Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-09-09
Holbergs Monument staaer i et Aflukke, omgivet med et Gitterværk, naar man kommer igjennem Choret. Himmelsk, som Aanden i hans Værker, smiller hans Billede af hvidt Marmor os heri Møde. Den ene danske Genius reiste her den anden, et værdigt Minde. Wiedewelt, denne i Livet saa svagt belønnede danske Phidias, hvis Meissel forevigede saa mangen fædrenelandsk Fortjeneste, medens han selv endnu mangler et Gravminde, reist af en erkjendtlig Efterslægt, har, begeistret af sin Gjenstands Storhed, viist hvad hans Konst formaaede at frembringe, naar det gjaldt om at hædre Danmarks Herlige. Længe havde det forøiske Academies store Velgiører ikke havt her andet end en slet og ret Fyrrekiste, og først for adskillige Decennier siden følte man, at han, som to Rigers Yndlingsforfatter, i det mindste fortiente af den Stiftelse, han havde skjænket Frugterne af et langt og møisomt Livs Stræben, et værdigt Gravmæle. Foran ved Indgangen sees ved Pillen ligesom et muret Sæde, som, efter et enfoldigt Sagns Beretning, skulde, ligesom de andre Piller, have tjent til levende at undmure dem, som for een eller anden Forseelse, af Kirken vare dømte dertil. Langt rimeligere er det, at dette Sæde har været bestemt for Syndere, der skulde staae offentligen Skrifte og gjøre Bod. Vi forlode mu Kirken, og traadte ind i Ruinerne af det afbrændte Academie. Hvilket Syn for det følende Hjerte. Hvilken skrækkelig Ødelæggelse. De høie, svære Mure, de sidste Levninger af Absalons Kloster, staae vel endnu, retsom om de vilde minde os om hvad de i en Række af sex Aarhundreder indsluttede i deres trygge Favn; men halv hældende til Siderne true de med Fald. Over halvforbrændte, sønderbrudte Muuristene, mellem hvilke høit Græs og Nelder ere op skudte, vandrer man halvskjelvende frem igjennem den de Tomte. Omspredte paa Jorden ligge Bladene af de Bøger, som eengang prydede Arademiets Bibliothek, der talte 10,000 Bind, og betragtedes som een af de største danske Bogsamlinger udenfor Kjøbenhavn. Jeg standsede veemodsfuld blandt disse Ruiner; dybt smertede det mig, at det Store og Herlige paa Jorden saa brat og voldsomt kan forgaae. Det forekom mig ligesom jeg endnu saae Tuerne rase i det Kloster, som sex samfulde Aarhundreder havde skaanet – i den Høiskole, hvor Visdommens Tære gjenlød fra Danmark Udødeliges Læber. Med Taarer i Dinene skuede jeg op til den Himmel, hvor Absalons og hans Fædres forklarede Aand vævede, og efterstaaende Følelser, som min svage en, ved det første Budskab om Branden i Sorøe 1813, netop i et Øieblik, da man endog frygtede for Kirken. søgte at udtrykke, fandt mig i Tankerne. Hist fra Templets høje Mure, Spruder Jld i tykkest Røg, Og fra gamle Munkebur Driver Luen rædde Høg, Absalon, dit stolte Kloster, Fromme Brødres trygge Ly Hellig Troes huldsalig Foster, Længst var siunken, i sit Ryg Skal nu og den ridske Flamme Slette ud dit sidste Spor, Sidste Spire af din Stamme, Vidne i sin egen Jord? Skuer og fra 2ders Grave Fromme Asser, gamle Skjalm, Eders Andagts runde Gave. Brænder som den tørre Halm, Øieblikke nu fortære. Frugten af Aartusinds Jd, Hele Slægters største Ære, Svinder i en stakket Tid! Beder Gud, vor Alles Fader, Skaane Mindet af Jer Søn, Og paa eders Himmelstader, Stemmer i andægtig Bøn! Snart, o snart, har Luen hærger Fromme Fædres Andagtsborg, Hvor de mandigt førte Værget Mod hver jordisk Storm og Sorg; Hvor med Troens Kjæmpeglavind. Kjekt de fældte hver en Last, Hvor hvert Væv af syndig Avind Som en Sæbeboble brast. O, alt seer jeg Flammer suse Midt i Borgens store Sal, Og en vældig Jldstrøm bruse.