Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-12-30
Jndsenderen heraf, som har havt Leilighed til at gjennemskue Emnet til denne Roman, der er taget af det vigtigste Tidspunct i den danske Historie, og med Fornøielse har læst samme, har udbedet sig Forfatterindens Tilladelse, at lade som Prøve af samme, 1ste Kapitel indrykke i et af Hovedstadens Blade, og oversender det saaledes til Skilderiet. men som alligevel stode i stort Ny i Danmark for deres Tapperhed, og i Almindelighed vare de ogsaa Fribyttere, som bragte store Rigdomme ind i Landet. Ravnrolf var Een af disse. Han boede paa Ravnsby Slot paa Øen Lolland, hvor endnu den Dag idag Ruinerne tydelig sees. Hele Egnen deromkring er romantisk skjøn, afvexlende med Høie og Dale, omgivet af Skove og begrændset af Havet. Fra Strandbredden seer man Sjælland og Falster, tilligemed endeel Smaaøer, som Havet vugger sine mørke krusede Bølger imod. Ravnrolf lod tilberede et Gjæstebud for sin Ven Daggert, som han havde lovet sin Datter Thyra tilægte, da hun endnu var kun syv Aar gammel, men baade hun og hendes Moder vare uvidende om dette Løfte. Over Bordet agtede han at overraske dem begge med denne store Nyhed, thi Thyra fyldte paa denne Dag sit sextende Aar. Derfor bleve alle Værelser paa Slottet prydede med Blomster, Ravnrolfs Vaaben polerede, og flere Faner, hvori Danmarks store Heltebedrifter vare indvirkede, bleve opstillede udenfor Slotsporten. Thyras Terne, Elna, pyntede hende til Dagens Høitid, og da hun var paaklædt, gik hun med langsomme Skridt ind i sit Værelse og kastede sig skjødesløs paa en Stol. Da greb hun Elnas Haand og trykte den til sit bankende Hjerte, saae ud over Havet med et længselfuldt Blik, men svarede ikke et Ord paa alle de Spørgsmaale, som hendes troe Terne gjorde hende Kun af et ømt Suk, et sagte: "o Gud!" kunde Elna slutte sig til Thyras hemmelige Kummer. J det samme Øiebik hørtes Basuners skingrende Klang ledsaget af Hurraraab. Efter de Tiders Skik forkyndte Sligt en stor Herres Ankomst. See dog sagde Elna og pegede ud og ver Havet, hvor sex lange Snækker gyngede med de røde Seil. Forgyldte Ørne faaes paa Toppen af Masterne, og kosteligt Billedhuggerarbeide paa Forstavnen. Dette vakte Thyras Opmærksomhed. "O – raabte hun - det er ikke Daggert, min Faders Ven, som kommer, men det er kongelige Krigskibe." Hun blev urolig stod op og tilsvøbte sig omhyggelig i sit røde Stoffes Klædebon, som med dybe Folder fremstillede hende – liig den hellige Magdalene. Hendes lange gule Haar bølgede i naturlige Lokker ned over hendes Hofter. Dets Fylde var saa stort, at det kunde skjule hendes skjønne Arme og Hænder. Hun stirrede ud over Havet, satte sig atter ned ved Vinduet og saae med Forundring paa, hvorledes de skjønne Skibe glede hen over Søen og ankrede tæt ved Skovene. - Det var en af de skjønneste Sommerdage - paa Himlen var ikke en Skye, og Solen kastede sine Straaler paa Havet med saadan Glands, at det gav Gjenskin paa de hvide glinsende Stene omkring Strandbredden. Mens Thyra sad saaledes fordybet i sig selv, styrtede to Tjenere ind, som ude af sig selv af Glæde, og raabte, at det var Prinds Knud som ankrede nede ved Skoven. De fortalte end mere, at han nylig var kommen tilbage fra England, og havde for to Aar siden vunden en stor Seir udi Østersøen over Jomsborgerne. Thyra brød Tausheden - hvad hun havde hørt, tolkede hendes Følelser – "D Elna, eiegode Elna. – udbrød hun, efterat de øvrige Terner igien vare borte vær mig tro, saa vil jeg lægge en Hemmelig hed i dine Hænder og betroe mig til din Redelighed, Gak og udforsk om en Adelsmand ved Navn Gabrich er i Prindsens Følge." "Tro, udbrød Eng, idet hun trykke et Kys paa Thyras Haand – ja, evig tro - det lover jeg dig ved Odin!" "Nei, Elna, ikke ved Odin sværg ved din Kjærlighed til din Søn, ved din døde Mands Aske, ved den høieste og eneste Gud, at du vil være tro og taus!" "Og behøves da denne Eed for din Ternes Troskab gjentog Elna med en om Taare i Øiet, og gik, for