Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1767-12-11
Tanker. J Anledning af Hr. Thomas Angells Død. Min Føde-Bye, gak, hyld dig ind Sløer, begræd din faldne Støtte, Som paa din Velfærd, Tarv og Nytte, Utrættet daglig lagde Vind! Din Angell sig Trophæer reyser, Paa Støvet af Hans faldne Krop, Naar andre i Jndbildning kneyser, Og rækker Daarens Jsse op. Betragt, Betragt kun Livets Vandel lidt; Hvad er de flestes Leve-Dage? Et Rum, hvor Stundesløshed jager Kun efter Vellyst og Profit; En Tiid, hvor Gierrigheden viser, Kun Egennyttes lumpne Plan; Hvor man den Leylighed anpriser, Som avler nogle døde Gran. De flestes Møye, sure Sveed, Af Nedrighedens Rod kun lugter, Hvor Næstens Sorg og Tab er Frugter, Af overdreven Gierrighed; En sparer til en fremmed Øder; En sulter for sin Arvings Skyld, Og arm paa Verdens Glæde, føder Samvittighedens modne Byld. O! vee den altid lukket Haand! Vee dem, som ere Rigdoms Trælle, Og ikkun lade sig besiæle Af Rov-Begierhedens Aand! O! flye min Geist fra desse Skygger, Hvor ikkun Had og Misgunst boer, Hvor Vanhælds Ugle sig kun trygger; Den Ørk, hvor ikkun Tisler groer, Ney, hisset er en anden Kant, Hvorhen et dydigt Liv dig kalder, Hvor Straalerne fra Graven falder, Som Glands, i Mørk, fra Diamant; Et Liv, som nu og før udviste: Udtrykket af en ædel Siæl, Som tør med Diademer tviste Om Fortrin i Medborgres Vel. Bortleye eders hykle Pen, J Skialdere, til mindre Dyder, Strøer Flitter Guld paa nøgne Lyder, Det Jrrlys svinder hastigt hen! Men kom hver ægte Dyds Tilbeder Kom følg mig hen til Angells Grav, Der er en Stierne, som dig leder Til sikker Havn paa utrygt Hav. Tænk ey, at finde paa den Steen Den Grav, som manges Glemsels Huule; Men, som ey meer af Ham kan skiule, End Bygningen af Kiød og Been; Tænk ey paa dette Sted at finde En Række af de laante Ord, Som giør de Svages Øyne blinde, Og giør en indbildt Daare stor. Ney, læs kun her den Caracter, Som sielden er i Verdens Eie, Som Guld og Gunst ey kan bortleye, Thi, den kun Dydens Fortrin er, Paa Kiærlighed til Næsten grundet, Og Følger af en saadan Siæl, Som viseligen har udfundet Sin Ære i at giøre vel! J synge om Hans Æres Sag En nok, J Kunstens Nattergaler: Hans Gierning i en Lovsang taler Vedvarende al Tidens Dag; Han skaber Glæde i de Hytter, Hvor ellers Sorg og Sygdom boer Og ved hver Gave Han udbytter, Hans Æres Palme nye opgroer! Ach! døde Ven! var al Din Flid, Din Stræbsomhed i Verdens Scene, Dit Levnet (roligt og allene), Dit Overlæg, Fornuft og Vid, Til det almindelige Bæste Opofret, som en hellig Pligt? Ach! hvo giør saadant mod sin Næste, Og hvilkens Liv er Dit vel ligt? Min Gud, hvor har du handlet ret: O! hvilket Mageløst Exempel! Oprette Ham et Æres Tempel, Tronhiems Børn, og pryde det Med Millioner Æres Skrifter; Dog skriv kun saa, det er alt nok: Til Ære for Den Store Stifter, Og Fader for de Armes Flok, Staae Skiønsomhed ved Angells Grav, Tilstaae Ham den fortiente Ære: Før Armod hører op at være, Før skal Hans Krands ey falde af: Det er Hans Navn skal evigt blive Og leve op just naar Han døer, Han Verden kan Exempler give Hvorledes Rigdom bruges bør Her mageløs og salig hist, Dit Navn skal staae i evigt Minde, Thi, Tronhiem aldrig nogensinde En større Patriot har mist; Og Rigdom ey en bædre Herre, Ey Mennesker en større Ven! Min Føde-Bye Han er din Ære; Thi, skal Han skildres af min Pen. Adskil