Almuevennen, 1842-08-03
Onsdagen den 3die August. Ansvarhavende Redacteur. J. A. Hansen, forhen Borger i Fredericia. Trykt hos J. C. F. Græbe, Kan der gives Religions=Frihed i Danmark, (Sluttet.) Seer man nu endvidere hen til, hvor Faa de bekjendte sig til Statskirkens Troe 1808, og hvor vitterligt det er for Alle, at Pluraliteten af de danske Folk ei heller ærlig kunne bekjende denne Troe, da vor nuregjerende Konge modtog Krone og Scepter, vilde da vel enten han eller hans kongelige Forgjænger have paataget sig de Forpligtelser Grundloven paalægger Danmarks Konger, naar de havde antaget, at der mellem disse Forpligtelser ogsaa var den, at holde deres Undersaatter til Statskirkens Troe, Jeg skal hertil endnu kun anføre, at der efter Stænder=Anordningen, med Hensyn til de Deputeredes Troe, allene fordres at de skulle bekjende sig til den christelige Religion; her har altsaa Regjeringen givet baade Reformeerte, Catholiker og andre christelige Religionspartier Adgang til den meest eminente politiske Rettighed, skjøndt de ikke have Statskirkens Troe, eller ere Medlemmer af Statskirken, Saaledes see vi af disse Exempler den i det Foregaaende givne Fortolkning af Kongelovens Bud om Undersaatternes Troe stadfæstet og bekræftet, thi forstaaes det saaledes, at Kongen skal holde Alle dem ved Statsreligionen, som bekjende sig til den, og vældiforsvare den imod alle Andre, da vil det findes at Danmarks Konger have stræbt at opfylde denne Pligt men forstaaes der ved samme Bud, at Kongen skal holde alle Jndbyggerne til Statskirkens Troe, eller vise dem ud af Landet, da ere de opgivne Exemple lutter Overtrædelser af dette Bud. Mere behøves vist nok ikke for at komme til Vished om, at det opkastede Spørgsmaal maa besvares med et bestemt: J all 3. Der er endnu en anden Side hvorfra Spørgsmaalet og Religions-Frihed kan gives heri Landet kan betragtes, og skjøndt det efter det Foregaaende, kunde agtes overflødigt, skal jeg dog ikke undlade at betragte Sagen ogsaa fra denne Side. Man kan nemlig spørge om Religions-Frihed ei kan gives nu, om ogsaa Kongelovens Ord virkelig forbød det. Det ligger i alle menneskelige Foretagender og Jndretningers Natur, at de ikke have Uforanderlighed eller Bestandighed. De fremkomme, udvikles, forbedres, indtil de have naaet deres endelige Bestemmelse, og da, naar dette Tidspunkt er forbi, maa de give Plads for andre, der ligeledes atter maa vige, naar de have udspilt deres Rolle. Jntet, aldeles Jntet af det Menneskeer have virket og indført, kan bestaae. Som om denne Sandhed paa en mærkelig Maade havde grebet Kongelovens Giver, og med sin imodstaaelige Kraft talt til hans Hjerte i det Øieblik hiin Lov, der skulde være "een fuldkommen uryggelig og uimodsigelig Forordning og Lov til ævig Tid, sluttedes, ender den med følgende mærkelige, sande og skjønne Ord: "Saa haver Vi nu saa vidt som Menniskelig Forsigtighed muligt er, alting paa beste Viis og Maneer ordnet og stillet, og saasom Os haver synet best og beqvemmest ald Skade og Ulempe at kunde afværges, og Vores inderlig elskede Undersaatter at kunde udi Fred og Rolighed, foruden Frygt for indvortes Tvidst og Oprør, tryggeligen bygge og boe. Menniskens endog de allerviseste Anslag ere dog udi Guds Haand, og i hvor viiselig en Ting begyndt er, saa er det dog Gud som gjør Enden og Udgangen derpaa efter sin behagelige Villie, udi hvis Guddommelige Forsyn og Faderlige Beskjermelse Vi Vores Kongelige Arvehuus og Vore Riger og Lande og deres Jndbyggere til ævig Tid befale." Javisselig! det er Gud som gjør Enden og Udgangen paa alle Ting, efter sin behagelige Villie, og hvor utænkeligt er det derfor ikke, at denne Kongelov i alle sine Punkter, skulde kunne holdes og forblive i Kraft til evig Tid, medens ethvert andet menneskeligt Værk maae falde med Tiden, og Erfaring har ogsaa