Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-04-12
(Af Skriftet deur annesa Constinople et en Moree, etc. Paris 1827.) Forfatteren indskibede sig i Aaret 1825 paa den Franske Fregat Galathea, og fik først paa Øen Milo Øie paa nogle Ulykkelige, som vare blevne Offere for Muselmændenes Barbarie; dette grusomme Syn, siger han, fremstillede sig herefter kun alt for ofte for mine Blikke. De her om talte Grækere vare ikke indfødte paa Øen; men vare fra Candia, som Capudan Paschas Tropper havde fordrevet derfra, dengang de landede for at ødelægge Landsbyerne og nedsable Jndvaanerne. Hulerne paa Milo vare fuldt proppede med Fruentimmer, Børn og Oldinger. De laae næsten nøgne paa Jorden og skrege i deres Fortvivlelse. Nogles blege og fortrukne Ansigt, deres matte Øine og deres udtærede Lemmer bebudede at Døden ventede paa dem. - Ligesom alle hans Forgiængere saa blev ogsaa denne Reisende overrasket af det imponerende Syn, som det Ottomanniske Riges Hovedstad opvækker, naar man kommer til den fra Søesiden. Hans Skib kastede Anker ved Dagens Frembrud; Muezzinen sammenkaldte allerede fra Galleriet af sit Minaret (Taarn) de Troende til Bøn. En umaadelig Mængde Huse Kiøsker, glimrende af mangfoldige Farver, Hauger, Kirkegaarde omskyggede af altid grønne Cypresser, luftige Minarets som beherske Moskeerne, den store Stad Scutari og Asiens grønne Høie. En prægtig Havn bedækkede med en Skov af Master, Canaler, giennemskaared i alle Retninger af en Mængde lette Caiker, frembringe et pragtfuldt Syn, som udbreder sig for den Reisendes Øine, som nærmer sig til Staden. Men, siger Forfatteren, det Blendværk, som Synet af Constantinovel udenfra frembringer, og heele Fortryllelsen hører og saasnart man kommer inden for Stadens Mure. Contrasten er saa paafaldende, at et Slags Melancholie bemægtiger sig Siælen og tynger paa den, naar man første Gang giør sig en Tour igiennem Staden og ikke seer andet end snevre, ureenlige, krumme og slet broelagte Gader. Husene ere af Træe eller af brændte Stene, men uregelmæssige og slet byggede. Folkemængdens Bevægelse, som er saa livfuld og afvexlende i vore Stæder, har der noget mat og eensformigt ved sig og noget ubehageligt for Jndbildningskraften. Tyrkernes Physiognomie er i Almindelighed alvorligt og bekymringsfuldt; de synes at være ubekiendte med at lee, de vogte sig for ethvert Udtryk, som betegner en bestemt Tanke og man seer, at de ere Mennesker, som ere vante til Despotiet. Vore Europæiske Ministre føre det behageligste Liv i Constantinopel; de give Feste, Baller, eller komme i Selskaber, der bestaa af 2 til 300 Personer. De diplomatiske Fornøielser erholde en fornyet Ynde, naar man føler at man opholder sig paa en fremmed Jordbund, langt fra de Lande, hvis Sæder følges i disse Selskaber, og jeg har heller ikke feet noget andet Sted, hvor man har overgivet sig til disse Forlystelser, med en saa stor Jnterresse. Den Munterhed, som udbreder sig derfra, udstrækker sig endog udenfor disse Selskaber, og Tyrkerne selv tilstaae, at Pera er det meest glimrende og livfuldeste Qvarteer i Constantinopel. Contrasten imellem den Lystighed, som der finder Sted i Sammenligning med den sædvanlige Traurighed, som hersker i de øvrige Musselmanske Qvartere, er paafaldende nok til at trække en Demarkationslinie derimellem; det synes som man aander en reenere