Berlingske Tidende, 1790-02-26
Slutningen af Hs. Franske Majestæts Tale i Nationalforsamlingen den 4de hujus (See forrige No. af disse Tidender.) Jeg bør ikke tvivle om, at De jo i Udførelsen af dette Verville med Klogskab og Oprigtighed bestræbe sig for at befæste den udøvende Magt, uden hvilken ingen varig Orden kan gives i Riget selv, og ingen Agtelse udenfor samme. Fornuftigvis kan ingen Mistroe blive meere tilbage hos Dem. Som Borgere og Nationens troe Repræsentantere paaligger det Dem derfore som en Pligt, at give Statens Vel og den offentlige Frihed den Fasthed, som allene kan udspringe af en virksom og beskyttende Autoritet. De ville vist nok erindre sig, at uden en saadan Autoritet maae alle Deele i Deres constitutionsmessige System blive uden Sammenhæng og Forening. Naar de altsaa beskjæftige Dem med den Frihed, som De og Jeg elsker, saae maae de og stedse have for Øine, at Uorden i Administrationen har ofte ved en blind Heftighed udartet til det farligste af alle Tyrannier. Jkke altsaa for min Skyld, som ved de Love og Indretninger, der skulle bestemme Rigets Skiæbne, regner alt det, der angaaer min Person, for intet; men for vort Fædrenelands Helds og Vældes Skyld, byder Jeg Dem, at vogte sig for alle de hastige Jndtryk, der kunne afholde Dem fra at overveie i Sammenhæng alt, hvad et Kongerige, som Frankrige udkræver, formedelst sit store Omfang, sin umaadelige Folkemængde og sine nødvendige Forbindelser med fremmede Magter. Som Lovgivere ville De ei heller glemme noget af det som Sæder, Caracter og Skikke hos en Nation, der ved sit Vid og SiæleEvner er bleven saa berømt i Europa, fordrer af Lovgivere, og ingen Ligegyldighed vise i at vedligeholde eller forandre de Følelser af Mildhed, Godhed og Fortroelighed, hvorved samme har vundet denne Ros. Giv De Nationen Exempler paa hin billige Tænkemaade, der tiener til Beskyttelse for den hos alle Nationer agtede Eiendomsret. Hvilken Vanlykke Berling. har igien udbredet nye Uroligheder i Provindserne? Hvilket Uheld er Skyld i, at man overlader sig til nye Udsvævelser, Lader os giøre fælleds Sag i at hemme disse, og af alle Kræfter hindre, at ikke strafværdige Voldsomheder sætte Pletter paa disse Dage, i hvilke Nationens Lykke dannes. De, som paa saa mange Maader kunne have Jndflydelse paa den offentlige Tillid, oplys De det Folk, som misledes, om dets sande Beste. Dette gode Folk, der er mig saa kiært, og om hvis Kiærlighed jeg forsikres, naar man vil trøste mig i mine Bekymringer. O! vidste det kun, hvor meget jeg bedrøves ved Efterretningen og et uretfærdigt Angreb paa Eiendom eller om en Voldsomhed mod Personer, saa vilde det maaskee skaane mig for denne smertelige Bitterhed. Jeg kan ikke tale med Dem om Statens vigtige Jnteresse, uden tillige at bede Dem indstændigst om en alvorlig Anvendelse af Deres Virke kraft i alt det, som vedkommer Finansernes Ophielp og Beroeligelsen af den utallige Mængde Borgere, som paa nogen Maade staae i Forbindelse med den offentlige Formue. Det er Tiid, at stille Urolighederne; det er Tiid, at give dette Rige igien den Creditsstyrke, som det har Ret at forlange. Alt kunne De ikke gjøre paa engang. Jeg beder Dem og derfore, at lade en Deel af det Gode, hvis billede fremstiller sig for Deres forenede Jndsigter, blive tilbage til en anden Tiid; men naar De til det, som af Dem alle rede er gjort, have føiet en viis og fornuftig Plan til Justitiens Pleie, og lagt Grundvolden til en fuldkommen ligevægt imellem Statens Jndtægt og Udgift; og endelig naar De have bragt Constitutionsværket i Stand; da kunne De med Rette giøre Fordring paa den offentlige Taknemmelighed; saa at man, ved Nationalforsam ingens successive Vedvarelse, som for Fremtiden er grundet i Constitutionen selv, vil kun behøve, fra Aar til andet at føie nye Velfærdsmidler til hine, som De have allerede bragt tilveie. Maatte dog denne Dag, da Eders Monarch paa den oprigtigste og fortroeligste Maade forener sig med Eder, blive en merkværdig Tidspunkt i Rigets Historie. Jeg haaber den vil blive det, dersom mit inderlige Ønske og min indstændige Formaning kan blive Signalet til Fred og en nøie re Forening med hinanden. Maatte dog alle de, som endnu føle sig borte fra den Enigheds-Aand, der er bleven saa nødvendig, skiænke mig alle bebreidende Erindringer; jeg vilde derfor Giengiælde dem med min Taknemmelighed og Affection. Lader os fra denne Dag, efter mit Exempel, bekiende os til een Mening, een Jntresse og een Villie, nemlig Hengivenhed til den nye Constitution og sand Nidkiærhed for Frankriges Held, Fred og Velstand.