Københavns Adresseavis, 1781-08-22
J halvandet Aar var hun hans troefaste Hielp og Støtte i denne besværligste Sygdom. Hendes efterlevende Mand blev da et Vidne paa hendes utrættelige Omhyggelighed og mageløse Taalmodighed. Hvo kunde see saa stor Fromhed uden at beundre og elske den? – Selv prøvet med næsten lige saa haard Modgang tænkte denne Mand med Rette at finde fælleds Opreysning for deres Tab i den nærmeste Forening. Jal aldrig var noget Ægteskab lyksaligere paa Jorden. Enhver Dag gav nye Prøver paa hendes Fuldkommenheder, hvortil hendes uforlignelige Fromhed var Grundvolden. Hendes afbrudte Yndigheder, hendes altid venlige Omhue blandede bederqvægende Sødheder i hendes Mands møysommelige Forretninger. Stedse viiste hun det føelsomste Moderhierte imod hendes fader og moderløse Børn. Hun var som en Syster, for sine Huusfolk, og dog ærede de hende som en Moder. Altid deelede hun det bedste ud til andre, og syntes ikke at elske nogen mindre end sig selv. Speylet kan ikke bebreyde hende nogen Forfængelighed; thi hun brugte det ikke uden Nødvendighed. Hun indskrænkede helst sin Omgang til hendes Mand og faae fornuftige Venner. Andre Selskaber vare hende kiedsommelige, thi hun havde ingen Lyst til at vise sig, og maaskee lykkeligviis ey engang forsted og paa at fordrive Tiden ved Spillebordet. Hun enkedes inderlig over de Trængende, og lod ingen gaae hielpeløs fra sig. Gielden talede hun, men aldrig betroede Hemmeligheder og aldrig Svig. Alle disse Brydelser bleve forædlede ved en sand Pompgheds Aand, som ikke tillod hende at ansee sig selv god nok. Er noget Godt hos mig, saa er det jo af dig, min Gaar, var hendes Valgsprog. Men ak, saa stor Dyd gjorte hende desto tidligere moeden for hendes himmelske Herre. Han sendte strax Seglen til Høsten, en tærende Sygdom Dødens bisse Bud. Allerede i Begyndelsen af hendes Svaghed forestillede hun sig sig ved mange Gienvordigheder svækkede Hyttes Nedbrydelse. Hemme for ey at bedrøve sin høytelskte Mand, beskikkede hun sit Huus. Nu tænkte hun kun paa ret at pryde sig for sin himmelske Brudgom. Hun begyndte med at give ham sit Hierte, sit fra Verden afvendte, sit til Kierlighed allene skabte Hierte. Hun ønskede ikke at tænke, tale, høre eller læse om andet end om hendes føde Frelseres høye Egenskaber og usigelige Kierlighed. Hun tørstede efter Livets Ord, og tog imod det, som den tørre Jord sluger Vand. J Steden for den legemlige Hunger, som manglede hende, begierede hun den aandelige Mad. Hendes Mand erindrer sig med Glæde og Forundring, hvorledes hendes Hengivenhed til det forebragte Ord om Guds Naade i Christo og Menneskets høye Bestemmelse kunde i heele Timer fordrive hendes Sygdoms og Smertes Følelser, Herved vandt hun og sin Frelseres Hierte. Han gav hende sit Sind- og sin Kraft, den største Taalmodighed under hendes langvarige bittre Lidelser. Aldrig kuurrede hun, aldrig hørtes et fortredeligt Ord af hendes Mund imod hendes Huusfolk, men lutter venlige Begieringer og Taksigelser for deres Bestand. Fornemmelig takkede hun Gud, at hun ikke leed mere end hun leed. Ofte beklagede hun de Elændige, som i lige Nod dog ey kunde have Lindring og Opvartning som hun. Omendskiønt hun agtede sig for den Lyksaligste i Verden, udi sine nærværende Omstændigheder og nyelig havde begyndt i sin Livs Tid at skulle smage Livets Fornøyelser, saa erklærede han dog, at hun havde det kiærere som hun gik til, end det, hun gik fra. Haabet til Saliggiørelsen ved Christum steeg til den fasteste Overbeviisning, og gav hende den største Frimodighed mod Døden. Det samme Haab var Trøsten imod den haardeste Skilsmisse imellem det høystelskende Ægtepar; thi de vare forvissede om, at de af Gud vare samlede i kort Tid her paa Jorden, for at blive ligedannede til en evig Samling i Himmelen. Jsær blev Religionens og Guds Riges Kraft aabenbar hos hende i de sidste otte Dage, hvilke man bør kalde Dødsdage, fordi den sidste Striid syntes bestandig forhaanden. Hun begyndte disse med en haard Kamp i tre Timer, hvori Satan forestillede hende hendes Uværdighed til Guds store Naade, gjorte hende Syndens Forladelse høist vanskelig, kaldte hende et Skarn, som Jesus tilforn vilde vælge til Brud, men hun havde ikke vildet. Men ved hendes Mands Erindring om Guds og Jesu Kierlighed og dyre Forsættelser, J su Christi, Guds Søns, Blod renser os af al Synd. Ligesom Moses ophøyede Stangen i Ørken, saa bør det Menneskens Søn at ophøyes, paa det at hver den, som troer paa ham ikke skal fortabes, men have det evige Liv. - Alt, hvad min Fader giver mig, skal komme til mig, og den, som kommer til mig, vil jeg ingenlunde kaste hen ud med meere: kom hendes Siæl til Roe, og hun udraabte mange Gange med Henrykkelse: saa skal jeg da blive evig lykkelig, evig lykkelig, hvorpaa hun bad sin Mand synge en Lovsang. Fra den Dag lyste Herren Fred over hende, og hun syntes nu kun at leve, for selv at faae Forsmag paa den himmelske Glæde, og vise os Omkringstaaende, hvor let det er at døe for en from Christen. Hun var saa mild og munter som i de bedste Sundheds=Dage. Naar Sygdommen svare Ængstelser paakom hende, og man spurgte, om hun tvivlede om noget, svarede hun, nei, thi da maatte jeg være i en forskrækkelig Uroe. Man sang en Psalme for hende om bange Siæles Trøst, men hun sagde: det er ikke for mig, thi jeg er ikke bange. – Jeg har nok at bestille med at tænke paa Himmelen, sagde hun en anden Gang, og talede med Henrykkelse om den tilkommende Glæde over - Dagen for hendes Død sagde hun, at hun Glæde. nu havde kun en liden Bek, hun skulde over, men hendes Frelser stod paa den anden Side, og rakte hende Haanden, paa det hun ey skulde falde i Bækken. Nogle Timer for hendes Afskeed udbrød hun: Milde Jesu du som har hiulpet mig at stride hidindtil hiel mig og nu at stride fremdeles. Hun sluttede endelig med disse Ord: Ol Jesu, min Jesu, hvad er du god hvorpaa hun sov sagte og roelig hen. Det er kosteligt for Herrens Øyne, naar hans Hellige døe. Psalm. 116.