Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-11-08
J den Forlegenhed, hvori Christian befandt sig, var Didrik Slaghek egentligen den, som formaaede ham til at tage en Beslutning, der ligesaameget vidner om dennes lave Tænkemaade, som om Kongens Svaghed, naar det kom an paa at udføre noget, han eengang havde sat sig i Hovedet. Slaghek meente, at Christian maatte gjøre Forskjel paa den verdslige Regent, der kunde tilgive, og det pavelige Banbrevs Fuldbyrder, der ene maatte rette sig efter Kirkens Love og Forskrifter. Commissionen havde allerede erklæret de Anklagede for Kjettere, og Straffen for Kjetterie kjendte Christian alt for vel, til at han ikke skulde ile med at lade den fuldbyrde paa Mennesker, han ved sin verdslige Magt ikke saae sig istand til at fælde, men hvis Udryddelse han dog til sin Trones og sine Rigers Sikkerhed agtede saa høist nødvendig. Vanskeligt er det at bestemme, hvad en Monark, selv af et blidere Sindelav, under saadanne Omstændigheder skulde grebet til, for paa en retfærdig Maade at forvisse sig om Frugterne af saa store Anstrængelser. Havde Christian villet handle efter den saakaldte Klogskabs Forskrifter, saa burde han bedre betænkt, hvilke Folk, han havde at gjøre med, da Erfaringen maatte have lært ham, hvad hoffærdige og herskesyge Klerke, under Hykleriets og Skinhellighedens Maske, formaaede at udrette imod ham paa en Tid, hvor Folket, nedsjunket i den dybeste Vankundighed, saae i sine Præster himmelske Portnere, som ved deres Forbønner og Afladsbreve, kunde befordre det lige indi Paradiset, og frelse Sielene fra Skjærsildens Luer. Jstedet for at udelukke disse sine hellige Fiender fra alle Naadesbeviisninger ved sin Kroning, burde han tvertimod have søgt at vinde dem, og deres Fædrenelandskjerlighed var vel neppe saa heftig, at de jo ligesaa godt havde taalet en Christian som en Vasa paa Sverrigs Trone, naar Lønnen for deres Patriotisme havde været ligesaastor hos denne som hos hiin. Som Carl den Femte i Werners Luther burde han da tænkt: Aus solchem Volk schreit efters nur der Magen! Man wirft ihm ein Stück Gold, ein Ordens kreuz, Ne Bischoffmütze zu, die macht es stumm *). Havde han først havt alle Klerkene paa sin Side, saa maatte det øvrige komme af sig selv. Men det var netop det, Christian ikke vilde. Man saae af alle hans Foretagender, at han vilde skille Geistligheden ved sin aandelige Jndflydelse paa Statens verdslige Anliggender. Han følte, at Staterne aldrig kunde komme til Trivelighed, saalænge den bispelige Krumstav kappedes med Konge*) Af saadann Folk skriger tidt kun Maven. Man slænger dem lidt Guld, et Ordenskor, En Bispehue til, det gjør dem stum. III spiret om den udøvende Magt; at to saa modstridende Kræfter, i Kamp med hinanden, tilsidst maatte forvandle hans Stat til et aandelig politisk Uhyre, efter det store Mønster, han i Pavestaten havde for Øine. Geistlighedens Sæder havde desuden i hans Tid opnaaet den høieste Grad af Fordærvelse 2, og det gjeldte om, enten Europa En af Christians Samtidige, Biskoppen i Augsburg, Christoph von Stadion, har leveret følgende Skildring af Datidens Geistlige, der maa betragtes som saa meget mere fandfærdig, som han var en ivrig Modstander af Luther. "Ere ikke, – siger han, i vore Dage, alle Arter af Laster traadte i vore Fædres Helligheds og Dyders Sted? De sysselsatte sig med Andagt, Almissenddeling og Fasten; vi skrabe allevegne Rigdomme sammen, for at øde dem i Overmod og Pragt. Og ved deres Tafler, der bemægtige sig den bispelige Værdighed, det høieste Trin i Kirken, ikke for at tjene Christo deri, men for desto friere at kunne fraadse, er Fasten og Maadelighed ganske ubekiendte Egenskaber. De fjerneste Have og Lande maa forsyne deres Bord med en Overflødighed af de kostbareste Spiser og fortræffeligste Drikke, ikke for at stille Hungeren, men for at opflamme Vellysten. De omgives derhos af en utallig Mængde Opvartere, Nogle bære Madden frem, Andre bære den bort; Nogle credence Drik