Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-03-13
Her begynder den Uretfærdighed og Misundelse som forhen mest yttrede sig mod Jndivider og saa at trække sig ud til hele Nationer, for at vi skal blive vaer, at det ikke blot er Enkeltes Venskab men almindelig Menneskekjerlighed, som man vi have udelukket af sin Barm, for at vi ikke længer skal kunne tvivle om det at Usselheden søger sin Triumph i Undertrykkelsen af alt det, som for og er høit og ædelt og beundringsværdigt. Jeg vil alene anføre de Udtryk Side XXXII. og XXXIII. og XXXIV., som saa tydelig vidne om dette Sindeelag. Det hedder f. Ex. "at vi maa bedrøves over: at der selv i Norden kom en Tid, da Bautastenen sank i Graven, og da alt hvad Tungen mægtede, var at fortælle hvormange Snese Aar det nu var siden man sidst kom Fædrene værdelig ihu. – hvorimod jeg intet andet vil fremføre, end blot det Spørgsmaal, om det er at komme Fædrene værdelig ihu, at fremføre usande Bebreidelser imod dem. Det hedder "at Jslænderne kom under Norge, fordi det ikke længer vare i Kraft og Sinds-Høihed de gamle Jslændere, men deres vanslægtede nedsjunkne Børn, som da ogsaa umuelig kunde blive ved at gjøre deres Fædres kraftige Gierninger." Jeg vil ikke fornærme Publicum ved at anvende mange Ord for at lede dets Opmærksomhed hen paa, hvor grundfalsk baade denne og flere Paastande, som man læser paa samme Side, ere, da jeg vel veed, at man længe maatte søge inden man iblandt det traf paa En, som, ligesaa blottet for al rigtig historisk Anskuelse som nærværende Fortaleskriver, var istand til at give ham Bifald. Jeg behøver derfor ikke at udvikle med mange Ord at det ikke er Beviis paa Svaghed, naar et heelt Lands Jndbyggere ere i Bevægelse for at bringe istand en ny statlig Formation, og at Jslænderne ikke vare vanslægtede eller nedsjunkne dengang de gav dem under Norges Beskyttelse, men at deres forskjellige politiske Planer vare - hvilket i en Fristalet kan hænde – galt beregnede og befandtes derfor ikke at kunne sættes igjennem. En fremmed Beskyttelse fandtes derfor nødvendig, men ikke fordi Jslænderne følte deres Svaghed, men megemere deres altfor virksomme Kræfter, som havde en Regulering nødig. Men det var ikke saaledes at forstaae, at den fremmede Regulator, at Norges Magt var vældigere end Jsland dengang men da den var fremmed, da den kunde ansees som en uvillig Mand, kunde man bedre enes om at lystre den end hinanden indbyrdes. Men over alle slige Sandheder anseer Hr. Sr. sig af være hævet, og han haver Diervhed nok til at paastaae, "at Jslands Kraft var omtrent udtømt og at man maa finde Jslands "verdslige Underkastelse, og den paafølgende Taushed ligesaa naturlig som Stilhed og Taushed i Graven", han taler om en Tid da det sidste Glimt af Jslændernes Fædres Aand udslukdes." Jeg vil i Sandhelikke holde nogen Apologie for Jsland imod Hr. Grundtvig. Var der nogen Muelighed i at Hr. Grundtvigs Bebreidelser kunde forringe dets Hader, saa vilde jeg dog staae frem, ifald ingen anden (hvilket rigtig nok ikke er at antage) gjorde det Nei, en Forsvarstale for det Land, som Prof. Steffens har fundet at burde med Rette kaldes Skandinaviens Ægypt, var en urimelig Ting at fremføre mod Hr. Grundtvig, men alene vilde jeg paa dette Sted gjøre opmærksom paa, at det var den gamle bekjendte Grundtvig, som i nærværende Tilfælde talte af Hjertets Fylde, for at de med Jslands Historie mindre Bekiendte ikke skulde tro at vi havde med En at gjøre, som længer erindrede, at han engang tilforn i dette Blad lovede Bod og Bedring for sin forrige Skriver Opførsel, og følgelig maatte nu for Tiden være ganske sanden. Men jeg vil ikke længer opholde mig ved Sr. Fornærmelser; jeg finder af allerede anførte Grunde uværdigt at tale om hans Nedsættelse : selv kalder Hr. Grundtvig det Jndskrænkelse af Schiønnings Roes, uagtet ingen Retsindet tvivler om, at hans Fortjeneste af Snorro og den Norske Historie er betydelig større end Grundtvig. Jeg springer over Hr. Gr. heftige og harmfulde Declamation imod det attende Aarhundrede, som han kalder "Løgnens og Mørkets og Dødens" Aarhundrede. Jeg finder det neppe Umagen værd at anføre den Modsigelse, som ligger deri, at Hr. Gr., efterat have i Forvejen anført forskjellige baade Latinske og Danske Oversættelser af Snorro, dog siger, at han ved samme Arbeide haver brudt Jsen. Herr Grundtvig. Man kalder det paa Dansk at bryde Jsen, i et vanskeligt Arbeide at gjøre et godt første Forsøg, men ikke det derimod, naar man i et Arbeide, som allerede flere Gange er med megen Held udført, leverer et Forsøg, som intet gjør bedre, men mange Ting værre, det kalder man i Jsland at besudle og fordærve andres Værker, og i Dannemark udentvivl ligesaa, og jeg veed dog at der ere mange af Jslænderne, som trøste dem til, ja finde nødvendigt at fremføre materiale Beviser for, at dette sidstanførte er skeet i Hr. Hr. Fordanskning af Heimskringla, hvorfore de finde det meget naturligt at Hr. Gr. selv, Side LIV., antager det for høistrimeligt, at han af den nærværende Slægt faaer Skam til Takke for sit Arbeide; thi der ere dem, som mene, at der er ingen Rimelighed for at vente det bedre af Efterslægten.