Viborger Samler, 1793-10-14
(Jndsendt) Noget om Universitet i Norge. Det er dog sandelig et besynderligt Særsyn, nu paa denne Tid, at see igien det Spørsmaal frembragt paa Banen om et Universitet i Norge. Jeg siger, paa denne Tid, nu da Undersaatterne allevegne offentlig, naar Regieringen er god, hemmelig, naar den er ond, tale om Menneskerettigheder, om Undersaatternes Rettigheder, om Alles Ligeret til det Gode, om at tage tilbage, o. s. v., nu opstaaer det Spørsmaal igien i Norge. Skulle det vel være en Følge af denne almindelige Giæring, skulle Opgiverens Hensigt være, at benytte sig af den kritiske Tidspunkt, for at forskaffe Norge, det, indbildte eller virkelige, men længe savnede, i Manges Øine nødvendige og retmæssige Gode, Disse og fleere Spørsmaale, kan jo dog meget naturlig opstaae hos enhver rolig Tidernes og Tingenes Beskuer. Men det maae jeg dog tilstaae, jeg besvarede mig dem med Nei. Dersom Minervamanden i 1793 Maji) var Ophavsmanden dertil, da kunde jeg maaskee fristedes til at troe det; han puster saa smaat, ja Side 238 saa stærkt, som nogen kan puste; han skraber endog de svageste Argumenter sammen, som S. 237, at Normanden ei kan lade sin Søn studere, fordi han kom for langt fra Forældres Tilsyn, men lader ham derfor gaae til Søes; ret ligesom de bedre kunne passe paa dem, naar de fare paa Engeland, Holland, Strædet, eller naar Trondhiem og Bergen efter hans Forslag skal sende deres Sønner til Grændserne af Sverrig, paa Hedemarken, ib. at de norske Studentere slaae sig til Drik, fordi Himlen ofte er graae i Kiøbenhavn; efter hvilken Sætning de Bergenske Disciple nok allerede i Skolen slaae sig til Drik; S. 238 den saarede Nationalstolthed og Kolonialbehandling, skiønt Andre ville synes, at Norge i de seenere Aar haver været som Kiæledæggen. S. 241, at de 20 aarlig Deponerende ei ere nok til 23 aarlig ledige Embeders Besættelse, fordi (L. 24) nogle af disse 20 befordres i Danmark, uden at tale om, at der kan igien faaes Danske, og at af de 23 Embeder nogle, som Stiftamtmandskaber og Amt mandskaber, der besættes med Adelige og Officerer, andre som smaa Domstole og Skriverembeder, Magistraturer, og af dem, han kalder andre Amtsbetjente, item Consumtionsbetjente, ei behøver Studerede; ligeledes at der er en lille Forskiel i Regningen, som svækker dens Troeværdighed, nemlig: S. 241. har 473 Præster og 8 Skolelærere, S. 253 giør begge Slags tilsammen 473, og at S. 241, hvor det lille Antal tiener i hans Kram, ere de deponerende Normand aarlig knap 35, men S. 246, hvor et større Tal gavner ham, ere de i det mindste 60. Af alle disse Ophævelse drager han den Sluenat Regieringen kan formedelst dette lille Antal af 18 – 9 Kandidater ei giøre Valg mellem dem, men maa befordre dem som de ere, da andre Normænd klage over alt for langsom Befordring eller Mangel paa Befordring. Saaledes kan den priselige Nationalstolthed forblinde Forstanden, og hans Landsmænd vil nok ei takke ham meget, fordi han S. 243 dolerer over, at de, erkiendte for deres fulde Værd, befordres i Danmark, udentvivl med deres gode Villie. Raadte han, da bleve nok en Pr. Se. Lu. begge Brødrene C. og andre fleere Normænd, som zire deres Poster, tagne ved Hovedet, og leverede Norge tilbage, enten de ville eller ikke. Næste Aar var da rig Materie til Klage over, at i Kollegierne og ved Universitetet var ei en eneste Normand. Derimod hører, efter Rygtet, Tanken, eller rettere den gamle Tankes Fornyelse om Universitet i Norge, eene Præsten i Edsberg, den titulære Professor Theologie, Hr. W. til, og efter det Lidet, jeg kiender til ham, som er hverken meer eller mindre, end hvad han har ladet trykke om sig selv, er han rigtig nok Politikus, og en Mand, som kan have Lyst til at giøre et velmeent Forslag i disse forslagrige Tider, men vist nok ei er een af de slemme, som har Lyst til at saae Uenighed mellem Monarker og Folk. Mon han da giør det som Normand, Vist ikke, han er jo ingen Normand, men fød her i Landet paa Thyeholm; og man kan ei heller troe, at det er Kierlighed til dette gamle Fædreland, som om han skulle haabet, naar først