Adresseavis for Børn, 1781-06-13
Min Lærer foreskrev mig og adskillige latinske Ordsprog og Talemaader, hvis Bemerkelse jeg ved Skrive=Øvelsen ligeledes lærde, og jeg troede om mig selv, at jeg dengang allerede var en stor Latiner, fordi jeg vidste saa meget. Jmidlertid maae jeg ansee den Maade, min Lærer gik tilverks paa med mig, for den beqvemmeste at benytte sig af ved smaa Børns Underviisning i det latinske Sprog. Skriv mig nu snart til, og lad mig vide, hvad Fremgang du har gjort derudi. Jeg forbliver din oprigtige &c. Silvester. Nyeheder. følgende Samtale imellem en Hovmester og hans Eleve, ved dennes Tantes Død, fortjener et Sted iblandt Børne Avisens Nyeheder. Hovmesteren. J min lille Carl. Hvorfor seer jeg Dem græde, De pleyer jo altid at komme saa fornøyet til mig, naar De har været inde hos Deres Forældre. Hvad er Aarsagen til Deres Graad, Carl. Ach, kjere Hr. Hovmester, vil De bare forestille sig engang, at jeg har Aarsag til at græde. Min Tante fik et Brev med sort Segl for - blev forskrækket – læsde – og hvilken Ynk. – raabe: – ach, min kjere Syster er død. – Saa faldt hun hen i Afmagt paa Sofaen, og laae ligesom hun var død – Skulde jeg da ikke græde? Hovm. Jo jo De har Ret. Jeg undrer ikke over, det gjør Dem ondt, thi De har tabt meget ved Deres nu salige Tante. Hun elskede Dem saa inderlig, som De havde været hendes egen Søn. Carl. Ja visselig gjorde hun, den kjere søde Tante; hun elskede mig ligesaa høyt som min Moder. - O Gud, hvor blev hun glad, den førstegang, hun saae mig her, Hun kyssede mig tusindegange, og kaldte mig bestandig sin allerkjereste Carl. – Ach, hvilke Glædestaarer fældede hun, da De examinerede mig i hendes Nær Avis Nærværelse, og jeg stod mig saa godt Jeg glemmer det aldrig, at hun siden kaldte mig den lille Hofraad - og naar jeg nu igjen tænker paa, at jeg besøgde hende forrige Pintsedag ach, saa er mit Hjerte færdigt at briste i mit Liv. Og denne hjerte, søde, eyegode Tante er død, – og aldrig meere skal jeg faae hende at see igjen. – ach, Døden har dog berøvet mig mange gode Venner. Først min Bedstefader, siden min Bedstemoder, og nu min Tante. Ach jeg stakkels Barn, skal saaledes alle mine bedste Venner forlade mig? Hoom. Det er ikke Døden, min kjere Carl, men det er den gode Gud, som har berøvet Dem Deres bedste Venner, som De siger. Men den ne gode Gud har jo ladet Dem beholde Deres Fader og Moder, og han vil vist sørge for Dem, naar De vil blive et godt og fromt Barn og ikke forlade ham. Og desuden maae De heller ikke sige, at De aldrig meere skal faae Deres Bedsteforældre og Tante at see Carl. Hvorfor maae jeg ikke det? De ere jo allesammen dybt nedgravete i Jorden, og komme aldrig mere for Dagens Lys. Jeg faaer dem jo derfor aldrig at see igjen. Hovm. Jo, min lille Carl, naar De lever fromt og dydigt, og skal døe engang, saa kommer De i Himmelen, og der ere Deres kjere Venner. Carl. Veed De det ogsaa vist, Hovm. Ja, det veed jeg vist. De kan forlade sig derpaa. Carl. Men det vil vel vare længe endnu, førend det skeer; thi jeg er kun endnu et ungt Barn. Hovm. Ach, min gode Carl til at døe er ikke noget Menneske for ungt Barnet – den unge Person, Manden og den Graahærdede ere allesammen lige gamle til at døe. For Døden er ikke noget Menneske noget Øyeblik sikkert Og den, man i Dag finder frisk, sund og munter, kan i Morgen være død. Carl. O, saa vilde jeg ønske, at jeg snart maatte døe; thi saa kom jeg dog til mine kjere Bedsteforældre og til min Tante igjen. Ach, hvilken Glæde vil jeg faae, naar jeg engang skal see dem igien, og jeg er vis paa, at de ville ligeledes glædes meget ved mig. for Børn. Hovm. De ligner en from liden Pige, min kiere Carl, hun, ligesom De nu, ønskede sig Døden. Carl. Blev hendes Ønske opfyldt, Hovm. Ja, Gud bønhørde hende. Carl. Ach, hvorledes, O, fortæl mig! vær saa kjerlig, at fortælle mig denne lille Piges Historie. Hovm. Ja, med Fornøyelse. Moderen til Juliane, saaledes heed denne lille Pige, boede i Mayland. Hun mistede hendes Mand meget tidlig ved Døden, geraadede i den dybeste Elendighed, og faldt ydermere i en farlig Sygdom, som allermeest forøgede hendes Kummer. Forestil sig nu engang ret levende denne stakkels Kones Elendighed. Hun var i den høyeste Grad en fattig Enke. Hun havde intet eget Huus, og hendes rige Paarørende vilde ikke kiendes ved hende. Hendes Datter var endnu alt for liden, til at kunne forhverve sig noget ved Arbeyde, og mindre at kunne ernære den arme Moder, som dog maae være en uendelig stor Fornøyelse