Viborger Samler, 1846-11-19
Skjøndt nu denne tragiske Begivenhed (der reent objectivt betragtet dog ikke mangler en komisk Bagside) er Satiren og den offentlige Dadel lovlig og retmæssig hjemfalden, kunne vi dog ikke ubetinget give det Synspunct, Medhold, hvorfra man hidtil – navnlig forskjellige Journaler – har brudt Staven over Proponenten og hans politiske Venner. Den offentlige Dom har nemlig i det Hele udtrykt sig over Andragendets Tilbagetagelse, som om "Proponenten og de Mænd, der have havt medvirkende Deel i dets Tilbliven, ere blevne forknytte for den kongelige Commissarii Jnstrux, som om de af Frygt og Forskrækkelse ligeoverfor de kongelige Formanninger have stukket Piben ind. Unægtelig tager det sig ogsaa ved første Øiekast saaledes ud efter Stændertidenden. Men oprigtigt talt kunne vi, al Pietet tilsidesat (Blodet er aldrig saa tyndt o. s. v.), ikke rigtig tiltroe de fra tidligere Sessioner anerkjendte frisindede Charakterer en saa holdningsløs Svaghed. Skal endelig Talen være om Hjerteklemslers uimodstaaelige Jndflydelse, da kunne vi ikke indsee andet, end at enhver af "hine Mænd, i alt Fald maatte ved Tilbagetagelsen have en langt ubehageligere og piinligere Forudfølelse af det frisindede Publicum let forudsee lige" knusende Fordømmelsesdom, der vilde give dem Skylden og Ansvaret for det Hele, end i omvendt Tilfælde af Regjeringens Misfornøielse. Men hvorledes lader da Sagen sig forklare paa en Maade, der viser de jydske Constitutionsvenners politiske Consequents i et velbehageligere Lys, end hiin Opfattelse tilsteder, Jo vi kunne forklare os deres en distance feet saa høist uventede Høire omkring - eller rettere vil kunne ikke ret forklare os det paa anden Maade end som bevirket ved Motiver, der formeentlig skulde være i Sagens egen Jnteresse, "Motiver, der ikke uden at ophæve sig selv kunde udtales i Stændersalen eller publiceres i Stændertidenden." Det være sig nu, at man vedat følge saadanne Motiver virkelig har foreløbig afværget et endnu større Onde, eller man derved har bragt sig selv og Sagen fra Regnen og i Tagdryppen, saa er og bliver dog en øieblikkelig Mangel paa alsidigt Omløb og hurtigt Judicium til i en Fart at skjønne, hvad der i et extraordinairt combineret Tilfælde er det mindste Onde af to Onder, samt deraf flydende mulige Misgreb og gale Beregninger, – i hvert Tilfælde en langt mindre graverende Geschichte for Vedkommendes politiske Holdning, end loyale Forskrækkelsers Indflydelse. Vi kunne saaledes tænke os, at de Ord i den kongelige Commissarii Jnstrux: "at det var paalagt ham at meddele, at Kongen ikke kunde give sit Samtykke til, at Andragender om Forandringer i Statsforfatningen toges under Behandling af Forsamlingen, og at Commissarius, skulde, hvis en Comitee mod Forventning blev besluttet, af Præsidenten forlange, at al videre Forhandling af Sagen skulde standses, og Comiteens Medlemmer ikke vælges, forinden han havde indhentet nærmere allerhøieste Bestemmelse, – have fremkaldt den Skrupel hos Proponenten og hans Parti, at dette tilsyneladende indirecte Forbud mod Sagens Behandling skulde være Bebudelsen, af et aldeles bestemt og absolut, ogsaa en følgende Tid omfattende Forbud, dersom en Comitees Nedsættelse ved Afstemning blev vedtaget." Herved syntes da enhver Udsigt til Constitutions=Forhandlinger afskaaren fordenne Konges Tid, imedens et Tilbagetog nu ikke vilde kunne forhindre den første Stændersession i det nye Sexennium fra at optage Traaden paany under maaskee gunstigere Auspicier." Hvorvidt nu denne Skrupel i sig selv var grundet, samt hvorvidt det saaledes befrygtede absolute Forbud vilde være et større Onde end Sagens nuværende Stilling, overlade vi til Andre at undersøge nøiere. Nærværende Artikel er kun et Slags moralsk Apologie for de jydskestænderske Villie=Kræfter, der aldrig for have stukket, op for Commissariusser eller desligeste, og vi indskrænke os derfor til at sige, vi troe fuldt og fast, at saadanne Skrupler og politiske Hensyn have existeret hos vore liberaleste jydske Deputerede den 27de og 28de Octbr. 1846. Vi ville blot derom bemærke: at denne Skrupel synes os altfor langt borte hentet og altfor meget dreiende sig om Muligheder og Sandsynligheder, til alene at kunne veie op mod Tilbagetagelsens Virkelighed, – at det i alt Fald maatte synes bedre, strax at faae hvilkensomhelst bestemt Besked paa hvad man havde at rette sig efter, end Aar ud og Aar ind at leve i lang strakte Forventninger og øse Vand i Danaidernes Kar, – og at vi, summa summarum, ikke kunne troe, at frisindede Mænd, om de end ansaae et saa omfattende Forbud for en aldeles uundgaaelig Følge, skulde have anseet dette for et saameget større Onde end status quo, at de skulde føle sig forpligtede til, for at afværge det, at give sig selv til Priis i det offentlige Omdømme og kaste deres hele stænderske Reputation i Vasken. Det er dog ikke paa Kritikens Vegne vi bemærke dette, men kun fordi vi deraf drage den Følgeslutning: "der maae altsaa have været flere Motiver forhaanden, Motiver af større Vægt og Betydenhed end hiint, for at kunne bevæge selvstændige Mænd til et saa ydmyggende Skridt." Hvilke disse andre betydningsfuldere Motiver kunne være, ville vi, aldeles ubestukne af hvad der om de Dele ymtes af Peer og Poul, blot af den logisk psychologiske Vei, see at komme paa Spor efter til næste Gang. Til behageligst Efterretning for En og Anden tjener, at enhver berigtigende Protest mod nærværende Artikels Jndhold skal være os velkommen, naar den finder Sted ad den journalistiske Vei. (Fortsættes).