Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1837-08-23
Offentlige Foranstaltninger. (Beretningen om Ole Nielsens Mord, S. 610, sluttet.) Videre har Jens Ulriksen udsagt, at han ikke havde isinde at ville slaae eller lægge Haand paa sin Stedfader, da han troede, at Lars Jensen Hammer, efter sit Løfte til hans Moder, skulde gjøre dette, og at det virkeligen stred mod hans Følelse at lægge Haand paa ham, der stedse havde viist sig kjærlig og god imod ham, og aldrig vilde han have været Vidne til eller Deeltager i de hans Fader tiltænkte Hug, naar ikke hans Moder dertil havde forført ham. Først da Stedfaderen havde hævet Kjeppen imod ham, blev han vred og gav ham de omforklarede to Slag. Seenere har han tilføiet med et rørt Hjerte, at det Passerede, endog strax efter at han havde forladt Drabsstedet, gjorde ham inderligt ondt, og at det siden har smertet ham; dog kan han ikke sige, at han har følt saa stort Samvittighedsnag over det begaaede Mord, efterdi han var lokket og forført dertil. Arrestantinden Barbara Hansdatter havde først nægtet enhver Deelagtighed eller Kundskab om Forbrydelsen, indtil hun, opfordret til, endnu ikke uskyldigen at paadrage Sønnen, den Brøde, tillige at være Løgner, vedgik hans afgivne Forklaring, ligesom og, at hun, for at gjøre Sønnen troskyldig, sagde til ham, at, naar han i Fandens Navn lagde sin Haand paa den Dræbte, kunde Jngen gjøre dem Noget, paa given Anledning bemærkede hun, at hun ikke selv troede dette, men hun sagde dette i sin Ufornuft, for at gjøre ham troskyldig. Hun har yderligere forklaret, at hun, der havde levet i god Forstaaelse med Ole Nielsen, indtil han ved Nytaarstid f. Aar blev udlagt som Fader tilet ugivt Fruentimmer Lisbeth Nielsdatters Barn, efter den Tid har været meget urolig i Sindet over dette hans Ægteskabsbrud, og, skjøndt hun efter hans Overtalelse tilgav ham Forseelsen, har hun dog ofte bebreidet ham samme. Kort efter at Sønnen, der var kommet tilbage, for at hente noget Tobak, havde forladt hende, hørte hun nogle høie og stærke Skrig og antog, at hendes Søn og Hammer nu vare ifærd med det aftalte Overfald paa Manden, og, da hendes Pleieson, en Dreng paa 9 Aar, vaagnede ved Skrigene og spurgte, hvad det var, samt gav sig til at græde, søgte hun at berolige Barnet, som har afgivet en med denne Deel af Pleiemoderens Tilstaaelse stemmende Forklaring, ved at foregive, at det var Katten, der beed en Muus. Efterat hun havde bragt Barnet til Rolighed, stod hun op og saae ud af Vinduet, men da hun Jntet kunde see, gik hun igjen tilsengs; men efterat hun havde ligget lidet, tudede Hunden stærkt udenfor Huset, hvorfor hun atter stod op, gik ud og saae hendes Mand ligge paa Marken i en kort Afstand fra Huset. Hun tog da med Hænderne om Liget ved Lænderne, for at ville fornemme, om han var levende eller død, men han var da virkelig steendød, og hun faldt ned paa sine Knæe ud over ham i besvimet Tilstand, thi hun blev særdeles angest og forskrækket. Som Motiv til, at hun forandrede sin første Beslutning om blot at ville have sin Mand afbanket til at see ham skilt ved Livet, har hun angivet, at den samme Grund, der bevægede hende til at ville have ham afpryglet, nemlig hans utilladelige Forbindelse med Lisbeth, ogsaa bevirkede hos hende den senere opstaaede Attraa efter at faae ham ryddet af Veien. Hun følte sig nemlig i høieste Grad krænket ved Ægteskabsbrud det og hans Udladelse til hende, naar hun foreholdt ham hans Forhold i saa Henseende, om at han aldrig vilde eller kunde forlade Lisbeth, saa at hendes Sind blev herover mere og meere opirret imod ham, og hun nærede den Tro, at Forbindelsen med Lisbeth (der boede saaledes, at de fra deres Huus kunde see over til hende først vilde kunne ophøre ved hans Død. Arrestanten Lars Jensen Hammer har vedholdende nægtet at have deeltaget saaledes i den omhandlede Forbrydelse, som Jens Ulriksen har paasagt ham, men forklaret, at han havde holdt sig skjult og, som det i Forhøret hedder, hørte, at det gik Dump i Dump af voldsomme Slag og at En faldt til Jorden og gav et høi, Skrig, hvorpaa han ilede til, og da han saae Ole Nielsen, ligge stille paa Ryggen med Hovedet paa det bløde Sted i Agerrenden, gav