Almuevennen, 1843-05-03
Det var mod "Fædrelandets" daværende Redacteur, Overretsprocurator og Stænderdeputeret Balthazar Christensen Begyndelsen gjordes, idet den kongelige Lands-Over- samt Hof- og Stads=Ret, i Febr. 1841, efter at have optaget en mod ham anlagt Sag til endelig Paakjendelse, decreterede, at der ved et Criminelkammerforbør skulde afæskes ham Forklaring om en enkelt Sætning i den paaankede Artikel. Naturligviis nedlagde han Protest herimod, og udviklede udførligt de flere høist vægtige Grunde der taler imod saadanne Criminelkammerforbør i Pressesager. Han yttrede, at det med Hensyn til den enkelte Sag dette Forhør angik, endog vilde være til hans Fordeel at Forhøret fremmedes, og at han heller ikke for sin egen Per som havde nogen Skrupel ved at stille sig for Criminelkammerets Skranker, da han for Tiden var vis paa der at møde en fuldkommen værdig og human Behandling, "og selv om jeg med væbnet Magt blev ført igjennem Byens Gader, selv om jeg i Criminelkammerets Forstue blev bænket imellem Tyve og Røvere, selv om Forklaring blev aftvunget mig med Vand og Brød, eller, som i den afskaffede Stokhuusret, med Tamp, saa vilde dette visseligen ikke nedsætte mig i mine Medborgeres Omdømme, men meget mere blive regnet mig til Gode, som et nyt Beviis paa, at jeg i min offenlige Færd ledes af en stærk og uegennyttig Overbeviisning. Derimod var det hans Formening om hvad der efter Lovgivningen og hævdet Praxis var Ret, hans Anskuelse og hvad Pressens Værdighed og Jnteresse i dette Tilfælde paalagde ham som Pligt, der laae til Grund for hans Jndsigelse. Han udviklede derpaa at det var et Fortrin ved vor i saa mange Henseender lidet prisværdige Trykkelovgivning, at den har indført en ganske særegen Behandling af Trykkesager, idet Anklageretten, som i criminelle Sager (Justitssager) er henlagt til Amtmændene og i Kjøbenhavn til Kongens Foged, derimod i Trykkesager er for hele Landet forbeholdt det øverste Justitscollegium, (Cancelliet) ja i visse Tilfælde Kongens egen Afgjørelse, hvorved disse Sager allerede ere stillede i en egen Classe, der er væsentlig forskjellig fra de sædvanlige criminelle Rets forfølgelser. Fremdeles viste han, at denne Forskjel endnu tydeligere fremgaaer, naar man seer hen til den Betydning der tillægges Actionsordren, det er Regerings paastanden, som i alt Væsentligt betragtes og behandles som Paastanden i en civil Sag, udenfor hvilken Retterne ere ubeførde til at gaae, og at Domstolene, langtfra at give Dom for Noget der ikke i allerstrængeste Forstand, kunde siges at henhøre under samme, tvertimod have givet dens Ord den allersnevreste Fortolkning de paa nogen Maade kunde modtage. Han viser dernæst, at Bebandlingen af Spørgsmaalet om der er begaaet nogen Trykkefrihedsforseelse – hvilken Benævnelse ogsaa utvetydig erkjender Forskjellen mellem dem og sædvanlige criminelle Sager – ingenlunde er en reen Justitssag. En saadan begynder nemlig altid med et Politiforhør, medens det er erkjendt fra alle Sider, at Politiet er aldeles uberettiget til at blande sig i Pressens Anliggender paa anden Maade, end ved foreløbig at anholde et formeentlig lovstridigt Skrift, ved hine Politiforhør, maa den Tiltalte afgive personligt Møde, og der, uforberedt aflægge sin Forklaring, hvorved Forbørsdommeren ansees berettiget til at gaae inqvisitorisk tilværks for at frabriste Jnqvisiteen Sandhedens Bekjendelse; i Pressesager indskrænker derimod Retten sig, naar den har modtaget Actionsordren, til at udnævne en Actor som Regeringens Sagfører, og beskikker ikke engang den Tiltalte en Defensor, uden hans Begjering; Sagen behandles i den civile Processes Former, og først efterat Sagen mellem Parterne er udprocederet begynder Rettens Function med at paakiende de til dens Afgjørelse forelagte Spørgsmaal, og dette er en, siger han, i Presse sagers Natur velbegrundet, ved langvarig Brug hævdet Praxis, der baade er anerkjendt af Cancelliet og af Domstolene. Der ligger saaledes formeentlig en stor Selvmodsigelse deri, med Hensyn til enkelte Yttringer, at ville affordre den Tiltalte en uforveredt og mundtlig Bekjendelse, medens man ikke blot anerkjender det som Regel, men endog med Hensyn til det selvsamme Blads øvrige Jndhold anvender denne Regel, at den Tiltaltes Forklaringer afgives under den civile Processes Former, og modtages saaledes som han finder for godt at give dem. Det er ingenlunde en Forskiel blot i Formen; den ansvarlige Redacteur af et Dagblad kommer jævnlig i det Tilfælde at han skal svare for Noget hvortil han ikke selv er Forfatter, og da er det naturligvis ikke ham, men Forfatteren, der er Ordenes retteste Fortolker, og i ethvert Fald er der stor Forskiel paa, efter en simpel Foreholdelse af