Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-01-26
(Jndsendt.)¬ J denne Tidendes Nr. 6 for Mandagen den 12te Januar har en anonym Forfatter, som underskriver sig y., bestræbt sig for at fremstille Falsters Landboforening som Noget, der ikke burde existere, idetmindste ikke saaledes, som den under 30te Mai 1843 forandrede sin første tagne Bestemmelse, og han kommer i Anledning af denne Forandring til den besynderlige Benævnelse, at kalde Foreningen en Uting". Jeg kan ikke nægte, at jeg ved første Gang at læse Hr. 7s Artikel faldt lidt i Forundring over, hvorledes Nogen kunde finde Grund til at benævne en Forening af Mænd, Bønder og Borgere, i Landet med et saadant Udtryk, men ved atter at tænke over Samme erindrede jeg, at gamle Folk ofte kalde Feberen Kolden, eller Utingen", og naar altsaa Utingen er Noget, som forvolder Rystelse, saa vil han maaskee dermed sige, at slige Folke foreninger let kunne ryste Grundvolde, hvorpaa er bygget Uretfærdighed. – Vi have Høiagtelse for og Tillid til Landets Øvrighed; den har ogsaa Tillid til os, vore Sammenkomster ere kun standsede for en Tid, Foreningen er, som Hr. J. mener, ikke falden; vi stole paa Hs. Kongelige Majestæts Ord, vi ere os ingen Brøde bevidst; Alt, hvad vi have talt, og Alt, hvad vi have besluttet, er offentliggjort, havde der været noget Løvstridigt, noget Uretfærdigt i vore Forhandlinger, da vare vi vist derfor blevne dragne til Ansvar. - Et er De dog maaskee enig med mig i Hr. 7, at man nemlig bør betale sin Gield i Fredens Dage og de gyldne Aar, og jeg troer, at vi nu leve i en saadan Tid; men at det har opvakt Ængstelse blandt Bondestanden, at endeel Herrer omkring i Landet, som kaldes Godseiere, uhindret have Leilighed til, ved Siden af 112 Millioner Statsgjæld, at tilvende dem Broderparten af hvad Bondestanden kan tilveiebringe meere, end hvad dens egne absolute Fornødenheder og Staten kræver, det er ikke til at undres over, og at vi ved vore Sammenkomster, foruden Communeanliggender, ogsaa arbeide til Forbedringer i denne Retning, hvilket Hr. J. kalder ubegrændset, det mener jeg ikke kunde lægges os til Last, da vi, som fredelskende Borgere i Landet, langt fra agte at sætte vore Ønsker igjennem ved revolutionaire, lovstridige eller uretfærdige Foretagender, nei, ved vore Repræsentanter i Folkeraadet ville vi udtale vore Anskuelser, vore Ønsker. Jeg veed ret vel, at naar Bondestanden slaaer paa den Stræng, saa lyder det strax: "det er Jndgreb i Eiendomsretten, og denne maa man dog respectere; det hedder endvidere, ved at gjøre de foreslaaede Jndskrænkninger, vilde man ryste den Grundvold, hvorpaa Staten er bygget o. s. v.; men da det er anseet fornødent at sætte Grændse for Aagring og Udsugelser i det Smaa, hvorfor kunde det da ikke ogsaa være nødvendigt eller lade sig udføre i det Store, Naar t. Ex. en Fæstebonde ved Flid og Sparsomhed har samlet sig 200 Rbd., som han just ikke strax er nødt til at give til Godseieren, saa ere disse Penge dog hans lovlige Eiendom, naar nu hans Nabo, som er i Trang for 200 Rbd., enten for at faae betalt Fæstet paa sin Gaard, eller for at forhjælpe et af sine Børn til en anden Gaard, siger: jeg vil give Dig Pant i mit Bo og 8 pCt., naar Du bare vil laane mig Pengene, saa siger Loven til Eieren, dersom Du tager mere end 4 pCt., har Du Din Capital forliist; – er her ikke gjort Jndgreb i Eiendomsretten, Naar endvidere en Bager i Kjøbstaden har kjøbt og betalt en Tde. Rug, maa Samme være hans lovlige Eiendom; men om der er nok saa stor Trang for Brød, maa han ikke tage meere for Pundet, end hvad Stedets Øvrighed fastsætter, overtræder han dette, kommer han vist under Tiltale. Man har flere lignende Lovbud; men jeg mener, at dette er godt. Kjøber derimod en Pengemand med flere hundrede Tusinder et Jordegods og han betaler en raadden, fugtig Hytte med 50 Rbd., saa maa han af denne betinge sig saa meget, som han kan faae den Huusvilde til at love sig, ja indtil 25 pCt., naar da denne ved Slid og Slæb har gjort Alt for at efterkomme, hvad han i sin Nød har lovet, men ikke kan, saa maa Fattigvæsenet aabne sine Armee for denne Ulykkelige, og som det gaaer med Husene eller Hytterne, gaaer det med Gaardene, helst i mindre gunstige Tider. – Den Selveier bonde, som troer at Godseierne ingen Raadighed have over hans eller Andres Eiendom, tager meget feil; det er ikke sjeldent, at der hos 2de Selveiere findes 8 Børn, de 4 kan faae Eiendomsstederne, med de andre 4 maae der tyes til en Godseier; denne vil vist vide at forlange saa dygtig Jndfæstning, at han kan faae et godt Greb i disses Eiendomme; hvad der er sammensparet, kan som oftest ikke forslaae, saa der maa gjøres Gjæld paa Stederne. Men kommer Noget af Alt, hvad der saaledes udpresses, Staten tilbedste, Jeg mener nei. Og det skulde dog være vor bedste Opmuntring under vore Opoffrelser, at vide at de kom Samfundet saaledes tilgode, at vi med stedse større Rolighed kunde gaae den uvisse Fremtid imøde. Vistnok maa Bonde- og Borgerstand nu med Gru tænke sig Ulykker, som Krig eller Misvæxt, over Landet; thi er vor Fremgang ikke anderledes i de gode Aar, nyde især kun enkelte privilegerede Mennesker de rige Frugter af vor Stræbsomhed, – hvad vil da skee, naar de onde Aar komme, naar vort Erhverv tildeels standser eller mislykkes, naar Staten kræver ganske andre og overordentlige Opoffrelser, Hvorfra skal det Fornødne da tages, Ville Godseierne da bære forholdsviis Mere af Byrden, end nu, Neppe. De ville vide at holde paa deres Rettigheder; men Bønder og Borgere, som ikke have den Slags Rettigheder, faae at prøve, om de da kunne drage Resten. - Forfatteren af fornævnte Artikel henhører naturligviis ikke til Bondevennernes Selskab, jeg mener til Bondens sande Venner, men hvo de er, min Herre, saa mod os Bønder i aaben Mark, det vil sige, kryb frem af Anonymitetens Skjul og gjør deres Navn bekjendt, saa ville vi vove en Pennefeide, ikke i juridisk eller theologisk Sprog, thi saadant læres ikke bag Ploven, men i vort danske Bondesprog, finder De Dem ikke foranlediget dertil, saa vil vist deres Artikel blive nævnt med det samme Udtryk, hvormed høilærde Herrer ofte benævne Bondemandens Meninger og Jndsigelser, nemlig: Vrøvl. Sillestrup, den 24de Januar 1845. O. Rode.