Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-07-19
Striden om dette Hovedpunkt i Retskrivningslæren kan let blive til blot Ordstrid, naar de Stridende ikke først ere enige om GrundBegreberne, hvorfra man maae gaae ud. At en væsentlig betingelse for ret Skrift er almindelig Forstaaelighed af det, der skrives, kan vel ei negtes; saa lidt som, at denne Betingelse ei lader sig opnaae, hvis den Skrivende enten ikke kiender, eller ikke følger den Skik eller Maade i at bruge Skrifttegnene tilde respective (tilsvarende) Lyd=Deles Betegnelse, som har gjort Bogstavtegnene til fattelige Lyd billeder; med andre Ord, dersom han ikke erkiender almindelig Vedtægt eller Skrivebrug for det øverste Princip i Orthographien.) Forlade eller opgive vi dette Princip, da opgive vi tillige Muligheden af at giøre Retskrivnings*) Et Folks Sprogbrug - Talebrug og Skrivebrug - lader sig da ei omform eller construere efter fuldkomne philosophiske Grundsætninger, saalænge Sproget skal blive just det Sprog, det er. - Sproglæren maa grunde sig paa Talebrugen; Retskrivningslæren paa Skrive brugen." Dahls Oversigt af den d. Retskr. Lære. S. 5. §. 11. Vilde dog den skarpsindige og smagfulde Forfatter af dette gode Skrift give os det i en ny, meere handelig Udgave, end i den ubeqvemme Folioformat, læren til en praktisk anvendelig Disciplin; og handle aldeles som den, der f. Ex. vilde indrette en dansk Sproglære i det 19de Aarhundrede efter Regler og Grundsætninger, hentede fra Sproget i Jydske Lov, eller der vilde lære os at bøie og construere danske Ord efter den islandske Maade, fordi han ansaae denne for rigtigere og fornuftigere. Med hiint Princip i Retskrivningen: at Vedtægt er Lov, falder ogsaa enhver almindelig Gyldighed af Regler for Skrivningen. Een kan da fordre samme Agtelse for sin Theorie, som den anden, og følger nu enhver Forfatter i sin Skrivemaade sit eget Hoved, da opstaae ligesaa mange Skrivemaader, som der gives orthographiske Systemer; Skriftsproget ophører at være et almindeligt Heelt, dets Forstaaelighed formindskes og udsættes for, tilsidst reent at gaae til Grunde. Hvo vilde negte, at enhver enkelt for sin Deel kunde være berettiget hertil, Hvo vilde negte, at den lærde Verden, efter Hr. Profesforens Udtryk, "er en Republik, hvori det ene Menneske ikke behøver at følge det andet, længere end han selv synes", Ubegribeligt maa det synes, at nogen, der ei af gode Grunde vilde det, har kunne mistyde mine Yttringer, som om jeg ikke forstod at skielne imellem Skrive brugens almindelige Lovgyldighed, og den Enkeltes fuldkomne Frihed til at opfinde en ny Theorie for Skriftsproget, og at giøre sin egen Skrift saa uforstaaelig og barbarisk, som han lyster. - Men hvilket fornuftigt Menneske, der vil naae et vist Maal, tager den Vei, som, i Stedet for at føre til Maalet, netop fører fra det? Hvilken Maler, der vil forestille en løvgrøn Bøg, vælger en rød Farve til Bladene? – Saaledes vil vel ogsaa enhver i den lærde Republik, der fornuftigen bruger sin ustridige Frihed til at skrive som det behager ham, helst skrive saaledes, at de fleste Læsere lettest forstaae det han skriver; med mindre han imod Tingenes Natur giør Middelet til Øiemed, og sætter mere Værd paa Bogstaver, end paa Tanker, paa Former end paa Jdeer, og da mener jeg, Fornuften vil giøre en grundet exceptio fori. De Herrer Sproglærde kunne fortælle os saa vidt og bredt, saa løst eller fast som de ville og kunne, om deres dybe Jndsigter i Sprogets Natur, i forældede Sprogformer og Kundskab til Ordenes Herkomst og Slægtskab: de kunne dog dermed ikke udrydde den vanartige Natur hos ethvert Publicum erg. det danske, at det helst læser danske Bøger, som ere saaledes skrevne, at man baade finder Jndhold i dem, og umiddelbar under Læsningen forstaaer dem, end saadanne, til hvis Læsning man paa sin gamle Alder først skal gaae i Skole hos islandske, angelsaxiske, svenske eller endog malaiske Sprogmestere (til hvis Bogstavskrift en islandsk Sproglærer nylig har henviist sine Læsere). Disse Herrer give naturligviis Publicum Uret; og Hr. Professoren selv, uden dog, som jeg mener, at deele deres fornemme Foragt for al Vedtægt, fremsætter dog blandt flere det Spørgsmaal: "hvo vilde nu paastaae at Pluralitetens Skrivemaade var rigtigere, end enkelte Tænkeres." Det giør mig ondt at jeg, derved maaskee atter udsat for at misforstaaes, maa vedkiende mig, at denne Paastand er min, og at jeg hertil endnu vil føie den: at selv Tænkeren i det mindste bør have ligesaa megen Agtelse for vor egen Skrivebrug, som for fremmede Nationers; hvilken vi aldrig overtræde