Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-04-23
Dersom alle geistlige Foresatte i Danmark tænkte i denne Henseende i Analogie med den Erklæring, vi nylig have læst, maatte vi vel hellere see, at formaae nogen Anden, end netop de af Hans Majestæt beordrede geistlige Medlemmer af Stænderforsamlingen, til at forebringe de Petitioner, vi ønskede tagne under Overveielse. Men vi kunne ikke Andet, end tiltroe H. Herr Biskop gaard, en Mand, der ogsaa har tjent i forskjellige geistlige Embeder, og nu lever rundtomgiven af Præster i fattige og betrængte Kaar, ikke alene al personlig Interesse for vor Sag, men ogsaa den Kjærlighed, som søger at befordre Andres Bedste, og tør vi have denne Tillid til begge de Deputerede af vor egen Stand i Forsamlingen og vi bör have den, saalænge den ikke i nogen Maade er skuffet – da synes det ogsaa mest passende, at nedlægge vore Anliggender i Disses Hænder og anbefale dem til deres virksomme Deeltagelse, af hvilken der dog maatte være noget Mere at haabe, end af Andres, som vanskeligere kunne sætte sig i vort Sted. 2. Hvorledes kunde og burde Geistlighedens trykkende Kaar billigen lettes: Lad os begynde med Begyndelsen, d. c., naar vi tiltræde Embedet. Der er en Præstegaard at indløse, et Naadensaar (ofte meget unaadigt) at udholde, en Avling at overtage, som fordrer en betydelig Prænumeration forat gjöres indbringende, foruden andre tilfældige Bekostninger at gjöre. Den, som ingen Formue besidder, og tilmed kommer med Familie til et Landsbykald, han vil snart see sig indviklet i de ubehageligste Afhængighedsforhold, som ikke kunne Andet, end virke ufordeelagtigt og nedtrykkende paa ham, og ofte maae indskrænke ham i hans Virksomhed, idetmindste i den Glade og Rolige Han seer sig strax overvældet af Næringssorger og Bekymringer, som vist Faa ere blevne befriede for, endog ved Forfremmelser til bedre Embeder. Var det da ikke ønskeligt, om der overalt i alle danske Stifter kunde erholdes faste offentlige Laan i Præstegaardene af Indløsningssummen med subsidiair Pantsættelse af Naadensaarets Indtægter, Paa Øerne erholdes disse, saavidt vides, uden Vanskelighed. Men i Jylland, og navnligen i Viborg, Stift, er der forgiæves gjort Ansøgning herom. Skulde de offentlige Midler, under geistlig Bestyrelse ikke kunne afgive fornødne Fonds, saa har Geistligheden nu i saa mange Aar gjort Tilskud til Nationalbanken, tildeels og saa til den almindelige Enkekasse, at de til disse Laan manglende offentlige Midler derfra maatte kunne suppleres. Disse Laan burde da blive indestaaende fra Mand til Mand i Embedet. Vi kunne ogsaa hermed egentlig sige, at Staten eengang for Alle skulde indløse alle Præstegaarde, og derfor bestandig af Hver især modtage en aarlig Rente eller Huusleie af 20 Rbd. Det er vist ogsaa en Erfaring, som de fleste Præster, have maattet gjöre, at der paa mange ydmyggende Maaden maae söges private Laan og ofte gjöres store Opoffrelser, for at erholde den Hjælp, vi netop formedelst den Embedsstilling, hvori vi ere satte, og den Maade, hvorpaa vi ere Jönnede, uundgaaeligen behøve. Der er dog, ved Embedet Tiltrædelse, naar Huusholdningen først skal begyndes. endnu ingen Udselhed, ingen uforstandig Oekonomie af bebreide os som Grund til denne Fornødenhed. Mon det derfor ikke ogsaa var et ret billigt Ønske, at den geistlige Mand, som ingen privat Formue eller Understöttelse. har, kunde have Adgang, foruden til det ovennævnte faste Laan i Præstegaarden, ogsaa til et offentligt temporairLaan af en Drifts- og Etablissements-Capital paa 1000 til 1500 Rbd., som da i 10 eller 15 Aar maatte forrentes og afdrages, og hvorfor Besætning og Løsøre kunde pantsættes, Naar Debitor maatte finde sig i, at underkaste sig Exekutionstvang for de aarlige Renter og Afdrag, og et almindeligt Brandassurance-Societæt blev etableret for den hele danske Geistlighed, saa kunde vel Sikkerheden og saa være antagelig. Lad os dernæst see hen til Maaden, paa hvilken vi hæve vor Lön Hvormeget var her ikke at ønske anderledes, Men hvormange Vanskeligheder stöde vi her ikke paa, som neppe saa let lade sig bortrydde, Vore Forgjængere havde samme Onsker, om end ikke samme trængende Grunde til dem, som vi. Vi læse allerede i Birckner's efterladte Skrifter, udgivne af Anders Sandöe Örste1800, 4 Deel, S. 92 og 93, i en Afhandling, om den geistlige Stand, nogle Ord, som vi hellere ville lade tale for os, end vore egne: "Det var höilig at ønske, at der istedetfor dette Agerbrug, der kalder Præsten fra hans Hovedforretninger, og ved de Bekostninger, det medfører, ofte sætter ham i en Gjæld, som han kun seent kan afbetale – disse ubestemte Tiender og Rettigheder, om hvilke han skal trættes - disse uvisse Indkomster, der saa ofte nedsætte ham i sin Menigheds Agtelse, engang blev anviist Præsterne en fastbestemt Lön, ligesom andre Statens Embedsmænd. Kun var det tillige at ønske, at den Sparsomheds-Aand, der nøder Statens Embedsmænd til at sulte, og altsaa at forrette Embedet med Ulyst og Mismodighed, ligesaalidet maatte bestemme Lönnen for Præsterne, som for Statens øvrige Embedsmænd. En ligeligere Fordeling af Præster, nes saa ulige Indkomster kunde vel ved denne Leilighefinde Sted, dog burde selv den slettest aflagte Embedsmand være lönnet saaledes, at han, fri for trykkende Næringssorger, og med Lyst, kunde forrette sit Embed, og Udsigter være aabne for den Fortjente og den, som længere havde staaet i et ringere Levebrød, at see sine Kaa forbedrede i et Større. Gandske vist er det Regjeringens ønske, at anvise Geistligheden faste Lönninger. At understötte den til dette önskes Opfyldelse ved fornuftig Forslag, er en Sag, som var den sande Patriot mere værdig, end at deklamere mod Misbrug, som Man dog selv ingen Udveie veed til at hæve."