Corsaren, 1841-11-19
Theatret. "Richard Savage, eller de to Kroner." Lystspil i 1 Act efter det Franske. Først og fremmest maae vi bringe Directionen vor Compliment, Hilsen og Tak (Sligt er den vistnok yderlig kjærkommen, siden den faaer saa lidt deraf) for det Princip, som i nærværende Lystspil efter flere smaae Prøver ret alvorlig er traadt frem, nemlig at Theatrets Elever ogsaa skulle spille, og for den Tact, hvormed man netop har valgt dette Stykke til at lade flere af dem optræde paa eengang. For det Første bør Eleverne spille for at fole, at de ere en Art Skuespillere, for at faae Andet at bestille end engang imellem at sværte sig med en Prop og laane lidt Vat (naar de skulle ind paa Scenen i Chorene), og for det Andet bør de spille "Richard Savage", der er skrevet af Hr. Moreau, Elev ved Lystspil-Fabrications-Anstalten i Paris. - Nogle ville maaskee paa Hr. Moreau's Vegne blive stødte over denne Titel, vi give ham, og sige: Vidner det Stykke ikke om, at en Mester, ja en ordentlig Laugsmester har forfærdiget det? Er det ikke gjort af godt Materiale eller Stof? Er det ikke symmetrisk i alle sine Dele, hverken for kort, for langt eller for bredt? Og er det ikke overtrukket med en smuk Fernis, vi mene Dialogen, hvori ikke alene Fabrikanten selv har indlagt smukke Vittigheds-Carréler, men hvori ogsaa Overbringeren eller Oversætteren har iværksat flere nette Forfog, for Ex. det lille Billede forestillende Justitsraad Reiersen?" Jo, Allerhøistærede! - svare vi - men det er dog et ganske ordinairt Meubel. Vi have tidligere fortalt dem, at der findes hele Magaziner og Oplag af dette Slags i Paris, og at man kan kjobe dem der for - ja vi huske nu ikke ret, for hvor mange Franes Dusinet. Hvad Stoffet angaaer, da er det jo unægtelig forsvarligt Træ e.... men Du gode Gud! hvor ville vi hen? Vi sidde i Tanker og tale om et Bord istedetfor om et Stykke. Det var jo "Richard Savage", vi skulde tale om, og sammes Stof. Rigtig! Stoffet, det er godt; men det er netop det, der maa foraarsage En Ærgreise. Dette rige, dramatiske Stof, som "Richard Savage" tilbyder (og har tilbudt Andre), skal man her see indknebet i et fransk Enactsstykke! Kjender De Richard Savagels Historie og Gutzkows Drama? De kjender det? Vel! Have vi saa ikke Ret, naar vi sige, at Richard seer ud i Hr. Moreaus Lystspil omtrent som Palnatoke vilde see ud i en Vaudeville? Derfor klappede vi heller ikke; men det velsignede, nøisomme Publicum klappede, uagtet det syntes os, at Hjertet maatte gjøre det ondt ved i Stykket at høre den megen Tale om, hvor megen Lykkeret andet Stykke gjorde. Men Publicum tænkte formodentlig som saa: Vi kunne ikke faae den rigtige Richard Savage at see, den vilde Richard med det store Geni og de store Forvildelser, bien! saa tage vi tiltakke med denne her, den tamme Richard, med det ringe Geni*) og uden anden Forvildelse end den, at han gaaer hen og gifter sig." Og Publicum siger endnu engang: Bien! og klapper første, anden og tredie Gang - fjerde Gang med, om saa skal være. Det er altsaa, for atter at komme tilbage til Cleverne, rigtigt og bifaldsværdigt af Theaterdirectionen, at den lod Hovedrollerne heri give af Elever. Nu kan det rigtignok gjerne være, at det ikke er Directionens egen Skyld, at den for Ex. blev nødt hertil, fordi een eller to ældre Skuespillere ikke vilde spille heri. Men det er ligegyldigt, hvorledes det er gaaet til, Directionen skal have Skylden: Det er det Samme, hvo der skrev feil, Romeling skal have Skylden. *) Dersom man ikke netop føler sig oplagt til at troe Mom. Larchers, hans Kjærestes, og Hr. Gundersens, hans Vens, Forsikkringer om, at han er et brillant Hoved. Men - for nu tredie Gang at komme til Eleverne: Det gik slet ikke daarligt. Hr. Gundersen overraskede os ret ved sin Livlighed og Rasthed som den letfindige og overgivne Willis. Han var i Førstningen lidt geneert - med sine Been; men Herregud! det var intet Under: Benene vare selv geneerte, af Noget, der næste Gang kan lades borte. Kunde Hr. Gundersen blot lægge lidt mere Studentervæsen i sit Spil, saaledes at vi fik at see, ei blot en lystig Gundersen, men ogsaa en lystig Student, saa var Alt saare godt Hr. Hansen jun, var særdeles heldig i flere Scener, navnlig i den med Lord Stanley, og vi undte ham hjertelig de stærke Vifaldsyttringer, hvormed man her belønnede ham; men forevrigt smagte hele hans Spil altfor meget af Jnstructionen. Han havde øiensynlig ikke alene lært Rollens Ord udenad, men ogsaa (med en forresten bifaldsværdig Flid) hver Stilling, hvert Skridt, hver Bevægelse, jal han gik i sin Nøiagtighed saa vidt, at han, som formodentlig Hr. Nielsen har gjort, da han instruerede ham, talte feil, og det netop ved Stykkets Point, ved bemærkningen om de to Kroner. Kunde De, Hr. Hansen, ikke gaae et Skridt videre og efterligne Hr. Nielsens Organ? Ja, De bliver nok vred, fordi vi igjen tale om Deres Stemme, og De vil maaskee sige, at den dog, selv i det værste Tilfælde, er en Naturfeil; men heri maae vi tillade os at modsige Dem. De taler sommetider meget ordentlig, ganske som andre Mennesker, og det er kun (eller især), naar De vil vise Følelse, at De lader Stemmen synke ned i Halsen. Men De begriber dog, at, naar man vil vise Noget, man har i Brystet, er det galt at pege paa Halsen. Vi forlade nu de to unge, haabefulde Elever (de have idetmindste nu Grund til at være fulde af Haab) og vende os til de ældre Spillende. Den Første, vort Blik møder, og hvem det møder med Glæde og Fornøielse, er Mom. Larcher. Vi ter sige Mom. Larcher den Compliment, at hun er den Dame ved Theatret, der meest ligner Fru Heiberg, uden Slavisk at efterligne denne Kunstnerinde (hun har ikke engang anskaffet sig en lille Læspen). - Dernæst møde vi Hr. Hvid. Ja, Hr. Hvid! De begriber let, at vi see med større Fornøielse paa Mom. Larcher end paa Dem. Vi have heller ikke Tid til at see længe paa Dem; thi Deres Rolle er saa lille. Tillad os derfor blot at gjøre Dem et ganske lille Spørgsmaal: Troer De, at de engelske Lorder i Almindelighed og Lord Stanley i Særdeleshed paa Richard Savages Tid gik paa Siden? – Hr. Rosenkilde - naa, naal Vi skulle ikke glemme Dem, og vi kunne heller ikke, dertil taler De for høit og trænger Dem for meget frem. Hvor De dog anstrænger Dem for at være Stykkets første Person! Men, vogt Dem! Deres Rolle er kun "zum Auffüllen"; hvert Skridt, De gjør, for at gaae over dette Punct, bringer Dem ikke fremad, men - tilbage.