Berlingske Tidende, 1836-06-09
efter Fradrag af den ikke betydelige aarlige præsumtive for Bonden saa skadelige pro qvor Deel af Jndfæstningen samt Landgilde, er ham langt bekosteligere end hvad Gaarden uden Hoveri kunde koste ham at drive og det altid paa en langt mere hensigtsmæssig Maade, og derfor holder sig heel passiv ved Hoveriforeningen under sin tilvante Ladefogeds specielle Bestyrelse; hvorfor jeg og i mine foregaaende Udarbeidelser i flere af de offentlige Blade har tilladt mig at formene, at det Eneste man kunde ønske var enhver Begunstigelse, Forholdene kunde tilstede, de jeg troer at have paapeget, til Opmuntring for de, som ville hæve hiint saa skadelige Tvangsarbejde, men forresten overlade til Jorddrotterne selv, om og hvorvidt de alligevel ville renoncere paa deres Rettighed eller ikke. Ogsaa veed jeg, at flere liberale Hovedgaardseiere ere særdeles villige til at tilstaae deres Bønder Hoverifrihed for en moderat Betaling; troer hertilmed ogsaa nok at kunne komme til Accord med den fornuftige indsigtsfulde Deel af dem, men alle tænke som saa: "hvad hielper dette, naar der dog alligevel vist nok vil blive Endeel tilbage, som ikke kan eller vil indsee eget Vel, vi ikke ere tjent med at lade vedblive at forrette Hoveriet og ved egne Folk og Arbejdsreqvisiter at lade Resten udføre, skjøndt det vel stundom sees hvor man af en eller anden ofte nødvendig Aarsag har bortsolgt en partiel Deel af Hoverigodset, da saadant aldrig kan skee uden Confussioner, især naar vi ville indføre en til Tidens Tarv svarende forbedret Agerdyrkning, der ikke staaer i Harmoni med vores saamange Aar tilbage indgangne Hoveriforeninger og hvilke Vanskeligheder – kan det end aldrig være anderledes – om vi imod Bøndernes Villie, skulle ville attraae Forandring deri," og heri maa vist nok Enhver give Jordegodsejerne ligesaameget Ret, som naar de saa endvidere spørge: "hvad Tvang de vel have imod de Bønder, som om de end aldrig gjøres saa billigt et Tilbud, dog alligevel ikke vil indgaae nogen Accord,, og ikke med dem heller kan paavise noget Middel. Saadanne enkelte Bønders almindelige Undskyldning kjende vi – den er flere Gange hørt at være : "vores Landgilde er os byrdefuldt nok, selv om det end ikke opløber til 1/2 pCt. af Capital i Gaard og Besætning, sjeldent 20 Rbd. af en Hoverigaard, ikke kunne vi vente, at vores mere velhavende Medførningspligtige, om det paastaaes, ogsaa skulle give vores Huusbonde Garanti for vores Hoveripenge" og heri maa man give dem Ret; men naar Bonden saa endnu som oftest tillægger: hvad gavner vel Hoverifriheden os, naar vi alligevel skulle holde ligesaamange Folk, Heste og Avlsredskaber til vores egne Gaarde, som vi nu have og Alt dette koster os det Samme som nu," da er denne dumme Beregning i høieste Grad sørgelig at høre. Thi vil man endog antage, at de som hoverifrie vare nødsagede til at holde et ligesaa stort Antal Folk og Heste som nu hovpligtige, skjønt man dog har største Grund til at tænke sig, at i det Mindste den større arbejdsførlige Deel af de drivtige Bønder i saa Fald ikkun behøvede at holde en halvvoxen Karl eller Pige, isteden for en fuldvoxen, en Følhoppe eller Kloit isteden for et fuldkommen arbejdsdygtigt Best eller deslige, hvorved der i og for sig vist ikke vilde bespares saa lidet, er det da ikke sørgeligt: at Bonden forstaaer sig saalidet paa at taxere sin Arbejdskraft, NB. ved sin egen Gaard og ved Hoveriet, thi vil ellers Nogen leie ham til at forrette Et eller Andet for sig, kjender han som oftest heel vel dette, Jngen heller vil fortænke ham i – ikke sørgeligt: at han forstaaer sig saa lidet paa at anvende sin Tid tilbørlig ved Hjemmet om denne ikke skulle være mere værd end de faa Skillinger som kommer paa hverDag efter det Tilbud for Hoveriet der stundom gjøres ham, men han hellere end betale dette, vil give Afkald paa at faae frie Hænder, være sig nu til en ikkun almindelig Agricultur med Brak, Mærgling &c.: – ej at tale om flere techniske Planter