Viborger Samler, 1783-01-06
der, deres ELLEFTE AARGANG. Mandagen den 6 Januari 1783. Slutningen af No. 1. Hverveier Medborgere, Menneskets Bestemmelsee, Guddommens Velgierninger, enhver sit Kald og Embede og hvad vi skylde hinanden: disse Materier ere altid og især ved Aarets Begyndelse en alvorlig Eftertanke værdige. Den Eviges Plan til sine fornuftige Skabningers Lyksalighed gaaer længere, end til denne Tids snevre Grændser. Saa langt fra fra kan det nærværende Liv fyldestgiøre vore Attraae efter Lyksalighed, at vi med en urykkelig Vished kunne haabe et fuldkomnere og varigere. Guddommens Herliggiørelse i vor Tilværelse; vor Siæls hele Indretning; Naturen og dens Forandring; denne Verdens moralske Forfatning; Skriftens Udsigende: disse Grunde ere det, hvorpaa hin vor store Haab, beroer. Evighed og Udødelighed! J ere Menneskeets Bestemmelse. Vi troe det ikke uden Grund, at ved dette Livs Ende begynder en uforgiængelig Levealder for os og en Tilstand, hvori vi skulle blive enten evig lykkelige eller evig ulykkelige. At den store Gud og vise Skaber har havt vor sande og evige Lyksalighed til Formaal, det fremlyser blant andet især af hans derom os aabenbarede Villie, af hans Naades Foranstaltninger, af de hellige Love, som han har givet os, hvorefter at indrette vor Forhold her i Tiden. Ja, vor Levetid i denne Verden og ethver Leveaar, som forundes os, skal ei være andet end en Forberedelse til hin Lyksalige Liv. Hvo som vil blive lykkelig hist og opnaae sin Bestemmelse, skal her begynde at blive det. Der er og saa ingen Forskiæl paa den Lyksalighed, som fornuftige Skabninger skulle nyde i dette Liv, og den, som de skulle faae i det andet Liv, uden for saavidt, denne sidste er af en høiere Grad og uafbrudt Varighed. Giøre vi os et rigtig Begreb, om den sande Lyksalighed her i Tiden og bestræbe vi os alvorligen for at blive ret lykkelige her, saa blive videt ogsaa hisset. Hvilket er da det høieste Gode, som som Mennesket bør stræbe for og hvilket kan giøre ham ret lykkelig, En upartisk Fornuft, alle Tiders Erfaring og den evige Viisdoms Ord sige det, at moedne og reene Jndsigter i det for fornuftige Skabninger, meest Vigtige, en ægte og usminket Dyd, varig Samvittigheds Roe: disse Ting udgjøre den sande Lyksalighed. Hvor, som forhverver sig sand Viisdom, udøver dens Forskrifter i sit Forhold og stræber for at være uden Bebredelse af sig selv, han kan ikke forfeile hin Lyksaligheds Maal, han gaaer sin Bestemmelse i møde og hans Leveaar gaae ikke frugtesløse bort. Er det ikke en alvorlig Eftertanke værd og mon ikke vor egen Velfærdt fordrer det af os, at vi spørge os selv engang, hvor nær vi ere komne vor Bestemmelse og hvor meget vi har at giøre, for at blive det, vi skal være. Medborgere, kaster et Blik tilbage i det forlobne Aar og fatter en Beslutning i Henseende til det nærværende, som endnu er nye for os. Ville vi vide, haar meget vor Lyksalighed har voxet i det forrige Aar, da er det ei Spørgsmaal, hvor megen Rigdom vi har samlet, hvilken Rang vi har faaet, i hvilken lykkelig Forbindelse vi ere komne, eller hvor mange Fordeel vi har høstet af vore Bestræbelser, eller hvor mange endogsaa lovlige Ønsker ere blevne opfyldte for os; men det gjælder derom, hvor meget vore Jndsigter i Sandheden ere tagne til, vore Begreber om de vigtigste Ting rensede fra al Vildfarelse og Løgn, hvor erfarne vi ere blevne i at skiælne mellem det Onde og Gode, det Jordiske og Himmelske. Eftertænker, MedborMedborgere, hvor forædlede Teres Sindelav, hvor dydig Deres Villie er bleven; det skulle vi eftertænke, om vi ere blevne Dydens ægte Venner og have fattet et stærk og udødelig Had til alle Laster; føle vi ingen Bebreidelse i vore Samvittigheder for Gud eller og selv, det er med et Ord: føle vi den glade Overbeviisning, at vi har bekommet en Færdighed i at handle dydig efter de beste Jndsigter, da have vi befordret vor sande Lyksalighed og handlet overeenstemmende med vor store Bestemmelse; men hvo som ikke har haft saadan sin Siæls Forbedring for Øie har nedbrudt sin sande Lykke, i det mindste standset dens Tilvext og er bleven sin Bestemmelse utroe. Ved Undersøgning heraf, mine Medmennesker, bliver enhver sin egen Dommer og hans Samvittighed enten hans Befrier eller Anklager. Men fatter værdige Beslutninger. Dersom sand Viisdom, ægte Dyd, Samvittigheds Glæde er Menneskets høieste Lyksalighed baade i denne