Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-09-08
Nu tilhører Frederiksværk Hs. M. Kongen, som det er overdraget til, mod en bestemt aarlig Betaling til det Classenske Fideicommis. Adskillige Indretninger, fremstaaede i nyere Tider, ere Privateiendomme. Efter at have vælet saa længe ved Konstens Jdrætter og Flidens Frembringelser maa vi nu igjen kaste et Blik paa Naturen. De høie Bakker, som ligge langs med Roeskilde Fjord og Ar res, gjøre Egnen saa meget mere interessant, som man ikke er vant til at see Bakker i Sjælland, i det mindste ikke saa høje eller saadan en Kjæde deraf som her. Ramdohr har unægteligen Ret, naar han paastaaer, at Sjællands Kyster have for flade Bredder, og at den Skov, de hist og her ere bevoxne med, synes ikke frivilligen at være udsprungen af Jordens moderlige Skjød. Den sidste Mening er vel lidt overdreven, men naar man betænker, hvor meget Sjælland ved Borthugning er blevet blottet for Skov, saa maa det ikke undre os, at det Hele, paa en flygtig Gjennemreise, har gjort et saadant Jndtryk paa en Fremmed. Havde imidlertid Ramdohr seet Egnen ved Frederiksværk, som det lader han paa sin Gjennemflugt ikke har seet, saa vilde hans Dom, i det mindste i Henseende til den Deel af Sjælland, faldet anderledes ud. Vi bestege den norske Bakke, og naaede ikke uden noget aandepusten Toppen, i det vi gik op ad en med Granner og Fyr beplantet smal Sti Her aabnedes for os den erligste Udsigt, man kan tænke sig. Frederiksværk med sine nydelige Bygninger, i den af Bakker omgivne Dal, Arresøer med sine paa Afvexlinger saa rige Bredder, Kattegattet og den lille i Havets Skjød beskedent skjulte Hasseløe - hvilket Panoramma, Tiden stundede til, at vi skulde forlade dette jordiske Paradis, og Engelen med det flammende Sværd - vor Kudsk, der med en suur Mine forsikkrede os, at det var ham umueligt, efter Bestemmelse, at naae Kjøbenhavn inden Aften, saafremt vi dvællede længere – fordrev os derfra Jeg satte mig nu ned under et høit skyggefuldt Træ, og optegnede, stemt til et Slags Vemod, efterstaaende Linier: Farvel Natur, som smiller her i Fred, J høie Bakker og J grønne Lunde! Du blide Arres med Blomsterbred, Hvor mine Glædestaarer nylig runde, Hist hænger Harpen jeg paa dine Pile, Thi lukt dit Paradis nu for mig er, Ei mere dine Bredder til mig smile, Og Glædens Engel flyver fra mig her. Farvel Du Uskylds høie, trygge Tempel, Hvor Alting aander Fred og salig Fryd, Hvor hver Kiærminde bærer Reenheds Stempel, Og hver en Plet indvier os til Dyd: Hvor tusind Minder i min Siel gienkalde En Tid og Slægt, som længst er svunden hen, Og Sagas Toner end saa liflig gialde Fra Jsefjordens Sølverskjød igien; Hvor gamle Kjæmpehøie mægtigt minde Om det, som danske Helte fordum var, Og vi i stolte Kampestene finde Et Vidne om hvad Danmark engang bar. Ak, bort fra eder jeg nu flux skal drage, J elskte Bakker og du favre Øe! Ei meer som Valdemar jeg her skal smaae Seraphers Salighed ved Arresø Alt vinker Axelstaden mig at favne Med glubsk og braadefuld Polypearm. O, snart Natur, jeg skal for stedse savne Din Uskylds glæderige Moderbarm, Uddreven fra dit Edens Blomsterhave. Omtumle mig i Orcus's Skyggedal, Og plages af de Furier, som grave Os Grøfter her paa Jorden uden Tal!