Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-01-31
(Jndsendt.) Først igaar Aftes fik jeg Stiftstidenden af 26de ds. i Hænde, og dermed Leilighed til at gjøre mig bekjendt med O. Rodes Jnserat fra 24de ds. Skrivelsen er af et saadant Jndhold, at jeg anseer det for min Pligt, min første Opgave i denne Morgenstund, at svare derpaa, deels fordi jeg er den Godseier, der ligger O. Rode nærmest, og fra hvis Handlemaade man derfor med Føie kunde antage han drager sine Slutninger, og deels skal jeg, omendskjøndt Sproget mindre mægtig, da mine Collegaer ikke ville, følge de mange alvorlige Opfordringer, der ere rettede til os i en Sværm af eensidige og hadefulde Artikler i Landets samtlige liberale Blade, og forsøge ikke alene at værne om min lovlige og retmæssig erhvervede Eiendom, men ogsaa om mit gode Navn og Rygte, som en ærlig og retsindig Mand, hvorpaa jeg vedbliver at gjøre Krav omendskjøndt Godseier. Min første Tanke ved at læse O. Rodes Skrivelse var: Gud give at vi stode paa et Dannelsestrin her i Stiftet, at enhver Gaardmand paa Lolland eller Falster kunde forstaae at bedømme en saadan Artikels Værd, thi da vilde det Utaknemmelige af Arbeidet vistnok afskrække Vedkommende at bringe Sligt paa Papiret; men saalænge dette ikke er Tilfældet, maa det være Opgaven for enhver fædrelandsksindet Mand, der visseligen ei kan skjelne Bondestandens Vel fra sit Lands Flor, at søge saavidt han formaaer at bidrage til at udbrede Almeendannelse og Oplysning i Landet, og paahviler dette visseligen især Godseieren, i hvis Hænder vor Herre i dette Øiemed har lagt de største og virksomste Midler. Kommer først Almeenoplysningen i vort Stift, da kan vi ogsaa befatte os med mere almeennyttige Ting og behøve ikke at spilde Tiden med at møde O. Rode i aaben Mark, hvilket Møde, om det end ikke hører til de behagelige, Gud skee Lov ikke kan regnes til de farlige, hvorved jeg dog maa tilføie, at jeg ikke har skrevet Artiklen underskrevet y, i dette Blad. Bønder i Lollands og Falsters Stift, jeg kjender mange af Eder, agter og hædrer mange af Eder, fordi mange ere mig bekjendte som ærlige, retskafne og fremadstræbende Mænd, tjen mig i at læse O. Rodes Skrivelse med Opmærksomhed; han fortæller os, at endeel Herrer omkring paa Landet som kaldes Godseiere, uhindret have Leilighed til at tilvende sig Broderparten af hvad Bondestanden kan tilveiebringe meere, end hvad dens egne absolute Fornødenheder og Staten kræver; han beskriver Godscierne som Blodigler, ikke alene for Fæstebonden, men ogsaa for Eiendomsbonden, som vi senere see, rigtignok ved særdeles naive Slutninger. – Men nu vil jeg spørge Edder: Staaer det virkelig saa daarligt til, at disse mørke Skildringer kan passe paa Bondestandens Stilling? er det virkelig gaaet saa meget tilbage for Eder, har J maattet give Afkald paa Nydelser og Beqvemmeligheder, J ere blevne vante til fra Barndommen af, har Tiendens Accordering, Hoveriets og Veiarbeidets Ophævelse, Communal-Anordningens Frugter virket gavnligt eller skadeligt for Bonden? – Tjen mig i, ærlig at sammenligne Eders nuværende Stilling med den J indtog for 25 Aar siden, Det forekommer mig, at O. Rode selv afgiver det bedste Beviis for det Usandfærdige i hans Ord, idet han som en fattig Karl, visselig ved Flid og Sparsomhed, har arbeidet sig op til en velstaaende Mand, der eier en Parcel paa 25 Tdr. Land, og at han med Hensyn til Fæstegods ved sine egne Ord bevidner det Urigtige af hans Paastand. Han er, som sagt, Eiendomsmand og befinder sig altsaa ikke i den sørgelige Stilling af Selveierens 4 Børn, der ere nodsagede til at tye til Godseieren, nei, han vil blot gjøre det frivillig, idet hans egne Ord til mig har været, at han gjerne vilde give 800 Rbd. i Jndfæstning, en Jndfæstning jeg aldrig nogensinde har forlangt af nogen Fæster, for sin Naboes Gaard (Manden skal eller har tidligere staaet paa svage Fødder). Jeg vil derved kun bevise, at O Rode ikke forstaaer saa daarligt at regne, da han dog er kommen til det Facit, at Fæstejord, selv ved en Jndfæstning af 800 Rbd., er billigere end Selveiendom. Men om jeg end paastaaer, at Fæstebøndens Stilling visselig har forbedret sig meget i de sidste 20 Aar, da skal jeg sandelig være den sidste, der paastaaer at der er Jntet tilbage at gjøre. Gud skee Lov, der er meget tilbage, det kan endnu blive langt bedre; Landets Ressourcer ere langtfra ikke afbenyttede til det yderste. Netop dette lover vort Land en god Fremtid, ja endog en gylden Fremtid, naar vi med sindig Alvor, med vor Sjæls bedste Kræfter overveie de Midler, der kan fremme denne hæderlige og talrige Classes Stilling. Men gjør vi dette, da troer jeg neppe, at vi ville komme til det Resultat, hvortil