Jyske Efterretninger, 1813-04-25
Anledning af Confirmationen den 25de April 1813. O vær mig hilset, kiære gamle By, Der saae det første Smiil paa Barnets Læbe. Der paa min Pande saae den første Sky, Som trued Glæden i min Barm at dræbe. Det er forbi, - og lykkelig og glad Jeg Yngling bøier Panden ned mod Jorden, Og kysser fro Dit Støv, min Faderstad, Udi hvis Moderskiød jeg glad er vorden. O J, som elskede og som elske mig! Med Taarer signede jeg Eders Minde, Og nu jeg hilser Eder inderlig: Jeg hilser Eder: Brøder, Ven! Veninde! Jeg kiærlig kaster mig til Eders Bryst: Ved det i Fryd, i Taarer jeg henflyder; De begge dæmpe Hiertes glade Røst, Saa at den sagte kun og svag frembryder. skjult gienlød fra Templets Taarn den natlige Time, sig med dens sidste dæmpede Slag sig lukte mit Øie. Etille laae Legemet der, bedøvet i Slummerens Arme, 1, at ved denne Søvn Mennesket mindedes Graven! Da afkaster den himmelske Aand det jordiske Klæde, Da ophøiet og let den hen over Jorderig svæver, Og med Aander blander den sig i Himmelens Egne. Baa sig hæved min Aand af dens svage Leerformede Bolig, hæved sig høit over Stæder og Land til Aandernes Verden; Entet Mørke mig der omtaaged, kun Glands trindt omgav mig. Brat en Engel jeg saae, omstraalet af blændende Striber, Faae ham vinke mig; Gud, Jeg syntes den Engel at tiende. og med Bæven og Fryd jeg fulgte, hvor Aanden mig vintte. Endelig foran et høit og helligt Alter vi stod stille, frydet det var med Billeder om den hensvundne Fortid :der saaes Forløserens Daab, Mirakler og Korset fortmalet, Naglen i Frelserens Haand og Spydet i Frelserens Side. Kiender Du dette Altar, begyndte Aanden at spørge: Kiender Du denne Mand, vedblev den, jeg undredes saare. Ee! da mørknes den himmelske Glands, der os begge bestraalte, Da frem af Taagen steg et Billed jeg syntes at kiende. ofte den Mand jeg saae paa vor Jord ved et lignende Altar. Billedet klarere bleve det og for Altaret traadte, Blidelig smillende og omvunden med sortfarved Klæde. Kiender Du disse, vedblev min Leder, og Øiet jeg vendte hen mod Skyen, hvoraf jeg saae Præsten ved Altaret stige, Og see af Mørket brat to smillende billeder lyste, vende Ungøer saa til hernede jeg skuede dem lige, Bundne i hvide Slør, og pryded med Skyldfriheds Purpur, ane jeg dem begge nu for Altarets Fod at nedknæle. See, da Skyen forsvandt, der nylig omtaaged mit Øie Og jeg saae det Fierne og høie og skuede Gud Fader, Paa sin skinnede Trone, høit, med sit blinkende Scepter, Og ved hans høire Haand hin Frelser, vi Armes Forløser, Dybt ved hans Fod jeg skued Apostler og lysende Engle, Under dem skuede jeg henfarne Menneskers Aander. Disse sloge en Kreds trindt om det indviede Altar: Taushed hersted og Præsten fremtraadte med udstrækte Hænder, Søiede Panden dybt for Herren og Frelseren Christus, Lagde sin udstrakde Haand paa Knælendes høiede Jsse, Udbrød da "For Herrens Alter velsingner jeg Eder! Porter I Dyden troe, da skal Eder Herren velsigne Englene "Amen!" udbrød; og Himlen gientonede: "Amen" Da forsvandt Alt om mig, min Leder blev ene tilbage Og ved hans ene Haand jeg saae de indviede Døttre; I den anden en Krands, skiøn, som den blaaflammede Himmel, Af den to Blade han brød, og lagde paa Pigernes Hierter. Derpaa med kiærlig Røst den Engel begyndte at tale: Dette Blad skal beskytte den Dyd, der end luer i Eders Ubesmittede Bryst, o, lader det aldrig henvisne! Da Eder venter en Himmel paa Jorden, en Himmel heroppe Amen!" Saa endte han, og Himlen gientonede: "Amen! Strax de begge forsvandt, og mig tiltalede Englen: Til Du brat til Jorderig ned og kundgjør hvad Du hørte Aalborg. Student Thisted.