Norske Intelligenssedler, 1793-05-22
Tillæg til Jntelligenz-Sedlerne No. 21. Da jeg først sat Pennen til Papiir for at slige min Meening om et norsk Universitet, kunde jeg vel ikke gandske skiule for mig selv, at det Partie, jeg saae mig nødsaget til at tage, hverken var det herskende, eller skikket til at give mig en Popularitet, for hvilken jeg tilstaaer, at jeg dog ellers ey er ligegyldig. Alligevel veed jeg ikke, om det var Grundenes Styrke, uindskrænket Tillid til mine Landsmænds Apartiskhed eller Selvbevidsthed om min egen, som gjorde mig ubekymret for en Fare, jeg siden ey uden Skræk er bleven var: Jeg gik derfor lig til Sagen, forestillede den ligesom den længe havde forekommet mig selv, og da Rummet var snevert, kunde jeg hverken fuldkommen udvikkle mine Tanker, eller forebygge hver skæv Udtydning, de ved iforstand eller Ugunst saa let kunde faae. Nu maae jeg skynde mig, om mueligt, at oprette denne Mangel, og skatte mig lykkelig, at min første Modstander, Hr. Doctor Møller i Porsgrund, er en ædel Ridder, der, isteden for at forgifte sine Pille, angreber paa saa forbindtlig en Maade, at et Nederlag selv for saadan Priis ikke var for meget. Maatte lærde Stridigheder blandt os altid blive førte i samme Tone, vilde Sandheden maasker vinde ligesaa meget ved vore Sæder, som ved Lærdom og skarpsindig Undersøgelse. Men i mere jeg nødes til at friekiende min fortreffelige Vederpart fra Skadelyst og forsettelige Fordreyelser, jo mere smerter det mig, at han alligevel kan troe sig beføyet at tilskrive mig Tanker, umiddelbare Følger siger han, af mine Udladelser, som jeg aldrig har kunnet falde paa. Jeg skal have kastet adskillige mørke (og hvis mørke, da gid immer uheldige) Penselstrøg til Norges physiske og moralske Skilderie. Her er det, jeg indstændig vil bede Læseren at agte paa mit Forsvar. Min Meening maae i det øvrige staae eller falde, naar Sandheden derved vinder, kan jeg intet tabe; men den Mistanke at have sagt eller endog i det mørkeste Lune villet slige noget til Fødelandets Forkleinelse kan jeg ikke bære: og min Vederpart erklærer selv, at jeg i Grunden vel ey har været af denne Meening, af Udtrykket troer han derimod intet andet kan udledes. Lad os see. Men dertil vil det være nødvendigt at holde sig til det heele Jndhold af mit Foredrag, som jeg her med al den Korthed og Tydelighed, der er mig muelig, vil fremsette. Den første Grund, hvorfor jeg holder et Universitet for Norges nærværende Tilstand upassende, er nemlig nogle Anmærkninger, jeg fremsetter og den egentlige Lærdoms Formaal og Universiteters Bestemmelse. Ved et Universitet (med Flid har jeg overalt betient mig af dette Navn, og bruger ingensteds, hvor jeg derom taler, det saa mangetydige Ord Academie) bør alle Videnskaber foredrages, og det fuldstændig efter deres adskillige Dele, Universiteter ere Stiftelser bestemte ey alene til at danne practisk duelige Mænd, men ogsaa til at opdrage egentlig Lærde, og befordre Videnskabernes Flor. Hvor mange Indretninger derved bleve ey aldeles overflødige, hvis de blot havde det første til Øyemed, Forandrer man deres Bestemmelse, ophæver man ogsaa Tingens Væsen, og Stridspuncten bliver derved ganske forrykket. Efter det Begreb jeg giør mig om Lærdom eller Erudition, er den virkelig et Slags Luxus, og bedre skikket til at tilfredsstille en vis Umaadelighed, som endog i de fiinere Lyster kan have Sted, og ved sin Vidtløftighed eller Sieldenhed at opvække vor Beundring, end til det menneskelige Samfunds upaatvivlelige Nytte. Man giennemgaae næsten alle videnskabelige Systemer fra Folianterne af og indtil Katechismuser selv af adskillige Slags, man afskære derfra hvad der i Livet, hverken er nødvendigt eller engang særdeles nyttigt at vide, saa vil man blive forundret over hvor vidt dette