Viborger Samler, 1815-12-04
Bekjendtgjørelse. Bid af sunde Hunde kunne kun betragtes som farlige, med Hensyn til Saaret allene, nemlig for saavidt det har truffet ædle eller vigtige Dele af Legemet. Saadanne Saar behandles derfor blot efter Kunstens almindelige forskrivter. Ved Videt af en syg Hund, er derimod Frygten for tildigere Følger grundet paa, at dens Spyt salivahar antaget en giftig Natur, og at derfor denne Vædske, bragt i Berørelse med Legemet, kan angribe hele Constitutionen, frembringe Nervetilfælde, Vandskræk og Død Under Behandlingen af deslige Saar bør Lægens Bestræbelser fortrinligen gaae ud paa om mueligt at tilintetgjøre Giften paa det anbragte Sted, førend den har foraarsaget almindelige Sygdomstilfælde, eller gjort Jndtryk paa hele Legemet. En Hund, som forstyrres i Parringen, irriteres, eller ængstes, kan, uden at der i nogen Mellemtid vise sig Sygdomstilfælde hos den, anfaldes af et øieblikkeligt Raserie, under hvilket dens Spyt vorder giftigt, saa at den, ved at bide, eller slikke, kan frembringe de samme farlige Følger, som Bidet af en syg eller gal Hund Enhver Hundesyge, saasom Saar, Betændelse eller deslige, kan, især naar den er ledsaget af heftig Smerte, eller Feber, gjøre Hundens Spyt giftigt, saa at denne Vædske, anbragt paa Mennesker eller Dyr, kan, efter paalidelig Erfaring, ligeledes foraarsage Vandskræk, uagtet den syge Hund ikke selv er vandskye. Alle betydeligen saarede eller syge Hunde bør derfor, saalænge nogen hvilkensomhelst Hundesyge er gjængse, betragtes som betænkelige og farlige. Forsigtighed byder altsaa, at lade dræbe eller bringe til Veterinairskolen eller nærmest Dyrlægge enhver Hund, der ikke har sin sædvanlige Aar vaagenhed og Munterhed, sin Lyst til Mad og Drikke, hvis Aandedræt uden foregaaende Bevægelse er hastigt eller uordentligt, hvis Legemsvarme, især paa Hovedet, Snuden og Poterne er forøget, hvis naturlige Udkastelse; (Excrementer og Urin) ere hyppigere eller sieldnere, hvi Øine ere røde, rindende, eller have en fordreiet Stilling, hvis Snude vædsker, hvis Mund fraader eller holdes aa den med udhængende Tunge, hvis Øren ere slappe, hvi dale holdes nedtrukken imellem Laarene, hvis hele Legeme slappes og udtæres, hvis venlige Aasyn og godmodige Characteer forvandles til Grumhed og Bidsthed, saa at den istedet for at logere for sine Bekjendtere, snige, sig dorsk eller bevidstløs omkring, forlader banet Stie og løber an imod mødende Gienstande, vorder hæs, eller taver ald Lyd, og taus og lumskeligen anfalder uden Forskiel Fremmede eller sin Herre. Jo flere af disse Sygdoms Mærker der findes hos en Hund, jo mere maae man befrygte, at den med sit rimeligen giftige Spyt ved Bil eller Stik kan befænge Mennesker eller Dyr med Vandskræk, som den frygteligste af alle Sygdomme. Har endeligen Vandstræk, som Hundesygens meestræde setfulde Symptom, viist sig hos en syg Hund, saa at den kjendeligen skyer baade Vand og Drikke, da bor den, som et høist farligt Dyr for det Offentlige, behandles som fredløs, og, om end ingen andre betydelige Sygdoms tegn skulde vise sig hos den, ufortøvet dræbes; thi mod Vandskye, naar den først er frembrudt hos Mennesket eller Dyret, eier Lægevidenskaben endnu intet paalideligt Middel Det er, især i nærværende Øjeblik, da Sygdom blandt Hunde har viist sig, paa flere Steder, farligt, at brugHundehvalpe til at udpatte Melken af Barselkoner, hvi Børn enten ere døde eller ikke strax ville die. Det er og især for nærværende Tid, højst betænkeligt, at bruge nogen Deel af en død eller dræbt Hund, være sig enten Huden og Haarene eller Fidtet.