Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-05-30
Det sidst udkomne N af Prof. Schouws Dansk Ugeskrift indeholder endelig, hvad man med saa megen Længsel har imødeseet, en Artikel af den ærede Red. selv om den constitutionelle Sags Stilling i vort Fædreland, hvortil den saa meget omtalte Anmeldelse af Munch-Ræders Skrift, som tillægges en høit staaende Statsmand, atter har givet Anledning. Da denne fortræffelige Artikel ved Prof. Schouws Autoritet har særdeles Krav paa Opmærksomhed, troe vi, at det vil være vore Læsere kjærkomment, at vi her optage den i dens Heelhed; den lyder saaledes: Den anonyme Afhandling, hvis Forfatter i Tidsskrift for Literatur og Kritik 1841, 10de Hefte, ved at give Anmeldelse af Munch-RædersSkrift over Norges Statsforfatning, har taget Anledning til udførligen at drøfte de politiske Bevægelser i Danmark efter Christian den Ottendes Thronbestigelse, har strax fra sin Fremtræden levende interesseret mig, deels formedelst den, enhver Fædrelandsven vigtige Gjenstand, deels paa Grund af den Dygtighed og Kundskabsrigdom, der lyser frem af Afhandlingen. Men ved at forfølge de Yttringer, hvortil den har givet Anledning, har det høiligen forundret mig at bemærke, at den Anskuelse, jeg havde fattet om de Meninger, dette Arbeides Forfatter maa antages at hylde, og om den Virkning, det maa formodes at faae, aldeles afviger fra den, de offentlige Domme synes at gaae ud fra De, der holde paa det bestaaende, betragte nemlig Forfatteren som en afgjort Talsmand for Absolutismen, de ansee Skriftet som et afgjørende Skridt til at bekæmpe de constitutionelle Bestræbelser, de bidrage ivrigen til dets Udbredelse, og de betragte dets Virkning som et vundet Slag. Jkke mindre betragte Oppositionsbladene Forfatteren som en erklæret Modstander - og jeg seer nu, at ogsaa den skarpsindige Tutein gaaer ud fra den Forudsætning. Mig derimod forekommer det, at Forfatteren erkjender den constitutionelle Forfatning for nok saa vel skikket til at befordre Folkets Udvikling og skjænke det Lykke og Sikkerhed, som den absolut, og at han derfor gjerne vilde slutte sig til de Constitutionelsindede, naar de Hindringer, der efter hans Mening staae i Veien for en fri Forfatning i Danmark, kunde bortryddes. Derfor er det, han opfordrer til Drøftelse, for at Sandheden kan blive anerkjendt, en Opfordring, hvori jeg i ethvert Tilfælde maa see et Udgangspunkt for en Debat, der ikke kan andet end være enhver sand Frisindet høist velkommen. Som Grund for min Anskuelse maa jeg da først anføre Forfatterens egne Ord. Han forsvarer sig udtrykkeligt imod at være Absolutismens Talsmand, mod at have den Anskuelse: at der ikke er Ro og Lykke for en Stat uden under den absolut Regjeringsform, ja han betragter det: som en Forvanskning af hans Meninger at tillægge. ham saadan Anskuelse (S. 381382). Skjøndt han dernæst mener, at den norske Grundlov heelt igjennem bærer Præg af Hastværk, (S. 314), at den er vedtaget for største Deelen af Mænd, der aldrig have tænkt over Statsforfatninger, og end ikke havde den Dannelse, der behøvedes til sammenhængende Tænkning over et saadant Æmne (S. 294), saa erkjender han dog det Gode i den norske Statsforfatning, antager at den i sine Grundlinier var den meest passende til de norske Forhold (S. 278); at den Tid, hvori Norge er bleven styret efter denne Forfatning, er bleven vel benyttet til at læge de Saar, Landet led under, samt til at forhielpe det til forhøiet Velstand og Kraftudvikling." Han erkjender, at der ved Storthinget er udrettet meget Godt og Gavnligt, at Jndsigt og Dygtighed derved har