Viborger Samler, 1775-06-26
Den Veltænkende forundrede sig hiertelig over at høre, Gierrighed have saameget at sige til sit Forsvar i denne Artikel. Sandt nok, svarede han, der Bb. gaae gaae mange og betle, som ei burde have Almisse; men hvem vil forlange alle vore Indretninger uden Feil og derfor vil jeg ei tale om, enten der burde gaae Betlere eller ei, thi derom er skrevet og trykt saa meget, men vores Samtale er egentlig om vor Deel her, om vi bør give eller ei, og da troer jeg, at jeg er af ganske andre Tanker end De. Jeg vil ei tale om den Talsmand, den Nødlidende har i vort Hierte, naar det ikke er fordærvet, den Følelse en andens Nød opvækker hos hvert ædelt Hierte, og det Ønske, at vi kunde hielpe enhver som trænger, thi maaskee kan denne Spire gaae ud, naar den ei dyrkes; men mon det ei er vor Pligt? Er det vor Pligt at give Almisse til den Dovne, spurte Landmanden, lad ham arbeide, i hans Ansigtes Sveed bør han æde sit Brød; han har to Armee og kuns een Mund, han kan altsaa fortiene saameget, som han behøver til sit Ophold. - Men om han haver en svagelig Kone, omhan har nogle Børn, syge eller saa smaa, at de intet kan fortiene, og altsaa har fleere Munde at mætte end een, hvad skal han da, da skal han stræbe meere, sagde den haardhiertede Mand, da skal han spare bedre, og hvem bød ham at gifte sig, for han havde god Udkomme. - O hvor er vi lykkelige, som have arvet noget Betydeligt at begynde med Betænk Kiære Ven, om De eller jeg var en fattig Mand, som havde en svag Kone og og 2 eller 3 elendige Børn, og vi kom hiem og bragte dem det Svar: J skulle ikke være til; Min Daarlighed, at jeg stolede paa Guds Forsyn og fulgte Naturens Drift, er Skyld i eders Liv, men nu er det bedre, at J sulte ihiel, det har en riig Mand sagt mig. Hvor vilde vi ikke være elendige, vilde vi ikke troe, at Menneskelighed havde forladt Jorden, Jngenlunde, sagde Herremanden, thi hvem var forbunden til at give os, Det var alle Mennesker, som have noget, svarede den anden, thi enhver er vor Næste, og saalænge man har tilovers fra sine Nødvendigheder, bør man meddeele Næsten i sin Trang. Hvorfor har vel Forsynet givet os Rigdom, og gjort Vilkaarene haarde for saa mange, andet end for at prøve os, for at give os Leilighed til at giøre got, for at skaffe os den sødeste af alle Fornøielser, nemlig at meddeele den Trængende. Er vel nogen Handling hvori Mennesket meere kan efterfølge Guddommen end i glade Gaver, O lader os giøre got, den Stund vi kan, og troe, at vi ere kun Huusholdere over vore Eiendomme, som er betroet os heroven fra; og at vi har dem for at meddeele de Trængende dem. Det troer jeg ikke, var Svaret, thi havde Forsynet vildet have os alle rige, da havde det givet eenhver sin Deel; og derfor finder jeg det endog syndigt at give store Almisser, thi det var jo, ligesom man ville stræbe efter at forandre den Jnretning, Herren haver gjort, at nem nemlig nogle skal være hovedrige, nogle have nok, andre trænge, og igien andre være rodfattige. Saaledes finder jeg det at være Overtrædelse af Kongens Bud, naar man giver en Slave. befaler Kongen at han skal til Straf leve daglig af 4 Skilling, og godhiertede Mennesker vil give ham saameget, at det og gjorde ligesaa meget til, hvad blev da hans Straf, sandelig det er formasteligt. Saavidt havde jeg aldrig tænkt, De kunde gaae, svarede Kiøbmanden, at De gjorde det til Synd, som andre holde for en ædel Gierning. Det var ogsaa det som fattedes i Deres Beviis. Jeg