Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-16
J Tydskland opføres i denne Tid et nyt Lystspil i to Acter, Lotterielisterne kaldet, af Clar, som, i Følge Morgenblatt f. geb. Stande, No. 134 f. d. A., nyligen blev givet med Bifald paa Theatret i Frankfurt am Mayn. Det Hele beroer paa den Forseelse, at en vis Frik antager den brunsvigske Lotterieliste for den hannoverske og deri finder den høieste Gevinst, hvorpaa efter hans givne Løvte, et Giftermaal er grundet. Kunne vi ikke snart vente en localiseret Oversættelse af dette Jntrigestykke paa vort Theater. Ny-Seeland. (Slutning; see No. 87.) Nyzeelændernes Stænder. C. Slaver. De ere dette deels af Fødsel, deels ved Krigs fangenskab. Deres Skjebne er meget at beklage. Pigerne af denne Classe sendes ofte med Konerne ombord paa de der Fødemidler søgende Handels og Hvalfiskeskibe, for der at tjene Europæerne til deres Fornøielse. Lønnen for en saadan Tjenestefærdighed maa de bringe deres Herrer tilbage. Mange af Britterne toge under deres lange Ophold ved Strandkysten sig een eller anden af Nyzeelænderinderne til Kone, og disse korte Ægteskaber foranledigede Forf. til at lagt tage, at de zeelandske Skjønne vare de valgte Elskere saa tro, at een af dem, voldsomt skilt fra sin Ven, truede med at hænge sig; at de antoge brittiske Sæder, gave Slip paa Ureenlighed, forsynede deres Elskede med reen Vask og andre Beqvemmeligheder og paa enhver Maade søgte at befæste sig i deres Yndest. Da Ny Sydvales faaer fra Europa og andre Verdensdele, foruden de derfra Transporterede, langt flere Colonister af Mandfolk end Fruentimmer, saa ere smukke Nyzeelænderinder en staaende Udførselsartikel til Ny-Sydwales. Disse Piger, besidde ofte megen Forstand, synge deres vellydende Sprog allerkjereste, da hvert Ord slutter med en Vocal, og have en brændende Kierlighed for Udlændinger, der behandle dem mindre tyrannisk end deres Landsmænd. Et Skibs Affeiling ledsage derfor hver Gang qvindelige Klager, som de udtrykke i Digte, der skildre deres korte, tabte Lykke og tilkommende, lange Sorg. Jkke sjeldent rive de Forladte sig i Ansigtet, paa Armene, Brystet med Muslingskaller. - Befolkningens Aftagelse. Blandt Aarsagerne staaer øverst, endog i Ægtestanden, Barnemord. Selv i Høvdingsfamilierne dræbe Mødrene deres Døttre i Fødslen, i det de indtrykke dem Hjerneskallen, paa det de ikke skulle friste Mødrenes Lidelser, naar ei Faderen ved et Magtsprog, forhindrer det, thi efter Afvænnelsen fra Dien paatager Faderen sig allene Drengens Pleie og Dannelse, men ved de mange huuslige Arbeider, der paaligge en Nyzeelænderinde, ere de opvoxende Døttres ømme Pleie ingen liden overordentlig Byrde. De uægte Børn af Europæere eller Fædre, som siden ikke givte sig med Moderen, dræbes næsten alle efter Fødslen, eller Fosteret fordrives ved det Abortationsmiddel, som ere Øeboerne alt for bekiendt. Jøvrigt er det Jomfruerne blandt dette Folk aldeles ikke til nogen Skade, at de førend Ægteskabet vare noget udsvævende, eller endog Mødre. - De indførte Skydegeværer, især blandt Øebayens Nyzeelændere, have gjort disse saa feidelystne, at de i enkelte eller flere Stammer, ofte af gamle Aarsager, overfalde de andre Stammer, dræbe Mændene og føre Qvinder og Børn i Fangenskab. Selv i Stammerne bliver der stundom myrdet. Andre Aarsager til Aftagelsen ere Syg dommene i et Land, der ofte hjemsøges af heftig Regn, som Tilfældet er i alle tropiske Lande, og hvor desuden Folkevedtægten byder Indbyggerne, at tilbringe selv Natten liggende