Aalborg Stiftstidende, 1839-01-19
(Forlangt Jndrykkelse.) Jndsenderen havde i denne Avises Nr. 9 med billig Harme fremdraget et Factum, der for Enhver, som betragter Sagen uden Hensyn til Personen eller Personerne, maatte vække den høieste Grad af Uvillie. Gienstanden er nu imidlertid bleven prøvet af det forskjelligt dømmende Publicum og, hvad der er vigtigere, den er kommen i Hænderne paa saadanne Autoriteter, der ikke blot prydes af Retfærdighedens udvortes Symboler, men ogsaa bære dens straffende, vel ofte haarde, men altid uplettede Sværd i Skeden. Hvad Sagen angaaer, er det altsaa overflødigt at tilføie Mere, især da det saakaldte Svar eller Forsvar, hvormed et Jndivid, som giver sig den selvbehagelige Mine af at gjælde for de Fleste", i Nr. 11 bebuterer, kun indeholder en Hol af, hvad man i daglig Tale kalder, Ronsens; thi en Mand hvis Handlinger i føieste Grad bære Præget af Ryhed og Overilelse, og som betegnes at høre til den Kathegorie, at han maa tæmmes", kan vel neppe hos nogenlunde følende Mænd vække Ønsket og Skaansomhed og Bevarelse af en selvstændig Existents, der med saa megen Fare truer Andres Selvstændighed. En lige saa forkeert Retning viser Jndsenderens Tankegang at have taget, naar han siger, at der ved Udøvelsen af den omtalte Udaad havde været Andre, lige saa slemme, om ikke værre end den Graverede men som af Mangel paa tilstrækkeligt Vidnesbyrd ikke turde nævnes, og han da kalder dette et beviisligt Factum, det vil sige et som kan bevises - uagtet man mangler Beviis. Dog endnu eet Middel griber den berørte Jndsender i sin Fortvivlelse til, et Middel, som altid er paa rede Haand, naar man ikke har noget bedre at forsvare en daarlig Sag med. Han fristes nemlig af sin Folsomhed til at antage, at nærværende Jndsender er en lumpen Karl, der har et Horn i Siden baade paa Byfogden (!), paa den i Sagen graverede Mand og paa de sagkyndige Mænd, som af moralske Bevæggrunde have paataget sig at forlige Sagens private Parter. Det er nu vistnok en overmaade nem Maade, at give en Mening Eftertryk paa, især naar man med ædel Dristighed giver sin Mening ud for de Flestes, og man har da her en skjøn Leilighed til, ved et Kruus Øl &c., at variere det velklingende Theema: "ja det er en sort Siæl, det kan man nok – dog det besee af Alt; han skulde min fandten –dre Publicums Dom bestikker man ikke saa let og vi overlade gjerne hiin Jndsender at skrive for det, hos hvem tomme Phraser, understøttede af simuleret Folsomhed, haver en bedre Klang end sund Fornuft og uhildet sandru Fremstilling. Hvad den i Sagen graverede Mand angaaer, da er Jndsenderen langt fra at ønske Straffen for hans Skyld, Jndsenderen kjender endog Træk af den Paagjældende, der altid ville tale som Anbefaling for hans Personlighed, naar Talen er om denne, men herfra maa vist ganske abstraheres, naar Talen er om en Handling, der, som Jndsenderen i Nr. 11 meget rigtigt bemærker, fortjener Lovens Straf, og som man derfor ikke ved andre Midler bør søge at unddrage denne, paa det at Ret og Retfærdighed kan have sin Gænge." (Danske Lov 1. 24–2). Endnu uforklarligere er det, hvorledes til ommeldte Jnds. har kunnet fristes til at troe, at Personlighed mod Byfogden styrede nærværende Jndsen ders Pen, især da Byfogden som privat Mand jo med den ne Sag aldeles Juret har at gjøre og, hvad hans Embedsstilling angaaer, da veed jo Enhver, at, hvor den for sin ubestikkelige Redelighed, sjeldne Humanitet og pletfri Embedsfærd bekjendte Cancelliraad Wølfferdt beklæder Dommersædet, ingen Krænkelse af Retten vil være at befrygte.