Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-07-15
Naar vi nu, næsten forladte af al historisk Veiledning til Kundskab om Skioldnæsholm i ældre Tider, begive os til Stedet selv og see os om efter Levninger fra hedenfarne Tider, da gaae vi eller naar han ret poetisk vil beskrive, at Sø og Skov ligger saa nær ved Gaarden. At Fisken høre kan, naar Gryden syder op, Og Dyret see den Jld, der braseskal dets Krop. eller naar han til syvende Sidst bever til Gud for Løven, hans Mage og Børn: At al den Løveslægt maa see det Paradiis! Thi det hedder hos Avild: Om hende skulde end paa Kroppen noget fattes, At hun ei nu, som før, i Bygning kunde skaltes. ikke bort uden Udbytte. Vel faldt det et i min Lod paa de Steder, hvor jeg kom, med uover Øie at opdage nogen Runesteen, eller noget Mindesmærke af lignende eller større Værd, men jeg medtog Erindringen om et Sted, hvis Skikkelse, som Aarhundreder roligen have paatrykt Fortids ærværdige Præg, gjorde mig det helligt og uforglemmeligt. Ved den nordre Side af Hvalsolille Sø omtrent et Par tusinde Alen fra den nærværende Hovedgaard, hæver sig paa en Odde, lige over for den skovbegroede Ø en temmelig høi og meget steil Banke Her stod i gamle Dage en fast Borg; Sagnet har fra umindelige Tider bevaret Erindringen herom, og Stedet kalde Bønderne endnu Slottet. Veien didhen løber af til Venstre, naar man kommer fra Hovedgaarden, og gaaer over nogle tørre, temmelig ufrugtbare Marker. Jeg følte, i det jeg gik over disse, noget der sagde mig, at jeg nærmede mig et Sted, som Fortids Minde i Aarhundreder havde omsvævet, hvor jeg intet Spor skulde finde af den nærværende Tid og ene omgives af Erindringens varslende Skygger. Maalet vinkede mig alt i det Fierne; Sporene af en gammel Vei, som for Aarhundreder siden betraadtes af længst forglemte Helteslægter ledede mig did; intet lokkede mig til Høire eller Venstre. Jeg fandt som jeg nærmede mig den skovbegroede Odde, imellem to Høider paa Marken en ældgammel Steenbro, der synes at have været lagt over et Vand eller en Sump, i Tider, da Søen gik høiere op end nu. Slotsbanken har været omgivet med en Grav, der har adskilt Odden fra Landet; uden for Graven, formodentlig hvor den nemmeste Tilgang har været, ligger en høi Skandse, hvis Grav ligeledes er kiendelig. Jeg fandt et Slags Overgang over Slotsgraven, besteg med Møie den steile Høide, og fandt mig nu i den dybeste Eensomhed, paa er Sted, saa de, vildt og romantisk, at dets Lige vel ikke mange Steder findes i Siælland. Tæt begroet er Banken med Tjørnekrat, og saa uveisom, at ethvert Skridt er møiefuldt. Paa Hældingen danner en liden Skov, mest af Asketræer, det Hegn som unddrager det ærværdige Sted fra enhver Øie, der skyer den Møie at klavre op af den paa flere Steder næsten ubestigelige Vold. Rigelig fandt jeg denne lønnet ved at hvile en Stund under en gammel Ask i de tause, dybe Skygger, hvor den unge, lyse Natur, som jeg nylig skuede trindt omkring mig, var vegen tilside for Oldtids hellige Mørke. Her, hvor nu Tiørnen med Møie stræber frem med sin knudrede Vært af den haarde Bund; her, hvor Asken hvælver sig frisk og grøn over gamle Mure, hvis Levninger længst have skiult sig for det nysgierrige Øie i Jordens Skiød, hvor ogsaa hist og her en sielden, smilende Blomstvorser frem af Gruset, og minder kiærligt om at Livet aldrig reent uddøer; her, hvor det klare Vand hegner venligt om Lundens Eensomhed, medens hist nede i Dalen ved Høiens Fod den lille, kiære, lyseblaa Urt sender Kiærligheds blide Mindeglimt op mod Oldtids Skygger – her var engang et Sæde for den vældige Kraft og det ubundne Liv her – hvorfor turde vi ikke i det mindste drømme saa, – hvilede maaskee Skioldungerne i den mørke Hedenold, og frydede sig i Sindet ved det hulde Sommerliv.