Berlingske Tidende, 1831-03-18
Hvad man endog kan sige om vort Ministeriums Adfærd i Henseende til Finantsvæsenet, og hvad man endog dømmer derom, at det i faa Uger har gjort og atter tilbagetaget et halvt Dosin Forslag, saa at Jntet blev tilbage af dets hele Finantsplan udenSteenkulafgiftens Afskaffelse, som den 1ste Marts virkelig traadte i Kraft, maa dog selv dets bittreste Fiender erkjende dets Anstrængelsers Værd i Henseende til Rolighedens hurtige Gjenoprettelse i England og Undertrykkelsen af Oconnels oprørske Planer i Jrland; herved bør tillige vel bemærkes, at dette heldige Resultat opnaaedes uden militær Execution (eet eneste Tilfælde undtaget), ja selv med saare faa Henrettelser, som Retfærdighed, uundgaaeligen fordrede. Hvo der et eneste Øjeblik tvivlede om, at OConnell er bleven nødt til at ophøre med fine listige Prak tiker, kunde den 28de Februar om Aftenen i Underhuset høre, at det var ham selv, som ved sine faa ligesindede Venner lod Ministeriet gjøre det Forslag, at han vilde opgive Anti=Unionen, dersom det ikke vilde fortsætte Processen imod ham. Vist no søgde han at besmykke dette Skridt paa mange Maader, og opvakte derved en heftig Latter i Underhuset; en ubesindig Tilhørenpaa Galleriet var derimod saa lidet Herre over den Jndignation, som slig underfundig Fremfærd opvakte hos ham, at han med høi Røst erklærede Oconnell for en "Løgne". - Han blev for denne Fornærmelse mod Underhuset greben og arresteret, uagtet OConnell selv gik i Forbøn for ham, thi i alle private Forhold er denne uroelige og farlige Politiker af Alle erkjendt som særdeles godmodig. - Det er ufornødent at bemærke, hvor meget O'Connell ved denne Anledning tabte i den offentlige Mening. - De politiske Natteforsamlinger og Uroelighederne, der nyelig ere udbredte i de irlandske Grevskaber Mayo og Clare, kunne dog blot tildeels tilregnes ham. Nød og den Lovløshed, som er de irlandske Bønder særegen, der, naar de føle sig i en trykkende Stilling, strax tage sig selv til Rette, ere medvirkende Hovedaarsager til disse Bevægelser, som dog allerede næsten aldeles ere dæmpede ved den betydelige Krigsmagt, man ufortøvet har ladet rykke mod dem. - Det største Onde i Jrland ere de fleste adelige Godsejeres Fraværelse, der lade deres Agenter udsue saa meget Jord afgift af de fattige Bønder, som nogenlunde mueligt er, og Jrland, hvor Arbeidslønnen er meer end to Trediedele ringere end i England og Skotland, ofte, for at bestride deres Udgiften i fremmede Lande, udpine fire Gange større Jndtægt af en Stykke Jord, end Ejerne paa Øen selv have. Følgen heraf er naturligviis den, at Massen af Arbeidere der ikke kan fæste me end et Kartoffellod, og uagtet den usleste Levemaade, intet beholde tilovers, naar Kartoffelhøsten mislykkes, saa maae de, da Dagleien er saa utilstrækkelig, uden fremmed Hielp svælte ihiel, og ofte, om det end lykkes dem, at friste den allerbedrøveligste Existents, jages bort fra deres faldefærdige Hytter af Herremandens Ridefogder. Enkelte værdige Mænd, især blandt de borgerlige Godsejere, der boe i Landet, gjøre vel særdeles Meget, for at lette disse Ulykkeliges Kaar, men de fjerne adelige Godsejere blive følesløse ved den Nød, hvortil de selv ikke ere Øjevidner, thi hvad Øjet ei seer, det Hjertet ei rør. Jntet uden en Fattigskat er i Stand til at raade Bod paa denne Elændighed, thi naar Adelsmændene, som bringe disse arme Mennesker til Tiggerstaven, med den ene Haand, nødes til at ernære dem med den anden, saa ville de - for deres egen Fordeels Skyld - behandle dem menneskeligere.