Aalborg Stiftstidende, 1829-12-19
Publiciteten, som har paataget sig den Pligt at afgive Beretning om og vække Opmærksomhed for Sagen, vil aldrig anmasse sig nogen Overskridelse af de Grændser, der ere den foreskrevne. Den vil aldrig tillade sig at komme de høie og høieste Anthoriteter, til hvilke den offentlige Forsorg ere overdragne, i Forkjøbet med utidige Forslag og Regler; men med alt det Alvor, som paabydes af den offentlige Velfærd, der for en stor Deel beroer paa den Maade, hvorpaa Stadens tilkommende Embedsmænd dannes og veiledes i Universitetsaarene, tør den, maa den lydeligt og gjentagent sige, at Nøden her kræver en Forandring, og en ny hensigtsmæssigere Organisation; den tør og maa opfordre Alle, der ved deres Stand og Kald ere dygtige og forpligtede til, paa den offentlige Ordens Vegne, at træde kraftigt iveien for dette Uvæsen, for ved hensigtsmæssige Midler i Tide at forebygge en sygelig Tilstand, der, naar Smitten og Sygdommens ondartede Natur uforstyrret griber videre om sig, kunde drage navnløs skadelige Følger for Jndivider og for Staten i Almindelighed efter sig. Duellerne, i og for sig selv en Levning fra den dunke, overtroiske Fortid, ere vel det Hovedonde, hvortil vor Anklage og Angst lader sig tilbageføre. Thi ligesom de i sig selv indeholde Begrebet om Modstrid, imod Alt hvad der hedder Lov og Orden, saaledes ere de i deres følger endnu afskyeligere og strafværdigere. Med dem forener sig Raahed, Lediggang, Uvidenhed, fylderie, Ringeagt for Øvrighed, Forvirring og Usædelighed, Blodhævn og Brodermord. Desuagtet hører øiensynligen den fuldkomne Afskaffelse af dette Misbrug for Tiden til de fromme Ønsker. Thi saa længe regjerende Herrer, Lorder og Statsministre, ifølge offentlig bekjendte Efterretninger, ikke undsee sig ved paa denne Maade at søge deres Misforhold bilagte, saalænge man i Militairstanden underhaanden i det videste Omfang tillader denne Maade til at gjøre sin Ære gieldende, og selv holder den Officeer, der afslaaer en Duel, for at være foragtelsesværdig; saalænge de Adelige tælle det til Ridderdomsbedrifter, at vove Livet for en Chimære i en Tvekamp, og saalænge Adelige, Sønner af høie Militairpersoner, Fyrste og Regentsønner træffe sammen paa Universiteter med Sønner af borgerlige Forældre, til samme Formaal, Jævnlige ihenseende til Aar og til Videnskaber, ville Duellerne neppe ganske kunne afskaffes. Saalænge, Duelmordet blandt de første Klasser gielder for en Gjerning, som ved Alder og Ære har vundet Syndsforladelse, vil den ogsaa gielde saaledes hos deres Afkom og dem, der blive stillede paa samme Linie som disse. De høieste Love, promulerede fra den høieste Høide, ville ikke være tilstrækkelige til at standse dette Misbrug, saa længe man veed og erfarer, at man i visse Forhold seer igjennem Fingre med samme Fordom som antagen, om end ikke som aldeles undskyldt, eller ogsaa blot straffer den, efter Formen, paa en Maade, der i sig selv ikke er nogen Straf. Naar Love skulle have almindelig Agtelse, maa de være ligesaa almindelige, som udsprungne af den rene og ubetingede Overbeviisning, de maae blive erkjendte og haandhævede. Kun en Henrik den 8de havde den Frækhed at sige om sig selv, at Lovgiveren kan troe og handle paa een Maade, og straffe anderledes. Men Fordomme, isærdeleshed saa gamle, beseires ikke af nogen Lov; kun et Aarhundredes forenede ædle Kraft vil kunne overvinde dem. Duellens Grundbegreb hviler paa den naturlige Krafts og den djævelske Hævngjerrigheds Følelser. Ligesom det raa Menneske i det daglige Liv uvilkaarligt løfter Haanden imod sin Fornærmer og skrider til Slagsmaal, saaledes ogsaa den raa Ridder og ridderligdannede Yngling. Han agter ikke Fornuftens Stemme og følger sin blinde Lidenskab. Og ligesom den høiere Christelighed og den renere Jndsigt kun efterhaanden kunne gjøre deres Fordringer imod Selvbedrag og Overtroe gieldende, saaledes lader heller ikke den Magt og den Lov sig bestemme, hvormed man fuldkommen skulde beseire Duellernes Fordom. Talen kan derfor ikke her være om, hvorledes Duel uvæsenet i Almindelighed kunde standses, fordi Talen her ikke kan være om, paa hvilken Maade og hvor snart den høiere Menneskeuddannelse vil naae det Maal, som Haabet har givet den, Vi tage her kun Hensyn til Universiteterne og nærmest til vort fædrelandske Universitet, hvor det ungdommelige ridderlige Uvæsen langt har overskredet sin Grændse. Efter i en Anmærkning at have tilføiet: "Man fortæller, at to Dueller have fundet Sted Dagen efter den unge Meyers Død. Ja, man fortæller, uden at vi ville tillægge denne sørgelige Beretning Troværdighed, at - medens der i Berlin, hvor der er et 5 til 6 Gange saa stort Antal Studerende, i et halvt Aar kun een Duel har fundet Sted - skal der i een Uge i Kiel være forefaldet 8" - vedbliver vor Forf. Det kan og vil ikke feile, at den offentlige Opmærksomhed jo maa henvende sig paa denne med Fare truende Tilstand. Maatte den da kun vælge saadanne Forholdsregler til Tilveiebringelsen af andre Forhold og til Afskaffelsen af et indgribende Misbrug, som ere istand til at beseire det paaklagede Onde, uden at svække de Fortrin ved Universitetslivet, som staae i nært formelt Slægtskab med hine Vildfarelser. - Efterat have meddeelt den Forsikkring at, "den hele Artikel ikke har anden Hensigt end at bede de forganiserende Anthoriteter at gaae forsigtigt tilværk, paa det at man ikke ved nye Misgieb skal komme til at gjøre Bod for de gamle Manglers Brøde;" slutter den frimodige Meddeler med at vedføie et Udtog af en af Kirkerraad Paulus i Heidelberg forfattet læseværdig Afhandling: "Ueber das beste Regiment auf deutschen, Universiteten, som han ogsaa med Hensyn til Kiel anseet for et modent og til Overveielse egnet Ord i sin Tid. (Kbhpst.)