Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1774-11-25
Børn ere deres Forældre vende lig forbundne. foruden de naturlige Baand ved Fødselen, som giøre at Børn paa det allernøyeste ere deres Forældre forbundne, kand man sige: At naar Børn vil eftertænke hvad deres Forældre have giort imod dem, maae de, ligesom forstummede af Forundring derover, bekiende: At de aldrig ere i Stand til at belønne de Velgierninger efter Fortieneste, som Forælderne have beviist dem. Man forestille sig en Moder, fra det første hun undfanger og indtil hun ved en lykkelig Forløsning haver bragt Barnet frem, hvor meget Ondt, hvor mange Anstød, hvor sterke Anfald, hvor mangfoldige Tilfælde og forunderlige Omstændigheder, som møde hende, og endelig naar det kommer til Fødselens Time, hvad hun da faaer at lide, hvad Smerter en saadan Moder faaer udstaae, endskiøndt hun bringer Livet, som et Bytte derfra. Man forestille sig videre, hvad der i det øvrige følger ved Fødseler Naar nu Barnet saaledes er bragt i sit første Svøb, da forestille man sig fremdeles den Ømhed, Kierlighed, utrettelige Taalmodighed, Moysommelighed, Omhyggelighed og hvad videre, der forefalder ved saadant Barns Opdragelse, hvori gode Forældre ere gemeenlig lige deelagtige, Faderen paa sin sin og Moderen paa sin Maade. Man stille sig kun dette for, siger jeg, med et nogenledes levende Jndtryk, da skal man befinde Stadfæstelse og Bekræftelse nok paa denne Sandhed: At Børn ere deres Forældre uendelig forbundne. Man betragte videre. Hvor mangfoldige Tilfælde af adskillige Sygdomme, som Børn ere underkastede i den Tiid, de ikke selv kan skiønne derpaa, i den Alder, da de hverken kan kiende høyre eller venstre Haand, og altsaa ikke ere i Stand at hjælpe sig selv, med hvad Ømhed, Omhyggelighed og Kierlighed de kiære Forældre da vogte, bære, lette og dysse det, med hvad Sorgfældighed de vaage derover, hvor de anke sig, naar Barnet kan til slaaes et eller andet Tilfald; De omme sig da, ligesom de virkelig skulde føle hos sig selv Barnets Svaghed, da de deri ogsaa tage den største Deel. Man overveyer fremdeles i Barnets tiltagende Alder med hvad Møysommelighed, Omhyggelighed, Troefasthed, Taalmodighed og Kierlighed de omgaaes Børnene: Hvor mangen vaagen Nat og sorrigfuld Time de have for dem. Jeg vil gaae det øvrige forbi, saasom det vilde være en Umuelighed at beskrive det med alle sine Omstændigheder. Jeg sætter nu, at Barnet bliver større, at det kommer efterhaanden til Aar og Alder, saavel som og til nogenledes Fornuft; Nu maatte man tænke at det verste var over; Nu maatte man slutte at den største Møye var vunden ved dem, og at Forældrene, paa nogen Maade kunde have Haab om, at naae Frugten for deres Arbeyde, at de kunde glæde sig ved at høste for deres Trældom, Men det gaaer ikke saaledes; det heder: Smaae Børn, smaae Sorger, store Børn, store Sorger, og saaledes er det i Sandhed. Da gaaer Forældres Sorg og Møye først ret an, og er deres Bekymring da saa stor, at de ligesom forglemme al den forrige, Da have de tusinde Besværligheder, ved at bestride Børnenes Udyder, at dæmpe deres Lyster, at styre deres forfængelige Tilbøyeligheder; at tvinge deres Stivhed, og at oplære dem i Dyder, at underrette dem, hvorledes de skal lære at kiende Gud, sig selv og Verden, at sette Skikkelse paa dem, og saa at sige danne dem til Mennesker, at indprente i den de rette, de sunde og sande Begrebe, at sette dem i den Vey, hvorved de kan lære at blive ey allene til Nytte for sig selv, men og for det Almindelige, med meget mere, hvortil behøves ligesaa stor Forsigtighed og Visdom, som Arbeyde og Møye. Men jeg maae atter her igientage: at det er mig umueligt at udtrykke med Ord den Møysommelighed, Sorg, Bekymring, Troeskab, Kierlighed og Arbeyde, som følger med Børns Opdragelse og Optugtelse. Visselig Børn aldrig ere i Stand, med nogen Slags Velgierning at belønne deres Forældres Fortienester. Gode Børn indsee nok denne Sandhed og finde sig tilstrekkelig overbeviste derom, hvorfor deres Hierter ogsaa Betragtning af denne deres Forældres udviiste store Kierlighed blive satte ligesom i en Kierligheds Brand. Endskiøndt de bevise dem med Velvellighed, al den Tieneste, al den Hjælp og al den Lydighed, som de kan, saa see de dog nok, at det er meget utilstrekkelig til Vederlag; Hvorfor de indstændig an anmode den Allerhøyeste, i deres Sted. at opfylde det manglende, og belønne saa kiære Forældres Troskab og Kierlighed. Hvad Glæde og Ære er det ikke for velartede Børn, at kunde bevise deres Forældre nogen Tieneste og giøre den Godt, Kan de faae Anledning eller Leylighed dertil, da holde de det for det allerfornøyeligste de kan giøre. Jeg vil forbigaae mange Ting, men allene melde og et, som nu og da indfalder hos os; At Forældre i deres høye Alder, naar de ikke meere kand arbeyde for deres Føde og Underholdning mangen Gang trænge til deres Børn. Nu sætter jeg at gode, dydige og velartede Børn ikke uden allerstørste Empfindtlig hed kan see deres kiære Forældre at trænge. Jkke desmindre er det dem dog derhos en Glæde at kunde finde Leylighed til at kunde giøre dem en Haandrekning. De bie ikke dermed indtil Forældrene, anmoder dem derom; Thi ofte lider mange Nød, forinden de af Undseelse kan aabne deres Nød; Men de forekomme dem deri, De underrette sig paa en gehelm og modest Maade hvor de trænge, og dermed uden Opsættelse kommer dem til Hjælp; De ere heller ikke for nøye paaseende i deres Gaver, men give rundelig, vel vidende, at de aldrig kan giøre for meget deraf; De frygte slet ikke for at komme tilkort derved; Thi det de have, maae de, næst den guddommelige Forsyn takke de kiære Forældre for, og ansee sig for de Midler, der skal rekke dem det Fornødne, og hvad som i sligt Fald af et enfoldigt Hierte i en redelig Hensigt gives, kand aldrig være borte, men kommer tilbage igien med tusinde Fold Velsignelse. Ere Forældre formedelst Sygdom eller Alderdom skrøbelige, da er det at velartede Børn først rettelig vise Prøve paa deres Dyder; Da synes de, ved at vise Taalmodighed og Tilsyn, lige¬