Adresseavis for Børn, 1781-06-27
Avis. gjorde lyksalige, i det De skjenkede dem deres Fader igjen, Den Ubekjendte. De tager Feyl, min Ven jeg kjender Dem ikke, og De kan heller ikke kjende mig; thi jeg er fremmed i Marseille, og er først kommen hertil for nogle Dage siden. Robert. Det kan vel altsammen saaledes være. Men De erindrer dog gandske vist, at De var her for to Aar siden; at De seylede med mig i min Baad her i Havnen, og tog saa stor Deel i min Ulykke; De erindrer nok, hvad for Spørgsmaale, De gjorde mig, paa det at De kunde blive sat i Stand til at vise sig min Velgjører. – O min Faders Befrier, kan De have forglemt, at De er den, som har frelst og ræddet en fattig Familie, som nu ingen større Glæde har at ønske sig paa Jorden, end at see Dem. O nægt dem dog ikke, jeg beder inderlig derom, nægt dem dog ikke deres Ønskes Opfyldelse, Kom og deel Deres Glæde med dem, kom og bland Deres menneskekierlige Hjertes Taarer med vort taknemmelige Hjertes Taarer, O kom dog Den Uberj. Sagte, min kjere Ven, Jeg har jo allerede sagt Dem, at De tager feyl. Robert. Ney, min Herre, jeg tager ikke feyl. Deres Ansigtstræk er alt for dybt ingravet i mit Hierte dertil, at jeg ikke skulde kunne kjende Dem. O kom dog, jeg besværer Dem ved alt det, der helligt er, kom dog og følg med, ædle Mand. Med disse Ord tog den unge Robert ham om Armen, for at ville med en lemfældig Magt trække ham afsted, og der forsamlede sig en talrig Mængde Folk omkring dem ved den Leylighed. Nu paatog den Ubekjendte sig en alvorligere Mine, og talede i en alvorligere Tone. "Min Herre, sagde han, dette Optrin falder mig befor Børn. sværligt, uden at De kan vente at vinde det ringeste derved. En eller anden besynderlig Lighed maae have foranlediget denne Vildfarelse hos Dem. Kald Deres Fornuft og Eftertanke sammen; betænk sig, Vend smukt rolig tilbage igien til Deres Familie, og overlad sig der til den Hvile og Rolighed, som De synes at have saa meget nødig. "Hvilken Grusomhed, raabde den unge Robert Skal jeg forgjeves ligge her for Deres Fødder, Skulde De reent ville forsmaae den Taksigelse, som vore Hjerter i saa lang Tid har været skyldige at give Dem, O mine Medborgere, hielper mig at bede, at min Lyksaligheds Stifter og Befordrer dog kommer og gaaer hjem med mig, for at betragte sit eget Verk og Gierning." Her samlede den Ubekiendte alle sine Kræfter, og alt sit Mod sammen, for at imodstaae Fristelsen til en saa overmaade stor Vellyst, som den, der blev ham her tilbuden. Han sleed sig løs fra Robert, og sneeg sig bort fra denne unge Dydiges stirrende Øyne ind imellem Folkemængden, og efterlod sig for alle disse af Forundring næsten henrykte Mennesker et Exempel paa saadan Ædelmodighed, som de endnu aldrig havde fundet Mage til. Den unge Robert var gandske uden for sig selv. Man saae sig nødsaget at bære ham hjem, hvor endelig en Strøm af velgjørende Taarer skaffede ham nogen Lindring. Først efter denne ommældte Ubekjendtes Død fik man, gandske af en Hændelse, at vide, at det havde været Hr. Præsidenten af Montesquien, en af de fortræffeligste Franske Skribenter. Hans Skrivter har gjort ham udødelig; men denne eneste skiønne og gode Gierning gjør ham mere Ære, end alle hans Skrivter, om de endog vare skrevne med en Engels Viisdom.