Københavns Adresseavis, 1777-03-19
J den Tid vi vare paa Landet, saae vi ogsaa, hvorledes Jndvaanerne spiiste Kiød; en af dem tog Jndvoldenne af en Strudsfugl, og aad dem gandske raae uden mindste Til beredning, han rensede dem ey heller videre, end at han vendte det indvendige udlad og rystede dem lidet af. Vi saae adskillige saadanne Glas Knapper hos dem, som vi havde givet dem og to Stykker rød Bay, hvilket uden Tvivl Commandeur Byron havde efterladt sig her, Da jeg havde været i 4 Timer hos disse Folk, gav jeg dem ved Tegn at forstaae, at jeg vilde gaae om Bord igien, og at jeg vilde tage nogle af dem med mig, ifald de havde Lyst dertil. Saa snart de forstore mig, tilbød si strax over hundrede at følge med, men jeg tog ikkun 8 af dem, disse sprang med den største Fornøyelse i Baadene, og da de intet ondt havde i Sinde imod os, saa havde de heller ingen Mistanke, at vi skulde være ildefindede imod dem. I den Tid da Baadene roede, sang de nogle af deres Viser, men da de kom paa Skibet, viiste de ikke den Rysgierrighed og Beundring som kunde ventes af Folk der fik saa mange Ting at see, der for dem vare gandske nye og forunderlige. Jeg tog dem ned i Cajuten, men de saae sig ogsaa der med den største Koldsindighed om, indtil en af dem kastede Øynene paa et Speyl. Dette Syn syntes vel ikke at komme dem fremmed for, men det fornøyede dem dog meget. De gik for Speylet og igien tilbage, gjorde tusinde Grimasser for det, loe meget, og talte gandske ivrig med hinanden. Jeg gav dem noget Oxekiød, Svinekiød, Tvebak og andre Madvare, de spiste af alt uden Forskiel, men de vilde ey drikke andet end Vand. Jeg førte dem allevegne omkring paa Skibet, men de betragtede intet med synderlig Opmærksomhed, undtagen de levende Creature vi havde om Bord. De saae f. Ex, med en Art af Nysgierrighed paa Svinene og Faarene og fornøyede dem meget over vores calcunske Høns og Haner. Af alt hvad de saae, begjærte de intet af os, undtagen Klæder, og det var endda kun en eneste af dem, en gammel Mand, som bad derom. Vi gave ham et par Skoe og Spænder, og jeg forærte hver af dem en Kippers Pose, hvori der vare nogle Syenaale med Traad i nogle smaae Strimler Klæde, en Kniv, en Sax, noget stærk Traad, et par Glas Knapper, en Kam, et Speil, og nogle nye engelske sex Pence og halv Pence Stykker, i hver af dem var et Hull og et Baand, at de kunde hænge dem om Halsen. Vi bød dem Røgtobak, de røgede ogsaa lidet, men det syntes ey at de fandt Smag deri. Jeg viiste dem og saa vore Canoner, men de kiendte ey deres Brug. Da de havde seet alle Ting, lod jeg Søesoldaterne opstilles og giøre nogle af deres Exercitier. Ved den første Salve bleve Patagonierne meget bestyrtede og forskrækkede, især faldt den gamle Mand ned paa Dækket, viste paa Flin terne, slog sig derpaa for Brystet, lukte Øynene, og laae en Tidlang ganske stille, hvormed han formodentlig vilde give os at forstaae, at han kiendte Skydegevæhret og dets dødelige Virkning; de andre bleve snart lystige igien, da de saae, at vores Folk vare muntre, og de selv ingen Skade havde faaet, og hørte den anden og tredie Salve uden stor Bestyrtelse, den gamle Mand allene blev længe liggende paa Dekret, og kom ikke ret til sig selv igien, førend de havde holdt op med at skyde. Om Middagen gav jeg dennem at forstaae, at Skibet maatte gaae til Seyls, og at de altsaa skulde gaae i Land. Jeg mærkede saart, at de ikke gierne vilde forlade os, dog formaaede vi de andre uden stor Vidtløftighed at gaae i Baaden, undtagen den gamle Mand og en anden, disse to vilde slet ikke gaae fra Skibet, den gamle Mand gik til Cajutstrappen, og stod længe uden at tale et Ord. Tilsidst forrettede han en Art af Bøn, i det mindste holdt Li det derfor, thi han løftede Øynene og Hænderne op til Himmelen, og talede i en Tone og med en Art, som var meget forskiellig fra deres Samtaler, vi sygtes ogsaa, at han meere sang end talede, hvorfor vi heller ikke kunde forstaae et eneste Ord. Da jeg atter gav ham ved Tegn at forstaae, at han maatte gaae i Land, viste han paa Solen, rakte Haanden hen til Vesten, saae paa mig, løe, og viste paa Landet. Jeg kunde let forstaae, at hans Mening var, at han vilde blive her indtil Solens Nedgang, og det kostede mig stor Umage, inden jeg kunde faae ham til at troe, at vi ey kunde blive her saa længe, tilsidst lod han sig overtale, og gik med den anden i Baaden. Underves sang de, indtil de kom til Landet. Saasnart de vare ankomne, kom de andre i Mængde for at følge med i Baaden, men da Officeeren, som var med, havde udtrykkelig befaling ikke at bringe, nogen med sig, saa holdt han dem ikke uden stor Umage og til deres største Misfornøyelse tilbage. Kl. 1 seylede vi herfra. Dagen derpaa Kl. 6 kastede vi Anker paa et andet Sted. Da vi saae en Mængde af Jndvaanerne til Hest paa Landet, og jeg fik at vide, at vette var Stedet, hvor Commandeur Byron havde havt den første Sammenkomst med Patagonierne, saa sendte jeg Lieutenanterne til Landet, dog med den udtrykkelige befaling, at de ey skulde forlade Baadene, siden Skibene, vare for langt fra dem, og derfor ey kunde beskytte dem. Da de kom tilbage, sagde de mig, at Jndvaanerne i Mængde var kommen til dem, da de med Baadene laae gandske nær ved Landet, det vare de samme Folk, hos hvilke vihavde været Dagen tilførn, mange andre, samt Qvinder, og Børn havde været hos dem. Da de havde mærket, at vores Folk ey vilde komme i Land, havde de viist sig gandske misfornøyede, og nogle af dem, som havde været paa Skibet vare gaaet i Vandet henimod Baaden, havde vinket af dem, og gandske høyt og ofte raabt engshmen come on Thore, da de tilsidst saae at de ey kunde overtale Folkene at gaae i Land, kunde de neppe holdes tilbage at gaae i Baaden, vores Folk forærede dem Brød, Tobak og andre saadanne Ting, viiste paa Guaniedes og Struds Fugle, og giorde dem Tegn, at de vilde have disse Dyr til Spise, men de forstode dem ikke. Nyheder.