Viborger Samler, 1777-09-08
Vor udødelige Hygum har glædt sig i Himlene, Om Han hisset fra Tronen har Kundet see Dig paa Bispe=Stolen. Du var ikke den Hyrde, Som ville drive Herredømme over Hiorden, Eller den uvise Svend, Som ville oprykke Hveden med Klinten. Kun ved Sæden, Du saaede, vilde Du giøre Klinte til Hvede. Heldige Tolk! Let oplod Du os Skrifterne. Hvor Du saae kun tilbage, blev lyst langt i Fremveien: Du udlagde, vi rødmede, At vi ei havde seet det Begribelige. Hvi skulde ei, uden smaae Prøver, Vise Din Styrke Skal Dit lærdeste Værk skiules evig For Skrift Forskere? Dog Dit fuldbaarne Foster, Tør komme for en, som vil føde det. Tak Tak for hvert Foster, Du fødte i Sielene! Frygt, Haab, Nidkierhed, Glæde, Har de nogen Tiid brændt, naar Du talede, var det. Jeg veed ei, ved hvad Kunst just Din Simpelhed bortrykte: Og tilsidst, naar Du anvendte, hvo vare lunkne, Vær mig hellig, du Time, Da hans Mund og Haand salvede mig, Gud, hvor er jeg? Jeg hæver: Mig synes, atter jeg indvies. Ja, jeg seer Dig paa nye, Store, synlige Over=Hyrde! Jeg falder nok engang ned for den Uscetes Alter. Du seer som Du saae, da jeg hist faae Dig staaende. O hvor blusede Sielen, hvor svedte Dit Legeme Dit for mig klappende Bryst Foer med Haanden mod Himmelen. Det var alt for at lære mig, At bede uden Afladelse. Bæver dobbelt, J Hyrder, som af Ham bleve indsatte, Har J nogen Dag slumret, paa den Dag, J skal møde Ham Jkke Ham var det nok, Han har sagt det i Templet: Nei, Hans Huus bliver Tempel, Hans Stoel bliver Lære=Stoel Lost fra Baandet i Templet, blev alting her Følelse, Glad, Ærbødigheds fuld sad man som Sønnen for Faderen, Naar Du, gamle, Erfarne, fortalte Guds Førelser. J den Bog fik man læse uventede Hændelser; Og Raad, bedre en Guld, fløde mildt fra Din Tunge. Blot et Brev fra Din Pen, strax var Sielen i Bevægelse. Ømt, mildt, ærligt var hvert: Saaledes pleie jo Faderens; Men ethvert maa formane: Vi maatte kiende Dig, Læreren. Det vilde lidt have virket, havde ikke dit Liv været Læren Gud, Hvo tænkte vel dydigere, bad afladeligere? Hvor mange leve paa Jorden saa at døde Jorden, Min for Døden alt Sallige! O havde jeg halv dine Seiere! Uforrykt gik Du nærmere Mynstret i immelen: Hvad Under, taalte Du rolig Fortræder paa Jorden, Dog Dog tør Frekhed misbruge Dig, jo Du tør opstaae. O hvor varlig fremgik Du! Det ringeste veiede Du Dersom nogen har hævet, har Du, for at overtræde. Jeg har randsaget min Hensigt: Jeg giør ikke et Skridt, uden Beviser. Med de Helte Ord mødte Du een af de sidste Fortrædeligheder. Vore Jord=Kongers Love, Hvem kunde de være helligere? Ærligste Embeds=Mand, Saa sandt hielpe os Gud og hans Ord, Som vi ville følge Dig! Du, ja Du torde raabe om Hielpen i Døds Kampen; Thi Du aldrig med Vidende krænkede Ederne. Skal her Momus faa dadlet, han dadle Din Lydighed, Er vel nogen saa dristig, at kalde Din Varsomhed Daarlighed, Eller din helligste Pligt, Var dens Øvelse Paastaaenhed? Blotter Dadlen sig saa, Saa gid ingen nu frygte den! Du har, Dadlefrie Mand! Lande fyldte af Høytagtere. Havde Du Fiender, Gud bedre dem! Neppe vil de naae din Lyksalighed. Du var Fiende af ingen: Hvo elsker lige høyt alle? Jkkun Dievlene hadede Du Disse fornærmede DuDu gav dem stille, umerket, et Stød paa det andet. Du blev selv