Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-08-05
J Beboerindens Fraværelse opbrød de hendes formeentlige Skatkammer, men i Stedet for Dynger af Guld og Sølv, som de havde ventet, rullede deren menneskelig Pandeskal ud af Gjemmestedet, og flere Dødningebeen viste sig for deres Blik. Dette Syn skrækkede Tyvene, og de flygtede bort uden videre Undersøgelse. Forklaringen over Sammenhængen hermed afgiver et Exempel paa en næsten uhørt Gjerrighed. For Politiet, som blev hidkaldt efter Opdagelsen af Tyvenes Attentat, tilstod den gamle Kone, at hun tidligere havde havt en Datter, som døde i Paris og blev begravet paa et Stykke Jord af Kirkegaarden, der imidlertid kun blev kjøbt for et meget kort Tidsrum. Da dette var udløbet, besluttede hun, i Stedet for at betale en ubetydelig Sum for, at hendes Barns Been kunde vedblive at hvile paa Kirkegaarden, hvor de engang laae, at gjemme dem hos sig selv i en Kiste, hvor de da i mange Aar havde ligget i Ro, indtil Tyvene op brøde Helligdommen. Politiet tvang den gjerrige Kone til at bekoste Datterens Been atter begravne i Christenjord. Et svensk Ugeblad, udgivet i Vestervik, indeholder følgende Beretning om et ungt Menneske, der Natten imellem den 25de og 26de Mai sidstleden har myrdet sin Fader. Nils P. Larsson, 21 Aar gammel, har opgivet og bekjendt for Retten, at han, efterat have været til Mønstring, havde truffet sin Fader, Lars Nilsson, paa Markedet i Vimmerby den 25de Mai, hvorefter Begge strax efter Middag havde begivet sig paa Hjemveien. Underveis vare de imidlertid tagne ind paa adskillige Steder og vare blevne beværtede med Brændeviin, saa at Rils P. Larsson havde fortæret 5. Snapser. Sildigt ud paa Aftenen vare de ankomne til Hvena Kirkehøi og bleve hos den her boende Jernhandler Vestarstrøm atter tracterede med Brændeviin, hvorved Nils P. Larsson yderligere fik 3 Snapser. Her var Faderen kjørt fra Sønnen, men denne indhentede ham snart igjen, da Faderen var falden isøvn i Vognen og Hestene vare blevne staaende paa Veien. Nils P. Lars son, som forud var bleven opbragt paa sin Fader. fordi denne havde negtet at kjøre ham til Mønstring, greb nu i Vognen og kuldkastede den, saa at Faderen faldt ned i Grøften; han reiste sig dog snart overende og begyndte at løbe, men kom omtrent kun 10 Skridt fra Stedet, da Sønnen indhentede ham og gav ham et Slag i Nakken, saa han faldt næsegruus paa Jorden. Sønnen greb dernæst et ved Veien liggende Stykke Træ og gav ham dermed 3 Slag paa Ryggen. Da dette var skeet, tog han endnu en skarpkantet Steen, og kastede den med Magt hen paa Faderes Hoved. Ved dette Slag vendte Faderen sig om paa Ryggen, men Sønnen greb atter Stenen og gav ham et lignende Stød i Panden. Da Nils P. Larsson, derefter saae Blodet flyde i Strømme af Faderens Hoved, kom han til Besindelse og Anger; han hialp ham i den i Orden stillede Vogn og kjørte sagte hjem. Kl. 2 om Natten ankom han til Hjemmet, spændte Hestene fra og satte dem paa Stalden, men Faderen lod han sidde paa Vognen og gik ind i Stuen. Paa Moderens Spørgsmaal om, hvor Faderen var, svarede han, at han ikke vidste det, hvorpaa han gik tilsengs og faldt strax i Søvn. Kl. 4 samme Morgen fandt Konen Lars Nilsson siddende i Vognen, blodig og endnu ilive. Han aandede og pustede saa haardt, at hele Underlivet var i Bevægelse, men en kort Stund derefter var han død. – Jfølge flere Vidnesbyrd har Nils P. Lars son i sit daglige Liv været sagtmodig, stille og from af Sindelag og meget virksom, men naar han havde faaet overflødigt Brændeviin havde han lagt et ustyrligt og vildt Sind for Dagen. Jfølge en Rædsel, som var overfalden ham for omtrent 8 Aar siden, da hans Fader eengang mishandlede ham, var han bleven vanvittig, og skjøndt dette Vanvid siden ophørte, var han dog siden stedse meget besynderlig, samt af indskrænket Forstandsevne og lettroende.