud i den høitbølgende Flod. Jeg leed ubeskriveligt. Kun min herlige Kones fuldkomne Ro var min eneste Trøst. Hun følte at hendes Smerters Time var nær, og ventede med stille Hengivenhed Døden. Hunvar saa rolig, saa munter, talede med christelig Fatning om Fremtiden og sine elskede Børn, som i denne Stund trodsede den følesløse Storm paa Sandbanken. Henved 12 sønderrev Vin Christi Nedfart til Helvede, men forkastede Catholikernes syv Sakramenter og Retfærdiggjørelse af Handlingernes udvortes Legimitet, da vilde Lutherikke have erkjendt ham for en Mand af hans Troe, eller kunne ønske ham ansat som Lærer i den christne Kirke, opfordret mig til at erklære, om jeg troer Daabens Nødvendighed til Sallighed saaledes, at et Barn, som døde bort, uden at blive døbt, ei skulde kunne blive saligt, hvad Dem synes at følge af Conf. Aug. Art. IX., og om man uden at besvære Samvittighederne paa en frygtelig Maade, og uden at skille Landet ved sine maaske ypperligste Præster, kan sætte Antagelsen heraf og af Helvedstraffens Evighed (Art. XVII) som en Betingelse for at være evangelisk Præst. De spørger herom og opfordrer mig til at spørge andre christelige Præster derom, og vil, at alle skulle spørge sig selv og andre derom, at man kunde faae et reent Erfaringsbeviis for, om der ikke gives Artikler i Confessionen og Symbolerne, som man ei kan, ei bør holde paa Farten paa Mississippi. (Virkelig oplevede Rædselscener efter Flints Recolslections &c. Newyork 1826.) En Mand foer med af Missisipp i en Ka noe; han havde sine tre Børn med sig i det elendige Fartøi. Det var en kold December aften med stærkt Snefog. Ligeoverfor LittlePrairie) paa denne Kæmpestrøm vestlige Bred Litle Prairie ligger 3 1/2 Miil syden for Ny-Madrid, en Landsbye med 20 Huse, mest beboet af Franske, og Hovedsted i Canton Ny-Madrid, i Staten Missouri; omtrent 100 Mile norden for Ny-Orleans. er et øde Eiland, en stor flad Holm, der satte Manden Børnene i Land og forlod dem, for at fare tvers over Strømmen til Little Prairie, hvor han i de langt op i Landet liggende to Huse vilde hente sig Brændeviin, skjønt han allerede havde nydt en god Deel. Forgæves græde og bade de Smaae; han blev følesløs ved deres Skrig, gik i Kanden og overlod dem paa den øde Ø til Stormattens Rædsler. Højt skummede Bølgerne og heftig blæste Vinden; alligevel stødte han fra Bredden. Midt i Floden saae Børnene Baaden synke. Manden druknede. Kun bedækkede med usle Klude havde han efterladt de Ulykkelige, ja endog taget det eneste uldne Dække med sig. De havde hverken Jld eller Tag over Hovedet; ingen Fødemidler uden noget raat Svinekjød og Korn. Snefoget blev stærkere og stærkere, og kulsort Nat omhyllede de Forladte. Det ældste Barn, en Pige paa sex Aar, men høist flink og fattet for sin Alder, maatte i denne Nat staae sin fire Aars Søster, og sin lille to Aars gamle Broder bi. Hun lod begge de Smaae krybe tæt til hinanden og stikke de nogne Fødder under Klæderne; derpaa tildækkede hun dem med Løv og Buske og krøb saa selv under det usle Tag. Saaledes hengik den første Nat. Om Morgenen græd begge de Mindste af Kuld og Sult. Mary, saa hed den ældste, skar Kjødet i smaa Stykker og lod dem tygge paa Stykkerne tilligemed Kornet. Derpaa drev hun dem til at løbe omkring for at varme sig, og gjorde selv det samme. Dog Guds Forsyn syntes at vaage over de Smaa; mod Middag landede Jndianere paa Øen, fandt Børnene og bragte dem til Ny-Madrid, hvor de fandt menneskekjærlig Pleie. "Jeg saae dem der, fortæller Flint, i den derværende Søndagsskole, og hørte af Pigens Mund den hjertegribende Fortælling.