Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-07-20
Nyeste bøbenhavn. No. 63. Den 20 Julii, 1804. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Kundetaarn og Tycho Brahe Jkke faa Mennesker reise med store Bekostninher hen til andre Lande, for at see og beundre Ting, som de i deres eget Fædreneland ikke værdige den mindste Opmærksomhed. Næsten om enhver fædrenelandsk Mærkværdighed kan man sige, en Prophet er ingensteds mindre agtet end i sit eget Land. En af de mærkværdigste Ting, vor Hovedstad eier, som enhver Fremmed beundrer og som man maaskee i hele Europa ikke finder Mage til, er Rundetaarn. For os Danske er dette Taarn dobbelt mærkbordigt, først for sin Bygning og dernæst her bogs den Mand, under hvis Bestyrelse det er blevet bygt. Da Peter den Store 1716 opholdt sig her i Kjøbenhavn, kjørte han, som bekjendt, op og ned paa dette Taarn, og Frederik den Fjerdes Dronning havde endog Mod til at gjøre denne Tour i en Karet med sex Heste for. Saa stærk er den Sneglehvælding bygt, som det Hele hviler paa, og vor Tidsalders Muurmestere vilde neppe tjene ret meget, dersom de skulde levere saadant Arbeide 5. Den Udsigt, som oppe paa Taarnet aabner sig for Øiet, er een af de stolteste, man kan tænke sig. Da Prindsen af Gloucester for en Tid siden var her i Kjøbenhavn, morede han sig meget ved at tage Rundetaarn i Øiesyn. Det samme har været Tilfældet med alle de Fremmede, som Forfatteren har talet med i den Anledning. - Hvilket Held for Menneskeheden vilde det ikke være, der Ogsaa Hr. Magito har i denne Tid maattet bekjende, at der fra den Muurmester, som bygte Pyramiderne i Ægypten, indtil den der bygte Rundetaarn, og fra den, der bygte dette, indtil Arbeidsfolkene, der bygte Stilladset til hans Fyrværkerie, er foregaaet store Forandringer, Haandværksstanden, ellers havde han nok ikke seet sig nødsaget til at udsætte sit Fyrværkerie, som de Mænd, som Statsbestyrelsen er betroet til, kunde oversee det Hele saa let, som man oppe paa dette Taarn kan oversee Hovedstaden, Paa saadanne Steder føler man ret, hvor lidet Mennesket er. Store Skribenter, store Generaler, store Kjøbmænd og store Capitalister see her ud som Dukker paa et Spilleværk, ja mange af dem endog kun som Maddiker, Men alt dette er intet mod de Forestillinger, som opstaae hos ethvert følende Menneske, naar man betænker, at det er Tycho Brahe, denne Dannemarks største Astronom, der maatte ende sit Liv langt borte fra sit Fædreneland, hvis Hæder han var, som dette Observatorium skylder sin Tilværelse. Det staaer som et evigt Mindemærke om hans Jver for Videnskaberne, men som hans eget Fædreneland kun lidet skjønnede paa Tycho Brahe er et sørgeligt Exempel paa, at udmærket store Mænd gjerne tabe sig i den almindelige Vrimmel i deres eget Land, og at de maae være døde og borte, førend man indseer deres Værd. Medens Tycho levede, satte man ham paa en vis Maade Stolen for Døren, og to Aarhundreder efter hans Død gjemmer man hans Stoel som en Reliquie paa Konstkammeret, Det var hans Lyst til Grandskning, som Haadrog ham det den Gang ligesaa vankundige som mægtige Adelskabs Had; det var hans Givtermaal med en Bondedatter fra Knudstrup, som satte Seglet derpaa. At den ellers saa selvtænkende og selvhandlende Christian, den Fjerde kunde i Henseende til ham lade sig føre bag Lyset af Øretudere, er og bliver en uopløselig Gaade. De Bebreidelser, som Kong Christian, i et Brev gjør Tycho, synes at være uden Grund, Han forekaster ham, at han uden Kongelig Tilladelse havde forladt Hovedstaden. Men hvor var det mueligt, at en Mand som Tycho, en Mand, som endog den lærde Kong Jacob af Engelland gjorde sig en Ære af at besøge, skulde blive i et Land, hvor man ikke allene var uskjønsom over hans videnskabelige Jver og store Lærdom, men hvor man endog ved Skumlerie søgte at forbittre ham Livet. Efterverdenen maa imidlertid beklage, at en Mand, som hele Secler endnu ikke have frembragt, skulde see sig nødsaget til at tage hen til andre Lande. Jkke fjelden lader man komme Vexter fra fremmede Lande, for ved Aflæggere at forplante den, medens man glemmer at frede om dem, som voxe i Landet selv. Saaledes gaaer det ogsaa med store og fortjente Mænd. Mangt et Land søger Viisdom og Raad hos Udlændinger, medens det i sit eget Skjød skiuler Mænd, som Rom og Athenen i deres meest blomstrende Dage vilde været stolte af. Hvor nedslaaende er det ikke for enhver sand Patriot, at see Mænd, som baade have gavnet og fremdeles kunde gavnet deres Land at vandre ud; at see Fremmede paaFjønne, hvad Fædrenelandet miskjender, Held os, at vi leve i en Tid, hvor dette hos os er fieldent. Vor Regjering opmuntrer og belønner sande Fortjenester, hvor de findes. Selv den ikke store, men kun nogenlunde fortjente Mand, freder og hegner den om. Hvor gavnligt og hæderfuldt havde det ikke været for Dannemark, dersom Tycho Brahe var bleven født to Aarhundreder sildigere.