Viborger Samler, 1848-01-06
Udenlandske Efterretninger. Storbritannien og Jrland. Af Debatten i Underhuset den 16de Decbr. om Jødemancipationsbillen udhæves følgende Steder af D'Jsralis Tale. Alle ere enige i, at denne Talers Apologie for hans forrige Troesforvandte hører til hans bedste Productioner; allerede tidligere har Desrali i sine Romaner, navnlig i Tancred talt Jødernes Sag. – Lord John Russell (Premierministeren) og Lord Ashley, der havde talt imod Emancipationen - sagde han - havde begge opfattet Spørgsmaalet som et Principspørgsmaal; hiin havde fegtet for den religiøse Friheds Princip, denne derimod for den sande Troes Princip; begge havde paa en lige agtværdig Maade forsvaret deres Standpunct; begge havde talt efter deres Hjertes Overbeviisning. Premierministeren havde indskrevet paa sin Fane et Valgsprog, der var temmelig nyt i England; at han vilde vedkjende sig samme, derfor var Erindringen om hans berømte Stamfader (Lord William Russell, halshugget i Aaret 1682 under Carl den Anden, og hans egen politiske og literaire Løbebane et sikkert Garanti. Det ædle og samvittighedsfulde Medlem for Bath (Lord Ashley) vilde han derimod erindre om, at Jøderne ere en Folkestamme, der tilbeder den samme Gud, og der troer paa samme Aabenbaring som vi Christne, og som den christne Verden skylder en stor Deel af sin menneskelige Uddannelse og næsten sin hele guddommelige Erkjendelse. Jøderne bekiende sig til en sand, om just ikke til den fortrinsviis sande Religion. Naar de ikke troe Alt, hvad de Christne troe, saa troe derimod de Christne Alt, hvad Jøderne troe. Forsaavidt altsaa Troen paa Bibelen er et Garanti og en Sanction for en reen moralsk Livsvandel, har Parlementet for Jødernes Forhold i disses Tro det bedste Garanti eller rettere det næstbedste efter Christendommen. Dermed reduceres til et Jntet den Jndvending, at der efter Jødernes Optagelse som Parlementsmedlemmer ogsaa vilde følge Muhamedanernes og Hottentotternes Optagelse. Men disse ere ved en dyb og bred Kløft adskilte fra Christendommen; det er netop paa Grund af Jødernes aandige og geistlige Slægtskab med de Christne, at han fordrer Jødernes fuldstændige Deeltagelse i den britiske Statsforfatning. Thi er det ikke i Jødedømmet, at Læren om Christus har sin Rod, Var dette Huus en Forsamling af old britiske Hedninger, stod i det andet Huus en Bænk af Druider istedet for en biskoppelig Bænk (Latter), da kunde man afvise Jødernes Krav som en fremmed og lidet talrig Folke hobs, om hvis Religion man Jntet vidste; men det christne Britannien maa i Jsraliterne agte det ærværdige Folk i det gamle Testament, til hvilket den nye Pagts Bog støtter sig, – det Folk, til hvilket Patriarcherne og Propheterne hørte, som ogsaa vare de Christnes Patriarcher og Propheter, – det Folk endelig, fra hvis Kongestamme Christus, vor Herre og Frelser, nedstammede. Fordommen og Hadet imod Jøderne opstod i Feudaltidens mørke Aarhundreder; disse haanske Følelser imod det ældre Guds-Folk ere ubekjendte i Christenhedens første Tider; de græske og romerske Hedningers Foragt gjaldt ligerviis de Christne og Jøderne. At de nuværene Jøder skulde nære Nag til de Christne og deres Statsvæsen, benegtede DigsraliJøderne havde ingen Jnteresse af at opponere imod den christne Kirke, og at gjøre Propaganda havde ingensinde været deres Sag. Taleren sluttede med en stærk Lovtale over den jødiske Slægts rige Aands- og gemytlige Anlæg, og lagde Huset paa Hjerte ikke længere at udsætte en stor Act af national Retfærdighed. Ogsaa Lord Afhley, der talte imod Jødemancipationen havde ydet Jøderne stor Roes og Berømmelse. "Jeg haaber, saaledes endte Lord Ashley sin Tale, ikke at have sagt Noget, der kan fornærme den hebraiske Stamme. Jeg vilde dybt beklage saadant; thi jeg skammer mig ikke ved her at erklære, at jeg endog med en vis Ærefrygt betragter den fattigste Jøde som en Descendent af det mærkværdigste Folk, der har beboet Jorden, og for hvilket en stor Fremtid maaskee endnu er forbeholdt. Sir! Kun faa Mennesker begribe vel Jødefolkets virkelige Stilling. Af mange skildres de som et udartet, udannet, pengegridske Folk, kun dueligt til Stockjobbery og til Skakkreri. Men det er aldeles urigtigt. Jøderne ere mægtigen begavede med Aandsevner, de ere for en stor Deel grundig dannede og i Studereflid kappes de med de meest utrættelige tydske Lærde - (they desy the competition of the most indesaligable Germans.). – Deres Literatur danner en uafbrudt Kjæde ligefra de hellige Skrifter i det gamle Testament og ned til vor Tid, og omfatter enhver Gave af Videnskaber, af verdslig og aandelig Erkjendelse. En lærd Ven har oplyst mig om, at jødiske Lærde allerede i det 9de Aarhundrede af vor Tidsregning brøde Banen i Grammatik og Lexicographie. Jødiske Skribenter have ingen lille Andeel i den tydske og franske Literatur, og Nutidens Jsraliter tælle, troer jeg, flere Mænd af Aand og Lærdom end noget andet, ikke christeligt Folk har at opvise. Musik, Poesie, Medicin, Astronomie - Alt sysselsætter deres forrige Aand, og hvad de drive, drive de med Alvor og Held. Men det mærkeligste Træk, Sir, (Talerne henvende sig til Husets Taler) i Nutidens Jødes Characteer er, at han har opgivet mange af sine frastødende og antisociale Doctriner, og Dag for Dag udviklet en større Virksomhed for atter at indtræde i det almindelige store Folkesamfund. – Nu vil man rigtignok spørge mig: "Hvorledes kan Du, med denne Overbeviisning om Jødernes aandelige og moralske Værd, tage i Betænkning at stemme for den foreslaaede Forholdsregel, Mit Svar er simpelt dette: Jeg er beredt til at understøtte enhver Forholdsregel, der kan bidrage til Jødernes Ære og Lykke; men opfordrer man mig til at stryge Ordene i en Parlementsed, som støtte sig paa Evangeliets Sandhed og Herredømme, saa erklærer jeg høitidelig: med min Villie betræder Jngen det britiske Parlement, uden den der aflægger sin Bekjendelse paa den sande Christendom."