Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-07-30
De ellers saa kjekke og uforfærdede Britter, saavelsom den hele øvrige Skare af Skibe, glemte af qvindagtig Feighed sig selv, trodsede Retfærdighedens Stemme og overlevere de den ulykkelige, men aldeles uskyldige Constabel i en blodtørstig Cannibals Hænder, gave Uskyldigheden til Priis for en Barbar, der lod den foregivne Misdæder ombringe." Saaledes handler Mennesket, naar det befordrer Mængdens Fordeel og bygger Selskabets Lyksalighed paa Retfærdighedens Ruientagspagt, og heller ingen Nødvendighed kan undskylde, at man straffer Forbrydere paa en Maaner. - Dersom disse Engelske havde ville handle overeensstemmende med Retfærdighedens Bud, saa burde de hellere have opofret Liv og Formue, end udleveret dette uskyldige Menneske. Hvad er Liv, hvad er Formue, naar de kjøbes ved en uskyldig Medbroders Blod? Menneskene traadte sammen i Selskab og opoffrede mange af deres naturlige Friheder, paa det det Hele skulde værne om den Enkeltes Sikkerhed. Ligesaa lidet som noget Jndividuum bør, for at befordre sit eget Vel, foretage sig en Handling, der stridet mod den almindelige Frihed og Sikkerhed, ligesaa lidet bør Selskabet foretage sig en Handling, der efter Retfærdighedens Grundsætninger ikke kan bestaae med det enkelte Menneskes Frihed og Sikkerhed. Da nu Hovedhensigten, hvorfor vi leve i Selskab, er at betrygge den Svagere mod den Stærkeres Vold, saa bliver denne Hensigt jo Chimaire, saasnart Selskabet selv benytter sig af sin Overmagt til at overlevere den svagere Uskyldige i den stærkere Voldsmands Hænder, eller naar det, for at befordre sit eget Vel, paa een eller anden Maade krænker den Enkelte, Net de, der beskjæmmer Menneskeheden. Det være langtfra, at jeg vil paastaae, at Dødsstraffen f. Ex., hvor skrækkelig den end i og for sig er skulde aldeles afskaffes. Nei, der gives et Tilfælde, hvor Retfærdigheden nok ikke kan forsones paa nogen anden Maade. Den, der begaaer et forsætligt Mord, bør døe, thi kun Døden kan afsone hans Brøde. Men kun i denne ene Henseende finder jeg den retfærdig, skjønt man og i dette Tilfælde bør handle menneskeligt, og være saa forsigtig som mueligt. Ved rædsomme Exempler bør man forekomme rædsomme Forbrydelser, vil man maaskee indvende, men afskrække ogsaa de saakaldte afskrækkende Exempler, One, de opvække Rædsel, men kun for et Øieblik, istedet for at afskrække Folket, hærde de dets Følelse og vænne det til en foragtelig Stoicisme, der siden gjør alle muelige Exempler frugtesløse. Saadanne Blodseener opvække i Almindelighed et eget Slags Medlidenhed med Misdæderen. Den store Hob glemmer gjerne Forbryderen og tænker kun paa den Lidende. Dødsstraffen kan desuden efter sin Natur ikke være saa afskrækkende, som man i mangt et Land, hvor man endog paalægger Tyve den, almindeligen troer. Den Uforfærdede døer kun een Gang, medens den Feige døer tusinde Gange, tænker stundom Forbryderen, som omtrent Cæsar hos Shakespeare, og begaaer Forbrydelsen ligefuldt. Endog fra Nyttens Side, hvis denne her kunde komme i Betragtning, burde man altsaa ikke dømme nogen fra Livet, undtagen for et forsætligt Mord. Enhver, der har bivaanet en offentlig Henrettelse, vil kunne bevidne, at Almuen ved deslige Leiligheder ikke sjelden siger: "Vor Herre annammer nok hans Sjel!" Den Tanke, at Forbryderen i det samme Øieblik, han har udstaaet sin Straf, gaaer lige ind i Evigheden og faaer Forladelse for alle sine