Jyske Efterretninger, 1803-10-25
(Jndsendt.) Aalborg har, som bekiendt, i de senere Aar baade tiltaget i Folkemængde og erholdet anseelige Forskiønnelser, deels ved nye, kostelige Bygningers Opførelse, endogsaa af Grundmuur, og deels ved et og andet smukt Anlæg til Jndvaanernes Beqvemmelig hed og Forlystelse, hvoriblant det ved Kronprindsens kilde billig fortiener Forrangen; ei at tale om adskillige nyere betydelige Havnanlæg, som nødvendige for en ved sin tiltagende Handel blomstrende Søestad. Men, paa en Tid, da Medborgere lide under en Art af Sygdomme - et Tilfælde, som ikke er sieldent for folkerige Stæder - erindres, at Byen, blant andet, endnu savner en mild Stiftelse af et Sygehospital, hvor Tienestefolk og andre af den lavere Klasse kunde, ved tilstødende Uheld, strax finde en Tilflugt og nyde fornøden Pleie og Kuur, enten maaskee frit, eller i mindste for en meget ringe Betaling. Aalborg fører (nu udentvivl med end mere Ret, end tilforn, dog Navn af det lille Kiøbenhavn. Skulle det da ikke ogsaa ville søge at ligne Hovedstaden ved Oprettelsen af et lille Sygehospital og - hvorveed det? - tillige ved en dermed forenet lille Fødselstiftelse for hielpesløse Mødre. O, J Veldædere, som ofte saa rundeligen ydede Eders Overflod, stundom blot til de døde og ufrugtbare Stene, gid J maatte erindre, at det fornemmelig er de Levende, ja endog det Ufødte, som venter og behøver Eders gavnlige Understøttelse! Da skulde den ved Eders Menneskekiærlighed tilblevne og lykkeliggjorte Efterslægt ofte Eders Hædersminde, Erkiendtlighedens Taarer, medens den forgjuldt strøede spæde Blomster og plantede grønne Træer paa og om Eders Gravsteder! sen. Ved min Veninde. Jomfrue Dorthe Hjardemaals Død den 16 Oct. 1803. For Dødens haarde Slag til noget kan bestaae, Ei Venskab, Sundhed, Kraft, eiheller Ungdoms Alder, Alt for dens hvasse Lee foruden Forskiel falder, Hvad Liv og Aande har i Graven segne maae! Saaledes faldt Du og i blide Ungdoms Vaar! Forhauset bler min Siel, imens en Veemods Kilde Fra det betiemte Bryst sig Udgang aabne vilde, Da Budskab om Din Død saa pludselig jeg faaer. For nyelig saae jeg Dig, som man den Gode seer, Saa blid i Følge med en for os tier Veninde, Men ach for sidste Gang) en skyldirie Glæde finde, Thi om en føre Tid, da var Du ikke meer! - Hl kan Du see til os, som ved Din Gravhøi staae, Saa tast et Brit herned forklarede Veninde! Og skue de Taarer, som med Længsel for Dig rinde, O aldrig aldrig skal Du mig af Minde gaae. Vort Venskabs Minde skal bestandig vare ved, Og naar i stille Vraae jeg vil Dit Savn begræde, Kuns Tanken skabe kan et Glimt af Trøst og Glæde, Vi eengang samles skal i varig Fryd og Fred. J. F. H. Ved Jomfrue Dorthe Hjardemaale Grar! Med bittre Fölelser skuer jeg din Grav, Du Gode! Ab: de standt Hist bærer det visnende Løv ved din Fod. Hist seer jeg den Grar! Hvori du alle Godes Glæde hiler i Dødens stille Fred. Lig Rosen fremblomstrede du, Yndighed, Dyd og Uskyld var i lert dit Fied, I al din Adfærden ædel qvindelig Blidhed; Men Döden trak sin dræbende Dolk! og Dit qvindelige Hierte brast!! -Et saare sörgeligt Minde For Dine Forældre og Venner, Son nu fælde Taare ved din Grav. Giennem tillende Taare skuer mit Öie ogsaa Veemodig den Graphöi, Der gjemmer det Stör, omgav din rene og skyldfrie Aand! -(Jndsendt.) Ved Jomfrue D. Hiardemaals Død. i seireste Aar. Bride henfarne Pige i saa var din jordiske Lod; Uskyld din Hæder. Dig Ynde gav Gud. Godhed din Adel - thi ædel var Dul Lyksalige - salige. Pige! Blid var din Vaar. O din Sommer saa skiøn, Din Vinter død, døe, men den herligste Løg, Du nu høster i Himmerige. B.