Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-05
diefarer mig tilbuden. For bestandig var min Lykke gjort. Som jeg stod i Begreb med at bestige Skibet, gik Reebstigen itu, jeg faldt, og brak min Arm paa to Steder. Bevidstløs bragte man mig til en tydsk Bekjendt i Nærheden, hvis Familie modtog mig med den kjærligste Omhu. Min Velynder, som havde anbefalet mig til hiin fordeelagtige Post, besøgte mig Dagen efter og saae min Fortvivlelse. Fabritius, sagde han, idet han satte sig ved mit Leie og rørt tog fat paa min Haand, kjære Søn, hav Tillid til en gammel Mand, som taler af moden Erfaring; seent eller tidligt vil De indsee, hvorfor Forsynet har tilskikket Dem denne Ulykke. Der gives ingen mere beroligende Trøst, end denne, naar kun Menneskene stedse vilde opsøge den. - Dette gjentog han hvergang han besøgte mig, saalidet jeg iøvrigt kunde udgrunde, hvorledes Tabet af en Post, som i nogle Aar havde gjort mig til en rig Mand, skulde kunde vende sig til min Lykke. Da jeg omtrent efter otte Ugers Forløb, første Gang gik ud at spadsere paa Rheden, løb en Fregat ind i Havnen, og dens Capitain medbragte den Efterretning, at min Ostindiefarer var gaaen under med Mand og Muus. - Jeg var reddet; som Følge af ikke at være med den. Her styrtede Amalie til sin Faders Bryst og slyngede sine Arme om hans Hals. Netop saaledes faldt jeg min Velgjører om Halsen, vedblev Hr. Fabritius, og lovede ham en uforanderlig Tillid til Guds Forsyn. Snart skulde jeg ogsaa velsigne Himlens Bestyrelse endnu mere. Datteren i dette Huus, en Engel i Hjertensgodhed see, kjære Barn, din gode Moder der – blev min trofaste Kone; i hendes Arme har jeg nu allerede i femten Aar levet usigelig lykkelig. Fabritius stod op, traadte hen til et Skab og fremtog en Bibel. See, Amalie, sagde han, og slog Bindet om, her staaer dette Sprog opskrevet. Kom det ihu, naar jeg for længe siden er død. Ak, Du vil maaskee ofte komme til at gjentage det for Dig, kjære, gode Pige, tilføiede han rørt. Hvad var ogsaa Mennesket naar Gud ikke prøvede ham, Fuld af Kiærlighed sluttede han Barnet i sine Arme, en Taare faldt paa Amalies Lokker. Tænk paa, at Himlen fører sine kjæreste Børn igjennem Sorger til Herlighed. – Krigens Fakkel som hidtil kun havde rødnet den fjerne Horizont, drog nu ogsaa over disse blomstrende Egne, og satte saavel de stolte Palaier som de fredelige Hytter i Brand. Fabritius fandt nu ofte Leilighed til at anvende sit philosophiske Problem; men den Classe af Proselyter, han søgte at hverve, blev desuagtet ikke meget talrig. Hans Kone, som med hver Dag saae den suurt erhvervede Formue at aftage, græmmede sig i Stilhed, og vædede i søvnløse Nætter Hovedpuden med sine hede Taarer, medens Fabritius sov roligt og fast. Hvor kan Du da, trods al din Philosophie, blive saa ligegyldig, sagde den godmodige Kone, med en mild Jrettesættelse, til ham, Du tænker heller slet ikke paa Fremtiden. Hvad skal der da engang blive af Amalie, At jeg skal blive fattig, er sandelig ikke det, jeg frygter for, men vort stakkels Barn, det vil engang ikke beholde det Mindste tilovers. - Jkke det Mindste, kjære Kone, svarede Fabritius. Virkelig ikke det Mindste, Altsaa heller ikke hendes Fromhed og Flid, ikke hendes Tillid til Gud, ikke – her lagde han, dybt bevæget, begge sine Hænder paa hendes Skuldre - ikke dine Dyder, som engang vorder hendes Arv, Den gode Kone sank grædende til Mandens Bryst; dette Øjeblik godtgjortes Sandheden af hans Philosophie. I Ulykken luttres Dyderne; Menneskets Hjerte er en raa Diamant, som kun med Diamantstøv kan slibes. Fabritius døde, som han havde levet; han førte ikke Retskaffenheden paa Tungen, men i Hjertet; hans Død var den Retfærdiges Død. Gud vil være din Fader, stammede han, Hav Tillid til ham, naar han tilskikker Dig en Ulykke. Et forklaret Smil, som om han