Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-10-20
En skjøn Sommermorgen saae jeg hende spadserende i Haven og fulgte hende Skridt for Skridt, i min. Hun satte sig under et blomstrende Lindetræe, ved hvis Fod en Nattergal havde sin Rede. Dens herlige Sang maatte røre saa meget mere, som man efter Aarstiden maatte frygte for, at man snart hørte den sidste Gang. Pigen lyttede rørt og tungsindig paa dens ømme Tone. Da Nattergalen taug, begyndte hun selv en veemodig fransk Sang, hvis Omqvæd havde Hensyn til alt for tidligt hedenfarne Elskede. Da hun tredie Gang vilde begynde hiint Omqvæd, brød hendes Taarer frem; hun taug, støttede veemodig sit Hoved paa Haanden og faldt i en mild Graad. Havde hendes Sang gjennemtrængt min hele Siel, saa bragte hendes Taushed mig endnu mere udaf mig selv. Jeg var mig ikke selv mægtig; jeg maatte til hende. Nu slog hun Øiet op. Dette Blik bragte mig til mig selv og gjorde, at jeg frygtsom og ærbødig nærmede mig til hende. Forskrækket foer hun op og vilde hurtigen bortfjerne sig. Jeg holdt hende tilbage. "De foragter, De flygter for den, som vil sætte sin reneste Glæde i, at kunne formilde deres Taarer." Det vil Gud, sagde hun, idet hun meere rolig saae paa mig med sine blaae Øine. Ja det vil Gud, svarede jeg, men ved Mennesker - stød ikke disse bort fra Dem." Hendes Hjerte var i dette Øjeblik blødt, og Yttringen af min Følelse alt for inderlig til, at hun ikke i sin fromme Uskyldighed skulde have hørt mig. Allerede i denne Time stod den Tanke fast i min Siel. Hun din Hustrue, eller ingen. Vi saae hinanden oftere. Jeg var ubeskrivelig lykkelig, da jeg mærkede, at der ogsaa i hendes Siel vaagnede en hende selv ubekiendt Ømhed for mig, og hiin Tanke blev derfor til urokkeligt Forsæt i min Siel. Og havde Deres Elskede ingen Forældre, afbrød Madam O. den Fremmede meget ængstelig. En Moder havde hun. Og denne kunde De ikke unde Deres Fortrolighed seg indsaae alt for vel den Mængde af Vanskeligheder, som vilde sætte sig imod vor Forbindelse, og som jeg først maatte overvinde, til at jeg burde gjøre en Tilstaaelse, som for nærværende Tid blot vilde ængste Moderen, og maaskee forlede hende til overilede Beslutninger, hvorved jeg og hendes Datter kunde have blevet ulykkelige; men jeg følte mig alt for god og stærk til, at jeg skulde tvivle om, engang at seire over alle disse Vanskeligheder, og min Elskede havde sagt mig saa meget Fortræffeligt om den ædle Moder, at jeg da kunde være viis paa hendes Samtykke. Og Datteren - ogsaa Hun fortroede sig ikke til sin Moder Deri var hun uskyldig. Jeg havde stedse blot viist mig som hendes Ven. Hvad der foregik i hendes Indre - kjendte hun det maaskee selv, Desuden ligger det i den rene Kierligheds Natur, at den førend Erkjendelsen er yderst frygtsom. Min Kone har siden meget ofte gjort sig Bebreidelser derover; men jeg er overbeviist om, at hendes retskafne, forstandige Moder allerede for længe siden har tilgivet Hende. Ogsaa vilde den kjerlige Datters Tavshed sikkerligen ikke have varet længe, dersom ikke en ganske uforudseet Skjebne desværre havde forlænget den. Med taarefulde Øine bad Madam O. den Fremmede at blive ved. Noget forundret fortsatte han Fortællingen. Jeg har aldrig gaaet Omveje, allermindst i det, jeg erkjendte for saa reent og godt som min Tilbøielighed til den Elskede og mine Hensigter med Hende. Jeg skrev til min Fader med Aabenhiertighed og Frimodighed. Jeg kunde vel formode, at han vilde misbillige mit