Viborger Samler, 1844-06-08
Nyeste Postefterretninger. Storbritannien og Jrland. Retsforhandlingerne i Dubliner Queens-Bench-Tribunalet den 30te Mai frembød et sikkert i Tribunalernes Historie høist sjeldent Skue. Retssalen var overfyldt, og ingen Bænke vare stærkere besatte end Advocatcorporationens. Alle Advocater, med Undtagelse af 4 a 5, reiste sig i det Øieblik da Daniel O'Connell traadte ind i Salen, tiljublede ham deres Velkomsthilsen, og klappede i Hænderne. O'Connell syntes meget overrasket, og var øiensynlig dybt greben ved den uventede Hilsen. Gjentagne Gange bukkede han sig dybt for Advocaterne, der vedbleve at applandere, trods Retstjenernes Bestræbelser at paabyde Taushed. Dog maa der bemærkes, at under dette Optrin var ingen af Dommerne paa Dommersædet; ei heller var nogen af Kronens Advocater tilstede. Nu toge Forhandlingerne deres Begyndelse. De Anklagedes Andragende om at udsætte Straffedommens Forkyndelse (arrest of judgment). indtil de Anklagede kunde erholde Udfaldet at vide paa deres Begjering om Appellation (writ of error) til en høiere Domstol (Overhuset), bekæmpedes af Generalfiscalen og Generalprocuratoren, og forkastedes eenstemmigen af Tribunalet. Derefter androg Generalfiscalen paa, at Dommen skulde oplæses. Denne oplæstes af Dommeren Burton, der var saa dybt greben, at hans Stemme flere Gange qvaltes; Tilhørerne syntes at deele hans Følelser. Som den Hovedforseelse, for hvilken man beskyldte de Anklagede, betegnede han disses Forsøg paa ved Conspiration at afskaffe den legislative Union. Fremdeles udhævede han isærdeleshed, at den Hovedanklagede – Daniel O'Connell – befandt sig hvilket ogsaa Enhver vilde indrømme - i Sammenligning til de øvrige Anklagede i en ganske særegen Stilling. (J dette Øieblik hørtes en tydelig Mumlen overalt i Retssalen.) De Andre havde deeltaget i hans Forseelse, havde betraadt den samme Bane som O'Connell, havde stolet paa hans meere overlegne Talenter, paa hans modnere Dom; han - O'Connell – havde paataget sig det Hverv at være deres Anfører. J denne Henseende altsaa var O'Connells Brøde større end hans Medanklagedes; det Strafværdige i deres Forhold formildedes ved denne Betragtning. Ved denne Bemærkning reiste Sønnen John O'Connell sig for at gjøre Modbemærkninger; men Faderen lagde venlig sin Haand paa Sønnens Skulder, og Sønnen tang. - Denne Episode bidrog ikke lidet til at forøge den i Salen herskende Bevægelse. Da Dommeren derefter atter fortsatte sit Foredrag, anvendte han ogsaa isærdeleshed paa den yngre O'Connell, om hvem han talte med stor Anerkjendelse og Agtelse, hiin undskyldende Betragtning, og kom derpaa tilbage til Hovedagitatoren, idet han med Vægt udhævede, at denne, trods hans idelige Formaninger om at vedligeholde Fred og Orden, aldrig havde havt det ved de saakaldte Kæmpemøder i sin Magt at tilbageholde Folket fra virkelig Rebellion, saameget mere som han stedse i sine Taler havde lovet Folket Repeal. Efterat Dommen var oplæst, og O'Connell havde protesteret imod den fældte Doms Retfærdighed (that justice had not been done), paafulgte Jubel fra alle Sider i Anledning af O'Connells uforfærdede Ord. Dommerne, navnlig Overdommeren, kastede uroligt deres Blik til alle Sider. Overdommeren syntes at gjøre sig Umag for at fæste sit Blik paa et eller andet enkelt Jndivid, men snart opgav han dette Forsøg, og sank tilbage i sin Stol. Domhuset var besat med et stærkt Politicorps. J Dublin, siger Alt. Mercur," herskede stor Gjæring; man frygtede for Tumult.