Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1838-12-18
AVERTISSEMENTS. Naar en simpel Landmand, som jeg er det, har Æresfølelse nok til ikke ustraffet at lade sig skjælde ud for lidenskabelig, ukyndig, for heftigt- og haardtdømmende, eller lade sit Arbeide haane ved offentlige upassende Benævnelser, og har Mod nok til alvorlig at svare Vedkommende uagtet samme beklæder et betydeligt Embede og har Mange, som ere afhængige af ham, naar en saadan simpel Mand tillige vover paa, at tale Bondens Sag og at røre ved Standsfordomme, som det saalænge var en Forbrydelse at see skjævt til; – saa er det vistnok intet Under, naar afhængige Satelliter (Drabanter) (maaskee Uværdige, der formedelst Brændeviin og Kortspil og Fuldskab i Kroer forlængst burde have lidt fortjent Straf, men maaskee kun holdes paa med Hensyn til den smukke Brug, som man kan gjøre af dem) fremtræde i Aviserne, anonymt med Udaads stykker, jeg siger Udaadsstykker, thi anderledes kan den usle Færd ikke benævnes, anonymt i saadan Jndklædning, at Enhver vel forstaaer det, men at Lovens Sværd ei kan ramme Skumleren, at lade trykke aabenbare Løgne og Jnfamier, udklækkede i en i hver Henseende fort Hjerne. Til saadanne Slyngler har jeg kun det Ord: Kom frem, saa skal J faae Eders fortjente Løn, til da skal J nøies med den Retsindiges dybeste Foragt. Men ganske anderledes forholder det sig, naar Mænd, der have agtet Stilling ved Opførsel og Kundskaber, under deres Navn, træde frem med Bebreidelser. Saadanne Mænd og blandt dem henhører vistnok Hr. Adjunct Paludan-Müller, bør, selv om de have glemt Sømmelighed, selv om de i Hidsighed have tilsidesat den Besindighed, man ellers sporer, have udførligt og passende Svar. ey Det Første, som jeg med Grund tør forundre mig over er, at Hr. Müllers eneste Maal synes at have været at overfalde mig med Uhøfligheder, tildeels med usandfærdige Uhøfligheder. Mit Sendebrev skal i tøileløs Bitterhed, søge sin Mage?" Det er i dobbelt Henseende usandfærdigt; thi skjøndt man vel ikke kan sige det, som jeg har at sige Biskop Faber, og derved være og blive sød, saa formener jeg dog at de fleste af mine Medborgere ville erkjende, at jeg ikke har været tøileløs; – og dernæst vilde det i Sandhed være meget let for mig, at udpege mange Publicationer i de sidste 5 Aar, i hvilke Tonen er langt værre, end i min. Er Jndfaldet af mit Sendebrev maaskee værre, maaskee, men saa er det ikke min, men Biskop, Fabers Ords og Gierningers Skyld og til dem bør Hr. Müller i saa Fald holde sig og ikke til mig. Jeg kan fremdeles, paa ingen Maade modtage Hr. Mülllers Tale om "Gift og Galde eller om underfundige Vendinger. Jeg har sagt Biskop Faber alvorlige Sandheder og jeg har søgt at vise mine Medborgere, at der i Fabers fameuse Petition, kun er meget lidt Sandhed og meget lidt Alvor, men jeg har drøftet den Stykke for Stykke med rene Ord. Bestaaer min Underfundighed, maaskee deri, at jeg har sagt, kun at kjende en Extract af Petitionen og ikke den hele, nu vel! jeg har nu hele Petitionen i Eie, jeg har sammenholdt ethvert Ord i Extracten med Petitionen selv og jeg opfordrer Hr. Müller til at paavise Feil. Men ere de af mig anførte Steder paa det nøieste stemmende med det Faberske Mesterværk selv, hvor er da min Underfundighed? De mange Grovheder skulde dog vel aldrig være sammendyngede for at komme til de behagelige Ord, at man ikke behøver at indlade sig paa Sagens Realitet og at Tonen i Sendebrevet gjør det uværdigt til en alvorlig Gjendrivelse. Kunde Hr. Müller faae Alle til at troe det, og med det Samme derved svække Sandheden af mine Godtgjørelser af Alt det Usselige i Fabers jammerlige Makværk, saa var det en smuk Gierning for Hr. Biskoppen. Men vild, Hr. Müller, at fordi man er uhøflig og skriger høit, derved, har man endnu ikke afbeviist sine Modstanderes Paastande.