Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-07-29
Sammenligning mellem den franske og den engelske Poesie. (Af Edinburgh Review, Nov. 1822.)Der er intet, hvori de Franskes og Engelskes Mening er saa overordentlig forskjellig, som i Poesie, - og derfor burde maaskee den ene Nations Konstdommere ikke afsige nogen Dom over den andens Digtere. Vi kunne bytte vore Bomuldsvarer mod deres Vine - vore Staalvarer mod deres or moule – eller vore Sengetæpper mod deres Cambrics, og finde Grund til giensidig Tilfredshed med Byttet; men Priscouranten paa Poesie er saa forbausende forskjellig i begge Landene, at vi ikke ville undvære en Scene af Shakespear for deres hele Samling af Dramatikere; - heller ikke vilde de give Slip paa en Sang af Voltaire - Henriade eller Pucelle – for vor hele Spencer, og Milton ovenikjøbet. Denne Modsigelse i Følelser, som den blotte Virkning af Nationalpartiskhed, eller Vanen, at betragte den samme væsentlige Fortræffelighed som udelukkende forbunden med visse udvortes Ledsagelser, gjør intet til Sagen, thi begge Nationer indrømme Fortjenesten af fremmede Medbeilere. Der er i Sandhed en Grundforskjellighed i de Fortrinligheder, som de hver især attraae, og hver af dem beundrer Egenskaber, som den anden foragter. Der er nogle Berørelsespunkter, men ikke mange. Vor Popes Beundrere, i det mindste i de satiriske og didactiske Dele, kunne ikke andet end beundre deres Boileaux, og de som ere indtagne af Addisons Tragvedie, maa tilstaae, at vi bør tænke paa hans Underordnet hed mod Racine. Men vi kunne i Grunden ikke føre Sammenligningen videre. Hvad der er meest poetisk i vor Poeste har ingen Modpart i deres - heller ikke have vi i noget Slags af det, de især ere stolte af og sætte Priis paa hos deres Yndlinger. Dersom vi følte Kald til, med faa Ord at bestemme Forskjellen mellem begge Skoler, saa vilde vi sandsynligviis sige: at vor Poesie henter især sine Materialier fra Naturen; deres sine fra Konsten - at vore Billeder for størstedelen ere laante af Landet, og deres fra Staden, at vi uden Frygt sysselsætte os med vort Kjøns oprindelige og almindelige Lidenskaber, og de næsten ganske udelukkende med Rangs- og Standspersoners Fordringer og Fordomme -at deres store Frygt er at blive uædel, vores at blive slau - deres Triumph at overvinde Vanskeligheder, vor at bevæge. - Den store Forskjel er vor dybe Sympathiseren med Naturen og den større Agtelse, de have for Konst, og dette kræver en nøyere Forklaring, thi al Civilisation, maa vi erindre, er Konst, og ingen Nation har fulgt den saa langt, og øvet den i saa mange Fag, som den Engelske. Og dette er i en vis Forstand sandt. Men den styrende Forskjel antage vi at være den: de Engelske anvende Konst til at forbedre og efterligne Naturen - de Franske til at rette samme og hæve sig over den. Den ene nærmer sig den med Ærbødighed, som ydmyge Bestyrere af dens Kræfter, eller pligtskyldige Iagttagere af dens Gang, den anden med Foragt, eller som ynkende dens Raahed, eller vantro mod dens Magt. Det bliver mærkeligst i Maaden, hvorpaa de hver især søge at forskjønne deres Landsteder. En engelsk Park er en ærværdig og følende Efterligning af det, der er skjønnest i Landskaber, som Naturen selv har udtænkt i lignende Situationer - og virkeligen udført, snarere ved at bortskaffe de tilfældige Forhindringer, der ligge i Veien for dens Udvikling, end ved at underkaste den nogen Grad af Magt eller Tvang - ved at indrømme Træerne Plads til at beholde deres naturlige Forhold – lade Græsset paa lige Maade afædes af Faarene, og lyse Slætter og de afliggende Steder i deres naturlige Overgang. En fransk Park derimod er heel igjennem og i hver Deel et pralende og formasteligt Forsøg, at overgaae og forjage al Natur og reise et Tempel paa dens fuldkomne Underkuelse. - Træerne plantede i fiirkantede Masser og klippede regelrette Alleer Bankerne sammenføiede til Terrasser - Bækkene indrettede til Canaler og tvungne frem til Kilder - og Krattet, paraderende i Rækker afmalet Børbom, (Anmærkn. 1.) Blandt Middel og de lavere Folkeclasser er den mærkelige Mangel paa Sympathiseren med Naturen eller Høiagtelse. for samme. - De dyrke deres Agere, men aldrig pryde dem – de plante eller skaane ikke Træer, for Skjønhedens Skyld, men ene til Brændsel eller Gavntræ - og rundt omkring sees ikke flere Blomster og Kjøkkenurter end udenfor Reenlighed og indenfor Nethed. De have i høi Grad behandlet Menneske formen, som Landskabet. Det er Frankrig, vi skylde den forfærdelige Opfindelse, eller i det mindste den almindelige Indførsel af saadanne Yderligheder, som Paryker, Haarpuder, Trøyer, Camisoler, vide Beenklæder, Snørlive, Fiskebeens skjørter og høihælede Skoe – fremfor Nogen, kort, der faaer os til at lee eller gyse over Portraiterne af vore Forfædre i det forrige Aarhundrede, og det