Berlingske Tidende, 1836-03-21
Altonaer Bankinstitut til ditto. 318,000 Summa 2,099,300 Rbd. Saaledes afdrages paa en Gjeld af 150 Millisoner, og, dersom Activerne derfra drages, paa en ei fuld saa stor Gield, den meget betydelige aarlige Summa af over 2 Millioner. Naar vi endvidere betragte, at disse Afdrag fornemmelig finde Sted paa den Gield, der mindst tynger, saa er der vistnok megen Anledning til at undersøge, om der ei her bør og kan finde en temporær Jndskrænkning Sted. Det er nemlig paa den udenlandske proet. Gjeld og paa Seddelgjelden, at der fornemmelig afdrages. Vel erkjender jeg, at alle disse Afdrag beroe paa de helligste Stipulationer og Contracter, og at derfor en Forandring hermed neppe er iværksætmedmindre den anden heri interesserede telig Part dertil gav sit Minde. Med Hensyn til den udenlandske Gield kunne vi ei vente det, hvorved ogsaa bør bemærkes, at Afdragene herpaa ei finde Sted ifølge Opsigelse og Udbetaling til Pari Værdi, men ved Opkjøb betydeligen under Pari. Hvorvidt en saadan Overeenskomst er mulig med Hensyn til den indenlandske Gield, seer jeg mig ei istand til at angive, dog da Afdragene herpaa ikkun beløbe sig til 131,000 Rdlr., vilde derved dog ei saa betydeligt være vundet. Anderledes forholder det sig derimod med Hensyn til Afdragene til Banken. Dette Jnstitut, som synes at tage en isoleret Retning, saaledes at Actionærernes Jnteresse ligesom bliver forskjellig fra det Almindeliges Bedste, fordrer større Anstrængelser fra Folkets Side, end der synes nødvendige til dets Formaals Opnaaelse. Det kunde nemlig være tvivlsomt, om en saa stærk Jndskrænkning af Seddelmassen nu længer var nødvendig, om det var nødvendigt at henlægge saa store Sølvmasser i Bankens Kieldere. Pengevæsenets Stadighed vil vel kunne sikkres og Bankens Forpligtelser opfyldes, om end Finantserne ikkun afgave Halvdelen af de 820,000 Rbd. Den anden Halvdeel, i Forbindelse med Afdraget fra Jnstitutet i Altona, maatte vistnok være tilstrækkeligt. Naturligviis maatte da Finantsernes aarlige Afdrag til Banken vedblive i saa mange flere Aar. En saadan Forandring af Bankens Octroivilde imidlertid ei kunne finde Sted, undtagen gensidig Overeenskomst, og ikke kan det ifølge antages, at Bankens Jnteressenter vilde eller kunde indlade sig herpaa, med mindre Regjeringen fremlagde ei alene en summarisk Status af Statens Finantser, men et nøiagtigt detailleret aarligt Regnskab, samt paatog sig saadanne Forpligtelser med Hensyn til Finantsernes Bestyrelse, at Banken derved erholdt den fuldkomneste Betryggelse for, at dens Jnteressenter intet Tab. vilde lide ved Forandringen. Endvidere vilde det vistnok være fornødent, at 15 nye Repræsentanter valgtes af selve Actionærerne, thi de nuvæselv recruterende, Repræsentater kunne rende, si. neppe antages berettigede til at indvillige i Octroiens Forandring. Ogsaa et Middel til at bringe Ballance tilveie tilbyder sig i Reductionen af Statsgieldens Renter. En Statsbankerot, vil man maaskee udraabe. Nei ingenlunde, Et uklart Begreb om, hvad der bør subsumeres under dette Udtryk har givet Anledning til, at man ofte har anvendt det falskeligen paa enhver Regjeringens Jndvirkning paa Obligationsgjelden. At det ei bør anvendes her, haaber jeg vil fremgaae under Udviklingen af Maaden, paa hvilken jeg tænker mig denne Reduction at kunne fuldføres. En Reduction kan nu tænkes at finde Sted enten godvilligen, eller ved at beskatte Jhændehaverne af Obligationer, hvilket sidste i Virkningen aldeles er det samme, som en Reduction af Renterne. Med Hensyn til en godvillig Nedsættelse af Renterne, skal jeg tillade mig at gjøre følgende Bemærkninger. Rentefodens Størrelse betinges af 1) Forholdet mellem tilbudne og søgte Capitaler og 2) den Sikkerhed, som Debitor er istand, til at byde. Hvad nu