Københavns Adresseavis, 1760-08-22
Jeg har læst den Kongelige Fundation som er udkommen for den nye oprettede almindelige Pensions=Casse paa Livstid, og synes efter mit Begreb, at det er en meget god og nyttig Stiftelse, som jeg no kunde have Lyst at sætte udi for min Kone og mine Børn, men da jeg hører at Folk giør sig saa adskillige Betænkninger over samme Indretning, saa har jeg endnu ikke resolveret mig til noget vist, Nogle siger: At Tiden er saa lang, især i de tvende første Afdelinger, og at Børn, naar de komme til 30 Aar og derover, enten ere forsynede og forsørgede eller og de ere paa den Vey, som fører dem dertil, og følgelig ikke behøve Understøttelse af Pension eller noget saadant Andre siger: At 10 Rdlr. i aarlig Pension er saa lidet og ikke Umagen værd, hvilken Jndvending, jeg dog lættelig fatter, siger slet intet, efterdi det er tilladt at tage saa mange Portioner, som man vil, indtil 200de i hver Afdeling; følgelig kommer det an paa mig selv og mine Vilkaar, hvor høyt jeg kand og vil bringe mig Pension til. Endeel sige: At Udgiften i 3die Afdeling er for stoer, og at man kand have større Fordeel ved at sætte sine Penge ud for simple Rente, eller og at legge dem i sin Kiste, og tage aarlig noget vist deraf, end ved at sætte dem udi denne Kongelige Pensions=Casse, om hvilken Jndvending imod den 3die Afdeling paa et vist Sted her i Byen en har efterladt sine skriftelige Tanker saaledes: Mine Tanker i kort Begreb over Pensions=Cassen. 1.) Setter jeg ind i første Classe for et Barn fra 2 til 4 Aar i 3die Afdeling 10 Portioner, koster 330 Rdlr. kand da efter 25 Aars Forløb faaes aarlig 100 Rdlr. Men vil man til de 25 Aar legge 13 Aar og i de 38 Aar regne Rente med Rentes Rente, har Pensionisten efter de 38 Aars Forløb Capital 2007 Rdlr. 10 firefemtedeel s., hvoraf kand faaes aarlig over 1000 Rdlr. Rente og Capitalen beholden. 2) 8de Classe 20 til 25 Aar, 3die Afdeling 10 Portioner, Jndsæt 455 Rdlr. kand efter 15 Aars Forløb faaes aarlig 100 Rdlr. Men tillægges 15 Aar 4 Maaneder 2 a 3 Dage, Rente og Rentes Rente, som er 15 entrediedeel Aar meer, har Pensionister efter de 30 en trediedeel Aars Forløb 2000 Rdlr. alt te saa af aarlig 5 pro Cento 100 Rdlr. og Capitalen be holden. 3) En anden god Vens Tanker over 16de Classe, 60 Aar og derover: 10 Portioner, koster strax 375 Rdlr. faaes efter 5 Aar 100 Rdlr. Levede jeg saa 10 Aar indtil 70 Aar (over hvilken Alder vel den mindste Deel Mennesker naaer) havde jeg i de sidste 5 Aar at vente 500 Rdlr. Klogere (og for ikke at miste sin Jndsatz) mener jeg det er, at beholde sine 375 Rdlr. tage deraf 5 Aars Jnteresse 93 Rdlr. 4 mk. 8 s. saa har jeg 468 Rdlr. 4 mrk. 8 s. Naar jeg lagde dem i mit Skriin, og levede saa endda 5 Aar indtil 75 Aar kunde jeg aarlig tage hos mig selv 93 Rdlr. 4 mrk. 8 s. NB. Hvor mange leve over 75 Aar. Jgien findes de, som holde det for bedre og fordeelagtigere at sætte i den Militaire Pensions=Casse for deres Hustruer, end i denne: Og andre have dette at erindre at ifald Manden døer forinden hans Hustrue eller Børn ere komne til at hæve Pension, hvo der da efter Mandens Død skal forskyde de aarlige Jndskud der for dem saa længe og indtil de komme til at nyde Pension. Disse med flere Jndvendinger har holdt mig tilbage, at jeg ikke allerede haver indtegnet udi denne Casse for min Kone og Børn. Jmidlertid som mig dog ikke synes, at disse Jndvendinger ere tilstrækkelige til at hvide mig fra at interessere derudi eller saa ve grundede, at de skulle betage mig Lysten; og jeg ikke er af det Slags Folk