Aalborg Stiftstidende, 1832-03-26
Pavedømmets blodige Historie viser os hvad der bliver Følgen, naar man sætter andre Lærdomme til disse, og vil give Digt Sandheds Værd. Den franske Revolution, i alle sine Følger indtil denne Dag, viser os hvad der skeer, hvor man ganske har forladt dem; men Held og Velsignelse have disse Lærdomme virket, hvor de hævdedes i deres Reenhed, og nu skulde man a priori antage, at den største Deel af vore Præster ei kunde aflægge Eeden paa saadanne naar de vilde være ærlige!! Fremkomme saa hvo der kan med Noget, i hvilket der er større Viisdom, Kan Jngen, saa maa man jo antage a priori, at de fleste af vore Præster maa føle, vi kiende Jntet saa viist, Jntet saa ypperligt, Jntet som saaledes har virket til Menneskets Held og Lyksalighed for Tiden, Jntet som saaledes passer for Menneskets Bestemmelse for Evigheden, som disse Lærdomme, og derfor aflægge vi trøstigen Eden paa samme, og ville, som og vor Eed forbinder os til, hellere udøse vort Blod, end antage andre og dem modsatte Lærdomme, vi, ligesom vore Fædre i Christo have gjort, for os. Nu søger denne vanhellige Forfatter at plette den sal. Biskop Balles hæderværdigste Minde, i det han søger at gjøre ham til Tilskynder og Medvider i Meeneed i sin Grav. Det gjør han ogsaa løst hen, men Danmark kjender bedre sin udødelige Biskop, og Jngen vil agte paa den løse Snak. Saa vissen en Haand formaaer ei at røve Udødeligheds Krandsen af hans forklarede Hoved. Derfor vil jeg ikke herved opholde mig. Herpaa fortæller han os, vi ere gangne tilbage istedet for fremad, og han angiver Aarsagen, man tager det strængt, paa den Tid ei vakte Opmærksomhed. Men - hvad er da det, han havde paadigtet sal. Biskop Balle engang at skulle have sagt til en Candidat noget hvis Mening skulde være, at han kunde saa omtrent tænke om Eden og dens Forpligtelse hvad ham godt syntes; og nu derimod fordrer man strengt at Eden skal være hellig. Saa er da Ligegyldighed for Edens Forpligtelse, efter denne Forfatters Formening, Fremgang, men Edens Hellighed Tilbagegang. Ol gid det i sin fulde Udstrækning var Sandhed hvad han har sagt om de Dage vi have Ol gid det var saa, Men, hvor maa man dog forhauses over, at en saadan Tanke kan henskrives af et Menneske! Men, han maa dog føle at han her har skrevet alt for forargeligt, og nu yttrer han i samme Aandedræt Nægtes kan det dog ikke, at Edens Hellighed fordrer samvittighedsfuld Overholdelse, og han tilraader hellere at modificere den (Præsteden) saaleds, at Enhver Geistlig med frelsk Samvittighed kan aflægge den, end at fordre den nøiagtigen aflagt efter den gamle Formular, og dog fortolke den efter mildere Grundsætninger. Det maatte da vel være en Eed af saadan Beskaffenhed, at hver Mufti, Rabbin, Dervisch, Jesuit, Gjendøber Præst, Naturalist, Socinianer gammel og ny alle lige godt kunne aflægge den; en Eed paa Intet, thi ellers vilde den dog blive Nogle for snever. Men dette ville vore lutherske evangeliske Menigheder sandelig ikke, de ville have Præster og herom have den høieste Forviisning, der ere luthersk christelige Præster; dette kan vores Regjering, ligesaalidet ville, som har ved Enevoldsscepterets Modtagelse, givet det danske Folk helligste Forsikkring om, at dem skulle gives saadanne; thi hvad betydede ellers den Pagt mellem Konge og Folk, Men Eden er just saaledes, at en christelig luthersk Præst kan og vil aflægge den, og hverken Regjering eller Folk kan taale saadan Modification, ved hvilken det blev meere usikkert, hvilken Lære man havde Ret til at fordre af Præsten. Hellere dette siger Forfatteren end fortolke den efter mildere Grundsætninger. Forstaaer han herved at give Eden en anden Betydning end den i Sandhed har, saa kan han have Ret der; thi jeg kjender Jntet saa fordærveligt, som at skjemte med Eder. Sligt vækker kun Forargelse, deri har han Ret, og det Forargelse i høieste Maade, og giver Anledning til fortsat Spliid mellem den Religions Lærere, hvis første Grundsætning er Kjerlighed." J første Sætning har han Ret, thi hvad Samfund har Vantroen med Troen, Lyset med Mørket, Christus med Belial, mellem disse maa der sandelig være Strid. Naar han taler om den Religion, hvis første Grundsætning er Kjerlighed, saa mener han vel den christelige i videste Forstand, men dens første Grundsætning er Sandhed, Troe paa den og en deraf flydende Kjerlighed til al Sandhed, til Dyd og til