Jyske Efterretninger, 1771-11-15
Iblant de Egenskaber og Handlinger, hvilke tilhøre Mennesket som en Eiendom, er at lee, ikke den ringeste Vi finde ikke et eneste iblant Dyrene, der i den egentlige Forstand leer. Leeduen selv, hvis Lyd kommer Latter allernærmest, skriger kun paa en Maade, at det synes, som den leer, men den leer ikke virkeligen. Vi kan med Vished, sige, at just det, hvorved et Menneske er, er Grunden til hans Latter. Nu udgjør en fornuftig Aands Forening med et Legeme et Menneske, Vi have altsaa at søge Grunden, til Latter just deri, at vi besidde en fornuftig Siel. Jeg overlader Latters legemlige Deel til Naturkynderne og Læger. gerne, og betragter den aandelige Deel, og det saa meget meere, som at der gives en Slags Latter, hvilken man maae allerne søge hos Personer, der har mistet deres Forstand, og i Daare=Kister. Til den Latter, hvorom jeg for nærværende Tid vil handle, hører Formift, og endnu herforuden vor Aands Færdighed, hvilken vi kalde Vittighed. At beskrive, hvad Latter er, er en overmaade vanskelig Sag; og det saa meget meere, som at lee er noget, som kan fornemmes, og eftersom alt det, der kan fornemmes. bestaaer kun i mørke Forestillinger. Dersom nogen af mine Læsere holder det for en meget let Sag at beskrive Latter, saa vil jeg bede ham, at han i dette Øyeblik vil igiendrive dette Blad, og førend han læser en Linie videre frem vil forsøge at gjøre denne Beskrivelse, jeg er forsikkret paa at han leende vil tage fat paa Bladet igien, og overlade til mig at give Beskrivelsen. Jeg tilstaaer reent ud, at jeg gierne leer, og de, der ere afsagte Fiender af Latter, synes mig ikke at være menneskelige nok, om der ellers virkeligen findes saadanne Folk, og jeg er forsikkret paa, at de, som fordømme at lee, tale ikke offentligen ret af deres Hierte, og fornøye sig med andre Tanker i deres Kammer, og der i Steden for efter deres foregivende at bede, lee desto hierteligere. Jeg, som en Liebhaber af at lee, vil nu undersøge Latters Natur. Dog, da jeg er ikke saa lige oplagt til at forfatte en alvorlig og langt bort hentet Afhandling, saa vil jeg med den Munterhed, der nu opliver mig, fremsætte mine Anmærkninger saaledes, som de nu indfalde mig. Nu vil jeg sætte forud, at der gives tvende Slags Latter, en sand og en forstilt, Jeg vil sige noget om begge Slags, men jeg vil begynde paa den sande. Den sande og ægte Latters Gienstand er aldrig noget vigtigt. Ved samme er vort Gemytte alt for sat, og Affecterne blive alt for stærkt angrebne til, at man skulde kunde lee. Vigtige Ting have en stærk Jndflydelse paa os, og ere enten behagelige eller ubehagelige. Ved de ubehagelige Ting finder Latter desuden ikke Sted, men ved de glædelige Ting blive vi alt for heftigen rørte til, at vi skulde kunde lee Vi kan vel glæde os, vi kan frydes, ja vi kan endog klappe i Hænderne af Glæde, men det vil ingen udgive for en Latter. Og om vi blive befriede af en pludselig Fare, eller bekomme af vor dødelige Fiende selv i den største Fattigdom den rigeste Arv og den største Velstand, saa vil vel ved disse Fornemmelser være Trost Fornøyelse Rolighed og Glæde, men det, hvorover vi lee, er endnu skilt fra alt dette, omendskiønt det kan være i nær Forvandtskab med Glæde. Vi lee over noget urimeligt, eller som synes urimeligt, hvilket vi blive pludseligen vaer, og hertil hører det Unaturlige. En Skiemt, et Svar, et vittigt Jndfald, naar de ere spidsfindige, fine, velpassende og uformodentlige, bevæge os til Latter: thi de aabenbare os en uformelig Lighed, eller Ulighed. Naar et Menneske falder, uden at faae nogen Skade, paa en jevn og slet Plads, saa bliver han udleet; men ikke naar han falder paa et farligt Sted, eller kommer til Skade, Mig synes, at Udleen ved saadant et Fald, hvor ingen Skade skeer, viser os hastigen noget uskikket hos et stort Menneske, der nu lader sig see opreist, og i samme Øyeblik vender Beenene i Veyret; han bliver meget forskrækket, og Skylden er hans