Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-05-06
Søndagsskolens Høitidelighed. Søndagsskolerne ere det kraftigste Beviis paa, hvor meget en enkelt Borger, en enkelt Fædrenelandsven, i Ordets sande Betydning, kan i sin Virkekreds bidrage til at fremme Almeen held, Borgerdyd og Oplysning. Ere end disse Skoler en Engelsk Pode, forplantet paa Danske Grund, saa fortjener dog den Danske Mand, som har forplantet, pleiet og opelsket den, indtil den kom i fulde Blomster, Nutidens Tak og Efterverdenens Velsignelse. Ukyndig i Skrivning og Regning stod mangen en Haandværksmand hos os tilforn, næsten bestandig tilbage i sit Fag og var meget ofte en Bold i dens Haand, som han brugte til at bestyre sin Regnskabsførelse og Brevvexling. Mange Haandværksdrenge og Svende hendrede Søndagen, den Dag, som efter sin Bestemmelse burde været helliget Dyden, i Ørkesløshed, med Leeg, Sviir og Spil Jstedet for at gjøre dem til gode Mennesker, styrtede denne Dag mangen een i et Svælg, hvori han tabte sin Sædelighed og Agtelse for alt, hvad der bør være Borgeren og Mennesket dyrebart. Ved Søndagsskolernes Oprettelse ere nu mangfoldige blevne reddede fra denne Afgrund. Kan der vel gjøres en ædlere Anvendelse af denne Dag, end at bestemme den til nyttige Borgeres Dannelse og til gavnlig Oplysnings Fremme, Aldrig har Forfatteren heraf følt sig gjennemtrængt af helligere og taknemmeligere Følelse end i Søndags Eftermiddag ved Concerten i den Tydske Kirke paa Christianshavn. Tre Hundrede unge Haandværksfolk, som alle have denne skjønne Indretning at takke for de Kundskaber, de nu besidde, vare her samlede, og istemte en Takkesang til den Allerhøieste. Selv Mennesker af den ulykkelige Slægt, som de fleste andre Nationer negte alle muelige Menneskerettigheder, fandtes i denne Kreds *). Kongen og hans Søn, og de første Mænd Staten toge Deel i denne almindelige Borgerfest. Efterat Søndagsskolernes første Stifter i Dannemark, Hr. Pastor Masmann, havde holdt en kort Tale, hvori han skildrede Jndretningens store Fremvext, fremkaldte han de Elever, som havde udmærket sig ved Flid og Agtpaagivenhed, og leverede dem hver en Hæders medaille til Belønning. Theatrets Sangere og Sangerinder, saavelsom det Kongelige Capel, forherligede Festen, ved at opføre Evalds og Schulzs Mesterstykke, Johannes og Marie. Men de Følelser, som dette høitidelige Optrin opvakte hos Forfatteren paa den ene Side, svækkedes igjen paa den anden, da han saae, at Præmierne bleve temmelig rundelig uddeelte. Det er en Sandhed, som vel neppe no sen vil negte, at Agtelsestegn, det være store eller smaa, de uddeles af Førster eller Privat mænd, bør, naar de skulle opfylde deres sande Øiemed, være en Spore til store og gode Handlinger, men ikke Belønninger for alt *) Adskillige sorte Haandværksfolk, for ubetydelige Handlinger, og eiheller uddeles alt for rundeligen. Selv det Kostbareste taber sit Værd, selv det Nyttigste ophører at gjøre Jndtryk, naar det bliver for almindeligt. Mangt et Land har ved sit sørgelige Exempel beviist, hvad Hæders= og Agtelsestegn blive til, naar man, saa at sige, ødsler med dem. At opmuntre til Dyden ved at belønne enkelte af dens Dyrkere, vidner allerede om den menneskelige Svaghed, og viser, at Menneskene ligne Børn, som man maa give Sukkertøi, for at faae dem til at handle overeensstemmende med deres eget Bedste og deres Pligter. Man burde handle retskaffent og ædelt, ikke fordi det belønnes, men fordi det er Pligt. Lyksalighedsystemet fører her Menneskene virkelig alt