Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-10-04
Det er en afgjort Sandhed, at de Gjenstande, og Billeder, der forekomme Mennesket i Drømme, altid staaer i større eller mindre Forbindelse med de Forestillinger, som Sjelen er sysselsat med i den vaagne Tilstand. En Keiser drømmer og Keiserlige Ting, en Geistlig om geistlige, en Handelsmand om Handelssager. Jntet er altsaa naturligere, end at man paa en Tid, hvor man næsten ikke taler om andet end Hjerneskaller, ogsaa drømmer om Hjerneskaller. J det mindste var dette Tilfælde med mig, da jeg i Aftes kom hjem fra D. Gall's Forelæsninger. Da Drømme i vor Tidsalder synes at høre til Dagens Orden, og baade den nyere Philosophie og Poesie synes at opløse sig i Drømmerie, saa vil min Hjerneskaldrøm vel heller ikke være mine Læsere ukjerkommen. Jeg drømte, at jeg befandt mig i en meget stor Sal, som var oplyst med en stor Mængde Lysekroner. Paa Gulvet laae der en opstablet Pyramide af Hjerneskaller. En Olding i en saphierblaa Kjortel og med sneehvide Haar, stod paa en Talestol og beskrev efter Haanden, Hjerneskallernes Organer. Den Majestæt, der herskede i hans hele Aasyn, og den Jld, der besjelede hans Tale, indgjød alle de Tilstedeværende en taus Ærefrygt. Hver Gang, han havde endt Beskrivelsen over en Hjerneskal, gav en Genius, som svævede over ham, et Vink, og den Hjerneskal, han havde beskrevet, forenede sig atter med det Legeme, den havde hørt til, og Legemet fik Liv og begyndte at tale igjen. Da jeg traadte ind i Salen, sagde Oldingen: denne Forhøining her betegner Mordsind. Denne Pandeskal har ogsaa tilhørt et Fruentimmer, som havde dræbt sit eget Barn. - Neppe havde han sagt disse Ord, førend der stod en ung ganske hvidklædt Pige for mig. Hun var Uskyldighedens billede. Efter nogle Sukke og smægtende Øiekast, begyndte hun i en vemodig Tone: ja, det er sandt, jeg har dræbt mit eget Barn - den Skabning, som jeg har baaret under mit Hjerte og født i Vaande. Loven har dømt mig skyldig, og mit Blod har maattet flyde for Bøddelens Sværd. Men, ak lad min Brøde være udslettet med mit Liv fra de Levendes Erindring, Jeg, som aldrig har kunnet see en levende Skabning lide, uden at komme den til Hjelp, jeg skulde have havt medfødt Tilbøielighed til at dræbe mit eget Barn Aldrig! Det blev dræbt ved min Haand, det er sandt, men min Siel var ligesaa uskyldig deri, som den Blinde, der, uden selv at vide det, støder en Seende ned i Afgrunden. Jeg elskede mit Barn ligesaa høit, som hver anden Moder sit; jeg havde gjerne kjøbt dets Liv med mit eget. Jeg var kun sytten Aar gammel, da et snedigt Mandfolk berøvede mig min Dyd, Vanære og Selv bebreidelse sønderslede mit Hjerte i hele ni Maaneder, og svækkede mine Legemskræfter. Forladt af hele Verden og overvældet med Skjændsel, overraskede Fødselstimen mig. En ulykkelig Skabning, ulykkelig ved mig, laae for mine Fødder og syntes at anklage mig ved sit Jammerskrig. Angest, Skræk og Blussel bemestrede sig med Centnerkraft mit dobbeltsvækkede Legene. O, jeg følte noget i mit Inderste - ikke Lyst til at dræbe mit eget Barn, men noget uforklarligt, som tilraabte mig end med et eneste Stød halvfjerdsindstyve Aars uforskyldt Skjændsel og Kummer! Ak, dersom jeg kunde have fremlagt dette noget for mine Dommere, som et Vidnesbyrd paa min Tænkemaade - da havde de sikkert ikke fradømt mig Livet. Min Handling er grusom og strafværdig, men Naturen var uskyldig deri. - J det samme hun sagde disse Ord opløstes hun igjen, og Hjerneskallen faldt ned paa Gulvet.