Uforsigtighed, Virkningen af saadan en Skræk er ikke heller af nogen Betydenhed. Altsaa viser sig her noget urimeligt og ikke overeensstemmende. Derimod lee vi ikke, naar vi see et Barn falde, eftersom Uagtsomhed og Udygtighed er noget naturligt hos det. Naar vi see, at en forretter en meget liden Gierning med en overordentlig Alvorlighed, saa see vi, at den Maade at giøre det paa, skikker sig ikke til Sagen, deraf kommer en Latter. Og saaledes er den meste Skiemt, beskaffen, der kommer os til at lee, som og alle store og overordentlige Tilberedelser til noget, der er af ingen Betydenhed, og derfor behøver dem ikke, ere latterlige, fordi vi blive vaer i dem noget urimeligt og imodsigende; eftersom vi med god Grund forestille os noget vigtigt, og i det samme blive vi vaer, at det falder altsammen med et. Horatius kalder derfor den Muus, som det bugede Bierg fødde af sig, en latterlig Muus, og i sit Skrift om Digter=Kunsten nævner han det Latterlige i de modstridende Ting, og skriver om saadant et Malerie, med Tilegnelse paa Skildre=Kunstens Verker, paa saadan en Maade til de Pisoner, at han derved sætter det Latterliges Natur i et klart Lys. Stedet er værdt at vi oversætte det. 10 og J Fald en Maler vil med kunstig Pensel tegne Et Qvinde=Hoved med en prægtig Heste Man, Tilsætte Lemmer, som han samler allevegne, Med Fedre pryde ud det smukkeste, han kan Saa at det oven til er ligt en deylig Qvinde, Men af en vanskabt Fisk har Ligning neden til; Ol Venner, om J sligt et billede vil finde, Mon ved det Syn J ey i Latter briste vil. Troe mig, Pisoner, at man om den Bog maae dømme, At den ret ligner et saa vanskabt Contrafei, Der saa forvirret er, som naar de Syge drømme; Hvor Hoved, og hvor Foed til Kroppen passer ey. Dersom vi affærdige en, der angriber os med en bidende Skiemt, i en Hast med et sindrigt Svar, der er taget at samme bidende Skiemt, saa foraarsager det en Latter; i det den første gav selv, imod sine Tanker, Anledning til, at han blev overvundet, og dette Latterlige faaer en større Styrke naar det bliver frembragt med et alvorligt Ansigt. Jeg vil anføre nogle Exempler paa saadan Skiemt, der har kommet Folk til at lee, for at gjøre denne Sætning desto tydeligere. En Cavallier, der havde meget forseet sig i et Spil raabte, jeg er en ret Goussaut, Goussaut. En Præsident der var en eenfoldig Mand, sad just bag Spilleren, der var ikke bleven ham vaer, og raabte i fuld Vrede: J er en Nar. Spilleren svarede paa Stedet: J har Ret, min Herre, det var just det samme, som jeg vilde sige. Ligesaa latterligt er dette Pasqvin Svar, da man havde opslaaet de Ord over en vis Pave. Jeg plantede en Viingaard, og fandt umodne Druer, og denne Pave satte en stor Sum Penge op paa den, der havde været Autor hertil, saa fandt man strax derpaa en anden Seddel opslaaen med Esnia Ord Cap. 43. Et af de vittige Hoveder, der have ingen Vittighed, uden imod Religionen, nægtede det guddommelige Væsen, og det paa den overmaade tilstrækkelige Grund, fordi han havde ikke seet det. En Geistlig svarede ham: dersom denne Aarsag er tilstrækkelig, saa har jeg god Grund til at nægte eders Forstand, min Herre, thi jeg seer ikke det ringeste af den. Jeg har ikke fornødent, at anatomere disse tre latterlige Svar, for at vise, at det uformodentlige Udvereensstemmende udgiør i samme det Latterlige. Vil vi nu ret undersøge Grunden til Latter, saa troer jeg at den ligger deels i en Velbehag over den Opdagelse, vi have gjort, formedelst hvilken vi glæde os over, at vi have saa hastigen erholdet en Jndsigt, men deels ligger den i vor Egenkierlighed, da vi glæder os over, at vi ere klogere eller bedre, end en Daare. Det fornøyer os, at en er bleven affærdiget, og vi behage os selv. Denne Fornøyelse overrumpler os saa hastigen, at vil derover udbryde i Latter. Jeg beskriver altsaa Latter, og forklarer den ved en udbrydende Glæde over en uformodentlig opdaget Daarlighed, Urimelighed og Uformelighed. J Følge af denne Beskrivelse see vi, at