Aalborg Stiftstidende, 1841-09-11
Fædrelandet. Dr. Dampe. J denne Tidende (Nr. 161) findes oversat efter, Aachner Zeit." og Børsenhalle en Artikel, der nu i flere Nr. af Kbhvnspst." er bleven suppleret af en Mand, der synes at have havt et nøie Kiendskab til Dr. Dampe. Efter i en Note at have bemærket, at den i det tydske Blade omtalte Capitain T., der forraadte Dampe, senere blev benaadet med et indbringende Embede og nu er død for flere Aar siden, oplyser Forf., at Dampe er født i Kjøbenhavn den 10de Januar 1790 og at han alt i sit 12te Aar havde forsøgt sig som dramatisk Forfatter og anonymt indsendt et Par Stykker til Theaterdirectionen. 180. tog D. den theologiske Embedsexamen med bedste Charakteer. 1811 optraadte han med sit Forsøg til en Oplysning af Problemerne i den danske Retskrivning, vandt 1812 den philologiske Doctorgrad og blev Adjunct ved Slagelse Skole. Dampe var 5 Aar i Slagelse. J 1815 stiftede han der det Ugeblad, som siden, under Bastholms Redaction, blev saa bekjendt og udbredt, og som endnu udkommer der under Navn af den Vestsjællandske Avis, Saalænge Dampe var dets Eier og Redacteur heed det "Avis for i Kjøbstæder. Det var ganske naturligt, at Smaakjøbstadslivet ikke kunde tiltrække en saa begavet un Mand som Dampe synderligt, saalidet som det kunde tilbyde hans heftige, kundskabsrige Aand den Næring, hvorefter den fortrinligt søgte. Han gav sin Harme derover Lufi sit Blad ved nogle bittre Raillerier over den qvindelige Deel af Byens Befolkning, hvilken han, efter Navnet paa deres Yndlingspromenade, sammenstillede med Poppegøier, Man kan tænke sig hvilken Forbittrelse disse Artikler vakte Hele Slagelse talte ikke om Andet. Dampe var strax som formelig exeluderet fra de faa Familier, til hvilke han for kom. J Slagelse var ikke længer noget blivende Sted, for ham. Det varede heller ikke længe, før han ansøgte om Entledigelse fra sin Adjunctpost. Han fik den i 1816 og begav sig nu til Kjøbenhavn. Her oprettede han er Jnstitut og her var det, at han mødte ved de fleste Disputatser, opponerede med megen Heftighed og deeltog som ivrig Baggesenianer i den B. Øhlenschlægerske Strid. Som Prædikant erhvervede han sig i Aarene 1818 og 18 stor Popularitet, især ved den skaanselløse Diervhed, hvormed han angreb Tidens Sløvhed og Sædernes Fordærvelse, Hans Taler fra Prædikestolen kunne imidlertid, strengt taget, neppe kaldes Prædikener - det var snarere moralske Exorcismer, hvormed han i et kraftigt, oftest exalteret Sprog søgte at besværge, hvad han ansaae for Tidens Dæmoner. Een af disse hans Taler var stillet imod Qvindekjønnets Fordærvelse og dennes Jndvirkning paa den levende og den vordende Slægt. Neppe er der nogensinde fra en dansk Prædikestol tordnet saaledes imod Forfængelighed, Letsindighed og Usædelighed, neppe disses sørgelige Følger skildrede med grellere Farver, end i denne Prædiken. Dens øieblikkelige Jndtryk var ikke mindre overordentlig; Graad og Skrig, gjenlød i den propfulde Kirke, og flere Fruentimmer bleve afmægtige baarne ud af den. Det var i denne Periode ( Aaret 1819), at den ulykkelige Begivenhed indtraf i Dampes huuslige Liv, som man, sikkert ikke uden Grund, har tillagt en væsentlig Jndvirkning paa hans paafølgende Stemning og Færd. Dampe saae sig nødsaget til at skilles fra sin Kone; de 3de Børn, de havde sammen, bleve anbragte hos Familien, og Dampe tog sin ulykkelige Moder til sig, en aldrende Kone, der, som følge af Sygdom og Kummer, leed af Sindsvækkelse. Den Heftighed og Bitterhed, Dampe allerede tidligere havde lagt for Dagen, udartede nu meer og meer og begyndte at forene sig med en eensidig Afsondringslyst og Anstød af Hypochondri. Si Jnstitut forsømte han saa godtsom ganske, og han syntes kunat finde Liv og Næring i Disputer eller literair Polemik.