Kiøbenhavns Postrytter, 1792-12-31
Paris, den 14 December. Jngensinde var det her saa roeligt som i Tirsdags, da Ludvig XVI første Gang mødte for Nationalconventets Skranke. De offentlige Bureaux vare hver forsynede med en Vagt af 200 Mand, Gaderne og Pladsene opfyldte med talrige Patrouiller, i alle Sectionerne vare Reserve-Corps i Beredskab, en stærk Garde omringede Nationalconventets Sahl, en lille Armee escorterede i bedste Orden Ludvigs Vogn, og intet Sammenløb taaltes paa den Tour, den skulde tage. Alle disse nødvendige Foranstaltninger syntes næsten overflødige, saa roeligt løb alting af. Toget gik igiennem Boulevarderne, den nye Capucinergade, og over Vendome Pladsen. En eneste Borger af Escorten viiste sig overhørig imod Sancterre, gjorde Mine til at nærme sig Vognen, og blev strax ført til Abbediet. Klokken 1 Middag forføyede Mairen sig til Templetaarnet. Da han med Statssecretairen var kommet ind i Kongens Værelse, sagde han: "Jeg har at erklære Dem, at Nationalconventet venter Dem for sin Skranke. Jeg skal følge Dem derhen. - Herpaa forelæste man ham Decretet desangaaende, hvori han kaldtes Ludvig Capet. Han syntes at høre det med Ligegyldighed. Mairen spurgde ham, om han nu vilde gaae med ned. Det lod som han betænkte sig et Øyeblik, og derpaa svaredes: "Jeg hedder ikke Ludvig Capet. Mine Forfædre have ført dette Navn, men mig har man aldrig kaldet saaledes. Dog, dette er vel en Følge af den Behandling, jeg nu i 4 Maaneder har maattet taale. J Morges tog man min Søn fra mig - Jeg har allerede ventet paa Dem i to Timer. – Uden at svare derpaa, bad Mairen ham atter at følge med, og han gik. Fra det Øyeblik, han besteeg Mairens Vogn, talede han næsten ikke et Ord. Henved 2 Slet ankom han til Nationalconventet, hvor man i en lang Session havde bestæftiget sig med at giennemgaae Beskyldningerne imod Kongen. Præsidenten afbrød Sessionen med disse Ord: "Jeg beretter Nationalconventet, at Ludvig er kommet. Repræsentante Jblive alle Republikens Borgere ansvarlige for Eders Forhold ved denne vigtige Leilighed. Europas Øyne ere henvendte paa Eder. Historien samler Eders Tanker og Handlinger. Den ubeskikkelige Efterverden vil bedømme Eder med ubøyelig Strænghed, Eders Stilling være overeensstemmende med Eders nye Function. Bort med alle Lidenskaber, den dybeste Taugshed sømmer Dommerne. Forsamlingens Værdighed maa svare til det franske Folks Majestæt. Borgere i Logerne. J deeltage i den Nations Ære og Friehed, af hvilken i udgiøre en Deel. J vide, at Retsærdigheden fordrer roelige Raadslagninger. Nationalconventet giør Regning paa Eders fulde Hengivenhed for Fædrelandet og paa Eders Agtelse for Folkets Repræsentante. Og denne Stads Borgere ville vist nytte denne nye Anledning, for at vise deres Patriotisme, de behøve blot at erindre sig den dybe Taushed, der fulgte Ludvig paa Tilbagetoget fra Varennes. Nu traadde General-Commandanten Santerre ind, og meldte, at Ludvig ventede paa National-Conventets Befalinger. Ludvig nærmede sig Skranken. Mairen, to Municipalbetiente, og Generalerne Santerre og Vittinghof kom ind med ham. Vagten blev staaende udenfor Der herskede den dybeste Taushed. Præsidenten. Ludvig! den franske Nation anklager Dem. Nationalconventet har under 3die December decreteret, at De af det skal dømmes. Den 6te næstefter blev besluttet, at De skulde føres for Skranken. Man vil nu forelæse Dem den Act, som indeholder de Forbrydelser, De beskyldes for. De kan sætte Dem. - Ludvig satte sig. Een af Secretairerne forelæste den hele Act, hvorefter Præsidenten giorde følgende Spørgsmaale: Præsidenten. Ludvig, det franske Folk anklager Dem for at have begaaet en Mængde Forbrydelser, for derved til Frihedens Ruin at haandhæve Deres Tyrannie. De har den 20de Junii 1789 angrebet Folkets Souverainitet, ved at suspendere dets Repræsentantes Forsamlinger, og med Magt forjage dem fra deres Forsamlingssted. Dette beviser den i Versailles holdte Verbalproces. De har videre den 23 Junii villet dictere Nationen Love, omringet dens Repræsentanter med Tropper; sendt dem to Kongelige al Friehed, aldeles modstridende Declarationer, og befalet dem at skilles ad. Deres egne Erklæringer og Forsamlingens Verbalproces bekræfter dette. Kongen. Der existerede dengang ingen Lov, som hindrede mig deri.