Aalborg Stiftstidende, 1842-11-12
Naar Høiesteret i saa Tilfælde forandrer den af en Understants afsagte Dom, er det umuligt for Vedkommende at vide, hvorfor og navnlig for hvilke Udtryk han er dømt, og dette maa virke skadeligt paa Trykkefriheden, er klart, ligesom det vel neppe behøver at udvides, af hvilken Vigtighed denne Frihed er for os Alle, og navlig for Stænderinstitutionen. "Jøvrigt bemærkede Taleren endvidere –et Spørgsmaalet om Hensigtsmæssigheden af Offentliggjørelsen af Høiesterets Præmisser ikke nyt, men har allerede for endeel Aar siden været underkastet Discussion, og den største af Danmarks Jurister i dette Aarhundrede (Ørsted) har i nyt juridisk Archiv 12te Bind yttret sig derover paa en Maade, der synes at vise, at han anseer en saadan Offentliggjørelse for ønskelig, og at han, skjøndt han ikke miskjender de Vanskeligheder, som herved frembyde sig, dog ikke har anseet disse for uovervindelige. Taleren oplæste til Beviis herfor et Sted af den nævnte Afhandling. Commissarius maatte hertil gjøre en bemærkning, i Anledning af, hvad der af Procurator Jespersen er blevet citeret af et ældre Arbeide af ham: "Dette – sagde han - har Hensyn til Forholdene, saaledes som de vare, da jeg havde den Ære at være Medlem af Høiesteret. Sagernes Antal var dengang saa lidet, at der ikke vilde have manglet Tid til den fornødne Revision af Præmisserne, og naar disses Kundgjørelse iøvrigt havde været ønskelig, vilde der ikke herved have været nogen uovervindelig Vanskelighed. Men Sagernes Antal er i de senere Aar voxet i en saadan Grad, at det Arbeide, som da var overkommeligt, nu vilde være absolut uoverkommeligt. Forsaavidt den ærede Deputerede iøvrigt har yteret sig om den Retsuvished, der, nærmest som Følge af at saa lang Tid er forløben, siden Lovbogen udkom, skal finde Sted her i Riget, da tør jeg paastaae, at der i de Lande, som have faaet nye Lovboger, hersker ligesaa megen, ja vel endogsaa mere Retsuvished end i Danmark. At navnligen de, der ved Høiesteret dømmes for Overtrædelse af Trykkefrieden, nogensinde skulde være uvidende om, hvilke Passus det er, som ere blevne dem tilregnede, kan jeg ikke antage. Jeg har foreesten hverken i de af mig idag fremsatte bemærkninger, eller i den paaberaabte Afhandling, udtalt mig imod Kundgjørelsen af Præmisserne til Høiesteretsdomme, som Noget allerede i Grundsætningen forkasteligt. Jeg har søgt at vise, at de Grunde der tale for Kundgjørelse af Motiver til Love og Anordninger, ikke her ere anvendelige, og at den gode Side, Sagen kunde synes at have, neutraliseres ved den Skade, som den foreslaaede Kundgjørelse fra andre Sider kunde medføre; men jeg har fornemmelig holdt mig til, at det vilde blive et uoverkommeligt Arbeide for Rettens Medlemmer, at udarbeide saadanne Præmisser, som Høiesteret kunde vedkjende sig, med mindre der indrettedes flere Sectioner, som deelte Sagerne mellem sig, og at derved den Eenhed i Retspleien, som nu finder Sted, vilde gaae tilgrunde." Ogsaa Fleischer bemærkede, at Underdommerne nu meget ofte sættes i Forlegenhed, naar de skulle dømme en Person, der forhen har været dømt ved Høiesteret, uden at man af den ham overgaaede Dom kan, paa Grund af at han har været tiltalt for flere Forbrydelser, see, for hvilken han er dømt. – Det Udfald, Afstemningen fik, ved at vedtage Committee, er af Vigtighed og Jnteresse ikke blot ved de praktiske Følger den kan have, men fordi atter her det Princip er blevet stadfæstet, at vor Tid kræver Offentlighed i alle offentlige Anliggender. Maatte dette Princip snart være Blodet i hele Statslegemets Aarer og fra al offentlig Administration hanlyse at Hemmelighedsvæsen, navnlig snart gjøre Ende paa de hemmelige Embedserklæringer, der efter deres Natur ere istand til ofte at gribe forstyrrende ind i Stats borgerens Velfærd.