Forholdet mellem de tilbudne og søgte Capitaler angaaer, da forekommer dette mig for Øieblikket gunstigt for en Reduction. Det er alt i Danmark vanskeligt at anlægge Capitaler med Sikkerhed i solide gode Eiendomme til 4 pCt. og i Holsteen gives i den senere Tid med første Prioritets Panteret i Godser mange Gange ikkun 3 1/2 pCt. Dette giver mig Anledning til at antage, at ogsaa Regjeringen vilde være i Stand til at nedsætte Statsgjeldens Renter under det, der nu gives, dersom den ikkun kan opfylde den anden betingelse for en lave Rente nemlig større Sikkerhed. Dersom man spørger, hvorledes denne større Sikkerhed kan gives, da er Svaret, derved at Regjeringen forskaffer sine Creditorer den faste Overbeviisning, at den ei alene vil, men tillige at den kan, opfylde de med Hensyn til Creditorerne paatagne Forpligtelser. Om Regjeringen er istand til at forskaffe en saadan Overbeviisning, seer jeg mig ei istand til at besvare, dog troer jeg, dersom det maatte behage Hans Majestæt aarligen at lade bekjendtgjøre et nøiagtig detailleret Finantsregnskab, dersom det maatte behage ham at tilstaae sit troe Folk en saadan Jndvirkning paa Finantsvæsenets bedstmulige Bestyrelse, at den enkelte Statsborger derved blev sat istand til at overbevise i om Statens Evne til nøiagtigen at kunne opfylde alle dem paahvilende pecuniaire Forpligtelser, da vilde allerede derved et stort Skridt være gjort til Renternes godvillige Nedsættelse; men jeg indseer ogsaa, at saalænge Finantsernes Tilstand ei ere bedre end for Tiden, da vil en saadan godvillig Nedsættelse støde paa store Vanskeligheder. Jeg skal derfor ei udvikle dette nøiere. Paa en anden Maade vil Nedsættelsen af Renterne kunne bevirkes ved at beskatte Obligationerne. Om Statens Ret dertil synes ingen grundet Tvivl at existere. Det er i Sandhed vanskeligt at indsee, hvorfor denne Art af Formue meere skulde være fritagen for at bidrage til Statens Fornødenheder end nogensomhelst anden beskattet Gjenstand, og de Jndvendinger, som ere gjorte mod det statsoconomisk Rigtige i at beskatte Formue, i det mindste saadan Formue, om hvis Tilværelse og Størrelse det er let at forskaffe sig Kundskab, have sikkerligen ingen Bestand. Disse Jndvendinger vilde aldrig have erholdt megen Vægt, dersom det ei saa ofte havde ligget i de Magthaverne nærmest Stilledes Jnteresse at fritage Formue fra at bidrage til at bære dens Andeel af Statens Byrder. Med Hensyn til Obligationerne synes ogsaa billighed i høi Grad at tale for, at disses Jhændehavere ere nærmest forpligtede til at ofre til Statens Fornødenheder. De uhyre Opoffrelser, som Bankens Begrundelse udfordrede, gik ene ud over Besidderne af faste Eiendomme. Jeg siger Besidderne, thi Panthaverne, som dog i mange Tilfælde vare de rette Eiere, bidroge, i det mindste som saadanne, intet directe dertil, men al Formue led dog ved den i 1813 paabudne Omskrivning. Jkkun Jhændehaverne af de kongelige Obligationer gik mod den almindelige Forventning triumpherende ud af denne Revolution, og den store Gevinst, som disse dengang erhvervede, er det, som fornemmelig har kuget Folket i den Grad, at det maaske end ei i et Aarhundrede vil forvinde det.Vel ere disse Obligationer nu for største Deelen gaaede over i andre Hænder, men naar man tager Hensyn til den lange Række af Aar, i hvilke disse Obligationer bestandig have staaet under Pari, saa er det at formode, at alle de senere Erhververe dog deels ved selve Jndkjøbsprisen, deels ved den bestandig sig forbedrende Cours, deels ved den høie Rente, Obligationerne i Forhold til deres Capitalværdi i Handel og Vandel have givet, dog ere ulige fordeelagtigere stillede end alle de, der paa anden Maade have søgt at gjøre Capitaler frugtbringende. Dersom det nu, overensstemmende med det Anførte, skulde synes tilraadeligt