Aalborg Stiftstidende, 1842-09-07
Onsdagen den 31te August mellem Kl. 2 og 3 om Eftermiddagen, trak et svært Tordenveir op over endeel af det vestlige Ringkjøbings Amt. J Gjerding Sogn antændte Lynilden et Huus paa Nørrevosborg Gods; Beboerne, som laae i deres Middagssøvn, vaktes ved Braget og kom lykkeliud, og ved de tililende Mænds Raskhed og Uforfærdethed reddedes det meste af deres Gods, efter at Taget var faldet. En Fjerdingvei derfra, i Sønder=Brunsgaard, samme Sogn, slog Lynilden ned igjennem Skorstenen, rev det Halve af Sammes Pibe ned, gik ind i Sovekammeret, ramte slemt en gammel Kone, der laae i Sengen, sønderrev en hos hende liggende lille Piges Klæder, berørte ligeledes Manden, som laae i en anden Sengen, slog nogle Melkekar istykket, gik ind i Dagligstuen og banede sig derfra Vei igjennem Muren ud af Huset, hvis fleste Vinduer bleve indslagne, men forresten gjorde Uveiret der ingen videre Skade. 3/4 Miil derfra i Flynde Sogn afbrændte samme Uveir Bekmark Mølle. Mølle=Forpagteren ramtes af Lynstraalen, saa han som død bragtes til det et Stykke fra Møllen liggende Vaaningshuus, men kom senere til sig selv og slipper vel med alvorlige Contusioner. (Ringk. Av.)"Jtzeh. Wochendl. af 2den September d. A. beretter, at den store Steen ved Hattlund i Flensborg Amt, som regnedes til Angelens særdeles Mærkværdigheder, nu bliver sprængt. Den fortjener Omtale, ikke blot paa Grund af sin betydelige Størrelse, men ogsaa fordi adskillige Sagn knytte sig dertil, som ville forsvinde tilligemed Stenen. Dog bliver, efter Forlydende, endnu Halvparten af Stenen liggende paa sit Sted indtil videre. Denne Steen ligger paa Marken i Nærheden af Landsbyen Hattlund, i Qværn Sogn, noget østlig for Skraaningen af Skjersbjerget, det høieste Punct i Angeln. J Dankwerths Landsbeskrivelse, (der udkom 1652), S. 107 hedder det: "Ved Hattlund i Nieherred ligger en uhyre stor Steen, af 34 Alens Omkreds og Mandshøide; den er flad ovenpaa, og stikker ventelig ligesaa dybt i Jorden." Førend Stenen nu sprængtes maalte man dens Omkreds og fik 64 Fod ud, hvilket omtrenstemmer med Dankwerths Angivelse. Stenens Tykkelsi perpendiculairt Gjennemsnit var ved den nordlige Ende 15 Fod; Længden og Breden vare omtrent eens, nemlig 24 Fod. Ganske flad var den ikke ovenpaa, men deels kantet deels afrundet, uden at der dog var Tegn til, at den var bearbeidet af Menneskehænder. Den Mening, som nogle Lærde, uden at de dog selv have seet Stenen, have yttret nemlig at det har været et hedensk Alter, kan man nepptiltræde. Overhovedet har der hidtil ikke, idet mindste ikke umiddelbar Nærhed af Stenen, været det Ringeste at finde som kunde hentyde derpaa, hverken Kul eller Aske eller forbrændte Flintestene eller andre Stene med brændte Spor medens derimod Toppen af det nærliggende Skjersbjerg var en Plads af Betydenhed for den hele Omegn. Der har man fundet vistnok henimod Tusinder Urner med forbrændte Been, i nogle af dem vare ogsaa Metal-Sager, saa at der vistnok har været et Hoved-Begravelsested i den hedenske Tid. – Rimeligviis gjordes, da Qværn Kirke opførtes i Nærheden, en ikke ringe Modstand fra Hedningernes Side Hertil synes et Sagn at have Hensyn, som gaaer om den omtalte store Steen. Der laae, efter Sagnet, 2 saadanne store Klippeblokke i Sundevit, paa den Høi, hvor nu Duppel Mølle staaer. En kjæmpemæssig Troldkone saa derfra over til Angeln og bemærkede, at man var ifærd med at bygge Qværn Kirke. Forbittret herover, tog hun en af de store Stene, løste sit Strømpebaand for at bruge det som en Slynge, og kastede den uhyre Steen over Flensborg Fjord efter Kirken for at knuse denne. Men Baandet brast, Stenen naaede ikke Maalet, men faldt allerede til Jorden ved Hattlund. Aabenbart er heri indklædt den Tanke, at Christendommen her har fundet Modstand, endskjøndt frugtesløs, fra Nordsiden af, imedens Christendommen trængt frem fra Sønden. – Endnu et andet Sagn fra en langt sildigere Tid knytter sig til denne Steen. Paa Nabogaarden Nübel havde den adelige Familie v. den Hagen sit Sæde. En af disse Herrer jagede paa Langfredag og fandt sin Død ved denne Steen, hvori man vild see en Straf fra Himmelen. En Præst til Flinbeck i Holsteen, ved Navn Coronæus, som døde 1665, har efterladt et Skrift, hvori han har samlet en stor Mængde Efterretninger om Adelsmænds voldsomme og ulykkelige Dødsfald. Deri omtaler han denne Hændelse med følgende Ord: "Joachim v. Hagen, paa Nübel i Hertugdømmet Slesvig, jagede med sine Hunde paa Langfredag 1573 ved Stranden, og Fanden lod sig jage i en Skikkelse af en Hare. Jægeren med Hest og Hunde sloge sig til Døde imod en Steen, der ligger ved Hattlund i Angeln, paa hvilken man endnu den Dag i Dag kan see Harens Fodsport. – En anden Beretning lyder saaledes: "Joachim von Hager Arveherre paa Nübel i Hertugdømmet Slesvig, jagede med sine Hunde under Prædiken paa Langfredag 1573, og Fanden lod sig jage i en Hareskikkelse. Haren sprang over en stor Steen, paa hvilken man endnu seer dens Spor, Mynderne fore efter den, frem og tilbage over Stenen. Men Junkeren gallopperede rasende løs paa Haren og rendte baade Hesten og sig selv døde mod Stenen." – Paa Stenen forefandtes vel hist og her nogle Fordybninger, men til at erkjende Harespor deri – dertil hørte en levende Jndbildningskraft. Nogle have endog udfundet Spor af Hestens Hov. Nu er Stenen som sagt sprængt i to temmelig lige Parter. Den ene Halvdeel, som for det første bearbeides, er bestemt til Møllestene. Massen skal være god; men i Jorden fandtes en blødere Kruste omkring Stenen, der kan brydes itu med Fingrene. Om nu dette er en Tilvæxt, man paastaaer jo, at Stene kan voxe – eller om det er en Opløsning af en Deel af Stenen selv, det maae de Naturkyndige afgjøre.