Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-06-12
Friherre v. Gagern søger i sit Skrift om de Tydskes Udvandring at godtgjøre, at saadanne Udvandringer, som i de sidste Aar have fundet Sted, især i Sydtydskland, i det Würtembergske, Badenske, de tydske Rhinlande, Schweiz og Elsas, ere intet Nyt og Usædvanligt. Hovedgrunden, ligger i mange Egnes Overbefolkning, og Vanskeligheden for de lavere og fattigere Folkeclasser i at kunne komme frem i Lande, hvor Jndbyggernes Hovednæringsgreen ikke bestaaer i Agerdyrkning, men i Manufacturarbeider og en mindre sikker Viinavl, og derhos er det vedvarende Regjeringsskifte, Forordningernes Mængde og Mangfoldighed blevet byrdefuld, og saa mangen i Omløb kommen Jdee, ægte og uægte, har gjort Fattigdommen utaalelig. Derfor havde Regjeringerne heller ikke hindret dem i deres Forehavende; men dog burde Regjeringerne selv og de mere dannede Classer have sørget bedre for de Udvandrende, forsynet dem med det Nødtørftigste, og især ved passende Communicationer med de Landes Regjeringer, hvor de vilde nedsætte sig, arbeidet paa at forskaffe dem der Udkomme. Bedst egne sig hertil, efter Forf. Mening, Rusland, Polen, Kysterne af det sorte Hav og de fjerne Bjerge mod Asien. - En Rec af dette Skrift i Leipz. Liter Zeit. anseer Forf. Ønske, at Regjeringerne maatte gjøre mere for de Udvandrede, som aldeles urigtigt, da derved Udvandringssygen end mere vilde faae en Næring, som tilsidst kunde blive skadelig for Landenes Befolkning. Udvandrings sygen har, især i Rhinlandene, naaet en Høide, der virkeligen maa gjøre Regjeringerne opmærksomme derpaa og bestemme dem til mere at modarbeide end befordre disse. Rec., som i sine Embedsforhold har havt meget med denne Gjenstand at gjøre, har fundet, at det var mindre Frygt for Fattigdom, der drev Folkene ud i den vide Verden, end et halsstarrigt, utilfreds Sind, og Trodsighed mod Regjeringen; at give efter fordenne, eller endog at befordre den, synes virkeligen saare betænkeligt. En stor Deel er maaskee ogsaa bleven forført og blændet af fremmede Emissarier; thi ikke blot Fattige, og Folk, som det mangler paa de fornødne Opholdsmidler, søgte om Tilladelse at udvandre, men blandt de Udvandrende fandtes endog temmelig bemidlede Folk, ofte endog af nogle Tusinde Gyldens Formue, og mangen En, der ret godt kunde fundet sit Udkomme i Landet, benyttede denne Leilighed til at bedrage sine Creditorer, eller at undgaae den ham truende eller allerede tilkiendte Straf for en Forseelse eller Forbrydelse, og unddrage sig borgerlige Tyngder, som aldeles ikke vare trykkende. Ogsaa saare mange Folk udvandre fra Egne, der aldeles ikke vare overbefolkede, men, i Forhold til deres Omfang og JordbundsAfgrøde, for lidet befolkede, og de Udvandrings lystne vilde ikke blive der, om man end i Fædrenelandet tilbød dem den Understøttelse, som de i Udlandet, skuffede af Emissærer, ventede. Hvor nødvendigt det er, at Regjeringerne vise sig mindre eftergivende mod stivsindede og misfornøiede Undersaatters Udvandring sees, efter Rec. Mening, bedst deraf, at i den sidste Halvdeel af April 1817, allene igjennem Maynz 839 udvandrende Familier, bestaaende af 3312 Personer, passerede Rhinen. Hos de fleste saaes langt fra ikke Spor af Fattigdom, der kunde have bestemt dem til Udvandring, men snarere Spor af middelmaadig Velstand, saa der neppe havde manglet dem Leilighed til Udkomme i deres eget Hjem, naar de kun alvorligen havde villet søgt det der. Saavidt Recensenten. Anm. kan aldeles ikke være enig med denne Rec., og det saa meget mindre, som Udvandringerne have vedvaret lige indtil nu. Enkelte Mennesker kunne vel af Trodsighed bryde op, og forlade det, der er Grønlænderen selv kjert, Fødelandet, for i fjerne Lande at søge et uvist Udkomme, men hos adskillige Tusinde kan dette umueligt være Tilfældet, og mindst uafbrudt i adskillige Aar. At endog temmelig bemidlede Folk udvandrede, beviser netop det Modsatte af hvad det skal bevise. Tiggere og Prakker bryde sig intet om, at bortdrage som Trækfugle men den, som eier Noget, nødes vel til at betænke hvad han giør. Naturligt er det imidlertid, at han gaaer sin Vei medens han endnu eier Noget, og ikke venter indtil han er bleven en fuldkommen Tigger. Af det Slags Folk, der udvandrede for at undgaae at betale eller at lide en dem tiltænkt borgerlig Straf, kan der neppe have været saa Mange, at deres Tal fortjente at komme i Betragtning.