Jyllandsposten, 1841-03-19
Jrransposten. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. de 8 Aarg. Fredag d. 10. Marts 1841. No 20. Maa trykkes. Fleischer. Schachspillets Opfindelse. Det var i længst forsvundne Dage J Hedenskabets mørke Tid, Hvor Fyrsten ofte liig en Drage. Misundte Folk den sidste Bid, Og pressed' Taarer af hvert Øie, Hvor Sceptret han med Haardhed svang, Saa Slaven maatte sig nedbøie. J Støvet under Lænkers Tvang Men gaves end Tyranner mange, Som trodsed Tid og Evighed, Som spotted selv forfulgte Fange, Der kastet blev i Fængslet ned, Dog Viismand skabtes og tilligeMed Kløgt og Snildhed rustet ud, Som Fyrster Sandhed kunde sige, Naar krænket blev selv Lovens Bud Saa Nasser hist dybsindig grundede. Hvad frelse kunde Land og Stad, Og fandt, at Alt – ja Alt var vundet, Naar Folkets bittre lede Had Til Kjærlighed sig kunde vende Mod Fyrsten i hiint Østerland, Som burde Folkets Hjerter kjende Og elske høit sit ganske Land. Thi opfandt han et Spil for Fyrster Et Kongespil isandhed holdt, Hvor Klogskab kun - ei tomme Lyster, Gjør Seiren vis og Fyrsten stolt, Hvor Livets Speil sig tro udfolder For Herskeren i hver en Stat, Som Folket ene opretholder. Og trygt befrier for al Schachmat. Saa Behub saae af Nassirs Lære, At Løberen med Springer, Taarn Samt Feldtherr og Soldaterhære, Selv bære kunde største Baarn, Og frelse Land fra haardest Kvide, Naar Tavlene blev saa besat, At Folket modigt kunde stride Til Døden være fuldt parat. Men og han saae af Viismands Lære, At Sammenhold og Enighed Trygt Fyrsterne paa Thronen bære; At Sandhedsord og Kjærlighed, Til Jubel kalder tusind Stemmer; At Fyrsten ei skal hvad han vil Saa at for Verdens Glands han glemmer: At Fyrsten kun for Folk er til Saa Viismænd stod i Østerlandet. For længst forsvundne tusind' Aar, Som skabte Held i hele Landet. Og lægte Statens dybe Saar. Af Viismænd har vor Nutid mange, Men eier tidt end ikke een, Som vise tør, han ei er bange Og løfte kan - den Vises Steen, Paa den Tid, da Attila tugtede mange Folkeslag i det sydlige Europa, herskede en Tyran i Jndien Endnu ung og erfaren havde han besteget den fædrene Throne, overbeviist om, at den hele Verden kun var til for hans Skyld, og, hvad han gjorde, var ret og velgjort. Den bedre Mand, som med Sandhed vovede, at nærme sig ham, fandt Vrede, Fængsel, ja Død til Løn. Og bange Stilhed herskede omkring i Landet; stum har Enhver dette Trængsels Aag. Dog ligesom det meest truende Uveir bryder frem, naar Jorden taus hviler under de trykkende Skyer, saaledes sneg Utilfreds heden sig igjennem Landet, stille og hemmelighedsfuld, men beredt til i næste Øieblik, at blive til et Raseri, der bryder Lænkerne. Da var der en viis Mand, som bejamrede Folket og dets Fyrste. Nasser saae Uvished i at redde sig her eller der; han saae, at naar kun den Ene var hjulpen, vare Alle hjulpne; og med dristigt Mod besluttede den Ædleste af Bramas Stamme sig, til at vove Alt, for at see, om ei i Behubs Sjæl det Guddommelige, som slumrede i den, skulde være at vække. 