Aalborg Stiftstidende, 1829-04-30
Man havde i Paris i en privat Skrivelse fra London af 10de Dennes Underretning om en temmelig levende Discussion imellem Fyrst Liewen og Grev Aberdeen. Det var fra den russiske Gesandts Side kommen til Besværinger over, at den brittiske Regiering sendte anselige Summer til Constantinopel igjennem et i Europa meget bekjendt Huus og at mange engelske Officerer vare afreiste med fuldkommen Authorisation til at træde i tyrkisk Tjeneste. Det første nægtede Grev Aberdeen ligefrem, med Tilføiende, at saafremt der virkelig var afsendt Summer til Constantinopel, saa vedkom dette ikke Regjeringen, da den ingen Deel havde deri og heller ikke Midler eller Competence til at hindre Capitalisterne i at afslutte Contracter med fremmede Stater paa egen Risico. Officerernes Afreise vilde han ikke fragaae men maatte derhos bemærke, at disse hverken vare ansatte eller nøde nogen Gage i den engelske Hær, hvorfor det efter engelske Love maatte staae dem frit for at skalte og valte med deres egne Personer efter Behag. Fyrst Liewen var intet mindre end tilfreds med disse Erklæringer, men da han, ved at henvende sig til Hertugen af Wellington selv, erholdt dem ligesaa undvigende, skal han strax have afsendt en Depesche til sit Hof. Da disse Discussioner synes at have en temmelig alvorlig Characteer, og enhver nok saa liden Spænding imellem Cabinetterne under saa kritiske Conjuncturer som Øieblikkets kan benyttes til at opnaae et eller andet maaskee slumrende Ønske, ville vi her tillige gjøre Læserne bekjendte med enkelte Brudstykker af den franske Journal des Debats: Dette Blad udbreder sig i Lovtaler over Hertugen af Wellingtons vigtige Daad i den catholske Sag, og yttrer: "Ved at emancipere Jrland giør England sig selv fri, men, hvortil vil det nytte denne Frihed? - Ved Themsen er intet mere populært end Skinsyge paa Rusland, intet Ønske meere nationalt end at opholde denne Magts alt for raske Udvikling. Dardanellernes og Candiens Blokade, nogle heldige Kanonskud ved Navarin, med eet Ord, at de russiske Eskadrer have lært at finde Veien til Middelhavet, at det sorte Hav er blevet en russisk Jndsøe, dette er hundrede Gange mere end der behøves for at bringe alle Englænderes Fordomme i Virksomhed og for at saare Nationens Stolthed i det Punct som er den dyrebarest og lettest opirrer den. - Kommer man først sildig til Deeltagelse i en Sag, saa vil man ved Kraftyttringer søge at indhente den ved Ubestemthed spildte Tid. Fra dette Synspunkt, betragtet, maae Englands Jndtrædelse paa nye paa den politiske Skueplads skee med Glands. - Hvad vil England, Fred i Orienten, Kan det ville denne uden Grækenlands Uafhængighed, Nei, ligesaalidet i sine egne som i Europas Øing! Jndrømmer man denne Grundsætning, er det da ikke bedre at see Grækenland stærkt, istand til at træde ind i Magternes Række, end svagt og vaklende, og i denne Svaghed selv truende med paa nye at tænde en Brand, der neppe var slukket, Svaret paa disse Spørgsmaale finde vi betegnede i de nyeste Begivenheder. Det er at ønske, at man ikke maae vente paa dem, der ligge i Fremtiden, for at søge det der, Lad England skride oprigtigt frem imod sit Maal, lad det give Orienten Fred og sætte Grækenland uden for al Fare, saa vil det dermed have opholdt Rusland og dette vil for Øieblikket være tilfredsstillende nok for Emancipationens Fjender. Det vil have befriet et Folk og kunne regne paa Taknemmelighed hos hver den, som vil Frihed for andre saavelsom for sig selv. Dets Politiks Jnteresse vil da være tilstrækkelig forskjellig fra den østerrigske, og ikke længere vil man da med et Smiil spørge hinanden, om maaskee Herr von Metternich ikke har stemt med for Catholikerne?