Viborger Samler, 1781-03-26
DEN. MBOREER. MLER. Gen. Mandagen den 26 Martii. Om Fruentimmer Kiønnet. Jette bliver paa forskjællige Steder, og saa meget ulige behandlet. Mange gamle Folk, og iblandt andre, Celterne og Germanierne, have troet, at der var nedlagt noget guddommelige hos dette Kiøn, hvor hvorfor de ogsaa toge samme med i Raad, i alle vigtige Begivenheder. Endogsaa nu omstunder, have, de Jroqvesiske Fruentimmer deres egne Raadsforsamlinger, og det qvindelige og mandelige Raads Overeensstemmelse, giør først Dommen gyldig, i hvilke Sammenkomster Konerne meget ofte veed, at drive deres Meeninger igiennem. For nogle Aarhundrede var, skiønt af en ulige Grund, en ganske latterlig Hyl delse af det smukke Kiøn kommen i Mode, saa at man i Krige, Tvekampe, en eller anden Fare, anraabte sine Skiønnes Hielp, som en Catholik beder om den hellige Jomfrues Bistand. Hos andre Folk derimod, gaaer dette Kiøns Undertrykkelse saavidt, at det ikke bliver behandlet meget bedre end Slavinder: Hos alle af Jagten levende Nationer, er det Konernes Sag at bygge Huuse, forfærdige Huusgeraad, giøre Klæder, vogte Kreaturet, tillave hvad Jagten indbringer, og den meeste Tiid opvarte deres drukne Mænd, der ikke sielden ere endda umenneskelige nok til at mishandle dem med Hug. Saadant Tyrannie er Aarsag i, at mangen en Moder dræber det Pigebarn, hun bragte til Verden, for at unddrage det en saa haard Behandling. Jblandt Calmukkerne tør ingen Kone sette sig til Bord med sin Mand, men maa mætte mætte sig med hvad han levner. Vel ere Chineserne hoslige mod det andet Kiøn, dog maa sluttelig de smaae Fødder, ogsaa noget være optænkte, for desto meere at kunde være Herre derover. De sorte i Guinea have optænkt en Bussemand for deres Koner, Naar disse ere opsetsige, saa forklæder en Neger sig en Nat, kommer ind i deres Hytte, hvor han giør en skrækkelig Larm, hvorved han imidlertid prygler dem dygtig af og bilder dem ind Morgenen efter, at det er Fetissen, der har gjort det. Adskillige Africanske Konger have en Livagt af Fruentimmer, og man veed, at blandt Germanierne stode Konerne i samme Rekke med Mændene i Feldtslagene, fegtende kiekt som disse. Man skulle altsaa slutte heraf, at Fruentimmer=Kiønnet maatte erlange samme Styrke, som Mandfolkene, om det fra Ungdommen af blev holdt til samme Legems Øvelser. Og det lader sig heraf begribe, at hele Nationer af Fruentimmer som have levet tilforn i Asien omkring ved det sorte og Caspiske Hav, have som Beretningerne melde, afbrænde sig det ene Bryst, for desbedre at føre Buen, disse ombragte alle deres Drenbørn, og gjorde sig frygtede af mange omliggende Folkeslag. Blandt os beggegnes Fruentimmerne med megen gen Heflighed, men tillige ogsaa ikke meget anderledes end Børn, da dem ikke biebringes Videnskaber, og al Samtale med dem almindelig løber ud paa Spøg og Leeg. J Engelland bliver Fruentimmeret best opdraget; men hos Lacedæmonierne alene, bekom Pigebørnene mandig Opdragelse, og havde ikke liden Anseelse i Staten. Fader=Rettigheder. Det lader, som adskillige Folk ikke have holdt Børnene for fulde Mennesker, saalænge de endnu vare udygtige til at ernære sig selv, i det de have givet Forældrene uindskrænket Magt over sammes Liv eller Død, da dog ellers Drab var forbuden hos dem. Hos Grækerne kunde man udsette et nyefødt Barn og lade det hungre ihiel. Det samme synes ogsaa, at have været tilladt hos Perserne og Romerne." Sparta var det enhver Borgers Pligt, at udsette de sygelige Børn, at Staten skulle komme til at bestaae af lutter velvoxne, stærke Mandspersoner. Saa