Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-08-27
Prof. Engelstoft, som et værdigt Lem af det Danske Publicum, ja dette Publicum selv maa dog, efter Forf. selv ikke kiende Jsland vel, siden denne med Røgelsekarret i Haanden fremstaaer for at give ham og Publicum en bedre Jnformation, men, ikke findes en eneste Tøddel i mit Skrivt, hvoraf med Grund kunde udledes, at jeg selv paastod at kiende Jsland fuldkommen, thi det giør jeg ingenlunde, uagtet jeg med god Føie kan paastaae, at kiende det dobbelt saa vel som vor Skribler. Jeg har skrevet en historisk statistisk Skildring i det attende Aarhundrede, indskrænket, som jeg selv har i Bogen erklæret paa flere Steder (See t. C.S. 266), til summarisk Oversyn og Betragtninger over dets vigtigste Gienstande; jeg har stiftet et almeennyttigt literair Selskab for Jsland, bestyret og arbeidet mere for samme, end min Antagonist nogensinde var i Stand til, og efter Evne søgt at virke til mit Fædrelands Bedste, som friMand, efter bedste Samvittighed, fremstillet for mine allernaadigste Konger og Deres Collegier hvad jeg troede at kunne tiene dette Land i flere Henseender, underkastet alt Deres Undersøgelse, Bedømmelse, Afgiørelse: at dette har vundet min Foresattes og mine allernaadigste Kongers fortrinlige Opmærksomhed og Bifald, see, dette maa være min Forbrydelse, ene dette Grunden til den Avind og Forfølgelse, hvormed vor Patriot beærer mig og søger derved at giøre sig navnkundig; dette Anledningen til, at jeg herved skulde have meent, hvorom ikke den ringeste Tøddeel findes nogensinde yttret af mig, men kun af ham opdigtet, at jeg ene kiender Landet; er ene vardig at forestaae dets Affairer, og at min Bog Jsland er den eneste Visdomskilde. Hvor findes vel Magen til en saa skamløs og uredelig Commentator, Dog Bogen skal kun være en Compilation. Naar Forf sætter sig ned og skriver en anden eller bedre Historie for et heelt Aarhundrede, kan vi vist vente lutter nye Opdagelser, og at han ingen historiske Data behøver at anføre efter ældre Skribentere. Selv en Suhm kunde ikke undgaae dette, men Forfatteren maaskee i historiske Værker, som maa bygges paa ældre Beretninger. At ellers mit Skrivt Jsland blev optaget med det Danske Folks Velvillie og bifald, mit Landoplysnings=Selskab kierligen bedømt af en competent og redelig Dommer, jeg selv, hædret med Kongelig Naade og Gehør, maa vel svie Avindsyge til Hiertet, derfor maa den søge at overstænke mig og Selskabet med sin Galde, derfor skal jeg forestilles, ikke at sætte Lid til Regieringens eller Collegiers Kundskaber om Jsland, naar jeg ikke indsvøber mig i Hykleres Smiger=Kaabe, men taler og skriver som en Mand. der ikke tiltroer sine Foresatte den Forfængelighed, at ynde væmmelige og evige Røgelser, men kun Grunde, Duelighed og Retskaffenhed; ikke tillægger dem Overmenneskeligheder, men fortient og uskrømtet Tillid og Hæder. Længe nok være Forf. forbeholdt den Ære han indlagde sig ved sin Skerch. den han søger temmelig i Utide atter at opfiske fra Forglemmelsens Flod, thi enhver Dansk Mand, som kiender den Bog, har forlængst afgjort dens Værd, og tilmaalt Forf. sin Hæder, selv de Danske Mænd, som hele Verden dog veed, at Mand for Mand inderligst elske og høitagte vor allernaadigste og bedste Konge, og hvorom Han selv er tilfulde overbeviist, ja har nyeligen erklæret sig i Jndledningen til Patentet om Dannebrog-Ordenens Udvidelse. Ja, hele Europa kiendte og høitagtede Ham forlængst, endog som stor Hader af alle Smig rerier, dog saae man allgemeine Litterat Zeitun 1792 i No. 296 at bedømme Forf. Sketen saaledes: "Eine so unwahre, so unverschamte und dabe, so sinulose litteraarische Schrift ist und kurlich von keinem Lande bekannt geworden." Ligesaa troeværdig som Forf. har viist sig i sine Fordreielser, Opdigtelser, Angivelser, Skryde rier, saa paalidelig er han snart i enhver anden (skiøndt Publicum kan forlade sig paa hans Æresord) især i Angivelsen, at jeg i Skrivtet Jsland S. 159, havde med Udtrykket, de mortuis nil isi hene ikke hæderlig nok omtalt afg. Conferenceraad Erichsens