Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-08-26
For det Første behøvede man ikke tre Nætter der til, og for det Andet, De har glemt Hovedtingen kjere Ven, at den underjordiske Gang er styrtet samt men og Falddøren tilmuret Veed De det vist, gandske vist Om den er sammenstyrtet, svarede han langsomt og selv noget spændt: "Det veed jeg ikke gandske sikkert. Det er kun bleven mig fortalt; men at Falddøren er muret til, det er en Kjendsgjerning. De selv har jo ved at communicere, gaaet bag om Alteret og har ikke mærket det nogen Faldder. Paa de store indlagte Fliser kan man endnu see det Sted, hvor Falddøren har været. Godt, men er det da ikke muligt, at man fra Gangen neden under kunne have forskaffet sig en anden Vei ind i Kirken. Uden at jeg skulle have mærket det, Nel, kjere Herre, det er ikke muligt. Hele Pladsen foran Alteret, er en stor, rummelig Grav, oven paa ligger Plade ved Plade, snart af Tin, snart af Kobber, neden under staae Kisterne, hvor let er det ikke fra den underjordiske Gang at brække ind i denne underjordiske Hvælving, hvor let derpaa at løfte op en af hine Plader!"Ja, ved min arme Siel, Herre, det er muligt Nu, og saaledes er det i Kom De med i Kirken, inden et halvt Qvarteer ville vi have fuldkommen Forklaring derover: Vil i Kirken; Nu For Guds Skyld ikke. Vihar jo allerede Oplysningen. Det er jo allerede klart Hvorledes da Th. nu Oplysningen "Opløsningen, hvad er det for en Oplysning De har er"J nu Lyset, Grevinde Mathilde og den underjordiske Gang, det hænger altsammen meget næturligt sammen. "Saa tydeligt seer jeg det endnu ikke. Vi vide egentlig begge endnu Jntet, uden at Lyset brænder i saa Kirken. Det Øvrige er blot Formodninger. De er en klog og brav Mand; bliv De ikke staaende paa Halvveien Min Formand er død over denne Historie, maaskee den, der foran ogsaa. Hvem veed det, jeg har ikke den mindste Lyst til at bide i Græset for Grevinde Mathildes Skyld, Hvad der ikke vedkommer Dig, kan Du lade Din Nysgiertighed være udenfor 1. Vedkommer det ikke Dem, Herre, Alt vedkommer Dem, Kirken St. Barbara er Dem anbetroet. Hvad ville da det dem foresatte Kirke Kollegium sige, naar jeg i Morgen fortalte, at De havde vægret Dem ved at gaae med mig. Jeg opfordrer Dem herved ved deres Embedseed; kom De. Allene gaaer jeg ikke." sagde Klokkeren fortrædelig og kleinmodig. "Lad os i det mindste tage Mathias med." Hvem er Mathias Mathias hedder han, det er min Gaardskarl Med dette Forslag var jeg gjerne tilfreds. Mennesket sov, som en Hest; endelig fik vi ham rystet vaagen. Klokkeren raabte ham i Øret, den brænder i St. Barbara Kirken! Den høisalige Mathilde gaaer omkring og spøger. Den underjordiske Gang er gjennembrudt, Begravelsespladerne løftede op." Da sprang den Forskrækkede strax med begge Been ud af Sengen. J den første Bedøvelse for han med Fødderne isteden for i Buxerne, i Armhullerne paa hans Trøie, og troede sig forherret, da han ikke kunne blive færdig med at klæde sig paa Tid efter anden kom han endelig til sig selv igien, og da han hørte at Branden i St. Barbara Kirke indskrænkede sig til det blotte Skin af et svagt Lys man havde seet, saa fortalte han, at han allerede havde bemærket det samme i Gaar, og i ForregaarsAftes. J Nat er altsaa den tredie Gang og hvis Klokkerens Krønik var