Adresseavis for Børn, 1780-07-12
Numer Aar. Anden. Aargang. for Onsdagen. den 12. Julii. Børn. Du kjender vel Regnbuens Tegn, Som dannes af Soelskin paa Regn. Om Sandruehed. andruched er en Dyd, som Børn fornemmelig bør beflitte sig paa. Naar vore Ord og vore Gierninger stemme overeens med vore Tanker, og vort Sindelav, da ere vi sandrue. Denne Overeensstemmelse er en Pligt; thi hvad er Øyemedet af den menneskelige Tale andet, end at Ordene skulle udtrykke og tilkjendegive vore Tanker, Men dette Øyemed falder bort, saasnart vi tale andet, end vi tænke. Og hvor kan et retskaffent Venskab og Selskab bestaae uden Sandrueheds Dyd. Det er sandt nok, at det tidt for den Dydige og Vise er undertiden tjenligt, ja endog uundgaaeligt, udtrykkelig at sige en Usandhed. Men det er saadanne Tilfælde, der ikkun i det høyeste kunne ansees som en Undtagelse fra den almindelige Regel, Beflit dig paa Sandruehed. Børn, saa længe de endnu føre dette virkelig lykkelige Navn, maae altid beflitte sig paa Sandruehed de maae ikke tænke anderledes, end de tale og gjøre, Lad os og sætte, at deres Sandruehed ofte fornærmer den indførte anstændige Omgang - og er stridende imod Etiquetten. - Dette skader slet intet –De tale som Børn, hvilke man gjerne bærer over med, og tilgiver, fordi de ere Børn. Komme de først ud i den store Verden, hvor det ofte skulde være skadeligt, altid at sige Sandhed, saa ville de Tilfælde ikke blive vanskelige for dem at kjende, i hvilke Forstillelse er tilladt. De Forældre gjøre sig altsaa selv den største Skade, som strax i deres Børns spæde Ungdom bibringe dem de Kunstgreb, at forstille sig med Klogskab og Anstændighed. Thi derved opmuntre og tilskynde de dem jo selv til at lyve, og at ville bruge Riset ved saadan en Opdragelse, det er grusomt. Ney, kjere Børn, dette være ikke eders Lod, det vil jeg ikke ønske eder. Man le ikke ad eder, naar J uden Sminke sige Sandhed – Man give eder ingen Jrettesættelse og ingen Straf for eders Aabenhiertighed – Man belønne den meget meere med et gunstigt bifald derved skulle J allerbedst blive betryggete i de tilkommende Aar for den saa skammelige Udyd at lyve. Det, at lyve, nemlig at sige en Usandhed, som er til noget Menneskes Skade, er en meget hæsselig Last. Ofte tilskyndes Folk dertil af Mangel paa Forstand. Man har ikke beriget sin Forstand med Jndsigter og Kundskaber om Tingene i Verden – den er gandske tom for Begreber man har heller ikke læst meget. Nu kommer man Avis man i Selskab; at sidde der som en sium Person, ansee vi som en Skam for os. Hvortil tage vi da vor Tilflugt? – til Opdigtelser og Usandheder, til Bagtalelser. – Samler eder altsaa Begreber om Ting i eders Forstand, skjerper den, og giver eders Hukommelse Næring. J gode Børn, og læser gode Bøger. J skulle derudi ofte finde meget, som er Underholdende, og som kan tales om i Selskaber. Jndprænter dette i eders Hukommelse. Benytter eder deraf i eders Selskaber og Sammenkomster. Derved ville J gjøre andre en Fornøyelse, og betage eder selv at Leylighed til saadanne Udskeyelser, som stride imod Sandheden. Vogter eder for den første Løgn; thi dersom den lykkes eder – dersom J kunne besmykke og kunstig dølge den for eders Forældre, Lærere, eller andre Tilsynsmænd over eder; saa vove J stedse siden at gjøre flere Forsøg derpaa, og det er da let, at bringe det saa vidt i at lyve, at man tilsidst selv troer det som en Sandhed, hvad man tilforn har opdigtet og ofte fortælt og udgivet for Sandhed. Ædeltænkende Folk har desuden altid en Afskye for saadanne Løgnere. Og hvor meget kommer det ikke an paa saadanne Folkes bifald i Verden. Overhoved maae J legge vel merke til dette, at ved Løgn baner et Menneske sig altid selv Veyen til sin Fordervelse.