Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-04-09
En fri Communalbestyrelse er vistnok Tidens Fordring; thi jo mere Oplysningen udbreder sig i et Folk og til alle Classer af det, desmindre vil det finde sig i at staae under bestandigt Formynderskab. Den Vankundige føler sig vel ved et saadant Formynderskab, fordi det sparer ham en Deel Møie, og fordi han ikke kan indsee, at han selv maa betale det; men den Oplyste, som har Forstand og Dannelse nok til at forstaae sin egen Jnteresse og styre sine egne Anliggender, finder alt Formynderskab trykkende, som en Jndskrænkning i hans personlige Frihed. Om han end tillidsfuldt betroer den øverste Magt og hele Statens Styrelse til en uindskrænket Monarch, saa ønsker han dog derfor ikke, at denne ogsaa skal beskikke ham Formyndere for de Anliggender, som nærmere vedkomme ham selv eller det mindre Samfund, hvoraf han er Medlem. Disse kan han bedre oversee end Regenten; dem kan han selv bestyre paa den fordeelagtigste og billigste Maade de nærme sig meere til det Private end til det Offentlige, og dem ønsker derfor den aandeligt myndige Borger helst at bestyre selv. En fri Communalbestyrelse er derfor et Ønske, som Oplysningen føder, og som med Oplysningen udbredes til alle Classer af Folket. Det hører heller ikke til de Fordringer, som vække Betænkelighed hos den absolute Monarch thi det gjør intet Skaar i dennes egen Magt og Myndighed. Meget meere kommer det Regjeringens eget Ønske imode og letter den en Byrde, som det ved Tidernes Fremskridt tilsidst vilde blive den umueligt at bære. Jo meere nemlig Regjeringens Virksomhed ved Oplysningens Fremvært udbreder sig til de mindste Forgreninger af Statstyrelsen, desmere tiltager dens Forretningers Masse, desmere overlæsses alle dens Organer, – baade Collegier og Emledsmænd, – og desmindre bliver den i Stand til at udføre dem alle tilbørligt. Vilde en Regjering paatage sig det specielle Formynderskab for hver enkelt Borger, da maatte den enten have en utallig Mængde Organer eller – forsømme sine vigtigere Pligter, og noget Lignende bliver unegtelige Tilfældet, naar den skal bestyre de enkelte Communers ubetydeligste Anliggender. Det falder derfor let i Øine, at Folkets Ønske om en fri Communalbestyrelse maa falde sammen med Regjeringens velforstaaede Jnteresse; thi kun ved en Mængde ulønnede Bestyrere af Forretningerne i de yderste Forgreninger bliver det muligt forden at faae dem tilbørligt udførte uden uoverkommelig Belostning. Vor vise og faderligt sindede Regjering har derfor alt tidligere overdraget et Par af de vigtigste Communalanliggenders Bestyrelse tildeels til Communerne selv, og ved at tilstaae Kjøbstaderne en friere Communalbestyrelse har den viist, at den i denne Henseende er enig med Folket. J Stændernes Forsamling i Roeskilde gav jo desuden den Kgl. Commissarius den Forsikring, at Regjeringen, alt var betænkt paa at forelægge Stænderne Udkast til en Anordning om Communalbestyrelsen for Landet, og det er altsaa udenfor al Tvivl, at Regjeringen ønsker ligesaameget at give, som Folket at modtage denne Velgierning, naar det blot lader sig gjøre, naar Landsbycommunerne ere modne dertil. Dette er altsaa det store Spørgsmaal, som skal besvares; dette er den Knude, som det kommer an paa at løse nogenlunde tilfredsstillende. Hvo som kjender vor Bondestandsaandelige Standpunct, vil vistnok erkjende, at dette ingen let Sag er, og Mangen, som alene seer hen til en enkelt Commune eller en enkelt Egn, hvori Bondestanden endnu staaer særdeles langt tilbage i Oplysning, vil maaskee uden videre Undersøgelse besvare Spørgsmaalet benegtende. Unegteligt gives der ogsaa mange Landsbycommuner, hvis Medlemmer i det Hele taget ikke ere sønderligt modne foren fri Communalforfatning, og naar man betænker, hvormegen Færdighed i at skrive og regne, hvormegen Aandsmodenhed, hvormegen Almeenaand og Sands for de fælleds Jnteresser der fordres af en god Communalbestyrer, – da maa man vel ogsaa indrømme, at der kun findes faa Landsbycommuner, som have saadanne Medlemmer. Men – for det Første maa man vel spørge, om da De, der nu styre Communernes Anliggender, alle tilfredsstille disse Fordringer, og man vil da let indsee, at man af Dem, der i visse Maader staae udenfor Communerne, i det Mindste ikke er berettiget til at fordre den Jnteresse for deres Anliggender, som af deres egne Medlemmer. Desuden kan en Præst være en meget duelig Prædikant og Sjælesørger, uden derfor at besidde megen Duelighed