der stole paa sin egen Jndsigt og Klogskab, saa ville min Høystærede Ven, som en gammel erfaren Mand, der har verseret mange Forretninger, bevise mig det Venskab, og oprigtig sige mig sine Tanker om denne Kongelige Pensions=Casse, og hvorvidt han vil raade mig at interessere derudi for min Kone og Børn, eller ikke. Jeg er igien til Tieneste og forbliver. Adolph Dieterich Ortmanns Syvende Brev. Til en Udenlandsk, om Aarsagerne til vor Kierlighed til Kongen. Min Ven! De skriver mig til, at Kongen er en ret Cæsar. Menjeg vil hermed indstændig bede Dem at forskaane min Landsfader for dette Tilnavn. J Almindelighed fortryder det mig, at man endnu bestandig bliver ved, at oplede billeder af det gamle Roms Steenhob i den Hensigt, for dermed at opglandse ChristnePrinzers Throner. Og det som endda allermest fortryder mig, er dette, at man fremroder dem af det Ruiner, som efter saa mange hundrede Aars Forløb har endnu Blodpletterne paa sig af de uskyldig myrdede, og i Forvaringen lugter endnu af de skammeligste Lasters Stank. Hvorfor skal det da stedse være Cæsar, Den Cæsar, som, naar man seer paa sande Dyder, neppe har saa megen Fortieneste, som den berygtede Tammerlan. Alt det lovlige, som man kand sige om Cæsar, er hans Krigs=Erfarenhed, og Jndsigt i den Videnskab om Krigskunsten. Og i denne Henseende kand han bruges. Men det er ogsaa alt. Jeg nægter ikke disse Egenskaber deres Værdie og Meriter, Men naar jeg hos en stor Mand dog ogsaa ikke ellers finder noget: saa vil jeg vel recommendere hans Krigs Færdighed til alle dem, som vil lære at anføre en Armee; men tillige advare dem for Forargelse af hans onde Exempel. Til en Sammenligning med en dyde, fuld Prinz er han gandske uduelig og ubrugelig, og man maae ikke afpensle en lovlig Regents billede med saa beskiemmende Trek. Han og Sylla fulgte paa hinanden, og skikker sig for hinanden. Begge store og erfarne Krigsmænd - Begge Tyranner i Begge lode nedsavle en stor Mængde Romerske Borgere, og gave deres Gods til Priis for deres egen Gierrighed og deres Soldaters Plyndring - Og alle disse Dræbte og Myrdede havde i intet videre forsynder sig, end at de ikke tilbade denne umaadelige Ærbødighed, eller ikkun kom i Mistanke for, at de ikke vilde tilbede og ofte til disse forbandede Afguder. Begge vare deres Fædernelands Friheds Mordere - Begge frekke Vellystige Begge geile Hverkarle, Begge et Par Uhyrer af Menneskelighed. Men hvad vil vi længer tale om disse Misdædere, Saadanne Pidske og Riis, som den retfærdige Gud ikkun da lader moednes, naar de største Domme skal treffe over Menneskens Synder. Vil De læse Historien upartisk. Siig mig saa, hvilket Folk har Cæsar gjort lykkeligt, Hvilket Fæderneland har han beskyttet, Hvilken Frihed har han reddet? Hvilke Mennesker har han draget ud af truende eller følelige Trængseler, Naar De omstændelig vil opsøge og beskrive disse, saa behøver De ikke noget stort Rum. Men nævne De ikkun Navnene paa de uskyldige Slagtoffere for hans rasende Ærgierrighed, og skriv dem op, saa skal De ikke komme ud med hele Bøger Papir. Jeg afheder det altsaa, naar De fremdeles beærer mig med Deres Breve, at De ikke bruger det Ord Cæsar om min Landsfader. Thi jeg vil ansee dette Navn, som noget fornærmende og beskiemmende for hans Ære. Naar det ikkun kommer an paa det eneste Trek af Krigs Krigs Erfarenhed, saa behøver man ikke først at igiennemsøge Historien atten Hundrede Aar tilbage. Vihar nærmere og smukkere Monstere. Og som jeg allerede har sagt, saa holder jeg det for en slet Ære for os; at vi skal hente Lovsprog