Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-04-14
21de Aarg. En No. 30. eller. J Flagelse Ugeblad. Redigeret af Poser, moder Basholm. Trykt og forligt af Peter Magis. Redigeret af Poser, moder Basholm. Trykt og forligt af Peter Magis. Tirsdagen den 14 April 1835. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdommene. Den sidste italienske Røverchef. (af Mery.) Da jeg kom til Civita Vecchia, siger Mery, tra jeg paa en pavelig Officeer, som fortalte mig om Røveren Antonio Gasperoni, og de 45 Mord han har begaaet. Blodet, sagde han, maae standse i Een af Rædsel, naar man kommer denne gruelige Bandit nær, men den græsseligste af hans Forbrydelser, er dog følgende: Paa Veien til Neapel anholdt han en Englænders Reisevogn, som reiste med sin Datter; han fratog ham alle sine Penge; men giord ham ikke nogen videre Fortred og lod ham reise men han beholdt hans Datter, en ung Pige af en overordentlig Skiønhed, og tog hende med sig i sit Opholdsted i Biergene. Da den ulykkelige Fader, kom til Rom, satte han en Priis paa Røverens Hoved. Gasperonis Stolthed blev krænket over at en Englænder vilde udsætte en Priis paa en saa berømt Chefs Hoved, som havde erklæret Paverne Krig, og leveret de pavelige Dragoner 20 blodige Træfninger; dette var i Røverens Øine en Frækhed, som udkrævede Hævn. - En Morgen erholdt Englænderen i Rom en Kasse, som var addresseret til ham. Den ulykkelige Fader aabnede den, og fandt der sin Datters Hoved. – Officeren viste Mery omkring i Castellet, hvor Gasperoni just sad arresteret med sin Vande. Paa venstre Haand vare 20 Arrester anbragte i Muren; paa høire Haand vare høie Korshvelvinger, som gik ud til en Gaard hvori 20 Spitsbuber spadserede frem og tilbage. Da jeg traadte ind, saa dreiede de sig om og bleve staaende; de hilsede høfligt paa mig, som indgiød mig Mod i dette frygtelige Selskab. Jeg spurgte efter Antonio Gasperoni, alle pegede hen paa ham. Han stod opret i Døren til sit Fængsel, som i en Ramme. Han holdt det ikke for at være Umagen værd, at nærme sig til mig; men hilsede paa mig med en roelig og venlig Mine. Det var ikke saa let af finde paa en Conversation; jeg søgte at udvise en større Dristighed i min Tale, end jeg indvortes følte, og sagte til ham: Nu Gasperom, befinder I Jer vel her, Man befinder sig altid slet, svarede han, naar man ikke er frie; hvorved han efter Sædvane trak paa Skulderne. – J har altsaa ladet Jer tage til Fange af Dragonerne? Jeg! sagde han, aldrig havde noget Menneske taget mig til Fange; jeg har overleveret mig med alle mine Folk. Den hellige Fader havde lovet mig Friehed; men han har kun skiænket mig Livet. Den hellige Fader har brudt sit Ord. - Officeren kaldte nu Mery til Siden og fortalte ham Sammenhænget dermed. Gasperoni var endelig bleven kiæd af det Liv, som han havde ført i 15 Aar; han gik en Dag hen til en Landsbyepræst, lod sig skrifte, og tilkiende, gav ham sit Ønske, at nedlægge sit Røver Haand, værk. Præsten lovede at ville skrive derom til Paven, og forskaffe ham Tilgivelse, og Ret til at vende tilbage til det menneskelige Selskab. Gasperonihavde forlangt, at hans Ledsagere maatte forundes samme Gunst som han selv. Underhandlingerne bleve aabnede; det var den pavelige Regiering magtpaaliggende at blive disse Banditer qvit; de giorde Landeveien til Neapel usikker, myrdede de Reisende, hævede Contributioner, og begik tusinde Excesser. Man sendte Soldater ud imod dem, men Soldaterne svirede med dem, istedet for at slaaes med dem: desuden giorde Bønderne fælles Sag med Roverne mod Soldaterne, og de stode hine ble, fordi de altid fik en Part af det Bytte, som disse fratog de Reisende, hvilket fordærvet Folkt i et kristeligt Land; en Følge af Afladslæren, af at man har svækket Troen paa en retskaffen Vandels Nødvendighed forat erholde den himmelske Salighed. Kun paa de pavelige Dragoner kunde Regieringen forlade sig men imod dette frygtelige Kavallerie tiente Biergene Røverne til fortreffelige Tilflugtsteder. Man tog derfor ikke i Betænkning, at underhandle med Gasperoni, den Geistlige blev brugt som Mægler, og