Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-02-20
(Af J. B. Frasers Reise til Khorasan i Aarene 1821. og 1822.) Den 21de Marts er det Persernes Nytaarsfest som kaldes Jdee-No. Roz, og som de celebrere paa samme Maade som Europæerne. Enhver ifører sig den Dag sine bedste Klæder, og de som ere hinandens Venner besøge hverandre, og ønske hinanden et lykkeligt Nytaar, giøre hverandre giensidige Presenter, sen de deres Bekiendtere Bagværk og Confecturer; kort sagt, det eren almindelig Glædesdag. Paa denne Dag modtager Kongen af Persien næsten ligesaa meget i Presenter, som alle hans øvrige Jndkomster udgiøre, og han sidder derved paa sin Throne prydet med saa kostbare Klæder at man bliver blendet af Juvelernes Glands. – Det traf sig at Fraser var just paa denne Dag i Staden Kotschun i Østpersien, hvor Resa Kuli Khan var Gouverneur. Mange fornemme Perser aflagde ogsaa deres Nytaarsbesøg hos Forfatteren, og deriblandt Khanens Vezier, Mirza Reza, og hans Søn Mirza Selim, hvilken sidste udviste megen Hengivenhed for Fraser. Denne Englænder tilbragde, det følgende af Dagen i Vezierens Huus, hvori ber blandt andre Forlystelser for at celebre denne Høitidsdag, ogsaa blev opført Musik, og hvorved et ungt Menneske udmærkede sig ved sin smukke Stemme. Under denne Mufik bemærkede jeg, siger Forfatteren, paa engang til min store Forbauselse, at Mirza Selim udgiød bittre Taarer uden at de Tilstædeværende lagde Mærke dertil eller syntes at blive rørte derover. Jeg forespurgte mig om hvad dette skulde betyde og man fortalte mig nu at Mirza Selim var en Suffi. Jeg havde vel undertiden hørt at saadanne Sindsbevægelser opstode pludselig hos disse fromme Sværmere uden nogen Anledning; men jeg havde endnu ikke været Øienvidne dertil. Suffismen er en besyndertig og næsten uforklarlig Ting, og som de Jndviede selv ikke kunne tydelig beskrive. Den udspringer udentvivl af en Tilbøielighed til metaphysiske Speculationer (eller over de Gienstande som ligge udenfor den sandselige Verden), og som virke paa et brændende Temparement der et tilbøielig til Sværmerie, af en Længsel i Menneskets Aand efter at udgrunde de dybe Hemmeligheder, som ere skiulte for den, af en Utilfredshed med alt hvad der tales og skrives om religiøse Gienstande, og af det inderlige Ønske, at kunne opstille et System over Forholdene imellem Skaberen og Skabningen, som kunde tilfredsstille Fornuften. Kort sagt, Suffismen vil udgrunde en naturlig Religion og undersøge og begribe den guddommelige og den menneskelige Naturs sande Væsen. Hos disse philosophiske Sværmere i Persien yttrer denne Bestræbelse sig paa en besynderlig Maade, og gaaer over til et ganske forunderligt Sværmerie. Tilhængerne af Suffismen ere opfyldte af en inderlig Kiærlighed til det guddommelige Væsen, og af en brændende Længsel efter at kiende det, og da denne Længsel ikke kan tilfredsstilles, saa søger Phantasien at skaffe sig Luft, ved at udsøge sig en synlig Gienstand for deres Lidenskab, hvori, efter deres Mening, Billedet af det guddommelige Væsen fortrinlig afspeiler sig Denne Lidenskab indskrænker sig hverken til Kiøn eller til Alder og kan ligesaavel antændes for en gammel Mand paa 70 Aar med et langt hvidt Skiæg eller for en anden Person, som under andre Omstændigheder maatte forekomme at være hæsselig og modbydelig, som for en elskværdig Pige eller en skiøn Yngling. Men denne Passion, som stiger næsten til en Tilbedelse, og som ifølge de Suffis Mening, er indgydet af Guddommen selv, skal være ganske reen og frie for grove sandselige Begiærligheder, hvorved ikke engang Besiddelsen af den elskede Gienstand attraaes, selv om Personen er af det qvindelige Kiøn; men Sværme, ren er fuldkommen tilfreds med at den elskede Gienstand kun er tilstæde, har idelig sin Opmærksomhed henvendt paa den og tabet sig i Betragtningen over deres indbildte fortræffelige Egenskaber, hvorved han føler en hellig Gysen og ængster sig for Tanken om enhver videre Fortroelighed. Naar den til bedede Gienstand er af det qvindelige Kiøn og opfordrer sin Elsker til en mindre hellig Forbindelse, saa bliver Fortryllelsen hævet i et Øieblik og Kiærligheden gaaer over til en Modbydelig hed. Kort sagt, der maae ikke blande sig noget landseligt i denne Passion, hvilket strax vilde bevise dens Uægthed. (Ved enhver heftig Forlihelse finder noget