Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-12
Man fleer Aviser saae med Pomp bebude Som noget saare skiønt et Spil derude, Som egentligen Holbein hørte til, Og som med Bifald tidt var opført blevet; Man fik at vide, Kleist og havde skrevet Paa sin Maneer et saadant Skuespil; Men hvilket skulde man nu oversætte? Der stod man, Det var ikke let at giætte, Naturligviis man spurgte Reisen ad; Thi der er dog lidt meer deri, end Mad -(Uagtet Maden i den er det Beste) Der stod, at Holdein høit var værd, at giæste, Men Henrik Kleist, i Kunstens Overgang, For tidlig tabt, en Helt af første Rang: J Tydsklands blandede Maneerers Rige, En anden Øehlenschliger ny, at sige. Nar man betænker den Authoritet, Begribes Feilen let, som her er skeet. og længe frygter jeg, at avet Heisen, J vor Litteratur af fremmed Flag, Der bliver galere fra Dag til Dag, Følge blive vil af gale Reisen. Jeg vidste, hvad jeg giorde, da jeg tog Dens Galskabs Lexicon, og sønderrev det, Da han ei vilde giøre det, som skrev det; Thi det er Nutids=Tyltens Hierte Byg. Baggesen. Om Tylvten til Vedkommende. Krieg oder Frieden, Noch Ulegen die Loose, Dunkel verbüllt in der Zukunst Schoose! Doch es mird sich noch et wir und trennen, en scheiden. Die Brant von Messina. Saalænge Tylvten stod ene i Literaturen, stod, som hvad den historisk er: en Sammensætning af et Par begyndende Forfattere, og endeel, i Literaturen hidtil ganske ubekiendte, Studenter, de var det Hele i mine Øine Noget, der skulde behandles som en blot leerair Politie=Sag. Naar blot een Forfatter, som kunde hjemle sig StemmeRet, erklærede sig ubetinget mod Tylvtens Opførsel, da blev det den fornærmede Forfatters Sag, videre at tugte den, til den gav Kiøb, og kundet Tilfælde, at han enten ikke vilde, eller af Tylvten vedblev at trodse, kun da var det de øvrige Forfatteres Pligt at bruge det Tvangs Mid deel, der er i deres Haand, erklære Tylvten for udelukt af den historiskedanske Literatut, til den gjorde Bod. Det Eneste, som gav denne Politie=Sag en større Vigtighed, var den ikke ugrundede Formodning, at endeel ældre VidenskabsMænd, og deriblandt endog, hvad der maatte synes utroeligt, nogle navnkundige Forfattere, gave Tylvten Medhold, og sette den derved i Stand til at trodse selv den retfærdigste Dom. De occultis non judicat ecclesia, men i Skolen, saavelsom i Staten, og i Fri=Skolen c: Literaturen, saavelsom i Baand=Skolen, maa man, uden derfor at overile sig, eller ved Haarene fremdrage, hvad der holder sig skjult, efter sin Kundskab, tage de nødvendige Forholds=Regler. Dette har jeg, for min Part, gjort, ved i Dannevirke at underkaste de Sagen nærmest vedkommende literaire Spørgsmaal en foreløbig Drøftning; ved en historisk Udsigt over den danske Literaturs Giæring i det Nittende Aarhundrede, vilde jeg stræbt at bringe et giennemskinnende Lys ind i Sagen, og derpaa, rygtende min Dont, ladet Sagen dermed beroe, uden at bryde mig om Alt, hvad Tylvten, eller Penne uden Navn, som maatte regnes for Tylvtens, sagde, enten om Sagen eller om mig; thi Sagen ansaae jeg for klar nok, og kan de Skrifter, som bære mit Navn ei forsvare det, da kan jeg det naturligviis ikke heller, uden ved nye og bedre Skrifter. Men, der er imidlertid forefaldet Noget, som giver Sagen et andet og alvorligere Udseende. Dertil regner jeg ikke, at der er udkommet nogle trykte Blade, som kalde sig: Giendrivelse af