Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-01-23
J afvigte Foraar rasede, i Følge Efterretninger fra Neapel, Ærna meget stærk. Da Samfærslen med Sicilien var afbrudt, erfarede man intet Omstændeligt derom. Endelig læses nu i et Brev fra en Engelsk Officier følgende om denne Naturbegivenhed. D. 24 Martii om Morgenen, udkastede Ærnas Svælg en uhyre Mængde, sort Aske, der dannede en tæt Sky og fløi 12 til 16 Tydske Mile langt. Den var kjernet som Krudt og laae nogle Tommer høi her i Staden. Snart derefter hørte man i Bjergets Jndvolde et skrækkeligt Vel og alle Jndvaanerne flygtede fra deres Huse. Mod Aften flød af Vulcanens øverste store Cater en Lavastrøm, der, efter et Løb af en halv Miil, deelte sig i to Arme. Den 28 Martii fulgte et andet Udbrud. Lavaen tog Veien af Monte negro, og i nogle Timer lob den en Miil langt over Skove og Marker, nordøstlig ned fra Bierget, der, som bekjendt, er 10,000 Fod høit, Snart aabnede sig ogsaa ved Siden af Ætna 12 mindre Cratere, der ødelagde en Ege- og Fyrreskov og endnu fra Tid til anden give Lava fra sig. De gave i Begyndelsen et Drøn, som om adskillige Tusinde Canoner løsnedes paa eengang. Jkke sjelden opkastede de høie Flammer og centnertunge Stene, der i det mindste slængtes 1000 Fod i Veiret. Alle 12 Cratere ved Siden af Bjerget vare over 100 Favne brede, og Synet deraf ligesaa frygteligt som majestætisk. Een af samme buldrede langt heftigere end de andre, og kastede nogle Stene hen paa den Plads, hvor vi stode for at betragte Udbrudet. Den Lavastrøm, der flød udfra de smaa Cratere, var i det mindste en halv Fjerdingvei bred, og, efterat den havde ødelagt en Skov, tog den sit Løb ad Baron v. Carris Landsted, der ligger en god Halvmiil fra deres Aabning. Der deelte den sig igjen, og en Arm tog sit Løb ad Linqua grossa, hvor Baron v. Cagnone havde et skjønt Landsted. De derværende Jndbyggere vare allerede bange for deres Liv og deres Marker, da Laven begyndte at standse. Den dannede et stort Jldhav, fra hvilket Høiene ragede frem som Øer Endnu har ingen vovet, at nærme sig samme, fordi det ikke kan skee uden Livsfare. Natten, Synet af det i Røg og Flammer indhyllede Bjerg og af Lavastrømmen, opfyldte Sielen med Forfærdelse. De store Stene, som Craterne udkastede, saae om Natten ganske gloende ud, og da hele Bjerget og de tilstødende Dale vare bedækkede dermed, lod det som man saae en stiernefuld Himmel. De brændende Træer forøgede det Forbausende i dette Optrin. Mange Tusinde Fugle opfyldte Luften med et ængsteligt Skrig, og flygtede bort fra Nabolavet. Den sort og rødstribede Lava selv dannede i sit Løb snart Jldlauiner, snart svømmende Bjerge, snart Bastioner. Hele Landet omkring Linguagrossa- og Pie-Monte er bedækket med Aske og Lava, mange Landsteder, Marker, Viingaarde og Enge ere forvandlede til rædsomme Orkener. Under dette frygtelig skjønne Skuespil, denne Naturens Oprør yttrede Sicilianerne hverken Frygt eller Nysgierrighed. Baron v. Corci, hvis Landhuus var i største Fare, vægrede sig længe ganske ligegyldig ved at modtage adskillige Engelske Officierers Tilbud, at redde hans Kostbarheder. Nei, nei, sagde han med overtroisk Egensindighed, hvad Gud vil, skeer alligevel. Endelig gav han efter for deres gjentagne Forestillinger, og tillod at man flyttede hans bedste Eiendomme ud af hans Palais. Men da Lavaen, kun var 200 Favne borte fra samme, begyndte den at standse, hvorover han og Bønderne, hans Undersaattere, yttrede stor Glæde. De tilskrevenderes Helgene denne Bistand, hvis billeder de hentede i Procession fra Castialione, som ligger en halv Miil derfra, og opsatte ligge for Lavastrømmen. Processionen bestod af en Mængde Mennesker af begge Kjøn, der, indsvøbte i Laser, opfyldte Luften med deres Skrig og Klage, ved hvilken Leilighed de bestandig sloge sig paa Brystet, rykkede Haarene ud og hudflettede sig. De tilstedeværende Geistlige anraabte deres Helgene og besværgede dem, at staae dem bi i denne deres Jammer. Underveis standsede de ved Hr. Carris Huus, Præsten beste Balconen og holdt der en kort Præken, hvorved han ledsagede sine Ord med levende og træffende Gebærder. Han sagde dem, at dette Udbrud er Himlens Straf for deres mange Synder, og at de ved en oprigtig Bod maa forbedre deres hidtil førte lastefulde Liv. Hver Pause, han gjorde i sin Tale, blev af Tilhørerne udfyldt af Sukke og Taarer. De sloge sig paa Brystet, hudflettede sig og yttrede den meest levende Anger over deres Synder. J mit hele Liv har intet Optrinrystet mig meere end dette Udbrud. Det Store, Frygtelige og Majestætiske deri lader sig bedre føle end skildre. Endnu er det ikke raadeligt at nærme sig Lavaen. En Bonde, som kom den for nær, maatte bøde med sit Liv for denne Nysgierrighed.