Viborger Samler, 1777-05-05
Samleren. Femte Aar Mandagen den 5 Maji. gang. Videre om Naadsens Aaret. Jeppe havde jeg løsnet mit Svar om Naadsens Aaret, for 2de brave Mænd løsnede deres Tvil herimod, den eene i Samleren, den anden i Aalborg Tillæg. En Taage skiuler Naadestolen. Mørket blinder Enkerne. Det seer sort ud. Man seer ei, hvad Kant man skal vende sig til. Men frisk op, J Guds Koner, Da jeg sidst omfavnede Eder, og gav Eder Naadsens Aaret til Douceur, tog jeg ei anderledes Afskeed, end jeg ville komme igien; thi thi jeg saae vel, J ville behøve mig. Seer kun frit til den sorte Skye, som er trækket op over Eder, og J skal see, den slaaer vel hen, og falder ei paa Eder. Saa sees den fra Aalborg. Hr. H. anseer Naadsens Aaret nu ei som en Naade, men som et Vederlag og en Rettighed, ja som en Eiendom, paa hvilken Kreditorer ligesaavel kan giøre Paastand, som Enke, Børn og Arvinger. Jeg vil, da Skriftet vel ei endnu er over alt bekiendt, indrykke hans egne Ord i den 39 §. J Henseende til Enkers og Arvingers Jndkomst af Kaldet i Naadsens Aaret, da staae nogle i den falske Tanke, at samme hverken kan Pantsættes, belægges med Arrest, eller paa nogen Maade komme Præstens Kreditorer til Gode, og det af Grund, fordi Loven tillegger Enken og Arvingerne dem, og fordi de nyde samme ei som Arv men som blot Naade, (see Heedegaard) men disse Grunde ere meget fattige og mislige. Den sidste Grund er desuden gandske falsk, som allerede er erindret, og den første er vel sand, men Følgen deraf er ei rigtig; thi Man sammenblander her tydelig Naadsens Aarets Jndkomst med Præstegaardens Betaling, og antager om begge, det som Loven kun siger om den sidste, nemlig at Kreditorer kan mod Enken og Børnene, ei giøre nogen Prætantion derpaa, hvilket aldeles ei gielgielder om Naadsens Aaret, det man tydelig kan see af Resc. 1 Maji 1750, som melder, at Kreditorer, som havde Naadsens Aaret i Pant, skulle tage sin Betaling af samme, som, efter Kongelig Bevilgning, begyndte fra Efterkommerens Kaldsbrevs Dato, men at De ei maatte tilegne sig det, siden Mandens Død, for Naadsens Aaret, faldne Paaske=Offer, hvilket og var Enken og ingen anden bevilget. Desuden er denne Sag verbotenus afgjort ved et sildigere Reser. af 18 October 1754, som sig ger, at Provsterne ei maae lade Enkerne modtage Kaldets Jndkomster til Succes fors Ankomst (mindre heele Aaret) naar Stervboen agtes behæftet med Gield eller Ansvar for publiqve Penge; hvor meget mindre, om Naadsens Aaret virkelig for saadan Gield var pantsat, Den anførte Sætning blir derfor grundfalsk, om der end er noget sandt i denne Sag til Enkernes Fordeel, nemlig saavidt at Naadsens Aaret aldrig gandske kan betages dem. Thi a) Vel kan Kreditorerne nyde Betaling af Naadsens Aarets Jndkomst, saavel som af andre Stevboens Formue, men de kan derfor ei aldeles udelukke Enken og Børnene. De skal blive i Præstegaarden efter Loven et Aar om. b) De skal videre lade dem beholde og forskaffe dem i samme Tid alt hvad som udfordres til AvlensDrift og Huusholdningen, den Lovgiveren vil de skal skal holde for sig selv og Efterkommeren. c) De skal endelig i alle Fald lade dem faae, af Naadsens Aarets Jndkomst, hvad de til nødtørftig Ophold i dette Aar behøve, 10 a 20 Rdlr. maanedlig, i følge Rescr. 18 October 1754, - Men hvad herfra overskyder af Jndtægterne, det beholde Kreditorerne, hvor Naadsens Aaret er pantsat eller Stervboen med megen Gield behæftet; thi da kan Enken ingen Udgifter tillades af disse Jndtægter til Klæder o. s. v. Da derimod hvor Boen er tilstrækkelig til Gielden, ingen er berettiget til saa nøie at indskrænke Enken, som heller ei kan blive nogens Tiltale underkastet, saa længe Hun holder Huus som sædvanligt. Jkke heller kan Børn og Arvinger nægte hende af Naadsens Aarets Jndtægt nødvendige daglige Klæder for sig og de Præstens Børn, som ere hos hende, da det, som derfra bliver tilovers, beregnes Stervboen til Jndtægt, og deeles i to lige Deele mellem hende og den Afdødes Arvinger. - Dadet altsaa endnu er uafgjort, enten Hr. R. eller Hr. U. Meening er rettest, saa ønskede jeg, at en Lovkyndig og Erfaren Mand ville paatage sig upartisk at bedømme Sagen og sætte den i sit rette Lys. Men for at hæve alle Dispyter og forebygge alle ubillige Prætentioner, var det vel at ønske, man havde en alminde og vis Regel, hvorefter man kunde vide at rette sig; thi efter min Formeening er det endnu ei tydeligt nok bestemt. bestemt, at der jo kan siges meget herimod baade pro og contra. Saa vidt fra Aalborg. Hr. U. Svar seer i Førstningen taaget og broget ud, men det klarer op for