Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-11-30
Stænderforsamlingen i Viborg. Sagen om Høitidsoffrets Forringelse synes i den Viborgske Forsamling at ville faae et for Geistligheden ønskeligere Udfald, end i den Roeskildske. Comiteen (Tage Müller, Schjødte, Dalgas, Qvist, Schjøtt, undersøger først, fra hvilken Side Høitidsoffret bør betragtes; den afviger fra den ideale Anskuelse, vi kjende fra Roeskilde, og holder sig til de forhaanden værende factiske Forhold. Præster og Skolelærere have Ret til Høitidsoffer, altsaa maa der, paa den anden Side, være en Forpligtelse til at yde det. Der skal offres efter Enhvers Evne og Vilkaar, men der synes at ligge, at Lovgiveren ikke har villet tillade de Offrende, at lægge deres Egensindighed eller Uvillie til Grund for Offerets Størrelse, altsaa endnu mindre ved et aldeles anstændigt Offer at spotte og chikanere. Gjennem flere Menneskealdere er ført Klage over, at Mangfoldige undlade at opfylde den dem paa hvilende Offerpligt, eller at opfylde den paa en anstændig Maade. Vel er de Udeblivendes Antal i de fleste Kjøbstæder langt større, end paa Landet, men derimod ere Offere, der vel kunne kaldes Hævnsoffere, langt hyppigere paa Landet. Comiteen er overbeviist om, at Lovbestemmelsen vilde have en meget gavnlig Jndflydelse, og gjør langt mere Regning paa denne indirecte Nytte, end paa den Brug deraf, som Comiteen vist ikke ønsker, at der ofte skulde blive gjort. Lovudkastet har nævnt Communalbestyrelsen som den Autoritet, til hvilken Vedkommende, i første Jnstants, skulle henvende sig, for at faae Høitidsoffret bestemt, Comiteen mener, at det bør være Amtsraadet. Da Præstepengene i Aarhuus og Helsingøer neppe ere bestemte til at træde aldeles istedetfor Offer, skjønner Comiteen ikke, at disse Kjøbstæder billigen kunne undtages fra de almindelige Bestemmelser, der maatte i denne Henseende blive trufne for andre Kjøbstæder, Kjøbenhavn undtagen. Hvad Offer i Kirken angaaer, da have de 3 af Comiteens Medlemmer (Dalgas, Qvist, Schjøtt) særdeles Meget mod al saadan Offring. De To af disse (Dalgas, Qvist) erkjende dog med Comiteens geistlige Medlemmer, at saalænge den accidentelle Offring maa vedblive, er der for Tiden ingen tilstrækkelig Grund til at afskaffe Offringen paa de 3 store Høitider. Minoriteten (Schjøtt) antager det for rigtigst, at de Offerpligtige frivillig tegne sig for den Sum, de ville de i Høitidsoffer. Dalgas har tilføiet. følgende Jndstillingspunkter: at Høitidsofferet, med Vedkommendes Samtykke, maa kunne couverteres til Præstepenge – at Accidentser maae kunne sendes Præsterne i deres Boliger – at Tavlerne henvises til Kirkens Udgang. – Justitsraad With oplyste af sin Praxis, hvorlunde en Skolelærer havde maattet føre 10 Processer mod 10 Jndsiddere, der i en Række af Høitidsdage ikke havde offret til ham. De dømtes til at betale hver 4 for hver Offerdag; men hver af dem maatte desuden betale 528 i Procesomkostninger. Han meente, at Vanen havde fjernet det Anstødelige, som kunde være ved Høitidsoffringen i Kirken, og beraabte sig paa Islands Exempel, hvor Enhver møder med sin Stokfisk og nedlægger den paa Alteret, uden at Nogen tager Anstød deraf. Proprietair Wandborg, Selveier Lydersen, Gaardmand Ostenfeldt og Sognefoged Jacobsen meente, det var bedste at Alting blev ved det Gamle. – Kammerraad Wulff, Godseier Tang, Stiftamtmand Rosenørn, Proprietair Jensen, Justitsraad Fielstrup talte med Varme de Offerberettigedes Sag. Om Præstepengene i Aarhuus blev talt en Deel; Sammenhængen med dem var hverken bekjendt for Cancelliraad Funder, eller for Stiftamtmand Rosenørn. Borgerrepræsentanterne vidste ikke, hvad der tidligere var passeret med Hensyn til Præstepengenes Normering; de havde paa forskjellige Steder, endog i det kgl. danske Cancellie, søgt at komme i Besiddelse af den derom førte Correspondence; men forgiæves. Stiftamtmand Rosenørn havde forgiæves søgt Oplysning derom i Amtets Archiv. Justitsraad Fleischer indrømmede, at Offeret i Aarhuus er aftaget siden Præstepengenes Normering, men han antog ogsaa, at Offeret er indbefattet under Præstepengene. Cancelliraad Funder oplyste, at der i Aarhuus ialt ere 950 skatteydende Familier; af dem offre i Domsognet 90 men af disse 9 kun 80 til begge Sognets Præster; i Fruesogn offre 50, men kun 40 til begge Præsterne. Altsaa offre ialt kun 140, eller omtrent 1/2 af det hele Antal skatteydende Familier. Af Kjøbmandstanden offrer 1/3 slet ikke. Af hele Haandværks standen offre kun 7 til Præsterne og kun 1 eller 2 til Catecheten. - Biskop Tage Müller anførte et paafaldende Exempel paa, hvorledes Folk, af Præstens Nidkjærhed, navnlig med Hensyn til Skoleforsømmelser, stundom kunne tage Anledning til, paa en sørgelig Maade at chikanere ham. J Foraaret 1842 havde de tre Fjerdedele af en Menighed i Ribe Stift sammenrottet sig om, at give deres Præst, der er en særdeles værdig Mand og en sand Ven og Fader for sin Menighed, et saa utilbørligt Offer, at det i det Hele ikke engang udgjorde 1 Specie Noget, som han tog sig saa nær, at han næsten blev uskikket til, den følgende Søndag at foretage Confirmation – og det gjorde man alene, fordi han ikke havde været enig med de øvrige Medlemmer af Sogneforstanderskabet i, at Skolelæreren ikke skulde nyde godt af den Forbedring i sine Kaar, hvortil Pl. 22 Mai 1839 giver Adgang.