Adresseavis for Børn, 1781-02-28
Slutningen af Hyrdestykket Evander og Alcimna. Alcima, de to Jomfruer. 1ste Jomfrue. Hvor lykkelige ere vi dog, at vi ere blevne bestemte til at tjene og opvarte dig. 2den Jfr. Ja, vi maae i Sandhed prise os lykkelige, naar du vil beære os med din Bevaagenhed. Alc. J ere meget godhiertige, for J holde saa meget af mig, J gode Jomfruer, og det er dog nu i dette Øyeblik førstegang, at J har faaet mig at see. 1ste Jfr. Vi ere gandske og allene komne her, for at høre, hvad du har at befale, og dertil har din naadige Fader bestemt os. Alc. Det er artigt i hvor meget jeg endskjønt nu tænker mig om, saa kan jeg dog slet ikke finde paa noget, at befale eder. Hvor kan en eneste Person have saa meget nødig, at hun skulde behøve to andre til sin Tjeneste, for at opfylde hendes Villie, Mig tykkes, at de begge To slet intet have at bestille, uden at gloe og gade paa hende, eller og at hun maatte være meget urolig og forunderlig i sit Væsen. 2den Jfr. Et fornemme Fruentimmer maae ikke beskæftige sig med andet, end med Artigheder; det Øvrige bliver altid og gandske allene vor Sag. Naar du kun allene med et Vink eller Øyekast vil befale os noget, saa flye vi begge To afsted, for at udrette det, og der gives altid tusinde Smaating, som et fornemme Fruentimmer har at befale. Alc. Det begriber jeg ikke. Jeg maae ret lee derad. Det skulde være ret artigt, om jeg vilde have mig en Lillie, som stod ved Siden af mig i Engen, men i Stedet for at bukke mig selv, for med en ringe Umag at afbrække den, vilde befale en anden at gjøre det. 1ste Jfr. Ja, saaledes er det dog i Sandhed, og det maatte du gjøre, om du endogsaa var Lilien nok saa nær. Alc. Ney, saa uforskammet og saa doven kunde jeg aldrig være. 2den Jfr. Tillad mig, naadige Frøken, at jeg siger dig, du maae aflægge dine nedrige Sæder, og derimod antage Hoffets Sæder, hvor din Fader opholder sig. Et Fruentimmer af Stand maae opføre sig efter sin Stand. HerefAvis ter ville vi aldrig vige fra dig, eller noget Øye blik forlade dig, for at give dig Underviisning derudi. Alc. Men mig tykkes, at de enfoldige Sæder, saaledes som vi har dem her ude paa Landet, ere for den Aarsags Skyld beqvemmere og bedre, fordi de komme ligesom af sig selv, og behøve ikke møysommelig at læres, ligesom naar man vil lære en Fugl en fremmed Sang. Fortæl mig engang noget om Sæderne i Staden; jeg er bange, jeg frygter, at de ville blive mig meget besærlige. 2den Jfr. Om Morgenen, naar du vaagner, og det er, henimod Middag; thi et Fruentimmer af Stand vaagner ikke paa samme Tid som Haanværksfolk, Alt. Henimod Middag, siger du Jeg skulde altsaa ikke mere faae Fuglenes muntre Morgensang at høre, og heller ikke mere faae Solens Opgang at see, det var artigt 1ste Jfr. O, det er Smaatting. Fornemme Folk lee ad alt saadant. Alt. Det bliver mig en artig Levemaade, naar den allerede begynder saa smukt. Nu videre. 2den Jfr. Derpaa komme vi begge To indtil dig, for at klæde dig paa og den Paaklædning maae for Velanstændigheds Skyld vare længer end en Time. Den øvrige Deel af Formiddagen anvender du til Udpyntning. Alc. Saa maae det og være mig en forunderlig Klædning og en sælsom Habit, naar jeg skal have to Hielpersker, og endda ikke kan blive færdig dermed i een Time. Saaledes som jeg der staaer, er jeg saa reenlig og saa net paaklædt, som nogen Pige i hele Egnen, og jeg har hver Morgen vasket mit Ansigt i Kilden, opbundet mit Haar, og sat friske udsprungne Blomster baade paa mit Bryst og i mit Haar, og dog alligevel har jeg hver Morgen været færdig dermed, naar Solen stod op 1ste Jfr. Det kan anstaae Pigerne paa Landet godt nok. 2den Jfr. Naar du saa er paaklædt, maae du tage imod Besøgelse; thi naar du kommer til Staden, saa vil man tale om dig i alle Selskaber, alle unge Herrer fra Hoffet ville kappes om at see dig, man vil tilbyde dig tusinde Lystighefor Børn. der, Musik, Dands, Giestebudde, og Alt, hvad der kan opfindes til din Lyst og Fornøyelse. Alc. De Folk maae vist være meget tienstagtige. Men mig ville de dog falde besværlige, naar jeg altid skal, hvad de ville, og ikke kan, hvad jeg selv vil. 1ste Jfr. Din Deylighed vil tillokke dig en Mængde Liebhabere Alc. Ach, jeg forstaaer ikke eders vittige Lærdomme, og jeg vil heller ikke forstaae dem. OJ stille Skygger! O, J behagelige Egne, hvor ugjerne forlader jeg eder, J fornøyelige, Juskyldige Forretninger. Dog jeg forlader eder, for at følge med en kjer og elsket Fader. 