Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-03-12
Ved at begynde det Tredivte Numer af dette Skilderie, tænker jeg ved mig selv "Hvor mange føle sig maaskee ikke allerede fornærmede ved dit Blad? Hvor mange vil det "maaskee ikke fremdeles være en Torn i Øinene, uden at du i mindste Maade er Skyld "der? – A. raaber: "Mig har J meent, da J talde om gamle Jomfruer, Br. raaber: "Mig har J meent, da J talde om halvnøgne Figurer, C. raaber: "Mig har J meent, da J talde om Flaner. Da raaber: "Mig har J meent, da J talde om Rubiner paa Næsen, som have kostet mere end de, der sidde i mangen en Førstes Krone. - Tier, mine Venner og Veninder, tier! Jeg har ikke meent en eneste af Eder. Det er kun Eder, selv, der mene, at jeg har meent Eder. Er det min Skyld, at de Portraiter, jeg har skildret, have Liighed med Eders Contrefeier, Gives der da kun en eeneste gammel Jomfru, Kun en eneste halvnøgen Figur, Kun en eeneste Flane? Kun en eneste med Rubiner besat Næse i Kjøbenhavn. - Det er med Menneskene i Almindelighed som med forfængelige Fruentimre i Særdeleshed. – de gide nok betragte sig selv i Speilet, Notabene naar de ere pyntede og sminkede, – men for Alting ikke i deres Morgenhabit. Jordens Sønner kunne lettere taale at see ind i Solen, end i Sandhedens Speil. Jntet Menneske vil vises i sin virkelige Skikkelse, og naar han seer et Malerie, som endog kun i den fjerneste Henseende har Træk, der ligne hans, og Notabene røbe nogen Svaghed, saa fordømmer han strax den Formastelige, som har vovet at fremstille det for hele Verdens Øine. Her falder en Historie mig ind, som Preussens store Konge, Friedrich den Anden anbragte i en saadan Anledning. Alphonsus den Vise, Konge i Neapolis, tog engang paa Jagten ind hos en berømt Exemit, og talde over to Timer med ham under fire Øine i hans Hytte. Kongens Følgeskab ventede udenfor. Da han kom ud af Hytten, fremkaldte han sin første Minister, sin Maitresse, som elskede ham høiere end alt, og især een af sine Yndlinger, som ideligen paastod, at han elskede sin Konge som sin fortroligste og bedste Ven. Alphonsus sagde nu til dem. Denne Eremit har foræret mig den forunderligste Ting af Verden. Dette lille Speil har den Troldomskraft, at enhver, der seer deri, bliver forestilt med alle sine hemmelige Tanker, Ønsker og Forsætter, Alphonsus føiede till: Jeg saae i Speilet, og saae mig selv, siddende paa Tronen i Constantinopel, hvor jeg holdt Paven i de tilbørlige Skranker. Derpaa trak Kongen Speilet frem og sagde til sin første Minister: At han skulde see deri. - Ministeren gjorde Kors for sig, og forsikkrede Kongen, at han var beredt til at lade sit Liv paa Stedet for ham; men sin Siel kunde han ikke overgive i Satans Vold, og dette vilde han dog aabenbarligen gjøre, om han saae i Speilet, hvilket ingen undtagen den lede Dievel kunde have gjort. - Nu gjorde Kongen sin Maitresse det samme Forslag, men hun var endnu mere bekymret for sin Siels Sallighed end Ministeren, og vilde ikke see deri for Alverdens Rigdom. - Endelig troede dog Alphonsus, at hans Yndling og Hjertensven vilde see i Speilet. Men denne ellers dristige Mand blegnede, skjelvede og fløi bort fra Speilet. - Omsider sagde Alphonsus: Mine Venner, dette lille Speil er et almindeligt Speil og kjøbes for en Ubetydelighed; Dievelen har aldeles ingen Deel deri. Men lærer af denne Begivenhed; "at intet Menneske vil sees saaledes som det er."