Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1799-10-04
Under 27de Septbr. sidstledemer udkommen en Forordning som nærmere forklarer og bestemmer Trykkefrihedens Grændser, af følgende Jndhold: Vi Christian den Syvende a. a., giøre vitterligt At, ligesom det i Almindelighed er Vort Ønske og Vor Villie, at enhver af Vore kiære og troe Undersaatter skal nyde al den Frihed som kan bestaae med Orden i Staten; saa ynde Vi især Trykkefriheden, fordi Vi ansee denne som det virksomste Middel, til at udbrede Oplysning og almeennyttige Kundskaber iblant alle Borgerlasser. Med Hensyn til at fremme en for Menneskeheden saa velgiørende Sag, have Vi, kort efter Vor Regierings Tiltræde. se, ophævet Censuren, og derved aabnet Vei for enhver oplyst og retskaffen Mand, til at kunne meddele offentligen Resultaterne af sine Grandskninger, og ubehindret yttre sine Tanker og Meninger og hvad der kunde bidrage til det almindelige Bødste. Men, ved ubegrændset Friehed maatte Pressen blive allehaande uædle Lidenskabers Verktøie, til skadelige Følger for den offentlige Rolighed og den private Sikkerhed. Trykkefriheden maa altsaa, ved Lovens Forskrivt, ledes til Almeenvel, som er dens Øie mærke, og den maae, som endeel af den offentlige Underviisning, være Regieringens Tilsyn undergiven. Det paaligger Os derfor, som Konge og Lovgiver, at sætte Strankenfor dens Misbruge, saaledes, at den ei skal udarte til tøileles Fræbhed, og blive er Middel for Ondskab, til at kunne straffet, undergrave Statens Grundstetter, og forstyrre den borgerlige Sikkerhed, der staaer i uadskillelig Forbindelse med sand Borgerfriehed. Jmod saadanne Misbruge have Vi igientagne Gange advaret, især ved Rescriptet af 3die December 1790 Men Vi erfare med yderste Mishag, at Vore Lovgivninger desangaaende endnu uden Ophør overtrædes, og at nogle ildefinde de Personer med strafværdig Fræthed dagligen antaste og forhaane alt hvad der, i ethvert Borgersamfund, er helligt og ant bart, samt jevnligen udbrede falske Forestillinger, og søge at forplante brange Meninger om de, for Mennesket og Borgeren vigtigste Gienstande; hvorved den mindre oplyste Deel af Almuen især den nerfarne Ungdom, letteligen kan ialedes og forderves. Ver forebygges saadan Udaad allersikkerst ved Skrivters Censur, førend de til Trykken maae befordres; men, da dette Midde medfører en ubehagelig Tvang for enhver god og oplyst Mand, der har Lyst til at gavne med sine Jndsigter, ville Vi ikke giøre Brug deraf, Derimod ville Vi forsøge saa bestemt og nøie, som mueligt, nærmere ved Lov at fastsætte Trykkefrihedens strændser, og at tilføie passende Straffe for dem, som vove at overtræde Vore landsfaderlige og velmeente Buds Forskrivter. J øvrigt have Vi besluttet, at formilde de Straffe, der ere fastsatte i D. L. 2 B. 21 Cap. 4 Art., N. L. 2 B. 20 Cap. 4 Art. samt D. og N. L. 6 B. 1 Cap. 7 Art., saave som D. og N. L. 6 B. 4 Cap. 1, 2 o. 9 Art., for saavidt disse kunne taale Formildelse, uden at forfeile deres Hensigt; hvorimod Vi, med Hensyn til at værne kraftigen om den borgerlige Agtelse, som en af de helligste Rettigheder i Borgerselskabet, have anseet det fornødent, at anvende legemlige Straffe imod grove Æreskiændere. Og, som det har viist sig, at lumsk og nedrig Ousskab i Almindelighed søger Skiul under Anonymitet, men Retfærdighed fordrer, at enhver bør vedstaae ligesaavel det han lader offentligen trykke, som hvad han skrivtligen eller mundtligen yttrer, og at han altsaa ikke mindre bør være sit Navn bekiendt i hiint, end i desse sidste Tilfælde; saa ansee Vi det tienligst at forbyde i Anandmiret, og at paalægge enhver, der udgiver noget trykt Skrivt, den Pligt, at nævne sig.