ikke Stødfrie, Kraften fortærede Du Vi saae forud og skielvede, At din Leer=Hytte ikke længe kunde udholde. Gud, hvor pludselig faldt den! Vi vilde været væbnede længere: O hvor langsomme troe vi, hvad vi ville saa nødige. Du opnaaede dit Ønske: Hvad kunde ønskes af en Bildsøe? Vel et længere Liv, Er det Løn for de Dydige? Det er Døden, O Dødelige, som vi af en Feil kalde Livet. Nu da Dødens Beredelse, O naar traf den en Færdigere? Et heelt Liv var Hans Vidne, at det at Døe blev Ham en Baade. Men et Suk for Hans Levende, ja for dem drog Han Tusinde. Men nu laae de paa Gud: Døer jeg, Gud være med Eder! Hva Hvad da at ønske? Endnu to Ting har Bildsøe. Jkke pines for længe, Han, den Ydmyge, mistroede sig Mindste Tanke om Utaal for Ham var den grusomste. Og et Suk for Hans Kald: Det vil Han opvarte til Døds Dagen. Saa var Livet Hamvigtigt at Han ei vilde gande, uden Han gavnede. Er nogen Gudfrygtig, den hører HanEt Beviis er vor Bildsoe. Hvilken Uge af Liver. Arbeidede Han meere, end Dødens Vi saae Ham fæstet til Skriv=Bordet, kiedfrie af Arbeidet. De nærværende troede, Gud havde fordoblet Ham Kræfterne. For sit Stift giør Han klart; Thi paa Søndag forlades det. Videnskabernes Boelig maae see Ham: Naar, Dagen for Døds=Dagen. Det var Hans Svane=Sang, Lærlinge, Som J antoge for en Prøve, Han anstillide. Det blev fuldkommet, Fuldkommede; Du lagde Dig til Døden som Søvnen. Uden Piner indgik Du til Hvile paa Hvile Dagen. Den Dag her raabes til Tieneren: Giør Regenskab for din Huusholdning! Gaaer Du ind for din Herre, Du havde færdiggjort Regenskabet. Han har paataget Krandsen: Han sidder evig paa Bispe=Stolen. Blandt de Yperste Lærere, som sidde ved Siden af Tronen, Fandt han ogsaa sin Stoel, sat Ham før Verdens Begyndelse. Nu omringe Ham Engle: Nu strømme hid til Ham Sallige. Hist raaber En, her en anden: min Leder, min BildsoeDet er andet, min Biskep! end at være Biskop i Aarhuus Skiul dig evig for Øyet, Forfærdende Kiste! Du misunder mig Roe, og faaer mig til at misunde Ham Sallighed. Og opløft dig ei stolt Bispens udvalgte Jordgrav! Kun sit Stør har Han laant dig: Og snart skal du miste det. Heel, som jeg saae Ham igien vil jeg see Ham Kun det gamle, det matte, det syge er bortslængt. O hvor ung vil han staae med sin evige Bispstav, O hvor forig, hvor frisk vil Han lovsynge Giveren! Af Hans Mund skal H A M prises i Tusinde Evigheder. Rn 3. Maae. Maaskee Han er den Aand, som skal hisset oplære mig; Og Hans Hiord bliver der de, Han her har retfærdiggjort. Saa gid Himlene fyldes med Bildsøeske Fryds=Sange, Mens her gienlyde Klager og udhulkes Afskeder! Far - far vel! Jeg maae slutte: Helligt være hans Navn! Græder, Græd, Frue, Børn og Stift. Og Folk i tusind Tal! Det Støv er værd vor Graad, til Graad er meer kan rinde. Saa from, saa himmelsk Aand, Som boede før derinde, Gik bort: Den burde bort, til Verdner falde skall. Dog - tys, løft Syn og Sands, Af Taare drukne Flok. Seer, hist Han glimrer nu blant Tusind Seraphiner: Han seer, Han smiller ned mod Himle-Elskovs Miner. Vi see, vi prise, vi skal see Ham: Ævig nok. Gud øse Strømme Trøst i Frue Bispindens Siel Gid evig Faders Dyd Hans Afkoms Sielle pryde! Vor Stift skal faae en Mand; Vor Takke=Sang skal lyde. Vor Bildsøe lønnes: Gud! Ja Alting giør Du vel. Nyeheder.