Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-06-08
Auctioner. Ligesom Assistencehuset kan laane paa alle muelige Slags Ting, uden at bryde sig om de Personers Competence, som pantsætte dem, saaledes har man paa offentlige Auctioner Tilladelse til at sælge, var det end Kampesteen for sex Mark Loddet, saasnart man kun kan finde en Kjøber dertil. Alt for ofte maa den, som ikke lukker Øinene op her, lukke Pungen op. Al muelig Svig lader sig vel neppe nogensteds practicere lettere end paa Auctioner, og et heelt Lexicon, kunde der skrives over alle de Bedragerier, som allerede ere foregaaede paa saadanne Steder. At sælge fordærvede og ubrugelige Varer efter gode Prøver, er just ikke noget Særsyn, især paa visse Auctioner. Paa Stervboe og andre Meubleauctioner have de saakaldte Marchandisere – et Slags Mennesker, der drive Handel med alskens Ting, lige fra Vægterpiber indtil Mahagonimeubler, i Almindelighed Forsædet. De udgjøre paa en vis Maade et Laug, og betragte sig ikke sjelden som Væsener, der ere mere berettigede til at kjøbe de til offentligt Salg fremlagte Varer, end enhver Anden, som ikke hører til Lauget. Der har endog været en Tid, da disse Mennesker ordentlig fik et Slags Tribut, eller Drikkepenge paa Stervbo-Auctioner, fordi de skulde hielpe Priserne i Veiret. De fleste Marchandisere ere af Hunkjønnet og bestaae tildeels af Madamer, der, til liden Ære for det smukke Kjøn, just ikke ere alt for fine i deres Udtrykke, og i Almindelighed lade deres Vittighed have frit Spillerum. For ikke at udsætte sig for deres satiriske Lune, og for ikke at komme i Mundhuggerie med saadanne Damer, lader man hellere mangen en Ting gaae, som man agtede at kjøbe, end indlader sig paa at byde dem over. Det vilde være et saare nyttigt Foretagende, dersom nogen vilde paatage sig at skrive en Auctionsbog eller Anviisning til at gaae paa Auctioner; thi ingen kan negte, at de erfarne lettelig kunne tages ved Næsen, især paa saadanne Auctioner, hvor et uvilkaarligt Øiekast antages for et Bud og en Femtenskilling for en fuld Mark; hvor man ikke tør see paa et Menneske, uden at det strax koster Penge, og hvor usynlige Væsener drive Varerne op Præken til Demis. Baade Præsten, Advocaten og Skuespilleren er det paalagt, at aflægge en offentlig Prove paa sin Duelighed, førend han optages i det Embede, som han har bestemt sig til, og ikke fielden bestemmer denne første Prøve hans tilkommende Skjebne. Denne Ting synes at være meget besynderlig. Hvor mange tusinde Omstændigheder gives der ikke, som kunde volde, at et saadant Menneskes Debat kunde have et uheldigt Udfald, En naturlig og i visse Henseender gavnlig Frygt kunde bringe endog den Talentfuldeste i stor Forlegenhed, især naar han veed, at det er Øieblikket, som vil bestemme hans Lykke for Fremtiden. Hos Prædicanten, især kommer det i dette Tilfælde overalt ofte mere an paa det Udvortes, – et godt Organ en god Figur og en passende Gesticulation, - end paa virkelige og grundige Kundskaber, Skulde nu det Menneske, som mangler disse udvortes og i Grunden, maaskee temmelig uvæsentlige Egenskaber, tilsidesættes eller lide Skaar i sin tilkommende Lykke. - Skulde en medfødt Undseelse eller Frygt gjøre al den Flid frugtesløs, som han fra sin Ungdom af har anvendt paa sit Studium? Skulde den, f. Ex., der i dramatiske Selskaber har lært at gesticulere medens han forsømte at berige sig med de Kundskaber, hans Stand kræver, vinde Prisen fremfor den, som har anvendt sin Tid paa at forskaffe sig de for enhver sand Folkelærer nødvendige Jndsigter, og som af denne Aarsag har havt mindre Tid og Leilighed til at lære Gesticulationen. Desuden gives der jo ikke nogen egentlig geistlig Jnstructeur i Gesticulationen. De for en Prædicant nødvendige udvortes Egenskaber læres tillige meest ved Øvelsen, og burde vel aldrig komme saa meget i Betragtning ved en Prøvepræken. Og hvem skal den, der bestemmer sig til Folkelærer, tage til Mønster som offentlig Taler, Man kunde svare, hans Dommere. Men hvor aflægge disse Prøver paa deres Gaver til at præke?