Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-09-18
Jndsendt. Om de hyppige Forslag til Stænderne. Man seer i den senere Tid ikke sjeldent fremsat i de offentlige Blade og i Særdeleshed i Khousposten og i Fædrelandet Forslag til Reformer i de bestaaende Forholde. Der kan saameget mindre være Tvivl om, at man med disse har til Hensigt at meddele Vink til Stænderne, som saadant med lydelige Ord i sidste Blad er udtalt med Hensyn til flere i det Førstnævnte berørte Materier. Forudsat at de respective Forfattere tilbørligen kjende det hvorom de skrive og deres Hensigt er fuldkommen uegennyttig, saa er deres Forhold hermed vistnok ikke alene lovlig men tillige ønskelig, ligesom i al Fald vor Regjerings Viisdom og de Deputeredes Jndsigt og dømmekraft borger for at saadanne Forslag, om de end i og forsig ere hensigtsløse og retstridende, blive uskadelige saalænge de kun fremsættes som en Enkelts Jdee. Naar disse Forfattere derimod gerere og udtale sig som Nationens Organer, og deres Forslag ikkun kunne realiseres ved en lige Grad af Uretfærdighed og Ubillighed, saa vilde det være til Skjændsel for Nationen eller Folket, om slige Forslag uigjendrevne fremsattes som Sammes Ønske - thi Uretfærdigheder maae Folket ikke ville ligesom de da ogsaa muligen kunde være skadelige i sine Følger, da det ikke er aldeles usandsynligt, at de Deputerede som Nationens Repræsentantere, kunde finde sig pligtige at tage nogen Notice af saadanne Vink eller Forslag, der bære Præg af at indeholde Nationens bestemt yttrede Villie. Der hører Dristighed til, uden bemyndigelse, at fremtræde for Stænderne som en heel Nations Talsmand, men der hører endnu større Dristighed til i en saadan selvpaa tagen Egenskab og i Nationens Navn at fordre Reformer, der ikke kunde iværksættes uden Krænkelse af Medborgernes Rettigheder, ret ligesom Stænderne vare til forat tilintetgjøre og krænke istedetfor at haandhæve og beskjærme disse. Jkke destomindre læse vi i hine Blade Forslag, der gaae ud paa hverken meere eller mindre end med lovløs Vilkaarlighed at betage Medborgernes igjennem Aarhundreder bestaaende og respecterede, i selve Loven begrundede og ofte dyrt kjøbte Eiendoms=Rettigheder. Som saadanne ville vi her med faa Ord ikkun berøre trende. Det foreslaaes saaledes først at Retsforholdet imellem Godseierne og Bonden skal derhen forandres, at ikke alene Hiin skal tilstaae Denne fuldkommen Hoverie Frihed, men at han endog skal tvinges til, at afhænde til denne til Eiendom hans i Fæste havende Gaard. Det er uhørt og det er oprørende, at nogen i en civiliseret Stat i det 19de Aarhundrede vil fordre det gjort til Pligt for en vis Stand imod sin Villie, at sælge sin lovlig erhvervede Eiendom. Det Ublue, det Lovløse, i en saadan Fordring, er for føiefaldende, til at man skulde have nødig at gjøre yderligere opmærksom derpaa; men vi kunne derfor ogsaa være fuldkommen rolige for, at Stænderne ligesaalidet ville gjøre Forslag derom, som at Regjeringen nogensinde skulde tilstæde saadant. Den foreslaaede Hoverie-Frihed betræffende, troe vi foreløbigen at burde bemærke: at Hoverie ikkun existerer af Navn, og at det som man kalder Hoverie og som man anseer saa besværligt og vanærende for Bonden, bestaaer i at han betaler endeel af sin Afgivt for den ham i Fæste eller Forpagtning overdragne Eiendom, med Arbeide istedetfor Penge. Jhvorvel vi nu ikke kunne andet end antage at Godseieren ikke sjeldent var vel tjent om han kunde faae Æqvivalent for dette Arbeide i Penge, saa kan der dog tænkes Tilfælde hvorhan end ikke kunde erstattes Tabet af Arbeidet in natura; men spørge vi derhos, vilde det være til Fordeel for selve Bonden, om den foreslaaede Forandring iværksattes, saa vil vistnok den kyndige og erfarne Landmand næsten ubetinget benægte saadant. Bonden har allerede nu ofte besværligt for at tilveiebringe de fornødne contante Penge, og hvorfra skulde han da tage den forhøiede aarlige Afgivt, Og naar han ikke kunde tilveiebringe denne, vilde da Følgen ikke blive saavel hans, som Godseierens Ruin, See vi ikke daglig til Ex. at Skomageren i disse pengetrange Tider, ønsker sig leveret Skræderarbeide, imod derfor igjen at yde Skomagerarbeide, og omvendt; at Handelsmanden maa tage andre Varer i Bytte for sine egne, fordi han ei kan faae Penge; maa ikke selve Bonden, istedetfor Penge, tage Varer, hos sin Kjøbmand for de Producter han har at afhænde, og kunde vi da længere tvivle om, at Enhver maa foretrække at præstere hvad han skal, i Arbeide, heller end i Penge, og kunde vi paatvivle at navnlig Bonden vil dette, naar vi vide at han, for at faae nogle enkelte Mark mere, ja maaskee endog kunfor at faae contante Penge for sin Sæd, ofte kjører halve Snese Mile med den? Vi paastaae saaledes, at Bonden selv vilde tabe ved den projecterede Reform, men om denne nu endog var fordeelagtig for Bonden og han altsaa derved kunde luerere paa den saa ofte beskaarne Godseiers Bekostning, var den da retfærdig og billig, Og naar dette benægtes, kunde man da nogensinde vente, at netop De, som skulde paasee, at ingen Uretfærdigheder tilstedes, vilde foranledige saadanne, ved at lade røve til den ene Stand fra den anden, Meget mere, de ville haandhæve enhver enkelt Stands Rettigheder, og de vilde ved deres vise Omhu, for disses Uforkrænkelighed, fortjene Danmarks fredelskende Børns Velsignelse, imedens de Spirer til indbyrdes Tvedragt og rædsom Borgerkamp, som udsaaes ved saadanne lovløse og retskrænkende Forslag, ville qvæles i Fødselen af den gode Sæd! Om denne Materie see forresten Kjøbenhavnsposten, Dagen og Vestsjellandske Avis for d. A. hvor flere Stemmer have hævet sig imod de foranberørte Forslag.) Det er fremdeles foreslaaet at Lehnsbesidderne og Sædegaardseierne skulde betages deres Ret til ge kalde foreslaae) Birkedommere, Birkeskrivre og Præster.