Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-02-17
Hvad nu det i No. 30 af Skilderiet indrykkede Stykke i Særdeleshed angaaer, da veed jeg meget vel, at det baade i Ord og Versemaal har Fril, endog flere end dem, Hr. Rask har anmærket med Føie; men det er heller intet Under; thi det faldt mig aldrig ind her at vise, hvorledes min Oversættelse skulde være, en Prøve af de gamle, næsten ganske ubekendte Sange, var, som Jndledningen tydelig nok siger, hvad jeg vilde give, og ubekymret om det Enkelte, som saadant, var det blot min Omsorg, ei at foranledige nogen prang Beskuelse af det Hele. Havde jeg givet Digtet Skønheder, som vare det fremmede, da havde Publikum Ret til at klage over Bedrag, havde jeg forbutlet det, da var Edda fornærmet; men for Hint barede jeg mig vel, og Dette har Hr. Rask neppe bevist, medmindre det er Et at sige og at bevise, Med største Rolighed kan jeg derfor se paa de, mest ubetydelige, Ordkloverier, Hr. Rask med saamegen Ophævelse har bragt til Verden. Vare alle Hr. Rask bemærkninger grundede, vilde Dette derfor være det Eneste, jeg havde at sige, og gerne vilde jeg unde baade Hr. Rask og alle Andre, som havde Lyst, den behagelige Tro, at hin Erklæring dog nok i Grunden kun var et Musehul, jeg saae mig nødt til at smutte i. Da jeg nu derimod finder at Hr. Rask, skønt han vist kan meget mere Jslandsk end jeg, dog ogsaa er et syndigt Menneske, nødes jeg til at se om jeg kan skille Faarene fra Bukkene. Min Versebygning i det Hele, ei blot enkelte skødesløse eller forulykkede Vers, har mishaget Hr. Rask svarlig, han sammenligner de korte Vers, jeg her og andensteds har brugt, heel vittig med Lapidarstil, og forsikkrer, at det slet ikke er det gamle Versemaal. Mener han hermed at her ei ere saamange lange Stavelser i hver Linie som i Jslandsken, da har han Ret, men jeg vover uforgribelig at mene, at Sligt ei, uden at gore Versene til klangløs og skuerende Lapidarstil, lader sig gennemdrive i Dansk, og med den gamle John Olavsen, som just ingen Sinke er i Sligt, vover jeg end at mene, at Linier, bestaaende af tvende Trokæer, eller en Daktyl og en Troke, komme de Gamles Verslinier saa nær, som Sproget tillader. At nu mine Vers, paa enkelte nær, ere saaledes byggede, kan Enhver selv se. Om mine korte Vers mangle Velklang, kan jeg vel ikke selv ansees for upartisk nok til at bedømme, men jeg nødes jo dog til at følge mit eget Øre, om det ogsaa, som jeg dog mener, uden Ubeskedenhed, at turde om vivle, forstod sig meget mindre end Hr. Rask paa hvad Man kalder Velklang. Hvad Hr. Rask siger og Rimbogstaverne har, i det Hele taget, sin Rigtighed "*), men troer han, heri at lære mig noget Nyt, da har han rigtig alt for slemme Tanker om mit Studium af Edda og Olavsen. Aarsagen, hvi Rimbogstaverne hos mig ei sjelden staa paa anden Plads end i de gamle Sange er grumme simpel, jeg har nemlig hverken søgt dem, eller forkastet dem, naar de kom af sig selv og ei frembragte Mislyd. At det sidste imidlertid er blevet Tilfældet paa det anmærkede Sted, troer jeg selv. Ved Overgangen til Kritiken af det Enkelte, maa jey anmærke, at jeg brugte Ordet Stavkarl, fordi jeg mente, det var nær nok beslægtet med Stakkel for at forstaaes, da derimod sidstnævnte Ord, saavelsom Stodder tyktes mig uædle og jeg ei kendte noget fjerde Ord, som udtrykte, hvad jeg vilde sige. Nævne og blote (bringe blodigt Offer) behove ei noget Forsvar, og lægge igennem maase til om det kan At der ogsaa fra denne Regel gives Undtagelser, siger i Grunden Jntet, men at de dog gives, kan jeg have den Ære at fortælle Hr. Rask, hvis han ikke veed det, og vil