og den anden Verden, saa anvender den alvorligste Eftertanke for at forhverve Eder dem saasnart som muligt, thi vor Levetid er uvis og mange kiendte og ukiendte Aarsager kunne forvolde, at dette Aar bliver den sidste, maaskee ei heelt, ja kuns en Maaned eller nogle Dage af det bliver vor sidste Forberedelses Tid til Evigheden, hvorved henger vor evige Vel eller evige Vee, evig Lykke eller evige Ulykke. Er det dog ei vores Eftertanke værd! Efter Eftertænker ogsaa, mine Medmennesker, Guddommens Velgierninger. Vor himmelske Fader har beviist os og vor Fæderneland megen ufortient Goddædighed. Almindelig Fred og Tryghed, Lykke i Han deel og Vandel, Befrielse fra de modsatte Onder og Ulykker, legemlige og aandelige Velgierninger, Vederqvægelse for Siælen og dens Kræfter, for Legemet og dets Sandser: disse utallige gode Ting har enhver i sin Stand, i sine Kaar, den Høie og Lave, den Rige og Fattige, den Glade og Sorgfulde nydet udaf det godgiørende Forsyns frivillige Naade. Eftertænker saalænge Guds Velgierninger imod os i deres Mangfoldighed, i deres Beskaffenhed, i deres Kilde og Aarsager, deres Virkninger og Jndflydelse paa det almindelige og enkelte Personers Vel, paa det enhver af os kunde med et overbeviist, rørt og bøiet Hierte sige alGodhedens Fader Tak og Priis for hans rige og store Velsignelser og ofre ham hellige Forsætter og Løfter af Lydighed mod hans guddommelige og velgiørende Befalinger; thi da kunne vi haabe, at Gud i dette Aar og fremdeles af Kiærlighed og Naade vil have sit Øie aaben over os og, naar vi bede ham, oplade sin milde og runde Haand og mætte os med Velsignelse. Det Det Kald og Embede, mine Medborgere, som vi forvalte i Staten, fordrer altid en alvorlig Eftertanke af os; dog frembyder sig til en Tid meere end til en anden hellig Anledning til at opmuntre os til vore Pligters Jagttagelse; lader os nyde den. Jeg seer mig ved Aarets Ende i Statens Tieneste, og begynder med det nye Aar mit Embede under Guds og mine Medborgeres Øine; en Materie, som ikke er maget at anstille Betragtninger over i dens Øine, som bestyrer sit Kald og Embede med en tilbørlig Fliid. Først, tænker saaledes, mine Medborgere, hver i sin Stand, i sit Embede, i sit Kald, i sin Handel og Næring, i sin Arbeide-Cirkel: jeg skylder Gud, Kongen og Staten det jeg er. Vi ere fra den Høieste til den Laveste Guds, Kongens og Statens Tienere. Derefter lader os betragte enhver sit Embede og Kald i dets Beskaffenhed, dets Vigtighed, dets Jndflydelse paa Staten, de Jndsigter, som kræves til dets Bestyrelse, o. a. m.; paa det vi med en fornyet Fliid, Troeskab, Lyst, Frimodighed og Lykke kunne forrette det os betroede Embede, og, om det kræves, giøre Regnskab for det, eller nedlegge det for altid med en glad og befriet Samvittighed for Gud, Kongen og Staten. Medborgere, ingen af os vil unddrage sig fra saa hellig en Pligt i at eftertænke sit Kald; thi hvo føler ei, at dens Opfyldelse er ligesaa glæde, som ærefuld. Monarken selv, vor dyrebare Christian, ver allernaadigste Konge og Landsfader er utrættelig i sit høie Kalds Bestyrelse, og ligesom Han i forrige Aar udkastede Planer til sine Rigers Floer og til Folkenes Lyksaligheder, saa vil han ogsaa i dette Aar lade sine Underdaneres Velfærd blive Formaalet for hans Ønsker og Bestræbelser. Hvo iblant Kongens Embedsmænd og Undersaatter ville ikke koppes om, at efterligne dette store Mønster, Statsmanden, den høie Embedsmand, Krigsmanden, Dommeren, Videnskabernes Dyrker, Lovens Fortolker, Religionens Lærer, Sædernes Opagter, Handelmanden, Landmanden, Borgeren, Agerdyrkeren. Huusfaderen og Huusmoderen, enhver fra den Høieste til den Laveste, vil bringe Gud, Kongen Fædrenelandet frivillige Løfter af Troeskab, Jver og brændende Kierlighed, for sin Stand, sit Embede, sit Kald og dets Pligter. Lader os saaledes eftertænke vor Kald og Embede, Belønningerne ere store: Statens Velfærd og Lyksalighed, Kongens Yndes. Yndest, Medborgerens Agt og bifald, en glad Medvidenhed; Forestillingen af alt det skal giøre os forrige, utrettelige og uforsagte i vor Kalds Gierning. Her maae jeg henvise Læseren til de fortreffelige Betragtninger og Opmuntringer, som Stiftets Høie og Elskværdige Opsynsmand over Kirken nyelig anstillede over denne Materie, hvilken herlige Tales Udtog findes i Samlerens No. 52, forrige Aar; da enhver behager selv at giøre Anvendelse deraf paa sit eget Embede.