Berlingske Tidende, 1836-01-02
ved Bestemmelsen af Straffen for 1ste Gang begaaet Tyveri har nemlig den 1ste Paragraph i Frog. 20de Februar 1789 ei tillagt de forskjellige skærpende Omstændigheder den tilbørlige Jndflydelse. Den har saaledes ganske forbigaaet de Omst endigheder, som constituere en Deel, ofte endog den største og væsentligste Deel af Kjendemærkerne paa grovt eller qvalificeret, efter Forordningens 4de Paragraph strafbart Tyveri, og da der derhos er et saa overordentligt Spring mellem Straffens Maximum for 1ste Gang begaaet simpelt Tyveri (2 Aars offentligt Arbeide) og den aldeles lovbestemte Straf for qvalificeret Tyveri (offentlig Arbeide paa Livstid og Kagstrygning, saa er det deraf blevet en Følge, at et Tyveri, som kommer det qvalificerede yderligt nær, ja som formedelst andre graverende Omstændigheder endog i og for sig maatte ansees strafbarere, bliver straffet uforholdsmæssigen mildt. Det er ei heller mindre vigtigt, at den bestemte Grændse for Straffen for 1ste Gang begaaet simpelt Tyveri ei tilsteder at tage tilbørligt Hensyn til Mængden af de begaaede Tyverier, hvorfor Nogen første Gang tiltales, og ei heller til det Stiaalnes Værdi. Den samme Grændse udelukker endeligen en Skærpelse af Straffen, paa Grund af, at Forbryderne endog forandre Eiendomsretten krænkende, altsaa forsaavidt homogene, Forbrydelser allerede forhen har været dømt, og har udstaaet en betydeligen større Straf end den i Forordningens 1ste Paragraph bestemte. Dette er en Følge af den almindelige Feil i vore ældre Straffe lovgivninger, at der lægges for stor Vægt paa, at Forbryderen forhen netop er dømt for den samme Forbrydelse, hvilket Princips Urigtighed ogsaa synes at være erkjendt i den nyere Lovgivning selv, fr. Forordningen 11te Marts 1818 62. Dernæst er det almindeligen erkjendt, at Forordningen 20de Februar 1789 for det gjentagne Tyveri foreskriver altfor streng Straf, forsaavidt tredie Gang begaaet Tyveri, i hvor ubetydeligt hvert Tyveri i og for sig har været, skal straffes med offentligt Arbeide paa Livstid, uden at det er indrømmet Domstolene at tage mindste Hensyn til de formildende Omstændigheder, der ei sjeldent bevirke, at det næsten vilde være Grumhed at bringe denne Straf til Anvendelse. De herved fremkaldte hyppige Benaadninger kunne vel tildeels afhielpe Humanitetens billige Krav i de enkelte Tilfælde, men den altfor haarde Straf svækker Straffelovens Kraft, deels fordi der opstaaer en Utilbøielighed til at bevirke Forbryderen domfældt, naar Straffen er forhaard, deels fordi Forbryderen forud regner paa Benaadning Hvor misligt det ogsaa af andre Grunde er, at Domstolenes Straffedomme ved idelige tidspildende Forestillinger fra Collegierne om Benaadning skulle forandres og formildes, fordi Loven ei længere findes at svare til Retfærdighedens og Humanitetens Fordringer, behøve vi vistnokikke nærmere at udvikle. Hvad her er anført om Straffen for tredie Gang begaaet Tyveri, gielder end mere om Straffen for tredie Gang begaaet Hæleri af offentligt Arbeide paa Livstid, meden Minimum af Straffen, for 2den Gang begaaet Hæleri er Fængsel paa Vand og Brød i 2 Gange 5 Dage. Den svageste Deel af vor Tyvslovgivning turde imidlertid dog uden Tvivl den være, som angaaer de qvalificerede eller grovere Tyverier. Ved at slutte sig til den ældre Lovgivnings Betingelser for høieste Tyvsstrafs Anvendelse har Forordningen 20de Februar 1789. optaget alt det Mangelfulde i de ældre fragmentariske Anordninger, som anvendte Straffen af Galgen for enkelte, til afsondrede udvortes Criterier bundne, Tilfælde. Det Misforhold og den Vilkaarlighed, som allerede