Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-05-09
Vort Jnserat er bekjendt for Stiftstidendens Læsere; ve frygte - som vi have sagt - ei den Dom, der er afsagt derom, allermindst dersom Hr. v. Svar er sammenholdt dermed forinden Dommen afsagdes; thi, de Feil, der ere os tillagte, troe vi, der ikke findes Spor af, og de Beskyldninger han har sigtet os for, om dem maae det hedde: X T bør for Hr. us Tiltale fri at være; de just ikke venskabelige Udtryk han har brugt vil være kjendt for døde og magtesløse at være. Vi troe, at Alle ere enige med os, naar vi paastaae, at det netop er Hr. v., der ikke er fri for de Feil, hvorfor han tiltaler os, og er skyldig i de imod os udtalte Beskyldninger; at vi have altsaa Ret til Contra Søgsmaal, derom ere Meningerne vist heller ikke deelte. Vor Modstander er os ubekjendt; derfor vogtede vi os for personligt Udfald, holdt os til Sagen; de Regler, vi foreskreve os selv ved Jnseratets Affattelse, tillode os ikke at falde ind paa et Gebeet, hvorpaa vi ikke uantastede kunne gaae efter Behag. Det er sandt, at vi gjorde ham opmærksom paa flere Sandheder, men Rigtigheden deraf anerkjendes i Almindelighed, og Hr. u. maa selv indrømme samme. Troer han at vi sloge med "krogede Kjeppe, da kunne vi ikke formene ham Saadant; men paastaaer han, at vi nærmest have sigtet til ham, da udæske vi ham til at føre sine Beviser."At vore Yttringer ikke aandede Virak for den eller dem, som maatte føle sig trufne, det indrømme vi, men vi fandt intet urigtigt i at anføre dem, naar vi bleve indenfor Maadeholds og billigheds Grændser, selv saadanne Yttringer, som ikke optages i bedste Mening, kunne have deres Nytte. Formedelst vore er Hr. v. kommen til Overbeviisningen om, at han ikke er stokblind." Vi have ikke opkastet os til Dommere over Bogen; Andre ville vist være rede dertil, saa at vi ei behøve det. Bogen og dens Forfatter var vort Jnserat uvedkommende; vi yttrede vore Tvivl, og Hr. v. har, paa en meget tilfredsstillende Maade, overbeviist os om, at vi ikke uden Grund tvivlede. Vor Hensigt var det at afæske ham en saadan Erklæring; men saa faldt det os ind, at han nok – naar han paa en indirect Maade blev purret – af sig selv vilde sige os hvorledes det forholdt sig med Bogen. Har nu vort Jnserat foranlediget ham til at aflægge sin Bekjendelse, saa have vi ikke forgiæves anvendt vor Tid, en Nytte har det stiftet, som vi – ventede. Det ligger aldeles klart for Dagen, at vort Jnserat gjaldt Hr. v. og ikke Bogen eller dens Forfatter; desaarsag er det os ikke tydeligt, hvorledes Hr. v. er kommet til det Resultat, at vi af pure Omhu for Bogens Forbedring have opponeret imod ham, og, at vi ansee os som kaldede til at opdække Feilene. Vi maae bede Hr. v. om at læse vort Jnserat endnu engang igjennem, da vil det blive ham klart, at han har for løvet sig, at han i sin Jyren for at beholde Kamppladsen er gaaet for vidt, at hans Misfornøielse med os har forledet ham til at paastaae Ting, som han ikke kan bevise Rigtigheden af, at det er Paradorer han ved et Magtsprog vil gjøre gjeldende, og ikke den skjære Sandhed." Det er ikke os, men Hr. v.,der har sagt, at Bogen har Feil; det er ham selv, der har udtalt en høist ufordeelagtig Dom over en Bog, han selv har anbefalet. At hans Beskyldninger maae falde tilbage paa ham selv, blive ham selv til "Meen, er udenfor al Tvivl. Denne, og enhver saadan Paastand, Hr. v. fremkommer med, kan kun existere hos den, som ikke er sig bevidst hvad han beskylder Andre for. Hr. u. har ogsaa betraadt Jroniens Gebeet; men det er han kommet meget maadelig fra; den er i vore Tanker uheldig anbragt, burde rettest være ude af Sagen, da den ikke røber andet end – Bitterhed Vi kunne vel mærke, at han anseer os for høist ubetydelige og ukyndige. Hvad det Første angaaer, og har han maaskee Ret, maaskee ikke; vort Visir skal være lukt indtil vor Modstander, som var den Angribende, træder offentlig frem, og saalænge vi ikke kjende hinanden, kan Jngen dømme derom. Hvad det Sidste derimod angaaer, da kunne vi give Hr. v. den Forsikkring, at vi ingensinde skal udsætte os for Haverie, men fuldføre det Arbeide vi paatage os trods vor Ukyndighed saaledes at tredie Mand er skal faae Aarsag til at ride os tilvands; og, vi kunne forsikkre ham, at vi ingensinde skulle træde i hans Fodspor. Hr. v. beskylder os for Selvtillid; hvorfra han har hentet denne Beskyldning, kunne vi, uagtet vore lyse Hoveder, ikke begribe. J vort Jnserat er der ikke Spor af et anmassende og tillidsfuldt Sprog; havde vi sagt som Hr. v. har sagt: "De vide forresten, og, det er vor Overbeviisning, da ville vi have sagt til os selv. "Det er et høist anmassende og bydende Sprog vi føre." Vi ville ligefrem tilstaae det for os selv, og bede nu Hr. u. om at gjøre Anvendelsen, ligesom ogsaa, at fremkomme med sine Beviser, i modsat Tilfælde vil vist Mange ansee en slig Beskyldning for det vi antage den for - hentet fra Maanen. Vi ere vrede, siger endelig ogsaa Hr. u. Paa hvem ere vi vrede Paa Bogen og dens Forfatter kunde det mindst falde os ind at vredes, skulde det være paa Nogen, maatte det være paa den, som anmelder det Middelmaadige, og, som saaledes bidrager til at Andre muligen føres bag Lyset. Jmidlertid kunne vi give Hr. v. den Forsikkring, at da vil nedskreve vort Jnserat, vare vi intet mindre end vrede; med største Koldblodighed nedskreve vi det. Vi tør dristig paastaae, at vi ansaae hans Roes anbragt paa urigtigt Sted, men det Hele for ubetydeligt til at vredes over. Der er megen Grund til at antage, at det er Hr. v. der er vred, fordi vi have sagt ham imod, at han i et heftigt Øieblik har nedskrevet sit Svar, og, at han derfor har brugt udtryk, som han - naar ikke den heftige Opbrusen var med i Spillet – X. & Y. neppe vilde have valgt.