Adresseavis for Børn, 1781-02-14
Jblandt Hyrderne paa Landet undgik Evan der alle saadanne Farer og deres fordærvelige Virkninger. Vore Dueligheder kunne ikke paa anden Maade naae den høyeste Fuldkommenhed, end ved en daglig anspændt streng Øvelse. Til denne Møye beslutter ingen sig saa let, som ikke er overbeviist, at han ved sit eget Arbeyde og Færdighed maae forskaffe sig alt det, han behøver. Derover har rige og fornemme Folkes Børn saa ofte et svagt og skrantet Legeme, en svag Forstand, og det som endnu er verre, et svagt Herredømme over sig selv. Thi gemeenlig staae de i den vildfarende Jndbilding, at de behøve ikke engang selv med Tiden at tænke og opvarte deres Forretninger, men kan lade det altsammen gjøre ved andre Evan Avis Evander derimod, som vidste slet intet af, at at han i Fremtiden skulde regjere over andre Mennesker, og have Magt at betjene sig af dem, tilhans Villies Opfyldelse, han lod ingen Besværlighed afholde sig fra, at øve sig med Jver og Ufortrødenhed i alt det, hvorved man kan styrke sine Legems- og Siele-Kræfter, og gjøre sig skikket til nyttige Forretninger. Ved disse Fortrin var han sædelig og beskeden; thi han havde lært, (hvilket Prindser ellers sjelden kunne lære) upartisk at sammenligne sig selv med andre Mennesker. Han var oprigtig og aabenhiertig; thi enhver Dyd har en Afsky for Underfundighed og Forstillelse. Med et Ord, han var elskværdig. En Dag, da han sad i Skyggen under en tyk Eeg, og skar paa en Hyrdestav til sig, blev han opmerksom ved at see to fremmede Mænd, som vare klædte i Guld og Silke, at komme ridende frem af en liden Lund. Han løb hen til dem, betragtede dem med megen Forundring, og hilsede dem meget venligt. En af de Fremmede, som af dem begge havde den ædelste Anseelse, takkede ham paa det kierligste for hans venlige Hilsen, og sagde: Er det Nysgierrighed, du unge Hyrde, at du kommer løbende hid til os, eller har du her nogle Forretninger: Evander, (meget beskedent) Jeg maae tilstaae, at jeg var nysgierrig, thi det er altid noget rart for os, at see Folk fra Stæderne. Den Fremmede. (Det var Pyrrhuus selv.) Saa, befalder Folk fra Stæderne dig saa vel Du vil da vist nok være glad ved at forlade den Levemaade, du hidindtil har ført, og følge med os til Staden. Evand. Jeg Ney, o ney, der vil jeg ikke hen. Jeg var engang i Staden, da jeg var et lidet Barn. Jeg faldt i Forundring over alt, hvad jeg saae der, men jeg vilde dog ikke bytte denne vor deylige Egn bort for Staden, hvor man maae løbe forbi saa mange Gader, førend man kan komme ud i frie Mark igien. Pyrth. O, dertil vil du let og snart blive vant. Evand. Ney, jeg vilde have ondt ved at vænne mig til at boe iblandt Folk, som har gandske andre Sæder end vifor Børn. Pyrrh. Hvad er det, som forekommer dig saa selsomt i deres Sæder, Evand. De leer af Folk her ude paa Landet; men vi ere dog altid ligesaa lykkelige som de. De gjøre sig saa megen Uroe, for at faae mere end de behøve, og vi ere vel tilfreds med det, vi har. Med et roligt Hjerte bearbeyde vi vore Marker og pleye vore Hjorde, og Markerne og Hjordene give os overflødig Løn for vort Arbeyde. Folk i Stæderne kalde vel vor Overflødighed Armod, men de ere nogle underlige Folk. Ney, til Staden har jeg ingen Lyst at komme mere. Da jeg var i Staden, stod jeg der og gabede paa de store Huse, der ere ligesaa store som Bjerge, og dog ere de Folk fra Staden mestendeels mindre end vi, da loe de Folk af mig, som gik mig forbi; men de loe endda meere, naar jeg spurgde dem om et eller andet. "Hør, du unge Hyrde, sagde en, kan du og synge?" Ja jeg kan, sagde jeg, og saa begyndte jeg at synge min bedste Sang, da samlede de sig omkring mig, og dreve Spot med mig, og jeg synger dog godt, det tilstaaer alle Hyrder mig. Endogsaa Pigerne ere meget uhøflige der, naar jeg hilsede dem paa det venligste, saa gik de mig forbi, uden engang at see til mig, ligesom man gaaer forbi en Steen, der ligger ved Veyen, og dog see de hverken saa friske