Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-12-16
J Jnstitutets Fond vilde have været disse 532 Rbd. mindre end det nu er, saafremt Lærerne havde nydt den anførte Betaling, kan ingen Tvivl være underkastet, og naar det regnes, at Statspapirer have i de forløbne Aar været at bekomme under deres paalydende Sum, saa har endog Fondets Fordeel været større ved denne Besparelse for Underviisningen. Saaledes skylder Jnstitutet ogsaa særdeles Tak til de Herrer, der i flere Aar have velvilligen paataget sig den ikke ringe Uleilighed, at skaffe det aarlige Contribuentere, og indsamle deres Gaver, hvis Navne, saavelsom Givernes, indføres i den aarlige Beretning fra Jnstitutet. Det var at ønske at dette, hele Landet nyt tende Jnstitut, kunde bringes til at gaae ved sine egne Kræfter, Renterne af sin Fond, og saa tilstrækkelige offentlige og private faste Bidrag som behøvedes; da først sikkres dets Varighed, der nu beroer paa saamange brave Borgeres uegennyttige Opoffrelser, og da kunde der tænkes paa dets Udvidelse og stigende Fuldkommenhed. Kjæreste Ven! Vor gamle værdige Naboe, Pastor G. kom forleden Dag rullende, i min Gaard, og forinden han nedsteg af Vognen, havde han gjort adskillige Spørgsmaal, blandt hvilke det første dog nok var dette: Hvor er deres Professor idag, Jeg maa tale med ham. Neppe vilde han stige af, og træde ind til mig, da han erfarede, at De just samme Dags Morgen var bortreist. Den ualmindelige Heftighed, hvormed han talede, bragte mig naturligviis paa Formodning om noget Galt i Litteraturens Rige, eller dog, at han havde faaet fat paa noget Nyt, som ikke var efter hans gamle Smag. Jeg spurgte ham derfor, saasnart han havde suntet sig lidt, og syntes en Smule roligere: Hvad vilde De da min Professor, som nu desværre er borte, Skulde han maaskee atter staae til Ansvar for et Produkt fra Hovedstadens Presser, Har De atter faaet Øje paa noget Nyt, som er Dem til Forargelse? Strax opildnedes hans Aasyn, og med stærk Stemme svarede han: Truffet, eller ikke truffet Nyt, eller ikke Nyt - ligesom De vil - Og derpaa tang han Kom dog ud med Sproget, gjenmælede jeg, og slig mig, hvad det er for en Nyhed, som foruroliger Dem. - Jeg har jo sagt Dem, svarede han, at det ikke er noget Nyt. Det er noget Gammelt, noget Erkegammelt, noget forbistret, forslidt, foragtet, forkastet, fordømt Gammelt, som atter er fornyet. Jeg begreb da strax, at det maatte være Noget af det moderne Spøgelsevæsen, som igien havde stukket Hovedet frem igjennem en Roman, eller et Poem, enten Darausen fra, eller af en Darausens Efteraber, og jeg søgte da at berolige ham ved at tale i den ligegyldigste Tone, som saa: O! ikke andet, dette er jo i sin Orden? Dette er jo Verdens Løb og Tingenes Gang, Ligesom Damerne for en Snees Aar siden aflagde de høihælede Skoe og de forskrækkelige Stivskjørte, med Haanlatter over deres Forgængerinders Daarlighed, og i den faste Formening, at disse smagløse og ubeqvemme Ting aldrig vilde vorde paa nye optagne; men Modens Forandringssyge dog i sin Forlegenhed for noget Nyt, fremdrager nu igjen det Samme, hvad de høihælede Skoe betræffer, og snart skulde upaatvivlelig Stivskjørterne følge. Ligesom Dagens Skribentere, ligeledes for en Snees Aar siden, med megen Applaus dolerede over Qvindekjønnets Mangel paa Huusmoderduelighed, og spottede Datidens Fruentimmer, fordi de vare saadanne Gaasehoveder, "at de ei kunde sætte en Gaas paa et Spid, men alligevel findes nu denne Viisdom absurd, og en Kone maa nu ingenlunde være, som det hedder, sin Mands Kokkepige. - Ligesom vore Prækener for tredive Aar siden ikke maatte være, som det da spotviis kaldtes, spækkede med Bibelsprog, men dog nu allerede skulde støbes i den gamle Form, og ikke kunne gielde for bibelske, om de end i Jndhold vare rene Fremstillelser af bibelske Sandheder og Lærdomme, med mindre de have selve Bibelens Udtrykke endog af en erkjendt slet Oversættelse. - Ligesom vore ypperlige Historiegranskere fra den sidste Halvdeel af forrige Aarhundrede agtedes for at have gjort sig fortiente af Menneskeheden ved at have udpillet af Krønikerne det rimeligen Sande, og bortskaaret alle de fabelagtige Relationer og overtroiske Reflexioner; men nu allerede dadles denne Jdræt, som Uforstand, og vi skulle nu døje det Ene med det Andet, Klinten med Hveden. - Saaledes blev man ogsaa omsider