Viborger Samler, 1796-06-20
Fortsættelse af No. 24. 5) Den første Periode er den, da Giften trænger ind i Aarerne, og cirkulerer med Blodet, uden endnu at vise sig udvortes, og da Naturen tilbereder de Vædsker, den vil skille sig ved. Dette kalder man Sygdommens Anfald. Den begynder nemlig, med Ulyst, Urolighed, Træghed, Svaghed; Ækkelhed, Modløshed, Sideklappen og ofte selv med Drøstygningens Ophør. Jo meere kiendelige og jo rigtigere disse Mærker blive, desto meere nærmer Sygdommen sig sin anden Periode. 6) Dette er den Tid, da Pokkerne vise sig paa Hudens yderste Overflade. Man kalder den Sygdommens Udbrud. Men de angivne Symptomer formeere sig med Eftertryk. Det dyriske Legems yderste Overflade er meget heed, Øinene betændte, det er meer eller mindre tørt, og Tørsten meer eller mindre heftig. Aandedrættet bliver meget besværligt, Feberen udbryder fuldkommen; Hjertets Bevægelser ere meer eller mindre stærke, og meer eller mindre kjendelige formedelst de stærke Slag mod Siderne; Hovedet hænger ned, og Dyret er saa meget meere nedslagen, som disse Symptomer ere meer betydende; men det ere de altid i Forhold til Carakteren i Pokkernes Ondartighed. De ere neppe kjendelige ved den første Art (No. 1.), paafaldende ved den anden (No. 2), og stedse mere betænkelige ved de sammenflydende Pokker (No. 3.) 7) Er Udbruddet skeet, saa indfinder sig Edderen i Pokkerne, dette er den tredie Epoche. Her triumpherer Naturen, de fleeste Symptomer forsvinde, helst, naar Udbruddet var ret fuldkommen, og angreb ingen væsentlige Deele, saasom: Øinene, Gummerne, Læberne, Bagdeelene s.; naar den paa lige Maade udbredte sig over det heele Legeme; naar Eddermaterien er hvid og kun lidet sammenløbet naar Betændelsen, som omgiver Basis i enhver Pokkeer ikke stærk, og endelig Huden, uden for de buldne Deele, i sin naturlige Tilstand. 8) Den fierde og sidste Epoche er, naar Edderen bryder Huden, viiser sig udvendig, løber udi og lader Pokkerne tomme. Dette kalder man Faarepokkernes Udførrelse. 9) Faarepokkerne ere en anstikkende Sygdom; den beste Maade at undgaae dem paa, er at flye dem Man maae altsaa afskille de Syge fra de Sunde, og betragte de sidste som de, der have taget meer eller mindre Deel i den første Epoche, nemlig i Sygdommens Anfald (Nr. 5). 10) Disse maae nu holdes høist reenlige. Faarestien rege man regelmæssig to Gange om Dagen med Enebær, eller andre aromatiske Urter, som i Forveien ere dyppede i Viinæddike. Ethvert give man en Klisteer af lunken Vand med noget Viinæddike, og i deres Drik kommer man Salpetersalt, paa hver Kande (Gefass) en halv Unze. Et Stykke Salt, som man maatte lægge i Faarestien, at Faarene vexelviis kunde slikke derpaa, vilde være et let og ikke kostbart Middel til, at forhindre Smitten. Det er nødvendigt, at Faarestien især om Sommeren - har frisk, sund Luft; at Gjøden fra sidste Nat bliver altid taget ganske bort; at Dyrene blive kuns Morgen og Aften i Kjølingen uddrevne paa Marken; at de faae lidet at æde, da det er bedre, at de blive magre, end at denne Plage anfalder dem; at de have intet omkring sig af alt det, hvoraf de Anstukne allerede har gjort Brug, enten Strøelse eller Mog; derover bør de heller ikke komme paa de Græsgange, hvor hine have gaaet. Saa udfordres og, at saavel Hunden, der bevogter dem, som Hyrderne selv, have paa ingen Maade Omgang med den syge Hjord. For Sikkerheds Skyld bør de Anstuknes Gjøde forbrændes, og de af Sygdommen døde Faar begraves paa fraliggende Steder, hvor den sunde Hjord aldeles ikke kommer hen. 11) J Sygdommens Anfalds Tid (No. 5) giver man, foruden at man anvender den ovenfor anbefalede Forsigtighed, i Henseende til Stiens Reenlighed, Røgningen og Klisteren, - Morgen og Aften en Drik af følgende Bestanddele: Tag Eng Skarleie (Salvia Sclarea) Peterfillierod, og Linsekorn, to Haandfulde af hver; lad det kone et Qvarteerstid i 4 Potter (Maas) Vand; tag det igjen fra Jlden, lad det staae og udblødes i 2 Timer, og stedet af; kom derpaa hertil 1 QvintinKamfer - opløst i en Æggeblomme – et Brændeviinsglas fuld af Viinæddike, 4 Unzer Honning; bland det, og give det lunkent som en Drik, i Dosis af en halv Pot (Maas) for de store Beeder, et fuld Glas, for Faarene, og et halvt Glas for Lammene. Af Foeder maa Dyrene faae lidet. Man drive dem ikke ud i Marken, og give kun dem, lidt vel indavlet Høe, som endnu tygge Drøv, og hos hvilke Sygdomstegnen ere ikke af stor Betydenhed: thi, have de kun Ækelhed, ere de modfaldne svage og matte, saa er det langt bedre, at nægte dem alt tørt For der, og at give dem en Drik meerefor Middagen. 12) J Udbruds Tiden (No. 6.) er det nødvendigt, at komme Naturens Kræfter til Hjelp, og følgelig at drive den onde Materie fra Middelpunkten til de udvortes Deele. Den ovennævnte Drik, kan være tilstrækkelig for de Dyr, hos hvilke Udbrudet paafølger med Kraft og Eftertryk, men for alle dem, hvor det har kun meget besværlig Fremgang, kommer man endnu til den hele foranførte Drik en Unze Sal ammonsacum, og Kampheren bliver ikke opløst i Æggeblomme, men i to Unzer Viin=Spiritus. (Resten følger.) Designation