Viborger Samler, 1829-01-27
Det gamle og det nye Aar. (fortsat.) Vi behøve kun at tale lidet og Jtalien, om hvilket Land, de mange Forskjelligheder uagtet, Spanien erindrer os; i det forløbne Aar er det uforandret forblevet i sin Stilling, uden nogen Bevægelse, der kunde vække Bekymring, men, nogen forhøiet Driftighed i Literatur, Videnskabelighed og Kunst fraregnet, ogsaa uden synlige Fremskridt af nogensomhelst Slags, og man vil vanskeligen kunne paastaae, at der ikke er Folkeslagene paa denne anden skjønne Halvøe noget tilbage at ønske. Ligesaa begunstiget af Naturen som hiin, ligner dets Beboer Spanieren i hans Modbydelighed for haardt og trættende Arbeide ligesom og saa i hans Maadelighed; han er tilfreds med nogle Løg, Macaroni og Frugter; den Fattigere har den milde Himmel til Tag, den mere Velhavende ikke Halvdelen af vore huuslige Beqvemmeligheder og Fornødenheder. Lignende Spanieren i hedt Blod dog mindre alvorlig og dybsindig, tager han Livet lettere, og hans "jar niente har, om ikke en mere poetisk, saa dog en muntrere og naivere Characteer. Ogsaa her er Folket uvidende og demoraliseret ved det lange Munkeherredømme, i nogle Egne ligesaa hævn gjerrig og røversk, men staaer i Øvrigt i udholdende, Tapperhed langt tilbage for Spanieren; ogsaa her vare de reformatoriske og revolutionære Forsøg i 1820. umodne og et Værk af Enkelte, som ikke behørigt havde afveiet Midlerne; men Franskmændenes lange Tilstedeværelse har dog efterladt Gnister af Lys, Spirer af sand Fædrelandskjerlighed, som neppe ganske ville udslukkes eller gaae under, og den almindelige, skjøndt nu nedkuede, Længsel efter, at det yndige, engang saa mægtige, i to forskjellige Tidsaldre og Former Verden beherskende, Jtalien ved et fælleds Baand atter maatte forenes til et nationalt Heelt og fælleds Fædreland er saa umiskjendelig, at dette Lands Jord vist ved en nye Continentalkrig, forudsat, at Frankrig og Østerrig træde fjendtligt op imod hinanden, vil paa nye vorde gjødet med Blod; og Folkets Stemning vil sikkert erklære sig for den af de stridende Parter, som bedst forstaaer at føie sig efter hiin Længsel, der hidtil ingen Tilfredsstillelse har erholdt. - Naar der altsaa nu kun tales lidt om hiint classiske Land, og den sædvanlige Politikers Bli glider hen derover, saa maa man derfor ikke troe, at denne tilsyneladende Ubetydelighed vil vedvare, eller at det feiller paa Brændstof. Men man skal ikke alene passe paa dette, men ogsaa omhyggeligen lede det, at det ikke ved den første ydre Anledning igjen skal bryde ud i Lue; thi alt for faa retfærdige Forhaabninger og nødvendige Forbedringer ere blevne realiserede af den nye Konge i Neapel, og den obscurante Reaction i Sardinien eller rettere i Savoyen, og Piemont er altfor stridende mod Tidens Aand, uden at tale om andre Modsigelser i Regjeringernes og Folkenes Characteer, som ikke tilstrækkeligen ville kunne jevnes af de mange derværende visere og mildere Regjeringer. Naar vi, for fra to Sider at fuldende Rækken af de absolut monarkiske Stater, der derpaa afbrydes af det constitutionelle Mellemeuropa, indtil vi gjenfinde Autokratiet i Orienten ligesom ved et vilkaarligt Trylleslag forsætte os fra Syden til Norden, fra Jtaliens yndige Sletter, hvor der næsten mtet Spor mere er at finde af den to Gange der blomstrende Frihed, til et Monarchie i Europa, paa hvis Thron, et af de ældste Dynastier, uforanderlig