Berlingske Tidende, 1836-04-02
Med Hensyn til de formeentlige Modsigelser, som af to Medlemmer vare paapegede i Pluralitetens Betænkning, bemærkede Referenten, at det ikke, som der var anført, var den samlede Pluralitet, der havde anseet det ønskeligt, at hele Fæsteforholdet kunde undergaae en Hovedforandring, men at det i Betænkningen kun var omtalt, at Nogle af Committeens Medlemmer ansaae dette for ønskeligt, hvorved man endogsaa nærmest sigtede til Medlemmer af Minoriteten. Men der var derhos ingen Modsigelse i, at Pluraliteten, om den end i det Hele deelte dette Ønske, derfor kunde ønske, at der ikke skulde emanere en Lov, hvorved Fæsteforholdet fik en forøget Fasthed, skjøndt den havde omtalt det som en Følge af Udkastets Bestemmelser, at Fæsterens Stilling vilde blive høist mislig og precair, altsaa Fæsteforholdet netop løsnes i en betydelig Grad. Fæsteforholdet kunde ret vel blive meere fast, fordi Bonden kom til at sidde meere løst, thi Fastheden kunde blive paa Godseiernes Side, som nu fik Bonden, under bestemtere, strængere og meere forpligtende Regler, end hidtil. Men det var hverken det Ene eller det Andet, man havde sigtet til, ved at yttre, at Fæsteforholdet i det nærværende Tidspunkt formeentligen ikke burde gives en forøget Fasthed; men man havde, som man antog, tilstrækkeligen forklaret sin Mening ved at ytre: "at det vilde blive desto vanskeligere, senere at fremkalde en saadan Hovedforandring i det hele Fæsteforhold, naar det saaes, at dette Forhold atter i den nyere Tid har været underkastet en fornyet Undersøgelse, uden at man har troet at burde bringe andre Modificationer i samme i Forslag, end de i Lovudkastet indeholdte. Naar Pluraliteten havde omtalt en fuldstændig Opløsning af Fæsteforholdet, som det, der af flere ansaaes ønskeligt, saa havde den aldrig tænkt sig, at denne Opløsning skulde skee derved, at Fæstebondens Stilling nu blev meere les og precair end hidtil. Maaskee kunde dette Forhold ogsaa bevirkes opløst paa denne Maade, men det var i det mindste ikke saaledes, at man maatte ønske, at der dannedes et Udgangspunkt for en tilkommende Forandring, som den nærværende Lov skulde bane Veien til. At den bestaaende Lovgivning om Retsforholdet mellem Jorddrot og Fæster skulde være af den Beskaffenhed, at den Første saa at sige aldrig kunde komme til sin Ret mod den Sidste, kunde Referenten aldeles ikke antage, men det laae i det hele Forholds Beskaffenhed, at man ikke altid in abstracto kunde afgjøre, om en vis Forseelse vilde medføre Fæstets Fortabelse, men at dette maatte bedømmes efter det enkelte Tilfældes concrete Beskaffenhed. Naar Godseieren hidtil havde, som afet Medlem var yttret, ladet Restancerne løbe op, inden han skred til Udpantning for Skatter, og Tiende, for ikke at udsætte sig for alle de Fortrædeligheder og Omkostninger, som en Proces, hvis Udfald var høist usikker, medførte, saa maatte det bemærkes, at den forøgede Udpantningsret, som Udkastet tilstaaer Jorddrotten, heller ikke vilde gavne ham, naar han ikke vilde anvende den, ligesom det, naar Bondens Skyld var aabenbar, maatte ansees utvivlsomt, at han altid vilde blive dømt til at betale, hvad han skyldte, tilligemed Processens Omkostninger, saa at Processens Udfald forsaavidt ikke kunde ansees tvivlsom, skjøndt det i enkelte Tilfælde vel kunde være tvivlsomt, om han vilde blive fradømt sit Fæste. Referenten kunde aldeles ikke tiltræde et Medlems Yttringer om, at den nærværende Fæste lovgivning, dette Mindeværk af Reventlow, Colbjørnsen og saa mange andre sande