Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-05-12
Dette mærkværdige Skrift indeholder i det Væsentlige følgende: Den Ostindiske Regiering maatte gribe til Vaaben for dens egen Sikkerheds Skyld, og imod en Fiende, som ingenlunde var foragtelig; men som blot ved sin aldeeles Mangel paa Disciplin og den store Overlegenhed af den Europæiske Krigskunst, blev nødt til at slutte en ufordeelagtig Fred. Birmanerne vare allerede i Begreb med at foretage sig et Krigstog til Calutta, og i Nordvesten af Jndien var Runschit Sing, ligesom i det indre af Landet Usurpateuren af Burtpoore beredte til at støde til dem. Lord Amherst maatte forekomme saadanne Farer. Maha Bandula marscherede til Arakan med 30,000 Mand og gyldne Lænker, hvormed han havde lovet at ville binde den Brittiske Generalstatholder og sende ham til sin Konge med de gyldne Fødder. Han overfaldt et lidet Brittisk Detaschement ved Grændserne, som blev paa det grusomste nedsablet efter en frugtesløs Modstand. Paa samme Tid bragte den Brittiske Flaade allerede Armeen, som bestod af Englændere og Scapois til Ranguhn, hvis Fruentimmer Kongen med den gyldne Fod havde lovet at skulde ikke engang blive forstyrrede i at koge deres Riis. Flaaden løb fra de Andamanske Øer den 10de Mai ind paa Rheden af Floden Ranguhn, og den 11te lagte Skibet Liss i sig ligeoverfor Hovedbatteriet paa de Kongelige Værfter. Den fiendtlige Jld blev snart bragt til at tie; Fienden flygtede og Englænderne toge den forladte Stad i Besiddelse. Allerede Dagen tilforn havde Statholderen ladet jage de fleste Jndvaanere ind i Landet for at organisere et Corps af Mandforkene, og for at beholde Fruentimmerne og Børnene tilbage som et Pant for hines gode Forhold i Feldten; thi Desertion og Feighed skulde straffes med at henrette de nærmeste qvindelige Slægtninge. Man havde ikke ladet noget blive tilbage i Ranguhn. Staden selv bestaaer af nogle elendige Hytter, som ligge midt imellem Moradser og Reismarker, hvilke fleere Maaneder igiennem ere oversvømmede, og Regntiden nærmede sig bestandig meere. Ogsaa Haabet om at kunne seile op af Jrravaddy Floden slog Feil; thi alle Baade og Canoer vare bortførte, Planen var at ødelægge heele Omegnen og saaledes at udsulte Englænderne. Nogle Brittiske Kiøbmænd og Missionairer fra Amerika, som opholdt sig i Staden bleve kastede i Lænker i det Kongelige Godaun eller Toldhuus hvor man vilde henrette dem paa det grusomste; men da Birmanerne toge en saa overilet Flugt, saa bleve de indspærrede i to Huse noget fra den store Pagode hvor man fandt dem. Ranguhn var udraabt for at være en anseelig Handelsplads; men nu var alting øde og dødt, Træe eller Bambushusene og de offentlige Bygninger vare forfaldne; herle Flokke af magre Sviin løb omkring i Gaderne, og forsultede Hunde forstyrrede den natlige Roelighed. Hele Staden er omgivet med Palissader af Træe og som ere 16 til 18 Fod høie. De Brittiske Tropper bleve i nogle Maaneder tvungen til at holde sig indsluttede i denne Bye og i dens nærmeste Omegn. Snart rykkede en anseelig Birmanisk Armee frem igiennem tykke Skove og Buske og forskandsede sig bag ved Palisaderne; thi Birmanerne lade sig sielden see i aaben Mark men gaae meest forsvarsviis tilværk. Den 28de Mai blev et fiendtligt Detaschement, som var rykket frem, fordrevet af sine Forskandsninger af 4 Engelske Compagnier og 400 Mand Seapois, og heele Armeen trak sig tilbage i Skovene; dog kunde man ikke forfølge den videre end 5 Engelske Mile, da Regnen skyllede ned og forhindrede fra at transportere Kanonerne. Den høistkommanderende rykkede imidlertid noget videre fremmed de 4 Compagnier og forefandt 4 til 5000 Birmanere paa den udstrakte Slette af Joazaang; der rasede en Storm, Soldaterne vadede op til Knæerne igiennem Riismarkerne, indtil de naaede to Landsbyer, hvor Fienden havde opstillet sig for at forsvare en Defilee. Han begyndte nu en stærk Jld paa Englænderne med det Skrig: Lagi, Lagi kom, kom!) Disse kunde i Begyndelsen, ikke besvare den