Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-04-05
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. HomotToogtyvende Aargang. No. 28. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 5 April 1825. Om gudelige Forsamlinger. Nærmest foranlediget ved Hr. Pastor N. F. S. Grundtvigs Betænkninger over samme Materie, i nyeste Skilderie af Kjøbenhavn No. 12 og 13. Andiatur et altera pars Visselig maa det inderlig bedrøve enhver Sandhedens og det sande Godes Ven, naar det kommer dertil, at Præsten nødes til at føre Klagemaal over Nogen eller Nogle af hans Menigheds Medlemmer, især naar det angaaer Gudelighed, Gudsfrygt og Gudsdyrkelse, Ord og Ting, hvis Hellighed og Ærværdighed bør indgyde Enhver, der vedkjender sig dem, alt formegen Ærbødighed til enten at give eller søge Anledning til Klage eller Anklage; hvilket den oprigtige Kristen, den sande Hellige vist omhyggeligen vil skye og flye, og som den, der efter Skriftens, Fornuftens og den sande Egen kjerligheds Bydende, frygter Gud, ærer Kongen, lyder Øvrigheden og agter Præsten som Sjælesørger, sikkerlig aldrig vil blive udsat for Men hvad skal, hvad kan da en Præst ved gjøre, naar Personer, der ville indbilde sig selv og Andre, at de ere inspirerede, begynde at stifte en Menighed i hans Menighed, gjøre Proselyter, agere Apostler og offentligen lægge Ringeagt for Lærestanden og Læreren for Dagen? Skal han, maa han, bør han, som Sendebud i Jesu Kristi Sted, som den der ei allene beder: Tilkomme dit Rige, men ogsaa skal stræbe efter bedste Evne til Bønhørelsen af disse hans Lærers Ord i den meest udstrakte Forstand, ved stedse at udbrede kristelig Kundskab, Sandhed, og Dyd i den Embeds-Kreds, hvor Gud og Kongen satte ham, være ligegyldig og taus ved, at Personer og Selskaber, under Navn af gudelige og hellige, virke tvertimod ham og stræbe tilbage til Uvidenhed og alle dens Følger, ved at banlyse Fornuften og de baade levende og afdøde Lærere, som opmuntre til dens Brug Vistnok undgaae de og derved Følelsen af hvert et Slag af Aandens Sværd ligesaa heldigen, som de snildeligen undvige hver Mulighed af en Overbeviisning, der skal grunde sig paa fornuftig Overveielse. Derved er det at de saa let vinde Tilhængere blandt den tankeløse Almue; fordi det er lettere at troe (som de troe) end at tænke, lettere at bede end at handle, lettere at synes end at være god. Naar nu Præsten med Vished veed, at der, i de saakaldte gudelige Forsamlinger, arbeides lige tvertimod hans redelige Bestræbelser for at udbrede mere og mere kristelig og fornuftig Kundskab i hans Menighed, er han da troe i sit Kald, naar han er ligegyldig ved, at hans Advarsel derimod intet nytter, at hans Embeds Værdighed og Sandhedens Ære krænkes, at Kongens og Øvrighedens Anordninger og Forbud overtrædes. Men, vil man maaskee indvende, der burde intet Forbud mod gudelige Forsamlinger finde Sted, og de ere jo tilladte under betingelse af Præstens Kundskab derom eller Nærværelse derved. Men hvorledes skal en Præst paa Landet, der har langt til sit Annex, i sine Sogne mange Byer og i disse gudelige Forsamlinger, kunne bivaane dem alle og forvisse sig om hvad der foretages i dem alle, at deri er nedbrydes om Aftenen, hvad han har stræbt at opbygge om Dagen? Ja var det endda kuns Bøn, Sang og Læsning af sand Oplysning befordrende Bøger, som beskjæftigede dem, saa maatte de være uskyldige og kunde være gavnlige, skjønt overflødige og unødvendige, da alt dette kan foretages med virkelig Held, Andagt og Velsignelse i enhver enkelt Familie. Men de lade det ei blive derved, de gaae videre ved at læse og forklare Bibelen, en Forklaring der vist maa blive ligesaa forskjellig, som de Personers Duelighed eller Udduelighed, der driste sig til at paatage sig dette Arbeide, hvorom siges, at det for et fornuftigt tænkende Menneske er uforstaaeligere, end Græsk og Latin. Men det skal og være gammeldags Kristendom der foredrages, gamle aandelige Bakkelser, og flere deslige Retter, der trakteres med. Det er vel ligegyldigt hvad der læses, naar det kun er gudeligt, hvorledes det forklares naar det kun er gammeldags, hvorledes Foredraget lykkes, eller hvad Duelighed Fortolkerne besidde, naar de kun ere hellige! Dog dette kan vel neppe Nogen falde paa at tænke eller sige. Kan og maae