Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-11-05
Divisionen Brayer begav sig strax efter Revuen paa Marschen til Paris. Da Keiseren kom tilbage til Erkebispens, var det store Galerie i dette Pallads gandske opfyldt med Generaler, Oberster, Magistratspersoner og Administrateurer af forskjellige Rang og Værdighed, kort sagt, man troede at befinde sig i Tuillerierne. (Sluttes i næste Nummer. Den stiaalne Ring. J Begreb med at forlade Academiet, reed jeg endnu engang gjennem Egnen, for at tage Afskeed med den. Jeg kom til en lille Stad, hvor jeg ville spise til Middag. Her stod en Reisevogn, forspændt med fire Heste, foran Værtshuusgaarden, af hvis Dør just to Damer traaede ud. Den ene omtrent sytten Aar gammel, var engleskjøn, den anden derimod aldrende og stolt af Miner og Geberder. De gik til Byens Kirke, hvilken Klokkeren, som de havde ladet kalde, aabnede for dem, Jeg sneg mig ind bagefter. De spurgte efter en Ridders Hvilested fra Fortiden, som laae begravet der i Kirken. Klokkeren førte dem frem paa en frie Plads foran Alteret og viste dem en Gravsteen paa hvilken en Ridder i Legems=Størrelse. stod udskaaren. Matronen holdt ham en standsmæssig Lovtale, hvorved Klokkeren, den ærbødigste. Tilhører flittig nikkede med Hovedet. Jmidlertid knælede den skjønne Pige, som jeg hørte kalde Helene, ned ved Gravmælet, fremsagde med foldede Hænder en sagte Bøn, kyssede derpaa Steen mandens Mund, og lagde rørt en Rose paa hans Bryst. Efterat have feiret den Afdødes Minds forlode de Kirken. Jeg trykkede mig ind i en Krog for at kunne see dem passere tæt forbi mig og fulgte dem, efterat dette var skeet, lige i Hælene. Foran Kirkedøren strømmede et Par hundrede Mennesker os imøde, som forfulgte en gal Hund med Stene. Han løb, i det jeg blev ham vaer, allerede løs paa Helene og vilde bide hende, da jeg sprang fremmed en Knippel, som jeg havde reevet af Haanden, paa en, der stod uvirksom og gabede, og slog det onde Dyr til Jorden. Et Jubelskrig lød rundtomkring mig. Den forskrækkede Pige faldt i Armene paa den Gamle. Denne spurgte: i Hvem er De Pa En Student. - Af Adel. - Rei - derpaa kastede hun Hovedet tilbage, sagde koldt: at Vi takke! og trak Pigen bort med sig. Men Helene vendte tilbage, rakte mig en Rose og lagde med et sælefuldt Blik, som jeg aldrig vil glemme, Haanden, paa Hjertet. Matronen rystede paa Hovedet, ilede burtig til Vognen, satte sig deri med Pigen og kjørte bort. Jeg søgte hos Verten at faae udforsket begge Damers Navn og Boepæl, han vidste intet. Jeg spurgte Klokkeren, han kunde ligesaalidt give mig nogen Oplysning; saaledes var det kjere Barn, uden Haab om at gjensee hende, forsvunden; kun Engelens Billede blev tilbage i mit Hjerte. Mis modig lod jeg min Hest føre frem, gjorde endnu et Forsøg paa at erfare noget af Karlen, og har vidste virkelig mere end de andre. Han havde hørt af Kudsken, at Damernes Reise gik til den sydlige Tydskland. Derhen kunde jeg ikke følge dem. Min Moder ventede mig med Længsel; da jeg kom, fandt jeg hende syg. Lægerne som jeg spurgte om hendes Tilstand, gave kun lidet Haab. Hun blev Dag for Dag svagere, og synes desforuden at lide af en Sindsvaghed. Man kunde tydelig mærke at en Hemmelighed trykkede hende, som hun ligesaa ugjerne ville opdage, som tage med sig i Graven. Engang blev jeg om Natteen kaldet ind til hende. Kjære Søn - sagde hun - Følelsen om min nær forestaaende Død aftvinger mig en smertelig Bekjendelse. Jeg førte din salig Stedfader, bag Lyset, da vi giftede os, ved Foregivendet om, at jeg var Enke efter en i Udlandet afdød Embedsmand, men forhen levede jeg i et ulovligt Egteskab, Du hedder ikke Walland, som man hidindtil har kaldet dig, men du er en naturlig Søn af en Mand af Stand, hvis Rigdom du allerede kan domme om af denne Ring. - Hun aabnede derpaa et lidet Futteral og vedblev. Denne Ring, som i det Mindste er tusende Daler være var mig anbetroet af din Fader, for at overleveres dig, for at du derved engang i Tiden, kunde legitimere dig for ham, som Søn." Forundret spurgte jeg om min Faders Navn. Det er Grev - - sagde hun, og tabte i dette Øieblik, angreben af et Slagstod, Mælet. Hun ga mig ved Gebærder at forstaae, at hun ville skrive; men i det jeg ville give hende en Skrivertavle, tabte hun Bevidstheden og døde. Hendes hurtige Død rystede mig dobbelt, da det Lys, som just nu begyndte at udbrede sig over min Herkomst, paa engang igjen udslukkedes. Da jeg var bleven nogen roligere begyndte jeg at opsøge min Fader. Jeg fandt i min Moders Papirer det Brev ved hvilken han havde sendthende Ringen, men i Stedet for Navnet, stod blot et flygtig Pennestrøg, som ikke lod sig forklare. Vigtigere var for mig, en derved liggende Pung med Guld, som forsynede mig med Reisepenge og satte mig i Stand til at kjøbe en Ridehest. Min Moder var, da hun giftede sig, kommen med mig fra det sydlige Tydskland. Deraf sluttede jeg, at min Fader maatte boe der, og at reise derhen var det jeg ønskede, fordi jeg paa det omvankende Ridder og ogsaa haabede at finde Helene. Med trøstigt Mod tog jeg altsaa min Vei mod Sønden, og reed fra Slot til Slot, overalt hvor en Greve boede, der, efter sin Alder, kunde være min Fader. Jeg meldte mig som en Mand, der havde en kostbar Ring at sælge. Man lod mig, overalt komme frem for sig; men ingensteds bemærkede jeg, ved Foreviisning af dette Kienodie nogen Forandring i Herrernes Ansigt, imidlertid. bød jeg overalt min Ring frem, for at være vis paa at beholde den, for 4000 Rbd., og da afslog enhver Handelen med Haanlatter. Forgiæves søgte jeg efter Helene. Den Rose hun havde skjænket mig, blev min kjæreste Eiendom, jeg førte den overalt med i min Brevtaske, og kyste den saa ofte, at jeg alvorlig maatte forbyde mig det selv, for ikke at ødelægge den.