Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-12-05
Jeg vil ved min Jndtrædelse i Kirkestaten omtale nogle smaae Omstændigheder som mødte paa Told stedet. Dette frygtelige Toldsted, hvor den Reisendes Koffert bliver aabnet, og de Bøger og Manuskrivter, som findes i den, blive randsagede for at erfare om Voltaire, Rousseau og Volney, disse Vatikanets frygtelige Fiender ikke skulde findes i dem. Jeg nærmede mig skiælvende til dette udplyndrende Told amt, Komtoiret var lukket, som næsten altid er Tilfældet; Betientene spadserede paa Høisletten ved Ponte Centino, synge rossiniske Arier og have deres Øine henvendte paa Landeveien fra Radikofani. Saasnart de faae Øie paa en Reisende, saa lukke de deres Komptoir i en Hast; thi de ere berettigede til at fordre en Gebyhr, naar de skulle aabne det paa en usædvanlig Tid. Spørger man disse Betiente naar Komptoiret lukkes, saa faaer man tilSvar, at var man kommen 5 Minuter før, saa havde man fundet det aabent. Med megen Gravitet fører man den Reisende ind i en Sal med tre Pulter til at skrive ved; paa den midterste af disse staaer skrevet Ministro primo; paa den venstre Haand, Ministro 1. og paa høire Haand Ministro 111. Salen er tapetseret med Senats Beslutninger, forseglede med Tiara og underskrevne af Kardinal Somaglig. De tre Ministre tage Plads med megen Anstand, læse Passerne eller stille sig an som de læse dem, og imedens den Ceremonie gaaer for sig, har den Reisende Tid til at betragte Volskernes Hovedstad eller tænke paa Mucius Skævola. Herpaa blive Kofferterne undersøgte, og nu kommer det Værste. Paa Ministro primos venskabelige Anmodning aabnede jeg min Vadsæk, jeg havde kun to Bøger i den, min Virgil og min Horats, som jeg havde brugt da jeg gik i Skole; de vare i en slet Tilstand og faae mistænkelige ud; thi de vare saa forte som en Karbonaro. Nu begyndte Forhøret. Betienten spurgte mig: Hvad er det for en Bog? – Det er et Skrift af en af deres Landsmænd, svarede jeg, af en vis Virgilius Maro, som levede i Rom under en Keiser, inden der vare Paver. Hvad staaer der i denne Bog, – Jntet af Betydenhed; Deres Landsmand giver Landsmændene et Raad til at binde Viinstokkene fast til Ælmetræerne, og saa har han digtet en Mængde Sonnetter paa en vis Æncas, som blev kaldet den Fromme, som lagde Grunden til Staden Rom, hvori Gud forundte ham den Naade at komme til Verden. – En den skreven paa Jtaliensk – Ja paa Latinsk-Jtaliensk. - Og den anden Bog: - Forfatteren var en Ven af Virgil; hans Navn var Horats, han digtede Sange paa Falerner=Vinen og paa en liden Villa, som han eiede ved Tivoli. Det er godt, har De forresten intet andet at angive? - Net Exellence. – Nu kan De reise. - Derpaa anbefalede sig Anføreren i Spidsen for et Detaschemenpavelige Soldater til vor Gavmildhed; de vare ikke ubeskedne i deres Fordringer; vi uddeelte nogle Bajocchi imellem dem, og gave de tre Betiente en moderat Drikkeskilling, hvorfor de overøsede os med Taksigelser; saaledes endtes denne vigtige Visitation Giæstgivergaarden er lige overfor, den har intet Afskrækkende ved sig, det er reenligt, hvidt og selv forsynet med et Kiøkken; men man spiser slet nok deri Lykkeligviis talte Kjældermesteren (Cameriere. færdigt Fransk, han fortalte om sine Kampagner, og at han havde tjent under Keiseren; han kunde godt lide de Franske og trakterde os hemmeligt med Viin fra Montesiascone. Giæstgivergaarden var rigtigt nok forsynet med Dørre; men