sand, den sidste Nat. Klokken gik til tolv; da skulle jo alle natlige Syner af den Slags være til Ende. Vi maatte altsaa skynde os, hvis vi ikke ville komme for sildig. Mathias var et fornuftigt Menneske, Med Lys maae vi, tænkte han, frem for alt forsyne os. Enten det saa er Aander eller Mennesker, der holde Spetakkel i Kirken, Lys kunne begge ei fordrage. Han fik derfor en Lanterne med, og hver af os andre tog et Alterlys i Haanden. Disse brændte lysere end de sædvanlige, da det vare store Voxlys, ogsaa var, efter Mathials Meening et saadant Alterlys dog i visse Henseender, et Beskiermelsesbrev mod alle Anfægtninger af Diævelen og hans Væsen. Iøvrigt havde Mathias en respectabel Prygl i Haanden, jeg blev forsynet med et kort Spandsk-Rør, og Klokkeren greb i sit Hjertes Angest en lang Linial. Saaledes bevæbnet tiltraade vi nu vores natlige Recognistering. Jeg blev opmuntret ved Mathiases rolige Opførsel, og Klokkeren synes ved Forestillingen og Kirke Collegiet, ogsaa at have bekommet en Smule Kourage mere. Mathias havde udkastet Operationsplanen. Vi ville gaae ind af Hoveddøren, foran under Taarnet : thi saa havde vi Kirkens hele Længde for os, og kunne vinde Tid til, at aftale vore videre Forholdsregler, naar vi først i Frastand, havde taget den oplyste Deel ved Alteret, i nærmere Øiesyn. Mathias ville tage Post ved Kirkedøren for at vedligeholde vores fornemste Vaaben, Lyset. Vi skulle begge antænde vore Lys, og gaae op af Hovedgangen i Kirken til Alteret. J Midten ved Døbesonten skulle Klokkeren blive staaende; men jeg skulle gaae fremad og recognisere Alting omkring Alteret. Saaledes var Mathias's Plan. Mathias havde ret gode strategiske Kundskaber. Mig skikkede han foran i Spidsen, jeg skulde udgjøre Fortravet. Klokkeren. var Hovedkorpset, og Mathias selv dannede Reserven; blev Armeen slagen i første og anden Trækning, saa var han den første, der kunne tage til Benene: han behøvede kun at gjøre et Trin over Dørtrinet, saa var han frie. Det gik imidlertid mig, som mange Generaler, jeg bifaldt Planen til Slaget, fordi jeg endnu ikke havde ret kunne oversee den, paa Pladsen selv, tænkte jeg, falder nok det Øvrige af sig selv. Klokkeren var mere eftertænksom. Han bestemte 3 dog den store Kirkedør til Samlingsplads, i Tilfælde vi maatte retirere. Men Mathias, som ved i sin Herres Frygtsomhed, havde faaet Mod til at gjøre sig lystig over ham, meente man burde slet ikke tale om nogen Rettrade. Hovedkorpset trak sig Nathuen ned over Ørene og brummede mellem Tænderne: "Du har godt at tale, Du staaer ved Kirkedøren." Jeg foreslog kun endnu en Krigslist, jeg gav nemlig endnu den Parol-Befaling, at naar Een skreg, skulle de Andre ogsaa begynde at skrige med at alle Livskræfter, fordi at Fienden derved ville flygte af Frygt for et usynligt Fleertal af vores Partie i Baggrunden, naar den kun troede at støde paa en Enkelt, Under denne Aftale havde vi paa Tæerne nærmet os den store Kirkeder. Klokkeren stak langsom Nøglen i Døren, i dette Øieblik slog Uhret i det høie Taarn tre Qvarteer til tolv. Knirkningen af det store Uhrhjul, Hammerens Løften, de dumpe tre Slag, deres Scho i den skumle Midnatstime - Hjertet sank paa mig, Brystet trængte sig nærmere sammen. Jeg aandede tungere. Mine Ledsagere, ikke mindre angrebne af disse