Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-02
Frøken de B. havde en Moder, som, efter de Dages Skik, stundom havde Lykkespille Partier i sit Huus, og en ung Adelsmand, Marquis de Saint Andre, havde derved banet sig Adgang til Familien. Han fandt Frøkenen aldeles efter sin Smag; og, efterat have anvendt den vedbørlige Mængde af Straajunkersukke samt nogle Gange mældt om sin brændende Elskov, lod han omsider en Juveelring spille paa sin Finger, en Ring, der af Nogle vurderedes til 1,000 Louisd'orer, af Andre endnu høiere. Frøkenen, hvem den stak fortrinligt i Øinene, beundrede den med alle Øvrige, men forbeholdt sig ydermeer selv at sige ham, at deligere Ring havde hun aldrig seet. "Den er Deres!" svarede vor høflige Junker, og, da hun forsikkrede, at han vel indsaae, hvorlunde hun paa ingen Maade kunde i den Grad misbruge hans Godhed, men at hun betragtede Tilbuddet kun som en Høflig hedsyttring af en saa fiin Mand, vedblev han med dæmpet Stemme saaledes. "Nei, min Naadige! De gjør mig Uret, naar De tager det paa den Maade. Det er utænkeligt, at Dekan forbinde Dem mig i en høiere Grad, end ved at modtage mit Tilbud. Jeg vil henrykkes, om De i den vil see et Beviis paa min Ømhed; men et eneste Vilkaar fastsætter jeg, dette, at De igjen giver mig et Beviis paa Deres Godhed. Desuden, min Naadige! De er en Dame af Forstand. Hvis det er Dem med, saa giv mig Leilighed til selv at sætte denne Juveel paa Deres Natbord; jeg siger intet Videre, det er forbeholdt Deres Villie at bestemme det Øieblik, De anseer for meest passende dertil. Og, som De har bestemt mig Tiden, skal De og vorde sat istand til at bedømme min Lidenskab efter den Ængstlighed, hvormed jeg til Punct og Prikke udfører Deres befaling!" Frøkenen fandt i dette Sniksnak den meest fortryllende Veltalenhed, lod sig utroligt let foresnakke; og, halft i Spøg, halft for ramme Alvor, svarede hun ham: at det Behag, hun fandt i at see en saa vakker Mand ved sid Toilette, vilde være hende Grund nok til at vente ham der, om endog hun vovede Adskillig derved og udsatte sig for Jrettesættelser af sin Moder. Midlertid, føiede hun til, "mankan da og maae det saa, at hun ikke faaer Ny derom. Jeg kan stole paa min Kammerjomfru, og hun er kløgtig nok til at sætte os i Sikkerhed for Alt. Vil De altsaa møde imorgen tidligt, Klokken otte, vil De finde hende i mit Forværelse; hun vil aabne Dem min Dør, og, da min Moder ikke staaer op inden ti, kan De forblive saa længe hos mig, uden at have Noget at befrygte. Men, det, haaber jeg, De vid være overbeviist om, at Hvad jeg giør for Dem har kun Deres egen personlige Fortjeneste, ikke Ringen til Hensyn. Alligevel kan De jobringe mig den, siden det vil glæde mig at gjemme den af Kjærlig, hed for Dem." Saint Andre selv studsede næsten ved at see sig slippe saa let dertil; men, efterat have hørt paa hende med al mulig Agtsomhed, sagde han ganske veemodigt: "hvor er jeg dog ulykkelig, at jeg ikke paa nogen Maade kan benytte mig af den fordeelagtige Stemning for mig, hvori jeg seer Dem, siden jeg nødvendigviis imorgen skal til Versailles, hvor jeg bliver til Onsdag, da Kongen tager til Marli. Ja, var det bare om min Lykke at gjøre, den ofrede jeg med Jubel for et Tilbud, som det, De har den ubeskrivelige Godhed at gjøre mig. Men, jeg har givet Ministeren mit Ord, og det er i en Sag, der angaaer min Konges Tjeneste; der er altsaa intet Middel til at unddrage sig derfra; jeg maa fortvile, Men, Tilbedelsesværdige, er det da saa uundgaaelig en Skjebne, at jeg reent skal gaae glip af min Lykke, fordi jeg nødsages tilat trække den i Langdrag? Er De ikke saagod endnu, at De bevarer de samme ømme Følelser for mig til Torsdagmorgen, Beklag mig, at jeg nødtvinges til at bie saa længe, og stol paa min nøiagtige Efterlevelse