Corsaren, 1841-02-26
Talefrihed, Tænkefrihed, Fastelavn m. M. Vi sad just i Fredags Aftes og discuterede en Artikel om Statsforfatninger, hvori der igjen bebreidedes"Fædrelandets" Udgivere, at de ikke vare democratiske nok, da det bankede paa Døren og "Dagen" bragtes. Den skulde just efter Sædvane lægges ulæst hen, da et Medlem tilfældiqviis kom til at kaste et Blik i den og opdagede Efterretningen om den Generalfiscalen tillagte Ordre at anklage cand. jur. Oxla Lehmann for hans Tale til de falsterske Bønder, hvilken han da oplæste for Forsamlingen. Det blev da eenstemmigen vedtaget, at hiin Artikel skulde forkastes som unødvendig, da denne Actionsordre, maatte antages tilstrækkelig til at bortjage Aristocratismen fra "Fædrelandet". Forsamlingen opsatte derpaa alle Forhandlinger til næste Møde for istedetfor i Ro og Mag at kunne samtale om denne nye Begivenhed. Man var naturligviis aldeles enig om at glæde sig over Regjeringens Foranstaltning paa Grund af den Nytte, den vilde medføre, navnlig for Pressen, da det nu øiensynlig godtgjortes, at Regjeringen ikke kan lide, at man indskrænker sig til at tale for en lille Kreds, men hellere ønsker, at man skriver og for det hele Land udtaler sin Mening. Nogle meente vel, at dette var en Art Jnconsequents fra Regjeringens Side; men Majoriteten antog ganske rigtigt, at Regjeringen derved i fuldeste Maal har havt sit eget Tarv for Øie ved at forbyde de Liberale at virke andetsteds end der, hvor Regjeringens Organer kunne møde med deres beundringsværdige Dialectik og gjøre Oppositionens Ord uskadelige ved deres Modgrunde og Beviser. Det Eneste, som ved denne Foranstaltning led nogen Brost, den Ubetydelighed Talefriheden, fandt man ikke at burde beklage videre. Et Medlem yttrede sig desangaaende saaledes: Hvad gjør det, at Talefriheden indskrænkes? Vi kunne jo tie stille. Naar Folk komme sammen, saa kunne de jo, naar de ville fortælle hinanden Noget og Regjeringen, nikke til hinanden, saa forstaae de strax hinandens Mening. "Et Nik er ligge saa godt som et Vink for en blind Hest ". De kunne endvidere see paa hinanden, trække paa Skuldrene, gjøre Miner og Gebærder: Altsammen Ting, som ere let forstaaelige. Endvidere kunne de jo tale Fingersproget, om det kniber, endskjøndt - det henhører da egentlig ogsaa til Talen og bør altsaa ikke benyttes. Desuden - om vi ogsaa ganske mistede Friheden til at gjøre os forstaaelige for hinanden, saa have vi dog, Gud skee Lovl saa mange andre Friheder hertillands, som vi sikkert ville faae Lov til at beholde ubeskaarne, at de rigeligt opveie den Smule Talefrihed. Vi have Tænkefriheden, det er en god Frihed; om man tænker nok saa dristigt, saa kan man dog ikke blive straffet derfor. Det er en ganske utrolig Mængde Ting, som man tør tænke, ja det er næsten mageløst, hvad man i denne Henseende tør tillade sig hertillands, saa at vi med Hensyn til denne Frihed aldeles ikke have Grund til at beklage os. Der er intet Land, som heri staaer over os, og jeg beklager kun, at denne Frihed ikke bliver nok paaskjønnet og benyttet. - Endvidere have vi Troesfriheden, hvilket er Tilladelse til at troe paa Jesus Christus, naar man vil have Embeder og Valgbarhed, og paa Gud Jehovah eller Allah, naar man ingen saadanne Emolumenter vil have. Nogle kunde maaskee mene, at denne Frihed ikke fortjener videre Paaskjønnelse; men lader os erindre den Periode af den franske Revolution, da den største Vold og Uret, det frygteligste Despoti holdt Folket underkuet, og da man slet ikke turde have nogen Religion, og lader os saa takke vor Skaber for, at det ikke er kommet saa vidt hertillands. Af de utallige Rettigheder, som vi have, nævner jeg blot nogle faa, saasom: 1) Retten til at blive dømt, for man bliver straffet, hvilken Ret kun meget sjælden krænkes og da aldrig uden tilstrækkelig Anledning og Grund. 2) Postretten, som er tilstaaet en stor Deel Undersaatter, navnlig Udgiverne af "Berlingske Tidende", "Dagen" og de fleste Provindsaviser. Hvad der til Gjengjæld forlanges af dem, hvem denne Ret tilstaaes, er kun en Ubetydelighed. 3) Vexelretten, en Ret, uden hvilken vor Handel og Vandel vilde blive aldeles ødelagt. 4) Fortougsretten. Overhovedet, jo mere jeg kommer til at tænke paa de Goder, som vi have her, desto flere opdager jeg, og desto meere føler jeg mig gjennemtrængt af Agtelse og Taknemlighed mod det Bestaaende. Have vi ikke en god, frugtbar Jordbund, som kan taale en uhyre Mængde Skatter, ja langt flere end der er lagt paa den? Have vi nogensinde Jordskjælv eller andre saadanne Ulykker, som vi see de constitutionelle Stater lide af i denne Tid? Seer, hvorledes der Floderne gaae over deres Bredder og anrette Skade, og hvorledes Konerne forgive deres Mænd, og hvorledes Tyveri og Jndbrud hører til Dagens Orden, hvilket Altsammen meget udførligt er at læse i "Dagen", der ligesom jeg taknemmelig anerkjender og lovpriser alle vore Fortrin i denne Henseende. Men J ere vel sagtens kjede af al denne Snak om Ting, som J kjende lige saa godt som jeg. Jeg vil derfor kort og godt foreslaae Eder, at vi gribe Leiligheden til at høitideligholde hiin Foranstaltning ved et Fastelavnsgilde, som kan bestaae i, at vi i al Taushed slaae Katten af Tønden (thi stikke til Straamanden gaaer ikke godt an, det kunde blive betragtet som en politisk Manifestation), og at vi derefter, ligeledes i al Taushed, drikke en Skaal for det, som J nok vide.