Aalborg Stiftstidende, 1835-10-24
Af Kjøbenhavnsposten Nr. 219 sees den Yttring, at den var ønskeligt, at Hoveriet mod en for Bonden billig Erstatning maatte blive betaget Godseieren, hvilket enhver Rettænkende maatte ønske. Hertil maa vi bemærke, at ligesaavel som Godseieren skal give Bonden fuld Erstatning, naar Hoveri og Landgilde, fordi Bonden ellers tabte af det, som tilkom ham efter den indgaaede Contract, ligesaavel burde vel Godseieren have fuld Erstatning for hans Hoveri, der i Contracten med Bonden var betinget, og dette burde ei aftvinges ham paa nogen Maade, men, da Godset, saavelsom Hovedgaarden, er hans lovlige, i Loven begrundede Ejendom (hvorom dog vel Jngen mere kan tvivle) saa bør det overlades til hans frie Villie, og ifølge Lovens 512, som siger, at enhver Contract, som ei strider imod Lov og Ærbarhed, bør staae, kan vel ei den af Bonden frivilligen indgaaede Tractat brydes, fordi det kunde være godt for Bonden, at der tildeeltes ham herved Noget af Godseierens Eiendom, og billighed kan vist ei tale for, at Godseieren end mere skal indskrænkes, fordi han, begrundet paa de Rettigheder, Fortidens Jnstitutioner gav ham, da var bleven det i sin Eiendoms frie Brug, og endnu fra den Tid ver det, uagtet bemeldte Jnstitutioner, som vare til hans Fordeel, længst ere hævede. Desuden kan en Godseier ei, nuden at maatte udparcellere sit Gods, uden alt for stort Tab undvære Arbeide in natura og følgelig, som alt forhen bemærket, ei undvære andet af Hoveriet, end til Nød Pløiningen, Saaeningen og Harvningen, men for alt det landet, især for Hjelpen i Høsten, kan ingen Erstatning bestemmes, og Bonden hverken kan eller vil give fuld Erstatning for samme, ei heller et heelt Godses Bønder blive enige herom, eiheller vil Godseieren kunne gives Sikkerhed, for en saadan Erstatning. Den bedste Maalestok for Hoveriets Værd (hvad det nu er, nemlig bestemt Arbeide istederfor Pengeafgift af Gaarden) for Godseieren og den Godtgjørelse, han burde have for samme, vilde være at spørge hver Bonde i de forskjellige Egne, hvad han vilde have i Penge for Gang= og Spænddage i Høsten og udenfor Høsten, samt i Pløie= og Saaetiden, samt for at kjøre Gjødning ud, kjøre Reiser med Korn og Fedevarer til Kjøbstaden 3 a 4 Mile, og man vil vist derved komme det rigtige Resultat nærmest og lære at indsee, at Beregningen i Dagen i Marts d. A. (som Svar paa Nr. 25 & 26 optaget af Lollands og Falsters Stiftstidende, betitlet, Hovebrifriheds) ei var for høi, hvor meget man endog indvendte derimod, dog uden at møde med de belovede Grunde. Kun naar man eensidigen og samvittighedsløst vil afgjøre Sagen, og frarove den ene Stand sin lovlige Eiendom for at berige den anden (som Jngen bør og ingen honnet Mand, eller sand Rettænkende kan ville) kan Saadant let afgjøres ved en Commissions Kiendelse; men her er et andet Forhold imellem Bonden og Godseieren i en fri Contract, end imellem Kirkeeieren og Tiendeyderen, hvor den Første som i Almindelighed Godseier) tabte ei alene Foderet og fik det Mindst mulige ansat i Korn efter Capitelstaxten, men det blev ved den faste Accord gjort umuligt, at hans Jntrader ved Agerdyrkningens og Oplysningens Fremme, kunde stige, da derimod den seneste Cancelliresolution i denne Anledning beviser, at Kirkeeieren kan faae forøgede Udgifter, han aldrig kunde gjøre Regning paa, da han kjøbte Kirken, da denne viser, at det ei er nok, at Kirken holdes i den Stand, hvori den oprindeligen var, thi ved Tiendebestemmelserne ere Jndkomsterne nedsatte til noget Fast, imedens Udgifterne efter bemeldte Cancelliesolution ere uberegnelige. Ved iøvrigt at henvise til Alt, hvad der er skrevet i denne Sag, - see Dagen for Marts d. A. og Nr. 291 og Nr. 294 f. A. &c. og Svarene, som den foreslaaede Reformation i 161 i Kjøbenhavnsposten har forhanlediget, nemlig om Hoveriet i Nr. 164, Bemærkninger til Nr. 161 i Nr. 178 & 179, Giensvar paa samme i Nr. 1185 & 186, Svaret i Dagen, og flere Aviser, deels herpaa, deels paa Adelens Intelligents og Ret til jus proponendi, som blev angrebet i Kjøbenhavnsposten Nr. 173, & 17, samt tidligere i Vestsjællandske Avis, Nr. 10 af 3die Februar d. A. samt Kjøbenhavnsposten Nr. 219 d. A., endvidere den nu iblandt Publicum udbredte Brochuraf Niels Mortensens Levnet, som er gjendrevet aldeles i Aarhuus Stifts Avis Nr. 143 & 145 d. A.; ved at henvise til alt dette, sige vi, sees det vist, at Godseierens Stilling til Bonden er høist difficil