Københavns Adresseavis, 1765-01-14
Dødsfald. Skialdre=Forsøg til Erindring over C. V. M. af C. P. M.O Ded! o Død, hvad er det duHar foretaget dig. Mod en saa elskelig? O Vee og Ach, et grusomt Nu, Da din Forderve=Lee En denne skaanede; Al min Lyst, Al min Trøst. Er forvandlet kun til Sorg, cintet meer. Jeg nu seer Udi denne Græde=Borg, Der mig fornøye kand: Men Graad og Øyne Vand Er udi dette Liv Min Tidsfordriv. En Vee= og Hyle=Sang. Med Turteldue=Klang, Jeg immer qvæde vil, Mens jeg er til. Den Glæde jeg, o Sallige! Ved din Forening nød, Var meer end Sukker sød; I Dig bestod min Fryd, men seet Hvad er vel Frugten nu? Et Qvæle kom ihu; Du est død, Længsels Nød. Jeg for Dig allene har, Alting her, Hvad det er, Er nu som det aldrig var, Thi høyst jeg elskte Dig, Og at Du elskte mig, Det veed jeg alt for vel, Udkaarne Siæl! Mig Længsel følger da, Hvor jeg gaaer til og fra, Jeg sørger inderlig For Dig, for Dig. Saa længe, som jeg tænke kand, Skal mig i Tanke staae, Den Dyd jeg hos Dig saae; En Dyd geleydet med Forstand, Naturlig Yndighed, Hvad jeg at rose veed: Herren Du Kom ihu, Og oprigtig havde kier; Kiød og Blod Stod imod, Og hvad Ont i Verden er: Ey Eeder, syndig Snak; Men Herrens Priis og Tak. Man horde af Din Mund; Ø bittre Stund, Da en saa dydefuld, Omvexlet blev til Muld Og en saa eyekier. Tog Afsked her. Du var mod Næsten venlig, from, Bagtalte ingen; men Var en og alles Ven. Den Fattige til Hielp Du kom, Kort sagt: Du elskte Gud, Adlydede hans Bud; Ellers og Fangen tog Din Fornuft i verdslig Ting, Viste Dig Jdelig Udi Verdens Tumle=Ring. Forsigtig, klog og ey Gik paa de Manges Vey; Men valgte meget ret; Du var complet; En Høyhed, Rigdom, og Ey Moden Dig indtog, Det Midle lod Du see, Du yndede. Saaledes, hvad som var Din Lyst, Din Ærbarhed i alt, En ligneværd Gestalt, Mig Uroe giør, og ingen Trøst. Af noget drages kand, Slet intet staaer mig an: Du, mit Vel! Du, min Siæl! Du mit Liv var tillig, seent, Men hvad nu? Søde Dul Dette er ja ude reent; Og den Elskværdighed. Som havde hos Dig Sted, Fordi den savne her, Bedrøver hver; Din Dyd anstiller sig Til Gremmelse for mig, Som mine Leve=Aar. Nu ene gaaer. Dog holdt, det trostefulde Haab: Vi samles skal igien, Jeg kommer til Dig hen, Formindske mit fortvivlte Raad; Jeg lives op derved, At Du i Herlighed. Lever, (dog Døden tog Dig fra vore Øyne bort),Der jeg Dig. Engleliig Stue skal, og noget stort Det Sorgen lindrer, ja At jeg skal og herfra, Min største Glæder er, Gud takket vær Jeg ikke heller maae Forsagt, mistronlig gaae, Guds gode Villie maa altid skee. Det over alt ubilligt var, Om jeg hidønskte Dig, For at fornøy mig; Den Kierlighed vi deelet har, Blev slet erindret nu, Om jeg derfra, hvor DuHar Din Roe, Her at boe, Ville have Dig igien; Tilmed og Den Dig tog. Frommes meer end fromme Ven, Allene rettelig Tilkom bestandig Dig, Saa jeg, som ogsaa døer, Ey klage bør, Thi siger jeg: Vel an! Jeg skal saa got jeg kand Tilfreds mig give, dog Du fra mig drog. Saa høst da evig, evig Fryd J Liv som lisligt er, (Du som var mig saa kier) Af Din saa soleklare Dyd, Og glæd Dig der Du er Jmens jeg græder her, (Græder, Ney, Jeg jo er Længre maae bekymre mig;) Gandske vist Jeg mig hist, Venter evig Fryd hos Dig, Og da vi samlede Skal Herren Lov bete J Glæde uden Sorg, Engle Borg; Vi Lammet siunge skal J Tusind Englers Tal Helligt, Halleluiah, Hallelujah! N. N. (Den Efterladte.)