Neden. Taagen slaaes hen. Han raisonerer fermt; kun Skade derunder ei staaer et stort C. Han har nok vidst, at hos Juristerne nævnes et Annus Deservitus, Carentiæ, og Grati, men han pukker saa meget i og af dette annus Gratiæ, at det bliver et annus Servitutis naar han tilstaar Enkerne kun Løn, som Kreditorer nes Tienerinder. Hvad bliver da Forskiellen mellem Fortieneste og Naade, Han kalder sine Modmeeneres Tanke falsk, og Deres Grunde - Det taaler Man, naar Han taaler, man prøver Hans. Han siger, man confunderer Naadsens Aaret og Præstegaardens Betaling. Sandt! Det er ei saa tydeligt nævnt om det første, som det sidste. Dog meener jeg det sidste bestyrker det første, og nævnes kun, fordi det var meere rimeligt, en Kreditor kunde hæfte sig i Præstegaarden, som noget fast og urorligt, end i de øvrige Jndkomster, som den milde Lovgiver ei kunde tænke, nogen ville tilvende sig, da Han ingensteds har tilladt det i Loven. Dernæst meener Hr. U. at finde Medhold i de 2de anførte Rescr., og jeg meener tvertimod. Det 1ste viser, at en Kreditor har endelig faaet Kongl. Tilladelse, i et speciele Tilfælde, at gjøre sig betalt af Naadsens Aaret, men det viser og, hvor om Regieringen herover har været. Successors Kaldsbrev postdateres og Enken bevilges i dette Mellemrum at oppebære Paaske=Offeret og andre Sportler. Det 2det afgiør langt fra ei Sagen verbotenus. Det taler allene om Provsternes Forhold i Stervboer, som ere i Gield NB. for publiqve Penge. Det nægter ei Enkerne Naadsens Aaret, men i dette Tifælde, forandrer det: Dem skal gives 20 Rdlr. maanedlig, det er for 13 Kostmaaneder 260 Rdlr. Jeg vedder, de allerfleeste Enker tage derimod, men Provsterne bleve temmelig forlegne dermed. Hvad videre tillegges dette Rescr. støder an mod Lovens 1ste Artikel. Ja, Kreditorerne faae dog en Slags Ret efter disse Reser. Sandt. Men ere Rescripter ikke Bevilgninger, Ere Bevilgninger ikke Exceptioner fra Hoved=Reglen, Kan da en particulair Naade for en vis Kreditor ophæve den almindelige Lovens Naade for alle Enker, Have Kreditorerne i Almindelighed Ret efter Loven til Naadsens Aaret, hvorfor søge De da Bevilgning? Ja men hvorfor faae De den, Allerne for en - Erklæring. Havde Biskopperne altid været modige nok til at modsige een Kreditors Ansøgning og handthæve de Geistliges Beenaadninger, da havde vel slige, Bevilgninger aldrig existeret, og gid de ei havde thi de droge altid til Consequence. Men Hr. C. anseer seer dog Naadsens Aaret Nue, som en Naade, men som et Vederlag, hvorpaa Kreditorerne ligesaavel kan giøre Paastand, som Enken a. Er dette sandt, saa er Naadsens Aaret kun et Non=Ens og siger slet intet. Dog holdt, det kaldes jo og et Vederlag L. 2, 132 Ja, Men for hvem for Enker og Arvinger. NB. Ei for den Afdødes Stervboe, som indgaaer i Inventario, og som Kreditor allene kan holde sig til, men for Enker og Arvinger. De have savnet det i den Afdødes 1ste Aar, men den Afdøde kan ei egentlig siges at have mistet det; thi Han var jo er kaldet anderledes. Følgelig er det ei ham, der skal skee Vederlag, men Hans. Dem er det forbeholdet, som en Naade, den ingen kan betage dem; uden Den, som har givet den. Hvad kan da bevæge en Kreditor til saadant et Greb, Og paadrage sig en Enkes Suk, Ja hvad driver en Præst til saa slet Huusholdning, at ville gjøre sin Enke ulykkelig, 1 Tim. 3, 5. Ja Hun underskriver med ham. Delligt. Er han myndig, hvad behøves da det? Er Han ei, hvad er Hun? Men lad os endnu tage Sagen op fra Grunde af, for at komme efter, om Regieringen vel har stiftet Naadsens Aaret for Kreditorers Skyld, da den ei engang har stiftet sligt for sine egne Intraders Skyld hos de Verdslige, eller af en Kristelig Gavmildhed, at disse Enker ei skulle lide Nød, og de Kristne endog der derfor bespottes blandt Hedningene. Der vare da ei Sogne, ei Sognepræster, følgelig ei Præste=Enker. De ældste forestode Embedet. Gikeen af, gik en anden strax ind. De søgte Menneskens Sallighed, ei Løn, ei Ære. Enkerne bleve underholdte af fælles Tilskud, naar Børn og Forvandte ei kunde. 1 Tim. 5. Under den store Konstantin i 4de Sec. begyndte man at indrette Sogne og sætte en Præst i hvert. Som disse bleve mange, bleve Enkerne mange. Men da Præsterne endnu ei vare andet end Bispernes Kapellaner, saa sørgede Bisperne for Enkerne ved andres Godgiørenhed. Denne Enke=Mængde, troer jeg, skiønt jeg ingensteds har læst det anmærket, blev en Aarsag til, eller til med, at de Papiistiske Præster ei maatte gifte sig, fordi man ei ville bebyrdes med deres Enker. Naadsens Aaret bliver altsaa en Protestantisk Opfindelse. (Meere følger.) Nyeheder.