strækker sig. Nu vil jeg vel ikke paastaae, at alt saadant ganske bør forkastes; men blandt de mange tusinde, der lære disse Ting, fordi Brugen og Moden saa vil have det, hvor lidet er deres Tal, som deraf ere dygtige til at giøre nogen Anvendelse, Foruden meget andet er dette for Exempel Tilfældet med de lærde Sprog, og, hvad de Videnskaber angaaer, der holdes for meere practiske, vil de fleste dog under Udøvelsen selv lidet tabe ved at glemme en stor Deel af hvad de have lært. Universiteters Lærremaade er enhver, der selv haver nydt en lærd Opdragelse, tilstrækkelig bekiendt. Videnskabens Fuldstændighed, Systemmets Tvang, og det faderlige Ønske at formere Verden med sine Lige giver Lærernes Foredrag her som oftest en Vending lidet skikket til almindelig Oplysnings Udbredelse. Til at befordre samme holder jeg derfor mindre Stiftelser langt beqvemmere, og anseer derimod Universiteter indrettede ligesaa meget til Pragt, som almindelig Nytte. Jeg har fremdeles sagt, at begge Slags, saavel den sandselige, som lærde, Luxus vandre tilhobe, og derpaa, meener jeg, Erfarenhed saavelsom Sagens egen Beskaffenhed giver os tilstrækkelige Beviser. Naar vi have sørget for vore Nødvendigheder, begynde eller burde vi dog først at tænke paa det overflødige. Kostbare Indretninger til Kunsters og Videnskabers Flor staae altsaa i samme Forbindelse med Parker og Paladser, som prægtige Eqvipager med 24 Retter Mad, og det giør ikkun lidet til Sagen, om man maaskee var istand til at anføre noget Sted, hvor man fra de yppigste Giestebude heller beskeden spadserer, end kiører til sit Huus. Jeg kommer nu til Norges physiske Beskaffenhed. Var jeg Maler, saa skulde jeg vel ikke behøve leende Marke, folkerige Stæder, eller Taarner og Slotte, for at give Skilderiet al den Jnteresse, jeg føler for det elskte Land. Hvor gierne istemmer jeg med Ewald: Egn, som tryg ved stolte Fielde Mod og Dyd og Kraft og Vælde roelig trodser Himlene, spaaer du dine Dyrkere. Men at Naturen har lagt os saadane Hindringer i Veyen, som stedse vil nøde Patrioten til at indskrænke sit Haab, at Rigdom og glimrende Pragt, at Kunst- og Videnskabs Verker neppe vil blive de Ting, hvorved Norge kan oplvinge sig til en udmerket Rang blandt Europas Riger, meener jeg, man uden Fornærmelse kan erklære, og uden Undseelse tilstaae. Enhver begriber let, at jeg derfor ey nægter Normænd Ævner til ogsaa heri at bringe det ligesaa vidt, som nogen anden. Jeg er selv en Normand, og kan ey formodes at ville haan det Land, hvori jeg har ønsket at ende mine Dage. Men en stor Deel af mine Læsere have gandske forfeylet min Synspunct. De have glemt, at jeg anseer Universiteter for Pragtbygninger eller Templer, at Erudition eller Lærdom er efter mine Tanker aldeles forskiellig fra Oplysning og det Slags Jndsigter, der danne den practisk duelige Mand. Heraf reyse sig de Beskyldninger, at jeg beskriver Norge, som en Ørken, og, som Hr.Doctor Møller udtrykker sig, befolket med uvidende Mennesker, der hverken har Agt for Videnskaber eller Videnskabsmænd. Hvis nogen ublid Dommer havde gjort mig denne Bebreydelse, vilde jeg ikke have undret mig over, at han benyttede sig af alle de Fordeele, som Stillens Korthed og de fleste Læseres Uagtsomhed kunde give ham imod mig; men af denne Mands ypperlige Karacter og udsøgte Lærdom havde jeg ikke ventet en Udtolkning, der virkelig synes mig at contrastere mod den øvrige Tone i hans smukke Blad. For at oplyse den Settning, at kostbare Anlæg til Videnskabernes Flor ey passe sig for et Land, hvor Himmelegnens og Jordens Beskaffenhed forbyder os at vise den Pragt og Yppighed, hvoraf offentlige Verker hos rige Nationer pleier, at glimre, har jeg brugt den Lignelse, at hvis man i en Ørken vil opreise Templer, og jeg tænkte just paa Palmyra, saa vil