til vore gode Fyrster fra det forvildede Rom. Thi i de første Keiseres Tider var Rom paa den høyeste Grad af Forvildelse. Det var den gang det vellystige, overdaadige, blodtørstige, efter Borger=Blod tørstige, det geile, det frekke, det ved Laster infame Rom. Alle disse Umenneskeligheder havde deres rette Sæde ved de Keyserlige Hoffer Nero var i Sandhed ikke den eneste Tyran. Den Romerske August, af hvilken man giør saa meget Væsen og Allarm, har udgydet ligesaa meget af Undersaatternes Blod. Denne Blødagtige, denne frygtsomme Soldat, som i Almindelighed blev syg, saa ofte det skulde komme til et almindeligt Feldtslag. - Men, siger De, var det ikke den store Ven af de Lærde, Men jeg spørger Dem, hvilke Lærdes Ven var han da, og fornemmelig, hvorfor var han det? Hvorfor Derfor, og derudi, fordi de gjorde ham til en Gud, Er det ikke Skade, at Virgilii og Horatii store Gaver, ere saaledes blevne spildte paa ham. - Dog ney ikke spildte. Jeg vil heller sige, vel anvendte. The disse ypperlige Lærde sang dog, ved Kraften af deres smukke Sange, den fæle Grusomhed hos August endelig i Søvn. Og Rom fik Rolighed. Man skulde altsaa billig opreise Virgil og Horatz Ærestøttet, men ikke August. Og vilde man ogsaa give en Krone til en af de da værende Studeringers Befordrere, saa fortiente Mæcenas den. Skal der endelig være et Billede for vore Fyrster, som er hentet saa langt borte fra, og skal vi endelig stedse høre det Ord Romersk i Munden, for at tilleg ge vore langt bedre regierende Herrer et Ære=Navn; hvorfor bliver da Scipionerne forglemte; hvorfor bliver der ikke tænkt paa nogen Fabius, paa nogen Camillus og Sertorius, Mueligt fordi de bare ingen Krone? Men de vare dog værde at bære en. Og dersom det nu skal være en Krone, og endelig en Romersk Krone, saa kand man dog heller udvælge Marcus Aurelius, Nerva, og hvorfor ikke endnu heller Titus Dette var lovlige Regentere. De vare ingen forvilde de Afguder, og ikke heller nogle Ryggesløse, de havde Følelse af Gud, og handlede efter den beste Jndsigt af Fornuften. Vil De nu her tage Marci Aurelii fornuftige Væsen, Nervæ Redelighed, og Titi Naade, og Godhed, saa har De et Par Strøg til min Konges Billede. Thi De maae ikke tænke, at det er min Mening at forringe de Fyrsters Dyder, som levede i Hedenskabets Tider. Jeg finder meget lovligt hos man ge; thi mange fulgte den i Menneskens Hierte skrevne Lov, efter alle deres Forstands Kræfter, og alle disse holder jeg meget ærværdige. Men Tyrannerne, de Vellystige, de Blødagtige, omendskiønt de besad en vis Slags Bravour, ere dog i mine Øyen ikke bedre end Mordere, hvilke, naar de først myrder i hele Hobe, har visselig beviist megen personlig Tapperhed. Og jeg er vis paa at alle dydige Folk tænker saaledes. En Fyrste giør virkelig et meget slet Postyr, naar han intet andet har at opvise end Sværdet. Tapperhed er berømmelig, men den maae være en Dyd. Maade, lighed ved Seyeren, Lemfeldighed imod de Overvundne, Kierlighed til Fred, den rene Kierlighed imod Fædernelandet, og en sand Gudsfrygt, alle disse Dyder, maae slette Tapperheds Krone. Vi har saadanne Christne Prinzer, hvilke vi kand ansee som skiønne og værdige Mønstere at efterligne. De Gustav Adolpher, de Johann Fredericher de Moritzer, Christianer, Fridericher, og Frederich Wilhelmer, et ædelt Tal i en Tid af to hundrede Aar, Man behøver ikkun at vælge. Og dersom De, min Ven, herefter endelig vil tage et andet billede, for at give en Oplysning over min Konge, saa behager De at vælge her. Jeg nævner endda ikke nær alle dem der findes.