Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-02-13
Om Højer, som parres med Amthor, hedder det P. 78. "Frederik den Fjerdes Historiografer. Holsteneren Kristoffer Amthor, og efter hans Død Andreas Højer, havde begge Fortjenester, hin som Publisist, og denne især som den lærde Lovkyndigheds første Forfremmer i Danmark, men begge beklædte dog uden Udmærkelse hin Post, hvorvel Højers smaa historiske Arbeider vare ei uden Værd. Hr. Professor Møller tillade, jeg, vort - som jeg smigrer mig med - Venskab ubeskaaret, heri maa modsige ham, ikke af Lyst til Modsigelse, men ene og allene af Jnteresse for alt, hvad der angaaer vort fælleds Fædrelands Historie, og vore forevigede fortjente Landsmænd, hvis Miskændelse af deres efterlevende Landsmænd altid giør mig ondt. Amthor taler jeg her ikke om, skønt har som beskikket Kongelig Dansk Historiograf ikke er uden Fortjenester. Man efterse herom Worms lærde Lexikon, og Professor Nyerups Fortegnelse paa Kongelige Danske Historieskrivere P. 89, 90, samt de flere Amthors efterladte historiske Manuskripter, der opbevares i flere baade Kiels og Kjøbenhavns Biblioteker. Men naar siges, at Høier uden Udmærkelse beklædte sin Post som beskikket Kongelig Dansk Historiograf, da sker denne i mange Maader høist fortjente Lærde aabenbar stor Uret. Kænder da ikke Hr. Professoren Høiers Lebensgeschichte Friederich des Vierten, Denne udmærkede Dannerkonges Regering fortælles her med en Udførlighed, som ingen af alle vore Enevoldskongers Regering lige fra Frederik den Tredie til Kristian den Syvende er fortalt, uagtet de dog Alle have havt beskikkede og lønnede Historiografer. Vel saaat denne Højers Historie henligger i Haandskrift, og Hans Høiærværdighed altsaa kan svare mig: de occultis non judicat ecclesia. Dog - en Lærd, som har den Lykke at leve i Hovedstaden, og dertil af Hr. Professor Møllers litterære Kundskab om pragmatisk Historie, kan et i vor nyere Historie saa vigtigt historisk Værk, som Højers Kong Frederik den Fjerdes Historie, der i Afskrifter bevares paa flere Kjøbenhavns baade private og offentlige Biblioteker, ikke være ubekændt. Men af Hr. Prof. ringe Omdomme om vor Højers Fortjenester som Historiograf formoder jeg, han endnu ikke har havt Leilighed til at gjøre sig dette Højers Værk saa bekændt, som enhver der studerer dansk, norsk, og holstensk Historie bør gjøre sig det. Hr. Prof. vil saameget mindre fortryde dette Værks Gænnemlæsning, som det ikke er uden alle Bidrag til den lærde Grams Levnetsbeskrivelse, hvortil Udkastet af vor Historiografies Historie skal være en Jndledning. Men faar De Hr. Prof. med Opmærksomhed gænnemlæst dette vor forevigede Højers kostelige historiske Værk og Kong Frederik den Fjerdes i flere Hensyn mærkelige Regimente, saa er jeg og overbeviist om, De vil frafalde Deres Dom om hans kun ringe Fortjenester som Dansk Historiograf. Thi at denne Frederik den Fierdes Historie er skreven paa tysk kan ikke betage den det sit store Værd, som den umiskændelig har af et for sin Tid skønt Foredrag, forenet med en Frimodighed og Upartiskhed, der er sjælden at finde hos den, som skriver sin egen Tids Historie. Sandelig, jeg kan ikke gjøre vor nu værende beskikkede Kongelig Danske Historiograf et oprigtigere Ønske, end at Forsynet vil skænke ham Liv og Rørighed, saalænge, til han om vor sidst afdøde høisalige Kong Kristian den Syvende kan efterlade Sig en saa udførlig og upartisk Historie, som Højers om Kong Frederik den Fjerde er Men Høier skrev denne sin Historie ikke i Otium men mellem mangefold Beskæftigelse, nu som Professor og virksom Professor baade som Dosent og Skribent, nu som General-Prokurør, nu som Kommissarius i baade offentlige og private Sager, nu som baade Regeringens og Privates juridiske Konsulent. Høier