Norske Intelligenssedler, 1774-12-07
Beskrivelse af en nyligen opfunden Øe (oversat af det Franske.) Paa denne Øe er Jorden, Havet, Aarets Tider og den gandske Natur nesten ligedanne som andensteds. Men anderledes er det med Sæderne, med Sædvaner ne og med Tænkemaaden. Man veed der ligesaa lidet af Rigdom som af Fattigdom. Der giøres ei Forskiel mellem Almue og Adel, mellem Store og Smaa. Man har der intet Begreb om Overdaadighed. Man har der intet Ord i Landets Sprog til at betegne det Ord Mode med. Der er det umueligt at give noget Begreb om det, vi forstaae ved Navnkundighed, Høiagtelse for Verden, Ørkesløshed, godt Hoved, stærk Aand, Krig, Trætte, Lægekunst, Høiskoler, Lykke, Skueplads, Ball, stort Giæstebud, fiint Aftens-Maaltid, Natbord o. s. v. Man taler der kun om sund Fornuft, man elsker Ære, man besidder Dyd. Fornøielsen er offentlig; den kiøbes ikke og Kunsterne medvirke dertil. Fra Tidtil anden seer man Folke-Samlinger, som endes med Dagen, hvor Ungdommens Spil og Øvelse give et behageligt Syn. Lystighed i Omgængelse har der aldrig været farlig. Mange Potter oplæse Stykker, fulde af Viisdom og Dyd. Sangene ere i samme Smag og man spiller paa adskillige gamle Jnstrumenter, Malerne og Billedhuggerne ære Religion, sund Fornuft, Stand, og de skulde ej vove at stille for det Almindeliges Øjne en Skikkelse, under hvilken ingen skulde vilde lade sig see, uden at paadrage sig Vanære; de give ikke et sleben Folk de Sæder, som findes hos Barbarerne i Madure, men iblant Mesterstykkerne udvælger man de beste til Templerne. Fortiene de Roes, er ingen fri for at betale deres Natur Gaver denne behagelige Skat Deres Belønning, hvor slet og ret den end synes, har dog noget ret Smigrende hos sig. Den bestaar i at gaae som i Triumf frem for Folket, naar Aften-Stiernen nøder det til at skilles ad. Man udnævner elskværdige Børn til at krone dem med Blomster, og tilbringe dem i behagelige og ærende Ord det Almindeliges bifald, der giør sig en Pligt af at geleide dem tilbage i stor Stads til deres Bolig. Jmidlertid efterlader man ej at vise Taknemmelighed for deres Bestræbelser, naar det ej har gelinget dem; og man efterlader intet af det, som kand igien sætte Moed i dem. Opdragelsen er mild, offentlig, lige, siden Retfærdighed, Lemfældighed, Viisdom, enhver Stands Pligter, Religion, sømmelige og fornødne Kunster er det, man lærer i Skolerne. Det er Folket selv, som udvælger Lærerne af en moden Alder. Efter den Tilbøielighed, disse mærke og dyrke hos deres Disciple, dømme de om hvad de skal sættes til, og Raadet bekræfter og indfører i sin Bog disse Domme, fældede af Upartiiskhed og Kiærlighed til almindeligt Beste. For det øvrige veed man der ej af hvad det er at fornedre Menneskelighed, ved at giøre visse vigtige Stænder foragtede. Agerdyrkeren, Konstneren kand klæde sig som dem lyster, Øvrigheds Personer allene bære hvide Kiorteler, som et Sindbillede paa Ærlighed. Det er Tredsindstyve Aars Mænd, deres Aar hundredes Øie og Lys. Endskiønt de have med Stats-Sagerne at bestille, saa dømme de dog imellem Mand og Mand i de ringeste Tvistigheder, og det uden nogen Bekostning. En skyndig Død, hvorved, efter Embeds-Pligt, vexelviis er tilstæde en af Dommerne, alle Anklagerne, alle de, som Misgierningsmanden har fornærmet og tolv edfastede Vidner, er den sædvanlige Straf for dem, som handle mod Sælskabets Grund-Love; men Skammen, den største ved Straffen hængende Straf, falder aldrig paa en uskyldig Familie eller Efterlevende. Sædvanen forbyder allene at bære Sorgedragt for en Misdæder. Der er og et Slags Straf, hvorpaa man ej endnu har seet Exempel, stedsevarende Fængsel. Den er forbeholden Utaknemmelige, Bagvaskere og Ugudelige. Der tilbeder man ej Kiønnet: Det lader sig nøie med at elskes, og giør endog meget af den Høiagtelse, man bærer for det. Ære og Frihed giver det en Rang, der er ligesaa langt fra det skammelige Slaveri, det maa taale i Østen, som fra den latterlige Enevolds Magt, man lader det øve i Vesten. Endskiønt man veed, at Siælene have intet Kiøn, og at man følgelig er bange for, at indslutte Fruentimmerets Forstand under en tyrannisk Fordom, saa have de dog deres Cirkel. Skiønsomhed om Bygningskunsten, Videnskab om Landsbye-Huusholdning, Regne kunsten og en brugelig Landmaaler-Kunst, Børne-Opdragelsen i sær, alle disse smaa Kunster, som ere til Beqvemmelighed og Ziir i det borgerlige Liv, udgjør det, hvormed deres Vid befatter sig, medens deres Tilbøieligheder rettes og deres Hierte dannes ved at øve de sælskabelige Dyder og giøre sig dybsindige og fornuftige Betragtninger. Man gifter sig saaledes heller med en smuk Siæl end med et Sæt Diamanter, eller et Stykke Jord. Det er Dyden, som slutter Ægteskabs Foreninger; Lyksalighed underskriver dem, og Kiærlighed fører Huusholdningen. Bergen den 21. November 1774. Da her i Byen den 8de i denne Maaned om Aftenen var opkommen Jldebrand i et Bødker-Verkstæd, hvilken strax og uden nogen betydelig Skade blev slukked, var den contoirske Sprøite under Anførsel af den contoirske Brand-Directeur Hr. Henrich Rathmann, den første Sprøite, som kom til Jlden. Hvorfor og denne Sprøites Mandskab nød den Opmuntrings Belønning af 10 Rdlr., som ved Placat af 10de Junii 1755 er udsat for saadan visende Hurtighed. - Ved Brand-Commissions Dom af 19de i denne Maaned er Lars Johannissen, Bødker-Arbejdsmand hos Mester-Bødker Hans Reinertsen, for hans strafværdige Uforsigtighed, som aarsagede den hos bemelte Mester i hans Verkstæd den 8de hujus opkomne Jld, dømt at arbeide i nærmeste Fæstning et halvt Aar og Mesteren for Forsømmelse og slet Tilsyn at bøde til Byens Casse 20 Rdlr.