Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-03-10
Den ligesaa oplyste som lærde Geheimeraad Stampe sagde derfor allerede 1757, da der langt fra endnu ikke var tænkt saa meget paa Jordforbedring, at det vilde være at ønske, at i Danmark enten forfra var truffen, eller endnu kunde træffes en an den Jndretning med Tiendetagen og Yden, saaat Tiende just ikke altid skulde være et Baand paa Landmandens Vindskibelighed, og at en Bonde eller Landmand, som anvender Tid, Arbeid og Omkostning paa at rydde, berede og dyrke en tilforn udyrket Jord, ikke strax, saasnart han seer mindste Frugt af hans Arbeide, og af Jorden faaer nogen Afgrøde, skal nødes af samme Afgrøde at give 1/2 Deel til dem, som ikke paa nogen Maade, have bidraget det allermindste til at frembringe. Stampe foreslaaer Tiendefrihed som en passende Belønning for Forbedringer i Agerdyrkningen. Men dette forudsætter, som han siger, en ny og almindelig Jndretning, og kommer ikke overeens med vor Lovs Aand og Hensigt J. - Forslaget, har ikke fundet Bifald, og kunde, efter sin Natur, heller ikke finde det, thi er Tiendeafgiften en hindring for al Jordforbedring i Almindelighed, saa bør Tiendefrihed heller ikke bruges som nogen Belønning for Jordforbedring i enkelte Tilfælde. Da Lighed i Skatternes Fordeling er en Hoveddyd hos hvert Skattesystem, saa er selv den Tiendefrihed, der, som en Forrettighed, tilstaaes visse Jorder, heller ikke at anbefale. Skulde den tjene som et Middel til at lønne Embedsmænd, saa skjønnes ikke, hvorfor dette Mid deel just skal søges paa denne Vei, da der dog gives saa mange andre Maader, hvorpaa det mere passende kunde skee. Ei at tale om, at den Landmand, der med største Møie tvinger sin slette Jord til at frembringe, hvad hans Naboes mindre Arealindhold afgiver uden nogen Anstrængelse, maa svare den Tiendedeel af Afgrøden ligemed denne, saa er selv Tiendens Ydelsesmaade ogsaa forbunden med Tidsspilde og Uleilighed. Den giver let Anledning til Misbrug og Trætte, og de kostbare Høstdage, som derved spildes, ere et uberegneligt og uerstatteligt Tab for Landet. - Skulde det ikke være rigtigst, at Tienden blev overladt Tiendeyderen, ikke mod Vederlag af en vis til Tiendens Værdie svarende Jord, thi dette kan ogsaa standse Jordforbedringen, men imod at svare visse Procenter mere af den rene Jndtægt, Efter et Gjennemsnit vilde det vel neppe være saa vanskeligt at beregne, hvor meget Tienden kan udgjøre f. Ex. i ti Aar. Naar altsaa een betalte i Landskyld 1000 Rbdlr. og Tienden var anslaaet til 10 Rbdlr., saa svarede han for begge Deele, 110 Rbdlr. Efter en Tids Forløb, naar Landmanden først var bleven vant til at yde een Skat istedet for to Skatter, vilde han finde sig meget vel tilfreds herved. Den Tanke vilde da reent forsvinde, at efter den almindelige Ydelse 11 Deel af hans Arbeids Frugter tilfalde Andre, eller, at han, efter Maaden, at kjøbe Tienden mod Vederlag af eller 1/2 Deel af Jordlodden, maa høste 2/3 eller Deel mindre, end om han var fri for denne Afgivt. Alt hvad der iøvrigt kan siges mod *) Stampes Erklæring. Tiendevæsenet, betragtet som Hindring for Jordforbedring, og gode Forslag til de deraf flydende ufordeelagtige Følgers Afhielpning, findes i T. Rohtes Værk om Landvæsenssystemet. Skatter paa Huse og Vaaninger have i deres ufordeelagtige Virkninger stor Lighed med Tiendeafgivten; thi ogsaa her betaler Yderen er Skat, ikke af det, der indbringer ham en reen Jndtægt, men af det, der endog volder ham Udgifter. Bygninger forøge ikke en Stats almindelige Nationalindkomster; de tvertimod forringe dem ved de idelige Jstandsættelser, og deres Vedligeholdelse maa derfor betragtes som en Consumption. Den Jndtægt, en Huuseier drager af sin Eiendom, er egentligen ingen Jndtægt af denne, men Overskudet af de Renter, den Capital han har staaende deri, kaster af sig. Vel ere de Værelser, Leieren beboer, et Middel til at erhverve Jndtægt, mer saa er det Værktøi, Haandværksmanden bruger, det ligesaa, og dog har ingen endnu paastaaet, at Værktøi er nogen passende Gienstand for Beskatning. Ofte kan det Tilfælde møde, at den virksomme Arbeidsmand, der til sin Drivt, hvorved Staten vinder meget, behøver mange Værelser, medens den mindre Virksomme, hvoraf Staten, har meget ringere Fordeel, har nok i nogle faa Den Flittige maa her altsaa betale Skat af sin Flid, medens den mindre Flittige slipper ved sin Mangel paa Flid. Alle Skatter af Huse og Vaaninger ere egentligen at betragte som rene Consumptionsafgivter. Men Leieren maa her egentligen betale en dobbelt Skat, først af sin Jndtægt og dernæst af sin Udgivt. Dog, om man end vilde lade den passere som Consumptionsafgivt, saa møder igjen den Uleilighed, at Skatten i Almindelighed ikke gjør Forskiel paa om de Vaaninger, som skulle svare Skatten, bruges til Pragt eller til Nytte, og selv ved at gjøre denne Forskjel, bliver dens Bestemmelse ikke mindre vanskelig og leder til Ubillighed. Den, som har Nytte af Vaaninger, maa jo allerede svare Afgivt af den Jndtægt, denne Nytte yder ham; og den, der bruger dem til Pragt, maa jo i den større Leie, han betaler, svare en Afgivt, thi vil ikke Eieren vide at fordele sine samtlige Skatter og Udgivter paa Leieren, og er det altsaa ikke denne, som egentligen bidrager til at lade dem indflyde i Statscassen, 8 Engelland og Frankrig beskattes kun Grunden, hvorpaa en Bygning staaer, som det bedste Agerland, og de øvrige Afgivter kræves af Vinduer og Døre. Men det er bekjendt nok, hvor utilfreds man der er med disse sidste. Hvor urimeligt er det ikke, at lægge en Skat paa Vinduer, som ikke de nogen Jndtægt, og som bleve indrettede paa en Tid, hvor man mindst drømte om, at der skulde svares Skat af Sligt, da man i saa Fald nok havde brugt i den Henseende den mueligste Besparelse, og indrettet faa Fag, hvor der nu er mange? (Fortsættes.)