Københavns Adresseavis, 1759-10-01
Fortsettelsen af Efterretning om Ager=Academiers og Oeconomiske Læreskolers Bygning og Jndretning &c. Jeg havde nær forglemt at fortælle Dem den 9 Maade vi bruger, naar vi anstiller vore Oeconomiske Hvervinger. Vi har laant Mode af de Fortællinger, som ere os meddeelte om Hvervings=Maaden i andre Lande; Vi har gjort samme efter, og befandt at det gik lykkelig for sig. Vore Nyehvervede giver os det Vidnesbyrd, at de frivilligt og ubeskadigede ere gangne over til os. Jeg vil oprigtig sige Dem det, hvorledes vi bær os ad Naar vi opholder os i vort Hvervehuus, saa forsømmer vi ingen Leylighed, at lokke Jordeyere fra andre Kirkesogner, som af nødvendige Aarsager maa betræde vore Grændser, ind udi samme. Vi behøver ikke i Forveien at kiende dem; det er aldeles imod Hvervings=Retten. Vi troer ikkun, at vi nogensteds tilforn har seet dem, eller paa et eller andet Sted talt med dem, og denne Troe giør, at vi strax bliver bekiendte. Vi har en nærmere Ret til deres Lydighed og gode Villie, end et andet Slags Hververe, thi de har ingen Frygt for os. Efterat de har gjort nogle smaa Undskyldninger, og vi har beviist dem den sædvanlige Høflighed, saa fører vi dem ind i vort Huus, og derfra i vore Haver og paa vore Marker. Vi har paa nogle Aars Tid havt den Vane, at giøre en nyttig Anlegning af alle Slags Mark=Have= og andre Frugter. Da vi indsaae den Nødvendighed at oprette et Ager Academie, holdt vi for, at det vilde være meget tienligt til Lettelse for samme Avl=Bygnings Opførelse, og nyttige Arbeyderes Anhvervelse, dersom vi lod mynte et Slags Haandpenge, som faldt i Øynene og ved Annammelsen strax kunde skaffe nogen Nytte. De veed uden Tvivl allerede hvad vi forstaaer herved. Vi viser dem alle Ting, og tilbyder os, for slet intet at gaae dem til Haande med det Nødvendige, som kand være dem til Behag og Nytte. De, som lader sig vort Tilbud befalde. faaer en uformerket Haandpenge; thi de bliver efterhaanden, paa samme Maade, som vi forhen ere blevne anhvervede, indførte i det almindelige Væsens Tieneste, og anseer det som en Skyldighed, at lokke flere Arbeydere hertil. Deres Fortællinger, om vor Venlighed og Beredvillighed at tiene dem og hver Mand, baner os Veyen, at vore Hvervinger ogsaa ofte uden for Huset, faaer en langt lykkeligere Fremgang, end vi havde forestillet os. Vi anseer det undertiden som tienligt, at vi forlader vor ordentlige Hverveplads, og adspreder os udomkring i andre Grændser. Vi udvælger dertil den beste Tid, om hvilken vi har Haab, at den merkelig skal forøge de Nyehvervedes Tal; dette er en mislig Veyrligs Tid, som saa synlig løber imod den ordentlige og iblant os brugelige Maade og Orden at saae paa, at man kand giøre sig lidet Haab om, at den gode Sæd skal komme fort. Vi besøger i Besynderlighed saadanne Egne, om hvilke vi i Forveien vide, at de sammesteds befindende Jordarter viser den meste Modsigelse. Naar vi nu finder Landmanden i Færd med at udsaae alle Slags Sæde=Korn, saa indlader vi os snart med denne, og snart med hiin i en Samtale, som fornemmelig handler om de Betænkeligheder, som Veyrliget fører med sig. Vi anmerker samme i al Korthed, anfører vor Meening, og viser ham, hvorledes man paa bedre Grund kunde og maatte gaae til Verks. Mange giver nu vore Forslag og Grunde Gehør og anstiller mindre eller større Forsøg efter vor Forskrift, eftersom vi har den Lykke at befalde dem. Naar vi nu har optegnet deres Navne og bedet dem at besøge os om Høsten, og give os Efterretning og Følgerne af deres forandrede Ager=Arbeyde, saa rider vi til et andet Sted, og giør ligesaa. De, som til bestemte Tid indfinder sig hos os og giver Rapport, eller vi ellers har Leylighed til at tale med dem, bliver paa ovenanførte Maade nærmere bestrikkede, indtil vi endelig faaer Leylighed til at indslutte dem fuldkommen i vort Oeconomiske Garn. Vi oplever undertiden. ved denne Bestræbelse en Slags Fornøyelse som meget sielden forekommer. Naar vi med Vished forud seer, at Sæden umuelig kand komme sig i den brugelige Saae=Orden, saa vover vi, at giøre det Tilbud til en Vantroende, som ved ingen Grund vil lade sig bevæge, at han skal blive holdt skadesløs af os, ifald hans Ager, der forandres i Saaedningen, ikke bærer lige saa god Frugt, som de andre Agre paa begge Sider. Der fattes ikke meget i, at han jo er færdig til at canonisere os, naar han erfarer, at han har været meget lykkeligere end hans Naboe. Dette er saadanne Folkes Tænkemaade, som ikke har lært at sætte Skranker for deres Meninger. Saa haardnakkede de forhen vare i at ville fæste Troe til vore Forslag, saa villige bliver de siden, at antage alting blindt ved, hvad vi siger dem. Vi oplever gjerne saadan er Modsigelse; thi vi kand af denne Omvendelses Maade næsten giøre os det visse Haab, at de ere langt standhaftigere i at holde ud hos os, end de Lettroende, der ofte ikke tager i Betænkning ved de ringeste Omstændigheder hvorudi deres Haab slaaer feyl, at fornægte deres første Troe igien Undertiden forandrer vi vort Hvervehuus, og fløtter det til et andet Sted. Vi ligner Sneglene, som fører deres Huus med sig. Naar vi nødes til at besøge andre, eller vi frivillig melerer os udi andres Selskab, saa giver vi først Agt paa de Nærværendes Sindelav, om de enten frygter sig for os, eller foragter os, eller og har Kierlighed til os; Derefter indretter vi vort Forhold og Opførsel. Vi kiender de manges Tendresse, som ikke gierne vil have Samqvem med os. De flyer for os Derfor, fordi deres flygtige Geist ikke kand fordrage vore krydende Hensigter. Den Klister, som klæber fast ved deres Egennyttighed, er gandske forskjellig fra vores; De søger at forene vores med sig, og vi har den Hensigt, at forbinde Menneskene med os, og indprente dem et Had imod Men ske=Fiendskab. Saa ofte vi nu ikkun har en gunstig Leylighed, at giøre samme bekiendt, saa kryber vi frem, og følger vor Tilbøyelighed saa got vi kand, og Omstændighederne tillader det. Det skeer meget ofte, at vi finder Kierlighed og Tilbøyelighed, og opvækker det Forsæt hos mange, at de fatter den Resolution, at forene sig med vort Sindelav og Mening, og træde til vore Hensigter og Afhandlinger, da vi Fraværende ikke ere i Stand, til, at give disse Nyehvervede en Haand=Penge, saa sætter vi imidlertid vort Hierte i Pant, vi forglemmer ikke gierne, naar vi har forbundet os til at levere dem noget lidet, som kand contribuere til deres Nytte og Fornøyelse, da at indsende samme. (Fortsetningen følger.)