Aarhuus Stifts-Tidende, 1814-01-28
Da Gaardbeboerne her af Hammel f. A. forlangte af Hr. Pastor Manniche og mig at bortrødde vore Berbetisser og udbade sig vores Raad, var min Piece, om Berberissernes Skadelighed skrevet, men ei trykt, og Jngen vidste om den at sige, ei heller havde, jeg den Gang udladt mig til Nogen af dem enten Tidet eller Meget som Berberissernes Skadelighed: vi raadede dem begge, at forebringe deres Andragende for Hr. Commerceraad Tommesen, som jeg endnu samme Dag, i venskabelig Hensigt, gav Underretning derom ved een af hans Skrivere. At Mænd fra flere Sogne siden fulgte med dem til ham, vidste jeg aldeles Jntet af førend i bagefter.; men at de, efter hans Foregivende, kom tildeels i en truende Tone, er noget Usædvanligt, og skal giøre mig Ondt hvis det er sandt. At han efter deres Foregivende spottede og torterede dem, veed jeg ikke saa vist som jeg troer det; men dette veed jeg, at samme deres Besøg havde udbredt en svar Kummer overde Hammel Mænd, og blandt flere af de Andre en gruelig Harme, der snart udbredte sig til Flere som en Løbeild, hvormegen Giæring og Bitterhed, der existerede blandt dem, har Commerceraaden selv, saavelsom Hr. Kammerraad Stilling sagt i bemeldte hans Bog. Man kom til mig nu fra forskiellige Kanter og Raad og Bistand, Nogle vilde strax til Kongen og klage deres Nød, Andre vilde have Ansøgninger skrevne o. s. v. Jeg raadede til Rolighed og Taalmodighed; men da jeg paa samme Tid fik Underretning om, at der andensteds var øvet Vold mod anden Mands Berberisser, tog jeg aldeles ikke i Betænkning, efter flere Anmodninger til mig, at meddele Voldbye Mænd Concept til en Ansøgning til Rentekammeret, hvilken Ansøgning : tilligemed Concepten jeg siden raadede dem at brænde, paa Grund af, at jeg fandt Rug der, sønden og sydvest for Byen, længst fra Berberisserne, skikkelig god, da de dog alle havde klaget. At de Søbye Mænd siden foreviste mig en Ansøgning til Rentekammeret, som jeg nu erfarer de ei afsendte, men at he havde i Stilhed tilvendt dem hiin Concept til de Voldbye Mænd, og derefter stilet en anden Ansøgning, som jeg ei har seet, ei heller veed hvorvidt den er overeensstemmende, med Concepten, da jeg nu ei er istand til at erholde nogen af Delene, maae jeg erindre om her, for at hæve Tvivlen om Sandheden i mit Svar til Notarius. Publicus, nemlig: at jeg ei havde conciperet for det Søbye Mænd, men vel seet deres Ansøgning. At jeg, efter Anmodning, forfattede og skrev efter opgivne Grunde Ansøgningen til Kongen for de Hammel Mænd, har jeg ingensinde holdt hemmeligt, og iøvrigt har jeg intet foretaget mig her i Løndom, som jeg jo vil vedkiende mig aabenbare. Alt hvad her er anført kan jeg bevise, og indstiller nu til Publicum, at bedømme: om Hr. Commerceraad Tommesen er beføiet til saa grueligt at dræbe en redelig Mands Ære. – Han kalder mig Vinkelskrirer; men og spørger: var det Forbrydelse af mig, at lede de Mænd, hvis Børns Ungdomslæger jeg er, og hvoriblant flere, selv har haft mig til Ungdomslærer paa lovlige Veie, og vise mig som deres oprigtige Ven Eller, havde det været Ret af mig, om jeg, som desværre skeet var, havde spettet dem i deres virkelig store Kummer : - Deri bestaaer da min hele Forbrydelse! min Hensigt, der ene er Gud bekiendt, behøver jeg ei at stamme mig ved. Den Bitterhed, Hr. Commerceraad Tommesen fra Begyndelsen af viste mod mig, har forhindret mig i, mundtlig at erklære hvad jeg her skriftlig har maattet. Æren er mig kostbarere end Livet; som min Fiende her han viist sig; Hevnen ei, men Selvforsvar vente han af mig!