Berlingske Tidende, 1750-10-23
Da jeg en Søndag for den anden Prædiken spadserede ved den gamle Skibs=Broe i Neuchatel, begyndte nogle Børn, der vare ved den nye Havn, at raabe, at de saae et druknet Menneske liggende paa Bunden i Søen. Siden jeg i Førstningen tvivlede, om jeg havde hørt ret eller ikke, saa spurgte jeg dem, hvad de havde sagt, og hørde dem igientage det samme. Jeg løb derpaa saa hastig, som mig mueligt var, hen til Stedet, og saae virkelig ligge paa Bunden i Vandet et Menneske, som rørde sig ikke meere, holdt Armene udstrakte, Fødderne op af Strandbredden, og Hovedet af Dybet til. Jeg sprang paa Timen i en Baad, og tog en lang Baads-Hage, hvormed jeg tog fat i den Druknedes Buxer, for ikke at saare ham. Da jeg havde faaet ham i Veyret, var jeg ikke stærk nok til at bringe ham fyldest op; men nogle Personer, som havde seet mig løbe, kom dertil, og tillige med mig droge det unge Menneske opaf Vandet. Jeg lod ham strax vende om, og holde Fødderne i Veyret, vristede med en Hirtzfænger Tænderne fra hverandre paa ham, og lod een pisse ham i Munden. Der lø meget Vand fra ham, baade udaf Munden, Næseboerne og Ørene. Vi bare ham hen for en Herres Huus af det høye Raad, som havde den Godhed, at lade varme en Seng til ham. Jmidlertid lagde vi den Druknede paa en Tønde, og ruldede ham stærkt. Adskillige Bevægelser, ligesom han vilde kaste op, gave os god Forhaabning om vores Operation. For at bringe den til en lykkelig Ende, betienede jeg mig af en Haandverkmands Nærværelse, som røgede Tobak. Jeg bad ham kradse sin brændende Pibe ud, stikke Stilken i Bagdelen paa den Døde, og blæse saa stærkt, som han kunde, igiennem Pibe Hovedet. Dette havde god Virkning. Det inddrukne Vand gik i stor Mængde fra ham, og derpaa begyndte det unge Menneske første gang at give et Tegn til Livet af sig. Man lagde ham derpaa i den varme Seng. To Timer derefter begyndte han at røre sig; og han havde alt sin Forstand igien, da hans Moder kom dertil, og lod ham bære bort. Det første, jeg Dagen derefter saae paa Gaden, var denne Dreng paa een 13 eller 14 Aar, hvilken jeg Dagen tilforn havde frelst fra Døden. Han var saa frisk os sund, som man kunde ønske det. Jeg spurdte ham om nogle Omstændigheder, angaaende det, som den forrige Dag var passeret, og han berettede mig, at han havde seet efter noget, som laae temmelig langt ude i Vandet, og at han uden at passe paa, at han var saa nær Vandet, havde flyttet Foden, og derover var falden ud i Stranden, og, siden han ikke kunde svømme, var siunken til Bunds. Han vidste ikke, hvor længe han havde været under Vandet. Men saa meget kunde han meget vel erindre, at han imod Kl. 11 var kommen til Stranden. Ved det han var siunken ned, havde han strax tabt alle sine Sandser, og ikke fornummet til nogen Smerte. Heraf kand da sluttes, at han har været een eller 2 Timer under Vandet. Dersom denne Dreng havde været en fornemme Person tilhørende, saa havde Sagen maaskee, givet stor Opsigt; men siden det var et uægte Barn, saa blev der ikkun lidet talt om hans Opvækkelse. a. Capitainen paa et Skib, paa hvilket jeg har commanderet nogle Tropper, har forsikret mig, at han ved en Matros, som en heel Time havde ligget paa Havets Bund, med god Succes havde brugt samme Middel, som jeg betiente mig af, ikkun med det Tillæg, at han strax havde ladet aabne ham en Aare paa den ene Arm, saa snart han havde givet noget Livs-Tegn af sig igien; hvorpaa Matrosen, efter 2 Dages Forløb, havde været i Stand til at giøre Tieneste igien &c.