Bondevenner, hvis Navne aldrig ville uddøe i Danmarks Historie, sætter en Præmie for Bondens Skjødesløshed og Dovenskab, som det nye Lovudkast gaaer ud paa at hæve, ligesaalidet som han kunde troe, at der ved Hjelp af dette Udkast vilde udvikle sig en ganske anden Tænksomhed og Driftighed i hele Bondestanden end hidtil. Committeens Pluralitet havde ingenlunde, som der var yttret, anseet § 3, der omhandler Udpantningsretten, som det vigtigste Punkt i Udkastet, hvilket den troede i sin Betænkning noksom at have viist, da den havde § 4 og 5 som de for Bonden omtalt baade langt betænkeligere Bestemmelser i Udkastet, men da det i Udkastets Motiver var udhævet som en Hovedgrund, hvorfor den Nedsættelse i Jndfæstningen og den Forandring af Naturalhoveriet og Naturaltienden til en passende Afgift, hvis Opnaaelse angives som Hovedøiemedet med Anordningen, ikke kunde ventes opnaaet, naar Godseieren ikke tilstaaes en større Sikkerhed for disse end hidtil, saa havde man meent, at Udpantningsretten, i Overensstemmelse dermed, burde indskrænkes til de Godseiere, der havde gjort disse Forandringer og ikke tilstaaes, alle Godseiere i Flæng, uden Hensyn til om de have foretaget disse Forandringer eller ikke, og det var fra dette Synspunkt, at man i Jndledningen til Betænkningen saalænge havde opholdt sig ved samme. Committeens Majoritet havde selv udhævet de Betænkeligheder, der kunde være ved at knytte Udpantningsretten til den betingelse, at de oftnævnte Forandringer vare iværksatte paa Fæstegodset, men dette talte netop for dens principale Jndstilling, at denne Udpantningsret overhovedet ikke burde tilstaaes Godseierne; thi at tilstaae samtlige Godseiere denne Ret, fandt man baade ubilligt imod Bonden og uovereensstemmende med Øiemedet med denne Rettigheds Tilstaaelse; og at indskrænke den til dem, der havde foretaget hine Forandringer, vilde have sine Vanskeligheder. Skulde Rettigheden indskrænkes til disse Godseiere, maatte der dog ogsaa være en Garanti for, at Forandringerne virkeligt vare skeete paa den Maade, som Udkastets Motiver forudsætte: at nemlig Jndfæstningen var bleven nedsat imod en moderat Forhøielse i Landgilden, og at Hoveri og Tiende var afskaffet imod et billigt Vederlag, men Committeens Pluralitet havde, som bemærket, fundet saadanne Betænkeligheder ved en nærmere Bestemmelse heraf, at den, skjøndt Lovgivningen ikke sav Fastsættelse, troede nede Analogi for en sleheller principaliter at burde fraraade Rettighedens Jnddrømmelse under denne Forudsætning. Committeens Pluralitet var heri, om den ikke feilede, fuldkommen conseqvent Alle Godseiere troede den ikke at kunne tilstaae hiin Rettighed, da dette var aldeles udenfor Lovudkastets Grund, og at indskrænke den til de Godseiere, paa hvilke denne Grund passede, fandt man at have i Anvendelsen saadanne Betænkeligheder, at man heller troede at burde fraraade dette. Heller ikke kunde Referenten indsee, hvori den Modsigelse laae, som et Medlem havde villet udlede deraf, at Committeens Pluralitet, ved at omtale den nysnævnte Betænkelighed, havde omtalt det hele Retsforhold imellem Jorddrotten og Fæsterne som værende af en saa eiendommelig Beskaffenhed, at man ikke uden yderste Nødvendighed herpaa denne Maade røre ved samme, og at man kort efter, som en anden Grund, hvorfor der ikke paa den i Lovudkastet omhandlede Maade bør røres ved samme, har anført, at det, efter hvad Nogle af Committeens Medlemmer antage (hvorved, som allerede tidligere bemærket, især sigtedes til Medlemmer af Committeens Minoritet) vilde være