Baggesens Angreb paa Sproget i den ham tilsendte latinske Udfordring, tilligemed en endelig Erklæring til Publicum. Fra de Tolv., thi Sligt giver kun Sagen et mere latterligt Udseende. "De Tolv er nemlig, saavidt jeg veed, langtfra at være noget lovgyldigt Forfatter Navn, end ikke noget Kiendings Navn man kan tilegne sig, uden først at tage det fra Christi Apostler, og da nu oventkiøbet disse Blade, istedenfor at prøve paa et Forsvar for Tylvtens Udfordring, hvorom det ene giælder, skun beskjæftige sig med at for svare de latinske Ord og Talemaader i den, samt til Slutning at fortælle Publicum, at Udfordringen udsprang af en overvættes moralsk Følelse, som man nu maa søge Tylvten for at finde, saa bør man helst antage, at det er en Spotte=Fugl, der har skrevet de Blade, for at giøre Nar ad Tylvten, og det vil jeg, for Tylvtens Skyld, antage, til jeg seer den med alle tolv Navnes Underskrift vedkiende sig dette, som Alvor betragtet, i mine Øine mageløs uforskammede DrengeStykke. At nu en Anonymus har taget Det for gode Vahre, og forsikkret, at disse Blade, skal, ved hans Hielp, for Eftertiden blive et hæderligt Vidnesbyrd om Dannelse og Retsindighed blandt adskillige af vort Universitets haabefulde Medborgere, det vilde, i sig selv kun give Tingen et endnu mere latterligt Udseende, thi enten maa Tylvtens anonyme Forsvarer ansees for en af Tylvten selv, eller, hvis Omstændighederne ei tillade det, bør man antage den anonyme Anpriisning af et anonymt, som det synes, ironisk Forsvar for Tylvten, for en overbydende Jronie. Det Sidste antog jeg, for Literatur=Tidendens Skyld, gierne, men da samme Blads Redacteur er en bekiendt alvorlig og agtværdig Videnskabs=Mand, saa kan ingen AlvorsMand længer behandle Sagen som Spas, eller som en blot Politie=Sag, den faaer med Et et saare alvorligt Udseende, og skal fra nu af derefter behandles. Saalænge den anonyme TylvtPriser ikke offenlig nævner sig ved Navn, da holder jeg mig til Bladets Redacteur, som har et Navn, og har i sit Blad ladet Tylvtens Banner reise: et Banner som, efter min og Fleres Mening, er et Krigs-Banner mod den historisk danske Literatur, saasnart det bliver andet end en Pege=Pind i en Drenge=Haand. Ja, selv naar den anonyme Recensent nævner sig, selv da maa Tidendens Redacteur tilligemed ham staae til Ansvar, thi her er ikke Talen om noget Videnskabeligt, der ligger udenfor hans Fag, ei om en literair Vurdering af et Skrift, Talen er om Tylvtens Ret til at udfordre Baggesen, som den udfordrede ham, herom har enhver ældre bekiendt Forfatter Stemme, og Literatur=Tidendens Redacteur maa nu antages at have givet Tylvten sin. Langt fra nu at ansee denne Stemme for ubetydelig, anseer jeg Professor Peter Erasmus Müllers hele Forfatter=Stemme for saa betydelig, at den maa agtes for hvad den aabenbar er: en agtværdig Forfatters ubetingede Stemme imod enhver Forfatter, som har givet eller herefter giver sin Stemme ubetinget mod Tylvten. Nu er jeg en Forfatter som har givet min Stemme ubetinget mod Tylvten, jeg har grundet Formodning om, at Professor Müller ei nu vil nægte mig en Stemme, han selv for længe siden har tilkiendt mig blandt danske Forfattere, og fra nu af er Udfordrings=Sagen ikke længer Noget der skal eller kan afgiøres med Tylvten, men for det Første imellem Professor Müller og mig, som de eneste bekiendte Forfattere, der hidtil utvetydig have givet deres