Berlingske Tidende, 1775-05-01
Vi haabe og af Deres Majestæts samt Parlementets Ædelmodighed og Retfærdighed vore andre Besværingers Ophævelse, forsikrede om, at saa snart de bevægende Grunde til vor Frygt ere blevne hævede, vort Forhold i Fremtiden skal bevise, at vi ere ikke aldeles uværdige til den Høyagtelse, som vi udi lykkeligere Tider have pleyet at nyde: thi (ja vi kalde til Vidne derpaa det Guddommelige Væsen, som randsager de hemmelig ste Hiertets Tanker hos sine Skabninger) vi kan høytideligen bevidne, at vore Raads Herrer have ikke handlet formedelst nogen anden Jndflydelse, af nogen anden Bevægende Grund, end allene af Frygt for den Ødeleggelse, hvormed vi bleve truede. Tillad os da, allernaadigste Konge, udi det gandske troe Americanske Folks Navn, allerydmygst at bønfalde Deres Mst, for den Almægtige Guds Skyld, hvis sande Dyrkelse vore Fiender omstøde, for Deres Msts egen Æres Skyld, som De ey kan befæste uden paa Deres Undersaatteres Lyksalig hed og Forening; for Deres Kongelige Families Fordeles Skyld, der ere grundede paa en uforanderlig hengivenhed til de Grundsatzer, som have sat samme paa Thronen, for Deres Rigers og Staters Lykke og Velgaaende, som trues med de meest uundgaaelige Farer og Ulykker, at Deres Met som en om og kierligsindet Fader mod alt sit Folk, der er Deres Mi hengiven formedels de samme Baand af Pligt, Reedelighed, Troskab og Blod, endskiønt boende under adskillige HimmelEgne, ey vil tillade at den dyrebare Relation, og Sammenheng, som ved disse Baand er knyttet, bliver fremdeles meere krænket, i et uvist Haab om Udfaldet, hvilket, dersom man er lykkelig ihenseende til samme, skal dog aldrig kunde erstatte de Ulykker, ved hvilke man maae et holde saadant Udfald. Vibede altsaa Deres Mest paa det allerindstandigste, at de naadigst ville behage, at bruge Deres Kongelige Myndighed, til vore Byrders Lettelse, og at give desaarsag et naadigt Svar paa vor nærværende Ansøgning. Gud lade Deres Mi nyde en fuldkommen Lyksalighed under en ligesaa langvarig som berømmelig Regiering over troe og lykkelige Undersaattere, Han give, at Deres Mts Efterkommere maae arve saavel Deres Lyksalighed, som Stater, indtil Tiden ophører med Evigheden, See disse ere og skal altid være Deres Majestæts troe Coloniers oprigtige og inderlige Ønsker. Philladelphia den 12 Nov. 1774. underskrevet. Henry Middicton, Præsident. vækernes Historie. Qvækerne bruge Christi Fødsel til deres Tids Regning. som vi, og de holde tillige for at Christus selv var den aller forste Qvæker. Samme Religion, sige de, blev fordærvet strax efter han var død, og forblev i denne Fordærvelse og Udartelse henved 1600 Aar. Men der vare dog altid nogle skiulte Qvækere i Verden, som bare Omsorg for at vedligeholde den hellige Jld, som forresten overalt var udslukket ; indtil endelig Lyset ubbrød i Engeland 1642. Det var just i den Tid, da 4 eller 5 Secter ødelagde Stor=Brittanien ved Borgerlige Krige, som alle bleve førte i Glds Navn, da en Person ved Navn Georges For, af Grevskabet Leicester, en Søn af en Silke=Arbeyder, fik i Sinde at prædike som en sand Apostel, for saa vidt som han selv paastod; der er at sige, uden at forstaae hverken at læse eller at skrive. Han var et ungt Menneske af 25 Aar, ustraffelig i Opførsel og gal paa en hellig Maade. Han gik klæd i Skind fra Top til Taae. Han vandrede fra den ene Bye til den anden, og raabte uopbørlig mod Krigen og mod Geistligheden. Havde hans Prædiken ikke tørnet imod andre end Krigsfolk, havde han vist intet haft at frygte for, men han angreb Lærerne i Kirken. Han blev altsaa strax sat i Fængsel. Man hentede ham til Darby- og stillede ham for Forhør for Dommeren paa Stedet. For stillede sig for Dommeren med sin udslagen Læder Hat paa Hovedet. En Raads Tiener gav ham derfor et hæftigt Øresigen, sigende: veed du Prakkenikkesaa meget, at du bør blotte dito Hoved naar du staaer for din Dommer, Fox rækkede strax frem det andet Kind, og bad Betienten endnu være saa artig at give ham er Øresigen til, for Guds Skyld. Derpaa vilde Dommeren lade ham giøre Eed, førend han gjorde ham Spørsmaal. Min Ven, sagde han til Dommeren, Du maae vide, at jeg aldrig tager Gulds Navn forsængeligMen da Dommeren mærkede at For sagde Du til ham ved alle Leyligheder, skikkede han ham til Daarekisten i Darbyfor der at blive pidsket med Riis. Georges For gik hen til Daarekisten, lovende og takkende Gud paa Veyen, og da han kom der hen, feylede man ikke at exeqvere den Dom, som var fældt over ham, og det efter yderste Haardhed. De som pidskede ham, bleve ikke lidet bestyrtede, da han bad dem endnu at maatte faae endeel Slag til, for hans Siæls Beste skyld Disse Folk lod sig ikke bede 2 Gange. For fik sin dobbelte Portion, og betakkede dem hiertelig derfor. Derpaa gar han sig til at prædike for dem. Jførstningen loemann, der paa hørte de ham an, og da Enthousiasmus (Sværmerie) er en smitsom Sygdom, bleve mange omvendte af dem og just de samme, som havde hudflættet ham, bleve hans allerførste Disciple. Han kom endelig løs, og gav sig til at løbe Landet igiennem med en halv Snes eller fleere Discipler, prædikende uden Ophør mod Geistligheden, hvorfor han og saa den ene Gang efter den anden blev hudflættet. En Dag blev han sat i Gabestokken, og derholdt han en Tale for Folke med saadan Eftertryk, at han omvendte et halv hundrede Tilhørere, og de øvrige af dem fik han saaledes paa sin Side, at man under Folke=Mængden fik ham løs, og gik hen for at hente den Engelske Præst, som havde forvoldt For denne Straf, og satte Præsten i Fores Sted i Gabestokken. (Beslutningen følger.)