hersker, vi mene Danmark, da stode vi paa en Contrast, der i aandig og moralsk Henseende er større end i geographisk og physisk. Naar til alle Aarstider hist i Naturens Have Blomstrer og Frugter vinke paa eengang, og Himmel og Jord allevegne henrykke Sandserne, saa kan Vandreren ikke glæde sig ved Menneskene, saa kan han ikke fæste Troe til sin Fører paa Veien, ikke engang til Sikkerheden i det slette Huuslye, som en tvetydig Gjestfrihed tilbyder ham; stormende slaae derimod i flere Maaneder af Aaret Bølgerne mod Beltets Kyster; men Agerdyrkerens slittige Haand bedækker Jorden med den grønnende Sæd; ingen Charte eller Constitutionsact sætter Herskeren Skranker, og dog dømmer her alene Loven, og det den Høie som den Lave, den Rige som den Fattige efter samme Maalestok; her blomstre Videnskaber og Kunster; og maaskee i høiere Grad end noget andet Sted, udtaler og nedskriver Enhver frit sine Tanker; den høieste Pressefrihed tilstæder enhver Undersaat en Stemme, og den høihjertede Monarch ikke alene beskytter, men belønner og hædrer endog ædel Frimodighed og alvorlig Sandhed, selv naar den udtales ved Thronens Fod; i hvilken Henseende et nyt Exempel ved Thronfølgerens Formæling endnu er i frisk og taknemmeligt Minde. Priisværdige Fyrste, ærværdige Fader for en lykkelig Folkefamilie, hvor blid maa din Sovn, hvor munter din Opvaagnen være Du trænger ikke til lurende Satelliter og Drabanter; thi Dit hele Folk er Din Livvagt og hvert enkelt Bryst Dit Skjold. Velsignelse vorde Dig, og Blomstren og Vedvaren Dir ligesindede fyrstelige Stamme, Naar mangt blodstænkt Laurbær længst er henvisnet, da vil den sjeldne Borgerdyds Egekrands, Dit skjønneste kongelige Smykke, endnu være grøn. Du drog aldrig Sværdet for at erobre, men kun for at beskytte Dine; Dit Maal. var Vedligeholdelse og Befordring af det Gode, ikke Ødelæggelse; Ret var dig stedse hellig, og hverken Politik eller Øieblikkets Begunstigelse kunde nogensinde formaae Dig til, at gribe efter fremmed Eiendom. Hvad end Fremtiden gjemmer i sit Skjød, trostig kan Dutræde den imøde; thi Dine Undersaatters Bønner for Dig stige op mod Himlen. Alt Jordisk staaer i Guds Haand, ogsaa Throner ere Forgiængelighedens Lov underkastede; men Retfærdighed vil evig være deres fasteste Værn, og Historien vil i sine for Efterkommerne bestemte Tavler indgrave med undflettelig Skrivt: "Den meest uindskrænkede Monarch var den retfærdigste, og den Borger hvis Eiendom og Liv uden Beskyttelse var afhængig af hans Villie, var den frieste i Verden."(Forfatteren aflægger nu sin politiske Troesbekjendelse, og anpriser den repræsentative Forfatnings Fortrin i et udførligt Foredrag, men som vi her ville forbigaae deels af Mangel paa Plads, deels fordi det ikke væsentligen hører til Oversigten af det forlobne Aars politiske Begivenheder, som vi have foresat os at gjengive vore Læsere, og hvormed Forfatteren vedbliver saaledes: Naar vi nu gaae over til de enkelte Stater, saa bor vi billigen begynde med Frankrig. Dette Land, med den milde Himmel, uden brændende Soelstraaler, med den frugtbare Jordbund, gjennemskaaret af flere seilbare Floder, med en Befolkning af 3. Millioner ligesaa tappre som flittige og opfindsomme Jndvaanere, som tale eet Sprog, have een Hovedstad som Centralpunct, med Grændser, tilstrækkeligen beskyttede af Naturen eller Kunsten - det af Naturen saa høilig begunstigede Frankrig, maa allerede i og