kene, Andre Madden; Disse gyde Vand paa Hænderne, Hine række Haandklæder til at tørre sig i; her tænde Nogle kostbart Røgelse, hist bortvifte Andre Fluerne med Vifter. Saaledes har den Ærgjerrige en heel Hær af Slaver om sig. Men er en saadan ikke snarere den første Slave af sine utæmmelige Begjerligheder, naar han, tvertimod de hellige Fædres Forskrifter, lader sig saa hoffærdigen opvarte, Biskoppen skal, saa sige Fædrene, ikke søge sin Værdigheds Anseelse i Mængden af Tjenere, ikke i Ærgjerrighed, og Hovmod, men i Ydmygheden og Troens og Livets Fortjenester." Bedre den skriver skulde aldeles gives til Priis for en skummel Klerke despotisme, eller om Lys, Menneskeheld og Borgerfrihed skulde fremgaae fra den under Pavevælden sammenfaldne Ruin. Vi kunne imidlertid dog kun undskylde Christians Fremgangsmaade ved det stokholmske Blodbad, i Betragtning af hans betænkelige Stilling og med Hensyn til de onde Raadgivere, der omgave ham; men kalde den retfærdig kunne vi umueligen, fordi enhver Straf, der fuldbyrdes uden Lov og Dom, altid bliver uretfærdig. Biskop Vincen raabte derfor med Føie paa Retterstedet, at de, der skulde straffes, maatte have en Dom, og maatte vide, hvorfor de skulde døe." Mallet har gjort Christian en slet Tieneste ved at søge hans Retfærdiggjørelse for hiint Blodbad deri, "at denne hans Handling havde været betragtet næsten som en ligegyldig Tildragelse, om han i en Krig havde opoffret det ubetydelige Antal af 6000 Mennesker." Men en Fredstilstand er ikke Krig. J Krig opløses alle de Forhold, som, paa dem nær, Folkeretten foreskriver, binde Mennesker til Mennesker, fordi den Stærkeres Ret her indtræder igjen i sin fulde Kraft. Men i Freden veier paa Retfærdighedens Vægtskaal den ringeste Borgers Liv ligesaa meget som paa Krigsvægtskaalen en heel Hær. Jngen lastede Napoleon, da han i Spanien og ved Eylau lod saa mange Tusinde v. Stadion: "Mit Hjerte er færdigt at briste og mine Øine svømme i Taarer over dem, der leve saa udsvævende og kjødeligen, der hade Ensomheden, ikke øve sig i Fromhed, Lydighed og Ydmyghed, elske Qvinde samqvem, Handel, Strid og Aager, som Petrus ikke kalder mere Guds Tienere, men Hunde, der æde hvad de have opharket, ligerviis Sviin, der strax efter at have været i Vandet, igjen vælte sig i Dyndet; hvis Hyklerie og Sielødelæggende Forstillelse, er under Dydens Maske saa meget farligere, som man tillidsfuldt anseer dem for retskafne Folk o. s. v. (Christ. v. Stadion, Bischof v. Augsburg. Eine Geschichte ans d. Zeid d. Reformation, v. Geheimer. Zaph. 1799. S. L113.) Franske falde for Sværdet i aaben Kamp, men hele den civiliserede og retfærdigt dømmende Menneskehed harmedes, da han lod Hertugen af Enghien om Natten skyde i St. Vincennes Grave, eller Boghandler Palm hente fra en neutral Stat og døe i den franske Leir. Vi forbigaae Alt hvad der ved denne Leilighed endnu kunde siges om Blodbadet i Stokholm, da det vilde føre os for langt bort fra vort egentlige Maal, og lade os nøje med, blot at betragte det som Hovedaarsagen til det af Christian begyndte Reformationsværks Standsning. Christian havde nu givet sine Fiender de farligste Vaaben i Hænderne. Han havde anrettet et Blodbad blandt Bisper, Adelsmænd og Prælater, uden foregaaende Lov og Dom - det var meer end Æmne nok til at skildre ham ved det da almægtige Pavehof, som en blodtørstig Tyran. Men Paven selv befandt sig i lige saa stor en Forlegenhed, som Christian. J Tydskland, begyndte en stærkt ryggende Vesuv at sprude sin Jld mod Vaticanet; den unge Keiser, baade for ung og vaklende, til at man fuldkommen kunde stole paa ham, var den danske Konges Svoger - Alt dette vare Hindringer, som ikke letteligen lode sig overvinde. Men paa den anden Side kunde Paven heller ikke være ligegyldig ved, at Christian havde offentligen ladet henrette to Bisper og andre Geistlige. Exemplet var i dette Øjeblik for farligt, og kunde have alt for slemme Følger. Christian forsømte imidlertid ikke at contraminere