Berlingske Tidende, 1754-09-30
Paris, den 17 Sept. Den Tale, som Hr. de Maupeon ved den sidstleden ommeldte Parlements=Deputation har holdt til Kongen, fortiener her at anføres. Den lyder som følger: Sire! At falde udi Souverainens Unaade er uden Tvivl den største Ulykke, som troe Undersaatter kand møde. Den Forfaring, som Deres Parlement derpaa har havt, havde forvoldet det saa overordentlig en Smerte, at samme kand ikke bedre for Deres Majestet afskildres, end ved det offentlige Vidnesbyrd paa vores ærbødigste Erkiendtlighed. Da Deres Majestet har havt den Godhed, at foreene gien ders Lemmer, som saa længe have været adspredte, saa befinder samme sig nu i Stand til, at legge sin ergivenhed under Deres Befalinger, og Deres Kierlighed for Deres hellige Person for Dagens Lys. Har der vel nogen Tid været noget værdigere for den beste iblant alle Prinzer, end at række en faderlig Haand til et Magistrats=Collegium, som var aldeles uformuen tilat give Dem nye Beviser paa sin Nidkierhed for Deres Tieneste, og at tilkiendegive Dem de Motiver, hvorved det, saa at sige, imod sin Villie, er bleven ledet til Mestres, der have havt den Ulykke, at mishage Dem. Hvilken Berømmelse, Sire, vil nogen Tid være at ligne imod Deres, Da De i egen Person saa ofte have pundet Seyer over Fienden, flie De sig udi Fredens Skiød, alleneste med Deres Folks Velfærd at bestille. De elske Sandheden; De søge at kiende den; den fremkommer forDem, uden nogen anden Bistand, end den, som Deres egne Jndsigter bringe den tilveye. Saa snart den er Dem bekiendt, nyder den alle de Rettigheder, der tilkomme den. Formedelst den har Deres Majestet indseet, hvor farligt et Exempel det er, at alle Lemmer af et Parlementere adspredte, saasom derved Kongerigets Grund=Love ere blevne forkrænkede, og utalligt Ondt foranlediget. Denne samme Sandhed har viist Dem Virkningen af den Frygt, at blive til evig Tid skildt fra Deres Nærværelse, hvilken Deres Parlement maatte overkomme ved det at dets Forestillinger bleve nægtet at antages, da det holdt denne Frygt at være grundet, i det Deres Majestet vegrede sig, formedelst den blotte Erkyndelse og Tingenes Beskaffenhed, som det ville forestille Dem, at antage dets vigtige Forestillelser. Sandheden har endeligen bevæget Deres Majestet, at fornøye Deres Parlement igien med en Godhed, som i de tilkommende Seculis skal bevidne den Kierlighed, De bære til Deres Undersaatter, hvis Fordeel er i Deres Øyen uadskillelig fra Deres egen. De have gjort meere endnu. De have henrettet Deres vise Hensigter over Deres hele Kongerige, i det De have taget den vise Resolution, at vedligeholde derudi Ordenen og Roligheden, hvoraf dets Glands dependerer. For at forekomme et Schismaa, hvis Fare de have erkiendt, have De befalet, at lagttage den dybeste Stiltienhed i de Materier, som ikke kand oprippes, uden at giøre Skaar, i Religionens og Statens Beste. Og hvorfore skulde ikke Deres Parlement, Sire, ved sin Registrering helliggjort saa nyttig en Lov, omendskiønt det ved at læse Jndledningen til denne Lov blev gjennem trænget af den hæftigste Smerte, Ja, Sire, vi fordriste os, at forestille Dem at, Deres Parlement har i de ulykkelige Omstændigheder, hvorudi det befandt sig, intet andet gjørt, end det som de uomgiengelige Pligter af dets Stand og dets Eed udkrævede af det, da det paa en Tid lang har sadt de particuliere Sager tilside for de offentlige. Deres Majestet ville tillade os at sige, at Deres Parlement forlanger intet med større Nidkierhed, end at see Deres Majestet fuldkommen overbeviist om Deres Rettigheders Styrke og heele Etendne. Det kand ikke giøre noget ved sig selv, det over ikkun en Part af den Autoriret, som De have betroet det. Og det eneste Maal, som alle dets Bemøyelser skal sigte til, bliver dette, at giøre sig behagelig for Deres Majestet, og at efterleve sine Pligter, en Pligt, Sire, som tilholder det, uden Ophør at vaage over at vedligeholde den Myndighed, som den Almægtige har anbetroet Dem, og som i sin heele Storlighed skal overleveres til Deres seeneste Efterkommere. Hviken Lykke er det for os, at see denne ypperste Magt udi en Prinzes Hænder, som kiender Folkenes Genie, hvilke han regierer med en Viisdom, der er god for at vinde ham alle Hierter, og som veed, at de rette Lænker der sammenknytte de Franske med Deres Souverain, ere Kierlighedens Baand. Denne Kierlighed er saa dybt indgravet i vore Hierter, at vi paa alle de Magistrats=Personers vegne, der udgiøre Deres Parlement, forsikre Dem paa det Helligste, at de skal altid findes redebonne til at opofre hvad som er Dem kierest og dyrebarest, saasnart som det gielder om Deres Gloire, og kommer an paa at give Deres Majestets Undersaatter et Exempel paa den Troskab og Lydighed, som de ere deres Souverain skyldige.