2den Jfr. Vi har befaling, at følge med dig i dit Telt, for der at klæde dig paa efter din Stand. Alc. Men J maae love mig, at det ikke skal vare nogen Time. 2den Jfr. Oney, kun nogle faa Øyeblik. Alc. Nu, saa gesvindt da - (De gaae bort.) Evander (kommer tilbage i en fyrstelig Klædning. O, hvor bliver jeg dog opholdt og sinket paa alle Steder. Hvad er det dog for en urolig Tummel, Mig tykkes, at disse Folk ere langt anderledes beskafne, end andre Mennesker. De kalde Lykke og Glæde noget langt andet, end det, vi vi hos os kalde saa, og de søge det paa forunderlige Veye. Hos os finde vi det, uden at søge det med saa megen Uroe. Hvilken Pragt saae jeg i min Faders Telt. Kan Mennesker behøve saa meget? Hvor lidet behøve vi hos os, og dog ere vi vel tilfreds. Jeg har af alt dette hidindtil intet havt, og dog har jeg ikke manglet noget. For disse Folk er det derimod, som mig synes, gandske uundværligt. Men kan den og være lykkelig, som trænger til saa meget? Mine Klæder vare hidindtil magelige og smukke, i hvor simple og ukunstlete de endog vare; men disse ere jo saa buntete, som Engene om Foraaret. Jeg er bange, at mine Roligheds og milde Glædes Dage ere nu forbi for mig. Man kalder mig bort til store Forretninger. O Gud hielpe mig, Ja, J stille Skygger, J sagte rindende Bække, J behagelige Egne, i hvilke mine Ungdoms Avis. doms Aar ere saa rolig forløbne, eder skal jeg nu forlade, for et Levnet, som jeg ikke kjender. J Hjorde, som jeg med aarvaagen Flid rygtede og pleyede, eder forlader jeg nu, for, som de sige, at herske over talrige Hjorde af Mennesker, som betroe deres Lykke til mig. Det er deyligt, at besørge saa mange Menneskers Lykke, men ach. – Dog, intet skal gjøre mig modløs, Er det min Pligt, saa vil jeg opfordre mit hele Liv til den Med denne Dag begynder jeg de høyere Forretninger - hidindtil har jeg levet for mig selv allene; men fra nu af skal jeg leve for et heelt Folk, Velan, jeg vil opfordre alle mine Kræfter. Pyrrhuus. Evander. Pyrh. Nu, min Søn, Det er længe siden, jeg saae dig, hvorfor har du været saa længe fra mig? Evand. Jeg besøgde endnu engang den stille Egn, som jeg nu maae forlade. Pyrrh. Saa vil du nødig forlade den Slig mig engang, har disse Rigdomme, denne Lykke, og alt, hvad du her seer, intet Jndtagende for dig? Evand. Denne glimrende Pragt sætter mig vel i Forundring, dit Telt glindser næsten ligesaa buntet, som en bedugget Blomstereng glindser ved Solens Opgang; men saa smukt er det dog ikke. Jeg har seet tusinde Ting, hvis Navne og hvis Brug ere mig ubekiendte. Men slig mig, min Fader, Skal en Fyrste altid være omringet af saadan en Mængde besværlige Folk. Pyrrh. Hvor der er Magt og Rigdom, der forsamler sig altid Onde og Gode. Evand. Det er ligesom naar et Træe blomstrer, saa summer baade Bier og Myg derom kring, og alle Slags Jnsekter. Pyrh. Ja, saaledes er det. Evand. Men det er fortredeligt for mig, at de stedse ville sværme omkring mig, for at gjøre mig Tjeneste, som jeg ikke behøver. Jeg kan ikke fordrage denne Underdanighed. Jeg er jo et Menneske, ligesaavel som de. for Børn. Pyrh. Det er just dette, min Søn, som Fyrsterne har forud, for andre Mennesker, og det er kun en liden Løn for den Møye, som en Fyrste paatager sig, naar han vil ret opfylde sin Pligt, og sørge for deres Velfærd. Evand. Men, min Fader, naar de udvælge en til deres Fyrste, vælge de da ikke den, som er den Viseste og Bedste, Derfor har de vist ogsaa udvalgt dig. Men hvor daarlige ere de ikke, naar de sige, at jeg skal engang herske over dem, førend de endnu vide, om jeg er viis og god. Skulde vel nogen overlade sin Viingaard til en, uden at vide, om han forstod at dyrke og behandle den? Pyrth. Det er nu saaledes engang vedtaget. Du vil endnu faae meget at spørge om. Det er Tid, at vi reyseEvander lærde med stor Lærvillighed alt, hvad en Prinds maae vide, og blev efter sin Faders Død en fortræffelig Fyrste, ligesom Alcimna, hans Gemalinde, en af de fortræffeligste Fyrstinder. Han behøvede ikke, ved bestandig Adspredelse og kunstlete Forlystelser, at fordrive sig Tiden; thi han var ikke