Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1774-11-18
Om Banden, Edder, Meeneed, Vidner. At nævne Fanden er egentlig ingen Banden, med mindre man tillige giver ham noget at bestille, som er ufordeelagtigt enten for os selv eller andre. Omendskiønt Eed ikke kan giøre en Sag vis, saa kan den dog indlage Skræk endog hos dem, som ikke reddes for at begaae Meeneeds Synd: nemlig ved deres Frygt for den paa følgende Straf, om et Meeneederie siden skulle overbevises dem. - En Eed kan i det mindste hielpe til at giøre Ende paa en Sag, som ellers havde bleven uafgjort eller vidtløftig. - Det kan være betænkeligt at bruge Eed, Guds Navn og deslige vigtige Udtryk i smaa Processer. De saa kaldte Esprits forts, og bekiendte Atheister burde aldrig tillades at sværge, Per contrarium kunde og bekiendte redelige Personer forskaanes for at sværge, naar ikke den uovervindelige Hindring var. at menneskelige Øine ere ei i Stand til at kiende de retskafne til alle Tider og Tilfælde. Dog seer man, at de gamle virkelig har fritaget nogle bekiendte dydige Mænd fra at sværge, saa og Mænd, hvis Embeder forudsatte Dyd og Redelighed, f. Ex. Jenocrates hos de Atthenienseer, og Flamen Dialis hos de Romere. Saasom Qvækerne sværge aldrig, saa har og Regieringen føiet dem deri, at deres Ja eller Nei skal i Rettergang gielde som Eed. - At bekræfte en Ting med Eed er paa mange Steder intet andet end at gjøre en Løgn saa lig Sandheden, som man kan. Van Høecken siger: at den Tallemaade at frie sig med sin Eed betyder det samme som den, at vinde sin Sag, saasom til slig Befrielses Eed hører ikke andet end tree sunde Finger og en dyset Samvitttighed. Han melder paa et andet Sted at have kiendt i Pommern en ung Officier, som ikke kunde sværge ved ringere end tusinde Diævle, saasom han var af gammel Adel. Naar de Lacedæmonier vilde ønske ondt over nogen, brugte de saadanne Formularer: Gid du blive byggesyg, gid du faae Lyst til prægtige, Klæder og Heste, og din Hustrue Lyst til Galaner! a. At en Kone stævnes til Vidne mod Hendes Mand, og Børn mod deres Forældre, synes at være meget ubilligt, naar det ikke angaaer, de allervigtigste Tilfælde, ja Loven synes endog selv at forskaane dem, i det den ikke tillader at de vidne for saa nær paarørende. Aarsagen hertil er at Loven finder billigt, at den naturlige Kierlighed og Ærbødighed kan bevæge dem til at fortie Sandheden til Mandens eller Forældrenes Fordeel. Men har man ikke Aarsag at frygte for det samme, naar de skal vidne mod dem. Det synes derfor bedre at befrie dem reent derfra, end at sette dem i en yderlig og næsten uundgaaelig Fare for at forsværge sig. - Et bekræftende Vidne har større Fidem end hundrede benægtende. Grunden til denne første Regel om Vidner er, at den, som bekræfter en Ting, udsiger noget, som han har været nærværende ved, og selv seet, hvorledes tilgaaet er. Benægtende Vidner derimod kan ikke have den Fidem, og deres Vidne, som sige: Vi have ikke seet saadant skee, kan ikke gielde mod et, som vidner: jeg har seet det. For Ex. Peder vidner, at Dorus gav Cajus et Øresigen; til andre vidne, at det ikke var sandt; hvilket er det samme, som de vilde sige, vi vidne, at vi ikke have seet det; eller rettere, vi kan intet vidne imod den anklagede. Thi da det er meget mueligt, at disses Tanker og Øine i den Tid kunde være fæstede paa noget andet, saa kan alle deres Vidnesbyrd tilsammen ikke gielde mod den enes, som siger: han har seet det. Den Romerske Lov siger derfor, at dens Vidne, som nægter Factum, er naturligviis intet Vidne. Denne første Regel gielder i Almindelighed om Øievidner. - Den anden Regel er, at naar der ere Vidner paa begge Sider, da bør de Vidner, som ere forden Anklagede, gaae for dem, som ere imod ham, i Særdeleshed, naar der ikke ere større Grunde paa den ene Side end paa den anden. Her heder det: Præsumptio et pro re; og det er bedre, at lade ti Skyldige slippe, end at fordømme een uskyldig. Fiendskab har gemeenlig større Magt end Venskab, og Menneskenes Ondskab er saa klygtig til at udfinde Kundstgreb for at giøre en ulykkelig, at det er paa denne Grund Lovene friekiende den, som ikke gandske overbevises. Nogle Lovkyndige holde endog for, at den søgte bør friekiendes, omendskiønt de Vidner, som ere imod ham, kan være af nogen større Vægt end de, som ere for(meere følger.) ham. Jndfald. En Bonde var anklaget af sin Naboe, som beskyldte ham for at have stiaalet hans Sviin, men som Beviserne ikke vare tilstrækkelige, blev der dømt, at den anklagede skulle befrie sig med sin Eed. Da han nu skulle sværge, glemte Anklageren ikke noget for at giøre ham bange, og sagde med en forfærdende Røst, Du Ulyksalige! du vil miste din Siel Tyven svarede gandske koldsindigen, og du dit Sviin. Nyeheder.