Norske Intelligenssedler, 1768-11-30
Christiania den 21. de November 1768. C. H. Von STORM. F. NANNESTAD. (L. S.)(L. S. Vild naar at tale, naar at tie. En vis ung Person, hvis Navn jeg vil betegne med Ullysts, blev anført til Studeringer, og var i 16de Aars Alder, da han blev sendt til et Universitet. Han var særdeles fyrig eller vilter, endskiønt meere flittig end almindelig ved sine Studia, og dette gav hans Omgiengelse et besynderlig Kast. Han havde formegen Geist til at til i Selskaber; men vidste endnu for lidet om Verden, at han ikke talede ligesom andre Folk. Efterat han et Aars Tid havde opholdt sig ved Universitetet, kom han tilbage til sin Moder, som var en Enke, og boede paa Landet med sin Familie. Den første Aften efter hans Hiemkomst var alle ved Maaltidet mærkelig diverteret over UllystBord-Snak; da en Ret Uhrfugler blev indbaaren og fremsadt, sagde han os, at efter nogle Philosophi og Naturkyndiges Meninger kunde samme Fugler nylig være kommen fra Maanen, hvorover en af hans Søstre brast ud i Latter; han anfaldt hende med Spørsmaale, som angik Maanen og Stiernernes Størrelse og Distance, og ved hvert Jndfald vinkede til mig og smillede over Søsterens Uvidenhed. Ullysis vandt sin Hensigt, thi Moderen fandt sig tilfreds derover og Husets Domestiquer, forundrede sig over den Lærdom deres unge Herre havde faaet. Ullysis blev saa fornøjet over den Seier han havde vundet, at han den første Uge handlede allerne Paradoxis med os. Det var og hans almindelige Fornøielse at knibe en af hans Søstres Skiødehunde i Øret, samt derefter bevise, at Hunden kunde ikke føle det. Naar Jomfruerne skulle sortere deres Sløiser og Baand, ville han giøre dem overbeviiste om, at de vare alle af en Couleur, eller rettere, sagde Ulysts, at de har aldeles ingen Farve. Moderen selv, endskiønt hun var ikke lidet fornøjet over hans Studeringers Fremgang, blev nær ond paa ham en Dag, da hun ved en Hendelse brændte sine Fingre paa Thee-Lampen; thi midt i hendes Smerte betiente Ullyst sig af Leiligheden, og paatog sig at oplyse sin Moder om, at der var ikke saadan Ting til, som Heede i Jlden. Kort sagt: ingen Dag gik over vore Hoveder, i hvilken Ullysts ikke tænkte, at han jo gjorde den heele Familie klogere end den var tilforn. Den Deel af hans Opførsel, som gjorde mig meest bekymret, var denne: at naar vore Naboer kom til os, for at besøge os, da tog Ullysts sig paa ved saadane Leiligheder at være Selskabets Mund, og som han ansaae det som en Fornødenhed at være besynderlig lystig, søgte han at fornøje os meget med mange urimelige Ordsprog og Absurditeter, som han havde hørt af Spise-Verten ved Universitetet. Jeg fornam, at denne Personage havde gjort en stoer Jndtryk paa Ullyst Jmagination, som han ikke overveiede ej var det øvrige Selskabs Sag, indtil han ved mange repeterede Prøver fornam, at hans Historier, om Kokken sielden bragte nogen til at lee, uden ham selv. Udi al den Tiid ansaae jeg Ullysis som et ungt Træe, der skiød ud i Blomster før Tiden, som, uagtet det ej var i den rette Sesson, syntes i Forhaanden at forsikre en usedvanlig Frugtbarhed. syntes i Forhaanden at forsikre en usedvanlig Frugtbarhed. J Hensigt og Haab om at forkorte den pedantiske Aare som løb ind udi hans Conversation, tog jeg ham med mig en Aften ud at spadsere og allerførst demonstrererede ham denne Regel, som jeg selv har lært hos en stoer Autor, nemlig: at tænke som de Viise, men at tale som Mængden. Ullysis bøielige Gemyt og Fornuft lærde ham strax den Eftertanke, at han havde underkastet sig de Uvidendes Latter ved en Opførsel, som var tvert derimod, derpaa sagde han mig, at han ville vogte sig derfor i Eftertiden, og tillige beholde sine Meninger hos sig selv, ligesom og opføre sig i Selskaber efter de antagne almindelige Maader; denne og fleere saadane Lærdomme, hvilke han har gjort til Regler for sin Conversation, har maaskee gjort ham til det behagelige Menneske han nu er.