sine Fiender ved sine Talmænd i Rom, og havde endog Mod nok til at begiere Pavens Stadfæstelse paa Didrik Slaghek og Jens Andersen BeldenaksUdnævnelse til Bisper af Strengenæs og Skaai de to henrettede Bispers Sted. Men hvor meget end Kongen søgte at vedligeholde en vis selvstændig Rolighed, kunde han dog ikke forhindre, at Paven udnævnte Joh. Franc. de Potentia en neapolitansk Munk af Minoriterordenen, til sin Nuntius og Commissær i Kirkelige Anliggender, for i denne Egenskab at gaae til Kjøbenhavn, og undersøge den hele Sag. Denne Commissærs Afreise blev vel standset ved Kongens mellemkommende Reise til Nederlandene, men i Slutningen af November 1821 ankom han dog til Kjøbenhavn. Saaledes lod Paven i de Tider, endog ved en Munk dømme imellem Konger og Undersaatter, selv i Sager, hvor det gjeldte om Liv og Ære. - Munken fra Rom dømte den ny Erkebiskop, Didrik Slaghek, som Ophavsmanden for Blodbadet i Stokholm, til at hænges og derpaa at brændes. Han havde ikke været længer Erkebisp end to Maaneder, og efterat have været fængslet i fom Uger, blev han, i Kongens Fraværelse, offentligen henrettet paa Gammeltorv i Kjøbenhavn, og den pavelige Nuntius var selv nærværende ved Henrettelsen. Da han paa Veien til Retterstedet mødte en gammel Bekjendt, tilraabte han denne paa Latin: "Farvel, Mester Caspar, der er Lønnen for vor Bestræbelse!" men Mester Caspar, der under disse Omstændigheder ikke gad indlade sig med en Kjetter, svarede: "nei, nei, det er Straf for Forbrydelsen!" Man seer af disse Ord, at D. Slaghek troede endog i sin sidste Time, at han havde gjort sig fortjent af Christian, men at Stemningen imod ham maa have været saaledes, at end ikke hans Ven turde vedkjende sig ham. Medden Strikke om Halsen blev han ført nogle Trin op paa Galgen, og derpaa, bunden til Stigen, kastet paa Baalet. Paa saadan en Fod stode i de Tider, Ret og Retfærdighed i Europa, og havde Adelen end Haand og Hals over deres Vornede, og Geistligheden en alt for overdreven Jndflydelse i Regjeringsanliggenderne, saa havde Paven derimod et saa ubegrændset Herredømme, over dem Alle, at han ved en Munk kunde lade en Ærkebisp, den første Mand næst Kongen, dømme til Galgen og Baalet, uden at endog nogen Confirmation af Dommen behøvedes. laghek fortjente sikkerligen sin Straf, men saaledes bør end ikke den ryggesløseste Forbryder døe. Man antager i Almindelighed, at han faldt som et Forsoningsoffer for det stokholmske Blodbad. Ham tilskrev man Skylden for det Heie, endskiønt han dog ikke havde været den eneste Raadgiver hos Kongen, og denne desuden jo ogsaa havde en Villie. Men uden Tvivl tænkde Kongens Fiender, at naar først den farligste Mand var ryddet af Veien, vilde man snart blive færdig baade med Christian og hans øvrige Tilhængere. Udfaldet beviste ogsaa, at de havde sluttet rigtigt, thi fra dette Øieblik af, blev Christian ganske omvendt. Han indsaae Nødvendigheden af at give efter for Paven, og søgte ved adskillige Skridt at overtyde ham om sin sønlige Lydighed. Han befalede, at Messerne og de catholske Kirkeskikke skulde vedblive, udelod af en ny verdslig Lov Capitlet om Geistliges Ægteskab, og tillod den pavelige Nuntius at undersøge Minoriternes Klostere. Om man nu end vilde antage, at det Hele kun var politisk Forstillelse, for at have en Modvægt mod sine Fiender, ved at beholde Paven til Ven, saa røhede dette dog en stor Svaghed, der, oven paa en saa overordentlig Kraftanstrængelse var saa meget farligere for Kongens Anseelse, og tilsidst maatte tilintetgjøre Frugterne af alle hans Bestræbelser for Reformationens Fremme. Men fældede end Klerke- og Adelsvælden, verdslig og aandelig Snee dighed, den unge Stamme, der, i en gold Bund, dog begyndte at fremblomstre saa skjønt, saa blev dog den med sine Nødder saa dybt fæstede Bul tilbage, og hvorledes denne, under en følgende Konge og hans Eftermands røgtende Haand, skjød nye Skud og fik nyt Løv, skal være Gienstanden, for vore næste Betragtninger. (Fortsættes.)