Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-03-07
(Jndsendt fra Landet.)L. Adelsstolthes. Mon cher Claus: Oliv kun ikke perpler, mon cher Claus, naar Han hører, hvilken Malheur, der under Hans Fraværelse, er arriveret her paa Godset. Vor Junker, min Hr. Søn, har faaet det fatale Jndfald, at forgabe sig i vor Forvalters Datter, Jomfru Fikke. At han som et ungt Menneske har Passion for Kjønnet, forundrer mig ikke, aldenstund leg selv i min Ungdom har holdt en Klat af smukke Piger og været meget for Amouretter og Galanterier og forlidte Spilop, og Træet, som Ordsproget siger, ei falder langt fra Æblet. Men saaledes at glemme sig selv og nedlade sig til at ville ordentlig slutte en lovlig Mariage med en lumpen Forvalters Datter, hvis eneste Merite bestaaer i et glat Ansigt, et Par røde Kinder og sorte Øine, kort sagt, et Subject, i hvis Krop der ikke flyde saa meget som en eneste Draabe adeligt Blod, der er par Dien til at blive gal over. Jeg har anvendt min hele Floquence og Svada for at bringe Knegten paa bedre Vei, men han bander paa, at han hverken vil eller kan forlade Forvaltertøsen. Jeg har forestillet ham, at det er en reen Mesalliance; at det er en Plet paa vor Familie, som aldrig vil kunne afvaskes, og som vil allarmere hele Europa, aldenstund det kun er 30 Aar siden min salig Fader lod sig nobilitere i Katzenellenbogen; at han giør sig ulykkelig, bedrøver sin Fader og lægger sin ambitionerede Fru Mama i Graven; jeg har truet ham med at gjøre ham arveløs -men alting forgjeves. Jeg har bedet ham med Taarer i Øinene, at lade denne Fantasie fare, tilbudet mig at forskaffe ham sin Dulcinea som naar han kun vil ægte Comtesse v. Tordenskjold, men nei; han var endog saa massiv, saa impertinent, at kalde Comtessen en gammel Gribenille, fordi hun er 46 Aar gammel, ligesom om hendes Naade, min Fru Gemalinde, ikke havde været omtrent paa samme Alder, da vor Mariage blev erklæret. Jeg har nu for det første deplaceret Forvalterlomlen, for at faae Mamsellen til at tøfle af. Men min Hr. Søn er ligesom reent enrageret. Han vil partant efter hende, og jeg har derfor indtil videre paalagt ham Stuearrest. Af min Plan, at sende ham til Kjøbenhavn, bliver altsaa ad interim intet. Conte quil caute jeg maa have Mariagen med Comtesse Tordenskjold realiseret; og naar han først er gift og har faaet Godset at tage Vare paa og Bønderne at plage, saa glemmer han nok de forlidte Griller. Jmidlertid maa jeg bede Ham, mon cher Claus, at tale med en fornuftig Procurator i Kjøbenhavn angaaende denne Sag, og conferere med ham, hvorvidt det efter jus civile og jus gentium er practicabelt, at gjøre en ulydig og vanslægtet Søn arvesus, naar han saaledes vil bemænge sit adelige Blod med lumpent Forpagterblod, og beplette sin hele Families gode Navn og Rygte ved en Mesalliance. Hans særdeles bevaagne v. Palmskjold. II. Penge-Stolthed. - Høistærede Hr. Baccalaureus, Ved at oversende Høistærede sin Løn for sidstafvigte Halvaar, har jeg den Ære at melde, at Hr. Magisteren maa see sig om efter en anden Condition. For Penge kan man faae Alt, følgelig ogsaa en Huuslærer, som man kan være tjent med og som besidder Levemaade eller Savoir vivre. En Jnformator, som vil frem i Verden, maa putte Fingeren i Jorden og lugte, hvilket Land han er i. Jeg har hidtil længe nok taalt Høistæredes Mangel paa Conduite, og naar jeg betaler mine Folk ræsonabel, saa bør de ogsaa tee sig ræsonabel. Jeg har saaledes hundrede Gange givet Hr. Baccalaureus at forstaae, at naar jeg viser Høistærede den Ære, at lade Ham spise ved mit Bord, saa skal Høistærede ikke corrigere og endnu langt mindre satrisere mine Taler. Naar jeg f. Ex. siger, at Hugo Grotius, var en Armenier, saa skal det derved have sit Forblivende og saa skal Hr. Baccalaureus ikke komme anstigende med Sine lærde Anmærkninger, og naar jeg over Bordet fortæller en vittig Anecdet, som bringer hele Selskabet til at lee, saa skal Høistærede ikke strax give sig til at raabe: "den har jeg for mange Tider siden læst i Aftenposten, og naar jeg, formedelst det Danske Sprogs Fattigdom, betjener mig af Latinske og Franske Ord, saaskal Hr. Magisteren ikke strax lade Sin Spræng lærdom høre og rette min Udtale, og naar Høistærede taler med mine Børn, saa skal der tales med Respect, men ikke i en plump Magistertone. Sub rosa talt, min kjere Hr. Magister, saa forstaaer Høistærede med al Sin Lærdom ikke det ringeste af den Konst, at insinuere sig. Da f. Ex. min lille Fikke nylig døde, havde det dog været Høistæredes Pligt som Huuslærer, at lade sætte et lille Latinsk Liigværs i Aviserne, saaledes som andre Lærere gjøre, og som koster en lumpen Bagatel, ja Hr. Mag. har ikke engang viist mig den Regard, at dedicere mig Sin