da, hvis jeg ei – døer forinden af Utaalmodighed!" Frøken Tøssegaas, der var nærved at daane af Glæde over den lidenskabelige Tone, hvori vor Marquis talede, samtykte i denne Udsættelse; og, efter nu at have faaet Alt ordnet paa det Bedste, nærmede vore Forelskede sig igjen til Spillebordet, bange for, at en længere Udeblivelse skulde kaste nogen Mistanke paa dem. Dette var nu Søndagsaften, hvilket man mærke sig! Da Spillet var tilende, gik vor Marquis som de Øvrige, men næste Morgen, istedetfor at tage til Versailles, indelukte han sig hos en Juveleer, der maatte forfærdige ham en anden Ring, saa eens med hans at det ikke var vel muligt Andet, end at tage feil af dem. Arbeidet begyndtes og fuldendtes i de tre Dage, han med Forsigtighed havde bestemt dertil; og med sin herlige, eftergjorte Ring begav han sig Torsdagmorgen til sin Skjønnes Toilette; Kammerpigen aabnede ham Kjærlighedstemplets Porte og tog, som Skildvagt, sin Plads udenfor. Tiden havde Vinger for de forelskede; man skiltes paa det nær af i høieste Tilfredshed, og Frøkenen havde Ringen. Nu kunde det jo ikke være Andet, end at Mama dog, tidligt, eller sildigt, maatte faae at vide, at hun havde den; altsaa tog man den strax paa, især da man dog ikke kunde nægte sig den Glæde, at see den funkle paa sin Finger. Som de satte sig til bord, bemærkede og Mama den paa Øieblikket og spurgte: hvorledes Saint Andres Ring vel var kommen der. "Det er ikke hans meer, svarede Frøkenen. "Sidste Gang, da han var her, forærede han mig den." Moderen fandt det umuligt og meente, at man ikke gav saa anseelige Foræringer bort, og at den Datter, der uden sin Moders Samtykke modtog Saadant, havde høiligen Uret. "Det er vel sandt, sagde den smukke Dame, men jeg tog ikke Sagen strax for saa alvorlig. Jeg havde næppe sagt ham, at Ringen var delig, før han ufortøvet trak den af sin Finger og sagde, at den stod mig til Tjeneste. Saa modtog jeg den, for at sætte ham i Forlegenhed, i det jeg regnede paa, at det var bare Broutteri af ham; men nu bad han mig saa venskabeligt gjemme den; og, siden dette skete alt for tre Dage siden, men jeg ikke har hørt tale om ham fra den Dag af, er jeg ret veltilfreds med, at De har seet den, og haaber, at De ikke tager det ilde op, om jeg forvarer den, at sige, ifald den ikke bliver krævet tilbage." Nu, ja, ja!" sagde Moderen; "men jeg tager det meget itvil, at man lader Dig beholde den, om jeg ellers ikke bedrager mig ganske overordenligen. Man skjænker ikke Foræringer af den Natur bort for slet Jntet; Gaver af saadant et Værd gjøres ikke for den bare Høfligheds Skyld." Derpaa lod hun en Juveleer af sit Bekjendtskab hente, og, efterat have undersøgt Ringen nøie, erklærede han den for falsk. Nu gjorde Mama sig lystig over sin gode Datters Lettroenhed. "Det vidste jeg nok, sagde hun, "at slige Sieldenheder forhverver man sig ikke for Smaating, og at Foræringer til 1,000 Louisd'orers Værd er ikke længer imode. Det lærer Dig, at Du en anden Gang ikke skal tage imod de Tilbud, man gjør Dig. Mandfolkene ere nuomstunder ikke tabte, bag af en Vogn, og man bør altid være paa sin Post mod den 1. Giv ham hans Ring tilbage, thi, skjøndt den ikke er farligt meget værd, Saaledes skjaaret alle Mandfolk over een Kam havde og hver fornuftig Moder i vor Tids Christenhed gjort. Kommer det sig nu af, at alle Mandfolk vare til alle ville dog Alle, der have anseet den for ægte, betragte den som en Gave med Hensigter, og den gode Herre vil selv bramme af den. Stakkels Frøken havde ikke trængt til de Bemærkninger, Mama gjorde; hun havde sørgelige Betragtninger nok at gjøre selv over en Tildragelse, hvis Omstændigheder vare hende tilhobe saa nedslaaende. Derfor overgav hun sig ganske til sin Fortvilelse, lukte sig inde paa sit Værelse og gjorde ikke