Berlingske Tidende, 1794-12-26
Paris, den 6te December. J Conventsforsamlingen den 11te traadde Merlin fra Douan frem i Velfærdscommissionens Navn. Atter saa de han en nye List af vore Fiender, men saa godt udtænkt der end synes dem at være, og hvilken lykkelig Følge de end haabe deraf, saa skal det dog ikke lykkes dem. Han gav derpaa tilkiende, at fredsrygterne havde i nogen Tid udbredt sig overalt, men anmærkede tillige hvor ugrundede, urimelige og modsigende samme vare. Forhen havde man udspredt, at Frankrig ikke vilde slutte Fred, førend alle Troner vare kuldkastede og alle Stater vare Republiker; men nu finder man paa noget andet. Man udspreder at vi med al Magt forlange Fred, og at Underhandlinger blive drevne med største Hurtighed. Hensigten af denne Udspredelse er, at svække vore Armeers Mod, at standse dem i deres Fremgang og giøre vor Spændekraft lam. Vore Seire og Grundsætninger tillade os at sige offentlig hvad vi ville, vor Retfærdighed skal bestandig blive undskillelig fra vort Mod. Ja vi ville Fred, men vi ville vide os den garanteret af vor egen Kraft og vore Fienders Asmægtighed til at kunne skade os herefter. Den Tid er nu ikke meere langt borte, at adskillige Magter skulle lære at kiende de es sande Jnteresse bedre, end hidtil. - Taleren viste derpaa, hvor stor Aarsage Spanien og Holland, havde til at være mistroisk mod Engeland. Preussen skulle snart blive vaer, at dets sande Jnteresse bestod i en varig Fred med Frankrig o. s. v. - Derpaa blev han ved: Det franske Folk bestandig ret færdigt, bestandig ædelmodigt, bestandig ærekiært, skal vide, at giøre Forskiæl imellem dets Fiender og Aarsagen til deres Fiendtligheder; det vil fornemmelig tage i Betragtning deres Forfatning som af Frygt eller ved Magt ere blevne tvungne til at forene sig med Coalitionen med Frankrig; ja endog i dets Love, som det i Kraft af sine Seire kan foreskrive, skal det franske Folk vide at skiælne imellem Svagheds og Forfængeligheds Prætensioner og Tyranniets Stolthed og Magt, og i det samme med sin seirende, men tillige ædelmodige Haand foretegner Grændserne, inden hvilke det finder for godt at indslutte sig, skal det ikke støde fra sig noget Tilbud, naar det ikke strider mod dets egen Jnteresse, Værdighed, Rolighed og Sikkerhed. Dette er Frankrigs Politik. Den gaaer umaskeret frem, ligesom dens Vaabens Berømmelse. Frankrig vil underhandle med sine Fiender ligesom det har stridet med dem, offentlig for hele Verden, som det tager til Vidne paa sin Retfærdighed, ligesom det ingen andre Vidner har havt paa sine Seire. Dette kan man giøre bekiendt og troe at være vor Tænkemaade. Lader det nu her være os sagt at den hele Republik giver Gienlyd deraf at vore tapre Vaabenbrødre kappeviis igientage det. Nei, Franskmænd nen J skulle ikke forglemme Aarsagen, hvorfor i have grebet til Vaaben og de eneste Betingelser, under hvilke J kunne ned ægge dem. Nei, J have ikke tilet saa hurtig from paa denne ærefulde Bane, som at staae stille, og i det Øieblik, da J ere saa nær ved at opnaae Maalet, skulle J ikke lade eders Seiervindingers Priis fare. Det maae vore giender ikke haabe, Vi skulle ved eders Anstrengelser og Seire vise dem, at vi ville Fred, men en Fred, som er vore Forsvarere og det franske Folk værdig; og for at sigt alt med eet Ord, der, hvor Folket vil ansee Krigen for at ikke være mere nødvendig, til at hævne sin fornærmede Værdighed, eller for at beskytte sig imod nye Angreb, der skal det lægge Lænker paa Seiren, og kun der skal det foreskrive Freden. Denne Beretning blev ofte afbrudt ved Haandklappen, og Conventen decreterte derpaa, at den skulde oversættes i alle Sprog.