Luft der end i de øvrige Deele af Staden. Man behøver forresten ikke at bemærke, at en Tyrk lader sig aldrig see i Frankernes Selskaber; en frie Atmosphære er ligesom unaturlig for dem, og der, som overalt, ere vi i deres Øine ikke andet end christne Hunde, dog tilstaaer Forfatteren at der finder mange Undtagelser Sted hos Tyrkerne, at man ofte bemærker Træk hos dem af Siæls Storhed og Høimodighed; men de ere fantiske og overtroiske formedelst deres Uvidenhed; de ere grusomme af en naturlig Tilbøielighed, og hengivne til Vellyst og til Ladhed. Ottomannernes Grusomhed har jeg erfaret, siger han af en Mængde afskyelige Handlinger, hvortil jeg selv var Øienvidne; den vi fer sig særdeleshed ved de hyppige Henrettelser, som altid ere forbundne med rædselfulde Omstændigheder. Vel udviser Pøbelen hos alle Nationer en sørgelig Nysgierrighed efter at see Henrettelser; men Følelsen taber dog ikke derved alle fine Rettigheder og man seer ofte Mennesker græde ved Synet deraf, men i Tyrkiet synes Tilberedelserne til en Henrettelse at betragtes som det var til en Fest. Ofte bliver den Ulykkelige, som er bestemt til Døden, modtaget med Spot; de Skrig, som hans gruelige Lidelser udpresse af ham blive gjorte latterlige, og en vis Diævels Latter forkynder under Pauserne, at Slagtofferet nu lider af Dødens Angest. Jeg var engang Øienvidne til den grusomme Straf at en blev speddet. En spids Jernstang blev stukket igiennem den Ulykkelige, saa at den kom ud af den venstre Side. Heele Torvet gienløb af hans frygtelige Skrig. Han anraabte Gud og Mahomed om at man dog maatte give ham at drikke (thi det synes, at man har en Drik hvorved man strax bringer et Menneske til at døe i en saadan Tilstand). To Skarprettere med græsselige Ansigter betragtede deres Slagtoffer med den største Ufølsomhed, og loe over hans Lidelser, hvorover en Mængde nysgierrige Mennesker ret syntes at more sig. Jeg var ogsaa tilstæde ved en anden saadan Scene, som dog var mindre afskyelig: En Kiøbmand havde betient sig af falsk Vægt; Politicommissairen lod ham strax gribe, og indssmøre hans Ansigt og Hoved med Honning for at lokke Fluerne til ham, derpaa blev han naglet med det ene Øre til Døren af sin Boutik, og nu gik Politiecommissairen bort og lod ham staae i denne Stilling. (Det var da afskyeligt nok) Den Skik hos Anførerne for de Ottomanniske Armeer at sende Sultanen Hoveder og Øren naar de have vundet en Seier, hvilke derpaa blive opsatte paa Seraillets Porte, er bekiendt nok. Siden den Græske Revolutions Udbrydelse var det nu et dagligt Skuespil, og saadanne Trophæer saae man bestandig udenfor det Keiserlige Palads. Folket fandt en Fornøielse i at tælle dem, og dets Glæde var større eller mindre eftersom Antallet var stort til. Da Jbrahim Pascha havde erobret Messolunghi, saa gav han sine Fanger den Ordre at de skulde indsalte deres egne Landsmænds Øren for at indsende dem til Sultanen, og man fik saaledes 4 Tønder fulde; men Jbrahim syntes at det var dog ikke tilstrækkeligt for at Sultanen skulde faae høie Tanker om hans Seiervinding; han lod derfor ogsaa afskiære de Tyrkens Øren, som vare faldne under Fæstningens Mure og pakke i Tønderne med; men nogle af de Græske Fanger skrev paa flere Sedler, at man nok kunde see paa Længden af disse Øren at de ikke vare Græske. – En af Tyrkernes Hoveddyder, siger