eller smukke ud som vore Piger. Pyrth. Men dersom du elskede mig saa meget, som jeg elsker dig, saa fulde du dog gjerne med mig. Evand. Jeg elskede dig, saasnart jeg saae dig. Men skulde jeg forlade min gamle Fader, som jeg og elsker, og følge med dig til Staden, Min Fader har med den ømmeste Omhu opdraget mig og pleyet mig da jeg var et Barn, skulde jeg da ikke med den taknemmeligste Omhyggelighed pleye ham igjen paa hans Alderdom, Men bliver J hos os, J gode Herrer, J skal faae det Bedste, som vore Træer og vore Hjorde giver os, Men J kommer mig til snakke saa meget. Pyrrh. Kom, lad mig omfavne dig, du elskværdige lille Dreng, du er min Søn, du er ikke Lamons Søn, som du kalder din Fader. Kom, omfavn din lyksalige Fader, Evand. Min Fader, – er du - Hvor kan du være min Fader, Pyrrh. Avis Pyrh. Jo, min kjere Søn, jeg er din Fader. Spørg din Lamon selv; her er han, (La mon kommer frem af Buskene;) han vil sige dig, at jeg er din Fader. Da du endnu var et spædt Barn, sendte jeg dig bort fra mine faderlige Armee, og betroede dig til denne gode gamle Mand: Han vil nu strax sige dig, at du er en Fyrstes Søn. Evand. Hvor forunderliglejeg veed ikke en ten jeg er vaagen eller jeg drømmer; jeg er gandske forvirret. Pyrrh. Nu maae jeg paa en kort Tid forlade dig, min kjere Søn, men jeg seer dig snart igjen. Bliv imidlertid her, mit Følge er begjerligt efter at see deres Prinds; de ville komme (Han gaaer bort.) herhid. Evand, (til Lamon) Og du er ikke min Fader, O, jeg vil alligevel kalde dig Fader, dig Lamon, som har elsket mig saa ømt. Lam. Gud skee Lov, Lykkelig skal jeg være, naar du altid vil elske mig, og naar du er lykkelig. Men Evand. O min allerbedste Fader. hvem er det, der kommer saaledes hoppende hid (Lamon gaaer bert.) til mig? Evander og en ung Cavalier. Caval. Tillad mig, min Prinds, at bevidne min Glæde for dig med den forigste Nidkierhed. Evand. Hvorover er du saa hjertelig glad, min Ven? Caval. Over det, at du endelig bliver forløst fra den nedrige, eensdanne og ubehagelige Levemaade, i hvilken du har tilbragt din første Ungdom. Evand, Hvor meget har jeg min naadige Fader derfor at takke, at han har saa villet. Jeg skal aldrig forglemme mine Ungdoms Dages Fornøyelse. Disse behagelige Forretninger. Disse uskyldige Glæder. Caval. Uskyldige Glæder, (han leer) O Prinds, du veed endnu ikke, ney du veed ikke, hvad Glæder er. Kom først ind i den polerede fine Verden, der skal du finde dem. Jeg for min Part vilde ikke vide den megen Tak, som vilde jage mig i Landflygtighed hen til Hyrderne. Evand. Saa er Opholdet i denne behagelige Egn dig noget Foragteligt for Børn. Caval. J et udsøgt Selskab kunde det vel gaae anEvand. Den Fornøyelse, som den deylige afvexlende Natur skaffer os, regner du altsaa for Jntet, Caval. Den kan være gandske artig, naar man ikke kjender nogen bedre. Evand. Naar Morgenrøden oplyser den deylige Egn, og hver Plante, hver Fugl faaer da ligesom et nyt Liv, skulde du da ingen Glæde fornemme? Caval. Morgenrøden, den har jeg neppe nogentid seet. Evand. O, saa behold alle dine Glæder for dig selv. Der er ikke een Hyrde, som vil bortbytte sine for dem. Caval. Det troer jeg nok. De ere ikke skabde for de fine Fornøyelser. Evand. Men slig mig engang: Hvem er du Caval. Jeg er en ung Herre fra Hoffet. Evand. Og hvad er dine Forretninger der Caval. Mine Forretninger. – – ere prægtige Klæder, Gjestereringer, Dandse, nye Tidsfordrivs og Forlystelsers Opfindelse, og mange Besøg hos vore Smukke Evand. Ellers Jntet? Caval. Hvad skulde jeg vel ellers have at giøre. Evand. Vi Hyrder vi kalde det en Forretning, hvormed vi kunne nytte os selv eller andre; og det er ogsaa vore Forlystelser. Vi elske den nyttige Bie mere end Sommerfuglen, i hvor spraglet og smuk den endog er. Caval. Jeg maae nu gaae bort fra dig, min Prinds, Jeg vil have mig rekommenderet. Evand. Gaae kun du længe nok. Jeg finder slet intet Behag i dit Snak. (Cavalieren gaaer bort.)(Fortsættelsen følger.)