han ikke tro mig paa mit Ord, kan han se efter i det 22de Vers af det 3die Kvad om Sigurd Fafnisbane, hvor han vil finde det stadfæstet. forsvare sig selv. Sen kan sikkert være rigtig, naar det, som let indsees at det bør, forstaaes ei om Dags Færd, men om hans Nolen med at frembære den onde Tidende. Hverken nødig eller ugerne lode sig her bruge, med mindre Man uden Nødvendighed vilde opofteden gamle Vending. Denne Morgen satte jeg i en Hast for Versemaalets Skyld og Friheden er vel tilgivelig. Ursvale er et Ord, henkastet for Løier, under en øiebliklig Erindring om Urstriden, og er da vel ei heller saa reent uforstaaeligt, men at jeg selv foretrækker iskolde nægter jeg ingenlunde, og at jeg forstod det kunde Hr. Rask jo have seet i et af de følgende Vers, hvor jeg netop oversætter det saaledes *).At Hr. Rask heller vilde lade Ederne ramme end bide, kommer af vort Syns Forskellighed, men skulde jeg vælge et andet Ord, blev det nage. At Grundskriftet meere malende end min Oversættelse, udtrykker den Tanke at Skibet drives af Medbør, er unægteligt, men hvorfor har Hr. Rask da ei hee, som andensteds, prøvet sin Størke. Var det maaske fordi han fandt som jeg, at det Jslandske her var uoversætteligt i sin Skønhed? Hvis saa er, da brugte han et ikke alt for ædelt Konstgreb. Mistanke om Anvendelse af et lignende har Hr. Rask udsat sig for i det Følgende naar han dadler mine slæbende Participia, skridende og rendende, thi hvorfor han ei sagt, at efter Ordene: Skride ei det Skib, rende ei den Hest, staar i Islandsken, som under dig skrider, som under dig render, Som han fremstiller Sagen, maa Folk tro, at jeg har villet forbedre Teksten ved at udvande den; men nu ser Man, at jeg valgte de virkelig slæbende Participier, som det eneste Middel jeg saae til at undgaa, hvad der paa vort Maal vilde klinge modsigende. At et Sværd ei bør siges at bide Nogen, kan være muligt, men at Hr. Rask dadler mig fordi jeg, uden Meningens Skade, satte, om dig end Fiender følge i Hælen istedenfor, om du fra Fiender dig frelse vilde, viser kun at han mangler Øie for den bestemte Modsætning midt i en tilsyneladende Lighed, som ved hin Vending opstaaer. Bemærkningen om Dags Udgang i Skov, holder jeg for den vigtigste af alle de fremsatte, thi her har jeg virkelig af Uagtsomhed forfeilet Meningen. Ringprud troer jeg at være et rigtig dannet Ord, og ved denne Leilighed vil jeg anmærke, at overalt hvor jeg bruger Ordet prud om Skønhed, Prydelse eller andet Udvortes, tilkendegiver jeg stedse derved at noget Imponerende findes hos Genstanden. At Sammenhængen mellem Dags Tilbud og Sigruns Svar er forsvundet i min Oversættelse, kan jeg ikke finde, at Stedet derimod har tabt en Deel, saae jeg meget vel ved Nedskrivningen, men det vilde dengang ikke lykkes mig bedre. At udtrykke Meningen i ubunden Stil er intet Hekseri, *) Haanden paa Hognes Maag er nu iskold. og det kunde jeg saamen ogsaa gjort. At Vendingen: Hel er Tiden, er uforstaaelig, kan jeg ikke se, ei heller er den afvigende fra Jslandsken, hvor der jo staar, ei er Tidens Sønderrivelse. Naar Hr. Rask anfører Bjørn Haldorsens utrykte Ordbog som Beviis for, at svefig betyder at stille, da var det vel nok af mig at anføre Gudmund Magnæus, som her oversætter Ordet ved consopire, men for at vise, at den angivne Forskel mellem svelfia og svæfa ei holder Stik, vil jeg henvise Hr. Rask til Grimnismal, hvor det sidste Ord netop bruges om at stille, pacare. Forresten, er Sagen saare uvigtig, thi om det end var aldeles vist, at spefra aldrig bruges om at søvndysse, vilde jeg dog her brugt Ordet dylse, som mere udtryksfuldt. At