Corsaren, 1841-03-05
Optimisme og Pessimisme. (Efter de bedste Artikler i Dagen og 'Adresseavisen' og de bedste conservative Taler i de Roeskildske Stænder.) De, som ikke kjende Betydningen af de i denne Overskrift brugte Ord, troe bestemt, at de skulle tilkjendegive, at vi ville gjøre Narrestreger, i denne Artikel; men disse Folk tage saa betydelig feil. Optimisme og Pessimisme ere nemlig meget alvorlige Ting, idet førstnævnte betyder den Lære, hvorefter Alting i Verden er saare godt, og sidstnævnte den, hvorefter Alting er saare slet. Hvad nu mig angaaer, da bekjender jeg mig til den første Lære, jeg er Optimist; det var mig, som i sidste Redactionsmøde holdt det i forrige Nr. indførte Foredrag om Tale- og Tænkefriheden. Jeg er uhyre lykkelig ved denne Tro. Alting i Verden seer straalende ud for mig, Alting giver mig Leilighed til Glæde, og, naar jeg engang seer Noget, som virkelig ikke er godt, (og dette hændes rigtignok, skjøndt sjælden), saa er jeg alligevel glad; thi saa siger jeg til mig selv. Hvad gaaer det mig an? Jeg har længe gaaet og tænkt paa, om jeg ikke kunne faae alle andre Mennesker bragte til at være ligesom jeg, og saaledes faae al den Arrighed og Galde jaget bort, som de nu gaae og bære paa, og som truer med en almindelig Guulsot, og da denne Galde i den sidste Tid har samlet sig saa stærkt, saa anseer jeg det nu for den rette Tid til at begynde mine Forsøg. - Det er naturligviis kun i politisk Retning, at dette skal skee; thi, gav jeg mig ind paa andre Ting, saa fik jeg rimeligviis kun daarlig Tak for min Uleilighed. Vilde jeg f. Ex. forsøge paa at overbevise En om, at han var lykkelig gift, saa sagde han maaskee, at jeg vilde gjøre Nar af ham, og gav mig Grovheder; forsegte jeg paa at overbevise en Anden om, at han kunde leve et forgfrit og fornøiet Liv, saa slog han sig naaskee paa Lommen og sagde: Herre! Hold Deres Næse fra mine Affairer! o. s. v. - Politiken derimod er Noget, som Alle have Lov til at blande sig i, og derfor vil jeg i den begynde mine menneskekjærlige Bestræbelser. Med Hensyn nu til Politiken, da troer jeg, at al Ulykke og Forstyrrelse her kommer af den Mængde urimelige og ubetimelige Ønsker, som Folk nære, og jeg anseer det derfor tilstrækkeligt at overbevise dem om, at deres Ønsker virkelig ere ubetimelige og urimelige, for at faae dem til at opgive dem. For det Første ville J, at Kongen skal give Eder en Deel af sin souveraine Magt. - Hør, kjære Venner! det er et uoverlagt Ønske. Det kunde jo være - ja jeg troer næsten, det vilde være - Kongen ubehageligt at miste Noget af sin Magt, og det var jo Synd at foraarsage ham Ubehagelighed. Desuden er det heller ikke saa let for et Folk at regjere sig selv, og i ethvert Tilfælde koster det da Folket baade Tid og Møie, som kunde anvendes langt bedre paa anden Maade, hvorimod Kongen slet ikke forsømmer Noget ved at regjere, fordi han ikke har Andet at bestille. Lad ham altsaa passe sin Dont, og pas J Eders, saa staae begge Parter sig bedst. Dernæst ville J, at Kongen skal gageres ligesom en anden Embedmand, og at hans private Kasse skal strengt adskilles fra Finantskassen. Dette er, med Eders Tilladelse, et ligesaa daarligt Ønske, som det forannævnte; thi, foruden at det er hvist upassende for Folket at blande sig ind i Kongens private Anliggender, vilde J ogsaa ved at faae dette Forlangende opfyldt skade Eder selv. Det er nemlig soleklart, at, naar Kongens Kasse strengt adskilles fra Finantskassen, saa bliver Finantskassen ogsaa strengt adskilt fra Kongens Kasse, og derved bliver altsaa Hs. Majestæt forhindret fra at gjøre det, han nu kan gjøre, nemlig naar han ved en viis Sparsommelighed, ved saadan en ægte og god sparsommelig Huusholdning, har sparet endeel af den Sum, har har taget fra Finantserne, da at sige. 