Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-06-14
Biskop i V., en Olding, der var almindelig agtet for sin Redelighed, sine strenge Sæder og sin Lærdom, holder sig overtydet om, at Hervaugault virkelig er den ægte og rette Dauphin. Han har endogsaa talt med de Chirurger, som havde aabnet den formeente Dauphins Liig i Tempeltaarnet, og de have forsikkret ham, at det var ikke den rigtige Dauphin. Han beslutter at befrie sin unge Monark, laaner store Summer, forlader sit Embede, kommer til Reims, corresponderer ved Slutterens Hielp med Arrestanten, og troer omsider at være fuldkommen vis i sin Sag. Dauphinens Død anseer han for en politisk Løgn af National-Conventet. Han troer sig ogsaa kaldet til at give den forsømte Prinds en bedre Opdragelse; hans Hensigter ere rene og ypperlige, han sender ham Bøger, blandt andre engang le Genie du Christianisme (Christendommens Aand) af Chateaubriant, og Sørgespillet Athalia; men herpaa faaer han til sin Forundring dette Svar: "Vil De giøre Nar af mig, alt dette kan jeg udenad!" - Hvad den gamle Prælat frygter meest for sin unge Ven, er Deportation. For at hindre dette, gjør han alle mulige Anstrængelser; han opfordrer endogsaa sine Venner i Paris. Han forfatter en Liste over de Personer, til hvem han vil betroe Dauphinens Skjæbne, og herpaa finder man blandt andre, Navnene Brissat, Neckar, Madame de Stael, Montesson, Roquelaure, Angouleme, Talleyrand. Huysegur, Boufflers, Laharpe o. fl. a. Nogle troe ham, andre ikke, nog give ham Navnet Blondel og den ny Joar Man betjener sig af Ziffersproget; man gjør en ogsaa det Project at formæle Dauphinen med et ung Frenke af det kongelige Huus. Hervaugaul vægrer sig i Begyndelsen ved at samtykke deri, ih han har (som vi siden skulle faae at høre) svore den portugisiske Dronnings elskværdige Søster, Huldskab og Troskab; men omsider giver han efter af Statsgrunde, og der besluttes at man paa hans Vegne skal beile til hende. - Men førend alle disse Underhandlinger ret komme i Gang, blev Processen endnu engang offentlig undersøgt for Criminal Retten i Reims, og oven i Kjøbet i Paahør af en talrig Mængde Mennesker, som aabenbar hældede lover til den Anklagedes Partie, kuur rede høit imod Gouvernements Fiscalen, og derimod beklappede Hervangaults Forsvarer med Enthusiasme. Men Dommerne lode sig ikke føre vild; de stafæstede den første Dom. Medens de endnu deliberede i et andet Værelse, saae man den ængsteligste Forventning malet i Alles Ansigter, Hervaugault hørde sin Dom med koldt Blod og et spodskt Smiil, og hans Tilhængere bleve endnu mere haardnakkede ved deres Mening, istedet for at lade sig overtyde af Dommernes Grunde. Man blev ved at give ham kongelig Opvartning i Fængselet. Blandt andre Ting havde han et Sølv=Bæger prydet med Bogstaverne LC (Louis Charles); han sagde til Slutteren, at det var hans Ziffer Jngen af hans Tilhængere faldt fra deres Jver fordobbledes tvertimod, og den ærværdige Biskop fra V. stod bestandig i Spidsen. Ja, denne sidste indskrænkede ikke engang sin Jver til Gaver og gode Raad; han vilde ogsaa være virksom, og da han erfoer, at man vilde bringe hans illustre Myndling fra Reims til Soissons, besluttede han paa Landeveien at frive ham ud af hans Forfølgeres Hænder. Dette unge Project af et gammelt Hoved blev røbet, man bemægtigede sig Biskoppen samt hans Papirer, og fandt der Beviser for, at han virkelig vilde have ladet Skræddersønnen fra St. Lo, spille Dauphinens Rolle. Han nægtede det heller slet ikke, men erklærede reent ud, at han virkelig holdt Hervaugault for at være Dauphinen. Gouvernementet havde Medynk med den gamle Mand, og satte ham paa fri Fod. Den vilde og saa have behandlet Hervaugault med Mildhed, dersom han blot paa nogen Maade havde staaet til Forbedring; men da han atter hurtig skaffede sig et Partie i Soissons, saa har man ladet ham