tilstaaer Dem ellers, at ikke alle Tiggere fortiene Almisser lige stærk, der gaae voxne, stærke Mænd og Qvinder og og betle, fordi deres Dovenskab har gjort dem fattige, og De, Min Herre, eller andre Herremænd har jaget dem fra Deres Gods, hvor de har hiemme; eller for Jldebrand, Qvægsyge eller anden Vandheld har truffet dem, og derved skaffet dem Tiggerbrev fra stoer eller liden Øvrighed, som har givet dem Smag paa at leve paa andres Bekostning. Man seer og dovne Unge Folk med Pose og Stav, alene for de enten ei gidder tiene, eller ere saa vanartige Tienere, at ingen skiotter om dem; disse og de Børn, De forhen talte om, der tigge til deres dovne og lidderlige Forældre, ere vist alle uberettigede til Almisse, men hvem kiender Hos de rette? Har vi nu noget, vi bor give bort, saa lader os søge dem, som har Ret dertil, og saadant eie vi nok begge meget af. Skulde vi begge kunde sige, os frie for at have gjort Uret? jeg frygter Nei. J have begge at selge, og hvorofte kan vi ikke være, blevne overraskede af en begem og skiult Leilighed, til at giøre os en uretfærdig Profit? For Exempel, De veed een af Deres Karle kan giøre en Lykke, og da forlanger De tre Gange saa meget for hans Pas, som ellers. De seer en Bonde i Trang, Deres egen eller en fremmed, han vil laane Korn eller Foer, og faaer det om Foraaret, altid maadeligt i Værdie, og maa strax efter Høsten betale med gode Vahre, og dobbelt Qvantum. De tager Penge af den Riges Søn, og giver den fattige til Soldat; er det ikke nogle daglige og dog ureene Kilder, De øse denne Fordeel af? Naar jeg sælger dyrere til Tossen, end til den Forstandige, naar jeg med List trækker Handelsmændene fra mine Naboer, naar jeg tager dobbelt for at give en Credit, som er ofte uden Fare, og saadanne meere, da samler jeg og uretfærdig Gods. Jeg tilstaaer min Feil, jeg har gjort det, men siden Gellert lærte mig mine Pligter saavel her, som i andet, og en fornuftig og oprigtig Ven ved Samtaler og Exempel har bragt mig paa Redeligheds Vei, stræber jeg stedse at flye saadanne Fordeele, der ere som Rust paa Jernet, fremmede Partikler i min Formue, der vist skal fortære den alsammen men, om de blive der. Lader os derfor giøre som Zacchæus. Med denne Tale rørte vor Kiøbmand sin Ven saa stærk paa hans ømme Side, at han halv vreed svarede, som Pharisæeren: Jeg har og Lyst nok til at gjøre got, men hvem har Tiid og Leilighed til at finde de værdige, hvor er den Næste, som trænger og bør have, Kiære, var Svaret, tænk paa Soldaten i Helsingør, der fandt den Nødlidende paa Loftet; lader os søge dem allevegne, og i alle Stænder, men meest i Askrogene; der ligger den Syge, den Forsultene, den Forfrosne, og hier paa deres Hielp. Klæd og fød dem, og skaf dem Lægedom i deres Sygdom; red de Umyndige, som have ingen eller slette Forældre, fra Hunger og det som er værre, fra at henfalde til Tyverie og Lidderlighed, som staae saa nær ved Armod og Betlerie; Men lad alt dette skee i Løndom, ei for at faae Ære her, men for at samle den Rigdom, der hisset paa hinSide Graven skal komme til beste. Og naar vi er veed Leiligheder nok af slige, da lader os give til de Fattige, vi mode, fordi det er vores Pligt, og forresten overlade til Forsynet, om det kommer paa de rette Steder. Her huskede den Fremmede paa at hans Tiid ei tillod ham at gjøre Touren længer, men at vende om, for snart at komme hiem. Kiøbmanden gjorde saa, tang og tænkte: Den Gierrige, er neppe i stand til ædle Følelser.