Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-11-17
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. udsvotzo Ne Femtende Aargang. No. 92. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 17 November 1818. Et Par Ord Parti=Aandens Tone, imod Jens Baggesen. Adam Oehlenschlager. Es liebt die Welt, das Strahlende zu schwarzen, Und das Erhabne in den Staub zu ziehn. Doch, fürchte nicht! - Es giebt noch schöne Herzen, Die for das Hobe, Heliche entglühn. Den lanten Markt maa Momus unterhalten; Ein adler Sinn liebt adlere Gestalten. Schiller. Med Forundring og Uvillie har den bedre Deel af den danske Almeenhed længe taalmodigen, ja, langmodigen, gad jeg sige, hørt paa den uværdige Tone, hvori Parti=Aanden, for det Meste ligesaaaandfattigt, som ordriigt, har stormet, for at nedværdige to af Danmark største Digtere. Jfald vi ei levede i et saa overspændt og derfor slappet Old, at intet Særsyn længere tykkes os sært, da vilde vi næppe troe vore egne Øine" som Grundtvig nyligen har sagt, naar vi see Sort paa Hvidt for, at Danske gaae saa aldeles i Barndom, at de kalde Jens Baggesens evigen unge Ungdomsarbeider, hans tusindfarvede, fortryllende Digtervandringer, hans ømme Kjerligheds- og Veemods=Kvad, hans henrivende Høi- og hans begeistrende LovSange - "Jndholdsløse Smaating"!" Paa den modsatte Yderligheds Pynt, opvækker det baggesenske Parti, endskjøndt mindre udtrykkeligen nedrivende, ei mindre Forundring, ved den Ligegyldighed og Kulde, hvormed det omtaler hiin store Kjæmpe=Digter og Digter=Kjæmpe, der, saa vidunderligen besjælende, har fremmanet Nordens Helte Old af de tusindaarige Grave, og ladet det, i Livets friskeste Farver, vandre, virke og røres for vort Blik, i de udødelige Værker: Poetiske Skrivter, Hakon Jarl, Palnatoke, Axel og Valborg, Helge, ei at tale om Sydens Kunstkjæmper, i Correggios himmelske Farvespil. - Den sande Videnskabsmand er hverken Baggesenianer, Oehlenschlagerianer, eller Grundtvigianer, men - om jeg saa tør sige - Sandhedianer; thi Sandheden er hans eneste Parti. - Men, dog taler han altid med Agtelse og Varme om den lyse Fortjeneste, hvis Skygge han frimodigen bemærker. Kun Parti Aanden, der dømmer om store Mænd, som den Blinde og Farven, kan glemme dette saa ganske, at den anseer Holbergs og Evalds Jevninger for Dverge. Ogsaa Solen har Pletter, men ophører derfor ei, at være Sol, ligesaa lidet, som Jens Baggesen og Adam Oehlenschlager, ophøre, at være to af Nordens største Skialde, fordi den Sidste gjorde et Feiltrin i en mudret Hule, og den Første et Feilgreb i en forheret Harpe. Overalt er det en unegtelig, skjøndt førgelig, Erfaringssandhed, at der kun gives faa store, frugtbare Forfattere, hvis Værker ei kunne inddeles i Sølv- og Navne Værdi, ligesom det, paa den anden Side, er vist og trøstende, at den Første vil gaae og gjælde, naar den Sidste for længe siden er opslidt og opbrændt, eller, paa Rigsbankdansk, i det Mindste forslidt og "forbrændt. Baggesen vil derfor ligesaalidet kunne brevskrive sin Storhed bort, som Oehlenschlager reise sin bort, trods den Vigtighed, hvormed forleden een af "Dagens" Skrivere opfordrede Kjøbenhavn til at indsee dette, igjennem de Briller, han selv saa høiligen behøvede. Kun om det Fortræffelige gjælder Sandsagnet: "Litera scripta manet!" – Og dette har netop Jngen, næst Horats og Schiller, saa hyppigen bragt mig i Minde, som Baggesen og Oehlenschlager, hvem jeg saa ofte har velsignet i mit Hjerte, fordi deres herlige Værker have glædet og trøstet mig i Livets mørke Timer, og hævet mig over en ussel Tidsalders Usselheder. Hvad Oehlenschlagers: "En Reise i Brevetil Hjemmet, angaaer, da negter jeg vel ikke, at den indeholder nogle Blade, der henhøre til det Sletteste, jeg nogensinde har læst, (hvortil jeg især regner Begyndelsen af 2den Deel); men, paa den anden Side, vover jeg ogsaa, enten saa Baggesen vil erkjende mig for en virkelig Literatus, eller ei, at yttre den Formening, at hiin Reise har mange skjønne, aandfulde Anskuelser af Menneskeliv og dramatisk Kunst. Om jeg heri feiler, eller ikke, vil den rolige, upartiske Fremtid bedst kunne lære. - Dog, min Hensigt med ovenstaaende Linier var egentligen ei, at indlade mig i nogen Dom om, Feidens Gienstand, men blot om den usømmelige Tone, hvori Striden føres imod de to udmærkede Høvdinger. Danmarks store Mænd bør ei, upaaanket, omtales med Ringeagt. Vel har allerede hiin Kamps forargeligen høitskingrende Trompetstød opjaget og fremæsket Grundtvig fra de dybe Steenhvælvinger i Nordens gamle Kjæmpehøie, og han har ogsaa, i sidste Numer af dette Blad, indhugget sin vante, dybe, kraftfulde Rune i Tidens Bantasteen. Men, da mit Par Ord, paa Lidet nær, var skrevet, førend Grundtvig fremtraadte, og da selv den mindre vægtige Stemme for en god Sag ei altid er ganske uden Vægt, saa har ogsaa jeg her givet min imod en Tone, som tilsidesætter den Agtelse, der skyldes store Fortjenester. Dixi, et lider vi animam medm! Blok Tøxen.