Københavns Adresseavis, 1761-09-14
Brevet. derup i Wies=Herret beliggende i Amtet: Flensborg. De vil sikkert svare: det er sandt. Tilstaaer De mig dette, som de ikke kan andet, saa maae ufeylbar Slutningen blive denne: Baade Landmandens Sindelav, saavelsom hans Foretagender feyler den beste Maade, hvorved han kan blive sat i den Stand at conservere sig og forbedre sine Omstændigheder. Saa længe han saaledes farer fort at forhverve sit Brød, er det umueligt at han kan blive rigere, med mueligt og vist, at han kan blive fattigere og kummer ligere. Dersom det var mig tilladt, at gaae videre med min Pen, saa kunde jeg bevise dette med utallige Exempler. Dertil har jeg nu ingen Tid. Jeg maae nu kortelig sige Dem, hvorledes den indgroede Sygdom hos Landmanden kan hastigst blive lægt. Mi synes, vi handler klogeligst, naar vi gaaer ligesaadant til verks med ham, som Lægen med en Syg. Lægen betiener sig af ingen Grunde for at overbevise den Eyge om Mueligheden at han kan blive hiulpen. Han skrider strax til Midlernes Brug. Den Syge maae ikkun troe, og videre erfare, at de ere gode. Det er alt, menneskelig viis at tale, som bliver udfordret til hans Sundheds Restitution. Naar vi fortæller mangen en Landmand de beste Grunde af Verden, og giør os Umage for at overtale ham, at han skal giøre Tørveskieringen til Biverk, og Agerdyrkningen til sin Hovedsag, saa troer den allermindste Deel os. Den største Hob staaer i den Meening, at Tørven giver den beste Jndtægt, og Agerdyrkningen bringer ikkun lide ind: Saa bliver hans Sindelav som det har været, og hans Foretagender ere af lige Beskaffenhed. Vi maae skride til Sagen og vise ham, at han tager Feyl, og driver sine Foretagender baqvendt. Vi vil ikke aldeles foragte Grundene. De ere gode, naar en forekommer os, som ikke har nogen naturlig, eller haardnakket Afsky derfor. Men, i almindelighed at tale, holder jeg det for at være bedre, at vi, for at hæve denne Landets Sygdom, som næsten er bleven almindelig, setter dem en Tidlang til Side, og bruger allene saadanne Midler, som ved Øyesynet falder i Sandserne, saaledes, at Landmanden ved deres Betragtning selv maae erkiende, at disse ere fordeelagtigere end de, Agaasom 654. Kiøbenh. Adresse=Contoirs Efte. som han hidindtil har betient sig af. De maae tilstaae, hvorfor at Agerdyrkningens Drift paa Sanden kan være kommen i saadan beklagelig Aftagelse, kom mer mestendeels deraf, fordi Besidderne aarlig erfarer, at Jorden bærer lidet, og undertiden slet intet, naar der indfalder vidrige Tilfælde i Veyerliget. Denne Erfarenhed giør, at de bliver fortredelige i at iagttage deres Kald i tilbørlig Orden. De troer derfor, at det visse stikker i Tørven, og det uvisse i Ageren. Den ne falske Jndbildning forblinder dem meere og meere, og giør, at de aarlig bliver hidsigere i at søge deres Brød, og indrømmer Tørveskieren for deres Land=Arbeyde. Det er forgieves, at man vil giøre sig Umage med at bevise det, som er tvertimod. De troer det dog ikke. Det er de foranførte Fordomme, som maae bestrides og overvindes. Man maae arbeyde paa at helbrede deres Sygdom, saaledes at de neppe merken det, hvorledes det gaaer til. Vi ere skyldige til, at Øyesynet at gotgiøre, at Agerdyrkningen kan indbringe ulige meere end Tørve=Handelen, naar man ikkun veed ret at omgaaes dermed. Men det er vor Pligt, at vi først opdager Feylene, førend vi kan skride til sammes Hævelse og Forbedring. Uden Tvivl har De merket, at paa den lette Jordbund efter Agerdyrkningens nu værende Indretning, ikkun kan avles to Slags Korn, nemlig Rug og Boghvede. De seer, at De, som boer paa Heden, har ulige meere Land i Besiddelse, end en Beboer paa den saa kaldede Geest De seer, at hans vidtløftig adspredte Jorder, og den sædvanlige Maade at søge sit Brød paa ved Torve. skieren, og at underholde sit Qvæg om Vinteren, foraarsager, at han langt fra ikke