Aalborg Stiftstidende, 1830-02-10
(Fortsat.) Angaaende den Bekymring, at Rusland aldeles skulde tilegne sig selv alene Handelen til Grækenland og de øvrige Kystlande, ved Middelhavet, saasnart det først seer sine Skibes Gjennemfart igjennem Bosphogrus sikkret, forekommer det os neppe troeligt, at en saadan Bekymring for Alvor kan finde Sted. Efter vor Anskuelse udfordres to Ting til Søehandelen: først Gienstande for samme, Varer og Produkter, dernæst Fartøier, hvorpaa disse kunne afskibes og afhentes. Men hvad Rhederiet angaaer, vilde det være ligesaa daarligt at paastaae, at de indskrænkede Kyster ved Sortehavet med deres faa og usikkre Havne og i Forhold ubetydelige Antal Capitalister skulde kunne indlade sig i en Væddestrid med det uhyre engelske Rhederie, som byder over alle Naturens og Rigdommens Hielpekilder, som at antage at de russiske Producentere eller Kjøbmænd af reen Patriotisme skulde vægre sig ved at sælge deres Seildug, Tjære, Træ og Hamp til Englænderne, blot for at kunne overlade deres Landsmænd det saameget billigere; ikke at tale om, at slige Forholdsregler vilde være lidet eller intet skadelige for England, medens de vilde tilføie Rusland følelige Tab. Det er desuden ikke nok, at besidde Skibe, man maa ogsaa have Vare at tillade dem med, og, for ganske at rive en Handel til sig, maa man være i Stand til at tilfredsstille alle denne Handels Fornødenheder. Men et saadant Monopol er hverken fra den ene eller anden Side at befrygte og det saameget mindre, da der ikke engang kan finde nogen Concurrence Sted mellem begge Lande, da England ligesaa lidet er i Stand til at levere Ruslands naturlige Produkter, som Rusland formaaer at fortrænge Englands Konstfrembringelser, og Consumtionen, baade af naturlige og konstige Produkter stedse tiltager i et lige Forhold og betinges gjensidig af hinanden. Det er da ogsaa vist nok ligesaameget uden Grund, hvad man siger og Englands Skinsyge over Grækenlands tilkommende Magt. Handelen imellem Kysterne og Øerne i det græske Archipelagus beskjæftiger et saa stort Antal af Mandskab og vil, naar disse Egnes Velstand igjen fremblomstrer, beskjæftige et saameget større Antal, at den græske Handels-Skibsfart, enkelte Foretagender fraregnede, vist nok endnu i lang Tid maae indskrænke sig til en saadan Kystfart. Men naar Talen er om deres tilkommende Krigsflaader, saa tør man vel i Almindelighed ligefrem paastaae, at England ikke har meget at befrygte af en Søemagt, som tillige er nødt til at bære Omsorg for en betydelig Landgrændses Forsvar. Det store Skrækkebillede er altsaa egentlig den Fare, som truer Ostindien. - Vi ville engang aldeles oversee, at Rusland ikke behøver Crobringer fra Udlandet og at denne Stat ganske nyelig har givet et øienfaldende Beviis paa, at slige Crobringer ikke ligge i Ruslands Plan, men man kan i det Hele ikke noksom undre sig over de fortsynede Politikers Uvidenhed, som holde en Erobring af Ostindien, ved Rusland ja endog blot en truende Nærmelse i de næste Aarhundreder for mulig; og hvo vil vel vove at kaste sit Blik flere Aarhundreder ind i Fremtiden, Er det ikke nok, at Rusland udstrækker sine Grændser, over det halve Asien, ere de Mellemrum, som adskille det fra det engelske Ostindien, ikke endnu saa betydelige, at der maatte gaae mange Aar med, inden det kan concentrere sine Hære til et virkeligt Angreb paa dette Territorium, Ere de mellemliggende Lande ikke af saadan Beskaffenhed, ville de ikke endnu i Aarhundreder forblive af saadan Beskaffenhed, som de have været det gjennem Aartusinder, at deres øde Tilstand aldeles ikke gjøre dem skikkede til at tilfredsstille de Fornødenheder, som en paa europæisk Viis organiseret Hær af nogen Betydning udkræver, Og antager man endogsaa, at det var mueligt, hvad vi rigtig nok ikke formaae at forklare os anderledes end ved et halvt Mirakel, at føre en saadan Hær lige til Ostindiens Grændser, i hvilken Tilstand vilde da de Angribende befinde sig imod Forsvarerne? Disse sidste ere i Besiddelse af et frugtbart vel organiseret Land, som formaaer at tilfredsstille enhver af deres Fornødenheder, og at skaffe dem øieblikkelig Erstatning for ethvert Tab. Alle deres Hjelpekilder ere i Nærheden og let tilgjængelige og en lang Afstand fra Hjemmet ikke følelig for dem. Men de Angribende have først at overvinde de naturlige Fjender, som de himmelhøie, evigt med Snee bedækkede, Himalaya Bjerge eller den store Sandørken paa venstre Bredde af Jndus, sætter imod dem; hiine maae først overstiges, denne maa først gjennemvandres, Fjenderne maae først have opgivet de utallige Passe, som ere lette at forsvare førend den egentlige Kamp kan begynde. Og hvilke Fordeele kan en Armee som selv, naar den er seierrig, dog stedse maa blive svagere paa sin Marsch, love sig imod en Fjende, der øieblikkelig kan erstatte ethvert Tab, Man kunde ligesaa godt spørge, af hvad Betydning det vilde være for Erobringen af Europa, om en persisk Hær paa 100000 Mand befandt sig i Asturiens Bjerge, Thi man maa ikke glemme, at Ostindien, paa en Udstrækning, der næsten svarer til Europas, besidder en Befolkning af 134 Millioner Jndbyggere, af hvilke 123 Millioner deels som Undersaatter deels som Skatskyldige ere underlagte det brittiske Scepter, og at en, deels europæisk, deels paa enropæisk Viis disciplineret, Armee af næsten 220000 Mand er rede til dets Forsvar, en Armee, hvis Vaabendaad kan sættes ved Siden af enhver anden Hærs og ved hvilken Wellington selv begyndte sin krigeriske Løbebane og lagde Grunden til sin Hæder. (Fortsættes.)