40 Dage sad han, indesluttet i sig selv, forglemte ofte Spise og Drikke, og ofte den søde Søvn, og grublede. Kongen, stærk og svag stærk ved Folkets Kjærlighed, svag ved dets Had - vilde han i et billede, som talte saa tydeligt, at selv en Blind maatte see det, gjerne fremstille for Behubs Sjæll. For ham laae hans Kammers Gulv, tavlet hvidt og sort, og for ham fremstillede sig Konger med deres Daad paa Jorden, Riddere, Knegte og Elephanter omkring ham. Og han fordeelte i sit Kammers Rum den hele Hær. - Der, for Exempel, skal, saa tænkte han ved sig selv, en Konge staae; Jeg ligeoverfor. Om os begge staae her Vennen og Hærføreren, foran Soldaterne. Er der nu Orden i Landet og elsker mit Folk mig: hal ved Gud saa skal dog Diævelen selv, saa hvid, han er, ei afvinde mig Noget. Lad os anstille en Prøve! Frisk op, rykker i Marken, der kommer en Fjende; ham imøde, tag ham fangen, Hurtig der, frygter Jntet; J ere dækkede Børn, vi beskytte Eder! Saaledes kjæmpede han mange Dage, og stedse blev det længe søgte billede lysere for hans Aand. Han ordnede enhver Deel til et Heelt, gav Enhver sin Stilling og Gang. Denne foran, denne bagved; hiin til Venstre, denne til Høire, den ene en fast Stilling, den anden Flugt, denne skjævt Angreb, hiin Sidespring, At Diævelen i Sydlandene er ligesaa hvid, som han i Nordlandene er sort, bekræfter som bekjendt Diævlelæren. Redactionen havde derfor saameget mindre Grund til at gjøre ham sort, som den tydske Oversættelse af Dr. Netto i Berlin, som her er afbetjent, ogsaa kalder Diævelen hvid. Red. og denne her en sikker lige Gang. J deres Midte stod den stolte Schach. - Herr Konge, det gjelder ham raabte Nasser høit, naar han blot saae ham. Visselig skjød han da en Beskytter for, indtil al Beskyttelse ikke hialp mere, og han var fangen. Saale des blev engang ved en Tænkers Grublen, i det større Øiemed, at gjøre Menneskene vel, Kongespillet opfundet Andre kalde det de tusind Sorgers Spil; thi sikkerligen det fordrer megen Omsorg og Tanke, viis Plan for den Vindende, og skarpt Blik, til at udspeide sin Fiendes Modplan. Nu lærte han det til sine Venner, disse da til Andre og atter Andre igjen. Snart gjenlød den hele Egn vidt og bredt af hans Roes. Og den, som saae det, beundrede Manden, som havde lagt saamegen Aand i et Spil, og forvandlet Dybsind til let Spøg, saa at J, idet J hvile paa Teppet og synes at handle, tænk og lære at tænke - Og snart kom og Rygtet om det nye Spil til Behubs Hof. - Og en befaling af ud fra Behub: "strax komme Nassir, Dahers Søn, og bringe i dybeste Underdanighed for BehubsThrone sit nytopfundne Spil." Beskeden kom den Vise. Gud give Kongen Lykke og sit Folk Kjærlighed! Din Slave har spøget, og glæder sig høit, at Du, Herre Konge, holder hans lille Spøg for værdigt at see. The Jngen behøver sandeligen ved sin Omsorg for Menneskenes Lykke mere Glæde og Opmuntring til gode Gierninger end den gode Fyrste." – Kom Nassir! og forklar mig Dit Spil." – "Maaskee Herre Konge, at det behager Dig, det har ogsaa Konger, den ene herden anden ligeoverfor. Ved Enhvers Side staaer hans Ven. Til Begges Befaling 2de Løbere, til Høire og Venstre, og hos disse 2de Ryttere hurtige til Spring og her og der til at befæste begge Flankerne en Elephant. Her drager Hæren foran, beredt til at beskytte og trodse. En Soldat gjør kun et Skridt forud. Og Kongen, Staaer stille. Hans Ven gjennemflyer