Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-02-02
Høiædle og Høiærværdige Hr. Amtsprovst Lund udi Rudkjøbing. Jgjennem den fyenske Avertissementstidende haver D. H. H. behaget, under 8de Januar 1839, at tilskikke mig. et Feidebrev, hvorfor jeg er Dem meget forbunden. Thi skjøndt Gud haver skjænket mig et oprømt Sind, fornemmer jeg dog, at man staaer Fare for, at falde i Dvale, naar der ikke indfinder sig Nogen, som vil give sig i Kastmed En. Rigtignok grebes jeg af et Slags Rædsel, da jeg formærkede, at det var en cirdovans Amtsprovst, som jeg her fik at gjøre med; thi det er jo kommen saavidt med denne forhen saa anseelige Classe af Embedsmænd, at Enkelte af dem, som endnu gaae her paa Jorden, ikke ere anderledes at ansee, end som Gjengangere, der allerede eengang have bivaanet deres egen Lugbegjængelse og nu ikke kunne siges at leve, uden forsaavidt de overleve sig selv, for hvilket mislige agrement de ovenikjøbet (ifølge Forordn. 17de Jan. 1764) maae betale 18 Rbd. Sølv aarligt udi Rangskat. Et saadant Syn (visus noctornus Liv.) bliver ikke godt at komme tilrette med, tænkte jeg. Men da jeg nu for Alvor gjennemgik Deres Opsats, og af Samme bemærkede, at De endnu haver en vis Force udi cyklopiske Talemaader, veg al overtroisk Frygt fra mig, og saaledes staaer jeg da nu til Deres Tjeneste. At Sendebrevet til Steen-Blicher om Provste magten ikke er forfattet af nogen gammel Landsbypræst, dette kan Man sige, skriver De. Ja vel kan Man sige det. Hvad kan Man ikke sige? Men naar Man, som Deres Høiærværdighed, er 20 Aar, burde man altid sige Sandhed, thi naar Man først har naaet de syv Gange Tier der Jngen der kan gjøre En Noget. Jeg opfordrer Redactionen til at attestere, hvad der her er sandt *) og dersom D. H. H. endnu er istand til, at tænke Dem tilbage udi Tiden, omtvivler jeg ikke, at De jo vil huske mig blandt fordums Kyndinge. Skjæbnens Veie ere usporlige. Mig førte min Lod tidligt ud paa Heden, og over 40 Aar var og blev jeg intet Andet end Velædle og Velærværdig. De derimod tog Attestats udi det heldige Aar 1792. Jeg kalder det et heldigt Aar, fordi hver Tiende af dem, som i dette Aar toge deres Attestats, sidenefter er bleven Provst, ei at tale om, at En blev BiskopEn Superintendent, En Confessionarius, En Slotspræst, En Consistorialraad, To Professorer, To endogsaa Cancellieraader, og En Justitiarius i Vestindien. Saaledes var det da ikke forunderligt, at De, i denne rivende Strøm gjorde en lykkeligere Carriere, end jeg, blev høiædel og høiærværdig – om De ogsaa blev Ridder, veed jeg ikke. Jeg haver i denne Henseende efterslaget Statskalenderen, som jeg kjøber hvert tiende Aar, mit nuværende Exemplar er fra anno 33. Udi Samme finder jeg, at alle dalevende Amtsprovster, De alene undtagen, have været Riddere. Endogsaa en Præst paa Island, som dog kun havde Rang med Amtsprovster, finder jeg antegnet som Ridder, skjøndt jeg ikke indseer, hvorledes det kan fornøie Nogen, at gaae oppe under Polarcirkelen med et Ridderkors. Hernede i Danmark er det en anden Sag, og jeg vil gjerne troe, at ogsaa De er bleven Ridder siden. Skjebnens Veie ere, som sagt, usporlige, og en lang Vane haver gjort, at naar man først haver sagt Ordet Amtsprovst, saa lægger Munden af sig selv til og Ridder, uden at man tænker videre derover. Det hører sammen, som Brød og Smør. Jeg havde en tyndere Lykke. Jeg tog Attestats udi det mislige Aar 1798 af hvilket Aars Candidater hver Tiende døde ubefordret Fire døde som Capellaner, En maatte lægge sine Been i Grønland, En endte sit Løb som Skibspræst, og kun Fem kunne siges at have gjort nogen Eclat udi Verden, nemlig Fire, der bleve Provster, og En, der blev Formand for Liigbærerne. *) At det i denne Avis indrykkede Sendebrev til velærværdige Hr. Steen Steensen Blicher, om Provstemagten virkeligen hidrører fra en alderstegen Geistlig, som over 40 Aar har været Landsbypræst, bevidnet herved af Undertegnede, som er i Besiddelse af alle hidhørende Beviisligheder.