at hente sit Barn, som Thyra satte paa sit Skjød og overøste med Kjærtegn, idet hede Taarer rullede dobbelt stærkt ned over hendes Kinder. Elna satte sig for hendes Fødder paa en Skammel, og saae forventningsfuld op til Thyra. Tilgiv min Frygt for at blive røbet bad Thyra, og knugede Barnet op til sit Hjerte - og hør min Hemmelighed! O Elna, og naar du da har erfaret alt, saa gat hen og op søg min Ven, som er i Prindsens Følge." Elna nikkede venligt og hvidskede, ja - og Thy fra fortalte saaledes: "Du husker nok Elna det var i Høsten forgangen Sommer, da jeg var hos en Veninde paa Møen. Da havde Konge Svend ogsaa nylig vundet et Slag mod Jomsborgerne, og tilintetgjort deres Afgud i Hovedstaden Julin paa Rygen. Ofte ankrede han der ved Havbredden tilligemed sin Søn Knud og sit øvrige Følge, og vandrede omkring i Dalene mellem de majestætiske Kridtbjerge. Rygtet havde skildret Knud, som den smukkeste Herre i Landet. Min Veninde og jeg gik daglig ud for at møde ham, men istedet for ham gjorde vi Bekjendtskab med een af hans Hofmænd. Min Veninde var saa overgiven, at hun udgav os begge for Terner hos Ravnrolfs Datter, og at det især var hos mig Rygtet om den smukke Prinds Knud, havde opvakt saamegen Deeltagelse. Han takkede mig paa Prindsens Vegne. Hans Opførsel var galant, og hans Maade at indtage paa meget behagelig. Han indsaae alt for snart, at jeg for hans Skyld ikke tænkte mere paa Prindsen. O Elna vi skiltes altid af for at samles; vore Øine mødtes vore Hjerter talede og forstode hinanden. Vi mødtes ofte – ja, alt for ofte, dog, hvad siger jeg, – nei ikke for ofte, – O, at saadanne Øieblikke – saadanne lykkelige Timer vare evige. Men de fly bort, som en glad Morgendrøm. For første Gang talede jeg da allene med en ung Mand – med en Engel i en Ynglings Skikkelse. Han fortryllede alle mine Sandser – mine Øien hang ved hans Læber, naar han talede, og ethvert Ord gav Gjenlyd i mit Hjerte, som om han talede af min Siel. Ne aldrig forhen hørte jeg paa engang en saa melodisk og dog saa mandig Stemme. End hvilte hans besjelede Blikke paa mig med saa talende Udtryk, at jeg opløftede mine Øine og forraadte ham mit Hjertes Følelser. Jeg tilbad ham som en Guddom, og mit Hjerte var hans før han bad derom. O. Elnal Hør og bevar min Tilstaaelse og Svaghed! Jeg sank til hans Bryst med navnløs Fryd - Jeg fornægtede Odins Lære, og de Timer vi vare i hinandens Selskab, fløi for mig som lette Skyer forbi Middagssolen. Hans Hjerte var det Tempel, hvori jeg ærede og tilbad Guddommen. Den fjerneste Tanke, om han engang skulde reise og forlade mig, lod mig gyse tilbage med Forfærdeelse over mig selv. Men Pligt og Fædreland, kaldte ham. Jeg saae det Skib, hvorpaa den skjønne Helt fjernede sig langt bort fra Møens hvide Klinter. Jeg bad og knælede ned i de Fodspor, hvor han bød mig det sidste Farvel – min Stemme fløi efter ham igjennem Luften med de ømmeste Navne. Veemodig steeg jeg ombord paa een af min Faders Snækker; og - Elna fra hiin Tid var jeg den ulykkelige Thyra. Nu veed du alt – opsøg ham, og min Tak skal være uendelig!" - - Da fløi Døren op, og Prinds Knud med hele sit følge traadte ind. Han blev ligesaa overrasket ved at see Thyra, som hun ved at see ham. J dette Øieblik var det klart for hende, at hendes elskede Gabricht) var Prinds Knud selv. Ravnrolf forestillede Prindsen sin Gemalinde, Lisla, og Datter, og da Daggert imidlertid ogsaa var kommen, hilsede han sin Ven med trofast Haandslag, mens han endnu holdt paa den sittrende Thyras Haand. Prinds Knud tog hende tilside og gjorde hende ømme Bebreidelser, fordi hun havde skjult sin Stand for ham, men hun svarede, at han nu desmere var overbeviist om, at det ikke var Navnet Prinds, men ham selv, hun elskede. Daggert nærmede sig, og lignede hende ved Vaaren. Gjæsterne toge omsider Sæde til Maaltidet, og Prindsen tog Thyra med tilbords. Han fandt, at Daggert havde Ret – hun var skjøn, som Vaarens Dronning, og deres Siele svævede alt sammen i de høiere Regioner.