Viborger Samler, 1792-02-27
(Jndsendt.) Tanker til Eftertanke ved Sal. Magist. Peder Winthers Grav, forhen Provst i Aanst Herred og Sognepræst for Schandrup Menighed: raaehærdede, dit Lives Morgenrøde, En Spaadom var om din fuldkomme Dyd, Hvis Morgenpragt vor Verden kom i Møde. Som stirrede og saae i stille Fryd. Du blev anført paa Livets Løbebane, Af ædel Tugt, Fornuftens Ledebaand, Hvad Under nu om Dyden bliver Vane, Naar den indaander glad sin Fædreaand? Dit Lives Træe ret smukke blomster bragte; Hos Dydens Væld det stod for Solen skjøn; Den unge Vaar alt Frugterne tilsatte Din Alderdom frembar og stod end grøn. Som Cederen paa Libanon ophøiet Til Verdens Ziir i Sommersolen staaet, Saa stod du og paa Livets Høi fornøiet, Til Verdens Ziir og Fryd i Mandoms Aar. Paa sølvgraae Haar du har en delig Krone, Af Munterhed, som Dydige anstaaer, Hvis Alder ei maae slukke og udsone De vrantne Laster fra de unge Aar. Det var din Lyst at kunde glæde andre, Du elskede og elskedes igien; Naturen kan ei fra Naturen vandre; Men Dyden elskes maae af Dydens Ven. Hver Glæde, som din sunde Sands dig bragte, Var stemplet med Fornuftens smukke Præg; Men Lyst, som kun de Herrer Sandser smagte, Den drev du fra dig til det ringe Qvæg Dit førte Liv var en velsamlet Kiæde Af Pligter fra den skiønne jevne Dyd; Og fra den Lyst, Medmennesker at glæde, Jndhøstede du stille Sielefryd. Ærværdige, saa skiøn en Aftenrøde Som fødes af den skiønne Sommerdag, Og ryster mildt sin blegerøde Gløde, Opvinkede dig over Stiernetag. Men nu du er i Paradises Hvile, Vi med en Taar vil væde dine Been, Og derpaa dig til værdig Minde stille Jnd i den graa og haarde Marmor Steen. Her hviler En, hvis Adfærd kunde lære, At Dyden bær dog søde Frugter frem Af Kierlighed, Højagtelse og Ære, Og gaaer i Fred og Fryd til Himlen hjem. Min Læser tænk, ved dennes Eftermæle, Der varigt staaer som evig Vintergrøn, Lad Pligt og Dyd dit Liv som hans b siæle Og tag med ham din Ven mod lige Løn. Under Dato Christian borg Slot den 13de Januarii 1792 har Hans Majestæt allernaadigst udgivet en Forordning, som nøiere forklarer D. L. 1623 og N. L. 1. 6. 21, angaaende Jndførsel, efter Domme, som af Skyldnere ere blevne paaankede, ved Stevning til Høieste Ret og Over Hof=Retten. Af følgende Jndhold: t, da det allerunderdanigst er blevet Os forestillet, at, de naar Domhavere paa Grund af D. L. 16 - 23, og N. L. 1621, begiere Jndførsel hos deres Skyldnere, i Følge Domme, som af disse sidste ere paaankede til Høiesteret. eller Over- Hof=Retten, befinde vedkommende Fogder og Rettens Middel sig ofte i den vanskelige Stilling, at være udsatte for Tiltale og Ansvar, hvad enten de forrette, eller nægte at foretage den paastaaende Execution, efterdi de fornævnte Lovsteder ved disse Udtrykke. Hvis nogen, som uvederhæftig, befindes i en rede og klar Sag, stevner til Kongens Over-Hof=Ret eller Høieste Ret nogen Overdommers Dom, ved hvilken han, efter rigtig Haandskrivt, er tildømt noget at betale, da bør han sætte Bissen eller nøiagtig Borgen m.v. aabne Vei til spidsfindige Jndsigelser fra de dømte, som deraf tage Anledning til at paastaae, at Rettens Middel, førend Jndførsel kan finde Sted, skal bedømme deres Vederhæftighed, Sagens Klarhed og Haandskrivtens Rigtighed; ligesom det og kunde synes tvivlsomt, om den foreskrevne Regel bør strække sig til enhver Dom, der hører umiddelbar under Høieste Rets og Over Hof=Rettens Paakiendelse (saasom Commissariers, Rytter Distrikternes Birkerings Domme o. s. v. ) eller blot til dem, der ere afsagte ved de egentligen saakaldte Over=Retter; saa have Vi, paa det at al Tvivl kunde hæves og Rettens Middel sættes i Stand til at handle med fuldkommen Sikkerhed i det ovenanførte Tilfælde, fundet for godt, herved at give de fornævnte Artikler i danske og norske Lov følgende nøiere Bestemmelse. Dersom nogen, paa Grund af sin uimodsagte Forskrivelse er tilpligtet at betale noget, ved Over-Rets eller anden Rets Dom, der hører umiddelbar under Høieste Rets eller Over-Hof=Rettens Paakiendelse, da bør saadan Doms Jndstevning fra Skyldnerens Side ikke være Domhaveren hinderlig i, ved Rettens Middel, at erholde Execution hos sin Vederpart, med mindre denne kan stille nøiagtig Sikkerhed saavel for det idømte, som de Bekostninger, Sagens videre Forfølgelse kunde medføre; men dersom der, under Sagførelsen, er bleven giort Jndsigelse imod Haandskrivtens Gyldighed, eller Fordringens Rigtighed, da bør Domhaveren, til sin Sikkerhed, allene nyde Afsætning i den dømtes Gods, paa den i D. L. 1. 2422 og N. L. 12224 Art. foreskrevne Maade, og det udlagte da ikke betroes i hans Værge, undtagen han kan stille tilstrækkelig Borgen derfor, i Tilfælde af at det Heele, eller noget af det Omtvistede ved endelig Dom, maatte kunne blive ham frakiendt; hvorefter de Vedkommende sig allerunderdanigst have at rette, &c.