fandtes ved hine ældre Bestemmelser i og for sig, blev derhos fordoblet derved, at allede Tilfælde, som forhen belagdes med en høiere Tyvsstraf end den ordinære, men dog ei med den høieste, nu ved Forordningen 20de Februar 1789 gik over til de simple Tyveriers Classe, og skulle straffes efter § 1 med den nye lempelige Tyvsstraf, medens den saameget haardere Straf af offentligt Arbeide paa Livstid og Kagstrygning anvendes i de ofte nær beslægtede Tilfælde, hvor Straf af Galgen var foreskreven for Placaten af 27de April 1771. Meget ubetydelige Modificationer af de forekommende Tilfælde medføre da, at høist ulige Straffe blive anvendte, saasom hvor en liden Forøgelse i Værdien, en i sig lidet graverende Egenskab ved den Maade, hvorpaa Tyven ved Nattetid aabner sig Vei ind i anden Mands Huus, en liden Forskiel i det stiaalne Creaturs Alder, medføre, at Straffen stiger fra 2 Aars offentligt Arbeide til offentligt Arbeide paa Livstid og Kagstrygning. Disse betydelige Mangler ved vor bestaaende Lovgivning afgive, saavidt Forsamlingen skjønner, aldeles tilstrækkelig Grund til, at en ny Lovgivning burde udkomme, hvorved forholdsmæssige Straffe bleve foreskrevne for de omhandlede Forbrydelser. Men den ældre Lovgivning om de øvrige med Tyveri nærbeslægtede Forbrydelser er ei mindre mangelfuld, saasom Lovgivningen om Bedrageri, hvorfor de gjeldende Love tildeels ingen Straffebestemmelser have, om Falsk, hvorfor tildels foreskrives en lemlæstende Straf, som i mangfoldige Aar ei er kommen til Anvendelse, om Ran, hvorfor Straffen er høist uhensigtsmæssig; og om Roveri, hvorfor Straffeloven er aldeles ufuldstændig. Forsamlingen holder desaarsag for, at det ogsaa er i høi Grad ønskeligt, at der maatte udarbeides en ny almindelig Straffelov for disse flere forannævnte Forbrydelser. Hvad derimod angaaer det specielle Jndhold af de attraaede nye Straffebud, navnligen for Tyveri, da troer Provindsialstændernes Forsamling ei, at den bør indlade sig paa at fremsætte specielle Forslag herom. Først naar det maatte behage Deres Majestæt at lade et Udkast til en ny Lov udarbeide, og efter derover at have indhentet Betænkning fra vedkommende Autoriteter, navnligen fra Deres Majestæts Høisteret, at lade Udkastet forelægge til Provindsialstændernes Betænkning, vil det formeentligen være den rette Tid for Forsamlingen til at yttre sig om Jndholdet af de nye Straffebestemmelser, og Forsamlingen har derfor alene fundet sig foranlediget til at lade Justitsraad Salicaths fornævnte Andragende vedfølge denne Petition, med Hensyn til de specielle Forslag til nye Straffebestemmelser, som hiint Andragende indeholder. Da imidlertid den nærværende Straf af Brændemærke er af en saa grum Natur, at Deres Majestæts Naade i mange Aar ei har tilstedet dens Anvendelse, og da den offentlige Kagstrygning, navnligen af qvindelige Forbrydere, ogsaa er en Straf, som har meget imod sig og meget sjeldent anvendes, saa har Forsamlingen dog troet, at den burde allerunderdanigst henstille til Deres Majestæts allerhøieste særdeles Overveielse, om ei den nærværende Straf af Brændemærke kunde aldeles afskaffes, og Straffen af Kagstrygning ogsaa enten bortfalde, eller modificeres. Justitsraad Salicaths Andragende gaaer endeligen ud paa, at Kjøbenhavns Jnqvisitionscommission maatte ophæves, og det derhos anbefales til Deres Majestæts Overveielse, om ei de Jndicier, som efter Rescriptet af 29de October 1772 hjemle Anvendelse af den saakaldte alvorlige Examination, maatte ansees tilstrækkelige til at fælde Forbryderen, naar de i Sagen voterende Dommere enten enstemmigen eller med en Pluralitet af 1/4 Deel af de