Mennesker, men ikke til Løgn og falske Lærdomme, thi det er den største Ukjerlighed. Efterat han nu pro virilii har søgt at løse vor Christendoms hellige Baand, og enten undergrave Edens Hellighed, eller faae den saaledes indrettet at den ei kan være no ligste Forbindelse med vor Christendom, staaende hellige Pagt. Umuligt, siger han kan den Pligt paaligge vore Konger, at hævde Confessionen, et blot Menneskeværk i streng Uforanderlighed, og især da den er, som bekjendt eensidig, og i de vigtigste Puncter udelukkende hælder til de paulinske Anskuelser, uden at tage mindste Hensyn til de andre Apostlers og Christi, den ophøiede Mesters, egen Lære. Hvad der er i Virkeligheden kan ikke nægtes at være muligt. Alle vore Konger fra Frederik den 3die til Frederik hiin Vise, under hvis christelige Scepter vi leve, have paataget sig den Pligt at haandhæve vores Confession i streng Uforanderlighed, og de have efterkommet den. Jngen af dem har brudt deres Pagt med Folket. Vor Confession er i Dag den aldeles uforandrede Augsburgiske Confession, uden en Tøddels Forandring deri, de have alle ærligen hævdet denne Confession, som er vor Constitution, og en bedre kunne vi umuligen faae end den, hvorved vore Konger have paataget sig at regjere deres Folk, som christelige Konger efter Confessionens Grundsætninger. Hvilket Baand mellem Konge og Folk ville Mennesker kunne udtænke, som hertil havde dette Baands Kraft og Styrke! Medens vi have seet gamle og nye Statsbaand saa mange Steder briste, har dette sin Kraft. Her er da ingen Umulighed, hvor Virkeligheden i Theorie og Praxis har fundet Sted. Til Nedsættelse af den Agtelse, som han ønsker at vore Konger skulde vise for vores Confession eller Constitution, thi det er det samme, kalder han den et Menneskeværk, men der ligger i dette Udtryk idel Usandhed. De Lærdomme, som findes i vor Confession ere samlede af den hellige Skrift, og den er Guds Ord, det er ikke Menneskeværk, de have alle i dette Ord deres fulde Grund, og kunne derfor med fuldeste Ret kaldes guddommelige Lærdomme. Her er altsaa Guds, og ei Menneskeviisdom, Guds Værk og ei Menneskeværk, saalænge han da ei klarligen og uimodsigeligen har beviist os, at der i vor Confession findes Lærdomme, som ei have Grund og Hjemmel i den hellige Skrift, saalænge skulle vi sige, at han usandfærdigen kalder vores Confession Menneskeværk. Mennesker have efter Tidens Medfør givet dem Plads og Stade i vor Confession, men det er og al deres Gierning. Urtegaardsmanden omflytter Træer i sin have og giver dem efter Omstændighederne Plads mod Norden eller Vesten -men Træerne ere ei hans Gierning. For endvidere at nedsætte Kongens og Folkets Agtelse for Confessionen, saa vil han paaklikke den at den er eensidig, og dette skulle vi og antage uden mindste Beviis derfor, men dette er jo idel Usandhed, den fremfører alle vor Christendoms Hovedlærdomme, den hælder udelukkende til de paulinske Anskuelser i de vigtigste Puncter uden at tage mindste Hensyn til de andre Apostlers og Christi den ophøiede Mesters egen Lære. Hvem var Paulus, var han og ikke en Apostel, havde han og ikke Herrens Aand, have hans Medapostle, have de første Christne nægtet ham dette, har ikke den christelige Kirke gjennem alle Aarhundreder til vore Dage, uden Mistvivl antaget ham derfor, var det nu og Sandhed, at vor Confession holder sig i de vigtigste Puncter udelukkende til de paulinske Anskuelser, skulde vi derfor agte den mindre, saalænge det er er aabenbarligen beviist, at han har lært noget andet eller tvertimod hvad de andre Apostler eller Herren selv haver lært. Men dette skal nok blive ubeviist. Snarligen lader det sig gjøre, at bevise at Disciplene i Socates's Skole vare uenige i Lære - men her ladet det sig ikke gjøre, thi Sandhed heroven fra var i dem Alle. Dette er derfor ogsaa idel Stræben efter at forvilde fra Sandhed. Men det er og idel Usandhed, naar han siger, at der tages ikke mindste Hensyn til de andre Apostles eller den ophøiede Mesters, egen Lære. Da vor Confession fremlagdes af den store Luther og dem, som med ham vare at Sandhed, da afhandledes samtlige dens Lærdomme efter den hele hellige Skrift, og man indskrænkede sig ingenlunde til at bevise dens hellige Lærdomme af de paulinske Breve, men her gjaldt det gamle og det nye Testamente, og samtlige den hellige Skrifts af begge Partier for guddommelige erkjendte, Bøger; her blev