Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-01-16
Om Beskjænkedes Rollers Udførelse paa Skuepladsen. Ved alle Skuepladse, siger Lichtenberg, givet der næsten altid een eller anden Skuespiller, som meer end taalelig, spiller den Beskjænkedes Rolle. Aarsagen er let at finde. Der mangler intetsteds paa Leilighed til Jagttagelse, og, hvad der vel kan være Hovedgrunden, deslige Roller have, efter deres Natur, hverken snevre eller meget skarp betegnede Grændser. Jeg har for en Deel Aar siden kjendt en Skuespiller, der var en ivrig Dyrker af Bacchus. En Eftermiddag, da han befandt sig en halv Miil fra Staden, hvor han paa et Gjæstgiversted havde drukket sig en dygtig Ruus, erindrede han sig med eet, at han samme Aften skulde spille Christophers Rolle i Jacob v. Thybo. Klokken var over 6, og Kl. 6 skulde Skuespillet begynde. Hilledød, raabte han til sin Kammerat, nu husker jeg først, jeg skal spille i Aften!" Begge begave sig nu paa Hjemveien. Underveis gjennemgik Vennen Rollen med den Berusede, og hvordan det nu var eller ei – han kom til Byen, spillede sin Rolle – og vandt almindeligt bifald. Man beklappede her som Konst hvad i Grunden kun var Natur. Men denne Skuespiller var ellers ogsaa en udmærket Mand i sit Fag. Men hvor let end de fleste Skuespillere tage sig saadanne Roller, da de troe at de kun behøve at skamme, hælde med Legemet bag og forover, rave, gulpe &c., for at indhøste Galleriets Bifald, saa ere samme, naar de skulle fortjene Navn af Konst, et Ord som rigtig nok saa ofte misbruges, ikke saa let. Uagtet Grændserne ei ere her saa skarpt betegnede, udfordres der dog Forstand og Studium til, naar de Beskjænkedes Roller skulle udføres med Smag, og naar det skal blive tydeligt for Tilskuerne, om Rusen er drukket i simpel Finkel eller i Madera og Champagner, om man har en Equipage at lade sig kjøre hjem i, eller om man til Fods maa lade sig ledsage hjem af en Flok Hurra raabende Drenge. - Den Characteristik, som Lichtenberg leverer over Garricks Udførelse af den beskjænkede Sir John, er ligesaa lærerig som vittig. " Jeg vilde bestemt have kjendt denne overordentlige Mand, siger han, om jeg end aldrig havde hørt noget tale om ham, og selv i dette Stykke kun havde seet ham i en eneste Scene. J Begyndelsen sidder Paryken endnu lige, og man seer Ansigtet fuldt og rundt. Nu kommer han yderst beskjænket hjem, da seer det ud som Maanen et Par Dage før sidste Qvarteer; næsten det Halve er bedækket af Paryken; den Deel, man endnu seer, er vel endnu noget blodig og glindsende af Sveed, men derhos særdeles venlig, saa at den igjen erstatter Tabet af den anden. Vesten er fra øverst til nederst aaben, Strømperne fulde af Krøller, og begge Strømpebaand hænge ned, og det – meget mystisk - to Slags Strømpebaand. J denne bedrøvelige Tilstand træder han ind i Stuen til sin Kone, og paa hendes ængstelige Spørgsmaal, hvad der feiler ham og hun har Aarsag til at spørge) svarer han med samlede Kræfter, Kone, sundsom en FiskiVandet! og dog rører han sig ikke bort fra Dørstolpen, hvilken han sidder fast ved, som han vilde anide sig Ryggen. Derpaa bliver han grov og teer sig paa eengang igjen saa viinklog og saa venlig, at hele Forsamlingen udbryder i Bifaldsraad. J Scenen, hvor han falder i Søvn, har han sat mig i Forbauselse. Den Maade, hvorpaa han med lukkede Øine, dinglende med Hovedet og bleg i Ansigtet kives med Konen, og med r og i sammensmelter en Mellemlyd, snart skjænder og snart synes at lalle en Sædelære, som han er den afskyeligste Modsætning af, hvorledes han bevæger Læberne, at man ikke veed om han tygger, eller smager, eller snakker, alt det var saa langt over min Forventning, som noget jeg nogensinde har seet af denne store Mand. Man skulde kun hørt ham udtale det Ord prærogative; han kommer uden to, tre Forsøg aldrig paa den tredie Stavelse.