Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-05-05
Da nu Kong Carl i Sverrig Aar 1658 faldt atter ind Sielland, indtog Kronborg den 6 Sept. og beleirede Kiøbenhavn, saa var det en Lykke, at Rostgaard blev af de Svendske tilladt at forblive i sin Tieneste ved Kronborg Amt, da han kunde have Leilighed at vise sin Troeskab imod Kongen og Riget. Begge Konger vare fornøiede med ham Kong Friderich ventede fra ham at faae Tidende om de Svenskes Anslag, og vidste, at Bonden blev bedre behandlet af ham end af en Svendsk. Kong Carl vidste, at han havde god Kundskab og Amtet og kiendte Bondens Vilkaar; Men paa det man desbedre kunde paa de Svenske Side forsikre sig Rostgaards Tieneste, holdt man det fornøden at lade ham giøre Kong Carl Eed, hvorfore han tillige med andre i samme Hensigt blev ført til Kronborg, men han udbad sig, at blive befriet for Eeden, og erklærede: at han umuelig kunde giøre andre Konger Eed, saa længe Kong Friderich levede, men skulle ellers med al Flid og Aarvaagenhed forrette alt, hvad Kong Carl befalede ham. Det lykkedes, hvortil især hans Svoger Michel Hansen i Helsingøer, var ham behielpelig, som med Person og Gods gik i Borgen for ham. Rostgaard holdt hvad han lovede, og man saae ham altid Nat og Dag hurtig til at udrette Kong Carls Ordre, hvilket gjorde, at de Svendske ikke meere frygtede for ham, dog stod hans Hierte og Tanker til Kong Friderichs Gavn. Der fortælles, at, da han engang i disse Omstændigheder var meget bekymret, kastede han Bibelen op, og hans Øine faldt strax paa Husai Troeskab imod David, som blev efterstræbt af sin egen Søn Absolon, hvilket han tog til Eftertanke, og derved fattede den Slutning at blive Kong Friderich troe, hvordan det end gik. Naar han mærkede noget Anslag af de Svendske i Leiren, bragte han Kundskab derom ind i Kiøbenhavn, hvorved de Svendskes Arbeide ofte slog Feil. Undertiden sendte han et og andet indtil Kongens Kiøkken ved 2de Baade, som ellers laae skiulte under Tang og Sand ved Humblebek. Med Vildtet, som blev indført, gik den gamle Skov=Rider i Nyrop Jacob Zølner ham troeligen tilhaande. Paa een af disse Baade, listed Rostgaard sig selv, naar skee kunde, til og fra Kiøbenhavn. Da den Hollandske Flode under Admiral Opdam var ankommen til Sundet, forføiede han sig til Kiøbenhavn for at give Kundskab derom. Kongen beordrede ham igien at bringe et Brev, saasnart mueligt til Admiralen, hvilket han og lykkelig efterkom. Efterdi en fremmed Flode lage ved Sundet, var allevegne ved Strandkanten, sat Svendsk Vagt, hvorigiennem Rystgaard maatte tage Veien. Han udvalgte derfor en mørk Nat, da det tillige blæste og regnede stærk, og med sin Tiener Peder Olsen red i fuld Spring igiennem de Svendske Vagter. Man raabte vel efter ham, men Rostgaard gav noget Sladder til Svar og blev ved at fare fort. Herover faldt Vagten, paa adskillige Tanker. Nogle ansaae ham for en stor Herre, der var udsendt fra Leiren, for at see, om de i dette haarde Veir stod paa deres Post og ikke krøb i Skiul: Andre tænkte, han var udskikket fra Kong Carl i et vigtigt Ærende, ingen torde derfor holde ham an. Og maaskee den stærke Regn, som foer Vagten i Ansigtet, gjorde, at den ikke saa nøie som ellers paste paa. Han slap saaledes vel igiennem Vagten, og derpaa lod sin Tiener ride hiem med sin Hest til Kraagerup, befalende, at, ifald nogen spurgte om Rostgaard, skulle man svare, han var udreist i Amtet og ventedes strax hiem. Men nu blev han ret forlegen; thi ud paa Søen torde han ikke vove sig formedelst det haarde Veir, og imidlertid at søge Lye hos en Bonde, var han ligesaa bange for, efterdi Luften var ofte Svendsk. Han maatte altsaa blive i Land under aaben Himmel i tvende Dage, og vanke hid og did ved Biørstrup, dog opholdt sig meest ved Strandkanten, hvor hans Baad laae skiult under Tanget. Nær herved var en Mølle, hvor et Antal Svendske Soldater laae for at holde Vagt ved Stranden, men som Mølleren Christen Brock var en