Jyllandsposten, 1839-03-04
Vi ville ikke gjentage de Lovtaler, der blive førte over Thordalsens Lægefærd. Vi ville blot aflægge Vidnesbyrd om vor Overbeviisning om den; dette bliver: Thordalsen er hverken Mere eller Mindre, end en almindelig Kvaksalver; et Menneske uden Læsning og Kundskaber;" i Besiddelse af et overfladisk Kiendskab Man spørger: hvor er Th. kommet til sin Kundskab; Maaskee har han faaet fat paa en gammel Lægebog; maaskee været Oppasser hos en Chirurg, og under til visse Lægemidler, anvender han disse uden forresten at vide Sygdommens Grund, eller kjende Legemets indre Bygning. Det er ikke en enkelt Green af Lægekunsten, han ad Erfaringens Vei har tilegnet sig; vi vilde maaskee ellers fatte bedre Tanker om hans Duelighed, da vi jo saa ofte have seet sligt særskilt Mesterskab; nei, han paatager sig Alt med lige Selvtillid, giver Løfte om snarlig Helbredelse, og Følgen bliver, træffer det, saa træffer det; hvad der mislykkes, tier man med, gaaer Kuren heldigt, stødes i Trompeten. Nu kunde man sige: "Det er en misforstaaet Menneskekjærlighed, der vildleder Manden; hans Uegennyttighed afvæbner den strænge Dommer." Man har virkelig skreget paa den Jver og uegennyttige Opoffrelse, denne Mand viste i den lidende Menneskeheds Tjeneste. Hvad Grund denne Roes forresten har, vide vi ikke; dette kunne vi imidlertid sige, at Kurene neppe foretages uden klækkelig Betaling. Altsaa er vist den Bestemmelse saare grundet, der fulgte Eftergivelsen af Fængselstraffen, og som vist ingensinde bør tages tilbage: "at man ikke troede at burde tilstaae Thordalsen Udøvelse af Lægekunsten." Vi have ikke grebet dette hen i Luften. Vi have holdt noget Øie med Manden, og kunne saaledes vedstaae, hvad her er sagt. Forresten kunde der vel være Et og Andet at sige - dog dette ville vi lade staae derhen. Halligerne. Wuldvarpeskud. Hvor tør dog noget Menneske betroe til Eder Huus og Hjem, og Livet med Visselig: dette er at bygge paa Sand. Paa en opkastet Sandbakke (Werf) staae disse Vaaninger, som hver en Stormflod truer at omstyrte; thi ingen Diger omhegne de aabne Øer. – De fortælle der, at vor Konge selv har erfaret dette, og i et Hallighuus udholdt en fire og tyve Timers Beleiring - Havet viste sig ikke føieligere imod ham, end mod Knud den Store. - Paa saa lang en Bedetid var hverken Kjøgemester eller Mundskjænken beredte; da derfor det lille Forraad var opbrugt, traadte Husets Eierinde frem og sagde til Majestæten: Hr. König! de Wiin is up - nu mut he Melk drinken!" - Dette er vel baade første og sidste Gang, at Kongefødder have betraadt Halligen Haage; denne Begivenhed vil gjøre Epoche i dette Lands Historie og som et mærkeligt Sagn overleveres fra Slægt til Andre. Donten afluret ham Kunsten; det er utroligt, hvad der kan opfattes ved den Pudsen Støvler, der gives vel den bestalter Dyrlæge, hvis hele Studium har indskrænket sig hertil. Der er noget særdeles Rørende i denne Kjærlighed til Fødelandet, naar den, som her, fængsler Hjertet tilet øde, for enhver Anden saa rædligt Sted, ikke et Løv ikke et Frøkorn, Kun Græsfletter, idag grønne, imorgen gule; idag Græsgange, imorgen Fiskedamme. Naar Vesterhavet opsvulmer i sin Vrede, og løber Storm til Halligerne, da rage alene Husene op over de fraadende Bølger, ikke anderledes end Vrag paa blinde Klipper og Skiær. Om det bortskyller med sine Jndvaanere: de andre blive derfor ikke forladte; men oppebie sin Skjæbne. Arme Mennesker, Hvad bie J dog efter? Hvorfor flytte J ikke over til os Andre paa det trygge Fastland, Vi har Korn og Fæe, blomsterrige Enge, løvrige Skove – J have Jntet selv, uden maaskee Græs til en Koe; Brød hente J hos os, Thee og Sukker i fremmede Lande, og dermed friste J en tarvelig, altid truet Tilværelse. - Men J smile, spise Eders Smørrebrød, drikke Eders Thee, kaste et fromt Blik til Himlen og et roligt til Havet. Himlens og Havets Herre beskjærme Eder! - Høist sælsomt! De skjønne, de frugtbare Egne kunne ikke holde sine Beboere. De sværme derfra som Bier fra yndige Hauger til vilde Skove. Men paa de nøgne Sandbanker – der grave de sig ind; paa de golde Klipper - der klæde de sig fast. Hvor der hverken er Vaar eller Høst, ti Maaneder Vinter, tvende Maaneder Sommer – der er Jntet istand til at lokke Finlappen bort fra hans næsten hele Aaret tilsneede Kube. – Vi Andre have vore Huse fulde af Heste og Qvæg, og Faar og Fjerkræe af mange Slags. Finlappen har kun sit Rensdyr, Grønlænderen sin Hund, Halligeren sin Koe; men Jngen af dem vil bytte med os. Er det maaskee fordi, jo mindre man har, jo meere el skeer man det? Er det fordi et kjærligt Forsyn erstatter store Savn med større Tilfredshed, -J Anledning af Skanderborg, Kirkegaard.