Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1833-12-04
Indenlandsk. Hr. Algteen-Ussing har i sine Reformer i Skolevæsenet ogsaa yttret noget om en "Mangel paa Almeenaand, derskal caracterisere den danske Nation, og hvilken han betegner med den velklædte Pøbels sædvanlige Yttringer, saasom: "hvad kommer det ham ved lad enhver skjøtte sig selv han skal have sin Næse allevegne; Gud give at enhver blot ville passe sit Eget! Han lægger sig ud med alle Mennesker, Nu har det været saaledes i mange Aar, hvorfor skulle det ikke blive saaledes herefter, Han vil vende op og ned paa alting! Det er et farligt Menneske, det er et revolutionairt Hoved etc. ete" Saaledes sige, han at de gamle Kjellinger af begge Kjøn ende Deres Discussioner om offentlige Anliggender, der er derved at al Opposition er kommen saaledes i "Berruf, hos os, at fast Jngen drister sig til at sige sin Mening reent ud, og at enhver offentlig Rost betragtes, som et Slags Oprørskrig" Endelig tilføier Hr. Algreen Ussing: "Denne Frygt for Alt hvad der hedder Offentlighed, er af indgribende Følger i det borgerlige Samfund, og Grunden dertil ligger dybere end Nogen tænker sig. Det er ikke for Jntet at Folk ønske, at Alt skal blive ved det gode Gamle, og at der ikke maa røres op i Nogenting. De Fleste vide med sig selv, at der i deres hele Gjøren og Laden er Saameget som burde undergaae Forandring, at de ikke gjerne kunne see, at der udbredet sig en reformatorisk Aand i Samfundet, der tilsidst ogsaa kan naae til dem. Det er i de færreste Tilfælde nogen egentlig Uredelighed, for hvis Opdagelse de frygte, men det er en Masse af gammel Slendrian, en Følge af hiin gamle Leveregel: at man skal gjøre sin Pligt saa lala, og forresten lade Fem være lige og lade Verden gaae sin skjæve Gang. Det er denne Aand. der afspeiler sig i alle hine Talemaader, med hvilke man søger at affærdige enhver Opposition, og hvorved man ogsaa har bragt det saa vidt, at den er sunken ned til kun at existere i de usleste Smudsblade, saa at Jngen længer vover under sit Navn at paatale Feil og Uordener. Der er derved udbredt en saadan Lunkenhed for alle offentlige Anliggender i Staten, og en saadan Ligegyldighed for Alt hvad der ikke directe vedrører den Vedkommendes en pecuniaire Fordeel, at de fleste Mennesker virkeligen ikke ere istand til at begribe, hvorledes Nogen kan ville staae op og paatale Misbrug, blot af Jnteresse for Sagen selv, at Nogen kan komme i en hellig Varme over offentlige Anliggender; at han kan gribes af en luthersk Vrede", naar han øiner Misbrug og Uordener; at hans Blod kan komme i Kog og hans Hænder knytte sig, naar han seer den ene Nederdrægtighed krybe for den anden; det er for Folk saa ubegribeligt som noget andet Mirakel. Hvad kommer det ham ved?" – Men allermeest viser denne Mangel af Jnteresse for alt Offentligt og denne Frygt for at paaanke Misbrug og Urigtigheder sig i den Stand, hvori den, efter den Dannelse og de Kundskaber man der maa forudsætte, mindst burde ventes, nemlig hos Embedstanden. Det er derfor vist ikke uden god Grund, at man forekaster den danske Nation, at den mangler Liv og Fyrighed, og det var vel stærkt sagt, men tillige meget betegnener de, da en Udlænding, der længe havde opholdt sig her i Riget, paa en Andens Spørgsmaal, om de Danske ikke af Naturen vare noget lunkne, gjensvarede: "Lunkne? De ere saa kolde, at man kan kjole Viin i dem!" – Denne Mangel paa Esprit i Nationen er altfor iøinefaldende til at den skulde kunne undgaae Regjeringens Opmærksomhed. Det er derfor at vor allernaadigste Konge, ved at tilsige Landet Jndførelsen af Provindsialstænder, har tilkjendegivet, at et Hovedøiemed hermed er, at bidrage til Almeenaandens Oplivelse. For at dette kan opnaaes, er det imidlertid væsentligen nødvendigt, at Nationen selv bidrager sit hertil, og dette kan ene og allene skee igjennem den offentlige Yttringsfrihed. Lad os i denne Henseende prise os lykkelige ved at vi leve i et Land, hvor Pressen, et friere end i de fleste andre Lande, hvormed vi kunne sammenligne os, og hvor Regjeringen villigt laaner Øre til enhver Røst, der igjennem den lader sig høre for den. Men naar Almeenaanden, skal oplives, er det ikke nok, at det staaer paa Papiret. Man maa vise, at man virkelig ønsker at oplive den. Man maae ikke betragte Oppositionen med forhadte Øine, men gjerne see at offentlige Anliggender drøftes offentlig, og at Misbrug, af Store og smaae, ikke hengaae upaaankede. Kun naar dette skeer, kan det tænkes, at Almeenaanden kan vækkes hos Folket. Hvor det Modsatte finder Sted, vil Alting snart synke i Dvale igjen." (Ah. A.)¬