Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-08-08
Dette uhyre Dyr, som i flere Aar havde været en Prydelse for det velbekjendte Menagerie, paa Exeter Change i London, er om Eftermiddagen den 1ste Marts d. A. bleven dræbt efter Eierens, Hr. Cross, Befaling, fordi det havde røbet mærkelige Spor til Raseri. Da man verksatte dette Drab ved adskillige Lag af Musketild, som, i Forening med det arme Dyrs Døds brøl, lød vildt omkring og kunde høres lige ned til Stranden, saa trak denne Larm en saadan Folkemængde sammen, at man fandt det nødvendigt at lukke Tilgangene til Boderne i den underste Deel af Bygningen, saavelsom dem, der føre til de vilde Dyrs Rum. Politipatrouiller bleve opstillede inden og udenfor Bygningen, forat afholde den paatrængende Mængde, hvoraf mange vare saa begierlige efter at være Øjevidner til det, som foregik derinde, at de bøde en, ja to Guineer for at erholde Adgang. Jngen fik dog Lov at komme ind, førend Dyret befandt sig i en Tilstand, som ikke kunde foranledige nogen Frygt for Fare. Denne Elephant var af Hankjønnet, og havde allerede været i sytten Aar i Menageriet. Han var bleven fangen meget ung, omtrent 5 Aar gammel, bragt over fra Bombay og kjøbt af Hr. Cross, følgelig opnaaede den en Alder af 22 Aar. Allerede tilforn havde han viist sig meget urolig i Parringstiden, og dette tog til med Aarene. J saadanne Perioder blev han holdt meget knapt med Foder, man anvendte ogsaa medicinske Midler, ja man skal paa eengang have givet ham et heelt Centner af Saltarter. Endskjønt man ogsaa i den senere Tid havde anvendt disse Forsigtighedsregler, viste Dyret sig dog vildere end før, agtede ei alene ikke sine Vogteres Kjæleord, men søgte endog at slaae dem med sin Snabel, naar de vilde nærme sig til ham, han væltede sig urolig paa sit Leie og huggede mægtigen om sig Den første Marts, henimod Klokken 1 om Middagen, blev den vildere, end den nogensinde havde været, og begyndte at pidske sit Staldrums Spærretræer med sin Snabel. Disse Spærre træer ere satte en Fod fra hinanden, ere tre Fod tykke, af Egetræ, og paa alle Sider stærkt beslaaede med Jern. J lang Tid modstode de de vældige Slag, som han næsten uophørlig anbragte paa dem, men henimod Klokken To havde et af dem løsnet sig fra den massive Tværbjælke, hvori det var infattet, og da Dyret endnu viste sig lige ubændigt, saa blev man bange for, at det kunde bryde ud, i hvilket Tilfælde den Skade, det havde kunne anrette paa Gods og Liv, vilde have været uberegnelig, fordi de i samme Locale, værende Rum for Løver, Tigre og andre vilde Dyr, endskjønt i sig selv meget stærke, dog kun vilde have udgjort et svagt Værn imod hans uimodstaaelige Kraft. Under saadanne Omstændigheder bestemte Hr. Cross sig til at dræbe Dyret, endskjønt det kostede ham i det mindste 1000 Pund Sterling, og dette tænkte han at iverksætte ved at blande Sublimat i et Bundt Hø. Dog kunde man ikke paa denne Maade komme Dyret tillivs, thi næppe havde han belugtet det farlige Foder, før han kastede det tilside hvorfor man fattede den Beslutning, at lade ham skyde. Til den Ende lod man hente et Par Soldater fra Vagten i Sommerset=House, og adskillige ladte Geværer fra Nabolavet bleve udleverede til nogle af Establissementets Folk, som havde Mod nok til at opholde sig i Rummet. Paa denne Maade bleve omtrent 14 Personer bevæbnede, dog ansaae man det overeensstemmende med Klogskab, endnu at snoe stærke Touge om Spærretræerne, imod hvilke Dyret især havde anvendt sin Kraft, inden man begyndte at operere. Da dette var skeet, gik fem Mand frem indtil omtrent 8 Vards Afstand fra Dyret, og afskøde sine Geværer paa den ømme Deel under Øret, hvorefter de hurtig trak sig tilbage, forat lade paany. Da Dyret følte sig saaret, udstødte det et høit og gjennemtrængende Skrig, gik til den forreste Side af sit Staldrum, og slog med saadant Raseri paa Spærretræerne, at atter et af dem faldt ud. Efterat det saaledes en Stund havde udgydet sin Harme, blev det roligere, hvorefter nye Skytter rykkede frem- og bare sig af ligesom deres Formænd. Saasnart Jlden begyndte igjen, styrtede Dyret atter i største Raseri løs paa sine Barrierer, og skulde have opbrudt Døren, som allerede var falden udaf sin øverste Hængsel, dersom den ikke ved Strikker havde været bevaret saa godt. Efterat det endelig var bleven roligere igjen, skulde det faae det sidste Lag, men endnu havde man ikke lagt Geværerne an, førend Dyret, som i dem saae Aarsagerne til sine Saar, og tillige bemærkede, at de bleve rettede imod sit Legemes ømmeste Steder, rask vendte sig om, trak sig dybere ind i sin Stald, og skjulte Hovedet imellem Skuldrene. Af den Aarsag blev det nødvendigt, ved Spydstik at bringe det i Skudretning, og da dette var skeet, bleve Geværerne atter afskudte imod det. Endskjøndt man nu dennegang tydelig saae, at adskillige Kugler, ligesom før, havde slaaet igjennem dets Nakke, og Blodet flød