viist sig, og at denne, skjøndt ikke i lige Grad ved alle Storthing, har vidst at gjøre sig gieldende (S. 319), at den norske Forfatning har, hvad der er enhver Folkerepræsentations gavnligste Virkning, indeholdt en Opfordring for Regjeringen til at omgive sig med de bedste Kræfter og for disse til stedse at holde sig vaagne (S. 320). Han finder: at de Forsøg, der ere gjorte paa at anvende den, efter hans Mening betænkelige, Magt, Folket har til at fremtvinge Love mod Kongens Villie, paa een Undtagelse nær, ere strandede paa Folkets sunde Sands og Regjeringens Klogskab (S. 297), og antager at den norske Forfatning fremdeles vil kunne virke til Held for Folk og Stat, naar den bruges med Klogskab og Maadehold (S. 351).Men den Mand, som antager dette, maa nødvendigviis ogsaa antage: at en fri Statsforfatning i Danmark, udarbeidet af de sagkyndigste Statsmænd med stadigt Hensyn til Danmark indre Forhold, prøvede af de nærværende Stænderforsamlinger, der indeholde langt større Jntelligents end Forsamlingen paa Eidsvold, undergivet Kongens endelige Afgjørelse, – og siden benyttet af et Folk, der i sund Sands og Sindighed vist ikke staaer tilbage for det norske, – at en saadan Forfatning maa bringe Held og Lykke over Danmark, udvikle dets Kraft og sikkre dets Selvstændighed. Han kan hverken være en Modstander af constitutionel Forfatning, ei heller kan han være af den Mening, at Folket endnu ikke er modent til at modtage en saadan, men vel kan han tillægge de Hindringer, der stille sig i Veien for Udførelsen, en større Vægt, end vi andre. Sandhedens Erkjendelse er hans Maal; det er ogsaa Maalet for alle sindige Venner af en friere Udvikling i Danmark; det er kun ved Sandhedens Magt de ønske at seire, ethvert andet Afgjørelsesmiddel er dem i deres Jnderste forhadt. Kan Nogen vise, at det Bestaaende bedre baader vort Fædreland i Nutid og Fremtid end de Reformer i Statslivet, de ønske indførte, eller at disse ere practisk undførlige, – da ville de gjerne indrømme ham Seiren; men de fordre det Samme af de anderledes Tænkende, og ligesom i en anden ridderlig Kamp kræve de, at visse Kamplove skulle fastsættes og overholdes. Den første Lov er Lighed i Kampplads og Vaaben; denne fordre de findige Constitutionelsindede, dog kun forsaavidt Forholdene ikke ubetinget forhindre det. Jkke undgaaer det nemlig deres Opmærksomhed, at Kampforholdene i flere Henseender ere langt gunstigere for deres Modstandere. For det Første vil den ærede Anmelder i Tidsskriftet vist uden Vanskelighed indrømme, at der gives Grunde, udentvivl nogle af de vægtigste Grunde for Friheds vennernes Anskuelse, som de ikke kunne benytte, fordi Lovene forbyde at fremføre dem, og fordi de baade ere for samvittighedsfulde Borgere til at ville overtræde Lovene og for ærekjære til, ved Hjelp af forblommede Fremstillinger at omgaae dem. Et andet stort Fortrin, de Conservative have, er det, at de ifølge Tingenes Natur i Eet og Alt ere indbyrdes enige, medens de andre, netop ogsaa efter Sagens Beskaffenhed, maae være uenige i mange Punkter. Alle de, som foretrække det Bestaaende, have noget Givet at holde sig til; de derimod, som ville reformere, blive let uenige, da Reformen kan udføres paa flere forskjellige Maader. Men heraf følger naturligviis ikke, at hine have Sandheden paa deres Side. Dengang der var Spørgsmaal og Stavnsbaandets Løsning og de øvrige Forbedringer i Bondens Kaar, da vare vistnok alle Bondefrihedens Fiender enige, medens dens Venner vare uenige; dog havde de sidste Retten paa deres Side og seirede. Hvis Frederik den Sjette, dengang han indførte