ønskeligt, om Fæsteindretningen kunde undergaae en Hovedforandring, hvilket formeentes at ville møde meere Vanskelighed, naar den blev yderligere consolideret ved Bestemmelser, som de nu foreslaaede. Man mener, at det er en Modsigelse, at man først erklærer sig ængstelig ved at røre ved Fæsteforholdet endog nok saa lidet, og at man strax efter anseer det ønskeligt, at der skeer en gjennemgribende Forandring ved dette Forhold. Taleren meente, at der som disse Yttringer ogsaa hidrørte fra de samme Medlemmer i Committeen, hvilket, som bemærket ikke er Tilfældet) aldeles ikke var nogen Modsigelse heri. Man har kun sagt, at det ikke var ønskeligt, at der paa den Maade blev rørt ved Fæsteforholdet, at der af Regjeringen skulde sættes en Norm for, hvad der var passende Nedsættelse i Jnd fæstningen, moderat Forhøielse i Landgilden, billigt Vederlag for Hoveri og Tiende, men dermed lader sig uden Tvivl ret vel forene Ønsket om, at der paa en anden Maade kunde skee en Forandring ved Fæsteforholdet, hvorved Godseier og Fæstebonde udløstes af det vistnok mislige Forhold, hvori de nu staae til hinanden. Fordi man ikke vil røre ved en gammel Bygning ved at anbringe nye Stolper i den, derfor kan man gjerne ønske den aldeles borttagen, og en ny og fuldkomnere opført paa samme Sted istedetfor Jøvrigt var det ingen sær afden gamle. gjørende Omstændighed, at Jndfæstningen kunde blive at bestemme forskjelligt for de forskellige Gaarde, i hvilken Henseende Referenten maatte gjøre opmærksom paa, at det i en tidligere Periode havde været paatænkt af Lovgiveren nøie at bestemme Penge afgifterne af Fæstegaardene og navnligen at vaage over, at Landgilden ikke blev for trykkende for Fæsteren. Der var heller ingen Modsigelse eller aabenbar Strid i Pluraliteten, fordi Meningerne imellem dens Nedlemmer vare deelte, om Fæstebonden enten vilde være bedst tjent med at betale en ringere Jndfæstning og en høiere Landgilde, eller omvendt. J begge Tilfælde vilde det opnaaes, som var Lovgiverens Øiemed, nemlig at Bonden erholdt bedre Kræfter til at udrede, hvad der paahvilede ham. BeggeNedsættelser krævede Pluraliteten ikke, men kun een af dem; hvilken af disse der for Fæstebonden var den fordeelagtigste, ansaae man tvivlsomt, og man meente derfor, at Reglen burde udtrykkes alternativt. Grunden, hvorfor Udpantningsretten formeentligen burde. knyttes til Hoveriets Afløsning samt til Naturaltiendens Ophør imod et passende Vederlag og Jndfæstningens Nedsættelse var, fordi Lovndkastets Motiver, som til nok bemærket, selv angave dette som Grunden, til hiin Rettigheds Tilstaaelse, og fordi, som Pluraliteten tydeligt nok troede at have ud Bonden let det derved blev trykt sig tere muligt til enhver Tid at yde, hvad der Det var altsaa ikke Hen paaligger ham. synet til, om Godseieren havde meer eller mindre god Villie til at afløse Hoveriet, som her var det Afgjørende, men det var den Omstændighed, om Hoveriet virkeligt var blevet afløst imod en passende Afgift. Hvad Tiendens Afløsning som en Betingelse for Udpantningsretten angik, da fulgte det saa ganske af sig selv, at der kun kunde være Spørgsmaal om dette Punkt, forsaavidt Godseieren, som meget almindeligt er Tilfældet, tillige er Tiendeeier, at man ikke havde anseet det nødvendigt, udtrykkeligen at gjøre opmærksom herpaa, saa meget mindre, som dette heller ikke var skeet i Udkastets Motiver, hvor den samme Gjenstand omtales. Naar det var yttret, at, da der ikke kan skee Udpantning for selve Naturalhoveriet eller for Tienden, som oppebæres paa Marken, saa