Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-12-08
Om Kong Knud den Store, (See No. 48 Efterat han havde bemægtet sig Engelland, vente han sine Tanker til Norge, for at bemægte sig ligemaade samme Rige, hvorpaa de Danske Konger havde Prætentioner; thi efter det store Søeslag med Olaf Tryggesen, Kongen af Norge, var Riget deelt udi tre Parter, saaledes, at SvendTingustæg, denne Konges Fader, fik paa sin Part Vigen, Rommerige og Hedemarken, og hans Allierede, nemlig Kongen af Sverrig, og den Norske Erik Jarl det øvrige at samme Rige. Men da var Olaf Haraldsen, kaldet den Hellige, som var af det gamle Norske Kongehuus, bleven Konge, i Norge, hvilket Kong Knud saavelsom bemeldte Hagen Jarl ikke kunne fordrage. Kong, Knud slatterede alle Norske Misfornøiede, hvilke han bestyrkede udi den Uvillie, de havde fattet mod Kong Olaf, efterdi han for Religionens Skyld brugte Haardhed imod dem; og kom der aldrig nogen af disse Misfornøiede til ham, han jo lod dem rigelig beskienke, saa at man vidste allevegne udi Norge at tale stort og prægtigt om Kong Knuds Gavmildhed. Han forsømmede ei heller, at opægge Hagen Jarl, forestillende ham, at han havde større Ret til Norge end Olaf Haraldsen, hvilken de Norske udi Hastighed og Overilelse havde taget til Konge. Dette gjorde Kong Knud hemmeligen, men offentligen skikkede han et Gesandtskab fra Engelland til Norge, hvilket kom til Kong Olaf i Tønsberg. Men saasom han kunne mærke, at deres Erinde intet got betydede, ville han nogle Dage ingen Andiener give dem. Endeligen lod han dem komme for sig; da overleverede de ham Breve fra Kong Knud, og gave tilkiende, at deres Herre holdt sig for at være ret Arving til Norge, og derfore havde Ret til at tilegne sig samme Rige, med Sværd; dog ønskede han heller at træde i venlig Underhandling med Kong Olaf, og at arbeide paa et Forliig, hvilket kunne giøres paa den Maade, at han tog Riget til Lehn af deres Herre, og gav ham aarlig Skat. Hertil svarede Kong Olaf saaledes: Jeg har hørt, at KongGorm var en mægtig Konge udi Danmark, og dog lod han sig nøie med Danmark alene, men hans Efterkommere have ikke villet lade sig nøie dermed; Og er Kong Knud allermeest at laste, hvilken, omendskiønt han har faaet Engelland og Danmark at regiere over, saa vil han dog rive mig mit FædreneRige af Hænderne; Giver ham dette Svar, at jeg skal forsvare mit Rige, saalænge ieg lever, og at jeg før skal lade mit Hoved, end beqvemme mig til, at give ham nogen Skat. Over dette Svar blev Kong Knud fortørnet, og foresatte sig strax at paa føre Norge Krig. Og saasom Kong Olaf vel kunde see dette forud, belavede han sig og paa at giøre en tapper Modstand. Han gjorde ogsaa Forbund med Kong Anund udi Sverrig, for at beskytte hinandens Lande mod saadan mægtig Fiende. Dette Forbund søgte Kong Knud at til intet giøre, og skikkede Skiænk og Gaver til Kong Anund af Sverrig; Men som samme Konge ikke fandt sin Regning ved, at Kong Knud skulle blive mægtigere, tog med Koldsindighed imod hans Gesandtere, som da de mærkede, han ei var at vinde, vendte tilbage med uforrettet Sag. Dette Forbund mellem Norge og Sverrig foraarsagede, at Kong Knud begyndte at frygte for sit eget Rige Danmark, og det med Føie, thi de tvende Allierede overlagde med hinanden, at indtage samme Rige, og udrustede store Floder. Kong Olaf kom med sin Flode Aar 1026, til Sielland, og der skændte og brændte allevegne. Kong Anund af Sverrig gjorde det samme udi Skaane, og Jndbyggerne overgave sig af Frygt, og svore dem Lydighed; saa at Kong Knuds Søn, kaldet Haarde Kund, der i sin Faders Fraværelse var sat til Regent udi Danmark, og Ulv Jarl, som efter ham havde meest at sige, begave sig til Jylland for at hverve Folk; dog torde de ikke binde an med de forenede Konger, førend Kong Knud selv kom til Danmark, thi