Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-08-01
Medens Reiseselskabets Vogn holdt udenfor det yderste Vagthuus, og Postkarlen var inde, at faae vore Passe paategnede, faldt just mine Øine paa den nærliggende Vindmølle. Enten saa den gif langsomt, eller hurtigere, altid var den ene Halv vinge oppe, og den anden imidlertid nede. Min Sidemand bemærkede, at det skal være Tilfældet med alle Vindmøller, og jeg, at det er det tilligemed alle Mennesker. Har en Lidenskab Overherredømmet, ligger gjerne den an Marsen. Aars Opiseselskaftet Nange hafve uden kan dag yderste Vagthuus, og Postkarlen var inde, at faae vore Passe paategnede, faldt just mine Øine paa den nærliggende Vindmølle. Enten saa den gif langsomt, eller hurtigere, altid var den ene Halv vinge oppe, og den anden imidlertid nede. Min Sidemand bemærkede, at det skal være Tilfældet med alle Vindmøller, og jeg, at det er det tilligemed alle Mennesker. Har en Lidenskab Overherredømmet, ligger gjerne den an Grundene, til at jeg saa strax stempler den ne lille Reisebeskrivelse med mit Mærke, ere tvende. Først og fornemmeligen faaer jeg derved mit Navn trykt med større Typer, end om det fulgte efter. Dernæst ville Læserne i Reisebeskrivelsens eget sidste Afsnit finde den anden og meget gyldige Grund dertil; hvorhos jeg kun maa bemærke, at hver Den, som der opdager samme lidt vel sildigt, glemme dog ikke, at jeg her forud beder ham pligtskyldigst om Forladelse derfor. J. B. den aldeles under. Uddanner man een Sjeleevne, een Legemskraft fortrinlig viis, saa at den udmærker sig fremfor de øvrige, upaatvileligen synke da dis see saaledes tilbage, at selv deres blotte Tilværelse kan omtvistes. Formiddag. Det var overmaade lummert, Luften tyk tung, trykkende. Et Uveir stod truende i Vesten. Alt mange Dage forud havde det mældt sig, nu derimod syntes dets Besøg ligefor Døren. Vel kullede Tordenen end kun fjernt, men dog i hvert næste Slag lydeligere. Skjøndt Solen ikke dækkedes endnu af Skyer, synlige vare ligefuldt Lynene. Fuglenes stedse ængsteligere Flugt, saavelsom og Qvægets Hjemilen fra Markerne bebudede, at alt Levende havde mindre end Godt ivente. Og - paa Herregaarden, tæt bag den Kro hvor, medens vore Heste fik Skofter, vi bedede nogle Øieblikke, var man paa det Jvrigste ifærd med at opsætte en Tordenleder. Ved Siden af Skorstenen, ragende, som det sig bør, tilstrækkeligt op over denne, var allerede den tilspidsede Metalstang befæstet; men, den nødvendige, uafbrudte, metalliske Forbindelse imellem Stangen og Jorden manglede endnu aldeles. Hvis om et lidet en Lynstraale styrter sig ned paa dette, for seent begyndte, kun halvfuld endte og nu, da det behøves, ikke færdige Værk, Hvad saa?" Dette Spørgsmaal opkastede min Sidemand. Lad hver Den besvare Spørgsmaalet, sagde den Naturkyndige paa det bagerste Sæde, hver Den, der, snart i Stat, snart i Kirke, snart i Skole, tier til det Onde, der gjærertrindt om ham, og mener, at tidsnok er det at komme med Skumskeen, naar Karret gjærer over!" Middag. Vi nærmede os til det første Skiftested, Tordenen altid efter os, og bleve let enige om, mens de friske Heste skaffedes tilveie, at opholde os paa Postgaarden, indtil Uveiret var drevet forbi. Min Naturkyndige kjendte een af Landets dueligste Handelsgærtnere, der boede tæt udenfor Byen; og, da Huset laa ligeved Landeveien, stode vi af, ginge ind og lode Vognen kjøre til Postgaarden, hvorvi lovede at møde den atter. Gærtneren var i Haugen, i sit store og selv med flere Afledere velforsynede Drivehuus. Jntet Under altsaa, hvis vi, just som Lyn og Torden, Haal og Skyllevande kappedes i frygteligste Virvar, hver for sig om at komme først til Jorden, traade med inderligste Velbehag ind i dette udsøgteste, skjønneste, fredeligste Selskab af alle Klodens bedste Værter. At, uagtet neppe to, hinanden meer modsatte Ting, end Natur og Forkunstelse, kunne tænkes, man dog saa tidt seer den bedagede Hofmand, naar aftakket han slaaer sig til Ro, vorde paa sine sidste Dage lidenskabelig Gærtner var en Erfaring, jeg vel