Viborger Samler, 1834-09-12
Kjøbenhavn. Fortsættelsen af Uddraget "dansk Ugeskrivt No. 129 (see Samleren Nr. 108.) Jdet Forfatteren udhæver det Fordeelagtige ved at de Deputerede vælges af Folket, ønsker han, at den Anomalie, som Frdn. 15de Mai 1834 ikke er aldeles fri for med Hensyn til at Kongen udnævner 2 Deputerede af Geistligheden, og 1 fra Universitetet, og har forbeholdt sig at udnævne indtil 4 Grundeiere til at tage Sæde i Forsamlingen, ikke havde fundet Sted, at Geistlighedens Medlemmer havde faaet Valgret som besiddere af Landeiendomme og Universitetets Medlemmer Ret til selv at vælge den Deputerede, eller at det var bleven Grundeierne tilladt at vælge paa disse og de Geistlige, og endeligen at Reservationen i Henseende, til Udnævnelsen af Grundeierne var falden bort. Forfatteren anseer det umiddelbare Valg som et Punct, hvori den danske Jnstitution er mere folkelig end i de Stater, hvor middelbare Valg finde Sted. Skal Forsamlingen føre Navn af Folkets, saa maa Folket fremtræde som en Eenhed, ikke som et Aggregat af forskjellige Classer eller Stænder. Erfaringen har noksom viist det mislige i særskilte Forsamlinger for de enkelte Stænder, hertil findes heller intet Spor i vor Forsamling som meere passende og meere historisk kunde kaldes Folkething end Stændernes Forsamling. Frdn. af 1834 indeholder endeel hensigtsmæssige Bestemmelser; for at de Deputeredes Valg maae være saa frie som muligt: Valgene ere aldeles offentlige, Valgdirecteuren kan ikke vælges, angaaende Valgmaaden, da er Forfatteren i Uvished hvilken han skal give Fortrinet, enten den skriftlige eller den mundtlige, der er den os bestemte. At Listerne trykkes og bekjendtgjøres, bidrager naturligviis ogsaa til et friere Med Hensyn. saavelsom til et mere overlagt Valg. til Frons. Bestemmelser om Forhandlingerne i Stændernes Forsamling, finder Forfatteren ogsaa, at disses Tendents er, at de Deputerede kunne handle frit- og selvstændigt. Hertil bør for det første regnes, at Præsidenten og Committeerne udnævnes ved aldeles frit Valg. Bestemmelsen, at ethvert Medlem har Ret til at gjøre Forslag, og at det beroer paa Forsamlingen, om det skal forelægges Kongen, aabner Forsamlingen og dens enkelte Medlemmer en viid Mark til at gavne Fædrenelandet. Til de Bestemmelser, der sikkre de Deputeredes Yttringsfrihed, hører især, at den kongelige Commissair ikke er tilstede ved deres Raadslagning og Stemmegivning. – At Forsamlingen maatte blive offentlig, er i flere Skrifter ønsket; Forfatteren, der deelte dette Ønske, kan altsaa ikke være bleven tilfredsstillet ved de Bestemmelser, Fron, i denne Henseende indeholder, dog skjønner han ikke rettere, end at selv efter Frens Bestemmelser Offentlighed til en vis Grad kan finde Sted. At Pressen under selve Forhandlingerne kan deeltage i Discussionerne over Gjenstandene for samme, er vistnok det vigtigste, og det maa den kunne, thi Forhandlingernes Gjenstande blive jo forud bekjendtgjorte for de Deputerede, og disse er det ikke paalagt at holde dem hemmelige, neppe er der heller noget imod at en Deputeret publicerer sin Anskuelse eller sit Votum i en Sag. Den officielle Bekjendtgjørelse finder vel kun Sted, naar Forhandlingerne over en Gjenstand ere komne til et Resultat, men det, der skal bekjendtgjøres, er ikke blot Resultat, men det Væsentlige af Forhandlingernes Jndhold, altsaa de forskjellige Meninger og Grundene for disse. – Endelig gjør Forfatteren opmærksom paa Vigtigheden af Valget af den Kongl. Commissarius, som naar det bliver heldigt, væsentligt vil bidrage til at grundfæste den gjensidige Tillid, der er en af Hovedbetingelserne for at Jndretningen kan naae det tilsigtede Maal. Men ikke mindre afhænger dette af Folkets Varme for den nye Jnstitution, af et heldigt Valg af Deputerede, og af disse kyndige, kraftige og frifindede, dog rolige og sindige Samvirken. – Vi haade ved dette, som vi for tilstod, kun ufuldstændige Uddrag dog at have vakt den Jnteresse hos vore Læsere for denne over vor Roes ophøiede Afhandling, at det vil glæde dem at erfare, at saavel af No. 129 som 124 af dansk Ugeskrift er foranstaltet særskilte Aftryk, som, for at de kunne blive almindeligen de kjendte, leveres til den særdeles billige Priis 4 s. for Stykket. Hvor stor Aarsag Regjeringen har havt til at anbefale Autoriteterne (ei alene i Sielland, men ogsaa i den øvrige Deel af Landet) et vaagent Øie med Magister Lindbergs fecteriske Færd, kan sees af nedenstaaende i Hr. Cancellieraad Hempels Avis indrykkede