Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-10-19
J denne Tid er Politiken atter bleven en Hovedgjenstand for Samtalerne i Kjøbenhavn, og den offentlige Opmærksomhed er saandt paa det store, blodige og rædsomme Sørgespil, som man udenlands er i Begreb med at opføre. Tæppet er endnu ikke ganske trukket op, og de fleste vide endnu ikke hvor mange Bipersoner der vil komme til at spille i dette Sørgespil. Lige fra det stolteste Palads indtil den simpleste Kro, bryder man sin Hjerne med Opløsningen af denne Gaade. Den ene leer over den andens Eenfoldighed, og alle ere maaskee i Grunden lige kloge. Vort Aarhundredes Politik fortjener at kaldes den hemmelighedsfulde, thi den hemme igste ansees for den bedste. Man kan ikke fortænke menig Mand, at han politiserer, var det end nok saa urimeligt det er jo naturligt, at Menneskene helst tale om de Ting, som man søger at skiule for dem, og hvad er desuden vel vigtigere for Statsborgeren, end Krig og Fred, Bør det være ham ligegyldigt, hvad enten han sidder ved sin rolige Arne og nyder Frugterne af en hæderfuld Fred, eller at Krigsluen ødelægger de skjønneste Egne af hans Fædreneland, og hans Sønner føres til Valpladsen, Med al den Agtelse, jeg har for vor udødelige Holbergs Minde, har jeg dog aldrig saa ganske og aldeles kunnet bifalde, at han ved sin politiske Kandestøber har satireseret over Lægmands Deeltagelse i offentlige Anliggender. Sandt er det, at Borgeren i Almindelighed kun kjender lidet til Statskonsten, og at han, ved at dømme om Ting, som han ikke forstaaer, udsætter sig for at beles af den Kyndigere. Men hvad er en Stat, hvis Borgere, ikke føle nogen Interesse for de Anliggender, der staae i saa nøie en Forbindelse med deres Vee og Vel, Hvad vilde Engelland være, derom dets Jndbyggere, fra den Høieste til den Laveste, ikke toge saa megen Deel i dets Stats interesse? Hvad andet end denne politiske Syge har det at takke for den Almeenaand, som hersker der, for de næsten uudtømmelige Guldgruber, som dets egne Indbyggere aabne for det, til at føre bekostelige Krige og til at forsvare sit engang antagne System, Staten vinder i det Hele aldrig ved, at dens Jndbyggere ere Kjødmacher, som det ikke engang interesserer at politisere, eller med andre Ord, at tale om det, der netop angaaer dem. J Frankriges revolutionaire Dage politiserede enhver Franskmand, og Mennesker, som forhen ikke havde kjendt det mindste til Statskonsten, bleve omsider Statsmænd, som Verden beundrede; for dette Folk, som næsten kun bestod af politiske Kandestøbere, skjelvede siden de mægtigste Førster. - Lad altsaa kun enhver politisere og kandestøberere Almeenaanden vinder mere derved, end man troer. Krig er vort Aarhundredes Løsen, og Erobringsplaner een af de værste Syger, som hjemsøge de fleste store Stater. Begge Deele ere den Hovedpunct, hvori næsten alle store Nationer paa Jorden ligesom hver Tidsalders store Stater ligne hverandre. Endnu fører man Krig, paa samme Maade, og næsten af samme Grunde, som for mange Aarhundreder siden og i de meest barbariske Lande. Staters ubetydeligste Tvistigheder maa afgjøres ved Strømme af Blod. Og naar alt kommer til alt, kan en snu Minister med et eneste Pennestrøg tilintetgjøre Frugterne af gjentagne Seiervindinger, og utalt ge Offre. Og alligevel kalde vi vor TidsaldMennesker oplyste, og de henrundne At hundredes raae Barbarer, Meningerne om den forestaaende Krig Europa ere, som De selv let indseer, ligesaa sit skjellige som de Følelser, Forventningen den opvækker hos de forskjellige Menneskeclas, For Speculanten aabner Krigen en vid M. men Fleerheden af Menneskene har Gra til at sukke. Det blotte Rygte om Krig har allerede drevet Priserne paa Livets første for nødenheder høit i Veiret, og nu, da vi ske den 17 Oct er der endnu næsten aldeles in Skib med Fødevarer ankommen fra HolsteSaavidt jeg har hørt opkjøbes de i Provinds ne, og sendes til de udenlandske Armeer. En og den Formuende seer sig nu ikke istand at indkjøbe Vinterføde, uden i dyre Domme, for den Fattige, som skal kjøbe den af