Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-05-03
Det var ved Midnatstider, hvor tændte Lygter synes at være sande Phænomener paa Kjøbenhavns Gader, da jeg kom hjem fra et dramatisk Selskab, hvor jeg havde seet Schillers Rødere, et Rædselsstykke, som hele Skaren af de nyere overromaner ikke værer Vand imod og som kan sætte den roligste Phantasie i den skrækkeligste Urolighed, – et Stykke, der i et Aarhundrede, hvor Rovere spille en ikke uvigtig Rolle paa Verdens Skueplads, fortjente at opføres paa alle muelige Theatere, kun maa man beklage, at det ikke er af Kotzebne, da man i saa Fald sikkert allerede havde seet det paa det eneste Nationaleheater, vi eie. Neppe havde jeg lagt mig til Hvile, førend jeg i en Halv drom saae de fule Rovere sværme omkring mig, myrde og plyndre, skjænde og brænde, haane Forsynet og Onden, og trøde Alt, hvad der er Mennesket helligt, under Fødderne Jeg befandt mig i en skrækkelig Forfatning, og gjorde mig al muelig Umage for at fordrive disse Rædselsbilleder, – men forgjeves. Endelig var jeg saa lykkelig at falde i en fød Slummer, hvor Røverne vel i Begyndelsen endnu gjøglede for min Phantasie, men hvor jeg med eet saae Stenen forandre sig, og befandt mig i det skjønne Bøotien, ved Foden af det berømte Parnassus, hvis stolte Pynter, Tilhoren og Hampens, vare indhyllede i gyldne Skuer. Overst paa Bjerget var der et straalende Tempel, hvori Digtere af alle Nationer sadde og morede sig med Gudet og Gudinder paa forskjellige Maader, og syntes ikke at have glemt deres sædvanlige Forlystelser, paa Jorden. Nogle tømte hele Guldpocaler med Viin fra Eporen, andre morede sig med Spil, og atter andre spagede med Muserne Jeg gjenkjendte her mange af vore egne Dig tere. Holberg lyttede efter hvert Ord, der bles tilet, ret som om han agtede at øse Stof er et nyt Lystspil; Wessel fad midt i en Kreds af Guder og Gudinder, og fortalde dem lystige Jndfald; Evald var i en dyb Samtale med Homer og Klopstok, - kort sagt, enhver af dem havde her en egen Syssel. Det besynderligste af Alt var, at jeg næsten ikke kunde opdage en eneste af vore nulevende fædrenelandske Digtere i den hele Forsamling. Der var mange og forskjellige Opgange til dette Tempel, og Bjerget var et af de steileste man kan tænke sig. Af hvilken Jordart det egentlig var, kan jeg ikke bestemme; thi der var næsten ikke en Plet paa den nederste Deel af Bjerget, uden at den jo var besat med Poeter. De mylrede omkring det som Jnsecter, og Stjernerne paa Himlen, og Sandskornenpaa havets Bund lode sig maaskee snarere tælle end disse Digtere. Jeg laade især Mærke til følgende, en af Kravlerne havde en Byldt paa Ryggen, hvorpaa der stod skrevet, Drikkeviser, Elegier Sonnetter; han gjorde sig usigelig Umage, for at komme op paa Bjerget; en Recensent, der faae ud som Janus i Jacob v. Thybo, vilde hielpe ham derop; men hver Gang han var kommen nogle Skridt i Veiret, deisede han ned igjen, og blev omsider saa forslaaet i Ansigtet, at han for Skams Skyld ikke turde lade sig see mere. Tilsidst lod han sig nøie med at forelæse andre ulykkelige Porter sine Vers. To andre kom med et stort Digt i Haanden og en Krone paa Hovedet, om den var af Guldpapiir eller støbt Guld, kan jeg umuelig sige. De ledsagedes af et heelt Selskab af Folk med lange Alongeparykker, hvoraf de fleste havde en Gradestok i den ene Haand og en Søger i den anden, en Pedel gik meget gravitetisk foran dem. Nogle af dem bare et Justeerstempel og en Bog, paa hvis Ryg der stod Smagens Foldrulle. J Førstningen lod det, som enhver vilde gjøre Plads for dem, og at Digterne ganske sikkert vilde komme op til Bjergets Top; men neppe havde de gjort tre Skridt, førend Porterne og hele Selskabet faldt baglænds ned i et Vand, som kaldtes Lethe, og jeg saae dem aldrig mere. En tredie havde en Perspectivasse paa Ryggen, hvorpaa der stod schöne Rariteten Schattenspiel an der Wand! Han havde to Karle med sig, som paa en Bærebør bar alle hans Vers. En halv Snees Springfyr med Knortekjæppe i Haanden ledsagede ham og raabte Plads Plads, Porten selv sang: Kommer, hvo som komme kan, Kommer Mand og Qvinde. Skjønne Bariteter an Her hos mig skal finde: Rander hugne ud af Steen, Mennesker paa sine Been, ne. Men denne Sang varede ikke ret længe. Neppe var han kommen til de fire Been, førend han nær havde mistet sine egne to. Baade han og hans Følge styrtede baglænds ned. Men de havde formodentlig ikke faaet stor Skade, thi jeg saae dem strax derpaa løbe deres Vei, og støtte efter et Fruentimmer, som uheldigviis fødte Koldbotter ned af Bjerget.