Skridt saavel fra Ærgjerrighedens Side, som formedelst det Had han har til den Franske Nation; men den Haardhed, han viiste, havde jeg aldrig kunnet vente af hans Redelighed og Kierlighed. Denne Haardhed ophidsede mig og desværre for hæftigt. Jeg skrev ham mere kort og bestemt til, at jeg før vilde fortjene mit kummerlige Brød med min Kaarde, og før opgive al den Lykke, jeg kunde vente som hans Søn end forlade min Elskede. Han ansaae dette for Trodsighed og Overmod, og desværre kan jeg ikke nægte, at han havde Aarsag til at antage det derfor. Jeg fik ikke noget Svar. Jeg besluttede nu, frit at forklare mine Forhold for min Elskede og hendes Moder. Ængstligen ventede jeg næste Morgen at see den kjere Naboerske ved sædvanlig Tid i Haven. Hun kom ikke. Ængst ligere ventede jeg om Eftermiddagen; men hun kom ikke heller da. Min Tjener bragte mig den Efterretning, at man savnede hende og søgte hende forgjeves, og at hendes Moder var trøstesløs. En Tanke foer som en Lynild pludseligen igjennem min Siel. Hvad tillader Krigen ikke, Men hvad fattes dem Madam, sagde den Fremmede, da han saae Madam O. zittre og blegne." Bliv ved min Herre, jeg besværger Dem, bliv ved raabte hun hæftig. Endnu mere forundret blev han saaledes ved Samme Nat brød jeg op, lod min tro Tjener blive tilbage, for at lagttage og give mig Efterretninger. Jeg opdager allerede nogle Dage der efter Sporet, naaer den sjette Dag den ulykkelige Skabning, som man paa den snedigste Maade havde bemægtiget sig, og nu vilde bringe til X. til anstændig Rolighed, som man sagde. Hun modtog mig som en frelsende Engel men min Bestræbelse at befrie hende var frugtesløs. Man smigrede mig Dag for Dag med de bedste Forhaabninger og gjorde hende det umueligt for Hende at skrive til sin Moder. Dette skeete allene for at holde mig op. Jeg indsaae endelig deres Hensigt, og at man gjorde Anstalt til paa ny og forsigtigen at skiule den uskyldige Fangne. Nu holdt jeg det ikke længere ud. Ved kjerlige Forestillinger fik jeg min Elskede overbeviist om, at det eneste Middel til ærefuld Redning var at lade os vie og for evig forbinde vor Skjebne med hinanden. Dette skeete og man turde nu ikke forholde mig min Gemalinde. Jeg bragte den saa tusindfold Ængstede som i Triumph fra X. og ilede med hende til den gode Moders Arme. Ak! vi fandt vore egne forudsendte Breve; men hende selv fandt vi ikke Byen M. var bleven bombarderet; alle Fremmede havde i Forveien bortfjernet sig; begge vore Vaaninger laae i Aske; min Gemalinde sank halvdød ned paa den Steenhob, som havde været hendes stille Boepæl, og raabte utrøstelig, min Moder, min ulykkelige Moder, Alle Efterspørgseler efter Frue V., de vare og bleve forgjeves. Ol til mit Hjerte, til mit Hjerte, min Søn, min dyrebare Søn, raabte den ædle Frue med Henrykkelsens Taarer. Jeg, jeg er Deres Leonores Moder, hvor er mit Barn. Bring mig til den Eneste jeg har tilbage Efter Henrykkelsens Yttringer, som ingen Ord forstaae at skildre, fortalte Sønnen sin fundne Moder, at hans Gemalinde ikke havde kunnet gjøre Reisen med, fordi hun ventede sin anden Nedkomst. Hun havde følt en ubeskrivelig Længsel efter sit første Barn, og dette havde gjort, at han saa hurtigt som muligt var reist til hiin Præst, og siden hertil for at afhente Therese. Dette bragte begge tilbage til den afbrudte Fortælling. Moderen oplyste ham nu om, hvorfor hans Efterforskninger maatte blive forgjeves, og han vedblev derpaa saaledes sin Fortælling: (Fortsættes.)