Aarhuus Stifts-Tidende, 1814-02-01
Aarhuus. Vore Folkefornøielser, der i de 3 sidste Uger indstilledes ved den alvorlige Stemning, som Fædrelandets Stilling udbredte over Alles Gemytter, toge igien i forrige Uge ved Fredsefterretningen, med fornyet Liv deres Begyndelse. - Det dramatiske Selskabs Stiftelsesdag feiredes den 27de Januar ved Opførselsen, af Julius von Sassen, der saaes med et Bifald, der svarede til de deeltagende Konstynderes heldige Anstrængelser. Efter Skuespillet gaves et Efterspil, hvis Hensigt var deels Erindringen af Selskabets samnydte Glæder, deels Mindet af de i Aarets Løb hengangne Venner og Konstbrødre. Scenen forestillede en Gravlund prydet med Urner, hvorpaa de Afdødes Navne brændte. Hr. Borgemester Schumacher, Een af Selskabets Directeurer, fremsagde med de ham egne heldige Gaver en skiøn Epilog forfattet af Hr. Adjunct Blache der med almindelig Fornøielse hørtes af de Tilstædeværende, som eenstemmigen ønskede Vedvarelsen af et Selskab der ved Siden af en uskyldig Morve efterlader sig saa mangt et velsignet Minde, af ædel Godgiørenhed i den Trængendes Hytte. Colog, fremsagt paa det forenede dramatiske Selskabs Theater paa dets Stiftelsesdag den 5te Januar 1814. Du Himlens Datter hulde Phantasie, Som hæver Mennesket paa lette Vinger, Og fra den Taagekreds kan færdes i Hans Aand til Himlens Ætherstrømme bringer, Som over golde Ørk hvor Blomsten døer, J Nattens Kveld, din milde Sølvglands spreder, Og byder Rosen smille født hvor før Kun Tidslen kneised barsk paa øde Steder; Dig hylde vi naar Byrden falder tung, Naar Uskylds Smiil udslukkes fast i Taarer, Naar stundom Glædens Rose myrder ung, Nedtraadt blandt tankeløse Sværm af Daarer. Dig hylde vi naar Dagen er forbi, Naar efter fuldbragt Vers vi glade ile Did hen hvor Lune, Vid og Poesie, Den trætte Aand tilbyde gavnlig Hvile. Men altid mindes vi at Kunstens Med Er ikke blot med broget Glands at prale, Nei giennem den skal Dydens Herlighed. Og Lastens Skiændsel til vort Hierte tale. Naar Helten stiger atter af sin Roe, Og viser os den svundne Oldtids Sæder, Af ham vi lær, Land og Konge troe At offre Alt for Danmarks Held og Hæder. Naar Uskyld prydet med sin Liliekrands Fremstiller Dydens Kamp og Elskovs Lykke, Da lærer Pigen, ei i Perlers Glands, Men indre Værd hun søge skal sit Smykke. Naar Lasten med de vilde Krampetræk Sit blege Offer styrter mod Afgrunden, Da griges Sielen af en gavnlig SkækOg er forgiæves Timer er henrunden. Og naar i Kunstens sandrue TryllespelVi see den vrange Giæk, den stolte Taabe, Da lære vi af dem at skye hver Feil Som straffes med Thalias Narrekaabe. Et Aar svandt atter hen mens Venskabs Baand, Omslynged denne Kreds til fælleds Glæder, Tak være hver som rakte trofast Haand, Som fandt i Venners Fryd sin Fryd og Hæder brokkeligt vort Selskab staae, Fast bygget paa en Grund som aldrig svigter, Gid hver af os det stedse skienke maae Opmuntring efter strængt opfyldte Pligter, Saa tit til Fryd vi samles her endnu, Hvor alt saa mange Glædens Roser groede, uskyldighed, vor Skytsaand være Dul Vort Maal er kun Det Skiønne og det Gode. Dog end een Pligt tilbage staaer En kiær en hellig Pligt, med Tak og Hæder At mindes dem som i det svundne Aar Forlod vor Broderkreds og skyldfrie Glæder Dem som i Gravens tavse Muld Fandt sikkert Værn mod alle Skjebnens Pile, Der hvor ei Livets Storm og Vinterkuld Forstyrre tør de Hedenfarnes Hvile. Saa mindes vi vor tabte Rosendal. Som fordum os saa mange Glæder skienkte, Vor Brede som saa tit i denne Sal Vor Siæl i Vemods Tryllerier sænkte Saa mindes vi vor Damme og vor Hviid, Og hædre med et taareblændet Øie, Den Mand som offred Landet Kraft og Tid Og søgte her Opmuntring efter Møie. Salige Venner i hen til Himlens Fred Vor Røst fra Jordens Taageland opstige, Da lad den vidne om vor Kierlighed, Lad den vor sidste varme Tak Jer sige. Hviler i Fred, som hist med Flammeglands Henfarne Ædlings Navn for Øiet brænder Saa straaler evig klar den Hæderkrands Som flettes kun for Dys af Venskabs Hænder. Fædrelandets Festdag, vor Frederiks første Dag, erindredes her ogsaa i Aar saavel i offentlige Sammenkomster som i hver Borgers takfulde Bryst, der især i denne Tid saa inderligen har følt en fredelskende Regierings høie Værd. - Klubben og det dramatiske Selskab havde i denne glade Anledning talrige Forsamlinger. I hiint feiredes Dagens Anliggende med Dinee- og Bal, i dette ved Skuespil og en af Hr. Rector Stougaard med Dagens Høitidelighed og Talerens Hensigt passende, saare skiøn Tale. Atter mindedes dette velgiørende Selskab paa denne Dag den Fattige og Trængende. Om Aftenen var en Deel af Byen illumineret. Overalt raktes Frederik i glade Sange Fredens yndige Krands.