Viborger Samler, 1790-07-19
J den Beslutning, selv at forkynde Sir A. min Kierlighed, søgte jeg nu alleneste en beqvem Leilighed hertil, hvilken syntes mig aaben, da en Farbroder af mig i Tydskland forlod Livet og omtrent 2000 Rd. til en Arvepart for mig. Nu, tænkte jeg, er da din Forbindelse med Arthur unødvendig, nu smigrer Lykken dig, du kan takke ham for sine Velgierninger og giøre dig frie fra den Nødvendighed, at oppebære dem længere. To 411 E Men utroelig var min Forfærdelse, da jeg i dette Forsæt en Dag vilde tale med Sir A., og det længe truende Uveir brød løst over mit Hoved. Neppe aabner jeg Munden, førend han med en Tordenstemme og i det grueligste Udtryk forekaster mig Troeløshed og Utaknemmelighed og alt, hvad det meest opbragte Sind kunde indgive ham. Jkke betragtede han mig længere som den, han havde ophøiet til sin Compagnon og betroet sine vigtigste Sager; men forbittret næsten endog indtil Afsindighed glemte han baade den Flid, hvormed jeg havde bestyret hans Handel, og den Jver jeg i Almindelighed havde viist, for at fremme hans Fordeele. Kortelig: jeg blev nødt til at flye hans Huus i det Øjeblik, da jeg selv, som en Ven vilde drage mig ud af det; jeg maatte taale beskyldninger som en Troeløs, da jeg vilde give de uimodsigeligste Beviser paa min Redelighed, og det aldeles uvidende om den sande Aarsag til denne pludselige og store Forandring. Dog længe varede det ikke, førend Husets Folk hialp mig ud af denne Uvidenhed. Af Nysgierrighed havde M. Betty besøgt Amalies Forældre, hvor hun uventet var ankommen, havde med Forbittrelse seet hende frelset ved min Hielp og af Harme paadraget sig en Sygdom, hvorved hendes Broder lod sig let ophidse, til at fuldfere hine hendes ondskabsfulde Hensigter. To Ting var min Trøst i denne Ulykke; min Amalie, som nu høitideligen gav mig sin Haand, og den liden Capital, som jeg strax satte i Handelen, hvortil jeg af en Ven var opmuntret. Lyksalige Dage ja lyksalige Aar skulde jeg atter her have henlevet i Compagnie med denne retskafne og i Omgang med den beste F. 412. E Kone, om ikke Bettys ondskabsfulde Hierte havde været hevngierrigt nok, til endnu at forfølge mig. Utilfreds med hendes Broders, som hun syntes, alt for eftergivende Forhold, udfandt hendes skarpsindige Aand snart en mere krænkende Maade at pine min Siel. Hun overlagde da med en Betient i Broderens Contoir, et Menneske, som hun efter mit Fald, fandt for Got at ophøie til sin Yndling, at han hemmelig skulde borttage en Forskrivning paa en stor Sum, som i min Tid var forfalden, men jeg ikke kunde faae inddreven, og derimod tilstille Skyldneren en Qvittering under min Haand, som han temmelig let kunde efterskrive. Nu blev da Arthur erindret om dette Tilgodehavende; man søgte Forskrivningen og fandt den ikke, men blev snart overbeviist om dens Ugyldighed, da Debitor fremviiste den falske Qvittering. Her løstes da Knuden; jeg maatte have modtaget Pengene og tilbageholdt dem. Strax blev jeg indstevnet for Retten, og det forstaaes lettelig, uden Forsvar, uden Modbeviis, uden Anseelse, maatte jeg finde mig i at blive dømt til Fængsel, indtil jeg havde givet fuld Erstatning for det Underslæbte. Endnu var det ikke det største Onde, som ramte mig; men at selv min Amalies Kierlighed begyndte at vakle, ei fordi mine Eiendomme bleve confisquerede, eller fordi min smule Formue forsvandt, men fordi Mis Betty af satanisk Ondskab gjorde min Ømhed og ægteskabelige Troeskab mistænkelig, denne Ulykke - ja hvo der er Menneske, forestille sig den, og dømme da, om en Mand kan bære den større Dog kuns faa Dage varede den. Maaskee frygtede Lykken at give mig heri et Stød saa haart, at jeg skulde No 413 N. mangle Kræfter, til at taale de følgende. Rørt af Samvittighedens Nag aabenbarede det unge Menneske, som ved sin Føielighed imod Mis B. havde været et Middel til min Uheld, Sagens sande Sammenhæng, og A. ligesaa forundret over sin Søsters gruelige Opfund, som over min Uskyldighed skaffede mig atter Frihed og erstattede den lidte Skade. Jmidlertid kunde jeg fra dette Øjeblik af ikke meere være sikker i Engeland. Den Fiende af din Lykke, som er diævelsksindet nok, til at udtænke en saadan Plan, tænkte jeg, kan og oftere søge at faae den meere heldig udført. Det er best at vige af Veien. Amalie og jeg troede det sikkerst at søge vor Friestad i Amerika. (Slutningen følger.