Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-04-25
(Af det Tydske) (Sluttet.) angaa Anselmo har paa sin Finger en Ring med en skjøn Camee; den var ham givet af Jsaura. Denne lod, som om hun befølede den, og bad derpaa, at han vilde overlade hende den til næste Dag, at hun ret kunde besee den. Anselmo tilbød hende den strax til Foræring, og Jsaura modtog den efter nogen Vægring, og forsikrede ham derhos, at hun kun vilde betjene sig af den, for dermed at forsegle sine Billetter til ham. - Lucie havde for nogen Tid siden bedet Geronimo om hans Portrait; hun vidste, at han samme Dag havde faaet det fra Maleren, og vilde see, om han var istand til at skille sin Hustrue ved det, for at skienke det til sin Elskede. Det var indrettet til at indfattes i et Armbaand. Han kunde, sagde han nu i denne hemmelige Sammenkomst, lade gjøre et andet, og han vilde være lykkelig ved at hans Tilbedede vilde modtage det første. Hun modtog det, syntes glad derved, men var i sig selv saa utilfreds med denne Gave, at hun sagde til Geronimo, at det nu var Tid han gik. Han adlød, men med Smerte. Jsaura, der ligeledes slet ikke var fornøjet med den Lethed, hvormed hendes Mand havde skilt sig ved en Gave fra hende, for at give den til en formodet Fremmed, tillod ham ikke heller at blive hos sig saalænge som han havde ønsket. Begge Hustruerne havde i øvrigt aftalt et Tegn med Hensyn til deres Mænds Bortgang, for at de ikke skulde støde paa hinanden, og Alt løb lykkeligen af. Geronimo og Anselmo vendte lykkeligen tilbage til deres Hjem, og tilbragte Natten i sød Urolighed. Deres Hustruer kunde næppe oppebie Dagen, for at meddele hinanden det Nærmere om det overstandne Eventyr, enhver af dem havde havt. J Førstningen rødmede de, og berørte kun løseligen de hørte Kjerligheds Erklæringer; de gik over til at beklage sig, den ene over, at have faaet en Ring, som kom fra hende selv, den anden over at have faaet paa saadan Maade et Portrait, der var bestemt for hende selv, og de bleve omsider enige om, at de hver især ved næste Sammenkomst med Elskerne vilde tilkjendegive sig, da det var dem uværdigt at fortsætte et Bedrag, hvis Udfald de desuden næppe havde Taalmodighed til at oppebie. Tillige gjorde Lucie sin Veninde Bebreidelser over, at hun havde forledet hende til den begaaede Uforsigtighed; dog trøstede de sig begge ved de kjerlige Yttringer, deres Mænd havde gjort om dem. Mændene fra deres Side vare imidlertid ganske sysselsatte med deres Kierlighed og deres Lykke. De skreve i de varmeste Udtryk til deres Elskede, beklagede sig over den korte Varighed i den Sammenkomst, og bade saa inderligen om en anden, som ogsaa virkeligen efter fire Dage blev dem tilstaaet. Samme Foranstaltninger bleve føjede, og begge Elskerne bleve bragte til de Tilbededes Værelser, der nu vare klart oplyste. Hustruerne befandt sig endnu i et Sideværelse, fordi de begge vare temmeligen forlegne over den Samtale, der forestod dem at gjenknytte med deres Mænd, der elskede dem saa ømt, og hvem de ved den forestaaende Opdagelse ikke alt for meget vilde beskæmme eller opbringe. Skjøndt de havde gyldige Aarsager til at beklage sig over dem, saa holdt de dog for, at det ofte kunde være farligt at overtyde Mændene om deres Uret. En uforudseet Begivenhed drog dem ud af Forlegenheden, for at styrte dem i en end større. Dogen havde en Brodersøn, Ludovico Foscari, hvem han elskede meget ømt, hvilket og det unge Menneske i enhver Henseende fortiente. Denne havde lidenskabeligen forelsket sig i en ung Enke, navnlig Gismonde. Hendes Stand og Rigdomme, havde letteligen hos dem, der beilede til hendes Yndest, ladet forudsætte Egennytte, hvis ikke hendes personlige Ynde havde langt overstraalet hendes andre Fortrin. Sin afdøde Mand havde hun allerede i Ægteskabets sjette Maaned mistet, og for at vorde en Skare af Friere qvit, der besværede hende, havde hun erklæret, at hun aldrig mere vilde gifte sig, hvorfor de fleste af dem lidt efter lidt havde trukket sig tilbage; men Foscari, der elskede med den ungdommelige Kjerligheds hele Jld, havde ej ladet sig afskrække, og undlod ikke Alt hvad der var istand til at bevise den unge Enke hans Kierlighed, uden dog at træde hendes strænge Dyd, og hendes Ømfølenhed for nær Var han saa lykkelig at drage et Blik fra hende paa sig, læste han vel tugtig Beskedenhed, med ingen Uvillie imod sig, og dette forhøiede hans Kjerlighed, uden dog at give ham meget Haab. Jmidlertid begyndte han dog lidt efter lidt at tildrage sig hendes Opmærksomhed. Hun følede, at Ludovico var den Eneste, der kunde gjøre hende vaklende i sin Beslutning, og troede at kunne ikke hurtigen nok undertrykke den fremspirende Tilbøielighed. Allerede længe havde Foscari vidst at vinde for sig det Eneste af hendes Fruentimmere, der besad hendes Fortrolighed, og denne overtalede endeligen, efter mange forgjeves