Aalborg Stiftstidende, 1837-03-18
Blandede Efterretninger. I et af Rector Dorph nylig udgivet interessant lille Skrift om de jydske Zigeunere, tilligemed en rotvelsk Ordbog, foreslaaer han, til Udryddelse af dette for den offentlige Orden høist farlige Vandreskab, at oprette et ridende Politi eller Gensd'armeri, som formenes at kunne være tilstrækkeligt, naar det bestod af 100, eller maaske end- og kun 50 Mand, der tillige kunde tjene som Douancorps og understøtte Toldvæsenet. Den meest occonomiske Maade, dette Corps kunde sammensættes paa, vilde være, naar Chefen alene var fast ansat; men Officererne og Underofficererne commanderedes dertil fra de forskjellige Cavalleri-Regimenter. Dernæst maatte der ogsaa oprettes en Tvangsarbeidsanstalt i enhver af de 3 Provindser, Nørre-Jylland, Slesvig og Holsteen; dog skulde disse Arbeids anstalter, saavidt muligt, ved en sindig og human Bestyrelse indrettes saaledes, at de ikke med Grund kunde betragtes af Natmændsfolkene som et Onde; hvorfor ogsaa de, som hidtil havde levet i et naturligt Ægteskab, maatte tillades at indgaae et borgerligt, og Børnene, ved at anbringes som Tjenende, efterhaanden drages ind blandt Statens øvrige Borgere. - Om Maaden, hvorpaa Hr. Rector Dorph er kommen til den Kundskab i det jydske Zigeuner Sprog, at han har kunne udarbeide en Ordbog deri, giver han blandt Andet følgende interessante Underretning: Det er et almindeligt, og vel ikke ugrundet Sagn, at Zigennerne, i hvor de end ere og opholde sig, straffe med Døden de Sibeknaspere", som befindes at have røbet deres hemmelige Sprog til Uvedkommende. Jmidlertid lykkedes det dog Hr. Dorph, ved Hr. Major v. Undalls Anviisning, i Straffehanstalten i Viborg at faae fat paa en derværende Rotvelsker, som dertil var villig. Denne Mand, omtrent 40 Aar gl., var af ægte Zigenner=Race, og havde hele sit Liv igjennem streifet omkring, ikke alene i Jylland, men ogsaa i Tyskland, lige til, ja endogsaa ind over de italienske, franske og hollandske Grændser. Han havde i denne Tid flere Gange, naar Nøden drev ham dertil, ladet sig hværve som Tambour eller Soldat ved forskjellige fremmede Regimenter, og saaledes bivaanet flere Feldtslag i Jtalien, ved Jena og ved Breslau; men stedse var Lysten til det frie, ubundne Liv, hvortil han fra Barnbeen var vant, med umodstaaelig Styrke vendt tilbage, og havde bragt ham til stedse igjen at løbe bort fra den militaire Tvang. Han maatte erkjende Sandheden af det gængse Zigenner=Mundheld: at det er vanskeligt at lægge Kjæppen (Vandringstaven), naar den først er bleven varm i Haanden, J denne Vandrings tid, under hvilken han havde levet i naturligt Ægteskab med flere Zigennerinder, var han dog flere Gange, som af en ubevidst Drift, draget tilbage til sit Fødeland, Danmark, men naar han saa var bleven greben og straffet paa længere Tid for Løsgængeri og deslige, eller naar han ikke kunde see Udvei til paa anden Maade at undgaae Retfærdighedens Arm, forlod han atter sit Hjem, og drog til Tyskland. Endelig var han dog bleven kjed af dette omstreifende Liv og vendt tilbage til sin Fødestavn, et Sted i Sønderjylland, hvor han ved Arv fik let lidet Huus, med et tilliggende Stykke Jord, til Eiendom. Han havde nu fuldt og fast besluttet at bosætte sig her i en fra Zigeunernes almindelige Færdselsvei fjern Askrog, var ifærde med at gifte sig og til den Ende sætte Bo, men uheldigviis manglede han endnu en lille Jernkjedel, og da han ikke vidste, anden Udvei til at skaffe sig den, stial han den; dog med det faste Forsæt, at dette Nøkkeri, skulde blive det sidste. Han blev imidlertid opdaget og dømt til Viborg Tugthuus paa 5 Aar; og hans Kjæreste, som Hælerske, paa 1 Aar. Medens lieg i den Tid, siger Hr. Dorph. udspurgte ham om det rotvelske Sprog, dulgte jeg ikke for ham min Forundring over: at han turde opdage mig denne Hemmelighed, da jeg vidste, at der blandt hans Kammerater var Livsstraf for denne Forbrydelse. Han tilstod, at dette var sandt; men for det første haabede han, at de andre Rotvelsker ikke skulde faae det at vide, og desuden havde han foresat sig, saasnart han kom ud af Tugthuset, at begive sig lige til sit Hjem, og aldrig meer have noget Samqvem med dem. Men desværre er det netop i denne Tid bleven mig forsikkret, at de snue Kieltringer, havde faaet eftersporet Forræderen af deres Sprog, og at de nogle Dage, efterat han var kommen ud af Tugthuset sloge ham ihiel, den Stakkel, paa Veien i Nærheden af Kolding, førende han endnu naaede sit Hjem, hvor en Kone og en fattig Arne ventede ham, for at skjænke hans aldrende Dage den Fred, han hidtil ikke havde kjendt i Livet. Jeg kan ikke dølge en synderlig bevæget og veemodig Følelse ved at gientage Sagnet om dette Drab; thi skjøndt jeg vel ikke kan føle Samvittighedsnag derover, som om Brøden var mig tilregnelig, saa meget mindre, som jeg aldrig brugte den ringeste Overtalelse eller noget Slags Lokkemad, for at lede ham til at røbe sin Hemmelighed. kan jeg dog ikke negte for mig selv, at jeg jo alligevel, skjøndt skyldig, er Skyld i hans Død; jeg kan ikke rive mig fra den Tanke, at han under den fortvivlede Kamp for sit Liv (thi der var Flere om ham, og i sin Dødsstund har sendt mig sin Vrede, maaskee Forbandelse, fordi jeg var Aarsag i den Ulykke. som rammede ham.