Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-07-22
Man bereder sig nu til Kongen af Engellands forestaaende Kroning. Mærkeligt er det, at de engelske Konger krones paa en ældgammel, men zirlig bearbeidet Træstol, som Edvard den Første i Aaret 1296 bragte fra Skotland, hvor den skal have tjent de skotske Konger til Kronningssæde. Den staaer paa en Steen, der, efter Sagnet, engang skal have tjent Patriarchen Jacob til Hovedpude, da han saae Himmelstigen i Drømme. Den skal være funden i Spanien 700 Aar for Christi Fødsel, og 400 Aar derefter være bragt til Skotland, men siden, tilligemed Stolen, til Engelland. Fanatismen er en slem Phoenix, der altid gjenfødes af sin Aske, og ganske at forstyrre den vil maaskee aldrig blive mueligt. Den er en Chameleon, der antager hvert Aarhundredes Farve, og vil altid finde i Omstændighederne Undskyldning for sit Raserie. Hvo skulde have troet, at man midt i Voltaires og Helvetius's Fædreneland endnu i den første Fjerdedeel af det 19de Aarhundrede vilde komme til at opleve saadanne fanatiske Religionsforfølgelser som i Nismes, Den Skildring deraf, som læses paa Tydsk i Miscellen d. ausl. Literat. for Marts 1819, og oversat paa Dansk i den norske Rigstidende, maa ryste hver Menneskevens Jnderste. Under Urolighederne 1818 søgte Catholikerne at virke fra Prækestolen paa Hoben mod de ulykkelige Protestanter. Pøbelen raabte paa offentlige Gader og Pladser: "Lad os vaske vore Hænder i Protestanternes Blod! Lad os lave Pølser af Calvins Børns Blod!" Hovederne for Mytteriet ventede kun paa et Løsen, og dertil tjente dem den allerede i Napoleons Tid af sin politiske Rolle og som ivrig Royalist bekiendte Skuespiller HuntsAnkomst. Man udbredte det falske Rygte, at Protestanterne vilde pibe ham ud. Oprørerne bestod for det meste af den opløste catholske Nationalgarde, der var sammensat af fattige Daglønnere, Haandværksfolk og Andre. Factionen underholdt dem i nærliggende Vertshuse og beværtede dem med stærke Drikke. Blodløsnet var: Carl den Tiende leve! De gjorde Spectakler i Skuespilhuset, og Hunt søgte at komme bort, efterat Factionen havde villet overtale ham til at vælge Partiestykket Richard Løvehjerte. Da Uro stifterne intet kunde udrette i Skuespilhuset, samledes de udenfor og opfordrede Protestanterne, under hiint Partienavns Udraab. Militairet blev tilbagedrevet med Steenkast, de Protestantere, der lode sig see paa Gaden, mishandlede, og enkelte Bander trængte endog voldsomt ind i Husene. De overfaldt de fra Fabrikerne hjemvendende fredelige protestantiske Arbeidere, og vedbleve, til langt ud paa Natten, med Støien og Oprørsskrig paa Gaden. Tilsidst blev Gjæringen saa stærk, at Forvarsler til Mordscenerne fra 1790, og 1816 viste sig. Den mod Oprørerne alt for skaansomme Jnterimspræfect og den med ham enige Maire, Labousier, lod vel udgaae en Placat mod bevæbnede Sammenrottelser, men i sin Partiskhed gav Præfecten selv Anledning til flere Uroligheder, da han pludseligen lod et næsten ene af Protestanter besøgt Caffehuus, lukke, og Protestanterne uddrive ved Gensd armer, medens han lod de catholske Caffehuse blive i uforstyrret No. Et saadent Medhold, endog fra Øvrighedens Side, maatte naturligviis give den ondskabsfulde og blot efter Plyndring tørstende Pøbel Mod. Sex Protestantere bleve overfaldne med Steenkast, og kun med Møie reddede af Cavallerie-Patrouillen. Men en ny Præfects og en Troppeforstærknings Ankomst standsede Urolighederne. Jmidlertid havde Forfølgelsesluen ogsaa udbredt sig til flere catholske Menigheder i Departementet; men ved hensigtsmæssige Anstalter blev omsider Rolighed overalt tilveiebragt igjen.