Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-07-09
Skrivelse fra Fru Guldfik. P. M. De skriver nu saa meget om alle Verdsens Ting og deriblandt adskilligt, som ingen skjøtter om at læse; men aldrig har De hidtil talt et eneste Ordom Hr. Guldfik og hans Fru, hvorvel der dog er foregaaet saa mærkværdige Forandringer med dem. J Fjor kaldte Folk ham en fattig Diævel, i Aar er han rig og fornem; i Fjor var hans Kone kun slet og ret Madame som enhver Jordemoder eller Æblekjelling, i Aar er hun saa mæn Frue. Det er jo dog virkelig ingen Bakateller, og det fortjente jo dog at omtales med et Par Ord i Deres eller andres Blade, ligesaa godt som saa meget andet af langt mindre Vigtighed. Jeg holder mig og min Familie hver Dag ligesaa god som saa mange andre, der for et godt Ord offentlig roses og berømmes. De maa nok sagtens vide at min Mand forikke længe siden har havt den Lykke at blive Fuglekonge i Kjøge. Ved saadanne Leiligheder synes jeg dog, det ikke var mere end billigt, at en Mands Levnetsløb eller Geographie, som det hedder. blev offentlig bekjendtgjort, og det vilde i det mindste være ligesaa passende som naar Bisper ved deres Jndvielse fortælle selv deres hele Fita og Fata, som det hedder paa Latin. Men, som sagt, vigtige Ting taler hverken De eller de andre Bladskrivere noget om; derimod snakker De syv lange og syv bredde om det, som slet ikke kommer os ved Hvad bryde vi os om, enten Kongen af Engelland er død eller levende, enten Peer eller Poul er Konge i Braband, eller der er Oprør og Spektakker, Pokkeren i Vold i Polen og Spanien, Deres Blad burde være et Nationalblad. De burde tale om hvad der foregaaer hos os og iblandt os, og det er der nok at skrive om. Men det gaaer Dem som de fleste, der bekymre sig for meget om, hvorledes det gaaer til hos andre, og glemme derover hvorledes det staaer til hjemme hos dem selv. At De ikke har talet et Ord om, at min Mand i Aar er bleven Fuglekonge, og jeg Fugledronning og Frue næsten i een Uge, det er mig ubegribeligt. De maa imidlertid nok have Deres Grunde, og jeg vil ikke gaae i Rette med Den Men hvorledes det nu er eller ikke er, saa haabet jeg dog, at De ikke vil negte efterfølgende Udtog af Fru Guldsiks Firn og Fara en Plads i deres Blad Men paa det det ikke skal gaae Dem som det er gaaet en anden Forfatter, som man har villet paadutte alt det, der i de sidste 7 til 8 Maaneder er udkommet uden Navn i og om Dannemark, har jeg sat mit fulde Navn og min fulde Titel under denne Skrivelse. Min første Mand var reent ud at tale Grovsmed. Jeg skammer mig ikke ved at sige det, for jeg kan for min Død ikke lide, at Folk, naar de ere blevne til noget, vil fornegte deres forrige Stand, og om jeg saa var virkelig Dronning istedet for Fugledronning, vilde jeg dog aldrig undsee mig ved at sige offentlig, at jeg engang har været simpel Madame og at min først Mand ikke har været andet end simpel Grøvsmed. Naar en Grovsmedmadame bliver Fru saa kan hun være for hele Verden bekjendt hvad hun har været, men naar en Fru bliver Grovsmedmadame, saa gjør hun rigtigst i at tie med hvad hun har været. Men for at komme tilbagetil det, jeg gik ud fra, maa jeg sige Dom, at den, som har opfundet det Ord Grovsmed, maa have været en Klodrian. Nævn mig et eneste Haandværk, hvor man saaledes selv erklærer sig for at høre til de grove Stænder, Man siger aldrig Grovsnedker, Gronskræder, Grovbager eller Grov slagter. Det Ord grov, som saaledes altid skulde paradere foran min Salig Mands Navn har voldt mig mangen en Ærgrelse, mangen en soviss Nat for De troe. Uagtet min Mand var den stueste Mand af Vorder, og fra den Side betragtet burde hedde Finsmed, saa maatte jeg dog idelig høre, enten jeg saa var ude eller hjemme, det grove Ord Grovsmed. Kom jeg paa Concert, saa hviskede man hverandre i Øret: der kommer Grøvsmedmadamen; kom jeg i Kongens Hange, saa gik det ligeledes, kort sagt, hvor jeg gik og stod skikanerede man mig med min Salig Mands Profession. Jeg var hundrede Gange i Færd med ham, at han enten skulde ganske opgive Haandværket, eller i det mindske kulde sig Kleinsmed, Knivsmed, Ankersmed, eller noget, som ikke klingede saa grovt. Men min Sal. Mand var meget sær og egen. Han paastod, at hans Profession ærlig kunde føde sin Mand, at hans Fader, Farfader og Oldefader