Voterendes Antal fandt samme tilstrækkelige til at ansee den Tiltalte overbeviist om de ham paasigtede Forbrydelser. Med Hensyn til denne Gjenstand tillader Forsamlingen sig allerunderdanigst at yttre, at, om det end maatte ansees for tvivlsomt, hvorvidt den danske Lov og den nyere Lovgivning hjemle Domstolene Ret til at fælde en Forbryder som skyldig paa Grund af samtlige Sagens Omstændigheder (Jndicier), udenfor de enkelte Tilfælde, hvor Lovgivningen udtrykkeligen har tilkjendegivet, at enten et bestemt enkelt Jndiciebeviis, eller Beviis ved Jndicier i Almindelighed skulde være tilstrækkeligt, saa er det dog Forsamlingens Overbeviisning, at det strider mod Sagens Natur- og fører til et høist skadelige Resultat saavel for Retssikkerheden i Almindelighed som forde enkelte tiltalte Jndividers personlige Sikkerhed, at man, om end ei aldeles negter det almindelige Jndiciebevises Gyldighed, dog saa sjeldent ved Retterne tillægger det fuld Virkning, at dets Anvendelighed er at regne for saa godt som Jntet. Det ligger i at historisk Visheds og saaledes ogsaa i den juridiske Visheds Væsen, at den just fremkommer derved, at samtlige for et FactumsTilværelse talende Data i deres Forening fremkalde en Overbeviisning, som udelukker fornuftig eller rimelig Tvivl om det omspurgte Factum. Det bør formeentligen vel indrømmes, at det kan være tilraadeligt at udhæve enkelte Beviisdata, saasom egen Tilstaaelse og tvende lovfaste Vidners overeensstemmende og heller ikke ved andre Omstændigheder svækkede Udsagn, som i og for sig tilstrækkelige Beviismidler, men vi holde det for unaturligt, at man dermed skulde negte, at fuldt Beviis, det er en saadan Grad af Vished, som efter de menneskelige Jndretningers Ufuldkommenhed vel ei er absolut sikker, men dog i Livet maa tillægges fuld Virkning, udenfor hine Tilfælde kan bevirkes ved samtlige sammenstødende Omstændigheder, derunder indbefattet Udenretstilstaaelser, og enkelte Vidners Udsagn. Dette er og anomalisk efter vore Loves Forskrifter, deels fordi de lovbestemte Beviser (egen Tilstaaelse og det lovlige Vidnebeviis), absolut betragtede, undertiden kunne afgive en mindre Vished, end hine sammenstødende Omstændigheder, deels fordi dette endnu oftere bliver Tilfældet, naar man sammenligner det almindelige Jndiciebeviis med de enkelte særegne Jndiciebeviser, som Loven har indrømmet fuld Beviiskraft, saasom Barnefødsel i Dølgsmaal og det saakaldte indirecte Tyvsbeviis. Den Ulempe, som det altid medfører, naar man afviger fra det Naturlige i en saa vigtig Gjenstand som det juridiske Beviis, er ei heller udeblevet i Virkeligheden; thi den Mangel paa den aldeles nødvendige Retssikkerhed, som vilde følge af, at kun Vidnebeviset og den aldeles frivilligen afgivne Tilstaaelse skulde fælde en Forbryder, har ei blot medført, at man ikke har troet at kunne undvære Jnqvisitionscommissionen i Kjøbenhavn, hvilken ei saa meget ved den i de enkelte Tilfælde anvendte Tvang som derved, at den er et Skrækkebillede foralle dem, der tiltales for Tyveri, bidrager til denne Forbrydelses Opdagelse i Hovedstaden; men hiin Mangel har ogsaa bevirket, at mange andre Steder bliver enten de mest aabenbare Forbrydelser ustraffede, eller og seer den inqvirerende Dommer sig nødsaget til at anvende en eller anden hemmelig eller indirecte Tvang for at fremkalde egen Tilstaaelse. Veed nemlig Forbryderen først, og det bliver Dag for Dag ved mange Domme mere bekjendt, at En i Almindelighed alene fældes ved egen Tilstaaelse, saa vil det kun med Hensyn til enkelte, Samvittigheden rystende, Forbrydelser, som Mord og deslige, undertiden lykkes den duelige