i Have og Mark med deres Behandling - eller om han boer i Nærheden af Kjøbstæderne, at da først Selvejerstanden skal lære ham, at høste Nytte af en saadan Beliggenhed. At Hoveribonden, hertilmed aldrig tænker paa hvormeget hans eget Avl især i vanskelige Høstaaringer kan komme til at lide ved det han ej nok at maatte dele, men endog kan man reent ud med Sandhed sige, spilde, sin Arbejdskraft imellem sin egen Gaard og Hovedgaarden – at han kan taale saa tidt og ofte at see sine Folk, selv i en trave Tid, endog undertiden ikkun efter nogle faa Timers Arbejde, sjelden at komme hjem, stundom med Heste og andre Arbejdsreqvisiter, før Aften, og skeer det endog, sjelden med Villie til at lægge Haand paa noget Arbeide for ham selv, da Hovdagen", som Ordet lyder, maa være fri for al anden Beskjeftigelse; Noget, jeg vil troe Bonden vanskelig skal kunne raade Bod paa uden om de bleve enige i, skifteviis at møde med deres Folk ved Hovarbeidet og herved være dem et godt Exempel, da Enhver veed, hvor vanskelig det er at udrydde gamle Vaner; men altsammen, ligesaa sørgelige som desværre sande Facta, om de endog i deres fulde Udstrækning passe bedre i en, end i en anden Deel af Landet og alt noksom Motiver for Ønsket om Hoveriets snarlige Afskaffelse. Men maa det nu derfor ikke være i høieste Grad tungt for de Bønder, som kunne og ville indsee eget Vel og med Taknemmelighed ville give Jorddrot afstaaelse, at dette ten Alt hvad han forlanger i gode skal nægtes dem fordi ofte en ringe Deel, som ikke kan eller vil det, imodsætter sig ja visselig. Selv ville vist endogsaa mange af de Bønder, som nu modsætte sig, bag efter, naar de havde faaet Øjnene oplukkede, alt som de mere og meere vendte sig til rigtig Brug af deres Arbejdskraft ved Hjemmet og derved mere end sandsynlig havde tiltaget i Velstand, takke den, der nu kunde tvinge dem til at ville det, de burde, i Lighed med den forbindtlige Tak, vi ikke mangle Exempel paa at den oplyste Mand i den erfarne Alder har ydet Fader eller Værge, fordi de imod hans Villie havde tvunget ham i de umyndige Aar, tilat foretage eller efterlade Handlinger, de aabenbart saae at være ham til Skade, og hvor stor Forskjel nu vel i aandeligt Begreb herimellem Nei, uden om vores allernaadigste Regjering fandt det tjenligt, ved et Lovbud at række saavel Jorddrotten som de af deres Bønder, som med dem ville indgaae Forening, en hielpsom Haand til at tvinge, var eet endog aldrig meere end den ene Tiendedeel, til at skulle det, de 1/3 Deele havde indgaaet at ville betale for Hoveriet, lader dette sig vist ikke paa de fleste Steder opløse. – Det Eneste, man skulde stole paa, var en høiere, mere almindelig Cultur hos Bonden; men selv denne undertrykkes af Hoveriet i en ligesaa mærkelig Grad, som selve Moraliteten sløves eller forfalder; thi at en enkelt Bonde, heel roesværdig viser sig som en Undtagelse, forandrer ligesaa lidet denne Anskuelse, som den selvfølgelig kan hæve hiin sørgelige Nødvendigheds=Tvang for de, som ikke kunne eller ville indsee eget Vel. Naar endog ikkun een Lodseier i en By, hvad enten han eier lidet eller meget af Hartkornet, forlanger sin Andeel af Byens Mark udskiftet, skal saadant skee hedder det i den anden §. i Forordn. 23de April 1781, hvorved alle Andre snart altid ere nødsagede, at maatte ville det Samme (uden Udskiftning er alt Landbrug saa at sige et halvt Jntet og hvormeget have vi ikke da nu dette Lovsted at takke for), naar en Jordeier forlanger Hegn om sin Mark, er hans Naboer pligtige at tage halvt Hegn med ham efter Fordn. 29de Oct. 1794 I. 2, naar en Tiendeyder, han være Selveier eller Fæster, vil have sin Tiende bestemt, er han berettiget til at fordre dette uden enten at spørge Tiendetager eller Naboer om de ville samtykke eller deeltage deri eller ikke, see Fordn. 8de Jan. 1810 §. 