var og, da han beskikkedes til Kongelig Dansk Historiograf, allerede bekændt for grundigt Studium i Dansk Historie, skønt Hr. Professor Møller synes ogsaa heri at ville nedsætte ham, naar det blot heder: Højers smaa historiske Arbeider vare ei uden Værd. Tvertimod disse Højers historiske Arbeider ere af megen Værd, skønt de ikke alle ere trykte, men opbevares hist og her i Bogsamlingerne. For Høiers grundige Kundskaber i Historien om de Forbindelser, der fra gamle Tider har været mellem Danmark og Hertugdommene, tør jeg paastaa skyldes meget vigtige Følger, hvorfor vel ikke Holstens overmodige Adel vil reise ham hædrende Mindestøtrer, men hvorfor Dansk Kongehuus og hver Dansk Patriot, evig bør ære hans Minde. Thi hvem der har gjordt sig den baade som Embedmand og Lærd udmærkede Højers Levnetsbegivenheder noget bekændt, veed, at han i sin Tids jævnlig mellem det Kongelige danske Huus og det hertugelige holsteenske Huus forefaldende Stridigheder ofte raadspurgtes af Kongerne Frederik den Fjerde og Kristian den Sjette. Flere af denne Lærdes paa slige Konsullasioner givne Svar haves og hist og her i Haandskrift, og gav mig et saadant Højers Svar Anledning til min for et Par Aar siden udgivne historiske Undersøgelse om de Slesvig Holstenske Hertugers Prætensions-Titel, Arving til Norge. Nu Andreas Højer's kurtzgefaste Danemarkische Geschichte, det efter Suhms egen Tilstaaelse) bedste Kompendium i vor Historie, som vi over i 50 Aar eiede, og som vist baade indenlands og udenlands har ikke lidet fremmet dansk historisk Kundskab; thi Kompendiet er, sær i de Oldenborgske Kongers Historie, endda ikke saa lidet. Men nu foruden disse Højer's udmærkede Fortjenester som Dansk Historiograf, saa minde man sig ham som videnskabelig ja til en Tid endog som praktisk Læge (efr. Møller og Worm), men især minde man sig ham som Lovkyndig, ja som lærd dansk Lovkyndigheds Skaber. - thi Forfremmer er for lidet. Haanende for denne store Mands Aminde er og derfor det forekommet mig, naar Hr. P. efter at have sluppen Højer siger strax i paafølgende: "Langt vigtigere for Videnskaberne bleve tvende Mænd - Holberg og Gram. Om Holberg har jeg ved en anden Leilighed yttret den min Mening, at han med Pontoppidan og Suhm ere de 3 vore det henrundne attende Sekuls udentvivl almennyttigste Lærde, Fædrelandets Historie er mit Yndlingsstudium, jeg studerer og læser hvert et nok saa ringe Bidrag til den con amore, Lovkyndigheden nu derimod kun fordi den føder mig og mine. Min Dom om begge de udmærkede Lærde Høier og Gram kan altsaa ikke miskændes. Jngen mindre end jeg kan miskænde den grundlærde Hans Gram, der har saa store og udmærkede Fortjenester just af Dansk Historie, i hvis Studium han gjorde en Epoke, som han med al sin mageløse dybe Crudision ikke kunde gjøre i de mange andre Videnskaber, hvori han og havde hjemme. Men alligevel troer jeg, at Højer fornærmes, naar paa hans Bekostning Gram skal som en for Videnskaberne langt, vigtigere Mand ophøies. Overalt saaledes at taxere flere forskællige udmærkede Videnskabsmænds mere og mindre Vigtighed er en heel mislig Sag. Naar betænkes Jndflydelsen Lovkyndigheden har i alle Statstyrelsens Dele, naar vides at man for Høiers Tid havde saa lidet Begreb om lærd Lovkyndighed, at enhver Justitsraad kaldtes til at sidde i Høiesteret, hvor derfor man stundum saa den Mand at beklæde Rigernes øverste Domstol om Formiddagen, som man om Eftermiddagen kunne finde i sin Handels bod eller Kramlade - kort naar man veed hvad Form Højer gav vor Lovkyndighed, og at han med blot historisk og uden grundig videnskabelig Kundskab om Loven ikke kunde have givet Lovkyndigheden denne Form, saa maa man vel være varsom ved paa denne Lærdes Bekostning at ophøje hans Samtids lærde Landsmænd. Saa høist vigtige ja uundværlige for hvem der grundig vil studere dansk Historie Grams lærde Noter til Meursius ere, saa have disse dog neppe havt den udbredte videnskabelige Jndflydelse, som den af Høier konsiperede Forordning af 10 Februar 1736 har havt, og endnu har, og vil beholde saalænge vi beholde vore egne gamle indfødte Love. Nei lad os ikke af Forkærlighed for vor egen Videnskab, og de Mænd, som af den have gjort sig fortjente, nedsætte andre Videnskaber og Videnskabsmænd, men altid erindre os det fælleds til et Øjemed sigtende Baand, der er mellem alle Videnskaber. Saameget i Anledning af Hr. Prof. Møllers Udladelser om Højer, hvis videnskabelige Fortjenester jeg kunne have Lyst, hvis jeg havde Leilighed, at sige noget mere om. Jeg kommer nu til Holberg. Hr. Professor Møller siger P. 79 om Holberg og Gram: at de just ikke miskændte, men ensidigt bedømte hinandens Arbeider. Derimod heder det videre. i at fremme det historiske Studium vare de fuldkommen enige, heri glædedes den Ene stætse over den Andens Opdagelser eller Bearbeidelser. Men dette er, Hr. P. tillade mig det, ikke heller saa ganske rigtig. Holberg og Gram vare og bleve hinandens Uvenner, for ikke at sige Fiender, saalænge de levede. Selv da Gram var død, kunne dog Holberg ikke bare sig for ved forefaldende Leiligheder at nedsætte denne sin Kollega og Samtids Lærde. Beviis herfor findes i den anden Udgave af Holbergs Danmarks Riges Historie T. II. P. 617, hvor Holberg klager over, at nu han skal til at fortælle en af de mærkeligste Kongers, nemlig Kristian den Fjerdes Historie, savner han just især Materialier. Alligevel var just i Mellemrummet fra den første og anden Udgave af Holbergs Danm. Rig. Historie udkommen ved Grams Forsorg og under Grams Revision Slanges Kvistian den Fjerdes Historie. Men Holberg siger om den: "Siden det første Oplag af dette Skrift er vel kommen for Lyset Kristian den Fjerdes Historie udi tvende Foliant Bind; men den er ikke nær saa stor som den synes at være, og det saavel i Henseende til Karakterernes Storhed, som i Henseende til vidtløftige Resiter af Ting, som ikke interessere Læseren." Siden stikler han paa de mange kedsommelige og unyttige Ting, der i de trykte Annalibus findes om denne Konge, alt til at fortredige Gram, som her aabenbar sker Uret, og ved hvis Fortjenester af dette Slanges historiske Værk Holberg intet mindre end yttrer nogen Glæde. Nei, Gram og Holberg vare alt for forskællige af Karakter og Temperament, til at de engang udsatte saa lettelig igæn kunne blive Venner. Gram var en smidig Hofmand, af en bøielig Karakter, der meget kom i de Stores Sirkler, naar den vrevne og miltsyge Holberg helst søgte saadanne smaa Selskaber, der ikke generte ham. At Gram hos de Store opholdt sig over Holbergs Komedieskriven, tør i Kristian den Sjettes alvorlige Dage ikke have være uden maaske endog ubehagelig Følge for Holberg, der, al sin Lærdom og vist nok da sjældne Oplysning uagtet, og uagtet sine store Fortjenester som Skribent, dog var som Menneske i mange Maader hel svagelig, saaat Digterens: Artibus ingenuis Pectora mollescunt aspectusque fugt, just ikke altid passede paa ham, som det desværre vel ikke heller passer sig paa alle Lærde. Men Holberg havde og bogstavelig selv smedet sin Lykke. Han havde ikke, og kunne efter sin Karakter ikke lettelig skaffe sig Moecener, der ville støde ham frem. J sine yngre Aar maatte han derfor gaa meget igænnem. Om han saa nu maaske følte sig destomere i sine ældre Aar, blev noget strængere i at bedømme dem sine Medlevende, han stod i Forbindelse med, ja blev, hvad han stundum virkelig var, vrippen, pranten, og vredladen, da er det en Sindstemning, som maaske kan bemærkes hos flere i Holbergs Stilling. Odense d. 6 Februar 1810. Gustav Ludvig Baden.