Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-12-02
Hypochondrien betegner Tidsalderens Hovedcharacteer. Jkke den overgivne, men derfor ei mindre uskyldige, Munterhed, titter som en venlig Genius frem af Livets Rosenbuske, men en styg Satyr lurer der, griner og snerper til Alt, hvad den øiner, og finder sin Glæde i at forplumre Tilværelsens reeneste Kilde. For at dæmpe den Vulcan, der brænder og spruder i mangt et beklemt, mørkt Bryst, tager man stundom sin Tilflugt til pirrende Midler. Man vil qvæle den ene Jld med den anden, men derved bliver Pirringen saa stor, at den sprænger sig selv og forvandler sig til den skrækkeligste af alle Sygdomme. Kun i Nedstemmelsen af Tidsalderens overspændte Fordringer findes det, store Arcanum mod Hypochondrie. Mindre Forlystelses-, Rang og Nydelsessyge vil medføre den Tilfredshed med sin Stand, uden hvilken ingen Sundhed og Sjelero lader sig tænke. Den menneskelige Fornufts Grændser. (Af Voltaire.)Man spurgte engang Newton, hvorfor han gik, naar det behagede ham, Han svarede oprigtigen, at han aldeles ikke vidste det. Men De, sagde man til ham, som kjender saa vel Planternes Tyngdekraft, slig os i det mindste, af hvilken Aarsag de dreie sig i een Forstand, mere end i en anden, og han tilstod, han vidste det ikke. De, som lære, at Verdenshavet er blevet salt, fordi det ikke skulde blive muddret, og at Ebbe og Flod blev skabt, for at føre vore Skibe ind i vore Havne, bleve lidt skamfulde, da man svarede dem, at Middelhavet. havde Havne og ingen Ebbe og Flod. Muschenbroek selv begik denne Uagtsomhed. Har Nogen nogensinde kunnet sagt os bestemt, hvorledes et Stykke Ved paa Skorstenen forvandler sig til gloende Kul, og ved hvilken Mekanik Kalken bringes til at koge ved fersk Vand De første Grundsætninger for Hjertets Bevægelse i Dyrene ere de nøje bekiendte, Veed man bestemt, hvorledes Avlingsværket gaaer forsig? Har man gjettet hvad der giver os Følelser, Jdeer, Hukommelse? Vi kjende ligesaa lidet Materiens Væsen, som de Børn, der berøre dens Overflade. Hvo lærer os, ved hvilken Mekanik de Korn, vi kaste i Jorden, reiser sig, for at frembringer et Halmstraa, betynget med Ax, og hvorledes den samme Jordbund frembringer et Æble i Toppen af det ene og en Castanie paa det næste Træ, Endeel Lærde have sagt: hvad veed jeg ikke, Montaigne sagde: hvad veed jeg Gretrys Hjerte. At store Stridigheder, ja endog Krige, ere opstaaede for at erobre et levende QvindeHjerte, derpaa har man havt saa mange Exempler. Man behøver kun at efterlæse den trojanske Krig, Homer, eller endog kun Ulysses von Jthacia, for at overtyde sig derom. Men at et dødt Mands-Hierte har foranlediget en Proces, er noget ganske Nyt, og bør altsaa ikke forbigaaes med Taushed. Gretry, den i sin Tid saa berømte Componist, levede i mange Aar i den i Nærheden af Paris beliggende og forhen af Rousseau beboede Eremitage. Han døde der, og hans Hjerte blev begravet under en omstyrtet Marmorstøtte, der bærer hans Brystbilled og har den Jndskrift: Gretry, ton genie et partout, meis ton coeur nest qulii. (Gretry, dit Genie er overalt, men dit Hjerte er kun her.) Den 17 Mai 1821 blev denne Gravstøtte taget ved lovlige Midler under Forsegling. Gretry, som døde d. 24de Sept. 1813 i Eremitagen, var, i Følge hans Testamente, bleven begraven paa Kirkegaarden Pere. Lachaise. Førend Begravelsen foreslog Hr. Flam mand, gift med en Cousine af den Afdøde, at tage Hjertet ud af Liget og halsamere det; men adskillige Medlemmer af Familien modsatte sig det. Liget blev nedsænket i en foreløbig Grav, indtil den Hvelving, der skulde optage det, var færdig. Efter to Maaneders Forløb, da denne var færdig, blev det igjen opgravet. Flammand benyttede sig af denne Omstændighed og lod, paa det de øvrige Medlemmer af Familien ikke skulde erfare det, men dog med Politiets Tilladelse, Hjertet hemmeligen udtage, balsammere og lægge i en Tinæske, som han tog under Forvaring. Derpaa skrev han til Staden Lüttich, at Gretry havde i levende Live yttret det Ønske, at hans Hjerte maatte hvile i hans Fødeby, og ihukommende dette Ønske, var han beredt til at udlevere det. Mairen i hiin Stad svarede, at han modtog Tilbudet, og at man skulde med næste Postvogn sende ham det. Men Flammand besvarede det med saa stor Kulde forfattede Brev aldeles ikke. Siden forandrede han sin Beslutning. Han havde just tilkjøbt sig Eremitagen, og dette fandt han at være det meest passende Sted for Gretry's Hjerte. Dernæst var Lüttich blevet skilt fra Frankrig og kommet til Nederlandene. Han lod derfor opreise i Haugen det Mindemærke, hvorunder Gretry's Hjerte skulde lægges. J Aaret 1820 opfordrede Staden Lüttich Flammand til at udlevere Hiertet. Han besvarede atter ikke Borgermesterens Brev. Denne overdrog nu en Demoiselle Keppen, Modehandlerinde, der reiste i sine egne Anliggender, fra Lüttich til Paris, at skille Flammand ved det Gretryske Hjerte. Modehandlerinden, der maaskee vel ikke var uovet i at erobre Hierter, formaaede intet over Flammand, men vidste dog at forskaffe sig af adskillige Medlemmer af Familien en Erklæring, at det var deres Ønske og Villie, at Gretrys Hjerte skulde sendes til Lüttich. Derpaa anklagede Staden Lüttich Hr. Flammand for den franske Domstol, og han tabte sin Sag i første og anden Instants. Han henvendte sig derpaa til Cassationsretten, men der havdes intet Haab om, at han vilde kunne vinde sin Sag.