meddeelte ham den Beslutning, at den hellige Fader lover at skiænke Gasperoni Livet, og naar Synderen giorde kristelig Bod, saa skulde alt være ham forladt: men han maae da indfinde sig med hele sit Følge som Arrestantere i Fængslerne i Civita Vecchia. Den snedige Gasperoni var længe tvivlsom; den Geistlige søgte at overtale ham, og skal have givet ham det Haab om Befrielse af Arresten, naar han med kristelig Hengivenhed og Lydighed vilde begive sig i den. Denne, som Dag for Dag blev mere kied af sit forbryderiske Liv, gav tilsidst efter. Hans Kamerater, som vare vante til at lyde ham, fulgte med ham i Fængslet. De have i nogle Aar ventet paa deres Pardon; men jeg troer ikke, at de nogensinde faaer den, forresten har den hellige Fader holdet hvad han har lovet; men derved vil det ogsaa forblive; thi de ere altfor farlige Mennesker. Jeg gik nu atter hen til Gasperoni, som endnu stod i den samme Stilling. Han ligner slet ikke de Røvere, som fremstilles paa vore Boulevards Theatre. Han har et blidt Ansigt, meget regelmæssige Ansigtstræk, og et elskværdigt aandrigt Smiil Hans Haar er sort og glat, og hænger skiødesløs ned, sammenholdet med et Baand. Han taler og fortæller med Bonhommie, (Godmodighed), han udtaler Ordene paa en skiødesløs Maade, og bruger mod Jtalienernes Sædvane, kun faa Gebærder. Men naar et dristigt Spørgsmaal, som støder ham, afpresser ham et Svar, saa viser han sig som et overordentligt Menneske. Hans Ansigt bliver truende, Øiet vildt, Læben convulsivisk; Talen livfuld, energisk, skarp og malende; saa man kan begribe, at man har den Røver for sig, som har begaaet 45 Mord. Jeg spurgte ham om hans egentlige Navn, og tilføiede: at man har sagt, at han hedte Barbone. – Saaledes, svarede han, kaldes jeg i Biergene; men mit egentlige Navn er Antonio Gasperoni. - J har, sagde jeg, skaffet Jer et stor Navn, man taler om Jer i Jtalien som en Catilina, som en Spartacus og andre berømte Landsmænd, som have erklæret Rom Krig. Han smilede, og bukkede sig med Beskedenhed. Hvad har kunnet bevæge Eder til at drive et saadant Haandværk, En Strid i Neapel. En Strid; det er en temmelig ubetydelig Grund, til at bryde med det menneskelige Selskab. – Ja; men i denne Strid dræbte jeg min Fiende. – Det er en anden Sag. Men hvorlænge har I drevet dette Haandværk. J 18 Aar. Er J bleven saaret? – Overalt. – Har J ofte fægtet. – O meget ofte, ja meget ofte Med de pavelige Soldater, – Med Soldater (han giorde en medlidende Gebærde, nei med Dragoner. Jeg har hørt tale om Eventyret i Kulsvierhytten. Hans Øiekast blev vildt, og hans Ansigt mørkt). Hav den Godhed at fortælle mig denne Historie; J vil derved giøre mig forbunden. - Hele Banden samlede sig omkring os for at høre denne Rædselshistorie af Chefens Mund. Der vare 17 Kulsviere, sagde Gasperoni, de havde solgt mig til Pavens Soldater. Jeg ansaae dem formine Venner, vi spiste og drak roeligt i deres Hytte. Jeg havde ikke udsat nogen Forpost, en stor Feil min Herre, men jeg havde altid indbildet mig, at disse Kulsviere vare paalidelige og ærlige Folk. (Hvorledes kan man troe paa Retskaffenhed hos andre, naar den mangler i vort eget Hierte, hvorledes kan man tvivle paa den, naar den findes der?) Men mod Midnat hører jeg Soldaternes Trin, mit Øre kunde kiende denne Lyd i en Fierdingveis Afstand. - Forræderie, Venner, Forræderie, raabte jeg. Vi grebe til vore Vaaben. De Pavelig vare neppe 20 Skridt, fra Hytten; vi vare kun 12, de 20. Vi aabnede Fægtningen med en Salve af Flinteskud; jeg allene stod 4 Mand; jeg blev saaret i Armen; her er et Ar deraf. De pavelige lod os passere, de toge ingen af os til Fanger, og dræbte ikke heller nogen; de skyde overmaade slet. Havde det været Dragonerne, saa havde vi været forlorne uden Redning. Men nu komme vi først til den egentlige Begivenhed. Tre Dage derefter stege vi om Natten ned af Biergene; jeg førte mine Folk til Kulsviernes Hytte, der sov de Uslinger. En Stemme indenfor raabte; Hvo banker udenfor. Vi svarede: Luk op, vi ere Eders gode Venner, Soldaterne. – En Kulsvier, raabte: Lukker ikke op, det