Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-12-04
En engelsk Marqueur med heelt puddret Hoved traadte ind, snoede og brystede sig og sagde: "De ønsker at tale med mig?" – Ja, sagde jeg, jeg er bleven plyndret, har ingen Penge, og jeg vil være Dem meget forbunden, dersom De vilde laane mig tyve eller tredive Rupier. - Hvem er De, en simpel Matros?" – Jkke ganske, svarede jeg, men jeg behøver disse Penge til at kjøbe mig nogle Klædningsstykker, saa jeg kan gaae hen til mine Venner. - "Jeg er ikke Herre i Huset, sagde nu min Gentlemann, og var forsvunden. Siden fik jeg hverken ham eller de attraaede 20 Rupier at see, og da jeg forlangte af en Tjener, at han skulde give mig en Slurk Brændeviin, fik jeg det Svar, at Frokosten først skulde betales. Som jeg trættedes med denne Krabat, kom en Perser ind og raadede mig, at jeg skulde gaae til Bazaren, borge mig nogle Klædningsstykker der, og saa opsøge mine Venner. Hertil havde jeg, det skal Gud vide, ikke stort Mod, thi min Landsmands Ufølsomhed for min store Nød havde gaaet midt igjennem Hjertet som et Knivstik; dog besluttede jeg omsider at følge med Perseren, en af de Folk, som vanke omkring i Bombay for at see, om de ikke kunne tjene noget hos en eller Anden, Jeg gaaer da først til en Boutik, proberer nogle Klæder, og da jeg har funden en Deel, som passer mig, siger jeg: "Jmorgen skal de faae Penge." – "Nei, svarede Eieren, det maae betales strax." Altsaa maatte jeg klæde mig af igjen. Saaledes gik det mig endnu i fire andre Boder, og jeg var allerede ganske fortrædelig, da omsider en ædel Fætter, i No. 18 paa den store Bazar, sagde, at jeg kun skulde tage hvad der stod mig an, og betale naar jeg kunde. Nu taklede jeg mig da til, og da jeg var færdig, gik jeg til Hr. Adamson, hvem jeg forhen havde kjendt. Jeg traf ham i hans Huusdør, men han kjendte mig ikke igjen. Da jeg havde fortalt ham min Historie, sagde han i en medlidende Tone: "Ak, er De den Stakkel, som har lidt saa meget, Jeg vil skaffe Dem Ansættelse paa et andet Skib, tag imidlertid dette i Forskud. Da han havde sagt dette, gav han mig 100 Rupier. Jeg tog dem og takkede. Derefter gik jeg til Capitain Phillips, af hvem jeg fik to Guld Mohurs og sex fuldstændige Klædninger fra Top til Taa. Jeg maatte skrive ham tre fire Sider fulde om Bate og hvorledes det var gaaet mig der; da det var gjort, sendte han mig til Gouverneuren, Hr. Duncan, hvem jeg atter maatte fortælle min langsommelige Historie, og derefter gav ogsaa han mig 100 Rupier. Nu havde jeg 230 Rupier og et peent Antræk. Jeg gik altsaa igjen til Gjæstgiver gaarden og forlangte fløitende noget at drikke Der gjorde de store Øine, da de saae mig i at anske anden Skikkelse, og vare nu forskrække artige og forekommende. Marquøren bad i Forladelse – sagde, at han havde taget feil han havde de 20 Rupier ved Haanden og vil tjene mig med saa meget, jeg vilde. "Fand tage din Tjeneste, sagde jeg, "Du er kun til Tjeneste, naar man ikke behøver Dig." – Dn. var mig en stor Satisfaction, at jeg kunde talt saaledes; jeg betalte min Regning og gik min Vei. - Derpaa, blev Peterson ved med sin Historie, for at gjøre Sagen kort, gik jeg omborpaa et China=Skib, og fik forrige Aar Befalinover et Skib, som tilhørte en persisk Kjøbmand, der drev Handel paa Havbugten. Han var er slet Rheder; havde ingen Credit, og saavel dette, som Frygten fra Araberne, gjorde mi Stilling ubehagelig. Vi skiltes ad, og han hu taget sig en anden, rigtignok ganske sort Cartain, hvem han maaske er mere bevaagen, for han er ligere hans egen afskyelige Farve; i derimod, som saaledes blev sat paa Strand uden Penge og Credit, glæder mig over, at i provisorisk er bleven Patron paa dette Skib Jeg takker Gud, at jeg er frisk, og klager ikke mange andre ere værre faren end jeg." - Di var nu vor Patrons Historie. J en Samtalt, jeg havde med ham paa