Københavns Adresseavis, 1775-10-04
Den 9 April bliver aarlig i Bengalen foretaget en besynderlig Poenitentsøvelse. Nogle ville dermed forsone, forhen begangne Synder; men andre saadanne Synder, som de endnu maaskee kunne begaae, og endnu andre paa lægge sig denne Ponitentse, fordi deres Forældre har gjort et Lofte, at dersom de bleve velsignede med Børn, saa skulde disse i en vis Alder underkaste sig den. Denne Ceremonie er følgende: Paa en stor Plads, omtrent en Miil fra Calcutte, opreyses imod tredive Bambusrør, i det mindste 20 Fod høye. Paa Enden af samme fæstes en Hvirvel, hvorover tvende andre Bambusrør paa 30 Fods Længde, eller endda noget meere, lægges i Kors, og imellem begge Par Ender af samme nedhænger en Strikke. Den ene afdenne Strikke trækkes ned, og naar den, som forretter sin Andagt, stiller sig derunder, saa kniber Brahmanen ham et stort Stykke Hud neden for begge Skulderbladene, ja ofte vel endog paa Brystet, og driver et stort Jernspiger derigiennem. Ved disse Jernspiger hænge Snore af indiansk Græs, som Præsten fæster ved Strikken, der hænger ned fra Bambusrøret, og svøber tillige den Poeniterende et Bind og Kroppen, som han giør fast i Spigerne, efterdi han ellers vilde falde til Jorden, naar Huden gav efter. Naar dette er skeet, trækker nogle de andre Ender af det korsviis lagde Bambusrør ned, hvorved da den Poeniterende bliver strax løftet tredive og flere Fod over Jorden; og da de derpaa løbe rundt omkring, saa hastigt som de nogensinde kunne, trækkes den Poniterende langs af Strikken, imellem de modsatte tvende Ender, hvorved han giør mange naragtige Bevægelser. For endnu at giøre ham latterligere, bliver han i Forveyen bemalet og klædt paa den besynderligste Maade. Nogle svinge sig paa denne Maade en halv Time, og andre ikke saa længe. I fire Dage maa de forberede sig til denne Ceremonie. Den første Dag afholde de sig fra al Slags Spise, den anden Dag spise de intet uden Frugter; den tredie Dag faste de; den fierde Dag spise de atter Frugter. I denne Forberedelses Tid gaae de omkring i alle Stadens Gader i deres naragtige Klædedragt, og dandse efter Lyden af en Tromme eller et Horn. Nogle, for endnu at udvise meer Andagt, bærer et Jern, som er stukket igiennem Tungen, eller og paa andre igjennem Kinderne. Denne Ceremonie findes kunved en nedrig Caste, som har sine egne færdeles Brahmaner. De fornemmere Caster synes at ansee et saa latterligt Optog med Foragt. En Ven i Madras giver mig i et Brev af October 1771 følgende Efterretning, som beviser, hvoropfindersk de poenterende Sværmere ere, i at plage sig selv, og bedrage andre: En Mand af en indiansk Caste har for syv Maaneder siden svinget sig hver Morgen i to eller tre Timer over Jlden. Dertil vare to Snore fæstede ved et Træ, den ene var med en Knude fæstet og Ankeln paa den ene Fod, den anden var fæstet om det andet Knæ Saaledes ophængt med Hovedet nedlad, og lige over Jlden, der omtrent havde atten Alen i Omkreds, og var antændt af smaat tørt Brænde, svingede han sig op og ned, og som det syntes med megen Rolighed, vedligeholdt Jlden selv, hvor han kunde naae Brændet, og paa det at den skulde brænde desto stærkere, kastede han noget Glee (Oxefeedt) derudi, som han havde hos sig. Man sagde, at han havde ikke foretaget dette, for at poentere, eller af nogen anden Religionsgrund, men han vilde derved kun forskaffe sig en vis Sum Penge, som af 10000 Personer, kunde allerede være noget betydelig, andre paastode ogsaa, at han søgte derved at komme i en høyere Caste. Men han er dog nu for sin Sundheds Skyld reyst ud paa Landet, og har intet faaet, som var saadan en Pine værd. Jeg undrer mig kun over, hvor han kunde svinge sig saa længe, uden at forrække sine Lemmer, eller forbrænde sin Hierne. Det var et græsseligt Syn, og foraarsagede mig en stærk Hovedpine. To Skikke iblant dette Folk synes meget besynderlige og latterlige for en Europæer. Den ene er den bestandige Beteltygning, som farver deres Mund gandske rød, og giør, at de uophørlig maa spytte. Saa viderlig denne Skik end- ogsaa er, saa finder man den dog baade hos Høye og Lave. Den anden Skik er ligesaa ubehagelig for Øyet, nemlig at de lade deres Negle voxe saa lange, og farver deres Tænder gandske sorte. Begge Deele lagttage de med den yderste Omhyggelighed. Sorte Tænder holde de for en Skiønhed, og lange Negler for Tegn til en fornem Herkomst. Hvide Tænder ere hos dem i den største Foragt. De sige, at de skikke sig ikkun for Hunde og Aber. Meget lange Negle bevise, efter deres Tykke, at de ere af god Herkomst, efterdi det aabenbare giver tilkiende, at de ikke ere vante til grovt Arbeyde. Da de indianske Heste ikke due meget, og der desuden af samme ikke findes mange, saa er det her meget almindeligt, i Stedet for dem at betiene sig af Oxer. Der blev ogsaa for Admiralen holdt en Vogn med et Par Oxer af Compagniet. Oxerne ere gemeenlig hvide, har et Par store perpendiculare Horn og en sort Snude. Dersom man i Enropa vilde tvinge Oxerne til at forlade deres sædvanlige langsomme Skridt, saa skulde de snart omkomme, og falde under Byrden. Men i Bengalen løbe de ligge saa got og hastigt som Hestene, og kunne lige saa got bruges til alle Arbeyder. Saa ofte vi havde endt vores Tour, steg Driveren altid ned, omskiftede den ene Oxe i den andens Sted, greb dem begge to i Munden, borttog Skummet, og drev dem saa videre.