naar vi skrive deres Sprog. For nu dog at giøre mit til at forebygge Misforstaaelsen, maa jeg nærmere forklare hiin Paastand. Bogstaver, Stavning, Skrift overhovedet, ere kun Midler til at opnaae det reelle Øiemed Læsningen af det Skrevne. Rigtig og naturlig er derfor den Skrift, ved hvilken dette Øiemed opnaaes med den største Lethed og i størst Udstrækning; thi hvert Middel, jo lettere og sikkrere det virker, jo mere almindeligen det, naturligviis med Hensyn paa dets nærmeste Bestemmelse, kan bruges, desto fuldkomnere er det. Nu er en saadan Virkning af Bogstavskrift ikke mulig, uden at der maa gives det, vi kalde vedtagen Skrivebrug, og hvorved vi opnaae at alle, som have lært at læse et vist Sprog, derved ere satte i Stand, til, uden unyttig, tidsspildende Forstyrring, uden at nødes til paa ny at lære at læse, imedens de læse, kunne ved Læsning tilegne sig det, som er skrevet eller trykt i Sproget. Af denne Betingelse er med hiin naturlige, i Tingenes Væsen grundede Nødvendighed, der yttrer sig overalt, hvor et stort, et vidt udbredt Resultat af menneskelig Virken skal opnaaes, fremstaaet en Overeensstemmelse i Skrift tegnenes Brug, som i større eller mindre Grad hersker i enhver Periode af et Sprogs Historie, eller dets temporaire Tilværelse i et vist Tidsrum. Naturligviis er denne Overeensstemmelse ringere, mindre fuldkommen, jo længere vi gaae tilbage i Tiden, eller jo mindre Sproget endnu har opnaaet Fasthed og Uddannelse ved Skrifter. Jmidlertid fattes den aldrig ganske; heller ikke skeer nogensinde dens Forandring eller Omskiftning ved en pludselig Overgang, men kun gradviis og saa at sige umærkeligen. Skrivebrug er derfor vel, som Hr. Professoren rigtigen bemærker, aldrig en uforanderlig, for bestandig grundfæstet Norm, men den er en Vedtægt, som vinder mere og meere i Fasthed, jo mere Grundvolden, hvorpaa den hviler, og for hvis Skyld den er til, Sproget selv, vinder i Dannelse. Jo mere nu Brugen vinder i Fasthed, desto mere Hiemmel vinder den; desto mere Gyldighed har Folkets overeenstemmende Skrivebrug, fremfor den Enkeltes, hvad enten han er Tænker, eller ikke. – Gaae vi saaledes tilbage i vort eget Sprogs Oldhistorie, da finde vi langt større Fasthed, et mere uddannet og consequent orthographisk System i den islandske Skrift fra det 13de og 14de Aarhundrede, fordi dette Sprog dengang var meget dannet ved Skrifter, end i vort nyere Danske i det 15de og 16de Aarhundrede, da dette endnu var fattigt, lidet dyrket, lidet brugt i Skrifter. Men vort nyere Modersmaal dannede og berigede sig mere og mere; det blev til et selvstændigt, dyrket, poleret Skriftsprog; og nu paafulgte samme Virkning, som i ethvert andet Sprog, en mere consequent, stadig, til visse Regler henførelig Skrivebrug dannede sig; og vel at mærke, den dannede sig ikke af nye Materialier, men ved successiv modificeret Brug af de, Aarhundreder gamle Elementer, saaledes, at vel deels adskillige Sidegrene bort skares, deels andre udvoxede i Stedet; men Hovedstammen endnu væsentlig blev den samme. Derfor læser endnu den Danske, med liden Øvelse, med nogen Kundskab til vort Sprogs Kilder, danske Skrifter fra det 15de, 16de, 17de Aarhundrede uden Møie. Der gives (som jeg i mit ovenfor anførte Skrift har viist) Elementer i den danske Skrivebrug, som man nu vil udstøde, men som have været til fra det 14de Aarhundrede, som Enkelte have prøvet flere Gange paa at berøve vor Skrift, uden at det har villet lykkes dem. Hertil hører f. Ex. det nyligen af Hr. Professor Rask atter angrebne Skrifttegn aa. Beviisligen er dette, og intet andet brugt i dansk Skrift for Vocallyden, som de Svenske betegne ved 4, fra det 14de, ja fra Slutningen af det 13de Aarhundrede, uden nogensinde at være aflagt. J denne lange Brug har det, i Følge Skriftsprogets Natur, en fuldkommen national Gyldighed, en praktisk Brugbarhed, som man forgieves ved alle mulige, paa blotte Theorier, og vilkaarlige Forudsætninger byggede Grunde, vil søge at omstøde. Jeg siger derfor have vi i 5 Aarhundreder læst ved Hielp af dette Tegn, kunne vi ved det endnu læse hvert dansk Ord, hvori det forekommer i Skrifter og Bøger fra disse 5 Aarhundreder, læse vi ved dets Hielp uden Hinder og Vanskelighed endnu den Dag al dansk Skrift – da maa ethvert nyt Tegn, man vil paabyrde os i Stedet for det gamle, kaldes aldeles unyttigt, ja positiv skadeligt, for saa vidt som det bryder Eenheden i dansk Skrift fra de ældste indtil vore Tider, sætter et Skillerum imellem ældre og nyere Dansk, og føier en overflødig hindring til Læsningen af den danske Skrift, hvori det anvendes.