Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-01-07
Sir Edward Archer, hvis Bekjendtskab jeg havde den Ære at gjøre i Florentz, besad en Carakteer, der var langt ophøiet og hævet over den almindelig Klasse af engelske Reisende. Nogle af hans Landsmænd, som boede i Jtalien, kjendte hans Levnets Historie. En af dem, der nu og da kunde tale om noget andet, end Malerier og Oparaer, fortalte mig den. Han havde reist udenlands i en tidlig Periode, af hans Liv, strax efter at han ved sin Faders Død var bleven Herre over en betydelig Formue, som han havde den Lykke at være Arving til, og al den Ungdommen egne Tilbøielighed til at nyde. Skjøndt altid gavmild og undertiden næsten odsel, gjorde han sig aldrig latterlig ved hans Ødselhed, og skjøndt man af og til talede om ham, som en Mand, der elskede Fornøielse og Adspredelser, et terlod han sig altid flere Exempler paa Velgjøren, hed, end et uordentligt Liv. For dette, saavelsom for den Agtelse, man uagtet hans Feil, altid bar for hans Caracteer, holdt man for, han havde en Herres Selskab at takke, der havde været hans Selskabsbroder ved Universitetet, og ledsagede ham snarere som Ven, end som Lærer. Denne Herre blev uhældigviis i Marseille angreben af en langsom tærende Sygdom, som gjorde det nødvendigt for ham at foretage en Søereise og overlade Sir Edward til at fortsætte den øvrige Deel af hans forehavende Tour. Han nedsteeg en Dag i Dalene ved Piemont, hvor uagtet Veienes Ujevnhed, han dog som Engelskmand foretrak hellere at benytte sig af en engelsk Jagthest end et italiensk Muulæsel, hans Hest gjorde uheldigviis et Feiltrin og faldt overende med sin Rytter, der af sin Tjener igjen blev løftet op fra Jorden næsten uden Livstegn. De bare ham paa en Bærebør til nærmeste Huus, der hændelsesviis tilhørte en Landmand, som synes at være hævet over det almindelig Slags, og for hvis Dør nogle Naboer vare forsamle, de for at helligholde en landlig Fest, da Sir Edwards Tjenere kom bærende med deres Herre i fornævnte Forfatning. Den naturlige Medlidenhed, som hans Stilling opvakte, var synlig hos Alle, men især synes Husets Eier, hvis Navn var Venoni, at blive meget rørt derved. Han drog strax ombyggelig Omsorg for den Fremmede, og med hans Datters Hielp, som just deeltog i en Dands, viste de største Tegn paa den meest omme Deeltagelse, og søgte at bringe Sir Edward igjen til Live, Venon i besad nogen Jndsigt i Lægevidenskaben og hans Datter frembragte en Bog med medicinske Forskrifter. Sir Ed ward blev derpaa, efter at være bleven aarelade bragt til Sengs og pleiet med den største Omhyggelighed af hans Vært og Familie. En temmelig hæftig Feber var følgen af dette Fald; efter nogle Dages Forløb aftog det, og da en Uge var gaaen, var han i Stand til at deeltage i Venonis og hans Datters Selskab. Han kunde ikke lade være at yttre nogen Forundring over den Sidstes forfinede og dannede Conversation, der langt oversteeg, hvad man kunde vente sig af et Fruentimmer af hendes Stand. Hendes Fader fortalte ham Aarsagen: Hun var opdraget i en Dames Huus, som hændelsesviis paa en Reise kom gjennem deres Dal og tog Natteleie i Venonis Hytte, (hans Huus kunde blot betragtes som en Hytte af et bedre Slags) den Nat hun blev født. Da Moderen døde, tog denne Signora, hvis Navn man efter hendes eget Ønske havde givet Barnet, hende hjem til sig, der lærte hun mange Ting, som hun her ikke behøvede, imidlertid var hun dog ikke saa indbildst af hendes Lærdom, at hun skulle ville forlade hendes Fader paa hans gamle Alder, og han tilføiede, at han haabede snart at see hende boesat ved Siden af sig, for bestandig.