Mand, han kunde forlade sig paa fik samme nogen Kundskab om Sagen, og derfore listede sig ofte uformærkt ud til Rostgaard med den Efterretning, at Vagten passede saa nøie paa, at det ikke var raadeligt at give sig ud fra Landet. Rostgaard bad da Mølleren, at giøre de hos ham indqvarterede Folk saa vel til gode, at de maatte forsove sig, isteden for at passe paa Saasnart han fik at vide, hvor tilpakkede de Svenske vare, og Vinden tillige blev noget gunstig, begav han sig selv 3die paa Søen med sin Baad og efter 3 Timers stærke Arbeide imod det oprørte Hav kom til Admiral Opdams Skib, Han leverede Admiralen Kongens Brev, som han havde forvaret i sin ene Støvle. Admiralen mærkede af Rostgaards Dristighed, til i en gammel Baad at vove sig ud paa Havet udi det haarde Veir, at Kong Friderich havde troe Danske Mænd, og Rostgaard forsikrede, at deres Tal var stort, som bleve Kongen troe indtil Døden. Efterat man havde gjort ham til gode paa Skibet, blev han strax afferdiget med Breve til Kongen baade fra Opdam og Christopher Gabel da Hs. Majestæts Kammerskriver, som nogen Tid tilforn var forsendt til Holland, og kom nu med den Hollandske Flode tilbage. Han kom og uskad samme Dag inden Midnat hiem til sin Gaard, og Dagen derefter, som var den 29 October, saae man, den Hollandske Flode slog sig igjennem Sundet og undsatte Kiøbenhavn med Proviant og Krigsfolk. Rostgaard blev beordret af Kong Carl at føre de i Slaget saarede og lemlæstede Svenske i Land og fordeele dem i Amtet til Huusværelse, Tilsyn og Helbredelse. De meest nødlidende gav Rostgaard selv mangen Daler af sine egne Penge, og hans Hustrue gjorde dem til gode med Mad, Lægedom og Linnet til at forbinde deres Saar. Kong Carl fik herved større Forsikring om hans Troeskab, og derfor blev han fremdeles brugt i adskillige Tilfælde, besynderligen da Beleiringen for Kiøbenhavn begyndte paa nye. Han indfandt sig efter Ordre i Leyren at foranstalte, hvad ham blev anbefalet. Ved den Leilighed gav han nøie Agt paa hvad man forretog sig til den besluttede Stadens Bestorming, for at bringe Kong Friderich Kundskab derom. Men det var nær ved, at han forinden havde mistet Livet; thi da han engang reed Staden for nær, kom 2 Kugler, ud af den, og foer tæt forbi ham, saa at hans troe Tiener, Peder Olsen, der fast alle vegne fulgte ham, faldt af He steen, men havde dog ingen Skade faaet. Rostgaard kom ellers oftere i Fare. Da han engang drog fra Kraagerup, til Helsingøer for at hente en Doctor til hans da syge Hustrue, blev han paa Veien angreben af et Svendsk Partie, som kom ud af Skoven, hvorfra han dog slap med Livet, da han paa deres Fordring overlod dem alle de Penge, han havde hos sig, samt hans Kappe, Halsklud og Stok. Men at komme til Sagen igien, saa begav Rostgaard sig, saasnart skee kunde, til Kiøbenhavn, og berettede hvad han have de hørt og seet at foretages i den Svenske Leier til Stormen. Han lod dem, efter Rygtet, vide baade Tiden, naar Stormen var berammet, og Stedet, hvor det heftigste Anfald skulle skee. Han fortalte, at i Amtet var paabudet at anskaffe 4000 hvide Lærrets Hætter og Skjorter, hvormed Fienden skulle iføres, naar Stormen gik for sig, paa det de i Staden ikke skulle kiende dem fra den med Snee belagte Jord. Han gav Beskrivelse paa Storm Broernes Maal og andet mere. Herved skeede, at meget til Kongens Tieneste og Kiøbenhavns Frelse i Tide blev forebygt, Staden blev derpaa bestormet Natten imellem den 10 og 11 Febr. 1659 fra Klokken 1 til 5 om Morgenen, men løb, som bekiendt er, ulykkelig af for Fienden, dog derfor ophævedes ikke Beleiringen, men vedvarede et heelt Aar. derefter. Jmidlertid søgte man baade i den beleirede Stad, og uden for at giøre Fienden paa en og anden Maade Afbræk. Jblandt andet havde man et Anslag for, at faae de Svendske ud af Kronborg. Hvorledes dette skulle have været sat i Værk og hvad Udfald det fik, er andensteds anført, hvorfore ieg ikke her vil igientage det, men allene