Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-02-06
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. ananandcommandonaSyvogtyvende Aargang. No. 1. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Therese Aubert. (Fortsat. See forrige Nr.) paastaaer Da jeg nærmede mig Mans satte jeg mig ned paa en, med enkelte Træer beplantet, Grønning, hvor unge Piger, paa den skjønne Aften, havde forsamlet sig til Dands. De sang derhos deres Viser. Jeg husker ej mere tydeligt Ordene eller Viserne; men de løde, som om de aldrig mere skulde forsvinde af mine Ører. Mit Hjerte skjel vede ved dem, saa meget hjerteligen Kjert syntes de at sige mig. Jndholden var derfor ikke egen, eller meget mere den lader sig slet ikke gjøre begribelig for Den, der ikke følede noget lignende. Mig tyktes, Talen deri var om en Skjøn, som var indslumret ved Randen af en Kilde, og hvem hendes Fader og Forlovede søgte, uden at kunne finde hende. – Saa var det og Kongedøttre, som vare forjagne fra deres Borg, vaagnede paa en Feldtslagdag i Skoven og bade indstændigere for deres Forlovede, end for Kronen, saa var det og Klager af Hyrdinder, der ikke mere kunde gaae i Skoven, fordi Laurbærrene vare visnede, og der længtes efter Vaaren, da deres Dandse og Sange, atter skulde begynde. De Dandsende havde flere Gange draget mig ind i deres Leg, og Navnet; Jeanette havde tonet mig i Øret. Jeg stillede mig nu strax ved Siden af hende, endeligen tillod Løverdagen den 6 Februar 1830. en ny begyndt Leg at træde ganske nær til hende, fordi jeg havde en Hemmelighed at sige hende Jeg greb hendes Haand, løste mit Haar op, saa det, ligesom hin Morgen efter Nederlaget ved Mans, hængte mig ned over Ansigtet, og sagde hende derpaa i Øret: "Jegnette, Gud vil lønne Dig for Du reddede en Stakkels Brigands Liv, Hun udstødte et Skrig, men, bekymret formig og min Uforsigtighed, søgte hun at tvinge sig, og fandt strax en Undskyldning, til at forsvinde for mine Øine. Det var meget silde, da jeg naaede Staden; at finde Hr. Auberts Bopæl var mig let. Da den gamle Tjener kjendte mig, blev han saa forskrækket, at han lod sin Lampe falde, og brast i Graad. - Hans Herre var i Fængsel! – Fangen!" raabte jeg. - Allerede i to Dage. Hvorfor, – Veed man da hvorfor man føres i Fængsel og ud af Fængslet paa Skafottet," svarede han med Rysten paa Hovedet. Men det maatte saa skee. Manden var for brav, og forlænge siden forestillede jeg mig, at de dog endeligen vilde ombringe ham. Mange Dage forgik, uden at den gamle Tjener fik Lov at komme til ham. Endeligen fandt han Midler dertil. Ved hans Tilbagekomst syntes han rolig; men hans Rolighed gjorde ikke mit Hjerte lettere. Han satte sig hen, og tog et Brev ud af sin Kjolelomme, hvilket var forsynet med Udskrift til Antoinette Jeg greb det, fuld af Utaalmodighed; han befalede mig deri, at vende tilbage til Therese, der var meget syg, og er at sige hende Noget om hans Fængsling. Han syntes rolig, han haabede. J Brevet var noget Ubestemt, der forekom mig ængsteligt, og den gamle Tjener syntes, under sin tvungne Fatning, at skjule noget Skrækkeligt for mig. Nu vendte jeg altsaa tilbage til Therese, og, uagtet jeg, faa Dage i Forveien, havde ikke kjendt nogen større Lykke, uagtet jeg elskede hende meer end nogensinde tilforn, tilbagelagde jeg dog min Vei fuld af Bekymring og saa langsomt, som om jeg aldrig mere skulle see hende igjen. Endnu aldrig havde jeg følt mig saa svag, saa unyttig paa Jorden. Min Uvished om Hr. AubertsSkjebne, den over Thereses Tilstand, Frygten for at finde hende syg, farlig syg, Modbydeligheden, for min Dragt, der skjulede mit Kiøn, der skjulede det jo længer, desto slettere, der geraadede min Utaalmodighed mit Mod til Prøve – og jeg veed ikke hvilken Længsel efter Døden, der maaskee hos den Ulykkelige er Ahnelse om den nærforestaaende Ende paa hans Jammer – alt Dette stormede med Et ind paa mit Hjerte, paa min Fantast, og fængslede min Fod til Jorden. Mig tykkedes stedse, jeg vilde komme for tidligt, jeg