Jyllandsposten, 1840-12-22
Det maa sandelig harme Enhver, som kjender Godsforvalter Wulffs Tjenstvillighed og Uegennyttighed, hans redelige og humane Adfærd, ei allene mod Bønderne paa Bjørnsholms Gods, men mod ethvert Menneske, som kommer i Berørelse med ham, at see en, med Omstændighederne aldeles uvidende, Skumler søge at fremstille ham i sine Medborgeres Øine, som en uredelig Mand, og det netop paa en Tid, da saa Manges Opmærksomhed er henvendt paa ham som En af de Faa i det 7de Valgdistrict, der fortjene en Stemme til de forestaaende Valg af Deputerede til den jydske Stænderforsamling, og som vistnok i saa Henseende baade vilde og kunde opfylde enhver billig Fordring, naar et en Legemssvaghed, nemlig en betydelig Tunghørighed, lagde næsten uovervindelige Hindringer i Veien. Anmelderen, der i flere Aar i Nærheden har betragtet Forvalter Wulffs Færd, tør forsikkre, at den Hjælp, han efter Liimfjordsbeboerens (at Liimfjorden har gjemt slige Væsener i sit Skjød, har jeg aldrig vidst) Mening i Jyllandsposten har ydet Godsets Fæstere, forat tilvinde sig Fordeel, netop har været forbunden med Tab for ham, og at han lever og fremdeles vil leve i taknemlig Erindring hos de Allerfleste af disse, for ei at sige dem Alle, som alene ved hans Anstrængelser ere reddede fra total Undergang. Hvorvidt Forvalter Wulf har kunne tilvende sig nogen Fordeel af de øde og golde Strækninger, som ere bestemte til Træplantning, er mig ubegribeligt, men derimod ligger det klart og tydeligt for mig og Flere, at "Liimfjordsbeboeren, ved sine Formodninger og Teglværket og Fiskeriet – som Wulsk i længere Tid har havt i Forpagtning - har røbet sin Uvidenhed, og ved enkelte henkastede Ord og den Tone, som gaaer gjennem det Hele, en i høi Grad lav og foragtelig Tænkemaade. Forresten troer jeg, at kunne forsikkre Liimfjordsbeboeren, at han vistnok snart paa en for ham høist ubehagelig Maade vil modtage de forlangte Oplysninger, som jeg haaber han for Fremtiden vil tage ad notam, hvis det oftere skulde falde ham ind paa en lignende Maade at søge at undergrave en retsindig Mands gode Navn og Rygte. Vort indstændige Ønske. I den Overbeviisning, at lovhiemlet Frihed til at udtale sig offentlig i Skrifter og Blade om hvad der maatte gavne eller skade saavel det hele Samfund som dettes enkelte Dele, er et oplysende og betryggende Gode for et Folk, maae vi tillige erkjende, at dette Gode bør agtes saameget høiere af Bondestanden, som denne Stand i Almindelighed mangler Jndsigt og Evne og Mod og Leilighed til selv at tale sin Sag. Derfor lytte vi med Glæde og Taknemlighed til de Brave og Jndsigtsfulde, der gjennem Skrifter og Blade virke for Sandhed og Borgerheld, der fremtræde som den Svages, den Tilsidesattes, den Undertryktes Talsmænd, og stræbe at tilkjæmpe ham den naturlige Ret og Stilling i Samfundet. Men inderlig maae vi derfor ønske, at de Baand der hvile hemmende paa Skribenternes Virksomhed, løsnes saaledes, at de som myndige og frie Mænd i denne deres Virksomhed, kunne bevæge sig i Alt her hjemme og ud over Landets Grændser, til Sandhedens og Borgerheldets Fremme, at ei den indsigtsfulde Folkeven maaskee skal bringes til at nedlægge, eller afholdes fra at gribe Pennen, der i hans Haand kunde været et Værn for Sandhed og Ret; – og inderlig maae vi beklage, om Hindringer for Fremtiden skulle vedblive at ligge i Veien for Forsendelsen af de Blade, der meest synes at tale vor Sag.