Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-03-01
Forlangt Indrykkelse. J Kiøbenhavnsposten har staaet et hidtil ikke giendrevet Kraftargument for Angrebene paa Godseier, nes lovlige Eiendom - Hoveriet, hvor den først giennemhegler Dr. Stænderdeputerede, Sekretair Algreen Ussing og Proprietair Tutein, fordi de var blevne roeste, som om de vare Skoledrenge, der ellers let kunde blive overmodige, og derpaa yttrer af den for en Godseier usædvanlige Liberalitet hvormed Hr. Proprietair Tutein har yttret sig, hidrører fra at denne vel vidste, at det var Kongens alvorlige Villie at Hoveriet skulde ophæves. Dette Argument, der forraader den totale Mangel paa fornuftige Grunde til at bestride Godseier nes Ret, er aabenbart kun anført for at imponere den ikke tænkende Masse, og saaledes i Forbindelse med alle de øvrige Konstgreb brugt for at vække Uvillie imod Godseierne og giøre deres Eiendom til Priisgods for Bønderne efter leiede reformatoriske Skribleres despotiske Lune. Den nævnte Yttring synes derfor i mere end een Henseende at egne sig til Giendrivelse, hvorvel man i den senere Tid er kommen til overbevisende Kundskab om, saavel om den sande Tendents, som om Uefterretteligheden af de kiøbenhavnspostiske Relationer, der nu ville udgive sig for at proklamere Kongens Tanker, ligesom de længe have villet indbilde Publikum at de udtalte Nationens Mening Det er uforskammet at debitere, at den Konge, som ved en foraarig Regiering, har erhvervet Dannerfolkets Yndest og Europas Agtelse, nu skulde behøve Stænderne som et Skiul eller Værn (hvilket de i Historien dog ei vilde blive for at iværksætte hvad han i Begyndelsen af sin Regiering, som Kronprinds ved egen Kraft satte igiennem i langt høiere Grad. Var Hoveriets Ophævelse hans Villie, begrundet paa en indre, fast Overbeviisning om at virkelige Menneskerettigheder eller hele Statens virkelige Vel fordrede det, saa var det upaatvivleligt for længst skeet, eller skeete nu uden videre. Den anførte Kiøbenhavnspost Yttring er uforskammet imod den Konges Regent Værdighed, der i 50 Aar har virket for hele Folkets, men især for Bondens og Almuens Vel, og derved viist, at det er uforeneligt med hans Karakteer at handle uædelt eller imod sin Overbeviisning om endog dækket ved et Skiul af Stændernes Raad, som disse Skriblere haabe at skulle gaae ud paa Indgreb i den ene Borgerklasses Eiendom (Godseiernes) for at berige en anden Klasse(Bondens). Og til ingen Overbeviisning at det nu var til Statens virkelige Vel og hellige Menneske rettigheders Haandhævelse at fratage Godseierne deres lovlige Eiendomsret over deres Gods, til Fordeel for Bonden og det endog for den mindre Deel af Bondestanden - burde Reformatoren dog have indseet, at de ei kunde tvinge Kongen - hvor planmæsigt det endog var anlagt og forberedt ved denne idelige Skraalen i lang Tid og ved flere Blades skrivtlige Klager og Skjelden. Men disse Herrer, forblindede af deres Jdeer, glemte at ingen bedre end netop Frederik den 6te maatte kiende det Forhold imellem Godseier og Bonde, som han selv havde etableret og i saa mange Aar hævdet, om han end fandt noget at forandre deri i Henseende til de grundede Besværinger over Misbrug af Bondens Medhold ved Rettergang - de glemte, at Kongen, selv Godseier, maatte af Erfaring vide, hvorlidet Sandhed Bøndernes, saa ofte ubillige, Klager, medføre, og hvor ofte Bønderne misbruge hans egen Godhed ogsaa qva Godseier. De glemte at de aabenbare falske Angivelser og Klager af Niels Mortensen, der endog befordredes i Trykken, ligesom Lollekernes a., foranledigede ei alene retslige Undersøgelser og bemeldte Personers Afstraffelse, men endog offentlig Giendrivelse igiennem Trykken, og at det mislykkede Forsøg maatte overbevise Kongen om at Bonden ei alene ikke er trykket – men netop gierne selv vil trykke og herske, naar han kan faae Lov dertil eller komme afsted dermed. De glemte at Kongens lange, og ved Selvvirksomhed erfarings rige Regiering, har sikkret ham mod enhver Fordom for eller imod nogen Stand, og derimod overbeviist ham om Nødvendigheden af at haand hæve deres Ret og Eiendom, ligesom at holde dem alle indenfor de lovlige og passende Grændser. De glemte, at Kongens Erfaring lover ham ei at troe Alt hvad der forebinges ham, hvor smukt det end maatte være indklædt eller fordi en Mængde Skraalere raabe paa det Frembragtes Ægthed. Det Passerede i denne Sag, maa have overbeviist Kongen om, at Bonden, ophidset af Godseierens Fiender og Misundere, samt af interesserede og leiede Skriblere. gierne gik til den samme Yderlighed imod Godseierne, hvortil Kongen fordum fandt at Godseierne engang vare gaaede imod Bonden, da Kongen standsede Uvæsenet ved at foreskrive Grændser, der saa nær som mueligt bestemte Godseiernes Ret og Bondens Pligter ved Hoveriet og i enhver anden Henseende. Saavidt vides er kun fra Kongen forelagt Stænderne en nye Lov angaaende Retsforholdet imellem Godseier og Bonde. Men Hoveriefriheden med den saakaldte billige Godtgiørelse til Godseieren, den betydelige Nedsættelse af Bondens øvrige Afgivter af den ham betroede Gaard, fremdeles den Regel, at Fæstebondens Afkom skulde for en meget moderat Priis have Fordring paa Gaarden, og at Godseieren skulle enten a tont pris sælge sin ledig blevne Gaard eller tilfæste Bonden den for hvad denne kunde taale at give, endelig at Bønderne skulle jage paa Fæstegodset, ja kunde jage i Gods eierens Skove for at udrydde Ræve - med flere lignende Ting ere jo aabenbart ikkun Misudelsens og Vindesygens Fostre, understøttet af Enkeltes almindelige ugrundede og umodne Reformations Lyst- og ere ogsaa kuns udtalt i de Blade, som have disse Farver i det Hele og som udgive sig for Nationens Semme, for at virke paa Regieringen og Stænderne og imponere Resten.