Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-10-26
En heel Familie kan inden for sine Døre svælte i Trang og Elendighed; dens skjulte Undseelse, dens Huusnød agte kun faa. Men en Tigger, der anfalder Folk paa Gader og Stræder, ja paa de Spadsereveie, der ere bestemte til Sindsadspredelse, med sin Klage, finder altid Medynk, eller, hvad han bryder sig meest om, en Skjærv, afpræsset utidig Medlidenhed, Jo uslere Tiggeren er i sit Udvortes, desmere Barmhiertighed opvækker han, og har han, var det end nok saa ækelt, et Legemsmeen, saa bærer han det offentligen til Skue, og er saa meget vissere paa at gjøre Jndtryk. Han er i den Henseende ligesaa bekiendt med den svage Side af det menneskelige Hjerte, som nogen nyere Tragoedieskriver. Kotzebue fremfører en Flok Børn, som i Huissiterne, Tiggeren fremviser sit Legemsmeen, og man har endog havt Exempler paa dem, der udstoppede sig en Pukkel og lod som de vare lamme, blot for at stemme de Forbigaaende til Medlidenhed. Ingen seer skarpere, ingen er større Physiognomist end en Tigger. Han kan strax læse i Ansigtet, om der er noget at fiske for ham eller ei. Denne Færdighed erhverver den fødte Betler sig fra sin Barndom af. Moderen tager Drengen som et Tiggerbrev paa Armen, naar hun gaaer ud paa Tiggerie. Neppe kan han gaae, førend han allerede afrettes til at trygle, og de Ord jeg er saa sulten, er den første Løgn, han lærer at udtale. Moderen belønner hans voxende Tiggefærdighed med Bifald, og utallige Gange har jeg lagt Mærke tilmed hvilken Glæde et Barn, som i de bedre Classer endnu neppe kan tale, løber med den tiltryglede Skilling hen til Moderen, mere fornøjet over at have udrettet sit Hverv saa godt, end over den modtagne Gave, om hvis egentlige Værd Barnet dog neppe kan have noget rigtigt Begreb. Den tankeløse, i og for sig rosværdige, men i sine Følger for Staten, skadelige Medlidenhed med Tiggere, troer, at Bettelstaven er tung som Bly, og Tiggerlivet det sureste Liv paa Jorden. Men det er af Mangel paa Kundskab om Betlervæsenets sande Natur, at de Fleste dømme saaledes derom. Næsten skulde man troe, at intet Liv er lettere, end netop dette. Sieldent lægger sig Nogen efter at tigge, uden at han enten er født dertil eller ogsaa forhen saa dybt siunken i moralsk Henseende, at han føler intet derved. Den fødte Tigger betragter Tiggerie som en lovlig Næringsvei, og Bettelstaven som sin Ploug; han anseer sig selv for en Person, bestemt til at fødes af Andre, fordi han ikke giver føde sig selv. Vanen bliver til en anden Natur; han finder det saa let, saa mageligt at faae for nogle Ord det, som tusinde Andre, i hans Sted, ikke kunne faae uden Sved og Arbeide. Naar han staaer op om Morgenen har han den hele vide Verden, for sig. Træffer han end kun en blandt Tider røres ved hans ynkelige Udseende og tryglende Ord, saa er det allerede nok, og vil ikke den Ene give ham noget, saa vil den Anden. Blandt de Tusinde, som han hver Dag anraaber om Medlidenhed maa der altid være til der tilslænge ham hver en Toskilling, og han kan da i det mindste fortjene 20 s. om Dagen, uden synderlig Møje. Mange troe maaskee, at en Tiggers Jndkomster ere usikkre, men deri feile de. Saa sikkre som om han havde en Capital staaende i den Hamburgske Bank, ere de vel ikke, men saalænge han kan røre sig og Fattigfogderne ikke faae fat paa ham, ere de ham sikkrere end mangen anden Jndtægt. Almisse paa Gader, Stræder og Alfarveie gives af forskjellige Bevæggrunde. Enten af sand Medlidenhedsfølelse, eller for at blive en forfølgende Plageaand qvit, eller ogsaa af Frygt for, at Andre skulle troe om os, at vi ere haardhjertede og paaholdne nok til ikke at ville række den Fattige en Skilling. Disse tre Bevæggrunde kjender ingen bedre end den øvede Tigger. Han seer strax paa Ansigtstrækkene, om der lader sig en Skilling fremtrygle af den Forbigaaendes Lomme, og han anvender da al sin Veltalenhed, for at vække Medlidenhedsfølelse, eller han mærker i Øjeblikket, om den, han anraaber, er kjed af hans Selskab, og saa bliver han saa meget stærkere ved at forfølge ham, eller han seer, ved at give nøje Agt paa Gjenstandene for hans Bønner, hvilken af disse frygter meest for at gielde for hjerteløs, og overhænger altsaa denne meest med sit Tryglerie. En Tigger, som forstaaer sit Fag, vil derfor sjeldent gaae utilfreds skillet hjem. Men netop fordi det menneskelige Hjerte lettest lader sig røre ved udvortes Jndtryk, netop fordi Medlidenheden saa sjeldent levner Tid til Eftertanke, og falsk Undseelse i saa høi Grad behersker Mennesket, bør Staten vaage, især over det Slags Medlidenhed, der yttrer sig mod Tiggerie, som over en Umyndig, der stifter Ondt, i det han troer at stifte Godt. Lode Menneskene sig ikke henrive af en tankeløs Medynk, saa ville de, istedet for at yde deres Skjærv til Lediggængere, der avle en Yngel, som med Tiden kun opfylder Fængslerne med Forbrydere, hellere samle disse ilde bortslængte Skillinger og anvende dem til værdige Huusarme, overladende det iøvrigt til Staten, at føde sine til Arbeide udygtige Gamle og Skrøbelige. Man overlader jo til Staten saa mange andre Pligters Udøvelse, hvorfor da ikke ogsaa denne?