paa Hug og indhyllet i en tyk Kaabe, under fri Himmel, med ubedækket Hoved. De Søfarende have tilført dette i sig selv maadeholdne Folk Børnekopper og veneriske Sygdomme. - Klædedragt. Denne forfærdiger den flittige qvindelige Haand af herligt nyzeelandsk Hør, der er af sjelden Blødhed og Finhed, og hvoraf desuden den raa, tykke Natkaabe (Mat), til Beskyttelse mod ublidt Veir, af Verg forfærdiges; det leverer ogsaa den zirlige Overkjole, ofte broderet og hos Høvdingerne bebræmmet med Emufjedre, ligesom den fine varme Under kjole, der slutter tæt til Kroppen. Jmidlertid troer man ikke at det fine Hør og det deraf vævede Tøi hidtil er blevet nogen betydelig Udførselsartikel, uagtet alle Skibe, foruden Levnetsmidler, stræbe at tilbytte sig saakaldte Matter, d. c. disse fine eller grovere Kaaber. Missionairer. Een af de forstandige Missionairer er sikkert det hele christelige Australiens Overhyrde, Hr. Marsden, der i Paramata har stiftet et Opdragelsesinstitut for alle Classer Australier, paa Nyzeeland; han lader forvalte et stort occonomisk Jordgods, for at vise de Vilde, hvilke Beqvemmeligheder de formaae at forskaffe sig, ved Forandringen af deres høist uselskabelige Levnet. Han er deres Fredsmægler, stifter mangt et godt Værk, staaer personlig i saa høi Agtelse, at en vild Høvding vilde give den unge Marsden sin Yndlingsdatter til Ægte, naar han vilde blive med den unge Kone paa Nyzeeland, men hvilket ikke var den unge Fæstemand, beleiligt; han er deres Læge, Raadgiver, Forsørger, naar deres Skjødesløshed ikke lader dem samle Forraad nok. Marsden bibringer de udmærkede Vilde Tilbøielighed for europæisk Cultur, men han gjør dem endnu ikke til Christne, til gode Huusfædre eller flittige Borgere, formindske, men ikke forhindre, kan han de indere blodige Feider og Menneskeoffere. Han er, som den brittiske Propagandas fleste Apostler, ingenlunde overilet i at omskabe de endnu raa Mennesker til saakaldte Christne uden Christendom: men han forædler noget den raa Natur, ved god Undervisning, søger Landets Store og unddrager Slaven ikke sig og sin velsignende Beskyttelse. Et stort Handelssamqvem har han endnu ikke kunne indlede. Han stræber fremfor alt efter med apostolisk Forstand at bevare de Vilde for nye Laster fra den begyndende Civilisation og forsøger kun foreløbigen at bortskaffe Dorskhed og Overtro, forsaavidt det vil gaae. Cruise beviser med Kiendsgierninger, at det hidtil kun saare lidet er lykkedes Missionairerne, at fremme Sædeligheden. Selv Forbedringen af Qvindekjønnets og Slavernes Skjebne formaaede Mars den endnu ikke at opnaae, ja havde han ikke anvendt sin Myndighed, da en nyeelandsk Høvdings Søn døde i hans Jnstitut, saa havde Stammens Landsmænd voldsomt bortført fra samme to Ynglinger af denne Stammes Cookes, for at slagte dem, efter Landets Skik, til Æres ledsagelse for den fornemme Afdøde. Hvad han imidlertid opnaaede, var blandt hine Vilde at udbrede saa megen Kundskab om de Hvides Magt, at de enkelte Stammer ikke mere vove, selv naar deres Æres- og Hevnfølelse er bleven pirret, at myrde Europæere, og at selv Tyverier, ombord paa europæiske Skibe ere blevne sjeldnere. "Borttagelse i Krig er en Ære for os, naar vi røve fra Fienden, sagde en Høvding, men Manden af Byrd ønsker Foræringer fra Europæeren, som han tjente, og yttrer sit Ønske, men naar denne er saa ufølsom, ikke at agte paa venlige Bønner, saa strider det mod vort Æresbegreb, voldsomt eller hemmeligen at tage, hvad en Europæer nægter vor billige Forventning.