Jyske Efterretninger, 1772-07-31
No. 31. Jydske, Efterretninger. Fredagen den 31. Julii 1772. (Følgende er indsendt.) Extract af et Brev, angaaende Arresters Prioritet, samt om Opbuds= og Fallitboer, og deres Administration &c. Da min Herre blandt andet forlanger min Meening at vilde: Om jeg er af lige Tanker angaaende Arresters Prioritet og Falliter, som udi de Jydske Efterretninger No. 29, findes indført, saavelsom udi Hesselbergs Juridiske Collegium, saa har jeg herom, som snarest, ikke vildet undlade at mælde: Neyl jeg er ingenlunde herom af lige Tanker med disse tvende Autores, fa jeg kan ey engang billige min Herres Sentiment i alt, hvad de mælder om Fallits Declaration, som siden skal vises ; men der mod er jeg af den sikkre Formening, at den samme Ret, som man haver til Debitor Gods efter en lovlig tinglyst Pante=Obligation, den samme Ret har man til Debitor Gods efter en lovlig Arrest, og hvilken Ret for det første vedvarer, indtil den paa Arrestens Confirmation falder Dom til Betaling, saafremt Debitor, indtil Dom falder, bliver tilstede, og ikke undviger, hvad enten saa Debitor andre Creditorer, eller han selv declarerer Boet for fallit eller ikke ja, om end Skifteretten, enten efter Creditorernes eller Debitor Begjæring havde, efterat Arrest har gjort, antaget denne Boe som et Fallitboe, og der registre, Dr. ret og vurderet, samt Proclama udstedet, og desuden sligt deres Foretagende for Byetings=Retten angivet, samt der paastaaet, Dommerens Kiendelse eller Dom, til Sagens Afviisning fra Byetings=Retten til Skifteretten udi Fallitboet med videre. At denne min Formeening er rigtig, og grundet paa Sagens Natur, samt Lov og Forordninger, det skiønnes lettelig, hvis følgende considdereres: Naar Arrest er skeet udi Debitors Effecter, saa kan og maae jo Debitor ikke enten pantsætte eller paa nogen Slags Maade afhændige det arresterede Gods, hverken til sine øvrige Creditorer eller andre, hvilket enhver maae tilstaae, og ellers blandt andet sees af Lovens 5. Bogs 3 Cap. 17. Art. hvor der tydelig staaer. Ingen, som lovlig er arresteret, det maae vel være meent enten paa Person eller hans Gods, maae Godset forflytte, afhænde, pantsætte, eller opbyde, NB. opbyde, førend han haver rettet for sig, og dem tilfredsstillet, som saadan For" følgning, NB. Forfølgning, som og er Arrest) eller Dom over hannem lovlig forhvervet haver. Og sees da heraf tillige klarligen, at ingen efter Loven, hvis Gods er lovlig arresteret, endog forinden Dom falder, kan giøre noget Opbud, hvorudi Lovens 5. B. 14. C. 40. Art, ikke er stridende, som mælder: Det skal enhver, som formedelst stor Gield og hans Jndkomsters Ringhed ikke kan aarligen udrede den tilbørlige Rente, som han sine Creditorer skyldig er &c. være tilladt at opbyde sit Gods til Creditorerne;" thi den sidste allegerede Artikel subintelligerer de Ord, s. Det skal enhver, NB. enhver, (hvis Person eller Gods ikke er arresteret, være tilladt at opbyde sit Gods til sine Creditorer. Men da nu ingen, hvis Gods er arresteret, kan efter Loven, opbyde sit Gods, saa kan de mindre, efter Loven, opgive det til Concurs eller Fallit, allerhelst den ganske Lov ikke mælder et Ord om sligt; ligesom en Debitor heller ikke, naar der er skeet Arrest hos ham, kan bevise med et eneste Ord af den ganske Forordning af 28 Octob. 