allerede bekræftet at den ikke kunde dette. Den byder i § 19 at Danmark og Norge, med alle dertil hørende Provindser og Lande m. m. skal uskiftet og udeelt være og blive under een Danmark og Norges Enevolds Arve-Konge; men det er bekjendt at Kong Frederik den Sjette saae sig af Omstændighederne nødsaget til den 14 Januar 1814 at afstaae Norge til en anden Stats Regent. Efter Grundlovens § 3 skal Kongen allene have høieste Magt og Myndighed til at gjøre Love og Forordninger efter sin egen gode Villie og Velbehag; og efter § 4 skal Kongen ene have høieste Magt og Myndighed at sætte og afsætte alle Betjente Høie og Lave, være sig hvad Navn og Titel de have kunde, saa at alle Embeder og Bestillinger, i hvad Myndighed de haver, skal af Kongens Enevolds Magt som af en Kilde have sin Oprindelse, men Frederik den Sjette saae sig foranlediget af Omstændighederne, ved Nationalbankens Oprettelse 1818. til udtrykkelig at fraskrive sig enhver Ret til at blande sig i Bankens Bestyrelse, og erklære, at de Embedsmænd, som tiltræde Bankbestyrelsen, skulle, hvad enten de staae i Kongelig Tjeneste eller ikke, til Banken aflægge Eed, og i Alt hvad Banken angaaer, alene ved denne Eed være bundne. Ere nu saaledes disse Bestemmelser i Grundloven, ved Omstændighedernes Magt, for en Deel tilsidesatte, saa kunde det jo vel ogsaa tænkes at flere, og navnligen den der angaaer Jndbyggernes Troe, kunde undergaae Forandring, naar Omstændighederne fordre det. Det er i vor Tid erkjendt og indrømmet fra alle Sider, at selve Grundlovens Væsen kan forandres og ophæves, naar Kongen og Folket blive enige derom, saae vi ikke Stændernes Forsamling at frembære for Kongen Ønsket om en friere Udvikling af vore Samfundsforhold, og saae vi ikke den Kgl. Commissarius i sin Slutningstale yttre, "at Kongen vil sikkert paa det Omhyggeligste overveie, hvad hans troe Provindsialstænder frembære for ham, og i sin Viisdom og faderlige Kjerlighed til sit Folk tage de Beslutninger, som kunne tjene til at befordre og bevare dets Lykke. Enhver veed, at Udviklingen af alle Folkets aandelige og materielle Kræfter, under Beskyttelse af retfærdige og retfærdigen haandhævede Love, er hans Livs Formaal, og man kan stole paa, at han intet vil negte af hvad der i Sandhed kan fremme saadan Udvikling, uden at udsætte de Goder, hvoraf Folket allerede er i Besiddelse, for Fare og Forstyrrelse." Fra ingen af Siderne henpeges med eet Ord til Kongeloven, som ophøiet over Forandring, eller som hindrende i at tage de Beslutninger Kongen finder tjenlige til sit Folks Lykke; derimod see vi, at ligesom Folkets Udvalgte henstillede til Kongen Maaden og Tiden til deres Ønskes Udførelse, saaledes erkjender og føler Kongen, at han først da kan virke til at betrygge sit Folk en værdig og lykkelig Tilværelse, naar han kan forene sig med det i en fælles Bevidsthed om, hvad der kan tjene til fælles Hæder og Held, og at han i de Tilfælde, hvor han ei kan opnaae saadan Samstemmighed, ikke kan sætte det igjennem, som han selv erkjender for godt og rigtigt uden under det var somste Hensyn til de Begreber og Meninger, som han finder i Folket. Heraf fremgaaer det da klarligen, at enhver Sag hvorom Kongen og Folket ere enige, kan fremmes uden Hensyn til noget Tredie, thi kunde selve Kongeloven, under denne Forudsætning, hæves i sin Grund og inderste Væsen, hvormeget lettere lader da ikke een af dens enkelte Punkter sig forandre. Spørgsmaalet og Religions-Frihed nu kan gives i Danmark, falder da egentlig sammen med Spørgsmaalet og Kongen og Folket ere Venner af TroesFrihed, og først naar man kan besvare det sidste Spørgsmaal med Bestemthed, kan det første ogsaa bestemt besvares. Vi ville derfor, af de for Haanden værende Kjendsgierninger, see at danne os et bestemt Begreb om Kongens og Folkets Betragtning af ReligionsFrihed.