Københavns Adresseavis, 1763-03-18
Tvivlsmaal mod Dr. Bengels Forklaring over Dyrets dødelige Saar. Aabenb. 13, 3. Vor Herres Jesu Aabenbaring bør betragtes og læses af alle Christne, saa vel Tilhørere, som i Besynderlighed Lærere, og dem, som berede sig til dette Embede. Jngen, som læser det Tredie Vers i det Første Capitel af bemeldte Bog, kand kalde dette i Tvivl, uden han tillige tvivler om denne Bogs Guddommelige Oprindelse, eller den Hellig Aands ubedragelige Sandhed. De ere derfor Tak og Ære værd, som har anvendt deres Lærdom, Tid og Umage paa, at giøre den forstaaelig og brugbar for deres Med=Christne. J dette Tal er Sallig Dr. Bengel, og har der Fortrinnet for mange andre. Jeg giør derfor intet, uden hvad min Skyldighed er, naar jeg tilstaaer, at denne, nu hos Gud høystsalige Mand bør loves og takkes for hans i denne Henseende, saa vel som flere, havde Umage. Men naar jeg bekiender, at jeg med denne Taknemmelighed og Høyagtelse tillige bærer paa nogle Tvivlsmaal. mod nogle visse Stykker af denne brave Mands Forklaring, over Aabenbaringen, saa mener jeg heller ikke at giøre ande, end hvad der er anstændigt for en upartisk Sandheds Elskere. Den har jeg besluttet i disse offentlige Blade at gjøre bekiendt. Jeg formoder, at denne Forklaring har forhvervet sig blandt mine Landsmænd en Deel Elskere, og at der tillige iblandt disse findes de, som har Jndsigt nok til, enten saaledes at bruge mine Jndvendinger, at de kand tiene dem til en nøyere Undersøgelse, eller, om de ere dertil ikke vigtige nok, da tydelig at opdage deres Svaghed. Herved skede mig, som ikke tvivler, for at tvivle, en behagelig Tieneste, og flere, foruden mig, af Dr. Bengels Læsere, som kunde maaskee finde, om ikke alle, dog nogle af de samme Vanskeligheder i dennes Forklaring, og derved, ligesom jeg, formeenes at komme til Overbeviisning om dens Rigtighed. Jeg giør derfor denne Gang Begyndelsen med at undersøge Dr. Bengels Mening om Dyrets dødelige Saar. Aabenb. 13, 3. Det er bekiendt, at han med flere hentyder Dyret af Havet Aabenb. 13, 1. paa det Pavelige Regimente, og sætter dets Opstigelse af Havet, i det 11te Secule, under den bekiendte Hildebrand eller Gregorius. 7de. Han inddeler dette Dyrs Varighed, i Anledning af Aabenb. 17 Cap. i 3 Periodos. 1) Under dets fem første Hoveder. 2) Under dets Siette, da Dyret er i sit non esse, og bærer Horen. 3) Under sit Syvende, da det opstiger af Afgrunden. Hvis denne Inddeeling er i Texten grundet, og kand bestaae med 17 Cap. 11 Vers, saa bliver Spørsmaalet. J hvilken af disse Tre Periodis falder dette dødelige Saar, Under den Tredie kand det ikke have Sted. Til samme Tid er Dyrets ulyksalige Lykke og Magt, efter Aabenbaringens Lydende og 2 Thess. 2 Cap. alt for stor dertil, at det skulde faae et Saar, og det et dødeligt, som ikke allene truede det med Døden, men og virkelig foraarsager den, saa det efter sin Helbredelse kand siges, at blive levende, Aabenb. 13, 14. Paa den anden Perisdus passer dette Saar sig lige saa lidet. Da er det ikke til, heder det Aabenb. 