Adresseavis for Børn, 1782-10-30
En gammel Fader tænkde paa, At ville sine Sønner give, Jmedens han var selv i Live, Det Arvegods, de skulde faae De vare Tre, og han var rig. Han hver af dem sin Part tillagde; Men om en Diamant han sagde: Den ikke deles kan af mig. for Børn. Den derimod af Eder Tre Som ædelst Gierning først kan gjøre, Den Diamanten skal tilhøre. Saaledes er min Villie. For nu at kunne vinde den, De bort til andre Lande droge, Hvor de alt Ædelt foretoge, Og om et Aar først kom igjen. Den ældste Broder sagde da En fremmed Mand, hos hvem jeg boede, En Sum mig uden Haand betroede, Som jeg ham dog bedrog ey fra Var dette ikke ædelt gjort Søn, Denne Gierning er ey vigtig; Du gjorde kun hvad du var pligtig Hvo andet giør, fortjener Tort. Den anden sagde engang sig Det hændte, en faldt ud i Vandet; Men jeg drog hannem op paa Landet. Den Gierning var dog priselig Du gjorde, Søn, – han fik at høre Hvad hver som Menneske bør gjøre. Den Yngste sagde, engang laae Min Fiende og sov ret rolig Ved et brat Dyb, saa jeg vist trolig Paa ham mig kunde hævnet faae. Men jeg ham varlig vækkede Og viisde ham det Farlige. O, raabde Faderen: Din Diamanten er, Hvad ædlere, end Godt at gjøre Fiender! Katten og Husbonden. En Nat, da Dyr og Mennesker Sig alle havde lagt til Hvile, En talrig munter Kattehær Fløy ned af Tagene som Pile. En rig Mands Dør just aaben stod, Jgjennem hvilken disse Katte Gik ind med Stolthed, Fod for Fod Og sig omkring paa Gulvet satte. De Avis De strax begyndte deres Sang, Som er saa mageløs at høre, At Folk endog den mangengang Tit Rasende kan næsten gjøre. Den gamle Murrer Takten slog Saa hæslig smukt, som han formaaede, Og Mis de høye Toner tog. De andre sang hver paa sin Maade. Tilsidst begyndte Kattene At dandse, tumle, hyle, sprude: Saa Husets Herre vaagnede, Da de tog paa, at slaaes og tude. Skam skal J faae, han svoer, og sprang Med eet af Sengen, greb til Stokken, Foer ind ad Stuen, hvor de sang, Og slog i Mørke om blandt Flokken. Men han af Kattene slog feyl, Endskiønt han traf, hvert Slag han gjorde. Han sønderslog sit bedste Speyl, Og Porselin paa tvende Borde. Omsider faldt han, til Fortred, Og saared Panden mod en Lade. Blind og utidig Nidkierhed, En gavner, men er kun til Skade. Den onde Lune. Stedse glad og veltilfreds Skulde jeg vel daglig være, Da som Barn jeg allesteds Faaer Fornøyelse og Ære; Og jeg er dog lykkelig Fremfor mange Børn paa Jorden, for Børn. Da min Fader er saa rig, Og jeg er hans Arving vorden. Ja, jeg og fornøyet er, dis, Naar jeg har uafbrudt Glæde, Naar man gaaer mig ey for nær, Og mig kommer til at græde. Men du onde Lune, stig, Hvorfra kommer du, min Plage? Hvorfor vil du plage mig, Og min Glæde fra mig tage Du vist lumsk indsniger dig Under Søvnen i min Hjerne; Thi saasnart man vaagner mig, Græder jeg jo strax saa gjerne. Er end Dagen nok saa skjøn, Gjør man mig end alle Glæder, Og mig kalder bedste Søn, Jeg dog kurrer, murrer, græder. Mad og Drik til Overflod, Kilden er til mange Synder; Vist nok jeg da ogsaa Rod Til min onde Lune finder. Har jeg tidt ey merket det, At naar jeg skal Maaltid gjøre Spiser jeg mig meer end mæt; Og min Glæde maae ophøre. Ach, man stedse vaage maae Thi det ringeste man feyler, Følger Straffen ovenpaa Bedst, du dig i andre speyler Hør, Du Unge, her endnu Meget er for dig at pløye. O, den onde Lune du Derfor aldrig meer maae føye,