Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-10-23
Udenlandske Efterretninger. England. Kong Ludvig Philip har den 14. Oct. forladt Windsor=Slottet for atter at vende tilbage til sine Stater. Kl. 12 afreiste Kongen ledsaget af Dronning Victoria og Prinds Albert m. fl. og ankom Kl. 4 til Portsmouth. Da imidlertid en heftig Storm med Torden og Lynild var udbrudt, gaves ved Ankomsten ingen befaling til Jndskibning. Stormen tog til og Søofficererne mente Alle, at Overfarten under saadanne Omstændigheder var forbunden med den største Fare. Dronning Victoria søgte at bevæge Kongen af Frankrig til at vende tilbage til Windsor og forbliver endnu nogle Dage men denne paastod, at han maatte vende tilbage til Paris om det saa end maatte skee over Dover. Tre Timer tilbragte de høie Herskaber i en Havneembedsmands Huus, hvorpaa de toge en hjærtelig Afsted med den høie Gjæst. Kl. 2 1/2 ankom Kongen til Dover, efter at han underveis i New-Cros var bleven Vidne til en der udbrudt frygtelig Jldebrand, der mentes at være paasat, og har anrettet en Skade, som anslaaes til 30,000 Pd. Sterling. Den 15. Kl. 11 gik Hs. Majestæt ombord paa et Postdampskib i Dover under endnu stormende Veir. De engelske Blade ere fulde af Beretninger om de sidste Dage af Kong Ludvig Philips Ophold i England, og som særdeles glimrende skildres Hosebaands-Ordens Kapitlets=Fest Samtlige Riddere bare prægtige purpurrøde Fløiels kapper og karmoisinrøde Barreter. Dronningen hæftede, understøttet af Prinds Albert og Hertugen af Cambringe, Hosebaandet og Kongens venstre Knæ og hængte det store Baand med billedet af den hellige Georg over hans Skulder. Blandt de tilstedeværende Riddere udmærkede sig især Marquien af Westminster: han har den berømte Solitære af As cott, som man vurderer til 15,000 Guineer, og paa sin Kaarde en endnu kostbarere af 36 Karats Vægt. Hertugen af Wellington har en Kaarde, der forhen havde tilhørt Napoleon. Den 13, modtog Kongen en Lykønsknings-Adresse ved en Deputation fra Londoner City. J hans Svar paa denne Adresse yttrede han blandt Andet: "Saavelsom De, er jeg overbeviist om, at Fred og et venskabeligt Forhold mellem Frankrig og England frembyder en Kilde til utallige og lige Fordele for to Nationer, der ere skabte til at agte og ære hinanden. Opretholdelsen af denne gode Forstaaelse er tillige en Borgen for Verdens Fred og sikkrer Civilisationens rolige og regelmæssige Fremskridt til alle Nationers Held. Jeg anseer min Medvirkning til dette hellige Verk, under det guddommelige Forsyns Beskyttelse, som min Regerings Opgave og Prydelse. Dette var alle mine Bestræbelsers Maal. og Hensigt, og jeg nærer det Haab, at den Almægtige vil krone dem med Held. – J Portsmouth, gav den derværende Korporation de franske Officerer en glimrende Diner, hvori 250 Personer deeltoge, og hvor det gik lystigt til, en Mængde Toaster bleve udbragte og Taler holdte. General Pakenham udbragte med sand Begeistring en Skaal for Marschal Soult og den franske Armee, som en fransk Marine Officeer gjengieldte med en lignende for Lord Wellington og den engelske Armee. General Pakenham takkede og udtalede den Overbiisning at begge Hære længe ville leve i Fred og Venskab, uden derfor at lade deres Vaaben hvile, som England i Ostindien saaledes maatte Frankrig udbrede Civilisationen i Afrika. Majoren Hr. Casher kunde i sin Tale ikke noksom prise de Franskes Konge, istedetfor at modtage Stadens Deputation med stor Etikette, kom han den imøde i Døren; han seer slet ikke ud som en fremmed Konge, men som en gammel Gentlemann, der efter lang Fraværelse vender tilbage til sit Hjem for atter at besøge sine Venner. Den eftertrykkeligste Tale blev holdt af Fredsdommeren i Portsmouth. Han udbragte en Skaal for Europas to største Nationers Enighed og Venskab, og beklagede at Pressen af Kongens Svar paa Stadens Adresse havde udeladt en herlig Passus: "Jeg anseer den hjærtelige Enighed mellem begge Nationer for Slut stenen i Buen, hvorpaa Verdensfreden hvilere. Taleren tog ikke i Betænkning at omtale Rivningerne paa Tahiti og Gibraltar, og indrømmede, at man paa begge Sider var gaaet forvidt i Yttringerne af en overdreven Nationalfølelse; men han ansaae det for umuligt, at ubehagelige Følger kunde flyde deraf, saalænge Ledelsen laa i en Mands som Ludvig Philips Haand, og han kunde i det Hele ikke tro, at to tænkende Nationer for Uenigheders Skyld imellem enkelte Officerer vilde sætte Verdens Vel paa Spil. – Fra Canada er indløben Efterretning om en stærk Gjæring der. Kolonial-Parlamentet var opløst af General-Gouvernøren og et nyt sammenkaldt til den 12. Oct. Man befrygtede at Valgene vilde fremkalde en Krisis.