Viborger Samler, 1780-08-07
Den reisende. For saae jeg ikke Dagens første Straaler skinne, at jeg jo strax besteeg mit Assen, og fulgte Veien, der fører til den store Landevei, som gaaer til Babylon. Jeg var ikke saasnaet kommet paa den, førende jeg med Glæde gav mig til at raabe: Ak! hvad mit Øie vanker med Fornøielse om paa disse nye Egne, hvilke blomsterfulde Enge, hvis angenemme Lugt giør heele Luften balsammisk. Jeg befinder mig her i den herligste Buegang, hvor mit Asen og jeg kan hvile os i Skyggen, naar vi vil. Hvad Himlen er glimrende, hvad Luften er reen, hvad Dagen er skiøn! skiøn, saavel, som jeg er ridendes, skal jeg i meget god betids komme i Herberge. Saaledes talede jeg, henrykt af Glæde, betragtende mit Asen med Fornøielse, og klappede det venligen, da jeg i det samme hørte Støi bag ved mig, hvorover jeg vendte mit Hoved og saae mig rundtenom. Det var en Mængde, baade Mandspersoner, og Fruentimmer, af et myndigt og forhaanende Udseende, ridende paa meget smukke Kammeler. Alle bar de lange Purpurkioler med Guldfryndser, og Belter besatte med kostbare Steene. Snart havde deres Kammeler indhentet mig men nu jeg befandt mig saa nær ved dem, blindede deres Glands mig; deres Pragt gjorde mig til et Jntet; jeg maatte længe nok hæve mig i Veiret, jeg syntes derfor ikke større; det gav mig kuns en meere latterlig indbildsk Mine. Uden Ophormaalede jeg dem med Øinene, men knap naaede mit Hoved til deres Ankler; jeg leed herover forskrækkelig i min Siel; dog efterlod jeg endda ikke at ville følge dem. J dette Øieblik ønskede jeg, at mit Asen kunde paa eengang voxe lige saa høit i Veiret, som de allerstørste Kammeler, og at dets lange Øren kunde stikke vidt frem over deres Hoveder. Jeg opmuntrede det ideligen, nu med Munden, snart med Hælene, og snart med Tømmen; det gjorde ogsaa selv sit Beste, men sex af dets Skrit var neppe saameget, som een af Kammelernes. Endelig tabte jeg dem af Syne, og tillige alt Haab om, nogensinde at naae dem. Hvad for en Forskiel, raabte jeg paa deres Skjebne og min hvorfor er de dog ikke i mit Sted, og hvi er jeg ikke i deres, Hvad er jeg usel, jeg kommer ene og jammerlig lig afsted paa det nedrigste og langsomste af alle Kreature; de derimod - hvad er de ikke lykkelige; de ville skamme dem, endogsaa at have mig i deres Følge, saa foragtelig en Person er jeg for dem. Uformerkt faldt jeg ved disse Betragtninger i en dyb Grublen, og mit Asen, der merkede, at jeg ikke meer skyndte paa det, sagtnede sin Gang, gaaer ud af Veien, holder stille, synker Hovedet, og giver sig til at æde Tidsler. Græsset, der var høit, lokker det til at hvile sig; det lægger sig; jeg falder derved, og som et Menneske, der er begraven i en dyb Sovn, og pludseligen farer op i et Spring, saaledes blev jeg ogsaa paa eengang draget ud af mine Betragtninger. J det jeg reiser mig op, rører Tusinde Stemmer mit Øre; jeg aabner Øinene, og seer en langt talrigere Flok. Disse vare ligesaa slet ridende, som jeg. Deres linnede Overkioler var ikke forskiellige fra mine; selv deres Omgangsmaade kom mig venlig for; jeg nærmer mig altsaa høflig til den, der er mig nærmest. Hvor meget De end skynder Dem, sagde jeg til ham, saa vil De dog aldrig, saaledes som De er ridende, kunde naae dem, der er i Forveien. Det lader vi nok være at tænke paa, svarede han mig: De Daarer, de vove deres Liv, og hvorfore, for at komme nogle Øieblik førend vi. Vi tage alle til Babylon. En Time for eller sildeere; i en Overkjortel af Linnet, eller en Kappe af Purpur; paa et Asen eller en Kammeel; hvad giør det, naar man er kommet til Stedet, og hvad giør det, end- ogsaa paa Veien, naar man kuns veed at opmuntre sig paa den, De for Exempel, hvordan ville det have gaaet Dem, om De havde siddet paa en Kameel, meel Deres Fald havde blevet Dem til liden Baade. Saa sagde han, og jeg sukkede derimod og tav. Men hændelseviis saae jeg i dette Øieblik tilbage, og hvor blev jeg forundret Mandfolk, Fruentimmer, Børn følge efter os; alle til Fods, krumme under Byrden, der tynger paa deres Skuldre, og dog synge nogle af dem, medens andre gaae hoppende i det spæde Græs. De vil til Babylon, ligesaavelsom jeg, skreeg jeg her, ude af mig selv, og det er dem, som glæde sig, og jeg, som bedrøver mig. Saa talende, fortsatte jeg min Reise ved Siden af min Trøster, En umaadelig Byrde havde hidindtil tynget paa mit Hierte, paa eengang fandt jeg den falde; den sødeste Glæde gleed igjennem alle mine Aarer. Førend vi naaede Byen, traf vi den største Deel af de første Reisende, som deres Kammeeler havde kastet af, og hvis lange Purpurkioler, rige Belter og kostelige Frynser var nu besmurte med Skarn, Da var det, Jordens Mægtige, da var det først, jeg erkiendte ret det Smaa af de menneskelige Høiheder, men den sande Værdi, jeg tilstod dem, gjorde mig derfor ikke ufølsom imod andres Ulykke.