disse hverken med Laase eller Nøgler; Janus, som skal have opfundet begge Dele, maa ikke være kommen til Latium; dog havde vi ikke nødigt at være bange: thi de pavelige Soldater bevogtede Herberget, og vartede os op med fortreffelige Arier af Figaro. Efter nogle Timers uroelige Søvn paa et haardt Leie, begave vi os paa Veien til Aqvapendente, et fandt Billede paa Hungeren, men som er omgiven med et af de meest majestætiske Bierglandskaber, Men man er knap kommen et Stykke forbi denne Bye, saa antager Egnen igien sin forrige traurig Karakteer, Jordbunden bliver mere ufrugtbar; man støder paa nye paa vulkaniske Ruiner; Vegetationen taber sig, gamle Træer med kløvede Stammer og vissent Løv, sees hist og her staaende paa Underlag af Ruiner og imellem Slakker. Det seer ud som at Scenen ved Radikofani skulde gientages og en Modløshed overfalder den Reisende. Man seer intet uden Lavastrækninger, Hobe af Slakker (forbrændte Steene eller Ertser), udtørrede Flodleier, fordums Kaskader nu uden Vand, Vulkaner uden Jld og Marker uden Grønt; man føler en Attraae efter at vende tilbage til Florenz og kan neppe troe at Rom ligger bag ved denne Række af Vulkaner, som de latinske Auctorer ikke omtale. Men naar man kommer til Toppen af St. Lorenz=Bierget, saa aabner sig en uventet Udsigt for Øiet, som FalaMorgana i Ørkenen; Søen Bolsena glimrer ved vore Fødder, en pragtfuld Skov synes at styrte sig ned fra Appeninernes Top til dens Bredder, Fugle sværme i tusindviis over den roelige Landsøe, den er bekrandset med Olivenskove; to grønne Øer sees midt i Floden ligesom to Skibe der laae for Anker dens Bølger bryde sig paa Bolsenas smukke Haver og paa Foden af et Slot fra Middelalderen, af hvis Ruiner forskiellige Planter fremskyde. Denne Søe opliver Jndbildningskraften, som er bleven angrebet af den forrige Dags Syner. Med Henrykkelse betragter man denne nye pragtfulde Natur, hvor Jtaliens Skygger, dens livfulde Vande, dens Lysglands, dens Høies blide Konture forene sig for at tilberede os Glæder. Bolsen og dens Omgivelser have sikkert foresvævet Poussins Phantasie (en berømt fransk Maler); thi der finder man alle Originalerne til denne store Landskabsmalers Konstværker. Bolsena har konserveret sine Skove, Vande og smukke Bierge som ved et Underværk, der hvor Søen nu er, kaagede fordum en rædsom Vulkan, men engang forvandlede Vulkanen sig til en Søe og fyldte den med muntre Fiske (dette giorde da ikke Vulkanen); Gud give at den ikke vil tage fat paa sin gamle Haandtering; thi i disse vulkanske Lande kan der ikke giøres Regning paa noget Varigt (hele Rom kan engang forgaae af en underjordisk Jld, den fordærvede Luft, Aria cattiva, som udbreder sig over Campagna di Roma, og ofte trænger ind i de mindre beboede Dele af Staden, bebuder intet Godt); men til den Tid ville vi glæde os over Søen; den er 20 (italienske) Mile i Omkreds, Krateren var engang lige saa stor og giorde Vesuv og Ærna til Skamme. I Giestgivergaarden beværtede man os med Fiske, fangne i Søen, som ikke havde noget vulkanisk ved sig; Værten satte med en vigtig Mine en Flaske Viin fra Monte Fia scone paa Bordet. Værtshusets Elegance, Havernes og Egnens Skiønhed bortvende den Reisendes Opmærksomhed fra Beboernes Elendighed, Pialter og Udslæt og fra de afskyelige Landeveie; man maa gaae ind i Landsbyen for at lagttage denne sørgelige Kontrast; men ingen giør sig denne Uleilighed; Giestgivergaarden ligger udenfor Byen.