Synder, den Tanke er hos menigMand alt for gængse og betager ofte Exemplet alle de gode Virkninger, det maaskee kunde have Høitideligen og med Pomp at føres ind i Himmelen, at ledsages af en talløs Skares Medynk, og en Geistligs Bønner, er alt for smigrende for en eenfoldig Almues Phantasie til, at det ikke skulde kunne betage de græsseligste Straffe det Rædselfulde, som det følende Menneske finder deri. Jeg torde endog paastaae, at saadanne og høitidelige Henrettelsen stundom, mere befordre end forebygge Forbrydelser. Straffenes egentlige Formaal kan umuelig opnaaes ved deslige transtoriske Blodsseener. De opfylde vel Sielen med Gysen, men denne forsvinder strax, naar man betænker, at Lidelserne for det meste kun vare nogle Øieblik, Erfaringen lærer os desuden tilfulde, hvorlidet et Jndtryk saadanne Optrin sædvanlig gjøre paa Almuen. Den Dag, en Forbryder skal henrettes, er sædvanligen en Svirredag for de lavere Stænder. Man skimler skareviis ud af Porten for at see den saakaldte Synder, og mangen En drager saa lystig afsted, som om han skulde til et Gilde. Naar Executionen er forbi, vrimle Værtshusene af Sviregjester, og alting vidner nu om, at Straf sen ikke har gjort det mindste Jndtryk paa de Mennesker, den egentlig skulde tiene til Advarsel. O I, hvis Kald det er at vaage over den almene Sikkerhed og hævde Retfærdigheden, værer svar somme med at lade opføre saa rædselfulde Sørgespil, der hos den følesløse Hob ikke opvække andet end et Øiebliks Gysen, Afskaffer alle de grusomme Dødsstraffe, der bære Præg af en paa og uoplyst Tidsalder, thi de stride imod Straffelovenes egentlige Hensigt, den Virkning, de frembringe, er den Modsatte af den J vente, ja de ere endog skadelige for Eders egen Autoritet. Seer hiin Skare, siger Mendelsohn i sine Breve om Følelserne, som klynger sig omkring Forbryderen. Den kjender alle de Grusomheder, den Lastefulde har begaaet, den afskyer hans Vandel, ja maaskee ham selv med Nu slæber man ham bleeg og afmægtig til det Frækkelige Rettersted. Man trænger sig igjennem Vrimlen af Mennesker, man stiller sig paa Tæerne, man klavrer op paa Tagene, for at see Døden forandre hans Ansigtstræk, Hans Dom er afsagt; hans Bøddel nærmer sig: et Øieblik, vil bestemme hans Skjebne. Hvor længselfuld ønsker nu ikke ethvert Hjerte, at man maatte tilgive ham. Ham, Gjenstanden for alles Afsky, som de et Øieblik i Forveien selv vilde have fordømt til Døden? Hvorved opvækkes nu igjen denne Straale af Menneskekjerlighed i deres Bryst? Er det ikke Straffens Nærmelse, Synet af det skrækkelige physiske Onde, der endog ligesom kan forsone os med den Lastefulde og forskaffe ham vor Kjerlighed? Men denne Følelse maa imidlertid tildeels tabe sig, naar man er overbeviist om, at Straffen er retfærdig, og naar den udføres paa den menneskeligste Maade. Den straffende Retfærdighed bør derfor altid, endog der, hvor den viser sig strængest, bære Menneskelighedens Præg Straffen bør opvække Frygt og Afsky for Lasten, men den bør ikke røbe Følesløshed og Barbarie. Forbryderens Brøde kan aldrig være saa stor, at den ikke skulde lade ham, blot som Menneske betragtet, Fordringer, tilovers paa vor Medlidenhed i det Øieblik, vi see ham lide Tilkommer end denne Følelse ikke Navn af Medlidenhed, saa kan man dog med Aristoleles kalde den Phillantropie. Er Straffenendnu desuden umenneskelig og grusom, saa kan man være temmelig vis paa, at den frembringer en anden Virkning, end man havde ventet.