maatte disse Præstationer nødvendigviis være forandrede til en Afgift, for der kunde blive Tale om Udpantning, og at det saaledes var overflødigt og selvmodsigende, saaledes som i Pluralitetens Betænkning er skeet, at betinge Udpantningsretten af hiin Forandring, da maatte Referenten gjøre opmærksom paa, at det ikke var af Hoveriets og Tiendens Forandring til en Afgiftslethen, men af disse Præstationers Forandring til en passende Afgift, at Pluraliteten havde betinget Udpantningsretten. Det er dette, som Lovndkastets Motiver udtrykkeligt nævne, og det er dette, som Majoriteten heelt igjennem, i Overensstemmelse. med Lovudkastets Grund, har lagt særdeles Vægt paa. Da nu Hoveriet og Natural tienden gjerne kunde være forandret til en Afgift, uden at denne stod i noget passende Forhold til Hoveriet og Tienden in natura og Jndfæstningen ligeledes kunde være nedsat. men kun imod en overdreven Forhøielse i Landgilden, saa var der ingen Urimelighed, i at betinge Udpantningsretten, der efter Udkastet skulde tilstaaes for at bevirke Forandringen til et passende Vederlag, deraf, at den virkeligen er forandret til et saadant passende Vederlag, uden at den Omstændighed, at Udpantning dog ikke kan finde Sted, førend hiin Forandring i Almindelighed er foregaaet, kan anføres som en Grund for, at hiint Tillæg er overflødigt. Referenten maatte aldeles modsige, at Committeens Majoritet havde, saaledes som Professor Bang syntes at antage, havt forØie, at man, ved at lade det nærværende Retsforhold forblive uforandret, vilde bringe Godseierne til, idet man holdt dem i Uvished om deres Rettigheders Omfang, at tilstaae Fæstebønderne Arvefæste paa deres Gaarde. Noget Saadant havde aldrig været omtalt af Noget af Committeens Medlemmer. At der saaledes, som ligeledes af Professor Bang var yttret, skulde opstaae betænkelige Følger af, at Fæsteforholdet forblev i sin nuværende Skikkelse, kunde Referenten ikke indsee, og navnligen maatte han bemærke, at han ikke kunde antage, at der tilkom Godseierne efter den nærværende Lovgivning Ret til at foreskrive Fæsteforbrydelse for Handlinger, der ikke efter Lovgivningen medføre denne Virkning. En saadan Ret var ingensteds hjemlet Godseierne, og Domstolene kunde ikke formodes at ville i Reglen give en saadan Clausul Medhold. At Høiesteret i Aaret 1817 havde, saaledes som af den Kongelige Commissarius var oplyst, afgivet en Betænkning, hvori den havde antaget, at en Godseier kunde foreskrive Fæstets Forbrydelse, naar en vis Driftsplan ikke blev fulgt, kunde ikke være afgjørende, da en saadan Betænkning ikke kunde tillægges samme Virkning som en Høiesteretsdom, ligesom ogsaa Et af Høiesterets Medlemmer havde dissenteret i dette Votum. Det var Referenten fuldkommen bekjendt, at det oftere mellem Collegierne havde været omventileret, at bestemme hiint Punkt ved en ny Lovgivning, men at man bestandigen havde opgivet dette, hvilket dog i det mindste maatte vise, at Sagen ingenlunde var fundet utvivlsom. At i alt Fald ikke Fæstets Forbrydelse kunde foreskrives for enhversomhelst Forseelse af Fæsteren, var dog vel utvivlsomt, og ogsaa af den nævnte Deputerede selv indrømmet, idet han havde tilføiet, at Handlingerne, hvorfor slig Fæsteforbrydelse skulde kunne foreskrives, ikke i sig selv maatte være urimelige; men dette vilde Domstolene vistnok, naar slige Clausuler skulde blive almindelige, fortolke paa en saadan Maade, som var i Harmoni med hele Lovgivningen om Fæsteforholdet. (Fortsættes i næste No.) thn. hurtigpresse. Trykt i det Berlingske Offiin, med