Københavns Adresseavis, 1767-04-07
En og anden Videnskab kan berede Veyen for sine Disciple til adskillige i denne Verdens gode Ting; en baner en nærmere Vey til Riigdom, en til Ære, en til høye og visse dette Livs Beqvemmeligheder, men Philosophie, i og for sig selv betragtet, er blottet fra alt dette, med al sin indvortes Skiønhed og Deylighed er den udvortes ringe og uanseelig. Det haver sig dermed efter det bekiendte Vers: Dat Galenus oppes, dat Justinianus honores, Pauper Aristoeles. Hvad skulde vel da efter denne Verdens Løb bevæge nogen til at give sig ind i Viisdommens Skole? Hvo skulde ved faae Lyst til dens Deylighed, uden den, som haver af Naturen saaet en god Siel, henvendt til de sande og guddommelige Ting? Hvad under, da det hænger saa sammen, om Philosophers Tal ey allene her til Lands (som nogle beskylde os efter Hr. Proff. Wadskjærs Programma) men overalt paa den gandske Jord, haver altid været saare ringe? Men, alt dette uagtet, beholder dog Viisdommen sin Priis. Al den Berømmelse, som vores Autor haver lagt paa den, bliver i sin fulde Værd, eftersom den haver en uryggelig Grund. Naar Møl og Rust fortærer Rigdommen, naar Æren falder bort, som Boblen paa Vand, naar denne Verdens Glæde forsvinder som en Drøm, da bliver Viisdommen, ved Magt, og triumpherer over alt det, hvorimod den af mangelhaver været ringe agtet. Saa haver Viisdommen da denne Fordeel, at den ikke forlader sine Elskere i Døden, men den følger med dem paa hinSide af Tiden. Naar de, som med megen Berømmelse have lagt sig efter adskillige Videnskaber, henhørende til det almindelige Liv, maae i den Deel gaae ligesaa nogne ind i Evigheden, som de kom af Moders Liv, eftersom samme i Døden aldeles vige bort fra dem, og i Fald de ikke have i deres Grad havt Deel med Viisdommen, vil befindes i en beklagelig Tomhed; da skal den Viise derimod, som alvorligen haver sørget for at vinde det bestandige Gode, føre sin Forraad, skiønt den er meget ufuldkommen og i Stykkeviis med sig ind i Evigheden, der at see de Sandheder paa hvilke han her haver læset over, satte i et klarere og klarere Lys og af Viisdommen at høste de sødeste og saligste Frugter. Skal i det øvrige den naturlige Beqvemmelighed, som findes hos nogen til at indlade sig med Viisdommen, være den til sand Nytte, da maae den see til, at den lader samme blive sig en Anledning til retteligen at søge Gud i hans aabenbarede Ord, der at finde Christum, der er beskikket os til Viisdom og en evig Forløsning. Hertil haver og vor Textes Forfatter efter sin Tids Lys været hengiven; han er ikke bleven staaende ved sig selv, at speyle sig i sig selv, i de ham meddeelte gode Sinds og Legems Gaa ver, men ligesom han haver erkiendt det med megen Taknemmelighed, at han saa af Naturen var dannet, saa haver han og søgt at anvende samme til det Maal, til hvilket de ham af Skaberen vare meddeelte. Han vil ingenlunde berømme eller ophøye sig selv, men sin Gud og Skabere, naar han siger: Jeg var et Barn af god Art, og havde faaet en god Siel. Ja det som mere er, som jeg var god, kom jeg til et ubesmittet Legeme. Endelig maae jeg tilstaae, at naar man strængelig vilde holde sig til disse Ord, kunde det vel synes at i samme ligger en Vildfarelse, gandske modstridende imod den i den Hellige Skriftindeholdenne Lærdom. Det lader sig her ansee, ligesom Skribenten vilde sige, at hans Siel havde været til længe førende hans Legeme, en Lærdom, antagen i Platonis Familie. Philosopherne, ukyndige og Uskyldighedens Stand og om Faldet, kunde ikke finde sig i Sielens og Legemets Sammenbindelse, da de ansaae dem som meget ulige Væsener, der intet mindre vare dannede til end at være i Forening med hverandre. For at kunne udreedde sig, heraf, ere de faldne paa adskillige Tanker. Nogle have holdet for, at Sielene, havende en guddommelig Oprindelse, havde først været i en meget herlig Tilstand, her oven til, men at de sammesteds havde forseet sig, og vare derfor til deres velsortiente Strafstyrtede herned i disse mørke og forkrænkelige Legemer som i et ureent Fængsel, indtil de kunde blive værdige til at komme i deres forrige Stand igien. Andre, tilskrivende Materien al Synd og Fordærvelse, have holdet for, at Sielene i sig selv vare gode og reene, men at de af Aandernes Gud vare forskikkede til Legemerne, disse for diske Boliger, der til sin bestemte Tid at være paa Prøve, at omde vilde bevare sig selv i deres oprindelige Reenhed, og ikke lade sig hendrage og besmitte ved Legemet, da skulde de, naar deres Prøve=Aar vare fuldkommede, udfries fra det forkrænkelige Legeme, og blive overførte til den himmelske Bolig. Til denne sidste Meening kunde vel vores Autor forekomme nogle her i Ordene at hælde, hvor han taler saa meget om sin gode Siel. Men da han i ingen Maade, lader sig forstaae med, at det var skeet den til Prøve, at den var kommen til at boe i et Legeme, kan man med Grund frietage ham fra denne Vildfarelse, og for Resten er det paa dette Sted ikke hans Sag at afgiøre, enten Sielen eller Legemet er ældst. Det var ikke heller vel mueligt, at en Mand, som han, et Lem af den Jødiske Meenighed, som vidste og troede, som en sand Jsralit, hvad den hellige Historie=Skriver havde skrevet saavel om Skabelsen som om Faldet, at han skulde kunde lade sig indtage af hin eller denne imod Guds Ord saa stridende Meening, som jeg ellers ikke vil nægte letteligen at kunne finde Indgang der, hvor ingen Aabenbaring haves. Saa bliver jeg da ved mine foranførste Tanker over dette Ord, og indsender hermed samme til de Skiønsommes videre Undersøgning og Paakiendelse.