Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-03-21
Nyeste kilderie af Kjøbenhavn. Ros Races Sjette Aargang. No. 47. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Tirsdagen den 21 Martii, 1809. Axel Thordsen og Skiøn Valborg Hvor Hiertet aabner sig for Menneskets skiønneste Følelse, hvor det giennemglødes af Anelsen om en ædlere, en herligere Tilværelse end den, som Nydelsen af forgængelig Sandselighed vækker, som usel Selvsyge, tilfredsstillet, kan give: der dvæler saa gierne enhver, hvis Aand endnu kan afkaste Jordlivets Lænker, der endnu har ubesmittet Sands, bage for den ædlere Menneskehed, for Slægtskabe med noget høiere end Støv og Forgængelighed, der endnu ei er sløvet ved Livets Misbrug, eller ompandsret med Klogskabs tiskolde Harnisk. Det tykkes os stundom glædeligt at trænge ind i de mørke Skoves dybeste Tykning, stundom at vandre langs med den vilde, bruusende Elv, eller og med tunge Fodtrin at bestige de stelle Fielde, som skyhøit reise sig og kneise vidt ud over Menneskenes Lande. Ofte drages vi did af unævnelig Længsel, som intet kan stille, hvis ei vi naae de Klipperinder, som vi see i klart Sollys, og hvorfra vi først haabe at overskue de høie Skiønheder, som vi berneden et ret kunne samle til harmonsk Eenhed. Men naaede vi Fieldets den stolte knetsende Tøy – da er det ofte, at vi først tilfulde lære at skiønne, hvorledes ogsaa den dybe eenlige Dal kan i sit Skiød gjemme Skiønheder, der vække vor Længsel og love vort Hierte og vor indre Sands henrykkende Nydelser. Stolt og kraftfuld reiser sig, rodfast i Klippen, den ranke Gran, et Varsel om Fieldets evige Urokkelighed; Egen, som trodsede Mange Aarhundreder, fast ved sin stærke, kundrede Rod, staaer som et Sindbilled paa Livets Kraft, og tætte Skygger breder dens herlige Krone. Men see, en lille duftende Urt, fremspiret ved dens Rod, staaer heller ikke betydningsløs, og gierne møder Vandreren dens blide Smiil, den vidner om en anden lysere Fødtegn, hvor Livets Ynde lever i sin Blomsterglands, hvor Kiærligheds Rosenkjæde, slynger sig om Tilværelsen, omstraalet af Haabets tvende Morgenrøde. Dette Sted, (som maaskee engang vil kunne læses i sit Sammenhæng) staae her - uagtet Muligheden af Kritikens sure Miner – som Jndledning til de faa Ord, jeg har at sige over det Æmne, Overskriften udviser. - Blandt den uvurderlige Samling af danske Sange fra Middelalderen, Tiden har levnet os under Navn af Kæmpeviser, blandt de øvrige af lignende Art, samlede af Vedel og Sandvig, eller endnu usamlede og utrykte, indtager Mindekvadet om Axel Thordsens og Skiøn Valborgs Elskov en af de ypperste Pladser, ei blot fra Stoffets, men og fra Behandlingens Side, hvori der kiendeligen hersker en større Reenhed og Klarhed, end i mangfoldige af de andre Kæmpeviser. J dette Kvad er den daadfulde Heltekraft og Hiertets ommeste Lidenskab, Nordens høie Mod og inderlig glødende Elskov, den ædle, diærve Mandighed, og den rene, ynderige Kvindelighed sammenslyngede og fremstillede i et talende Maleri. Naar vi paa den ene Side aldrig bringes til at glemme, at det er mellem Norges Klipper vi bevæge os, saa taler igien det herlige Digt giennem Naturens Organ til vor dybeste Følelse; det berører Strenge i vort Jndre, hvis Klang gien toner Menneskelivets og Tilværelsens skiønneste Poeste, en smertelig Sorg betager vort hele Væsen, i det vi uvilkaarligen med Digteren udbryde Gud dennem forlade, som Aarsag er At de ei sammen maa være, Som have hinanden af Hiertet kiær Og elske i Tugt og Ære!