andet end græde den hele udslagne Dag. Om Aftenen spilledes der paany; Fruen lod sin Datter kalde; hun maatte adlyde, og den første Person, hun stødte paa i Spilleværelset, var Seigneur Sain Andre, der gik hende imøde og tiltalede hende med en ganske egen Fortrolighed. Man begriber letteligen, hvorledes hun blev tilmode derved. Der sagde hun, har De den uværdige Foræring tilbage, De har gjort mig; jeg har ikke bedet Dem om den; De veed, Hvad den har kostet mig, og maa altsaa være overtydet om, at det skal komme Dem dyrt at staae, Vor Marquis tog ganske koldt mod Ringen og, i det han gjorde en Taskenspillervending med Haanden, puttede den i Lommen, men greb i samme Øieblik den rette Ring, uden at dog Frøkenen mærkede det, fik den paa Fingeren, gik igien hen til de Spillende og tog sig et Kaart. Næppe saa hans Haand paa Bordet, før Enhver raabte over Ringens Deilighed. "Fy, Fy, mine Herrer!" sagde han. "De gjøre nok Nar af mig; Frøkenen der siger, at den er uægte. Det Tider fordærvede mens alle Fruentimre naturligviis vare Engle, eller og deraf, at altid overdreves og overdrives af Alle, der ere i Lidenskab; kunde Moderen, som havde Lyst til at beskjæmme ham, ikke taale. "Min Datter, sagde hun, har vel ikke heller saa ganske Uret; thi en Juveleer, jeg kjender, har erklæret den derfor En Kiender, der var med i Selskabet, paastod derimod dens Ægthed; Trætten blev varm paa alle Sider; og, for at gjøre en Ende paa al denne Uvished, lod man nogle af Parises meest kyndige Juvelerer hente, der alle forsvarede Ægtheden, saa at Fru Bos Juveleer maatte være en Dommerpande. Frøkenen angrede sit Tab af den; og, da hun ønskede at faae den i sit Værge igjen, gjorde hun Herren tusind Undskyldninger og bad ham om Forladelse for den Uartighed, hun havde viist ham. "Det har Jntet at betyde, svarede han, "Jeg haaber, at De skal i Fremtiden bedre gjøre mig Ret; og for at vise Dem, at jeg er Mand af Levemaade, vil jeg den Dag imorgen meget gjerne. bringe Dem den igjen paa Vilkaar som sidst. Vor Gaas, der ikke havde gjort det første Skridt i den Hensigt, at trække sig tilbage igjen, blev enig med ham om dette andet Stevnemøde og fik paany igjen Ringen med den falske Diamant, blev altsaa gjækket to Gange. Tildragelsen blev almindeligen bekjendt, fordi enten hun, eller ogsaa han ikke kunde tie med egen Skam; Damen var af med sit gode Navn og Rygte og havde intet Andet tilbage. end at gaae i Closter. Naar det ikke havde været for de mulige Børns Skyld, burde Herren og Damen forresten have ægtet hinanden og vilde da have udgjort et sandt Ægteveder og hans Huustro die for Øiel Tand for Tand J Toulouse var en Blytækker falden ned fra den øverste Spids paa Kirketaarnet, hvor han var krøben op for adskillige Jstandsættelsers Skyld, men havde midt i alt sit Uheld haft det Held for sig, at falde paa en Mand, der just gik nedenunder, og saaledes slippe heelskindet fra sin Luftreise. Midlertid var denne sidste Mand død af Slaget; en Proces opstod, og den Afdødes Slægtninger, fattige Stakler, eller vindesyge Verdensmennesker, æskede Blytækkeren, dømt, om ei fra Livet just, saa dog i betydelige Bøder til dem. Sagen blev forhandlet ved flere Underdomstole, og, skjøndt man allevegne fandt det urimeligt, at straffe en Handling, der ene kunde tilregnes Ulykken, havde man dog og i Almindelighed Tilbøielighed til at tilkjende Slægtningerne et Slags Erstatning. Endeligen kjendte Parlamentet i Toulouse for Ret, at "hver Den, der æskede Hævn, skulde det staae frit for, at kryde selv op paa Kirketaarnet og lade sig falde ned paa Blytækkeren, hvem det iøvrigt skulde paaligge, netop at stille sig paa samme Plet, hvor den Afdøde havde staaet, da Ulykken indtraf. Denne vise Dom gjorde Ende paa Sagen. (Fortsættes.) Det literaire Continentalsystem.