Jyske Efterretninger, 1767-02-20
Fortsættelse om Brændeviins rette Brug. og Misbrug. Umaadelig Brændeviin drager vores blødfaste Legemets Deele for meget og unaturligen sammen, opvækker en unaturlig Bevægelse i dem, den fortykker og giør vores Blod og andre Vædsker, de vandagtige undtagen, sammenløbende. Er det da vel saa vanskeligt at forestille sig, at Brændeviinen foraarsager saa megen Fordærvelse i Menneskets Legeme, at den er Aarsag til saa mange ulæggelige, farlige, ja dødelige Tilfælde, Er det da at forundre sig over, at saa mange Brændeviins Suppere, i Stedet for at finde Lægedom og Livet i Aqvaviten, da finde en Gift, ja Døden selv i den Vil man agte paa, om Brændeviins Drikke ren opnaaer en høy Alder, da skal man see, at dette sielden treffer ind, ja skeer det, da finder man ham almindeligen syg og svagelig, han bærer paa et fordervet og skrøbeligt Legeme. Et eller andet rart Exempel kan der vel fremvises paa det, som er her tvertimod, men dette hør dog ikke holde Drankeren fra at forlade Brændeviinen, eller i det ringe ringeste at drikke den maadeligen; Thi er han hidtildags endnu fri for Sygdomme, som den megen Drik ellers kunde have paafort ham, da maa han ingenlunde stole derpaa, Ordenen vil maaskee snart ramme ham; Thi er Jlden ikke endnu i fuld Flamme hos ham, den er dog antændt, i det ringeste er Tynderet tillagt, og Sygdommen, venter vist paa Drankeren, om han ikke allerede plages deraf, Thi formedelst den idelige og stærke Drik bliver hans Maves og Tarmes Trævler meere og meere haarde, stive, ubøyelige, ubevægelige, uskikkede til at arbeyde og virke paa Maden. Maden paa den anden Side bliver ligeledes uskikket til at opløses, adskilles og fordøyes, ingen god og tilstrækkelig Nære-Saft kan udarbeydes af den, ingen kan altsaa gaae ind i Blodet: Livet forstoppes, Mavens Følelse formindskes, liden eller ingen Hunger efter Mad mælder sig. Drankeren kan intet spise, det han attraaer og kan nyde, er næsten allene tør, fast og haard Mad. Tilsidst vil Maven ikke beholde det hos sig, som er bragt i den, men stræber at vil skille sig af med det, den kaster det ogsaa endeligen fra sig. Som Maven og Tarmene vorde stive, haarde og uskikkede til deres naturlige Forretninger, saa blive og andre blødfaste Deele i Legemet, Aarer, Sener og meere gaar det saaledes med, de findes undertiden, brøskagtige ja beenagtige; Og da Vædskerne ved Brændeviin tyknes tillige, saa kan de første ikke føre og drive de sidste sort, og det sidste er uskikket til at gaae igiennem de første, herover forstoppes Gangene og Vædskerne kan ikke gaae omkring i Legemet, som de burde, den ene Vædske skilles ikke fra den anden da i tilbørlig Mængde, i sin rette Skikkelse, eller og skilles fra den anden i for stor Overflødighed. Legemet angribes af hidsige Sygdomme, der foraarsages Betændelser, Næseblod, Blodspotninger og andre Blodflod indfinde sig, Podagra, Chiragra, Gigt, Pine og Plage. Disse ere dog ikke nær alt det Onde, som paakommer den, der er umaadelig i Brændeviins Drikken. Slige Overtrædere straffes, En med Kortaandighed, den anden med Heeshed, den tredie med tør Hoste, den fierde med Lunge=Svindsot, den femte gjør Stikflod hastig Ende. paa. En bliver mager, tynd, mister Kiødet, spinder hen, en en anden derimod tager til i Tykkelsen, legger sig ud, dog ikke til hans Beste, ikke af Fedt, men af vandagtige Vædsker. Ja Nerverne selv, Følelsens og Bevægelsens Redskaber, Hiernen tilligemed dens Anhang, hvorfra Nerverne udgaae, Siælens Verksted og Sandsernes Sæde, undgaae ogsaa ikke deres Skjæbne. Hvoraf kommer vel det at den, som er fordrukken, ryster og zittrer paa Hænderne. meest om Morgenen, da han endnu ikke har faaet sit Brændeviin, at han er ligesom afmægtig, dorsk, uskikket til Arbeyde og Forretninger, Monne det ikke skeer deraf, at Hiernen og Nerverne ere svækkede og som sovende og halv døde hos ham, Giv ham et Glas Brændeviin eller to, han kommer til