Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-01-05
Enhver Skribent, som har Genie, siger Ravnal, er født Magistrat i sit Fædreneland; og det er vist, at mange Skribenter skrive i en saa myndig Magistrats tone, at man ikke kan tvivle om, at de jo i dette Fald ere af samme Mening som Ravnal. Men naar disse Geniemænd paatage sig Øvrigheds-Forretninger, burde de ogsaa holde sig til Øvrigheds-Pligter, og erindre sig, at Øvrigheden bør aldrig straffe i Vrede, aldrig glæde sig ved at have Leilighed til at tage Straffemidlet i Haanden, og naar Nødvendigheden fordrer, at det maa bruges, da at bruge det med saa megen Mildhed, som Lovene kunne tillade. Men Skrivefrihedens Frugter ere for største Delen. Pasqviller, Satirer, Grovheder, Beskyldninger, snar imod Adelen og Krigstanden, snart imod Præstestanden eller Hoffet, eller hvilken Stand som Moden for den Tid vil, at der skal tales ilde om. Disse Frugter forbedre ikke, men forbittre; Forbittrelsen bliver til Uretfærdighed, og det der neppe har været en Bønne værd, kan blive til en Sag af megen Betydenhed. Den Person, der handles om, nævnes ikke altid ved Navn; han beskrives ikkun saaledes, at enhver kan kiende ham; en eller anden liden urigtig Omstændighed sættes til, paa det at den beskrevne Person ikke skal kunne sige, at alt passer sig paa ham. Skribenten trøster sig ved, at ifald han skulde blive anklaget, skal en habil Jurist, eller bedre sagt, en snedig Lovdreier, nok kunne forsvare hans Sag. Men slige Pasqvillanter eller Skandskrivts Forfattere skulle ikke bryste sig saa meget af den Ære, at have Publikums Bifald thi de kunne være visse paa, at alle de, som lee af deres Jndfald, finde derfor ikke Behag i dem. O skulde der end være Nogen, som glæder sig ved at læse en Satire om sin Uven, saa følger dog ikke deraf, at han elsker den, der har skreven Satiren. Det kund vel falde ham ind at tænke: i Dag skrives om ham, i Morgen torde det maaskee træffe mig. Jeg for min Deel skiøttede ikke om at være en saadan almindelig Bussemand. Man har altid troet, at det var godt, at Folk havde deres Ære kier; thi endog den, der ikke var dydig, holdt sig tilbage, af Frygt for at blive beskiæmmet; men naar Onde og Gode dadles i Flæng; naar en Skrøbeligheds-Feil lastes ligesaameget, som en forsætlig Misgierning, saa tabes Begrebet om sand Ære, og man bliver ligegyldig ved et godt eller slet Navn og Rygte, den onde Mand fatter Mod og bestyrkes i sine slette Handlinger, bryder sig ikke om en Beskiemmelse, hvorved han kommer i Lighed med retskafne Folk, og trøster sig ved, at det gaaer brave Mænd ikke bedre end ham. Jeg har seet, at Nogle have, saa at sige, henvendt sig til Regieringen med det Ønske, at Skrivefriheden, ikke maa vorde ophævet. Jeg vender mig derimod til Frækheds=Skribenterne, for at bede dem, ikke at skrive saaledes, at Regieringen skal blive nødt til at befale Censuren igien indført. Vi have forenet os i Selskab for at nyde Sikkerhed og Beskyttelse, og den have vi at fordre saavel i Henseende til vor Ære, som vort Gods. Den veltænkende Mand vil ligesaa lidet fornærme Andres Navn og Rygte, som han vil have sit eget fornærmet, og den, der elsker Samdrægtighed, vil vel sligte Trætter, om han kan, men aldrig stifte Uenighed; dog af den, der Jntet har at miste, kan meget befrygtes. Friehed og Lighed er iblandt de Materier, hvorom der i denne Tid meget skrives; men herom ere der næsten saa mange Meninger, som Personer. Adskillige have roset vor Kronprins, fordi han var Frie hedens Ven. Jeg kan ikke svare dertil, da jeg ei veed, hvad man mener med dette saa meget misbrugte og ofte ilde forstaaede Ord; men dette veed jeg, at han er en Ven af Retfærdighed, og at det er hans almindelige Svar, naar Nogen har noget hos ham at andrage eller at klage over: Sagen skal blive undersøgt: Lovene skulle bestemme Udfaldet: Lovene maae skille i Trætten: Hvad Lovene sige, skal skee. Begrebet om Ligheden er ligesaa forskielligt, som det og Friehed; derom er man alene enig, at den er et Hovedprincipium i et Demokratie. Geniemændene, stolte af deres Forstand, ere almindeligen af den Tanke, at det er hæderligere, selv at være klog end at have kloge Forfædre, og, paa det at al deres Hæder skal have sin Oprindelse fra dem selv, ville de gjerne kalde sig Demokrater, og erkiende intet andet Værneting, hvor deres Arbeider kunde bedømmes end Publikums eller Folkets Domstol. – Det skulde giøre mig ondt, om noget Menneske havde mere Agt og Kierlighed for Folket, end jeg, men Folket maa ogsaa tillade mig at sige den Sandhed frit ud, at Mængden, eller den største Hob, som egentligen udgiør Folket, kan ikke være competent Dommer i Sager, til hvis Bedømmelse der hører meget udstrakte Kundskaben og dybe Jndsigter. Geniemændene troe sikkerligen det samme; men de forstaae ved Publikum ikkun den videnskabelige Deel, og følgeligen ikkun en meget liden Deel af Folket, og regne Almuen ikke med iblandt Demokraterne, saa at det er tydeligt, at mange ved det Ord Demokratie egentligen ikke mene andet, end et forandret eller videre udstrakt Aristokratie; og jeg er en saa nidkier Ven af Almuen, at jeg paa dens Vegne føler mig fornærmet ved saadan Udelukkelse, da jeg troer, at en ærlig Bonde bag sin Ploug, og en retskaffen Haandværksmand paa sit Værksted, er mere værd, end alle de Pendophilosopher, som kunne findes i en stor Bye. Jakobinerne foregive, at Jngen, uden de og deres Lige, vide at sætte vedbørlig Priis paa Menneskets Værd, og prædike derfor ideligen om dets Rettigheder. Jeg skatter dets Værd visseligen ikke minder; men da jeg holder Mennesket for at være Menneske, og ikke Engel, saa taler jeg hellere om Pligter end om Rettigheder. Det er vist, at Pligter og Rettigheder indeholde hinanden, og kunne forklares af hinanden, saa at det i en vis Forstand kan siges, at hvo der nævner Rettigheder, nævner ogsaa Pligter; dog maa den saa først giøres en Syllogismus, hvoraf dette bliver Følgen, at den samme Rettighed, som jeg paastaaer at have, tilkommer i lige Tilfælde ogsaa andre, og denne Tanke maa uafladelig staae for mig som malet; men Erfarenheden lærer, at Menneskene saa sielden iagttage denne Regel, og hver Time paa Dagen kan overbevise os om, at endog veltænkende Folk ofte glemme den.