Aalborgs Stifts Adresseavis, 1820-11-27
Lord Erskine bevidnede nu, hvor henrykt han følte sig ved at see den retfærdige Sag triumphere efter saa mange Trusler og store Ord fra dens Fienders Side. "Ofte - sagde han - har jeg været Vidne til Lovens Seir, men aldrig var dens Seir saa skiøn som idag." - Hertugen af Montrose erklærede derimod, at han, urokkelig overbeviist om hendes Majestæts Brøde, aldrig i Verden vilde agte hende som sin Dronning. Da Dronningens Raader styrtede ind til hende med Budskabet om Billens Forkastelse, stod hun længe maalløs, stivt henstirrende for sig, og først da hun sadt nede i sin Vogn, lettede en Taarestrøm hendes beklemte Hierte. Samme Aften var halve London illumineret, men alle de følgende Aftener næsten hele Staden, og det med mangfoldige Sindbilleder. "Leve Dronningen." jublede Folket i alle Gader; Glædesskud af Bøsser og Pistoler kaldede giennem hele Staden hvert Øieblik, Klokkerne ringede; i de Huse, der ikke vare illuminerede, sloges Vinduerne ind; overalt saae Man vaiende Bannere; Postvognene smykkedes med Laurbærkrandse, Heste og Mennesker med hvide Baand, og denne Glæde farer som en Løbeild giennem hele Riget. Samme Jubel hører Man selv fra de ellers kongeligsindede Stæder, f. Ex. Portsmouth, Bath, Bristol, Orford, Windser. J alle Skuespilhuse istemmes hver Aften flere Gange i Rad"God save the Queen!" i almindeligt Chor. Oppermanden for al den kaade Jubel er Lord Mayoren; thi han lod offentlig bekiendtgiøre, at han vilde illuminere sin Residents. Det var en Opfordring til Jndbyggerne at giøre ligesaa, og vee den, der undlod det. - Saasnart det om Aftenen var blevet mørkt, flokkedes Pøbelen og sværmede giennem Gaderne med brændende Fakler i Hænderne og hvide Kokarder paa Hattene og fyldte Luften med sit hvinende Raab: "Dronningen for evigt, - Herud med Lysene!" - Dette sidste Kommandoord maatte øieblikkeligen lystres og naar der efter fem Minuters Forløb ingen Lys kom, begyndte Man strax at stene Ruderne. Jngen har ved denne Leilighed lidt meer, end Udgiverne af de ministerielle Tidender. Hos Udgiveren af Coureren er ikke bleven en Rude heel, og han frelstes blot fra Døden derved, at Livgarden endnu kom tids nok, for at bortjage Pøbelen, der i Tusindtal havde samlet sig udenfor. Skiøndt Hr. Redacteuren havde en Afdeling Politiebetiente i sit Huus, og Magistraten lod Oprørsatten forelæse, var dog Pødeten lig gal og kastede store Stene efter Magistratspersonerne. Betienten, som holdt Lyset, blev signet tildøde. Da nu Folket her maatte vige for Garden, aflagde det Udgiveren af the times et venligt Besøg, og her havde den priselige Frihed frit Raaderum, thi hid torde Militairet, ifølge Forfatningen, ikke følge efter. I dette Huus ere nu ei alene alle Ruder indslagne, men Alting er saa alles ruineret, at Stedet ligner et Skelet. Pøbelen nøiedes ikke med at kaste Stene, men slyngte endog Sværmere og Raketter ind i Huset, saa det er et Under, at det ei gik op i Luer. Kort, disse Aftener vare sande Rædselsaftener for alle rolige Borgere. Skriger, Skydningen, Klokkeringningen, Musiken, Vognkiørselen begyndte i Skumringen og holdt først op ved Morgengry En uhyre Menneskevrimmel giennembølgede Gaderne; Sværmere og Raketter giennemkrydsede Luften, og den, der ikke vidste, at alt dette skeete Engellands dydrige Dronning til Ære, havde skullet mene, hele London var bleven gal. Jnde i Landet er det ikke gaaet bedre; etsteds har Man først baaret en vis Persons Portrait omkring i formelig Procession, og derpaa opbrændt det.