Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1768-06-23
Capperhed iblant Jomsborgerne. Nomsborgere bestode af Danske Folk, som havde sat sig ned den Stad Julin, som Harrald Blaatand havde erobret og der stiftet en Republiqve, hvilke da de anfaldte med Krig Hagen Jarl udi Norge, og i samme Krig bleve slagne, da som Fangerne bleve førte til Retter=Stedet lod enhver for sig see saadan Bestandighed. og Foragt mod Døden, at de opfyldte det store Ravn og Rygte de vare komne udi. Om dette deres Tog findes en Historie skreven paa gammel Dansk, hvorudi sees efterfølgende; Den første da han blev adspurgt: om han var han ge for at døe, svarede han: det gaaer mig ikke verre end min Fader, som ogsaa maatte døe. Den anden, da han fik samme Spørsmaal af en ved Navn. Torkild, som stod med Sværdet over hans Hoved, svarede han: Jeg skulde ganske have forglemt vore Jomsborg ske Love, dersom jeg lod falde noget frygtagtigt Ord mod Døden, tilmed veed jeg, at alle skal døe. Den tredie, da samme Torkild spurgte, hvorledes han var tilsinds, svarede han: Jeg glæder mig over, at jeg kan døe med et godt Navn og Rygte. Den fierde lod falde Ord som endnu var merkværdigere, jeg døer, sagde han, med et frit Mod; thi Dødens Time er mig kiær og behagelig men jeg beder, at du med Behændighed afhugger mit Hoved; thi der er et Spørsmaal iblant os Jomsborgere, om nogen efter hans Hoved er afhugget, endda kan have nogen Sands og Følelse, derfor holder jeg en Kniv udi min Haand, hvilken dersom jeg rekker dig den, efter at mit Hoved er afhugget, da skal det være et Tegn, at jeg endnu haver nogen Sands og Følelse: thi ellers skal den strax falde af min Haand, derfore hug strax mit Hoved af, at denne Tvistighed kan bilegges. Hvorpaa Torkild strax efterlevede hans befaling, og Kniven, som naturligt var, faldt den unge Jomsborger ud af Haanden; af hvilket man kan see, at de Jomsborgere ikke aldeles vare uerfarne i Philosophie, eftersom den store Aristoteles fordum havde umaget sig at resolvere samme Spørsmaal. Den femte svarede til bemelte Torkild saaledes: Jeg glæder mig over at jeg seer Døden for Ovnene, og lod falde adskillige trodsige Ord imod Grev Hagens Folk. Den slette Lod ikke mindre Tegn see til en uovervindelig Bestandighed; thi han svarede: Jeg døer gladeligen, beder ikkun dette af dig, at jeg ikke maae henrettes som et Faar; jeg skal sidde ganske stille, og du maae hugge imod mit Ansigt, og nøye iagttage om jeg blinker med Øynene eller giver nogen Frygtagtigheds Tegn fra mig: thi vi Jomsborgere have øvet og, ikke at bevæges af noget Hug eller Stød. Torkild opfyldte hans Begiæring og huggede imod hans Ansigt, hvoraf den anden lod sig ikke forskrække eller blinkede med Øynene. Den syvende beskrives at have gjort saadan en Begiæring. Jeg haver ledet min beste Tiid og de ere nu døde, som jeg ingen lunde begiærer at overlede, det eneste begiærer jeg af dig, at jeg ikke af Trælle maae føres til Retterstædet, og at ingen ringere end du maae holde mit Hoved-Haar, og at mit Hoved saa snart det er afhugget med Behændighed maae optages, paa det at mit skiønne Haar, som jeg med saa stor Omhyggelighed haver holdt ved lige ikke skal blive besudlet af Blodet. Den ottende, da han blev adspurgt af samme Torkild, om han frygtede at døe, svarede han: Jeg vil døe med Glæde, dersom jeg først kunde opfylde mit Løvte; thi de nordiske Folk vare meget omhyggelige for at efterleve deres Løvter.