Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1777-01-20
Af et vist Huus i Dræggen er siden i Høst udlaant en graa Regne-Kiole, underforet med Chalong; Og da Eieren ikke erindrer til hvem, saa kand det vel ogsaa være gaaen den som laant har, i Glemme. J fald saa er, da anmoder han samme Ven at levere den paa Adresse Contoiret tilbage. Slutningen om Den moraliserende Oxe. (see No. 49 for 1776. Men, sagde Oxen til mig: Hvad overordentligt seer du her, Troer du at udrette noget stort, naar du er roelig og fornøiet der, hvor alting gaaer dig efter Ønske, Sætte J ikke Taalmodighed iblandt Dydernes Tal? Hos os holde vi den for ligesaa roesværdig, som nødvendig, og vi erfare alle Dage Nytten deraf. Og hvortil tiener det at sætte sig imod det Onde? Man giør det dermed ikkun verre; Det bliver jo bedre for den, som lider taalmodig. Ol ) høihiertede Mennesker, J tilskrive vores Taalmodighed Dumheden, da den dog i Gierningen sætter os langt over Eder. Naar J overgive Eder til en rasende Vrede imod eders troe Tienere, saa betænker, hvad der vilde skee, om vi ikke vare fornuftigere; Vi vilde ligemaade henfalde til Hidsighed, afkaste Aaget, og sønderrive de svage Baand: Og J vilde blive igiennemborede af et mordisk Horn, eller vi vilde i det ringeste løbe bort fra Eder, og altsaa maatte J savne vores Tieneste. Men os bliver derimod berøved den Omhn, som J for vor Skyld paatage Eder, og det beqvemme Skiul imod Vinterens Strenghed, samt de skiønne Levnets-Midler. Menneskene vilde forfølge os i Skovene, og omgaaes med os ligesom med vilde Bester. Ved vores Taalmodighed, og den Foragt, som vi kaste paa en forfængelig Hidsighed, forekomme vi all den ne Uhæld. Jeg roser denne Stormodighed, sagde jeg, og jeg forundrer mig saa meget meere og ver, at den gaaer saa vidt, at J endog lade eders Pande-Been slaae i Stykker, for at J kand tiene Menneskene til Spise. Dette, hvorom du her taler, kommer os vel saa for, svarede han, og vi have undertiden seet saadanne Ting, der kunde bringe os paa de Tanker, at Menneskene feede os, for at opoffre os til deres Umaadelighed; Men vi bekymre os ikke derom: Dyre, nes almindelige Skiæbne er at bøe. Og hvad ligger der Magt paa, hvad Maade det skeer paa. Naar en naturlig Bevægelse foraarsager, at vi giøre os utilbeens, naar vi tydeligen for vore Øine see Tilberedelserne til vores Død, saa spare vi vores Skræk indtil det sidste Øieblik, der som vi ikke see den forud. Det Nærværende nyde vi roeligen, uden at bekymre os om det Tilkommende. Men hvad, J lade eder nøie dermed, saa de jeg, at J af Mangel paa Forudseelse ikke tænke paa det Tilkommende. Ja i Sandhed, svarede han, og det ret oprigtigt, er dette Kilden til vores Lyksalighed. Ja, det arme Menneskes Exempel, der varteer os op, er tilstrækkelig nok at overbevise mig derom. Han gaaer og kommer igien uden Afladelse, han bekymrer sig for at samle Jordens Frugter sammen i sit Huus, Bekymringerne ere ligesom afmalede i hans Ansigt; Naar Himmelen overdrages med tykke Skyer, naar et Uveir reiser sig, saa skielver han for sin Høst. Jeg derimod tænker ikke paa andet end at sætte mig i Sikkerhed. Men seer du ikke, sagde jeg atter, at han ved sin Forsigtighed samler for eder det, hvoraf J kand leve Vinteren over, Ja, det forstaaer jeg, svarede Oxen: Men jeg arbeider ogsaa til Taknemmelighed for ham: Thi jeg vil ikke høimodig ansee ham som et Væsen, der er bestemt til at tiene mig. Men ved det vi benytte os afhans omhyggelige Flid, saa nyde vi det roeligen uden Bekymring. Hos os bliver Følelsen af det nærværende Gode ikke foruroeliget af en utaalmodig Begierlighed, ei heller forgiftet af Frygt for det tilkommende Onde. Vi føle altid ikkun det nærværende Onde, og naar vores Krop ikkun er fri for Smerter, saa ere vi lyksalige. At arbeide er for os ikkun en Vane, og ingen Møie: Naar Aaget er taget af os, saa udhvile vi fornøiet, og fornye vore Kræfter, vi æde i Fred Markens Urter, uden at nogen giør os Hinder deri, og forlyste os ved deres søde Smag. En Sæng af Moes tager imod vor trætte Krop under Skyggen af et Træ, og lokker os til Søvn. OJ Mennesker, besad J den Gave at leve som viMen eders stedse varende Urolighed giør eder uværdige dertil. Hvad, sagde jeg til ham: J besidde jo endog Veltalenhed. Jeg falder saa meget meere i største Forundring derover, da J have ingen Leilighed til at øve eder derudi. Mig tykkes, at J lidet eller intet omgaaes med Eders Ligemænd, og derfore, sandt at sige, var det mig modbydeligt at leve iblant Eder. Den Fornøielse, at omgaaes med sine Ligemænd, synes mig at være det Behageligste i vort Levnet; Og derudover har det menneskelige Kiøn, uagtet alt, hvad J kand indvende derimod, dog Fortrinnet for Eder. Min gode Ven! sagde Oxen til mig, jeg vil fortælle dig mine Begivenheder: Jeg har til forn besiælet et menneskelig Legeme, jeg har oplevet mange Forandringer i Verden, ja endog været i anseelige Sælskaber. Jeg har lært der saa meget at tale, at jeg takker Skiæbnen, at den har sat mig iblandt den dumme Slægt. J midlertid underholder jeg mig med mig selv, jeg betragter Naturen, forlyster mig ved Optrinet af dens Under, og nyder dens Velgierninger. Her lagde Oxen sig ned. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir hos O. Brose.