Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1796-11-25
(Af Maanedskrivtet Samleren for Febr. 1796.) Dog meere alvorlig - Lyden af det Ord Krig indeholder alt for meget Gyseligt for den eftertænkende Mand, til at hans munterste Lune her ikke skalle strømme hen i en sørgelig Alvorlighed. Den kan kun ligegyldig og kand sætte sig hen over Krig, som aldrig har tænkt derover, og tvi den Nedrige, hvis Hjerte ikke bløder ved at see Menneskeblod flyde, han være Aristokrat eller Demskrat, Helt eller Daglønner. Krig, bliver umodsigeligen det Arbejde, hvormed jeg bestræber mig med al mulig Klogskab og List at forurette mine Medmennesker - gjøre Skade, slaae ihield og nedbryde al deres Held og alle deres Midler at forsvare sig, og hvorfor Ther maa jeg tilstaae, jeg rødmer paa Menneskehedens Vegne for Svaret. Jkke for andet, end fordi en enkelt Mand eller et heelt Folk finder sig fornærmet, er hevn, eller røvgierrigt. Historien kan ikke opvise mig en Krig ført i anden Hensigt. Had fører Sværdet og ikke Kjerlighed for det menneskelige Kjøn, og hvor kan og et Vaaben, hvis Gienstand Døden er, rime sig med Kjør lighed for Mennesker. Nu staaer Alexander, hiin saakaldte Store, og alle hans Stoltheds og Rovsyges Efterfølgere, for Almildheds og Retfærdigheds Trone; her hielper ikke Politiken tilat forsvare alt det Blod, som flød for deres Fødder; her kan Historieskriveren ikke sætte Sminke paa Udaad, her dømmes Manden efter hvad han gjorde, og ikke hvad han var. Der vil de hellige Fædre, som her vare den tredobbelte Krone, og alle deres kronede Slaver ikke kunde undskylde de Millioner Uheld, de anrettede, med Jver for Guds Ære. - Der vil Frankernes kjortende Ludvig og hans Samtidige Leopold og Joseph ikke kunde afvaske de skammelige Pletter, den spanske Arvefølge-Krig gav deres desuden saa hæslige Skikkelser, og hvordan vil den stolte Katrine og Pitt, og Frands og Friderich, Wilhelm og alle de øvrige Nutidens Souverginer og Souverginers Souverainer der kunde aflægge Regnskab for alle de Sukke, som enhver af vore Dage opsender fra Døende og Qvæstede til Alfader. Hvad ere og hvad vare alle Krige andet end nedrig Vinde- eller Herskesyge, og man vil knap finde, een blandt tusinde, hvis eneste Hensigt var: at forsvare sig og sine Rettigheder. Men om nu saa var. Besynderligt, at man kan ansee det tilladeligt, ja endog hæderværdt, hos Stater som man fordømmer ja foragter som Umoralitet hos dets enkelte Lemmer - jeg vil ikke tale om dette saare Forunderlige, at man tillægger Nationers Overhoved det Tilnavn Stor for just det samme, hvorfor man hænger deres Jndividuer, uagtet de blive hvad disse ere med Statens mindre Bekostning; thi naar enkelt Lem, røver fra enkelt Lem lider Staten færre Mangler, end Summen paa deres gyselige Tab er naar de alle i en Masse røve fra deres - naturlige? – og Gud, hvilket besyderligt Bord til - Fiende, eller Angribende -man fordømmer som Menneskelighedens Uhyrer Nataille, Damens, Ankerstrøm og det hele franske Folk, i det samme Øjeblik, man opløfter med Roes til Skyerne dem der henslæbe u finde til Krigstheatret for enten at lade sig dræbe eller dræbe tusinde Uskyldige O Menneske dit Navn burde være Modsigelse. Men til de vores Krige, som man vover at ansee for tilladelige, ja det som end mere er, Pligt for Nationen - de, som jeg udælkes til for at værne mod mit Lands, mine og mine Landsmænds Rettigheder. Vi have næsten peget paa alt for den Tænksomme, men alle mine Læsere ere ikke dette, en nøiere Udvikling er da ikke overflødig. Lader os her saa koldt, som mulig, igjennemgaae det - den der skriver med Varme, blusser ikke sielden ud i Udtryk, hvorved han misforstaaes af dem hans Hensigt ene var at oplyse. At forsvare sit Fødeland - stolte Udtryk, men deres Værd mere indbildt end virkeligt - at staae vernende Vognborg om den, som mangle Kræfter, Mod og Midler til at forsvare sig, som ere af samme Blod som jeg, have hvilet under samme Hjerte som jeg eller Arbeider for min Næring og Løn - giver indtil sidste Skjeppe til min Underholdning, som værner mod hans Roe og Heid. Ja var Krige dette og Held Dig da Kriger, Din Lod var misundelig - men - saare betænksomme. Men - den første Krig, som saaledes blev ført, er nok allene den, Frankerne føre. Min Naboe fornærmer mig, er der da ingen anden Midder til at paatale min Ret, end det dyreste af alle, at byde mit Lands Sønner at lade sig staae ihiel for at paatale det. Kalder jeg ikke den Mand en brav Mand, som heller lider en liden Fornærmelse, naar han ei uden større Bekostning, end det Tab, han leed derved, kan paatale den, lader samme, siger jeg, gaae uhævnet bort. Og dette, som bliver Ære for enkelt Mand, taber sin Kraft for Forbundet af disse til heel Stat? Dette, den veltænkende Mand ansaae for Mangel af sand Ære hos den enkelte Lem, vil man philosophere til Pligt for den hele Stat. Men Fienden bryder ind i mit Land, plyndrer dets Byer og dets Steder, vanærer dets Qvinder og fornærmer dets Vaabenløse. O, uagtet - hvad man knap skulde troe - vore Dage giver et skrækkeligt Exempel herpaa i Polen, Tvi dem som gav det! saa er disse Beviser meget sieldne, den følgende vil være alt for klog til at give dem. Naar Stilhed hersker om de Tyranners Støv, som nu saa grusomt vegeterer til Medskabningers Ulykke - naar Politiken retter sine Bud mere efter Menneskelighedens end Enkeltes blødtørste ge Stemme naar Philosophiens og Moralens Trone bliver mere og meere befæstet paa vor lille Jord, vil diske Nødvendigheder og alle deres forte Drabantere Tid efter anden lig de Aarsager, de skyldte deres Tilværelse, forsvinde.