han ham to smaae Slag over Benene med sin Stok, som var af Piil og kun var en klein Støttestok, i den Tanke, at han skulde reise sig eller sætte sig op, men da han saae, at Ole Nielsen ikke kunde reise sig og kun rørte det ene Been, blev han altereret og løb bort fra Stedet. Han har ikke heller vedgaaet, at Jens Ulriksen lovede Ser ham Penge, naar han vilde følge med for at afprygle dennes Stedfader, eller at han raadede Ulriksen til at afskjære Ellestokken eller til at indlede Samtalen med Stedfaderen. Han har udsagt, at Barbara Hansdatter oftere havde anmodet ham om at passe hendes Mand op og banke ham af; dette har hun benægtet, men vedgaaet, at Hammer ikke har vidst hendes Aftale med Sønnen om at slaae hendes Mand ihiel. Det er af flere Personer under Sagen udsagt, at Ole Nielsen var en fredsommelig og skikkelig samt eftergivende Mand. Arrestantinden selv har under det første Forhør i Sagen forklaret, at hendes Mand var fredsommelig og ædruelig; derimod har hun siden udsagt, at han var ond mod hende, siden han lagde sig efter Lisbeth, Nielsdatter, efter hvilken Tid der havde været Skjenderie mellem dem og Tale om Skilsmisse, ja han havde endog slaaet hende, hvilket hun havde fortalt til Jens Ulriksen, men hvorved dog Jngen havde været nærværende. J den af Sognepræsten i Everdrup meddeelte Attest hedder det og, at Ole Nielsen var en meget vindskibelig og ædruelig Mand, viste sig meget redelig mod alle de Folk, som betroede ham Tøi til at bearbeide, hvorfor han og havde meget Arbeide og fandt sit gode Udkomme; derimod var han utro mod sin Hustrue og søgte undertiden utilbørlig Omgang, med andre Fruentimmer, hvorfor hans Fortjeneste ei ganske kom Familien tilgode. At Ole Nielsen skulde have staaet i utilladelig Forbindelse med andre Fruentimmer end Lisbeth Nielsdatter, giver iøvrigt ingen af de under Sagen, afhørte Personers Forklaringer Anledning til at antage. Morderens Søster har udsagt, at hun sikkert troer, at hendes Broder, hvis han har begaaet den omhandlede Forbrydelse, maa dertil være forført, hvilket hun grunder paa, at han er af et blødt Gemyt og har ellers et godt Hjerte, der, hedder det, var for godt til, at han af egen Drift kunde begaae en saadan Handling. Jens Ulriksen er 24 Aar gl. og konfirmeret i Aaret 1829 med Vidnesbyrd om temmelig god Religionskundskab og sædelig Opførsel, og Sognepræsten for Kongsted Sogn, Krarup, har attesteret, at Tiltalte under sit Ophold der var anseet for et eenfoldigt, men derhos godmodigt og skikkeligt Menneske, samt at hans moralske Forhold sammesteds har været ulasteligt. Ligeledes have flere under Sagen forklaret, at han var et godmodigt Menneske og havde et almindeligt godt Rygte, og har iblandt disse Gaardmand Jens Nielsen Smed i Engelstrup udsagt, at han antager, at Arrestantinden, paa Grund af den Afdødes Forhold til Lisbeth Nielsdatter, har ophidset Jens Ulriksen mod Stedfaderen, thi ellers var Sønnen denne meget hengiven og stræbte for ham ved deres fælleds Arbeide som for sig selv. Barbara Hansdatter, der er 60 Aar gammel, har været 3 Gange givt og blev skilt fra sin første Mand paa Grund af hans Mistanke med Hensyn til hendes ægteskabelige Troskab. Pastor Krarup i Kongsted har attesteret, at der angaaende hendes moralske Forhold under hendes Ophold i Kongsted Sogn Jntet er ham bekjendt, uden hendes uforligelige Opførsel imod hendes samtlige Ægtefæller, men at hun iøvrigt synes at have været hverken yndet eller agtet sammesteds; og Sognepræsten i Everdrup har erklæret, at hun var bekjendt for at være en duelig Huusmoder, men at hun har viist et heftigt, lidenskabeligt Gemyt, især mod Ole Nielsen, imod hvem hun tillod sig hyppig Skjænderie, især i de sidste Maaneder. Flere Vidner have og under Sagen forklaret, at hun ei har levet i god Forstaaelse med nogen af sine Ægtefæller, samt at hun har været ond, opfarende og hidsig mod Ole Nielsen siden hans Forbindelse med Lisbeth Nielsdatter. Den tredie Tiltalte, Lars Jensen Hammer, var ved de al foregaaende Retters Domme, i Henhold til Forordningen. af 4 October 1833825, andet Membrum, fundet skyldig til 6 Aars Fæstningsarbeide; men ved Høiesterets Dom blev Straffetiden nedsat til 3 Aar.