Almuevennen, 1843-09-06
(Da Spørgsmaalet om Huusmandsklassens elendige Stilling ved Rentekammerets Circulaire til Amts raadene af 25de Juli er kommet under fornyet Overveielse, finde vi det passende her at meddele nogle hidhørende bemærkninger, der tildeels ere Uddrag af forskjellige Nr. af "Kjøbenhavnsposten, 1840 og 1841. Noget nær den alvorligste Side af Alt det der, med Hensyn til Udviklingen af Statssamfundet, har Fordring paa vor Opmærksomhed, er sikkert Spørgsmaalet om Fattigdommen. Skal den Fattiges Tilstand forbedres ved de nærværende Samfundsformers Forandring og godvillige Omændring, eller skal han bringes til den Yderlighed at nødsages til at ødelægge disse Former, for at hielpe sig selv. Det Første betyder Reform, det Sidste Revolution. Vi ønske af Hjertet det Første men det seer næsten ud som om Mange ville det Sidste: ikke som om de ønske sig en Revolution over deres egne Hoveder – langt fra – men idet de fremkalde den, og gjennem mange Aar have arbeidet derpaa. Man tænker sig Fattigdommen blot under den synlige Skikkelse som legemlig Nød, men denne omfatter blot den ene mindre Halvdeel af Ulykken. Sjelens Fattigdom udgjør hos Millionerne den store Nød: det er Mangel paa virkelig Varme og sandt Lys i Aanden, Mangelen paa den belivende Glæde i Hjerte og Sind, som kun et skjønt indre Liv skjænker. Hvorfor skal legemlig og sjælelig Nød existere, Vi tale aldeles ikke og Rettighed til Overflod, men vi troe oprigtigt, at ethvert levende Væsen, der er bleven skabt med Lunge og Aandedræt, ogsaa maa have en medfødt, en given og uimodsigelig Rettighed til frisk Luft for sit Aandedræt, eller, med andre Ord, at ethvert Menneske har Rettighed til Varme, Lys og Skjønhed for sin Sjæls Fred og Glæde, samt Rettighed til Føde, Klæder og Huusly for sit Legeme. Men gives der da Nogen, som nægter alt dette vil man spørge os. Erkjender ikke tvertimod Enhver det Samme? – Man erkjender det med den venstre Haand, men nægter det med den høire. Hvilken af dem er den stærkeste For det første er det tydeligt, at den dybe og christelige Lære om Nytten af Lidelse ikke skades ved Fattigdommens Forjagelse fra Samfundet; thi denne Lære kan ikke angaae nogen anden Lidelse, end en saadan, som Mennesket ikke formaaer at afhielpe, og hvorunder det saaledes skal bøie sig med helligt Taalmod, med Fromhed, reen Ydmyghed og Fortrøstning til en kommende bedre Tilstand. Dette er gavnligt i storartet Betydning. Men for denne Gavns Skyld at ville paastaae, at ogsaa en Lidelse, som kan undviges eller afhielpes, bør vedblive, vilde være fuldkommen Galskab. At gjøre denne Forskiel imellem en afhjelpelig og en uafhielpelig Ulykke, synes ikke at være vanskeligt, og dog gives der dem som sammenblande dem. Mange forestille sig en vis Nytte af at de laveste Classer vedblive at være i Elendighed, selv hvor denne kunne afhielpes, thi herved ville de vedblive at være ret gudfrygtige og fromme; derimod anføre Andre, at Fattigdommen saaledes i sit Væsen fører til Brøde og Usædelighed, at man uden stor Fare kan ansee hver Fattig for en Forbryder. Det er ikke let at finde Rede mellem to saa modstridende Lærdomme, af hvilke den ene søger at vedligeholde Armoden, medens den anden tillader Samfundet at fængsle, straffe, og i Bund og Grund fordærve den Fattige, og til Slutning, om muligt, netop forvandle ham til, hvad han fra først af ansaaes for at være, nemlig en forloren og fortabt Synder.