Normanden faaer Universitet, og Trondhiems og Bergens Drenge derved slippe med at reise aleene til den anden Ende af Norge, istedet for nogle Miil længer til Kiøbenhavn, at da Thyeholms Drenge skulle og med Tiden kunde giøre Svendestykke i en Krog af Jylland. Nei det er nok endnu ei faldet Manden ind. Hvad daJeg vil prøve at gjette, feiler jeg, og det er værd at føre mig paa ret Vei, saa giør han det nok. Han har ved sine Smaareiser i Norge fundet, at Oplysningen der er temmelig fiin, og har som en retskaffen Borger og god Patriot ønsket det bedre, og da han fandt paa sin Vei fra Norge til Kiøbenhavn, at de skaanske Provindser havde et Universitet, som skinnede smukt et Par Miile omkring sig - og meer saae han ei af Skaane - saa opstod naturligviis den Tanke hos ham: At Oplysningen befordres ved slige Stiftelser, og blev til et Ønske. Dette Ønske er blevet bestyrket ved Erindring af det, han havde læst om samme Materie i Skrivefrihedens Struenseiske Dagning, og de Piecer af 1788, og naar dette Embryo laae i hans Hierne, saa er det naturligviis gleedet ud over hans Læber engang eller tiere i Selskaber. Der glædte man sig udentvil over hver ny Materie til Samtaler, der, af Mangel paa Komedier, Hof= og slige Nyheder, som Kiøbenhavn er saa begavet med, ellers ville blive ligesaa tørre, som her i Jylland, naar vi har aftalet om Heste og Stude, Kornpriser og Regieringers Feil. Man har altsaa adskillige Gange talt derom, og da mange Normænd altid gierne besidde en temmelig Portion Varme, saasnart det gielder det kiære Norge, saa har mange ogsaa glædet sig over Tingen, baade de, som vidste, hvad der udfordredes til et Universitet, og Andre. Een har og maaskee tænkt paa hans fordums Studenterdage, da han uden Forældres og Andres Opsyn ødte Tid, Helbred og Penge i Kiøbenhavn, som han nu i moden Alder derfor hader og skyder Skylden paa, for at reengjøre sig selv, og glædte sig alt i Haabet, at hans By kunde være ligesaa nær ved at blive Høiskolens Sæde, som en anden, og han derved beholde sin Søn nogle Aar længere under sin daglige Opsyn; en anden, som med Græmmelse erindrede sig Laxegaden, haabede, at efsterdags skulle Normænd reise til Tønsberg, hvor intet Laxegaden er; ei eftertænkende, at hvor der er stor Samling af unge Mandfolk, der blive snart Horehuuse. Nationalstoltheden besiælede en Anden: Saa er Norge ei ringere end Danmark, ret ligesom Storheden alene bestod i at der laae et Universitet i den ene Ende. Finanzprincipier fristede vel een, da han hørte, at Studenterne i Norge skulle bringe saa mange Tusinde aarlig til Kiøbenhavn, som man kunde reent beholde i Norge; mon ikke Egennytten kan have hviske een i Øret: Bliver det her i Byen, saa stiger dit Embede eller dine Eiendomme. En god ærlig Kiøbmand var og tilstede, og glædede sig derover. Han havde paa Reiser i Engeland, Frankerige, a. seet, at Folket var meer oplyst end det norske, hvis Middelstand endog er langt tilbage, som han indbildte sig kom af Mangel paa eget Universitet; hvad da naturligere, end at han stemmede i med Andre ønskede vel med par Compagnie; og som det gaaer i alle Selskaber, at, naar den første, den anden, tredie, fierde, femte vil Noget, saa vil den sjette, syvende, ottende a. det samme, saa har mange ogsaa vildet, at der blev Høiskole i Norge. Skade kunde det dog nok ikke; der ansættes jo Embedsmænd ved slige nye Stiftelser, og hvo veed PeerPoses Lykke. Men man kunde ei med egne Kræfter, altsaa kalde Nationen sammen. Det lader dog saa smukt i Aviserne, at i den og den Forsamling af Patrioter fra adskillige Landets Kanter i det National=Anliggende, holdte først den, og siden den Mand en zirlig Tale, og beviiste vidtløftig det og det som ingen af de Tilstedeværende tvivlede om. Og Nationen kom sammen, eller dog i det ringeste nogle af dem, (hvem eller hvor mange har jeg aldrig læst, maaskee dog fleere, end i et vist patriotisk Selskabs Samlinger, der bestaae af 4 eller 5, og dog bekiendtgiør i Aviserne, at Selskabet besluttede) og overveiede og besluttede; men til Ære for det norske Folk være det ofte sagt: hvor varme end Materien kunde