Berlingske Tidende, 1836-04-11
J Anledning af 4de Post, betræfAd d. fende den Sikkerhed, Godseieren maa have for Hoveriafgiftens prompte Erlæggelse, da skjønnes ei rettere, end at det af Foranførte maa være indlysende, hvor billig den ansatte Afgift af 6 Rbd. pr. Td. Hartkorn er, og hvor let Fæsteren, endog ved den blotte Besparelse af Arbeidskraft, kan tilveiebringe den. Som Følge heraf kan man med temmelig Sikkerhed antage, at han sjelden eller aldrig vil staae tilbage med denne Afgift, som han vist af alle sine Afgifter erlægger med den største Beredvillighed. Naar Godseieren forøvrigt erholder den Sikkerhed, som §§ 2 og 3. i Udkastet til en Anordning om Retsforholdet. imellem Jorddrot og Fæster bestemmer, saa vil han formeentlig være fuldkommen betrygget for Hoveripengenes prompte og rigtige Erlæggelse. Skulde en yderligere Sikkerhed, ønskes, var det vel ofte muligt for Godseieren at erholde Hoveripengene udbetalte prænumerande saaledes, at han altid var betryget for det løbende Aars Afgift. Ad er Der staaer endnu tilbage at under ge, om Ophævelse af Hoveriet vil medføre saadanne Fordeele for Staten, der lade ønske, at Sagen fra Regjeringens Side begunstiges. Det vil udentvivl ikke møde Modsigelse, at i Tilveiebringelsen af den størst mulige Mængde af afsættelige Producter finder Staten en Kilde til Velstand; at i Landmandens Vindskibelighed og stræbsomme Virken tilveiebringes Midler til alle øvrige Næringsveies Erhverv og at det derfor er indlysende, at Statens Fordeel udfordrer, at alle Jndskrænkninger, der sætte en Grændse herfor, maae ønskes hævede. Hoveriet kan vistnok ansees som en meget væsentlig Jndskrænkning, da dette Arbeide herover Bonden den Tid og den Arbeidskraft, der er nødvendig til Dyrkning og Forbedring af den i Fæste havende Jord. Vi behøve ikkun at bereise flere Egne af de danske Provindser, for at komme til den før gelige Vished, at hvor ikke en længere Tids lysende Exempel har fremkaldt en Forbedring, er Agerbruget ledet af Forfædres Sædvaner, og med Undtagelse af Kornavl, er al anden Frembringelse og Jndustri forsømt. Den hoverigjørende Bonde beherskes tillige i Almindelighed ofte af en Sløvhedsaand, der ikke lader ham attraae videre, end i en jammerlig Hytte at erhverve det daglige Brod. Regjeringens Opmærksomhed har i Lovgivningen for Skolevæsenet paa Landet søgt at berede en større Grad af Oplysning hos den opvoxende Ungdom, der berettiger til den Forventning, at naar denne større Oplysning blev ledsaget af Frihed i Anvendelsen af Flid og Kræfter, vilde heraf flyde de meest velgjørende Følger, til Fordeel saavel for Stat som for Godseier og Bonde. Det kan heller ikke være Tvivl underkastet, at jo Fleerheden af Godseierne deele denne Anskuelse med mig, og at de væsentlige Aarsager, hvorfor Hoveriets Ophør ei er meere udstrakt, deels maa søges deri, at Bondestandens indskrænkede Begreber ikke opfatte, at Afgift for Brugen af Fæstejord – være sig under Benævnelse af Hoveripenge eller Pagtafgifter. maa svares, og at denne er lettere at udrede i Penge, end i Arbeide, deels maaskee ogsaa deri, at flere Godseiere savne det Forskud, som behøves til at iværksætte en ellers muligen attraaet Forandring. Der vil derfor formeentlig udfordres megen Tid tilde nødvendige Forberedelser, naar det ikke skal befrygtes, at Enkelte underkastes betydelige Tab, ligesom det med Hensyn til de nu stedfindende Fæstekontrakter maatte ansees som Jndgreb i Eiendomsretten, om noget specielt Lovbud skulde afgive Bestemmelse, som indskrænkede Kontrahenternes frie Villie. Overeensstemmende med alt Foranførte, og efter saaledes at have yttret den Formening, at ikkun ved Frihed bør ventes virksom Anstrengelse, og at denne Frihed, med Hensyn til den Jndskrænkning, Hoveriet foranlediger, uden Tab for den Enkelte, men til Gavn for det Almindelige, maa ønskes og søges, tillader jeg mig at paapege nogle ynes at ville befordre denne Midler, der vigtige Sag : 1. At flere Godseiere, der hidtil ikke have iværksat eller paatænkt denne Forandring, vilde finde en Hindring for dens Jværksættelse deri, at de savne den Arbeidskraft, der nødvendigen maa træde istedetfor Hoveriet, kan ikke nægtes. Denne Hindring vilde formeentlig afhjælpes, naar det blev tilladt, at der ved Fæsteforandring maatte nedlægges saamange Bøndergaarde, som der udfordres, for paa disses tilliggende Areal at opføre Huse med et Tilliggende af omtrent 3 Tdr. Land. Herved vilde Godseierne erholde Arbeidere, og flere Familier, som den tiltagende Folkemængde lader vente, finde Leilighed til at bosætte sig. 2. Mangel af den fornødne Kapital til Opførelsen af Bygninger, Anskaffelsen af Kreaturer og Arbeidsredskaber o. s. v., kunde maaskee ogsaa frembyde en Hindring, og jeg skal i den Henseende tillade mig at foreslaae, at det maatte blive Godseieren tilladt at afhænde nogle Gaarde, uden at derved tabtes de Rettigheder, de complette Sædegaarde nu ere i Besiddelse af, uanseet at Godsets contribuable Hartkorn maatte derved blive lidet under 200 Tdr. Hartkorn. Ved Rentekammer-Circulairer til Amtmændene af 21de December 1784, 2den August 1786, 19de Marts 1791 og 15de Marts 1800 blev det Godseierne, under visse Vilkaar, vel tilladt at afhænde Bøndergodset, uden at tabe Skattefriheden for Hovedgaardstaxten, men da denne Frihed er ophævet ved Placaten af 26de Januar 1807, saa vilde det være ønskeligt, at den foranførte Tilladelse meddeeltes, for derved at lette Hoveriets Ophævelse. 