Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-17
J Dag Formiddag bleve Nonnerne pludselig ved den saakaldte Kapitelklokke sammen kaldte, jeg forundrede mig derover, som noget Usædvanligt, da jeg imidlertid, Himmelen skee Tak! endnu ikke er indklædt, saa tænkte jeg, hvad kommer det dig ved, og blev rolig i min Celle; men efter en halv Time blev jeg ogsaa kaldet. Abedissen stod endnu i Midten af Nonnerne, som en Høne blandt hendes Kyllinger og alle satte et Ansigt op, som om noget særdeles Ondt var vederfares dem, og hvad var det saa vel, Biskoppen som maae være en gammel Spøgefugl, havde faaet det naragtige Jndfald, at sende et Par Beenklæder, som en Som var sprungen op paa, til Klosteret for at lade gjøre i Stand af en geistlig Haand, der var nu en Jammer paa færde, Gamle og Unge frugtede for dem, som et brændt Barn for Jlden, derfor spurgde den gamle Domina mig, om jeg som endnu var et halvt Verdensbarn ville sye de Par Stik, jeg sagde ja, og tænkte i mit Hjerte: Biskoppen skal og maae betale dig Arbeidet. Men Penge vil jeg ikke have, det kan du vel tænke. Jeg venter en meget skjønnere Løn. Biskoppen, som min Fader ærer som en Gud, kan blive vor Talsmand hos ham og drive det igjennem, at vi jo snarere jo bedre kunne faae hinanden. Gaae altsaa til hans Høiærværdighed og hils ham ligefrem, at jeg udbeder mig den Godhed, af ham. Jeg har redelig fortjent det, thi hvor ville ikke den gamle Herre have ærgret sig, naar Nonnerne, de knibske Abekatte, havde sendt ham hans Klædningsstykke i samme Stand tilbage med en spodsk Compiiment. Ja sandelig det var skeet, naar jeg ikke af et godt Hjerte havde lagt mig imellem. Forestil Biskoppen Alt og stig ham endnu oven i Kjøbet at han burde ogsaa hjælpe mig ud af Klosteret, da jeg verslig sindede Skabning, ikke er der til nogen Nytte. Tag din bedste grønne Kjole paa Anton, naar du gaaer til Biskoppen og forsøm intet Øjeblik at smede medens Jernet er varmt. Din indtil Døden troe. Antonie. Biskoppen loe hjertelig over dette Brev og besluttede strax at opfylde Pigens Ønske. Han kjørte til Klosteret, undskylde den slemme Misforstaaelse hos Abedissen og forlangte at tale med Antonie under fire Øine. Frygtsom og rødmende traade hun frem. Bonifacius, der ingen Hader var af Kjønnet, fandt hende skjønnere end han havde forestilt sig. Derved fuldkommen indtaget, talte han venlig til hende og takkede hende for hendes Tjenstfærdighed. Heraf blev det hende klart, at han maatte have læst hendes aabenhjertige og noget frie Brev. Hun var som om hun af Skam skulle synke til Jorden, men Bonifacius trøstede hende med, at han forstod Spøg, og ikke havde taget noget Ord som angik ham fortrydelig op. Derpaa tilstillede han hende igjen Brevet og erklærede tillige, at Bortsendelsen deraf til Vedkommende, nu ikke længere var fornødent, da han uden videre Anmodning, skul paa bedste Maade besørge hendes Hjertes Anliggende hos hendes Fader. Med denne Forsikkring, forlod han hende og holdt næste Dag sit Ord. Faderen var i Begyndelsen da Biskoppen foredrog ham Sagen, meget fortredelig derover og havde gjerne støiet og bandet; men hans Ærbør, dighed for den høiærværdige Biskop lagde han Tømme og Bidsel i Munden. Han hørte rolpaa de Forestillinger, der bleve ham gjorte og tilstod endog at Anton var en brav Karl og en duelig Jæger, kort han havde kun det at indvende imod ham, at han endnu intet Levebrød, havde. Det vil jeg sørge for, sagde Biskop pen. En af mine Venner har just en anseelForsttjeneste ledig, og vil ikke nægte mig den til Eders tilkommende Svigersøn. Fire Uger derpaa fik Anton den for ham udvirkede Bestaling som Forster, drog ind i sin smukke Forstboelig, holdt Bryllup med Antoni og begge følte sig i Deres Ægteskab saa lykkelige at de endnu, da de allerede vare Besteforældre sagde: Aldrig har vel saalænge Verden har staaet, en ringe Tjenstvillighed baaret saa skjønne Renter. A. F. C. Langbein. Haabet. (Et Fragment.) Livet er et Bedragerie, og kun den er den Lykkeligste som bedst bliver bedragen! Haab du skulle være Himmelens Datter, Værde Lidendes Ledsagerinde, De Ulykkeliges Trøster, Nei, du er dog en Bedragerske Vist nok forstaaer du saa fint at blande dine Gifte, vel smage dine Palliativer saa født vel lyde din Sladdren saa behagelig for den Syges Øre, thi derfor er du jo en Qvinde; men er du derfor en mindre farlig Fiende for vor Roe Hist sidder han den arme Trøstesløse, med det stive Blik fæstet paa Jorden, alle hans Planer om tilkommende Lykke ere tilintetgjorte, alle de tusende og atter tusende Glæder, som i Fremtiden smillede ham imøde, ere tilintetgjorte, givne til Priis for en uoverskuelig Række af navnløse Lidelser; ingenstæds findes en Udvei, ingenstæds øines Trøst eller Hjelp. Da bryder et dunkelt Skjær gjennem hans Celle - han forsøger langsomt at lette sit matte Hoved op i Veiret; men Veemod og Kummer trykke det nedigjen, endelig lykkes det ham, og han seer, -(o den ømme, for ham allerede saalænge fremmede Glæde gjennemhæver hans Hjerte!) - han seer en Række tilkommende Glædescener, fremstillede for hans Blikke! Billede paa Billede flyver forbi hans Øie det ene altid gladere end det andet. Hvilket glimrende, yppigt Farvespil; thi paa at blande Farverne forstaaer du dig mesterlig, hvor fine ere ikke Coutourerne! hvilket blændende Hold; hvor levende og sandt er ikke Alt: Henreven, ude af sig selv, springer han op, hans Puls slaaer raskere, hans Hjerte banker høit, hans Bryst bliver trangere, enhver Nærve mer spændt, Musklerne i hans Ansigt sammentrække sig til en munter Latter, han stitrer med begierlige Blikke derhen og en Glædestaare zittrer i hans Øie Pludselig træder Virkeligheden med hendes alvorlige Ansigt dertil, og berører din Tryllelygte med sin Kobberstav, Lyset slukkes og med det forsvinde allede glade billeder, alle de glimrende Farver. Blodet standser i hans Aarer, hans Nærver slappes; det Smil, der oplivede hans Ansigt, den Glæde, som gjennemhævede hans Hjerte, det Mod, som bevingede hans Puls, Alt, Alt forsvinder, og kun Taaren bliver tilbage i hans Øie Saa funkler den opgaaende Morgensoels Diamant i Violens Bæger. En Mængde Lysstraaler bryde sig paa det lille Omfang af dens Overflade og kaste tusende prægtige Farver tilbage. - Nu indhyller en Taageskye Solen, Lysstraalerne forsvinde og med den alle dens tusende prægtige Farver; Diamanten funkler ikke mere, kun - en stakkels Vanddraabe bliver tilbage i Violens Bæger.