Corsaren, 1842-08-05
Digte af en Lyslevende. "Dagen" har sagt om Herweghs "Lieder eines Lebendigen", at de ere caricaturagtige. For dem, der ikke vide, at de altsaa ere smukke, aftrykke vi efterstaaende Oversættelse af et Par af dem som Prøve. For Andre ville de maastee ogsaa have Jnteresse. I. Den døende Trompeter. Fordømt, at her min Rest jeg fik! Hvordan skal den polske Landse, Hvordan nu Sværdet ved anden Musik Sig tumle i Vaabendandse? Saa ofte, saa ofte jeg standet har, Mens opbragt Stormene løde, Og haabet, naar Luften befriet var, Glad i Trompeten at støde. Haabet jeg har, naar den blodige Død Paa Kuglerne fløi gjennem Slaget, Haabet, naar tordnende om mig den lød, Haabet - og har mig bedraget. For at lette Sjælen sin sidste Gang, Kammerater, det er Jer besvoret: Tag min Trompet og blæs mig den Sang: "Endnu er ei Polen forloret!" Og lad med mit sidste Aandedrag Kun den, kun den mig udaande! Giv mig saa Trompeten, paa Dommens Dag Maa jeg den have ved Haande. Thi naar Herren de Døde fra deres Ro Vil op af Gravene skrække, Da allerførst dog af Gravens Bo. Han maa Trompeterne vække. Da sprænger jeg Grønsværets tunge Lag, Eia! det vorder en Gammen - At kunne Alverdens Folkeslag Mod Russerne blæse sammen! II. Vandringen ved Midnat. Jeg vandrer om med Midnatstimens Aand J tomme Gader; her, hvor Graad og Latter End for en Time fulgtes Haand i Haand Og tolked Fryd og Sorg! . . . Nu drømmes atter. Henvisnet, lig en Blomst, er Glædens Smiil, De vilde Bægre meer ei overstrømme; Og Sorgen slukket er med Solens Jld, Verden er træt - o lad den, lad den drømme. Med Dagens Uveir, som udrased nys, Er endt mit Nag, jeg kan ei længer hade, Forsonende udvælder Maanens Lys - Var det kun over visne Rosenblade. Let som en Tone, som en Stjerne mild, Min Sjæl i Ætherriget her kan svømme; Som i sig selv, den sig fordybe vil J Menneskenes hemmeligste Drømme. Som en Spion, min Skygge følger med, Jeg standser her foran et Fængsels Gitter. O Fædreland, din Søn sin Kjærlighed En Bod har maattet bringe, bitter, bitter! Han slumrer; føler han, hvad han har tabt? Hvad heller hører han sin Færd berømme? Har Drømmen født en Seierskrands ham skabt? - O Friheds Gud, lad videre ham drømme! Gigantisk et Pallads sig taarner her, Jeg skuer bag de prægtige Gardiner, J Søvne En at gribe til sit Sværd, Med syndige, med angstfortrukne Miner. Som Kronen, gule, er hans Ansigtstræk, Til Flugt staae tusind Gangere i Tømme, Da styrter han til Jorden om af Skræk - O Hevnens Gud, lad videre ham drømme! Hiint lille Huus, ved Bætkens friske Strøm Der Sult og Uskyld smukt maae dele Senge. Dog, Herren skjænked Bonden selv en Drøm, At Drømmen kan den vaagne Nød fortrænge. Med hvert et Korn, den rige Morpheus gi'er, Han Guldet seer sin Ager oversvømme, Den snevre Hytte til en Verden bli'er - O Armods Gud, lad kun de Stakler drømme! Ved Vænken hist jeg standse vil min Vei, Vil signende ved Hytten endnu dvæle; Jeg trofast elsker Dig - Men ene ei, Med Friheden, mit Barn, maa Du mig dele. Et Duepar i Æthren vugger Dig, Jeg holder vilde Gangere i Tømme, Om Psychen drømmer Du, om Ørnen jeg - O Kjærlighedens Gud, lad Pigen drømme! Du Stjerne, som hist bryder frem bag Skyer, Lig Lyttens Glimt! - Du Nattens stille Bue! Lad er den vaagne Sværm, naar Morgnen gryer, For tidlig i mit blege Aasyn skue! Paa Taarer falder Solens første Smiil, For Dagen Friheden maa Marken rømme, Da spidses atter Tyranniets Piil - O Drømmens Gud, lad os lun Alle drømme!