Berlingske Tidende, 1836-03-31
J ældre Tider forklaredes Alt til Fordeel for Godseieren, og denne Yderlighed havde naturligviis en Reaction i den modsatte Retning til Følge. Sager af denne Natur afgjøres nu ligesom ved et Skjøn istedetfor efter bestemte Regler; men hvor dette Skjøn skal foretages af selve Domstolene, bliver det nødvendigt for Parterne at oplyse alle mulige Biomstændigheder, som kunne have nogen Jndflydelse paa at bestemme Dommeren. En saadan Beviismaade maa ei alene, medføre stor Vidtløftighed, men det er naturligt, at der blandt giomstændighederne let kan findes en eller anden, der taler til Fordeel for Bonden, hvilken da meget ofte efter den nærværende Fortolkningsmaade benyttes af Domstolene til at frifinde Bonden. Det er derfor forklarligt, hvorledes saa faa Sager om disse Gjenstande versere for Domstolene, og hvorfor Forordningen 8de Juni 1787 § 12 end sjelnere kommer til Anvendelse; thi man vover ei til at benytte sig af dette Lovens Hjelpemiddel mod yderligere Tab, hvor selve Sagens endelige Udfald ved den vilkaarlige Fortolkning er saa saare usikker, og Jorddrotten søger hellere, endog paa de ubilligste Vilkaar, at komme til Forlig. Men et saadant Retsforhold bør vistnok ei bestaae; det er uretfærdigt og fordærveligt. J enhver anden Sag, hvor enhver af Parterne maa betale sin Sagfører og sin Deel af Sagsomkostningerne, er Tilbøieligheden til Forlig virksom; men i Sager, som opstaae mellem Godseier, og Fæster, finder dette ingenlunde Sted. Naar nu det Forsamlingen forelagte Lovudkast stadfæster den Praxis, at Fæsteren i disse Sager altid skal have frie Proces og Sagfører, saa bliver det ogsaa af denne Aarsag saameget mere nødvendigt, at selve Tilfældene, i hvilke Fæsteren har forbrudt sit Fæste, blive aldeles lovbestemte og ligesom nærværende Lovudkast skjelner sig fra den ældre Lovgivning ved sin billighed, saaledes skjelner den sig fra den gjeldende Praxis ved en større Bestemthed. Men i Sandhed, naar en Lov er billig og retfærdig, og tillige saa bestemt, at den saavidt muligt udelukker Vilkaarlighed, saa synes den at fortjene bifald. Naar vi ovenfor have omtalt det Retfærdige og Gavnlige, som noget forskjelligt, da er dette skeet for en større Tydeligheds Skyld; og uagtet vi i Almindelighed anerkjende, at det Retfærdige altid maa være gavnligt, og det Almeengavnlige maa være retfærdigt, have vi dog troet her særligen at burde udvikle, hvorledes nærværende Lovudkast vil virke gavnligt paa selve Fæsternes Stilling og Agerbrugets Tilstand. Naar i Motiverne til Lovudkastet udsiges, at dette har til Hensigt at befordre Afskaffelsen af Hoveri, Naturaltiende og høie Jndfæstninger, som skadelige for Agerbruget, da skal denne Hensigt ingenlunde fornemmelig fremmes derved, saaledes som Committeens Pluralitet synes at antage, at Udkastet tillader Fæster at kunne blive enige om Jorddrot og Anvendelsen af Udpantning i Tilfælde af, at Fæsteren udebliver med nogensomhelst af sine Afgifter; men denne Hensigt skal fornemmelig fremmes derved, at Godseieren sikkres sine aarlige Jndtægter bedre end hidtil har været Tilfældet. Denne Sikkerhed, kan ingenlunde opnaaes ved Mulcter, Udpantningsret o. s. v., men ene og allene derved, at den Fæster, der enten ei vil eller kan betale sine aarlige Afgifter eller efterkomme sine øvrige Forpligtelser, ved Dom, uden Pengespilde for Godseieren, stor Tids- og kan vorde frakiendt sin Brugsret. Selve Udpantningsretten for alle Arter af Afgifter er et mindre væsentligt Hjelpemiddel, men