Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1812-04-03
J Christiania Avis læses følgende Indsendt: "Med Forundring har Jndsenderen, i nyeste Kjøbenhavns Skilderie No. 111, læst Hr. Pastor Wergelands Svar - eller rettere Jkke=Svar - paa den i Litteraturtidenden indrykkede Recension over hans Priisskrivt angaaende det norske Universitet. Naar det betragtes, at Litteraturtidendens Udgiver er en af Tvillingrigets høit fortjente Lærde, og at Regieringen har viist ham den Tillid, at tillade ham, at indrykke anonyme Recensioner i sit Blad; saa virker allerede dette en gunstig Formodning for de Recensioner denne Lærde værdiger at modtage. J nærværende Tilfælde skal desuden Recensionen være forfattet - ifald man ellers tør tro Rygtet - af en Mand, hvis erkjendte Fortjenester af Litteraturen, udmærkede akademiske Kunster, dybe Skarpsindighed og udvortes hædrede borgerlige Stilling, ikke tillader at nogen Forfatter med Ligegyldighed kan oversee hans Dom. Jstedetfor at enhver Videnskabernes Ven altsaa havde ventet, at Hr. Pastor Wergeland havde gjennemgaaet Recensionen Skridt for Skridt, afbeviist det Urigtige, og tilstaaet det Rigtige, eller nøiere udviklet sin Mening, hvor samme var misforstaaet; maae Jndsenderen derimod med en ubehagelig Følelse erfare, at Hr. Wergeland, efter først med betydningsfulde Tankestreger at have tilkjendegivet, at han ønskede at tillægge Recensenten og Recensionen Benævnelser, som han ei vover at offentliggjøre, allene udbeder sig Taushed af Recensenten, tilbyder ham til Belønning for denne Føielighed 800 Rd., henskyder sig under Censorernes Dom, og Hs. Maj. tilkjendegivne bifald, samt yttrer, at han ei fortryder at have talt varmt for sit Fødeland. Jndsenderen vil ei indlade sig i, hvorvidt saadanne Allusioner med Tankestreger ere anstændige eller ei men saa meget tør han paastaae, at ingen Authoritet, den være saa hæderlig som den være vil, kan afgjøre nogen litterair Strid. Saalidet altsaa, som den Anseelse Litteraturtidendens Udgiver og den formodede Recensent staaer i kan virke at Recensionen over Hr. Wergelands Skrift kan ansees ufeilbar, saalidet kunne de af Hr. Wergeland paaberaabte Autoriteter afgjøre i Litteraturens Rige, om Recensenten eller Forfatteren har Uret. Dertil kommer, at de bifaldstegn Hr. Wergeland har erholdt, dog ikke kunne ansees at indeholde den Dom, at Jntet i Skriftet fortjener Dadel. Endog den Omstændighed, at Hr. Wergeland ei erholdt den fulde Præmie, men kun 2/5 deraf, synes at bevise det Modsatte. Formodentlig have Vedkommende tænkt med Horatius ubi plurima nitent nom ego paucis offendar maculis. Recensenten har vel tænkt anderledes, og det forekommer Jndsenderen, at Hr. Wergeland best fyldestgiør sine Medborgeres Forventning ved paa videnskabelig Maade - ikke ved Magtsprog eller Hen skyden under Autoriteter - at afgjøre denne Trætte. Saavidt Jndsenderen har kunnet mærke, har Recensenten er havt Noget imod Hr. Wergelands Varme for Norge, men kun imod hans Udfald imod Danmark, og at byde en Recensent Penge for at tie, er ligesaa Nyt, som Fornærmeligt. Dette Stykke har foranlediget et andet saa meget interessantere, som det meddeler Oplysninger i denne opsigt gjørende Sag, der kunne ansees at komme fra Kilden selv, da Jndsenderen, uden at være udtrykkelig bemyndige, dertil, forsikrer, at Bedømmelses=Kommitteen intet kan have imod at see hans bemærkninger offentliggjorte, Vist nok - siges her da - havde Kommitteen, ved at tilkjende Hr. Wergelands Skrift Prisen, den Grundsætning for Øie: Udi plura nitent, non ego paucis offendemaculis. Den fandt Materien udtømt, og troede sig ubeføiet til at gaae strængt i Rette med Forfatteren, saa et kronet Priisskrivte), fordi ei enhver enkelt Deel var mesterligen udarbeidet; den fandt meget sandt og skjønt og i Betragtning af Værkets Længde (!) og Forfatterens umiskjendelige Flid kunde den ei undres eller fortryde paa, om Et og Andet ikke var det. Hverken fra Videnskabelighedens eller Patriotismens Side fandt den de store Ufuldkommenheder i Skriftet, som Recensenten har fundet deri, thi erkjendte den end, at enkelte Udtrykke havde en maaskee ik usømmelig Diærvhed, saa troede men den Troe maae Andre savne) den sig derhos overtydet om, at det ikke var den danske Nation, blot enkelte - virkelige eller præsumtive - Psendopatrioter, af hvilke findes nok overalt, som Angrebet var stilet imod. Men at imidlertid Kommitteen hverken oversaae eller ringeagtede Skriftets moculas, derpaa kan det tjene til Beviis at tree af dens Medlemmer skreve meget vidtløftige Recensioner derover, hvori mange (altsaa mange Feil i et kronet Priisskrivt med faa Pletter, af de Feil paaankedes, som Reensenten siden har anmærket. Disse Recensioner sendtes Hr. Wergeland paa hans Forlangende, og i et Brev til et Medlem dolerede han meget derover (hvor myndigt.); men ved at sende Anmærkningerne tilbage, de fleste og vigtigste aldeles ubenyttede, erklærede han i et andet Brev, at han udtrykkeligen frabad sig Kommitteens Noter under Texten, (og heri føiede Kommitteen ham da ogsaa, da han ellers vilde forbeholde sig at sætte Kontra-Anmærkninger under disse, hvilke vel igjen vilde givet Anledning til nye Repliker, og Værket saaledes blevet et Stridsskrivt, adskillige Ark større end det nu er. Disse Breve ere endnu i Modtagerens Hænder og kunne, hvis Tvivl yttres mod deres Existents, forevises, eller aftrykkes i vidimeret Kopie. Jndsenderen troer altsaa, at Hr. Wergeland ikke har saa aldeles Ret i at give Kommitteen Skyld for Skrivtets Ufuldkommenheder, uden i øvrigt at ville bedømme Antikritiken, om hvilken, saavidt han har kunne erfare ved Samtale og Brevvexling med Danske og Nordmænd, kun er een eneste Stemme o. s. v.