giøre dem, deres sædvanlige Sindighed forlod ei dem alle, men nogle, maaskee Pluraliteten har dog vildet spørge Europa til Raads i den Sag, og udsat derfor en virkelig anseelig Belønning. Det kunde jeg ønske i Anledning af deres Præmie: at man havde sat Terminen paa et Aar, da et halv Aar længere ei er meget; bekiendtgjort Spørsmaalet i adskillige engelske, franske og tydske Aviser, og udvidet de Sprog, i hvilke maa skrives, ogsaa til engelsk og fransk. Jeg skulde snart troe, man kan faae upartiskere, eller i det ringeste meer umistænkte J var fra Udlændingen, end fra dansk og norsk Mand, og man da ved den Leilighed kunde faae manges Tanker at vide om Sagen, og, hvis ingen fyldestgiorde Selskabet, da samle et Udtog af de vigtigste Tanker i alle Afhandlingerne uden Navn; J en ei kronet Afhandling kan ofte ligge en Tanke, som var Guld værd. Maaskee kan der komme en Mand, der har samme Tanke, som jeg at Norge ei behøver Universitet, i det ringeste ei endnu, at der var meget, som var vigtigere for Nationen, nyttigere for det Heele, endog i samme Henseende, som først skulde giøres i Norge, før man tænkte paa Universitet. Dog nei, der kommer vist ingen saadan; med den Snak fortjener ingen Præmie. Mændene har jo ei lovet 200 Rdlr. for at blive overbeviiste om, at de bør bie noget endnu med Universitet, men for at faae Plan, hvorledes det best bør indrettes. Jmidlertid er dog vel got, at alle Sider af Sagen betragtes, og i den faste formodning, at jeg paa den Stiingen gaaer i Veien, vil jeg yde den ædle Norske Nation min Skærv til deres Veiledelse. Vil de et have den, ei bruge den; J Guds Navn; det er ei første Gang en Halvskilling er foragtet. For Tydeligheds Skyld vil jeg fatte mig i Spørsmaal og Giensvar; den Maade ere dog de fleeste længst vante til Det første Spørsmaal bliv da: Hvad har Normanden mod Kiøbenhavns Universitet, eller hvorfor vil han være fri for at reise derned? Lad os besee de angivne Grunde: 1) De Unge blive der forførte; der ere Horehuuse, Spille huuse, Forførelse til Lediggang ved Klubber, Komedier, og Gud veed, hvad meer. Men mon der ei er Forførelse allevegne? Luther sagde i sin Tid. Naar af alle de unge Mennesker i Wittenberg (og det var henved 2000) kuns 2 eller 3 blive retskafne Theologer, saa bør vi takke Gud. Nu bør dog enhver tilstaae, at efter den Regel har man Aarsag til, aarlig at takke Gud høilig for Kiøbenhavns Universitet; og vil man see hen til Kiel, Jena, Halle, Gottingen, det saa forroeste Gottingen; de ligge alle i Smaastæder; mon der ei ogsaa ere Horehuuse, Spillehuuse, a. Læg et norsk Universitet i Tønsberg, eller paa Hedemarken, eller i hvilken Afkrog du vil; saml et Par Hundrede unge Mennesker der, som har Penge i Lommen, og inden 10 ja 5 Aar ere der Horer, Spillere, Klubber, Snydere &c. Hvor Aadselet er forsamles Ørnene. Altsaa af den Grund alene har man det ei nødig. Tvertimod, jeg har en Jndvending mod norsk Universitet, som jeg paa dette Sted vil anføre, og ønsker mig opløst, nemlig: J mine Studenteraar hørte og saae jeg med Bedrøvelse, hvorledes nogle ældre norske Studentere, der ved Liderlighed vare blevne trængende Døgenichter, og derfor vedbleve at opholde sig i Kiøbenhavn, og levede eene og aleene af at udsue unge Landsmænd, hvis Punge vare fyldte, og for at betage dem Eftertanken, førte dem i Spir, og forgiftede Tænkemaaden. Jeg saae med Bævelse en en ædel ung Normand, R., som logerede i samme Huus, som jeg, saaledes fortæres af nogle Gedehamsee, og døe 1758 i sin bedste Ungdom. Vidste 3, kjære Fædre, hvorvidt det gik, J ville advare eders Sønner meget at skye disse Landsmænd, og frikiende Byen. Om det Slags Onde endnu vedvarer, veed jeg ei, men ville det vel blive bedre i en lille Stad, hvor de Unge intet andet Selskab forefinde uden saadanne gamle Landsmænd, Endnu et Spørsmaal: Har de norske Studentere, frem for de danske, Ord for at svire der, hvor de dog maa indblandes blant et talrigt, sædeligt og ei svirende Borgerskab; hvor de dog ei kan angive Tonen, men som det lille Antal maa rette sig noget efter Mængden, hvad vil da blive af dem, naar de paa