de øde Boeliger snart forfalde. Antithesen udfordrede, at jeg paa dette Sted nødvendig maatte bruge det Ord Ørken, eller et andet af samme bemærkelse, og aldrig faldt det mig ind, at nogen tænkende Læser derfor skulde troe, at jeg med dette Navn vilde brændemærke mit Fædreneland. Med endnu større Ubillighed beskyldes jeg for at have kastet mørke Farver paa Norges moralske Skilderie. For at vise, at et Universitet i Norge neppe vil svare til sit Øyemed og Patriotens Forventning, anfører jeg hvad der efter mine Tanker saavel paa Lærernes som Tilhørernes Side vil hindre denne Stiftelses Flor: at Lærerne mangle de fleste Opmuntringer, som de andensteds kan have ved Skrivter vil de vanskelig kunne giøre sig berømte, (paa enkelte Undtagelser kan her ligesaa lidet, som ellers, giøres Regning) thi egentlig Lærdoms Verker finde blandt os liden Afsætning, ey fordi vi læse eller agte dem mindre, men fordi vort Sprog og vor Folkemængde er indskrænket i langt snevrere Grændser: Tilhørernes Mængde, som ved mange Universiteter ere for Lærerne en Kilde til Jndkomster og Anseelse, kan her kun lidet opmuntre dem til at anstrænge deres Flid, den høyere Lærdom er en Perle, som her kun faae Mennisker kiende, og til at skasse sig en lærd Mands Navn og Hæder behøves ey saa meget Arbeyde, hvor saadanes Tal er lidet og adspredt, som hvor de omringes af mange og altid kan bedømmes af saadane, der selv ere Mestere i den Videnskab, de lære Om den Agt, man i Almindelighed beviser Videnskabs Mænd har jeg ikke villet tale, og langt mindre beklage mig over, at de her tilsidesettes. Hvorfor vil Hr. Doctoren tvinge mig til at tale om mig selv, Saa gierne jeg ønskede ved denne Leylighed for mine Venner og Velyndere offentlig at lægge min sande Tænkemaade for Dagen, saa meget frygter jeg for det ringeste Skin af Smiggrerie eller falsk Beskedenhed. Jeg iler fra dette slibrige Sted, og haaber ingen er ubillig nok til at beskylde min Flugt enten for Utaknemmelighed eller Arrogance. J alle Lande ere de store Lærde kun faa mod Mængden af dem, der, uden at tillægge sig selv dyb og udsøgt Jndsigt deri, ere Videnskabers Elskere eller Dyrkere, og i Henseende til mange Kundskabens Greene kan de fleste endog ellers oplyste Mænd være næsten eller aldeles uvidende. De ere altsaa for største Deelen, slette Kiendere, de staae Fare for at gribe Skyggen for Legemet, og den lærde Mand maae taale, at han, den personlige Agtelse, han i øvrigt kan fortiene, ubeskaaret, miskiendes og fordunkles af de mindre Lys, som maaskee have Gaver til i Selskab og Samtaler at tildrage sig en besynderlig Opmærksomhed; thi Vittighed er over heele Verden gemeenlig anmassende, og Selskabstonen ingensteds skikket til Lærdoms Prøvesteen. Jeg forundrer mig over, at nogen kan ansee disse Udtryk som stikklende eller karakteristiske paa Norge, da jeg udtrykkeligen har sagt, at hvor de Lærdes Antal (forholdsviis) er stort, tilføyes Videnskaberne derved kun liden eller mindre Skade, hvorved jeg aabenbar giver tilkiende, at saadane skæve Domme ogsaa der finde Sted; men at Skaden i folkerige Lande, hvor de Lærde altsaa boe nærmere tilsammen, og i Forening kan afgive den herskende Tone, derved igien næsten opveies. Det er kiedsommeligt at skrive Kommentærer over sig selv; og, da jeg hverken har de Gave at kunne opfylde mange Ark med lutter Gientagelser, eller hos Læseren kan giøre Fordring paa nogen anstrænget Opmærksomhed; saa er jeg meget villig til at nedlægge et Arbeide, hvor veed jeg uden nogens Fornærmelse alene stræbede at befordre Eftertanken i denne Materie. Men jeg maae vende mig til Sagen igien. Den høyere Lærdom og hvad jeg kalder Luxus i Videnskaber, der fra Universiteter, og andre lærde Selskaber især har udbredet sig til andre, er efter min Forestilling aldeles forskiellig