Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-08-05
Den gjennemsuser tidselgroede Slætter, Hvor for den vakte frodig Axes Bølge. *) Denne Sahl er 20 Alen bred, men over 60 Alen lang, og kan rumme et opstillet Regiment Soldater. Plopjernet blotter Krigens brudte Redskab Og Slagnes Lig. Blandt Grave lyde Savnets Sukke. End zittrer Enkens og den Faderløses Taarer Paa blege Kind. Fred, dine første Fjed vil gaae blandt Grave, Din Morgenrøde skinne paa Ruiner. Forsvinder, forsvinder! J rædsomme Minder. Ei høres paa Jorden, O Tvedragt, din Torden! Ei kjendes dit blodige Fjed. Lad blidere Dage, Lad Dyderne vende tilbage. Hil være dig, Fred! Du dale fra Himmelen ned! Religionen. Min Helligdom laae styrtet i Ruiner. Den vilde Frækheds Haan forfulgde mig. Da tyede jeg til Dødens Offerørk. God Trøstens Balsom i den Slagnes Bryst, Som stred den sidste Strid. I Hytten lod min Røst til de Forladte, Om Giensyns Fryd og Taal: Og Kronens Haab ved tornet Banes Maal - Han som befæster, og nedstyrter Troner, Min Fader byder Fred! Adlyder, Fyrster, det er Gud, som byder! O! kalder af sit Grus, mit Tempel atter frem At Andagts Hymner mod Guds Trone lyde, At Jordens Slægter i mit Lys sig fryde, Og Broderenighed velsigne dem, Lyd, Dødelige, lyd mit Bud. Lad det din Daads Veileder være, Da skal dit Hiertes Fred dig lære. Jeg sendtes dig fra Sandheds Gud, Du, som Alviisdoms Raad udsaae Til Kongetronen at bestige, Styr, Jordens Gud, et arvet Rige, At Himlens du fortjæne maa Retfærd. Spydstagens Ret er gjælde meer. Giv Fred, giv mig mit Sværd tilbage. Giv atter Vægten i min Haand, Langt over Svaghed, uden Harm, Enhver sin Ret skal tildeelt være, Vor fælles Dommer Dødelige bære J egen Barm. Religion, min Tvillingsøster, Vi stode samlede ved Danas Trone, J Sekler, Kongerne adlød vor Røst. Vi vide, Frederik, Du elsker os, Vi sværge Dig ved ham, som og udsendte; Vi aldrig skal forlade Dig: Duo. Religion, Retfærd: Vi Haand i Haand for Fredrik træde: Ved os hans Vælde skal bestaae: At lyde og er Kongens Glæde, Ved os sin Kongeløn han naae! Retfærd: For mig skal Lastens Slave væve: Han skal omkomme ved mit Sværd, Religion. Min Kraft den Frommes Sjæl skal hæve, Han elske Dyden for dens Værd. Retfærd: Min Dom ubøielig skal være. Min Arm et vældigt Værn for Ret, Religion: Og ved min himmelsendte Lære, At lyde dig skal vorde let. Begge: Vee Folk vee Fyrste, som os hader. See Troner styrtes ved vort Savn, Men Held for Folket og dets Fader, Der aabner os en villig Favn: Sandhed. Gud satte Dig, o Sjette Frederiks Paa Dine Fædres Trone. Han gav Dig mange Fyrsters Savn: Maria Danas Dagmar ved Din Side: Ved Dyders Ynde værd sin Krone. En Æt, i Qvindedyder hende lig. Et kjækt og trofast Folk, som elsker Dig. Han luttrede Din Sjæl, som Guld! Jgjennem Modgangs Ørk gaaer. Vei til Viisdom. Thi veed Du, Konge, Glandsen om Din Krone Er ei af Ædelsteen; men Kongedaad: At moden Viisdom styrer Kongens Raad; Og oplyst Kjækhed værner om hans Trone. At Lasten straffes bor ved