Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-06-14
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 700000 Fod Tyvende Aargang. No. 47. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 14 Juni 1823. Fødselsdagen. (paa Gisselfeld, 11te Junii. Glitair heitir sar, Han er gulli studde, Ok silfri Paktr it sama: Enn har Forseti byggivFlestan dag, Ok sværit allar sakir. EddaEn Glitner med de gyldne Suler, Og det blanke Sølver-Tag: Borg, som er, hvad Navnet skjule Efter-Skin af Balders-Hag, Ak, hvi er din Glands forsvundet Har mod dig nu Loke fundet Uraad, som mod Breidablik, Alle Skovens gode Vætter, Svævende om Gissel-Borg Hvor er han, som jævned Trætte, Lindred Gude-Folkets So Hvi omleire Nattens Skygger, Borgen, hvor Forsete bygger I et venligt Aften Skiær, Har maaskee paa vilde Veie, Hovedør jeg Tiden spildt? Har mig Løgn om Glitners Leie Falske Lygtemænd indbildt: Hvor af Skygger jeg omsvæves, Søger jeg maaskee forgiæves. Kun hvad intet Øie saae, Nei, ved Fakken, som jeg følger: Minde-Blus paa Adel-Vei, Lygte Mænd paa Mark og Bølger. Mig, jeg veed, forvilde ei; Her er Borgen, skiøndt den blegner, Her er Glitner, skiøndt det tegner Ei til Glands paa Gissel-Feld. Er maaskee da, mens jeg blunded, Et Aartusinde henglidt, Saa jeg vel har Borgen fundet, Men ei hvad den kaldte Sit, Saa ei meer deraf tilbage. Pilegrim fra gamle Dage. Vente kan at finde her, Har da Timen, som nu skrider, End maaskee det gamle Navn, Søger dog jeg gamle Tider. Kun forgiæves i dens Favn, Som naar titelfare Bøger. Skiænker os af hvad vi søger Skygger kun i tomme Ord. Jntet Under da, at lukket Er i Laas nu Port og Dør, Jntet Under, at nu slukket Er hvert Lys, som brændte før, At i Lunden og i Borgen, Hverken Aften eller Morgen, Har den gamle Fødsels-Dag Aser vel, hvis fulde Alder Er det store Maane=Aar, Synke først, naar Asken falder, Knust ved Solens Bane-Saar; Men naar Aarene dem tynge, Og dem Æblerne forynge, Skifte de dog Fødsels-Dag. Saa i hver en Adel-Stamme, Spiret op til Folke-Gavn, Aanden altid er den samme, Levende i Stamme Navn; Tit den dog, for Alders Tynge, Maa i Ætten sig forynge, Skifte Støv og Fødsels-Dag, Skal da Hammeren jeg røre. Banke paa den gamle Borg. For af Portneren at høre. Skogger=Latter ved min Sorg, Drilles djærvt, fordi jeg mindes Levende hvad meer ei findes Udenfor mit Hjertes Vraa! Skal jeg stimes med den Kaade, Pukke paa saamangt et Navn, At jeg vorder ham en Gaade, Som en Odins Natte Navn; Saa man leder, til der findes. Navn paa mig og hvad jeg mindes I en mølædt Saga=Bog: Boer Forsete kun paa Borgen, Tvivler han da end i Kveld, Troer han sikkert dog i Morgen, Naar ham lædsker Mimers Væld: Thi, skiøndt Guder og kan glemme, Stærkt i dem er Mindets Stemme, Det er deres Moders=Maal! Saa i hver en ædel Stamme, Jhvor til den skifter Blad, Marven altid er den samme, Mindes altid Roden glad; Det er nordisk Adels=Prøve, Altid man en Gylden-Løve Skue maa i Dane-Skjold! Hvorfor mon da Haanden tøver, Hvi mon den tilbage foer Ak, den Tanke mig bedrøver, At en Thurs i Taarnet boer, Thi hvor end Forsete bygger, Kan vel der de sorte Skygger Skjule Glitners Sølver-Tag! Trindt den samme Overflade, Ved hvert Skridt bekiendte Spor Samme Bark og samme Blade, Urte-Bed og Blomster=Flor; Finde kan jeg alle Dele, Savner dog i dem det Hele, Som ved Skyggen af en Ven! Det er Fimbul-Vinters Mærke, Det er Thurse-Vældens Spor, Som med Koglerier stærke Kan fortrylle Alt af Jord, Skygger hærde saa og stive, At de eens maa altid blive, Og forlyste Ymers Æt. Stille, Taagen sig nu letter: Natter Galen slaaer i Lund, Lys og Liflighed forjætter, Ei af Ymers Slægt er Hun Som fra Salen hist nedtræder Faar og fiin i Sørge-Klæder, Vist er det Forsetes Viv! Ja, i Sandhed, det er Hende, Tankefuld, med Graad paa Kind, Hun er god, ja god at kiende, Mild og from, skjøndt syg i Sind. Speile sig i Taarer blide Døttrene ved hendes Side, Der er Hjertens Deilighed! Jkke vil jeg Disen følge. Til den bunkle Aske-Lund, Hvor den mørke Taare=Bølge Ruller strid i Midnats Stund, Vente vil jeg, til Hun vender Hid igjen, hvor Faklen brænder, Som er tændt ved Solens Jld! See, Hun kommer, hendes Taarer. Vidne, som en Perle-Flod, At i Hendes Hjerte Aarer, Rinder ægte Disse Blod, Lyse Tanker Øiet klarer, Hendes Blik det aabenbarer At af Kiød er Aanden ei. Saa med sine Døttre vanker Freya, from og længselsfuld, Mild imellem mørke Tanker, Græder høit, men græder Guld, Seer, fra Broen, som forbinder. Var og Vorder, Haab og Minder, Morgen-Stiernens favre Skin, Spørg ei, hvad er skedt paa Borgen.