at beskatte Jhændehaverne af de kongelige indenlandske Obligationer, thi om den udenlandske Gjeld kan her ei være Talen, og man skulde ansee det for passende at nedsætte Renten til 3 1/2 pCt., saa vilde derved for Finantserne spares en Summa af 375,229 Rbd. Den indenlandske Gield i Sølv og Sedler beløber sig til 71 Millioner, og svares nu deraf i Rente 2,877,061 Rbd. Den samme Gjeld beregnet til 3 1/2 pCt., udkræver i Rente 2,501, 835. Rbd. eller ovenanførte 375,229 Rbd. mindre. Et Spørgsmaal, som hermed staaer i nær Forbindelse, er Beskatningen af prioriterede Fordringer. Hvormeget der end taler for en saadan Beskatning, kan jeg dog ikke nægte, at dens Hensigtsmæssighed forekommer mig noget tvivlsom, fordi det let kunde komme til at gaae udover Debitorerne istedetfor Creditorerne. Men ogsaa ikkun betragtet fra dette Synspunkt forekommer Tingen mig tvivlsom. Ere Conjuncturerne af den Natur, at man kan antage, at Creditorerne komme til at bære Byrden af Skatten, da synes den billig og retfærdig. Dog med Hensyn til denne Maade at nedsætte Renten paa eller at beskatte Jhændehaverne af Obligationerne maajeg gjentage den forhen gjorte bemærkning, at først naar ingen mildere Midler til at bringe Ballance i Statens Jndtægter og Udgifter ere mulige, bør en ny Beskatning finde Sted, Saavidt om de forskjellige Maader at bringe Ballance mellem Udgift og Jndtægt, men ingen af dem vil være tilstrækkelig, og det saameget mindre, som det vistnok er udenfor al Tvivl, at Differentsen ved det hidtil fulgte Finantsystem vil blive meere, end een Million. Men var det endog muligt paa nogen af de omtalte Maader at bringe en heel Million ind til Fordeel for Ballancen, da vilde dog Danmarks Stilling være sørgelig. Sørgelig, thi naar i dyb Fred, og under de heldigste ydre Omstændigheder, dog Statens Kræfter maae anstrænges til det Yderste, for at hvorledes skulle vi holde Statsmaskinen i Gang da have Kræfter til at staae imod, naar en Periode indtræffer, som fordrer større Anstrængelse? At stole paa, at en saadan Periode ei vil indtræffe, er Daarskab. Det strider mod den Erfaring, som Aartusinders Historie paa ethvert Fortidens Blad udsiger. Men ogsaa dersom et beskjærmende Forsyn skulde have tiltænkt vort Fædreneland lang Fred, da maa dog et saadant Finantsforhold være i høi Grad foruroligende. Mange ere de Forbedringer, som Nutiden gjør Fordring paa. Det mangler ei paa Sand, ei paa Oplysning til at erkjende det bedre, men Alt, ja Alt standser ved de Vanskeligheder, Mangel paa de fornødne Penge-Midler lægger i Veien. Man erkjender det Gavnlige i Afskaffelsen af de mange Naturalpræstationer, Veiarbeide, Fri reiser, men man tvivler vel ei uden Grund om Folkets Evne til at bære de dermed forbundne Pengeomkostninger. Tallotteriet trykker som en vanærende svær Last paa Nationen, men man veed ei at undvære den dermed forbundne Jndtægt. Et paa bedre Principer grundet Told- og Consumtionsvæsen er et almindeligt og velgrundet Ønske, men ogsaa her ere Finantsernes uheldige Tilstand, i Veien. Dog hvortil behøver jeg at anføre flere Exempler; det er en sørgelig men uimodsigelig Sandhed. Hvad jeg har villet fremstille, er: Dersom Folket skal kunne vinde i Kraft, dersom bedre Justitutioner og Jndretninger skulle kunne udføres, dersom Velstand, og dermed Lykke og Moralitet, i nogen tilfredsstillende Grad skal kunne fremmes, dersom Konge og Folk roligen skal kunne see en mindre heldig Periode imøde, og besidde Kraft til, uden at bukke under, at gaae den igjennem, da er Danmarks Finantsvæsens bedre Tilstand den absolut nødvendige Betingelse, uden hvilken det ei til kunne skee. Dog til at fremme denne bedre Tilstand er ikkun et eneste Middel: Besparelse. Den giver Kraft, idet den skaaner Kræfterne. Hvorledes den kan iværksættes, det kan jeg ei