Høkere Udsigterne altsaa saa meget desmørkere. Men enhver god Borger takker imid tid vor vise Regjering, at den saa trofast vedblive sit Neutralitetssystem. De, som til at den vil afvige et Haarsbred fra de Gru sætninger, som den, lige fra den store Bernstor Tid af, har fulgt, tage mærkelig Feil. Til forsvare sine Qvinder, Hytter og Altere er Denemark mægtig nok, og have vi i et heelt A hundrede ikke indladt os i offensive Krige, vil det saa meget mindre skee i Fremtiden. tet er desuden gavnligere for os end Fre Et Land, der mangler mange af de naturlige Hjelpekilder, som andre Riger skjule i deres eget Skjød, og som kun kan bestaae ved sin Handel og sine Indbyggeres uforstyrrede Vindskibelighed, kan aldrig være tjent med Krig. Jeg var forleden Aften i et Selskab, hvor der blev talet om Alliancer imellem mægtige og smaa Stater. Vor fælles Ven Hr. A. som var og saa tilstede, anførte i den Anledning følgende Fabel: en Kjæmpe og en Dverg vare gode Venner, og søgte meget hinandens Selskab. De indgik en Forening, at de aldrig vilde forlade hinanden, og at de vilde gaae ud paa Æventyrer. Den første Kamp, de havde, var med to Saracener, og Dvergen, som var meget modig, bibragte een af de Kjæmpende et vældige Slag. Det gjorde Saraceneren just ikke stor Skade, men han opløftede sit Sværd og huggede Overgen den ene Arm af. Denne var nu i stor Vaande, men da Kjæmpen ilede ham slup til Hielp, laae begge Sargrenerne strax derpaa døde paa Valpladsen, og, til Trods, skal nu Dvergen Hovedet af dem. De fortsatte nu deres Vandringer, for at udmærke sig ved flere Bedrivter. De stødte paa tre blodtørstige Skovtrolde, som vare i Færd med at bortføre en Jomfru. Dvergen var nu langtfra ikke mere saa forvoven som før, men desuagtet gav han dog det første Hug, som blev besvaret med et andet, hvorved han mistede Øiet; men Kjæmden var snart i Lav med Troldene, og dersom de ikke havde taget Flugten, havde han dræbt dem alle tre. De vare ret glade over denne Seier, og Jomfruen, som var bleven frelst, forelskede sig i Kjæmpen og ægtede ham. De reiste nu videre, videre end jeg kan sige Dem, indtil de mødte en Røverbande. Kjæmpen var nu for det meste foran, men Dvergen holdt sig noget bagved Kampen var heftig og varede længe. Overalt, hvor Kjæmpen kom, fældte han sine Fjender, men Dvergen var mere end engang nær bleven dræbt. Tilsidst var Seieren. ganske paa begge Æventyrernes Side. Men Dvergen havde mistet en Arm, en Fod og et Øie, medens Kjæmpen ikke havde faaet et eneste Saar. Han raabte derpaa til sin lille Staldbroder, min lille Helt, det var et seierrigt Æventyr, lader og søge at vinde endnu en eneste Seier, og da skulle vi for evig hvile paa vore Laurbær. Nei, raabte Dvergen, som imidlertid var bleven klogere, jeg erklærer engang for alle, at jeg ikke vil fægte meere, thi jeg seer, at Du i enhver Feide høster Æren og Lønnen, og jeg Prygl. - Moral. – Alle ulige Foreninger ere stedse skadelige for den Svagere. Den Rige høster Fornøielsen og den Fattige de Ubehageligheder, der flyde deraf. - Hver Gang, at jeg i Aviserne læser en Efterretning om, at den eller hiin svage Magt har forenet sig med en hundrede Gange mægtigere, falder mig altid denne Fabel ind. En liden Stat gjør altid bedst i, blot at bestræbe sig for, at forsvare, saa meget det, efter Tidsomstændighederne, er mueligt, sin Selv stændighed, og aldrig at indlade sig i krigerske Forbindelser med mægtigere Stater, eller at stole paa deres Bistand. Det gaaer ellers sædvanlig dem, som det er gaaet den stakkels Dverg De Saar, som hos den store Stat lægges i en meget kort Tid, forvinder den lille ikke i Aarhundreder. Endnu har Europas nyere Statshistorie ikke opviist noget Exempel paa, at et Folk, som ikke ønskede andet end Freden, som aldeles ikke blandede sig i andre Staters Tvistigheder, som ikke, ved at forøge sine Stridskræfter, søgte at opvække andre Rigers Mistanke eller Skinsyge, nogensinde er bleven tvungen til at give Slip paa sine fredelige Hensigter. Vel kunde man maaskee anføre enkelte Exempler paa Stater, som fulgte et Slags