hemmelighedsfulde tre Slag, talede ikke et Ord. Vi traade i stum Forventninsagte ind i Kirken. Nu stode vi mellem Kirkedøren og et Træe Skillerum, som sædvanligviis er anbragt i store Kirker for at forhindre Trækluftens Virkning, og var forsynet med en Dør, der gik paa Ruller. Klokkeren og jeg antændte nu vore Lys. Mathias, der forstod sig fortræffelig paa en Armees Forflegning, trak en Flaske Kommenaqvavit forsigtig frem, og gav enhver deraf end dygtig Slurk, og nu aabnede han forsig tig Døren til Skillerummet; og vi begge traade ind. Mathias blev staaende uden for Skillerummet med Lyset. Vort Blik ilede foran os. Ved den evige End i Himmelen, hviskede, Klokkeren til mig, det er lyst oppe ved Alteret. Vi gik langsom fremad. Det var som om der var sunken kold Blye i mine Been, saa tunge blev Fødderne paa mig. Det natlige Stille i den Allerhøiestes Huus, den kolde Gravluft, det skumle Mørke, det Øde i den himmelhøie lange Hvælving og nu den uforklarlige Klarhed ved Alteret - tusendegange hellere ville jeg have stormet et Batterie. Der kommer man sig dog igjen. Brystet faaer Luft ved selve Angrebet; men her denne Luren, denne Tilbageholden af Aanden, denne døde Taushed! Vore Blikke speidede omkring til høire og venstre i Fruentimmerstolene og i Sidegangene, men vi saae intet Fordægtigt. Vi stode stille, og lyttede men endog ikke det mindste lod sig fornemme. Vi havde kunnet hørt en Midde aande. Hele Kirken var liig en vid Grav. Ved Døbesonten gik begge vore Lys paa engang ud. Antænd De deres Lys igjen hos Mathias, men kom snart igjen, sagde jeg til Klokkeren i det jeg endnu samlede den sidste Kraft, og greb fat i Døbefonden; thi det blev fort for mine Øine, en forhen ubekjendt Svingelhed angreb mig, jeg troede jeg skulde falde om. Mine Kinder vare kolde, min Aande glødede. En Kulde foer med Gysen gjennem alle mine Lemmer, jeg troer jeg havde en complet Kanonfeber. Jeg stod paa Grevinde Hedevigs Grav. J det Øieblik at Klokkeren lukkede Døren til Træe skillerummet efter sig, og jeg nu befandt mig allene i Kirken, gandske allene; foer en skarp Trækvind hurtig forbi i mit Ansigt, under mine Fødder bevægede sig noget Levende i Graven, og jeg traade som electriseret bort fra Kobberpladen. Mine Knæe zittrede. Hjertet hørte op at slaae hos mig. Lyset paa Alteret stod i Forbindelse med Grevinde Hedevigs Grav. Det ahnede jeg nu tydelig. Men hvor nær eller hvor fjern, Denne dybe Gaade skulle nu opløse sig. Grevinde Hedevig havde allerede i et Aarhundrede hvilet under Kobberpladen. Hende kunde det ikke være. Saamegen Fatning besad jeg dog, at jeg bestemt dog ikke troede dette. En halv Minut derpaa, saae jeg igjen hen mod Alteret. En qvindelig Figur stod foran samme, og bøiede Hovedet dybt ned mod Herrens Alter. Hun stod med Ryggen vendt mod mig. Længe stirrede jeg hen mod Alteret. Mit kortsynede Øie naaede ikke længere. Omridset af den qvindelige Figur kunde jeg neppe tydelig adskille. Min Afstand fra hende var omtrent firsindstyve Skridt; mellem mig og hende laae dunkel Nat. Jeg saae hun bøiede sig ned og bevægede hendes Arme, videre kunne jeg ikke bestemme. Kun saa meget saae jeg, at hun havde et Slags mere end sædvanligt tykt Tørklæde om Halsen. Nu slog det paa Taarnet tolv. Figuren gik med nedhængende foldede Hænder langsom bag Alteret. Jeg