Københavns Adresseavis, 1781-03-23
J Eftermiddag blev sal. Hr. Johannes Ewalds Liig ført til Graven, under et meget talrigt Følge af hans Venner, og i Aften opførtes denne yndede og uforglemmelige Digters sidste Theater=Arbeyde, Synandagen den 26de og Tirsdagen den 27 Martii. gestyttet: Fiskerne, og derved blev paa Hs. Majestæts vor allernaadigste Konges allerhøyeste befaling, Dig terens Minde hædret ved følgende Høytidelighed Da Deres Majestæter Kongen og Dronningen samt øvrige Høykongelige Personer vare ankomne og havde taget Plads, begyndte en traurig Simphonie, som varede indtil Dækket gik op. Her faaes en halv oplyst Lund, og i den et paa nogle Trin forhøyet Marmor Altar, hvorpaa en Urne. Digterens Navn paa Urnen viste, hvis Aske denne giemte. Religionen, som aldrig fornærmedes, men hædredes i Ewald Sange, saaes (karakteriseret ved Sløer og Scepter) ved Alterets høyre Side i en alvorlig, men rolig Stilling. Den talede og handlede ikke, thi dertil ere kun Templerne Stedet, men med sin Nærværelse bifaldt den, at Digteren hædres. Fra den venstre Side nærmede sig langsom Melpomenne (Jfr. Møller), hun havde kun Diademet uden videre attribut: var i hvid Sørgedragt og havde Krandsen i Haanden, den hun tiltænkte sin Yndlings Urne. Hun taelte om den Afdødes Værd i disse (af Hr. Lieutenant Abrahamson forfærdigede) Stropher: Mægtig er din Arm, vidt udstrakt din Vælde, Rædsters Fyrste, Død! Tidt din Torden faaes Heltene at fælde Midt paa Banen, og naar stoltest. Seiers=Sangen lød. Jntet bøier dig Graad og Bøn ei standser Dine Nederlag; Mens med Rosen sig Ungdom, Skiønhed krandser, Rammer Straalen, og de falme: For det grumme Slag. Sang ei bøier dig - Ha der er min Smerte! - Skalden er ei meer! Ewald, Ewalds Grav! - Ak, hvert følsomt Hierte, Yder Suk, hvert Øie mørknes, Som til Graven seer; Til den tanse Grav, hvor ei Sangen lyder, Som henrykte os. Høi var Skaldens Sang. - Var - men see, den byder, Giennem seene Eftertider, Undergangen Trods. Thi kuns Sandhed var, Følelser kun vare I Hans Harpes Klang; Vittigheds Bedrag, Smigreriets Snare, Var ei Taage, var ei Hinder. For Hans sikre Gang. Derfor yndte Du Skalden, Du, som skiønner, Hvad er Skiønt og Godt; Konge, Fader, Du - og Din Yndest lønner Skialdens Siel med Fryd; - og lønner Avinds Raab med Spot. Derfor elskte J Skalden. J, hvis Øie Taaler Solens Glands. J, hvis stærke Siel frygter ei det Høie; Og som frydes, naar J række, Digteren sin Krands. Derfor var Han og Melpomenes Yndling, Derfor var Han og Polyhomas og Thalias Yndling; Thi Natur bestelte Strængen, Naar Han Harpen Slog. Men, det er forbi, - derfor dette Mørke den tause Lund, Derfor sørge dybt, de som Kunsten dyrke; Klager lyde fra den ellers Glædevandte Mund. Graven holder Dig! Ewald - Stemmen hæver, Stammer om Dit Savn; Men Din sieldne Værd, store Sanger, kræver, At en evig Laurbær grønnes Om Dit ædle Navn. Med disse Ord lagde hun Krandsen og Urnen, under det høykongelige Herskabs og Publicums Applandisse. ment. Religionen vendte sig, og ved at see til, medens Musen lagde Krandsen paa Urnen, gav sit Bifald til denne Retfærdigheds Handling, efter hvilken Melpommene styttede sig i sørgende Stilling paa Alte ret, Dækket gik ned under en klagende Simsonie, og den overordentlige store Forsamling af Tilskuere tilraabte Kongen og Kongehuset sin Velsignelse og allerunderdanigste Taknemmelighed, fordi Allerhøystsamme bød Skalden hædres. - For at give end et Beviis paa Monarkens Naade for den Afdøde, befalede Allerhøystsamme, at Mad. Skow af Theaterkassen skulde nyde en Gave af 100 Dukater for den Omhue, hun havde yttret for den Afdødes Pleye i hans sidste LeveAar.