Viborger Samler, 1845-07-28
Nyeste Postefterretninger. Storbritannien og Jrland. Grev Montalemberts directe Angreb i Parrskammeret med Hensyn til den af England hyldede Politik i de syriske Anliggender, saavelsom de af Guizot løseligen henkastede eller maaskee rettere antydede Beskyldninger imod den britiske Generalconsul i Syrien have allerede erholdt en utvetydig og skarp Tilretteviisning i Overhuset. Lord Beaumonts Andragende om Fremlæggelsen af flere, de syriske Forhold vedkommende, Actstykker og om en Erklæring fra Ministeriets Side angaaende flere af Guizots Yttringer gav nemlig Lord Aberdeen, Minister for de udenlandske Anliggender, Anledning til at erklære: at det ikke kunde benægtes at Syriens Tilstand var anarchisk, og at denne Tilstand var fremkaldt ved den i de tyrkiske Provindser herskende ligegyldige og corumperede Administration. Hvad den franske Regjering angik, saa gjorde Samme Krav paa et Slags Skytsret over Catholikerne i Levanten, og beraabte sig i denne Henseende paa Overeenskomster, afsluttede i sin Tid imellem Frands den Første og Sultan, Soliman den Anden; han (Lord Aberdeen) vilde her ikke indlade sig paa en Undersøgelse af denne Ret; han vilde kun indskrænke sig til den Erklæring, at Frankerig vel vilde see sig tvunget til at dele med Storbritannien Skytsretten over de Christne i Syrien; thi for Ægypternes Uddrivelse af Syrien havde den britiske Gesandt i Constantinopel, afsluttet med Mahmud den Anden en Convention, hvorved Porten med Hensyn til England forpligtede sig til ved hensigtsmæssige Forholdsregler at sætte, naar Syrien, tilbageerobredes, alle Jndbyggernes Stilling i dette Land uden Hensyn til disses Religion - paa en bedre Fod, og Englands Pligt var det saaledes at paasee at dette Løfte opfyldtes ei alene imod den christne Befolkning, men ogsaa imod Druserne. J Syrien, saavelsom i andre Egne, hvor der gaves tvende Partier, var det Tilfældet, at man betegnede det ene af disse Partier, som det engelske, og det andet som det franske Parti saaledes maatte der – ganske imod den engelske og franske Regierings Hensigt – opstaae en Collision. Han (Lord Ab.) var fuldkommen forvisset om at den franske Regjering havde samme Formaal som den engelske, nemlig: hverken at understøtte Maroniteterne eller Druserne i deres Kampe imod hverandre, men i det mindste nogenlunde at see Fred og Rolighed opretholdt i hiin anarchiske tyrkiske Provinds; i ethvert Tilfælde var det ganske ubegrundet, at Frankerig skulde være tilsinds at trække sig tilbage fra de andre store Magters Politik i dette Anliggende, om der endog ellers sandt nogen Meningsforskjel Sted angaaende den Maade, hvorpaa dette ulykkelige Land bedste kunde bringes til Rolighed. Hvad man i de franske Kamre havde sagt om dette Anliggende, derpaa turde der ikke lægges synderlig Vægt; thi Enhver talte der, saaledes som i det engelske Parlement, efter sin individuelle Anskuelse; enhver Fugl synger med sit Næb. - For nu at bevise, at England og dets Generalconsul i Syrien ikke eensidigen antage sig Drusernes Sag eller gjøre den til deres egen, behøvede han (Lord Ab.) kun at anføre, at den britiske Generalconsul, Oberst Rose, da der meldtes ham, at en Hob Maroniter, der truedes af Overmagten, var udsat for at miste Liv og Eiendom, satte sig midt om Natten til Hest, og i egen Person, efterat han havde fundet 5 a 600 Maroniter (Mænd, Qvinder og Børn, i en saare mislig Stilling, ledsagede denne Sværm til Beirut, hvor han ogsaa indtraf med dem efter en to Dages høist besværlig, i en brændende Solhede foretagen Marsch, og saaledes bragte de Ulykkelige i Sikkerhed. Deraf kunde man da see, at medens andre Herrer skreve deres meget rørende og pathetiske Depescher, havde den engelske Consul saaledes som det under alle Omstændigheder anstod engelske Agenter, i Gierningen viist sin Deeltagelse, og at han (Oberst Rose) ingenlunde behøvede at skamme sig over sit Forhold, naar dette sammenlignedes med hine skrivelystne, sentimentale Herrers Depescher. Jøvrigt var det i og sig selv absurdt at tillægge England særegne Sympathier for Druserne, der, saafremt de overhovedet have en Religion, kun vide at tilbede Guldkalven, og derimod Uvillie imod de til det christne Samfund hørende Maroniter. Maalet for den engelske Politik var ene og alene, uden ufornøden Jndblanden i Landets indre Anliggender, de tractatmæssig lovede Fordeele for sammes Befolkning, hvad enten Druser eller Maroniter. - Med denne Erklæring var Lord Beaumont tilfreds, og Andragendet antoges uden Votering.