1702. at have sligt Privilegium, og ligesaa lidt kan Debitors andre Creditorer, som ikke have gjort Arrest, bevise at have samme Ret til det arresterede Gods, som den Creditor, der har gjort Arresten; ikke heller kan nogle Skifteforvaltere give disse Creditorer saadan Ret, eller større Ret, end den, simple Creditorer have, mindre betage den Creditor præferable Ret, som han, for saavidt han har gjort Arrest, haver. Og som her foran er bevist, at en Debitor, udi hvis Boe der er er de gjort Arrest, ikke maae afhændige sit Gods, giøre Opbud, eller declarere Fallit, og ikke heller maae pantsætte det Arresterede, hvilket sidste end meere oplyses af Lovens 1. B. 24. Cap. 26. A. som viser, at man kan faae Udlæg i det Gods, som af Debitor er pantsat til andre, siden Arresten er gjort paa Debitor Gods; saa spørges: Hvad større Ret har man nu udi eller til Debitor Gods efter en tinglyst Pante=Obligation, end hvad som her foran er mældet, om den Rettighed, man har udi og til Debitor Gods efter en lovlig Arrest, naar Debitor ikke, inden Dom falder, undviger, Jeg meener slet ingen, hverken efter Loven, Forordningerne, eller andre Kongel. Anordninger, thi de Ord, som findes udi den 2 Art. af Forordningen af 28. Oct. 1702 s. Og skal ingen Arrest, Beslag, eller anden Forfølgnings Maade, hvorpaa en Dom, førend Falliten undvigte, falden ner, nyde nogen særdeles Prioritet, de andre Medcreditorer, til Rachdeel. betager ingenlunde Creditors Ret, som har gjort Arrest, men tvertimod viser, at Creditor faaer en særdeles Prioritet, naar Debitor bliver tilstede, og ey undviger. Samme Beskaffenhed har det sig med Rescripterne, som i de Jydske Efterretninger mældes om, thi som Rese. af 19. Maji 1758, allerne mælder om Vestindien, og ikke om Danmark eller Norge, saa er det allerne udgiven for Vestindien, og følgelig ey vedkommer dette Rige, ligesom det er bekiendt, at mange Forordninger udgives for Danmark, der ey vedkomme Vestindien eller Norge, og at der ere adskillige Forordninger og Rescripter for Norge, som ey efterleves i Danmark, ex. gr. J Norge skal Procuratorerne ved Ober og Under=Retterne indgive deres specielle Regninger udi hver Sag. til Dommerne for Udgivter og Sallarium, hvilket ey behøves i Danmark, og maaske heller ikke i Vestindien. De 2de sidste allegerede Rescripter, sk. af 18. Jun. 1760 og 4 Dec. 1761. vise ikke andet, en at de handle om Pecunia pupillaris med videre, om ogsaa bemældte Rescripter virkelig ere til in rerum natura; ligesom det og formeenes, at Conventionen for Tobakspibe Fabriqven af 8. Febr. 1763, om den ogsaa er til, er samme dog det her ventilerende ganske uvedkommende. Min Herre mælder ellers, at han nok indseer, at en Debitor, som bliver tilstede, efterat Arresten er gjort, ikke efter Forordningen af 28 Oct. 1702. dens 1. og 2. Art. kan til ringeste Nytte declarere sit Boe for Fallit, uden at Debitor kunde tillige bevise de Omstændigheder, som den paafølgende 5. Art. udi bemældte Forordning ommælder; Men hertil svares, at disse ommældte Omstændigheder, nemlig, om Debitor, uden fin egen Forseelse eller Forsømmelse, saasom ved mærkelig Søeskade, Jldsvaade, Tyvehaand, Debitorers Fallering a., er kommen fra sine Midler, maatte samme ey allerne være beviiste, men Boet maatte desuden og, forinden Arresten skeede, allerede været af Skifteretten som et Fallitboe antaget; thi ellers kunde en, forinden effectueret, lovlig Arrest, ey heller derved ophæves, om Debitor derefter end kunde og vilde, bevise forommældte Omstændigheder.