Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-01-31
Justitsraad og Politiemester C. D. Christensen i Kiel har nylig udgivet paa Tydsk en alphabetisk Fortegnelse over et Antal af Røvere, Tyve og Landstrygere med tilføiede Signalements af deres Person, og Opgivelse af nogle Tyveherberger, efter en i Aarene 1811 og 1812 i Kiel arresteret Røverbandes Forklaringer. J Forerindringen findes en udførlig oplysende Efterretning om disse Røveres forskjellige Arter, Levemaade og Sprog. Bogen fortjener at læses og tages til Eftertanke af enhver, som er sat til at vaage over den offentlige Sikkerhed. Sammenhængen med denne Røverbandes Paagribelse var egentligen denne. Ni Røvere havde i den ikke langt fra Lübeck under dansk Høihed liggende Landsby Stockeldorff, Natten fra d. 25 til 26 Febr. 1811, overfaldt og plyndret en Forpagter Hadt i hans Huus. Han blev mishandlet med Slag, og hans høifrugtsommelige Kone lagdes tilligemed ham og hans Tjenestedreng, en Knævel i Munden. Efter de i det sydlige Tydskland omstreifende Røveres Maneer var Huset i Forveien bleven oplyst med brændende paa Væggene klædede Voxlys. Under Løbet af Commissionens Undersøgelse fik man fuldkommen Vished om, at den berygtede Røver Anton Hinze ogsaa havde været Hovedmand for denne Bande; men at han havde fundet Leilighed til at undflye nogle Øieblikke førend hans Ledtogsvendes Paagribelse. En anden af Røverne undslag fra Vagthuset i Lübeck, kort efter Paagribelsen. De øvrige 7 Forbrydere bleve tilligemed deres Koner sendte til Stockeldorff, for der at dømmes. Derpaa bleve de overgivne til den i Kiel nedsatte Kongl. Commission. Man undersøgte ikke allene alle de med det i Stockeldorff begangne Ran forbundne Omstændigheder, men ogsaa Bandens Forbindelser saavel indbyrdes, som med andre endnu ikke paagrebne Forbrydere. Ved at gaae frem med Klogskab og Menneskekundskab, ved at tilstede Forbryderne smaa Føieligheder, og lade dem behandles med Mildhed, forskaffede Commissionen sig deres Fortrolighed og alle de fornødne Oplysninger. Justitsraad Christensen, som var Medlem af Commissionen, underholdt sig desuden hele Uger med enkelte Jnqvisiter under fire Øine, lod sig ved denne Leilighed fortælle af dem de enkelte Begivenheder i deres Liv, tilligemed de mindste Omstændigheder, hørte taalmodigen deres bemærkninger, Synsmaader og Spøg over disse Optrin, talte med dem det Jeniske (Tyve Sprog, og tillod dem endog i hans Nærværelse at ryge Tobak. J saadanne Øieblikke fik Politiemesteren, Oplysninger og Forklaringer, som han tidligere kun havde Gisning om, men aldrig i Retten kunde faae ud af dem. Commissionen erfarede nu, at 3 berygtede Røvere: Leibchen, Slots og Waldmann, som Criminalretten i Mainz havde in contumaciam dømt til 24 Aars Arbeide i Lænker, endnu opholdt sig i Hertugdømmet Mecklenburg; at den farlige Røver Anton Hinze, under det antagne Navn Peter Muus, havde været med ved Ranet i Stockeldorff, og desuden været Anfører for adskillige voldsomme Røverier i det Mecklenborgske; at det var denne Hinze, som havde indført den i Tydskland allerede længe brugelige Skik, at udøve Tyverier med Vold, og i dette Øiemed at oplyse Husene. De stadfæstede ogsaa den Erfaring, at dette Slags Røvere lettelig paa hvert Sted kunne hverve en ny Bande. Kun mod en eneste Fange, Friedrich Schmidt, vare alle Undersøgelser aldeles frugtesløse. Commissionen kjendte paa det bestemteste hans Fødested og hans Forældres Skjebne. Hans af en Portrætmaler forfærdigede