Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-26
(J Anledning af 1/2 Spørgsmaal til Grundtvig *).) Saa længe Døgnets Ekko, fra hver Braa Hvor Moden Daarekiste=Tydsk indbringer, Med hæse Modlyd dog kun svarte paa Hver Sang, som giennem Tid og Fremtid, klinger, Var Haab for Lærkens Bryst, og Svanens Vinger, J Danevang lidt Ørelyd at faae. Men nu maa Lærkens Vækkenyn forgaae; Nu Svanesangen maa sin Grav besørge *) See forrige Skilderie, Nr. 102. Nu Aukthor selv omsonst til Lyd vil slaae Thi nu begynder Ekko, selv at spørge. Baggesen. Erklæring Deel kan jeg neppe troe, at Tylvten for Alvor venter noget Svar af en Mand, hvis bekiendte Mening det er, at den har, indtil Videre, udelukt sig selv af den historisk danske Literatur, og hvis ligesaa bekiendte Tro det er, at for den Danske Histories Domstol vil Tylvtens Ord, saavel naar det gaaer i Stykker, som naar det løber ud i Eet, kiendes dødt og magtesløst at være. For imidlertid, om mueligt, at forekomme flere unyttige Spørgsmaal, erklærer jeg herved igien, at jeg anseer Tylvten med alt hvad den indeholder for et saadant Nul i den Danske Literatur, at jeg kun i en Kamp mod det Udanske i Dane Marks Historie kan ændse den, som et Nut der blot af Tallet, det hielper til at udtrykke, faaer en vis Betydning. Desaarsag kan Tylvten, for min Skyld, trøstig gjøre sig saa lystig over min Skrift, som den behager, og kun som Dannemand beder jeg Enhver sig i Danmark opholdende at forskaane mig for den Ubehagelighed at forsvare mit borgerlige gode Navn og Rygte, Til overflødig Underretning tjener, at om ogsaa Lammeskinds Krøniken i alle Universiteters Øine var ligesaa foragtelig en Ting, som den maa ansees for at være i Tylvtens, skulde den dog i mine beholde den Vigtighed, at jeg ei afbrød mit Arbeide derpaa uden høi Nødvendighed, end sige da for saadanne Spørgsmaals Skyld, hvoraf een Daare kan gjøre fleer i en Time, end syv Vise kunde paatage sig i hele ti Aar at besvare, selv om de havde Brev paa at beholde Samlingen saalænge. 23de Decbr. 1818. af N. F. S. Grundtvig. anaderi Epistel fra Mag. Stygotius til Erasmus Montanus. Gaudio nee non lætitia salit cor meum. Mit Hjerte hopper i mig af Glæde, nu jeg seer, at den Tid atter er kommen, da man kan spørge enhver, som vil give sig af med at skrive, ligesom min Hr. Collega, i sin Tid, Peer Degn; quid et Logica, Ak, hvor mange Gange har jeg ikke udraabt qvante tenebræ, naar jeg saae hvorledes man i de nyere Tider kastede Vrag paa Logica og Philosophien. Gemene og ulærde Folk vide sjeldent hvor meget det kommer an paa, omen Sag forklares og forsvares methodice, eller om man holder sig til den slette og rette Menneskeforstand. En ret Philosophus bør aldrig nægte, at man i Poesien ligesom i alle Videnskaber kan fordre mathematiske Demonstrationer, og at man aldrig har bedre Leilighed til at vise, at man er en ret Philosophus end naar man paa godt Latin, kan disputere om en Materie, saasom Disputere konsten dog altid er og bliver Prøvestenen paa Lærdom. Jeg kan, uden at røse mig selv, disputere og hvad det skal være, og forsvare som klogt i Dag hvad jeg declarerer for ravgalt i Morgen. Det er slemt, at Vulgus i nyere Tider har givet sig af med at dømme om Bøger og curiøske Sager, da man i relation til Ufornuftig kunde kalde saadanne Censores butyro incoctieller smørbagte Dommere, ligesom Churførstens Canceller til Mayntz kaldte de efter Phil. Melanchton saakaldte Philippistas: Calvinisten in Butter gebacken. Men minorum gentium Critici paa hvis Domme man fast ikke bedte kan forlade sig end Moliere fordum paa sin Kokkepiget Censur over hans Comoedier (for hvilken han, som nogle sige, læste hver Act, ligesom han skrev dem, for at høre om de ogsaa maatte finde opplausum vulgi), jeg mener saadanne, som ville dømme om Ting, som ei allene ere over deres Sphæram, men endog over deres Captum, roisonnere meestendeels ligesaa herlig om Poesie som Alexander Magn. fordum om Skildre-Konsten, hvilken Apelles ikke undsaae sig for at bede tie, sigende, at hans Drenge, som stode og reve Farve, loe ham ud. Den vise schytiske Philosophus Anacharsis lastede fordum med Rette hos de Græker, at Poeter, Sophister, Musicanter og Comoedianter skulde lade sig dømme af ufornuftige og i slige Ting ukyndige Folk, som istemme et grande sophos! for dem, som intet due, og derimod udpikkede andre, som burde have Prisen. Jngen Domme om saadanne Personer burde tilstedes at trykkes, førend der var disputeret derom publice, og de saaledes havde faaet en Art Autoritet.