er Gasperoni. - Jeg slog Døren itu med Geværkolden, skummende af Forbittrelse trængte vi ind og masacrerede dem alle. Vardet ikke ret, havde ikke alle disse Banditer fortient Døden for deres Forræderie, Jeg talte Ligene, der vare kun 14. Jeg søgte i hele Hytten, og fandt ingen; tre vare undvegne; Hævnen var kun halvt tilfredsstillet; jeg græd af Arrighed. Jeg skal finde dem, raabte jeg, om jeg saa skal streife igiennem hele Jtalien. To Aar derefter gik jeg ind i en enkelt Hytte tæt ved Havets Bred for at drikke, nogle Bønder sad derinde tæt omkring et Bord. Jeg har et skarpt Øie for at opdage en Fiende, og saae nu de tre Kulviere, som havde skuppet sig tæt sammen i en Krog. Hvor jeg blev glad. Endelig har jeg faaet fat paa dem, sagde jeg til mig selv. Kommer frem, raabte jeg, og lad mig see Jer i Ansigtet, hvorfor ere i saa blye; de tre Banditer skialv og bleve blege. Jeg har længe søgt efter Jer, sagde jeg med et Smiil. De kastede sig for mine Fødder og bad om Naade. Jeg gav min Exelutor et Tegn, han holdt Pistolen tæt foran Brystet paa den ene efter den anden og stod dem ihiel. Hvad mig selv angaaer, saa udgyder jeg kun Blod i Kampen, udenfor Fægtningen har jeg aldrig dræbt nogen, selv ikke disse usle Kulsviere. (Mon Paven eller nogen Geistlig ogsaa tør give Absolution for denne Synd; mon nogen tør glemme de Ord, saaledes skal og saa Eders himmelske Fader giøre ved Eder, naar J ikke forlade af Eders Hierter, hver sin Broder hans Brøst. Alle Røverne bekræftede Tildragelsen, med et Tegn med Hovedet og Haanden, og approberede derved deres Anførers Udaad. Men, sagde jeg til Gasperoni, ifald nu den hellige Fader vilde skiænke Eder Frieheden; hvad vilde i saa tage Eder for – Saa vilde jeg leve, som en ærlig og anstændig Mand, gaae til Neapel og arbeide. Det vilde falde Jer surt, J er vandt til et andet Liv. Nei min Herre, Livet i Biergene er blevet mig modbydeligt. Jeg har levet saadan i 15 Aar. dengang var jeg ung, og fandt Fornøielse i Strabadser, men nu begynder jeg at blive gammel, lider af mine Saar, og trænger til Rolighed. – Kunde J da ogsaa indestaae for alle Eders Kammerater, – Fordem alle. Er han tilstæde, som myrdede paa Eders Ordre, ja der staaer han. – Det giøs i mig, siger Mery, at see paa den afskyelige Karl, som stod tæt ved Siden af mig. Han forlader aldrig sin Herre, ligesom i Biergene, og er hos ham Nat og Dag Jeg troer ikke at der gives et Menneske af et fælere Udseende. Forbrydelsens Forhærdelse var afpræget paa hans lange maare og blege Ansigt, der var bestandigt noget grinende i det, og hans Øiekast var stift og koldt. Forunderligt var det, at imedens jeg betragtede ham, saa vedblev han at tælle Knapperne i min Kiole. Hvad hedder Du, spurgte jeg, for at afdrage ham fra sin underlige Beskiæftigelse? Han svarede med en hæs Stemme og uden at see paa mig; Geronimo. - Det er altsaa Dig, som agerede Skarpretter, Ja min Herre! Han blev ved at see paa mine Knapper; har Du myrdet mange, O ja, saa ofte man har sagt til mig dræb. (mazza). - Jeg tvivler meget paa, at den hellige Fader vil give dig Absolution. - Hele Banden brød udi en lydelig Latter og gav mig Ret. Geromino saae meget ligegyldig ud derved, og vedblev at tælle mine Knapper. Banditerne fortalte Hr. Mery, at Paven behandlede dem meget godt, lod dem give godt Kiød og Fisk, saameget de kunde spise, og 2 Paoli om Dagen; Gasperoni bekræftede det og sagte, at Paven giorde klogt i at giøre det, da derved de Personer, som drive hans Haandværk kunne bevæges til at udlevere sig, naar de tabe Lysten til at leve i Biergene. Mery sagde nu at det var ham kiært, at de vare fornøiede, og gik fra dem. Han fandt, at de paa Gasperoni og hans Bøddel nær, havde slaae og intetsigende Phystognomier. (Den Sindsroe som disse Kieltringer nøde, kan dog allene udspringe af en fordærvet Religion, som har forglemt, at dens Stifter har erklæret, at han vil betale enhver efter sin Gierning, og dersom ogsaa denne Trudsel endog især gielder dem, som fornægte ham, hvor fornægter ham da mere end de, som ikke holde hvad han har befalet Menneskene?)