Viborger Samler, 1774-06-13
(Over Sal. Doctor Scheffer er følgende indsendt.) Hlygtige Gie, Da, som forvilder Dig i Livets Adspredelser, Vil Du see et Syn værdt at see, En fand Menneskeven, En om Nödhielper, En Fader for fine Egne, En troe Ven for Fremmede: Jeg skal vise Dig Een, (Skiönt saadanne ere vist rare.) Kom med mig blant Gravene: Der seer Du Stövet af Ham, Skal jeg nævne Dig HamHENRK SCHEFFER. Var det, vi for kaldte Ham. Anden Aargang. Aal. Nu Nu har Han et nyt Navn. Hvilket ingen kiender, uden Han Som annammer det. Det var Hans mindste Fortrin, At Han var födt af de beste Forældre, Den uforglemmelige Liv-Medicus, Justitsraad HENRI SCHEFFER. Og den af Dyder ikke mindre, end Han tillige Af Indsigter, uvurdeerlige FrueMARIEKATRINELOBEDANTS. Elendige Ære. Som maae hentes alene fra Forfædrene Det var Hans Lykke at have dem til Forældre, Men det var ikke nok til Hans Ære. Barnet vilde ligne dem i Dyder, Vor Unge sin Fader i Indsigter. Fæderne-Landet og fremmede Lande Maatte foreene sig om at danne HamDe berømmeligste Læger søgte Han For i sin Tiid at kunne ligne dem. Fæderne-Landet skulde dog eie Ham Vor Bye blive Hans Opholde-Sted; Lykkelige Horsens, Endogsaa i dette beundre Forsynets Omsorg Er vel en stor Læge en liden Gave? Hvor manges Smerter har ikke Han lindret? Det var Hans Pligt, naar det var i Hans Magt: Men, Hvor omhyggelig søgte Han at lindre dem Hvor flittig belögte Han Syge, Hvor villig taalte Han Vanskeligheder, Dette opreiser Ham en Erestytte. Syge, Som til hörte Ham Hørte I af Ham, hvad Mand Han var Fyldte Han Eders Dödskammere med egne Berømmelser : Saa pleie mange Læger Vor tav, men Hans Gierninger talede. Han var Indsigtfuld uden at vide det, Utrettet uden at lade merke det. To gange Syge. I, hvis Fattigdom er den anden Sygdom, I kunde vel ikke faae Ham: Vist kunne I faae Ham. I behövede kun at kalde, Han kom ikke at undskylde, Han forekom Eder. Skulde de have fulgt Ham, Han hialp for intet, Aldrig havde vi seet en talrigere Liigskare. Friske, men Arme, I, som vrimlende paa Gaderne anraabte Ham! I faae vel et suurt Ansigt, I hörte vel et haardt Ord: Sligt vise ubarmhiertige Rige. ikke saa SchEFFER. (jeg kan vidne, thi jeg har seet det) Förend de bade Ham, gav Han För deres Mund var Hans Haand opladt. Eenlig havde Han ikke Börn; Men denne Eenlige havde dog mange Slægtinge! Hvad Mand havde De? Jeg vilde svare for Dem: En fand Ven; Men De selv svare. En uforglemmelig Fader. De have vundet ved Hans Död, siger man; Men De selv sige, De have tabt mere, Ingen Vinding i Verden kan betale Dem Ham. Endogsaa Umyndiges Taare har sagt mig dette. Fremmede Venner, Hvad sige De? Naar de Anseeligste kappedes om at have HamDe Besttænkende at have Ven i Ham Da behöve De ikke at sige mere. 31 Aar havde vi Ham. Skiønt anseeligere Steder misundte, Høiere Tilbud søgte at skille os ved Ham Vi oversee hastig Hans Liv hos os, For at komme til Enden, der faae vi at see mere. Tit havde Han fornærmet Döden: Nu fik den i Sindet at hevne sig. Aa Den Den gjorde det og Men hvad udrettede den : Eengang anfaldt den sin egen Herre, Men da den anfaldt Ham, tilintetgjorde Han den. Samme Lykke havde Hans Ven, SChEFFER. Nogle Aar bar Han sin Död hos sig: I sit lovlige Kald havde Han hentet, Hvad Under, Han saa friemodig mødte den i delige Stöd mindede HamAt det Legeme, Han boede i, var en Leerhytte. 61 Aar havde den staaet, Nu skulde den nedrives : Hielp Gud, hvilke Stöd fölte Han Skulde jeg skildre Ham, Dybtsaarede! Saaledes som De for faae Ham Omringet af Sygdommene. Nedsænkt blant Pinerne Jeg kan; Thi jeg faae Ham: og er rört nok til at gjöre det :Men Skal jeg röre Dem 7. Skal jeg oprive et nyt Saar. lan har forglemt, skulde da De huske det Nei, Kunde jeg skildre Dem Hans Forhold. Hans Troe, Hans Taalmodighed, Hvor skal jeg faae Ord fra unde, som omringede Hans Dödsseng, Kunne vide dette. Han klagede ofte, Det var menneskeligt: Leg en anden i Hans Sted og hör den Men knurrede Han Mistvivlede Han? Han havde nok det, som forbödsligt. Guds Ord var Hans Trøst: Havde det ikke været, Han havde forgaaet i sin Elendighed. Herslebs uforlignelige Faste-Prædikener, Gellerts fast mageløse Palmer, Nest Kilden, fra hvilken al Trøst hentes, Vare. Vare de salige Vande, af hvilke Han øste. Allerede foreenet med Jesu Længtes Han efter nøiere Forening.