Norske Intelligenssedler, 1775-01-11
Nordske JntelligentNo. 2. Onsdagen den 11. Januarii 1775. Tanker i Tiden om den tilkommende Tiid. Jeg kommer alt videre og videre fræm paa min Løbebane. - Atter igien seer jeg et af mine Leve-Aar lagt bag mig; dem alle (seer jeg) optegnede tilligemed mine Gierninger og mine Tanker -, For mig ligger Ævigheden udbredet. Jkkuns det Skrit, som jeg endnu har at giøre til den, kand jeg ikke oversee. Maaskee jeg uformærkt staaer ved Bredden af den, hvorfra jeg enten sagte skal hensynke i den, eller og hastig igiennem den steile Afgrund blive henreven ind i den. O! lad os dog her staae stille, min Siæl, hvorfor forskrækkes du, hvem har du hisset at frygte for, Skal du maaskee hisset ikke være meere til. - Men skælver du, eller skal dine Gierninger da ikke meere blive tænkte paa. - Men, hvad for en Angest ledsager dig ved enhver af dem. - eller skal den samme Magt, som her allerede paa din Vej skiænkede dig saa mange Forlystelser, føre dig hisset hen til en fuldkommen Glæde? Skal jeg ophøre at være til, hvorfor maatte jeg da begynde at være saaledes til hvo har lagt den Attraa need hos mig, som hver Morgen lever op i mig, til at ille hastigere fræm paa min Vej til Fuldkommenhed, for her at tage meere Lys i Forstanden, hisset fleere Frugter for Hiertet med mig, Dersom denne Vej i en kraftesløs Alderdom, i en med Møje udlevet Tids Alder, paa eengang skal som tabe sig eller forsvinde, Skal den da tabe sig selv, o! saa er jo Dyden en Drøm. - Hvo har bespurgt sig med den Afdøde, at han kand bevise, at han er bleven til intet? Døden er i Naturen en Omskiftelse, skal den da hos Menneskene være noget skræksomt, O! jeg vender mig bort fra deres mørke Begreber og Udsigter, hvilke holde Døden for at være saa forskrækkelig. Skal jeg ikke ære dig, du Livets Herre, endogsaa med denne Bekiendelse, at der skal komme en Tid, da du ikke længere vil blande den Uretfærdige og Retfærdige imellem hinanden, ikke længere lade den hovmodige og stolte Tyran træde den forkrænkte Dyd under Fødder, Kommer denne Tiid ikke efter denne Verden, o! saa have J vundet, J Fiender af Religionen, saa har ingen Tiid været til for eder, i saa Fald er der ingen Skaber til. - Hvilken Fornuftig vover vel denne Bespottelse. - Nei, alle Skabninger forkynde aabenbar, at der er en Ordens Gud. Kuns Mennesket, som var forundt den salige Frihed ogsaa at prise ham, forstyrrer den. Og denne Orden, skulde den ikke igien blive sat i Stand, O! kommer mig til Hielp J alle Tiders Fromme. Hvad styrkede hisset Moses, da han gjorde den kummerfulde Reise, og gik den bedrøvelige Vei hen op til Abarim, hen op til Døds-Høien, Han saae et blomstrende Canaan for sig, og døde, Ja, hans Skabers Rost var det, som styrkede ham, den Røst: Du skal samles til dine Fædre. Du, Herre over mine Dage, Lad mig ogsaa stedse høre og fornemme denne Røst! Lad den skrække mig i mine Glædes Timer: thi just denne kand engang være den Time, da jeg ikke skal kunde frembringe dig, andet Offer end Taare. Tak være dig, o Gud, at du har skiult denne Time for mig. Du vil lære mig altid at vente paa den, paa det jeg her kunde med et gladt Hierte altid nyde din Godhed. Men, hvo døer meere roelig, enten den, som troer, at han døer ligesom de umælende Dyr, der tiene ham, eller den, der som en Aand, ophøjet over andre Skabninger, prydet af Skaberen med høiere Kræfter, og forsonet med Dommeren ved det høieste og dyrebareste Middel, haaber at komme hen til de salige Aander, Lad det være min Høihed, at jeg er bestemt for Ævigheden. - O du Herre, over Tiderne, hvorledes opstiger din Lov paa sin Bane - fra Jordkloden op til Himmelen. - Den velter sig fræm af paa den ene Side blomstrende, paa den anden Side bedækket med Snee; - her omkrandset med Druer, der bedækket med Ax, - og priser din Herlighed - højt i himmelske Skye i Harmonie med Himmel-Kloderne. - Dog af dens Løb iler kuns til Undergang. - Din ædleste Mennesket allerne vaagner engang op efter dette Skabning vil Du beskiærme. - Livs Uroligheder - til et ævigt Foraar.