Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1848-05-10
Mandagen den 7. Kl. 4 Efterm, afholdtes efter Jndbydelse af Dhrr. H. L. Helweg, E. B. Muus, W. Petersen og K. Sick, og som Fortsættelse af de tidligere her stedfundne Folkemøder, en almindelig Forsamling paa den herværende Raadstuesal. Overl. Sick, som ledede Forhandlingerne, gav en kort Udsigt over Begivenhederne hos os i de sidste sex Uger, og frembævede, at det nuværende Ministeriums Dannelse var en Følge af en Folkebevægelse, om end en fredelig og nødvendig; at den vel ikke havde foraarsaget eller foranlediget Krigen, men dog givet Stødet til dens Udbrud at de virkelige eller formentlige Tab, som vi i den eller sidste Tid have lidt, ved at virke nedtrykkende paa Folkestemningen, let kunde giøre Ministeriets Stilling endnu vanskeligere end forhen; at derfor en Udtalelse af Folkets usvækkede Tillid nu turde være betimelig. Herpaa oplæstes Udkastet til den nedenfor meddeelte Adresse til Ministeriet. Pastor Møller fra Dalby yttrede, at saavidt ham bekjendt, nøde Ministrene Folkets Tillid, hvorfor det var overflødigt udtrykkeligt at forsikkre dem derom. Et andet Spørgsmaal var det, om ikke maaskee Tilliden til Hærførerne var noget svækket; kunde Noget gjøres for at styrke denne, var det vistnok ønskeligt. Herimod tog Pastor F. Helweg fra Rødding Ordet og meente, at det var aldeles upassende, at bringe en Sag af denne Beskaffenhed paa Bane her, hvor Mistilliden hvis den iøvrigt virkelig fandtes, dog aldrig kunde mødes grundigt. Hvad der fandtes, var forresten efter hans Formening kun løs Tale og taabelige Gisninger, der under saa usædvanlige Omstændigheder, som de nærværende, næsten altid dukke op og aldrig kunde tjene til Grundlag for nogen Discussion. Mistillid til Hærens Befalingsmænd kunde eibeller forenes med Tillid til Krigsministeren. Desuden vidste han af sin Nærværelse ved Hæren, at dennes Ledere havde dens Kjærlighed og Tillid. Efter nogle bemærkninger af Sick om det Skadelige ved de Rygter, som snige sig om i Mørket og vanskeligen kunne imødegaaes, bemærkede Pastor Helweg fremdeles, at det vilde være en feilagtig Opfattelse af Adressendkastet, men man troede, at det kun skulde forvisse Ministrene om Folkets Tillid; det skulde i det mindste ligesaa fuldt hos selve Ministrene vække Tillid til Folket. Det var saa længe siden, at den egentlige Folkekraft var prøvet, de Forholdsregler, hvortil Omstændighederne maatte nøde Ministrene, kunde blive saa ansvarsfulde, at der var fuldkommen god Grund for Folket til selv at forøge Tilliden til det hos Regjeringen, og eftersom Rigsforsamlingen ikke kunde træde sammen, maatte det udtale sig i Adresser. Pastor Møller yttrede at han skjønnede at have opnaaet, hvad han havde tilsigtet, idet han omtalte den formentlige rystede Tillid til Hærens Anførsel. Mag. Viborg fremsatte det Ønske, at Adressen noget skarpere maatte udtale de Vilkaar, under hvilke Danmark ene kunde og maatte ønske Freden; og for saadanne Vilkaar ansaae han Bevarelsen af hver Fodbred Jord, som var ældgammel dansk Eiendom, Opretholdelsen af Danmark til Eideren. Prof. Flor sluttede sig som den foregaaende Taler til Pastor Helweg, idet ogsaa han formente, at det Bedste og Rigtigste vi kunde giøre, var at styrke Regjeringen i dens Tillid til Folket. Med megen Varme og under almindeligt bifald udtalte han sig dernæst om, at denne Kamp aldrig kunde komme Folket for dyrt at staae: derfor kunde Adressens Udtryk ikke være kraftige nok angaaende de Tilbud og Opoffrelser, som Folket vilde gjøre for denne Velfærdssag, men tillige maatte disse Tilbud ogsaa for Regjeringen medføre Forpligtelse til at gjøre fuldt Brug af dem. Forsamlingen viste sig i dette Punkt, eenstemmig. Proc. S. Hansen vendte tilbage til Discussionen om den Tillid, Ministrene nøde. Ogsaa han bevidnede, at denne Tillid var usvækket, men alligevel troede han, at der fandtes nogen Misstemning, som ene havde sin Grund deri, at vi nu maatte kæmpe 1 mod 3. Dertil bemærkedes fra flere Sider, at Misforholdet vistnok var meget stort, men