Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-11-06
Endnu skulle vi til Slutning omtale, hvorledes Repræsentantforsamlingen ogsaa tog den Beslutning, at indgaae med et Andragende til Fremlæggelse ved næste ordinaire Stænderforsamling om en Forandring i den Ret, Godseierne besidde, til at nægte Enhversomhelst Bopæl og Ophold paa deres Gods, hvis principale Jndstilling skulde gaae ud paa, at hiint Godseierne tilliggende Privilegium blev ophævet, eller subsidiairt, at en lignende Ret til at nægte Saadanne, om hvem det med Sikkerhed kunde antages, at de vilde falde Fattigvæsenet til Byrde, maatte indrømmes de respective Communalbestyrelser. Nu er det aabenbart nok, at hvor, som heri Stiftet, den største Deel af Jorderne befinde sig i bunden Tilstand og hvor saaledes dette Godseierne tilliggende Privilegium omfatter største Deelen af Stiftets Jorder, besiddes denne Ret tildeels paa Kjøbstædernes Bekostning idet disse snart blive de eneste Tilflugtsteder for saadanne Familier, mod hvem den af Godseierne haandhæves. Seer man nu hen til, at denne Ret navnlig anvendes mod saadanne Personer, hvis opløste og hjælpeløse Tilstand, lader befrygte, at de med Tiden ville falde det Offentlige til Byrde, tvinges herved en Befolkning ind i Kjøbstæderne, der er dem unyttig og besværlig, og som paa en sørgelig Maade forøger de communale Afgifter og svækker Evnen hos Kjøbstæderne til at udføre alle større og fortjenstfuldere Foretagender. End besværligere vil dette Forhold blive i Tiden, dersom Pauperismen endmere udvikler sig paa Landet, hvad desværre er sandsynligt, naar man seer hen til den meer og meer tiltagende Vanskelighed ved at erhverve Jord eller anden fast Besiddelse paa samme, hvorved de Familier, der skulle ernære dem ved deres Hænders Arbeide, bestandig blive forøgede i Antal. Der er saaledes al Anledning til for Kjøbstæderne, alvorligt at beklage dem over dette Misforhold, og, saaledes som den principale Jndstilling vil gaae ud paa, at andrage paa, at hiint Godseierne tilliggende Privilegium, ophæves. Jmidlertid kunne vi dog ikke nægte, at det vilde have forekommet os rigtigere, om Kjøbstæderne udelukkende havde holdt sig til deres principale Jndstilling, og ligefrem kun fordret Privilegiets Ophævelse, som ubilligt i sig selv og uretfærdigt mod Kjøbstæderne. Vi skjønne ikke, at disse kunne indlade sig paa Motiveringen af deres principale Jndstilling, uden ogsaa at berøre den reent menneskelige Side af Sagen: den ethvert Menneske naturligt tilkommende Ret til at søge sit Erhverv der og paa det Sted, hvor han formener at kunne finde det. Forholder dette sig saaledes, komme Kjøbstæderne i den Stilling, at de begjære for sig selv, hvad de ønske at fratage Andre, at de arbeide paa, end yderligere at indføre en Bestemmelse i Staten og i Livet, som de netop arbeide paa at ophæve. Man erindre sig vel, at det her atter er en mindre Kreds, Communen, der for sig fordrer en Ret, der hidtil kun har været indrømmet de større Kredse, Godserne. Hvor og naar skal da denne Klapjagt ophøre, Er først denne Ret indrømmet Kjøbstadcommunerne, hvem vil da fortænke Communerne paa Landet i, om de andrage paa, at denne Ret, der er indrømmet Kjøbstæderne, ogsaa indrømmes dem. Vi kunne ikke fortænke dem deri, og vi vide ikke, hvorfor de ikke skulde have den samme Grund og den samme Ret dertil. Kjøbstæderne kunne nu imidlertid vel ogsaa holde sig til de Betragtninger af Sagen, som den occonomiske Side af den giver den Anledning til; men da formene vi dog, at de desuagtet ved deres subsidiaire Jndstilling komme i Strid, om ei med deres Ord, saa dog med deres egen Erkjendelse. Pauperismen er en Sag, der i alle europæiske Stater daglig vinder i Betydning, og overalt see vi, hvorledes Regjeringerne alvorligt ere beskjæftigede med at hemme den i sin Udvikling. Tvende Midler erkjender man isærdeleshed at maatte anvendes for at standse den. Det ene er: en bedre og fuldstændigere offentlig Opdragelse for de lavere Classer, saa at de gjennem den kunne tilegne sig en almindelig Verdenserfaring, og det andet er: en saavidt muligt indrømmet fri Brug af de menneskelige Evner og Kræfter. Vi tillade os at forudsætte, at denne Erkjendelse ogsaa er gaaet op for Kjøbstædernes Repræsentanter; men hvorlunde kunne de da ville søge deres Redning for et pecuniairt Tab i en Myndighed, der stopper endnu en Tilgang, en Aabning, et Tilflugtssted, ofte ogsaa en Udvei til Redning for mangen fattig og hjælpeløs Familie, uden at de komme i Strid med denne deres Erkjendelse? Hvorfor skulde man ikke kunne, ei alene arbeide for at redde sig selv for det, hvorover man beklager sig, men tillige ogsaa arbeide for, at gjøre Tilgangen lettere, Aabningen større og Frelsen muligere for Andre, Holdende sig til den principale Jndstilling, havde Kjøbstæderne havt et væsentligt Støttepunct i deres egen Stilling, idet de tillige havde kæmpet for Folkefrihedens Sag her, hvor de kunde gjøre det uden Fare for dem selv. Denne Sag have de i dette Tilfælde opgivet. Hermed skulle vi slutte vore bemærkninger om en Forening, som vi have hilset med den største Glæde, og hvis første Optræden vi næsten i alle Henseender have maattet billige. W. J.