Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-05-22
J forrige No. har man læst en Efterretning om Aabningen af den ulykkelige Carl den Førstes Liigkiste, og en med denne Aabning forbunden mærkelig Omstændighed, at Hovedet her anden Gang skilte sig fra Kroppen, og at en Draabe, der lignede Blod, faldt paa den Kongelige Læge Sir Henry Halfords Haand. Det er heel mærkværdigt, at denne af sine egne Undersaatter myrdede Konge halvanden Aarhundreder efter sin Død synes at gjennembryde Gravens skjulte Porte, for at minde Storbritannien om sin Blodsynd i et Øieblik, da der neppe gives mere en Plet paa den hele vide Jord, som Brittisk Herskesyge jo har gjødet med Blod. Er dette Tilfælde og Slump, eller er det Forsynets Finger? Carl den 1ste faldt som et Offer for den berygtede Oliver Crommels nedrige Herskesyge, vel ikke ganske brødefri, thi at han var en Monark, som vilde regjere egenmagtigen, tvertimod Loven, og at han tillod Episcopalerne at under tykke og forfølge Puritanerne, er noget, som selv hans ivrigste Forsvarere ikke kumne fragaae, men at han ikke fortjente den Skjebne, han fristede, og at han i egentlig Forstand blev myrdet, det er og bliver en evig Sandhed, som hverken kan eller vil nogensinde udslettes af Verdens Aarbøger. Engellanderne kalde ham den Kongelige Martyr. og høitideligholde aarligen hans Dødsdag (d. 30te Januarii) med Bøn og Faste. Efterat han var bleven tagen til Fange af sine egne Undersaattere, blev en Ret, bestaaende af 133 Personer, udnævnt til at dømme ham. Af disse 133 mødte imidlertid kun 70. Medlemmerne bestode især af Armeens fornemste Officierer, hvoraf de fleste vare af meget ringe Herkomst, foruden nogle af Underhuset, og saa af Londons Borgere. Bradshow, en Procurator, blev valgt til Præsident, og Retten blev holdt i Westminsterhall. For denne Domstol blev Kongen fremført og anklaget som den, der havde været Aarsag til al Blodsudgydelse siden Krigens Begyndelse, og herpaa æskede man hans Svar. Skjønt Carl længe havde siddet fængslet, og nu fremførtes som Misdæder, iagttog han dogen Konges Værdighed. Han begyndte sit Forsvar med at nægte denne Ret Dommermyndigheden. Han beraabte sig paa, at han næsten havde fuldendt en Underhandling med begge sine Parlaments huse, og altsaa ventede sig en ganske anden Behandling; at han selv var Konge, og altsaa, som Lovens Kilde, ikke kunde blive afhørt efter Love, han aldrig havde givet sit Samtykke til, at han, betroet Folkets Friheder, ikke vilde forraade dem ved at erkiende en Magt, der var grundet paa Vold, at han var villig til, for en retmæssig Domstoel, at forsvare sig omstændelig, men at han fordem maa vægre sig ved at forsvare sin Uskyld, med mindre, at han skulde betragtes som en Forræder af, ikke som en Martyr for Constitutionen. For at understøtte Rettens Myndighed paastod Bradshow, at den havde faaet sin Myndighed af Folket, Kilden til al Ret. Han tilholdt Kongen, ikke at nægte denne Myndighed, da de vare blevne valgte af det engelske Underhuus; han afbrød og overfusede Carl, for at faae ham til at svare. Paa denne Maade blev Kongen tre Gange frem fort for denne Domstoel, men vedblev hver Gang at nægte dens Ret til at dømme. Da han fremførtes fjerde og sidste Gang, blev han forhaanet af Soldaterne og Pøbelen, som raabte: "Retfærdighed; Retfærdighed! Henrettelse, Henrettelse!" Da hans Dommere havde afhort nogle Vidner, ved hvilke det blev bevist, at han havde brugt Vaaben mod Parlamentets Tropper, og Carl vedblev sin Paastand, ikke at ville forsvare sig, saa blev hans Vægring efter de engelske Love betragtet som en Tilstaaelse, og hans Dødsdom afsagt. (Fortsættes.)