Berlingske Tidende, 1836-04-19
Den Kongelige Commissarius bemærkede, at han tidligere havde gjort opmærksom paa, hvorledes det ingenlunde var Regjeringens Hensigt at meddele Bevilling til Land brænderier til Enhver, som, inden den i Resol. 19de August 1835 bestemte Afstand fra Kjøbstaden, ønskede at anlægge et Brænderi af den der nævnte Størrelse og var villig til at erlægge den sammesteds fastsatte Afgift, men at slige Bevillinger kun vilde blive meddeelte, hvor de locale Forhold medførte, at slige Anlæg intet væsentligt Afbræk vilde gjøre Kjøbstæderne. Han maatte antage, at de Actstykker, han havde meddeelt Committeen, yderligere maatte have overbeviist samme om Rigtigheden heraf, thi ligesom den deraf vilde have erfaret, at Bestemmelserne ikke vare fremkaldte ved den Tanke, at Tilladelsen til Landbrænderier i Almindelighed kunde være til noget synderligt Gavn for Agerdyrkningen, saaledes vilde den og have bemærket, at det fornemmelig var Hensyn til de i visse Egne af Jylland almindelige Smugbrænderier, som havde motiveret Adgangen til Landbrænderier. Det vilde heller ikke have undgaaet dens Opmærksomhed, at Regjeringen ei var gaaet nær saa vidt, som den i 1824 nedsatte Commission havde foreslaaet, men at man netop i Betragtning af det Afbræk, som det kunde gjøre, saavel i Finantsernes Jndtægter som i Kjøbstædernes Næring, hvis Landbrænderier, kunde uden videre have været anlagte under de af Commissionen foreslaaede Bestemmelser, derfra var afveget og havde gjort slige Anlæg til en Bevillingssag. Committeen vilde og i Særdeleshed have bemærket, hvorledes man ingenlunde havde overseet de Fordele, som et med Kraft drevet Landbrænderi, ved det valgte Afgiftsystem, vilde kunne faae over Kjøbstæd-Brændeviinsbrænderierne, og at man just derfor kun havde villet, at Landbrænderier maatte bevilges under særegne locale Forhold. J de Egne, hvor Smugbrænderier vare almindelige, og Kjøbstædbrænderierne altsaa liden eller ingen Afsætning havde til Landet, vilde disse, saavelsom den kongelige Kasse, endog være vel tjente med, at der opstod Land brænderier, der, under Forudsætning af en jevn god Drift, svarede lige Afgift med Kjøbstædbrænderierne, da det lod sig tænke, at Smugbrænderierne, der arbeide uden al Afgift, derved vilde undertrykkes, hvorimod det under andre Forhold baade kunde være til stort Tab for den kongelige Kasse og til Kjøbstædernes Skade, om Landbrænderier opstode, som under en kraftig Drift vilde svare mindre Afgift end Kjøbstædbrænderierne. Naar Resolutionen af 19de August 1835 bestemte Afgiften i den Forudsætning, at der behøvedes 5 Dogn til Brænding, saa var det, fordi dette var det Tidsrum, hvori en Brændingsseddel efter de for Kjøbstæderne gjeldende Anordninger var i Kraft, men efter de paatænkte Forandringer i disse Anordninger vilde og en Forandring i Afgiftsansættelsen for Landbrænderierne indtræde. Efter det Foranførte vilde der neppe være synderlig Anledning til Anvendelse af den oftmeldte Resolution i de Provindser, som hørte under nærværende Stænderforsamling, men at Hans Majestæt ubetinget skulde give et Tilsagn om ingensinde at give Bevilling til paa Øerne at anlægge et Landbrænderi, kunde Commissarius dog ikke antage. Committeens Referent, Etatsraad Steenfeldt, yttrede, at en Kjøbstædnæring maatte respecteres. Uddeeltes der Bevillinger til dem, som med Kraft kunde drive Brænderierne, vilde dette blive ødelæggende for Kjøbstæderne, og Jngen vilde vove i den at anlægge eller udvide Brænderier, saalænge der var Udsigt til, at Bevillinger til Landbrænderier kunde erholdes. Nu var det en Naadessag at faae saadanne Bevillinger; man bad derfor Kongen om at bestemme sig til ei at give dem. Fordt Udvidelsen var given i Form af en Resolution, var det efter hans Formening nødvendigt, at man udtalte sig om, hvor vigtigt det var, at Bevillinger ikke gaves, og det syntes ham ikke upassende, at indgaae med en Remonstration. Et Medlem ytrede, at man syntes at være enig i, at det ikke burde tillades at anlægge