17, 8. Det er en Beskrivelse paa en høyst ulyksalig og haabeløs Tilstand. Her kand en nye betydelig Ulykke ikke finde Sted. Følgelig bliver allene den første Periodus tilbage, under hvilken Dyret i et af sine fem Hoveder maae faae dette Saar. Det bliver da et nyt Spørsmaal: Under hvilket af disse Fem, Dr. Bengel og hans Partie svarer, under det Første. Den Modstand, siger de, Dyret da fandt i Keiserdommet, betydes ved dette Saar. Jeg derimod synes, at, naar Texten med tilbørlig Agtsomhed betragtes, lærer den os, at dette Saar maae sættes langt længere ned i Tiden, nemlig under det Femte Hoved, ved Enden af den Første Periodus og Begyndelsen af den Anden. Mine Grunde ere følgende: 1) Dens Modstand, var et eller flere gode Stød, det er det høyeste den kand ansees for. Men et dødeligt eller rettere et døende Saar, er denne Tildragelse ikke betydelig nok til at kunde kaldes. Man synes ikke nøye nok at have betragtet Eftertrykken af Beskrivelsen i Texten. 2) Dyret beskrives i dette 13 Capitel efter sin hele Varighed, hvorledes det er i Begyndelsen, da det er steget op af Havet, og i sin Ende, da det er opsteget af Afgrunden. Er det da vel rimeligt, at denne Dyrets merkværdige Tilstand, da det rides af Holen, og er kommet saa dybt herunder, at Texten bruger derom denne eftertrykkelige Talemaade: Det er ikke til, skulde herdet 13 Capitel reent forties, og derimod en anden Omstændighed af langt mindre Vigtighed, som den upaatvivlelig er, der ved Saaret forstaaes af Dr. Bengel, paa det eftertrykkeligste forestilles, Jeg troer det ikke. Er denne min Troe fornuftig, som den forekommer mig, saa er jeg beføyet at betragte Texten saa længe, indtil jeg deri finder denne Dyrets høystvigtige Tilstand betegnet. Men jeg maae see saa længe og saa nøye til, som jeg vil, saa finder jeg det intet, som hertil kand anvendes, uden just dette Hug eller Saar, og den derpaa følgende Død. Bliver jeg ikke altsaa nødsaget til, at ansee Hugget for en Ulykke, (af hvad Beskaffenhed vil Tiden lære) der tilslaaes Dyret, hvoraf det døer, da Høren herved faaer Leylighed at bestige det, og dets Levendegiørelse for en Forandring, hvorved det igien kommer til de Kræfter, at det slaaer Horen af, og opstiger af Afgrunden. Har dette sin Rigtighed, saa er det klart, at Dyret ikke faaer dette Saar i eller paa sig 3) Naar Dyret opstiger af Afgrunden, Første Hoved. da er en almindelig Forundring Følgen deraf. Aabenb. 17.8. Just den samme Følge har dets Helbredelse. Aabenb. 13, 3. Har jeg ikke her en nye og vigtig Grund for mig, hvorfor jeg bør ansee Dyrets Helbredelse, eller, som det eftertrykkeligere siden kaldes, dets Levendegiørelse, og dets Opstigelse af Afgrunden, for eet og det samme, eller noget som til een og samme Tid træffer ind. Følgelig er Horens Sidden paa Dyret, som efter Dr. Bengels Systema, umiddelbar gaaer for dets Opstigelse af Afgrunden, ogsaa eet med dets Død, eller dog noget, som tildrager sig i dets livløse Tilstand, og, det som igien følger af dette sidste, Saaret tilføyes Dyret ved den Tid, da Horen bestiger det. 4) Dyret af Jorden, eller, som det siden Capitels 19 Vers 20. kaldes, den falske Prophet er høyst bekymret for, at afværge de ubehagelige Sviter, som dette Saar maatte kunde have for det første Dyr. Meer vil jeg ikke sige, Og har jeg endda sagt for meget, saa siger jeg nu om igien Det Første Dyrs Saarelse er en Tildragelse, som det Andet Dyr anseer for vigtig, og som foraarsager eller vedligeholder og formerer dets Omhyggelighed for det Første. Saaledes befaler aldeles Texten mig at tænke. Hvorfor bliver ellers det Første Dyr saa nøye bestemt baade Vers 12 og 14. Capitels 13. ved denne Tildragelse, nemlig, at det var saaret? Det skeer jo slet ikke, for at indskierpe Læseren, at det Dyr, som bliver tilbedet, og hvis Billede bliver foranstaltet, er det samme, som opsteeg af Havet, og i sit ene Hoved blev saaret. Det seer den Eenfoldigste, om denne Bestemmelse aldrig