Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-05-27
Hr. Elberling, som i en Recension i D. L. Tidende, Nr. 1617, havde paastaaet, at jeg i mit Udkast til en latinsk Conjugationslære med ubetydelige Forandringer følger de af Scheid, Rask og Struve opstillede Systemer, har nu i dette Blad, fordristet sig til ligefrem at sigte mig for Plagiat." Men en saadan Beskyldning, mener jeg, er altfor krænkende foren Forfatters Ære til at han ikke, naar han veed sig uskyldig, skulde modsige den paa det alvorligste. Jeg erklærer derfor herved denne Hr. Elberlings Sigtelse for en mod Sandheden aldeles stridende og altsaa ubeviislig Beskyldning; og jeg haaber, at man vil erkjende mit Maadehold i det jeg afholder mig fra med et mere nøgent Udtryk at betegne denne hans Adfærd. Thi jeg kunde saameget mere synes berettiget hertil som Hr. Elberlings Sigtelse. stiltiende gjør mine klare og utvetydige Ord til Usandhed. Min Fortale begynder nemlig saaledes: "Da jeg udarbeidede mit Skrift om de tydske Conjugationer (Gyldendal 1826), anstillede jeg oftere Sammenligninger med de græske og latinske Verber, og det faldt mig engang ind, at disse sidste udentvivl burde ordnes paa en ganske anden Maade end hidtil. Jsær syntes det mig paafaldende, at den tredie regelmæssige Conjugation indeholdt over 200 enkelte Verber, af hvilke ikke et eneste var regelmæssigt. Jeg forsøgte i et Udkast at gjøre det tydeligere, og saae da snart, at der gaves i Latinen, ligesom i alle gothiske Sprog, to Hovedklasser eller Hovedconjugationer, o. s. v." Kalder man nu mit Skrift et Plagiat, saa indseer jeg ikke rettere end, at man stiltiende erklærer denne min Fortales Ord for en Opdigtelse. Det er altsaa en dobbelt Krænkelse af mit gode Navn og Rygte, som Forfatter, hvorover jeg maa føre Klage og hvorimod jeg maa nedlægge behørig Protest. Hvad iøvrigt hine tre nævnte Forfattere. angaaer, da vil jeg bemærke følgende til Oplysning af min Sags Retfærdighed. Rasks Yttringer (Priisskrift. S. 18284) blev jeg gjort opmærksom paa af min lærde Ven, Dr. O. D. Bloch, da jeg meddeelte ham de første trykte Ark af mit Skrift. Dem har jeg altsaa ikke fulgt. Heller ikke har Rask selv, i sin Recension over mit Skrift, antaget dette, og han skulde dog vel snarest have mærket det. Scheide Fortale til Lenneps Etymologicum er mig, hvad Jndholdet angaaer, aldeles ubekjendt. Den ha jeg altsaa heller ikke fulgt. En vis Art Lærde der holde det for Pligt at gjennemlæse Alt hvad der er skrevet om en Gjenstand, inden de selv skrive derom, ville sagtens regne mig dette dobbelte Ubekjendtskab til Onde, men jeg er engang kommen i Vane med at tænke selv, og denne Vane - ikke Rask eller Scheid – fulgte jeg ogsaa denne Gang. Hvad endelig Struve angaaer, da sagde jeg allerede i min Fortale (S. 4), at jeg under Udarbeidelsen" stedse sammenlignede mit Arbeide med Ruddiman, Bang, Struve og S. Voss. Men, at jeg ikke har fulgt ham, og ikke har kunnet følge ham (saalidet som Nogen af de tre Andre) vil sees af nedenstaaende Sammenligning, der, som jeg haaber, skal bære i sig selv Beviset for sin Nøiagtighed. 1) Struve antager 4 Conjugationer (S. 1837205.) Jeg troer at have beviist, at der gives kun to. 2) Struve antager (S. 156. 56 og 171,) at Perfektum i Latinen dannes paa 4 regelmæssige Maader og desforuden paa en femte særegen, fra disse ganske forskjellig. Jeg troer at have beviist, at dette Tempus dannes paa to regelmæssige Maader, efter de fo Conjugationer, og jeg gaaer især ud paa at bevise, at hiin femte særegne Maade er identisk med den ene af disse Maader, lige tvertimod Struve. 3) Struve antager (S. 134. o. fl.St.,) at Verbernes Rødder kunne endes paa hvilkensomhelst af de fem oprindelige Vokaler, og at altsaa ama mone, andi, argu, o. s. v. ere udelelige Rødder. Jeg troer at have beviist, at disse Vokaler maa betragtes som en afledende Forbindelse imellem Rødderne om, mon, and, o.s. v. og Flexionen; ja hele mit System er grundet paa denne Sætning. 4) Struve optager i sin "Alphabetisches Verzeichnis der anomalen Ver ben" samtlige Verber af den sædvanlige 3die Conjugation (S. 212322.) Jeg troer at have beviist, at disse Verber gjøre fire regelmæssige Slægter, eftersom Mærkebogstavet er en Labial, en Guttural, en Lingual, eller Halvkonsonanten, u. 5) Struve optager i samme Fortegnelse alle Verber af den sædvanlige 2den Conjugation, der gaae som mone, moni, monitum, monere, fordi han har den Mening, at de ere uregelmæssige. Jeg troer at have beviist, at mone, mo nii er ligesaa regelmæssigt som amo, amavi, dele, delevi og audio, audivi, fordi moni, ha bi, terrui o. s. v. ikke ere andet end naturlige Contractioner af monevi, habevi, terrevi, o. s. v. i hvilket, efterat e er forsvunden, er bleven til n. (Den fulde Form eri findes kun hos de Verber, hvis Rod imod det Sædvanlige endes paa e, nemlig Rødderne fle, le, ne, pletue og ere, se, Spre.)Men med hvad Ret kan saa Nogen paastaae, at jeg med ubetydelige Forandringer følger Struve, eller, at jeg har laant hans Jdeer iller at jeg "har begaaet Plagiat af hans Skrift: (Skild. Nr. 41. S. 650.) At jeg forresten har lært meget af de fire ovenfor nævnte Forfattere, saavelsom af Raske's og Grimmes ypperlige Undersøgelser over alle gothiske Sprog, det er en ganske anden Sag. Men det har jeg heller aldrig nægtet eller skjult. Det beviser mit Skrift, hvor jeg ikke sjælden nævner dem. Men hvilken Forfatter er i den Forstand original, at ikke hans Tanker skulde rettes og udvikles ved Læsning i andre Bøger, J den Forstand ere vi Alle Plagiatorer, ligefra det diende Barn, der unægtelig plagierer sin Moders Liv, indtil den døende Olding, hvis Haab man ligesaagodt kunde kalde et Plagiat fra den Aand, hvori vi Alle ere, leve og røres. Sorøe d. 22 Mai 1828. P. Hjort.