Norske Intelligenssedler, 1765-04-17
telliger. ler. stor No. 16. Onsdagen den 17 April 1765. Fortsættelsen: Jeg vil forestille dem nogle Exempler paa disse, adskillige arbeyder i een Hensigt, Jeg kiender nogle Forældre og Børn i min Bøygd, som kunde tiene til Mynstre. Lucilia var i sine unge Dage en Jomfrue af store Fortienester, det er en Skabning, hvis første Syn overvandt de haardeste Hierter. Hendes Nærværelse ydmyggede de, som uden for hende vare Kiønnets høyeste Ziir. En smidig Tunge, et skarpt Vid, som i første Øyeblik kunde opdage Latterligheder i de uskyldigste Gierninger, gjorde hendes forhen store Kraft endnu langt farligere. Kort: Lucilia blev gift 10 Aar efterhendes Optrin paa Skuepladsen, i hendes 25de Aar. Hvad siger de, saa stoer en Skiønhed ikke gift førend i sit 25de Aar, Forundre dem ikke. Hun var ikke før mættet af sine Tilbederes Smerter, thi endskiønt hun ikkun elskede een av dem, som hendes Valg strax var faldet paa, saa fandt hun dog en stor Fornøyelse i de Suk kendes Antal, hvilket allerne kunde overbevise hende om, at hun var hvad hendes Elskere bestandig havde sagt, en Gudinde: Dette var Aarsagen at hun ikke giftede sig før, og nogle vil sige, at hun endda ikke havde grebet til den ævige Forbindelse, havde det ikke været for at drive sine øvrige Beundrere til Fortvivlelse. Nu! i hvad end Aarsagen var, saa bandt hun den stærke Knude i den Alder, som sagt er. Jmod al Formodning herskede hun bestandig som en nys tilsagt Kiæreste. Frugterne av hendes Forening vare toe Døttre, som vare i Ligning med Moderens forrige Skiønhed det samme, som tredie Aars Skud af en deylig Blomster, Moderen elskede disse to Avfødninger indtil Forgabelse. De kand derav begribe, at hun intet sparede for at forøge deres Anseelse, det er, efter hendes Tanke, for at giøre dem lykkelige. Erfarenhed havde lært hende, at Vanskeligheder forstærkede en Elskers Hidsighed. Alle hendes Bestræbelser gik da ud paa at gjøre dem det Kostbareste mueligt; Til den Ende søgte hun at styrke deres Forstand med vittige Romaner, som kunde overtyde dem om deres Kiøns Ypperlighed: De skulle hørt hende med en Veltalenhed, som det Kiøn allerne besidder, at bevise Fruentimmerets Fortræffelighed av Finkeridderens Historier, som de ældste og største Grunde for denne dyrebare Sandhed. Med hvilken Eftertryk beklagede hun ikke Tidernes Vanslægtning, som gik saa vidt, at dersom der ikke endnu vare nogle dydige Mandspersoner tilovers, som vanhellig Ondskab kalder Spradebasser, der agtede det snorte Kiøn høyt nok til at opoffre for en eneste kiælen Mine av deres Herskerinde, Venskab, Fædreneland, Ære og Liv, hvis der endnu ikke fandtes nogle faae slige ædelsindede Herrer, saa kunde Verden umuelig staae 3 Dage, men alting maatte hvirvles til sit første Chaos, naar saa vigtigt et Leed blev revet af Ordenens Kiæde. Mine Døttre! sagde hun engang til Sip og Knipsk (disse vare deres Navne) glemmer aldrig at Jere Fruentimmere, det er i Ligning mod Mandspersoner det samme, som Mennesker, mod Orme. Forsvar Eders Værdighed: betragt enhver Mandsperson, som staaer i saadant et Forhold med Eder, at han kand ansees som en Beyler, betragter ham som det nedrigste, det ringeste af alle Maskiner, hvis Fortrin for de andre Dyr er allerne dette, at de kand prise deres Herskerinde og ophøye deres Slaverie. Disse Lærdomme, mine Børn, lagde hun til, ere af den yderste Vigtighed, til at bevare Eders Anseelse; thi da det er fornødent, at J engang udvælger een av disse Dyr til at leve i bestandig Selskab med, saa begriber J selv hvor magtpaaliggende det er at forsikkre sig Herredømmet: dette beroer allerne paa Vanen. Vænner dem altid til at krybe, Frygter