vedbliver endnu at frembringe saadan Usselhed og Vanskabthed, i det mindste for mandlige Figurer, at de ere upassende til Billedhuggerie og skadelige endog for Malerie. Sammenlignede med de characteristiske franske Opfindelser var alle europæiske Nationers gamle Dragt baade smuk og udtryksfuld - den celtise- og formatiske - den spanske - den polske den venetianske - den russiske og norske. Den var hverken viid og flyvende, for at give Figuren Værdighed og Ynde, eller snæver og opskjørtet, for at udtrykke dens Form og befordre dens Virksomhed. Den franske, hvor den er blevet uheldigen overdrevet, har aldeles ikke nogen Characteer, uden Tunghed, Stumpethed og Spændt hed. Den samme Antipathie mod Naturen ledte dem til at nedtrykke og overvælde den med deres Støtter og Prydelser, næsten fra Fødslens første Øjeblik af. Børn bleve lænkede i Svøb, og neppe tilstedte at gaae, førend de skulde lære at danse. Læsningen af Rousseau, og deres ny Lidenskab, at have enhver Ting a la Greeque, har tilsidst foranlediget nogen Formildelse, men vi kunne endnu selv erindre, da ethvert velskabt Drengebarn paa syv Aar havde en Hale fæstet paa Baghovedet og en Toupet i Panden, med Rader af stive Bukler en alles de pigeon paa hver Side - medens hver qvindelig Form af samme Alder var saa sammenpresset i Fiskebeens skjørter og Jernblankschetter, at den stod Fare for at qvæles, og alle disse smaa Stakler, med Manerer, Sprog og Gebærder af Folk paa Tredsindstyve, gjorde Complimenter for Selskabet i anden og fjerde Position. - Det var som en Selvfølge, umueligt, at denne Foragt for Naturen ikke skulde komme tilsyne i deres Poesie og deres Skildringer af Lidenskab og Characteer. Derfor er deres Kierlighed ingen Kierlighed, men Gallanterie - deres Hervise ikke meget bedre end Storpralerie - og deres poetiske Personers Hovedbestræbelse i alle deres Handlinger mere at vedligeholde deres Anseelse blandt Folk af deres egen Stand, end at udtrykke hine Bevægelser, som gjøre alle Stænder lige, og overvinde all Forfængelighed i stormende Følelsers Strøm. Disse Betragtninger bidrage til at forklare, hvorfor fransk Poesie er forskjellig fra vor og, vi maa tilføie, staaer langt under den - og det af Aarsager, der angaae Nationens almindelige Characteer og Sædvaner. Det være os tilladt, fremdeles at anføre, at de i denne, som hver anden Ting, findes at have mindre Jndbildningskraft og en mindre ophøjet Smag, end de fleste andre dannede Nationer – hvor utrolige end disse Beskyldninger maatte forekomme deres Øren. At de Franske gjøre Fordring paa en større Jndbildningskraft, end der er blevet nogen anden Nation forundt, erfares af de galante Beskyldninger, de gjøre dem selv i visse Udbrud; thi, i Sandhed, intet slaaer dem Feil, uden ved en Yderlighed af denne Egenskab. Naar de drage for hastige Slutninger i Argumenter, eller levere uforsigtigen et Slag paa Lykke og Fromme naar de væle under Despotisme, af Kierlighed til deres System, eller overskride den menneskelige Friheds Grændser af Philantropie naar de udrydde en medbeilende Sect, eller nægte Guds Tilværelse – naar de, i et eneste Øjeblik, blive Alt, eller i det Mindste til Yderlighed, saa tilskrive de det den uimodstaaelige Livfuldhed, der drager dem bort med sig. Nous autres Francois nous avons des intes si vives! nous avons tant d'imagination. (Vi andre Franske have saa levende Hoveder, vi have saa megen Indbildningskraft!) – at de ikke kunne underkaste sig Reglen og Grændsen, som de sløve Racer rundt omkring dem. Kort, den meste Feil i deres Characteer er for rundelig en Deel af den høieste Egenskab, som den skabende Genius er begavet med Den Regelmæssighed, hvormed vi føre Livets almindelige Anliggender; de beskyttende Former, hvormed vi omgive den dyrebareste af vore offentlige Velsignelser, ere, efter deres Mening, kun ligesaa mange Beviser paa, at de Engelske ikke have nogen Jndbildningskraft; uagtet de i deres føjeligste Lune tilstaae, at vi ere gode Maskiner selv, og have frembragt adskillige, der ikke ere aldeles at foragte. Dette er imidlertid af mindre Vigtighed; men det er næsten nødvendigt, at bemærke, at Jndbildningskraften kan have Overherredømmet i to Tilfælde. Det eene er, naar den virkeligen er overvættes; det andet, naar den modstridende Egenskab er saa svag, at den letteligen betvinges. Nu er Jndbildningskraftens modstridende Egenskab Dømmekraften eller den almindelige Ting, som kaldes sund Sands. En meget ringe Jndbildningskraft, i Forening med meget ringe sund Sands, kan derfor, i mange Henseender, frembringe samme Uorden i Ligevægten, som en stor Deel Jndbildningskraft med en stor Deel sund Sands, og vi befrygte, at det ikke vilde være vanskeligt at anføre Exempler, hvori Jndbildningskraften synes at spille for stor en Rolle i franske Anliggender, ene fordi Forstanden spiller en for liden.