for ham og at han har megen Vanskelighed ved at faae Ret over Bonden og faaer det næsten aldrig uden Tab (som i Giensvaret i Kjøbenhavnsposten Nr. 185 & 186 tydelig er viist og Sagen imod Niels Mortensen beviist). Det synes desuden forhausende, at bemeldte Niels Mortensen ustraffet (blot fordi han er Bonde, især paa en Tid, hvor man tager saa megen Notits af Sligt, saaledes kan attaquere saavel Godseier, som Embedsmand og injuriere disse samt at den, som skriver for ham, kan undgaae Tiltale. Hvorvidt det altsaa nu kan være, sønskeligt og billigt, og hvad enhver Rettænkende maa ønske, at Gorseiernes Rettigheder ved eensidig Contract og Hoveriet skulde angribes og indsk ænkes i deres lovlige Eiendom i Staten, som denne bør for enere dem i, kan ei indsees. Da nu Godseierens og Bondens gjensidige Forhold betydeligen ere forandret, ikke alene ved de udkomne Love, men isærdeleshed ved hvad der ideligen skrives over denne Sag, og derved, at man deels directe, deels inddirecte søger at opbringe Bonden imod Godseieren og indbilde hiin, at hans stedse forrettes, isærdeleshed ved Hoveriet (uagtet han frivilligen har indgaaet det ved Gaardens Modtagelse, saa var det vist ønskeligt, at der i Forholdet imellem Godseieren, og Bonden skeete en Forandring paa en for begge tjenligt Maade. Denne Forandring troer man bedst kunde skee ved at ophæve al Fæsteforpligtelse og derimod give Eieren Ret til at gjøre sig sin Eiendom saa nyttig, som han bedst kunde ved at forpagte den bort, paa de Conditioner han kunde blive enig om med Forpagteren, enten blot Penge eller Penge og Arbeide. Bonden leed intet Tab, thi 1) blev ingen Contract brudt; 2) har Bondestanden ei Privilegium paa at faae Bøndergaarde ubetinget i Fæste, da disse kunde bortfæstes til enhver anden; følgelig er det kun Bøndergaards-Jorder, der have dette Baand paa sig, og Bonden kan jo ei fornrettes ved at det hæves; 3) fik Godseieren sin Eiendomsret fri igjen for disse Baand, hvilket var billigt, da han ei mere har Rettighederne, hvorfor disse Baand i Fortiden vare ham paalagte. Jngen forurettedes derved eller havde endog blot billig Krav paa at nyde den ne Fordeel paa Godseierens Bekostning; 4) vilde Agerbruget vinde, idet saavel Hovedgaardens Marker som Bønder gaards Jorderne vilde blive i høiere Priis og bedre drevne, som var en Fordeel for Staten uden Tab for eller Vilkaarlighed imod Nogen. Da vi dog ideligen faae Raad om at følge denne eller hiin udenlandske Skik, som ei godt kan forplantes eller trives i vort Clima, især hvad angaaer Sydens, indse vi ikke, hvorfor vi ikke skulde følge den Nations Indretning: som vi i alle Henseender ere nærmest beslægtede med, nemlig England, hvor denne Indretning findes, og det er klart, at alle Godseiere og Forpagtere der staae sig vel, samt at Agerdyrknings=Culturen der er paa sit høieste Trin og at Fattigdommen i England ei skal søges hos Forpagteren, men i Arbeids= og Fabrik=Standen, hvorfor man vist ikke behøver at befrygte, at det her vilde forøge Fattigdommen, iblandt Bondestanden. Der er i Kjøbenhavnshosten Nr. 185 & 186 gjort opmærksom paa, at Bonden ei vilde blive blottet for Erhverv eller for at erholde Gaarde, især naar Regjeringen forhindrede Godseierne i at lægge flere Gaar 7de sammen, da Godseierne vist helst vilde bortforpagte Gaardene til Bønderne, især i Førstningen, og fordi Bygningerne ikke kunde være tjenlige for Andre og det var for kostbart at opføre nye, og vi tilføie blot, at dette er vor Mening og at Jyllands mange udyrkede Jorder (Heder) desforuden vilde give den driftige Bondefamilie Leiligved nok til Erhverv. Bonden som Forpagter vilde ei have alle de hidtil havte Beneficier at stole paa og vilde altsaa, fordi han maatte, arbeide sig frem, da han under nærværende Forhold og med saadant Medhold, som han har, demoraliseres mere og meere, da han formeligen opmuntres og understøttes i at bedrage og chicanere Godseieren og anseer det lovligt, at gjøre alt muligt Brud paa den af ham frivillig indgaaede Contract med denne. Vi vove derfor at troe, at denne Anskuelse fortjener at tages i Betragtning, da den er beviist at være sand, beggrundet paa Facta, og ler ligesaa vigtig i cameralistisk og politisk som i moralsk Henseende, og vi troe, at her ene bør være Spørgsmaal om Statens Vel, som uimodsigelig befordres ved dette Forslag, men ei om at frarøve Noget af Godseierens Eiendomsret til Bondens Fordeel, hvilket Staten netop skal beskytte dem imod.