kan samle saa meget Giødning, som er tilstrekkelig til at giøde hans Jord med. Derfor skeer det paa en uundgaaelig Maade, at han vel maae saae meget i Jorden, men ikkun kan høste lidet. Denne slette Følge er den største Aarsag, som tilskynder ham at være skiødesløs i Agerdyrkningen. Alt Overleg og Eftertanke om sammes tilbørlige Drift og Forbedring falder bort. Han er fornøyet, naar han kun an fyldestgiøre den Vane, som han har faaet af s. Forfædre, og gaae med sin Tørve=Spade til den Plads, som efter hans Mening maae skaffe ham den fornemste Underholdning. Naar han nu med besværlig Møye og Omkostning har bragt sin Tørv til Kiøbstæderne, saa faaer han almindelig ikkun Vognleyen, men ikke Torven betalt, og den som dømmer om hans Foretagende, falder det ikke vanskeligt, at gjøre Beregningen saaledes, at der maae komme en øiensynlig Skade for Lyset af hans Forehavende; thi Følgen er denne: Hans Heste ere matte og forkiørte. Vognredskaberne fordervede. Gjødningstedet er i manglende Omstændigheder. Pungen er tom. Lysten til Agerdyrkningen tager af. Han vil heller reyse, og slukke sin forhvervede Urve ned med et Glas Brændeviin eller Øl, end at han skulde blive hiemme og drage tilbørlig Omsorg for sin Agerdyrkning. Kan denne Beskrivelse end ikke finde Sted hos alle, saa skal De dog være enig med mig derudi, at mange Jndbyggere paa Sanden indretter deres Arbeyde saaledes, at Følgen maae nøye overeensstemme med forbemeldte Afbildning. Vi vil stræbe, at hans Foer for Qvæget skal blive formeret, og hans Gjødning forøget. Derudi bestaaer hele Lægedommen, hvis uformerkte Brug kan hele hans JndbildningsSygdom, og maae nødvendig sette hans forhen forbedrede Levemaade i bedre Omstændigheder. Hvorledes skal det da tilgaae, vil De uden Tvivl spørge. Jeg vil strax sige Dem det. Landmanden skal see og erfare, at den maare Bønde paa Sanden skal ret got komme fort; Sæde=Rugen skal have en god Fremgang; de mavre Vænger skal bringe Korn og god Havre, og den lette Jordbund skal kunde prodneere bedre Rug, og viser Boghvede end forhen. Naar han seer alt dette med sine Øyne, og virkelig erfarer det: saa skal han blive hiemme, og indrette sin Tørve Handel paa en forunderlig og nytten Jod. Har han da ilie et tilstretteligt hver til beqvemmelig Underholdning for hans Heste og Qvæg, Fattes ham da vel Giødning? Sialing og ikke faae Lyst, at blive hiemme og ordentlig passe paa sit Kald, som er at dyrke sin Jord, Skal da alle hans Formue tage til, og hans Tilstand blive ulige bedre end den tilforn har været? Hvad gielder, at De vil sporge igien; hvor skal bringe dette altsammen i Stand? Jeg vil sige Dem det kort og got. De maae og skal giøre det. De, og de adspredte Medlemmer af vort Ager=Akademie skal giøre Begyndelsen. Fornuftige Landmænd skal følge efter. Saa skal tilsidst de Gienstridige komme af sig selv, gjøre det efter, og gaae ligesaadant til Verks som De. Dersom De gjor Begyndelsen med Prøver, saa skal andre, som seer Nytten deraf, udvide samme. De tør ikke ved at være bange for, hvorledes de skal komme fort dermed; Jeg kiender Pladsen, og deres aarlige Jndkomster, som ikke kan taale nogle vidtløftige Omkostninger. Herren skal forsee det, at der skal blive Raad, til at foretage og udføre Forsøg, af saa særdeles nyttigt Slags. Naar først den ufeylbarlige Nytte ved et synligt Øyesyn er bleven aabenbar og bekiendt, saa er De, andre og enhver villige til at efterfølge. Saa er den Syge bleven helbredet, hans Tilstand forbedret, og den tilforn forevendte UmueUnnelighed har Ende med denne Slutnining i det havde vi aldrig tænkt. Dersom jeg mundtlig har den Ære at tale herom udførligere med dem, om det som ikke skriftlig er bleven anført, vil jeg give meere Oplysning derom. Jeg forbliver med sand Hoyagtelse uforandret. Deres Velærværdigheds gandske Glücksborg. hengivne Tiener, den 21 Febr. 1760. Ph. Ernst Luders.