Corsaren, 1841-12-17
En virkelig Begivenhed. Hr. Corsar! J Søndags Aftes besluttede jeg mig til at gaae ud hos Jtalienerne og høre "Norma", og, da mine Finantser netop vare i en blomstende Forfatning (de rigtige Finantser bedes, ikke at blive misundelige), tog jeg Billet til Nummer-Parkettet. Da jeg i Forstuen havde hængt mit Tøi fra mig, vilde jeg kjøbe den danske Text til Stykket og stod netop med Ryggen vendt imod Døren. og bladede deri, da jeg pludselig bagved mig hører Nogen sige: "Plads der!" og, inden jeg fik vendt mig om, faaer jeg et Skub eller et Stød, saa at jeg flyver tilside. Da jeg havde recreeret mig saavidt, at jeg kunde vende mig om, saae jeg den hele kongelige Familie passere forbi. Jeg begreb da, at en eller anden Buldrian af Suiten havde villet vise sin Jver for de Kongeliges frie Passage og hjælpe lidt paa den Legemsfeil hos mig, at jeg ikke havde Øine i Nakken, ved at puffe mig bort; men, da jeg ikke fandt det passende at tale derom, medens de nallerhøieste Herskaber vare tilstede, ventede jeg, indtil De vare komne ind i Logen, og yttrede da: "Hvem mon det var, der puffede til mig?" - Næppe havde jeg sagt disse Ord, før en høi Mand i Hofdragt traadte hen imod mig, klappede mig stærkt paa Skuldren og sagde: "Hvis De skammer Dem, min Herre, over at være gaaet tilside for Kongen, saa vil jeg bede Dem om Forladelse for Puffet." - "Naar man vil have Folk til at gaae tilside," svarede jeg, "pleier man høfligt at bede dem derom og ikke støde til dem." Herpaa fik jeg intet Svar, da Manden skyndte sig ind i Logen. Jeg erfoer senere, at det var Capitain Fensmark, Kongens Adjutant. "Naa, hvad saa?" vil Du spørge, gode Læser; "hvad skulle vi her med en Historie, der hører under "Politivennens" eller "den Frisindedes" Ressort?" - Bi lidt, saa skal Du faae de frygtelige Følger at høre. Jeg fortalte jo, at Manden havde klappet mig paa Skulderen. Da jeg kom ind paa min Plads, mærkede jeg, der, paa Ære! ellers er et af de meest democratiske Mennester af Verden, at jeg var bleven stolt. Jeg kan ikke beskrive den Foragt, hvormed jeg saae ned (eller rettere op) til Galleriet, Parterret og Parkettet; det syntes mig fuldt og fast, at jeg var bleven Hofbetjent og Adelig med en skrækkelig Mængde Aner, og at de øvrige Folk i Galleri, Parterre og Parket, vare sande Hunde imod mig ɔː Borgerfolk. Tilfældigviis kom jeg til at løfte lidt paa venstre Side af min Frakke, og - saa var med Et al Jndbildning borte, og jeg kunde ganske tydeligt see, at den eneste Forskjel mellem mig, der havde betalt 8 s for en Plads, og Tilskuerne i Galleriet, der havde betalt 3 P. var, at jeg var 2 2/3 Gange større Nær end de. Ligesom jeg imidlertid lod den opløftede Deel af Frakken igjen synke ned paa min Skulder, kom den gamle Jndbildning tilbage. En Mand, der sad ved Siden af mig og syntes mig at see temmelig borgerlig ud, gav jeg et Spark, og, da han ikke sagde. "Om Forladelse", gav jeg ham endnu et Spark, hvor paa han endelig med et lille Buk trak sine Been ind under sig. Da Stykket var ude og jeg gik hjem, præsenterede Skildvagten ved Ravelinen ikke for mig. "Vi Du kun," Du Hund!" tænkte jeg, "imorgen lader jeg Dig lægge trum for den Spas. Nei, ligge krum, det er dog egentlig for lidt Straf, han bør løbe Spidsrod." - Denne Skildvagtens Forbrydelse vilde desuagtet ikke ud af mit Hoved. "Det har aabenbart en dyberie Betydning," tænkte jeg; kaabenbart har Soldaten læst Bladene, af dem er han bleven fordærvet. Min gode Ven, Baron -*) har fuldkommen Ret, naar han vil, at Kanonerne paa Volden burde vendes indad, for at man kunde styde Byen ned og saaledes faae Blads kriverne slaaede ihjel paa en Maade, der ikke viste Hvad *) Til min Retfærdiggiørelse maa jeg bemærke, at jeg virkelig slet ikke er gode Venner med nogen Baron. Den følgende Yttring har rigtignok en Baron brugt; men det var i den omtalte Indbildning, at jeg syntes, jeg selv havde hørt ham sige det. mod selve Trykkefriheden (som man jo ikke tør røre ved), og hvorved man altsaa undgik Standale." - Da jeg var kommen hjem og i Slaabrokken, var Raptussen aldeles forbi, ja! jeg lo endog af den besynderlige Sindsstemning, hvori jeg havde været underveis. Men næste Formiddag gaaer jeg op til en af mine Bekjendte (jeg havde Frakken fra den forrige Aften paa) og, da han tilfældigviis begynder at tale om Folket, om Frihed og desl., begynder jeg med den største Forbittrelse at skjælde Begge ud, forsikkrer ham, at "Kongens Viisdom og Hjertensgodhed er Landenes bedste Garanti," at  Oppositionen egentlig er diabolisk, eftersom den ligesom Diævlen har løsrevet sig fra Eenheden o. s. v." Min Ven seer paa mig med store Øine; jeg kommer derved til befindelse, løfter lidt paa venstre Side af Frakken og bliver derved istand til at fortælle ham Alt, hvad der er passeret i det sidste halve Døgn. - Efter at have grundet lidt, siger han: "Det maa sidde i Frakken." - "Ja, det troer jeg ogsaa," svarede jeg. - "Lad os see, tag Frakken af." - Jeg tog Frakken af og var liberal. - "Tag den paa igjen." Jeg tog den paa igjen og talte igjen om Oppositionens diaboliske Charatteer. - Vist sidder det Fraklen, raabte han nu. Sig mig endnu blot: Havde Manden Handsker paa, da han klappede Dem paa Skuldren? – Ja. - Saa gaaer det maaskee af med Cau de Cologne eller Terpentin. - Vi anvendte begge Dele; men det hialp Jntet. - "Jeg kommer til at forære Frakken bort," sagde jeg endelig forknyt. "Vorherre bevares!" raabte han; "De maa ikke lade noget Menneske faae den paa. De maa rive den istykker. Jeg skal laane Dem en gammel Frakke at gaae hjem med, Deres stjære vi itu, og, for at forhindre alle raulige Ulykker, brænde vi Stykkerne." - Jeg maatte lade mig det gefalde, og jeg Stakkel sidder nu og skriver dette i en gammel laant Frakke. Moral og Trøst. Det kostede mig en Frakke at komme i Berørelse med, Hoffet; men det kunde have kostet mig Vest og Beenklæder med, og jeg har derfor ført mig en Vest og et Par Beenklæder til Indtægt. Redactionen svarer hertil med Jesu Sirachs Søn: Hvad skal en Leerpotte have at gjøre med en Kobbergryde? Denne skal støde an, og hiin skal sønderslaaes.