Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-08-12
(Jndsendt.) Den Ove Thomsenske Correspondent har da endelig fundet sig foranlediget til at besvare vort Angreb paa hans Artikel om de Mænd, der ere sagsøgte for deres Taler ved Festen i Ridehuset. Vi maae tilstaae, at dette Svar, efter den lange Tid der hengik, inden han i den Anledning lod høre fra sig, kom os noget uventet; thi at han ikke skulde have seet den Hempelske Avis i tilbørlig Tid, forekom os utroligt, eftersom det dog er en simpel Pligt for den, der vil agere Correspondent, at han gjør sig itide bekjendt med den Byes Aviser, for hvilken hans egne Artikler ere bestemte. Hvad Correspondentens Svar angaaer, da kunde der være Meget at sige dertil, om man vilde benytte alle de Blottelser, han selv giver sig i sin vilde Fægtning, men da det næsten synes, som om egentlig kun det Ønske, at anvende et Par Ukvemsord imod os, trods al hans literære Velanstændighed fornemmelig har bevæget ham til Svar, ville vi søge at indskrænke os til faa Ting. Paa vor Erklæring, at en Talers Færd ved en Leilighed, hvor han fremtræder som Taler, ikke væsentlig kan bedømmes anderledes end efter Jndholdet af hans Tale, svarer han aldeles ikke , han har fagtens fine gode Grunde – men paastaaer kun endnu engang, at han har afholdt sig fra at gaae ind paa Jndholdet af Lehmanns Tale. Derimod, siger han, har jeg fundet det beklageligt, at Lehmann i det Hele taget ved denne Leilighed er optraadt, saaledes som det nu ligger klart for Alles Øine. Correspondenten er her hildet i en stor Forlegenhed, thi at Lehmann overhovedet er optraadt, synes ham dog for galt at dadle, han maa derfor tilføie dette saaledes, der da efter sund Menneskeforstand, maa henføres til Maaden, hvorpaa Lehmann er optraadt, altsaa til Jndholdet af hans Tale; thi hans Gesticulationer eller slige Udvortesheder vil dog vel Correspondenten ikke være saa barnagtig, at udtale en offentlig Dom over. Meest har den Ugeneerihed undret os, hvormed Correspondenten forandrer sine egne Ord, for at omgaae den Beskyldning for Uforskammenhed, vi have gjort ham. J Ove-Thomsens Avis No. 111 siger han udtrykkelig: Domfældes han (Lehmann) derimod, da har han, for i et ubevogtet Øieblik at give sin Begeistring frit Løb og indhøste Øieblikkets Bifald og Løn, skilt den folkelige Sag, o. s. v. For den, der forstaaer at læse Dansk og har Evne til at indsee Sammenhængen mellem en Sætnings Dele, maa dette for, nødvendigviis ligesaa vel høre til det ene Verbum i Sætningen som til det andet, altsaa ligesaa vel til indhøste som til give. Dette har Correspondenten ogsaa følt og i det Øieblik, han sigter os for Fordreielse af hans Ord, selv fordreiet dem der her fordi han i et ubevogtet Øieblik gav sin Begeistring frit Løb, indhøstende Øieblikkets bifald og Løn. Naar dette ikke er en Fordreielse, saa tilstaae vi, at vi ikke vide, hvad en Fordreielse er. Paa en saadan Maade befrier Man sig imidlertid ikke fra beskyldning for Uforskammenhed, men giver kun beskyldningen mere Vægt. Kan gjerne være, at Correspondenten ikke har meent det saa ilde, men saa skulde han lære at skrive Dansk, inden han agerer Correspondent. Correspondenten mener, at kunne betragte den beskyldning som Hovedpunktet i vort Angreb, at han, istedetfor at afvente Lovens og dens Fortolkeres Dom over de Anklagede, i Forveien har fældet en borneret Dom over dem og søgt, forud at vende den almindelige Stemning imod dem. Heri kan Correspondenten gjerne have Ret, men naar han kalder denne Beskyldning en plump Løgn, da er denne Modbeskyldning saa taabelig, at man kun der kan see et afmægtigt Skrig af Harme. Den, der vil debutere en Logn, gjør det dog vel neppe uden under den Forudsætning, at det, hvorom Talen er, ikke vil kunne drages frem for Lyset. For at kunne bruge Begrebet Logn om Noget, maa det altsaa i dette nødvendigt ligge noget Skjult. Det er derfor hverken mere eller mindre end en Dumhed, naar Correspondenten bruger denne Benævnelse om en offentlig udtalt Fortolkning af en offentlig foreliggende Bladartikel. Men Corresondenten maa nu kalde det saa eller saa saa kunne vi ikke betragte hans omtalte Artikel anderledes end som et Bidrag til at vende den almindelige Stemning mod de tre Sagsøgte forinden Domfældelsen, hvorfor vi ogsaa have troet os beføiede til at optræde imod ham uden Skaansel. Kan gjerne være, at han ikke vilde have sin Artikel forstaaet saaledes, men saa skulde han have affattet den saaledes, at ikke denne Hensigt udtalte sig gjennem hans Yttringer. (Forlangt indrykket.)