Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1783-03-14
Tanker blandt de Dødes Grave. O søde Røe, udviid dig her, min Tanke. Lad Smukhed kun ei forrykke dig. Blandt Dødninger du kan dog sikkerst vankeAfsielede du skal blive lig. Betragt dit Hvilested, din Havn og Søvekammer, See, her er Skranker sat for Vrede, Vold og Jammer. Det tunge Aag her legges af vor Skulder, Som lægges paa den heele Adams Slægt. Her Udgang er fra Verdens Støi og Bulder. Her Bettelstav med Scepter holder Vægt. er 162 Nær Ei Rangforordninger har Sted iblandt de Døde. En Mægtig og en Arm skal blive Orme=Fødde. Affelet Støv, en haandfuld Jord, lidt Aske, Jndsvøbes i en Klud og Jorde=Blee Opblæste o! hvoraf kan du dog braske? Et Kikajon oprandt og viisnede. O Daare, stolte Aand! see, Jorden er din Moder. Du selv er usselt Støv, og Ormen er din Broder. O Sterke, som paa Dagene tør stole, Som sikker gaaer og tænker her er Fred. Blandt Dødninger du burde gaae i Skole. Her lærte du at kiende Varighed. Her saae du Goliath den sterkeste Philister. Er kun en sveedet Traad, der og for Afmagt brister. O Lækkretand, som mæsker dig; men negter. Den Arme Brød. Breed for ham Disk og Dug Den rige Mand i Pinen hist vansmægter. Du Munden snart faaer fuld i Jordens Bug. Der Ormen Giestebud igien i dig vil holde, Naar til Naturens Ret du al din Skyld skal tolde. O! Skiønne, som saa gjerne dig vil speile, Kom, speil dig her i andre Dødninger. See, Døden snart vil til din Skiønhed beile. Alt Tindrende fordunkles ganske her. Der Læberne ei kan afpasse ublue Miner. Der Filsbeens=Tanden fælt i Dødnings Munden griner. O! Frekke, som mod Himlen selv tør kneise, Som trodse tør, hvor bliver Herren af Ydmyg dig dog til denne visse Reise. Du Potteskaaer, hver Dag jo seer din Grav. Mon du, hvor frek du er, din Død kan gaae i Møde Med uforfærdet Mod. Ak! du forfærdet døde. 163 Rer Forstilte Slægt, som under hykkelsk Maske, Vil daare Gud og narre Mennesken; Stryg Kalken af din kalket Grav og Aske. Fei Hiertet reent for Hierte=Kienderen. Mon den ei Hiertet seer, som dannede dit Øie, Hvor hykkelsk du end vil i Støvet dig nedbøie. Frygtagtige, som skielver ved at høre; Sangklokkens Lyd, som blegner ved et Liig; Som ikke tør en nogen Benrad røre; Tænk, Raden vist og komme vel til mig. O! gyser ikke ved at see et Gravsted aaben; Men søger Troens Skjold, som er mod Døden VaabenBeknyttet Aand, hvis Liv er her Stridsdage; Som løber for Clenodiet at naae; Som Skygger ei for Legemet vil tage; Som fægter, for det Evige at faae Som under Christi Kors og den blodrøde Fahne Vil stride mandelig og Vei til Livet bane; Som ofte maa i Sielenød udbryde: Min Gud, min Gud, hvi har du mig forladt, Som ofte maae i salte Taare flyde, For Troens Haand kan faae ved Jesum fat; Som er af Verdens Flok anseet for Giek og Daare, Fordi du vilde ei med den dens Deel udkaare. Glæd dig. See her, see, her ophører Striden. Her hviler du af Sieleangester. Her Indgang er til Evighed fra Tiden. Her sover du, til Stunden omme er Forkrænkeligheds Sæd i Jorden skal nedlegges; For til et evigt Liv at luttres og opvækkes. Fryt ikke da, min Siel, for Taugsheds Steder, Frimodig gak af Dødens Skygges Dal. Nr. 164 Nær Du bliver en forladt. Nei. Din Veileder Vil lede dig ind i sin Himmelsahl. Din Hyrdes Kiep og Stav, den Hyrdes, dig forloste, Vil understøtte dig, husvale dig og trøste. Saa ofte du, min Siel, dig vil forlyste, Begiv dig da til Dødes Boliger. Her Verdens Støv du best kan af dig ryste. Her finder du al Trøst i Trængseler. See hist, min Siel, et Glimt bag Gravens mørke Telte, See hist i Herlighed uovervundne Helte. O sidste Strid! dig vundet, evig vundet. O! Seierhelt, hielp mig at vinde den Naar Timerne i Glasset er udrundet, Da tag min Siel, og søde Sieleven Frimodig i din Troe jeg Døden gaaer i Møde. Du og fra Døde stod. Jeg skal staae op af Døde Om Hertugdømmet Oldenborg.