veltrufne Portræt, blev af hans i Brunsvig, Magdeburg og Hildesheim arresterede Medskyldige, ligesom og af adskillige Fangevogtere og Retsbetjentere paa disse Steder, hvor han tidligere havde siddet arresteret erklæret for at være den berygtede Hamburger Fuchs's Contrefei; alle hans Staldbrødre kaldte ham saaledes, og havde i endeel Aar seet ham under dette savn. Hans kjødelige Søster - han var en Holstener og født i Kellinghusen - og adskillige af hans Legekammerater fremstilledes imod ham, efterat begge hans endnu levende Forældre havde ved Flugten unddraget sig Confrontationen; ogsaa de erklærede, at det var Friedrich Schmidt. Men han vilde heller ikke vedkiendes disse. Han tabte kun et Øieblik Fatningen, da de i hans Overværelse besværgede Sandheden af deres Udsagn. Men efter at han var bleven pludseligen bleg og rystede stærkt, begyndte han igjen haardnakkent af nægte Alt. Omsider gjorde han ved et Selvmord Ende paa sit ryggesløse Liv. - En vis Herz Micheel, ved Banden bekiendt under Navn af HerzRunkel, havde, endskiønt han kun var 23 Aar gammel, allerede i 8 Aar staaet i Forbindelse med Røvere og Spitsbube. Han kjendte personligen de fleste og meest berygtede Røvere i Tydskland, og udmærkede sig ved sin Snahed. Han havde været med at udøve voldsomme Røverier &c. Han havde ofte været en Gienstand for Undersøgelser, men bestandig nægtede han de Forbrydelser, han virkelig havde begaaet. Han tilstod, at kun den Mildhed, hvormed han behandledes, kunde bevæge ham til en Tilstaaelse, som ellers de største Pinsler ikke kunde aftvinge ham og som hans endnu frie Kammerater aldrig havde befrygtet af ham. De Noticer, Justitsraad Christensen havde faaet af ham, er det især, som han fremlægger for Almeenheden i sit Skrift. Forbryderen har ogsaa opgivet Røvernes Hælere og Tilflugtsteder. Forf. bemærker, at Criminalretter og Fængsler for Forbrydelser af dette Slags vilde være overflødige, dersom man kunde standse Hæleriet. Hælere ere saa meget farligere, som man ikke kan vogte sig for dem, og de stundom findes blandt bosatte og velhavende Medborgere. - Forf. gjør den høist vigtige bemærkning, at de blotte Navnefortegnelser og Signalements af endnu ikke paagrebne Forbrydere ere af ingen Nytte, da deels saadanne Landstrygere jo mere berygtede de ere, des mere skifte Navne, deels Kiendemærkerne opgives af andre Fanger, der letteligen kunne huske feil. Det Viig ligste er, at anføre i saadanne Signalements de af den Paagieldende begangne Forbrydelser, og at udmærke de Forbrydere, om hvilke bestemte Forbrydelser med de dermed forbundne Omstændigheder ere bekiendte. Commissionen har bragt i Erfaring, at mange offentlige Authoriteter (formodentlig i det sydlige Tydskland) deels af ond Villie, deels af Skjødesløshed have lettet Landstrygeres Afstedkomme. Paa nogle Steder har Øvrigheden forsynet en eller anden Forbryder, for god Betaling, med gyldige Passe, om samme end ikke havde kunnet legitimere sig, og deres Fuldmægtige have for dobbelt og trefold Betaling uddeelt saadanne Passe i Dusinviis. Beviserne derfor ligge i Forfatterens Pult. - Commissionen har Beviser i Hænde for, at ved Politiet ansatte Agenter, blandt hvilke der endnu i Aaret 1812 fandtes paa et Nabosted en meget bekjendt, siden undvigt, Anfører for en rhinsk Røverbande, ei allene ikke arresterede de dem bekiendte Røvere, men endog af bestemte Røverier fik deres Andeel udbetalt, og mod denne Belønning forhindrede Forbrydernes Opdagelse og