Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
Forerindring. Man skulde synes, at intet Foretagende maatte være mere frugtesløst og altsaa meere daarligt endat ville tage sig paa at udspeculere det tilkommende Livs Beskaffenhed, som en Gienstand, hvorom vi Mennesker, hvilke vandre i Dødelighedens Land og hvorover et Slør er draget med Hensyn til hiin Verden, aldeles ikke kunne vide noget. Men de, som saa reent ud dadle en saadan Bestræbelse, skulle dog betænke, at det er forundet Menneskene i saamange Tilfælde at giøre sandsynlige Slutninger fra Nutid til Fremtid, hvilke saa ofte, og over al Forventning kunne indtræffe. Saaledes kan det Menneske, som har samlet sig meget En faring og Menneskekundskab, giøre sig Formodninger og hvorledes det vil gaae til her i Menneskelivet under allehaande Forhold og mødende Omstændigheder, hvilke den erfarne betragter med Ringeagt; men som med Tiden ville befindes at have været rigtige. - Ligeledes kan den, som ha grundig studeret Historien, Nationernes Charakter, og Landenes Forfatning, ofte giøre sig meget he dige Forestillinger og Staternes Skjebne og de politiske Begivenheder, som den Ukyndige maat ansee for at være umuelige; og det Menneske, som nøie har lagt Mærke til Veirligets Forandringe kan ofte forudsige det, som forestaaer. Det samme finder Sted i alle Jordlivets Forhold, fra de Nærværende lader der sig ofte slutte med meget Rimelighed, om just ikke med Vished, til det Ti kommende. Et tænkende Menneske lader sig aldrig nøie med Kundskaben om det Nærværende; men søger bestandig med sine Betragtninger at trænge ind i det Forestaaende; det er moerende som Speculation og gavnligt for Handlemaaden og det vilde gaae Mennesket ilde ved sin Bestyrelse af det private og af det offentlige Livs Anliggender, naar det undlod dermed. Aarsagerne hvorfor et saadant Foretagende kan lykkes for Mennesket ere, at Verden er saaledes indrettet, at det ene successivt udvikler sig af det andet, at det Følgende har i det Hele Lighed med det Foregaaende, at der i Naturens Jndretninger sielden passerer noget, som kan kaldes et Spring. og at de Ting, som forhen ere passerede komme for igjen uagtet altid med nogle Forandringer. Anderledes kan man ikke heller tænke sig Overgangen fra det nærværende Liv til det tilkommende, dette vil vist blive meget; men dog ikke efter al Sandsynlighed aldeles, forskielligt fra det Nærværende. Man bemærker ved at studere Naturen, at den er saa at sige sammensat af forskiellige Tilværelsens Sphærer. Den ene Classe af Væsner afløser den anden; forskiellig fra den følgende forraader den dog sit Slægtskab til den foregaaende, og en nøie Jagttagelse af denne maatte lede paa mange Formodninger og hiin, saadanne Formodninger ere ogsaa virkelig blevne anstillede og have beviist sig at være sande; saaledes abnede Leibnitz Plantedyrenes Tilværelse inden de bleve opdagede. Hvo som grunder over Naturens Indretninger, kan ikke undgaae at maatte ofte kaste forskende, vist ofte ogsaa lyse Blikke, fra den hele Tilværelses=Sphære, hvori vi Mennesker befinde os, i den, som skal afløse den. Betragtninger over Menneskeskelivets Tilstand og Forhold, over de Hensigter, som maatte være et guddommeligt Væsen værdige, maae lede paa ligesaadanne Formodninger. En ordnet Samling af saadanne Betragtninger vilde udgjøre en Afhandling af det Jndhold, som Overskriften af dettte Capitel forkynder: et Forsøg til en Theorie om det tilkommende Livs Beskaffenhed; thi mere end et Forsøg, vil den ikke kunne blive. Den Tankeløse og den Letsindige, vil belee et saadant Foretagende som en