Forsøg, den skjønne Enke til at forunde Ludovico et Qvarteers Samtale, hvilket hun dog kun gjorde for at bede Ynglingen om at opgive alt Haab om at besidde hende Sandsynligen skulde hun kun med Møje have kunnet udført dette Forsæt, og Kierligheden, der allerede havde indsneget sig i hendes Hjerte, skulde sikkert have indgivet hende et andet. Hun lod altsaa Foscari sige, at hun engang i hendes Liv vilde tale med ham; han maatte derfor om Natten indfinde sig under Gittervinduerne for et Gallerie hvor hun pleiede at drage frisk Luft. Disse Vinduer stødte til den samme Gade, ud til hvilken Geronimos og Anselmos Haver stødte, og Tilfældet vilde, at Foscaris Sammenkomst med Gismonde skulde finde Sted just i den samme Nat og samme Time som hine Hustruers med deres Mænd. Foscari indfandt sig til bestemt Tid, men næppe havde han begyndt at tale med den skjønne Enke om sin Kierlighed, førend han blev anfalden af 3 Mænd. Han forsvarede sig tappert, men fik et Stik af en Dolk, som en af dem førte bagfra, i Brystet, og styrtede til Jorden. Snigmorderne holdt ham for død og løbe deres Vei. Gismonde havde seet ham falde, og hendes Smerte forraadede kun alt for tydeligen hendes Kierlighed. Hun sank afmægtig ned; men næppe var hun kommen til sig selv igjen, førend hun strax sendte sin Fortrolige bort, for at see hvad der var blevet af hendes Elsker. Denne kom tilbage, og berettede, at hun ikke mere havde fundet ham, hvorfor det var at formode, at han var mindre farligen saaret, end hiin i Førstningen havde troet, en Efterretning, der igjen beroligede den forskrækkede beængstede Enke. Foscari havde imidlertid virkeligen forsøg at reise sig igjen, og endskjøndt han følede af hans Saar var farligt, vilde han dog bære Omsorg for, at man ikke skulde finde ham døende eller allerede død neden under et Fruentimmers Vinduer, hvis gode Rygte han gjerne, endog med sit Livs Fare, vilde bevare. Med megen Anstrængelse slæbte han sig nogle Skridt længere hen, men snart forlode hans Kræfter ham og han sank, uden Bevidsthed, og dryppende af Blod, imellem Anselmo's og Geronimo's Haver. Nogle Øieblikke senere kom Bargelloen (en Art Politimester i Venedig), forbi Stedet. Han gik just Rund med sine Svirrer (Betjente). J Maaneskinnet fik han Øje paa den Ulykkelige, kjendte ham, holdt ham for død, og sluttede fra Maaden, hvorpaa han saaret, til et Mord. Hensyn paa at han var Dogens Brodersøn opfordrede ham dobbelt til ei at forsømme det ringeste som kunde lede til Opdagelse af Morderen. Medens han nu nøie undersøgte Stedet, hvor Mordet kunde været forøvet, bemærkede han, at Anselmos og Geronimos Havedøre, hvis Huse han kjendte, stode paa Klem. Han gik ind, og da Fodspor i Haverne syntes at være ganske friske, tvivlede han ikke paa at Mordet maatte være fuldbragt af Nogen i et af hine Huse. Han lod Liget bære hjem og delede sine Folk i to Hobe. Hans Lieutenant gik med den ene ind i Anselmos og han selv med den anden paa samme Tid ind i Geronimos Huus. Den Forsigtighed, at lade alle Folkene gaae til Sengs, hvilken disses Hustruer havde truffet, gjorde at de Ubekiendte naaede deres Værelser, hvori de saae Lys. Bargelloen blev saare forundret over at finde Anselmo i Geronimos Huus. Enhver kjendte disse Tvendes Fiendskab, og dette forøgede Mistanken. Jsaura var i Begreb med at træde ud af Kabinettet, for at tilkjendegive sig for sin Mand, men saasnart hun hørte Tummel gik hun naturligviis tilbage. Hvor blev ikke Anselmo overrasket, da han fik Øie paa Bargelloen, saae sig omringet af Svirrer, og man affordrede ham hans Kaarde, medens man talede om et Mord. Han vilde i Førstningen sætte sig til Modværge, men ved nøiere Eftertanke gav han efter for den Undskyldning, Bargelloen gjorde, i det han beraabte sig paa sin Embedspligt. Denne sagde derpaa, at han, da havde fundet hans Huus aabent, og ham i Geronimo's Huus, ej kunde undlade at føre ham i Fængsel; han tilføiede, at han allerede havde sendt sin Lieutenant hen i hans Bolig, for ligeledes at fængsle dem, som deri maatte befinde sig. Anselmo undrede sig saare, da han mærkede at hans Have, midt om Natten, stod aaben, og kom derved paa meget selsomme Formodninger, hvilke han, nogle Minuter derefter, fandt kun alt for meget bestyrkede; men uagtet al sin Urolighed tænkte han saare ængstligen paa Lucte. Han vilde ind i hendes Kabinet, men man tillod ham det ikke, og saaledes blev han stedse mere bekymret for Følgerne, dette Tilfælde kunde have for hende. Skjøndt han fandt en hemmelig Fornøielse i den Hevn, han agtede at tage over sit Huses Fiende, var han dog for retsindig, og elskede Lucie for ømt til at han ønskede den offentligen bekjendt. Geronimo var imidlertid i Anselmos Huus, næsten paa samme Maade som han, tagen til Fange. Lucie havde endnu ikke vust sig, fordi hun, endnu mere end Jsaura, frygtede for Sammenkomsten med sin Mand.