Berlingske Tidende, 1759-06-01
Holland. Vi have for kort Tiid siden i de ugentlige Tidender melder om de uliige Meeninger, som man i de forenede Nederlande havde om Ægteskabet imellem Hs. Durchl. Stadtholder-Princessen Carolina af den reformerede Religion, og Hs. Durchl. Fyrsten af Nassau-Weilburg af den Lutherske. Siden have endeel offentlige Blade omstændelig mældet derom, med Tillæg, at Provincerne Holland og Utrect have ey vildet give deres Minde dertil. Derimod have Provincerne Zeeland, Friesland, Ober-Yssel og Grønningen under hvilken Arve-Stadtholderskabet blev givet den sidste Prinds af Oranien og Hans Efterkommere, og hvis egentlige Jndhold gaaer derpaa ud: "at Giftermaale med denne Prinses Efterkommere paa Qvindelinien ikke anderledes skulle kunde sluttes, end med enhver Provinces Minde, og dernæst aldrig skee med nogen anden Fyrste, end den, som bekiender sig til den sande Christelige Reformerede Religion, saaledes, som den bliver lært i Kirken i disse Provincer., De sidstes Grunde til Deres Dispensation heri ere følgende: 1) Fordi, da den Høysalige Princesse af Oranien tilkiendegav de 7 Provinsers Stater dette Giftermaal, efterat Hun først dertil har havt Hs. Storbritanniske Majestets og Enke-Princessens af Oranien Samtykke, var samme Giftermaal allerede sluttet, og derved paa det helligste saavel af Fyrsten af Nassau-Weilburg, som af Fru Princeffe Carolina af Oranien og og Nassau, lovet: at de Børn, som i dette Ægteskab maatte avles, skulle, som oven er mældt, opfødes i den sande Christelige reformer de Troe, Hvorved man tilstrækkelig er bleven forsikret, at Staterne med Tiden ikke skulle faae nogen Stadtholder af en anden Religion. 2) "Fordi det ikke er at formode, at Hs. Durchl. Fyrsten af Nassau-Weilburg, nogensinde skal blive beklædt med Kongl. eller Churfyestel. Wærdighed. 3) Fordi denne Fyrste ikke befinder sig i den Tilstand, som kunde opvække nogen Be Junii Maaneds Bekymring i Henseende til Fyrstens egen Magt eller fremmede Tilhængeres "Hielp, i Fald der, imod Formodning skulle opkomme Stridigheder og Partier af Vigtighed i Staterne. 4) Fordi denne Fyrstes Personlige Egenskaber ere saaledes beskafne, at de fortiene all Høyagtelse og forhverve ham Folkets Kiærlighed. 5) Endelig fordi de 4 Provincer, da de forblive i den samme Beredvillighed, som de havde viist for Hs. Kongl. Høyheds, Høylovlige Jhukommelse, Villie og Forlangende, saa længe han levede, have endnu efter hans Død vildet give en Prøve derpaa; hvorved de for det øvrige forbeholde sig, at alt, hvad der er fastsat i de Beslutninger, hvorved Arve-Stadtholderskabet er overdraget til Huuset Oranien Nassau, skal blive i sin fulde Kraft og Gyldighed, og at denne Dispensation, som Staterne for denne Gang have gjort, ey herefter skal være af ringeste Følge. De Aarsager derimod, hvorpaa de ovenmeldte Provinser Holland, og Utrect have grundet deres Vægrelse, bestaaer i Følgende: Ere disse Stater af den Meening, at den Beslutning, ved hvilken "Stadtholderskabet er arvelig overdraget den afdøde Prins af Oranien for hans Efterkommere saavel paa Qvinde som Sværd=Siden, maa blive betragtet som Statens uforanderlige Grundlov, paa hvilken Stadtholderskabets Jndretning, i sær i Henseende til Efterkommerne af Qvinde-Linien, er skeet, og hvorfra man ikke maa vige for nogen Aarsags Skyld, den maa være af hvad Beskaffenhed den være vil, i Betragtning af, at alt det, som kand angaae denne Jndretning, derved kan blive en usikker og alle Slags Forandringer underkastet Bygning. 