Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1843-06-17
(Jndsendt.) Religionen, den aabenbarede Religion er vistnok Menneskenes kosteligste Kundskab, Gudsdyrkelsen i Aand og Sandhed, deres første og helligste Pligt. Men hvorledes efterkomme og opfylde de denne deres Skyldighed imod deres Skaber og Opholder, fra hvem alle gode Gaver komme? Een Dag af syv er anordnet til Sabbath, Hviledag, til Afholdenhed fra verdsligt Arbeide og til at tænke over vor aandelige Tilstand. Men anvendes vore Søn- og Helligdage af Mængden saaledes, Jngenlunde, Aldrig seer man Mennesker, paa nærværende Tid, mere beskjæftigede, aldrig have Værkstederne travlere; aldrig er Omsorgen for at vinde jordiske Fordele, større, end netop paa Søn- og Helligdagene; ja Jndsenderen erindrer, for ei længe siden, da Gudstjenesten i en vis Kjøbstad, formedelst Kirkens Reparation, holdtes paa Raadstuen, at han, endog i et snevert Rum, ikke kunde høre Præstens Tale, formedelst Larmen og Bulderen af de Vogne, som ideligen kjørte forbi igjennem Gaderne, for at udskibe Korn, Smør, Huder og Skind o. s. v. - Og dog byde de borgerlige Love, at de verdslige Arbeider og Forretninger, som kunne opsættes, skulle hvile, og at deres Foretagelse paa Søn- og Helligdage er en Brøde. - J Engelland, Holland og flere Stater, ja i de tydsktalende Deele af Riget helligholdes Søn- og Helligdage langt strængere end hos os. Men hvorfor skulle vi Danske staae tilbage i at vise en ret kristelig Aand, Aarsagen er aabenbar ikke at søge i selve Nationen, men derimod i Lovenes Slappelse, formedelst Magelighed og Ligegyldighed hos enkelte Politie=Øvrigheder, hvis Pligt det netop er at overholde god Orden i det daglige Liv, thi der er intet Spørgsmaal om, at Mængden kan og bør ledes til det Gode, end- ogsaa ved Tvang, og ofte ei anderledes kan opnaae det. Det var derfor meget at ønske, at vore Politie=Øvrigheder i de mindre Byer, ligesom dette oftest finder Sted i Hovedstæderne, ville lade sig det være meere magtpaaliggende, at sørge for Sabbathens Helligholdelse paa en virksommere Maade, end hidtil, og idetmindste paasee, at alle støiende og forstyrrende Arbeider, midt under Gudstjenesten, standsedes og forebyggedes, saa at vi Danske ikke skulle have den Skam, fremfor andre Nationer og andre Landes Beboere, at staae tilbage i Henseende til Guds Riges og Æres Udbredelse. . . den 15 Juni 1813. (Forlangt indrykket.) Som et Exempel paa, hvor vanskeligt det er for en simpel Mand at erholde Ret, naar han forurettes af en Embedsmand, tjener følgende Factum. Ved Betaling af mine Commune skatter for Octbr. Qvartal 1811, erlagde jeg tillige paa Byfogedcontoiret i Faaborg 1 Rbd. i Betaling for et Hundeskilt for samme Aar, men da jeg forlangte Skiltet, undskyldte Justitsraad Wiborg sig for at udlevere samme dermed, at hans Søn ei var hjemme, og lovede mig at sende det. Uagtet den erlagte Betaling blev jeg under 20 April 1812 stævnet til at betale bemeldte Hundeskilt, og da jeg, til den Dag Sagen var berammet, var saa beskjæftiget i mit Farverie, at jeg ei kunde møde til bestemt Tid, afsagdes en Dom ved Politiretten, hvorved jeg under en daglig Mulct af 24 s. paany blev paalagt at indløse Skiltet og at betale 2 Rbd. Mulct til Politikassen. Da jeg var godmodig nok til at antage, at denne hele Fremfærd vilde falde af sig selv, naar jeg gjorde Øvrigheden opmærksom paa den forud erlagte Betaling, appellerede jeg af denne Grund ei Politiretsdommen, men lod Sagen staae hen indtil Beløbet blev mig afædsket. Dette skeete ved Fogedforretning af 29 Juni 1812, og, uagtet jeg da paaberaabte den erlagte Betaling, blev jeg udpantet og min Kakkelovn skreven for 14 Rbd. 48 s. Senere, under 29 Decbr. f. A., foretog Fogden en nye Forretning hos mig, hvorved han, istedenfor den skrevne Kakkelovn, gjorde Udlæg i en Sopha og nogle Stole, hvilke han derefter, samme Dag, da han vidste at jeg var fraværende, lod afhente for at sælges ved Auction. De jeg ansaae det ligefrem for en Selvfølge, at jeg kunde søge Skadeserstatning hos en Mand, der saaledes paa ulovlig Maade tilvendte sig dobbelt Betaling, indkaldte jeg Byfogden, til Forligelsescommissionen og stævnede ham, da Forlig er opnaaedes, til Skadeserstatning og til at paahøre Vidner om den, førend Sagens Anlæg, skeete Betaling; men Sagen blev afviist, som allerede afgjort ved den ikke paaankede Politirets, dom. Jsær da Justitsraad Wiborg, som ved den nedlagde Exception mod Vidnerne - thi for en Mand det var om at gjøre at beskytte sin Characteers Reenhed, hvad der er gjort Embedsmanden til Pligt, maatte det, naar han vidste jeg paastod noget Urigtigt, være af Vigtighed at faae Vidnesbyrdene. frem - selv følede det Rigtige i min Paastand, androg jeg Sagen for det Kongelige danske Cancellie og ansøgte enten om Eftergivelse af det Udexeqverede, eller de fornødne Retsbeneficier til Sagens Paaanke. Ved Collegiets Resolution blev mig eftergivet Dagmulcterne, men jeg maatte erlægge nye Betaling for Hundetegnet og 2 Rbd. i Mulct til Politikassen. Denne Betaling er jo ei af stor Betydenhed - skjøndt for den Fattige er 3 Rbd. ogsaa Noget og Creditspilden ved 2 Foged forretninger af afgjørende Jndflydelse – men at slig dobbelt Betaling kan retlig udpantes uden at det Offentlige griber ind- og lader undersøge dens Grund eller Ugrund, naar Sagen foredrages det høieste Justitscollegium, synes at være et saa mærkeligt Tidens Tegn, at jeg har troet at burde henlede den P. Adolph. offentlige Opmærksomhed derpaa. Farver. Faaborg den 10 Juni 1813.