Paagribelse. Forf. anfører derpaa de forskjellige Classer Røvere og Tyve, og anmærker tillige, at Nattetyven, efter Regelen, ikke stieler om Dagen, og omvendt. Classerne ere saaledes inddeelte: 1. Røvere eller saadanne, der udøve voldsomme Tyverier. Anføreren for en saadan Bande kalde Røverne Bohnherrn, naar Anbringeren opgiver en erfaren Røver et Sted, hvor Tyveriet kunde udøves, gaaer denne enten selv did eller sender en Kamrat derhen, for at tage Leiligheden i Øiesyn. Han gjør sig, under Paaskud af at være en Handelsmand eller Haandværkssvend, et Ærende i Huset, for at kunne besee det Jndre. Han lægger da Mærke til, hvor mange Beboere der er i Huset, og om der gives noget ubeboet Værelse. I Almindelighed bliver denne Person staaende udenfor Huset som Vagt. Han maa vogte sig for, at man ikke kjender ham igien. Han meddeler derpaa Anføreren (nemlig den, som foreslog Tyveriet) nøje Underretning om Husets indere Jndretning og Beboernes Antal. Derefter bestemmes Jndbrudsmaaden og det fornødne Mandskabs Antal. Er Porten forsynet med en Tverbielke eller Jernstang, saa kan den ikke sprænges med Drohnen. Man maa da enten trænge ind ved voldsomt at aabne et Vindue eller bryde uformærkt igjennem Muren. Tyveriet ansees for halv fuldendt, naar man kan overrumple Husets Beboere i Sengen. Bestaaer Husets Beboere af 6 til 6 Personer, saa maa Røvernes Tal i det mindste være 10. To af dem holde Vagt; de øvrige trænge ind i Huset, for at overfalde og binde Beboerne. Anføreren har sædvanlig to fortrolige Kamerater hos sig, som han, naar Mandskab behøves, sender til Tyveherberget. Ere der ikke saa mange tilstede, saa lader han Kammeraten anmelde Stedet, hvor Røveriet skal begaaes. Til Rovets Deling sætter Anføreren Røverne et Stevne enten ved et Capel, i en Skov eller paa et andet let kjendeligt Sted paa en bestemt Time om Natten. Paa Korsveien didhen tegner den Forbigaaende om Dagen en krum Linie langs med den Vei, han gik, paa det denne kan tjene den, der kommer efter, til Kiendemærke. Den, som kommer for sildigt, faaer Prygl af Anføreren, der fra dette Øieblik af har en uindskrænket Magt, og alle Bandens Lemmer maa uden Knur rette sig efter ham. Af de Tilstedeværende ligger En bestandig med Øret paa Jorden, for at lytte efter de Ankommendes Trin, som man saaledes kan høre i en Afstand af en Fierdingmill. - De fornødne Jndbrudsredskaber vælges nogle Dage forhen enten paa Samlingspladsen eller i Anbringerens Huus. Til at staae Vagt tages de Sikkreste og Erfarneste; sædvanlig have disse forhen været som Speidere, Huset. Andre overdrages det til at overfalde og binde Beboerne. Bestaaer Huset af flere Etager saa bestemmes visse Røvere for hver Etage. Anføreren uddeler Parolen, som i Tydskland en run Tid var: "Husar du Stroh. Der tændes ogsaa Voxstumperne, og slukkes da igjen, hvorpaa Anføreren tager dem til sig. Kan man snige sig hemmelig ind i Huset, saa brækkes enten et Huul i Muren, eller og aabnes et Vindue. En af Banden bryder eller stiger ind, og aabner Porten for hans Ledtogsmænd. J dette Tilfælde tændes Voxlysene først i Forstuen. Lader Røveriet sig derimod ikke saa let udføre, saa tændes Lysene allerede udenfor Landsbyen, igjennem hvilken Røver hoben trækker med brølende Sang. Sædvanlig indblandes deri ved Rhinen franske Ord, for at opvække hos Jndbyggerne den frygtelige Forestilling om indrykkende franske Marodeurs. Huset besættes derpaa rundt omkring med Vagt, Porten, sprænges med den saakaldte Rennbaum, Voxlysene