Almuevennen, 1844-01-17
Onsdagen den 17. Januar 1844. Tale ved Læseforeningens Maifest. Af Frederik Barfod. Kjøbenhavnsposten Nr. 148 1840). ine Herrer, jeg har hørt Folk med Stjerner for og Nøgler bag, at paastaae, at Nordens Forbunds-Forening er umulig, fordi – – den vilde stride imod de dynastiske Jnteresser, Saavidt jeg seer er jeg imidlertid idag i et Selskab, hvor man hverken har Stjerner for eller Nøgler bag, og jeg haaber derfor ikke at vove synderligt ved at betvivle Rigtigheden af hiin Paastand, haaber ikke at vove synderligt ved at paastaae, at, skulde Nordens Forening endog kunne stride imod de dynastiske Jnteresser, da strider den sandelig ikke imod Folkenes, og, ret forstaaet, maa dog vel Dynasternes Jnteresser enten være de samme som Folkenes, eller det maa være maadelig bevendt med dem. – Det er nys sagt i et censureret Blad, og jeg tør derfor vel ogsaa pege hen derpaa, at, hvis Kong Christian den 8de gav Danmark en Constitution, da kunde muligviis et Uhyre af en Hær fra Østen ønske at forbyde ham det. Jeg kjender ikke Stemningen i Østens Kabinetter, og tør derfor ingen Mening have om, hvorvidt et saa himmelskrigende Angreb paa Folkeretten vilde være muligt eller ikke, jeg skal derfor ei heller dvæle længe derved, kun det maa jeg frit paastaae, at, skjøndt jeg ingenlunde tvivler om, at baade vore Skovdale og Sandheder kunde afgive Grave nok til alle de indtrængende Russer, saa blev Sagen os dog aabenbar langt lettere, naar et stort nordisk Forbund gav os et Rygstød i vore Brødre bag Sund og Kjøl. – Men mine Herrer, Historien har længe forud anet det, at den Tid vil og maa komme, tidligere eller sildigere, da Vestens Leopard og Østens Ørn skulle træde den store Holmgang sammen. – Den store Holmgang - maaskee paa vore Holme! – Ja mine Herrer, Blikket stift ind i Fremtiden, vi ligge midt imellem Osten og Vesten, og det er slet ingen Feberdrøm, at paa vore Holme kunde Kampen udkæmpes, den ligge nu nærmere eller fjernere. Det skulde heller slet ikke undre mig, om der gaves dem, som meente, at vort yndige Sjælland kunde blive en ret kjøn Ørnerede, jeg drister mig dog til at paastaae, at til en Ørnerede er det baade for godt og for smukt. Men atter viser jeg hen til et stort nordisk Forbund, og – viser hen til Forsynets evige Villie, der kundgjorde sig ei alene, da hele Norden befolkedes med samme Folk, indskrev sig ogsaa i selve Landenes Beliggenhed. Et Blik paa Norden. - Ligger ikke der den store Halv som en Kæmpefæstning, fremsprungen af Jordens Urklipper, og vort Øland som et svømmende Blokskib paa Vagt for Fæstningen. Et nordisk Forbund, den nærmeste mulige Forbindelse imellem os, og lad saa alle Verdens Øxne komme. Da, men ogsaa først da, kunne vi trøstig sige, at det kommer an paa dem selv, om de ville sønderbryde sig Næbbene paa Fæstningens Klippemure, eller paa Skibets Plankesidder, Frit maa dog dette Forbund være, kæmpefrit, og uafhængig maa hver enkelt af Stammerne staae begge de andre ved Siden; intet Baand skal hvile paa nogen af dem, uden det, som hinder fastest af aller Kjærlighedens; men det skal ogsaa sammenbinde dem alle, og gjøre det let og muligt, at Frihed bliver den eneste Forbundslov. – Mine Herrer, leve de samme Anskuelser hos Dem, som hos mig, da opfordrer jeg dem neppe forgiæves til at tømme et Bæger med mig paa Nordens Eenhed. Communalforeningen i Randers Amt.