Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-03-17
Publiciteten er eenstemmig blevet erkiendt som den største Støtte for den engelske Friehed. Mindre synes man at have lagt Mærke til een af dens andre Virkninger, fordi den ikke falder saa prægtigt i Øinene. Ligesom den betrygger Folket imod strafværdige Ærgierrigheds Entrepriser og Kabaler, saaledes vedligeholder samme hos den engelske Statsmand hiin kraftfulde Rolighed, hvormed han, ved selv at have en reen Fod at staae paa, gaaer sin jevne Vei ligefrem. Han er betrygget mod alle hemmelige Angreb, og veed, at ingen Fiende lurer med Forræderie i Baghold, der ustraffet kunde forkleine hans Ære. Enhver Feide, der truer ham, er offentlig, og Publikum, der, fra hans første Optrædelse paa den store Skueplads, agter paa alle hans Skridt, opsamler ethvert Træk i hans huuslige og offentlige Liv, og efter Naturen har udkastet sig et Billede over hans Karakteer, er hans ubestukne fordomsfrie Dommer. Der bestaaer en public character's store herlige Fordeel. I et Selskab i Dublin, hvor jeg var tilstede, blev tvistet om Publicitetens Grændser. En overmaade vittig Dame, Søster til en stor engelsk Statsmand, sagde ved denne Leilighed: Publiciteten er Soelskinnet, hvori en offentlig Karakteer glimrer, Jnsekterne lokkes altid frem ved Lys og Varme, men hvem ønskede vel, for at undgaae dem, at undvære de skiønne Blomster, Endog det Partie i England, der aldrig trættes ved at skrige over Regieringens Indgreb i Folkeretten, kan ikke nægte, at jo Publiciteten i den sidste Halvpart af det forløbne Aarhundrede, har fordoblet sin forrige Styrke. Den har kaldet Værker frem, som ved deres Dristighed synes at overskride endog den gamle Vedtægts lovlige Grændser. Junius's Breve bevise dette umodsigelig, og hvilken anden Regiering i Verden vilde vel taale den mere end partiske Friehed, hvormed Doktor Volcott (bekiendt under det Navn Peter Pindar) giver sin Lune frie Tøile, Oppositionens Avisskrivere søge bestandig at give deres Blade stærkere Jnteresse ved deres lidenskabelige Tone og ved de heftigste Angreb paa Regieringen, og enhver, der sammenligner de gamle og de nye engelske Aviser med hverandre, maae tilstaae, at disse langt overgaae hine i friemodige Yttrelser. Der gives, som bekiendt er, to Slags engelske Aviser, efter begge Hovedpartierne: det Ministerielle og Oppositionspartiet, hvis Grundsætninger deres Forfattere følge i Bedømmelsen af de indvortes Statsanliggender. De sidste ere langt talrigere end de ministerielle Blade, og finde den stærkeste Afsætning og de talrigste Læsere, da de udmærke sig frem for disse ved en pynteligere Skrivemaade, og ved mangen fortreffelig Afhandling, hvormed de blive udstyrede af Oppositionens Anførere. Ministerialbladene kaldes saaledes af det Partie som de holde med. J Tydskland og i Frankerige er maaskee af Navnet og den Forudsætning, at blot en bestukken Partiegiænger kunde slaae sig til Mininisterens Partie, den urigtige Mening opkommet, at Forfatterne af Ministerialbladene skulde staae i det engelske Hofs Sold Ligesom der gives ikkun een Hofvet i London, saaledes lønner Hoffet heller ikke flere end een eneste Avisskriver. Denne er Forfatteren af Londonnergazetten, et Blad, der slet ingen politisk Tendents har, derfor heller aldrig bliver anført iblandt Ministerialbladene, ikke bekymrer sig om Partiernes Stridigheder og bedst kan sammenlignes med de sædvanlige Jntelligensblade i de tydske Residentser. Forfatterne af alle egentlig saakaldte Ministerialtidender ere frivillige og ulønnede Partiegiængere. Vel kræver det engelske Publikum ingen streng Upartiskhed af Forfatteren til et politisk Blad, men det troer sig berettiget til, i det mindste at vente en frie ubestukken Partiskhed af ham, og saafremt den mindste Tvivl herom skulde opkomme, vilde hans Kredit for bestandig være