Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-12-16
J Jndledningen til en utrykt Efterretning om Klosterne i Wiborg By og Stift, klager den ubenævnte Forfatter over, at ved den Catholske Religions Jndførelse i Dannemark undertrykte og Adelagde de Geistlige med Flid alt hvad i de bedenske Tider kunde være skrevet eller optegnet om hiin Tidsalders Bedrivt og Afgudsdyrkelse. "Hedenoldets Mennesker, siger han: "have udhugget endeel Skrift i Steen, men de catholske Geistlige have borttaget de fleste af disse Steen, hugget dem i Stykker og brugt dem til Kirkernes Fundamenter og Bygninger. Den samme Skjebne havde de Catholske ved Reformationen. Deres Lærdom blev foragtet tilligemed dem, og deres i Klosterne efterladte Skrifter ødelagte uden at undersøges. De gamle Munkebreve og Munkeskrifter bleve siden ene brugte til at indbinde Bøger og Viser i, og saaledes Tid efter anden ganske ødelagte." J Forfatterens Tid var i Wiborg Domkirke et Capel ganske fuldt af jernbundne Munkekister, opfyldt af Breve. Disse Kister stode stablede ovenpaa hinanden op imod Hvælvingen. Da den bekjendte Biskop Deichman engang fik i Sinde at sælge Capellet til en Begravelse, bleve Kisterne flyttede og solgte til Tjenestefolk og deslige Mennesker, som væltede Brevene ud udenfor Kirkedøren, hvor de bleve nedtraadte og i en stor Skylleregn flød bort i Gader og Rendestene. Nogle deraf, som en Mand i Wiborg hændelsesviis havde taget op, kom Forfatteren for Øinene, og af disse saaes, at der i Kisterne ikke allene har været Munkebreve, Regnskaber og andre Documenter, men ogsaa af Adelens Breve, som var indflyttet der i Skipper Clemens Opløb. Saaledes fandt Forfatteren deriblandt et Brev, som Commandanten paa Bahuus havde tilskrevet Commandanten i Bergen om et Tog, de med samlet Magt vilde gjøre til Sverrig i Friderik den Andens Krig mod de Svenske, om hvilket Tog intet findes antegnet i Friderik den Andens Historie. Han overkom ogsaa en gammel Kloster bog i Folio, meget curius skreven paa Pergament, i Form af en Calender, hvor alle Helgenes Navne vare skrevne med Rødt eller anden Farve, og et stort Rum imellem hvert, for der at tegne, hvilke Døde paa den Dag skulde synges Messe for, hvad de derfor havde givet til Klosteret, og paa hvilket Sted i Kirken de laae begravede. Alt dette var. skrevet paa de Tiders usle Latin. Denne Bog, tilligemed flere Documenter og Oldsager, fik Prof. Arnas Magnæus af Forfatteren i Aaret 1720, og blev maaskee ødelagt i Kjøbenhavns Jldebrand. Forfatteren beklager, at ingen har bekymret sig om at bringe disse Oldsager for Lyset, førend de ved en eller anden Leilighed bleve ødelagte. Den eneste, der, saavidt Forf. veed, har taget sig noget af denne Sag, var Mag. Christen Erichsen, Præst til Sortebrødre Kirke i Wiborg, som agtede at skrive Wiborg Byes Krønike, og til den Ende havde udsøgt endeel af de gamle Breve, som da fandtes i Domkirken, og, da de vare tjenlige til hans Øiemed, havde ladet afskrive samme af Oluf Nysted, Klorker i Hobro, en stor Kiender af den gamle Mankeskrift. Disse Afskrifter indbefattede et stort Foliobind, hvoraf Mag. Erichsen havde uddraget adskilligt, som skulde bruges til Krøniken, og sammenskrevet deraf et lidet Udtog, som Villatz von Nesten siden har ladet trykke. Men Erichsen, besad hverken dømmekraft eller Fyrighed til at fuldføre sit Arbeide, og der kom intet mere deraf, for Lyset; Efter hans Død havde den afskrevne Bog en slet Skjebne; thi hans Søn, Mag. Jens Ostenfeld, Rector, i Wiborg, laante den til Mag. Tychonius i Schive, hos hvem den brændte, og Originalen kastede han, da Wiborg brændte, i sin Brønd, tilligemed sine bedste Bøger og Klæder. Lykkeligviis fandtes den Foliant, hvori Faderen, havde skrevet de anførte Excerpter, ikke deriblandt, thi Forfatteren har siden seet den hos Secretair, Kleve i Kjøbenhavn. Saaledes har Catholicismen og Reformationen begge med lige Magt arbeidet paa at ødelægge hver Oldtidslevning, og vi bør takke den store Absalon i sin Grav, at han frelste saa mange historiske Mindemærker, som sikkerlig ganske havde været udslettede af vor Erindring, om han ikke lykkeligviis havde ladet en Saxo forevige dem ved sin Pen. Men endnu mere bør vi takke Fædrenelandets gode Genius, at den har ladet Mænd, som Waldemar, Absalon og Saxo fødes i en Tids gider; thi kun i et Aarhundrede, hvor en Waldemar sad paa Tronen og en Absalon var hans høire Haand, kunde Dannemark see midt af Klosterets mørke Skjød en nordisk Tacitus, en Saxo fremstaae. For Oldsagerne, og deres Studium er under jette Frederiks Regjering opgaaet en ny Soel Med den til Oldsagernes Opbevaring nedsatte Commission, begynder en ny Epoche i vor Nationalhistorie. Kun et Folk, der har Sands og Følelse og Jnteresse for hvad der har været dets Fædre helligt, for alt hvad der betegner deres Aand, deres Sæder og deres Nationalkraft, kan opsvinge sig til samme Høide som de. At denne Sands og Følelse, atter er vaagnet hos os, er en god Forvarsel, og vidner om, at det Danske Folk foler en indvortes Drivt til at følge enhver Bane, der leder til Nationalhæder og Nationalforædling. Den Jver og Redebonhed, hvormed man fra alle Kanter indsender Bidrag til Nationalmuseet, den varme Deel, man overalt i vort Fædreneland tager i at fremme denne hæderlige Stiftelses Formaal, er et tydeligt Beviis paa, at den Aand, der besjelede Absaloner, Waldemarer, Wormer, Gramer, Suhmer, Pontoppidaner og Langebecker, endnu ikke er forsvunden hos os. Under vor Frederiks Regiering vil den leve op igjen med dobbelt Kraft; thi som vorNationalæres Skytsengel vaager han over, at videnskabelige Talenter belønnes og Skribentens vigtige Kald holdes i Ære. Strøtanker. Jkke alle, som synge, ere glade, ikke alle, som ere glade, synge. Vi ville dræbe Tiden, men, til Trods for vor Myrdelyst, dræber den os. Saaledes bliver intet Mord, selv det, der begaaes paa Tiden, ustraffet. Philosophie er een af de Ting, som ere gode i Theorien, men sjelden due i Praxis. Jngen Titel er bleven brugt mere i Flæng end Navnet Philosoph. Diogenes i Tønden, Voltaire i Ferney og Friedrich den Anden i Sanssocis kaldes alle ere Philosopher.