skulde kun nøle. Oppe paa en klippefuld Høj hvorfra jeg kunde see Huset, satte jeg mig ned Jntet havde forandret sig; Alt saae roligt udPløjerne røgtede deres sædvanlige Syssel, Hjordenne dreve omkring med jevne Skridt - og dog saae jeg frygteligen paa denne Landsby, der havde kjendt mig saa lykkelig, dog skjelvede jeg for at betræde den. Pludseligen hørte jeg en Puslen i Krattet; jeg vendte mig om derefter, og saae langt borte en qvindelig Skikkelse, i hvilken jeg dog, uagtet hendes Træks Fordreielse, gjenkjendte Henriette F.J Førstningen troede jeg at drømme. Hendes Haar fløi i Vinden, hendes Kjole var sønderreven, hendes Fødder blotte; hun steg, med Spøgelseil, over de nogne, spidse Klipper, sang enkelte Vers af Romancer, og loe græsseligen imellem. J nogen Frastand fulgte hende en Mand der syntes at vaage over hendes Bevægelser; han saae sørgmodig og spændt ud. Jeg kjendte ham for en af hendes Tjenere. Han havde og kjendt mig, eller meget mere, troet at see Antoinette igjen, da han kun vidste jeg havde dette Navn, og lagde Haanden med en Bevægelse med Hovedet, paa sin Pande, der udtrykkede den dybeste Smerte, og tilfulde sagde mig, at Henriette var vanvittig. Jeg stod op og ilede hen mod hende; hendes store Øine hæftede sig stift paa mig, hun blev staaende paa Klippespidsen, op paa hvilken hun just nylig havde svunget sig, og hendes ubevægelige eftertænksomme Stilling beviisde, at hun søgte at befinde sig paa Noget. Den Latter, som Tid efter anden gled over hendes Mund, forsvandt ei gandske; men hendes Øine fløde snart over af Taarer, og denne Contrast var skrækkelig! Jo nærmere jeg saae hende, desto mere blev jeg vaer det Eventyrlige i hendes Klædedragt; hun havde et rødt Klæde, som vore Officerer pleie at bære, omvundet som Skærf, hendes lange, brune Haar hængte ned paa begge Sider; det var gjennemflettet med Dødningblomster (calendulæ officinales) og mørke Aglaier; hendes, af Solen stærk brændte, Arme fremragede blotte af de korte Ærmer i en sort Kjole – de vare magre og viisne, som om hun udrakte dem fra Graven. "Du veed ikke, Antoinette" sagde hun, disse Folk have dræbt Mondon. Mondon er død død!" – "Mondon, hvor, hvorledes:" raabte jeg, ude af mig selv. Hun antog en Mands Stilling, der lægger an til at skyde; derpaa rystede hun med Hovedet, nei, ikke saaledes, saaledes:" og nu løftede hun Haanden til Halsen, gjorde en frygtelig Bevægelse og loe, saa Hjertet i mig maatte briste. Og dog forstod jeg hende ikke, indtil hun gjentog denne Bevægelse, og Tjeneren bag ved hende ledsagede den med en sørgelig Nikken. Ude af mig selv af Smerte, greb jeg efter min Sabel, og fik, i dens Sted, fat paa min afskyelige Qvindekjole. – Henriette selv var det nu ikke, der meest sysselsatte mig; men heller ikke hun lod sig holde fast ved Synet af Antoinette; da jeg atter blev mig selv bevidst, var hun forsvunden, og jeg saae hende endnu kun langt borte, hvorledes hun hoppede omkring paa Klippespidsene, under den entonige Sang af hendes Vise. Jeg sank udmattet ned hvor Henriette havde staaet, og hvor hendes blødende Fod havde efterladt Spor. Mondon død, min Fader død, min Moder, for jeg endnu kiendte hende, vansmægtet i Fængsel; Alt hvad jeg elsker bestemt til Ska fortet, opoffret til Drømme og Vanvid, og jeg i Qvindeklæder, og jeg uden Vaaben. - Jeg bed, i min Forrykkelse, i Klippestenene, hvorpaa jeg laae. Dog, Du havde Vaaben, Du havde Dit Kjøns Dragt, Du kunde anlægge den, og troede at være Herre over Dine Kræfter, Din Fornuft, Ak, denne Qvinde, denne stakkels Forrykte, vidste hun at denne Pigedragt omhyllede en Kriger, vilde foragte Dig. Henriette er hundrede Gange mere Mand, end Du. Havde hun, som Du, endnu et Stykke Jern til Myrden, hun vilde da havde hævnet Mondon og ej klage over Ulykker, hvilke hun, i Dit Sted, havde deelt. Godt, sagde jeg, og stod op fra Jorden; Therese er syg, hendes Fader, som har den helligste Ret til mig, vil selv, at jeg skal vende tilbage til hende; jeg vil gjøre det, jeg vil pleje hende, jeg