sig selv igien, han kan bedre tage med sine Hænder, de blive meere stadige paa ham, han bliver meere skikket til sit Arbeyde, Nerverne ere nu ligesom blevne opvakte, de ere blevne satte i Bevægelse. Denne Hierne og disse se Nerver seile paa en dobbelt Maade; Thi enten sættes de i en for sterk Bevægelse, og virke for hæftig, hvoraf Krampe, Trækninger, fallende Syge, eller deres Bevægelse formindskes, holde op, de virke ikke, hvoraf Rørelse, Sovesylige, indvortes Slag. Ja hvor mange andre onde Ting tilfører ikke det forvervelige Brændeviin vore Legemer, Detvilde blive for vidtløftigt ja ugiørligt at opregne dem alle Men at gaae fra Menneskerne til Creaturene. Er det vel saa ubekiendt en Sag, at man giver Hundehvalpe Brændeviin for at hindre deres Væxt, Monne den ikke gjøre samme Virkning hos Børn, og dog giver den gemeene Mand Børn, end og de, som næsten kan kaldes spæde, Brændeviin, de vilde ikke og forstaae ikke, hvad Skade de tilføye. deres emfindlige og jartlige Legemer dermed. Kunde en fornemme Mands Barn i Holland, som den store og vidtberømte Professor og Doctor Boerhaave fortæller, der selv har seet det, saa jammerligen pines af Convulsioner og døe, fordi dets Amme havde drukket sig fuld Kan dette samme ogsaa ikke skee hos os, Dette var nu en Deel af det Onde, som umaadelig Brændeviins Drikken. (ligeledes Viin Drikken, kan tilføre vores skrøbelige Legemer, men mon den være mindre skadelig for Siælen, Adstillige bedrøvelige Exempler vise det, som er tvertimod. DrukDrukkenholten er paa en eller anden Maade omkommet og døet i hans Fuldskab, og i en usalig Tilstand har om vexlet Tiden med Ævigheden. Ja hvor mange og utallige moralske, occonomiske, politiske Onde flyde ikke desuden af Fylderie, Og uagtet alle disse Ulykker, som true Menneskene paa Legem og Siæl, Ære og Velfærdt, saa ere dog desværre mange hengivne til denne vederstyggelige Diæ velsk Last, saa at de, uagtet alle Formaninger hverken kan eller vil forlade den. Det er ikke Bonden allene ikke den ringe og fattige Almue i Kiøbstæderne, ikke Matrosen, ikke Soldatten, der tager undertiden formeget til sig af Brændeviinen, det er og mange af de andre Stænder; Dog det er ikke vore Landsmænd allene, der kan siges at besvære sig med Brændeviin, vore Naboer, langt bortliggende Nationer ligne os, om ikke overgaae os i at drikke. Rusland, Sverrig, Tydskland, Holland, Engeland elske Brændeviinen ligesaa meget, ja maaskee meere end vi, Det hen til Nord=Polen grændsende, Grønland har ogsaa lært at faae Smag derpaa. Fransoserne betiene sig og meere end til Maade af denne Drik; Ja det heede Guinea tilforhandle sig den af Europæerne og betale den end og med Mennesker. Det store Tartariets Jndvaanere destillere sig selv en Brændeviin af Hoppe-Melk, som de kalde Arak. Chineserne berede ogsaa en stærk Drik af Saften af Coccos=Nødder, af Sukker og af Riis, som de destillere, og hvormed de drive stor Handel i Jndien; De kalde denne Drik, ligesom Tartarerne deres, Arak, hvilket betyder Brændeviin i Østerlandene og Africa og i alle de Lande, hvor Araberne opholde sig og handle, saa at Fransk Brændeviin end og belegges med det Navn i Barbariet. Denne Arak have og Europæerne fundet Smag udi, de føre den fra Jndien, destillere den vel ogsaa selv af Riis, og bruge den i Særdeleshed til Punch. Det nordlige America har sin Rum, brændt af Sukker=Skum og Sukker=Vand der, naar den blandes med halv saa meget Vand, kaldes Punch paa Jamaica og andre Engelske Colonier: Mange Jndfødte, men fornemmeligst Fremmede drikke sig Helsen og Livet fra i denne hidsige og fordærvelige Drik, hvorfor ogsaa Engelænderne ikke uden Aarsag har kaldet den Killbevil, eller en Diævel til at dræbe. BrænBrændeviin er da brugelig i den største Deel af Verden, og ødelegger utallige mange Mennesker. London toeg paa 10 Aar af til 100000 Jndvaanere, som Bradkenvinge fortæller, næsten den største Deel af disse drak Helsen bort og døde.