kjed af Ramaraabet mod Spøgelser og Gjenfærd, Varulve og Hælheste, Nisser og Bjergmænd, Herer og Trolde, Varsler og Gjengangere, Feer og Havfruer, Underjordiske og Luftvæsener, Dagvælgerie og alskens Overtroe, som den fataleste Pest og Gift for Gamle og Unge; og for en Forandrings Skyld drages nu denne hele Hær af Jndbildningskraftens digtede, men dødfødte Fostere, frem paa ny, som om den virkelige Verden nu var udtømt, eller det, der i samme var tilbage, nu ikke mere var brugeligt - eller, som om den nu var blottet for Syner og Begivenheder, der kunde have noksom Jnteresse for den menneskelige Aands Tænksomheds Evne, - eller som om Digtningen nu ei allene absolut maatte forlade Virkelighedens Grændser, men endogsaa nødvendigen gaae det Muelige forbi, og blot holde sig til det plat Umuelige eller aldeles Utrolige. Her afbrød den Gamle mig: Dette er just Sagen - dette er just, hvad der ligger mig paa Hjerte. Nyelig sender man mig fra Kjøbenhavn denne hersens (han trak en Bog frem af Lommen) Piece af en af vore gode Digtere. Det ikke allene ægrer mig, men det bedrøver mig, at den bærer hans Navn. Gud forlade mig det – tilføiede han videre - Jeg vil være fordømt, om den indeholder ti gode Jdeer; men ethvert Stykke i Bogen er besmittet enten af et Gjenfærd, som viser sig synlig, talende, handlende; eller et Spøgelse, som antaster levende Mennesker; eller en Her, som gjør Hokuspokus; eller en Aabenbaring, i Drømme; eller en underfuld Opdagelse af en skjult Skat, eller andre deslige Raitæter. Hvad er dog dette for et Barbarie. Endog som Spøg vilde det være fordærveligt, eller idetmindste farligt, men det er ikke Spøg, det skal ikke tages som Spøg, det er Alvor; det paastaaes, at vi ligesaavel kunde antage det for Sandt som Falskt. Jeg vil være fordømt - gjentog han atter – om jeg ikke for 40 Aar siden har hørt alt dette samme ligesaa godt og ligesaa opbyggeligt af en halt Lappeskrædder, der om Aftenen, medens han arbeidede løs paa Buxerne eller Vestene til os Børn, for Sallairet af en extraordinair Snaps, eller en Kop Kaffe, eller en Daasefuld Snuus af Faders egen ægte Erichsens Flasketobak udkrammede Eventyrerne om Hesten, som gjorde Penge efter Ordre, og Hønen, som regelmæssigen lagde sit Guldæg dagligen, og den uudtømmelige Pung, og Posen, som kunde snakke, og Knippelen, som kunde prygle &c. &c. Jeg tilstaaer det, at denne lette Føde gleed ret godt og glat ned oven paa Badens Grammatica, Justinus, Guldbergs Theologie og Kalls Historie, men det veed jeg ogsaa, at disse Forelæsninger, som de paa den ene Side ikke af os ansaaes for Andet end Piat og Piank, og følgelig ikke gjorde den Virkning paa os, som paa den gamle halvtossede Hønsepige, der foruroligedes i Drømme efter ethvert sligt Foredrag, saa bidroge de paa den anden Side ogsaa aldeles Jntet til at hæve vor Aand, eller stomme vort Sindelag. Næste Morgen var sædvanligen alt dette Vand agtige bortdunstet. Vor Mentor, der svingede sin Ferle med ligesaa velsignet en Kraft og glædelig Fynd, som Eisten i det bornholmske Eventyr svinger sit gode Sverd, gav os lykkeligviis i vore Morgenlectiers bogstavelige Opramsning saa meget andet at vare paa, som nok kunde kurere for Jndbildningskraftsfebere. Hvortil skulle vi da nu bruge dette Krammerie, som ingen Virkning kan gjøre paa den Oplyste og Beskjæftigede, og som kun kunde forvilde den Enfoldige, eller den til Grillenfængerie Tilbøielige, eller den efter Lykkejægerie tørstende Dagdriver, Har man nu aldeles opgivet alt Haab om at finde flere Sandheder, eller har man opdaget, at der er ingen Sandhed, for Mennesket at fatte eller beholde, eftersom man tager tiltakke med at vende tilbage til det vitterlig Falske eller meget Utroelige, Ere Nutidens Mennesker saa fordærvede ihenseende til Sands for og Smag paa det Sande og Videværdige, at al Meddelelse herom kun kan finde Indgang og giøre Jndtryk under et Vehikel af Fantastspil Er Menneskeheden sjunket saa dybt tilbage i Raahed, at billedsprog og Allegorie nu igjen er det en Fornødne og ene Passende? Snart skulde vi vel ogsaa have Tegnskrift istedenfor Bogstavskrift, Er dette maaskee Frugten af den spekulative Filo sophies Anstrængelser, Er dette Udbyttet af Sprogenes Uddannelse? Disse og flere Spørgsmaale skulde deres Professor have besvaret mig, om han kunde og vilde. Nu er han uheldigviis borte. (Fortsættes.)