Jnqvirent ved Hjelp af Samvittighedens Magt at bringe Forbryderen til Bekjendelse. Ved alle Arter af Eiendoms indgreb vil det derimod sædvanligen ei lykkes at bringe den forhærdede og derfor farligste Forbryder dertil. Faa Dommere nedværdige sig nu vel til ved Hug og Slag eller anden slig legemlig Vold at bringe Jnqvisiten til at bekjende, men desuagtet anvendes dog uden Tvivl ofte en meere skjult Tvang, saasom ved Hensættelse i visse frygtede, mørke og fugtige Fængselslocaler, eller i det mindste ved en i lang Tid fortsat streng Afsondring i eensomt Fængsel, ved de i hele Dage fortsatte Forhører over en Deelinqvent, som man tvinger til at staae, indtil han overvældet af Mathed kjøber Søvn og Ro for Bekjendelsen o. dl. Det er imidlertid klart, at al slig Tvang er uretfærdig og Staten uværdig, og at den er saameget forkasteligere, naar den, saaledes som de nysnævnte Tvangsmidler, anvendes hemmeligen og uden Control. Langt oftere er vistnok en uskyldig Sigtet saaledes i flere Uger holdt i et mørkt usundt Fængsel, end en Uskyldig er underkastet de Slag, som Jnqvisitionscomissionen i Kjøbenhavn, i senere Tid kun sjeldent, anvender paa den haardnakkede allerede næsten overbeviste Jnqvisit. En maaskee ligesaa vigtig som skadelig Følge af de Regler, som hidtil følges med Hensyn til Jndiciebeviset, er den, at de Underdommere, som afholde dem fra at anvende nogensomhelst directe eller indirecte physisk Tvang, mod Jnqvisiterne, ei sjeldent trættes ved den unyttige Stræben efter at samle og tilveiebringe alle de mod Forbryderen talende Data, og at saaledes Slaphed i Henseende til Justitiens Virksomhed mod Forbrydelsen, og de deraf flydende sørgelige Følger gjøre sig meere og meere kjendelige i mange Jurisdictioner. Forsamlingen troer endeligen ikke, at det staaer til at befrygte, at Overdomstolene, tilhvilke enhver Sigtet kan erholde den ham overgangne Dom indanket, skulde domfælde en Uskyldig, fordi det almindelige Jndiciebeviis tillagdes sin naturlige Gyldighed, thi enhver enkelt af de Voterende bestemmer sig vistnok, naar han har Tvivl, for Frisindelsen. Jdet altsaa Pluraliteten af de Voterende finde ham overbeviist ved samtlige Sagens Omstændigheder, saa er paa samme Tid den Minoritet, der maatte votere for Frifindelse, dog ikke af anden Mening end, at det er vel sandsynligt, at han er skyldig, men de antage, at der ikke er saadan Vished, at de kunne dømme den Sigtede. Der er da en saadan Sikkerhed tilstede, som kan forlanges efter de menneskelige Jndretningers Ufuldkommenhed, og den eneste Jndskrænkning, Forsamlingen finder maaskee at kunne være tilraadelig i Henseende til Jndiciebevisets Virkning, er, at ei Livsstraf, men kun den Straf, der kommer samme nærmest, blev at anvende, naar Beviset alene var tilveiebragt ved Jndicier. Forsamlingen kan efter det Anførte vel ei anbefale, at Jndiciebeviset undtagelsesviis, skulde erkjendes gyldigt i de Sager, som høre under Jnqvisitionscommissionen i Kjøbenhavn, og sammes saakaldte alvorlige Examination paa Grund deraf bortfalde; men den maa, i Henhold til samtlige anførte Data, ansee det ønskeligt, at der ved en udtrykkelig Lovbestemmelse blev tillagt det almindelige Jndiciebeviis fuld Gyldighed, i alt Fald med den nysnævnte Modification i Henseende til Livsstraffens Anvendelse, og at dermed forbandtes veiledende Forskrifter for Domstolene ved Bedømmelsen af hvad der maa antages at høre til et fuldstændigt Jndiciebeviis. Naar en saadan Lov maatte udgaae, skjønne vi ei rettere end at den omhandlede Tvang, som af og til anvendes i Kjøbenhavns Jnqvisitionscommission, med det samme kunde og burde aldeles afskaffes.