Ribe Stifts Adresseaviser, 1842-06-29
Sidste "Folkeblad indeholder ogsaa en Gjendrivelse af de Ulemper, man befrygter ved Jndførelse af Folkevæbning. Efterat have viist det Jntetsigende i de fleste af disse Jndvendinger, kommer Forfatteren til et Punkt, nemlig Garnisonslivet, der unægtelig, saaledes som det nu er, kunde blive en Grav for de Yngres og mere Uerfarnes Sædelighed; men ved Betragtningen af Spørgsmaalene om Folkevæbnings Jndførelse fastholder man ofte utilbørligen de nuværende Forhold, uden at see hen til, hvorledes kyndige Mænd have foreslaaet at ordne de nye Forhold, og hvorledes disse Forhold kunne ordnes saaledes, at mange af de Ulemper, man befrygter, aldeles undgaaes. Man har saaledes foreslaaet en betydelig Jndskrænkning i Garnisonstjenesten ved at henlægge den store Mængde Politiforretninger, som Garnisonerne nu maae besørge, til lønnede Polititropper; man har foreslaaet en betydelig Forkortelse i Garnisonstjenestens Varighed, og endelig har man antaget, at den kun burde forrettes af dem, der ikke selv kunne evipere og underholde sig, medens derimod de, der selv paatage sig disse Byrder, af Staten bleve fritagne for Garnisonstjeneste og tilstaaede andre Lettelser. Denne meere tvungne og besværlige Tjeneste kom saaledes uden Uretfærdighed til at hvile paa dem, som mindst vilde føle Trykket deraf. Hvad den militaire Lovgivning og Krigsdisciplinen angaaer, da maa Første ved Jndførelsen af Folkevæbning nødvendig viis undergaae en gjennemgribende Forandring, og Krigstugten mere bringes i Overeensstemmelse med Humanitetens Fordringer, end fortiden er Tilfældet. Endelig er det antaget, at en Lov nøie vil bestemme de Tilfælde, hvor Fritagelse bør finde Sted paa Grund af Livstillinger eller Forhold, der ere aldeles uforenelige med Deeltagelse i Landsforsvaret, og hvis det under visse Omstændigheder skulde blive tilladt at stille en Anden for sig, da bør ogsaa disse enkelte Tilfælde nøie bestemmes. Skulde der derimod blive givet en vidt udstrakt eller ganske almindelig Frihed til at lade Andre imod Betaling opfylde den Pligt at forsvare Landet, som man selv unddrager sig for, da vilde dette være noget af det Sørgeligste, der kunde hænde. Hæren vilde da komme til at bestaae af den fattige Almue og blive et Tilflugtsted for hvert Skumpelskud, der ikke duede til Andet, end til at lade sig leie til Soldat. Den vilde saaledes ikke længer blive en Gienstand for Nationens Agtelse og Tillid, men for Foragt og Medynk, og det Nye, vi fik, blev da langt slettere, end det vi have. - Hvad Tiden til og Nødvendigheden af en saadan Folkevæbnings Jndførelse angaaer, da have Nogle meent, at man skulde oppebie det Øieblik, da en stor Fare vakte Nationens Begeistring, saa at den beredvilligen underkastede sig de Byrder og Uleiligheder, som ere uadskillige fra en saadan Jndretning; men en saadan Mening gjendrives mere end tilstrækkeligt ved Mindet om 1807 og 1814. Hvad Nødvendigheden angaaer, da maa en slagfærdig og bevægelig Krigstyrke af omt. 40,000 Mand, som Danmark efter sit nuværende Væbningssystem kan opstille, erkiendes for aldeles utilstrækkelig for vor Tid, da Krigene føres med overordentlig store Hærmasser, og i Forhold til vor Lands Beliggenhed. Den Forsvarstyrke, som Landet derimod, under Forudsætning af Almeenvæbning, vil kunne tilveiebringe, kan anslaaes til 160,000 Mand, hvori ikke indbefattes de, som ere over 45 eller under 20 Aar, og denne Styrke maa ansees fuldkommen betryggende til Forsvar imod en saa stor Krigsmagt, som det med Rimelighed kan antages at Danmark nogensinde vil være udsat for Angreb af Men Folkevæbningens Jndførelse er ikke blot vigtig for at kunne til bagedrive et fjendtligt Angreb, den vil ogsaa i mange Tilfælde aldeles forebygge Angrebet. Man vil meget betænke sig paa at angribe en Magt, som man veed er beredt til Modstand og har tilstrækkelige Midler til sit Forsvar. At ogsaa ved Underhandlinger med andre Magter og i det fredelige Samkvem mellem Staterne et Land, der er dygtigt til at forsvare sig selv, vil indtage en ganske anden Holdning, end en Stat, der ikke er istand til at hævde sin Selvstændighed, forstaaer sig af sig selv, den Svage byder man Alt, og den Svage maa finde sig næsten i Alt. Ja selv paa den indre Udvikling maa nødvendigviis Statens Evne eller Mangel paa Evne til at hævde sin ydre Selvstændighed have en dybt indgribende Jndflydelse. Regjeringen vil i sidste Tilfælde ikke kunne undgaae at lade mangehaande fremmede Hensyn indvirke paa sine Bestemmelser, selv hvad de indre Anliggender angaae.