Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-10-05
Tirsdagen den 5 October 1830. Gong er en rar Ting. Vi vil have en om saa Dage. En Gong, sagde jeg, hvad Dievelen er det for en Ting? Obersten taug, men hans Næses Jncarnat, gik over i en blodrød Purpur, hans opblæste Kinder bleve ildrøde, hans Øine traadte frem af deres Huller. Jeg, som desuden ikke stod vel anskreven hos Obersten, havde brugt et Spørgsmaal, der syntes ham at have Charakteren af den største Jnsolents. Dog tvang han sig. De vil snart faae det at vide, svarede han nemlig, efterat have blæst en tyk Røgsky fra sig, og lagt Cigarren bort, hvad en Gong er. Nu rynkedes hans Pande, og han fyldte paa Nyt sit Glas. Vogt dem, sagde ODunder ganske sagte til mig. De seiler ikke med den beste Vind, og Obersten tilgiver ikke let. Historien om Gongen, og bemeldte Samtale var glemt af mig, da vi aatte Dage derefter af Chefen bleve mynstrede. Jeg, som ved det imodstaaelige og alt for pragtfulde Clima havde tabt Søvn, Appetit og Ro, befandt mig paa min Post da Regimentsmusiken begyndte at spille Hertugen af York store Marsch, ikke paa sædvanlig Maade, men med en Helved-Larm, som saa meget mere bedøvede mig, da Musiken stod mit Kompagnie nærmest. Bestyrtset over hvad jeg hørte, og opvakt ved en Støi, som bedøvede mine Nerver, var det første jeg havde at gjøre, at efterforske Aarsagen til en saa disharmonisk Virvar, og jeg saae da, hvorledes iblandt vore Musikere, en sort Karl pankede af alle Livskræfter løs paa en stor Kiedel af Kobber. J den Tanke, at Sepoyen, thi det var en Sepoy, vilde haane vor Musik og vore Tropper, sprang jeg løs paa ham, og tog saadant fat i ham, at han fløi en Favn vær, og hans Dievelspanke faldt sønderslaaet paa Jorden. O, Himmel, hvad har De gjort, skreg min Ven O'Dunder. Nu, har jeg gjort noget, som galt er gjensvarede jeg. Ej, Thomas O Shaughnessey, De har jo sønderslaaet Oberstens Gong. En Fanden have den Gong, og Obersteen, og alt det Dievelskab, der plager mine Øren. Jmod al Forventning slap jeg derfra med en Jrettesættelse af Chefen, og allerede den næste Dag var en ny Gong anskaffet. Det bekomne Vink havde lært mig at være den af en Eselshud overtrukne, og af Obersten i Beskyttelse tagne Kobberkjedel Agtelse skyldig, og at en Krigsret vilde være istand til at revse en musikalsk Omfindtlighed; derfor lod jeg ogsaa den mig plagende Sepoy være i Ro, dog havde Mac Mulligan besluttet at prøve mit Maadehold til det Yderste, og at udtømme min Taalmodighed. Han havde udtænkt sig en Hevn, der var hans Ondskab og gemeene Tænkemaade værdig. Han havde befalet Gong-Slageren, at qvæle mit ømme Øre, hver Morgen under mine Vinduer. De to Morgener taalede jeg det, men ved den tredie Gjentagelse blev jeg ikke længere Herre over min Vrede, sprang ud af Vinduet, og styrtede Sepoyen hans gjennemhuggede Instrument over Hovedet. To Timer derefter erholdt jeg en Udfordring fra Obersten, som anviste mig en Karavanserat, to Mile fra Calcutta, som Kampplads. O'Dunder var min Secundant. Saasnart vore Pistoler vare ladte tog MacMulligan, der havde det første Skud, sin Plads. Jeg ventede at høre Knaldet; men forgjeves. Oberstens Arm sank ned, og selv styrtede han om. Et Solstik havde dræbt ham. Saadanne Tilfælde ere ikke sjeldne i Jndien.