Landbrænderier i Øestifterne, og fordenne Mening maatte han og for nærværende Tid erklære sig. Da imidlertid Kartoffelavlen utvivlsomt vilde udbrede sig, naar Land brænderier maatte blive anlagte, og da det var bragt til Vished, at Kartofler med megen Fordeel kunne anvendes til Brændeviin, samt at Kjøbstæderne muligt i Tiden kunde undvære den Næring, som Brændeviinsbrænden gav, fandt han, at der ikke var Anledning til bestemt at andrage paa, at Bevillinger til Landbrænderiers Anlæg ingensinde burde meddeles. Grev Reventlow yttrede den Formening, at der ei var nogen Udsigt til at Conjuncturer, som vilde gjøre Landbrænderier fornødne, skulde indtræde, hvorfor han var af den faste Overbeviisning, at der end ikke kunde være Formodning om, at Bevillinger til deres Anlæg af Kongen vilde blive meddeelte nogen Landmand paa Øerne. Hans Majestæts Viisdom vilde afværge Staden af den givne Resolution, da der ei vilde blive tænkt paa den Enkeltes, men paa det Heles Jnteresse. Taleren fremsatte det Amendement: At det for Hans Majestæt Kongen af Forsamlingen maatte udtales: 1) At saalænge der, som nu, ingen Afsætning for Brændeviin finder Sted til Udlandet, og aldeles ingen Udsigt til en saadan Afsætning viser sig – en Afsætning, der dog i alt Fald vilde være at ansee som meget temporær – ikkun en forøget, men ingenlunde ønskelig Consumtion i Landet vilde i Østifterne som her kun er taget Hensyn til byde Næring for videre oprettende Brænderier paa Landet, saafremt det ikke skulde blive til meget betydelig Skade for Kjøbstæderne, og altsaa stridende imod den kongelige Resolution af 19de August 1335. 2) At desuden Landbrænderier, under de anførte Omstændigheder, for Tiden aldeles. ikke, og rimeligviis aldrig, ville kunne blive til en for Landbruget vigtig Gjenstand, da den Forøgelse af Kreaturer, som ved Brænderierne skulde bevirkes om og hele denne Næringsvei droges fra Kjøbstæderne til Landet – efter den Kundskab, Proponenten har til Lollands Falsters Stift, neppe vil gjøre en Ko pr. 80 Tdr. Hartkorn, medens et forbedret Agerbrug, som kunde erholdes uden at skade Kjøbstæderne, saare let kunde give en 40 Gange saa stor Tilværk, og betænker man tillige, at den Ko, som Landbruget vandt, kun flyttedes, og det til betydeligt Savn og Tab for Kjøbstaden, fra denne ud paa Landet, saa synes den tilsigtede Vinding for Landvæsenet, som saadant, aldeles at bortfalde, og dermed den kongelige Resolutions Anvendelse paa nyoprettende Landbrænderier. 3) At det, om endog en lige hvi Beskatning af Land- og Kjøbstædbrænderier blev antaget, alligevel maatte synes meget sandsynligt, at Besvigelse af den paabudne Afgift lettere kunde finde Sted paa Landet, og blive til stort Tab for Finantserne med Hensyn til en af disses vigtigste Jndtægtskilder, der fra Toldvæsenets Side fortjener den største Aarvaagenhed og Control, som, i saa stor Frastand fra Toldbetjentene, vilde færdeles meget vanskeliggjøres. 4) At det vel med nogen Grund kunde synes at anføres for Landbrænderierne, at Kartofler, som ikke kunne betale en lang Transport, derfor ikkun paa Landet, kunne anvendes til Brænderier, og derved det Korn, som ellers blev brændt, vindes for Exporten. Men ogsaa det maa vise sig som tildeels illusorisk, naar betænkes, at Kartoflerne, ogsaa paa Stedet hvor de dyrkes, kunne gives Kreaturene i deres paa Tilstand, til langt større Fordeel for Agerbruget, og dernæst, at det Brænderierne unddragne Korn maa bidrage til at nedsætte Kornpriserne, som alt ere saa trykkede, og at endelig naar Kartoffelbrænding blev tilladt med dertil svarende Mæskekar, Besvigelse næsten ikke vilde kunne forebygges, da Fordelen ved at brænde af Korn istedetfor af Kartofler, vilde blive for stor, og Tilsynet for ringe. Taleren foreslog derhos: At det af ovenanførte Grunde maatte henstilles til Hans Majestæts Viisdom, om ikke de nærværende Landbrænderier, forsaavidt det overeensstemmende med Retfærdighed og Villighed kunde skee, maatte indskrænkes, nedlægges, eller forlægges til Kjøbstæderne.