Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-02
Næste Morgen besøgte vi Dunde, en underlig Bye, som er fuldkommen adskilt to forskjellige Dele, der leve i evigt Fiendskab og uophørlig bekrige hinanden. Gamlebyen, som er grupperet omkring et gammelt, fiirkantet Taarn af grotesk Udseende, har i fyrgetyve Aar lagt i Kiv med Nybyen, som er beboet af mere eller mindre rige Kjøbmænd, og Capitalister. Sæder, Levemaade, politiske Meninger, Alt er modsat hos disse to Dele af en Befolkning, som iøvrigt er ubetydelig. Efterat vi skifteviis havde opholdt os i forskjellige Gjæstgivergaarde paa begge Sider og hørt de gjensidige Beskyldninger, som de gjøre mod hinanden, ilede vi bort fra denne Tvedragtens Bye og bestege Siedlaws øde Høie, som adskille Grevskabet Angus's frugtbare Marker fra Strashmore Dal. Siddende paa et Klippestykke, lode vi vore Blikke svæve om paa et af de pragtfuldeste Panoramaer, som Naturen nogensinde har fremviist for Menneskets Øine. Bag og strømmede Tay, bedækket med Skibe og Dampbaade. Paa vor venstre Side hævede sig pyramideviis Bjergtoppe, som opfangede Solens Straaler og kastede sine Skygger langt omkring; paa høire Haand udfoldede sig en umaadelig Dal, smykket med en rig Vegetation, for at smelte sammen med Havet, hvis Azurspeil løb ud i Horizonten og tabte sig i Luftperspectivet. Nogle hist og her adspredte neppe synlige Seil strøge hen over dets Flade, og det af Rennie opbyggede skjønne Fyrtaarn viste sig paa Bredden, hvor Øiet neppe kunde skjelne dette fra Occanet, som et hvidagtigt Punct. Dog var det nedenunder os, at det meest majestætiske Skuespil fængslede vor Opmærksomhed. Ved vore Fødder hævede sig med smaa Mellemrum nogle enkelte Høie, bedækkede med mørke Fyrretræer, hvis dunkle Farve end mere hævedes ved Contrasten af det lysere Grønne og den klarere Glands hos de Bække, som vi saae igjennem de Mellemrum, der adskillede den ene Høi fra den anden. Disse Høie skjulede Dalen selv, af hvilken der syntes at frembyde et klart Lys, som formindskede det Mørke, der herskede i den øvrige Scene. Denne hemmelighedsfulde Klarhed, som flammede fra det Dybe af Dalen, lode os ved Afvexlingen og Gienskinnets Blendværk see den livfulde Søe, den Sølvstrøm, som var skjult for vore Øine, og Rogen af nogle Landsbyer, af hvilke vi ikke engang kunde see Tagene, blandede ogsaa i det hele Landskab noget Særegent, som vist gjerne vilde være bleven benyttet af Rembrand. De Bjerge, som vare synlige ved Randen af Horizonten, forekom os uendelige i deres Udstrækning, uudtømmelige i deres Farvers Forskjellighed. Formildede ved Frastanden, smeltede Nuancerne dog ikke sammen; man kunde sammenligne det med et antikt Tapetværk, hvis livligste og varigste Farver Tiden har respecteret og hvorpaa man kun endnu kan skjelne en underlig Blanding af Guld, Purpur, Høirødt og Himmelblaat. De iisklædte Toppe af nogle Bjerge funklede som Diamanter, og en liden Sky, som hvilede paa disse Spidser, forenede i sine flygtige og bevægelige Former alle Regnbuens Farver. Jeg beundrede denne skjønne Udsigt, og min barnlige Enthusiasme lokkede et Smiil af begge mine Reisekamerater, lærde Philosopher, for hvem denne Naturens Luxus og Pragt syntes at være den unyttigste Ødselhed og det daarligste Skuespil. Jngen Cryptogame Blomster, ingen kostelige Flintestene; hvor kunde da Landskabet vinde Interesse, Disse Fyrrer, disse sort agtige Klipper, over hvilke jeg glædede mig, værdigede de ikke et Øiekast, men skyndede derimod paa, at vi skulde fortsætte vor Reise. En dyb Huulvei bragte os til Glaucis, den i Historien saa berømte Bye. Dunsinans Taarn var ikke langt fra os. Glaucis, Cam dor, med Eder mindedes vi Macbeth, Banko, Skotlands gamle Konge og vor Shakespegres Genie. Neppe havde vi sat os tilbord i det lille Værtshuus i Glaucis, saa traadte en Mand som holdt sex Fod og nogle Tommer, ind til os i Værelset, begyndte