havde været Grovsmedde og at han vilde leve og døe som de. Hvad var nu herved at gjøre For at beholde Huusfre maatte jeg taalmodig bære mit Kors. Jeg har altid havt et Slags honnette Ambition, og opdraget baade mine Drenge- og Pigebørn til sin Levemaade. Men saalænge jeg ikke var andet endsinpel Madame og ovenikjøbet Grovsmeddemadamkunde jeg aldrig vente at der skulde blive nog ret af dem. Min Salig Mand var vel Lieutenant ved Borgerskabet, men den Gang var Borgerskabet ikke hvad det nu er, og havde ikke engang Piber eller Hoboister, en Lieutenant kunde ikke vente af blive Capitain førend Døden slog Tappenstregen, og han var paa Veie at marchere ind i den anden Verden. J de Tider havde man Lieutenanter paa 70, 80 Aar og derover. Ligesom mange faae Portpeer paa Vuggen, fik sædvanlig en Borgerlieutenant den først paa Graven. Min Mand døde næsten paa samme Tid som hans Formand, da han stod paa Nippet at blive Capitain. Jeg havde nu besluttet at leve og døe som Enke, for min Mand havde sørget for at gaae ind i en Enkecasse, da han havde mærket at hans Brystsyge blev alvorlig, og jeg havde nu rene 300 Rdlr. i Enkepension. Men neppe havde jeg siddet et Aar Enke og aflagt Sørgeklæderne, førend der indfandt sig Friere i Snesetal. Jeg kan næsten sige det hafve Smeddelang friede til mig, for alle vidste, at min Salig Mand havde saa at sige smeddet mens Jernet var varmt, og havde en god Deel Penge staaende i Pioriteter og Obligationer. Men jeg havde nu engang svoret paa, at jeg aldrig vilde givte mig mere med en Grovsmed, om han saa tide gule og grønne Skove og vidste ingen Ende paa alle sine Penge. Dog, det er ikke omsonst at Ordsproget siger: Ægteskaber sluttes i Himlen, i hvorvel mange synes snarere at være sluttede i Helvede. Det var nu eengang min Bestemmelse, at jeg skulde have en Grovsmed til Mand, om jeg saa havde været den fineste Dame i Kjøbenhavn. En ung Grovsmeddemester friede til mig, og jeg blev saa skamreret i ham paa et Bal i Grønnegaden, at det ikke varede længer end fire Uger førend han var min Mand. Men jeg betingede mig i Ægteskabscontracten, at han kunde kalde sig Klein, Knive eller Ankersmed, kun ikke Grovsmed, for jeg havde nu eengang sat mig i Hovedet, at jeg ikke vilde henregnes til de grove Folk. J Førstningen levede vi som Blommen i et Æg, ja ret som to Turtelduer, uagtet jeg ikke havde læsk Konsten at bleve en lykkelig Kone &c. Min Mand holdt sig en Ridehest og en Gig; om Sommeren laae vi paa Landet, om Vinteren havde vi en Loge paa Comoedien, Selskab og Baller, min Mand var Medlem af to Klubber og reiste hele Sjælland rundt, ja til Fyen og Jylland, for at tage Deel i en Fugle eller Papegøieskydning: Summa Summarium, vi levede anstændig og paa en honnet Fod. Men Tiderne bleve hver Dag slettere, Arbeidet tog af, vi bleve snydte paa mange Kanter, og alle de Penge, min første Mand havde meddet paa i mange Aar, smeltede nu hen som Vox. Min Mand besluttede nu at kjøbe en Gaard paa Landet, som tilhørte en honnet Mand, der ikke forlangte mere udbetalt end 150 Rdlr. Vi vilde nu drive Avling, og leve af vor Avlsgaard. Men det blev vi snart kjede af. Vi forstode intet af Agerdyrkningsarbeide og vore Folk snød os saa de skulde skee en Ulykke Men tilsidst vare vi dog saa heldige at Gaarden, som vi Aaret tilforn havde ladet godt assurere i den almindelige Brandcasse, afbrændte med Rub og Stub, og det hialp os paa Benene igjen. Vi reiste derpaa til Kjøbenhavn og nu toge Tingene en ganske anden Vending for os. Min Mand begydte at speculere med de Penge, han havde faaet imellem Hænderne. Han mærkede at der vilde blive stor Dyrtid paa Salt og opkjøbte derfor saa meget deraf, som han havde Penge at kjøbe for Da Folk nu rer begyndte at trænge, aabnede han sit Pakhuus og vandt Skilling paa Skilling. Vil J have Salt til eders Suul, skal J ogsaa betale det, saade han. Ligesaa godt, sagde han, at det Kryber i oc som i en eller anden Millionair, og det fandt jeg ogsaa meget rigtigt. Seer De saaledes have vi hjulpet os op igjen fra intet. Og nu holder min Mand atter Ridehest og Gig; vi ligge paa Landet, have allerede abonneret en Loge til næste Vinter, og jeg har den Lykke at kunne kalde mig Fru Kirstine Guldfik. Hvor vidt strækker sig Geistlighedens Rettighed til at bære Fløiel som Ordensdragt?