Berlingske Tidende, 1831-01-18
Haag, den 6te Januar. Det halvofficielle, agtede, Blad Journal de la Haye indeholder under den Overskrift: "Vor Stilling Følgende: Fjendtlighederne ere igjen begyndte, hvilket uden Tvivl er et Held. For Be gjerne er nu Intet mere at haabe, uden maaskee de Koncessioner, til hvilke Krigsbegivenhederne mueligen kunde tvinge os. Diplomatien vil Intet forlange af os; det er Hovedsagen. Conferentsen i London og Ministeren for det udenlandske Departement i Paris kunne vel sønderskjære den gordiske Knute om Skibsfarter, paa Schelden; men Schelden bliver derfor ikke friere, thi vi vil ikke lade os foreskrive Love af Nogen. Holland har viist sig saaledes som det burde, og man begynder omsider udenlands at tiltroe dets Regjering en energisk Charakteer. Her kunde Jngen tvivle derom. Det ulykkelige, og ved den af os valgte Krigs forholdsregel ruinerede, Belgien maa enten af os modtage en Koncession, der giengiver det Tilværelse, eller med væbnet Haand gjenerobre den Ret til Skibsfart paa Schelden, der, da det forenedes med os, ernærede Halvdelen af dets Befolkning. J Tillid til vor Sags Re færdighed have vi foretrukket, hellere at udsætte os for Krigens Omskiftelser, end nedlade os til Koncessioner, om hvilke man kunde fristes til at troe, at de røbede Svaghed, Man ruster sig nu mod os. Velan, lader os marscherre. Vor Værdighed, vor Charakteer er frelst. Selv et Nederlag er hæder ligere, end om vi maatte inddrømme Belgiernes Fordringer. Men et Nederlag er ikke at frygte. Baade i physisk og i moralsk Henseende ere vore Kræfter ved Regjeringens vise Forholdsregler og ved den ypperlige Aand, der besjæler vore Medborgere, blevne fordobblede under Vaabenstilstanden. Man læse Udlandets revolutionære Blade; de vove nu meget sjeldnere end forhen at tale efordeelagtigen om vore Anliggender. Fornærmelserne mod vor ædle Konge og imod det hollandske Folk ere ogsaa nu langt sjeldnere og Lovtaler over Belgierne, deres store Mænd og deres Congres finde nu et ikke saa stærkt Gjenstrald i franske og engelske Blade, som fordum. Sandhedens Kraft trænger omsider igjennem. De latterlige Debatter i Congressen, nøiere Kundskab til Revolutionens udviklinger og dens Herver, en retfærdigere Bedømmen, af vor ædle i den sildigere Tid stundom saa miskjendte Monarch, en rigtigere Kundskab om den hollandske Nationalcharakteer, dette ellers saa koldblodige og roelige Folks Begeistring, de Frivillige der flokke sig under Fanerne, de mange patriotiske Gaver, - hvorledes kunde dette undgaae Udlandets Opmærksomhed? Naar vi i denne Henseende sætte en uindskrænket Tillid til Forsynet, du styrer Tidens Udviklinger, saa beroer vor Tillid, hvad vor indvortes Tilstand angaaer, paa en sikker Grundvold. Vore Troppe i Breda, forskandsede og forsvarede af vor Ungdoms Kjerne, kan anført af den tapre General van Geen, vende sig til ethver Punkt, som Fjenden truer. I Ammerpen staaer den tappre Chasse, frygtet af Rebellerne, agtet af sin Konge, elsket af sine Medborgere, og indjager fra sit Citadelle selv den fjerne Fjende Skræk, ligesom Løven i Ørkenen forfærder Vandringsmanden, der i en fjern Frastand vandter omkring dens Hule. Hist paa det andet yderste Punkt af vor Linie venter den loyaleDibbets roelig og uforsagt det Uveir, som hver Dag truer at bryde ud over ham. Og beredt til at ile fra een af disse uforfærdede Generaler til en anden, vælger en tapper og loyal Kriger, en af Tydsklands Hædersmænd, den ved sin Kjerlighed for Gan mel=Holland og dettes ærværdige Monarch hos os naturaliserede Prinds Bernhard af Weimar, sin Post ikkun der, hvorhen Fare og Hæder kalder ham.