for langt bort fra sit Maal, og ved ideligen at erindre dem om, at Dyden belønnes, ved bestandig at lægge moralsk Lokkemad for dem, gjør man dem til Væsener, der agte Moraliteten, for saavidt den lønnes, og som forsage den, naar de ikke mere finde deres Fordele derved. Det hører med til vor Tidsalders herskende Tone, at alting skal opmuntres og fremmes ved Præmier. Det har sine gode Sider, men ogsaa mange ufordeelagtige. Hvad de Præmier angaaer, som uddeles blandt Søndagsskolens Elever, da kan vel neppe nogen, i det Hele betragtet, have noget derimod, men mod Maaden, hvorpaa de uddeles, Aarsagen, hvorfor de uddeles, og Antallet, i hvilket de uddeles, kunde der maaskee indvendes adskilligt. Man tilgive min varme Jver for den gode Sag de Yttringer, jeg her fremsætter. De ere maaskee urigtige, men veelmeente. Det er tungt, at man af Overbeviisning føler sig nødsaget tildeels at misbillige, hvad man af sit ganske Hjerte ønskede i alle Deele at kunne rose. Jeg finder det aldeles ikke upassende, at man ved denne Indretnings første Jndførelse ansaae det for nødvendigt, at betjene sig af alle muelige Opmuntringsmidler til at bevæge en temmelig ucultiveret Classe af Mennesker til at tage Deel i en Underviisning, der saa ganske sigtede til deres eget Vel. Men nu, da Skolen engang er i fuld Flor, anseer jeg det ikke saa nødvendigt. J det mindste burde Præmierne uddeles til et ganske lidet Antal, der i den meest udmærkede Grad havde fortjent dem, og det meget sieldent. Man burde snarere gjøre Eleverne det ret begribeligt, at det er dem, der skylde de brave Mænd deres Taknemmelighed, som anvende Tid og Bekostning paa at danne dem til nyttige Medlemmer af Staten, og bibringe dem de for ethvert Menneske nødvendige Kundskaber. Dernæst staaer den Fortjeneste, som endog den flittigste Eleve erhverver sig ved aldrig at forsømme, maaskee ikke i noget nøie Forhold til den Hæder, i Kongens og mange hundrede Menneskers Overværelse at modtage en Præmie, Mueligt at endeel af dem, der modtage den, ikke føle det Hæderfulde heri, men desmere beviser dette min Paastand, at Belønninger, som uddeles med alt for stor Rundhed og for alt for ubetydelige Handlinger, svække det Gode, som saadanne Opmuntringsmidler ellers kunde medføre. Med hvad skal man belønne sande store og gode Handlinger, naar endog Ubetydeligheder lønnes med Hædersmedailler, Dramatiske Selskaber. Den Lyst, som de fleste Mennesker i deres Ungdom have til Skuespilkonsten, er saa stor, at man næsten skulde ansee den for medfødt, dersom Theologerne ikke soleklart kunde bevise, at der aldrig har existeret offentlige eller private Theatre i Edens Hauge. At lære at declamere, bære sit Legeme med Anstand, og udvikle Ævner, som maaskee ellers vilde ganske henslumret er altid roesværdigt, og, for saavidt som dramatiske Selskaber kunne bidrage hertil, fortjene de virkelig at anbefales. Vor Hovedstad tæller adskillige saadanne Selskaber, og blandt disse endog et for Børn. Men mangen en ung Mand opoffrer sig ganske til den dramatiske Konst og forsømmer stundum derved at forskaffe sig de Kundskaber, der ere nødvendige til hans Fag, og hans Hoved opfyldes med Jdeer, der snarere kunne skade end gavne ham i den virkelige Verden. Unge Fruentimmer blive derved alt for tidlig bekjendte med Amors Skjelmsstykker, og alle de Streger, som et Par Forelskede kunne spille deres Forældre eller Formyndere. De fleste Skuespil ere, ligesom Theatermalerierne, overdrevne, og for det meste caricaturmæssige Copier af den sande Natur.