Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-09-19
Magister Boisens Foredrag. Naar jeg uden at have egentligt Kald eller Opfordring, dertil har søgt Leilighed til at tale nogle Ord paa dette Sted, er det ikke fordi jeg troer mig istand til at holde en Festtale, som kunde sætte Liv og Bevægelse i Forsamlingen, dersom noget Saadant ikke var der i Forveien. Ligesaalidt maa Nogen vente af mig en af de yndede politiske Taler, som gaae ud paa Statens Forfatning eller Jndretning og hvad derved kan være at gjøre og forbedre. Min Politik indbefattes korteligen i den gamle Regel: Frygter Gud, ærer Kongen, elsker Broderskabet, hvilket Sidste vi maaskee paa dette Sted kunne oversætte ved Landsmandskabet eller Fædrelandet. Det er en Regel, som i lang Tid har holdt Prøve og svaret Regning forde Folk, som fulgte den, og deriblandt ogsaa for vort Folk, en Regel, som vistnok kræver af os, at vi skulle agte den bestaaende Orden i Staten og være den beskikkede Øvrigheds Anordning underdanig, ei blot for Straffens, men for Samvittighedens Skyld, men derfor ingenlunde udelukker Forbedringer og Fremskridt i Samfundslivet, fremkaldte ved frie Forhandlinger imellem Ovrighed og Undersaatter, Konge og Folk. Men ikke heller om denne Politik vilde jeg her tale, idet min Hensigt kun var at indbyde mine Landsmænd og Landsmændinder til med mig at kaste et aandeligt saavelsom legemligt Blik omkring og fra det smukke Sted, hvorpaa vi staae. Paa denne Banke stod i gamle Dage et Slot, og Sagnet vil vide, at Slottet var fra Dronning Margrethes Tid, en mærkelig Tid, da vort Fædreland havde seet Atterdag efter et langt og forvirret Mørke, og nu saae ligesom trefoldig Dag paa Folkehimlen, eftersom det lykkedes under Valdemarsdatterens milde og dog kraftige Scepter at forbinde de tre nordiske Stjerner, saa de en Tidlang straalede som med eet Lys. Anstille vi en historisk Sammenligning imellem hiin Tid og vor Tid, saa finde vi vist adskillige mærkelige Punkter at dvæle ved. Dengang var Danmark just sluppet ud af de holsteenske Grevers og Hertugers Kløer. Riget, som havde været sin Opløsning nær, var samlet igien; ogsaa vort gode Lolland og Falster, som havde været pantsat til Greven i Kiel, var atter indløst, og selv Sønderjylland, som Holstenerne længe havde anseet for godt Bytte, var for det Meste vundet tilbage. Frisk og ny lød Folkevisen om ham, som slog den kullede Greve, lod, som den endnu finder Gjenklang i ethvert dansk Bryst: Gud signe din Sjæl, Niels Ebbesøn, Du varst en dansker Helt, Saa gjerne havde Du dit Fædreneland, Ved fremmede Gjæster skilt Nu kan vi vel ikke siges at være slupne ud af en saadan Nød. Siden den Tid ere mange Vande løbet i Stranden, Tiderne have forandret sig, og Lykken har idetmindste været Danmark saa god, at vi kunne sige med Skjalden: "Forgangen er siden fom hundrede Aar. J Lyst og Nød, End Dannebrog varer og Danmark staaer I Aften rød; Kappes nu alle Smaafugle i Lunden!" Nu er til Sang om Niels Ebbesen Stunden. Lad Tydskerne græde for Danmark!"Ja det synes virkelig, som om Raden nu var kommen til Tydskerne, at græde for Danmark. Jdetmindste høre vi endogsaa langt ude fra raabe Ak og Vee over hvad der kaldes dansk Jndgreb og Overgreb, dansk Paatrængenhed. Men naar Sandheden skal siges, bliver det vistnok den, at de, som klage saaledes, klage over heelt Skind, eller