Aalborg Stiftstidende, 1833-07-27
Blandede Efterretninger. J Randers Avis læses under Jndsendt, følgende velskrevne og sand menneskekjerlige Stykke, med Motto. "Selig, menn Liebe den Todeskranz giebt. Göthe. - J Mandags, den 15de D., om Morgenen Kl. imellem 5 og 6, døde her i Randers, efter 8 a 9 Dages Sygeleie, af Følgerne af en indvendig Inflamation, en fjortenaarig Pige af mosaiske Forældre, og blev jordet - samme Dags Aften henimod 6. Indsenderen, der flere Gange har været Vidne til denne hurtige Begravelse hos de mosaiske Troesbekjendere her i Hovedstaden er den, saavidt vides, modificeret, og udenfor Danmark næsten overalt afskaffet - tillader sig at spørge: Kan saadan en Adfærd bestaae med Tidens, Menneskelighedens og Religionens Aand? Uindviet i den mosaiske Religions Bud og Ceremonier, og især med de religiense Motiver, der bestemme denne Fremgangsmaade, hos Mosaiterne, kan Jndsenderen ikke have til Hensigt her at indlade sig i yderligere Undersøgelser. Men han har sin tidligste Barndom lært, at Religionens, saavel den christeliges som den mosaiskes, første og sidste Bud er i Kjærlighed, og at den mosaiske har betegnet denne Religions første Grundsætning ved det Bud, elsk din Næst som dig selv. Det er endvidere bekjendt, at der ikke giver noget sikkert Kiendetegn, for at bestemme et Menneskes Død, uden den indtrædende Forraadnelse, der, som man antage, udfordrer 2 a 3, men hyppigere 8 og flere Dage, og at de forekommende Erfaringer om Skindød, eller et Menneskes Tilbagevenden til Livet fra en Mellemstand mellem Liv og Død, har foranlediget mange tydske Stæder, til at indrette Liighuse, nærmest efter den berømte Doctor Huselands Foranstaltning, der kalder disse, et Afyl for den vistnok sjeldne, men mulige Gjenoplivelse, hvilket kan give den, der med fuld Bevidsthed, befinder sig i denne Mellemstand, saavelsom hans Paarørende, Forviisning om, og Betryggelse for, at han ikke levende begraves. Saaledes læste man ogsaa for næsten 4 Uger siden i offentlig Blade en Opfordring til Professor Oluf Bang om at realisere denne menneskekiærlige Jdee i Hovedstaden. Med alliAgtelse for hvert Religionspartii, hvis Basis er Menneskekjærlighed, tillader Indsenderen sig endnu at spørge: Kansk den tidlige Begravelse forenes med Menneskekjærligheden? Kan nogen Religion byde saadan Umenneskelighed? Kunne Sandhed og Løgn, Dag og Nat tænkes i skarpere, Modsigelse, end Religionens, den evige Kjærligheds Bud, at udsætte et Menneskeliv for Muligheden af den frygteligste Marterdød, Og jo mere Grund, man har til at finde den Simplicitet, der hersker i de mosaiske Troesbekjenderes Begravelsesmaade, roesværdig, jo mere man nødes til at agte den totale Ophævelse af alle Hensyn til Person, Stand og Værdighed paa den sidste Vei ud af Livet, desmere maa man ogsaa beklage, at den sidste Æres bevidnelse, eller, som Doctor Hufeland kalder den, dens sidste Kjærlighedsbeviisning, ved den overilede Begravelse bliver en Actus af den høieste Vanære og Umenneskelighed. At deeltage deri, som Medlem af Liig=Corporationen, eller at befordre denne Hurtighedsexpedition, som dens Formand, vilde Jndsenderen ansee for ligest betyngende for hans Samvittighed, som at deeltage i eller befordre - et Mord. At forblive en taus Tilskuer derved er, efter hans Anskuelse, det samme som at gjøre sig deelagtig i en saadan Udaad, og han har derfor uforbeholden yttret sin Mening. Gid vedkommende Authoriteter ville skienke Gienstanden nogen Opmærksomhed, at vi ikke oftere her skulle være Vidner til saadan Umenneskelighed.