Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-09-09
Ved syvende Sang (sjette er en Trykfeil) havde jeg bemærket Latinens Urimelighed, som Udgiveren selv inddrømmer ved nu at give en splinternye Oversættelse, som jeg ei vil opholde mig ved at drøfte, men kun anmærke at Ordet handbonan som Udgiveren her vil gjøre til Overgivelse og S. 186 til en farlig Haand (manu periculosa) øiensynlig er samme Ord som handbanan S. II hvor Udg. selv oversætter det ved Drab (Haandbane) og kan ikke paa noget af Stæderne anderledes oversættes. Det interesserer mig paa ingen Maade at gjøre et nyt Navn, men naar der staaer at Ægthiov blev hespolafe to handbonan da tvinger Grammatiken mig til at antage Heathalaf for et Navn: Om 8de og 9de Sang, hvis Dunkelhed jeg selv indrømmede, tier jeg helst, til jeg veed Beskeed, men siden Udg. med saa grammatikalsk en Gebærde spørger mig hvor Nominativet til Remis (S. 41) skal komme fra, naar det ikke maae være holm, vil jeg dog spørge igjen hvorfor Ræmis endelig skal have en Nominativ og ikke kan nøies som saamangt et Ord maae med en Følgesvend in casu obliqvo som heapo her, og endvidere, hvor Man skal faae et Subjekt til Verbet ætbær naar Man river holm ud af dets Favn, Om Volsungen kan jeg nu ikke sige meer end jeg har sagt, og om Ordet stapole kun anmærke af i Somners Lexikon oversættes stopul Grundvod og steopl Taarn, hvorfor Man nu skulde vælge det meest urimelige i alle Maader, veed jeg ikke Om brand Healdanes (S. 78) vil jeg kun sige, at naar det ikke forstaaes om Hrodgar, da er der, tvertimod Skialdens bestandige Brug, i Perioden selv intet Subject til Verbet sorgeaf skjænkede, samt at Sværdet siden udtrykkelig nævnes mellem Gaverne. Udg. gjør sig ret saare lystig over disse mine Ord (Skilderiet No. 64) at ihvorvel 16de og 17de Sang ere mig dunkle, tør jeg dog sige forvist at en Hengest med sine Friser fulgde Dannehæren og omtales som den egenlige Høvding. Dette skal allerede være taabelig Snak, fordi Hengest, som gjæstede Friserne, maatte da været sit Fædrenelands Fiende og Landsforræder; men kan Manda ikke gjæste sine Venner, og staaer der ikke udtrykkelig S. 86 at de gik til Frisland for at besøge Venner, og see til deres Hjemstavn Mesiun, freondum, geseon hamas. Vigtigere maae den Jndvending synes, at Hengest kunde være et almindeligt Udtryk for en Søkonge, og derfor har jeg ikke heller anført Ordet mellem de aabenbare Mandsnavne der ere forvandlede, men naar Manveed, hvad der jo er unægteligt, at Hengest er et Mandsavn, naar der i den hele Tale om Toget ingen Høvring nævnes for Dannehæren, hvis det ikke er Hengest, naar Man slet ingen Exempler veed paa, at dette Navn er brugt som et Appellativ, naar Tiden og Stedet kan, saavidt vi veed, tillade at ansee denne Hengest for den Bekiendte af dette Navn, og naar endelig Grammatiken paa adskillige Steder ei tillader at tage Ordet appellativisk, da mener jeg at have aabenbar Ret. Videre at udføre dette vil jeg opsætte, og kun bemærke, at naar Udg. siger: Wig hengeste er et Sørslag, Fin hengeste Søhanen Fin og Bah hengeste Søestad, da svarer Grammatiken. kort og godt Hengeste er en klar Dativ der lader hver være god for sig og tilegner sig kun hvad der rækkes og times den. En i flere Henseender mærkelig Ting, og som i mine Øine var nok til at bevise at det baade er om en Hengest og om den bekiendte Hengest, er jeg hændelsesviis kommet over og troer dog at fornøie Nogle ved Meddelelsen. Hos Hickes i hans Linge. Septentional. Thesaur. T. I. P. 192 findes et Brudstykke der forkyndes som den eneste Levning af et gammelt angelsaxisk Digt, der efter Brudstykket at slutte, maae have været et saare poetisk og inderlig deligt Kvad, hvor en Skjold Skefte indføres talende og vækker alle sine hensovne Helte, medens Fugle sang og Maanen skinned under Skye. Da opstod en guldprud Helteskare og deriblandt Sigefred (udentvivl Sigurd Fafnisbane, som Tydskerne kalde Sigfred), Ordlaf og Gudlaf og Hengest selv. Naar Man nu i Bjovulfs Drape finder en Hengest i Skjoldungers Tjeneste og ved Siden af en Gudlaf og Oslaf S. 88, da kan Man dog vel ikke tvivle om at have en Mand og samme Mand for sig, og at en angelsaxisk Skiald meende den bekiendte Hengest, naar han sagde Hengest selv, behøver dog vel heller intet Beviis. Kunde der ellers findes Mere af dette Digt, vilde det upaatvivlelig saare opklare ei alene mangt et Sted i Bjovulfs Drave, men og i det Hele Angelsaxernes Oldsagn, og Muligheden, tør Man vel, ved at see paa Bjovulfs Drape, paa Engellændernes Forhold til deres litteraire Skatte, og Stædet