Ribe Stifts Adresseaviser, 1846-11-27
Sjælland traf de paa nogle Baptister i Korsøeregnen, og ved Samtale med dem kom de til den Erkjendelse, at de burde lade sig døbe. De henvendte sig i denne Anledning til en Forstander der i Egnen, der af det Gudfrygtighedsskin, hvormed de omgave sig, og uden nøiagtig at prøve deres Lærdom, døbte dem, og da de derved havde faaet Adgang til og Omgang med flere Baptister meddeelte de en Deel af den sværmeriske Lærdomme. De reiste derfra til Langeland, hvor de ligeledes iblandt de derværende Baptister udbredte deres Vranglære, og derfra til Hamborg, hvor de af Forstanderen for Baptistmenigheden der blev afviist, og de skulle nu efter Forlydende være vendte tilbage til Sverrig. Jblandt dem, som bleve smittede i Sjælland af Sværmeriet, var Andreas Christensen (under andet Navn er han ikke mig bekjendt); denne overgik vistnok sine Læremestere i Sværmeri, idet han bildte sig ind at være en Apostel, og i denne Egenskab søgte han i Ledtog med en Anden endogsaa at gjøre Profelyter blandt Baptisterne her i Kjøbenhavn, som dog ikke lykkedes. Jeg søgte forgiæves at overbevise disse Mennesker om deres Vildfarelser, og har, siden jeg kom til Kundskab om dette Uvæsen, arbeidet derimod efter bedste Evne, med det ene Vaaben, Aanden og Ordet, jeg tør, kan eller vil bruge, og jeg glæder mig ved, at dette mit Arbeide heller ikke i denne Henseende har været uden Frugt. endnu maa jeg tilføie, at alle de Personer, der have antaget Lidet eller Meget af denne Vranglære, ere udelukkede af de med mig i Forbindelse staaende Baptist-Samfund. Jeg har troet at skylde Referenten i Aarhus Av. denne Berigtigelse, ligesom jeg skylder mig selv og mit Samfund en Retfærdiggjørelse, og ikke mindre Regeringen de Oplysninger, jeg i denne Sag er istand til at give."Man vil vist oftere have undrer sig, hedder det i Kbhpst., over den lidenskabsløse, indifferente Maade, hvorpaa den kongl. Kommissarius i den slesvigske Stænderforsamling afviser Propositionerne, over den Korthed, hvormed han fatter sig. En vis Jroni lader sig ikke miskjende i hans Svar. Det synes at være hans og Regeringens Mening, at Forsamlingens Foretagender, ved at overskride en vis Grændse, maae falde sammen i sig selv som umulige. Regeringen dispenserer sig derfor fra at tage voldsomme Forholdsregler, som maaskee kunde bidrage til at gjøre dens Stilling endnu vanskeligere, den giver derfor, i Tillid til Umuligheden af Forsamlingens Foretagender, sin Kommissarius den indifferente, ironiske Jagttagers Rolle. Denne Jroni træder om muligt endnu tydeligere frem i Hr. Scheels Jndvendinger eller rettere sagt Forsvar for og Adoption af den Gulichske Proposition. Da Hertugen af Augustenborg nemlig indvender mod denne Proposition, at den angriber en fraværende Mand (Grev Carl Moltke), svarer Hr. v. Scheel, at dette er aldeles ligegyldigt, da Greven neppe bekymrer sig om den Dom, som Forsamlingen fælder over ham, og han desuden er tilstrækkelig repræsenteret ved Kommissarius, han udtaler fremdeles sin Forundring ja næsten sin Beklagelse over, at man ikke ogsaa har forlangt hans Entledigelse. Kan man vel tale tydeligere Kan man vel nu tvivle om det Standpunkt, som Regeringen indtager ligeoverfor Forsamlingen, Præsidenten forstod strax Meningen heraf, han erklærede, at Forsamlingen med samme Ligegyldighed kunde see paa Grevens Ringeagt for dens Dom over ham, som den, hvormed han behagede at betragte Forsamlingen, og at Grunden til at Hr. Regerings præsident v. Scheel ikke var nævnt i Andragendet var allene at søge i hans underordnede Stilling, der ikke tilstedede ham nogen umiddelbar Jndflydelse paa Kongens Beslutninger. Vi see altsaa, at Regeringen har taget sit Parti, den troer ikke paa Muligheden af nogen Fare, den seer i Agitationen kun Advocaternes Værk, Kommissarius "kjender ogsaa Stemningen."