2) Af denne Grund troe besagte Stater, at man ey enten kan eller maa efterlade af de i Beslutningen indeholdte Poster og Jndskrænkninger, og det saa meget meer, som denne Clausul er derved bleven fastsat, for at forekomme al Fare i Henseende tilden sande Christelige reformerede Religion, saaledes som den læres i de foreenede Nederlandes Kirke. Disuden ere Staterne overbeviiste om, at de, som formyndere for de Durchl. Børn af Oranien og Nassau, men endnu meere som Administratores af Stadtholder Værdigheden, i deres Mindreaarighed, ikke kunde vige fra ovenmældte Clausul, uden at giøre sig skyldige for Gud, Publico og deres Durchl. nu umyndige Myndlinger. De finde herved saameget meere Wanskelighed, som, efter den med den afdøde Prins af Oranien trufne Foranstaltning, og i den Tiid, da man fastsatte den Clausul om Qvinde-Liniens Følge i Stadtholderskabet, tydelig og klart laae for Dagen, at den afdøde Prinses Meening og alvorlige Villie var, at denne Jndskrænkning skulle affattes i de allerstærkeste Terminis, som vare muelige, og paa det nøyeste handthæves, hvilket, andre besynderlige Omstændigheder at fortie, er øiensynlig klart af den Jnstruction, som blev given Provinsen Hollands og Westphalens Pensionaire, ved hvilken det blev ham udtrykkelig befalet at bære saa megen Omsorg, som i hans Formue stod, forat denne den eventuelle Jndretning angaaende Beslutning i alle Stykker, blev Stats-Tidender for Aar 1759. blev iagttaget og fulgt, og at Han ikke engang skulle lide, at endog nogen skulle giøre stridige Forslag derimod. 3) Det er vel sandt, at Hs. Høyhed den afdøde Princesse i den Reqvisitions Skrivelse, hvori Hun forlangede "Dispensationen, høytidelig havde lovet, at de af dette Giftermaal kommende Børn skulle oplæres i den sande Christelige reformerede Religion, men det var, uagtet end og de oven anførte Betragtninger, en vigtig Sag, da Staterne ikke kunde vente nogen fuldkommen Forsikring om dette Løftes virkelige Fuldbyrdelse; deels, da Prinsen af Nassau-Weilburg, som nu giver saastærke Prøver paa sin Bestandighed i den Lutherske Religion, som han bekiender, kunde let i Tidens Længde falde paa, at han, som Fader til sine Børn, ey kunde tillade eller forsvare for Gud, at Hans Børn bleve opdragne i en Religion, som han ikke selv fulgte eller kunde følge. En Formodning derom giver hans bestandighed i sin egen. Dersom endog ved Arve-Stadtholderens uformodentlige Dødsfald, Hos Durchl. Princesse Carolina skulle komme til den høye Værdighed at blive Gouvernantinde over de forenede Nederlande, saa kunde Prinsen af Nassau Weilburg lettere frietages fra hans Løfte, end han for nærværende Tid kan erholde Fritagelse fra den Clausul, der er uryggelig, hvoraf da denne uforbigiængelige Følge kunde blive, at Efterfølgerne i Stadtholderskabet skulle blive af den Lutherske Religion, 4) En saadan Dispensation kunde endnu have denne Følge, omendskiønt de 5 andre Provincer virkelig ikke have trækket det saavidt, at man, i Følge denne Eftergivelse, saavidt den angaaer Magten at kunde slutte et Giftermaal med en Prins af den Lutherske Religion, havde maattet sette forud, at man paa samme Tiid havde tilstaaet Princesse Caroline, eller nogen hendes qvindelige Efterkommere, den Magt at udnævne en saadan Repræsentant, der i hendes Navn, og som den der repræsenterede Hendes Person, ikke allene kunde "forestaae de høyeste Betieninger, som Capitain og General-Admiral over alle de forenede Nederlande, men endog fordre Sæde i Stats-Raadet, uagtet han ikke bekiendte sig til den sande reformerede Religion. Efter alle disse Aarsager troe de 2 Provincer, at man ikke maa fordre af dem, at de skulle afstaae fra den ovenmældte Clausul, men man vil før kunne forlange af Fyrsten af Nassau-Weilburg, at han antager dem Christelige reformerede Religion, og det saa meget meere, som man med Grund har holdt for, og af adskillige Omstændigheder dømt, at dette har været hans "Hensigt, da Han har fattet i Sinde at komme til dette Land for at naae sit Maal med ovenmældte Giftermaal, og det ikke er troeligt, at Hs. Kongel. Høyhed, som nu er død, ey skulle ladet Ham tilkiendegive, at Han førend saadant Ægteskab maatte sluttes, maatte gaae over fra den Lutherske til den "Reformeerte Religion.