Lillehammer blive Majorite, Visselig de kiøbenhavnske og leipzigske Studenteres Sædelighed, frem for alle de nys opregnede Universiteters, har nok sin Grund heri, og vil falde bort ved Forflyttelsen. Betænker og dette, Norske Patrioter, medens det er Tid. Desuden er det ei Kiøbenhavn, der fordærver de fleeste. O! at ikke de Unges ediel havde inddrukket Giften, for de kom til Universitetet, Kiender vel den nøie til vore latinske koler, som troer Fordærvelsens Begyndelse i Kiøbenhavn, Jngenlunde! Der hvor de lægge først Grundvold til Studeringer, der læres Lediggang, Kortspil, Tobaksrøgen, Drik, Hoer, ja det, som værre er, der gives latinske Skoler, hvor den ulyksalige Pest, som ødelægger baade Siel og Legeme, Onanie, er meget gængse blant Disciplerne. Hvad værre kan læres i Kiøbenhavn, Ville J stifte et Universitet for at hæmme Jmmoralitet, Kiære Venner forbedrer da først Sæderne i alle de latinske Skoler, Tænker først paa Opdragelsen fra fierde til attende Aar, og gaaer siden videre frem til de Voxnes Forbedring. b) Den anden Grund er: Saa beholdes Pengene i Norge; den vil jeg tilstaae, dog med Jndskrænkning. Naar Universitetet ligger i Norge, blive da alle de 30 til 40,000 Rdlr., som Professorerne og Studenterne fortære, vel i Landet, Jngenlunde, Ligesaa lidet som at Præsten paa Lander kan behielpe sig med det aleene, som hans Præstegaard frembringer. Hver Glas Viin og fransk Brændeviin, hver Kop Kaffe og Thee, Sukker, Kryderie, a., som alle Professorerne og Studenterne der nyde, hver Alen Kramtøi a., de bruge, kiøbes fra Fremmede, ligesaafuldt i Norge, som i Kiøbenhavn; ei at tale om, at mange af deres Fødevare vil komme fra Danmark og andre Lande. Altsaa maa der skee en temmelig Rabat. i de sparte 48000 Rdlr.; og dertil siger man, at Viinen smager bedre i Norge, end nu omskunder i Kiøbenhavn. Jeg skulle endog troe, at den herlige Overballance i Handelen, som Adskillige lovsynge Norge for, vil lide en temmelig Svinsot, naar Universitetet bliv i Norge, og Danmarks Vægtskaal reise sig derimod lidet. Jkke destomindre er jeg enig med de norske Patrioter, at det fortiener Opmærksomhed, om man endog kuns beholder den tredie Deel af Pengene i Norge. Snum ruiqve. Den Grund, at fleere ville studere, er ei saa betydelig. Jeg troer, der trækkes alt nok af Norges alt for lille Folkemængde fra den frembringende Klasse til den fortærende. Naar Folket bliver talrigere, er det Tids nok, at faae fleere, end 60 til er professo at opofre sig Videnskaberne aarlig. Det andet Spørsmaal: Hvad arbeider man paa hvad vil man skaffe Norge, J Jndbydelsen i Addr. Avisen 1793. No. 168, staaer ved første Nationens Hæder; men det skulle jeg ei troe var et oplyst Selskabs fornemste Øiemed. Nist utile est, qvod qværimus, stulta est glorie, altsaa Nationens Fordeel, eller som det der kaldes, dens Trang bliver vel Hovedsagen; og derfor forklarer jeg mig disse to Linier saaledes: Man har havt det dunkle Begreb, at ligerviis som Massen af almindelig Oplysning tager til, saa voxer og Massen af Menneskenes Lyksalighed i Landet, eller med andre Ord: jo meer Oplysningen kan træng ind endog til de nederste Stænder, jo lyksaligere er Folket, og (for at tage Hæderen. med) jo større er Nationens Hæder blant Europas eller Verdens Nationer. Derfor vil de søge at formeere Oplysningen i Norge; thi at det trænger dertil, derom kan ei være to Meeninger. J det man nu udviklede denne Tanke, mødte tillige andre mindre Jdeer og Pengenes Sparen og nogle Unges Fordærvelse og Nationalrettigheder, o. fl., og dem tog man med deels fordi saadanne smaa Begreb lettere fattes af de smaa Siele, saasom de staae dem nærmere, og de maatte dog ogsaa vindes; deels og fordi jo flere Grunde de kan stille op - ligemeget om vægtige eller lette, naar kuns Raden er lang - jo større lader Retfærdigheden i Paastanden, og Vigtigheden hos de udførende Mænd. Men alle Fryndserne endog fraregnet, Hovedsagen maa man dog tilstaae: Norge trænger til Oplysning, og bør have den; bør have den ved offentlige Anstalter, og det saadanne, at den kan trænge til alle Klasser af Folket. i Meere følger