Stemme. Jndlade mig i Kamp med Tylvten, det kundejeg ikke, uden Nødvendighed blotte hele dens Brøde vilde jeg ikke heller, men at forsvare min Stemme mod Prof. Müller er min Pligt, og saa klart som mueligt at vise, hvad det er, LiteraturTidenden, ved at berømme Tylvtens Adfærd, har priist, det er, som dansk Forfatter, min ueftergivelige Skyldighed. Kun nødig giør jeg Skridtet, thi jeg seer grandt, hvortil det kan føre, men naar Freden er brudt, og det er den, da nytter det ei, at vilde dølge for sig selv, man er i Krig, og naar man, som her er Tilfældet, maa frygte for, at Bruddet bliver hver Dag uheldbredeligere, maa man ikke tøve et Øieblik længere, end til man er enig med sig selv om hvad man har at gjøre. Endnu er der ingen stor Ulykke skedt, endnu har ingen bekiendt Forfatter umiddelbar givet Tylvten fin Stemme, og jeg anseer Prof. Müller for en Mand, der, naar Sandhed fordrer det, ei vil vægre sig ved den Tilstaaelse at have feilet. Skeer en saadan Tilstaaelse her, da har vi Fred igien, saalænge det varer, og skiøndt jeg aabenhiertig bekjender, at jeg troer ikke Freden, skal jeg dog vist ikke bryde den; thi jeg føler stedse dybere, at Fred tjener Dannemark bedst, og at for Freds Skyld, bør man bringe ethvert Offer, som Sandhed tillader, kan aldrig kiøbe den for dyrt, undtagen. naar den sluttes paa nødvendig Sandheds Bekostning. Selv har jeg forhen er noksom følt og fulgt dette, selv har jeg mere end eengang gjort, vel ikke Vold, men dog Brud paa den historiske Orden, selv har jeg paa en Deel af min Forfatter Bane miskiendt Forholdet mellem Kirke og Stat, og Forskiellen mellem evig Sandhed, som altid, og timelig, som kun i betimelig Tid skal siges og paastaaes, men ligesom jeg altid har viist mig villig til at gienkalde og afbede enhver offenlig Paastand jeg fandt uforsvarlig eller ubillig, saa erklærer, jeg mig end herved redebon til det samme, foreløbig misbilliger og afbeder jeg for det sande historiske Publicum Alt hvad der i offentlige Ord kan bevises sølv paa fjerneste Maad at ligne Tylvtens Adfærd, og snart skal jeg bevise det er mit ramme Alvor. Vel er det en Skam at have feiler, især hvor det let kunde være undgaaet, men at tilstaae sine Feil er ingen Skam, da det derimod er en tredobbelt, at ville nægte eller forsvare dem, naar man overbevises. At nu Tylvten har feilet grovelig, saa at hver Dannemand, naar han ret betænker Sagen, maa ubetinget stemme imod den, det skal jeg stræbe paa det Strængeste at bevise, og vil, lige til jeg seer det Modsatte, haabe, at baade Tylvten og dens Forsvarere lade sig overbevise. Spørgsmaalet er, som man let seer, ikke hvad man barnagtig har villet gjort det til, om Ungdommen maa sige Sanhed, og hvem har heller nægtet det? Endnu mindre kommer det mig an paa, enten Tylvtens Udfordring var paa godt eller slet Latin, thi hvad den ikke maatte sige paa noget Sprog, maatte den ligesaalidt sige paa Ciceroniansk som paa Munke=Latin, og, naar det kom til Stykket, veed Publicum jo ligesaalidt hvem der har gjort den latinske Stiil, som hvem der har forsvaret den. Spørgsmaalet er endelig her ikke heller, om Baggesens Eritik er forsvarlig eller ei, thi derom har man jo Lov at trættes, til man bliver enig, eller træt. Nei, Spørgsmaalet er, om Tylvtens Udfordring, som den ligger for os, er forsvarlig, hvilket jeg nægter, eller om den er høist uforskammet og utaalelig, hvilket jeg paastaaer.