Berlingske Tidende, 1834-05-21
Udenlandske Efterretninger. Tripolis. (The Times.) Man har Grund til at haabe, at den Ottomanniske Flaades Ankomst for Tripolis vil gjøre Ende paa Borgerkrigen, der i saa lang Tid ødelagde dette Regentskab. Oprørerne ere i Besiddelse af en lille Position paa Kysten, og deres Antal er hensmeltet til 2000 Jndividner. Den større Deel af Regentskabet har viist sig troe imod Ali, den alderstegne og svage Jussuf Paschas ældste Søn og lovmæssige Efterfølger, da Faderen nedlagde Regjeringen ved Udbrudet af de nuværende Uroeligheder. Det gjør os ondt at maatte erklære, at der er kun altfor megen Grund til at troe, at Hovedaarsagen til de Ulykker, som længe have trykket og omsider overvældet dette ulykkelige Land, maa findes i den blinde Understyttelse, som den Britiske Regjering lod tilflyde en Agent, hvem Storbritanniens Magt og Ære aldrig burde have været anbetroet. Naar den Britiske Magt i Middelhavet ikke skal anvendes til at lægge en Tømme paa den Ærgjerrige og paa Undertrykkeren, men til at haane de Svage og Ringe, saa vilde det være bedre at overlade Civilisationens Sag i Hænderne paa nogle Magter, hvis Ministre have Tid og Jndsigt nok at anvende paa en saadan Ubetydelighed. Men naar Englands Jndflydelse hos vore smaa Allierede misbruges til et System af den groveste Ubillighed, til Folkets meest udmærkede Mænds Forfølgelse og Landsforviisning under de stændigste og urimeligste Paaskud, naar der uafladeligen arbeides paa enhver Mands Undergang, der er redelig nok til at yttre sin Misfornøielse med en saadan Fremgangsmaade eller at modsætte sig Fordærvelsens Strøm, naar endeligen Dynastier skulle voldsomt forandres og Kongeriger revolutioneres for at beskytte Ophavsmændene til en saadan Slethed – hvad skal man da sige og Regjeringer, som taale, forsvare og garantere slige Ting, J Sandhed, dersom vi kunde formode dette da maatte vi skamme os ved det Engelske Navn. Vi vide, at man har yttret den Mening: at den Britiske Regjering, i den Hensigt at rivalisere med den Franske Occupation af Algier, har den hemmelige Plan, først at omvælte og bringe Regentskabet Tripolis i Forvirring, og siden at occupere samme. Vi nære ingenlunde samme Mening, og ingen forstandig Mand har en saadan Anskuelse; men vi glæde os over at bemærke, at denne Sag er kommen i en Mands Hænder, der er i Stand til at lade den vederfares Retfærdighed. Vi tvivle ikke om Upartiskhed og Jndsigt hos den nuværende Statsminister for Colonierne, Hr. Stanley, naar han blot, under Mangfoldigheden af sine parlamentariske og Embeds-Forretninger, havde Tid og Rolighed til at lære de nærmere Omstændigheder ved dette Tilfælde at kjende. Vi ville vel komme tilbage til denne Gjenstand, for Øjeblikket er det tilstrækkeligt at sige, at en Petition eller Memoire med Hensyn til den Britiske Consuls Færd i Tripolis, under de sidste sex eller syv Aar, er bleven forfattet af Landfogden, Mahomed Hassuna d'Ghies, Paschaens forrige Premierminister, for at vorde forelagt det Britiske Parlament. Denne Petition fortæller denne Consular-Agents Fremgangsmaade indtil det Tidspunkt, da Forfatteren selv blev, ved hiins Forfølgelser, fordreven fra sit Fæderneland. For korteligen at sammenfatte de hidtil forefaldne Begivenheder, som angaae Tripolis, vil det være Nok at anføre, at Jndholdet af ovennævnte Petition blev paa en uredelig Maade meddeelt Consulen. Formodentligen besluttede nu Consulen, da han formodede, at hans Opførsel sandsynligviis vilde anledige en Undersøgelse, at bevirke en Revolution i Regentskabet, og med eet Slag at tilintetgjøre sine Anklagere. Han foregav derfor en Dag: at han var overbeviist om, at den ulykkelige og forarmede Pascha besad en stor Skat i sit Slot skjøndt Jngen bedre end Consulen vidste