Viborger Samler, 1785-02-28
Paa den i Samleren No. 7 udkomne Censur og ver de 2de Vers paa Kongens og Kronprindsens Fødselsdage. Jeg har ofte været nenig med mig selv, om jeg skulde besvare ovenmeldte Censur over mine Vers, om jeg saa kan kalde den; thi jeg finder dog intet mindre end Censur, men Skiemt, og det endda en ilde anbragt Skiemt, saa at, om det har været Hr. Forfatterens Hensigt, saa merker jeg, at han ikke er hældig nok i denne Skrivemaade. Jkke desmindre vil jeg lade den passere derfor. Men dette maa jeg derhos sige, at det er ikke saameget for at forsvare mit Foretagende, at jeg nedsætter mig at besvare ham; thi dertil udfordrer jeg, i hvor ring mine Vers end kan være, en skarpere Dommer, og en som har skierpet sin Dømmekraft ved andre Bøgers Læsning end Tusind og en Nat, da jeg i saa Fald er beredvillig, og ingen meer end jeg, til at tage imod Jrettesættelse; som for at fyldestgiøre den ubekiendte Hr. Censors kierlige Begiering, og at give ham Nøglen til denne for hans Forstand tillukte Løngang ved en tydeligere og meer bestemte Forklaring over nogle Steder i mine Vers, som han har behaget at anføre. Det ærede Publikum ville da heraf see, at jeg nærmest skriver til Hr. Censorens Underretning, og at dette bliver Noterne, og hiint Texten. J Forveien maae jeg bemærke dette, som et lumskt Konstgreb, af Hr. Forfatteren, jeg veed en mildere at benævne det at, da han, som det synes, ikke kan finde noget i Verset til Kronprindsen at udsætte, snapper fat paa de sidste Stropher, og rusker dem lidet, og i en myndig Tone afviser alt det foregaaende, som noget der ei var værd at røre ved. Tager jeg ei Feil, saa kommer det mig for, som Hr. Censoren hemmelig har tænkt og sagt: "Med Dievels Gevalt skal den Digter rives af Pinden; jeg veed ikke selv hvorfor men det falder mig nu saa ind, og det er jo nok til at berettige mig dertil. Sandt at sige, finder jeg intet efter min taabelige Forstand at udsætte, men før nogen af Versene, om han og havde skrevet ti, skulde gaae skudfrie, vil jeg tage fat paa de sidste Linier af det første Vers, og med et afgiørende Magtsprog henvise det andet til Daarekisten, derved opnaaes deskortere min Hensigt, og skaanes min Magelighed eller rettere skiules min Svaghed." J Slutningen af dette første Vers taler jeg om Bier som sværme. Derved giør Hr. C. den rigtige, skiønt høist uventede Erindring: at dette dog neppe skeer hos os i Janv. Maaned, og der haver han og ganske Ret, med mindre man forstaaer de hvide Bier. Men fordi dette nu ei skeer hos os i Janv. M., saa skal denne Tanke ei kunne have noget rimeligt Sted, i mit Vers. Hvor maae jeg dog ei, efter denne vittige Antegnelse, beklage, at Kronp. Fødselsdag ei faldt ind i Junii eller Aug. Maaned. Dog, jeg kunde, naar jeg her saae mig bragt i Knibe, svare, at hele hele Lignelsen, som Verset indeholder, er østerlandsk, at jeg taler og et Cedertræe, hvilket dog ikke voxer her i Landet; men jeg behøver ikke det engang. Jeg vil, uden at søge Udflugter, oprigtig legge den sande Meening af mit Vers for Dagen, saaledes som jeg forstod det da jeg skrev, og saaledes som jeg vilde og haabede at forstaaes af enhver fornuftig Læser, og for andre skrev jeg ikke, Jeg setter, at jeg efter Bogstaven taler om vort nordiske Clima, hvad da, er nu Jndfaldet saa urimeligt? Jeg haver jo ikke sagt, at det er den Tid, men ikkun at det er det Sted, hvor Bier formedelst dets Frugtbarhed gjerne opholde sig, eller hvor der er Overflødighed af Bier, det være nu paa denne eller en anden Aarets Tid. Men det lader som Hr. Censoren, der tager alting efter Bogstaven, da det dog her kan siges, som ellers siges i en anden Forstand, at Bogstaven ihielslaaer, men Aanden giør levende, og som ikke synes at kiende noget til det, man kalder Figurer, Tro pi og Metaphorer, og dog opkaster sig til Dommer over Vers, vil, at mit Vers alene burde passe sig paa Kronprindsens Fødselsdag, og ei længere. Og da maa jeg sige ham, at jeg ei har havt saa indskrænkede Udsigter, men vilde, at det samme skulde kunne siges i Junii som Janv. Maaned. Videre, siger han, at han ei veed, hvad der skal forstaaes ved disse Bier. Kan meget vel være, og