havde gjort tidt, men ei kunnet forklare mig hidtil. Nu derimod, netop som Drivehuusdøren gik op, og vi saae Eieren bøiet krybe om mellem mange kongelige Planter, for desbedre at see til enhver især, nu blev det mig begribeligt, og jeg forstod, at, gielder nogensinde Digterens Regel, denne, min Søn, om Du vil i Verden frem, saa buk da er det ret egenligen i Hoflivet og i Bærtnerlivet. Vor Gærtner lod sig ei forstyrre, blev ved sine Arbeider og bad os frit besee hans Jndretninger efter eget bedste Tykke. Det gjorde vi ogsaa, og jeg lærte Adskilligt, Mange meget muligen vide, men og meget muligen have glemt, som det altsaa intet Tilfælde skader at fornye; thi, siger Sverriges uopnaaede Kellgren, hvis ei det kjeder Jer at høre, saa tør det more Jer kanskee. Saaledes, da jeg med Forundring bemærkede, at en stor Deel, om ei de fleste unge Træer havde kastet deres Blomster, uden først at sætte Frugt, underrettede min Naturkyndige mig om, at dette er som oftest Tilfældet med alle unge Frugttræer; at, naar stundom det sieldne Modsatte ogsaa møder, de enten de vordende Frugter ikke storligen, eller skrante Træerne siden og døe ud meget for tidligt; samt at man af unge Træer aldrig bør kræve Andet, end Tegn (Blomster) til engang at ville bære. "Have kun de nogle Aar givet golde Blomster, siden kommer, med Kraftens modnere Dage, vel ogsaa Frugten." Dette var splinternyt og syntes reent utroligt for mig, der paa Høiskolen hjemme havde hørt drøvtygge: hvorlunde man af de unge, ja hartad af de alleryngste Træer endog, bekom de fleste og Smagen meest tilfredsstillende Frugter, samt at, alt som et Træ blev ældre til, var og hver Smule, det baer, lignede det end i Syn og Smag Frugt nok saa meget, virkeligen ikke at ansee for Frugt længer. Midlertid er jeg jo og ikke Gærtner nok til at kunne afgjøre, hvorvidt Høiskolens velgjødede Jordbund, Byluftens Egenheder og en ægte professorisk Pleie ere istand til at bevirke Undtagelser fra en Natur regel forresten. Endvidere studsede jeg ikke lidet ved at see, at mange krogede, puklede og af Kræft pletter beskadede Træer agtedes saare høit, saavel af min Naturkyndige som af Gærtneren, i det de forsikkrede mig begge, at samme vare tillige de meest frugtbærende. Af ranke og aldeles feilfrie Træer ginge de derimod næsten ethvert kolde og ligegyldige forbi, da de erklærede dem, paa meget enkelte Undtagelser nær, for enten heelt ufrugtbare, eller dog af ringere Arter. Mine mangfoldige Spørgsmaale i den Anledning besvarede hiin Naturkyndige omtrent som saa. Træer og Mennesker have Meget tilfælleds. Den Mand, hos hvem man slet ingen Lyder finder, hos ham opdager man og tiest enten meget faa, eller dog meget ubetydelige Dyder. Naturen har intet aldeles Fuldkomment villet frembringe; derfor sees gjennem alle dens Riger de meest udmærkede Fortrin parrere med de største Mangler. Ringeagte, eller vel endog foragte det Væsen, hos hvem disse findes, røber kun et til at efterspore og benytte hine reent uovet og udygtigt Øie. Den Kloge tager sig vel lagt derfor. Han beundrer, han benytter Dyderne, men tildækker, men bærer over med Manglerne og har da først et grundet Haab om Giengield. Kun det Træ er det, der bærer slet Frugt, men langtfra ikke det, der, kroget, puklet, beskadet af Kraft, eller behæftet med anden Skavank, endnu bærer sine gode Frugter, som vore Gærtnerlove fordømme til at afhugges og kastes i Jlden. Sagtens have Bønhaserne, Efterfølgerne i Kunsten tidt nok, strænge som alle Lærlinger, prøvet paa at faae deres udvidende Fortolkning klinet til den milde Mesters Hovedregel; men Jngen, der var ved sine Fem, har nogensinde endnu erkjendt deres Tilgift for Andet, end eet Beviis meere paa Fuskeri." Til Slutning gjorde jeg, ved Hjælp af min naturkyndige Ven, endnu den Jagttagelse: at de ret fine og ædle Væxter, saasom Oranger, Myrther, Roser, Negliker, ere tillige dem, som alskens uforskammede Jnsecter meest kaste sig paa og værst mishandle, medens Ukrudet, urørt og uantastet, er selve Krybet Ukrud. Artigt nok tilvisse! (Fortsættes.)