3. Som Opmuntring for Godseieren til Hoveriets Afskaffelse vilde det formeentlig dene, naar det maatte være denne tilladt, for at tilveiebringe et rigtigt Forhold mellem Areal og Arbeidskraft, hvor dette savnedes, at maatte underlægge Hovedgaarden nogen Bondegaardsjord, uden at dog dette saaledes: indtagne contribuable Hartkorn derved forandredes til Hovedgaardstaxt. Det er nemlig i det practiske Landvæsen bekjendt, at med den selvsamme Arbeidskraft, med samme Bekostning, som der medgaaer til Dyrkning af 100 a 600 Tdr. Agerland, vil en Forøgelse af 50 til 100 Tdr. Land kunne dyrkes og behandles. En saadan Forøgelse, med Hensyn til Production og følgelig ogsaa med Hensyn til Fordeel, maa derfor betragtes som et der vilde bevirke, at meget væsentligt God. Godseieren saae sig istand til at nedsætte den Sum i Hoveripenge, som han ellers nødvendigen maa fordre i Erstatning for Arbeidet, og som Bonden, førend han bliver nøiere bekjendt med de Fordele, Hoveriets Afskaffelse medfører for ham, maaskee ikke tor indlade paa. 4. Paa flere Steder foranlediger Udskiftningens Udførelse betydelige Hindringer for et fordeelagtigt Landbrug, paa Grund af de til en Gaard henhørende Lodders uhensigtsmæssige Beliggenhed. Det maatte derfor være Godseieren tilladt, naar Leilighed ved Fæste forandring gaves, at omlægge disse Lodder, for ved et rigtigere Arrondissement at hæve de Vanskeligheder, den Tidsspilde og de Bekostninger, der ere forbundne med at dyrke en Gaard, hvis Jorder ere adsplittede paa 5 a 6, ofte langt fra hinanden beliggende Steder. 5. Det maa udentvivl ligeledes ansees hensigtsmæssigt, at det tillades Godseieren at sammenlægge flere Gaarde, for derved at danne enkelte større Avlsgaarde, hvorved en større Production kunde tilveiebringes med en forholdsmæssig mindre Arbeidskraft og Driftscapital, hvilket unægteligt vilde tjene til Statens Tarv. Skulde det imidlertid ansees tjenligt, at Familieantallet ei formindskedes ved en saadan Sammenlægning af flere Gaarde, da kunde dette formeentlig opnaaes derved, at der for hver af de sammenlagte Gaarde opførtes et Huus med Jordtillæg af omtrent 3 Tdr. Land, eller saameget, som maatte synes passende. En saadan Jndretning vilde tillige medføre det Gode, at Huusmænd, ved saadanne større Avlsbrug kunde finde Arbeide og Erhverv, Huusmanden med stundom talrig Familie kan ikke finde tilstrækkeligt Udkomme i det Udbytte, hans Jordlod, indbringer ham, naar han ikke tillige driver en eller anden Profession; han behøver vistnok, om ikke mange, saa dog nogle Penge, for deels at tilveiebringe Skatter og Udgifter, deels at lade forarbeide Klæder til sig og Familie, og disse kan han ikke forskaffe 1, uden ved at finde Arbeide ved de større Avlsgaarde. Huusmanden behøver langtfra heller ikke al sin Tid til Anvendelse paa sin ubetydelige Jordlod, og det maa derfor ansees velgjørende, at der træffes saadanne Foranstaltninger, som ogsaa for denne Klasse, af Bondestanden lade vente Underholdning og Erhverv. 6. Attraaen efter et friere Forhold imellem Godseieren og Bonden synes at forene de Flestes Ønsker om, at det maatte tillades at kontrahere, enten og Fæste paa Livstid, eller Forpagtning paa et mindre Aaremaal, end det, Loven bestemmer, hvilket sidste formeentlig i det korteste Tidsrum vilde befordre Hoveriets Ophævelse og fremlede en fordet almene Vel gavnlig Vindskibelighed. 7. Ved Lovgivningen er det befalet, at ingen Bondegaard maa henstaae ubortfæstet i et længere Tidsløb end et Aar. At en Godseier i saa kort Tidsfrist ikke finder Leilighed til at sætte en mulig ødelagt Gaard i en bedre Bygnings- eller Culturstand, er indlysende, og det maa formeentlig derfor ønskes, at der tilstaaes en saa lang Tid, som hertil udfordredes. 8. J Anledning af de indgaaede Fæstekontrakters Misligholdelse maa jeg endnu tillade mig at bemærke, at det vist med megen Føie maa ønskes, at Procesmaaden indrettes saa kort og saa lidet bekostelig, som muligt, for at den Vidtløftighed og Vanskelighed kunde bortfalde, der i Almindelighed hidtil har været forbundne med saadanne Processer, hvilket sædvanligt maa bestemme Godseieren til en, for Landvæsenets Tarv, alt for høi Grad af Eftergivenhed, efterdi han, ved paa hidtil brugelig Maade at føre en Proces