Almuevennen, 1844-08-28
Dette her og alt lignende hører med under det Ord: Den, som stiaal, stiæle ikke fremdeles, og lader mig nu ikke spørge meere, om vi ere saa langt hævede over denne Formaning, som det ved første Øiekast syntes. Men lader os tage det til Hjerte, at Apostelen sætter denne Formaning foran Opfordringen til Velgjørenhed, som om han vilde sige til os. Førend J tænke paa at være velgjørende og at understøtte dem, som have behov, skulle J først være retfærdige, aflægge enhver selv den hemmeligste Uretfærdighed, som netop meest skaber Trængende. Ja jeg kunde end yderligere sige, han vælger de jævneste, tørreste Ord, som slet ikke vilde kunne høres uden Forlegenhed og Undseelse, som om han vilde sige: Et Samfund, fra hvilket al Uret af det Slags endnu ikke er forviist, har ingen Ære men Skam selv af den meest rundhaandede Velgjørenhed. Thi hvad ere saadanne Velgjørende andet end, som Frelseren siger kalkede Grave, Novets Hule skal smykkes med et glimrende Skin og oppyntes med hellige Tegn, og efter enhver saadan hykkelsk Daad vender den onde Aand tilbage med fornyet Kraft og glæder sig over at finde sin Bolig saa bedragerisk smykket; Samvittigheden, saavel vor egen som den fælleds, hvilken vi kalde den offentlige Mening, skal beroliges og vildledes, ret som omdet Onde kunde gjøres godt igjen ved den gode Gierning. Og hvad ere dog sædvanligen de meest glimrende milde Gaver i Sammenligning med den Rigdom, der ad uret Vei er bleven erhvervet? – – Og en Saadan, som har bragt Mange til Fattigdom eller i det Mindste ladet dem blive i Fattigdom, for selv at blive saameget rigere, hvormeget mindre giver han ikke altid, ikke alene ifølge den indre Værdi, saafremt den Fattiges Skjerv er meere værd end den Riges Gave, men ogsaa ifølge den ydre Værdi hvor meget mindre, end de Mange tilsammentagne vilde have givet, hvis hiin kun havde ladet dem faae lidt meere Plads at bevæge dem frit paa Den som har gjort Uret, han aflægge den først, for at hans Velgjørenhed ikke skal være besmittet af hans Uret. Men har han aflagt den, da vide vi ikke at ønske ham noget bedre end at han maa kunne sige. Og hvad jeg med Uret har erhvervet, det giver jeg dobbelt til de Fattige. 2. Efterat vi altsaa ere blevne enige med hinanden angaaende den eneste Grundvold, hvorpaa en Gud velbehagelig Velgjørenhed kan bygges, saa lader os nu i vor Textes Belysning ogsaa betragte den falske Glands hvormed den christelige Velgiørenhed kun altfor ofte omgives, paa det vi ret maa skamme os derover. Hvad siger Apostelen videre i vor Text, Enhver arbeide og gjøre noget Godt med Hænderne, paadet han kan meddele dem som har behov. – Disse Ord sige hverken meere eller mindre, end at Velgjørenhed er det rigtige Maal for vort Arbeide. – Naar det lykkes og ved vore Hænders Arbeide at forskaffe os, hvad der hører til vort og vor Families Ophold, saa er dette rigtignok Frugten af vor Flid, men vor Flid formaaer dog kun at forskaffe os dette under Forudsætning af hiin Lethed og Tryghed i Samfærsel og Meddelelse, som kun bliver mulig ved vor borgerlige Indretning og de forskjelligste offentlige Sikkerhedsanstalter, og dette gielder oven kjøbet om alle Stænder uden Forskiel Disse Anstalter maa vedligeholdes, og allerede dertil maa vor Flid, hvis den ikke skal være ganske forgiæves, frembringe meere, end vi selv bruge umiddelbart til os og Vore. Men naar man ikke modarbeider Fattigdommen, naar de Trængendes Antal tager Overhaand, saa vil den Sikkerhed i alle hine Forhold, hvorpaa det heldige Udfald af vor Flid beroe, snart meere eller mindre umiddelbart komme i Fare. Jdet vi altsaa give vort Arbeide den Udstrækning, at vi ogsaa have noget at meddele dem, der have behov, saa opfylde vi kun det rette Maal af vor Anstrængelse i det menneskelige Selskab, vi gjøre intet andet end hvad allerede Hensynet til vor egen varige Fordeel, efter rigtig Beregning af disse Forhold, paalægger os, Her er altsaa intet videre at rose i Særdeleshed, men hvis vi have forsømt, hvod i denne Henseende paaligger os, saa ere vi dovne Tjenere, og maa frygte for den naturlige Straf.