'Det har jeg, Gud skee Lov! sparet, og det skal komme mine kjære Undersaatter tilgode; det nedlægger jeg igjen i Finantskassen, der egentlig tilhører dem." - See, det store Tab lide J altsaa, og derfor bør J opgive dette Ønske. Fremdeles ønske J, at der maa blive ansat ansvarlige Ministre, det vil sige: Ministre, som ved Lov og Dom kunne drages til Ansvar for Regjeringens Handlinger. Jeg vil herimod for det Første gjøre Eder opmærksom paa, at en saadan Bestemmelse let kunde føre til Lovens Omgaaelse og saaledes 'demoralisere' Loven, idet Regjeringen jo saa kunde leie Folk til at staae som ansvarhavende Ministre paa Regjeringslisten, under hvis Skjul da mange slemme Ting kunde udføres. Men, sæt ogsaa, at dette ikke skete, og at de ansvarhavende Ministre altsaa virkelig vare Ministre, saa viser dog Eders Ønske i denne Retning, en beklagelige Mangel paa Sands for og Vurdering af Religionens og Moralens Betydning i Livet. Thi, idet J fordre, at Ministrene skulle staae til juridisk Ansvar, glemme J ganske, at de nu bære et langt betydeligere Ansvar, nemlig det moralske, baade for Eder, som i Eders stille Sind kunne fordømme dem for deres Handlinger, og for Gud, som sikkert ikke vil undlade at straffe dem hiinsides, naar de komme op til ham efter at have handlet ilde imod Eder hernede. Dette moralske Ansvar anseer jeg for saa stort, at jeg f. Ex. for ingen Priis vilde bære Skylden for at gjøre et Folk ulykkeligt, nægte det dets naturlige Rettigheder, behandle det som en Samling af Dyr istedetfor som et Samfund af Mennesker - selv om Folket ikke havde Evne eller Villie til at gjøre mig ulykkelig for en saadan Opførsel. - Men, naar Ministrene altsaa allerede nu bære det større Ansvar, det moralske, hvi forlange J da, at de istedetfor skulle bære det mindre, det juridiske? Endelig forlange J et eller to Kamre (om Antallet ere J ikke engang selv indbyrdes enige), og dette Ønske er det allerurimeligste af dem alle. Thi vi have jo allerede to Kamre: General-Toldkammeret og Rentekammeret, som endda have det Fortrinlige ved sig, at det, som J selv frygte for ved Eders Kamre (at de nemlig overilet skulde fatte Beslutninger), aldrig kan risikeres i disse, hvis forøvrigt ikke en saadan Beslutning skal kaldes overilet, som er Frugten af flere Aars dybsindige og alvorlige Undersøgelser. Det var altsaa en reen Luxus at anskaffe to, ligesaa kostbare, Kamre foruden disse. Der er rigtignok endnu et Ønske, som Mange af Eder nære, nemlig at alle honette Folk skulle være lige respecterede; men det er saa urimeligt et Ønske, at det ikke engang behøver at gjendrives. Tænker Eder blot om! J ville, at den Fattige skal agtes ligesaa høit som den Rige, den simple Haandværker lige saa meget som en Adelsmand, den, hvem Kongen har benaadet med en Orden, ikke høiere end en ussel Bonde, at den, for hvis Vugge det blev sunget, at han skulde have fortrinlig Adgang til de høieste Embeder, ikke skal være mere end en af os, med mindre han møisommelig arbeider sig op dertil! Det er jo, mildest talt, Galskab. Nu see J altsaa, hvad alle Eders Ønsker egentlig have at betyde, at de nemlig ere aldeles forkeerte, og at J aldrig ville faae dem opfyldte, med mindre her skulde komme en heel Forstyrrelse i Landet. Det er derfor min tjenstlige Begjæring til Eder, at J opgive dem som aldeles ubetimelige og urimelige. Det er altsaa min Mening, fordi jeg er Optimist; men der gives Folk, som ere Pessimister, og som synes, at Alting, eller idetmindste Meget, er slet; men dem skulle I ikke troe.