naar der nu engang kom tre - eller om saa var ti - mod en enkelt Mand og vilde fratage ham Noget, hvorpaa han satte høiere Priis, end paa sit Liv, saa var der for ham Jntet at gjøre, end at slaae fra sig saa godt og saa længe han kunde. Derefter traadte Underofficeer Hansen, født Normand og Frivillig ved 10de Bataillon, frem med den Erklæring, at Hæren mindst af Alt fattedes Kamplyst, og at flere af vore Soldater allerede havde stridt seirrigt 1 mod 3. Forpagter Hofman Bang vilde imidlertid heller ikke nægte, at der sporedes nogen Misstemning, men den havde neppe sin Grund deri, at vi maatte kæmpe mod Overmagt, men snarere var man forstemt, fordi Jylland, denne trofaste og vigtige Landødeel, indtil videre var givet i Fjendens Vold. Sick indrømmede, at det tilvisse var en for Jylland uheldig, skjøndt let forudseelig Vending, Krigen havde taget; dog indsaa han ikke, at der just var Grund til at ynke Nørrejylland, fremfor det danske Sønderjylland. Pastor Helweg gjorde opmærksom paa, at det først var efter et Slag, efter gjentagne Kampe og den yderligste Anstrængelse som vor Hær for Øieblikket taalte, at man havde ladet Veien til Jylland blive aaben for Fjenden, at det dog ingenlunde stod saa ganske i dennes Magt at udbrede sig over hele Jylland lige op til Skagen, og at vi, indtil vor Hær atter begyndte sine Operationer, kunde skræmme Fjenden fra enhver Mishandling af Jylland, hvortil han just heller ikke viste sig tilbøielig, ved Trusel om Gjengjæld mod de preussiske Søstæder. Endelig belyste Etatsraad Flor nærmere hvad den Klage vilde sige, at Jylland blev lagt ode, saavidt han kjendte til Jyderne, meente han de nok skulde finde Gjemmer til deres Penge, som ingen Preusser kunde opsnuse; deres Fødevarer kunde Fjenderne rigtignok fortære, men det var ikke Landets Ødelæggelse, og Gaardene saavelsom Markerne skulde de nok kjønt lade blive hvor de vare. Da Jngen meere begiærede Ordet og man ansaae omtrent Alt for omtalt, hvad der ligger Folket meest paa Hjerte, sluttedes Discussionen, og med en ikke meget væsentlig Forandring blev Udkastet uden Jndsigelse vedtaget til Underskrift. Endelig overdroges det Jndbyderne af foranstalte det Fornødne, for at Adressen snarest muligt kunde blive bekjendt og tiltraadt overalt i Provindsen. Derefter hævede Dirigenten Mødet. Adressen lyder saaledes: Høitærede Medborgere, Kongens og Fædrelandets troe Mænd, Det er kun faa Uger siden vi Fyenboer bragte Kongen vor Tak for hvad Han havde gjort for Landet og tilsagde Ham vor ubegrændsede Bistand til at værne om Nationens Ære og Selvstændighed. Den Fare, som dengang stod fjernere, har nu viist sig i hele sit Omfang. Den Krig, hvormed Oprør og fremmed Vold have hjemsøgt os, er en Erobringsskrig, der sigter til intet mindre, end vort Riges Undergang, vort Folks Tilintetgjørelse. Næst vor Konges høihjertede Sindelag stole vi nærmest paa de Mænd, hvem Folkets Tillid har beredet Plads ved Thronens Side. Vi takke Dem, høitærede Medborgere, fordi De under farlige Omstændigheder til Fædrelandets Frelse have overtaget Deres ansvarsfulde Hverv. Vi erkjende, at den Vei, som De hidtil have fulgt, er den ene rette. Vi holde for, at De have gjort Alt, hvad der stemmede med Ære og Pligt for at undgaae den ulige Kamp Vi tilsige Dem - i den Overbeviisning, at ingen modløs Opgiven af Danmark fulde Ret og Danmark Grændser vil komme til at vanære dets Navn og undergrave dets Tilværelse - vor fuldstændige og utrættede Medvirken. Vi betragte det som Folkets Ret, at hvert Offer, som Fædrelandets Vel kræver, vil blive os afæstet, og at De ville tilraade Kongen ikke at forlange Mindre af sit Folk, end Han selv for sin Deel har tilbudt. Vort Folk er ikkun lidet, men Enighed gjør stærk og Himlens Bistand vil, naar vi tilfulde giøre vor Pligt, ikke svigte den retfærdige Sag. Naar da engang Danmarks Selvstændighed og Frihed er befæstet, vil taknemmelige Medborgeres Paaskjønnelse være de Mænds bedste Løn, som i Trængselens Tid vare Folkets Førere, Thronens Støtte. Odense den 10 Mai 1848. Paa Jndbydernes Vegne: K. Sick.