i disse borgerlige Forretninger; en Herredsfoged kan være en meget duelig og retfærdig Dommer, uden derfor at excellere i at anlægge Veie, vel at mærke. – disse Embedsmænd have saa mange andre og for dem vigtigere Forretninger, at Communernes Anliggender for dem maae blive en Bisag; derfor tør man neppe paastaae, at alle Landsbycommuner nu blive vel bestyrede. Dernæst maa man ogsaa betænke, at Almeenaand og Sands for de fælleds Jnteresser først skal vækkes og næres ved den communale Frihed og ikke let kan gaae forud for den. Selv den practiske Duelighed kan jo kun erhverves ved Øvelse og altsaa ikke let findes, hvor Leilighed til denne mangler. Endeligen bør man heller ikke oversee, at det ikke er fornødent, at alleen Communes Medlemmer eller Familiefædre skulle besidde de fornødne Reqvisiter for en god Bestyrer, naar kun et tilstrækkeligt Antal af dem er i Besiddelse deraf, da kan jo Communen overtage sin egen Bestyrelse og med Tiden opnaae større Modenhed. De Communer, der ere saa lykkelige, ere dog neppe saa ganske faa, og om end et langt større Antal savner Medlemmer, der forene alle Betingelser for at være duelige Bestyrere af Communens Anliggender, saa tør man derfor ikke strax erklære dem for umodne til en fri Communalbestyrelse. Mangen Bonde besidder Forstand, Sagkundskab, Sindighed, Retsindighed og Almeenaand nok til at blive en god Communalbestyrer, men mangler derimod Færdighed i at regne og skrive, skulde han da ikke hos Andre, f.Ex. en Skolelærer, kunne finde den fornødne Assistance i denne Henseende og saaledes blive i Stand, til at bestyre sin Communes Fælledsanliggender, –Er overalt Regnskab, Correspondance, Protocolføring, o. desl. det Væsentligste ved en god Communalbestyrelse? – Vilde ikke meget mere en stor Deel deraf falde bort, naar enhver Commune fik Frihed til selv at styre sine egne Anliggender, – Saalænge Regjeringen holder Communerne under Formynderskab, er det dens Pligt at fore streng Control med de af den beskikkede Formyndere, men naar de selv blive fuld myndige, hvortil behøves da videre Control? – Har Communen kun Frihed til at vælge sine egne Bestyrere, da kan den jo selv sørge for at blive saa godt bestyret, som dens Omstændigheder tillade, og skulde end en enkelt Commune blive maadeligt bestyret, da var Ulykken jo dog ikke større, end om den bliver slet bestyret af Embedsmænd, hvilket, som sagt, vel ogsaa hist og her kan være Tilfældet. Tvertimod om et eenfoldigt Menneske bestyrer sin egen Formue slet, da er det aldrig saa nedtrykkende for ham, som naar den forødes af hans Formyndere, og da kan han af Skade lære at blive klog. Omtrent saaledes er det ogsaa med Communalbestyrelsen: ødsler Communen selv med sin Formue og sin Kraft, da lider den dog ikke saa meget derunder, som naar dens Formyndere ødsle dermed. De materielle Kræfter ere overhovedet af underordnet Vigtighed; Aanden, Selvfølelsen er dog stedse det Vigtigste; thi det er den som alene giver det Materielle Liv og Kraft. "En god Villie trækker et stort Læs, – siger Ordsproget – og sikkert vilde vore Landsbyecommuner lettere kunne bære endog forøgede Byrder, naar de kun fik større Frihed og derved mere Mod og Lyst Derfor bør man ikke strax mistvivlende erklære dem for umodne til Friheden, men gjøre, hvad man kan for at modne dem dertil. Dette anseer jeg for en hver god Fædrelandsvens Pligt, og jo større Vanskelighederne ere, desmere maa man arbeide paa at rødde dem af Veien. Derfor vil jeg og bidrage min Skjerv dertil, uden at afholdes derfra af den Betragtning, at den mueligen kan blive anseet for ringe. Efter min Overbeviisning kan en fri Communalbestyrelse paa Landet tilraades; men det er dog ingenlunde min Hensigt at give Regjeringen gode Raad. Jeg vil kun fremsætte nogle aphoristiske Bemærkninger om, hvorledes jeg mener, at Communalbestyrelsen paa Landet kunde og burde indrettes, forderved at give Kyndigere Anledning til at yttre sig derom. Man maa derfor ikke i de efterfølgende Bemærkninger vente at finde en fuldstændig og fyldest gjørende Besvarelse af den Priisopgave, som har givet Anledning til denne Undersøgelse. Tvertimod betragter jeg Priisopgaven som mig uvedkommende, og jeg vil derfor i det Følgende kun stræbe at oplyse, hvorvidt den hos os bestaaende Communalbestyrelse svarer til sin Hensigt og til Tidens Fordringer, hvorledes den efter min Mening kunde indrettes bedre, hvorvidt Communerne ere modne dertil, og hvorledes man kan virke til at modne dem mere.