Bestyrelse af Litteratur=Selskabet, da dog enhver redelig Læsende vil ibid. S. 15669 see, at jeg kortelig har beskrevet dette Selskabs Liv og Død, meldt at det uafbrudt udgav i Bind hvert Aar indtil Erichsens Afgang 1787, ja for det meste til 1793, men fra 1796 intet i 12 Aar, hvorfor det maatte regnes at være forlængst hensovet", samt S. 159 gientaget, "at det nu var hendaanet i 12 Aars Uvirksomhed, om hvilken literaire Død jeg dog kun kort har villet udlade mig, som dets gamle mere deeltagende Medlem og Embedsmand, end nogensinde min Dadler, og alene i Henseende til det afdøde Selskab fra 1796 derfor sagt, de mortuis nil pisi bene. Som redelig Forfatter, af et historisk Værk kunde jeg ikke undgaae at anmelde dette eller andre Mærkværdigheder, ligesaa lidet som Landoplysnings=Selskabet og dets Bøgers Udgave, som derfor ingen Selvroes var, ikke fortie Mangler i Jndretninger og Bestyrelser af adskillige Embedsmænd i Jsland selv, og ikke kunde jeg ved de slette beqvemme mig til at laane Forfs, evigrygende Virak, som han paa sin Viis kalder at anfalde Levende og Døde, men - Erichsens Navn vil af mig, saavel i dette som ethvert andet Skrivt, allevegne findes anført med den fortiente Agtelse og Hæder. Saa meget større og indlysende falder her Dadlerens mageløse Mistolkning, og viser hans Jnhabilitet, saavel fra Forstandens som Hiertets Side til at trække en Parallelismus imellem Litteratur= og LandoplysningsSelskabet, Erichsen og mig. Erichsens Navn skal evig være mig dyrebart og høitagtet, som en iblandt Jslands største og meest fortiente Mænd, skiøndt ingen med Grund vil kunne bestemme, hvor meget mere han, i lige Stilling og under lige Conjuncturer vilde have udrettet i Jsland, end flere af dets duelige Mænd, isteden for at hans Embede som Deputeret, hans Situation næsten hans hele Levetid ved de største og bedste Bogsamlinger i Hovedstaden, aabnede ham større Leilighed til at kunne virke det, som andre med lige Talenter paa en anden Post og Sted maa være negtet. Efter at have blandt saa mange udtegnet disse Beviser paa Forf. Fordreielser, haaber jeg Publicum vil fritage mig for at indlade mig videre om de øvrige den høistpartiske Dadlers ligesaa urigtige som eenfoldige Domme om Oplysningen i Landet, Selskabet, mine Skrivter, Psalmebogen, Religionen og andet; thi - det vilde kun være at vise denne Mand ufortient Opmærksomhed og mangfoldig kiede den danske Læser, som saadanne Stridigheder slet intet interessere. Blot vil jeg anmærke, at i 1 Petr. 2, 13, paaminder Apostelen alene til Lydighed mod Øvrigheden, og i 18 v. Tienestefolk at være underdanige endog de prantne Herrer, men dette er noget ganske andet end at bede for en ugudelig Øvrighed, som han maa have glemt at nævne, og at befale at bede for samme. Forf. Commentaire og Citats af N. T. her og i Skilderiet No. 85 er altsaa grundfalsk, og viser, hvor uskikket han er til theologiske og moralske Forelæsninger; end ikke med Pontoppidans allegerede gamle Forklaring i Haanden, vil han giøre nogen fordeelagtig Opsigt, Dog - see, istedet for N. T. citerer han et Vers af en forlængst afskaffet og ubrugelig Dansk KirkePsalmebog, hvori, til Beviis for min Mening, selv dette er fundet ubrugbart for mange, mange Aar siden. Det samme har jeg og troet om det Jslandske Graduale, men at yttre dette skal dog være at drive Spot med Religionen, thi, forældede og forargerlige Psalmebøger ere hos denne Forf. eet med den hellige Religion selv, og nu skal deels Hr. Kammerherre og Stiftamtmand Grev Trampe, og deels den Jslandske Almue (hvorfor ikke det theologiske Facultet?) afgiøre, om det ikke hører til Religionspligter, at bede for de ugudelige Øvrigheder. En ny og løierlig Forretning for Stiftamtmænd, som egentligst synes at vedkomme Forfs, egen Sielehyrde, og at føre sine vildfarende Faar igien paa rette Veie. Ligesaa redelig og sand er hans Angivelse at jeg har paastaaet, at der gaves i ældre Tider ingen ugudelig Øvrighed, naar jeg blot forestillede, at N. T. fremstiller Øvrigheden ikkun som god, i at indskiærpe Menigheder Pligterne mod samme, og