Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-01-03
Blandede Efterretninger. Den berømte bayerske Oberst von Heidegger giver følgende interessante Efterretninger om Grækenlands nærværende Tilstand, at den indvortes Tilstand i Landet bliver stedse meere tilfredsstillende, at man ikke har mærket det mindste Tegn til nogen Sammenrottelse eller Plan imod Præsidentens Liv og alt hvad der er fortalt derom i de udenlandske Blade er ikke andet end en reen Opdigtelse. Siden Greven af Capodistrias Ankomst og siden Grækerne bemærke, at de udenlandske Magter tage sig alvorligen af deres Sag, saa vender sig alting kjendeligen til det bedre. Man sporer ingen Tilbagegang, men meget anseelige Fremskridt. Ondskabsfuld Modsættelse imod det Gode opdager Grækerne for det meste selv og gjøre sig Umage for at faae straffet. Siden Peloponnes er bleven befriet saa samle de ulykkelige Jndvaanere sig igien omkring deres gamle Boepæle, og oprette nye Boeliger paa de afbrændte Pladser og med bedre Forhaabninger. De komme ikke allene ned fra deres Bjerge med Resten af deres Eiendele, sædvanligen udtærede af Sult, Nøgenhed og Elendighed; men endog fra Naboerne hvorhen de fleste formuende Folk havde taget deres Tilflugt og befolke Stæderne paa nye, fra Zante og de omliggende Øer ere 2000 Familier allene komne til Patras og Corinth; selv Udlændinge kunne ikke uden et rørt Sind betragte de følelsesfulde Scener, som forekomme og det Udbrud af Glæde, som giver sig tilkiende. Man seer hele Familier gaae i Land fra skrøbelige Baade, kaste sig ned paa Jorden for at kysse Fædrenelandets hellige Jord og at væde den med deres Taarer; og derpaa at løfte Hænderne til Himlen for at takke Hærskarernes Gud, fordi han har antaget sig dem i deres Nød og bøiet de Mægtiges Hjerter. Hele Stæder, som vare opfyldte med Gruus og Skarn, ere allerede for det meeste rensede, og det er en sand Glæde at see hvorledes Folkemængden, som dagligen tilvoxer, indretter sig i dem, understøtter hinanden, udbreder sig over Omegnen, og hvorledes enkelte Personer igjen opsøge deres gamle Besiddelser. Præsidentens Virksomhed, den Sindighed hvormed han gaaer tilværks, den Energie, som han veed i Nødsfald at forbinde med sin naturlige Menneskekjerlighed, blive i dette Land paaskjønnede og roste med den største Varme. Negrenes og det indre Afrikas Kultur. Den franske Generalkonsul i Ægypten Drovetti har om denne Gjenstand forfattet en interessant Afhandling, som er forelæst i det geographiske Selskab i Paris. Drovetti har allerede i lang Tid levet ved Afrikas Porte og har der havt mangehaande Anledninger til at eftertænke de Aarsager, som have bevirket, at Mellem afrikas Beboere hidtil ere aldeles blevne udelukkede fra enhver selskabelig Forfatning; thi selskabelig Forfatning kan man vist ikke kalde det stagnerende Liv, som føres af de africanske Folkeslag, hvis Fornødenheder ere aldeles physiske, og som leve og dø omtrent som de Palmetræer, der udgjøre deres fornemste Næring. Hos de unge Afrikanere, som aarligen komme, fra det Jndre af Landet, til Ni dalen, har Drovetti dog bemærket sjeldne Anlæg Talenter og Lærvillighed, hvorpaa Paschaen af Egyptens Værksteder, som ere anlagte af Europæere, give de meest overtydende Beviser. Her synes Alting at staae i Modsigelse. Naar de enkelte Negere have saa mange Anlæg, hvorfor blive de, som Folk, stedse i dyb Uvidenhed, Og naar de vise Skarpsindighed hos os, hvorfor opfinde de da ikke noget hos sig selv, Naar have de bygget Skibe, anlagt Canaler og Havne? Hvorfor fandtes der, i saa mange Aarhundreder, ingen Lovgiver blandt dem, som kunde forene de forskjellige Horder til et Folk, Hvorfor har der hos dem aldrig viist sig en kraftfuld, krigersk Aand, for at danne en erobrende Nation af dette Slavefolk, Skulde Climatet alene være Aarsag til denne fornedrende Sløvhed, Vel har en stor Mand (Montesquien) paastaaet dette, men allerede for længe siden har Historien beviist, at Nationernes Dyder og Genie ikke kunne beregnes efter Thermometret. Skal man maaskee endog antage en medfødt Uværdighed og Fordømthed, O nei, disse materialitiske Drømmerier ere allerede gjendrevne ved hundrede Kjendsgierninger, og nu staaer det vel fast for bestandig, at Menne eslægten er een og den samme. Vi troe at finde Aarsagen til dette Phænomen i en anden Omstændighed, ikke i Climatets Indflydelse paa Menneskene, ikke i disses nedværdigende Classification, men i de beboede Steders Forhold til Jndvaanerne. De Gamle forestillede Lyben ved en Tigerhud. Nutildags er det troligt, at denne strækker sig over hele Afrika. Her see vi et udstrakt Sandocean, af hvilke kun hist og her nogle Jordpletter fremrage. Derved maatte Communicationen altid blive meget vanskelig, og den indbyrdes Forbindelse imellem Jndvaanerne næsten umulig. Desuden danner den uhyre Sahargørk en ny Adskillelsessone imellem disse, allerede ved sig selv adskilte Landstrøg og de afrikanske Kyster. Den frygtelig eensomme og øde Zone, som ligger imellem Midten af dette Fastland, og den øvrige dannede Verden, udgjør en Skillevæg, som denne aldrig formaaede at overskride.