23 og 24 med mange flere velgjørende Bestemmelser, som alle vidne om Omsorg for at gjøre Landmanden saa uafhængig af Andres Villie som muligt til Almeenvellets Befordring og hvorfor nu da Hoveriet alene være en Undtagelse? Anseer man dette Tvangsarbeides Afløsning for en sand Vinding for Landet – og hvo kan vel uden Selvmodsigelse nægte det? – bør man ikke forlange, at den liberale Jorddrot, som vil forunde sine Bønder Frigivelse herfor imod en moderat aarlig Afgivt, skal opoffre sit eget Avlsbrug ved Hovedgaarden for at kunne sætte dette i Værk, men give ham Midler i Hænde til at tvinge de Gjenstridige. Hvor lang Tid tilbage ere hine Hoveriforeninger, som nu afgive den gjensidige Regel for Hoveriet, som forhen berørt, ikke indgaaede, hvad var vel Landbruget da her i Landet, og hvad er det nu paa mange Steder, Men, tør Nogen derfor paastaae, at flere Udlændinger, under lige Naturforhold, ikke skulle have overgaaet os, og bør vi ikke derfor fremdeles anstrenge os for, ikke at komme for langt bag efter til Skade for os selv, hvorved Enighed i at bortrydde alle Hindringer. frem for Alt vist ej bør mangle de Paagjældende Efter dette tillader jeg mig at formene, at skjøndt der fortiden vist ikke ere de bedste Udsigter til at see Hoveriet snarlig hævet, vilde en saadan Tidspunkt dog højligen kunne fremkaldes, om Regjeringen i sin Viisdom fandt det tjenligt: a) at løsne Baandet for alle de Jorddrotter, som havde ophævet Hoveriet, ved, som jeg forhen har udtalt mig over, ligesaavel at maatte bortforpagte eller bortleie, som nu fæste og arvefæste deres Bøndergods – sammenlægge Jorder indtil et vist Maximum af Hartkorn, ligesom og fritage dem, om de ønske det, for alt Ansvar i Henseende til Kongl. Skatter og Commune Afgivter af Godset, hvorved der formeentlig ingen Betænkelighed kan være, naar Hartkornet først er reguleret mere ligelig, end som det nu paa flere Steder befindes, imod at det Offentlige selvfølgelig, i Mangel af Betaling, holder sig til Eiendommen og Brugernes upantsatte Løsøre, b) gives Tilsagn, om Landvæsenscommissairernes eller anden hensigtsmæssig Mægling paa Forlangende ved deres attraaede Hoveriaccord, og c) Tvangsmiddel til at tvinge i det Mindste den ens Tiendedeel til at skulle det, de 1/3 af deres Hoveribønder havde udlovet at ville give derfor men, ved en saadan Majoritets Jndvilligelse, altid maa antage, ogsaa at være de Modvilliges Gavn om ikke tillige Tvang for Alle og Enhver, at skulle indgaae Forening efter en øjensynlig billig Taxation, naar Jorddrotten forlanger det. Og skulde der nu forresten paa et eller andet Sted endda gives Eiere, som desuagtet uden Nødvendighed hellere ville beholde Hoveriet in natura med alle stedfindende, Landvæsenets Mangler, kan man dog altid have Haabom, at fik de end ikke med Tiden andre Tanker, kunde deres Godser dog mulig falde i Eieres Hænder, som kunde ønske Hoveriet afskaffet; og det endnu saameget mere som man endog ingen Vanskeligheder skal have ved her til Lands at paavise Gaarde, hvortil der er complet Hoveri, som bliver drevet tilbørlig, man dog vist ikke skal finde ret mange af disse, ja maaskee ikke en eneste, uden at der ved dem tillige haves en Arbejdskraft for Eierens eller Forpagterens Regning der ikke sjeldent nærmer sig det, hvad Hoveriet er værd, saa at ikke Mange ville finde Fordeel ved at have en saadan dobbelt dyrkjøbt Arbejdskraft, allermindst hvor man giver alt flere og flere techniske Planter med Brakning, Lugning, Hypning og Optagelse &c. Plads i Avlsbruget, da alle slige og mange andre Foretagender fjerne sig saa ganske fra de almindelige Hoveribestemmelser. Jkkun maa det unægtelig være tungt for de Hovedgaardseiere, som gjerne ville, men hvis pecuniære eller andre personlige Omstændigheder ikke tillade dem at hæve Hoveriet, skjøndt de dog altid have den Ressource, at kunne sælge Bønderne deres Gaarde som oftest med ikke liden Fordeel, naar der alene kunde erholdes Laan, for endeel dertil, da ikkun saare faa Fæstere formaae for egne Penge i det Hele, at kjøbe, og derefter enten selv at drive eller bortforpagte deres Hovedgaarde. Odense, d. 21de Mai 1836. R. A. Holm, Prokurator. Prokurator.