Jyllandsposten, 1841-04-16
Den Oversigt over Constitutionens Tilblivelse hedder det blandt Andet i Munch-Ræders Skrift om den norske Statsforfatnings Historie og Væsen: Da Kong Frederik den Sjette i Kielertractaten af 14de Januar 1814 og i derpaa følgende offentlige Acter frasagde sig enhver Rettighed til Norges Krone, var det vistnok ingenlunde hans Mening at gjengive Folket den absolute Magt, hvilken han havde modtaget i Arv fra sine Forfædre som det levende Minde og Fortidens Vildfarelser og Forbrydelser, List og Svaghed. De Rettigheder, som Acterne af 1660 og 1661 overdroge den oldenborg ske Stamme, bleve af dennes Hoved, eensidigen og imod den bestaaende Grundlov, overladte, ifølge Nødvendighedens Ret, til det svenske Hof, hvis Leder Carl Johan, stærk ved de udmærkede Tjenester, han havde viist det mod Napoleon forenede Europa, og stolende paa de Forbund, hvori Rusland, England og flere Magter havde garanteret Norges Afstaaelse, haabede at staae ved sine Ønskers Maal, den skandinaviske Halvøes Forening under eet Scepter. Denne Tanke, som Sverrige gjennem Aarhundreder havde næret, og siden Gustav den 4des Fald med Jver søgt at realisere, var af Carl Johan bleven opfattet med Jnteresse, og han havde med den Dristighed, som egnede sig denne Jldsjæl, besluttet ved en saadan Begivenhed at begrunde en ny Æra, og befæste sit nye Dynasties Legitimitet, idet han spredte Berømmelsens Straaler over dets Udspring. Kong Frederik løste den 18de Januar det norske Folk fra dets Eed og Pligt imod sig, og opfordrede det til roligen at underkaste sig det svenske Herskab. Normændene, som elskede Frederik og som tillige idethele kom vel overeens med det venlige danske Folk, følte sig bittert saarede ved denne Afstaaelse, hvorom Efterretningen, uagtet man længe havde anet den, uventet og usikker – som et Lyn – for igjennem Landet; og Mange ansaae sig, skjøndt vistnok med Urette, svigtede og forraadte af deres Konge, som endnu den 3die Septbr. 1813 erklærede ikke at ville tilkjøbe sig en haanlig og usikker Fred ved Offeret af sine troe og tappre Normænd. Kun Faa vare deres Antal, som strax vidste at skatte denne Begivenhed, som den lykkeligste siden umindelige Tider, og indsee, at denne Handling var den meest velgjørende, som vi skylde den oldenborgske Stamme, at det forhaabningsrigeste Moment, siden den ulykkelige Forbindelse med Danmark stiftedes, var det, hvori den opløstes. - Kielertractaten blev ligesaalidt som nogensinde senere erkjendt af de Norske. Tanken om Modstand synes næsten overalt at have været eenstidig med selve Efterretningen, og Prinds Christian Frederik, som siden Foraaret 1813 havde bestyret Landet i Egenskab af Statholder, og som sandsynligviis, hvis han havde villet, i betydelig Grad kunde have lettet de Svenske bemægtigelsen, hørte hellere sin Samvittigheds og Folkets end den overvundne Konges Stemme. Allerede i Januar Maaned, førend Folket udenfor Christiania endnu vidste ret Besked og Fredens Betingelser, begav han sig paa en Reise til Throndhjem, underholdt sig med Almuen paa Veien, og erfarede saaledes dens Stemning. Man yttrede overalt Afsky for det svenske Aag; mangesteds stode Gamle og Unge med Taarer i Øinene og velsignede den elskede Fyrste, medens de med Jnderlighed lovede Troskab i Liv og Død. J Throndhjem viste han strax efter sin Ankomst tydeligt, at han havde fattet sin Beslutning; han erklærede nemlig den 5te Februar offentlig: "Norge skal bestaae udeleligt og ubetvunget. - Jeg er uadskillelig fra Norge; min Tillid, staaer til det norske Folk, mit Haab til Gud, min Løn skal være Folkets Kjærlighed." Derimod blev der ikke endda offentlig talt og sunget om nogen Statsforfatning. - Prindsen fandt sig foranlediget til at standse paa Nedreisen til Christiania, omtrent 5 Mile fra denne By, i Eidsvold, hvorhen han opkaldte endeel anseete Mænd for at høre deres Raad. Her mødte Carsten og Peder Anker, Amtmand Collet, Professor Treschow, Oberstlieutenant Haffner, Biskop Bech, Agent Nielsen, Professor Sverdrup m. Fl.; Alle eller idetmindste de Fleste fra Christiania. J denne Forsamling var det, at han hørte Yttringer af de meest modnede Anskuelser, om, paa hvilken Grundvold Norges Statsret for Fremtiden burde bygges. Prindsen havde troet, som nærmeste Thronfølger efter Kong Frederiks Abdikation, at kunne grunde sit Herredømme paa Kongeloven, og saaledes vedblive at styre dets Skjæbne som legitim, ved Guds Naade indsat Fyrste. Men dette vilde Majoriteten ikke erkjende, den oldenborgske Stammes Rettigheder ansaaes nigienkaldelig tabte ved det Foregaaede. Folkets Ret var den eneste, som endnu bestod, skulde det ved saamange Ulykker nedtrykte Folk endnu reise sig med den Kraft og være villig til de haarde Offere, som udfordredes for nogenlunde at sikkre Udfaldet af den forestaaende Kamp, maatte der skabes en ny Agens for Kraftanstrængelserne, et nyt og mægtigt besjelende Princip for Folkelivets Udvikling, en Gjenstand for alle Borgeres Enthusiasme. Det var isærdeleshed Profesfor Sverdrup, hvem det lykkedes at overbevise Prindsen om, at Souverainiteten nu var hos Folket Han indfandt sig sidst i Forsamlingen, da han først samme Dags Morgen var kaldt fra Christiania; efter at være indkaldt til Prindsen, yttrede han sin fra Dennes forskjellige Mening, men efter en Times livlig Discussion erklærede den ædle Fyrste sig paa en ligesaa elskværdig, som rørende Maade overbeviist, og overdrog ham ligeledes at overtale 2 a 3 af Forsamlingen. Siden kom igjen Prindsen selv ud i denne og erklærede sin nu forandrede Anskuelse. Sverdrup udviklede, efter hans Opfordring, paany sin Mening. "Det er det Rette, udbrød Treschow, som forhen havde vaklet. Bech, som havde været decideret for Prindsens absolute Magt, gik ligeledes over til Pluralitetens Mening, saa at alene C. Ancher og, saavidt vides, Haffner forbleve derimod.