forkjelet eller opvoxen i Vellyster. Han elskede Forretninger og en maadelig Levemaade, og derved beholdt han et sundt Legeme og en munter Siel Han havde ingen Lyst til Pragt, og ansaae samme som et Kiendetegn paa en middelmaadig, eller ofte liden Siel Hans Tænkemaade var alt for ædel, til at indlægge sig Ære, ved at undertvinge andre. Han holdt for, at en Krigsmands Duelighed gjorde ham ligesaa lidet til en stor Mand, som en god Uhrmagers eller enhver anden Haandverksmands Duelighed. Han lod og ikkun give sin Eftermand meget liden Underviisning i Krigsvæsenet, paa det at han ikke engang skulde blive fristet til at begynde en unødvendig Krig. Thi enhver udmerker sig helst i det, som han bedst har lært, Evan Avis Evander selv befandt sig aldrig i den bedrøvelige Nødvendighed, at føre Krig. Han regjerede over et dydigt Folk, og blev elsket af det. Han fattedes ikke Forstand og Jndsigt, at betroe de høyeste og alle vigtige Embeder bort til værdige Mænd, og at holde enhver i bestandig Opmerksomhed paa sine Pligter, og derover var han frygt bar for alle dem, som torde tænke paa at fornærme ham. Han forbedrede sit Riges Forfatning, og forædlede sin Nations Tænkemaade, ved visse Anordninger og andre kraftige Midler, og befordrede derved mange tusinde Menneskers Lykke, endog længe efter hans Død. Med saa Ord: han var sindet imod sine Undersaatter, som en Fader mod sine Børn, og disse elskede ham igjen som en viis Fader; hvilket Ord indbefatter den høyeste Værdighed, og tillige den største Lyksalighed. Om Dyrenes Vedligeholdelse. Jntet Slags Dyr døer gandske ud, om det endog havde Menneskene og mange andre Dyr til sine grummeste Fiender. Alle de Arter, som gik forbi Adam, og fik deres Navne, ere endnu til. Er dette vel et blindt Tilfælde, Ney, den nøyeste Bestemmelse og høyeste Viisdom udfordres dertil, naar en Dyreslægt ikke skal faae Overhaand over sine Medbeylere eller naturlige Fiender. Man betænke ikkun, hvor lidet vi Menneskeer kan udrette i denne Sag. Vi kunne vel dræbe eller opholde enkelte Dyr, men ikke hele Slægter. Naar Agrene først ere skjulte med Markmuus, saa kan vi ikkun sukke eller bede. Hvem kan igjen udrydde disse frygtelige Slægter, Og, om de kun ikke bleve udryddede i fem Aar, saa maatte Menneskene døe af Hunger. Saaledes kan ikke heller Græshopper, Frøer og andre skadelige Dyr udryddes af Menneskene, ja, vore Anstalter imod dem ere gemeenlig meget skadelige for Børn. for Agre og Træer. Jkkun Gud kan udrydde Dyrene, uden skadelige Følger, og uden at man kan begribe hvorledes. Lader os antage, at i tre Aar efter hinanden bleve alle de Skabninger levende, som i denne Maaned enten sove ud, eller faae Liv, eller at der døde lige stor Yngel af hvert Slags, saa vare vi om disse tre Aar høyst ulykkelige. Naar vor Velfærd skal bestaae, saa maae der omkomme langt flere af de skadelige Dyr end af de nyttige. Den Alvise har nøye sørget for alt dette. Nogle Rovdyr formere sig lidet, og ere ikke saa kloge som stærke, til disse høre Løver og Tigre. Andre ødelægge sig selv indbyrdes, hvilket nyttige Dyr ikke gjøre: f. Ex. Ædderkopper og Rotter eller deres unge Yngel tjener andre til Føde, saaledes fanges de unge Crokodiler ofte af Fiske, ja endog de gamle Crokodiler. Nogle maae sove hele Vinteren igjennem; andre fordøye deres Bytte meget langsomt, saasom Slanger og Crokodiler, der opsluge Dyrene hele, eller som de sidste især, behielpe sig i Nødsfald med Træ og store Stene. Nogle kunne udholde at hungre, saasom Slanger, Bjørne og Ulve, andre ere for lade, for stive eller for frygtsomme til at giøre al den Skade, som dem var mulig. Er ikke alt dette Guds Forsorg for os og vore nyttige Dyr, Og dog begribe vi ikkun det mindste heraf. Ulve og Ræve ere vel tigange saa frugtbare som Faarene, men hvor kommer Frugtbarheden af dem hen, Nattergalene have en kjelen Natur, men de ere just ikke meget frugtbare; de ere meget eenfoldige og har mange Fiender, og dog mangler det ikke paa dem i de varme Egne. Spurrer derimod ere meget haardføre, frugtbare, listige og saa lidet agtede, at ingen skjøtter om at fange dem: ligesaa er det med Svaler, Krager, Alleker og deslige. Man skulde troe, at Luften og ti Aar vilde vrimle af dem; men der er ikke flere og ikke færre af dem nu, end for tusinde Aar siden.