Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-08-23
Efterat den myrdede Konges Søn, Waldemar den Første, i adskillige Aar havde siddet paa Tronen, udvirkede han hos Paven at hans Fader skulde canoniseres. Denne Skrinlæggelse skeete den 25 Juni 1170 i Ringsted Kirke. Rigets Store og alle danske Bisper, hvoriblandt ogsaa den navnkundige Absalon, foruden mange andre Prælater og en stor Mængde af Almuen vare tilstede ved denne høitidelige Handling. Erkebisp Stephani fra Upsal overleverede det pavelige Canonisationsbrev, og Lund Erkebisp, Eskild, tog Benene udaf den vanærede Grav, svøbte dem i hvidt Silke, og lagde dem i en prægtig forgyldt Kiste. Munkene i Esrom havde skienket Kongen en heel Mark Guld dertil. Saaledes bleve de udstillede paa Alteret til Jndvielse og Tilbedelse. Derpaa blev der afsjungen en Collecte, og aflæst en Legende, begge Deele i det latinske Sprog. Waldemar yttrede denne Dag stor Glæde, thi efterat hiin høitidelige Handling var tilende, lod han sin syttenaarige Søn Knud krone. Han nød saaledes den sjeldne Lykke, at have paa een Dag en til Helgen ophøiet Fader og en til Konge kronet Søn. - Waldemar, som hviler ved sin Faders Side, blev begravet her tolv Aar derefter, 1182. Med stor Pragt fortes hans Lig fra Vordingborg, til Ringsted. Alle Danske stægede over hans Død som over Tabet af en fælles Fader. Sjællands Bønder samledes fra alle Egne, da hans Liig blev baaren forbi, og hver af dem priste sig lykkelig at kunne fortælle, at have baaret ham paa sine Skuldre. Absalon forrettede Gudstjenesten, og nær havde han af Veemod opgivet Aanden ved sin forklarede Vens og Konges Baare. Hylen og Graad dæmpede hver Lyd, da Messen læstes. J Væggen lag Choret findes en Aabning med en Dør for. Hvad her gjemtes veed ingen. Men jeg erindrer, at den afdøde Provst Schrøder, fortalte mig, at han ved at aabne et saadant Skab, i denne Kirke havde fundet et Beenrad, og at han formoder at det var af en Prindsesse, hvis Begravelse omtales i en gammel Beskrivelse over Helsingøer. Jeg har hidtil ikke kunnet overkomme denne Bog, og altsaa ikke nøiere undersøge Sagen. Den Tavle i Choret, paa hvilken de her begravede Kongelige Personer fandtes navngivne, og hvoraf Pontoppidan leverer en Afskrift, har jeg ikke forefundet. Om den er brændt i sidste Jldebrand, eller om den ellers opbevares nogetsteds, veed jeg ikke. Det Meste af Kirkens indvortes Træværk er brændt., Gavlen ved Orgelværket er rykket omtrent 3 Alen ind, fordi Hvælvingen ikke taalte at staae længer. Vaabnene og Malingen paa Loftet ere paa ny opmalede, de forrige saa tro som mueligt. Udvortes ere Stene paa sine Steder ligesom paa Roeskilde Domkirke temmelig møre, og begynde at smuldre af Ælde. Taarnet, som endnu i Pontoppidans Tid (1767. havde et Spir, ligner nu ganske det nuværende Fruetaarn i Kjøbenhavn. Det har Formen af en bred, fiirkantet Skorsteen med et Kors paaAt søge Materialier til en Beskrivelse over denne Kirke i Ringsted, er et ligesaa frugtesløst Arbeide som at søge Underretning om Maaneskins Theorien i Maanen. Saaledes fortalte man mig, at en gammel dansk Konge, laae i sin hele Kongelige Dragt og Herlighed i en Pille i Kirken, hvor han, til Straf, var bleven levende indmuret; at engelske Soldater havde trukket hans Guld brocade ud igjennem et Hul; at de ikke langt fra Kirken liggende store Stene vare betegnede med Runeskrift, og at Kong Harald Haarfager pleiede at sidde derpaa, kort, en heel Deel Münchhausenske Historier, der tjene til Beviis paa, hvorlidet man i Almindelighed kan lide paa Almuesagn, som adskillige Oldgrandskere dog synes at sætte saa megen Priis paa. Disse Sagn ere sædvanligen saa vanhældede af forsætlige og uforsætlige Usandheder, at det altid vil blive vanskeligt at kunne skille det Sande fra det Falske. (Fortsættes.)