Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-08-13
De fra Sparekassen som Grundfond modtagne 400 Rbd. Sølv og 600 Rbd. Sedler 1,017 68. Renter af udlaante Summer. . . . . . . . . . . . 2,073 Forstrækning fra Sparekassen. . . . . . 20,300 26 Udgivt. Rbd. s. 497 udlaante Summer (hvoraf 207 overgaaede fra forrige Aars Regnskab) ialt 46,532 1/2 Rbd., hvoraf de 316 Udlaan ere tilbagebetalte og de 181 endnu udestaaende med Af de i Regnskabsaaret udlaante Summer var: 1 a 1 Rbd. 1 a 11 Rbd. 1 a 38 Rbd., 3 a 500 Rbd. 17 a 5 - 14 a 20 - 1 a 9 - 9 a 30 – 13 a 10 - 8 a 35 - Denne Kasse, som ifølge Grundlovens 77de § er grundlagt af 1000 Rbd. opsvarede Renter, hvoraf 300 Rbd. modtoges i December 1830, 400 Rbd. i Juli 1832 og 300 Rbd. i Juli 1834, har været i Virksomhed siden December 1830 og ialt udlaant til 3,012 Laansøgende 180,892 1/2 Rbd., hvoraf 58 Rbd. 23 s. ere tabte. For at fremme Laanekassens Virksomhed og gavne denne for sig bestaaende Jndretning, gives den, naar behøves, Forstrækning fra Sparekassen mod 2 pCt. Renter aarlig. Laan tilstaaes fra 1 Rbd. til 100 Rbd. paa 1 til 6 Maaneder, mod Caution eller haandfaaet Pant samt Obligation paa ustemplet Papiir, efter Bevilling af 31te Mai 1834, og større Summer udlaanes paa samme Tid, mod Pant i Stats- eller Bank=Obligationer, eller Sparekassens egne Contrabøger, samt Obligation paa stemplet Papiir, eller ogsaa uden Obligation, naar den bekjendte Debitor ønsker det. Det bemærkes, at Spare= og Laanekassernes Meddirecteur, R. Sidenius, afgik ved Døden den 25de September 1845. Directionen for Spare- og Laanekasserne i Nykjøbing paa Falster, den 7de August 1846. Schulz. Parelins. Blicher A. Kruuse. Til de 104 i Nakskov. Haver jeg løiet, da beviis det! Haver jeg talet Sandhed, hvi slaae J mig, Det er tungt at være udsat for sine Medborgeres Angreb, men endnu smerteligere er det at blive dømt skaanselløst. Erindrer De ikke, at Byfogden, Secretair Hammerich, lod mig paa tredie Sted arrestere for en ituslagen Vinduesrudes Skyld, og noget i Værelset kastet Victriol, endskjøndt jeg beviste, at jeg paa samme Tid dette skeete var hos nogle Venner, Erindrer De, at han arresterede mig midt i Hjertet af Vinteren, lod mig lide Nød og Kulde og vilde ikke lade mig, den Uskyldige, slippe imod Caution, Erindrer De heller ikke, at Byfogden lagde Haand paa mig, Erindrer De ikke, at han i Vidners Overværelse kaldte mig en Røver og Bandit! og at det var derfor, jeg kaldte ham en Løgner, hvilket Høiesteret stadfæstede ved ikke at mortificere det om ham brugte Udtryk, medens jeg blev for alle tre Justantser frikiendt for Sagen og kun dømt fordi jeg satte mig til Modværge mod Politiets formeentlige vilkaarlig Behandling, Erindrer De ikke, at han i eet og et halvt Aar eller - for at være nøiagtig i sytten samfulde Maaneder rev mig ud af min borgerlige Stilling og holdt mig i denne ubeskrivelig lange og rædselfulde Tid indesluttet i et Fængsel, Erindrer De ikke, at han, trods Lægens Ordre, negtede mig Sengeklæder, endskjøndt jeg var syg, og at jeg i denne Tilstand maatte ligge i den bare Halm, uden Varme i Kakkelovnen i den bittreste Kulde, Erindrer De, at han negtede mig at tale med min Kone og mine Børn skjøndt jeg forlangte dette under Opsigt, Erindrer De endelig, at en Forbryder, der senere blev dømt til Tugthuset, blev fri for foreløbig Arrest, medens jeg, den uskyldige næringsdrivende Borger, maatte lide Fængslets Qvaler, selv efterat jeg var frikiendt for Retten, Hvorledes skulde alt dette være gaaet Dem af Glemme, saa at De nu, uden at tage Hensyn til mit Forsvar, fordømmer mig og kalder mig en Æreskjænder, fordi jeg har fortalt min Sag med alle dens strækindjagende Omstændigheder, fordi jeg fremstiller Den, der har behandlet mig saa grusomt, i sit rette Lys, Forbryderen har sin Forsvarer, sin Desenfor - og en forfulgt, ulykkelig og sandhedskjærlig Borger skulde ikke have det? J Menneskelighedens Navn opfordrer jeg Dem, som saa uretfærdig have udtalt Fordømmelsesdommen over mig, at fremkomme med deres Præmisser (hvad De, førend de fældte en saa skaanselløs Dom, burde have gjort),at motivere og godtgjøre, at jeg har fortjent en Saadan. Deres Magtsprog, fordi De ere Mange, er intet Beviis imod mig; thi for at fortjene en Dom, som den af Dem udtalte, maatte jeg have begaaet de største Nederdrægtigheder, som enhver Retskaffen afskyer, og som det tilkommer mine ukaldede Dommere først at bevise.