angive. Vi besidde ingen anden Kundskab til Statens Udgifter end de Data, der indeholdes i den saa ofte omtalte Oversigt, men disse ere for ufuldstændige til ved deres Hjelp at kunne angive, hvilke Besparelser kunne finde Sted. Jmidlertid ere de dog af den Natur, at de i Forbindelse med de Erfaringer, et practisk Liv giver Anledning til, dog hos mig have fremkaldt den Overbeviisning, at Besparelser, og det betydelige Besparelser, maae kunne finde Sted. Selve Aftstykket synes at paapege flere ei ubetydelige, f. Ex. at opgive og muligviis sælge Colonierne i Africa og Ostindien. Om de Vestindiske Besiddelser er det vanskeligt for den Uindviede at have nogen Mening. Et Overskud af 11000 Rbd. synes meget utilfredsstillende, saameget mere som vistnok mange hidtilværende vestindiske Embedsmænd pensioneres ved Hjelp af den almindelige Pensionskasse. Betragte vi den Tarvelighed og Simpelhed, hvormed Kongehuset lever, da skulde vi formode en liden Civilliste. Betragte ei derimod Civillistens Størrelse, skulde vi troe, at Kongehuset levede paa en heel anden Maade, end det gjør. Det udenlandske Departement fordrer store Udgifter, men det maa synes tvivlsomt, om et Land som Danmark bør holde Ministre af høiere Rang ved saamange mindre Hoffer og Lande, med hvilke det staaer i saa eller næsten ingen Berørelser. Ogsaa i Armeen, og fornemmelig i Flaaden synes Besparelser at kunne finde Sted. Dog den værste Udgift, og hvor de største Besparelser, maae kunne indføres, er Udgiften til Pensionister. Men hvad der fremfor alt maa synes haardt, er, naar flere Jnstitutioner erholde saa betydelige Tilskud, at de see sig istand til at oplægge store Capitaler, og aarligen at opdynge Renterne og lægge nye Capitaltilskud til de gamle. Dette er saa meget haardere, naar det skeer paa en Tid, hvor Folket trykkes saa haardt af de det paalagte Byrder, naar utroe Regnskabsbetjentes bestandige Kassemangler høre til Dagens Orden. Hvor ulige sikkrere opbevares saadanne Capitaler hos selve Folket? Hvor langt mere frugtbringende ere de, naar de, forblivende hos Folket, tjene til at fremme Jndustrie og Virksomhed? Dog hvor store Besparelser end med Tiden ere mulige, da kunne de dog ikkun tildeels øieblikligen udføres, og dog synes Nøden saa nær ved Haanden. Men ogsaa her forekommer det mig, at Staten ei er uden Hjelpekilder. Staten besidder nemlig store Jordeiendomme, i næsten alle Rigets Provindser. Hvor store disse for Tiden ere, derom har jeg ikke været istand til at skaffe mig nogen tilstrækkelig Oplysning. Jmidlertid er det bekjendt, at de foren Deel Aar tilbage vare 12,000 Tdr. Hartkorn alene i det egentlige Danmark. Om nu vel en Deel senere ere gaaede over til at blive privat Eiendom, saa er dog endnu meget betydelige Eiendomme tilbage. Hvor stor Jndtægt disse yde, kjender jeg end mindre, men det er meere end sandsynligt, at det, ligesom i enhver anden Henseende, ogsaa med Hensyn til den aarlige Jndtægt, var ønskeligt, at de snarest muligen gik over til at vorde privat Eiendom. Antages, at af hiine 12000 Tdr. Hartkorn ikkun 1/2 er solgt, hvilket vi vel kunne antage, da sikkerligen betydelige Capitaler indestaae i de solgte Eiendomme, saa blive dog 8000 Tdr. Hartkorn tilbage. Anslaae vi en Tønde Hartkorn til 200 Rbd., saa blive 1,6000,000 Rbd. en vistnok ei for høi antagen Værdi for disse Eiendomme. Sælges de, da maae med de derfor indkommende Capitaler, eller derfor udstedte Panteforskrivninger, Underballancen kunne afholdes, indtil andre kraftige Midler kunne træde i Stedet. Forinden jeg slutter disse Bemærkninger, kan jeg ei undlade at omtale et, foruden Finantsregnskabernes Offentlighed, vigtigt Middel til at befordre en bedre Finantstilstand, nemlig en sentralisation af Statens Jndtægter og Udgifter under en særegen dertil oprettet Autoritet.