det hele Rum, forud, tilbage, til Venstre og Høire, lige og skjævt, saa langt, som han finder aaben. Og Kongen, Staaer stille, og overseer det Hele. Her løbe Løberne, hvor de see det Frie og hvorhen de ville til alle Vinde, den ene gjennemskyder de hvide Rækker, den anden de sorte. Og Kongen? Staaer stille og ordner Alt. – Paa Gangeren springer Rytteren kjæk over sin Kreds til 2de større Fiirkanter omkring sig, fra Hvidt paa Sort, fra Sort paa Hvidt. Og Kongen kun han giør evig Jntet? – Kongen, Herre, staaer stille og bruger Viisdom for sin Arm. Det svære Taarn bryder, naar Afgjørelsens Time kommer, stolt frem, gaaer forud og tilbage, til Høire og til Venstre, i lige Gang videre. Kongen altsaa beskytter kun dem Alle? Ja beskytter og bliver beskyttet – Og bliver beskyttet, af Hvem Af Alle, af sit Folks Kjærlighed! Og han beskytter sit Folk ved Viisdom Herre, befaler Du, saa begynder Hæren Kampen. "Min Konge vil, at hans Soldat gaaer forud. –"Ogsaa min vil det. – "Den foran Feldtherren følger. Jkke godt trukket. Schach for Kongen!" - Hvad Ven er dette? – "Din Konge er ubeskyttet og staaer fri for min Løbers Angreb. – "Saa dækker Manden foran min Løber ham." – Vel, men alligevel kun for at opoffre sit Liv for sin Konge. See, han falder og - Schach for Kongen!" - - Derpaa lærte Nasir ham, hvorledes hans Rytters Formand igjen greb den altfor hurtige Løber. Dog nu begyndte Kampen paany. Schach paa Schach trængte Nassirfrem, indtil Kongens Konge, omendskjøndt han kun stedse gjorde et Skridt med Værdighed, træt og mat sluttede Træfningen og gav sig fangen. Saaledes sloge de i 10 hede Dage endnu mangen et Slag. Og Nassir indklædte uformærkt, som om Spillets Forklaring fordrede det, visse Lærdomme i sit Spil. Hvorledes Kongen var stærk ved sit Folks Orden, og hvor sikker han var ved deres Kjærlighed, var synlig paa alle Steder. Uden denne formaaede han Jntet. Kuns hans Drabanter og Tjenere gjorde Alt for at beskytte ham. Den Ringeste, stillet paa sin rette Plads, var ofte Beskyttelse for Hæren, og med dens Tab forsvandt og det sidste Haab og Døden fulgte. Ogsaa opsvang sig simple Kæmper ved deres Fortjeneste i Veiret og fløi seirende omkring paa Valpladsen. - Det blev varmt i Behubs Jndre. Hvad han ogsaa gjorde, saa svævede disse Ord for hans Øre: Stærk ved sit Folks Kjærlighed og svag, naar Kjærlighed og Orden mangler. Saa urigtigt er det ikke, dog Orden skal der ved Gud være, saa maae de have En og denne Ene maae have Forstand paa Orden. - Skulle de elske mig, maae de kunne elske mig; det er, jeg maa først elske dem og - ved Gierningen bevise, hvad der er i mit Hjerte." Saaledes gik han og tænkte ved sig selv. Hør – sagde han en Dag til Nassir, Dahers Søn - Du bliver hos mig, vi spille flittig Schach og naar vi ere trætte af vores Spil, philosophere vil Du gjør mig Alt saa tydeligt, som endnu Jngen har gjort." Rundtom stode Mange af Behubs Hof, en Straale, af Haab gik op i deres Hjerter, da han talte. - Endnu stode de, da kom en gammel Tjener. - "Herre, en Enke med 7 Børn anraaber Dig om Hjælp, hendes Mand faldt i Slaget." – Den gamle Tjener zittrede, da han traadte frem for ham; thi Behubvre, dedes ellers paa de Bedende. Grib i Skatkammeret og giv