Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-10-23
Det synes da at der indrømmes vore Fædre alt for lidet, naar man (48de Side) tilstaar: "at vore hedenske eller odinske Oldfædre vare for Kristendommen fuldt saa vilde som noget Folk i den nyopdagede Verden, for hvilket, der i Oldkrønnikerne og Oldlovene (skal) haves saa umiskjendelige Beviser, som barnagtig Natsionalstolthed ikke kan svække." Hvo kan tilstaa det, selv efter at have overveiet og indrømmet alle de Beviser herfor, som Forfatteren antyder, og sammenlignet det med Beskrivelserne over hvilket somhelst af de gamle americanske Folkeslags Religions og Krigskikke? Det er sandt, man ofrede Mennesker i det gamle Norden, men det var Misdædere man ofrede. Heidingiar blota hinum verstumönnum heder det udtrykkelig i Kristnisaga S. 29. Selv i allerældste og raaeste Tider forekomme kun meget faa, og med den tykkeste Fabelagtighed omtaagede, Exempler paa anden Menneskefring. Ti det kan slet ikke regnes hertil, naar enkelte benyttede sig enkelte Gange af den gamle Religion i at besmykke deres Fiendes Mishandling eller høitideliggjøre deres Grumhed, med mindre man vil sige at den rommerske og jødiske Religion tillod Menneskeofte, fordi Guds egen Søn og mange Kristne i Forfølgelserne bleve skilte ved Livet, eller at denne Skik hører til Kristendommen og den dermed forbundne Kultur, fordi kristne Præster og Voldsmænd igjennem Aartusinde under allerhaande Religionspaaskud, Kjætteri, Hekseri og desl. have opofret deres Medmennesker, Medkristne og Medborgere i Hundrede, ja vel i Tusindetal stundum under den meest udsøgte Marter og Pinsel. Hvor findes vel sligt hos de gamle Nordboer, Eller, om dette ikke er nok, hvor finder man at her dræbtes, end sige pintes umenneskelig til Døde, alle Krigsfanger, blot fordi de vare Fanger, eller at vore Forfædre vare Menneskeædere? - Hvad (49 S.) de mange Forbud, Kirkelovene have imod Blodskam og anden Ukysthed angaar, da bemærkes her blot at Kirkelovene dog vel bleve givne en rum Tid efter Kristendommens Jndførelse, og hvad deraf hentes kan neppe lægges vore odinske Oldfædre til Last, Dog vare de vist nok i Ægteskabssager langt mere fri; de ældste kristne Geistlige paalagde Menneskeheden mange unaturlige Baand, som synes at nøde den til de unaturlige Laster og Afskyeligheder, vore hedenske Forfædre vel neppe kiendte af Navn. At den kristne Geistlighed tidlig og længe var et Mønster paa slige Laster er bekiendt; og at Sædelighed og Oplysning i Norden ved den odinske Religions Undergang i visse Henseender forfaldt tillige med den gamle Natsionalaand nægtes ikke. Desuden ere hine nu saa fæle Ord stundum Lyd uden synderlig Betydning, og det er ikke sjælden Geistlighedens lave Egennytte, der har opfundet hine Laster, for at berige sig, ved at sælge Tilladelse paa Guds Vegne tilat udøve dem. Men at ellers Ægteskab i de nærmeste Led har været forbudet hos vore Forfædre, og det selv førend Jndvandringen i Norden, sees jo aabenbart af Opløsningen af Nords Ægteskab med sin Søster, fordi som Snorre udtrykkelig siger: at var bannat med Alsum, at byggiasvo nit at frændsemi. At der forresten til alle Tider have været Umennesker og dyriske Mennesker er bekjendt, og er just intet sikkert Tegn paa Vildhed. De saa forfinede Rommere vare lidet bedre, og lignende Afskyeligheder have fundet Sted i Kristendommen lige til vore Tider. - Fremdeles synes de gamles Straffe og øvrige Haardhed mod Medmennesker mer end fuldelig at opveies af vore kristelige Pinebænke, levende Forbrændelse, Rad brækning o. des, der er saameget værre som det er et fast med kold Eftertanke ordnet, antaget og længe udøvet System af Umenneskelighed. Hvad var fremdeles vore odinske Fædres Menneskehandel og Slavemedfart i det gamle Norden imod selve de Kristnes i den ny Verden, neppe en Skygge at regne. Og vi behøve ikke engang at gaa saa langt; behandlede de gamle Nordboer end deres Krigsfanger og fødte eller kjøbte Slaver som Trælle, styrtedes da ikke efter Odindommens Undergang hele Kjærnen af Nordens Natsioner jo dybere og dybere i det frygteligste Slaveri, hvorfra de neppe endnu tilfulde have reist sig (3. A. S.) Og hvilket var nu det værre, - Det forstaar sig at der ogsaa i det gamle Norden gaves slette Mennesker, men jeg veed ikke om de odinske Skurke vare sortere end de kristne. Historien synes dog at lære, at det kan passe paa mange af disse, hvad Skalden synger om en af dem: Stær hig! neinn strakur ey stelur her nafnbet fra; med dygd mun aldre, mognligt her ad na. Men langt vilde det blive at opregne og beskrive de gamle Nordboers Dyder. Deres Agtelse for Sædelighed har ogsaa tydelig nok afpræget sig i deres Mytologi og Historie, man behøver blot at mindes deres Høimodighed og Gjestmildhed, der nu synes at have fæstet Bopæl i Norge; deres Høflighed og Venlighed, man nu beskylder Svenskerne og Færøboerne for at overdrive, deres Tapperhed, hvorved de ofte dyrt nok tilkjøbte os Selvstændigheden, og en Hæder, hvori vi nu endelig Selv synes at nægte deres Minde endog den allerringeste Deel. - Af alt dette er det klart, at vore gamle Fædre ingenlunde levede i Vildhed og barbarisk Usædelighed, om de end stode tilbage i Kunst og Yppighed. Vi tilstaa Norden var ukultiveret, det fulgte af Landet, Himmelegnen og den isgraa Oldtid. Der herskede i gamle Norden den raa Natur, men det var Menneskenaturen i al sin ædle Værdighed, stolte Høyhed og barske Kraft, ingenlunde i sin forvildede Umenneskelighed. (Fortsættes.)