vil overbevise mig om, at hun ei behøver mig længer, og saa vil jeg bort og ligeledes døe. Therese er min hele Lykke; men Æren gaaer endnu for Therese. Paa hvilken Ret grundede sig mit Liv, naar begge vare tabte? Hvor kunde jeg være til, Store Gud, kunde hun taale Synet af en uværdig, svag Skabning, der kunde overleve sine Venner, der kunde bevare deres Minde, og ei hævne dem?" Jeg stod stille, jeg sluttede mine Arme fast sammen, ligesom min Fader vilde have slynget sine om mig, hvis han nogen finde havde omfavnet sin Søn, som Yngling. En bydende Tone, der ej kom fra mig selv, i det et min Villie styrende, Væsen af høiere Natur talede inden i mig, tilraabte mig: "Gaae i Døden Adolf gaae i Døden!" Den trykkende Byrde paa mit Hjerte var lettere; jeg følede, at jeg bestred min Svaghed med Kraft, denne Følelse gjennemtrængte mig med en endnu aldrig følt Glæde, og jeg sagde end eengang med lydelig Stemme: Gaae i Døden, Adolf!" og svarede mig selv; jeg gaaer, Da jeg kom til Sancy, fandt jeg Ingen. Døren var aaben, ingen Tyender vare at see. Thereses Seng stod i et andet Værelse; det var fuldt af Mennesker; Tyender, Venner, Naboer, Alt omgav hendes Seng. Jeg traadte saa sagte som muligt frem, og jeg mærkede, at man talte; uden at vide det, gik jeg saa langt frem, at hun maatte see mig, – men hun faae mig ikke. Hvorfor, begreb jeg ej rigtigt. En Legesøster sagde, i det hun bukkede sig ned til hende: "Antoinette er der igjen!" Jeg iagttog en Bevægelse, og hørte et dumpt Skrig, en rallende Tone, hvori jeg ikke kjendte Thereses Stemme; hun satte sig opreist i Sengen og spurgte: hvor er hun Det var ikke mere den Therese, jeg havde forladt; hendes Ansigtsfarve var brændende rød; hendes ligblege Pande stak frygteligen af derimod; hendes Øine vare vendte imod mig; men jeg saae ikke hendes Blik. Børnekopperne faldt mig ind hvilke jeg, som min Moder sagde mig, skal have havt strax efter min Fødsel, jeg erindrede ikke at have seet saadanne. Et Ord, der undslap en af de Omstaaende, bestyrkede mig i denne Formodning, og erindrede mig om, at den Sygdom kunde være dødelig, og altsaa Therese havde en dødelig Sygdom. Det var et Øjebliks Sag, men dette Øjeblik angreb mit Liv saaledes, at jeg var mig bevidst, at Lykken selv ej kunne forlænge det. O kom mig ikke nær, raabte Therese, kom mig ikke nær, hvis Du ei har havt Børnekopperne!" -"Jeg har havt dem, svarede jeg, lænede mig hen over hendes Seng, og bedækkede den mig rakte Haand med Kys. Da jeg havde beroliget mit Sind en Smule, mærkede jeg at man havde ladet os være ganske alene, og at Therese atter havde draget Lagenet over sit Ansigt. Jeg satte mig op imod den Tanke, at hun ei holdt mig værdig til at see hende, hendes Sygdoms Hæslighed. "Du elsker ikke mere din Adolf, sagde jeg sagte thi Du vil ikke mere see ham. Adolf, sagde hun endnu langt sagtere, betænk dog, at Du udtaler dit Navn!" - De ere alle borte, der er Jngen i Værelset, uden Du og Din Adolff, hvem Du ikke vil see. Hun trykkede min Haand, opløftede Hovedet, og lod det atter falde ned under Lagenet, der bedækkede hende som en Ligdug. Den Tanke qvalte mig; jeg vilde drage det bort, hun holdt det fast. - Hvem jeg ei vil see, – sagde hun med et Suk, der skar mig i Hjertet, sig hvem jeg ej kan see, og aldrig mere vil faae at see. Therese er for Adolf intet Andet, end et Dødninghoved, som det ligger paa Kirkegaarden. Hun har ingen Øine mere!" - Tie!" raabte jeg, Du taler i Vildelse, Dine Lidelser svække Din Forstand, Var Du ikke i Vildelse, vilde Du ej saa skrækkeligen bedrage mig, Hun slog Lagenet tilside og vendte sig om til mig, som om hun saae paa mig. Jeg saae ikke hendes Øine; men jeg havde ikke seet Koppesyge, jeg havde intet tydeligt Begreb om hvad jeg saae. Elskte, sagde jeg, det er et Sygdomstilfælde, og vil gaae over tilligemed Sygdommen." - Hun smilede undsigeligen smertefuldt, lagde mine Fingre paa sine Øine. - O. Gud, De vare tomme, Sielens Lyskilder vare borte, (Sluttes i næste Nr.) Spillehuse i London.