vitroe, at den ligger ligesaa meget i Fæsterens som i Jorddrottens Jnteresse. Dog forbeholde vi os herom nærmere at udtale os ved § 3. Naar endvidere Committeens Pluralitet antager, at disse Præstationers Afskaffelse da vilde befordres, naar de yderligere Tvangsmidler ikkun tilstedes den Godseier, der virkeligen havde afskaffet hine Præstationer, da maae vi dertil i Almindelighed bemærke, at dersom denne Lov er grundet i Ret og Billighed, da synes der ingen Anledning til at betage Godseieren Lovens almindelige Beskyttelse, fordi han vedbliver at hæve sin Afgift af Fæstegodset paa en af Loven billiget Maade, saameget mindre, som det ingenlunde beroer paa hans eensidige Villie at forandre disse Præstationer, ligesom der vel og gives mange Tilfælde, hvor Fæsteren, idetmindste for Tiden, ei er tjent med at give en bestemt Korn- eller Penge-Afgift i deres Sted. Hertil kommer endnu, at det er meget vanskeligt for en Lovgivning, at bestemme, naar Hoveriet kan antages at være ophævet. Det er nemlig vel Tilfældet paa de fleste Steder, hvor Hoveriet i det Væsentlige er afskaffet, at nogle enkelte Arbeider ere blevne forbeholdte. At drage en Grændse for, hvor Hoveriet i det Væsentlige er afskaffet, og hvor ei, er saare vanskeligt, og dog fortjener ofte det første Fortrin for den fuldkomne Afskaffelse i Særdeleshed som en Overgang til denne, men kan en saadan Grændse ei drages, da bør hine Lovbestemmelser ogsaa af denne Aarsag ei benyttes til Hoveriets Afskaffelse. Committeens Pluralitet anfører, at Fæsteren er selv mest interesseret i at efterkomme sine Forpligtelser, og at der desaarsag ingen Anledning er til ved yderligere Lovbestemmelser at understøtte Jorddrotten i at overholde. dette. Vi erkjende Rigtigheden heraf fuldkommen, forsaavidt Talen er om den dygtige og stræbsomme Fæster. Med Hensyn til ham behøves vistnok ingen nøiagtigere Bestemmelser. Men anderledes forholder det sig med Hensyn til den efterladne ligegyldige Fæster. Det er netop med Hensyn til denne, at nøiagtigere Bestemmelser ere nødvendige, og det er netop denne, som hidindtil paa en uretfærdig og fordærvelig Maade er tagen i Beskyttelse. Det er neppe nogen Tvivl underkastet, at herved mangen Fæster er gaaet til Grunde, som vilde være reddet, dersom Eieren havde havt den fornødne Understøttelse for at tilholde Fæsteren at efterkomme sine Pligter, medens det endnu var Tid. Naar det siges, at Fæstegodset giver et i Forhold til de ydre Omstændigheder tilfredsstillende Udbytte, og at hvor Afgifterne ei ere opskruede, Fæsteren der efterkommer sine Fæstepligter, da troe vi, at dette strider mod al Erfaring. Jkke ville vi sammenligne Udbyttet af Fæstegaarde her med Udbyttet i Hertugdommene, men ikkun med den Afgift, som her gives af saadanne Jorder, der ei ere Gjenstand for Fæste, eller med den Kjøbesum, der gives for Jordeiendomme, og da er det unægteligt, at Udbyttet er langt større, end det, der staaer i Forhold til den Afgift, som svares af Fæstegods. Det synes saaledes imodsigeligt, at Feilen maa fornemmelig ligge i det nuværende Retsforhold, saaledes som i Motiverne til Lovudkastet er udviklet. Vel erkjende vi med Majoriteten, at en Lov som nærværende ingenlunde vil være istand til ene at hæve Udbyttet af Fæstegods til en tilfredsstillende Høide, men dog kunne vi ei andet end antage, at den vil bidrage betydeligen dertil, især dersom flere andre, Landmanden i Almindelighed trykkende Natural-Præstationer, saaledes som vi nu have Grund til at haabe, ville vorde hævede.