da han spurgte Tilstanden udi Norden, gjorde han sig færdig med en stor Hob Skibe at seile til Danmark, og satte over Floden den føromtalte Norske Prætendent Hagen Jarl. Ved Kongens Ankomst vendte Bladet sig strax; thi de forfaldne Stæder i Danmark gik strax deres rette Konge til Haande igien, og de allierede Konger maatte retirere sig, saasom de ei torde vove noget Slag med Kong Knuds mægtige Flode; Kongen af Sverrig gik og Hiem med sine Skibe, ladende Kong Olaf alene udi Stikken. Midlertid havde Kong Knud en Hendelse, som drev ham til at giøre et Mord paa en af sine ypperste og troeste Mænd, da han en Aften spillede Skal med Ulv Jarl, forsaae han sig engang, saa at Jarlen satte ham skak; hvorudover Kongen flyttede sin Steen tilbage, og bad ham trække anderledes. Dette ville Jarlen ikke giøre, men blev vreed og gik bort; hvorudover Kongen saade: Flyer du ogsaa, du frygtagtige og feige Ulv, Jarlen svarede ham noget haardt derpaa udi sin Hidsighed, og gik hiem. Anden Dagen skikkede Kongen en af sine Hoffolk ud at slaae ham ihiel. Den samme fandt ham udi Korskirken i Roeskild, og der stak ham igiennem med sit Sværd, hvilket han førte blodigt til Kongen, og derfor blev belønnet. Kongen fortrød dog siden denne Gierning og for at giøre Ponitentze, gav et anseeligt Gods til den Kirke, hvorudi dette Mord skeede. – Da Kong Olaf var saaledes forladt af sin Alliered, Kongen af Sverrig, var han gandske raadvild, og holdt Krigs=Raad med sine fornemste Mænd, men mange af dem gave ham saadanne Raad, hvoraf han mærkede, at han ikke meere kunne forlade sig paa sine Undersaatter; thi den snedige Kong Knud førte Sværdet udi den ene Haand og Pungen udi den anden, og vidste saa behændig at lade de Engelske Penge roullere blandt de Norske høie Officierer, at mange lovede at sælge ham deres Konge. Herover fandt Kong Olaf raadeligt, at forlade sin Flode. gav Ordre til Skibene at rettere det snarest mueligt var, gik selv over Land igiennem Sverrig til Norge, men han fandt sig lige saa usikker i Norge, som paa Floden, thi hvorhan kom, fandt han, at Kong Knuds Penge havde gjort samme onde Virkning. Da Kong Knud saaledes ved Skienk og Gaver havde vundet de Fornemste i Norge, begav han sig med sin heele Flode til samme Rige, og gjorde Landgang paa Kysterne af Christiansands Stift, da kaldet Agdesiden, hvor han kom frem i Landet, blev han strax hyldet. Derfra seilede han til Trundhiem, og ved Hielp af sine Penge fik saadant Tilløb, at han udi Trundelauget paa et stort Ting blev erklæret Konge af Norge. Efterat han saaledes havde bemægtet sig Riget, satte han Hagen, Jarl, sin Søstersøn, til Regent derover, og erklærede paa samme Tid sin Søn, Haarde Knud, Konge over Danmark, hvorpaa han tog Gissel af alle Lehns Høfdingerne udi Landet, og med saavel forrettet Sag reiste tilbage igien. Udi saadan Tilstand maatte den gode Kong Olaf begive sig af Landet, og begav sig til Moscov, da kaldet Garderige, hvor han blev vel modtaget af Kong Jaris af, og forblev nogen Tid hos ham. Omsider fattede han det Forsæt, at begive sig til Norge igien, og paa nye der forsøge Lykken. Kong Jaris af overlod ham og nogle Folk; Kongen af Sverrig ligesaa, saa at han kom ind udi Norge med en Krigshær af 3000 bevæbnede Mænd af Norske og Svenske som paa den Tid ansaaes for en stor Armee i Norge. Da han mynstrede sin Krigshær fandt han i den 900 Hednin ninger, hvilke han befoel, af hans Gudsfrygt, at de skulle lade sig døbe, eller begive sig fra Armeen, hvorudover 500 af dem forlode Hæren. Ved Stiklestad satte Kongen sin Krighær udi Slagtorden; den var deelt udi 3 Korps, af Norske, Svenske, og de Tropper, som Dag Ringsen, en anseelig Mand af Norske Kongeslægt, havde tilbragt; deri iblandt var ogsaa Kongens Broder den unge Harald, hvilken Kongen befoel, at holde sig fra Striden, efterdi