fra Oplysning og Kultur, hvoraf disse Stiftelser maaskee just ikke have de største Fortienester, og, da jeg meener, at ikkun faae blandt vore Landsmænd have opsvinget sig til hiin Høyde, eller trænget ned i hine Videnskabernes Afgrund; saar nægter jeg derfor ikke, at mange, ja i Forhold maaskee fleere, end i de fleste Lande, have antaget saa meget deraf, som behøves for at give Nationen en Rang iblandt de forfinede. Jeg troer saa meget meere, at kunne skrive frit om denne Sag, som jeg aldrig har tilegnet mig selv en betydelig Deel af den høyere Lærdom, hvorom jeg taler, og min egen Meening om dens egentlige Værdie maaskee turde være saaledes beskaffen, at jeg hos dens virkelige Besiddere dermed liden Tak vil fortiene Her vil jeg endnu tilføie nogle faae Anmærkninger, som, ved denne Leylighed især, efter mine Tanker bør overveies. Naar man for det første betragter iblandt den Mængde Universiteter, der gives i Europa, hvormange, der, ligesom hiine gothiske Bygninger, tiene meere til Mindemærker paa Forfædrenes Smag og Arbeyde, end til nogen med Anlæggets Storhed forholdsmæssig Nytte, hvor mange, der endnu forlænge deres Tilværelse i Dunkelhed og Mørke, og hvor faae, der kan siges paa Videnskabernes Fremgang eller almindelig Oplysning at have havt nogen afgjort Jndflydelse, naar man derhos erindrer, at deres Stiftelse ere hiine Tider at tilskrive, da Videnskab og Kunst forfulgt af Barbarie og Jntolerance maatte ligesom indsluttes for ey at flye det utaknemmelige Land, da Lærdom blev monopoliseret af Despoter, der tvang den tilat tiene deres eget Øyemed, og Geistens Vinger bleve stækkede ved Frygt og Egennytte, naar det endelig falder os ind, at det frie Grækenland og Rom ey kiendte saadane Stiftelser, og, om Prolomæerne i Ægypten eller Roms Eneherskere siden beskyttede Videnskaber og belønnede lærde Mænd, saa bandt de derved deres Friehed og prydede sine Triumfer, naar alt dette, siger jeg, tages i Betragtning; synes det mig i det mindste ved Forslaget til et nyt Anlæg af samme Slags vel Umagen værd at prøve hvad Virkning saadane lærde Korpora hidindtil have havt paa Smag og Tænkemaade, om den besynderlige Vending samme formedelst Universitetets særegne Vedtægter og Love have faaet, har befordret eller i visse Maader standset Europas Forædlelse, om derfor den nærværende og følgende Tid endnu bør oprette flere saadane, eller maaskee snarere ved andre Middler udbrede Videnskabernes Lys. Det er naturligt at blive noget sanqvinsk ved Fædrenelandets Haab, og denne Tilstand tillader undertiden ey engang nogen Tvivl om, at jo det norske Lærdoms Sæde, man forud omfavner i Tankerne, fordeelagtig vil udmærke sig iblandt saa mange andre, der enten aldrig have blomstret, eller for lang Tid siden ere forældede. Men Eftertanken maae dog omsider kiøle det alt for varme Blod, og det er altid bedre at giøre vore Planer med Koldsindighed for med Jver at udføre dem. Jeg kiender ey af egen Erfarenhed noget Universitet udenfor Dannemark, men af de skrivtlige saavelsom mundtlige Efterretninger, jeg derom har kunnet samle, troer jeg med Grund at have uddraget den Slutning, at endog i meere blomstrende Stater svarer Nytten kuns sielden til saa store Tilberedelser, at Fordee- og Ære i den lærde Verden, saavelsom ellers, ere de store Drivefiedre til vedholdende Flid og Møye, at Kappelysten paa afsides liggende Steder og ligesom paa Grændserne af den lærde Stat ey er ligesaa stærk, som i Middelpuncten deraf, at endelig de studerendes Sammenløb især opmuntrer Lærernes Flid, ja, giør det endogsaa først mueligt for dem at udfolde deres Kundskab og Ævner, og at det altsaa for et lidet Antal neppe lønner Umagen at aabne Læreanstalter af saa vidtløftigt Omfang, som et Universitet. Det fortiener dernæst og at undersøges, om det