Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-02
Den danske Skueplads. Fortsættelse; see forr. No. Skuepladsen havde paa den Tid en Censor, der med føje har faaet Navn af Danmarks Aristarch, den for sin Smag saa bekiendte daværende Oversecretair A. G. Carstens. Denne havde gjennemseet Sørgespillet Zarine, førend dets Antagelse til Opførelse; men hvad der maa forekomme os besynderligt er, at Ewalds Rolf Krage der allerede var udkommen 1770, ikke betragte des som nogen dansk Original-Tragoedie, efterdi det i den bredalske Opfordring (see S. 132) hed der, at enhver Patriot og Elsker af Sproget længes efter at see den første danske Originaltragoedie. At en Bredal kunde skrive Sligt, er begribeligt, men at en Carstens kunde foretrække Zarine for Rolf Krage, det vidner tydeligen om, at han endnu hang alt for meget ved den franske Smag. Han havde vel heller ikke ringe Lighed med Tydsklands Ramler, der ved sin stærke Poleren ofte bortpolerede alt for meget af det oprindelige Genialske i mangen begyndende Digters Arbeider. Mueligen vilde ogsaa en Udgave af de evaldske Digte, hvilke vi nu kun eie, saaledes som de have gjennemgaaet den carstenske Critiks Digel, uforandrede, som de kom fra deres Forfatters Haand, være mangen Ynder af Digterens Muse lige saa kjerkommen, som den uforandrede Udgave af de Digte, Ramler saa omhyggeligen har filet, vilde være det for den tydske Læseverden. En ulykkelig Stierne synes at have svævet over den fortræffelige Evald, lige fra hans Fremtrædelse paa Verdens Skueplads, indtil hans Udvikling som Digter. Født af Forældre, der kun lidet bekymrede sig om hans Opdragelse, var han tid ligen overladt til sig selv. Neppe var han bleven Student, førend han, som i sit ellevte Aar havde mistet sin Fader, kastede sig i Bellona's Arme, og istedet for at uddanne sin Aand og berige sig med de for hans tilkommende Bestemmelse nødvendige Kundskaber, gav sig til at tromme, snart for Preusserne, snart for Østerrigerne i Syvaarskrigen. Han var allerede 23 Aar gammel, da han fra Krigens vilde Tummel kom tilbage til sit Fædreneland. Vel var han fra 1762 til 67. Alumus paa Walkendorfs Collegium; men, vendende hjem som afskediget Tambour fra Tydsk land, kunde hans personlige Forhold intet mindre end anbefale ham hos de Store og Folk af Jndflydelse. Dette virkede upaatvivleligen tilbage paa hans digteriske Arbeider, og neppe uden Grund siger den dramatiske Journals Forfatter, at der overhoved herskede blandt en stor Mængde af Publicum en Fordom mod Evalds Skrivemaade, og at det vel er een af hans store Forbrydelser, at han er en dansk Digter og født i Danmark, at dette uden Tvivl gjorde, at hans Stykke, Pebersvendene, blev mindre søgt og bifaldt end det, endog med alle sine Mangler, fortjente. At bestride disse Meninger, eller, om man vil, Cabaler, er ikke Recensentens Sag, Forfatteren kan trøste sig med, at han har samme Skjebne, som Milton, som Tasse, som Klopstock, hvis Mesterstykker Mængden kun sildig fik Jndsigt og Smaa at bedemme." – Digtekonsten, vedbliver Rosenstand Goiske, ligesom i en prophetisk Aand, faaer som Dyden først sin Belønning, siger Fortaleren til Ossians Digte, efter Døden, og den Tid vil komme, at Forfatteren, i Graven, naar forraadnet er hans Krop, Man staaer paa anden Streng, i anden Tone spiller, Med blotte Øine seer, hvad man ei saae med Briller. vil blive bedømt paa en ganske anden Maade, og Efterslægten vil misunde os, at have kjendt en Evald; den Efterslægt, som vist vil faae andre Tanker om Digtere og Genier, end Mængden nu har, og som, oplyst og overtydet om en sand og luttret Smag, vist vil kjende mellem Digteren og Rimsmeden, Poeste og Rim. Jdet Hele taget er denne Spaadom ogsaa gaaet i Opfyldelse, og nu, efter et halvt Aarhundredes Forløb, føle vi hvilken Digter Danmark har eiet i sin Evald. Men Aarsagen, hvorfor han hos sine Samtidige ikke gjorde den Lykke, han fortjente, ligger ei allene i de allerede anførte Omstændigheder, men maaskee ogsaa deri, at han især fremtraadte som dramatisk Digter. Om Musen, havde givet ham noget overordentligt Kald til Sørge og Lystspildigter, bliver, man tilgive os denne Mening, om den skulde være for dristig, endnu et afgjort Spørgsmaal. Høje, rørende og hellige vare hans Harves Toner, og som lyrisk Digter var han himmelsk, men den skabende Phantasie, der forstaaer at fremtrylle store seeniske Begivenheder og Characterer, besad han neppe i en fortrinlig Grad. Naar vi undtage hans Balders Død, uden Tvivl hans Mesterstykke, savner man i hans øvrige dramatiske Arbeider det Relief, vi beundre i en Shakespears Værker, og som giør, at man altid seer dem med ny Deeltagelse paa Skuepladsen. Hans fleste Dramer have derfor end ikke hos den Slægt, der har ganske andre Tanker om Genier og Digtere, end hans Samtidige, været af udmærket theatralsk Jnteresse. Man læser hans Rolf Krage, Fiskerne a. med Henrykkelse, men paa Skuepladsen gjøre de ingen Lykke. At den dramatiske Journals Forfatter opfordrede ham til at skrive Lystspil, paa Grund af de ægte comiske Tirader, der fandtes i de brutale Klappere, maa nok mere tilskrives den Taknemmelig hed, hiin skyldte Evald for hans gode Forsvar, end en virkelig Overbeviisning. Baade Harlequin Patriot og de brutale Klappere indeholde, som bekjendt, en Fylde af ægte Vittigheder, fremsatte i de correcteste Vers; men, som Lystspil, især saadanne, der, efter Journalens Mening, skulde gjøre de Holbergske Rangen stridig, ville de nok aldrig komme til at gielde. Jøvrigt har det eneste virkelige Lystspil, Evald har leveret, Pebersvendene, heller ikke røbet noget udmærket Talent for denne Green af Digtekonsten. Ogsaa det Stykke var en Frugt af den Bredalske Opfordring, men det blev ikke antaget til Opførsel, førend det var gaaet igiennem en bekjendt stor Mands (Carstenss) Critik.