Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-05-24
Det er allerede fortalt, at Hr. Brougham formaaede Hr. Macdonald til at tage sin Motion tilbage, for at Huset kunde eenstemmigen votere for Hr. Worthleys Amendement, og at Hr. Canning modsatte sig det. Efter langvarige Debatter, som vedvarede i to Dage, erklærede endelig Husets Taler, at de som ville stemme for Amendementet skulde gaae ind i Sideværelset, og at de, som vare imod det, skulde forblive i Salen. Men nu gik Oppositionen tilligemed Ministerial Parthiet ind i Sideværelset, og da det ikke kunde rumme dem alle og 20 Medlemmer bleve tilbage, som ikke kunde komme ind af Døren, saa blev det antaget, at 372 Stemmer havde antaget Amendementet, og at 20 havde erklæret sig imod det, uagtet der i Grunden ikke fandt nogen Uovereenstemmelse Sted, da disse 20 tilbageblevne Medlemmer vare saavel af Ministerial, som af Oppositions Partiet. Det Engelske Parlament kan nok vanskelig fremvise et lignende Exempel paa en saa stor Harmonie ved en saa vigtig Anledning; Ministerne have derved erholdt den fuldkomneste Auctoritet, og finder Regieringen det fornødent at løfte Sværdet, saa har den nu i Forveien modtaget Forsikring om, at Nationen vil ubetinget understøtte dens Arms Kraft med alle sine Evner. - Af den vidtløftige Tale, som Hr. Canning holdt under disse Debatter, og som for en stor Deel indeholdt Gientagelser af allerede tilforn fremfatte Yttringer, fortiene følgende Passager at udmærkes: Ministerne have længe og moedent overveiet Qvæstionen om Fred og Krig og Formaalet, som de have foresat sig, var Fred, og om mueligt for hele Verden. Det Spørgsmaal, om Regieringen havde Ret til at forsøge paa at holde Freden ovret for Europa og England, vilde han endnu ikke besvare (formodentlig, fordi dette Spørgsmaal vilde trænge alt for dybt ind i den nærværende Politiks ganske Omfang, indvortes Natur og heele Hemmelighed). Kun naar Parlamentets Medlemmer havde dømt, at Pligt og Politik havde opfordret England til Krig, saa fortiente det at discuteres. – Englands store Formaal var at forebygge en foreenet Demonstration imod Spanien, og dette blev, som man seer, opnaaet. – Havde England indladt sig paa en moralsk Discusion, saa vilde man have forklaret dens Hensigter paa en falsk Maade, og sagt, at det havde revet et Blad af den hellige Alliances Bog og talt et uforstaaeligt Sprog, for at skiule Handlinger, som ikke maatte komme for Lyset. – Man har spurgt, hvorfor har England vel sendt en Gesandt til Verona, af ingen anden Aarsag, end fordi man troede, at Portens Anliggender skulde blive Hovedgienstanden for Forhandlingerne, hvilke England fortrinlig havde ledet som Mægler. Denne Tilstaaelse, som er flere Gange fremkommen, er den mærkværdigste af alle de politiske Aabenbarelser, vi hidindtil have faaet i det nærværende Tidspunkt og den politiske Skeptiker tager Anledning deraf til at sige til sig selv, var det egentlige Formaal for Kongressens Forhandlinger ikke bekiendt for England i Forveien; hvor meget mere kan da ikke være ubekiendt, Lys lader formøde Lys og Mørke lader formode mørke. Mon ikke her er Politikers My sterium, rem acu tetigisti. Dog maaskee er al dette et politisk Drømmerie, som den meeste Skepticisme. – En Taler Hr. Hobhouse, har sagt, at vor Mægling blev frugtesløs formedelst Ruslands Jndflydelse. Men jeg for min Deel troer siger Hr. Canning videre, at en anden har forklaret Krigens Oprindelse paa en langt rigtitigere Maade, da han har sagt, at det Franske Ministerium blev drevet af en Faction som man veed, deeles nu de Ultras Partie i Fanatikernes og Politikernes, til det sidste hører Hr. v. Vil leie, men man antager, at dette sidste er blevet henrevet af det førstes Strøm. Jeg bærer forresten al Agtelse for Hr. v. Chateaubriand, beundrer hans Talenter, veed han er en Mand af ubefmittet Ære, og holder ham for skikket til at forestaae sin Post. Om Spanien, sagde Hr. Canning, at man var ikke enig i dette Land om Tiden naar Constitutionen skulde revideres. Nogle sige, at Terminen for Revisionen er allerede udløben, andre, at der ere endnu 3 Aar dertil, fordi den har kun været i Virksomhed fra 1812 til 14 og fra 1820 til nu. Spanierne handlede urigtig i, at de ikke vilde give efter i det Punkt angaaende Kammernes Antal, naar kun Krigen derved havde været at undgaae, og jeg tager ikke i Betænkning at erklære, at der gives Mænd i Spanien, som nu beklage, at de i dette Punkt have viist sig saa haardnakne. Den Engelske Regiering har altid erklæret Spanien, at den vilde forblive neutral. Derimod holdt vi Frankerige tvivlsom i dette Punkt, men saasnart vi havde modtaget Kongens Tale toge vi vor NeutralitetsErklæring tilbage. Endelig sagde ogsaa Ministeren, at det bliver almindeligen tilstaaet, at Krigen er ikke blot en Rets og en Retfærdigheds Sag; men ogsaa en Politiks Sag. Ministrene maatte behørig afveie alle Omstændigheder og have decideret, at Fred er dets Politik og Pligt, formedelst Spaniens, Frankeriges, Portugals, de Allieredes og hele Verdens Tilstand. Om Portugals sagde endelig Hr. Canning: at saavidt han kunde huske saa er Portugals Navn ikke blevet nævnet paa Congressen, uden forsaavidt Slavehandelen angaaer.