Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1825-10-27
J en Sag, der nyligen bragdes for Lordmajoren i London, oplystes det, at Puddersukker forfalskes med almindelig Salt, for derved at forøge dets Vægt, og det i saadan Mængde, at det undertiden udgjør Halvdelen. Forfalskningen kan opdages ved at komme noget af det mistænkte Sukker i en Kop og helde noget Spiritus Vini derpaa. Sukkeret vil strax smelte, men Saltet bliver paa Bunden. Nogle Sukkerhandlere i London, der ved i Aviserne at læse Beretning herom, bleve skrækkede ved den Mistanke, der herved tillige kunde falde paa dem, have siden viist LordMajoren Prøver af Puddersukker, som var af en meget mørk Farve, og af overmaade salt og bitter Smag. Det oplystes, at saadant Sukker ofte kom fra de engelske Kolonier og var avlet paa en Jord, som nyligen var indtaget fra Havet, og hvorved Sukkeret meddeeltes den saltagtige Smag. Jkkun ved Raffinering kan den fraskilles. Det forhen omtalte fireaarige musikalske Genie i Berlin hedder Karl Anton Florian Eckert, og er født i Potsdam den 7 Decbr. 1820. Faderen er Vagtmester ved et Kavallerierregiment i Berlin. Allerede i Vuggen, som et Barn paa tre Fjerdingaar, sporede Faderen, hos det en paafaldende Deeltagelse for Musik. Der gaves lingen større Glæde for det, end naar en Ven af Huset satte sig hen hos det med sin Fløite, som Faderen ledsagede med Guitarren. Saasnart Spillet gik over i Mollionen, stode dets Øine i Vand, men blev der gjort musikalsk Larm, saa begyndte det at skrige overordentligen; det holdt sig for Ørerne og kunde ikke faaes til at tie. Meest overraskedes Forældrene derved, at det, da det var femten Maaneder gammelt, og Faderen spillede med venstre Haand paa et gammelt Klaveer Meloden, schöne Minka, ich mus scheiden, traadte, strax efterat Faderen havde reist sig, hen til Klaveret, og spillede denne Melodie med begge Hænder; da Fingrene vare smaae og tykke, tog det Knoklerne til Hjelp. Siden den Tid har dets Talent rask udviklet sig. Dets Gehør er overordentligt; det har Kammertonen saa fast inde, at det strax angiver, hvor meget et Instrument er for høit eller lavt stemt. Hver Tone, hver Akkord, som Man angiver, nævner det paa Stedet, uden at see efter. Særdeles mærkværdig er dets Sands for den theoretiske Deel af Musiken. Det veed strax at finde Alfordens forskjellige Sætninger; transponerer de Stykker, det spiller, i hver Toncart, Man ønsker, foredrager frit Phantasier og skriver da samme, uden at begaae Feil mod Kontrapunkten og Takten, op; hvorved dets sangrige og aldrig feilende Stemme understøtter det. Det Glædeligste ved disse saa skjønne Talenter er, at Barnet ikke allene besidder et overordentligt indtagende Udvortes og en elskværdig Adfærd, men ogsaa et barnligt, for alt Godt og Skjønt aabent Sind. Paafaldende er Ligheden mellem dette og et andet musikalsk Underbarn William Crotsch, nu Professor i Musiken i Oxford, som først fremtraadte 1777. Crotsch spillede i sit andet Aar paa Orgelværket, kjendte hver Tone, som Man istemte paa et Jnstrument og yttrede sit Mishag, naar Nogen spillede falsk, noget, som den lille Eckert ligeledes lægger Mærke til, selv ved den fuldstændigste Militairmusik. Ogsaa Mozart spillede i sit tredie Aar Menuetter, Viser o. des. med fuldkomment Udtryk, og kunde nøie angive den ringeste Forskiel i Strengeinstru, menters, f. Ex. Violiners Stemning. Det samme var omtrent Tilfældet med vor berømte Landsmand, Profesfor Lem. Allerede i sit fjerde Aar skal han have spillet med i Koncerter, hvor Man maatte lade ham staae paa en Skammel.