Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-03-14
Efter at man er kommen over Enden af en Ans, der ei synes her saa høi som tværbrat og utilgiængelig, aabner sig en temmelig dyb Dal. Dens Udseende fra Høiden, er som Norges almindelige skiønne Dalestrøg. J dens Midte er en Søe, som siden bliver en Elv, der nogle Mile længer syd, i Omblie, forener sig med den ved Arendal udfalden de Nidelv, eller vestligere med den ved Christiansand udfaldende Topdals Elv. Dens Lier eller Sider lige ned mod Vandet, ere for det meste begroede med skjøn Skov. Den har i dens øvre eller nordre Ende adskillige ei ubetydelige skjønt beliggende Sletter, større maaskee end noget Steds i Tellemarken. - Dette er Findalen. Den findes ei angivet paa noget Kort, eller i nogen trykt Beskrivelse, uden i Præsten Gjellebøls over Sætersdalen. Man finder her, som og hist og her i andre Skovegne, sammendyngede Smaasteenhobe, der vidne temmelig tydeligen om, at Jorden engang maa have været ryddet, om ei til Ager, saa dog til Eng. Paa en med Skov ikke begroet saadan liden Slette syntes endog temmelige tydelige Spor af fordums Agerrender. – J denne hele Dal, som skal være en 6 a 6 Mile lang, boer nu intet Menneske. Her ere nogle faa Sætre, men selv disse besøges same Aaringer ikke. Her stod paa Sletterne Alen høit Græs. Skovene laae som de østlige Skove, gjennemkrydsede af faldne Træer, af hvilke slet intet kommer til Nytte. - Aarsagen, hvi denne, som det synes, saa meget benyttelige Egn er saa aldeles forladt, er, sagdes der, den samme som den, der volder de andre mindre Egnes Mangel paa Dyrkning, den vanskelige Adgang. Tømmerets Udflaadning fra Dalens søndre Ende, hindres ved knebne og store Fossefald, den skal forhen have været muelig, men Strømmen skal ved Fieldskred være spærret. Fra østre Siden er der 3 til 4 Mile, for en stor Deel næsten ubefarlige Fjeldstier; fra vestre Side, nemlig fra Sætersdalen, er Opfarten hid skjøndt kun en Miils Vei eller lidet mere, endnu besværligere, ad et allevegne græsseligen brat og høit Field, hvor et ordentligt Veianlæg vilde, om ei blive umueligt, dog finde megen Vanskelighed og fordre stor Omkostning. Man fortæller, at da den sorte Død, 1350, affolkede ogsaa Norge, blev denne saa meget afsides beliggende Dal, der da skal have været bebygget, som hele det øvrige Land, skaanet. Jndbyggerne havde enten den Klogskab at holde sig fra det smittende Samqvem, eller deres rene Luft holdt Smitten, borte. Jmidlertid var den hele Befolkning i den nærliggende Sætersdal uddød. Da Findalene efter flere Aars Forløb kom der ned, og fandt den hele Dal aldeles øde, forlode de deres egne Boliger, og flyttede ned i Sætersdalen; det Fortrin, at de derfra havde meget lettere Communication med den øvrige Verden, bestemte dem til at give Slip paa deres Fædrene Boliger, hvorved dog disse og deres Skove og Egne bleve endnu stedse deres Eiendom. Besværligheden ved at bestige de høie og steile Bjerge, gjorde at de Tid efter anden aldeles forlode Fin dalen, og da Befolkningen siden aldrig blev hvad den havde været, forblev Findalen forladt, og har siden aldrig meere faaet Beboere. Fieldskred, derved forbundne Oversvømmelser, maaskee og andre Forstyrrelser kan og dertil have bidraget. - Der som den hele Ørk fra Bandalevandet hid ned blev gjennemskaaret med en ordentlig og god Vei (hvilket sikkerligen ei blev umueligt, neppe heller mere vanskeligt end det har været mange Steder, hvor der nu er meget god Vei, da det, naar man er over den første Opfart, ikke længer et høie Fjeldvægge, men enkelte mere steile og kundrede end hver for sig meget høie Aase, men fornemmeligen Moser og Vandsteder, og, meer endnu end alt, faldne Træer, der hindre Samfærselen) saa vilde sandsynligen denne Kjønne Dal snart faae Beboere, hvilke, naar Begyndelsen var gjort, inden lang Tid vilde meget udbrede sig i dens, som man forsuerede, vidtløftige og let oprykkelige Areal. Efterhaanden, naar der blev Færse og Naboer, vilde da og de øvrige dyrkbare Stæder i denne Ørk, østen og norden for, ogsaa blive benyttede. (Fortsættes.)