Forfatteren, er deres Ærlighed (Forfatteren har glemt Kiøbmanden med sin falske Vægt og Jbrahims Tønder.) Spitsbuber og Falsknere ere sieldne i Tyrkiet. Man kan uden at risikere noget lade sit Uhr og sin Pengepung, blive liggende paa et Kaffehuus; thi naar man den næste Dag kommer igien blive de leverede tilbage med en samvittighedsfuld Troeskab. En Franker blev en Aften truffet i en afsides Gade af nogle Soldater, som patrouillerede. J veed sagde Anføreren for Patrouillen, at en Franker maae ikke gaae ud om Aftenen uden Lygte; jeg maae alt aa arrestere Eder. Frankeren vilde giøre Jndvendinger; men Tyrken sagde til ham, giv mig Din Pengepung, saa vil jeg lade Dig gaae. Da han hellere vilde betale 100 Piastre end sættes i Arrest, saa gav han Pungen og gik sin Vei. Hvor forhauset blev han ikke, da han et halvt Aar derefter mødte den samme Tyrk paa Gaden, som klappede ham paa Skulderen og sagde til ham; Ven Du husker vel de 100 Piastre, som jeg tog fra Dig om Aftenen; det var ikke smukt, men jeg var dengang i Forlegenhed og siden have mine Omstændigheder forbedret sig; nu tog han Pungen ud af Lommen, og sagde: jeg har længe ledet efter Dig, for at give Dig dem tilbage, og saaledes skildtes de ad som gode Venner. - Tyrkerne ere i det hele taget giæstfrie og velgiørende mod de Fattige. Disse Dyder synes ikke at kunne forenes med deres Grusomhed; men de ere en Følge af at de blive saameget indskiærpede i deres Koran. Man maae ogsaa tilstaae dem, at de udøve deres Velgierninger endnu med større Jver, og med mindre Lyst til at stille dem til Skue end som finder Sted ved vore velgiørende Stiftelser. De afhielpe deres Medmenneskers Elendighed, paa en saa simpel og naturlig Maade, at det synes hos dem mere at være Virkning af Tilbøielighed end af Pligt. Mahmud, den nærværende Sultan, som er født i 1785, erholdt Regieringen ved at myrde sin Broder, som igien havde ladet den ulykkelige Selim myrde. Han forbinder megen Kraft i Characteren, og et prøvet Mod, med mange Jndsigter. Under de Uroeligheder, som forefaldt, førend Selims Død og som fulgte ovenpaa, udviste han, ligesom ogsaa i de sidste uroelige Tider en Energie, som var beundringsværdig. Da han erfarede, at der udbrød et Oprør imellem Janitscharerne og at Signalet blev givet dertil, saa skreeg han i sin rasende Forbittrelse: De skulle alle nedsables eller ogsaa Plougen skal komme til at gaae over Constantinopels Ruiner; det er bekiendt i hvilken Grad denne Trudsel blev udført. De herskende Træk i hans Characteer ere Begiærlighed og Grusomhed. Til Exempel derpaa kan følgende anføres: Tre Brødre ved Navn DuOglu, armeniske Banqveure, hvis eneste Forbrydelse bestod i, at de paa en hæderlig Maade havde erhvervet sig Formue, bleve grebne en Nat, lagte i Lænker og slæbte til Seraillets Pavillons hvor de bleve lagte under Torturen og derpaa henrettede. Man fortæller, at en af dem under sin Dødskamp udstødte de heftigste Forbandelser, imod Sultanen og Tyrkerne. Maatte, sagde han, Russernes Sværd udrødde Eder og maatte de chriflelige Nationer engang forvandle Constantinopel til en Plads fyldt med Ruiner og Menneskebeen. Nogle Maaneder efter blev Halet Effendi, Sultanens Yndling, som havde tilraadet denne Grusomhed, stranguleret paa sin Herres Befaling. – Jeg var, siger Forfatteren, en Dag i Arnauth Keny, en Landsbye paa Bredderne af