spilt. Men den, der kiender en engelsk Ministers Stilling, vil let indse, hvorfor ingen tør vove, at drage en Avisskriver ind i sin Jnteresse ved Bestikkelse. Det er bekiendt, at alle Ministerens Skridt blive roste og retfærdiggjorte i Ministerialtidenderne. J hvad Lys vilde derfor Publikum see en engelsk Minister, dersom det blev opdaget, at han lønnede sine Lovtalere, Slige Nedrigheder tilgive Englændere aldrig. Desuden ere de engelske Avisskrivere ingen hungrige Forfattere, hvis borgerlige Roe skulde være til Fals for Penge. De fleste af dem besidde en betydelig Formue, thi der behøves i det mindste et Udlæg af atten tusind Pund, for at bringe et politisk Dagblad i Gang i England, og mangen Gang har en Avisskriver flere Jndkomster en Ministeren. Det er bleven mig forsikkret, at Forfatteren af Morning Herald har over otte tusind Pund i aarlig Jndkomst, og den rene Fordeel af Star beløber sig til henimod sex tusind Pund, som jeg veed fra een af sammes Jnteressentere. Undertiden er en Avis flere end halvtredsindstyve Personers Eiendom, der have for strakt den fornødne Kapital til dens første Jndretning, deele den aarlige Gevinst imellem sig, og af fælles Kasse lønne en bekiendt Forfatter, som Redakteur. Men let kan man forestille sig, hvor forsigtig de gaae tilværks ved Valget af denne Person, og hvor nøiagtig de bevogte alle hans Skridt. En saadan Avisskriver staaer desuden under Publikums, Aviseiernes, det modsatte politiske Parties, og alle de øvrige Avisskriveres Opsyn, der begiærligen søge efter at aflure ham en Svaghed, og ifølge deres Kald ere hans heftigste Modstandere. De engelske Avisskrivere bekrige hinanden uophørlig; alle optænkelige Autorkabaler høre hos dem til Dagens Orden, og Medbeiler=Viddet foranlediger undertiden ligesaa moersomme som overordentlige Optrin iblandt dem. Følgende Tildragelse, der foregik, medens jeg opholdt mig i London, giver et mærkværdigt Exempel derpaa. Forfatterne til Morning Post og Morning Herald havde allerede i lang Tid ført en lille Pennekrig med hverandre, og gjort hinanden Rangen stridig i Henseende til Publikums Biefald. Een af dem – i Sandhed, jeg erindrer nu ikke meere hvilken, – styrtede paa engang sin Modstanders hele Kredit ved en udmærket ondskabsfuld Streg. Ved sin Korrespondent i Paris lod han et fransk Avisblad trykke akkurat i samme Form som Publicisten, lod det udfylde med eventyrlige, efter Anseelse yderst vigtige politiske Efterretninger angaaende den netop sluttede Fred, og ved en overordentlig Leilighed tilstille sin Modstander fra Paris af en Dag tidligere, end de pariser Blade paa den sædvanlige Tour kunde komme til London. Denne blev ret hierteglad, over at have saa tidlig faaet fat paa dette vigtige Blad thi det er ingen lille Triumph, naar en londoner Avisskriver kan bringe interessante Efterretninger ud iblandt Publikum tidligere end hans Kontrapart. Med en vigtig Mine forkyndte han derfor sine store Nyeheder, og - alle forhausedes. Jngen drømte om Bedrageriet. Da nogle af de udspredte Efterretninger angik Handelsinteressen, lode adskillige Kiøbmænd i City sig ved disse Fortællinger forlede til at afslutte nogle Forretninger. Man tænke sig derfor de Bedragnes Forhauselse, Bisterhed og Bestyrtelse, da det ægte Blad af Publicisten ankom Vel retfærdiggjorde den bedragne Avisskriver sig, men ingen var fornøiet med hans Forsvar; hans Lettroenhed blev anseet som en ganske utilgivelig Feil, hans Kolleger gjorde Nar af ham, og han mistede rimeligviis flere end Halvparten af sine Læsere. J Fortvivlelsen indstævnede han sin Modstander for Retten, og giorde det overmaade sandsynligt, at denne havde spillet ham dette Puds, men de tydelige Beviser fattedes, Skielms stykket var begaaet i et fremmed Land, og Dommerne kunde derfor ikke forhielpe den stakkels Bedragne til den forlangte Skadeserstatning.