rettere, at de i Grunden klage over, at de ikke maae faae Lov til efter gammel Vane at flaae Skindet af deres Naboer, og om muligt sluge os Allesammen med Hud og Haar. Det kunne vi naturligtiis ikke give dem Lov til, det har ogsaa den danske Konge med al Mildhed, og Lemfældighed søgt at sætte en Pind for, og det maa dog, mildest talt, kaldes en forunderlig Forblindelse, som kan have bragt ellers fornuftige Folk til at klage over en saadan Paatrængenhed fra vor Side. Meget meere var det at ønske, at vi Danske i denne Henseende bleve meere paatrængende, end vi ere, saa vi stode baade vor Konge og vore betrængte Landsmænd kraftigere bi i at værne om vor Nationalitet og vort Modersmaal, ei alene hist paa Grændsen, men ogsaa indenfor vore egne Landemærker, hvor det fremmede og især det tydske Væsen kun altfor meget, allerede gjennem Aarhundreder, har faaet Jndpas. Vende vi os nu, som vi staae her paa Bakken, til en anden Side, vende vi os fra Syd og Vest mod Øst og Nord, saa er der ogsaa noget Glædeligt at see, der kan sammenlignes med den folkelige Glædessol, som oprandt i Dronning Margrethes Dage, men kun altfor snart blev igjen formørket og dalede – dalede i et Blodhav af Strid og Splid imellem Folkestammer, som af Naturen synes bestemte til broderligt Fælledskab. Erfaringen har imidlertid lært, at dette Fællesskab ikke saa let kommer til at bestaae i Rigers tvungne Forening, som de beslægtede Folkeslags frie, aandelige Sammensmeltning, og hvad der i denne Henseende er skeet i vore Dage over al Forventning imellem Svenske, Danske og Norske, det vide vi Alle, og det er Noget, vi maae glæde os over, allerhelst i dette Aar, da ogsaa Nabolandenes Konger have mødt hinanden, for ligesom at stadfæste det Venskab og Broderskab, der allerede havde knyttet sig imellem deres Folk og tegner til at ville slaae saa dybe Rødder, at Tidens Omskiftelser ikke let vil sønderrive, hvad Aand og Hjerte har forbundet. See vi endelig fra Bakken ned paa vort eget Land, ei alene det lille, som her er os nærmest, men paa hele Danmarks Vang og Vænge, lukt med Bølgen blaat, saa mener jeg, at vi, uagtet de Skyer som kunne synes at true i Horizonten, maae kalde det et glædeligt Skue, navnlig ogsaa i Sammenligning med andre Tider. Man kan maaskee nok for et Øieblik fristes til at ønske sig sat tilbage i de eventyrlige Dage, da Kongeborgen kneisede ogsaa paa denne Banke, og Skibe rigtignok ikke Dampskibe – lagde til ved Slottet, medens Riddere og Lehnsmænd med deres Fruer og Frøkener gjorde mangt et stadseligt Tog fra Borg til Borg, over Mark og Eng, saa Skoven gjenlød af Jægerhornets Klang, og Ridderspil gaves til Skue for det beundrende Folk. Men betænke vi os lidt, saa ville vi snart komme til at sige: Gud skee Lov, at det ikke er nu, som dengang, da Ridderen var Herre, næsten uindskrænket Herre, men Borgeren Tjener og Bonden Træl, saa det i Aaret 1483 f. Ex. blev udtrykkelig bestemt, at hver Adelsmand skulde være Konge over sine egne Bønder"), dengang, da ei alene Gods og Eiendom var ulige skiftet, hvilket altid maa være Tilfældet, men ogsaa Lov og Ret saa ulige deelt imellem de forskjellige Stænder, at der for Menigmand næsten ingen Ret blev tilovers. Man har et Mundheld, af Dronning Margrethe, at hun vilde ryste Abildgaarden, stemme Bækken og bryde Bægeret, hvorved hun meente de tre da mægtigste Adelssamilier: Abildgaarderne, Limbekkerne og Begerne, og det viser, at Adelsvældet alt i hendes Tid har været stort, men vi vide, at det blev større siden, og blev tilsidst saa utaaleligt, at det nødvendigt maatte briste. Nu er det anderledes, det kan Enhver sige sig selv, ja enhver billigtænkende maa indrømme, at intet utaaleligt Baand nu hviler paa Folket i det Hele eller paa nogen enkelt Stand, og skjøndt der er mangen Frihed, som man endnu kunde ønske sig, for at Folkeaanden, der har begyndt at røre sig, kan lettere vaagne til Liv og Bevidsthed, og Kræfterne udvikle sig til friere Virksomhed, saa for dog ogsaa vi kalde os et frit Folk under en fri Konge, fordi *) See Allens Haandbog i Fædrelandets Historie S. 250. Kongens Magt er en frivillig Gave af Folket, og fordi vore Konger indtil denne Dag have brugt deres Magt til meere og meere at frigjøre især den Deel af Folket, som fordum var meest undertrykt. Jeg haaber, at Alle her i Forsamlingen ere enige med mig om, at ogsaa vor nuværende Konge, den ottende Christian, under sin korte Regjeringstid har taget sin gode Deel i dette gode Værk, og at endnu Mere er at vente af hans Viisdom og Kjærlighed til sit Folk, naar man kun vil give Tid og undgaae Splid, men lade Alting udvikle sig i en naturlig, rolig og fredelig Gang, saaledes som det hidtil er gaaet til i vort lykkelige Fædreland, der med Rette tilraabes af Nordens Skjald: Derfor, Danmark, ei du ligne Andre Riger trindt paa Jord! Himlen dem ei kan velsigne Som den lille Plet i Nord, Hvor som Ungdomsvenner vandre Magt og Mildhed med hverandre, Hvor vi troe, hvad Alle veed: Almagts Liv er Kjærlighed!" Endnu et Blik paa vore afhøstede Agre, og jeg tænker, at ogsaa dette kan give os Anledning til Glæde. Har Høsten end ikke været saa rig i Aar, som et andet Aar, saa viser det kun, at vi ere hertillands vante til megen Rigdom i dette Stykke, megen Velsignelse. Kjendte vi andre Lande, som vi kjende vort eget, sandelig, vi vilde da lære at prise os lykkelige i mange Henseender, og ikke mindst hvad Naturen og dens Frembringelser angaaer. Gid vi da ogsaa ret maatte skjønne paa, hvad vi have, og ikke uroligt hige efter, hvad vi endnu kunne savne, skjønne paa, hvad vor Herre har givet os Alle i en ædel Konge, et fribaarent Folk og et velsignet Land! Gid Alle maae istemme med mig af Hjertens Grund et Glædeshurra – et tredobbelt Hurra, og omdet blev nidobbelt, vilde jeg ikke kalde det formeget – for Konge, Folk og Land! Jeg har endnu et Ord at sige til Forsamlingen. Jeg har anført nogle Vers af en Skjald, som med Rette kaldes Nordens Skjald, og hvis Fortjenester af Fædrelandet i mange Henseender, men i Særdeleshed ogsaa af Folkelivet og Modersmaalet, Efterslægten maaskee bedre vil lære at erkjende og paaskjønne end skeet er hidtil, endskjøndt dog Folk allerede nu have begyndt at faae Syn for hvad vi have i ham. Jeg mener Hædersmanden Grundtvig, og da jeg ikke veed, om ret Mange her ere blevne gjorte opmærksomme paa, at det just er hans Fødselsdag, den 8de September, som ved et underligt Træf, og jeg mener, med et godt Varsel, er bleven valgt til en dansk Folkefest, saa tillader jeg mig ogsaa i denne Anledning at udbringe et Leve for Niels Ebbesens og Villemoes's, gamle Danmark og Dannebroges Sanger, Modersmaalets gamle Forkæmper, Fædrelandets trofaste Søn, Nicolai Frederik Severin Grundtvig,