ingen Haandværker gjøres til Svend uden foregaaende Lære, eller vinde Laugsrettighed uden foreviist Mesterstykke, og har vor, for al god Orden saa aarvaagne, Regjering forbudet Qvaksalvere, under Straf, at afgive sig med at helbrede Sygdomme paa det menneskelige Legeme, hvortil kun prøvede og duelige Læger ere berettigede, mon vel denne samme vise Regjering kan eller vil taale, at slige Fuskere, som hine Lecteurer, fordærve Sjælenes Smag for, og Evne til at modtage og fordøie rene Sandheder og ædle Begreber, ved at bibringe dem hvilketsomhelst ufordøieligt Miskmask, hvormed saadanne Fortolkere opvarte deres Tilhørere, der, Strudsen lige, gabende sluge, hvad der kastes til dem, Kunde man antage at det just var her i disse gudelige Forsamlinger, at ægte gammeldags og sand Kristendom skulde findes og ikke i Kirken; saa bleve lærde Studier, med Hensyn til Religionen, en unyttig Besværlighed, Skoler, theologiske Faculteter, Kirker og Præster Bekoste ligheder, man let kunde undvære. Skal Præsten desuden endnu være taus og taalig, naar en Person, der saa godt som nylig er traadt ud af Landsbyeskolen, men bleven indviet i de Helliges Mysterier, vover sig indbildsk i offentlig Modsigelse med Præsten under hans Embeds Forretninger i Kirken, eller naar en Mand med pharisæisk Stolthed efter Gudstjenesten indbyder til Aften Traktement hos sig paa Kjærner, istedenfor de i Kirken nylig forelagte Avner; ja endog ved Kirkens Dør opfordrer Præsten til at forsvare, hvad han i sin Prædiken har yttret, som stridende mod hans vidløse Indbildning? Dog de lade det ei blive ved at holde sig til Kirken og Præsten; de anfalde i deres hellige Parorysmus, eller henrevne af det ubetvingelige Element, Præst og Almue paa Veie og Stier med deres tankeløse Væv, og drage vemodsfulde Suk naar man ei vil lade sig deres Præk vel smage. Her kan med Sandhed siges: Vi tale det vi vide og vidne det vi have erfaret. Sligt Overmod passer sig dog kun lidet til den sande kristelige Ydmyghed, der især bør pryde den, der vil kalde sig hellig og opvakt. Kunde nu den Religionslærer fortjene Navn af en troe Hyrde, der, ligegyldig og taus (for at bruge Skriftens Ord), lod Ulvene i Faareklæder sønderrive og adsprede hans Hjord, Varhan en troe Vægter paa Zions Mure naar han saae den ulmende Jld, der vilde fortære den Kristendoms Bygning, han ei allene samvittighedsfuldt havde vedligeholdt, men og møisommelig udvidet og efter Evne forbedret, og han da er varslede for den truende Fare, Eller burde Lærerne maaskee ei arbeide paa at udvide deres Menigheders Religions-Kundskaber, bibringe dem renere Begreber og tydeligere Forestillinger om de Ting, som høre til GudsRige, Skal det lægges dem til Last, at i Kirkerne ei endnu høres gammeldags Kristendoms Foredrag paa Prædikestolen eller gammel Stiil i vore Bønner og Sange, Eller mon den fande Kristendom, den sande Gudsdyrkelse, der bestaaer i rene Tanker og et retskaffent Levnet, enten kan siges at være gammeldags eller blive nymodens, fordi det Sprog, hvori den fremtræder, retter sig efter de menneskelige Fremskridt i Forædling i Kunster, Sprog og Videnskaber. Hvis nogen af alle den menneskelige Aands Værker fortjene at fremtræde i en værdig Dragt, da synes det fornemmelig at Religionslæreren, har fortrinlig Krav derpaa. Det er derfor neppe at formode at nogen sand Kristendoms og fornuftig Gudsdyrkelses oprigtige Ven skulde falde paa, istedetfor No. 140. i vor Ev. Kr. Psalmebog, at ønske sig og synge: In dulei jubilo Sjunge vil og ere fro, Den vort Hjerte trøster, Ligger in præsepio, Og klar som Solen skinner, Matris in gremio, Alpha es et O. at synge Hallelujaer og Kyrieeleiser som uforstaaet Tidsfordriv, at ombytte No. 232 (f. Ex.)med: Træd sagt heran . . . . Dig hjælper ei da den Ludtze lette Laare &c. Neppe længes den fornuftige Kristen efter Diævlebesværgelsen over Barnet ved dets Jndtrædelse i Verden, at rives med ham igjennem Verden, og kives med ham ved Udgangen af Verden, og saameget andet Suurdeig, som vor vise Regjering har fundet rigtigt at udrydde ved velgjørende Lovbud, bedre Psalmebøger, hensigtsmæssigere Ungdoms Underviisning, Confirmation, Cathekisationer og flere hensigtsmæssige Foranstaltninger til fornuftig Kristendoms Udbredelse og Stadfæstelse. Alt dette vidner om, at