Adresseavis for Børn, 1781-10-24
Denne gode Kone, som ikke formodede andet, end at hans Børn maatte være en ulykkelig Aarsag til denne Begjering, og at han maaskee vilde gjøre en ny Jndretning i den Fald, eller vel end- og sætte dem ud af sit Huus, hun ilede alt hvad hun kunde, for at komme hen til ham, og forestillede sig i Forveien mangt et ubehageligt Optrin, som hun skulde blive nødt til at bivaane. Hun havde heller ikke været der i et heelt Aar, og havde altsaa Aarsag til at frygte, at Børnene i den Tid skulde være blevne meget værre i deres slemme Vaner. Hun kunde ikke uden med en Slags Beklemmelse see Amtmandens Gaard, da hun nærmede sig dertil, og kjørde ind i den med Bævelse; men hvor stor blev ikke hendes Forundring og hendes Glæde, da hun ikke allene saae sin Svoger Amtmanden midt imellem sine fire Børn med de munterste og mildeste Ansigter at komme hende i Møde, men da de sidste endog ikke ophørde med deres Hoppen, og Springen, og Spørgen; Hør dog, søde Tante!" og "Kom dog snart ind, allerkjereste Tante!" da hun ellers ikkun var vant til at see alvorlige festlige Ansigter, som neppe kunde tvinge sig saa længe, indtil de første Hilsener vare forbi, at de ikke skulde bryde udi smaa fortredelige Klammerier. Amtmanden, som med en tavs Glæde ansaae hendes Forundring, lod sig ikke merke med noget, men ledsagede hende ind Her havde hun nu snart Leylighed, til at see, under hendes Samtale med dem, at det, som for Børn. hun maaskee i det første Øyeblik havde holdt foren Flyveglæde og Munterhed, der snart vilde gaae forbi, var nu blevet den virkelige Tone i Familien Hun merkede ingen høyrøstede Klammerier, ingen sagte Brumlen - ikke at den ene gik den anden i Veyen eller foraarsagede Fortred; – alt var Kjerlighed og Glæde, og fælleds Bestræbelse at tjene hinanden, og de kappedes om at forekomme hverandre i at kunne gjøre det i en Hast. Tusindegange var hun paa Veye at gjøre det Spørgsmaal, om det, som hun faae, ogsaa var bestandigt, om det var ikke blot en Maske. Men hendes Klogskab holdt hende tilbage, hun vilde heller med sine egne Øyne blive overbeviist derom. Hun biede indtil de skulde til Bord. - Alting gik endnu til paa samme Fod. Der var ingen Mestren eller Mønstren af den ene over den anden, intet: Lad mig sidde der og Lad mig faae det Stykke, o. s. v. Hun saae endog, at Amalie, saaledes heed den Ældste, stod undertiden op fra Bordet, og hentede et eller andet, som fattedes, uden at hun blev anmodet derom. Skjemt og smaat muntert Spøg afvexlede med hinanden. – Med Utaalmodighed ventede hun efter at Maaltidet blev ophævet. Nu kunde hun ikke længer bare sig. Broder, sagde hun med den inderligste Bevægelse, jeg kan ikke længer dølge min Forundring. for dig. Den Forandring, som jeg finder i dit Huus iblandt dine Børn, forekommer mig som et halvt Hexerie. – Siig mig, hvoraf det har sin Oprindelse? Hvo har tilveyebragt samme? Hvo har været saa lykkelig, at gjøre dig til saa lyksalig en Fader, Med Taarer i Øynene svarede den gode Amtmand: "Jeg vidste, min kjere Syster, hvilken Glæde det vilde blive Dem, at være et Vidne ved eget Øyesyn til denne mine Børns Forandring; og for at gjøre denne Glæde desto større, dulgde jeg den for Dem. - Jeg veed og, at De vist tilgiver mig, at jeg lod Dem maaskee i ubehagelige Forestillinger komme til mig.