Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-02-17
Aarhuus. Udtog af en Skrivelse fra en Søemand, der, ombord paa et Dansk Skib, i Maji f. A. blev opbragt af en tripolitansk Fregat, men lykkeligviis strax efter, ved den brittiske Vicekonsuls Mægling, blev friegivet. - "Den 20 Maji, saaledes hedder det i bemeldte Brev, bleve vi om trent paa Høiden af Lissabon taget af en tripoli tansk Fregat paa 48 Kanoner, og maatte med vore Effecter begive os ombord paa samme, hvor vi med et græsseligt Fryderaab bødes velkommen af omtrent 300 Tyrker. Fregatcapitainen, en engelsk Renegat, lod strax vor Bagage bringe i hans Kajut og anviste os et lidet Rum i Skibets nederste Dække. En Timestid efter opbragte han endnu et andet Skib, og otte Dage derpaa endnu to. Nu krydsede han endnu nogle Dage omkring med os langs den marokkanske Kyst, og passerede derpaa Strædet ved Gibraltar, hvor han endnu tog to Skibe. Dagen efter mødte vi tre algierske Fregatter, der, fordi de selv vare i Fred med Danmark og derfor heller ikke troede paa Retmæssigheden af vor Opbringelse, tvang Capitainen til at følge med til Algier. Her laae vi to Dage for Anker og ankom endelig den 16de Junii til Tripolis. Medens vor meer end tre Ugers Ophold ombord paa Fregatten behandlede man os med saadan Grusomhed, at det endnu ved Erivdringen om hine ulykkelige Dage overløber mig en kold Gysen. Kun nogle enkelte Træk vil jeg her skildre, hvori al Overdrivelse paa det omhyggeligste skal vorde forebygget. Vi fik tvendegange daglig noget Grød kogt i Vand og noget halv raadent Vand i smaae Rationer. Man havde kastet os ned i det underste af Skibet i et Rum, hvor i det høieste 20 Mennesker kunne ordentlig ligge; alligevel bleve alle de som gjortes til Fanger drevne ned i samme Rum, saa at vi til Slutningen laae sammenpressede som Sild i en Tønde, Da vi kun havde et lidet Lufthul, saa laae vi næsten altid som bader i Sveed, og paa det skrækkeligste plaget af alskens Utøi. Vi løbe, som sagt, den 15 Junii ind til Tripolis, i hvis Havn der strax viste sig for os et sørgeligt Syn, da ved vor Ankomst en Slave=Opsynsmand med omtrent 20 Christenslaver kom ombord paa vor Fregat. Blodet kogte i mine Aarer da jeg saae, at Tyrken drev disse, blege aftærede Menneskeskeletter til Arbeide med Stokkeprygl, og Tanken, "J Morgen er du maaskee ogsaa een af disse Ulykkelige var skrækkelig. En Time efter bleve vi førte til Paschaen. Ved Strandbredden havde en stor Mæng, de Tyrker, Mand, Koner og Børn, samlet sig, og modtoge os med haanende Jubel. Vi gik igjennem flere smale Gader, hvori Musselmændene skareviis havde opstillet sig for at beskue os. Da Pa schen havde beseet os og erholdt Underretning om hvad Landsmænd vi vare, bleve vi ført her i Slavecassernen. Her fandt vi 200 stakkels ulykkelige Christne Slaver, aftærede af Hunger, Græmmelse og Arbeide og bedækkede med usle Pialter. Størstedelen vare Jtalienere. Nogle Oldinge iblandt dem, hvis graae Jsse indgjød mig medlidende Ærefrygt, vare, nedtyngde af deres Ulykkes Byrde, blevne vanvittige og tjente til Spot for nogle umenneskelige Slavevogtere. Andre ulykkelige Febersyge laae uden Hjelp paa Fængslets fugtige kolde Steengulv; blandt dem vare tvende stukne af Sporpioner, som jamvende saae deres Opløsning imøde. Væggene vrimlede af alskens Atøi, især af en talløs Mængde store Væggeluus. Halv afmægtig lanende mig til en Pille kom Taa ver i min Øie; tvende unge Gennesere nærmede sig og søgte at trøste mig. Næste Dags Morgen, ved Daggrye bleve vi drevne hen paa en offentlig Plads og derfra troppeviis til Arbeide; jeg maatte med et unge Menneske fra Lissabon og en SuperFargo fra Triest bære Træe ud af det Magasin, hvori man vilde henbringe vore egne Varer. En medlidende Jøde, Paschaens Secretair, befriede os efter nogle Dage for Arbeidet. Den 18de Junii var min Befrielsesdag og den 3die Juli forlod jeg Tripolis for at tage hjem til mit danske Fædreneland. (Aarhuus Avis.)