han endda kun ansaaes som et Barn. Men denne unge Herre, ville være med, og sagde, at hvis han ikke var saa stærk, at han kunde holde Sværdet, ville han binde det fast og sin Haand, og maatte man saaledes lade ham blive. Kongen opmuntrede sine Folk ved en bevægelig og gudelig Tale, posterede sig selv udi den mittelste Hob, satte Dag Ringsen, paa den høire Fløi med hans Folk, og de Svenske paa den venstre, og forordnede, at de alle skulle have en Løsen, og raabe, naar de anfaldt Fienden: Frem Christne Mænd, Kors Mænd, Kongens Mænd. Der siges, at Kongen nyelig for Slaget laae og sov i sit Telt, og, da hans Anfører Find ved Fiendens Ankomst vækkede ham, sagde Kongen; Ei, hvad giør du? Jeg drømte, at jeg gik paa en Stige op til Himmelen, og just, da jeg var paa det øverste Trin, vækkede du mig. Kong Knuds Parti havde samlet en anseelig Magt, hvormed de rykkede mod Kong OlasUdi denne Krigshær var blandt andre en Skibsbygger, hvilken gjorde et Løfte, at slaae Kong Olaf ihiel med egen Haand, fordi Kongen havde ladet ham straffe for en Misgierning. Begge Krigshærene kom i Trefning sammen ved bemeldte Stiklestad Aar 1030. Og blev der da længe fægtet med lige Tapperhed og Haardnakkenhed paa begge Sider. Men midt udi Slaget nærmede bemeldte Skibsbygger, navnlig Trosten Smed, sig til Kongen, hug til ham med en Øxe, og rammede ham paa det venstre Been oven for Knæct, ved hvilket Hug Kongen segnede, bortkastede sit Sværd, og bad Gud hielpe sig. Derefter fik han tvende andre Saar, et af Tore Hund, og et andet af Anføreren for Kongens Hær, hvoraf han døde paa Stedet, og hans heele Krigshær tog Flugten. Efter Slaget gik Tore, Hund til Kongens døde Legeme, hvoraf han tørrede Blodet, svøbte det i et Klæde, og lod det bortføre. De andre Legemeer, som fandtes paa Valstedet, bleve ei heller plyndrede, saasom Samvittigheden slog Seierherrerne, som da allerførst mærkede deres onde Gierning, og var ingen meer ivrig i at berømme Kong Olaf end hans egen Banemand Tore, Hund hvilken vidnede, at et Saar, som han havde faaet paa sin Haand, blev strax lægt ved en af Kongens Blodsdraaber. Hans døde Legeme blev holdet udi Agt, og blev Kong Olaf omsider indført blandt Helgenes Tall. - Kong Knud blev da Herre over 3 store Riger, Danmark, Norge, og Engelland. Han undertvang og Venden og i sær Julinerne, som i hans Faders Tid havde tilføiet Riget saa megen Skam og Skade. Aaret efter den Norske Krig 1031. gjorde han en Reise til Rom, hvor han gjorde store Gaa ver og Foræringer til St. Peders Kirke, og uddeelte megen Almisse til de Fattige, Han gjorde og et Løfte ved St.Petri og Pauli Grav, at han efter denne Dag skulle bedre sit Levnet, og derom i et langt Brev forsikrede Geistligheden og meenige Mand udi Engelland. Han førte en prægtig Hof=Stat, og reiste gemeenlig med 6000 Mænd og 60 Krigskibe. (meere følger.) Middel mod Frost. Katte=Fidt er et probat Middel mod alle Slags Frost, enten der er Hul eller ikke. Man smører det kun meget tyndt paa, saasom det Slags Fidt er meget rart at bekomme. Er der Hul, smører man Skaden, og ombinder en linned Klud, da det strax trækker sammen og læges; ligesaa og forgaaer Frosten, hvor ingen Aabning er, ved denne Smørrelse. Haver man ei selv Katte at kunne undvære kan man kiøbe, i dem er kun saare lidet Fidt, og i en vel feed Kat er neppe et Fingebøll fuldt. Paa Jndvollen er gaare lidet, men over Lænden paa Skindet sidder lidet, hvilket alt omhyggelig afpilles, og smeltes, som andet Fidt, i en Pande, og kan forvares i mange Aar, og bruges sparsommelig, da det dog giør sin gode Virkning. Om Vinteren, ere Kattene feedest, og da maa de tages. Har de et smukt Skind, kan samme beredes, enten til Muffer eller andet Foerværk. For Sikkerheds Skyld at faae rigtig Katte Fidt, er det raadeligst selv at lade det tage af Katten.