Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-12-01
(Fortsættelse fra Nr. 191. Hændelse under et Ophold blandt vilde Malajer paa Den Gebye 1400 s. L. Greenvick. William og jeg stode ved Stranden, Daniels og Amerikaneren vare posterede paa Bjerget hos vort Tøi, pludseligen hørte vi Signaler paa Conchylter, og over 200 Malajer kom styrtende imod os. Vi meente ikke det havde Andet at betyde, end at de vilde berøve os Tøiet, og gave Signal til James og Daniels at de skulde blive, men de forstode Sagen bedre. Daniels kunde ikke see mig omringet uden Hjælp, og Amerikaneren raabte: Vor Officier er i Livsfare, vi maae frelse ham eller døe med ham!" og de kom ilende. Jeg alene har Vaaben, de Andre havde blot gode Knipler, som man maa være forsynet med i disse Egne. Det viste sig, at de ikke vare slette. Fjenden gjorde en viid Kreds omkring os, endnu var han os ikke nærmen vi saae ham harmsnysende ile os imode med Raab, Skrig, Brøl, Tud, Hviin - en skurrende Feldtmusik. - Du har, min Fader, saa ofte seet din Søn kæmpe mod en ublid Skjæbne, snart seire og snart ligge under. Du har saa ofte anbefalet ham den gyldne Middelvei. Den vilde ogsaa have ledet ham sikkrere; men den er saa smaal, der hører et skarp Øie til at finde den, og en sikker Fod til at følge den, thi den er steil til begge Sider. Du har seet ham gjennemgaae alle Grader: Jungmand, Matros, Halv- og Heelbefaren, Underbaadsmand, Overbaadsmand, tredie Styrmand, anden Styrmand ofv., nu skal Du see ham som Feldtherre; Feldtherre over tre Mand! Du venter nu at see mig for Fronten af Armeen holde en pralende og blomstrende Tale, som de Generaler, der udraabe: "J mig skulle J finde Feldtherren og Soldaten!" og ere de Første, der - smøre Haser. Nei, mine Talenter, strække ikke til at være Taler. Vittig, paa sin Viis, kan Matrosen være, men Taler bliver han næppe. Her gjaldt mere om at handle. Jeg havde det forud for mangen General, at mine Folk vare mig hengivne og troe indtil det Yderste. Personligt Mod havde de. Sømanden er saa dagligt vant til, med Rolighed, ja med Spøg, at gaae den Død under Øine, der lurer faa Tommer fra hans Hovedgjerde, at Modet er blevet ham eget. Det er heller ikke Faren, der gjør Soldaten seig, det er Forestillingen om Faren; men Forestillingen have vi i vor Magt. Jeg indskrænkede mig til at eftertænke, og give Raad. J Strid var det muligt, at Nogle af os kunne frelses, men Fangenskab og en qvalfuld Død fulgte med Flugten. Jeg forestillede mig, at Angrebet vilde ligne et Pøbelopløb paa Gaden, som nogle Politibetjente kunde opløse. Jeg saae Fjenden vilde omringe os i en tæt rund Kreds, og sluttede deraf, at den Ene vilde blive den Anden til Hinder i at bruge Vaaben og Lemmer, og stode vi tæt sluttede, kunde han ikke med Sikkerhed gjøre Brug af Kastevaaben, uden at saare sig selv; min Beslutning var tagen. Jeg opstillede Armeen des a do, en Huarree. Du drager paa Smillebaandet, en Quarree af fire Mand, O ja og Generalen, der i egentlig Forstand var Feldtherre og Soldat, opfyldte alene et heelt Fløi. Jeg raadede da, saavidt muligt, at holde Pladsen ryddelig tæt omkring os, at vi kunde have fri Brug af vore Lemmer, og ikke ødsle med vore Kræfter, men uddeele saa, men dærve Hug, paa rette Tid og Sted, og lade Himlen raade forresten. J et Nu vare vi omringede. Af den hele Verden saae vi kunden klare tropiske Himmel over os, og en snysende, sprudende og hvinende Fjende omkring os. Striden blev haard, den var ingen rigtig Leeg, men nu stod, de forreste Fjender saa sammenpræssede, at de næppe kunde røre sig, og de Bageste trængte dem end mere frem. Hvo der kom indenfor Kredsen, fik paa Hovedet, og kom ikke igjen. Høvdingens Opmuntring lød udenfor. Et nyt Commandoraab, og man søgte at overmande Een af os. Daniels, som den Svageste, blev overmandet af tre Fjender, som vilde slæbe ham bort. Var dette skeet, saa havde Kampen været forbi, thi jeg kunde da ikke have loftet et Vaaben mere; men ved tre heldigen anbragte Hug frelste jeg min Ven, og han stod kjæk for mig og værgede sig. Men nu flød Blod i vor Armee, Daniels havde faaet en Piil i Skuleren og Amerikaneren en Kniv i Laaret. Til Lykke vidste de det ikke, men sloge ned forføde. Længe havde vi ikke holdt det ud. Fjenden havde stedse friske Kræfter, vore kunde udtømmes, da syntes en høiere Magt at tage Deel i Kampen. Striden sagtnedes, Hovdingen eller Fyrsten traadte frem og udvalgte mig til sit Offer. Jeg meente det skeete for, ved eget høie Exempel, at opmuntre; men man har siden sagt mig, at naar Striden er haard og Seiren uvis, da skulle begge Høvdinger afgjøre den i Tvekamp. Nu stod Malajernes Fyrste for mig, en stor og stærk Mand. Malajerne vælge den Stærkeste og Kjækkeste til Fyrste. Kampen begyndte. Smidig var han, og han besad Færdighed i at angribe, men forstod ikke at parere, eller dække sig. Min Smule Hugge- og Fægtekunst gjorde god Tieneste; efter nogle Udfald styrtede han til Jorden. Et frygteligt Hviin, og alle Malater fore som en Flok skræmmede Spurve til Bjergene. Vi kunde ikke fatte os af Forundring. Det Første, vi foretoge os, var at takke Forsynet for den uformodede, hurtige Frelse, og derefter at undersøge de Saarede; thi nu følte de først til Smerte. Jeg drog lemfældigen Pilen ud af James's Skuldre. "Smerter det meget, kjære James, spurgte jeg. Godt gjør det vistnok ikke!" svarede William Kahr: "men er den fordømte Pind blot ikke forgiftet, saa kommer Master sig nok, men de arme Diævle her ligge og grine, deres Svaghed er vist incurabel." Nu saae jeg den over Pladsen; der laae over tyve døde eller doende Malajer. Mit Øie faldt paa Høvdingen, som laa med kløvet Pande. Han var en smuk Mand, og saae blid og fredelig ud efter Døden. Jeg skulde have vidst, hvad denne Mand havde lidt for min Skyld, og fordi han besad et godt Hjerte, og laa nu fældet ved min Haand, – det vilde have smertet mig. Endnu staaer hans blodige Skygge ofte for mig, og mangt et Suk er udpresset af mit Bryst for hans Skyld. (forts.)