det er Regjeringens absolute Villie at dens Undersaatter, skal ledes frem til bedre Oplysning; og at Præsten er den, der nærmest bør og skal arbeide frem i samme Aand til dens kristelige Hensigters sikkre Opnaaelse er ligesaa vist, som han kan vente kraftig Understøttelse naar skadelig Ufornuft møder ham med Hindringer under disse hans vigtige Pligters samvittighedsfulde Opfyldelse. Ja vor ædle sjette Frederik, Kirkens omhyggelige Pleiefader, vil vist med allernaadigst Deeltagelse høre enhver troe Sjælesørger, som i sin Vaande beklager sig over at erfare, at denne aandelige Nervefeber, hvorom her er Talen, truer med at udarte til en ulægelig Smitte, og (som Hr. Grundtvig meget rigtig og med Uvillie bemærker) udbrede en sygelig Afmagt over de ham betroede Sjæle. Naar man besværer sig over den Forskjel der er mellem gammeldags luthersk Kristendom og det Foredrag, som nu høres i vore Kirker, mon man da for Alvor og med fornuftig Eftertanke kan ville indbilde sig selv og Andre, at det virkelig skulde have været den store Luthers bestemte Mening, at alle hans Confessions Lærere, skulde blive aldeles staaende der, hvor han satte dem, og at han vilde glæde sig ved at finde os der, Jeg troer det ikke! Nei, snarere vilde han da nok tiltale Lærerne i sit vante Kraftsprog omtrent i følgende Tone: "J lade Kroppe, hvad have J gjort i de 300 Aar, J med Tryghed kunde arbeide under Regjeringens Beskyttelse uden Modstand, uden Forfølgelse? Synes J at kunne være bekiendte alle tilsammen ei at have gjort mere i saa lang Tid under Frihed og Frelse, end jeg ene Mand gjorde i faa Aar under Fængsel og Fare, Kunne J forsvare for Gud, Eders Samvittighed og Kriste Menighed, at J ei have bragt den videre i grundige Kundskaber i sand og fornuftig Kristendom. Jeg stræbte, som ærlig Mand, at udrense den gamle Suurdeig, men jeg har Grund til at frygte, at den endnu gjærer i mange af Eder, og hvad har jeg da at haabe for Eders Menigheder, som J dog burde have søgt at lære, hvad Jesu Disciple ei for 1800 Aar siden kunde bære og jeg ej til min Tid kunde udføre. J skulle føre dem an og stedse frem paa Religionens, Sandhedens og Dydens lyse Bane, og J lade dem staae stille i Mørket, eller vel endog gaae tilbage". Hvad mon Elskerne og Befordrerne af den gammeldags Kristendom i Kirken vilde svare paa slig Tiltale, Mon de kunde modsige Sandheden i den Eller kunde man ved denne Tilbagegang vel undskylde sig med: "at et mystisk, et ubetvingeligt Element yttrede sig i nogle Forvirredes Hjerner, der kuns befandt sig vel i Mørket, og maatte overlades til sig selv. Jeg kan for min Deel ei dølge den Frygt; at jeg vilde udsætte mig for velgrundet Dadel af Enhver, der kjender Sagen tilstrækkelig og nøie nok, ved at forsvare de gudelige Forsamlinger, i hvilke dette Clement viser sig virksom baade i og udenfor deres Medlemmers Samfund, Forsamlinger, som Hr. Grundtvig, Sandheden tro, saa træffende skildrer som "maadelige Surrogater for det kirkelige Liv og maadelige Planteskoler for sand Gudsfrygt, Ydmyghed og Kjærlighed; Forsamlinger, hvori en sygelig Pietisme let parrer sig med forskruede Jndfald, og føder) Ringeagt for Lærestanden og omsider for Skriften selv. Det er derfor glædeligt, at en Mand, som Grundtvig, giver os denne Skildring og paa en Maade opfordrer til at yttre sin Mening om flige Selskaber ligesaa frimodig og oprigtig, som han Dette er skeet i disse Linier af en Mand der forener oprigtig Sandhedskjærlighed med overbevisende Erfaring. Og ønskeligt var det, sm. flere vilde gjøre ligesaa, at Sagen ei skal blive eensidig betragtet, men at vor vise og foralt Godt aarvaagne og virksomme Regjering, saae den i sit sande Lys, og fik Leilighed til at bevise, at den, ligesaavel som den har vidst at sætte Grændser for smitsomme Syger paa Mennesker og Qvæg, ligesaavel som den vidste i Fordumstid at afskaffe den mægtige Chatholitisme, endnu vil vide ved passende og kraftige Midler at forebygge, at denne aandelige Syge ei skal. smitte alle dens Undersaatters Sjæle. Dette er sikkerlig alle dens troe og fornuftige Undersaatters Haab og Ønske. Den, der fremsætter dette, nævner sig ei. her, thi Navnet gjør intet til Sagen. Men saasnart det behøves og kan gavne, skal han villig vedkjende sig baade sin Mening og sit Navn. ANIONo.