fortælle de Ting, som angaaer vor Rostgaard, der ogsaa havde Deel i Anslaget. Førend man ret kunde legge Planen, var det fornødent, man vidste de Svendskes Leilighed paa Slottet, hvilket skeede paa saadan Maade: Rostgaards Baad maatte hente fra Kiøbenhavn Hr. Kammer=Junker Corfitz Trolle, Samme iførte sig en Tieners Klæder og fulgte efter Rostgaard op paa Slottet, bærende en Kurv med Frugt, som skulle bringes til Commandanten, hvorved bemeldte Herre i Tieners Gestalt gav nøie Agt paa alle Ting. Siden blev om Sagen hemmeligen raadslaaet hos Rostgaards Svoger Michel Hansen i Helsingøer, men tilsidst fuldkommen afgjort, hvorledes denne Sag skulle settes i Værk, i Kraagerups Heide=Vang, paa hvilken Gaard Corfitz Trolle opholdt sig, indtil Rostgaard fik Leilighed at komme paa sin Baad bort med ham igien. Man omlede nok iblandt de Svendske om, at der havde været en Spion paa Slottet, men man vidste ikke ret Rede til den Snak, hvorfore det og igien blev stille, indtil Anslaget aabenbaredes af et Brev, som faldt dem i Hænderne. Saasnart det var skeet, bleve saa mange af Medviderne paagrebne, som de Svendske havde faaet Kundskab om af Brevet, og ventede man, at disse skulle lade sig tvinge til at udlægge de øvrige. Rostgaard var vel ikke nævnet i Brevet, men den arme for denne Sag fængslede Steenvinkel lod ham hemmelig vide, at det gjordes fornødent, han uden Ophold kom af Veien. Her kom han i stor Betryk, hvad Beslutning han skulle tare: At blive tilstæde og ikke lade sig mærke, ville kun forvolde at han alle Øieblik maatte leve i Frygt for at blive greben af de Svendske, og at flygte bort med sin Hustrue, ville foraarsage, deels at Fienden da bemægtede sig hans Gaard og Eiendom, og maaskee lagde den i Aske, deels at Jens Henrichsen og hans Svoger Michel Hansen, som havde gaaet i Caution for ham, bleve derved satte i yderste Elendighed. Han fattede derfor en anden Resolution, hvilken ingen blev betroet uden hans Hustrue og Tiener Peder, Olsen, og samme havde et ønskeligt Udfald. Dette gik saaledes til: Natten imellem den 20 og 21 Julii tager Rostgaard Afskeed med sin Kone, som de der nu ikke vidste om de saae hverandre igien, og da han stiger paa Hesten, siger han tilsidst med Forsæt: Hierte, jeg rider til Kong Carl, Farvel imidlertid. Derpaa reed han til Konge=Veien, som gaaer fra Frederichsborg til Helsingøer, og da han komtil den saa kaldte Ulve=Søe ved Reerstrup, skiød han sin Hest ihiel, og tillige igiennemstak den med en Piil eller Sværd. Ei langt fra det Sted, hvor Hesten døde, stod en Bøy, hvorpaa hans Broder=Søn Jens Rostgaard, som efter ham blev Amtsforvalter over Kronborg Amt, udskar til en Al mindelse deraf Hans Rostgaards Navn (). Saasnart Hesten var skudt, stod hans Tiener Peder Olsen tilstæde med en anden, hvorpaa han begav sig strax til Stranden. Der laae en Baad fordig til hans Tieneste, hvori han traade tillige med Hans Olsen en Fiskere, boende i det lidet Fiske Leie Humblebek strax neden for Kraagerup. Samme Mand var altid villig at vove sig selv anden ud, naar Rostgaard forlangede det, som og derfore gjorde ham til gode, saalænge han levede. Da de vare komne ud fra Landet, anstillede de sig, som de vare udgangne at fiske og derfore gik snart frem snart lidet tilbage, saa at alle, som saae dem tænkte intet andet, end at de vare Fiskere, der for at forhverve Brø(a) Aar 1763 reiste ieg fra Fredensborg til Helsingøer og ongefær, 3 Fierding Miil fra Fredensborg saae jeg Ulve Søen og tillige tæt ved Veien denne Bøg, som var stor og kaldtes Rostgaards Bøg. Hans Navn og Aarstallet stod endnu gandske kiendelig saaledes udskaaren: R. G. 1659. Ved Kraagerup i den saa kaldte Heidevang staaer ogsaa et Træe, hvorpaa deres Navne ere udgravede, som vare forenede i det Anslag mod den Svendske Besætning paa Kronborg. det, forsømte ingen Tid, men imidlertid vidste de saaledes at bruge Aarene, at de efter faa Timer kom lykkelig til Kiøbenhavn. (Resten følger.) Placater.