en Samtale med os, og beviste os, paa en uforkastelig Maade, tvende Punkter, hvorpaa han lagde særdeles Vægt, nemlig: 1) at der intet Sted i Skotland findes saa mange gamle og kostbare Mindemærker, som i Glaucis; 2) at af alle Antiquarer, som havde befattet sig med denne Gjenstand, har Jngen været saa lykkelig som han, til at trænge ind i deres skjulteste Hemmeligheder. Neppe havde han aabnet sin Mund, saa erindrede jeg den gode Oldgrandsker hos Sir Walter Scott, Den øvrige Deel af hans Conversation gjorde Ligheden endnu mere paafaldende. Mærkværdig analytisk i sit Foredrag, gik Lairden Jnches tilbage til Syndfloden, talede om de patriarkalske Tider, rykkede langsomt fremad med Aarhundredernes Løb, kom til Strashmore Dal, ved den Tid, da Grunden blev lagt til Athen, gik derfra over til den christelige Tid, og beviste os, at, hvad Historieskriverne end sige, saa har dog Canton Glaucis været Skuepladsen foralle de store Slag, som have været leverede af Romerne, Sachserne og de Danske, i det Physiognomie, som prydede Værten, en Mand med colossalske Former, paa hans Ørnenæse, hans krøllede Haar, viste han os den romerske Race, men i hans Kones Træk, i hendes glatte Haar, kantede Former og langagtige Hoved, den celliske, og i Tienestepigen, som havde røde Haar og blaae Øine, et Afkom af de Danske. - Den have vi, sagde jeg til mig selv, en Philosoph af et nyt Slags, og da jeg forlod Edinborg, for at undflye Systemer og Theorier, har jeg sikkert taget feil. Vor Mand veg ikke fra sin videnskabelige Bane, forklarede os Sammensmeltningen af de forskjellige Slægter, tog os i fuldkomment Beslag og ledsagede os til sit Slot Jnches, hvor han med en Alvorlighed, som næsten sprængte os af undertrykt Latter, vistecos en Phiole, med Malcolms Blod, et Ribbeen af Agricola, og nogle Tænder af Galgacus. Ulykkeligviis opdagede den unge Botanniker, som havde studeret Anatomien, at Agricolas Tibig havde tilhørt en ædel Ganger, og at de Tænder, som tilskreves Galgacus, havde samme Oprindelse. Den stakkels Antiqvar, hvis Øine saaledes bleve aabnede, røbede en fortræffelig Characteer: han spøgte over sit Vanheld og afvendte det Latterlige netop derved, at han henvendte det paa sig. To Dage forløb i hans Slot, hvorden muntreste, om end ikke den ædrueligste Gjæstfrihed herskede, og hvor et Dusin Naboer, som han havde indbudet, for at holde os med Selskab, gjorde en betydelig Bresche i det Forraad for Bachus, som indeholdtes i hans Kielder. Denne brave Mand ledsagede os tilbage til For fax, og hans godmodige og velvillige Modtagelse efterlod os en Erindring, som for og Tanken om Salgaci Tænder og Agricolas Ribbeen. Nu kom vi til de Grampiske Bjerge, som beboes af et stolt og vildt Folkeslag. Jmedens mine Venner vare sysselsatte med at studere Klipper og Blomster, studerede jeg Menneskene. J disse Hytter, hvis Eiere have en kildnere Æresfølelse end Danderne i London og de saakaldte Beausi Paris, herskede Nationalstolthed, Frygt for det Latterlige, og dyrebare Erindringer om Forfædres Bedrifter. Under alle Straatagene gjenlød Navnet Wallace, allevegne viste man mig Bedstefaders Karabin, Oldefaderens korte Kaarde. Oldingen satte sig i en Krog ved Jlden og beskrev, hvorlunde Vallace, blot understøttet af Groeme, havde indtaget Slottet Jnvernak i forrige Tider. En eiendommelig Begeistring, besjællede disse Fortællinger, som vel afvege i Biting, men i Hovedsagen altid bleve de samme. Saaledes kom vi til Glanesk og Lochlen; ved de ensomme Bredder af Søen med sidstnævnte Navn tilbragte jeg endnu nogle Dage, og derpaa vendte jeg tilbage til den store Stad, velstemt til paany at tage imod Angreb af philosophiske Discussioner og Theser. En ny Kraft havde styrket min Aand og mit Legeme, og nu vænnede jeg mig uden Møie til at leve i denne pedantiske Stad, hvor man hos Damer taler om Drygen, og i Pigeskoler om Parallelepipedum. (N. M.)