Viborger Samler, 1773-09-06
Den Vellystige forspilder ofte sit eget Liv og deres, som han, ved forargelig Exempel og Overtalelse, bringer til at være medskyldige i Guds Gavers Misbrug, ved een Dags eller Aftens saa kaldede Lystighed. Han overtaler det andet Kiøn til at udskeie fra Dydens Vei, han selv hader, og bliver ved i disse Afvigelser til Kræfterne ere borte, Legemerne svækkede, og de for Tiden lagt i Graven. Mon den Vredagtige og Hevngierrige ei fortiener samme Bebreidelse, som, for een formeent Urets Tilføielse, søger med mueligste Fliid at tilføie de, ham har fornærmet, Skam og Skade, ja Døden selv ved den deraf foraarsagede Græmmelse. Og kan Hevnen ei finde Sted, lader han hellere sit vredagtige Blod rase sig selv til Døden, end ved Taalmodighed at spare baade sit og andres Liv. Men her regiere Sindsbevægelserne, der sielden styres af Fornuft, nu vil jeg vende mig til det, som har givet mig Anledningen til disse Tanker, hvori mange med koldt Blod ved Forsømmelse opofre manges Liv, der (som jeg meener) tydelig skal stadfæste min Meening, at et Menneskes Liv agtes iblant os ikke for dyrebar, ja ikke en gang (jeg skammer mig ved at skrive det) liige med de umælende Kreatures. Eier nogen et sygt Kreatur, mon han ei, som er billigt, søger at vedligeholde dets Liv, og til den Ende først søger at blive underrettet om Aarsagen til dets Svaghed, og derefter ved tienlige og undertiden mange og kostbare Midler at befrie det? Mon nogen skulde, dersom den forhen grasserende Qvægsvaghed kom iblant hans Kreature, og han vidste nogen at kunde hielpe, omendskiønt ved kostbare Midler, spare Møie og Bekostning, og lade sine Kreature omkomme, Nei saa daarlig er jeg vis paa ingen var Men hvor faae, og hvo sørger for Menneskers Liv, endog deres, som ere dem undergivne, som de eie, om endskiønt ei i den Grad, som Fæet, hvilket dog een vis Hosbonde tænkte, der sagde til sin Bonde, at han eiede alt det han havde, Sielen alene undtagen. Denne Tiids Erfarenhed viser, hvor lidet Menneskets Liv agtes. Hvor forfærdelig har de saa kaldede Sprinkler raset og endnu paa mange Steder bortrykke mangfoldige især blant Almuen paa Landet? Men hvo ligger det paa Sinde? Hvo har endnu føiet alvorlige Anstalter til at dæmpe denne elendige og skadelige Sygdom, Hvo iblant Almuen selv lader sig være magtpaaliggende at redde sit og andres Liv, Nei. Disse sidste døe hellere end vove 4 Sk. paa Livet: Somme af Gierrighed, som Manden der svare. de: Hellere vil jeg døe end give Penge ud til Unytte. Andre af Trang, men de fleeste af en blind Følesløshed i dette saavelsom andet, og saaledes overlade sig allene til Naturen, af hvilken Livet eller Døden beroer. Og søge de ei at redde sig selv, Hvad Under da, at de ei bekymre sig om Hielp for andre? Nogle veed ei, hvorledes de skal faae Hielpen, fleere kan ei gjøre nogen Bekostning derpaa, og de fleeste vil ikke hielpes. Men skulde og burde ikke disse Følesløse, Blinde og Ubetænksomme opvækkes og bringes til Eftertanke? At de kunde lære at kiende deres usle Livs Dyrebarhed, og søge dets Vedligeholdelse: Skulde disse, som ei kiende deres eget Gavn, være uden Hielp, og ei rækkes Haanden. Jeg meener, at den som tænker saa, er ikke aleeneste uden ald Christendom, men endog værre end en Hedning. Men jeg vil dog ei paastaae, at det er Had til Menneskeligheden, eller en letsindig Folesløshed, som har forvoldet, at disse Elendige ere endnu uden nogen føiet Anstalt til deres Redning: Maaskee de, med disse Tider følgende, beknytte de Omstændigheder har afholdet mange, som har haft dertil baade Villie og Lyst. Men skal disse Elendige reddes: Skal Tabet, ved saa mange nyttige Menneskers Død for Staten ei blive betydelig; er det fornøden, at enhver efterkommer sin Pligt, og giør hvad han kan til at afværge dette Onde. Præsterne skal omgaaes de Befængte, deres Pligt er det, ikke eengang, men ofte at besøge de Syge: Burde de ikke af Kierlighed til sig selv og Næsten lægge sig efter at vide, hvad der i saadan Sygdom er det tilforladeligste til at hæmme dens videre Udbredelse? Burde de ikke understøtte Syge og Friske med disse Raad og tillagde alvorlige Formaninger, see til med dennem, om sligt efterkommes, samt aldrig tillade, at det syndige, skadelige og lovstridige gik i Svang, hvoriblant jeg regner Samlingerne og den dermed følgende Spisen og Drikken i de befængte Huuse ved Vaagestuer over de Døde og paa Begravelses=Dagene, hvor mange æde og drikke Døden i sig, hvilket mangfoldige Exempler udvise. Bortflytten med de Syge fra et Sted til et andet, og andet meere. Forordningen forbyder det vel, men hvo hindrer og straffer det? Kan da Præsternes alvorlige Formaninger lidet eller intet udrette, hvor billigt er det da, at Proprietairerne komme dem til Hielp og ved Tvangsmidler nøde Almuen til at befordre deres eget Gavn. Ja burde ikke Proprietairen, naar Sygdommen angreb hans Gods, skaffe de befængte Steder de fornødne Medicamenter, Og denne Bekostning kunde ham igien af de Formuende vederlægges, og hos de Uformuende var det et lidet Tab, som Menneskekierlighed paalægger ham at tage, med mindre han tænker, at saadanne Sygdomme ere gode til at udrydde Staadere: Tænker saadan een længer, end til det Nærværende, da indseer han nok, at almindelig Sygdom giør fleere Staadere, og skaber Herremanden med Bonden. Kan da ikke Menneskekierligheden, kan da ikke Skaden ved saa mange for dennem nyttige Arbeideres Tab, kan da ikke Samvittighedens Mindelser om at efterkomme deres Pligt, udrette noget hos mange: Saa vil jeg dog ønske, at Farligheden for deres eget Liv maatte indsees, og de, da de andre gyldige Aarsager ei kan bevæge dem, dog derved maatte nødes til at gjøre nyttige og alvorlige Anstalter, og hvor maatte man ikke ønske, at Herremændene til saa nyttig en Ting vilde anvende den Magt, de har over Bonden. Kort sagt, Præstens Formaning og Herremændenes Tvang kunde heri redde mange, ja jeg troer, disse aleene, ved skarp Jndseende, kunde afværge, baade almindelige Sygdomme blant Mennesker, og Qvægsvagheden; Men dette vil vist altid blive et forgieves Ønske. Jeg overlader nu disse mine Tanker, som Medynk ved det daglige Syn af disse hielpeløse Elendige har udtrykt, til andres Eftertanke og billige Domme, og vil ønske, at enhver vil efterfølge Samvittighedens Overbeviisning: Da skal denne, saavelsom andre Pligter ei forsømmes til Skam for dem, som dog vil ansees for Christne.