for sig selv indtage en af de første Pladser i Europa, saasnart dets Regjering forstaaer at hævde denne, det vil sige er populair og gaaer Haand i Haand med den offentlige Mening. Frankrig har tabt sin Suprematie over det sydvestlige Europa, men derimod tillige sine fleste ydre Fjender, og vundet i indre Sikkerhed, ja ingenlunde mistet en vis Overvægt over sine Naboer. De uhyre Tab af Mennesker og Penge ere vidunderligt snart erstattede, og det staaer igjen der i ungdommelig Blomstren, med en imponerende Hærmagt og med en Handels= og Krigsmarine, hvoraf den Sidste allerede har erhvervet sig berømmelige Laurbær. Frankrig staaer dermed et Charte der paa eengang er Resultatet af den nyere Tidens Aand og dyrekjøbt Erfaring; det har bragt Offere nok for endeligen at hoste den sande, lovmæssige, Friheds Frugt, for hvilken saa mange af dets Sønner have udgydt deres ædle Blod, saa mange udødelige Martyrer ere faldne. Men kun endnu for kort siden var denne Frihed truet af de ind dragende Skarer af Jesuiter og lysskye Væsener med og uden Ordensdragt, af hykkerske Pictister, Mørke udbredende Proselytmagere og Overtroens omvandrende, Lovtalere. De forstode at forskaffe sig saa høie Støtter, at man snart ikke meere nøiedes med, at stifte talløse Klostre og til deres Dotation at sætte store Capitaler ud af gavnligt, offentligt Omløb; men de fleste Skoler og Opdragelsesanstalter kom snart, ved Fortrængelsen af de værdigste Lærere og Foresatte, i deres Hænder; fromme Testamenter, Spøgelse- og Underhistorier hørte tilligemed Excommunicationer igjen til Dagens Orden; selv den for almægtig anseete Minister, en duelig Financier, troede at maatte underhandle med Congregationen for at beholde sin indbringende Post, og besluttede sig til, for denne Priis, at dele sin Jndflydelse med den. Vi ere ikke anmassende nok til allerede nu at fælde en Definitiodom over en Mand der har staaet saa høit, og hvis Forhold og Collisioner endnu ikke ere tilstrækkeligen bekjendte - men saameget er vist Skinnet, og Udfaldet er imod ham; den offentlige Mening har ertæret sig imod Villeles Ministerium. Efter det, som er seet, havde Folket Ret til at troe, at Hr. de Villele meere frygtede Congregationen, end Kræntelsen af Nationalrettighederne, elskede sit Embede høiere end Friheden. Alt syntes beregnet paa at undergrave Chartet. Paa en, ofte snæverhjertet, Censur fulgte, den endnu mere trykkende og farligere Cautions- og Tendents=Lov, en Mængde Gienstande i Forvaltningen bleve ledede og forandrede ved blotte Ordonnantser istedet for ved Love; overalt udvidedes Regjeringsmagten, en politisk og religiøs Forfølgelsesaand, traadte istedet for den forfatningsmæssige Tolerants: man gjorde Alt for at lamme Municipalforvaltningen; man nøiedes ikke med utallige nye Pairsudnævnelser, ved hvilke endog de lovmæssige Betingelse, (Majoratsstiftelserne o. s. v.) eftergaves, ikke med den forhøiede Afgivtsfod for at kunne være Vælger eller valgdygtig til Deputeretkammeret, ikke dermed, at Kammeret forvandledes til et syvaarigt; man forfalskede selve Valgene og Afgivtslisterne, Embedsmændene truedes med Afsættelse, Andre bleve bestukne, og da alt dette endnu ikke vilde frembringe stum Lydighed, saa oploste man Kammeret, ligesom man allerede havde oplost den parisiske Nationalgaardes af Paris og hele Frankrig høit fortjente Corps. Nu troede Congregationen og Ministeriet at have tilkjæmper