hende saa meget Guld, Du kan tage med Din Haand. Ere der Sønner?" – Sex Sønner og een Datter." Vel et skjønt Haab for Fædrenelandet! Den Ringeste svinger sig oftere ved Fortjeneste i Veiret, naar han er godt opdragen, og eengang kommer paa sit rette Sted. - Og en Glædestaare skinnede i Alles Øine. Endnu stode de, da kom fjerne Budskaber: "Herre, Herre! forbarm Dig over den lidende Provinds, som har sendt os Først Solbrand, dernæst Græshoppesværme, og nu Pest blandt vore Hjorde, tilintetgjøre os. Spøgelser, ikke Mennesker snige sig om i det øde Land." – "Nok!" udraabte Behub, nok til at oversee det hele Land er jeg ei istand, heller ei til at sørge for det og ordne det. Hurtig! Budskaber ile! De Forraadshuse, som ere den lidende Provinds nærmest, de sende alt deres Forraad hen, de næste fylde igjen disse, og saa fremdeles de næste disse, fra Haand til Hand, indtil Alt er lige. Og de holdt sig nu ikke længer, men de priste Brama høit, der havde lagt en saadan Viisdom, en saadan Venlighed i den unge Konges Sjæl. Og sagte i en Krog baad og Nassir, Dahers Søn: "Dig Brama takker jeg, Gnisten er opvakt, o lad den nu blive til en Flamme, som ei atter udslukkes." Jmidlertid lød en Larm. 10,000 Stemmer, saa syntes det, tonede om Palladset. – "Hvad er det spurgte Behub og forskrækkedes. Og Alle skyndte sig hen, og kom igien: "Herre! Dit Folk er glædedrukkent, thi det har henrykt hørt Dine venlige Ord, og maa see Dig og takke Dig. Hurtig hævede Behub sig, viste sig for sit Folk, og som det oprørte Havs Brusen, stormede dets Jublen til Himlen. Og Behub, ude af sig selv, ogsaa han med Glædestaarer i Øinene kom tilbage fra Folket. – Hvor ermin Nassir, – Nassir bed mig, Dig takker jeg for denne Henrykkelse, bed mig, om hvad Du vil; jeg vil, at det skal være Din Løn, var det saa og Halvdelen af mit Kongerige." Ydmyg sank den Vise ned for ham. - Min Herres Dyd skal være Viisdom, ei blot Følelse, han lære at regne. - Dette tænkte Nasser stille ved sig selv, og sagde høit: "Mit Spils Tavl ere, som Du veed 64. Skal jeg ikke ubelønnet tjene min Konge, saa byd Dine Forraadshuses Forvaltere, at lægge for mig paa Spillets første Tavl eet Hvedekorn, to paa andet, paa tredie fire, og saa fremdeles paa ethvert følgende endnu engang saameget. Og Behubs Ansigt forvandlede sig hurtigt fra Dag til Nat. "Daare Nassir, ikke den vise Nas ser meer, hvad skal denne Barnebøn, fordre Noget, som er mig og Dig meere værdigt. – Din Slave er fornøiet, naar Du giver ham, hvad han bad om, Saa er Du da tilfreds med Lidet, naar Du ikke kan fatte noget Større, svarede Behub ham uvillig og gav befalingen. Men snart kom Forlegenhed i Magazinforvalterens Blik. - Har Du allerede tiltalt Manden hans Korn?" – "Herre Konge, for at tilstaae Sandheden, Regningen er næsten vidunderlig. Vi ere først halvt færdige, og Dit hele Rige har allerede ikke saamange Hvedekorn, og havde Du i 10,000 Stæder, i enhver 1000 Forraadshuse og i ethver 100,000 Maal. Hvedekorn, jeg troer, Herre Konge, at det endnu var en Bagatel imod det, som endelig kommer ud. Endnu eengang Nassir, har Du beseiret mig. Ved Gud! Du regner endnu bedre end jeg Kom og omarm mig! – Du bliver hos mig og er min Ven og Broder indtil Døden."