Stænderinstitutionen, havde forelagt de forsamlede Mænd det Spørgsmaal, om en saadan Jndretning burde stiftes, da vilde vistnok de Conservative have været enige i at fraraade det Hele, medens Reformerne vilde have været uenige indbyrdes om, hvorledes Grundtanken skulde gjennemføres. En tredie Vanskelighed, som De have at kjæmpe med, der ønske en Forandring i Samfundsforholdene, ligger i den Mangel af Oplysninger og de statsretlige Forhold, som behøves for at besvare endeel af de Jndvendinger Modstanderne gjøre. Jeg tænker her nærmest paa den Forvilling og det Mørke, der endnu finder Sted i Henseende til Hertugdom menes retlige Forhold til Kongeriget og den i hine gjældende Arvefølge. Disse Punkter blive ideligen paaberaabte som uoverstigelige Hindringer for en friere Udvikling af vore Statsforhold, man forlanger, at det skal oplyses, hvorledes man troer at kunne bortfjerne dem, men man giver ikke de historiske og statsretlige Meddelelser, som behøves dertil. Endnu en stor Vanskelighed ligger deri, at den mellem Danmark og Hertugdømmenes periodiske Literatur og det hele Stats- og Folkeliv i disse to Statsdele er saa stor en Kløft. J hvert af disse fremstiller man sine Anskuelser for sig, og tager som oftest lidet eller intet Hensyn til dem, der udtale sig i den anden; ingen sand Udvexling af Jdeer finder Sted, og da man i Danmark saaledes ikke tilstrækkeligen kjender de Meninger, som gielde i Hertugdømmene, saa bliver det yderst vanskeligt, ja næsten umuligt, at bestemme hvorledes en Udjevning skulde skee af de Differentser, der ved Ordningen af hele Statens offentlige Forhold vistnok ville fremstaae. Alle disse Vanskeligheder ere De, der ingen Forandring ønske og altsaa intet have at foreslaae, forstørstedelen frie for. Men disse Uligheder i Kampforholdene, der forstørstedelen ere uundgaaelige, maae og ville de sindige Venner af en fri Udvikling finde sig i. Derimod er der et Punkt, som ret maa lægges Modstanderne paa Hjertet; det er nemlig, at de hverken under Kampen eller udenfor Kamppladsen søge at vække Tvivl om deres Modstanderes Sindelag mod Konge og Fædreland. De bør betænke, at man ikke er mindre tro Undersaat eller Embedsmand, fordi man formener, at Fædrelandets Vel og Fremtids Lykke bedst fremmes og sikkres ved andre Midler end dem, de antage for de ene rigtige; at man kan være ligesaa nidkjær i at ramme Kongens og Kongehusets Bedste som de, om man end troer at det bør skee paa en anden Maade. Søger man offentlig eller hemmelig at give de Constitutionelsindede Udseende af mindre gode Borgere, af mindre samvittighedsfulde Embedsmænd, og saaledes lægge dem Hindringer i Veien i Kampen, da fører man ingen hæderlig Strid, thi Kampen med en bagbunden Mand er sandelig ikke hæderlig, mindst naar man selv har udæsket ham til Kampen. Denne Advarsel er rimeligviis ufornøden med Hensyn til Forfatteren i Tidsskriftet, hvis Tale bærer Præg af en ædel Kjæmpes Ord, men den er det maaskee ikke i Henseende til Andre, der ville blande sig i Striden. Men uagtet vistnok Meget kan udrettes ved en rolig, ulidenskabelig, ærlig Strid igjennem Pressen, – saa kan dog Spørgsmaalet ikke paa denne Kampplads finde sin endelige Løsning. Dette kan kun skee, naar det bliver klart, hvad Regjeringen vil og hvad Folket vil, Folkets forskjellige Stænder, og Folket i de forskjellige Statsdeele. Debatten maa altsaa ikke blot føres imellem Forfattere, der, med større eller mindre Dygtighed, men uden Fuldmagt, træde frem som Forsvarere for de forskjellige Synsmaader; den maa føres mellem Regjeringen og Folkets Udsendinge, og mellem disse indbyrdes.