ikkun Mennesket i den egentlige Meening kan lee, eftersom det formedelst sin Siels, i Særdeleshed Vittighedens, Kraft kan giøre denne latterlige Opdagelse, og formedelst Legemet er i Stand til at lade sin Fornøyelse udbryde ved Musklernes Uvidelse og Rostens Lyd, som det og, formedelst sin Egenkierlighed, kan tage imod denne Fornøyelse, og søger den, eller naar den bliver det tilbudet, med Jver modtager den. Jeg farer nu sort at anføre endnu nogle Anmærkninger over Latter. Hertil hører den Magt, den haver over Mennesket. Naar man hører noget latterligt, saa virker det med saadan Magt, at man kan ikke imodstaae den, man maae lee, om man ellers har Vittighed nok, eller vil ikke selv blive gjort latterlig. Ja om man formedelst visse Omstændigheder bliver tvungen til at binde for Latteren, saa bliver det vanskeligt, og ofte umueligt. Lysten til at lee bliver ved Tvang ikkun større, og bryder ofte igiennem, som en Strøm igiennembryder en Dæmning, og da bliver Latteren desto stærkere. Latter er ogsaa noget anstikkende, eftersom vi have alle en Tilbøyelighed til at lee, og den griber desto meere om sig, jo hierteligere man seer andre at lee. Denne Latterens anstikkende Kraft gaaer saa vidt, at man seer, hvorledes andre lee med, uden at vilde Aarsagen hvorfor, og, i saaledes at lee med aabenbare selv for de Leende nye Uformeligheder, hvilke formeere Latteren. Det er mødt mig selv engang paa en særdeles Maade. Iblant en stor Mængde gode Venner, var et Fruentimmer, der blev ganske rød, naar man saae paa hende. Et andet Fruentimmer, der var temmelig ly B. & Co. stig, overtalede mig ved Bordet, at jeg skulde, tilligemed hende, see meget stivt paa denne Person, og, som de vare begge mig paarørende, saa indvilligede jeg i denne Skiemt. Da vi nu begge tillige holdte i nogle Minuter vore Øyne stive fæstede paa denne Jomfrue, saa blev i en Hast hendes Ansigt overdragen med en ret brændende Rødhed. Alle de Tilstedeværende saae det; de vendte iligemaade deres Øyne til dette Fruentimmer, der var blevet saa rødt, og hendes røde Farve formeeredes ved denne almindelige Beskuelse. Enhver spurgte om Aarsagen til, at hun var bleven saa rød Endeligen begyndte min Compagnon at smille noget, og derpaa at leeret hierteligen høyt. Jeg fulgte hende efter, alle de Tilstedeværende stemmede i med de loe og vilde vide Aarsagen til denne Latter; men vi kunde for Latter ikke komme til at sige dem den, og imidlertid blev Latteren større og større indtil vi havde alle leet os saa trette, at vi kunde ikke meere. Denne Tildragelse foraarsagede hos mig den første Eftertanke og Latter og Grunden til den. Jeg vil vende mig til visse Slags Latter, hvilke ikke egentligen fortiener den Navn, men dog tillige vise tydeligen i den Lighed med den sande Latter, at Egenkierlighed er Kilden til Latter. Der gives en intetbetydende Latter, hvilken mange have meget vænt sig til kun for at legge en Venlighed for Dagen, og denne bliver mestendeels lagt paa saadanne Ord, der i Fortællingen betyder den Leendes Svar, hvilket skal derved blive gjort mærkværdigt. Udi nær Forvandtskab med denne staaer saadanne Personers dumme Latter, hvilke lee af alle Ting; om hvilken jeg vil ikke sige andet, end at den kommer deraf, at saadanne Grinere vil lade sig see og høre. Denne Latter er et Kiendetegn paa et ilde opdraget Menneske. Der gives en Spotte Latter, med hvilken man vil bevidne sin Foragt over andre, og denne er en af de føleligste Fornærmelser, som kan optænkes, og bør ikke have Ste iblant Mennesker, der vil øve gode Sæder, uden allerne Satyrer imod ulægelige Daarer, hvilke man tugter, ikke fordi man har Haab om at forbedre dem, men for dermed at advare andre: Ligesom Øvrigheden lader en Røver henrette, ikke for at han skal herefter lade Veyne blive sikker, men for at alle onde Mennesker skal blive afskrækkede. man har beholdt Ret, og findes allene hos de ævige Træt Denne rethavende Latter kommer af en Glæde over, at tere og Jmodsigere. Den