Aalborg Stiftstidende, 1832-07-21
Hvad nu isærdeleshed Stænderne angaaer, da ere begge Hoffer af den Mening, at hvor hensigtsmæssig og gavnlig en passende Virksomhed af Landstænder i de tyske Forbundsstater end synes, saa er dog den Aandsretning, som man i den seneste Tid har søgt at give denne Jnstitution, et meget beklageligt Phænomen. Dette har viist sig paa tvende Maader alt eftersom man betragter dette Forhold med Hensyn paa de resp. Staters Regenter eller paa Forbundet og Forbundsforsamlingen. Med Hensyn paa Fyrsterne: 1) gjorde man nye med det monarkiske Princip saavelsom med Vedligeholdelsen af den offentlige Orden uforenelige Fordringer, ja 2) hvis disse ikke opfyldtes, truede man vel endog med at forkaste Budgettet. Med Hensyn paa Forbundet og Forbundsforsamlingen: 1) viiste sig ikke allene en Tilbøielighed til at sætte sig ud over den almindelige Forbundslovgivning, men 2) i de stænderske Forsamlinger ere endog hørte aabenbare Angreb paa Forbundet og Forbundsforsamlingen. Efterat derpaa de Artikler og Bestemmelser i Forbunds- og Slutningsacten ere anførte, som tilbyde Midler til for Fremtiden at raade Bod paa disse Misligheder, foreslog den østerrigske og den preussiske Gesandt Forsamlingen følgende 6 Artikler, som med en liden Modification, der siden skal bemærkes, bleve antagne af samtlige Gesandte og saaledes til en Forbundsbeslutning. Disse Artikler lyde saaledes: 1. Da ifølge Art. 57 i den Viener=Slutningsact den hele Statsmagt maa blive forenet i Statens Overhoved og Souverainen ved en stændersk Forfatning kun kan bindes til Stændernes Medvirkning i Henseende til Udøvelsen af bestemte Rettigheder, saa er følgelig en tysk Souverain som Medlem af Forbundet ikke alene berettiget til at forkaste en Petition af Stænderne, der staaer i Modsigelse hermed, men Forpligtelsen til denne Forkastelse er endog en Følge af Forbundets Hensigt. 11. Da ligeledes efter Aanden i den nylig anførte Art. 57 af Slutningsacteen, og de af samme flydende Følger, som fremsættes i Art. 58, Stænderne ikke tør nægte nogen tysk Souverain de nødvendige Midler til at føre en med Forbundspligterne og Landets Forfatning overeensstemmende Regjering, saa maa Tilfælde, i hvilke Stændernes Forsamlinger vilde gjøre Bevilgningen af de til Regieringens Førelse nødvendige Afgifter paa en middelbar eller umiddelbar Maade afhænaf andre Ønsker. gers Opnaaelse, være at henregne iblandt dem, paa hvilke neden anførte Art. 25 og 26 af Slutningsacten maae anvendes. Art. 25. Opretholdelsen af den indvortes Ro og Orden i Forbundsstaterne tilkommer alene Regjeringerne. Med Hensyn paa den indre Sikkerhed i det hele Forbund og som en Følge af Medlemmernes Forpligtelse til gjensidig Understøttelse kan dog det hele Forbunds Medvirkning til Roligheds Vedligeholdelse eller Gjenoprettelse finde Sted som en Undtagelse i Tilfælde af Undersaatternes Opsætsighed imod Regjeringerne, aabenbart Oprør eller farlige Bevægelser i flere Forbundstater. Art. 26. Naar i en Forbundsstat den indvortes Rolighed kommer i umiddelbar Fare ved Undersaatternes Opsætsighed mod Øvrigheden og en Udbredelse af oprørske Bevægelser er at befrygte eller et virkeligt Oprør kommer til Udbrud og Regjeringen selv, efterat have udtømt de lovlige og forfatningsmæssige Midler, anmoder Forbundet og Bistand, da er det Forbundsforsamlingens Pligt at foranledige den hvirtigste Hielp til Ordens Gjenoprettelse. Skulde i sidste Tilfælde Regjeringen være notorisk ude af Stand til at undertrykke Oprøret ved egne Kræfter, men tillige ved Omstændighederne hindres i at begiære Forbundets Bistand, saa er Forbunds forsamlingen ikke desto mindre forpligtet til end- ogsaa uopforderet at virke til Ordens og Sikkerheds Gjenoprettelse. I ethvert Tilfælde bør dog de trufne Forholdsregler ikke vare længere, end Regjeringen, hvem den forbundsmæssige Hielp ydes, finder det nødvendigt.) 111. Den indre Lovgivning i de tyske Forbundstater, maa hverken være stridende mod Forbundets Øiemærke eller hindre Opfyldelsen af nogensomhelst Forpligtelse mod Forbundet og navnlig af den dertil hørende Erlæggelse af Pengebidrag. IV. For at sikkre Forbundets og den Forbundet repræsenterende Forsamlings Værdighed og Rettigheder imod alle Slags Indgreb og tillige i de enkelte Forbundstater lette Haandhævelsen af de mellem Regjeringerne og deres Stænder bestaaende forfatningsmæssige Forhold, skal ved Forbundsdagen, for det Første paa 6 Aar, nedsættes en med denne Sag isærdeleshed beskjæftiget Commission, hvis Bestemmelse skal være, vedvarende at underrette sig om de stænderske Forhandlinger i de tyske Forbundstater, at være opmærksom paa de Forslag og Beslutninger, der maatte staae i Modsigelse med Forpligtelserne mod Forbundet og med de ved Forbundsacten garanterede Regjeringsrettigheder, og derom underrette Forbundsforsamlingen, som derpaa, hvis den finder videre Underhandlinger nødvendige, har at indlede disse med de deri interesserede Regjeringer. Efter 6 Aars Forløb skal Varigheden af denne Commission underkastes nærmere Overveielse. V. Da, efter Art. 59 i den Viener Slutningsact, Grændserne for den frie Yttring paa de Stæder, hvor Forfatningen tillader de stænderske Forhandlingers Offentlighed, hverken under Forhandlingerne selv eller ved sammes Bekjendtgjørelse ved Trykken, maa overskrides paa een for den Maade, og Administratenen har at sørge som at dette et skeer, saa forpligte samtlige Forbundsregjeringer - saaledes som de ere deres indbyrdes Forhold det skyldige - sig til at udgive og haandhæve hensigtsmæssige Forordninger for at hindre Angreb paa Forbundet i de stænderske Forsamlinger, enhver efter Beskaffenheden af deres Lands indre Forfatning. VI. Da Forbundsforsamlingen allerede ifølge Art. 17 af Slutningsacten er kaldet til at opretholde Forbundsacten og de deri indeholdte Bestemmelser i deres sande Betydning og altsaa at forklare samme overeensstemmende med Forbundet Hensigt, naar der maatte opstaae Tvivl om sammes Fortolkning, saa forstaaer det sig af sig selv, at Ret til at fortolke Forbunds- og Slutningsacten ene og allene tilkommer det tyske Forbund, som udøver samme ved sit Organg, Forbundsforsamlingen.