Adresseavis for Børn, 1781-11-07
Numer. Aar. Tredie br. Aargang. for Onsdagen. den 7. November. Børn. Forældrenes Glæde og Lykke er stor, Naar Børnene træde i Dydiges Spor. Slutningen af Børne Historien. Henriette. du kunde altsaa Henriettes Fader intet videre De gjøre derved, end at betjene sig af Foræringen, som noget, der i det mindste tilkom ham ikke med Uret, omendskiønt han hverken havde ønsket eller forlangt samme. Han gjorde det, og ydermeere med saa lykkeligt Udfald i Henseende til sin Sundhed, at han af en maver, hostende, og formedelst den bestandige Tæring en Skygge lignende Mand, begyndte allerede, efter nogle Maaneders Forløb, at faae en langt friskere Anseelse og Farve, og slet intet mere at fornemme til sin gamle tungsindige Hypochondrie, som havde foraarsaget ham saa mangen mørk Time. Henriette, som var bleven enig med den Ældste af Amtmandens Døttre, ikke at aabenbare det ringeste deraf, betragtede vel dette, ligesom langt borte fra, med den inderligste Glæde, men ogsaa stedse med en Slags Beklemmelse, naar hun tænkde paa, at hendes Fader torde dog vel engang komme efter Hemmeligheden. Endelig, da han engang kom ret saa vederqvæget hjem, efterat han havde gjort et Rit, udøde ret saa varm og hjertelig sin Taksigelse til Forsynet, som ved en saa ventet Foræring havde hjulpet ham til sin Sundhed, og ønskede ret saa inderlig, at Gud dog endnu vilde unde ham den Glæde, at han maatte lære at kjende sin Velgjører og takke ham derfor, saa kunde den rørte Henriette ikke længer holde sig. Hun faldt med lydelig Hulken og tilsidst med høy Graad om hendes Faders Hals, og tilstod det altsammen for ham. Den forhavsede Fader blev truffen paa det ømmeste Sted, og hans første Følelser vare meer Uvillie, end Taknemmelighed, imod Henriette. Men da hun forsikrede ham med den reneste Uskyldighed, at hun end ikke paa den længst søg teste Maade havde tænkt at give Anledning dertil, eller havde kunnet falde paa den Mistanke, at Frue von God gjorde sine Spørgsmaal til hende i saadan Hensigt, og med tusinde Taarer bad ham, at han dog ikke maatte være veed paa hende, saa blev han meget inderlig rørt, især da hans Kone med hendes sædvanlige milde Maneer erindrede ham, at han maatte betænke, han havde denne Foræring at takke, for han havde faaet sin Sundhed igjen Du har Ret, min kjere Kone, sagde han derpaa, det skulde være Utaknemmelighed imod Forsynet, og ubilligt, om jeg lod en Foræring være Yy Avis være mig til Pine og Qvale, som det saa øyen synligt har bestemt til en Velgierning for mig. Han omfavnede derpaa Henriette, og sagde til hende, vær du rolig, mit Barn, du veed, at jeg taaler og lider før alle Ting, end jeg imodtager en Velgierning, som jeg ikke er i Stand til at vederlægge; men jeg er dog ikke veed paa dig. At Henriette havde tigange fortjent denne Velgierning ved det Gode, som hun havde tilveyebragt hos Amtmandens Børn, det vilde han slet ikke lade komme til nogen Beregning hos sig; thi han pleyede altid at sige: Den, som kan gjøre en anden nogen Tieneste, har sin Løn borte, han drøide og ligesaa lidet, som Henriette selv, at det var nogen Fortjeneste for hans Barn, at hun der i Huset havde viist sig saaledes som hun var. Den Bevægelse, han ved denne første Følelse blev sat udi, drev ham nu atter hen til Amtmanden, for hvem Efterretningen om det, som hans brave Svigerske havde gjort, var ligesaa uformodentlig som glædelig. For at sætte Henriettes Faders Sind i Roelighed, som var meget bekymret for, at faae sin Taksigelse snart aflagt til Frue von S., bad han ham bie dermed, indtil hendes Ankomst hen til dem, og lod ham vide, at han i de første Dage i næste Uge ventede hende med sin hele Familie. Hun kom ogsaa virkelig. – Men i Stedet for at modtage nogen Taksigelse af Henriettes Fader, tog hun ham hen med sig afsides allene, og beskrev omstændelig for ham, hvorledes hans Datter ved hendes daglige gode Exempel, hendes Flid og virksomme Beskæftigelse, samt ved hendes glade og milde Lune, og ved hendes godhier tige Tækkelighed og Tienstagtighed, var Aarsag i al den Lyksalighed, til hvilken han nu var et Vidne i Amtmandens Huus. Hun gjorde det med saadan Sandsynlighed og Rimelighed, og med saadan en Menneskekundskab og Kjerlighed, som var langt borte fra alt Hyklerie, at den rørte Fader kunde ikke imodstaae den velgjørende Følelse, at glæde sig over sit Barn, som over den største Skat paa Jorden, hvormed Forsynet er i Stand til at belønne gode og værdige Forældre. for Børn. Han efterlod tillige ikke, at tilskrive hans værdige Ægtefælles Exempel den største Fortjeneste ved denne Datters bildelse, som ingen Omsorg havde sparet, for at bevare hende fra alle ande Jndtryk, og at vænne hendes Siel til det Gode, men for alting til at være glad og have et veltilfreds og lystigt Mod, der er Kilden til saa mange og utallige Glæder for os selv og for andre. Disse tre lykkelige Huse gave nu, fra dette Øyeblik af, hverandre den venskabeligste Haand, til at befordre paa det virksomste saavel deres egen som deres Medmenneskers Velfærd, og saaledes blev en lille Pige, som Henriette var, ved hendes gode Opførsel og Velvillighed, og den dermed forenede Sindets Oprømmelse og Sielens Munterhed, en Befordrerinde ikke allene af hendes eget Huses, men endog af en fremmed Hvilket Families Lyksalighed og Glæde. følgeværdigt Mønster er ikke denne lille Henriette for alle unge Børn, Nyeheder. To Børn, som vilde raade og regjere sig selv. Anton, Ach, min Fader, jeg vilde ønske, at jeg allerede var stor, saa stor som Du Faderen. Og hvorfor vilde du ønske det, Anton Ant. Jo, thi saa havde ingen meer noget at befale over mig; og saa kunde jeg gjøre hvad jeg vilde. Fad. Det var vel ikke alt for godt, Anton Ant. Ach, jo Det var visselig herligt, Fad. Hvad siger du dertil, Lese? Gad du vel ogsaa gjøre alt, hvad du havde Lyst til Lise. Ja, det troer jeg, det var godt Ant. Ja, saa skulde det gaae Du og jeg, min Syster – Hopsasa Fad. Nu Børn. Den Glæde kan jeg vel ogsaa unde eder. Fra i Morgen tidlig af skulle J have Tilladelse, at gjøre alt, hvad J ville Begge (springende) Ach skulle vi, skulle vi Fad. Ja vist, Hverken eders gode Moder, eller jeg, eller nogen af alle de Voxne her i Huset skulle hele Dagen igjennem have det allermindste over eder at befale. Begge.