brad betyder Bytte og ei hvad vi kalde Brad, tilstaar jeg at være mig ubekendt, men jeg trøster mig ved, at det ei er gaaet Magnæus, som selv var Jslænding, bedre; thi ellers havde han ei i Glossariet til Edda og overalt oversat Ordet ved dapes, epulæ. At Bytte, naar Ordet betyder begge Dele, er ædlere, og mere passende hvor Talen er om Odins Fugle, er mig aldeles mørkt. Dersom Afskriften er rigtig, har Hr. Rask Ret til at henføre harmløs til Sengen, mig tyktes det ei ret passende, men jeg gjorde Uret i at afvige fra Teksten uden Hjemmel. Hr. Rask mener, jeg har misforstaaet Ordet hviter, men der tager han Feil, jeg forstod baade det og candida, hvormed det oversættes af Magnæus, men jeg troede og troer end, at Digteren vilde hentyde paa, at Sigrun med Livets friske Farve var i Høien, og derfor valgte jeg Ordet hvid, som da tyktes mig bedste at angive denne Hentydning. Dødmand vil jeg nok beholde, hvor det passer, isteden for det langt mattere Dødning. Feil er det, at jeg oversatte drøtt ved Drotter, og skønt det et reiste sig af Misforstand, da jeg jo dog i alt Fald kunde forstaa homines, som Magnæus har, men fordi jeg mente de Fornemste her gerne kunde staa for Alle og Rimbogstavet beholdes, har dog Hr. Rask Ret. Skridt for Skridt har jeg nu fulgt min Kritiker, ærlig har jeg tilstaaet hver min Fril, og nu maa Publikum dømme, om disse ere af den Beskaffenhed, at de berettige Hr. Rask til at skraale saa Sky, som om jeg med Fuskerhaand havde forkvaklet det deligste Billede. End kunde vel være Meget at sige om de ufornuftige Beskyldninger Hr. Rask gor mig for at føre et søgt, tvungent, uforstaaeligt, utaaleligt, med Jsland ismer, Soloecismer og Germanismer udspækket Sprog, men de som her kunne dømme, kende jo selv mit Sprog. Kun det vil jeg sige, at mine Egenheder i Sproget ei avledes af Griller, men af en Jde, om den lader sig udføre, om det er at ønske, derom kan kun dømmes paa en Standpunkt, hvorfra Man overskuer Ordenes og Jdeernes Vekselvirkning hos et Folkefærd, og en saadan synes Hr. Rask endnu langt fra at have besteget. Naar jeg falder i den gamle Stil, eller en som ligner den, da kan Man være viis paa, at det er uvilkaarligt, fordi mig tykkes, det jeg har at sige kræver den imodstaaelig, og jeg veed ikke, hvorledes det gaar til at paatvinge sine Tanker Ord. At Hr. Rask sinder det utaaleligt, at jeg siger: det Liv, som i gamle Nord forkyndte sig gennem stærke og fulde Toner, daanede siden her i en alt mere dæmpet Efterklang, kan jeg ikke gore ved, thi udentvivl ligger Feilen i hans Øie. Hidtil har jeg talt med den Part af Folket, som tager Deel i denne Sag, nu vender jeg mig et Øieblik til Dem selv, Hr. Rask! Heligennem har De talt til mig i Skolemestertone, og gebærdet Dem, som om De faae ned paa mig fra en aandelig Høide. Mit Sprog vrager og haaner De, Vers vil De lære mig at gøre, og opvarter mig endelig, som forulykket Digter med en islandsk Nidvise. Smile maa jeg, og jeg kunde fristes til at lade Smillet udfolde sig til Latter; men jeg vil thi at det gamle Maal greb Dem i den unge Alder, at De end dyrker det med utrættet Flid, er mig Borgen for, at Noget lever i Dem, og overalt, hvor jeg erkender en kraftig Stræben, som gaar ud over det dyriske Jordliv, agter jeg den, hvor underlig den saa end yttrer sig. Kun een Bøn har jeg til Dem, at De herefter indskrænker Dem til at tale om hvad De forstaar, værst er det for Dem selv, om De et opfylder den. De kan svare herpaa om, og som De lyster, men beskylder De mig ei for at have sagt Usandhed, da tier jeg, thi jeg har nu sagt, hvad jeg burde og vilde. N. F. S. Grundtvig.