Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-03-30
J den første Maaned af det følgende Aar Caliphen kom igien til Mecca ligesaa forborgen og i den samme Hensigt. Han var villig endnu eengang at see den Mand, som han havde anseet for, der kunde udlede Lyksalighed af sig selv.Men han fandt mig ikke syngende ved mit Arbeide, rød med Sundhed, og bævende af Munterhed, men bleg og nedslagen, siddende paa Jorden og tyggende Opium, som holdt det vedlige at sætte Skyggen af Jndbildningen for Virkeligheden af det Store. Han gik ind med en Slags Utaalmodighed i hans Contenance, hvilken i det Øieblik han fik see mig, blev forandred til en Blanding af Forundring og Medynk. Jeg havde ofte øn skeet for en anden Leilighed at nærme mig til Caliphen, men nu jeg var forvirred ved hans Nærværelse, og kastende mig selv for hans Fødder og lagde Haanden paa mit Hoved og var maalløs. Hassan, sagde han, hvad kand du have tabt, hvis Rigdom var Arbeidet af dine Hænder og hvad kand have gjort dig forrigfuld, du, som havde Kilden til din Glæde i dit eget Bryst, Hvad Ondt har overfaldet dig, Tal, og dersom jeg kand bort nu er lykkelig. Jeg var age deMopmuntred til at see op og svarede; Min Herre forlade Formastelsen af sin Tiener, hvilken heller end at frembringe nogen Usandhed, vilde være dum for ævig. Jeg er bleven et elændigt Menneske ved at miste det, jeg aldrig ciede. Di har opvækket Ønsker hos mig, hvilke dog alligevel jeg er ikke værdig du skulde førnøie. Men hvorledes skulde det være tænkt, at den, som var fornøied i Mørket og Fattigdom, vilde ikke blive meere fornøied ved Ophøielse og Rigdom, Da jeg havde endet denne Tale, Almalich stod en Tid i Tvilraadighed og jeg blev ved at ligge for ham. Hassan! sagde han, jeg mærker ikke med nogen Fortørnelse men Fortrydelse, at jeg haver mistaget din Caracter; Jeg røber nu i dit HierteGiærrighed og Ambition, hvilke saa følesløse, fordi det de higede efter, var for langt borte til at opvække dem. Jeg kand derfor ikke betroe dig nogen Myndighed, fordi jeg ei vil underkaste mit Folk nogen Undertrykkelse og fordi jeg vil ikke blive tvungen til at straffe dig for den Forseelse, som jeg først sat dig i Stand til at begaae. Men, som jeg haver taget fra dig det, som jeg ikke kand oprette; Jeg vil dog til Slutning fyldest giøre det Ønske, jeg haver opvækket, uagtet dit Hierte skulde beskylde mig for Uretfærdighed, og du blive ved at være en Fremmed for dig selv. Reis dig derfor op og følg mig, Jeg sprang op fra Jorden, som det skulde være med Ørne-Vinger. Jeg kyssede Bremmen af hans Kiortel i en overvættes Taknemmelighed og Glæde, og naar jeg kom ud af mit Huus, mit Hierte løbede, som det havde kommet af en Løve-Hule. Jeg fulgte Almalich til det Herberge, hvor han logerede, og efter at han havde fuldført sine Løvter, han tog mig med til Meding. Han gav mig et Værelse i Seraglio. Jeg var opvarted med hans egne Tienere. Min Mad var sendt mig fra hans eget Bord, og jeg fik hver Uge en Sum fra hans eget Skat-Kammer, som overgik langt hvad romansk jeg kunde forvente mig. Men jeg fornam strax, at ikke noget saa lekkert var saa velsmagende, som den Føde, hvortil Arbeide havde skaffet Appetiten. Jngen Slummer saa sød, som den Træthed indbydede til, og ingen Tid saa fornøied som den, i hvilken Flittigheden venter paa sin Fortieneste. Jeg ihukom disse Forlystelser med Fortrydelse. Men, medens jeg var sukkende midt i Overflødigheden, hvilken, endskiøndt den besværede Livet, og jeg kunde ikke give op, den dog hasteligen blev tagen bort. Almalich i Midten af hans Regierings Herlighed og i den fulde Vigeur af hans Liv, døer hasteligen i Badet. Saaledes, du veed, var hans Skiæbne, som den Almægtige havde skreven paa hans Hoved.