Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1797-02-24
(Jndsendt.) Motto: Jch bin vielleicht der erste nicht, Der vann er schlaft, am tingsten denkt. Der Mouch vom Libanon. Min Herre, Man siger vel, at det ikkun i gamle Dage var Brug, at Aander løb herom paa Jorden, deels for at fornøje, deels for at plage de stakkels Mennesker. Men sandelig de nye Dage ere ikke mere frietaget derfor, end hine; dette fik jeg forleden Nat at fornemme i Drømme. Om dette Besøg just har været en Fornøielse rier Plage for mig, kun jeg ikke saa bestemt sige: men, det veed jeg, at mit Hoved gandske er kommet i Ulave siden den Nat. - For at skaffe Dem mere Lys i denne min Nats Tildragelser, vil jeg meddele Den Drømmen Ord for Ord: Da jeg havde lagt mig faldt jeg i Sovn, og, det var langt fra den qvægende, blide Søvn, der formaaer at give den, under Dagens Byrde trætte Arbeider sine Kræfter tilbage, den var meget uroelig. Hvilken Forandring foregik ikke paa engang i mit Jnderste, alle mine Lemmer vævede; thi en hellig Skygge nærmede sig mig: "Roelig Menneske!" var hendes Ord, "følg mig, og du skal see mere end du venter, dine Øine skal opklares og det skal blive Lys, hvad der før var et Morke for din Siel." Skjelvende fulgte jeg hende, der ved hendes Haand førte mig ind i en Sal, som ved sit blændende Lys smertede mine Øjne, lidt efter lidt kom jeg mig igjen, og nu saae jeg et Fruentimmer siddende paa et forhøjet Sæde eller Trone, og med hendes forbundne Øine og Vægtskaalen i den ene Haand, gjenkjendte, jeg Retfærdigheden, i den anden Haand holdt hun en Belønning, hvorpaa stod disse Ord: "For den med Fortjenester, Virksomhed og selv erhvervede Erfaring prydede Mand!" Omkring Tronens Fod saae jeg endeel Mennesker, hvoraf nogle vare meget unge, som knællede og med udstrakte Hænder tilkjendegav, at de bad om noget. Bag disse, en anden Deel Mennesker, der med en mandig Alvorlighed og Rolighed, staaende saae ned paa de Bedende; thi de stolede paa, (som jeg siden efter fik at vide) at Retfærdigheden ikkun belønnede Fortjenester. Hvad vil disse Dødelige, spurgde jeg min Ledsagerinde. "De have alle en Hensigt!" var hendes Svar; "en Hensigt, udbrød jeg, dette forekom mig ubegribelig; thi den ene Deel maatte da vist forseile Hensigten ved Midlerne. Villig havde jeg blandet mine Taarer med de Bedendes. Min Genius, der saae hvad der foregik i mit Jnderste, sagde disse Ord, med et Smil der røbede Medlidenhed: Gjenkjend din Lettroenhed og Medlidenhed; tag dette Glas, og igjennem dette vil du see, hvad dit forblindede Øie fortlod være skjult for dig. Med Begjerlighed modtog raadette, og mit Øie fæstede sig igjennem samme først paa Retfærdigheden; men, hvad saa gral Det formeente Klæde hun havde for Øinene, var et tyndt igiennemseende Flor. Med Forundring spurde jeg min Genius; "Er dette ikke Bictkandigheden, "Nei, sagde hun, det er Uforskommenheden i Retfærdighedens Maske. Deri bestod den Lettroenhed, skue ogsaa igjennen dette Glas, den urdknælende Hob, og du vil finde at den Medlidenhed var utidig. Jeg gjorde det, og hvad saae jeg De Ungdoms Uerforne, der ikke ved den mindste Handling havde gjort sig værdig til denne Belønning; disse vare de der tryglende baade om hvad de Staaende fordrede og kunde fordre som en Ret. dog, gjendog min Genius, see nu, og hvis du ved Slutningen finder fornøden at spørge, skal det være dig tilladt. Jeg kastede atter mit Øie til Tronen; den formeente Retfærdighed gjorde et Nik, og Alle forlode for en Tid Salen. Lidt efter sagde min Gruius: "Din higen de Attraae efter at see Udfoldet, skal ogsaa tilfredsstilles." Nu aabnede sig tvende Dørre, hvoraf den ene var kjendelig større end den anden; de der kom igjennem den store, vare netop de, jeg for kort Tid siden havde seet staaende ved Tronens Fod; da derimod de der knælede, trængte sig igjennem den mindre Dør. Beste den og uforfærdet nærmede sig hine, da derimod disse ved en rydsende Gang søgte at tilbagelægge. deres Vei. Jsær gjorde tvende af de sidste mig opmerksom, ved deres vaklende og usikre Skridt, og den Forreste, som med Omhyggelighed søgte at trække den anden frem, saae jeg tydelig var faldet før. Atter vare alle samlede omkring Tronen, og besynderlig var det, som jeg alt for havde lagt Mærke til, at Gudinden syntes at henvende sit Øje til en af de Staaende, men med en hende værdig Falskhed, dog kun saae paa de to foromtalte. Nu slap hun Belønningen ud af Haanden, og den blev grebet af de ty, som deelte den imellem sig. De Ord der før havde staaet paa den, forsvandt, og man læste: Lykkens Save.