Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-06-18
Efter et Aars Forløb faldt Fruen i Huset i en Sygdom. Familien var i Begyndelsen ubekymret, da den havde seet hende flere Gange i en ligesaadan Svagheds-Tilstand, men hun tænkte anderledes og forudsagde til sin eneste Datter, dengang 17 eller 18 Aar gammel, bestemt Dagen og Timen, naar hun skulde døe, dog paalagde hun hende tillige ikke at tale derom til Nogen, selv ikke til hendes Fader, Denne forblev ogsaa ubekymret, forventede hendes Helbredelse og vilde derfor ikke foruroelige deres fælles Ven i Bellinzona med Efterretningen om hendes Sygdom. Jmidlertid ankom den af hende forudsagte Dødsdag Hun syntes at befinde sig meget vel, var særdeles oprømt og talte saa roeligt om sin forestaaende Død med sin Datter, den eneste Person, hun vilde paa den Dag have hos sig, som det var kun en liden Lystreise hun havde for, men anvendte dog de faa Timer hun havde tilbage at leve i, til at give hende mange gode Formaninger. Datteren syntes at hun var saa rask, at hun giorde sig de bedste Forhaabninger om hendes Liv. Men mod Midnat reiste hun sig op i Sengen og sagde med et blidt Smiil: Nu er det paa Tiden, at jeg gaaer hen og tager Afskeed med Pater Cajetan, med disse Ord vendte hun sig om paa den andet Side og syntes i faa Øieblikke at være blidt indse vet; efter et lidet Pusterum vaagnede hun igien kastede et Blik fuldt af Kiærlighed og Sindsroe til sin Datter, talte nogle faa Ord og sov derpaa ind for bestandigt. Paa den samme Dag, i den samme Time sad Pater Cajetan i Bellinzon, i sit Værelse ved sit Skriverbord og regnede ved Skinnet af en Lampe, paa en mathematisk Opgave, hvilken han agtede at foredrage for sine Elever, uden at tænke paa sin Veninde, om hvis Sygdom han ikke vidste det mindste Paa en Væg ved Døren af hans Værelse hængte hans Pandore, et Jnstrument, som han holdt meget af og forstod at spille med megen Færdighed. Paa engang hørte han Pandoren give en stærk Lyd fra sig som at Resonanzbunden var sprungen. Han farer op og seer omkring sig, og betragter med en Gysen, som i nogle Øieblikke giør ham ganske ubevægelig, en hvid Figur, som fuldkommen lignet hans Veninde, og som betragtede ham med en Alvorlighed og derpaa forsvandt. Han fattede sig, var tydelig overbeviist om at han var vaagen og at han havde seet Figuren af sin Veninde, som boede 30 Mile fra ham. Han undersøger Pandoren og finder at Resonanzbunden er sprugen Han kan ikke forklare det frapperende Syn, kan ikke falde i Søvn den hele Nat, og tillige ikke løsgiøre sig fra den Tanke, at Synet maaskee har bebudet ham hans Venindes Død. Han skriver med den næste Post til hendes Mand og erkyndiger sig hos ham med en Uroe, hvis Aarsag han dog fortier, om hendes Befindende. Han faaer nu at vide, at hun er død i den samme Time, hvori Synet viste sig for ham, hvorom han underretter hendes Mand i sit næste Brev. Hvad skal man tænke om denne Begivenhed? – Oversætteren maa tilstaae at han veed det ikke. Der gives overordentlig megen Overtroe til, som utallige Mennesker antage for en afgjort Sandhed. Men der kan gives meget Overordentligt og Underfuldt, som saamange ikke ville troe, uagtet det er Sandhed. Jngen Sandhed giver sig tydeligere tilkiende for den Tænkende end at en hemmelighedsfuld Tingenes Orden staaer bag ved den, som viser sig klar for de svage Dødeliges Blikke. Saameget vil han blot tilføie, at Wieland følte sig overbeviist om at alt dette var passeret; denne samme Wieland, som har omtvivlet saameget, der udgiør Oversætterens fasteste og glæderigste Overbeviisning.