vel enten i Almindelighed, eller i Norge fornemmelig skulde være tienligt at indskrænke Videnskabernes Oplag og ligesom Market til et eneste Sted. Mig synes der ere Grunde, som kunde formaae os til heller at ønske det adskilt og deelt. Saaledes kunde for Ex Medicinen maaskee bedst læres i folkerige Stæder, hvor store Hospitaler og andre Leiligheder til en udbredt Erfaring næsten ene kan gives. Ved store Biergverker kunde Skoler til duelige Metalurgers Forberedelse, uden Tvivl nyttigst anlægges: og med fleere Videnskaber har det formodentlig samme Beskaffenhed, at de bedre kan dyrkes paa et end paa et andet Sted. Ey heller indseer jeg tilfulde Nytten af saadane Korporationer som Universiteter ere, undtagen for saavidt, som alle Studerende kan og bør dannes efter den samme Plan, saasnart de derimod begynde at udskeye fra hverandre, og paa Videnskabernes eller Livets Bane betræde deres forskiellige Veye, saa frygter jeg for, at de paa det samme Sted snarere vil trykke end ledsage hverandre. J det mindste fortiente Sagen, der ey endnu er afgjort, vel at overveyes: og er det end ingen Fortieneste, saa vil det dog heller ikke skade at have bragt den paa Bane Hvad de øvrige Jndvendinger angaaer, som min værdige Modstander har behaget at giøre mig, saa tillader hverken Rummet eller Tiden mig denne Gang at giennemgaae hver især. Ved de Oplysninger, jeg har givet i det foregaaende, troer jeg nogenledes at have besvaret de vigtigste, og, da det i øvrigt er mig meere magtpaaliggende ey at blive misforstaaet, end at beholde Ret; saa vil jeg aleene af Hr. Doctoren dertil opfordret korteligen give mine Tanker tilkiende om de Forbedringer, det lærde Skolevæsen her kan trænge til; thi hvad occonomiske, Handels Kammeral, og andre Videnskaber angaaer, der endog ved Universiteter, fielden fuldstændig blive foredragne, da tiltroer jeg mig deels ey Jndsigter nok til at slige noget grundigt derom, deels holder jeg for at Handelskoler og andre særdeles Jnstituter til deres Befordring vil være et beqvemmere Middel. Jeg meener altsaa, at alle forberedende Videnskaber, det er at sige, de, der for enhver, hvilken Brød, eller yndling Videnskab han end ellers vil opoffre sig til, næsten ere lige nødvendige, ved vore latinske Skoler og i den øverste Klasse, som jeg vil kalde den academiske, burde saaledes læres, som hidindtil ved Gymnasier brugeligt har været: at de, der ey agtede deraf at giøre deres Hovedstudium ved gode Forelæsninger derover kunde saa fuldstændig fatte deres Jndhold, at de ved Universitetet ingen anden Underviisning deri behøvede, at disse Jnstituten altsaa foruden de Lærdes Sprog tillige burde omfatte Veltalenhed, Histerien, Philosophien, Mathematiken, Naturhistorien, og saa meget af Theologien samt Landets Forfatning og Lovene, som deels for enhver kan være nyttigt at vide, deels til de ringere, geistlige eller verdslige, Ticnester at forrette nødvendigt kan eragtes. Jngen skulde til Universitetet dimitteres, der ey af de øvrige Videnskaber havde lært i det mindste saa meget, som til philosophisk Exammen for nærværende Tid udfordres, og af Theologie eller Lovkyndighed, hvis han dertil vilde bestemme sig, alt hvad der maae læres for ved Embeds Exammen at erholde den ringeste Karacter. J øvrigt skulde denne Underviisning være fuldkommen frie saavel paa Lærernes som Tilhørernes Side. De første maatte det ey paalægges at bruge visse forordnede Lærebøger og Methoder, og de sidste maatte ikke være forbundne til at lære nogen Videnskab, som de selv eller deres Formyndere ansaae dem unødvendig eller uvedkommende, men ligefuldt have Adgang til at høre Foredraget af de øvrige. Jeg vilde have saadane Stiftelser her i Christiania, Bergen og Trondhiem oprettede; thi Norge er alt for vidløftigt til at nøyes med en