for et godt Barn. - Her laae hun nu, piint og plaget af Legems Smerter og forladt af alle Mennesker. – Den stakkels Juliane - ach Gud! – hvor græd hun. - Ved et besynderligt Forsyn blev hun af Angest og Nød drevet hen til en rig gammel Dames Huus. Forbarm sig, sagde hun, i det hun faldt nedfor hendes Fødder, forbarm sig over min fattige, syge og forladte Moder. Omendskiønt denne gamle Dame var med al sin anseelige Formue overmaade gjerrig, saa blev hun dog rørt, besørgede den syge Moder ind i Hospitalet, og tog Juliane til sig. - Men denne stakkels Pige hovede det slet ikke hos hendes Pleyemoder. Hun gik derfor ofte hen til Hospitalet, for at see til sin Moder, og derefter var hun altid rolig og veltilfreds i nogle Dage. Men hvor forskrækket blev hun, da hun engang kom derhen, og man sagde hende: Mit kjere Barn, du søger din Moder forgjeves, hun er død Ach sagde hun under en forskrækkelig Taareflod, ach, at vor Herre dog ogsaa vilde lade mig døe strax efter hende – Græd ikke, Juliane, sagde man videre til hende, din stakkels "Moder Avis Moder befinder sig ret vel – Hun er i Himmelen - Har hun der saa meget godt, spurgde hun. - Ja, sagde man, der er Mennesket befriet fra al Nød, der bliver man aldrig mere syg, der behøver man ikke at fælde Taarer over en trykkende Fattigdom, og der er man fuldkommen lykkelig, fordi man er altid hos den kjere Gud. – Ach sagde hun, er min kjere Moder paa saadant et godt Sted, Ja, der er hun. – Skal jeg og engang komme derhen? – Ja visselig, naar du bestandig vil blive et ret godt og from Barn. Men skal jeg da komme snart derhen, og er den Himmel, hvor min Moder er, langt borte? – Ney, Juliane, du kan maaskee snart komme derhen. Her blev hun inderlig glad, da hun havde Haab til, snart at faae sin afdøde Moder at see igjen. Hun fattede den Beslutning, da hun tænkde, at Himmelen var ikke langt borte fra Mayland, at hun vilde reyse derhen og opsøge hendes Moder. Uden at sige det mindste deraf til hendes Pleyemoder, tiltraadde hun altsaa sin fornøyelige Reyse, og betlede sig frem fra et Sted til et andet, indtil hun kom til Florentz. Hun spurgde enhver, som hun mødte, hvor Veyen var til Himmelen, og om hun endnu var langt derfra? – Alle de, som saae hende, gave hende rigelig Almisse, og saade til hende: Vær du kun dydig og from, mit Barn, saa kommer du gandske vist snart i Himmelen. Tilsidst kom Juliane til et Hospital i Florentz. Her gav Hospitals-Forstanderen sig i Tale med hende, og udforskede alle hendes Hiertes Tanker. J den Tanke, at give hende efterhaanden rigtigere Begreber om Himmelen, sagde han til hende: Bliv her, mit kjere Barn, i nogle Dage, for at udhvile dig af Reysen, saa vil jeg derefter selv ledsage dig til Himmelen. – Jngen var gladere, end Ju ligne Hun tog med Fornøyelse imod dette Forslag. – Da hun neppe havde været der i tre Uger, saa blev hun syg, og da hun nu imid for Børn. lertid havde faaet rigtigere Begreber om Himmelen og om Døden, saa glædede hun sig endnu mere, da det blev sagt hende, at hun nu snart skulde døe, og komme i Himmelen. Det skede. – Hun døde, og har nu fundet den Vey til Himmelen, som hun saa inderlig længdes efter, og saa møysommelig søgde. Carl. Jh, det maae have været en allerkjereste sød Pige, den Juliane! – Hun maae have elsket sin Moder ret inderlig. - Ach, at det ogsaa maatte gaae mig saaledes, at jeg maatte snart døe, og komme i Himmelen, for der at see min søde Tante igjen. Hovm. Det maae man overlade til Gud. Han er Herre over Livet og Døden, og bortkalder os fra denne Verden, naar han finder det for godt. – Gjør imidlertid saadant Brug af Deres salige Tantes Død, at De beflitter sig paa at efterfølge hende i Dyder, og at leve saaledes som hun har levet. Thi saadan en Død, som hun har faaet, vil jeg ønske baade Dem og mig Carl. Tillad mig, at spørge, Hr. Hovmester. Hvor kan De vel vide noget af denne Døds Maade, da min Tante her nylig fik Brevet om min anden Tantes Død, Hovm. Jo, jeg havde allerede Efterretning derom i Gaaraftes; men man maae ikke strax fortælle sørgelige Tidender, for ikke at bedrøve dem alt for meget, som de angaae, og kun efterhaanden lade Dem faae samme at vide. Det var egentlig min Hensigt. Carl. Saa var det derfor De fældede Taarer, da De i Gaar læsde det Brev, De fik Hovm. Ja, min kjere Carl, dette Dødsfald kom mig alt for uformodentligt – og jeg blev meget rørt, da jeg læsde om Deres retskafne Tantes herlige Endeligt. Carl. Derom veed jeg endnu slet intet. Qvær saa god, og fortæl mig noget derom.