Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-10-02
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Dom-- Syvende Aargang. No. 103. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin Tirsdagen den 2 October, 1810. Peder Pedersens underdanige Rapporter. Perren skal have saa mange Tak for den mig gunstigst tilbudne Forvaltertjeneste, og jeg skal saa meget det staaer i min Magt stræbe at gjøre mig Herrens naadigste Protection og Bevaagenhed værdig. Men hvad Noviteterne anbelanger, da er det, siden den sidste Placat om Rygter er udkommen, meget vanskeligt at faae noget Nyt at vide. Uden for Klubberne ere Folk saa bange for at aabne Munden, at Nyhederne begynde at blive ligesaa sjeldne som gamle Kroner og Rigsorter Herrens gode Raad, at gaae ind i een af Kjøbenhavns mange Klubber, ønskede jeg gjerne at følge, men Herren kan aldrig troe hvad det koster Umage og Uleilighed at komme ind i disse skabede Klubber, Man maa ordentlig under Haanden hverve Stemmer ligesom til en Polsk Rigsdag eller et Engelsk Parlamentsvalg, og det koster mange Penge. Førend man kan optages i en Klub, bliver man hængt op paa et sort Brædt og maa saaledes hænge der ofte til offentlig Spectakel, i hele otte Dage. Medens man saaledes staaer i denne Gabestok, gjør Klubgjæsterne tusende Anmærkninger over eens Caracteer, Metier o. s. v. Den ene siger dit og den anden dat, og enhver har Lov til at fremkomme med saa megen Logn han vil. Naar Udstillingstiden er omme, saa skrider man da endelig til Balloteringen, som man kalder det. Men ligeS. L. 178 og som Soldaten kun løber Spidsrod, naar hele Paraden er opstillet, saaledes ballotteres kun paa en saakaldt Forsamlingsaften, naar ret mangt Med slemmer ere sankede. Ved saadan en Leilighed kommer det da an paa, om man har mange Venner og Velyndere, som forstaae at hverve Stemmer. Har man dem ikke, saa dumper man uden Naade igjennem, og saa har man maattet høre al den Skoftiseren og Kritiseren for ingen Ting. Herren vil altsaa let indsee, at det er ingen Spøg for mig, som Herrens bestaltede Agent, at underkaste mig en saadan Critik, og at det desuden i denne Tid, hvor Vinen og Punschen og Conjakken er saa dyr, vilde blive alt for bekosteligt, at hverve saadanne Stemmer. Jmidlertid skal jeg dog ikke undlade, at opstøve saa mange Nyheder, jeg kan overkomme, især paa Viinkielderne og paa Børsen. Betræffende Smørret, da har jeg gjort mig al muelig Umage for at indhente de nødvendige Oplysninger til behageligst Afbetjening, og jeg kan ikke andet end give Herren de bedste Fortrøstninger. De Fynske Skippere, som ligge her i Havnen, holde sig tappert og ville ikke sælge en Fierding under 50 Rdlr., men deres Smør har rigtig nok den ypperlige Egenskab, at man endnu i tre Dage efter at man har nydt det har Smagen i Munden, og er fra den Side betragtet altsaa meget drøit. Spekhøkerne holde paa det, de have, som, med Herrens Tilladese, Fanden paa en Siel Jeg kjender to brave Mænd, som have svoret paa, at de ikke ville sælge et Lod Smør førend til Vinter, for de sige som ret er: "man bør altid tænke paa den Fattige, og han trænger jo meest dertil naar Vinteren er der. Herren gjør altsaa meget Ret i, at lade sit Smør ligge til Vinteren kommer, og de 100 Tønder fra i Fjor kan ogsaa gjerne taale at ligge, om de end skulde være lidt harske, for i denne Tid gaaer Alting med, jeg var tilfreds det var den rene Vognsmørelse. De 2000 Specier, Herren sidst sendte mig, ligge endnu ganske rolige i min Pult og vente paa bedre Tider. Om Herren aldrig havde givet mig Ordre, endnu ikke at sælge dem, havde jeg dog ikke skilt mig ved dem, for jeg, som kommer daglig paa Børsen, kan nok lugte Lunten. Herren skulde aldrig troe hvad denne Børs i denne Tid er et interessant Sted! Fordum var det kun Kjøbmænd og Mæglere og Skippere man saae her, men nu træffer man paa Folk af hver Stand og hver Rang, geistlige og verdslige, civile og militaire Personer. For Herren maa vide, enhver har lidt liggende paa Kistebunden. Den ene nogle Specier, den anden noget Thee, den tredie Banke fonds, og enhver arbeider trolig paa at ophielpe Coursen. Det er pure Ondskab og Bagvaskelse og Skumlerie, at man paa vor egen Børs arbeider uafladelig paa at ødelægge vor Cours. Nei, alle de Folk, der i denne Tid give sig af med saadanne Affairer, er lutter Hædersmænd, lutter brave Mænd, der, som det i Kjøbmandsproge, hedder, ønske, at vor Cours maatte falde saa dybt, at den aldrig reiser sig mere. Jeg kan derfor ret ærgre mig, naar jeg seer disse brave Mænd saa skammelig bagvaskede. Man skal nylig have seet et satirisk Skilderie, som forestiller en stor Hest med Vinger, der pidskes og spores frem af tre Ryttere, der alle sidde paa dens Ryg. Under Hesten stod Coursen og over Rytterne: Commercen. Kunde man bareste komme efter Ophavsmanden, saa skeede han en - Af Kobbertoskillinger vil jeg neppe kunne skaffe Herren mange flere, rigtig nok udgives der daglig mange fra Banken, men der findes saa mange Patrioter, der ligesom Herren gjemme paa dem, for at forekomme at de ikke skal vandre ud af Landet, at næsten aldrig en Toskilling kommer i Omløb. Dette har den gode Virkning, at Tiggeriet standses derved, da sjelden nogen har en Toskilling at give en Betler, og i disse besværlige Tider kun faa nænne at give en Otteskillingsseddel. Jeg condolerer Herren af mit ganske Hjerte i Anledning af den velsignede Høst. Herre Gud hvad skal man gjøre; men maa finde sig i sin Skjebne, og jeg siger med Kong David, det er bedre at falde i Guds end i Menneskenes Hænder. Men Herren maa give sig til Taals, Tiderne kan jo let forandre sig, og et eneste Uaar kan gjøre alting godt igjen. Desuden maa Herren som alle andre søge at gjøre sig betalt i Smørret. Vil Folk ikke betale Brødet, saa skal de min Tro betale Smørret, og Smørret er jo ligesaa adskilleligt fra Brødet som Legemet fra Sielen. - At canaliske Munde tale ondt om Herren, det fortryder mig meget, men Herren skal ikke bryde sig noget derom, for intet er værre for Herrens Colik end Ærgrelse. Herren maa huske paa Frederik den Anden, der lod et Skandskrift flytte længer ned, paa det Folk kunde læse det tydeligere. Det var i gamle Dage man bekymrede sig om hvad Folk saade, og at der gaves noget, som kaldtes den offentlige Stemme. Nu er det galant og fiint og fornemt at lade Folk snakke saa meget som de vil, og lade det, der siges, gaae ind af det ene Øre og ud af det andet. Naar de kun ikke komme paa Prent dermed, saa bryder man, sig en god Dag om alt Skumlerie.