sig Seieren. Men Nationaloplysningen spottede Præstemmummeriet, Domstolene trodsede i deres retfærdige Kjendelser alle Fristelser, kun een Stemme hævede sig i hele Frankrig, og til Trods for Jndflydelsen af Magt og Penge faldt de nye Valg med stor Pluralitet ud til Fordeel for de Liberale, og Frankrig saae sig som ved et Trylleslag meere end nogensinde før repræsenteret af sine viseste og ædleste Borgere. Dette Resultat der ikke alene overraskede Udlandet, men selv opskrækkede Ultraerne som et Tordenslag fra den klare Himmel, udbredte den almindeligste Glæde deele Frankrig og blev med Jubel modtaget i Hovedstaden. Man festligholdt det med frivillige Jlluminationer, der naturligviis vare en Rædsel for visse Folk. Mange Mennesker strømmede gjennem Gaderne, og i en af disse, hvor Passagen vanskeliggjortes af noget Bygningsmaterial og andre Forhindringer, begyndte Folket, heftigt angrebet af Politiet og af den, som det syntes, i Beredskab holdte, væbnede Magt, efterat flere harmlose Tilskuere vare blevne saarede, at modsætte sig, hvorved det kom til blodig Nedsabling, af fredelige Borgere. Enten dette var Misforstaaelse, eller det var Plan af et hævnfnysende Partie, som man almindeligt paastod i nok Sagen havde kunne foranledige stor Ulytte. Der opstod en meget naturlig Gjæring, kun alt for velkommen for Frihedens Fiender, der saa gjerne vilde giøre Folket mistænkt for Fyrsteen; men de værdige Deputerede, som allerede vare tilstæde, de retsindige Embedsmænd og sande Venner af Friheden vidste ogsaa at tilintetgjøre dette Ultraernes sidste Haab. Folket forblev roligt og man tiltvang sig en Undersøgelse paa lovmæssig Vei, der ikke kunde opdage nogen Morder eller frembringe nogen grundet Mistanke mod Folket, men derimod gjorde en kunstig Ophidsning af forklædte Agenter sandsynligere, og saaledes forvandlede Absoluti sternes og resp. de ministerielle Kongreganisters formeentlige Seir til et fuldstændigt Nederlag. Saaledes stode Sagerne ved det forrige Aars Begyndelse, og derpaa fulgte, hvad vi forudsagde, men Mange dog ikke vilde troe. Ministeriet formaaede ikke at modstaae det nye Kammer og den offentlige Menings Magt. Hr. de Villele indsaae for til digt, at denne offentlige Mening dog er stærkere end Congregationen og selv dens høie Støtter; den selv lod ham falde, da den saae Magten vakle i hans Hænder. Da den Mand, der den foregaaende Dag endnu fra Morgen til Aften havde seet sit Forgemad fuldt, havde afleveret sin Portefenille, saa stod han alene, ja næsten glemt. Jntet Tegn paa Agtelse ledsagede ham, selv Haddet holdt det ikke for Umagen værdt at reise sig imod ham. Folket glædede sig til en bedre Fremtid og syntes høimodigt og foragtende snart at have glemt det Forbigangne. Og vel havde det Aarsag til at glæde sig; thi en nye, skjønnere Tid begyndte. Et nyt Ministerium dannedes, ikke ganske af det liberale Partie, men af retsindige, maadeholdne, erfarne Statsmænd, som allerede prøvede i vigtige Functioner og Momenter havde erhvervet sig Tillid til deres Redelighed og Kundskaber. Den af hele Frankrig formedelst sin ubesmittede Characteer og sin uforandrede Patriotisme agtede og elskede, af hele Europa som en oplyst, fortjenstfuld Lærdærede, Royer, Colland blev Præsident i de Deputeredes Kammer; og herved steeg den offentlige Tiltroe til Regjeringen og til en lykkeligere Fremtid, eller snarere den allerede vaklende blev befæstet.