Brev af 26de Aug., der lyder saaledes: Længere Tid har jeg tænkt paa engang at bivaane en af de Sammenkomster, som i daglig Tale kaldes hellige Forsamlinger, af hvilke en holdes her i Nærheden, hos en Hr. Peter Larsen i en Gaard kaldet Skreppenborg. Ved Underretning om, at Hr. Magister Lindberg, vilde i Søndags beære den hellige Forsamling i Skreppenborg med sin personlige Nærværelse, nyttede jeg Tiden og Leiligheden at indfinde mig i Forsamlingen, som efter mit Skjønnende udgjorde en 400 Mennsker. Ved Ankomsten afhændede jeg min Hat og Stok og trængte mig ind Storstuen, hvor jeg faae de Fleste vare, og hvor Hensigten af Forsamlingens Foretagende maatte fornemmelig iværksættes. Ret passelig Tid, omtrent Kl. 4 Eftermiddag, kom jeg i Forsamlingen, thi strax derpaa begyndte Gudstjenesten – –, der aabnedes med at synge en lang Salme af den gl. Salmebog. Efter fuldendt Sang saae jeg mig om efter Taleren, og i det Samme begynder en simpel Mand at holde et Slags Bøn og derefter at oplæse en Prædiken af en gl. Bog – formodentlig en Huuspostil – hvilket Foredrag, som enhver Fornuftig nok kan forestille sig, skeede i et Sprog og med en Stemme, der ret skar ilde i Øret, og vistnok var meest velgjørende for den Døve. Lidt efter Begyndelsen, trak Taleren ud til Skjortermer, for deskraftfuldere at udføre sin Gierning; og under Oplæsningen vilde han nu og da gjerne tilføie en Smule Forklaring, men den stakkels Mand satte sig derved endnu mere i Forlegenhed, da han aldeles ikke selv kjendte Noget til Begrebernes Udvikling, langt mindre at kunne forklare sine Medforsamlede Noget, og Hvad under slige Omstændigheder tilføiedes, var reen Galimathias, og meere sandselig taget heelt lattetligt – som: "Hvad Mennesket giør, er ildelugtende og stinkende, og en ubehagelig Spise for Gud." – Hillemænd, tænkte jeg, er dette en nøiere Forklaring, og Udvikling af Texten. Endelig naaedes Enden af denne Forelæsning, og der istemtes da atter en Salme, hvorpaa Hr. Magister Lindberg fremstod som Prædikant, og holdt en Tale om de første Menneskers Skabelse, Egenskaber, deres allerede Forestilling om Frelserens Kommetil Verden, ham Eva alt troede at skulle føde; men efter feilslaaet Haab om hendes Førstefødte, maatte opgive Forventningen. Hvorledes de nærmeste Efterkommere Qvindekjønnet især længtes efter at maatte føde Christus og derfor ret meget ombade en lang Levealder – Frugtbarheden var vel dengang ei som i vore Dage, til en vis Alder, – Christi Fødsel, Levnet, Nadverens Jnd stiftelse og ei Daaben forglemt, hans Lidelse og Død til Forsoning for Menneskene, dog ingenlunde alle Mennesker, men ikkuns de Rettroende – de Hellige – Hvorledes vi under Nadverens Nydelse ordlydende virkelig annamme Christi Legeme og Blod, og ikkun ene og allene ved blind Lydighed i Troen paa Christum kunne blive salige, og hvor lykkelige vi da allerede her paa Jorden finde os ved saadan Gudsdyrkelse. Magisteren opmuntrede endelig til, ret at umage os for at drage vore vildfarende Medmennesker ind i vore hellige Forsamlinger, og derfor bede, tigge, ja ret overtrygle sine Medmennesker til at gjøre fælleds Sag med os, at ogsaa de maatte smage Sødmen af den Viin, der skjænkes i vort de Helliges – Bæger. Efter endt Tale bad Hr. Lindberg for Kongehuset og Forsamlingen, og derpaa blev til Slutning atter sjungen en Salme, hvorpaa je gik min Vei uforarget og uopbygget; thi Forsamlingens Foretagende svarede fuldkommen til min derom forud gjorte Forestilling." – "Hvad der egentligen bevæger saa mange Mennesker til Higen efter saadan Samling, veed jeg sandelig ikke, thi Opbyggelse i Religion og Tænkemaade kan derved ei tilveiebringes, da ingen Blind kan vise en anden Blind Veien, han skal vandre, den han ei selv kjender. Men som slige Forsamlinger mestendeels eller maaskee ganske bestaae af simple og eenfoldige Folk, saa er det vel blot en indbildt falsk Forestilling om Hellighed, der er Drivefjederen til Saadant, og Talen ved slig Leilighed gaaer da ene ud paa Christi Vunde, Lidelse, Død og Forsoning. Aldrig kan det falde mig ind at gjæste saadan Forsamling, naar jeg veed, at deri de Guds Templer, som gives i vore Lande, findes Præster og Talere, der med Værdighed tolke og forklare Bibelens sande Ord, og ved Duelighed veed at forsyne Tilhørerne med nyttige og opbyggelige Exempler, deels til Opmuntring i det Gode, deels til Advarsel fra det Onde, og derved klogt og viseligen komme den mindre Oplyste tilhaande ved Det, han trænger til Hielp og Veiledning i.