Ribe Stifts Adresseaviser, 1812-06-30
(Af Collegialtidenden.) Fra Hs. Majestæt har det kongelige danske Cancelie modtaget følgende allernaadigste Reskript. Tilfulde overtydet om, at intet værre undergraver Statens Velstand, end den Yppighedslyst, som giør skatskyldig til Fremmede, at intet er meere stridende mod sand Nationalaand, intet mere undertrykkende for den fremstræbende Vindskibelighed, end en uheldig herskende Forkiærlighed for al fremmed Frembringelse; have Vi siden Vor Regierings Tiltrædelse paa flere Maader stræbt at sætte Grændser for et Onde, der er saa indgribende i hele Borgersamfundets og hver Enkelts Vel, Vor Forordning af 14de Octbr. 1808, Vor Opfordring af 14de Decbr. s. A., Placaterne af 24de Januarii 1809, 10de Novbr. 1310, 29de Decbr. 1810, Vor Fororning, af 11te Juni 1811, Placaten af 20de Septbr. 1811 og store at Os allernaadigst givne befalinger sigte alle til dette Øiemmeed. Vel have disse saaledes trufne Foranstaltninger ikke manglet Virkning; men Samme have dog langtfra ikke svaret til hvad Vi ønskede, og hvad Vi med Rette kunde vente af Opfordringer og Lovbud, der nærmest havde Vore troe og kiære Undersaatters eget individnelle Gavn til Formaal. Landsfaderlig Pligt har desaarsag opfordret Os til i en senere Anordning af 23de f. M. at anvende skiærpede Forholdsregler mod forbudne Varers Jndsmagling og Handel med disse. Ved Vore Lovbud og de iværksættende Embedsmænds alvorligste Anstrængelser for at overholde Samme, vil imidlertid Øiemmedet aldrig ganske kunne opnaaes, saalænge Fleertallet af Landets formuende Jndvaanere ikke skamme sig ved, at giøre en saadan Anvendelse af de Midler de besidde, at vindesyge Contrabanditter med deres Anhang af Hiælpere finde Fordeel paa den for Staten skadelige Vei, af hvilken de søge Samme. Saalænge disse for Statens Velstand farlige Personer see sig istand til at indhøste den skiændige Vinding, de hige efter, formedelst Fleres usle Lyst til, ved fremmed Prunk og Overdaad at erstatte, hvad en straffende Selvfølelse maae tilsige dem at de mangle i eget Værd, saalænge er det ikke at vente, at de skulde lade sig afskrække fra, med tilvandt Frækhed at tilsidesætte Lovene, saalidet ved Tanken om den Straf, der bier paa dem, som ved Forestillingen af den Ulykke, de frifte, i det de undergrave Familiernes Velstand, de Yppiges imiddelbart, de tarvelige Vindskiveliges middelbark. Skal det Onde udryddes fra Grunden af, som det bør, da maa det skee ved en hensigtssvarende Medvirkning af Almeenaand og Nationalfølelse, som i denne Henseende trænger til at vækkes. Den der, af forfængelig Stolthed, søger ved dyrkiøbt fremmed Pragt at fænsle en tankeløs Høbs intetsigende Beundring; den, hvis ørkesløse Ladhed ikke kan finde sig tilfredsstillet uden ved Beqvemmeligheder, som hentes fra Udlandet paa den indenlandske Vindskibeligheds Bekostning; den, hvis forvænte Nydelseslust stedse vil vrage mellem kostbare fremmede Overflødigheder og Overdaadigheder, medens Tidsomstændighederne nedsætte utallige brave Medborgere til den meest indskrænkede Nydelse af Livets første Fornødenheder; kort, enhver, som beriget af Lykkens Gaver, troer sig derved berettiget til al selvvalgt haarlig Nydelse, uden at staae i nogen Forpligtelse til Konge, Stat eller Medborgere for Midlernes Anvendelse dertil, maa den almeene Stemming, frembragt og vedligeholdt af Nationens skiønsomme og bedre Deel, paaminde om, at, hvis det end maatte lykkes een eller anden at undgaae Lovens Straf, vil det dog ikke blive mueligt for Nogen at prange med den forbudne Overdaad, uden at møde den Foragt, som bør falde paa hver og een, der har saa liden Borgeraand, at han underordner Statens og Medborgeres Velgaaende under Tilfredsstillelsen af egen personlige Særheder, Lyster og Lidenskaber.