stoed der. Jeg slutter deraf, at denne Saarelse maae have tildraget sig, ikke nogle Secula i Forveien, men just ved de Tider, da den falske Prophet kommer Dyret til Hielp. Thi det var ikke klogt, at tage sig et lidet og gammelt Stød saa nær, hvis Erindring er ved Tidens Længde fordunklet, og ikke kand være Dyret til nogen, i det mindste ingen betydelig, Præjudice, i sin Anseelse, og derimod være ubekymret for en nye og høyst farlig Tildragelse, som denne er, hvorved Horen svinger sig paa Dyret. Nu har denne Prophet ikke ladet sig see under Dyrets Første Hoved, ja end ikke siden indtil denne Dag. Jeg slutter derfor Dyret har endnu ikke faaet dette dødelige Saar, men det faaer det først i de følgende Tider, da denne Bedrager bliver synlig, det er, ved den Tid, da Horen bæres af Dyret. 5) Hvorfor forestilles Dyret rødt, som Skarlagen, Capitels 17, Vers 3, just da Horen sidder paa det? Hr. Christlieb svarer i hans Beurtheilung des Zeitpunkts: Fordi det bar Horens Liberie. Den Raison fatter jeg ikke. Det er jo ikke sædvanligt, meget mindre nødvendigt, at Liberiet skal komme overeens med Herrens egne Klæder, eller rettere, naar vi seer paa Billedet i Aabenbaringen, Skaberaket med Rytterens. Overalt saa foranlediger Texten os ikke, at tænke her enten paa Liberie eller Skaberak. Horen selv var klædt i Skarlagen, men ikke Dyret. Thi sligt bemærker i det mindste ikke Ordet nødvendigt, som bruges om dette. Kort: det synes her kun at betegne Farven. Det var rødt. Hvoraf kom det sig da? Jeg kand svare med Rimelighed: Af Dyrets eget Blod, som udstrømmede af den store Blessure. Alt saa var den nye, og ikke for nogle hundrede Aar siden baade given og lægt. Her ere mine Jndvendinger mod dette Stykke af Dr. Bengels Forklaring, af hvilke den Anden, Tredie og Fierde forekommer mig saa vigtige, at jeg ønskede at see, hvad grundigt derpaa kand svares. Men betragter jeg det 2det og 10de Vers af Textens 16de Capitel, da har jeg Aarsag at klage: Lupum auribus. Thi her møder mig en nye Vanskelighed, nemlig, hvad der skal forstaaes ved den Formørkelse, som den Femte Skaal foraarsager Dyrets Throne. Naar denne indfalder, da er Dyrets billede allerede forfærdiget, eftersom de, der tilbede det, hiemsøges af den første Skaal. Følgelig er og Mesteren for denne Opfindelse, jeg mener den falske Prophet, da Kommet, og Dyret har da faaet Saaret. Var ikke dette i Veyen, saa kunde jeg ansee Saargiørelsen og Formørkelsen for to billeder, der begge forestilte den ene Tildragelse med Dyret, som gav Horen Leylighed til at bestige det. Saaledes anseer Hr. Christlieb denne Formørkelse i bemeldte Skrift, og det falder heelt beqvemt, naar man, som denne brave Mand, ikke tvivler og Rigtigheden af Dr. Bengels Mening om Saaret; thi da kand den gaae foran Horens Sidden paa Dyret. Efter min Mening derimod, kand neppe denne Formørkelse faae andet Sted, end under Dyrets Syvende og sidste Hoved, og da bliver det vanskeligt at giøre sig noget Begreb om denne Formørkelse. Men, dette uagtet, seer jeg mig ikke beføyet, at slaae mig til Dr. Bengels Partie, i at forklare Saaret, og det af disse Raisons: 1) Fordi det er ikke fornuftigt, at paadrage sig Fem, eller i det mindste Tre Vanskeligheder, for at undgaae Een. 2) Fordi jeg er ikke overbeviist om, at denne metaphorisk Udtryk nødvendigt betyder noget, som ikke kand bestaae med Dyrets skrækkelige Magt og Fremgang i sit Syvende Hoved. 