Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-11-29
Erobringen af den skjønne Provinds, hvis Middelpunkt er Søen Marakaibo, kostede Spanierne kun lidet; men neppe begyndte deres Anfører at nyde Frugterne af sine Bestræbelser og sin gode Adfærd, førend han saae sig nødsaget til, at overlade sin Post til Fremmede, der ikke forstode at benytte hans Exempel. Allerede i det næste Aar (1528) forlangte Welserne, rige Kjøbmænd i Augsburg, som havde forstrakt Keiseren med mange Penge, og nu havde hørt tale om Venezuela, som et guldrigt Land, samme overladt af denne Monark, som en Erstatning. De fik det, under følgende betingelser: De skulde fuldende dets Erobring; paa hele Strækningen af det overladte Land skulde de anlægge to Stæder og tre Fæstninger; til den Ende skulde de hverve i det mindste 300 Mand, og desuden endnu stille 50 tydske Bjergfolk, der skulde fordeles i alle af Castlianerne i Jndien besatte Provindser. Disse Betingelser maatte opfyldes i en Tid af et Aar. Endnu blev fastsat, at de nye Eiere kunde gjøre Jndianerne til Slaver, naar disse ikke godvilligen vilde underkaste sig, paa det Vilkaar, nøie at rette sig efter Anordningen, der var bleven fastsat i Henseende til deres Opdragelse. Det skulde ogsaa være dem tilladt, at kjøbe saadanne Jndianere, der allerede forhen vare blevne gjorte til Slaver. Der blev desuden endnu tilstaaet dem saare mange Fordele. - Den, som Welserne overdroge at grunde deres Colonie, var en Tydsker, ved Navn Alfinger, og de medgave ham Barthelem Sailer, som Repræsentant. Disse to Mænd ankom henimod Begyndelsen af Aaret 1529, de havde to Skibe, ombord paa hvilke der fandtes 400 Mand Fodfolk og 80 Heste. D'Ampuez, den Gang Gouverneur over denne Provinds, havde meget gjerne beholdt sin Post, men han saae snart, at dette ikke var mueligt; det var endnu en Lykke for ham, at man tillod ham at trække sig tilbage, paa tre smaa Øer, som Keiseren havde forbeholdt ham. Han reiste derfor derhen, tagende den hele Lyksalighed med sig, som Venezuela havde nydt under hans Regjering. De fleste af de ankomne Tydske vare Lutheranere, endskjøndt man havde tvunget disse til at medbringe en god Deel Dominicanere, saa var dog de Vantroes Sjele frelse deres mindste Sorg. De havde ingen anden Hensigt, end at sammenskrabe Guld, og Alt hvad den meest rasende Gierrighed og den vildeste Dyriskhed kunde anvende paa at forskaffe samme, gjorde de paa nogle Millioner Jndvaaneres Bekostning, der grusomt bleve ombragte af dem. Et af de første Slagtoffere, som de vilde bringe deres Gierrighed, var Cazike Maurane; de lagde ham paa Pinebænken, for at faae at vide af ham, hvor hans Guld var, og sandsynligviis vilde han død under deres Hænder, havde han ikke været saa heldig, at undflye til hans Bjerge, hvorhen de forgjeves forfulgte ham. Derpaa trængte de over Søen Marakaibo langt frem i Landet, og søgte overalt Miner; men af nogen fast Bopæl vilde de intet vide. De trængte endog ind i Gouvernementet St. Martha, og overalt, hvor de satte deres Fod, efterlode de blodige Spor. Jndianerne bragte dem næsten Alt, hvad de af Guld eiede, og mange kom dem endog med Forfriskninger i Møde, i det Haab, at blive mildere behandlede, men ganske det Modsatte skeete, dette bragte de Vilde til Fortvivlelse, og deres Tyranner selv maatte snart føle de sørgeligste Følger deraf. Alfinger traf endeligen sin Mand; han blev adskillige Gange slaaet og hans Folk i kort Tid aldeles tilintetgjorte; thi de, som undkom Fjendens Pile, døde snart af de overordentlige Strabadser, som deres umættelige Tørst efter Guld paadrog dem. - Der havde udbredt sig et Rygte, at dybt inde i Landet fandtes et Huus af puurt Guld. Da intet gjør Folk saa lettroende som en heftig Lidenskab, saa besluttede Alfinger, ikke at standse førend han var kommen i Besiddelse af denne Skat. Men han maatte over lange Strækninger, hvorhan ikke var sikker paa at finde Levnetsmidler. Han samlede meget Mundforraad og belæssede et Antal Negere dermed, som han havde ladet sammensmedde som Galeislaver, og hver af dem med en Lænke om Halsen havde en større Byrde at slæbe, end man vilde paabyrde et Muulæsel. Af Græmmelse og Udmattelse styrtede den største Deel af dem, og ligesom een af disse Ulykkelige segnede under sin Byrde, huggede man strax Hovedet af ham, for ikke at spilde for megen Tid med at tage ham Halsjernet af. Jmidlertid opdagede man bestandigen ikke det gyldne Huus, og Alfinger selv tilsatte Livet paa dette eventyrlige Tog. Hans Repræsentant, der sandsynligviis var hans Efterfølger, overlevede ham ikke længe, og da denne Provinds, som var blottet for Folk og i den sørgeligste Tilstand, længe ikke igjen blev besat af Welser, saa troede den Kongelige Audienz at burde paatage sig denne Post, og saaledes kom Venesuela igjen under de spanske Kongers Overherredømme.