Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-03-24
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Attende Aargang. No. 24. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 24 Marti 1821. Kritisk Vandring, foretagen af John Barthold. Osein de nægtele val nal kudt, nærsom 6. dræbræder. Der gives gamle Skrifter, dem man, hvor meget tilsyneladende Godt end de kunde indeholde, dog ei tør være bekiendt at nævne i Tider, som vore, da Culturen har naaet en saa uhørt Grad, at selv enkelte Forfattere ryste hele Bibliotheker af sig, som en Ædderkop Æg, og saaledes al Tilbagelæsning er gjort os overflødig. Midlertid har Undertegnede, der af og til blader i saadanne gamle Sager, blot for med end større Opbyggelse at føle sit Held, dette, at være født i vore Dage, fundet i et lignende Skrift fra Midten af det forrige Aarhundred en kritisk Undersøgelse, den det maaskee et Øieblik kunde, som os endnu vedrørende, more vor Verden at see fornyet. Selv nu omstunder, uagtet der er røddet heelt meget op i Sproget, og mange fremmede Ord og Talemaader have faaet Afsked som unødvendige, veed dog Enhver, der, endog kun enkelt Gang har haft Leilighed til at bivaane den store og konegivende Verdens Kredse, at Mandspersonerne der føre Navn af Chapeaux. Derfra har denne Benævnelse trængt sig saaledes over i borgerlige Kredse ogsaa, at, hvor det gjelder om, enten at ordne Spillepartier, eller gaae tilbord, dandse, foretage sig Lysttoure, hører man altid tale om Chapeaux, f. Ex. om Besørgelsen af det vigtige lige Antal "Damer og Chapeaux. Midlertid iagttager snart den Opmærksomme: at ved en Dames Chapeau forstaaes ingensinde hendes Mand; og Enhver, der har mindste Levemaade, vil være enig om, at aldrig kunde heller nogen Mand røbe latterligere Uvidenhed i Skik og Brugs Regler, end hvis han dristede sig til, aabenlydt at kalde sig sin Kones Chapeau ei heller nogen Kone udsætte sig værre for at blive til en Fabel blandt Byens andre velfornemme Damer, end ifald hun besvarede det Spørgsmaal hvem har vel De til Chapeau," med et enfoldeligt min Hjertemand!" Dette Navn, Navn af Chapeau, kan jo kun tillægges den uvedkommende Mandsperson, der f. Ex. i Selskab med sin Dame, hun være nu gift, eller ikke, og han have nu isinde at ægte hende, eller ei, underholder sig især med hende, helst saa at det gjør Opsigt, og viser hende al den ømme Opvartning, god Tone udkræver. Hvoraf da og følger, at endnu i Forlovelsesdagene kan, og det med al Anstændighed, Kjæresten være sin Piges Chapeau, men tillige, at dette Navn hører derpaa umiddelbart med Brylluppet op, siden dog vel Jngen gaf udsat sig for hele Verdens Skoggerlatter, i det der sagdes: "Brudgommen vedblev, efter Bryllupsdage ne, at være sin Bruds Chapeau Benævnelsen, hvis Brug og Anvendelse vi nu have omtalet, er, først opfunden af de Franske, derpaa gangen ud til alle de Jordens Folkeslag, der saa gjerne efterabe dem i Smaat og Stort, følgeligen med til os Danske, og, ligefra Larsleistrædet af til Balsomgaden, taler saavel mangen en Skjønjomfru, om end forresten kun i Vrede et Monsieur og kun til Afsked et adsen staaer af det hele franske Sprog hende til Tjeneste, som mangen en skikkelig Borgermand, der, naar Orden constitution og revolution undtages, ikke forstaaer Mere af Fransken end af Politiken, midt i Staden uforsagt om Chapeau, hun har haft, eller Skapo, han har været. Det kunde derfor endnu synes at være paa Tiden at undersøge, hvorfor de Herrer Mandfolk monne føre Navn, af Chapeaux, eller paa Dansk Hatte. De bedste Lærdes Meninger desangaaende give vel kun lidet Lys i Sagen; men, naar da Formodninger en staae til at finde, ville Forsøgets Læsere være dobbelt billige; og meddeler man ærligt de eneste Vink, man har fundet, have jo Stadens tænkende Hoveder den skjønneste Leilighed til, enten at levere noget Bedre, eller vise kritisk Forstand i at vælge mellem det Leverede. Aldrig kan det nu omtviles, at enten have Mandfolkene selv udfundet og tillagt sig dette Navn, eller og skyldes det Fruentimrenes Opfindsomhed; men i hvert af disse tvende og ene mulige Tilfælde blive heelt forskjellige Grunde dertil at søge. Antage vi med samme Lærde det Første, og ere følgeligen Mandfolkene selv Opfinderne deraf, da, saasom "Jngen gjør sig til Trold, med mindre han er en Daare", kan man altid være forvisset om, at det skal være et Hædersnavn, og med den Forudsætning en Chapeau betyde en Person, der besidder Mands Mod og Hjerte, er i alle Henseender en Karl og fortjener at kaldes en Herre i Sandhed. Beviserne derfor ere omtrent følgende flere. Huen, den, man gaaer tilsengs med, den, man gjerne kun betjener sig af, medens man er i Sygdoms uvirksomme, eller Søvns enfoldige Tilstand, den er og desaarsag bleven et Sindbilled paa frygtsomme, feige, spagfærdige Mænd, og Nathuer kaldes de Embedsmænd, der overlade