Adresseavis for Børn, 1779-11-03
Den unge Læser spørger maaskee om Aarsagen, hvorfor det ikke har behaget Skaberen, at sætte Mennesket under Dyrene, men hvad har han derimod ikke givet Mennesket, som er nægtet hine Endog deri, hvor det synes vi mangle, har Gud viist os store Velgierninger; thi derved, at vi trænge til saa meget, har han vildet holde vores Fornuft, som er skienket os til at forhverve vores Lyksalighed, i en bestandig Virksomhed Fornuftens Brug er tillige et nødvendigt Middel til at holde vore sandselige Lyster og Begierligheder i Tømme, som ellers vilde blive os til stor Skade. For Exempel, om vi uden Møye kunde faae alle de Ting vi behøve, saa skulle snart en almindelig Dovenskab og Lediggang tage Overhaand. Saadant et Liv vilde qvæle alle de ædlere Kræfter, som ligge i Menneskets Natur, Det menneskelige Selskabs Baand, som forbinder den ene med den anden, vilde blive sønderrevet; Børnene vilde ikke agte deres Forældre, og det ene Menneske lidet eller intet bekymre sig om det andet. Omsider vilde den menneskelige Slægt forfalde i en vild og fæisk Levemaade, og enhver, efter Dyrenes Exempel, leve for sig, uden enten at føye, hielpe eller tiene hverandre. Vore Nødvendigheder have vi derfor at takke, at vi ere udmærkede frem for alle Skabninger paa Jorden. De har opvakt vor Tænkekraft, og lært os at leve beqvemmere, og at nyde Livets Avis Fornøielser paa en værdigere Maade end Dyrene nyde dem. Nødvendighederne har gjort os selskabelige, fornuftige og sædelige, de har givet os Leyligheder til at opfinde nyttige Konster og Videnskaber. Der var intet der var Mennesket saa tienligt som Arbeidsomhed, alt vedligeholder hans Sundhed, og forskaffer ham baade Roe og Glæde i Sindet. Har han ingen Ævne til at være virksom, saa er han sig selv til Byrde, og forfalder enten i en dum Uvidenhed eller til en fæisk og nederdrægtig Vellyst. Arbeid derimod sætter den heele Maskine i en behagelig Forfatning, og forskaffer desto større Fornøyelse, jo meere Konst, Vittighed, Eftertanke og Videnskab man syssel sættes med. Havde vi, saasnart vi hørde op at die, ingen videre Haandrekning eller Hielp nødig, saa skulle vi, ligesom Dyrene, leve adskildt fra Samfund, ingen Sprog lære, og følgelig ingen Brug kunde giøre af vor Fornuft, heller ingen Kundskab eye, enten om os selv eller andre Ting, og endnu mindre opnaae nogen Færdighed i Konster og Videnskaber til Sielens ædlere Fornøyelser. Vore Nødvendigheder giør, at vi som Børn holde os til vore Forældre, vi føle vor Trang til deres Hielp, og den Frygt og Fare vi uden samme vilde være underkastede; hvor billig da at ære og adlyde dem, som beskytte os, som væstner os til Sædelighed og Arbeydsomhed, og lærer os at bruge vor Fornuft til vor Lyksalighed. Nu voxe vi i Kundskaber, nu lære vi at kiende os selv og Verden, nu indsee vi, at den vise Gud ikkun derfor har villet vi skulle have saamange Nødvendigheder, paa det vi ved den begavede Fornuft skulle selv forarbeyde vor Lyksalighed, føle den desto mere, og ved at føle og nyde den, kiende vort Fortrin for Dyrenes. Nyeheder. Naa, min Søn, Kom nu og fortæl mig, hvad du har meere lært paa Landet. Det sidste var om Ølbrygningen, det husker jeg grant (See Børne-Avisen No. 41.) Men kan du nu sige mig, hvaraf man laver Smør og Øst? –J min Fader, det kan jeg meget got. Jkke allene kan jeg sige hvoraf man laver det, men end- og hvorledes man laver det. – Det er mig desto kierere. – Men jeg maa dog først fortælle min for Børn. Fader et løyerlig Svar af min lille Syster Christiane. J Gaar Aftes vi saad og spiiste Melke brød, spurgte jeg hende hvorfra hun meente vi fik Melken? – Fra Melkeveien, svarede hun, og jeg kunde ikke bare mig for at lee. – Var det da ikke ret svarts. – Melken faaer vi jo af Kiørene Hvorledes gaaer det da til – Vil min Fader nu behage at høre, hvad jeg veed derom.