Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-28
Denne Politur eller Slebenhed, som efter Philosophens egen Forklaring *) er en ved Van og Omgang erhvervet Kundskab om den i Selskabet herskende Smag og Tænkemaade, i Forening med Færdighed til at rette sig derefter, er vel for sig selv betragtet et Fortrin og hører til Menneskenaturens fuldendte Dannelse, ligesom Polituren til Kunstværkets. Men hvo indseer ikke, at den nødvendig bliver et Onde, naar Selskabets Tone, og Tænkemaade, hvorefter den retter sig, er vrang og ond, Hersker Daarskab og Last, da bliver den Daarskabs smidige Haandlanger og Lastens sikkre Skjul. Den afgnaver de ædle Spirer af Menneske*) See Treichons Anthropologie, Gds 162. adel, som endnu yttre sig hos den, der henreves af Sværmens Hvirpel; den sløver Sandsen for den rene, frie Neur, og knuser ganske enhver Selvstændighed; da alt, som kommer i dens fine Vold, rulle om ligt Korn i Qværnen, indtil det er afrundet og glat, og ingen mærkelig Kant meer staaer tilbage. Dog det var desværre kun de gode Kanter, som naaedes bort: de onde sinde Skjul i den saaledes indrettede Qværn og bleve ved Slibningen des farligere. Derfortræffes en fri Naturens Søn, en kraftfuld Aand, saa yderst sjelden; selvstændige Characterer ere fast forsvundne, og derfor er Slendrian i Tænken og Handlen saa hyppig og Modens Despotie saa ubegrændset. "Naar eet Faar løber til Vand, løber hele Flokken efter, siger Bonden, maaskee dette hans enfoldige Sprog, endag gjælder i de kloge Stier og Stalde, hvorhan udbræges for et fæ, Kiender man kun en Enkelts Hu og Jdræt, saa har man Materialier, nok til en temmelig nøiagtig Beskrivelse over hele Slægten, ligesom ved andre Dyr. Men Mennesket er kun Menneske, forsaavidt han er noget for sig selv, i sit Jndre, og har sin bestemte Jndividualitet. Den udvortes Glands erstatter aldrig Tabet af den indvortes Kraft, men denne aftager bestandig mere og mere, eftersom den adspredes og strømmer ud paa Overfladen til at vedligeholde den bibragte Glands og forlader sit dybe Middelpunct, hvorfra den, udeelt og fast, ene bestemmelsesmæssig kan virke. Efter desse saa, løseligt udkastede, Træk vil enhver Fordomsfri, uden Tvivl være ligesaa enige med os i at indrømme Mængden i store Stæder Politur, som i at frakiende den Kultur, men at Raahed endnu kan findes under denne Fiinhed, vil man vel nødig tilstaae, ja maaskee endog erklære for modstaende. Lader os og enes om denne Post! Dersom Menneskets Væsen blot bestod i hans Udvortes og dettes Form; og han ikke var andet end et tobenet Creatur uden Fjer, med brede Kiøer, som Plato skal have sagt, da havde man Ret. Men da formodenlig ingen, som selv er Menneske, vil lade sig nøie med denne Forklaring, hvori han savner det væsenlige Kiendemærke, saa nødes han vel og til at indrømme, at et med vids Hat bedækket kneisende Hoved, en Krop, udskafferet efter nu og gamle fornyede Moder, baaren af et Par net bestøvlede Been, og det Hele yndig gjort ved et rask Væsen, en uforskammet Pand og en utrættelig Tunge – ikke alene udgjør et dannet Menneske; men at et saadant Væsen, hvor slebet, net og nydeligt det ellers maatte være som Menneske betragtet – gjerne kan være udannet og raa: Med det meest glindsende Udvortes kan Mennesket, ligt en sleben Steen, være indvortes koldt og haardt, eller rømt som den glimrende Sæbeboble, eller fuult som de kalkede Grave. Slibningens eller Politurens Glands, naar ikke Dyden laaner den Straaler, forjager ingenlunde Raahed, men skjuler og derved beskytter den. Naar vi tillige betænke, at den i vanartede Tidsaldte er Vagartens Vugge og adel Selvstændigheds Gropda vil dens falske Skin vise sig for os som en Rø og Damp, hvori Usselhed hyllede sig ind. Hvor der har erkjendt dette – og det kan Enhver ved Opmærksomhed og Eftertanke lettelig erkiende han hylder aldrig Dognenes Smag, eller taaler at være deres uselvstændige Gjæk, men iler, som befriet af Fængslets Mørke, ud af Vrimmelens glimrende Jammer. Nu aander han friere, han aabner sit Øre og sit Jndre for den Viisdommens Stemme, der taler til Enhver gjennem eensom Eftertanke, giennem grundige Skrifter og gjennem den offenlige Underviisning i Lærefale og Kirker Han gjenstrømmes og luttres af Kulturens Straaler, og finder i dens Lys og i Dydens Kraft, og Varme sin Selvstændighed og sit Menneskeværd. Først, naar disse ere modnede og grundfæstede, kan Polituren være ønskelig, thi da kan den jevne en eller anden Ruhed, Naturen endnu fød tilbage, og bidrage til at give Dyden, der ofte i haarde Kampe maatte antage barske Miner, en end blidere Straaleglands.