altsaa taget Hensyn til dem alle og ligemeget. Men hvad er det for en ussel, saa ofte gjendrevet Snak, som denne Forfatter ei ækles ved at komme igjen med at her intet Hensyn er taget til Christi egen Lære." Vil han da ikke vide, at Christus ikke har skrevet nogen Tøddel, som er i vor Eie, eller som findes i de hellige Bøger, men at alt hvad han har lært, er at søge hos Evangelisterne og Apostlerne, hos den ene som hos den anden, hos Paulus som hos de øvrige. Det veed jo dog hvert christeligt Barn, J hvilken Forlegenhed maa dog de Folk være, som for at faae Vaaben at bruge mod Sandheden, maa ideligen gribe til deres Forgængeres brudte Pile. Nu søger han at holde en beskjermende Haand over de hans Ligesindede som maatte befindes i Qvide, fordi de have antastet det Hellige iblandt os, vores Confession og vores Constitution, og dog helligen svoret, at ville være ærlig Vagt for begge Deele. Nu mener han, at satte man saadanne Syndere fra Embedet fordi de ikke nøie nok havde rettet sig efter Confessionens Bogstav, saa vilde man herfter ikke faae andre til Præster end Sværmere og Hyklere, thi siger han hvilken ærlig og brav Mand vilde udsætte sig for Proces og Suspension, naar han ikke talte mod sin Overbeviisning: Hellere vilde de fleste Geistlige nedlægge deres Embede." Hvad mener han med at rette sig efter Confessionens og Symbolernes Bogstav, man kan jo hverken tænke, tale eller handle efter et Bogstav, men kuns efter den Mening, som ved Bogstaver udtrykkes. Her kan altsaa ikke være anden Mening end denne fordi han ikke nøie nok har rettet sig efter Confessionens og Symbolernes Lærdomme, eller med andre Ord, fordi han i Menigheden har lært noget andet og modsat af det, som han med Eed og Pligt forbandt sig til, som Menighederne fordre, som Kongen fordrer, som Gud fordrer - nu om en saadan Mand afsattes, var det saaen ond Gierning, var det ikke bedre end at man taalte at han vedblev at vanhellige det Hellige, og saaledes, saavidt dette skeer paa een Gang og paa een Maade hos os, til disse to, ere ikke to, men eet, de ere ved vores Confession viede til hinanden. Men skulde man saa ikke kunne faae andre til Præster, end Sværmere og Hyklere, jo, saa saae det rigtignok galt ud. Men - jeg meener det ei vilde have Fare. Folk af løse Grundsætninger vilde da temmelig nøie tage i Betænkning at vove sig ind i et Kald, som de hverken havde Lyst eller Dygtighed til, naar de ei kunde raade sig selv og dog vide sig sikkre. Naar jeg siger Dygtighed, saa mener jeg i alene fornøden Lærdom men ogsaa Troe, thi den vil altid have liden Dygtighed, som et i dette Kald kan tale fra Hjertet, om han end saa var den berømteste Encyclopædist eller Polyhistor. For Sværmere vilde der nu slet ingen Fare være, thi dem vilde man jo ikke taale, som Lærere i vor Kirke, dersom vi ved Sværmere ellers rigtigen tænke os Folk, som med Jver og Hidsighed, stræbe at forplante kjetterske Lærdomme, som vor Confession ei vil vide af at sige. Ere Hyklere saadanne Folk som indbilde Menighederne at de ville lære eet, og dog lønligen lære det der efterhaanden fører til det Modsatte, saa var der og mindre Fare for saadanne i en Kirke, hvor man med Alvor kuns vilde Sandhedens Fremme. Jeg kan derfor aldrig antage, at fordi Retfærdigheden udøvede den Handling, at afsætte en Præst efter lovlig Proces, og efter at han var overbeviist om, at han havde lært imod vor Confession, Pligt og Eed, skulde paadrage Kirke og Stat saa onde Følger; man pleier jo dog, og hvortil har man mere Grund, at ansee det gavnligt for ethvert Samfund at Retfærdigheden straffer Tøilesløshed og Selvraadighed. Det have ogsaa de danske Konger gjort, og havde de ikke gjort det, saa havde vi visseligen forlængst igjen været i Jesuiternes og Pavens Magt, og Kirken og Staten, med den været gangne til Grunde. Naar han fremdeles yttrer den Formening, at hvis en Vranglærer afsattes fra sit Embede, saa vilde de fleste Geistlige nedlægge deres Embede, saa antager han, at naar de Fleste ei længere fik Lov til at handle i deres Kald mod deres Eed, saa vilde de nedlægge deres Embeder. Hvilke samvittighedsfulde Mennesker anseer han dog ikke Meeneders for at være. Han maa være en god Pschucholog, Saadanne Mennesker som antage et Kald beedige det, bryde deres Eed, dem kalder han ærlige og brave Mænd!!! som maae naar saadan Færd ei længere tillades dem, af Ærlighed nedlægge deres Embeder!!