Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-05-06
Som erklæret Catholik satte han Paven i Fængsel, som forestilt Patriot udsuede han Landet, og Brutti Navn greb han uden Samvittighedsnag og uden Skamrødme Cæsars Diadem. Ved hans politiske Pantomine legede Lykken den Eenfoldige naar det gjaldt hans Capriser. Ved en let Bedrørelse af ham styrtede Throner omkuld; Betlere regjærede; Systemmer forsvandt; de vildeste Theorier antoge hans Luners Farve. Alt hvad der var ærværdigt af Ælde og alt hvad der var Nyt byttede med et Dramas Hurtighed Plads med hinanden, endog et øiensynligt Nederlag antog en Seiers Udseende; thi selve Flugten fra Egypten var det der afgjorde hans Skjæbne og det allene der opløftede ham paa Keiserthronen. Men var hans Lykke stor, var ogsaa hans Sjæls Anlæg udmærkede store. Lynsnar fulgte Udførelsen paa hans Beslutninger; det var ham det samme at beslutte og at udføre. For Mennesker af ringere Sjælevner synes hans Conbinationer: aldeles umuelige og hans Planer aldeles uudførlige, men i hans Haand bare deres Udvortes Simplicitetens Præg og Lykken retfærdiggjorde deres Valg. Hans Person lignede hans Sjæls Caracteer; gav denne aldrig efter i Cabinettet, bukkede hiin heller aldrig under i Feldten. Naturen selv eiede ingen hindringer han jo formaaede at overvinde; Tiden ingen Modstand, som han ikke bragte til at vige; Mellem Alpernes Klipper, i Arabiens Sandørkener eller under Poler nes Snee, trodsede han kjæk Faren og uddeelte sine befalinger med Aandsnærværelse. Hele Europas faste Land skjalv ved at beskue hans diærve Planer og over at see dem, som et Mirakkel, udførte. Scepticitismen bøiede sig for hans Kjæmpeforetagender, Romance antog Udseende af Historie, der gaves Jntet utroligt nok for at blive troet, eller for høit for Forventningen: da Europa saae en Subaltern fra Corfica svinge sit keiserlige Banner over hendes ældste Hovedstæder. Oldtidens Helligdomme bleve almindelige Steder for hans Undersøgelser, Konger vare hans Folk, Nationer hans udsatte Poster og han selv handlede med Hoffer, Kroner, Leire, Kirker og Cabinetter, som med titulaire Figurer paa et Skakbredt. Blandt alle disse Omvæltninger stod han selv uforanderlig som Diamantklippen. Det var ham uden Forskjæl enten han befandt sig i Felten eller i Forgemakket, i Folkevrimmelen eller ved Leveen; enten han bar Jacobinerhuen eller Jernkronen; enten han forskjød en Braganza, eller ægtede en Hapsburg; enten han afluttede Freden med Caren af Rusland paa en Tømmerslaade eller beskuede Nederlaget ved Leipzigs Galier - han var altid den samme militaire Despot. Fra Vuggen af opvoxet i Leiren, var han tilden sidste Time, Armeens Yndling og enten det var i Leiren, eller i Cabinettet bedrog han aldrig en Ven eller forglemte en udviist Tjeneste. Af alle hans Soldater forlod derfor ingen ham, for deres Tjeneste ikke længere kunde gavne og deres første Stipulation lød for deres Favourits Sikkerhed. Thi de vidste vel, at var han end ødsel mod dem, var han en Forøder mod sig selv og udsatte han dem for Farer, lønnede han dem derfor med plyndret Gods. For Soldatens Skyld lagde han ethvert Folk under Contribution. For Folket opoffrede han endog noget af sin Stolthed. Den seirende Veteraner glimrede med hans Bytte og Hovedstaden prydet med plyndrede Konstværker blev Verdens Miniatur=Hovedstad. J Skildringen af denne forunderlige sammensatte Caracteer maae ikke hans Forestillelse glemmes: Skjøndt han var Pressens Fangevogter, affecterede han dog at være Videnskabernes Beskytter; hav confiskerede Bøger, og opmuntrede Philosophien; han forfulgte Forfattere og blev selv Bogtrykkernes Morder og dog foregav han at beskytte de Lærde. Endskjøndt han var Palms Snigmorder, paabød de Stael Taushed og blev Kotzebues Angiver, var han dog Davids Ven, de Lilles Velgjører og sendte hans academiske Premie til Philosophen i Engeland. En saadan Blanding af Modsigelser og paa samme Tid en saadan Selvstændighed, fandtes aldrig før forenede i en og samme Caracteer: som Royalist, Republikaner og Keiser; som Mahomedaner, Catholik og Synagogernes Beskytter; som Subaltern og Monark, som Forræder og Tyran; som Christen og Vantroe - var han dog gjennem alle Livets Omvexlinger den samme alvorlige, utaalmodige og ubøielige Original. Det samme hemmelighedsfulde, ubegribelige Væsen - Manden uden Lige og uden Skygge! Hans Fald liig hans hele Liv lod sig ikke forud beregne. Kort sagt hans hele Livs Historie forekom Verden som en Drøm og ingen kan sige hvorledes eller hvordan man blev opvakt af denne underfulde Phantasie. Dette er et mat og svagt Malerie af Napoleon Bounaparte den første og som man vil haabe den sidste) Keiser af Frankerig. At han har virket meget Ondt derom er ingen Tvivl, ligesaalidet som at han har været et Redskab til meget Godt. Ved hans Hjælp, enten det var Plan eller ikke, bleve Spanien, Portugal og Frankerige, velsignede med en frie Constitution. Overtroen fandt sin Grav under