Almuevennen, 1843-08-23
J Overeensstemmelse med Foranførte er under 25 Juli et Circulaire udfærdiget fra Rentekammeret til samtlige Amtsraad i Danmark Om denne Regjeringsforanstaltning udtaler "Fædrelandet sig saaledes: Vi have i sin Tid udtalt os over det lidet fyldestgjørende Resultat, Stænderforsamlingen kom til; det vilnu snart vise sig, om vi havde Ret eller ei. Vistnok var en Undersøgelse nødvendig, men for at den skulde kunne føre til noget Resultat, maatte Forsamlingen enten have opgivet enkelte Puncter, hvorom den vilde have Oplysninger, og ei holde Forslaget i sin Almindelighed, eller og maatte den anbetroe det vanskelige, i mange Henseender besværlige, utaknemmelige og dog saa vigtige Hverv til Mænd, den med fuld Tillid kunde stole paa. Jngen af Delene skete. Rentekamret skal indhente Oplysninger og gjøre Jndstillinger, men hvad kan man vente af det, naar vi daglig see det gaae i tilbagevirkende Retning, uden at der nogensinde er Tale om at vove sig ud paa saa dristige og omfattende Forandringer, som her kan blive Tale om Hvad ville Amtsraadene kunne udrettes Naar man vil lære en Sag ret tilbunds at kjende, da henvender man sig til samvittighedsfulde upartiske Mænd, der uden Paavirkning af interesserede Parter kunne bedømme den i sin Heelhed, eller og søger man Underretning fra begge Parter for at faae Sandheden ud af begges Eensidighed. Her henvender man sig derimod ene til den Part, der har Jnteresse af at Jntet oplyses, ingen Forandring skeer, idet man overlader ham andetsteds fra, om han lyster, at belæres. At dette er saa, derom overbevises man ved at betænke, hvilke Medlemmer der sidde i Amtsraadet. Jfølge Landcommunalanordningens § 24 og fig. ere disse: Amtmanden, en af Cancelliet valgt Provst, hvor Lehn findes i Amtet, da disses Besiddere indtil 2, foruden disse vælges 6, hvoraf Sædegaardseierne udnævne de tre, Sogneforstanderskaberne de tre. Jfølge denne Sammensætning, med det ulykkelige Jnteresseprincip, som ved alle vore Jnstitutioner, kan man med Sikkerhed sige at det er en Undtagelse, naar der findes eet Amtsraad i hele Landet, hvor Sædegaardseierne og Lehnsbesidderne ikke aldeles have Overmagten. Men vi have alt seet, at de i Stænderne, vatte af den første Humanitetsruus, modsatte sig Forandringer, og de ville vedblive dermed. Trygge for Fremtiden, ville de ei med sand Jnteresse kunne lede en Undersøgelse, der let kan føre til, at man indseer Nødvendigheden af Forandring i det nuværende ufrie Forhold, hvori Eier og Leier med Hensyn til alt Fæstegods befinder sig, en Ophævelse af det at fri Disposition og hensigtsmæssig Circulation hæmmende, en svunden Tid tilhørende Lehnsforhold, og en Omdannelse af vort Fattigvæsen, der vel neppe i det Hele vil forøge Skatten, men dog let kan foranledige en anden Ligning og en øieblikkelig høiere Udgift. De maatte være Engle, for at bringe Noget ud af en Undersøgelse, der ganske overlades dem, og som kan, i det mindste tilsyneladende, vende sig mod dem selv. Resultatet vide vi saaledes forud. Jntet, der kan nytte den ene eller anden Part, vil foreslaaes, man vil saavidt muligt affærdige Sagen med almindelige Sætninger om, at Almuesklassen har det her ganske godt, at Elendigheden ei her er saa stor som andre Steder, at Almuen ved at være arbeidsom og ædruelig nok kan komme ud af det. Man vinder derved Tid uden at løse Opgaven; men troer man, at den forarmede Klasse, vil tie, efter at den engang har talt, Skulde den lade sig tilfredsstille af en Undersøgelse anstillet af dem, den i Almindelighed betragter som sine Modstandere. Det, den vil, er Forbedring i sine Kaar, førend der gjøres Noget, der kan lede dertil, vil den ei holde sig rolig, mindst naar der end ei er gjort et Forsøg paa tilfulde at kjende dens hele Tilstand. Hvad der altsaa er skeet kan ei siges at være andet end en unyttig Anvendelse af Kræfter, en slet benyttet kostbar Tid. Man betænke vel, hvad der kan blive Følgen heraf. Armod, Elendighed, Overanstrængelse ved Arbeider, der Jntet kaste af sig, avle ofte et dybt, indgroet Had til den, der, om end med Urette, betragtes som Undertrykker; i Fortvivlelsen, er der ei sjelden en frygtelig Kraft. Det kan derfor blive muligt, at den Classe, der troer sig haanet, i Stedet for hjulpen, der bydes Stenen i Stedet for Brødet, vil reise sig, og søge af Forbrydelsens Vei, hvad den ei kan erholde ved sit møisommelige Arbeide, at den, hvor Jngen vil hjælpe, tager sig selv til Rette og i sin Uvidenhed troer at handle rigtigt. Lader man det komme dertil, da skriger man for sildigt Ak og Vee, da udrækkes uden Nytte den forsonende, hjælpsomme Haand. Bruddet vil i saa Fald blive haardt, Saaret ulægeligt, i Stedet for at man ved fornuftige Forholdsregler itide kunde have standset Bevægelsen.