Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-11-15
Den offentlige Opmærksomhed henvender sig nu paa de private Andragender, af hvilke der, indtil den 28de Octbr., vare indgivne ikke færre end 58. Alle ville vel være enige i, at Jntet af dem Alle i Vigtighed kan maale sig med Schyttes Andragende om Jndførelsen af en til Tidens Krav og Folkets almindelige Ønsker svarende friere Forfatning &c. Vi anbefale vore Læsere, at gjøre sig nøie bekiendte dermed (Stænd. Tid. S. 989991). Proponenten havde deri stræbt at vise, at den nødvendige Stemning, for at optage og udvikle Kongens Grundidee om stænderske Comiteer og for at sikkre dens heldige Fremgang, ikke er forhaanden. Han mindede om: "at vi vist Alle ene og alene sætte vor Liid, vort eneste Haab til vor ophøiede Konge. Den kgl. Commissarius fraraadte Forsamlingen at indlade sig derpaa og sagde: "Stænderne vilde, ved at gribe ind i Kongens Bestræbelser, vise en Mistillid, der snarere kunde standse end befordre den Fremgang til større Udvikling som attraaes. Der kunde, under visse Forudsætninger, møde vanskelige Spørgsmaal angaaende den fremtidige Succession i de forskjellige Statsdele, og det er vistnok en Gjenstand for Kongens Omhu, at faae disse Forhold ordnede; men til den Ende kunde det maaskee være nødvendigt at træde i Forhandlinger med andre Fyrstehuse og med flere tildeels mægtige Stater. Naar og paa hvilken Maade dette bør skee, er vanskeligt at bedømme for dem, der ikke nøie kjende Forholdene; men det er indlysende, at det ikke vilde tjene til disse Under handlingers Fremme, naar de bleve indledte ved Noget, der havde Udseende af en folkelig Impuls til Indførelsen. af en friere Forfatning. Disse Forhandlinger maa vistnok efter deres Natur drives med megen Delicatesse, og kræve Hemmelighed." Commissarius meente, at om Jdeen til stænderske Comiteer endog skulde have samme Skjæbne i Slesvig som i Itzehoe, vilde der dog neppe være nogen Anledning for Kongen til at opgive deen. Han beraabte sig paa den roeskildske Forsamling, navnligen paa Hvidt, paa Clausen, ja endogsaa paa Lehmann. Kort sagt, det forekom ham, at der mode saa mange Betænkeligheder og Vanskeligheder ved Andragendet, at han ikke kunde antage, at Forsamlingen vilde finde det passende eller hensigtsmæssigt, derpaa at gaae ind. Og umiddelbart efter dette Foredrag var det at Roulund, sagde: "Jeg maatte rødme, om jeg eet Øieblik troede, at jeg behøvede at opmuntre jydske Mænd til at understøtte dette Andragende!" Og Kom. Müller: "Ogsaa jeg har sluttet mig til de Mænd, som sætte Borgerfriheden over Alt, og som først da finde Tilfredsstillelse, naar Danmark indtager sin Plads i Rækken af Europas constitutionelle Stater." Og Dalgas: "Det maa blive Stændernes Pligt, gjentagende at sætte Hs. M. i Kundskab om Folkets Ønsker." Og Brock: "Det gaaer ikke an, at afvise Andragendet, Kongen staaer i sin Manddoms Kraft, og det hælder mod Aften. Hvad Han vil gjøre, maa Han gjøre snart." Og Wandborg: "Jeg kjender i min Kreds Folkets Trang, og jeg anseer det for enhver Deputerets Pligt, at bidrage til, at Sandheden kommer for Thronen." – Selveier Lydersen yttrede sig i modsat Retning. "Folket og navnligen Beboerne af det 18de Valgdistrict følte slet ingen Trang til en fri Forfatning!" sagde han, og fordybede sig herpaa i historiske Forskninger; han gik langt tilbage i Tiden og blev staaende ved 1134. Han talte om Pavemagten, og Gregorius den Syvende, om Oluf Hunger, om Svend Grathe, om Waldemar den Første, om Dito den Fjerde, om Dr. Luther og om Christian den Anden. Denne lærde Exeurs af Selveier Lydersen foranledigede Præsidenten til at yttre: "Jeg anseer mig forpligtet til, at maatte afbryde den ærede Deputerede, da der for Øieblikket kun er Spørgsmaal om en Comitees Nedsættelse, og en saadan historisk Udvikling, hvorpaa han her har indladt sig, idetmindste ikke i det Omfang, ikke her er paa sit Sted." Brock viste ligeledes den udsvævende Taler tilrette, og nu holdt Jespersen et Foredrag i fuldkommen constitutionel Aand. "Jeg anseer det sagde han - for at være en ligefrem Pligt for Nationens Repræsentanter, at de udtale, at de samme Ønsker, som næredes i 1840, endnu ligesaa varmt, ligesaa inderligt, deles af Folket, at Folkets Haab nu, som dengang, hænger ved Kongens Liv, at Folket haaber, at den Fyrste, i hvis sjeldne Lod det faldt, at skjænke vort forhenværende Broderfolk en fri Forfatning, ogsaa vil deelagtiggjøre det Folk, som han nu regierer, og som han elsker med ikke mindre Kjærlighed, den samme Lykke."(fortsættes.)