det lader at O. Rode er kommen. Han vil nemlig, at der skal sættes Grændser, ligesom Rentefoden, er bestemt, ogsaa for Jndfæstningen, naturligviis ogsaa for alle andre Afgivter (Jndfæstningen alene kunde ikke hjælpe), en Godseier er berettiget til at forlange af Bonden. O. Rode glemmer ved denne Leilighed ganske, at hele Fæsteforholdet, med al den Tvang, det allerede nu medfører for Godseieren, alene er til Gunst for Bonden, at Fæsteforholdet gjør Bondestanden til den meest privilegerede Stand i Staten. Lad os see os lidt om, hvilket Skue byder og da England, Frankrig, Belgien, Sverrig, største Parten af Tydskland, ja endog Hertugdømmerne Slesvig og Holsteen, de vise os overalt den frieste Raadighed over Eiendommen. Vi seer i England og Sverrig et Aars Forpagtninger at være det Almindelige, og 20 Aars Contracter som Hovedmaalet for Forpagter nes Ønsker. Offentlige Forpagtninger til den Høistbydende ere overalt Skik og Brug. J Dannemark skal Bondejord derimod enten bortforpagtes paa 50 Aar, eller bortfæstes paa 2 Menneskers Levetid, at denne Bestemmelse sigter til at befordre Bondens Vel og ikke Godseierens, derom kan der vel ikke være Spørgsmaal. O. Rode raaber saa stærkt paa de forhøiede Jndfæstninger. Lad os derfor engang betragte Fæstebøndernes Afgivter, i hvilken Grad de have fulgt det uhyre Opsving, Værdien af Jord har taget i de sidste 20 Aar. Tienden er bleven accorderet enten ved privat Overeenskomst, eller ved Tiendecommissionens Kiendelse, sikkerligen en Foranstaltning, der sigter til Bøndernes Vel; Hoveriet er afløst, den Erstatning, Bonden herfor giver, trykker ham visselig ikke saa meget som Arbeidets tidligere Præstation. Landgilden er paa mange Steder aldeles ikke forhøiet, paa de fleste Andre efter en særdeles moderat Maalestok. Gaarde paa Ourupgaard, der i Aaret 1790 bleve bortfæstede med en Afgivt af 6 1/2 Tønde Korn i Landgilde, svare nu 10 Tønder. Den eneste væsentlige Forskiel udgjør muligen Jndfæstningerne, idet der tidligere svaredes 250 a 300 og nu derimod 3 a 600 Rbd., hvorimod jeg tor paastaae, at Gjennemsnittet af Jndfæstningerne i de sidste 5 Aar her i Stiftet neppe udgjøre 500 Rbd. for en Gaard. Ved at amortisere 300 Rbd. med 68 udkommer 18 Rbd. om Aaret, en forhøiet Landgilde af 4 Tdr. Korn a 3 Rbd. udgjør 12 Rbd., altsaa en Gjennemsnits-Forhøielse af 30 Rbd. aarlig for en Gaard. Regne vi Gaar denne til en Gjennemsnitstørrelse af 45 Tdr. Land, bliver Forhøielsen af Fæstejorders Afgivter omtrent 4 Mk. pr. Tønde Land, imedens Jordens sande Værdi er stegen fra 40 Rbd. til 120 Rbd. pr. Tde. Land. Jeg synes at denne Fremstilling, der visselig er almeenanvendelig i vort Stift, afgiver et Beviis imod Nødvendigheden af det Jndgreb i Eiendomsretten, O. Rode forlanger. Nei, søge vi efter Aarsagerne til Bøndernes Ønske, at faae Fæsteforholdet forandret, da ligger Grunden dertil neppe i de forøgede Afgivter, der forlanges af Godseieren, men snarere i det forkeerte og urimelige Forhold, Fæstevæsenet medfører, at Contractens Varighed skal være afhængig af Menneskets uberegnelige Livstid, og dermed maa jeg aldeles erklære mig enig. Uden dog at ville drøfte Grundene for og imod Fæstegodsets Overgang til Arvefæste eller Selveiendom, skal jeg ikkun erklære mig aldeles i Faveur af en forsigtig og gradviis Overgang til Selveiendom, erklære det for enhver liberal Godseiers Maal, hvorefter han bør stræbe, at bringe sine Bønder til det Standpunct, at han med rolig Overbeviisning kan tilskjøde dem deres Gaarde, og derved nære et sikkert Haab om, at det vil være til deres og Efterslægtens sande Gavn og Nytte, men dette er ikke Øieblikkets Verk, der gives en Deel Vanskeligheder at overvinde. For at dette kan skee, skal Regjeringen, Godseierne og Bønderne række hinanden Haanden, arbeide i Fælledskab, drøfte Midlerne, der kan lette Overgangen – den der søger, han finder visseligen. Men saa længe som Forholde ere nødvendige, som de der existerer mellem Godseier og Bønder for Øieblikket, lader os ikke laane vore Ører til saa jammerlige Angreb som No 12 af dette Blad indeholder, lad ikke O. Rodes Læresætninger trænge fredsforstyrrende ind imellem Herremand og Bonde, hvis Jnteresser jeg altid har anseet for fælleds. Jeg kjender ikke nogen Herremand her i Stiftet, til hvilken hans Jnserat retteligen kunde sigte, og kan for mit Vedkommende roligen see paa hans hadefulde Angreb og opfordre ham til at fremtræde for det offentlige Forum, hvilket jeg respecterer høiligen, for at nævne mig en eneste Handling, ved hvilken jeg har begaaet Ubillighed imod nogen Gaardmand, Huusmand eller Jndsidder paa Ourupgaards Gods, jeg staaer til Ansvar for dem alle Ourupgaard, den 29de Januar 1846. E. Tesdorps.