Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-09-14
Sangeren har tillige eet Talent mere end den blotte Skuespiller, sin Stemme; han er altsaa sjeldnere at finde; men Talentet betales jo lige med sjeldne Varer, alt ligesom de ere sjeldne at overkomme. Dem behøver jeg ikke at sige, hvorledes jeg, dels som Medlem af Komiteen i Selskabet til Musikkens Udbredelse, deels ved den Andeel, jeg paa flere Steder har i det offentlige Opdragelsesvæsen, kan have en vigtig Bevæggrund til at see Theatret virke for Sangen hvad det kan og bør, naar jeg derimod, i Følge min offentlige Stilling, ingen Jnteresse kan have ved, om Skuespillet og Dandsen forfalder, fordi Konstnerne i begge Fag lønnes saa knapt, at faa kunne i Betalingen finde Bevæggrund til at gaae til Theatret. Det maa komme i Betragtning siger min Vederpart hvad man uden at bebyrde Statskassen, i en Tidspunkt som denne, eller arbeide løs paa en Bankerot, kan give Sangerne. Statskassen, mener jeg, har i Grundsætning neppe noget at bestille med Theaterkassen. Hvad den første betaler til den sidste, kan kun ansees som et Bidrag, Staten yder til Theaterkassen for den Plads, som Kongen med Hoffet og alle Frigjængere, indtage. J sig selv er det med Hensyn til hvad Theatret koster, og hvoraf Publikum betaler det meste, ikkun ubetydeligt, og bør være det. Ogsaa kan man kalde det ubetydeligt med Hensyn til den Sum, hvormed Private betale deres Loger. En af disse kan komme paa 800 Rdlr. aarlig for een Spilleaften, Kongen giver for alle fire Spilleaftener, og for den i Forhold større Plads, om jeg mindes ret, 32,000 Rdlr. aarlig. Dersom Statskassen i disse Tider skulde bebyrdes med større Bidrag til Theatret, vilde jeg være fuldkommen enig med min Vederpart. Jeg vilde som Statsmand da heller lade Theatret give Slip paa at være kongeligt, som det nu i mere end een Henseende neppe kan siges at være, og lade det være en privat Entreprise; i al Fald give Slip paa de kostbarere Balletter, som i det mindste langt fra ikke bidrage saa meget til Forædling som Syngestykker. At Theaterkassen skulde arbeide løs paa en Bankerot, fordi det lønner godt duelige Syngemestere og de fornødne Sangere, indseer jeg ikke. Den Sætning jeg har etableret, at hvad den nødvendigen behøver, lægger den paa sine Billetter, forekommer mig ikke at kunne taale Modsigelse. J mine Noticer skrev jeg, som De vil erindre; "Man klage ikke over, at der ikke haves de fornødne Resourcer. Forlystelser skal Mennesket have, hvad de koste, spørge Mange aldeles ikke om. Det er derfor saare let at skaffe Udveie til Penge. Man indskrænke Theatrets Personale til færre, men duelige og flittigt arbeidende Personer, man sætte Priserne for Billetterne høiere, og saaledes, at man har sine Udgifter, og regne ikke paa at lægge op, man forøge Spilleaftenerne med een Dag om Ugen, og lade spille enkelte Dage om Sommeren, man sørge for gode og nye Stykker, og for Beqvemmeligheder for de Theater søgende, hvilke nu i høi Grad savnes, man formindske ved Tid og Leilighed en og anden overdreven eller unødvendig Udgift, og dette vilde ene være tilstrækkeligt til at tilveiebringe saadan Gage for Sangere og Sangerinder, at de kunde leve og ved disse og flere Midler indseer jeg ikke, hvorledes man skulde kunne arbeide løs paa en Bankerot. Jeg har troet, at Publikum, naar det kan see Syngestykker godt opførte, ikke spørger om Betalingen. Professor Rahbek anmærker derved, hvor misligt et Ord Navnet Publikum i saa Henseende er. Virkelig, Musikkyndige og Musikelskere betale vist gjærne for at kunne høre noget godt. Andre skulle derhen, fordi det er Mode, eller for at fordrive Tiden. Nu, da alt betales efter Cours, er den forhøiede Betaling ikke heller for høi. Man betaler Udenlands en Specie og en halv Specie for disse Forlystelser, og forandre, som langt fra ikke ere saa ædle Mere med næste Post. Underret mig engang ved Leilighed om den nærværende Betaling for Sangere ved de Theatere, De har seet. Denne Underretning vil ogsaa tjene til at dømme Deres Venner imellem. Lev vel!