deres Undergivne, eller de Ægtemænd, der overlade deres Koner Tømmen. Hatten derimod den, med hvilken intet Menneske, som ei er beruset, gaaer tilsengs, den er ligesom et Tegn paa Munterhed og Aarvaagenhed. Nu er det haandgribeligt, hvorfor ingen Kone af nogenlunde god Tone beærer sin egen Mand med Navnet af hendes Chapeau, thi hos den store Hob af disse Damer staae Sind og Tanke ene til, at forvandle Ægteherrerne til Nathuer, og, hvor ei dette lader sig aldeles bringe fuldt saa vidt, forestiller man sig dem dog gjerne som saadanne; men, selv hvad den mindre, modsatte og bedre Deel Koner angaaer, da, skjøndt de forresten unde deres Mænd al mulig anden Ære, beholde de dog helst for egen Mund Æren for Herredømmet, og deres Ægteherrer give de klogeligen ikke Hæderstitelen af deres Chapeaux. Dernæst bør det bemærkes, hvor meget Mod, og hvilken ophøiet Tænkemaade, der ved den blotte Hat lader sig betegne. Møder man en ung Herre, der til en bestemt Gang, en tilbagebøiet Ryg, en forvreden Mund, et indhuggende Blik føier en vel ned i Øinene trykket og med liden skjæv Hælding forsynet Hat, da har det omtrent samme Virkning paa den Kloge, som Synet af en Tyr med et Brædt for Panden; man gaaer afveien, om end ti Gange man havde Fortogsret. Hilse vi en Forbigaaende, og denne enten slet ikke tager sin Hat af, eller dog netop kun letter paa den, da vide vi og strax, at samme Ven maa troe sig meget ophøiet over os, ansee os for ikke værdige til, at han skulde for vor Skyld fjerne sin Hat fra Jssen et Straaesbred kun over Taxten, altsaa vel være en Mand af store og trodsende Fortjenester. Dette er saa afgjort, at endog manger en Nathue har ved hiint Kunstgreb gjort sig frygtelig, ved dette givet sig patriotisk Anseelse. Deraf kommer det og, at, for at lægge sin Ringeagt for en Anden for Dagen, eller yppe Klammeri med ham, behøver ofte man kun at sætte sin Hat paa for ham. En Chapeau synes følgeligen at skulle betegne en Herre, der føler sig selv, en Person, der har Overvægten, f. Ex. over Ægtemanden til den Kone, hvis Chapeau han er. Særegne Tilfælde synes imidlertid stundom at bryde ned igjen paa denne Mening. Det hænder sig saaledes, at en Ægtemand er oprigtig Nathue for sin gode Kone og dog meget antagelig Chapeau for en anden Dame, men, nævner Historien os Helte, der finge Øretæver af deres Fruer og dog sloge Fjenden, hvor de saa fandt ham i Marken, er der og slet intet Overnaturligt i, at een og samme Mand er paa een og samme Tid baade en Chapeau og en Nathue. Verden stod alt derfor længe, haster ikke derfor med stærkere Skridt mod sin Ende. Endvidere maa der jo eengang have været en Tid, da denne første Formening vandt betydeligen i Stykke; det var nemlig den Gang, da ogsaa Fruentimrene begyndte at bære Hatte. Efter længe at have, som nu, levet i en evig Krigstilstand med Mandfolkene, Herredømmet angaaendes, og gjort disse det ene Afbræk efter det andet, bare de sig omsider af som mangen en Regent, der, ved at optage et andet Lands Vaaben i sit, derved betegner, at han troer at have et Slags Krav paa samme Land de optoge nemlig Hatten, Herredømmets Sindbilled. Havde de Tiders Mandfolk ikke været det, Mandfolk aldrig burde være, været Nathuer, saa, i det Fruentimret derved gik i Handling over til den Mening, at Ordet Chapeau var en Hæderstitel, havde de og lagt Mærke til, Hvad dennem bebudedes, og besippede, som hiint andet Lands Regent, inden han faaer hiin sin gode Broder bevæget til at lade denne Optagelse fare havde de formaaet den Madame, eller Jomfru, fra hvem Moden tog sin Begyndelse, til ufortøvet at nedlægge et det smukke Kjøn aldeles ikke tilkommende Smykke. Men, hvor lokkende nu end den Menin kan synes at være, der gjør Ordet Chapeau til vor Hæderstitel, bør det os alligevel, siden Oprigtighed varer længst, at bekiende, at den er, om end ei reent falsk, hvilket ellers synes rimeligst, dog i det mindste reent usandsynlig. Deels staaer det til at omtvile, at noget forstandigt Fruentimmer vilde, hvis virkeligen Ordet peegte, som Hædersbenævnelse, hen paa Herredømme og de til samme fornødne mandlige Fuldkommenheder, kalde noget eneste Mandfolk sin Chapeau, deels er det jo den hele vide Verden vitterligt, at hver den Mandsperson, der er Chapeau hos en Dame, sukker under det meest utaalelige Slaveri, saa at han ei tør have Øie, eller Øre for nogen anden tænkelig Genstand, end hende, i hvis Haand hans Villie og Herredømme ere eengang for alle givne. Langt snarere maa følgeligen det formodes, at Damen vil med denne Benævnelse sige: taalige Dyr, der har givet Dig i min Vold! kan Herretitsen, al dens Tomhed uagtet, more Dig, saa behold kun Din Rangle!" Men end mere Styrke vinder denne Formodning, naar blot man bemærker, hvorlunde Damerne oftest finde de villigste og bedste Chapeaux for dem blandt vort Kjøns meest upaatvilelige Nathuer.