Retfærds Magt: Og Smigger med Foragt. At trofast Dannedaad har Ret til Ære, At Sandheds Rost bor Kongens Øre være. Som Harpens Melodie. At Himlens uforanderlige Lære, Et gjør vankundig Træl, men oplyst Frie, Thi er Dit Faderbud, o Konge, Dannas Held; Dets Tak, dets Fryd Løn for Din Sjæl Og trefold hellig denne Dag dets Minde. Thi uforbunklet af en Krones Glands See Ægtekjærligheds uvisnelige Krands Om Diademerne sig vinde. Skjøn, som den var i Elskovs Rosenbaar. Skjøn i et Fjerding=Sckels Aar! Skjøn skal vor Efterslægt den finde. O Kongepar, om Dine salvgraae Haar! Cher. Straal frem i Din Herligheds Glands O Fred, omstraal Du Dana=Kongens Trone, Flæt Oliegreen, med Eeg og Myrthe Krands Om Fredriks, om Marias Krone. Lad Flid oplives! Lad Velstand trives, Lad Dyd og Viisdom styre dem: At Dana vorder deres Hjem. Hør Folkets Jubelrøst sig hæve, J fulde Harmonie den bryder ud Frederik, Maria leve! Velsign dem, Fredens Gud! Da Deserten ved de forskjellige Taffer var skemsat, overleveredes enhver af de Jndbudne en i Anledning af Kronningen præget og af Hr. H. E. Freund forfærdiget Medaille, paa hvis ene Side sees begge Deres Majestæters Brystbillede med Om skrift: FRIDERICUS VI REXDANIE. MARIA SOPHIA FRIDERICA DANIÆ REGINA., og paa den anden, Danmarks Genius, som holder i den udstrakte høire Haand den danske Krone, med Omskrift: DECVS PEINCIVM CIVIVM SALVS. og støtter den venstre paa Vaabenskjoldet med de tre Løver, nedenunder staaer, INAVEVRATIONIS SACRTINAEDEFRIDERICOBVRG PERACTA D. XXXI IVL. MDCCCXV. Om Aftenen var hele Byen illumineret. Paa Torvet, i Latinskolebygningen, paa Postgaarden, ved Amtmandsboligen, o. fl. Steder vare transparente Deporationer anbragte. Jmellem Kl. 9. og 10 afbrændtes et kostbar Fyrværkerie, som der havde været arbeidet paa i lang Tid, lige for Slottet paa Terrassen i Slotshaven og i Vandet. Øverst paa Terrassen brændte et stort Tempel, og paa Vandet efterlignedes et Søslag. Raquetterne var af en Størrelse, hvortil man neppe tilforn har seet Mage her tillands. J Haven og langs med Slottet ved Vandet brændte Begkrandse, der toge sig fortreffeligt ud imellem det grønne Løv Menneskevrimlen paa Gaderne og omkring Slottet vedvarede til Kl. 2. Veiret begunstigede Festen; thi lige indtil Fyrværkeriet var forbi, var det saa ypperligt, som man kunde ønske det, men noget derefter begyndte det stærkt at regne. Næste Dags Eftermiddag Kl. 6 forlod Hs. Maj. Kongen Frederiksborg, og den derpaa følgende Dag (Onsdagen) Kl. 12, tog H. M. Dronningen derfra. Alting løb lykkeligen og vel af, og intet Uheld forstyrrede den Glæde, som denne herlige Fest ydede hver sand Fædrelandsven. J Onsdags Middag var i Frederiksborg den forrige Stilhed, atter traadt i den ubeskriveligste Rørelses Sted, og enhver Gjennemreisende, der, uden at være underrettet om det, som var foregaaet, kom herigjennem, skulde neppe have abnet, at to Dage tilforn en Kronningsfest havde fundet Sted, eller at flere end 100,000 Mennesker havde været forsamlet her.