da vil jeg sige ham det. Men havde Hr. C. læst det i sin sande Sammenhæng, og det fordrer jo enhver Forfatter af sin Læser, saa havde han maaskee kunnet skaane. skaane mig for dette kiedsommelige Arbeide. For at udtrykke mig kort herover, da vil jeg, at herved skal forstaaes Retfærdighedens Sværd, men saasom heri igjen ligger et uegentlig Udtryk, saa frygter jeg, at dette er for Hr. C. ligesaa uforstaaeligt som det første, og da veed jeg ei at hielpe ham. Det hedder fremdeles om disse Bier: Som torde dræbe dine Fied. Hr. Cens. siger, han veed ei at der forstaaes andet ved Fied end Fodspor, eller det Sted hvor en sætter sin Fod. Og jeg svarer, at jeg ei heller forstaaer andet derved; men hvorledes dette kan dræbes af Bier overlader han til andre at begribe. Jeg troer, at Hr. C. har læst saa meget i Tusind og en Nat, og er bleven saa fortryllet af disse sælsomme Forvandlinger, som der findes, at han troer, at der er intet virkeligt i Naturen uden han selv. Ville han følge mit Raad, saa skulde han lægge denne magiske Bog væk, og læse andre gode Skrivter, der ere skrevne med Forstand og Smag, da er jeg vis paa, at han vilde finde slige Talemaader paa hvert Blad, især i poetiske Skrivter. Jeg tilstaaer gierne, at den Talemaade: at dræbe &c. ikke vilde være saa passende i en Præken eller et Jndlæg, men at den er det i Poesie, og derhos forstaaelig, det troer jeg. Det kommer da først an paa, om den Talemaade at dræbe dine Fied er forstaaelig, og dernæst om dette kan siges om Bier. Thi de Deele, hvoraf et billede bestaaer, maae stemme overeens med hinanden indbyrdes, og med den Ting de skal afbilde. Er dette beviist. viist, hvad vil Hr. C. da mere, Og paa denne Maade burde han have viist Urigtigheden i min Lignelse. Først den Talemaade: at dræbe dine Fied: vil ei sige andet end Døden ligger paa dine Veie. Din Gang fører Død og Ødeleg. gelse med sig. Og skulde Hr. C. dog ei vide at her ved Fied forstaaes det samme, som i saa mange andre Skrivter, neml. et Menneskes Liv, og at her settes en Deel for det hele. Saaledes forstaaes jo i Skrivten selv ved et Menneskes Gang eller Fied, hvilket er det samme hans Liv, saavel det naturlige, som gandelige. Det vil nu beroe paa, hvorledes dette kan siges at dræbes af Bier; Og da ville jeg ikke ønske, at Hr. C. skulle komme i den Ulykke, som man har Fortællinger om at være hændet andre, og saaledes stadfæste Sandheden heraf med sit eget Exempel, at en heel Sværm Bier som havde forladt Kuben, og ikke fandt noget beqvemt Hvilested, har til vild Mark sat sig paa et Menneske, og dræbt det. Jeg giver ikke Historien ud for Sandhed, men for saavidt antager jeg den som den intet urimeligt indeholder, og lad være at den er opdigtet, saa veed man dog af Erfaring, at en saadan Snærm Bier, naar den forlader Kuben, nedsætter sig hvor den finder beqvemmest, og at saadant Sæde, om det traf et Menneske, er dødeligt. Det er hele Lignelsens Hensigt, kan der med Grund indvendes noget herimod, saa tilstaaer jeg, at jeg har Uret, og om end en anden kunde finde noget til min Undskyldning, som jeg ikke har tænke paa, saa vilde jeg dog ikke erklære det for gyldigt til min Retfærdiggiørelse. Jeg vil endnu til Slutning, om nogen Dunkelhed endnu maaskee skulde være bleven tilbage i Hr. C. Forstand, sette denne Lignelse ud i sin sande Betydning. Og da bliver den omtrent saaledes. Vor allernaadigste Kronprinds staaer i sin blomstrende Alder, sund og rank som en ung Ceder, de Dyder hvorpaa hans unge Liv allerede er saa frugtbar, vidne om de nærværende Tiders grundede Haab, og Efterkommernes fuldkomne Lyksalighed. Hos ham finder allerede den Fortrængte Tilflugt og Beskyttelse og en kraftig Talsmand hos sin værdige Fader. Men at ikke nogen skal troe, her at finde en Beskiermelse, som fræk og forvoven søger den saavel i sin onde som gode Sag, hvad naturligere end at jeg advarer saadan en til Slutning, og viser ham saavel hvad han har at frygte, som hvad han har at haabe. Og dertil troer jeg ei, i Overeenstemmelse med Lignelsen af Cedertræet og den Skiønne Egn, at kunde finde en mere passende Metapher, end den om Bier. (Svaret paa det sidste Vers følger i næste Nummer.)