fordi deres Gevære vare vaade, men de styrrede sig paa Fienderne med Bajonetten. Da hans Fortificationer kun havde en eller to smalle Udgange, saa kom Hoben snart i Uorden; men den forsvarede sig uden at give eller vente Pardon til det yderste. Den fiendte General som stod paa Sletten og som troede at en stærkere Brittisk Armee var skiult i et Baghold, rykkede først frem med sine Folk da Værkerne vare indtagne, under en græsselig Hylen; dog holdt han det snart for bedre at forholde sig røe lig, hvorpaa Englænderne trak sig tilbage til deres Hovedqvarteer, og lode 400 døde Fiender blive liggende paa Valpladsen. Birmanernes Hovedarmee stod 3 Mile fra Ranguhn ved Kemendein, og Englænderne udrustede sig til at angribe. Fienden gjorde et Forslag til en Vaabenstilstand; men da man bemærkede, at han kun søgte at vinde Tid saa blev Angrebet foretaget den 10de. - To attenpundige Kanoner skiøde snart en Bresche i Fiendens Skandser og Pallisader. Han tog Flugten og lod 200 Døde blive paa Valpladsen, tillige med den forgyldte Tichattab (Parapluie) og den faldne Feldtherres Sværd og Spyd men Landets ødelagte Tilstand og Fiendens Haardnakkenhed aabnede ingen behagelige Udsigter for Englænderne; hele Folkemassen bevæbnede sig. J Juni gik den tredie Statsminister Seikia Vonschi (Vonger) med nye Tropper og med den udtrykkelige Kongelige befaling at jage Udlændingerne ud i Havet, tilfeldts imod dem; de Brittiske Tropper havde lidt meget ved Sygdom og ved Krigstieneste; men bleve forstærkede ved et Regiment fra Madras. Paa hiin Side af Ranguhn staaer en høi Pagode, som kaldes den gyldne Dagon i Skikkelse af en omvendt Raaber. som er 338 Fod høi; med en Kugle af Metal, som er 45 Fod høi, begge Deele ere meget stærkt forgyldede. Her var Englændernes Hovedqvarteer. De øvrige Tropper laae omkring i de smaae Pagoder og Klostre. Den 1ste Juni giorde Fienden et Angreb, men blev dreven tilbage med Kartescher af det 54 Jnfanterieregiment Seapois (indfødte Jndier) hvorpaa han tog Flugten i største Hast. Nu faldt Seikia i Unaade og Sumba Vonschi, eller den anden Minister, traadte i hans Sted. Denne, som nu var bleven advaret af de forrige Vanheld, forskandsede sig i Kummerut, og lod fabrikere Brandere for at ødelægge den Brittiske Flotille Hans Fortificationer noget fra Kemmendein bleve imidlertid snart indtagede med Storm af de Seapois, og BrigadeGeneral Mac Bean foretog sig med samme Heid, uagtet med et svagt Detaschement, et Angreb paa Kummerut og uden alle Kanoner. Sumba sad just til Bords, da han fik Efterretning derom saa gav han blat befaling til man skulde forjøge de forvovne Udlændinger og blev roelig ved sit Maaltid. Dog da Musket Jlden bestandig hørtes nærmere saa kom han i Bevægelse og stillede sig i Spidsen for sine Tropper imod Birmanernes Sædvane og formanede sine Folk til at følge sit eget Exempel; men alt var forgiæves; det var ikke mueligt at bringe nogen Orden tilveie. De Vonschis og Vundocks styrtede sig med et fortvivlet Raserie løs paa Englænderne; men omkom i hele Skarer. Sumbaselv og 800 Md. bleve paa Pladsen og de Saarede overlod man paa en umenneskelig Maade til deres Skjebne. Jmidlertid bragte i Enden af Juni Flotillen og Dempbaaden flere Birmanske Familier tilbage til Rangubn, og den venskabelige Modtagelse, som de der erholdt, bevægede de fleste Jndvaanere til at vende tilbage hvilket var til en væsentlig Nytte for Englænderne; men snart sendte Kongen sine Brøde Fyrsterne af Tongu og Sorravaddy med en Hær af Astrologer, eller saakaldte Personer, som ikke kunde saares, til Armeen. Disse Mennesker bære Haaret ganske kort afskaaret og ere tatuerede paa Arme og Been, og paa en Maade at det ikke kan udslettes med Elephanter, Tigre og andre Dyrefigure. Under Huden have de Stykker af Guld, Sølv og underriden Ædelstene inde i Armen, som de holde for en meget sikker Talisman. Sædvanlig dandse de en Udfordrings dands og udsætte sig for de største Farer uden al Frygt, begeistrede af Overtroe og Opium. (Fortsættes.)