Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-01-16
Recensenten har etsteds sagt: "Evald var Digter; Thaarup, maaskee født til Taler, maatte først blive det. Han har andensteds tilskrevet Thaarup, en ved Talent, Forstand, en vis Art Smag og flere Egenskaber meer end almindelig Evne til visse Slags poetiske Arbeider. Han har eet Sted nævnet Evald som større Digter end Thaarup, og paa et andet erindret: "at adskillige Romancer eller Viser i Thaarups Syngestykker (blandt hvilke den classisk simple og rørende Sang: J Dalens Skiød en Hytte laae, nævnes som Exempel) høre til deres virkelig poetiske Forskiønnelser. Hvorfra har da Hr. L. taget Grunden til sin Paastand (S. 1656 og flere Steder), at Thaarup, efter Recensentens Dom, ikke var Digter, Vilde han maaskee at Rec., under Straf at dømmes i Fyen til literariske Bøder, som en af Døgnets Æsthetikere, skulde være pligtig til at sige om Thaarup; han var født til Digter, eller han var ligesaa stor Digter, som Evald, Lidt mere Menings- og Skrivefrihed bede vi om, Hr. Lütken, og lidt mindre Fordom, – men mere, langt mere logisk Nøiagtighed, naar man vil give sig ud paa Kritikens Bane. Enhver vil vist gierne overlade Dem, med Abbt i hans classiske Værk at maale Digterens Fortieneste, efter den gavnlige Virkning, hans Arbeider have paa Mængden, (S. Skilderiet S. 1638), men tillad De ogsaa Andre, at mene og yttre: at Konst og Videnskab have andre Baner, end Haandværk og Næringsbrug, at en Forfatter af Spindeviser og Skræddersange kan være en maadelig Konstdommer; at en Bunkeflod som Digter staaer dybt under en Evald, skiøndt begge skrev rimede Vers, og at Thaarup, dersom han havde besiddet en høiere poetisk Kraft og Phantasie, end den, som yttrer sig i hans Værker, vist ligesaa gierne havde brugt den, som enhver heller end gjerne viser sig for Verden til sin meste Fordeel. Men om endog Hr. Lütken har Ret og Recensenten Uret, om Thaarup virkelig var ikke blot Digter (som hidtil kun er nægtet i Skild. No. 103), men endog ligesaa stor Digter, som Evald, eller hvem man behager - hvortil da den hadefulde Vending, som Hr. Lütken giver sit æsthetiske Forsvar, ved at drage Recensenten, fra sit literaire Værneting for et moralsk eller borgerligt? Af hvor maadelig en Qvalitet maaden Patriotisme være, der endog vil formene Medborgere Frihed til at yttre sig over æsthetiske Gienstande, og paa hvor svage Fødder maatte Thaarups Digterære staae, dersom Hr. Lütken virkelig troer, den kan behøve saa slette Vaaben, som de, han S. 1638 i Skilderiet. har fægtet med. - At han vil nedlade sig til at bruge saadanne Vaaben, i det han taler en patriotisk og frisindet Digters Sag, vilde forundre Jndsenderen endnu mere, dersom det ikke fremlyste af Hr. Lütkens hele Anti-Recension, at den lidenskabelige Aand, der taler hos ham, maa have gjort ham blind endog der, hvor han maaskee ellers i roligere Øieblik kan see. Havde dette ikke været Tilfældet, da havde Hr. Lütken vel heller ei søgt at fremstille Recensenten i Literaturtidenden, som den første, der ei ansaae Thaarupske Syngestykker og Mesterstykker for eenstydige Ord. Han havde da vel og erindret sig selv og Andre om, hvor skarpt og vægtigt Foersom alt for 7 Aar siden paa Prent revsede Thaarup, i Anledning af dennes barnlige Udfald mod Kæmpen Shakspeare; ved hvilken Leilighed den brittiske Digters klassiske Oversætter endog ligefrem siger Thaarup. veed at Naturen, i det den gav Dig et ædelt Pund, dog nægtede Dig Vittighed, i det mindste den, J kalde attisk. Heller ikke frygtede Foersom enten plumpe Thaarupske Vittigheder, hvorfor Høstgildets Forfatter var saa bekiendt, eller andre Forfatteres Uvittigheder (Jndsenderen vælger i Hast denne Oversættelse af det charakteristiske Svenske: Ovett); men kaldte Thaarups tre Mester eller Syngestykker: "Tre ret nydelige smaa Leilighedsstykker, som Leiligheden spillede for, og en smuk Musik hævede." Er dette mindre eller mere, end hvad Recensenten i Literaturtidenden har sagt om Thaarups Syngestykker, Har Thaarup selv, eller nogen anden fornuftig Mand for denne Dom kaldt Foersom en slet Patriot? Har Stykkerne selv derved tabt noget i den Credit hos Mængden, de havde, inden Foersom vovede i Stedet for Mesterstykker, at kalde dem Leiligheds stykker, Eller ere de ikke siden den Tid paa ny bragte paa Skuepladsen, og givne med saa meget Bifald, som den nærværende Theatersmag (der ei engang ændser en Literaturtidendes Existents) kunde yde dem – Hvor tankeløst og hvor grundløst overhovedet, er det, at bringe Recensenters Dom og Publicums Smag i en nødvendig Causal-Forbindelse, eller at statuere det Princip, at en Digter skulde tabe noget af sit Navn eller af den Hæder og Yndest, han virkelig fortiener og er i Besiddelse af, fordi hans Arbeide gjordes til Gienstand for en æsthetisk Kritik. Bürgers sande Digterværd staaer endnu uanfægtet, og han tabte hverken i Agtelse eller Popularitet, fordi Schillers bekiendte Recension viste, hvor han havde faret vild, og maaskee nedstemte en og andens blinde eller overdrevne Beundring for Lenores phantasierige Sanger. - Dette være i øvrigt sagt uden al umiddelbar Sammenligning, enten med Thaarup eller dennes Recensent.