Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-07-02
De formuende Stænders Ligegyldighed for Litteraturen. Recensenterne. De enkelte Tryk, og hvil har anført, use noksom, at under saadanne Omstændigheder Litteraturen umuelig kan være i nogen blomstrende Forfatning. Den Handelsaand, som i de senere Aar herskede blandt den største Deel af Kjøbenhavns Jndvaanere, har givet Alt hvad der hører til Videnskaberne og Konsterne, et stort Stød. Handel har blandt de fleste Stænder hidtil været Hoveddrivehjulet i Livets Sysler, Penge og Pengevinding det store Maal, alle løb og higede efter. Jkke er det min Hensigt at kaste her nogen Skygge paa en Stand, der er vigtig, og, for et Land som Dannemark, velgjørende. Tvertimod troer jeg, at man i denne Tid maaskee stundom tager alt for lidet Hensyn til Handelens og de Handlendes Tarv, men enhver, som har nogen Agtelse for Sandheden, maa tilstaae, at Kjøbmandsstanden, som udgjør den vigtigte Deel af Hovedstadens formuende Befolkning, alt for meget har ladet sig henrive af Handelsaand, og kun alt for lidet bidraget til Videnskabelighedens og Oplysningens Fremme. Man møder ogsaa ofte blandt disse Stænder en Raahed, en Følesløshed for videnskabelige Fortjenester, en Ringeagt for enhver, der ikke er rig eller fornem, som overgaaer al Forestilling. Sandt nok, Kjøbmandens Tid er kostbar sjelden kan han anvende mange Timer til Studeringer; men saa besvændt af Forretninger er han dog aldrig, at han jo ligesaa godt maatte kunne sørge for sin Aands som sin Pungs Berigelse. De nange Timer, der opoffres til unyttige og aandsfløvende Adspredelser, maae ogsaa kunne anvendes til Læsning. Og hvor gavnligt kunde en fortroligere Bekjendtskab med Litteraturen og en større Aandscultur ikke være selv fra den mercantiliske Side, Nu politiserer mangen en stor Speculant som en Herman v. Bremenfeldt, og taler og dømmer om Europas Anliggender dummere end den enfoldigste Almue mand. Dersom det var mueligt at samle de taabelige politiske Grunde, som have bevæget saa mange tilde forunderligste Speculationer, vilde man faae det lystigste Vademecum, der kan tænkes. At Handels aand imidlertid i Ordets fordeelagtige Forstand, ret godt lader sig forene med Agtelse og Sands for Videnskabelighed, det har den afdøde Kammerherre, Bernt Anker tilfulde lært os. Han var Handelsmand en redelig, solid og hovedrig Handelsmand –men desuagtet dyrkede han dog ligefuldt Videnskaberne. Hans Huus stod ligesaa godt aabent forden fattige Lærde, der ikke havde nogen anden Anbefaling end sine Kundskaber, som for den handlende Millionair, der anbefalede sig ved sin Rigdom. Og saaledes bør det ogsaa være. Den Rige, der ved sin Død ikke efterlader andet end Gulddynger, døer meget fattig. Vi have for ikke længe siden seet, hvilken Sæbeboble den Ting egentlig er, som vi kalde Rigdom, og hvorlidet der kan gjøres Regning paa dens Varighed. Er trolvst Cabinet behøvede kun at gjøre et Røveranfald paa Dannemark, og hiin brogede pralende Boble, hvori mangen en Mand med Henrykkelse saae sin Lykke, sin Stolthed og sin Hæder evig befæstet, brast og opløstes i Intet. En Stats sande Rigdom bestaaer ikke i de mange hundrede rigbeladte Skibe, der drive omkring paa et usikkert Element, udsatte for at ranes af den den første, den bedste Røverstat. Den bestaaer i dens Borgeres Tænksomhed, Oplysning og Cultur. Disse tre Egenskaber forvandle nøgne Klipper til blomstrende Hauger, og styrke og ophielpe et Folks sjunkne Kræfter, naar alle de Rigdomme, der betroes til Havet, ere opslugede af Bølger, eller Fiender. – Efter at jeg saaledes har viist de vigtigste Hindringer for vor Litteratur, og den liden Understøttelse den finder hos dem, der bedst vare istand til at yde den, maa jeg ogsaa tale et Par Ord om vore Recensentere, disse Zions Vægtere, den boglige Verden.