sidste Doctordisputats. J hvor vel en Mand, der har saa mange Penge som jeg, giver alle Doctordisputatser en god Dag, saa burde Høistærede dog vide, at det var noget, som jeg just ikke havde taget ilde op. Min Kone klager ogsaa bitterlig over Hr. Magisterens Mangel paa Bolitesse. Hun fortæller mig, at da hun ved sidste Maskerade tilbød Høistærede en Fribillet paa det Vilkaar, at Høistærede skulde følge med hende som Morian, og bære hendes Sultanindeslæb, svarede Hr. Magisteren ligefrem: at Han ikke var vant til at slæbe Dameslæb; hvilket ikke var noget passende Svar for en fornuftig og lærd Mand. Hr. Magisteren burde dog have betænkt, at min Kone er en Dame, som med sine Naalepenge kan betale til saadanne Magistere som Høistærede er. Af ovenanførte Grunde vil Høistærede lettelig indsee, at en Mand som jeg ikke kan være tjent med saadan en Jnformator. Dernæste og desforuden maa jeg sige, at de evige moralske Sparlagensprækener, som Høistærede holder for mine Børn, aldeles ikke staae mig an, saasom det nu eengang hører til bonton, at en rig Mands Børn maa udmærke sig fra Pøbelkram og Tiggerunger. Af ovenanførte vigtige Grunde vil Høistærede indsee, at en Mand af min Stand ikke kan være tjent med en saadan Huusinformator, forsikkrende iøvrigt Hr. Magisteren om min oprigtigste Høiagtelse for Høistæredes grundige Lærdom og dybe Jndsigter. Goldbach III. Lærd, Stolthed. Katten, eller den forte Prinds, et episk Digt i 12 Sange af GregoriusLaxmanus. Boxtehude. 1812, 540 Sider 8vo. - Det 24 et critisk Tribunals Pligt, saa hurtig som mueligt, at henlede Publicums Opmærkesomhed paa et Mesterværk, som Vi erklære for det første nogen Litteratur har kunnet opvise, og efterat Vi i Forveien have overvundet det herkuliske Arbeide, at fremkalde adskillige af vore Digtere for Konstens og Smagens Domstoel, efterat Vi, efter strængeste Samvittighed, have veiet dem og fundet dem for lette, maa det saa meget mere glæde Os nu, da Vi have fuldendt Vor Vandring igjennem hine golde Heder, og tørføddede ere komne tilbage over det poetiske Occan, atter at kunne aande frit og qvæge Vort Øie i de paradisiske Egne, som Hr. Gregorius Laxmanus har aabnet Os i sit Heltedigt, der, skjønt glimrende som en Morgenstierne paa vor Litteraturs Himmel, dog endnu ikke er kommet i Boghandelen, men hvis Forfatter, hvem Viere stolte af at kunne kalde Vor mangeaarige ædle og prøvede Ven og ypperste Discipel, har viist os den udmærkede Ære at sende Os smukt indbundet og trykt paa Velinpapir til Gjennemlæsning, Bedømmelse og Anprisning, saa Vi kunne bevidne Publicum og Europa den ikke ringe Tjeneste, i Forveien at gjøre det bekiendt med denne Mesters Mesterværk, thi saa sandt der gives en poetisk Brandstige, der forbinder Jordens sorte Taage med Himlens lyse Lue, en Konstens Lynstraale, der leder Poesiens electriske Gist fra Parnassets Tinde, der taber sig i Melkeveiens øverste Melkegange, indtil dets Fod, derumiddelbar grændser til Prosaens fede Vænger, hvor alle prosaiske Malkekøer græsse, eller uden sublimt Billede, saa sandt der gives en Gradestok for Geniet som for Aquaviter og Brændevine, saa sandt er Hr. Gregorius Laxmanus mod hans Forgængere Hommer, Virgil, Milton og hvad de alle hedde, hvad en Elephant er mod en Flue, et Bjerg mod et Sandskorn, og tage Vi derfor heller ikke i Betænkning at erklære det nye piske Digt Katten, for det første Heltedigt, vor Litteratur har eiet, eier og vil nogensinde komme til at eie, og tilbyde Vi paa Grund heraf dets hædrede og sublime Forfatter den velfortjente Dig terkrone med saa meget større Føie som Vi ere overbeviste om, at hele det lærde Europa vil underskrive Vor Dom, og som Vi ved andre Leiligheder have aflagt saa umiskjendelige Prøver paa Vor Upartiskhed og Retfærdighed, i hvor vel Vimaa beklage, at saa mange af Døgnets Jgnoranter, som gjorde bedst i at tie, som aldrig burde lade sig mærke med at de ere til, som ingen Ting have lært, veed eller forstaae, som Vi holde Os for gode til at indlade Os i en Pennekrig med, i den senere Tid have fundet Leilighed til at give nogle Qvækfra sig, der, hvor svage og ubetydelige de end i og for sig ere, dog let kunde forlede een eller anden Svagsindet eller Svagsynet til at troe, at Vi, for at laane et Udtryk af Hollænderen, ikke dømme efter Kunst, men efter Gunst, og haabe Vi at Vore Herrer Colleger, for at bidrage til at hævde Vort Kalds Authoritet, ville paa alle muelige Manerer eftertrykkeligst søge at stoppe Munden paa saadan ene ulærde Litterati, der formaste sig at opvække Tvivl om Vort Tribunals Competence, og ville Vi iøvrigt ikke foregribe Læserens Dom, men overlade til ham selv, at nyde, smaae, gouttere og vurdere det Gudemaaltid, som Hr. Laxmanus her indbyder til.