tændes paa Væggene, Røverne fordele sig, efter Anførerens Befaling, i Huset, for at binde Huusfolkene. Anføreren opbryder nu med et Brækjern alle Gjemmerne, og tager, i Forening med sine Kamerater, hvad der staaer ham an. Vagten maa spørge enhver, der kommer ud af Huset, om Parolen, og skyde paa eller tilbageføre den, som ikke kan besvare samme. Undkommer Flygtningen, saa brydes, af Frygt for Faren, hurtig op. Nærme sig en Hielp udenfra, som Vagten ikke kan afholde, saa slaaer denne et Vindue ind, til Tegn paa at den behøver Hjelp. Anføreren kommer da strax ud, og undersøger, hvor stor Faren er. Finder han den ikke betydelig, saa vender han tilbage igjen, for at fuldføre Plyndringen. Er den imidlertid virkelig stor, saa giver han Banden et Tegn til at bryde op, efterat Mandskabet forhen er bleven talt. Lysene slukkes, Røverhoben trækker afsted, og enhver af den sniger sig da hen, hvor han troer sig meest sikker. Men kan Plyndringen fortsættes uforhindret, saa bliver i Almindelighed endnu marscheret 1 til 1 1/2 Time, og enten paa et afliggende Sted eller i et fortroligt Herberg Rovet deelt. Her fremlægger enhver Røver sine Tyvekoster, og bliver derpaa visiteret, for at erfare, om han ikke har dulgt noget. Ved Delingen faaer Anføreren, og Vagten den største Deel, og den første endog en særdeles Godtgjørelse for Voxlysstumperne, Strikkerne og Brækkejernet. Anføreren bestemmer ogsaa den Portion, der tilkommer Anbringeren. (Fortsættes.) Om patriotiske Yderligheder. At et Folk i det første Udbrud af sin billige Glæde over afrystede eller brudte Lænker, søger at gaae et Skridt udenfor de Grændser, som Klogskab og Retfærdighed betegne, er tilgiveligt. Men Alting i Verden, selv den billigste, meest patriotiske Glæde, bør have sine Skranker, og overskrides de, saa virker en saadan Overskridelse mere Ondt end Godt. At Kotzebue i sin poetiske Begeistring kunde foreslaae at slæbe en uhyre stor Steen fra det ene Sted i Tydskland til det andet, for at oprette den gienerobrede tydske Frihed er Minde, der i Grunden dog ikkun vilde vare saa længe indtil nogle Andre engang fik Lyst og Leilighed til at slæbe det derfra igjen videre, ja maaskee endog tilbage til det Sted, hvorfra det skulde hentes, var noget, man læste som hvert andet lystigt Jndfald, og smilede, men naar en Skribent, som Arndt, for Alvor offentligen foreslaaer, at stifte et tydsk Forbund, der blandt andre Pligter ogsaa skal paalægge sig den, ikke at tale Fransk, saa kan man med Rette sige her: "Smil smelte hen til Graad Saa dybt kan Europa endnu ikke være sjunket i Cultur, at det skulde vilde fordømme det franske Sprog, fordi Napoleon har været de Franskes Keiser. Saa vidt gik end ikke Frankerhøvdingen. selv i sin Jver for det franske Sprog. Men dette har hidtil ikke været det eneste latterlige Forslag, man har seet gjøres af enkelte overspændte Hoveder i Tydskland. Det Besynderligste er, at disse Mennesker, som indtil Væmmelse skraale over dem Aandstrældom, Napoleon har villet indføre, over de helligste Menneskerettigheders Krænkelse, og, som ikke tale om andet end den Oplysnings og Lyksaligheds Søel, der nu skal opgaae over Europa, at disse Mennesker nu selv røbe en Mand, der er intet mindre end human! De Franskes sande Heltefærd, saavel i den physiske som aandelige Verden, kan intet tomt Skraal udslette. Styrtede fra den politiske Høide ophøre de ei at være, om just ikke den store, saa dog en stor Nation. Noget om Uldmanufacturerne i England.