lignende Sted; den elskede Person viser sig i en fortryllet Tilstand for Phantafien, hvilken Fortryllelse efter deres Tilstaaelse, som ere komne til sig selv deraf, ofte har tabt sig for dem ligesom de kom den elskede Person nærmere. J en Afstand inden de bleve meere fortroelige med hinanden vare deres Forlibelses Sværmerie stærkest). Denne Passion overfalder sine Offere pludselig og endog imod deres Villie. Den opstaaer og voxer ikke successive som andre Følelser; men bryder frem med al Magt paa engang, og naar man mindst venter det. (Som det er Tilfældet med de fleste Forlibelser, og som det overhovedet er en Egenskab ved Jndbildningskraften; saaledes seer man ogsaa at en sværmende religiøs Forestilling kan paa engang gribe og bemægtige sig et Menneskes Phantasie; det Fornuftige erhverves med Møie og langtsomt, men Jndbildningerne opstaae pludselige.) Undertiden opstaaer denne Passion ved en Drøm hvori Billedet af den elskede Person viser sig for Siælen, og som Sværmeren siden synes at forefinde i det virkelige Liv. Der gives ogsaa Tilfælde, hvori den Person, som Sværmeren har drømt om, ikke bliver forefundet, og da vandrer den ulykkelige Sværmer, som beherskes af Kiærlighed til et Drømmebillede, sørgmodig igiennem hele Liver. Mirza Selim fortalte mig: at han engang var bleven overfaldet af en saa heftig Kiærlighed til en Dreng, som slet ikke var elskværdig, at han kunde i hele Timer betragte ham med den største Fornøielse klappe ham eller kysse hans Fødder, om Natten som han hos ham, eller han satte sig ved hans Seng, saae paa ham, sukkede, græ og listede sig til at kysse ham. (Af dette Sværmerie kan godt forklares Oldtidens religiøse Følelser ved Afgudsbillederne eller Symbolerne, eller Katholikernes ved Synet af deres Madonna og Helgenbilleder. Siælen hefter sig til noget sandseligt, imedens den overlader sig til aande lige Sværmerier.) Mirza Abdul Rezak, for talte mig ligeledes om sin Kiærlighed til en ung Pige, som han tilfældigviis kom til at see. Øieblikkeligen overfaldt ham en Henrykkelse, som overbeviste ham om at hans Lidenskab var af den ægte Slags. Han fik Adgang til hendes Famile og forblev i denne Stemning i to Aar. Han forsikkrede mig, at hun i en heel Time havde blæst paa en Rørfløite, og derved saaledes fortryllet ham, at han kunde sidde ved Siden af hende, see paa hende, og ikke vide det mindste om hvad der var passeret uden om ham. Han forsikkrede, at der i al denne Tid ikke var opstaaet den mindste usædelige Tanke hos ham, og dersom det havde lykkedes ham at faae hende til sin Ægtefælle, saa vilde dog aldrig et fortroeligere Forhold have fundet Sted imellem dem. Hans Hierte og endnu meere hendes blev overfaldet af den dybeste Kummer, da hun pludselig blev henbragt i Prins Mahomed Kuli Mirzas, Harem, som var Statholder over Mazanderan. og som havde hørt tale om hendes Skiønhed, og som forlangte hende af hendes Fader. O, udraabte han, hvor jeg forbandede denne Afskyelige, da jeg erfarede hvor meget hun havde kjæmpet og grædt Dagen for sin Afreise. Taarerne strømmede ned af hendes skiønne sorte Øine, og hun faldt i Afmagt i den Bærstoel, som for bestandig bragte hende bort fra mig. Da han sagde disse Ord græd han selv bitterlig. Dog fortalte han mig nogle Omstændigheder, som viste at denne Dames Passion ikke var saa ugennyttig som hans; thi det hørte f. Ex. til hendes Yndlingsfornøielser, at hun befalede ham, som sin Slave, at bære Omsorg for at forskaffe sig mange Artikler som kunde være nyttige for hende, f. Ex. Sukker, Silketøier, Guldbrokade, Peltsværk, og naar han ikke i Øieblikket opfyldte hendes Ordrer, saa tilstod han selv, at hun udviste saadanne slemme Luner og en saa ærgerlig Sindstemning, at det var ganske urassende for en saa tilbedet Gienstand. – De Suffis kunne sidde hele Timer, ja hele Dage hensunkne i deres Sværmerie eller i Henrykkelse over Gienstanden for deres Passion; den udgyde uden al Aarsag Strømme af Taarer, og til andre Tider, kunne de paa en ligesaa uforklarlig Maade befinde sig i den meest oprømte Aandstemning. (Dette er overalt Tilfældet, hvor Nervesystemet, kommer i en uordentlig Bevægelse.) Undertiden erholder man, Svar, af dem i en saadan Stiil og Udtryk som det var en Monark der talte, og til andre Tider tale de, i den ydmygste Tone og erklære sig selv for de sletteste af alle Mennesker.