strømmeviis ud af Saaret, saa viste dog Dyret ikke noget Spor til Smerte eller Udmattelse, kun holdt det op med sin forrige Rasen imod Spærretræerne, og blev fra nu af i Baggrunden af sin Stald. Paa foranførte Maade blev Jlden uafbrudt fortsat i halvanden Time, og først efter 152 skarpe Skud styrtede Dyret til Jorden, hvor det blev liggende næsten uden Bevægelse, indtil det endelig blev dræbt med en Sabel, som var fæstet til et Gevær, og som man stødte det i Nakken. Blodmassen, som randt af det, var saa stor, at dets Staldrum blev oversvømmet deraf i en temmelig Høide. Da enhver Fare nu var forbi, fik Publikum Tilladelse at komme ind imod den sædvanlige Adgangspriis, og Begivenheden havde, som man kunde vente, vakt en saadan Nysgjerrighed, at Menageriet blev propfuldt af Mennesker, indtil seent ud paa Natten. Dette er den samme Elephant, som omtrent fire Maaneder i Forveien tilfældigviis dræbte sin Vogter, en Tydsker ved Navn Tetien, ved at sønderbryde hans Ribbeen, da han vilde vende sig i Stalden. Dette Kæmpedyrs Legeme havde er Omfang af 19 Fod og 14 Tommer, og en Længde af 12 Fod, 2 Tommer indtil Halsroden; dens Hale holdt 5 Fod 9 1/2 Tomme; dens Forbeen havde et Omfang af 3 Fod 8 Tommer, Bagbenene et endnu større, Hovedet var i lige Linie 5 Fod langt, og liggende havde Legemet en Høide af 6 Fod 2 1/2 Tomme. Over 30 Mennesker, foruden Menageriets Folk, bleve, efterat Elephanten var anatomeret af Doctorerne Brooks og Morgan, brugte til at bortskaffe Jndvoldene og andre ildelugtende Deele. M. M. 202) Australien og de derværende engelske Kolonier. Af Pappes Lesefrichte, 1826. 2det B. 3die H.) Tykt Mørke, hidtil ikke gjennemtrængt af de Lærdes Undersøgelser, bedækker endnu Alt hvad der har Hensyn til de første Opdagelser af det store australiske Kontinent, som man hist og her ogsaa giver Navn af Nyholland. Portugiserne havde, om man ellers vil troe de weimarske geografiske Efemerider, allerede i det 16de Aarhundrede kjendt den østlige Deel af denne femte Verdensdeel, men en Bevæggrund, af samme Slags som den, der senere forledte Hollænderne til den strængeste Hemmeligholdelse, formaaede dem til at dølge deres Opdagelser, og berøvede dem tillige den Ære at give det nye Land deres Navn. De frygtede, at andre europæiske Nationer, tilskyndede af den Kolonisationsaand, som i de Tider havde bemægtiget sig alle Folkeslag, skulde anlægge Etablissementer i deres Nærhed, hvilke kunde vorde farlige for deres indiske Besiddelser. Dog er der Jntet, som med Bestemthed kan bevise, at man bør tilskrive Portugiserne Æren for denne Opdagelse. Det er endog meget muligt, at de kun ved deres Forbindelse med de asiatiske Folk have kjendt det australiske Kontinent, og vi læse hos Marco Polo, der, som man veed, i det 13de Aarhundrede bereiste det mongoliske Rige og kom lige til China, at Chineserne kjendte to store Øer sydøstlig for China. Der ligger i Australlens fysiske Konstitution noget saa fremmedartet, og fra alle øvrige Verdensdele saa aldeles forskjelligt, at man i mange Henseender kunde være tilbøielig til at antage en ganske egen Skabelse for denne Deel af Jordkloden. Naturen viser os i Nyhollands og Vandiemenlands Dyre= og Planterige saa forhavsende Afvigelser og saa store Undtagelser fra de Regler, den ellers overalt følger, at en Reisende maatte være meget uskikket, naar han ikke gjorde en rig Høst af interessante og vigtige Iagttagelser i hine Egne, om hvilke vi hidtil kun have meget ufuldkommen Kundskab. Der begynder Sommeren, naar hos os Vinteren lader sig føle, og omvendt. Der synker Barometret, naar Veiret vil blive smukt, og stiger pludselig for Uveir. Der er Nordenvinden meget hed, og Søndenvinden meget kold Der ere de usleste Hytter byggede af Cedertræ(Cedrela toons efter Brown), og Myrtetræ (Myrtacer) bliver brugt til Brænde. Der finder man Kanguruen, et Dyr, som man kunde kalde halv Egern og halv Daahjort, som paa sine Forbeen har fem Tæer, og paa sine Bagbeen tre Fuglekløer, og som med et Tryk paa sin Hale springer afsted. Der har Muldvarpen (Ornythorbynchus paradorus) et Andenæb- og lægger Æg. Der seer man en Fugl (Meliphaga), som isteden for Tunge har en Art Kost (Besen) i Næbbet, og en Fisk, hvis halve Legeme hører til Rajaslægten, og den anden Halvdeel til Squalusslægten. Der har en Ar af Pærer (Nylomelum pyriforme) Stilken paa den bredeste Ende, og Kirsebærrene (Exocarpus cupressiformis) have Kjernen ikke, som sædvanlig, indvendig, men udvendig. Dog, det er ikke vor Hensigt, her at dvæle ved de forunderlige Frembringelser af disse Egne, som aabne Naturforskeren en uoverseelig Mark for deres Undersøgelser; vi ville indskrænke os til at kaste et raskt Blik paa de nye Forbedringer og den stedse tiltagende Vigtighed af Kolonierne Ny-Sydwales og Vandiemensland. Vi ville tillige omtale de nyere geografiske Opdagelser, som udstrække sig videre og videre, i Særdeleshed i Nyhollands uhyre Indre.