Jyske Efterretninger, 1769-04-14
Ufornøyelihed med sine om Vilkaar. et er Uskiønsomhed imod den Almægtige at være moedløs endog midt i Gienvordigheder, da det er Guds naadige Øiemærke at lede Siele ved et nærværende Kors til tilkommende Glædes uforgængelige Scener; men ugudeligt er det og en afskyelig Utaknemlighed at turde murre uden Aarsag, at opløfte et fortrædeligt Aasyn mod den milde Himmel, og i Græmmelse sukke ved Naadens Kilde, som daglig udvælder til os med Velsignelser. Hvo kan skildre det Afskyelige i denne saa almindelige Last. - Den Veemodige, som virkelig føler Byrden af sande og vedvarende Trængseler, kunde maadelige Taarer, hol holdes tilgode, da vore Hierters Folesløshed ingenlunde er den tugtende Faders Ansigt, og en ydmyg Klage over vore Lidelser ikke fortørner ham, der elsker os; men umaadelig Sørgende vanære Forsynet, og en ugrundet Kummer støder den Høiestes Naader tilbage, i det den hindrer os fra at søle dem, og opdigter stedse nye Klager, som den paabyrder den kierlige Forsørgere. J vor blinde Stolthed finde vi vor Misfornøyelses Kilde. En ydmyget Aand takker under Lidelserne Forbarmeren for hans milde Tugtelse, og i Følelser af dens virkelige Fortienester maaler den sig med Elendigere, ethvert bedrøvet Syn føder en nye Taksigelse i dens Hierte og en nye Erindring om dens Gield; den tænker: Herre, vilde du handle med mig efter mine Overtrædelser. En Stolt, Velsignet, fordrer trodsig sine til tusende daarlige Ønsker paa engang opfyldte, og raaber idelig paa nye Velsignelser, uden at smage de nærværende, og uden at ofre den store Giver en gladerkientlighed. Ofte sukke Siele med Fortrædelighed over brændende Ønskers Opfyldelse. Selv Klogskaden digter en nye og anden Lyksalighed, som paa Vingerne af et formastelig fordrende Suk atter opsendes til den Almægtiges Throne, uden Hensigt til den styrende Faders Villie og saa mange fleere Brødres Vel eller Jldegaaende. Naar vi ønske alt paa engang, naar vore Bønner meere ere en fordærvet Indbildings, end et ydmygt Hiertes, Fostere, naar vi, stolende paa vor Insigt, bedrøves over Ophold eller Forandring i vore selvraadige Begieringers Opfyldelse, græde vi ikke da af Vrede, og føle en nedtrykkende Byrde i den for oplyste Siele saa søde Forbindtlighed, at staae under en alviis og kierlig Styrere: Ol disse, af mange uskiønnede Velgierninger brændemærkede Hierter de bevise ved deres Forhold, at Leeret dog ha lært at sætte sig op imod Skaberen, og at Mennesket virkelig kan være det allerforunderligste blandt alle Skabninger. Englene tilbede i en ævig Fornøielse deres kierlige Skaber, de nyde u afladelig Fylder af alle tænkende Væseners høieste Herlighed i at see Gud i hans ævige Glands, og omkring hans Almagts Throne inddrikke Udødelighed og Sallighed, i hans Dyrkelse og Velbehag. Dyrene kiende ikke Jndbildnin2 Ros ningens grusomme Herredømme, de have ikke lært at siel ve for Skygger og græde sig trætte for et virkeligt Jntet; de veed ikke ved selvgjorte og opdigtede Plager at gjøre sig uskikkede til deres Skabelses Hensigt; Det Nærværende rører dem dunkelt, og om det Tilkommende have de ingen Forestilling. Mennesket allerne, denne hældige eller uhældige Skabning, ligesom den selv vil, denne Englers og Fæets Forvante, den har allene den Formue at qvæle sin Roe ved Ønsker, at knurre mod sin ævige Velgiører, og i nærværende Velsignelser sukke af Frygt for tilkommende Scener. Scener, som Verdens Styrer har skiult Bag hans urandsagelige Raads Forhæng, og derimod tilladt Støvet at vælte dets Omsorg paa ham. Ol vore formastelige Gisninger, hvor uværdige og ustikkede gjøre de os dog til at opfylde vare Pligter, som Borgere i Guds Stad, og med Hengivenhed dyrke den Allerhøieste, hvilket forhadt billede paa et tænkende Væsen, at være velsignet og uskiønsom, at være saa lidet underrettet om de snævre Grændser af sin Jndsigt, at ville paastaae at føre sig selv, ney, ævig kierlige Fader, foer du os efter din alvise Villie. O! naar skal vore daarlige Ønskers alt for fulde Kilde tilstoppes, naar skal Himlen, faae Fred for vor Formastelse! jeg hører Graven svare: Det er alt Forfængelighed og Aands Fortærelse. - O Gid vi da maae føle det Nærværende med Taknemmelighed. og lade ham, som har alle Tilfælde i sin Haand, sørge for Eftertiden. Os S. B. De Seylende. Et Skib for fulde Seyl, udspændt ved Vindens Magt, Saa hastig som en Piil til Lande=Breden stikker. Saa snart som Skibet stoed, og var for Anker lagt, Man gjorde Baaden løs, og den til Landet skikker. Jeg saae, det skeede for at sætte To i Land. Den Eene munter, glad, i Hast fra Baaden springer. Hver Mine viiste ud hans Hiertes glade Stand. Han paa de Frydendes Mancer med Hatten svinger. Han Han ønskede: Far vel til dem, som ey gik med. Og, Skipper raabte han, jeg takker tusindfinde, At J saa vel har ført mig til mit Føde=Sted. Det Godt J viiste mig, skal staae i ævig Minde. Saa sagde han og gik. Den Anden kom for Dagen, Som skulde sættes af Men hvilken Jammer=Skrig, Man hørte Raab i Raab, med Klynken, Vee og Klagen. Han satte sig imod, og vilde værge sig. Han heel fortvivlet var slog alle Folk tilside, Vil ey af Baaden, men dog maatte vandre med. Jeg ret forundret stoed, indtil jeg fik at vide J dette sære Syn en vis Omstændighed; Den Første skynder sig, og Skibet glad forlader, Da han paa Landet har sin gamle fromme Fader. Den Anden derimod er dømt til Fæstningen. At flide al sin Tid i Slaveriet hen.