Dækket, den Dag de vi ankom til Muscate, spurgte jeg ham, om han havde en Kone. - "Nei, " svarede han. - De har altsaa aldrig været givt, – "Det har jeg ikke sagt." – Jeg beder da om Forladelse, reO, det siger intet, en god plicerede jeg. - Sandhed behøver man ikke at dølge. Jeg var givt, men da jeg var længe paa Reiser, 7 Au hjemmefra, og mine Breve - jeg havde rigtig nok, ikke skrevet mange - ei vare ankomne, saa blev Tiden lang for min Kone, og hun givted sig med en Anden. Jeg erfoer dette, da jeg igjen, kom til England!" – "Nu, og hvad gjorde De da?" sagde jeg, "søgte De hende ikke op - "Nei, saamen gjorde jeg ikke, sagde Peterson med stor Koldsindighed, si holdt det ikke Umagen værd; hun, tænke jeg, har vel været glad over, at hun var bleve mig qvit, og jeg brød mig, sandt at sige, heller ikke meget om hende. - Patronens Dagbog i Muscate er ogsaa et vakkert Product, den er ligesaa kraftig som kort: Muscates Jndvaanere. Hvad Sæderne angaaer, da have de ingen; og deres Levemaade er meget dyrisk. Over Beboerne af Arabiens ufrugtbare Kyster ved den persiske Havhugt gav en arabisk Tiener følgende mærkværdige Beretning: "De høre til Wechabiternes Slægt og kaldes Juassimi, men Gud bevare os fra dem, thi de ere Uhyrer. Søerøverie er deres Haandværk og at myrde deres Lyst; det Afskyeligste derved er, at de anføre de frommeste Undskyldninger for alle deres Ugierninger. De holde sig til den hellige Skrivts Bogstav og forkaste alle Fortolkninger og Traditioner. Falder J dem i Hænderne og J tilbyder dem hele Eders Eiendom, dersom de ville lade Eder beholde Livet, saa sige de: "Nei, det gaaer ikke an, thi der staaer i Koranen, at det er imod Loven, at plyndre de Levende, men at klæde de Døde af, det forbyder de hellige Ord ikke," og dermed slaae de Eder for Panden. Dog, førede Araberen til, kan man ikke lægge dem dette saa meget til Last, thi de nedstamme fra en Houl eller et Udyr, og de handle kun overeensstemmende med deres Natur. Jeg bad nu, at han skulde fortælle mig noget om deres Herkomst. Han syntes at forundre sig over min Uvidenhed, og sagde, at det var en Historie, hvorom han troede, at den var hele Verden bekjendt; imidlertid var han strax beredt til at opfylde mit Ønske. "En arabisk Fisker," saaledes begyndte han sin Fortælling, "som levede i en Landsbye ved den persiske Havbugt, i Nærheden af Gombrun, fandt engang, ved sin sædvanlige Beskjæftigelse, sit Garn saa tungt, at han havde Møie med at trække det paa Strand. Høiligen glad over den gode Fangst, anstrængte han alle sine Kræfter – men nu tænke man sig hans Forbauselse, da han, istedetfor en Hoben Fiske i sit Garn, saae et Dyr, som havde menneskelig Skikkelse, kun at det var haaret overalt. Han nærmede sig det med Forsigtighed, men da han fandt, at det var godmodigt, tog han det hjem med sig og holdt siden meget af det, thi endskjøndt det ikke talede noget Sprog, og ikke lod høre. nogen anden Lyd end Houl! Houl!" (hvoraf det fik sit Navn, var det dog særdeles lærvilligt og forstandigt, og Fiskeren, som havde nogen Formue, brugte det til at vogte sine Hjorde. Nu hændte det engang, at hundrede persiske Ryttere, i fuld Rustning, kom fra det Jndre af Landet og vilde bortdrive Faarene. Houl, ganske alene og uden andet Vaaben end sin Knippel, betydede dem ved Tegn, at de skulde lade det være; men de loe kun ad hans unaturlige Udvortes, indtil han havde dræbt En eller To, som vare komne ham for nær. Nu overfaldt de ham allesammen, men han var endnu mere smidig end modig og stærk, saa han undveg alle Fiendernes Hug, hvorimod Enhver, som kom i Kast med ham, styrtede til Jorden, og da den ene Halvdeel var falden, flygtede den anden. Da Fiskeren og hans Naboer hørte om Slaget, skyndte de sig at hjælpe den trofaste Houl, men fandt ham allerede i Besiddelse af de overvundne Perserers Heste, Klædninger og Vaaben. (Fortsættes.)