gruesomt dette end ved første Øiekast forekommer, saa taber: taber dog denne Forestilling meget, naar man betænker, at Antallet af de svage Børn maa have særdeles formindsket sig, ligesom de sygelige Forældre bleve færre. Blandt Jfraels Børn maatte, efter Rabbinerne, et Misfoster strax efter Fødselen qvæles. Merkelig er det ellers, at i Rom den Stat, hvor den faderlig Myndighed næsten var uden Skranker, har desuagtet Kierligheden imellem Forældrene og Børnene, stedse været meget stor, og man har meget faa Exempler paa, at en Fader har udøvet al sin Magt. Under vel indrettede Regieringer, tilhøre Børnene Staten, og Faderen har kuns saamegen Ret over samme, som Staten vil afstaae. Naar det er sandt, at et Lands Styrke beroer paa Antallet af sunde og velopdragne Jndvaanere, saa er det nødvendigt, at Landet selv sørger for Børnenes Opholdelse. Billig skulle man lade det komme an paa de Følelser, som Synet af et armt, hielpeløst, uskyldigt Kreatur, som vi alle selv engang have lignet, maa opvække; men hvor mange gives der ikke, der lader deres Børn næsten omkomme af Hunger, alene for at overgive sig til deres uordentlige Lidenskaber, og altsaa ere ikke langt fra at ligne i Ubarmhiertighed visse Americanske Vilde, der, naar de engang i Vrede tugte deres Børn, og samme styrte døde under deres umenneskelige Hænder, bryde sig lige saalidet derom, som om de havde nedlagt et eller andet umælende. Foragt for Puliaterne iblandt Malabarerne. De urimeligste Fordomme, der geraade det menneskelige Kiøn til Skiændsel, herske især blandt de Jndiske Folkeslag. En Prøve herpaa giver følgende Efterretning om Malabarerne: Den Malabariske Kyst er beboet deels af Hedninger. Disse sidste deele sig igien udi mange Klasser eller Stammer, hvoraf en stedse er ringere end den anden. Den sidste af alle disse Stammer, er Puliaternes. Disse Folk gaae nesten nøgne, have ingen visse Vaaninger, men vanke om i Skovene, uden anden Tilflugt end Bullen af Træerne, Hulen i Klipperne, eller i en Hast af Palmegrene sammenflettede Hytter. Man mister sin Ære, naar man rører ved dem, og det er nok at nærme sig dem paa tyve Skridt, for at blive anseet som ureen: Saasnart man bliver en saadan Elændig vaer, raaber. raaber man til ham, at han skal afsondre sig, og dersom han ikke paa dette Tegn strax adlyder, er man berettiget til at dræbe ham. Deres Liv ansees saa foragteligt, at en Nair eller Malabarisk Soldat, der vil prøve sit Gevær, skyder med koldt Blod efter den første Puliate, som han treffer, og ustraffet ombringer samme. Præsterne tillade dem ikke at komme i Templet, eller engang at nærme sig til Dem. Dog har de den Naade for dem, at antage deres Offere, dersom samme bestaae af Guld og Sølv, og naar de legges i en vis Frastand paa Jorden. Braminerne, som modtager dem, bier da saalænge til Puliaten er borte, hvorpaa han vasker Stykkerne, førend de bringes Afguderne, og renser sig derpaa selv, for at tilbyde dem samme. Dette ulykkelige Slags Mennesker nærer sig af allehaande Ureenligheder, som det forefinder; af stinkende Aadsler og selvdøde Tyre og Køer, hvilket især biedrager til at giøre dem forhadte og afskyede i et Land, hvor ommeldte Kreature blive almindelig ærede og anseete som hellige. Under Puliaterne staae endda Pareos og atter igien under disse den Klasse Scripere. En saadan Scriper er forbunden til at staae op, saa ofte en Parcos kommer ham forbie, eller han maa finde sig i, at den anden mishandler ler ham: Ja en Parcos bær saadan en Afskye for ham, at han skulle ikke engang beqvemme sig til at spise med ham.