Adresseavis for Børn, 1780-02-09
Efter hans indstændige Begjering tillod man ham, at faae sin Ven at see. Maalløs faldt han i hans Arme, og vædede hans Kinder med de varmeste Taarer. Men hvor gysede det ikke i ham, da han nøyere undersøgde sin Vens jammerlige Tilstand, og blev nu vaer, at han laae halv nogen paa rodden Halm, efterdi Klæderne vare oprodnede af Fugtigheden i det Huul, hvori han sad. Han kastede i en Hast sin Kappe over sin Vens Skuldre, og gav ham desuden saa mange af sine egne Klæder, som han dengang kunde undvære, uden selv at skulle gaae gandske nøgen tilbage. Paa en ulykkelig Maade var hans Tøy taget fra ham af Røverne paa hans Reyse, og han havde altsaa foruden disse Klæder slet intet meere, hvormed han havde kundet lindre sin Vens ulykkelige Tilstand. Men det alting formaaende Venskab lod ham snart udfinde et Middel dertil. Han rev sig løs fra sin Vens Arme, gav sig til at tjene for Daglønner i Staden, og fortjende ved tungt og usædvanligt Arbeyde saa meget, at han om Aftenen, naar han havde faaet Ende paa sit tunge Dags Slæb, kunde bringe sin lidende Ven en liden Vederqvægelse. Trofast bad ham ofte med Graad, at holde Maade med sin Ædelmodighed, og kun at sørge for sig selv; men al hans Bøn var forgjeves. Redelig føelde intet uden sin Vens Nød, og al den Møye, han paatog sig for ham, blev ham til en virkelig Vellyst. Saaledes vare nu atter nogle Maaneder forløbne, da man ikke vilde tillade Redelig at komme ind i Fængselet. Han blev forhavset af Forskrekkelse, da man betydede ham dette Han bad, han græd, han omfavnede Arrestforvarerens Knæer, og vædede dem med sine Taarer. Men altsammen forgjeves. Han blev afviist. Fuld af Harme og Bedrøvelse løb han hen til Dommeren, angav sig selv som en Medskyldig i Røveriet, som hans Ven skulde have begaaet, og forlangde at blive sat hos ham i Fængselet. Det skede. Glædes Taarer udstrømmede fra hans Vens Øyne, da han saa uformodentlig traadde ind til ham igien i Fæng for Børn. selet. Men denne Glæde blev snart forvandlet til Skræk og Bedrøvelse, da han fik at vide, hvor dyrt hans ædelmodige Ven havde kjøbt den. Men Sagen stod nu ikke meer til at ændre, og da de saae begge To intet mere Haab tilovers til deres Befrielse, saa besluttede de, at give hverandre Hænder paa, at de begge med Standhaftighed vilde oppebie Døden. Der ind endda adskillige andre Fanger i samme Fængsel. En af dem fandt Middel og Leylighed til at brekke igjennem Muren om Natten, og da han havde sat sig selv i Frihed, saa bad han alle de andre Fanger, at følge hans Exempel. De gjorde det. Kun Redelig og Trofast vare ædelsindete nok, til heller at lide uskyldig, end at de vilde paa en ulovlig Maade befrie sig af Arresten. De bleve altsaa siddende der. I Dagningen blev Fangernes Undvigelse bekjendt. Nogle af Øvrigheds Personerne gik hen til Fængselet, for selv at tage Sagen i Øyesyn. De bleve meget forundrete, da de spurgde Redelig og Trofast om Aarsagen, hvorfor de ikke vare undvigte tillige med de andre, og fik følgende Svar af dem: Vi ere underviiste i en Religion, som befa"ler, at man skal være Øvrigheden under"danig og lydig, endog om de engang gjorde "os Uret. Derfor ville vi heller døe, end søge at frelse vort Liv ved utilladelige Mider. Dommerne bleve rørte. De tvilede nu ikke mere paa disse gode Mænds Uskyldighed, satte dem paa Øyeblikket i Frihed, og gave dem en Foræring af det offentlige Skatkammer, for at sætte den i Stand til at vende tilbage til deres Fædreneland.