Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-04-06
De tydske Konstdommeres Mishag paadrog han sig især ved det stygge Product, Dr. Bahrt mit der eiserne Stirne, som han dristede sig til at udgive under Knigges Navn, og hvori han behandlede adskillige af Tydsklands navnkundigste Skribenter paa den uværdigste Maade. Men hvor meget Recensenterne i Almindelighed siden nedsatte hans Arbeider, hvor ufuldendte end de fleste af dem vare, saa maa den Upartiske dog tilstaae, at han hverken manglede Phantasie eller Vittighed, og at Tydskerne kunne bie længe førend de faae et saa frugtbart og med Theatervirkningen saa fortroligt Talent. Hans første Arbeide for Skuepladsen var Demetrius Jwanowitsch, Zaar af Rusland, som han skrev 1782 og gjorde Lykke. Hvad hans politiske Løbebane angaaer, da flygtede han 1806 fra Preussen til Rusland, hvor han med sin vittige Pen bekjæmpede de Franske og deres Keiser. Hvad han den Gang gjorde for Tydskland lod mindst formode, at han engang snigmordisk skulde falde for en Tydskers Haand. Han bidrog ved sit dentsches Volksblatt til at nære en Stemning, som ikke lidet medvirkede til Seieren. Men hvad han gjorde blev snart glemt, da det tydske Burschenvæsen begyndte at tage Overhaand. Han glemte Knud Gyldenstjernes Ord, at den, som vil leve med sin Tidsalder, maa vide at rette sig efter dens herskende Fordomme, og hans literariske Ugeblad kunde efter sin Natur ikke andet end skaffe ham mange Fiender, især da han drog til Felts mod Pressefrihed, Stænder a., som i dette Øieblik høre til de meest yndede og attraaede Gienstande i Tydskland. Et tydsk Blad paastaaer, at Morderen Sander af Burschenschaft ved Lodkastning bleven bestemt til at duellere med Kotzebue, eller paa anden Maade rydde ham af Veien. Det academiske Senat i Jena har blandt de der af Sand efterladte Papirer fundet et Brev til Burschenschaften, hvori Sand erklærer, at det vel var ham skrækkeligt at myrde et Menneske, men at han umueligen kunde modstaae den indere Stemme, der ideligen driver ham til at rydde Fædrenelands forræderen af Veien. Guld betrygger ei altid for Sult. Det er ikke Guld og Sølv, der beriger et Land men det er Arbeide og Mennesker. Ove Mallings Samling af store og gode Handlinger. Pythins, Statholder i Lydien, var en riig og gjerrig Mand, som lod grave efter Guld i hele Landet, saaledes, at der næsten ingen Agerdyrkning kunde drives. Hans Kone udtænkte et snildt Middel til føleligen at overtyde ham omdet Urimelige i hans Adfærd. Hun lod nemlig engang, under hans Fraværelse, ei alene forfør dige et Spisebord og alle dertil fornødne Kar af det fineste Guld, men endog, i bemældte Metal, afbilde de Retter, som hendes Mand elskede meest. Da Pythius kom hiem, fremsatte man, i Spisetimen, Bordet og Karrene af Guld. Dette Skue frydede inderligen hans gjerrige Sjæl men, da Sulten indfandt sig, befalede han, at bringe Maden. Man bragte ham de Guldretter, som vare forfærdigede i hans Fraværelse. Pythius begyndte endeligen, at kjede sig ved denne ufordøielige, næringsløse Skat, og forlangte, ganske vred, Noget at spise. "Seer du," sagde da hans Kone, "at Guldet ei ernærer Menneskene? - Du tænker blot paa at opdynge Guld, uden at betænke, at Guldet er til for Menneskene, men ikke disse for hiint. Du ødelægger Agerdyrkningen og, med den, Haandværker og Han deel. Hvis du vedbliver saaledes, ville dine Undergivne snart døe af Sult!" Danus.