Berlingske Tidende, 1836-07-18
J Mødet den 9de d. M. fremlagde allerførst General-Procureuren, Hr. Martin, sit Reqvisitorium, saaledes som det nu var affattet. Han meente rigtignok, at han uden videre kunde lade det gaae til Dom, da den Anklagedes Tilstaaelse, hvormed alle Vidnendsagn stemmede, ikke tillod længer nogen Tvivl over den begaaede Forbrydelses Beskaffenhed, ligesaa lidt som om, at den Anklagede havde handlet med Overlæg; men det syntes ham dog passende, at fremføre nogle Betragtninger for Retten. Disse Betragtninger gik da nærmest ud paa, at man maatte glæde sig over at see den Omstændighed godtgjort, at Aliband ei havde havt Medskyldige. At han ikke havde vovet at opfordre Andre til Medvirkning, viiste noksom, hvor godt han havde været sig bevidst, at hans forbryderiske Anslag ikke kunde gjøre Fordring paa Medhold. Rigtignok havde han indviet Corbiere i sine Planer; men da Loven ikke straffede det blotte Medviderie, men me meget mere havde afskaffet Straffen for Jkke-Angivelsen af Højforrædderi, og dermed Forbrydelsen som saadan, saa kunde han (Hr. Martin) ikke nedlægge Paastand om Corbieres Afstraffelse, skjøndt dennes Handlemaade, fra det moralske Synspunkt betragtet, var uforsvarlig. – Det gjorde et ubehageligt Jndtryk, da Anklageren, i Modsigelse med alle Vidnendsagn, dernæst skildrede Alibands tidligere Levnet og Characteer saaledes: "De ville, mine Herrer, i den Anklagede see et Menneske, der bestandig har staaet under sine lastefulde Tilbøieligheders Herredømme, hvem, da han i Dovenskab og Udsvævelser var moralsk og physisk tilintetgjort, Tilværelsen blev en Byrde, en Forbandelse. Hvorledes kunde dette ogsaa være anderledes, da Mord er den feigeste af alle Forbrydelser, og Konge-Mord det hadefuldeste af alle Mord og alene kan undfanges i den meest fordærvede og nedrige Sjæl Efter disse og lignende Yttringer gik Hr. Martin over til det moralske Ansvar, der igjen med Hensyn til denne Forbrydelse hviler paa de politiske Factioner, og lykønskede sluttelig sig selv og Retten til, at Lovgivningen fra forrige September meer og meer gjorde Ende paa Factionerne, ligesom de allerede havde befæstet Dynastiet saameget, at der ikke længer kunde tænkes paa nogen Rystelse af samme. Deri laa det bedste Middel mod Gjentagelsen af saadanne Forbrydelser. – Nu tog Hr. Ledru, Ali bands Forsvarer, Ordet. Med bevæget Stemme, begyndte han saaledes: "Da Aliband ønskede mig til sin Forsvarer, gjorde jeg ham opmærksom paa, at en Forsvarer var ganske unyttig for ham, da han tilstod, at have begaaet en Forbrydelse, som Lovene qvalificerede til Fadermord, og da han, med Hensyn til denne Forbrydelse ikke beklagede Andet, end Attentatets mislykkede Udfald. Men han svarede mig, at han ikke vilde have sit, Lovene hjemfaldne Hoved forsvaret, men derimod sit bagvaskede tidligere Liv, sin Ære og sine Slægtninges Ære. Turde jeg vel unddrage mig dette Hverv, Sikkerlig ikke. – Og da jeg nu med den Anklagede havde kastet et Tilbageblik paa hans tidligere Liv, da blandede sig mine Taarer med hans, da jeg opdagede, hvor reen hans tidligere Vandel havde været, hvor mangfoldige Prøver han havde givet paa ædel, uegennyttig Selvfornægtelse og Selvopofrelse." - Her oplæste Hr. Ledru en Notits, som Aliband havde opsat ham. Sammes Jndhold var i det Væsentlige Følgende: Aliband nedstammer fra en vakker Familie. Hans Fader fik en Æressabel, medens han gjorde Militair-Tjeneste. Siden overtog denne Bestyrelsen af en, til Transporten af Reisendes Effecter bestemt Vogn. Han havde den Ulykke, at en ham til Transport betroet Pengesum blev stiaalet; den var saa betydelig, at han, dømt til Erstatning, ikke kunde betale, men maatte vandre til Gjeldsfængslet. Løsladt af samme, aabnede han i Narbonne et Caffehuus, men kunde heller ikke holde sig i denne Forretning. Alibaand var blevet opdraget i Narbonnes Seminarium, og offrede sig i det sextende Aar til Handelstanden. "Men, saaledes afbrød Hr. Ledru sin Oplæsning – jeg maa gjøre Dem opmærksom paa andre Kjendsgierninger, som Aliband ikke omtaler i sine Notitser. Et Fruentimmer var faldet i Vandet; Stormen drev hende henimod et Mølleværk, der ufeilbarligt vilde have knust hende. Vandstedet, hvor Begivenheden forefaldt, var saa dybt og saa farligt, at man deromkring kaldte det Svælget. Alle Tililende krympede sig ved at udsætte sig for den øiensynlige Fare, kunAliband ikke; han kastede sig i Strømmen og reddede den Forulykkede under den forsamlede Mængdes Jubel. Allerede nogle Aar i Forvejen var han, skjøndt han selv ikke kunde svømme, sprunget ud i Strømmen efter et Barn, for at redde det, og vilde ufeilbarligt være druknet, hvis ikke en Tredie havde reddet dem begge." Hr. Ledru tog atter fat paa Alibauds Notitser, men afbrod sig selv snart igjen, for at fortælle, hvorledes Aliband under Juli-Dagene havde foranlediget sin Sovekammerat i Regimentet til med ham at trække sig tilbage fra Tjenesten, for ikke at kæmpe mod Folket, og hvorledes begge, uden fra den anden Side at deeltage i Kampen, af en saare anstændig Delicatesse, atter vare traadte ind i Regimentet, saasnart dette havde sluttet sig tilden gode Rets Sag. – "Ligesaa ærefuld – vedblev Hr. Ledru – var Anledningen til hans Udtrædelse af Tjenesten. Som Vidnet Lehpinasse fortalte Dem i Gaar, blev Aliband svært saaret, da han vilde optræde som Mægler i en blodig Strid mellem Borgere og Militaire. Hans Saar tvang ham tilat forlade Tjenesten. Saavel hans Kammeraters som hans Foresattes Kjærlighed og Agtelse ledsagede ham." – Videre fortalte Hr. Ledru, hvorledes Alliband havde opbudt Alt, for paa en anstændig Maade at fortjene sit Underhold, hvorledes han i dette Øjemeed havde lært Bogholderi og det spanske Sprog. Med Hensyn til Alibands Reise til Spanien, saa kunde man maaskee ikke billige sammes Formaal (Monarkiets Omstyrtning), men man maatte lade hans Opførsel der, og det Redelige i hans Overbeviisning, at handle rigtigt, vederfares Retfærdighed. Vendt tilbage til Paris, havde Alband, ifølge alle Vidners eenstemmige Udsagn, ført et meget indgetogent regelmæssigt Liv, og ingenlunde – som Anklagen vilde bringe til at troe – drevet ørkesløs omkring paa Værtshuuse. Uophørlig havde han ved Beskjeftigelse søgt sit Underhold, men var strandet overalt, og havde af Fortvivlelse herover villet qvæle sig med Kuldamp. (Fortsættes.)