Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-05-18
Blandede Efterretninger. Hvormeget der end er skrevet om vor Thorvaldsen og om Canova, vil det dog ikke være uinteressant, at høre, hvad en af de nyeste og aandrigeste Reisende (Friedlander i Ansichten, von Jtalien, Theil 2. Leipzig 1820) siger om dem begge: Canova tilkommer den ustridige Fortjeneste, at have brudt en nye Bane for Billedhuggerkonsten, og gjort for den, hvad Mengs gjorde for Maleriet. Ved fine blidere og ædlere Former fortrængte han den Smagløshed og Mangel af Natur, som fra Bernines Tider havde befængt hans Konst. Besselet af en høi Sands for det Skjønne, stræbde han at give sine Arbeider den største Udførelse og Fuldendelse, Marmoret den største Blødhed og Glathed; kort at give sin Stil den størstmulige Behagelighed og Ynde. Han opnaaede sit Maal og vandt Europas bifald; men dette Bifald forledte ham ogsaa til Overdrivelse og Zirerie. Hans Heber, Muser, Grazier, Danserinder ere Mønstere paa blød, behagelig, forsiner Skjønhed, som allerede falder i det Konstlede; ikke mindre ere hans Helte og Guder bløde, glatte og yndige; men om de ogsaa henrykke hele Verden, tilfredsstille de dog ikke den strenge Dommer. Al paa det Ydere og Stoffet anvendt Flid, alle Meiselens og Bimpesteenens Tryllekonster formaae ikke at bestikke denne saaledes, at han kan glemme, hvad her mangler, Tanke og Phantasie. Mærkelig viser især denne Mangel sig i Canovas talrige Gravminder; der see vi bestandig den samme før gende Figur, skjøndt Busten hver Gang er forskjellig, eller, hvis Monumentet har større Form, den samme Løve og Genius. Dette er ogsaa Grunden til, at hans Fremstillinger i Basrelief ere saa uheldige. Canova hævede sig med dristig Flugt over sin Tid, men den drog ham snart ned i sin Kreds, og for at behage den, opofrede han Stilens Simpelhed og Storhed, uden hvilken hans Konst udarter til Legerie og taber sin høie Værdighed. Hvad Musen nægtede ham, forundte den en Yngling fra det yderste Norden, hvilken den ved Fødselen indblæste en rig Fylde af den sande græske Aand. J det fjerne Jsland vakte den Thorvaldsen, og lod ham under italiske Himmel snart modne til Mand, der skulde hæve Billedhuggerkonsten til Fuldkommenhedens høieste Maal. Dybt, aandeligt Liv characteriserer endog det mindste af hans Arbeider; hellig Alvorlighed, levende Sands for det Store og Høie, blid Varme, og den fineste Følelse for Ynde og Skjønhed danne Grundelementerne i hans Konstnergemyt. En rig, evig ung Phantasie staaer ham uudtømmelig til Tieneste, og saa langt som hans Meisel er fra modbydelig Fiinhed og Politur, er den dog tilfulde fortrolig med den ømme Omhyggelighed og forstandige Flid. Hans herviske Statuer ere alle indtil det Underfulde besiellede af Livets olympiske Varme, og hvor ofte end Konsten behandler samme Gienstand, overraske de hver Gang ved det Særegnes og Nyhedens Tryllerie. Men sin ypperste Styrke har han dog i Basrelief. Aleranders Seiersindtog i Babylon, dette uhyre Værk, som han i en Tid af otte Uger, uden foregaaende Tegningsudkast, modellerede færdigt, er allene en evig Laurbær værd. Om alle den nyere TidsKonstminder forgik, og blot dette Ene blev tilbage, maatte den sildige Efterverden bringe vore Dage samme Beundrings Tribut, som ydes Phidias's og Polyklets Tidsalder.