Berlingske Tidende, 1798-01-26
Siden min sidste Depeche ere Tildragelser forefaldne i Rom, som ikke tillade mig at blive der længere. Den 26de kom: Mennesker til mig, for at sige mig, at en Revolution skulde bryde ud den følgende Nat, at Folkets Misfornøielse var steget til det Høieste, og at de forud vilde sige mig det, paa de intet skulde forekomme mig uventet. Jeg svarede dem, at den Plads, som jeg beklædde ved Overherren i Rom ikke tillod mig, at blive roelig ved en saadan Aabenbarelse, som forresten syntes at være ligesaa unyttig, som urigtig anbragt. De svarede, at de ansøgte mig om mit Raad, og forlangte at vide, om den franske Regiering vilde understøtte Revolutionen naar den engang var kommen i Stand? Jeg svarede dem i jeg skulde, som en upartisk Tilskuer af Tildragelserne indberette min Regiering alt, hvad der tildrog sig; jeg havde i dette Øieblit intet andet at sige, end at Regieringen paa en Tid, da den almindelige Fred skulde oprettes, umuelig kunde ønske Tildragelser, som kunde være den hinderlige deri, at jeg som Menneske formanede dem til at være roelige; at jeg ikke troede, at de af sig selv vare stærke nok, at den stanske Regiering ingen Bistand vilde giøre dem; at jeg som Fransk Minister forbød dem, at udlade sig nogensinde igjen med saadanne Tanker; at Staternes Skjæbne forresten, ligesom ethvert enkelt Menneskes, laae skiult i den tilkommende Tid Skiød, og at det ikke var givet mig, at trænge ind i samme. De forlade mig med den Forsikring, at alting for nærværende Øieblik skulde blive roeligt. Natten gik roelig fordie. Den anden Dag henimod Aften sagde Ridder Azara mig, at han nyelig havde været hos Statssecretairen og at det var mueligt, at uroelige Hoveder snart kunde forsøge en Bevægelse, men at samme vilde blive ligesaa latterlig, som den for nogle Maaneder siden, da der manglede dem Forstand og Kræfter. Denne Efterretning var virkelig allerede en Stadsnyehed. Jeg erfarede ved Madame Marquisinde Massimi, hvor der blev givet et Bal, at de 4 Hovedpersoner for Bevægelsen vare Regieringens Spioner, at denne sidste havde føiet sine Anstalter, og at Jnsurgenterne skulle forsamle sig i Villa Medicis. Man skildtes fra hverandre. Klokken 4 om Morgenen vaagnede man mig, for at sige mig, at 30 til 100 Revolutionister havde forsamlet sig i Villa Medieis, men vare omringede af pavelige Tropper. Jeg sov ind igien. Den 28de om Morgenen fik jeg at vide, at en Patrouille var vie ven angrebet af omtrent 50 Personer, hvorved tvende pavelige Dragoner bleve dræbte. Jnsurgenterne adspredte sig derpaa, nogle bleve arresterte, og de øvrige kiendte Regieringen. Mange havde paastukket den franske Nationalkolade, og lod ligesom af Forseelse endeel Sæt af samme ligge adsprede. paa Samlingepladsen. Jeg begav mig til Statssecretairen, fandt ham roelig, og sagde ham: at det var saa langt fra mig. at ville modsætte mig deres Arrestering, som havde paastuere: den franske Kotarde, at jeg tvertimod forlangte dem alle arresterte, kun de Franske og Rommere undtagne, som hørte til det Franske Gesandtskab. Disse beløb sig ikke til 3 Personer; jeg nævnte ham dem, og anmodede ham om at føle Anstalter paa Stedet. Jeg sagde ham ogsaa atte Personer vare flygtede ind paa mit Gebert; men dersom de hørte til Jnsurgenternes Tal, saa vilde jeg gierne blive enig med ham om Foranstaltningerne, paa det deres Strafløshed ikke skulde giøre de øvrige endnu dristigere. Kl. var 2 om Eftermiddagen Cardinalens Spisetid. Han bad mig komme til sig om Aftenen Kl. 6 tilligemed den spanske Gesandt, og Gesandten fra Toscana. Dette var Aftalen. Jeg kiørte Hiem, sluttede af Statssecretairens Munterhed, at afvigte Nats Tildragelse ikke vilde have nogen Følge. Jeg traf hjemme General Duphot, Generaladjutanten Sherlock og tvende franske Konstnere. Vi talede om det revolutionaire Børnesvil omNatten, som om et Øiebliks Nyhed. Vi satte os til Bords dog noget sildigere, saasom mine Secretairer endnu vare fra værende, og beskieftigede sig med at forfærdige en nøiage tig Fortegnelse paa de Personer, som havde Fuldmagt at bære fransk Kokarde; thi jeg vilde endnu førend jeg gik til Bord sende Cardinalstatssecretairen den, endskiønt han ikke havde forlangt den førend Aften - Portneren meldte mig derpaa at omtrent 20 Personer havde forlangt at blive indladte i Palaiet; men at han havde afslaaet det, da de havde mange franske Kokarder i Hænderne, som de uddeelte til de Forbigaaende, og opfordrede dem til at raabe: Republiken leve det romerske Folk leve! Een af samme, en Konstner, som fra Paris var recommenderet mig af Deres Formand, forlangte, at tale med mig. Han nærmede sig til mig, som en der var fra Forstanden, med de Ord: Vi ere frie, men forlange Frankrigs Understøttelse. Denne ufornuftige Tale i en Kunstners Mund, som allerede Dagen forhen havde befundet sig blandt de 3 Underhandlere, var for mig en opirrende Damdristighed. Jeg lod ham føle det, og befalede ham, at forføie sig strax ud af det franske Gesandtskabs Gebeet, og at raade sine Kammerater det samme; thi ellers skulde jeg bruge Strænghed imod dem. Han gik beskiæmmet bort; de militaire Personer, som vare hos mig gjorde ham begribelig Daarskaben i hans Foretagende, og jeg forestillede ham hans forskammede Forvovenhed. Dersom Stats=Gouverneuren, sagde Generaladjutant Sherlock, lader stille den mindste Kanon mod Eder, hvor bliver da Eders foregivne Frihed af Han gik sin Vei, og en anden fransk Kunstner meldte mig derpaa, at Opløbet blev talrigere ; at man havde blant Hoben lagt Merke til mange pavelige Spioner, som skrege stær, tere end de øvrige Republiken leve i det romerske Folkene at man udkastede hele Hænder fulde af Paistre, og at Pasagen i Gaden var hemmet. Jeg overdrog ham, at gaae strax hen og bekiendtgiøre Opløberne mine Tanker. (Fortsættelsen følger).