forsvinde. - - - II. Saaledes som Helten i Historien, og hans Tilhængere, vilde have den troet. - Men for nu at finde det begribeligt, hvorledes saa mange anseelige og fornuftige Folk kunde lade sig skuffe af denne raa Yngling, maatte man have hørt ham selv fortælle sin Historie. Med megen Følelse mindedes han, hvorledes hans Fader Ludvig XVI endnu i Fængselet havde underviist ham i Historien og Ge- ographien; med den ærlige Sandheds Tone talde han om en Hund, som hans Moder, Marie Antoinette, havde holdt saa meget af og kaldt Fidele. De mindste Omstændigheder afmalede han med barnlig Fyrighed, og glemde heller ikke, at hans Fangevogter Simon havde endogsaa skræmmet ham op af Søvne om Natten, for at overtyde sig om, at han ikke var ført bort. "Jeg maatte, - blev han ved, - "forrette de allerlaveste Sysler, min Helbred leed meget derved. - Den 9de Thermidor lindrede saa mange af Revolutionens Slagtofferes Skjebne, og ligeledes min; man gav mig bedre Klæder, sundere Kost, man tillod mig endogsaa min Alders Lege. Min Søster fik Lov, at komme til mig, at spise med mig, at lege med mig. Hvilket Øjeblik, det første da vi igjen vare blevne forenede (Han græd bitterlig, naar han talde derom. Jmidlertid blev min Helbred dog bestandig svagere, Fængselsluften vilde have dræbt mig, men Gud havde besluttet at seende mig Hjelp. - En Dag, henimod Slutningen af Maj 1795, just da jeg vilde til at slumre ind, nærmede en af mine Bevogtere sig til mig; jeg havde altid undet denne Mand for hans Sagtmødighed, og han hviskede til mig; Gode Barn, her i Fængselet vilde Du snart døe; men Folk, som elske Dig, endskjøndt Du ikke kjender dem, lade Dig ved mig sige, at dersom Du kan tie, saa ville de snart bringe Dig til et Sted, hvor Du skal blive fri og faae Lov at lege med andre Børn paa Din Alder. - Jeg slugede ethvert af hans Ord, lovede ikke at ville lade mig mærke med nogenting, og ventede længselsfuld paa Opfyldelsen af hans Løvte." Næste Dags Aften paa samme Tid, kom en Vogn, læsset med reent Linned, ind i Gaarden; og man pleiede da altid igjen at læsse den med ureent Tøi. Under dette Linned laae et Barn paa min Alder skjult, som saae meget sygeligt ud. En stor og stærk Mand, der var klædt som Matros, tog mig i Favnen og puttede mig ind mellem en Dynge gammelt Linned, og kun en lille Aabning beskjermede mig for at qvæles. Det sidste jeg saae i mit Fængsel, var det sovende syge Barn, som blev lagt i min Seng. Jeg blev temmelig haardt kastet op paa Vognen, som holdt uden for Døren, og derpaa uden videre Hindring kjørt til Chaillot. Saasnart vi vare komne ud af Temple, løftede man mig en Smule i Veiret, men ved Barrieren blev jeg atter ganske tildækket. J Passy bar man mig, endnu stedse indsvøbt i Linned, ind i en lav Stue, hvor man satte mig fuldkommen i Frihed. Her saae jeg tre ubekjendte Mænd, der styrtede ned for mine Fødder, og syntes at være ude af sig selv af Glæde. Man klædte mig hurtig i Fruentimmerdragt, satte mig i en Postchaise, og tog Veien til Vendee til Rojalisternes Armee. - Hvorledes det egentlig hang sammen med min Befrielse, fik jeg først lang Tid derefter at vide. Efterat Robespierre var styrtet, bleve de herskende Partier indbyrdes uenige, mange holdt det for bedst igjen at indføre Konge=Magten; man nærmede sig til Rojalisterne i Vendee, man stod i Underhandlinger med dem ved Convents Medlem Ruelle, og en af de første Puncter, hvori disse Underhandlinger bestode, var min Udlevering, hvortil Velfærds-Committeen dog føiede den Jndskrænkning, at den maatte dølges i Begyndelsen, og at der skulde lægges et andet Barn i mit Sted. Efter langvarige og heftige Debatter indrømmede Rojalisterne dette. Vanskeligheden bestod blot i at finde et Barn, som man kunde udgive for mig. Grev Louis de Frotte paatog sig dette, og sendte derfor Abber Laurent til Normandiet, ledsaget af hans Adjutant Dühammel.