annede Himlens Velsignelse, svævede om hans Læber, og med dette Smil opgav han sin Aand. Den hele Byes uhyklede Klager ledsagede Ligtoget, og forøgede kun den trøstesløse Enkes Smerte. Græmmelse og Sorakastede hende paa et Sygeleie, af hvilket hun ikke skulde staae op. Den moderlige Kjærlighed fængslede hende til Jorden, Længsel drog hendes Øie til Himlen. Hendes Bortgang sammensmeltede Livets sidste, sødeste Følelse med Ahnelsen om et adskilleligt Gjensyn. Efter faa Maaneder indsluttede een Grav tvende Hjerter, som i Livet aldrig havde slaaet adskilte. Med den lille Rest af Formue, hun havde reddet af Forældrenes Efterladenskab, drog Amalia til en Tante i Naboelauget. Hun traadte just ind i sit fjortende Aar. Hvad der hidtil stille havde slumret i Knoppen. udviklede sig nu til Modenhed; en skjøn Skabnings Ynde og tryllende Træks Tillokkelse traadte frem i fuldeste Blomster; men den gode Natur havde endnu gjort mere, den havde skjænket dette skjønne Legeme en ædel Siæl. Den fromme Enkes Øine hvilede med Velbehag paa denne dyrebare Arvepart; hendes eneste Omsorg var Amalies Lykke. Hun dannede den herlig opblomstrende Piges Hjerte til Dyd, hendes Aand til nyttige Kundskaber, og gav hendes Talenter en Retning, ved hvilken den qvindelige Prydelses Perle, den elsk værdige Beskedenhed, ikke gik tabt. Saaledes forløb fire Aar, da den ædle Matrone pludselig blev truffen af et Slag, og uden Bevidsthed døde i sin Pleiedatters Arme. Amalie følte sig nu ganske forladt; hun mindedes sin Tantes Søster, som var gift med en Kræmmer i en liden Kjøbstad, fyrgetyve Mile fra hendes Fødebye, hun samlede sine ubetydelige Sager, og begav sig paa Veien derhen. - Postvognen, hun besteeg, indeholdt tre Passagerer, foruden hende. En ung Fændrik, som første Gang vilde sætte Residentsen i Forbauselse med sin nye Uniform, en gammel, forulykket theologisk Candidat, som reiste paa Declamationen og en Jøde med ildfarvet Haar og Skjæg - det var Reiseselskabet for den frygtsomme Pige, som idag vovede sin første Udflugt. Den hoffærdige Krigsgud, som, i Henseende til sin Kinds Prydelse, endnu laae i Strid med sin kjære Mamas Gjæs, forhaanede Generaler, som vare blevne graae under mangfoldige Feldtslag, og stormede lystig den ene Fæstning efter den anden, gjorde han engang en Pause, for selvtilfreds at indhylle sig i sin Tobakspibes Virak, saa traadte Declamatoren op med nogle selvgjorte Sonnetter, som vare endnu mere knudrede end den Steenvej, paa hvilken de stakkels Reisende bleve skumplede; Hebræeren sad stille i et Hjørne og regnede Tal i sin Tegnebog, imedens Amalie med vemodigt Hjerte saae tilbagetil den elskede Fødebye, hvis Tage lidt efter lidt ak, maaskee for evig! – svandt for hendes Øine. Tag, Moses, begyndte Fændriken pludselig, idet han holdt Resten af sin Frokost hen til om Jøden, eller Fanden skal annamme Dig han ellers holder det Umagen værd. - Den forskrækkede Jsralit dreiede sig fortørnet til den anden Side, men her stødte han paa Digteren, som just berusede sig i Hippokrenes Vand, der dog dennegang var brændt. Den fromme Candida gjorde endnu nogle behiertede Drag af Flasken, fordreiede Øinene, og begyndte et frygteligt Anathema imod Judaismen, ved hvilken Leilighed den kloge Hebræer valgte den Vei, som er den eneste raadelige imod Zeloter af hvilketsomhelst Slags; han svarede ikke et Ord. Den stille Pige saa stille hen for sig og skjælvede, snart kom nu Raden til hende. J den fine Jomfruelighed ligger en Værdighed, som kun behøver Standhaftighed, for at holde endog den Frækkeste inden hans Skranker. Naar Fændriken lagde sine galante Eder for Amalies Fødder, eller Declamatoren udrystede sine pedantiske Sødheder paa hendes Skjød, saa forstod hun at holde sig paa en Middellinie imellem Misfornøielse og Behag, som ligesaa lidet kunde fornærme, som opmuntre.