ikke at J derved skulle miste dem, Eders Skiønhed og Kostbarhed er tilstrækkelig Borgen for denne Fare, og J kand altid fiire noget, naar det kommer til det Yderste, en halv Smiil er nok til at stille den meest forbittrede Elskere og kalde ham tilbage fra Bredden av Had: Det ubetydeligste Blik fra en tilbedet Dame er et Glimt af Haab, og under denne Horizont tiener de største Vanskeligheder allerne til at ophidse den Elskendes Jver. Dog, mine Børn, naar jeg siger Eder, at J skal holde disse Dyr paa en Viide fra Jer, saa meener jeg ingenlunde, at J skulle være saa ufornuftige at vægre Eder for deres Gaver, ney langt fra Gudinderne tillade, at de ringeste af den menneskelige Slægt offre paa deres Altere, og derved kiendes de at være Gudinder. Velan, Min Herre var ikke denne Moderen fortræffelig Lovgiver, Men De skal endnu meere forundres over at høre, at hun var ligesaa stor Handhæver over sine Forskrivter. Den ulykkelige Sip beviiste denne Sandhed. Denne Ulyksalige havde tilladt et av disse nedrige Kræe, som man kalder Mandspersoner, at nærme sine vanhellige Læber til Hendes Haand, endskiønt den var bevæbnet med en parfymeret Handske. Denne Forbrydelse blev paa det allerhaardeste straffet og han blev forviist Huset og havde maaskee aldrig faaet Indgang meere, havde ikke omsider Moderen, beundret hendes retfærdige Dyd, ladet sig forsone ved en kostbar Foræring og hellige Løfter om en Slavisk Indgetogenhed. Ja, Min Herre, for at give dem et fuldkomment Beviis paa den strængeste Kydskhed, saa kunde man ikke sætte Foden i Gaarden, uden at indbilde sig, at man uformodentlig var flyttet til det lykkelige Arabien; man kunde ikke være vis paa, enten man aandede i Luften eller i en fiin Kryder=Damp. Alt dette skeede for at Mandkiønnets grove Uddunstninger ikke skulle trænge til disse Reenes sandselige Værktøye og saaledes forraske dem. For at ingen Uorden skulle gaae for sig i nogen af deres Bevægelser, saa vare alle deres Gebærder og Lader indrettede efter Maal og Tal for det nøyagtigste Speyl. De fiine Hænder, som vare ubevægelige til at bevidne den mindste Artighed, vare flyvende Hævnere over den ubetydeligste og hos andre anstændige Frihed. Skulle nogen Mandsperson driste sig til at sætte sig i Nærheden av disse Skiønne, tog den fortornede Gudinde Flugten, og hævnede Formastelsen med et Blik, som Løver maatte skiælve for. Min Herre! De haster til Udfaldet. Jeg vil fornøye Dem, thi det vilde neppe faae Ende om jeg skulde fuldkommen beskrive denne fornuftige Dames Karakter. Udfaldet blev da dette: Sip, som Naturen ikke havde dannet til en Artemisia, søgte at trøste sin Kiedsommelighed med de av det andet Kiøn, som vare neden for en Beyleres Værdighed. Hendes Friere forbittrede over denne Opførsel, hvortil de undertiden selv vare Vidner, forlode Hende beriget av deres Foræringer. Man venter i Hende med Tiden en nidkiær Kydskheds Prædikant. Knipsk blev forenet med en Mand, som bemestret av Forlibelse havde fornedret sig til det skammeligste Hyklerie. Hun ventede i Ham en bestandig Slave. Efter Foreningen fordrede Hun av ham den samme romanske Ærbødighed, som tilforn. Han maatte ikke nærme sig til Hende uden den underdanigste Ansøgning. Nogen Tid gik, og dette blev anseet som et Mynster paa Ægteskab. Alle ophøyede den vise Moder. Men saa udstadig er alleting i Verden. Han blev kied av dette Slaverie, da han tænkte han havde Rettighed til Herredømmet. Han brød Lænkerne, og av en krybende Elsker forvandledes til en bydende Tyrann. Dette Brev er allerede saa langt, at De kand have nok i det: Det næste skal indeholde et eller fleere modsatte Exempler. Deres Anmærkninger vil siden glæde den, som er &c.