Adresseavis for Børn, 1781-08-23
Denne Jndianske Fyrste fandt en Spanier siddende paa Jorden neden for Bjerget under et Træe, og det var denne, som uophørlig jamrede Avis. sig over den Smerte han følede, og saa ynkelig klagede sig, og da han fik Jndianeren at see, fremviisde han sit saarede Been, og med opløftede Hænder gav ham at forstaae, at han bad ham om Hjelp. Øjada, saaledes heed denne Elendige og Saarede, var en fornemme Spanier, som paa Jagten havde fulgt med Statholderen derhen, men ved et Vildsviins alt for hidsige Forfølgelse var bleven saaret af det i Benet, og havde derefter forvildet sig, og maatte tilbringe Natten under et Træe, Han var ikke i Stand til at reyse sig op, formedelst at benet var forskrækkelig ophovnet af det Saar, han havde faaet, og han havde maattet omkomme her af Pine og Hunger, dersom ikke den Jndianske Prinds var i en Hast kommen ham til Hjelp. Men hvor muligt havde det ikke været, at denne Prinds ved at see Spanieren, kunde være blevet opvakt til Jvrighed over at see en Fiende, hvis Nation havde berøvet denne ulykkelige Fyrste sit Rige, og i Stedet for at hielpe ham, havde kunnet tage Hevn over ham, da Hevnen desuden er det naturlige Menneske langt sødere end Livet, og at tilgive og forlade er det langt bittrere end Døden. Men Caonabe var alt for ædelmodig dertil. Han betragtede Djada ikke som en Fiende, men som et ulykkeligt Menneske, der var trængende til en hastig Hielp. Rørt af hans Ulykke, og oplivet af den ædelste Menneskekierlighed, tog den medlidende Fyrste den saarede Spanier midt om Livet, og har ham med megen Møye over Bjerget hen til sin Vaaning. Denne var en Aabning i en Klippe, hvilken han havde bedækket med grønne Grene af Træerne, for at være betrygget for Regn og Blæst, og for Heden af Solens Straaler, og i den inderste Deel af Hulen stode hans Zemes eller Afgudsbilleder, hvilke denne ulykkelige Prinds dagligen dyrkede med andægtig Paakaldelse. Efterat han havde bragt Spanieren herhid, lagde han ham paa en Seng, som var tilberedet af Hjortehuder, besaae hans Saar, og aftoede samme med en reen og i en skarp Saft dyppet Klud, og bragde det ved sin utrættelige og omhyggelige Pleye saa vidt, at Ojada snart kom til sin forrige Sundhed igjen. Den veldædige Fyrste od det i det øvrige heller ikke mangle paa den for Børn. venligste Begegnelse imod ham, forsynede ham hver Dag med den bedste Føde, som kunde faaes der i Ørken, og beværtede ham paa det bedste Da jada var bleven fuldkommen frisk igien, saa faldt endelig dette ensomme Levnet her i Ørken ham kjedsommeligt, og han ønskede, atter at være hos sine Landsmænd. Han gav denne sin Attraae og Længsel tilkiende for sin velgjørende Vært. Caonabo førde ham op paa Spidsen af Bjerget, og viisde ham det Vand, hvormed samme var omgivet, og som gjorde Bortreysen, derfra paa denne Tid umulig, og bad ham, at han vilde endnu have Taalmodighed en tre Maaneders Tid, inden hvilken Tid Vandet igjen var bortløbet. Spanieren saae sig altsaa nødt til, endnu at forblive der saa længe. Denne Tid anvendte Øjada, da han og Caonabo havde lært at forstaae hinanden, til at omvende den Jndianske Fyrste til den christne Religion, som heller ikke lod see megen Utilbøyelighed til Christendommen, men hørde meget meere med Kiendetegn paa en inderlig Fornøyelse, at Spanieren talede til ham om Gud og om Himmelens Herlighed, og han havde ogsaa allerede lært Fader vor og nogle andre Bønner. Jmidlertid var Vandet løbet bort, og Ojada drev nu sterk paa hos den gamle Fyrste, at han maatte faae Tilladelse at vende tilbage, hvilken han ogsaa endelig, omendskjønt ugjerne, erholdt af ham. Spanieren, som af den Bedrøvelse, han syndes at kunne see i Caonabos Ansigt, sluttede sig til hans hemmelige Længsel efter at bortbytte denne Udørken med det menneskelige Selskab igjen, gjorde ham det Forslag, at han skulde gjøre ham Selskab paa Reysen. Fyrsten aabenbarede for Ojada den Bekymring og Frygt, som han havde for Spaniernes Forfølgelse, for hvis Grusomhed han hidindtil havde været betrygget i sin Hule, og at han ikkun vilde sætte sit Liv i Fare paa nye, ifald han besluttede at følge med ham. Osada lovede derimod sin veldædige Vært ikke allene en fuldkommen Sikkerhed for sit Liv, men endog at blive saaledes begegnet, at det kunde være anstændigt for hans høye Rang. Og dette bekræftede han med en Eed, som han tilsvor ham ved alt det, der er helligt for en Christen. CaonaAvis Coanabo lod sig da overtale. De fulgdes ad bort fra denne Udørken imellem Biergene i Aaret femten hundrede og ni, og efter en Dags Reyse kom de ned til de slette Marker og til de Landsbyer, som vare i denne Fyrstes forhen tilhørte men berøvede Rige, og det til hans der endnu værende overblevne Undersaatters største Forundring. Det er ikke muligt, at beskrive disse stakkels Folks Glæde, over at see deres Konge igjen efter syv Aars Fraværelse, og som de troede at have været død for længe siden. Baade Gamle og Unge løbe til og forsamlede sig om ham, for at see ham og kysse hans Fødder. Hans Nærværelse opvakde deres Mod, og hans mavre Udseende og forfaldne Skikkelse, som tydelig og øiensynlig nok udtrykkede den Elendighed, han havde liidt, opfyldte dem paa nye med Had og Hevn imod Spanierne. De forsynede sig underhaanden med Vaaben, og vare fast besluttede, at afkaste det Spanske Aag, af hvis Byrde de allerede længe havde været kjede, og at gjøre sig frie igjen Men denne utidige Jver kostede Caonabo Livet. Jndianernes Bevægelser havde ikke kunne blive skjulte for Regjeringen. i Paragua. Man holdt strax en almindelig stor Raadsforsamling, og efter lang Overveielse blev Caonabo med Ojadas Samtykke dømt til at skulle miste Livet og henrettes, for at vedligeholde Roligheden i Riget. Da Dødsdommen blev forkyndt denne ulykkelige Fyrste, saa beklagede han sig paa det bitterste for Diada, gjorde ham de emfindtligste og billigste Bebreydelser, i Henseende til hans Utaknemmelighed og hans Meeneed, og erindrede ham om det ham saa dyrt tilsvorne Løvte. Den troløse Ojada trak paa Skuldrene, undskyldte sig med Regjeringens uforanderlige Beslutning, at den maatte være betænkt paa den almindelige Roligheds Vedligeholdelse, og lagde al Skylden og Aarsagen til hans ulykkelige Skjebne paa Jndianernes ubesindige Hidsighed og forehavte Opstand. Kort sagt, den retskafne og ædelmodige Caonabo maatte døe. Endnu et Ædelmodigheds Exempel. En Mecklenborgs Historie.