Ribe Stifts Adresseaviser, 1794-10-31
Jmod Bebreidelse af Umaadelighed forsvarer Hr. Gilii og sine Vilde. Der gaae heele Maaneder bort, i hvilke de ikke nyde andet end Frugter og ristet Maitz, og kommer nu og da en Skildpadde til disse Retter, saa er det hos dem et merkeligt Giestebud. Dog er det sandt, at de efter en lykkelig Fiskedrat giøre sig skadesløse for, deres lange Afholdenhed, og ophøre ikke dermed, førend det heele Bytte er fortæret. Men dette er deels en Følge af deres lange Fasten, deels af deres heede Klima, som hindrer dem fra at gjemme noget. Lognagtige ere disse Folk i høieste Grad. De første Ord, som deres Børn lære, bruge de, til at dølge Sandhed. Giør man dem end- og det ligegyldigste Spørgsmaal, saa svare de dog stedse: "Hvo kan vide det." Spørger man: Er der i nærmeste Skov godt Bygningstømmer, saa svare de ligefrem: Nei, der er intet, eller: Har du Skildpadder eller Cassavesaa hidder det: "jeg har intet af begge Deele Løgn synes hos dem at være bragt i et System. De lyve saa passende og rimelig, at man gemeenlig derved bliver bedraget. Da de ingen Gud kiende eller antage, saa have de og i deres Sprog ingen Eed eller Sværgen; men desuagtet ere deres Forsikkringer saa godt valgte, og geleldede med saa troehiertig Øjesyn, at de have meere Vegt, end Sværgen i en andens Mund. Der ere dog nogle Midler, hvorved man kan komme efter Sandheden eller Usandheden i de res Udsigende. Man behøver f. E. ikkun at give Agt paa deres Svar, naar man tilspørger dem om noget, som de siges at have gjort. Er Orenokeseren uskyldig, saa siger han ligefrem: det er Logn; men spørger han, hvo har sagt det; saa kan man antage, at han veed sig skyldig. Hvo har ikke ofte forsøgt denne simple Jnqvisitionsmaade hos Børn, og befundet den paalidelig, Man maa altsaa ikke tilspørgeOrenokeseren, har du gjort dette, eller hiint, men forudsætte dette som vist, og ligefrem sige: Skaf mig Bygningstømmer fra Skoven, Giv mig Cassave! For esten skamme de sig slet ikke, naar de blive grevne i en Logn; de giøre sig tvertimod meget til deraf, naar de færdigen have løset. Tilbøielighed til Drukkenskab er endnu meere indgroet hos dem. Jngen Vild lader en Leilighed, hvor han kan drikke sig fuld gaae ubenyttet forbi. De forstaae den Kunst at tillave stærke Drikke af Majtz, af Juccarødder, ja endog af nogle Frugter. Den sedvanligste heraf kalde de Cicia, hvilken de koge af Korn og Frugter, og drikke i store Qvantiteter ved deres offentlige Sammenkomster, hvor der tillige synges og dandses. Dage og Nætter igiennem varer dette larmende Drikkelang, og Drikbelysten standses først ved den sidste Draabe. En Lykke er det, at Drukkenskab i saadanne Tilfælde dog ikke er almindelig. Der gives stedse nogle i Selskabet, som af visse Aarsager vogte sig for en Ruus. Jblandt disse Aarsager ere følgende de vigtigste, naar een nyelig har været i Trætte, og frygter for at blive anfaldet, eller faae Forgift, eller at hans hveragtige Kones Boelere skulle begynde Klammerie med ham. Fruentimrene ere ved saadanne Leiligheder, altid ædrue, omendskiønt det er deres Forretning at skienke for Mændene, og blive hos dem, saa længe Drikkelauget varer. Men de have Aarsager til at holde sig ædrue; thi foruden den Omsindighed, at de Vilde selv holde det for en Skam, naar et Fruentimmer drikker umaadelig, saa paaligger det ogsaa dem, enten af Kierlighed, eller efter gammel Skik, at bringe deres drukne Paarørende hiem. Saa snart de derfor høre, at Bulderet er stærkere, end sedvanligt, løbe de til, for at skille de Klamrende fra hinanden, og bringe den Drukne hiem og i sin Seng. Hr. Gilii forsikkrer, at han ikkun en eneste Gang har seet deres Fruentimmer drukne, men det var ved en Leilighed, hvor de havde drukket en fremmed Drik, der var stærkere, end deres Ciccia. (Fortsættelsen følger.)