Viborger Samler, 1777-03-17
en Dom i en saa kaldet Vedervist, som findes indrykt i Samlerens Nr. 4 for indeværende Aar, er noget saa nyt og usædvanligt, at man endelig maa blive opmerksom derved. Forfatteren Hr.R synes at foreene de stridigste Egenskaber med hinanden. Paa den ene Side dristig nok til at opsvinge sig paa en Domstoel, der alene tilkommer Publikum, og paa den anden fei nok til at sige Hr. L. de usleste Smigrerier. Hvad er meest at beundre, enten hin Kiekhed eller denne Ødmyghed, Svaret er udentvil ei let at give. Man Man har i et Selskab (og hvad taler man ikke om i Selskaber, havt en Tvistighed, som Hr. L har fundet værd at forelegge Publikum, tilligemed hans egen Meening derom. Sporgsmaalet var Om Kirken et det egentlige Sted, hvor man bør bede, Og Resultatet af Hr. Ls Betænkning er: Stedet har ingen Jndflydelse paa Bønhørelsen. Man har her, som ved de fleeste Tretter, ventelig ei forstaaet, eller ei villet forstaae hinanden; Thi Hr. Lhar ei sagt, og vil ventelig ei sige, at man aldrig maa bede i Kirken, og hans Modstander har dog vel ei heller sagt, at man ingensteds maa bede, uden i Kirken. Har jeg da fattet Tvistepunkten, ret, saa synes begge Parter at tilstaae, at Bønnen, er Gud behagelig i Kirken, og Gud behagelig uden Kirken. Spørgsmaalet kunde da alene blive, om Bønnen i Kirken har nogen Værdie eller Kraft frem for den, som skeer andensteds. Hr. L. meener nei, og anfører en Deel Beviser, som Hr. R i sin Dom finder meget fyndige. Hr. N. B. havde adskilligt mod disse Beviser at indvende, og mod ham er denne myndige Dom afsagt. Vi maa da, hedder det, give vor Eragtning. upartiske Øine vare Hr. Ls Argumenter vist nok til Deels temmelig svage, thi de anførte Sprog vare, som oftest, Sagen uvedkommende, og afgjorde altsaa intet For For da kortelig at sige mine ringe og uforgribelige Tanker om en Sag, hvorom der alt er skrevet for meget, meener jeg, at det Træe og Steen, som vore Kirker ere bygte af, vel ei kan gjore Fordring, paa nogen større Hellighed, end andet Træe og Steen. Det nye Testamentes Kirker have ei heller, som Bedehuse, noget nødvendigt eller væsentligt, som fordum Templet i Jerusalem. De første Kristne havde længe ingen offentlige Bygninger til Gudstienesten, men holdte den i Huusene. Men siden Øvrigheden antog den Kristne Religion, ere der bygte Kirker, som offentlige Forsamlingssteder for de Kristne til fælles Andagts Befordring. Disse Bygninger, endog blot betragtede som saadanne Anstalter af en kristelig Øvrighed, fortiene dog vel i det ringeste en borgerlig eller politisk Agt, og altsaa noget meer Ærbødighed, end enhver anden Bygning. Men lader os antage det for ligemeget, enten vi kan have Kirker, eller andre Forsamlingssteder, thi de ere dog enhver Religion nødvendige, som neppe nogen nægter; Mon da paa saadant et Sted (man kalde det nu Kirke, eller hvad man vil mange Kristnes foreenede Bøn slet intet har forud for den ensomme Bøn i vore Kamre, jeg veed vist ei, hvorledes denne Meening vil rime sig med Jesu Ord Matth 18, 19, 20. Hvad toe af Eder forenes om, hvad det end er, de ville bede om, det skal gives dem af min himmelske Fader, thi hvor toe eller tree ere forsamlede i mit Navn, der er jeg midt iblant dem. Angaaer end noget af denne Forjettelse den første Kirkes Mirakelgave, saa seer man dog heraf lige fuldt, hvor vigtig den foreenede Bøn beskrives. Hvor stor maa derforuden ikke det Jndtryk være, som faaes ved at see saa mange Medkristne nærværende i eet Øiemerke med os, alle forsamlede for at paakalde en felles Gud og Frelser, som vi alle med een Troe, i een Aand, og i eet Haab dyrke? Hvormeget Exempler røre, behøver man ei at sige dem, som kiende det menneskelige Hierte. Af dette som her i Almindelighed er sagt om de Kristnes Forsamlingssteder, tor jeg sikkert slutte, at Hr. L har tillagt Kirkerne, som jo nu ere slige Forsamlingssteder, alt for liden Agt. Jeg vil heraf ingen Følge drage til hans Sindelav imod Religionen eller den offentlige Gudstieneste. Enhver indseer ei just alle Følger af sine Ord. Jeg beklager aleene, at han skrev saa frisk i saa om en Sag. Hvor, som kiender vor Tiids Tænkemaade, veed meget vel hvorledes det gaaer. Først hedder det, At Kirken er ei et nødvendigt Bedehuus," saa troer man, at man og frit kan forsømme den; dernæst gjør man det, og endelig tænker man hverken paa Gud eller hans Ord. Dette bliver mestendeels Frugten af vore halvlærde Klygtlingers theologiske Undersøgelser, der siden af andre, som længe have været kiede af Kirkegang kegang, høres og læses med Forundring, som Sandheder, hvorved Overtroens gamle Aag afkastes.