allermindst søger det for dem at nedværdige Øvrigheder, ved at udraabe dem for Ugudeligheder og desuagtet befale at bede for dem. Regnskabet for Landoplysnings=Selskabet, hvis af Kongen bekræftede Navn Forf. ikke er fornøiet med, men vil omdøbe det, nu til mine Forlags bøgers Subscribentere (hvorom see No. 86), nu til et typographisk Selskab, er offentlig aflagt paa behørig Sted og Maade, og Extracten af mig bekræftet som Embedmand, videre Rigtighed tilkommer den Avindsyge ei, som i disse Blade saa ugrundet har søgt at nedværdige dets af enhver redelig erkiendte Fortienester. Men, naar han melder, at min Vina gledi og Gaman og Alvara aldrig kunde bidrage noget til Forstandens Kultur eller Hiertets Forædling, gaaer hans Røgelsekar for min Skyld reent ud i Utide, thi i den første findes mange udvalgte Stykker, sigtende til begge Øiemed, af og efter de berømte Mænd Abrahamson, Baggesen, Bastholm, Campe, Cramer, Gellert, Hagedorn, Krüger, Marmontel, Rahbek, og det i Theologie, Moral, Astronomie, Naturhistorie, (hvori og i Medicin samt Astronomie adskilligt desuden er af Selskabet udgivet), i Historie og skiønne Videnskaber, thi her kunne nu disse høifortiente Mænd læse en grundløs og afsindig Dom over deres Arbeide; men i Gaman og Alvara er samme Slags og ligesaa udsøgte og almeenyndede Stykker, tildeels af lige berømte Mænd, og en daglig Bøn af Pope, som jeg, trods Forfs. Attest, frit tør paastaae er baade for Forstand og Hierte, ja, hvad mere er: 3 juridiske Afhandlinger, hvis lige i Gehalt denne halvkloge Dommer ikke i 3 Aar vil ved egne Kræfter kunne frembringe. Naar det Danske Publicum, som dog (ligesom hele Europa efter hans Sats) kiender Jsland vel, kierligen anseer og bedømmer Selskabet, fremstaaer han, den eneste af faa (foruden den studerende Ungdom) herværende literate Landsmænd, for paa en saa uværdig Maade at nedsætte sit eget Fædrelands almeennyttigste Stiftelser, og Mænd, som ufortrødent have søgt at fremme dets Gavn, ja, afgiver en levende Bekræftelse paa yttringen i Skrivtet Jsland S. 33134, at Jslandske Embedsmænd, som udmærke sig ved Duelighed og Patriotisme, kunde altid giøre Regning paa deslige Belønninger af deres egne avindsyge Samtidige, som stedse søge at nedrive og overstænke dem, medens det retsindige, gode Danske Folk lønner Kundskab og Flid med Agtelse og Kierlighed. Hvilken Opmuntring i Jsland til at arbeide for dets Vel. Hvilken Trøst mod Ubehageligheder, som en ugunstig Situation og Næringssorger saa ofte skabe, ja mangen mørk Time, for de fleste Embedsmænd i dette Land. Hvilken Ære for vort Lands Historie og Landsmænd i vor Tidsalder, at see den samme Partieaand og Forfølgelse søge at nedrive, hvad redelig Gavnelyst bygger til det Almindeliges Gavn, som fra Sturtingernes fameuse, ja ældre Tider, stedse har viist sig levende og virksom indtil vore Dage, til Landets Skam og Skade! Jeg staaer snart med Foden i Baaden, forat begive mig igien, efter min allernaadigste Konges Villie, til min Post, just i dette behagelige Land, hvor min Virkekreds, under disse Opmuntringer, er mig afmaalt. Jeg indlader mig altsaa intet videre med Hr. Justitsraad Thorkelin forinden min Reise. Det staaer nu til ham, at indlægge sig og vort Fædreland ny Ære og Fortieneste, med at udskyde sine Kugler paa en fraværende Mands Bag, hvilken han paa en saa ubeføiet og anstændig Maade har anfaldet, at fortsætte en vædel Tvist om ham uvedkommende og det Danske Publicum intet interresserende men kiedende Materier, at lægge nye Prøver for Dagen paa sit Ædelsind og retskafne Hierte, saa længe Krig og standset Skibsfart forbyde Forsvar; men i saa Fald vil han dog stedse kunne giøre Regning paa: at som han raaber i Skoven vil han engang faae Svar tilHans overflødige Formaninger om Bibellæsning, veed jeg ei bedre at giengielde, end med at raade ham at læse og erindre sig vel den sunde Formanning i 1 Petr. 2, 1. Aflægger al Ondskab og Svig og Hyklerier og Avind og alle Bagtalelser, - og derhos i denne Sag: Si tacnisses, philosophus mansisses. M. Stephensen, virkelig Etatsraad og Justitiarius.