et enkelt udrevet Sted, strax at skulle give mundtlig Forklaring om dettes Mening, der som oftest dog beroer paa en heel sammenhængende Tankeforbindelse, der efter en længere Tids Forløb end ikke kan staae klar for selve Forfatteren, – og hjemme i god No at sætte sig ind i den hele Tankegang, og med Afbenyttelse af de Bevismidlersom hele Sammenhænget, andre Yttringer i det paatalte Skrift og ydre Data kunne afgive, skriftligen at fremføre de Oplysninger og Forklaringer der maatte ønskes. Han anførte fremdeles, at Forskjellen mellem Trykkefrihedssager og criminelle Sager træder bestemtest frem, naar man seer hen til den Tiltaltes Stilling i Sagen. J Justitssager er det ligesaavel det Offentliges Pligt at tilveiebringe de Oplysninger, der kunne tjene til at bevise den Tiltaltes Uskyldighed, eller til at formilde hans Skyld, som dem der kunde tjene til at begrunde hans Domfældelse, men herpaa har Domstolene ingensinde indladt sig i Pressesager, man har ladet det være Vedkommendes egen Sag selv at fremskaffe de Beviisligheder og udfinde de Argumenter, som han ansaae tjenlig for sit Tarv, ja man har ikke alene undladt selv at anstille Undersøgelser til den Tiltaltes Fordeel, men enhver Medvirkning hertil fra det Offentliges Side er paa det Bestemteste bleven negtet. Hvis det nu maa erkjendes, hedder det videre i Protesten, at ville være høist uretfærdigt, at stille Trykkefrihedssager i Classe med egentlige criminelle Sager, saa vilde det dog aabenbar være et ligefrem Barbari, dersom den, som Regeringen formener at have gjort sig skyldig i en Presse forseelse, skulde være værre faren, end Tyve, Røvere, og Mordere, saaledes at Statsmagten ligeoverfor ham skulde være udrustet med alle inqvisitoriske Midlers skarpe Værge, haandhævede ved, af denne Statsmagt ansatte, Dommere, medens den Tiltalte, unddraget den Beskyttelse, der som bemærket tilkommer selv Tyve, Røvere og Mordere, skulde være overladt til sig selv og de Forsvarsmidler, han gjennem den civile Proces's Former kunde skaffe tilveie. Vistnok er Proceduren i Trykkesager halv criminel og halv civil, men dette kan umuelig være at forstaae saaledes, at den er criminel i Alt, hvad der kan bruges mod Tiltalte, men ikke forsaavidt Anvendelsen af samme Princip kunde komme ham tilgode. Det er den saaledes udviklede Grundanskuelse der gjør det til Pligt for mig, som den, der i dette Tilfælde er kaldet til at haandhæve Pressens Ret og Anseelse, ligefrem at modsætte mig Criminelkammerets Berettigelse til paa inqvisitorisk Viis at afæske mig Forklaring over Steder i en tiltalt Artikel. Det er ikke i mit eget, det er i Pressens Navn at jeg protesterer mod Jndførelsen af en saadan ny Praxis", og han tilføiede hertil den Opfordring, til Dommeren, vel at betænke de Virkninger det kunde have paa Pressens hele Stilling og Færd, at behandle Trykkefribedssager som reent criminelle. Som en af disse Virkninger udhævedes, at man ved en saadan Behandling af Pressesager, som ingen dannet Mand i Reglen kan antages at ville underkaste sig, let kunne komme til at demoralisere Pressen, da Blad-Udgiverne let ville finde Mænd, for hvis personlige Følelser og for hvis borgerlige Stilling det ikke kunde have noget Anstødeligt at blive behandlet som en Forbryder, men det forekom ham indlysende, at det ligesaameget maatte være i Regeringens som i Pressens Jnteresse, naar de, der stille sig til Ansvar ere aandigt og borgerligt vederhæftige Mænd. Efter at han havde sluttet sine Betragtninger med den bemærkning, at den mod ham besluttede Fremgangsmaade ikke blot var stridende mod Forholdets Natur og den i Lovgivningen hjemlede Praxis, men at den tillige var aldeles unødvendig for Opnaaelsen af dens Hensigt, henholdt han sig til alt sit Foranførte og nedlagde den Paastand, "at Sagen fra Criminelkamret afvises. Denne Paastand, bygget paa saa klare og vægtige Grunde, gav Crimineldommeren ogsaa Medhold, og afsagde den Kjendelse: "Nærværende Sag kan ikke nyde Fremme her ved Criminelkammeret. Den paafølgende 7de April f. A. afsagde Høiesteret, i en Sag mod Redacteuren af Kjøbenhavnsposten, en Kjendelse, hvorefter Sagen paany skulde foretages ved Lands-Over- samt Hof- og Stads=Retten, efterat Tiltalte under et Forhør personlig er examineret angaaende hvert enkelt af de Puncter, for hvilke han under Actionen er sigtet. Den 12te Mai afsagde Høiesteret den Kjendelse, at det af Criminelkammeret negtede Forhør over Fædrelandets" forhenværende Redacteur, Balthazar Christensen, i Anledning af en mod ham anlagt Trykkefrihedsaction, skal nyde Fremme, og fra denne Dag var den i 40 Aar fulgte Praxis i Trykkefrihedssager kuldkastet, og disse Sager bleve nu undergivne inqvisitorisk Behandling med alle dens Følger.