Lyd, med hvilken den bliver frembragt, skiller den fra alle andre Slags Latter ved noget Si kun i Underlivet, og røster det, og kommer frem igiennem perklogt, som derved bliver givet tilkiende. Ofte bliver den meget meere en Glæde over, at det andet Partie har saa meget den Glæde over, at man har beholdt Ret, som Halsen, noget liig en Hoste. Hovedgrunden til den er ikke havt Uret. Den vrede Latter er i nær Forvandtskab med Spot=Latteren, i det den giver tilkiende en Ringeagtelse og Foragtover sin Modstander, undertiden betyder den ogsaa en indbildt bittret Sind finder i Vrede og Fornærmelse, da maner ret Triumph, og kommer ikke sielden af en Glæde, som et for vred med Fornøyelse. Den Latter, som giver en Glæde tilkiende over andres Ulykke, er en Dievels Latter, og saa umenneskelig, at den findes kun hos den nedrigste Pøbel og de sletteste Gemytter, hvilke derved give et Tegn fra sig, at man skal paa alle muelige Maader tage sig vare for dem. et Kiendetegn paa Venskab, deels noget behageligt, og hvil Med Latter staaer at smile i Forvantskab, hvilket er deels ket lader ethvert Ansigt, saa vel, at et almindeligt bliver derved behageligt, et behageligt skiønt, og et skiønt ret guddommeligt. Det er et Kiendetegn paa et Menneskes Styrke og Skrøbelighed, naar det leer i rette Tid, eller i Utide. Jeg vilde ønske, at mine Læsere vilde legge vel Mærke til dette. Den høye Latter er snart aldrig at undskylde; thi den er nedrig, og strider imod den Høyagtelse, som det ene Menneske er det andet skyldigt. Latter gjør en Slags Bekiendtskab, og Personer, der have leet med hinanden over en Ting, ere komne i et Slags Bekiendtskab med hinanden, hvilken aabner dem en nærmere Adgang til hinanden. Det er elendigt og nedrigt, naar man sætter sin Styrke derudi, at man kan faae andre til at leeDen Lærdom om Latter oplyser Skiemt, Lystigheds, vittige Jndfalds og bons mots Natur. 20 og Fortegnelse paa Sognepræsterne udi Hiardemaal udi Hillerslef Herred siden Reformationen. 1. Hr. Michel, han var Præst der i Kaldet Aar 1555. 2. Hr. Mogens Christensen var Præst der i Aaret 1571. 3. Hr. Søren Nielsen ligeledes 1625. 4. Hr. Niels Christensen døde den 21. August. 1637. 5. Hr. Christen Nielsen Mossing, hvis Epitaphium sees i Kirken, og begge hans Hustruers Portraiter. Han har paa egen Bekostning ladet Kirken reparere med Stole og Pulpitur 1655. og ladet bygge et Sacristie med Begravelse under ved den Nordre Side af Alteret. 6. Hr. Edvard Christensen, en Søn af den forrige, han var kuns Præst der i 18 Maaneder. 7. Hr. Peder Nielsen Sengeløs er uden Tvivl bleven Præst der i Aaret 1678, thi da har han begyndt Ministerial Bogen. Han blev begravet den 10. Januar. 1699. 8. Hr. Mads Mogensen Wogelius var først paa 3die Aar Capellan pro Persona ved Budolphi Kirke i Aalborg, siden her paa 11. Aar Sognepræst, døde 1709. 9. Hr. Peder Schibsted blev ordineret den 3. Oct. 1799. og døde d. 2. Jan. 1714, i hans Alders 39 Aar. 10. Hr. Jens Schytte var først i 3 Aar Capellan ved Søn berg, fik siden dette Kald 1714 og døde 1733, i hans Alders 42 Aar. Han var en meget svag Mand, og havde den Malheur, at han faldt af sin Hest udi Svingelen ved Ullerupgaard, hvor han druknede. Hans Symbolum var: Inter curas silesco. 11. Hr. Thomas Pram, som før havde været Capellan i Norge, fik dette Sognekald 1723. den 22. Mart., blev Provst udi Hillerslef Herred 1744, siden Consistorial=Afsessor, han døde pludselig i sit Kald og Embede paa Prædikestolen i Budolphi Kirke 1763. den 12. Oct. da han efter sin Tour holdte sin Landemodes Prædiken, og havde noget næsten forklaret Indgangs Ordene, i hans Alders 70 Aar. 12. Hr. Jens Jesse Jessen, den nu værende Sognepræst, er fød d. 2. Febr. 1724, i Qverndrup udi Fyen, blev sammesteds Capellan 1750, hos sin Fader sal. Hr. Clemen Jessen, siden Dansk Feldpræst ved Armeen i Holsteen, derefter Hospitalspræst ved de hiemkomne Norske sige Soldater, og endelig d. 23 Dec. 1763, kaldet til Sognepræst for Hiardemaal. Orden.