eneste. Rectores og Courectores kan ey være Polyhistores tilhobe, og, om der end iblandt dem gaves nogle saadane, kunde de dog ey tilstrækkelig undervise, end sige holde udarbeydede Forelæsninger i saa mange og forskiellige Slags. Der behøves altsaa fleere Lærere, og til deres anstændige Udkomme kan Middler paa anførte Steder ikke mangle; thi deels kunde nogle Præstekalds Jndkomster, ligesom før til Lectorers Underholdning, dertil anvendes, deels visse civile Tienesters, der med ingen synderlig Møye ere forbundne, men derhos temmelig lucrative, og deels have disse Stiftelser, eller andre forvandte, selv en Fond, som rigtig anvendt endog allene turde være tilstrækkelig. Blive de Unge i Fædrenelandet saaledes forberedede; saa vil Alder og Skiønsomhed bedre kunne væbne dem mod Forførelser, deres Bane vil langsomt og efterhaanden udvide sig, og de vil ey, som hidindtil Privatister især, lige fra den trygge Havn med et befinde sig uden Styrmand og Kompas paa den vilde Søe. Universitetets Lærere vil ey blive nødte til at indskrænke sig i deres Foredrag til de blotte Begyndelses Grunde, et for dem usædvanligt Auditorium vil oplive deres egen Flid, og de vil glæde sig over ey meere omsomst at have samlet det Forraad, hvori kun faae videbegierlige tilforn have ønsket at tage Deel. Da først vil Universitetet svare til sin Bestemmelse, og isteden for at opholde sig ved de nogne Elementer, vil det nu kunne bygge paa en Grundvold, som med Jndsigt og Omhyggelighed er bleven lagt. Dette er kortelig Jndholden af mit Forslag, for saavidt det vedkommer denne Sag. Det skulde for Resten være mig kiert, om den Formodning indtraf, jeg forrige Gang yttrede, at de lærde Mænd, der have givet Anledning til denne Strid, i Hovedsagen skulde være med mig af samme Meening. Man forlanger maaskee ey engang et egentligt Universitet, man taler, jeg veed ey, om hvad for et Academie allerne: jeg ønsker derimod trende, man kalde dem hvad man vil; men troer, at vi efter vort Lands nærværende Forfatning intet ordentligt Universitet saa snart kan vente, og Hr. Doctor Møller synes selv ey at miskiende, de Fortrin, som det danske uden Tvivl endnu meget længe vil beholde. For at hæve al Tvetydighed vil jeg til Slutning anmærke, at jeg ved smaae Universiteter vil have forstaaet saadane, der vel nyde de samme Privilegier, som andre af dette Navn; men hverken have et tilstrækkeligt Antal af velbefoldede Lærere i alle Fag, der uden fremmede Sysler kunde beskæfte sig dermed alene, eller med Bibliotheker og andre Hielpemiddler til alle Videnskabers Dyrkelse ere saaledes forsynede, at de grundigen der kan læres og studeres, og disse Mangler, der ved et norsk Universitet, især i Begyndelsen, neppe kan afhielpes, ere efter mine Tanker saa vigtige, at hvis man derover skulde forsømme at besøge fremmede, vil man ved saadan indenlandsk Stiftelse snarere forhindre end fremme Videnskabernes Flor Man har derfor i nyere Tider ey lettelig oprettet Universiteter paa noget Sted, uden at Grunden dertil ved et Gymnasium eller en anden saadan Indretning forhen har været lagt. Saaledes har Aboe og Gottingen selv faaet deres Universiteter, og mig synes, vi gjorde vel, om vi her begyndte paa samme Maade. Det vil da formodentlig vise sig hvad man har Grund til at vente af en større Stiftelse, vi vil endda beholde Friehed til efter Leyligheden at udvilde vor Plan, og det vil være ærefuldt for os der heller at gaae frem end tilbage. Gid ikkun Udfaldet maatte svare til saa manges Haab, hvor gierne skulde jeg da blive Vidne til mine Modstanderes Triumf og min Ødmygelse. Christiania den 11te Maji 1793. Treschow. Giensvar til Hr. Professor Wilse om et Norsk Academie, saavelsom om Hr.Doctor Treschows Jndvendinger derimod. (Som Tillæg at følge Jnteligens-Bladet Nr. 21. 1793.)S: T.