Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-07-15
(Jndsendt.) En Mand, som Skjebnen og ærede Familie har gjort sig saa megen Uleilighed med, at han deels virkelig undseer sig derved, deels befrygter, at den, i Harme over en vis rodfæstet Uskjønsomhed hos ham, kunde falde paa at tiltale ham over Skulderen, (hvilket den snue Danske paa Øieblikket indseer, er det samme som aldeles Tilintetgjørelse) har længe næret det, ikke frække Ønske: "at komme i en Forfatning, hvor han kunde subsistere til Nytte for sig selv og andre, og yttrer det herved for flere. noget derved, om de end bleve solgte under Prisen, thi de fleste Mennesker vilde dog helst prøve deres Lykke alle Classerne igjennem. Hans virkelige Talent som det maaskee bestod i, at han, forsynet med behørig Auctoriet og Midler, besidder Hjerte og Forstand nok for, til Menneskelighedens Ære, at gouvernere en talrig Daarekiste eller et, ikke blot caracteriseret Forbedringshuus), tør han ikke falde Publicum besværlig med, da det naturligviis neppe vilde interessere. - Derimod, 1) skulde nogen rig Mand ville betroe ham sin Søn til Ledsagning paa Reiser, da har han Duelighed til at bringe ham tilbage forbedret, om han har havt en slet, og ufordervet, om han har havt en god Opdragelse; 2) skulde han, saavel som nogen anden, der ikke har mere Praxis end han, vide at benytte et Jordegods, om een eller anden af Fædrenelandets store Capitalister fik det snurrige Jndfald, at skaffe ham Credit paa et saadant, hvilket dog er saa meget mere usandsynligt, som han, hverken i juridisk eller medicinsk eller geistlig Hensyn, kunde formodes at gjøre nogen Gjentjeneste; 3) oversætter han, ikke alt for vanskelige Værker af Latin, Tydsk og Fransk 4) forstaaer han, om det skulde knibe, at fabrikere alle Slags Elskovsbreve, Anmeldelser om Dødsfald og Tanker, som f. Ex., ved Droget Hr. N. N. og Koblerskens Fru N. No. 2. Grav, i saa smeltende, fortvivlende, kristelig eller kannibalsk eller ligefrem Tone, saa man skulle sværge paa, at det var den rene sande Natur, eller i det mindste troe, at han var den, forlængst til Døden indgangne, men nu igjen til Hæder og Ære opstandne, Poet i Aabenraae, og flux give ham Rangen for alle de nulevende. Men, – hører jeg een af Dagens Fliidsprækere skraale eller hvisle, alt dette giver ingen Sveed!" - Tilstaaet, men apropos Ven, tog du endogsaa nogensinde dit inderste Linned paa selv uden fremmed Hjelp? Forsøg dette først, og endda lidt mere, saa er det Tids nok, at begynde at tale om Arbeide, altsaa Farvel saalænge. - For dig arbeider jeg ikke, men vel for ædlere Væsner, og hvem skulle da falde mig ind førend Damerne? Ja, til dig, skjønne, huldrige Kjøn, som behersker Manden, fordi hans naturlige Vildhed bliver Mod under dine Silkelænker, og Uslingen, fordi han skal beherskes, du som aldrig sveg Caracteer, naar Mæn denne saa tidt faldt ned til det Latterlige, Foragtelige eller Afskyelige, du, som jeg næsten altid fandt godt og kun svagt – men dog hvor ofte elskværdigt. - hvor det lykkedes mit Kjøns Øgler at praktisere sin Galde ind til Hjertet af din livlige Rose; til dig, siger jeg, henvender jeg mig; thi du er det værd, og i Særdeleshed, til Dem, Stadens Deilige, hører dog mit Forslag, og finder det, som jeg er overbeviist om, Deres bifald, saa befaler, at det sættes i Værk, og visselig skal jeg og mangen anden brav Karl, som Lykken synes at ville træde paa Nakken, velsigne Dem - Hvad, tør jeg spørge, synes De altsaa om, at bortbytte det rumlende, halsbrækkende Kjøretøi, De hidtil har brugt, mod den blide, lette, behagelige Bæren i en Portechalse? Men fyl siger den dellige Mund, og har dog saa ondt ved at slaae en Folde, som virkelig siger: fy - denne sørgelige slæbende Machine til at transportere Døende!" - Nei, mine Damer, det Befordringsredskab, jeg imaginerer mig, er ikke af denne Sort, og visselig tør jeg, med Deres Tilladelse, paastaae, at en af skjønt Kurvemagerarbeide, i en ædel Form, dannet og stafferet, med en Baldachin og vaiende Silkegardiner forsynet, og endelig af et Par suffisante, raske og muntre Karle, i gammelspansk Dragt, baaret Portechalse vilde være et Befordringsmiddel, i Staden og selv udenfor den, som ikke skulde staae tilbage for noget andet, undtagen i Henseende til Vindsnapper=Hurtighed, hvorimod det tilbyder Fordeele, som ikke følger de nu brugelige. Smiller De da til mit Forslag, hvilket er det samme, som at befale dets Jverksættelse, saa haaber jeg ogsaa, at De ere ædelmodige nok til at beære mig med at være Deres første Porteur. Og, hvilken Lykke! ikke alleneste at faae nærende Arbeide, men ogsaa eet af de skjønneste Himlen har levnet den slemme Jord. - Dog, ogsaa brave Mænd, hvor jeg fandt dem, har jeg gjerne paa Hænderne, en Smule vimsende Mandsel af Stillits eller Urang-Utangs Natur var let at løbe af med, og naar denne sidste eller en øievridende Hykler med et Molokskjæs hoppede eller val trede ind i min Portechaise, vilde jeg hviske til min Kammerat: " Broder, gaa let, lad ikke Stenene fornemme din Hæl, maaskee sover Uhyret da ind, og Kort eller Fraads, eller Flaske eller Frille vil siden hielpe til at qvæle Jdeen til et Giftblander= eller Forræder-Project eller til et nyt Skrivt for at befordre Menneskehedens Nedværdigelse, som ellers under Bevægelsen saa let kunde vælde op af hans urene Bug.