3) Fordi, om end dens Betydning modsiger denne Dyrets Magt, saa er jeg dog ikke overbeviist, om Dyret opstiger af Afgrunden i sit Syvende Hoved, det er: Om de sex Bierge allene da har tient Paverne til Residence, saa Dyret af Afgrunden er den, som først residerer paa det Syvende, eller og, om de alle Sy har været i Forveien tagne i Besiddelse, og Dyret af Afgrunden residerer, ikke paa det syvende Bierg, det er, ikke paa det samme, som hendes neste Antecessor, men dog paa et af de syv Bierge. Hvis jeg antager det sidste, saa bliver det 11te Vers i det 17de Capitel forstaaelig for mig, som ellers er omgivet med det tykkeste Mørke. Disse Ord: Han er selv den Ottende, og han er af de Syv: Forstaaer jeg da om Dyret, som gaaer hen i Fordærvelse, som det heeder i samme 11te Vers, det er, Dyret af Afgrunden, efter det 8de Vers i det samme Capitel. Med det samme kand jeg nu let besvare dette Spørsmaal. Hvor kand det være det Ottende, og dog af de Syv? Svar Det heeder den Ottende, fordi de syv Bierges Besiddelse allerede er forbi, og det residerer selv ikke paa det Syvende, men paa et af de Sep, som, før det Syvende, vare Pavelige Residencer. Det er dog iblant de Syv, fordi det har sin Residence paa et af de samme syv Bierge, som dets Formænd residerte paa. Kort og godt: Det er det Ottende, fordi det ikke residerer paa det syvende Bierg: Det er af de Syv, fordi det residerer paa et af de syv Bierge. J Følge af denne Hypothest, kand jeg sætte Formørkelsen under Dyrets syvende Hoved, som følger paa Horens Sidden paa Dyret. Det er: Mine Jndvendinger imod Dr. Bengels Forklaring om Dyrets Saar, kand blive staaende, uden at modsige det sextende Capitel i Texten, eller Dyrets af Afgrunden, dets forfærdelige Magt. H. S. Middel imod Horn=Qvæg=Sygen. (Sygen viser sig ved det, at Fæct omtrent et Qvarter er ligesom nedslagen, derpaa snart begynder at æde, snart at tygge Drøv, og snart igien stiller sig an, som forhen er For at finde Stedet, hvor Giften opholder sig, meldt. maae man overføle Qvæget med Haanden fra Bovbladene, indtil Laarene, og fra Halsen indtil Rumpen, da man skal finde og merke et Sted varmere end det øvrige, saa at der paakommer Qvæget en Gysen, naar man rører paa saadant et Sted. Saasnart Qvæget bliver sygt, kand man, om og Stedet, hvor Giften sidder, ikke skulde findes, bruge følgende Middel. Man tage til hvert Hoved 4 Untzer sort Nyse=Urt (holleborum) frisk eller tør, skiønt den friske skulde være den beste, stød samme vel smaa i en Morter, og kom dertil to eller tre Fingre fulde Salt og noget Viin=Eddike. Man giør en Aabning imellem Huden og Kiødet, baade midt for Brystet af Qvæget og bag paa en Lænd, et Spand ovenfor Knæe=Hasen; Kom i hver af disse Aabninger 2 Untzer, af ovenmeldte Composition, og sye derpaa Aabningerne sammen igien. Til en Afførelse for Qvæget kand man og koge en Untze af bemeldte Nyse=Urt, i Stykker skaaren, i en Potte (Pinte) Vand, inddele samme i 4 Dele for 4 Hø reder, til hver Portion gyde Halvparten saa meget Vand som nys anmerkede Maal, og derpaa give hvert Hoved saadan en Portion. Om anden Dagen vil man see, at det omkring de Steder ophovner, hvorudi Lægedoms Middelet, som trekker al Gift til sig, befindes, da man kand være forsikret om Qvægets fuldkomne Helbredelse, uden at foretage noget videre dermed. Et Høved, som bliver sygt, maae strax fraskilles fra de øvrige. Og til Præservativ for det øvrige Qvæg røge man i Stalden med Enebær (Wacholder), og lade i hver Ende af Stalden omtrenten Potte Viin=Eddike koge sterkt i en aaben Flaske paa et Fyrfad, for at fordeele Giften.