hvor Brudstykket fandtes (i en HomilieSamling) trøstig antage. At jeg nu, paa saadanne Grunde udgav det for Vist at en Hengest omtaldes som Dannehærens Høvding, kan jeg aldrig angre, men om Udg. kan bevise jeg derved har ført taabelig Snak, det blive hans Sag. Det dunkle Sted om Brosinga=Men S. 92, vil jeg her saalidt som hist indlade mig videre paa, end at gjentage, ikke det men Halskjæden som Dronningen gav Bjovulf, og om hvilken Skjalden klarlig siger at næst efter Brosinga-Men, har han ikke hørt tale om noget kosteligere Smykke, den havde Higelak, og at han kaldes her Svertings Ætmand er saa vist, som at der staaer Higelacheata Nefa Svertinges, og saa vist som at Nefa Nepos er en klar Nominativ det kan hvo som ikke veed det, see i Digtet og i Sommers Lexikon. Jeg har, i Anledning af 24de Sang, sagt, at Bjovulf gav ikke Hrodgar Jettesværdet, thi det var smeltet i det hede Troldeblod, men kun Hjaltet som ene var blevet tilovers, og hvorpaa de mærkelige Runer stode. Udg. spørger, om Mennesket ikke veed at hilt i Angelsaxisken og hialti i Edda bruges for det hele Sværd. Hertil svarer Manden, at herom til han ikke trættes, men at Udg. burde vide at der S. 122 staaer om Jettesværdet, hvor forunderligt det var at det aldeles smeltede (gemealt) ret som Jis naar den opløses, hvilket Udg. dog selv har oversat. Frat minum qvod totus liqvefactus fuerit, glaciel simillimus. At Troldeblodet var Skyld der siges baade i de foregaaende Linier og i de følgende, hvor der tillige staaer at kun Hjaltet blev tilbage, og naar nu Bjovulf siden S. 126 taler om dette hilt og naar det S. 127 gives Brodgar i Haand- og dets Runer skaandes, da havde Man vel skjellig Grund til ved hilt her kun at forstaae Hjaltet om Ordet end ellers, hvad jeg ikke veed, og Somne fortier, skulde findes brugt for det hele Sværd. Jndvendingen, at saa stort et Sagn som det der omtales ei kunde faae Rum paa Hjaltet, er det hverken Udgys, eller min, men den gamle Skialds egen Sag at forsvare, men paa hans Vegne vil jeg dog erindre, at naar han først har tillagt Bjovulf tredive Mands Styrke og udtrykkelig sagt (S. 118) at det Jettesværd, som naturligt, var enhver anden Mand end Bjovul for svært, da kan han fordre at vi skal maale Sværdet efter Bjovulf og Hjaltet igjem efter Sværdet, hvorved der, som Man let seer, bliver Rum til Adskilligt. Det skal ogsaa være galt, at jeg tager Heremod i 24de Sang for et Mandsnavn, men da Uda. ei kan nægte, at det er et gammelt bekjendt Navn, da han selv tilstaaer at der i den 14de Sang tales om Helten Hermod, og ei kan nægte, at der i den 24de tales om en Helt, der ei gives andet Navn end Heremod S. 129, kan jeg spare videre Beviis. Med en Pathos, der nok sielden befandt sig paa et urettere Sted, beklager Udg. sig over at jeg tilskriver ham den Beskyldning for Blodtørst, som Latinen lægger paa Hæreths Daatter, Higelaks Dronning, men hvad kan jeg Andet, naar den ikke findes i Texten. Der findes, som sagt, nogle mig dunkle Ord i denne Fortælling, som hindre mig fra, naar jeg, som her er nødvendigt, vil undgaae selv den mindste Feiltagelse, at oversætte den, men her behøves det ikke heller, thi ligesom det er klart at Skialden kunde dog ikke sige selv om den arrigste Kvinde, at Jngen turde nærme sig det Dyr uden dets Frue Nænig hær dorste etc. (S. 145) saalede, er det jo dog et soleklart Beviis baade mod hendes mageløse Grusomhed imod Kongens Venner og med hendes Hjemreise, at hun (S. 149) skjænkede i Hallen for den hjemkomne Bjovulf og viisde Kongens Mænd alt Venskab. Nu at skabe en anden Hæreths Daatter, blot for at den første kan blive ved at være et Uhyre, er en Udflugt jeg i det Mindste ikke finder min Regning ved at gribe til; heller vil jeg for dog ikke ganske omsonst at gjentage saa klare Ting, bemærke den Synderlighed at Saxo ogsaa taler om en svensk Kong Herreths Daatter hvis Jomfrubut vogtedes af Udyr (Edit. Steph. 169) thi vel kan jeg ikke rime de Fortællinger sammen, men mærkelig bliver Ligheden ikke desmindre. Udg. paastaer det strider mod Sprogets Natur at oversætte Suna Frodon ved til Frodes Søn, men er der sandt hvad Hickes siger (T. 1 P. 11) at sunu Søn har i Dativ baade sunu og sund, er der foregaaende og tilsvarende Adjectiv gladum upaatvivlelig Dativ, som Man maae slutte af Paradiget hos Hickes P. 16 og er endelig frodan Genitiv som Paradiget Vitega, Vitegan synes at lære; da vilde jeg hellere sige at de omtvistede Ord umulig taale en anden Oversættelse end den jeg har givet, uden videre at indlade mig paa den dunkle Tale om samme Frodes Søn, S. 132 s.