det Modsatte heraf og ansøgte sin Regjering i indstændige Skrivelser og Bistand af en Flaade, for at tvinge Paschaen til at rykke ud med Betalingen af det Tilgodehavende, som han (o: Hr. Warrington) havde fordret i Britiske Undersaatters Navn. Oprindelsen til de fleste af disse Fordringer er meget uvis, umaadelige Renter forøge Beløbet, og efter sin egen Erklæring gjør Consulen Fordring paa en stor Deel heraf, for sig selv. Men enten nu hine Fordringer ere bedragerske eller retmæssige, synes Consulens Fremgangsmaade i begge Tilfælde utilgivelig, thi han betjente sig af den som Midler til at indjage den Fyrste, hos hvem han var accrediteret Skræk, og siden bevirke hans Undergang. Skibene, commanderede af Capitainerne Dundas og Grey, ankom; deres Jnstructioner løde: at sætte Paschaen en Frist af 48 Timer til at erlægge Betalingen. Den gamle Mand var dybt rystet af Kummer, og Jndvaanerne begyndte, af Frygt for et Bombardement, skareviis at forlade Staden. Nogle af dem tilbøde sig at pantsætte deres Høst og øvrige Eiendom og at paalægge Stammerne en Afgift, for at berigtige denne Gjæld. Selv Creditorerne bade om Henstand; men Skibscapitainerne, der blot kjendte deres Jnstructioner, vare strænge og uovertalelige, og indbøde Consulen at begive sig ombord. Denne, som omsider indsaae, at han havde drevet Sagen forvidt, forenede sig med Creditorerne, vægrede sig ved at gaae ombord og begyndte at frygte for: at han havde opoffret Kilden til hele sin Gevinst. J det Ønske, at vedligeholde Navnet Tripolis, ophidsede han en Sønnesøn af den gamle Pascha (der nu frasagde sig Thronen til Fordeel for Ali, hans ældste Søn og retmæssige Efterfølger, en god Mand, der staaer i Forbindelse med Familien d'Ghies) til at bemægtige sig Paschalitet. Den ny Pascha blev derfor angreben af den unge Høvding Mehemed Ali i Spidsen af de Stammer, der modsatte sig et lovstridigt Paalæg. Staden blev beleiret af Rebellerne og megen Kamp og Blodsudgydelse fandt Sted; Den Engelske Consul opholdt sig hos Rebellerne, gav den Raad, solgte dem Krudt og anden Krigsmunition, viste sig dagligen i deres Forskandsninger og skrev til sin Regjering, at Staden vilde snart overgive sig. Skibscapitainerne, aabenbart forbausede over den Scene, som foregik ligefor deres Øine, og ubekjendte med de hemmelige Aarsager til denne Krig, forbleve uvirksomme Tilskuere ved denne Kamp. Den Engelske Regjering sendte sin Consul den befaling: at forholde sig neutral – en befaling, som han følger derved, at han lever blandt Rebellerne og opmuntrer dem paa alle Maader. De øvrige Consuler bleve i Staden, og med dem den Engelske Vice-Consul, en redelig indsigtsfuld Embedsmand, der under hele Tidsløbet af hans Ophold i Tripolis saae sig sat i en meget vanskelig Stilling, da han paa den ene Side ønskede at gjøre Ret, og paa den anden at adlyde sin Foresattes Befalinger. Hiin agtværdige Mand, opirret ved Hr. Warringtons Fornærmelser, gjorde omsider en eller anden mishagende Yttring angaaende hans Opførsel, hvilket gav Consulen et Paaskud til at føre Besværinger imod ham og at udvirke hans Afskedigelse. Befriet for al Control haabede Hr. Warrington nu at høste Frugterne af sine Jntriguer og at see sine Fienders, eller rettere sagt: sine Slagtofferes Fald. Men – han blev skuffet i sine Forventninger. Den større Deel af Regentskabet blev sit legitime Overhoved troe. Stadens Jndvaanere sloge Beleirerne tilbage, hvis Antal formindskedes ved det Afskyelige i et gruesomt Mord, der udøvedes af deres Øverstcommanderende paa en meget agtet Anfører. Rebellerne have nu kun liden Sandsynlighed af et heldigt Resultat for dem, den Britiske Regjering maatte da aabenbart tage sig af deres Sag. Jmidlertid er det ude med al Handel, al Forbedring og al Sikkerhed. deren.