hørte ikke hendes Trin, jeg saae hende blot gaae. Lyset paa Alteret brændte nu klarere, nen, en and antes hans dets Skin udbredte sig meget videre en forhen. En rædsom Ahnelse om Aande verdenen traaede nu nærmere hen for min bange Siel. Jeg selv tilhørte Jorden ikke mere. Endelig kom Klokkeren med det antændte Lys. En skrækkelig Skikkelse. Det dødningsblege alvorlige Ansigt, i den guulagtige Nathue, en sort Vest, de vide Flanelsærmer, forte Beenklæder med sorte Glasknapper, en sort og en hvid Strømpe paa Benene - en følge af hans første Skræk, da han skulde trække dem paa den lange Linial under Armen, som ved Skyggen fik en Størrelse af et gigantisk Mastetræe, og endelig de nedslagne, modløse Øine, under de tykthvælvede Øinebryn. Nei det Menneske var ikke skikket til at understytte mig; dog takker jeg Gud for at jeg saae ham, det var dog i det mindste et levende Væsen. Jeg hviskede ham i Øret hvad jeg havde seet og antændte mit Lys ved hans." Det er, sagde han næsten stivnet af Skræk, det er Grevinde Hedevig, saaledes hænger hun afmalet paa det grevelige Slot. Palatinen om Halsen var dengang Mode. Disse Ord vare neppe komne over hans Læber, saa gik begge vore Lys igjen ud, som om de med Villie vare blæste ud af et usynligt Væsen. Nu, saa gaaer jeg uden Lys, sagde jeg med Bestemthed. Den første Paropysmus af min Kanonfeber havde lagt, mit Bryst aandede friere. Jeg ville give Klokkeren og hans Mathias et hervis Exempel. At mit Tilbagefald var saa nær, ahnede jeg ikke. Tankeløs beholdt jeg det udslukkede Alterlys i min venstre Haand. Med min høire Haand omfattede jeg krampagtig den sorte spanske Badine, og paalagde Klokkeren at blive staaende paa Pladsen, og at ile mig til Hielp med lydeligt Skrig, naar jeg raabte til ham, at jeg behøvede den. Jeg drog mine Skoe af, for at jeg kunne, skride desto sagtere fremad. Jeg gik nu med al mulig Fatning frem mod Alteret. Choret var, ved et lavt Gitter adskildt fra den øvrige Deel af Kirken, ligesom for at betegne at her var Templets Allerhelligste. Gitteret, havde Døre paa begge Sider; jeg aabnede den ene, traade ind, den faldt til efter mig, og saaledes var jeg da adskilt fra min Succurs: fra Klokkeren. Lyset paa Alteret udbredte rundt omkring en temmelig Klathed, saa at jeg nøie kunne kjende alle Gjenstænder fra hinanden. Graven hvori Grevinde Mathilde for nogle Dage siden var nedsat, stod aaben, sammes Dække en Tinplade laae tæt derved. Til Høire var Sakastiet. Døren dertil stod aaben. Mathilde, det ulykkelige syttenaarige Grevebarn, pludselig død af en Nervefeber, laae i sølvbroderede hvide Liigklæder - uden Hoved, paa Bordet. Haarene reiste sig paa Hovedet af mig. En iiskold Gysen foer som en Feber gjennem alle mine Lemmer. Tænderne klappede uvilkaarlig i Munden, paa mig; jeg frøes, saa at jeg neppe kunde gan de. Jeg gruede mig for at gaae videre. Men jeg kunne umuelig komme forbi Sakrastiedøren. Jeg ville raabe paa Klokkeren, men havde ingen Lyd i Struben mere. Endnu havde jeg femten Skridt, til Alteret. Der ville jeg raabe. Al Kraft var vegen fra mig. Jeg kastede mig ned paa det nederste Trin af Alteret. Forløserens Billede paa Korset, paa den store Altertavle. indgjød igjen Mod i mit Hjerte. For hans Fødder laae den hellige Barbara, med Hænderne hævet mod den natlige Himmel.