Københavns Adresseavis, 1761-05-22
J. 6. Ligesom den melancholiske Overtroe giør ved Latter, saaledes giør ogsaa den indbildte og spottende Vantroe ved Graaden. Hvad, siger denne sidste De verslige Ting ere ingen Graad eller Bedrøvelse værde: Man maae lee over den Digt, at fælde Bods Taare og føle en salig Bedrøvelse: At feyle, være hengiven til Laster, begaae Daarligheder, og derover slaae en stor Latter op, eller at være et Menneske, det er et og det samme: At græde skikker sig til høyeste Nød for Børnester gamle Kierlinger: Men nesket er jo fød til Fornøyelse eller til at lee, det er hans Bestemmelse: Forglemmer han sig selv, eller giør gjor han sig Sorg og Bekymring over Ting, som ingen har bebreydet ham, saa straffer han sig selv formedelst sin Bedrøvelse. Men jeg ærgrer mig over : længer at tale disse dumme Narres Sprog. "Jeg maae ikkun endnu sige mine Læsere, hvad det er hvorom Mennesket efter disse Herrers fordreiede Hierne ikke har at bekymre sig: intet mindre end om Hamvittighed Religion, Gud og Ævighed. Jeg Flæder mig imidlertid over, at disse Daarer almindelig igiendriver sig selv. Derved betager de os en Umage, som de desuden ikke ere værde. Dersom de mueligt enten mister deres Gods eller deres Sundhed, saa græder de som Børn. End mere, deres Samvittighed, deres Død, og Ævighed trænger sig ofte ind paa dem, naar de ønsker Tankerne derom langt borte fra sig, og da giør disse Ting dem dobbelt par me om Hovedet. H. 7. Men der gives Folk, som ikke ere saa slemme, men som ved deres Forhold indprænter os den Mening, ligesom Graad var en Skam for den menneskelige Natur. Dersom der mueligt enten ved en Liigbegængelse, eller ved en opbyggelig Prædiken skulde falde dem nogle Taarer af Øynene, saa skammer de sig for sig selv, de skiuler det paa mueligste Maade, og lader sig langt heller ikke see af nogen, førend at de skulde tilstaae, at de havde grædt. Jeg troer, at mangen Soldat holder den tapperste Feldtherre for et feigt og forsagt Menneske, naar han til Menneskelighedens Ære udgyder nogle Taare ved at see nogle tusinde Mennesker ligge døde paa Valpladsen. Saa stort et Tilhæng har Heralitus saavelsom Demoeritus endnu i vore Tider. Og saaledes feyler heller ikke Stoicernes Secte paa Forsvarere. Det heder jo hos mangen en, standhaftigt Mod, christelig Foragt for Verden naar han ved den synlige Verdens rørende Fortreffelighed er følesløs og stokstiv; og det skal jo ofte være nok til den christelige Fuldkommenheds Stand naar man, ved at see den menneskelige Jammer ikkun følesløs kan anmerke, at dog ingen uden Aarsag er elendig. Det er endnu for tilig, grundig og udførlig at igiendrive alle disse Udskeyelser. Ve har ikkun her anført dem for at vise, at det er ikke overflødigt naar man beviser Latters og Graads Retmæssighed af Menneskets Indretning, som stemmer nøye overeens med Indretningen i Verden. §. 8. Man tillade mig i en liden Udskeyelse sandselig at forestille denne Menneskets og Naturens Overeensstemmelse. Man tænke paa og forestille sig Naturen i dens muntre Foraars Pragt, saa har man strax et Billede og et Kald til Latter og Glæde. Træerne springer ud; Agre og Enge bliver grønne; Fugle Choret, der ligesom forhen var forsvundet, kommer nu for Dagen igien; den stumme Natur taler nu igjen til Skaberens Ære ved de sig i Kredse svingende Lerkers Harmoniske Stemmer; de unge Lam holder Glædens Guds Fest høytidelig ved deres hoppende muntre Spring; Blomsterhaverne vifter deres fortryllende Lugt fra sig, og det kunstigste Malerie ligesom rødmes for den moderlige Jords opfindningsfulde farvede Malninger. Kan man finde alle disse dragende Skiønheder, og blive ubevægtlig, tungsindig og adspredet, bliver vor Siel da ikke lig den glædelige og smilende Jord, saa kan man være forsikret, at maner ikkun et halvt Menneske. Det er altsaa Daarlighed at lære, stedse at være bedrøvet, stedse at græde. siden Naturen ligesom med glad Latter tilbringer Halvparten af dens Varighed. Men forestiller eder nu Vinteren, og lærer atter eders Pligt af den grædende bedrøvede Natur. De Vinde blæser ikke meere, som ved deres sagte Hvisten vederqvægede Øret, og fordreve den brændende Hede fra vore Jsser. En stormende regnfuld Nordenvindtræder i deres Sted; Naturen føler den Magt, som vederfares den; den bliver syg, og døer tilsidst. Den aflegger sin behagelige Klædning. Thi da den mistede sin indtagende grønne Farve og fik en lysebrun Anseelse, mishagede det den; den skammede sig over sig selv, og gav sin Dragt bort til Vinden og den mudrende Forraadnelse. Dens muntre Børn, Fuglene, søger nu Huler og Klipper, for at skiule sig, og ikke see deres Moders Nøgenhed og Livleshed. Kan dette Optrin ikke opvekke nogen Betragtningsfuld Dybsindighed, bedrøvelig Tungsindighed og Taare hos dig, saa er du neppe noget halvt Menneske. Og saaledes er det atter Daarlighed at lære, stedse at være lige opvakt, og aldrig i Graad og stille Travrighed at efterligne Naturen, som dermed tilbringer den anden halve Deel af dens Varighed. J. 9. Jeg vender tilbage igien, og vil ikkun endnu, førend jeg gaaer videre, først sige de ovenanførte tungsindige Folk i Fortrolighed, at Skriften vil, at man allevegne skal glæde sig, med den Jndskrænkelse allene, at det ikkun skeer i Herren, eller at saadan Glæde ikke forhindrer Menneskets Samfund med Gud; at Apostilen Paulus ikke har været den, der har forhindret Folkes Glæde, men raadet til at glæde sig med de Glade; og at Christus selv formedelst sin Opførsel paa et Bryllup ikke har været imod den tilladelige Fornøyelse. (Fortsettelsen følger. Pp. . . Kon 29. Kiøbenh. Al.