Bosphorus. Bed Synet af en stærk Trængsel uden for et smukt Huus, gik jeg derhen og saae et Liig liggende paa Jorden. Jeg gysede over at kiende igien den samme Mand, som jeg for faa Dage siden havde seet at giøre en Lysttour med sin Familie paa en Baad. Det var Chaptschi, en Jødisk Banqveur og en af de agtværdigste i Constantinopel; han var elsket af alle Jsraliter og alle Trængendes Velgiører; men hans Rigdom voldte hans Undergang. En BostandiBaschi blev sendt til ham med nogle af Seraillets Embedsmænd. Han abnede ingen Fare, og takkede dem for den Ære at de vilde besøge ham; han beviiste dem allehaande Høfligheder og befalede at man skulde beværte dem med Piber, Kaffe og Syltetøi. Efter at de havde talt med hinanden et Qvarteer med megen Munterhed, stod paa engang Bostandji med sine Ledsagere op, faldt som rasende Mennesker over den ulykkelige Mand, og imedens den ene holdt for Munden paa ham med Haanden slyngede de andre Snoren omkring Halsen og qvalte ham. Hans Liig blev kastet i Stranden og alle hans Huse og hans hele Formue tilfaldt Sultanen. - Men fornemmelig tynger hans Despotie paa de ulykkelige Grækere. Efterat Janitscharerne vare styrtede, blev en af deres Oberster (Husta) sat paa Proscriptionslisten. Af Frygt for at hans Landsmænd skulde forraade ham søgte han Tilflugt hos en Christen; Vasilack, en ung Græker, tog ogsaa mod ham i Haab om at finde Leilighed til at lade ham undvige; men hvor blev han ikke forskrækket, da der ankom nogle af Sultanens Folk til ham 8 Dage efter Blodbadet, og lod ham vide at hans Huus skulde undersøges. Den Ulykkelige var skiult i en Kuffert, hvor han neppe kunde krække Veiret. Huusundersøgelsen var næsten forbi, da en af Tyrkerne faldt paa at aabne Kufferten, Hustaen blev grebet, bragt til Constantinopel og henrettet og Grækeren havde den samme Skjebne. De Affendulis, een af de meest anseeligste Græske Familier, boede og Vinteren i en behagelig Landsbye paa den Europæiske Bred af Bosphorus og om Sommeren paa et Lyststed paa Prinseserne. De vare rige og der herskede meget huuslig Lykke i denne Familie. Faderen, en agtværdig Olding, havde beviist Sultanen flere betydelige Tienester. Familien opholdt sig paa Øerne og var langt fra at formode den sørgelige Skjebne, som ventede paa dem; da Sultanen en Dag lod hente den gamle Mand og hans to Sønner til sig; de vare neppe komne indenfor Palatset, førend de bleve arresterede, bragte til deres Gaard ved Bosphorus og styrtede ned i et dybt Bassin i deres Hauge; deres Formue blev strax confiskeret. Den øvrige Familie var ubeskrivelig bekymret; endelig lod sig et Bud fra Sultanen see; man fik neppe Øie paa ham, førend Helena, en af Affendulis Døttre, kom frem i Døren og spurgte ham, hvad for Efterretninger han medbragte. Din Fader og Dine Brødre, raabte Skurken, have modtaget en stor Gunstbeviisning af Hs. Høihed, giv mig noget at drikke, saa skal jeg lade Dig vide hvori den bestaaer. Man anrettede nu et godt Maaltid for ham og imedens han sad tilbord forærede man ham et broderet Schavl af over 1200 Piastres Værdie. Han takkede Fruentimmerne derfor, stod op og sagde til dem: de Affendutis ere døde. Min Herre har confiskeret deres Formue og selv det Lyststed J nu boe i tilhører Eder ikke mere, to Dage derefter ankom Tyrkiske Embedsmænd, som jog de Affendulis Familie ud af deres Lyststed.