Jnqvisitionens Ruiner og fendal Systemmet med det hele Slæng af tyraniske Drabantere er flygtet for bestandig. Kongerne kunde lære af ham: at deres vigtigste og ædleste Studium er Folkets Lykke, og Folket: at der gives ingen saa stor Despotisme, der jo ogsaa er et Hjælpemiddel derimod, og for dem, der ville hæve sig paa begges Ruineer, er han et levende Exempel: at kan end Ærgjerligheden hæve Mennesket fra den laveste Stilling i Veiret, kan den ogsaa nedstyrte det fra den Høieste. Phillips. Engelen i Domino. Minatstimen nærmede sig allerede, tusende og atter tusende Lys trodsede i Neapels Gader den indbrydende Dunkelhed og kastede deres magiske Glands paa den brogede Vrimmel, som paa den Tid søgte at forene sig paa en Punkt. Fra alle Sider trængte Masker sig til Gaden Toledo, hvor en MenneskeVrimmel, som selv den stærkeste Phantasie neppe kan danne sig et Begreb om, lydelig jublende, bølgede sig op og ned. Mig var, saa fortæller Baron R... Kavalier ved det Anske Gesandskab, dette besynderlige Skuespil ikke længere nyt, thi Karnevalet havde allerede varet flere Dage i sin fulde Glands, jeg søgte derfor at unddrage mig fra den byrdefulde Trængsel og gik, dreven af Nysgierrighed, ind i det offentlige Spillehuus, som brilliant oplyst allerede ved sit ydre Udseende var tillokkende. Men neppe havde jeg betraadt Forsalen saa befandt jeg mig som i en Feeverden, hvor Alt var beregnet paa at sætte Sandserne i Bevægelse. Øiet blev blændet af en fortryllende Pragt, nogle Mandoliners og Guitarers ømme Toner frydede Øret og krydrede Drikke af alle Slags, udbredte deres behagelige Vellugt. Orienvedblev jeg, en duelig Konstner, ville J vel kjære, Mester male mig min Elskede. - Ja, hvis jeg var hvad jeg synes at være, ret gjerne, og nu beder jeg Dig indstændig Maaske. Lad mig gaae." Det er Skade, sagde jeg, min Pige kan godt lide den vakkre tydske Albert, Angiolina ville vist gjerne lade sig male af ham. Ubevægelig som en Statue stod han der, da jeg havde nævnet dette Navn, endelig udraabte han, "Meget besynderligt, og begyndte at tage min Figur nøiere i Øiesyn. Troer du at kjende mig, ædle Maske spurgde jeg. a Det just ikke, var Svaret, i Men sig mig, jeg besværger Dig, om du veed hvem jeg er, Ja og Nei, dog naar jeg udlægger Din egen Talle. - i Hvorledes da. Du sagde, du er ikke hvad du synes at være, du er altsaa ikke, den Tydske Maler Albert, Himmel og Helvede raabte han, Det er mere end tilfældigt Maskeradespøg, hvem er De, Herre?" En ubekjendt Ven, svarede jeg og ved blev med forhøiet, Stemme: Grev von Hohenfels De staaer ved Randen af en dyb Afgrund! Her opstod en lang Pause, ingen Lyd kom over hans Læber, men enhver Bevægelse vidnede om den frygtelige Storm, som rasede i hans Jndre. Under Samtalen vare vi komne forbi Hovedgadens Menneskevrimmel og stode eensomme og taus ved Havbredden, indtil Greven endelig afbrød, det dybe Stille. Med en Tone som ingen Pen formaaer at skildre, raabte han, i det han styrtede til mine Fødder. Hal ogsaa Dig kjender jeg. Du er et Væsen af en høiere Art, sendt mig til Redning, thi kun en Engel, ingen Dødelig i denne store Stad, kan kjende mit Navn." Fat Dem Herr Greve, begyndte jeg, i det jeg løftede ham op, jeg er intet overjordisk Væsen, men kun en himmelsk Aands reddende Værktøi, som vaager over Deres Skridt. Hvem er da, spurgte han, det velgjørende Væsen, der endnu deeltagende ned skuer paa mig og saa pludselig holder mig tilbage ved dette Bølgedybs skummende Rand, det er, svarede jeg, den reeneste Kjerligheds Aand, Maderkjerlighedens Genius. Ordet: Moder, virkede paa ham som en Tryllelyd og bragte den Forvildede igjen tilbage, til sine Sandsers Brug. Han skjælte paa sig selv, forbandede sin Skjæbne og bestormede mig sluttelig med en Mængde Spørgsmaale, som det ikke var mig muligt tilstrækkelig at besvare paa dette Sted, jeg bad ham derfor, at følge mig og lovede endnu samme Aften at meddele ham fyldestgiørende Forklaring over det Besynderlige i min pludselige Fremstillelse. Da Alting stod i en saadan Spænding holdt jeg det ikke for tjenligt foreløbigen at melde noget om Scenen i Spillehuuset og efterforske Opningen af en Gaade, som halv om halv opløst, dog endnu forekom mig meere mørk og uforklarlig Jo mere jeg havde Grund til at formode i den skjønne Ubekjendte for hvilken min Jnteresse nu tog en alvorligere Retning, at finde den tilbedede Angiola, desto ubegribeligere blev mig den Art og Maade hvorpaa vi stødte paa hinanden, og da jeg nu endelig ved nogle Udladelser af min Ledsager erfoer, at Spillet kun havde en liden betydende Andeel i hans Vederværdigheder, blev jeg ganske forvildet deri og ønskede endnu ivrigere end den gjenkjendte Maler, at faae en Forklaring over disse indviklede Tildragelser. Aldrig saasnart vare vi komne hjem førend jeg strax overgav Greven en Skrivelse, som vor Gesandt nyelig havde modtaget fra Tydskland, samme indeholdt efter den sædvanlige Jndledning af Complimenter, omtrent følgende: