Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-03-05
Vor Ven D. skrev mig just til med sidste Post : - . . . ja, jeg vover Ordet, om ikke for andet, saa for at sige det høit for mig selv, thi Dig regner jeg ikke: jeg erkjender i Syv Aar Walters Legeme, men Williams Aand." Førend jeg gaaer over til ogsaa at vise Dig, hvorledes tydske critiske Blade omtale denne vor Landsmand, maa Du tillade mig, først at gjøre nogle bemærkninger ved den i Dansk Literaturtidende (1823, No. 27 o. s.) indførte, med Sandhedskjerlighed og Jndsigt skrevne, Recension over Deodats Fødsel. Jeg vil her først, i Anledning af Recensentens Sammenligning imellem Kruse og Walter, Scott, bemærke, at al saadan Sammenligning, naar den ikke er høist forsigtigen og med Circumspection betinget, er for det meste mislig og leder paa Afveie og til skjeve Resultater, og at den er ganske urigtig og urimelig imellem to Forfattere, der – hvad Deodat angaaer - ikke have den mindste Lighed med hinanden; da man derimod, uden mindste Hensyn til andre Forfattere, eller til Forfatteren selv, bør bedømme et saadant Arbeide, som et fra alle Sider fritstaaende Værk. En anden Sag kan det synes at være med "Syv Aar, hvor en saadan Sammenligning vel kan tillades, da den, i Henseende til Behandlingsmaaden, opfordrer til en Sammenligning, hvilken en indvortes Lighed gjør naturlig. Jeg nægter ikke, at Deodat ligesaagodt kan hedde et Konststykke, som et Konstværk, uagtet Forfatteren ved Behandlingen har søgt at hæve det til den sidste Benævnelse; men et Feilgreb er det dog, at ville sammenligne Charactererne i denne Bog med de Walter-scottske, og paa Grund af det mindre Pikante i dem frakjende dem Værd og Originalitet; thi Rec. overseer derved, at der er en høist mærkelig Forskiel imellem det 13de, 14de, 15de Aarhundredes Characterer og vore Dages. Dengang var Afslibelsens Periode endnu ikke begyndt, Forfatteren kan lade dem fremtræde i en skarpt og med stærke Farver antydet Originalitet, som, hvis den anvendtes paa vore Samtidige, maatte see ud som, og vist ogsaa være Carricatur. Nicolo Pepi, siger Rec., er den bedst tegnede Characteer, og er behandlet med Forkierlighed. Ingen af Delene synes at være Tilfældet, men den er den meest paa faldende, fordi Pepi er den eneste Figur i Deodat, som er tagen af den lavere Folkeklasse, i hvilken en fremstikkende raa Naturlighed endnu er gængs. Dette er ikke Tilfældet med de høiere Classer, hvilke, paa jo mere dannet et Trin de staae i Selskabet, desto mindre adskille sig i ydre Former, og selv Udtrykket af deres Jndre har et mindre eiendommeligt Præg. Ligesom Characterer fra de forrige Aarhundreder i alle Classer tillige ved Hielp af det romantiske Fjerne - uden Vanskelighed kunne fremstilles i skarpe Omrids, saaledes smelte næsten Omridsene sammen, naar man maler sine Samtidige, og de fornemste Skjælnemærker ere kun, af en finere Sands bemærkede, Nuancer. Rec. kalder Grev Ladugnos og Fru von Harraus Characterer overspændte og unaturlige; men, skulde Rec. have reist i de sydlige Lande, især Jtalien, saa har han dog vistnok der mere fordybet sig i Bøger, end mellem Mennesker. Ladugnos Characteer er og var i den jesuitiske Periode, især i Venedig, desværre ingen Sieldenhed. Ja, den offentlige Characteer, som Regjeringen bar, dannede selv de første adelige Familier til Hyklere - som levede i Løndom, og blot repræsenterede offentlig. Neppe findes nogetsteds ved Siden af det crasseste Bigotterie, eller rettere, ved Siden af en samvittighedsfuld Jagttagelse af Religionens udvortes Ceremonier, en saa ligefrem Ugudelighed, der tillader sig til andre Tider paa den frækkeste Maade at drive Spot med det Hellige, som netop der, hvor man staaer, og især hos dem, der staae imellem Catholicismens Kulisser. En saa politisk Religion, saavelsom en Politik, der kun bestaaer i Jntrique og Hyklerie, har dannet og maa danne mangen Ladugno. Til Fru von Horraus Characteer viser endog Historien os Sidestykker, og jeg skulde tage meget Feil, om man ikke, hvorvel i svagere Omrids, skulde finde Magen dertil i vort kjere Danmark selv. Rec. siger, at Deodat ikke er som Roman, hvad han havde ventet. Det skal den ikke heller, thi ikke det Ord Roman paa Titelbladet, men den til Recensenterne anbefalede Fortale angiver det Synspunct, Forfatteren alene kan bedømmes fra Rec. synes derfor ikke at handle aldeles redeligt, naar han vil bedømme som Roman et Arbeide, hvilket Forfatteren udtrykkeligen beder ham om at bedømme som Opløsningen af en vilkaarlig Opgave, da derimod Rec. nu bygger sin Dom paa Forudsætninger, hvilke Forfatteren i sin Fortale angiver, ikke her at kunne finde Sted. Jeg vilde vist ikke undres, ligesaalidet som Rec., om en medlidende, om just ikke fiintfølende, Læserinde vilde spørge: "Hvorfor skal den stakkels Manuela lide saa Meget, og endog døe bort fra sit Barn, som hun for det første kunde have opdraget ligesaa godt, som hans høiærværdige Naade?" thi neppe kunde nogen fiintfølende Læserinde eller Recensent spørge saaledes: dem burde det være klart, deels at Manuela ikke er skikket til at opdrage en Dreng for det jordiske Liv, og at Døden var en Velgierning for hende, deels, at hun selv længtes efter den, og at hendes Sindsygdom havde nedbrudt hendes Legeme. Men naar Rec. sammenligner Manuela med Monica i Drømmen, farer han vistnok aldeles vild, og viser ved denne Mening, hvor nødvendige skarpe Omrids ere for hans Dom. Begge have nemlig kun et tilfælles: et rigt Hjerte, hvis Følelser have Jndvirkning paa Phantasien. Jøvrigt er Monica en simpel, naturlig Pige, fast forkuet under en unaturlig Opdragelse, men af sund Dømmekraft. Manuela – med langt mere Dannelse og Verden, men tilbagestødt i sine helligste Følelser, misforstaaet af sine Forældre, som forsømme hendes Aand, medens de forkjele hendes Legeme - redder sig kun ved Phantasiens Hielp ud fra den trættende Omgivelse, som plager hende, og vender sig til Sværmerie og Overspændelse: derved faaer hendes besynderlige, men hos unge sværmende Mennesker aldeles ikke sjeldne, Tilbøielighed til at see Liig, et sygeligt og phantastisk Sving. Men naar Rec. siger, at Forfatteren burde have skaanet en uskyldig, om endog phantastisk, Pige for en Lettroenhed, som bliver Aarsag til Romanens Titel, saa har Rec. neppe betænkt sig ret. Først er Manuela ikke Offeret for en Lettroenhed; hun er et Offer for Grevens Konstgreb, der ved exalterende Midler har bragt hende i en Tilstand, hvori den sandselige Natur i Mennesket maatte faae Overhaand over den aandelige, og ved Synet af Gjenstanden for sin Kierlighed, desuden bedøvet af Skræk, blev hun, uden at tænke paa Døden, et Offer for Livets Fordringer paa Livet. Ligesaa kunde vel Forfatteren opfordre Rec. til at vise det "altfor Materielle og Udelikatei denne Nattescene; udelikat er den neppe i Manuelas Mund, og i Orbitellis senere Beskrivelse saa kort som mueligt, men tillige saa beskrivende, som nødvendigt, for at vise Orbitellifra den Side, som allene kunde undskylde ham. Jeg veed ikke, at Forfatteren nogensinde har udmalet nogen uanstændig fandselig Scene, hvorfor ogsaa andre Recensenter, have givet ham det Lov, at hans Værker kunne læses uden nogensomhelst Forargelse; men i Skildringen af det menneskelige Ungdomsliv, hvori dog Sandseligheden hos alle kraftige Naturer spiller en Rolle, om end ikke en Hovedrolle, ikke at torde betjensig af et saa menneskeligt Motiv paa en saa anstændig Maade som her, vilde vidne om en fast latterlig Rigorositet. Hvad vil Rec. vel sige om Walter Scotts St. Ronans Brønd, som ikke synes at være kommen tilpas for den Roes, Rec. tillægger denne Forfatter, ikke at have skrevet Noget, som den strengeste Sædelighed kunde rødme ved.