Neutralitetsystem, og siden dog maatte forandre det. Men naar man nøie undersøger disse Staters Politik, saa vil man finde, at deres Neutralitet næsten altid kun har været tilsyneladende, og at de i Grunden dog have holdt mere med det ene Partie end med det andet, eller og at deres physiske Beliggenhed var af den Natur, at de umuelig kunde blive neutral. Besker Absalon. Det for for været anført i dette Blad, at Hr. D. Gall har taget Absalons Hovedskal, som gjemmes paa Konstkamret, i Øiesyn, og han i Øieblikket, uden i Forveien at have vidste hvem den havde tilhørt, fandt Modets Orgai høi Grad udviklet paa samme. J den sig Forelæsning af hans første Cursus, foreve han sine Tilhørere den, og han fandt den sor mærkelig, at han skal have udbedet sig Til delse til at tage et Gibsaftryk deraf, for indlemme dette i sin store Samling af Hjer skaller. Mange, og deriblandt maaskee Dame som just ikke er alt for bevandrede i den Dag ske Historie, ville udraabe: en Biskop og i tapper, De ville finde det besynderligt, at de ne Mand, som var Religionens ivrigste Tal mand, tillige var den tappreste Hærfører, m. deres Forundring vil snart forsvinde, naar ophøre at sammenligne Oldtidens Geistlige ved vor Tidsalders. J hine gamle, ærværdige Da lod man sig ikke nøie med, at Præsterne pri dikede om Tapperhed og Fædrenelandskjerlig hed, man fordrede ogsaa, at de selv skulde udøve dem. Det var den Gang Brug, at de aldrig blev holdt noget Feldtslag, uden at Bisper og Præster fandtes med Kaarden i Haa den paa Valpladsen. Efter Holbergs Vidne byrd havde, førend Absalons Tid, endog Degne anført hele Flaader, og Erkebiskop Christianus af Maynz blev endog afsat af Paven blot fordi han ikke var duelig til Krig. Det Sætning, at Folket skal handle efter de Geist ges Ord, ikke efter deres Gierninger, faldt af saa ganske bort i ældre Tider. Den, som vor Absalon har megen Lighed med, er den berømte Sully, Henrik den Fjerdes Ven og trofaste Raadgiver. Hvad denne var for Henrik, det var Absalon for Waldemar den Store. Han forenede alle de Egenskaber, der udgjøre en stor Mand, og maaskee intet Land i Verden kan opvise en større. Han var en stor Hærfører og Søhelt, en stor Statsmand, en stor Bisp og en stor Lærd. Han var en frimodig Mand, som ikke frygtede for, at sige Konger selv Sandhed. Han var arbeidsom og drivtig, og sine Fritimer anvendte han til at styrke sit Legeme ved haarde Arbeider. Den Mand, som fjerne Folkeslag hævede for, og hvis Raad næsten bleve fulgte af Nordens største Konge som hellige Love, maatte man hente fra den eensomme Skov, hvor han morede sig med at hugge Brænde. Næsten tvinge maatte man ham til at modtage Lunds Bispesæde, saa høit elskede han sin Menighed i Roeskilde, og saa høit elskedes han igjen af den. Han yndede Videnskaberne og beskyttede dem med Kongelig Rundhed. Ham have vi at takke for det, skjønt maaskee tildeels svage Lys, som Saxo har tændt i vor Historie. Det var ham, som lod denne berømte Mand skrive den bekjendte Krønike, som understøttede ham ved dette Arbeide baade ved sin store Indflydelse og sin udbredte Lærdom. Hvidtfeldt mener, at han endog har gjort en Fundats ved Sorøe Kloster, efter hvilken der skulde holdes lærde Mænd, som aarligen skulde beskrive Dannemarks Historie. Man seer heraf, at denne store Mand allerede den Gang befrygtede, hvad der siden tildeels ogsaa indtraf, at hans Forfædres Efterladenhed i den fædrenelandske Histories Studium, ogsaa vilde forplante sig til hans Efterkommere. Men hvor undgrandskelige ere ikke Forsynets Veie, Efter sex samfulde Aarhundredes Forløb, hvor Absalons Navn næsten er glemt med hans Bedrivter, kommer der fra et fjernt Land en Mand til os, hvis skarpsindige Aand har opdaget Sielens Værksted, og som viser os i den endnu levnede Hjerneskal, de øiensynligste Beviser paa, at Absalon virkelig har været, hvad vi hidtil kun have havt historisk Vished om, Saaledes opfoldede Tiden det Slør, som i en Række af Aarhundreder har bedækket een af de største Mænds udmærkede Naturanlæg, Inden- og udenlandske Efterretninger.