Daarlighed; det for religiøse Betragtninger følsomme Menneske derimod, vil i det mindste lade det passere forbi sin Siæl, som en Moroe for sin Jndbildningskraft og en Ahnelse om et ubekiendt og høiere Gode, og den Tænkende vil prøve det med sine Betragtninger. Det maae nu forholde sig saaledes eller anderledes i en tankeløs Uvidenhed om vor tilkommende Skjebne kunne vi ikke tilbringe vort jordiske Livs flygtige Dage; vi maae giøre os een eller anden Forestilling om det fremmede Land, hvorhen vi skulle drage. Forfatteren til denne Afhandling, som nu er en gammel Mand, som har det Tilkommende bestandig i sine Tanker, og kun interesserer sig for det Nærværende, fordi det leder til hiint, har tilbragt sit Livs Dage i saadanne Betragtninger; han har søgt at giennemvandre Videnskabernes Riger for at samle Stof til at forklare sig det Nærværendes Beskaffenhed, og ved uafladelig at stræbe til dette Formaal har han ikke kunne undgaae, at det Tilkommende af og til viste sig for ham. Han opfangede ethvert lyst Blik der saaledes opgik for hans Forstand; disse Farvespil, hvori det himmelske Lys har aabenbaret sig for ham, hvori det har brudt sig for det jordiske Øie, har han samlet; dette billede fremstiller han for Verden, inden han selv forlader den. Naar Livets Aften nærmer sig, saa gaaer man med en vis Roe i Sindet sin Samtid imøde; dens Biefald forlanger man ikke, dens Dadel eller dens Spot frygter man ikke; thi snart skal man berøves den første, unddrages fra den sidste; men man taler med den, som den Døende taler med sine Venner; man siger hvad der ligger paa Hiertet, og man byder et kiærligt Farvel. Det jeg har at sige min Tidsalder er at fortroe den en af mit Livs Hemmeligheder, at aabenbare mine Følelser for den Oprindelsen til det følgende Stykke; den sidste Afhandling af mit Værk, har en særegen beskaffenhed. Nogle Aar førend den Sygdom, som rev mig for stedse bort fra mit Kald som geistlig Taler, havde jeg tilbragt en roelig Sommer i de meest anstrængende og følelsesfulde Betragtninger over det menneskelige Liv og den mig omgivende Natur. Det ene Blik i Evigheden gik op for mig efter det andet; tilsidst stod den for mig som en lys og haabefuld Scene, som en Skueplads der viste sig i Klarhed for min Aand. Jeg greb til Pennen og anvendte nogle Dage paa at fremstille paa Papiret hvad der svævede for Siælen. J en saa fød og fortryllende Stemning har min Mand aldrig forhen befundet sig aldrig siden den Tid da jeg, nedskrev disse Betragtninger, og som jeg giorde uden i mindste Maade at have ifinde at bekiendtgiøre dem. J Tidens Følge have først flere Jdeer klædet sig til dem, de foregaaende Afhandlinger ere blevne knyttede til den forestaaende, og det nærværende Værk er fremkommet. Jeg tilstaaer at Jndbildningskraften hersker maaskee mere i denne Udarbeidelse, end Fornuften; maaskee meget formeget; men dog ikke uden denne; men Fornuften formaaer aldrig at hæve sig til de himmelske Egne uden at laane Jndbildningskraftens Vinger. Blikket ind i Evigheden er ikke andet end en speculativ Ahnelse, en tankefuld Drøm. Da jeg erklærer denne Udarbeidelse for en philosophisk Phantasie, saa har jeg derved forbeholdet mig min Ret til at lade den beholde sin phantasiefulde Dragt; jeg har ikke afskaaret dens Udværter; men fremstiller denne Drøm i de samme udsvævende Former, hvori den oprindelig har viist sig for Siælen, kun ere nogle Betragtninger blevne siden tilføiede. Hvo som tager disse Blade i Haanden vil nu vide at vogte sig; han ville lægge dem til Side, naar hans Fornuft ikke kan tillade ham at hellige sin Jndbildningskraft en Time.