Berlingske Tidende, 1754-05-03
Ta Danske Kiøbenhavnske Qvinder. Goden 3 May. Fredagen, Slutning paa det Brev, som en Reysende har skrevet fra Constantinopel. Den Forandring, der skulde skee hos Tyrkerne ved Hielp af deres Climatis Beskaffenhed, vilde være saa meget meere Fordeelagtig for dem, og blive det saa meget meere for os, som paa den eene Kant vore Assaires udi Levante, giøre os deres Commercium nødvendigt, og paa den anden Kant deres hosmodige Foragt for vore Europæiske Nationer giør og det samme vanskeligt. Tyrkerne ere i Almindelighed godgiørende imod Fremmede, de herberge gierne, det tilstaaer jeg: Men den Godgiørenhed og denne Tilbøyelighed til at herberge gierne, forhindre ikke, at jo endog udi fuldkommen Fred, og naar vore Souverains staae udi beste Forstaaelse med deres, ere dog vore Reysende og vore Negotianter hos dem, i det ringeste i Henseende til Pøblen, mange Slags Lumperier underkastede, og for at være fri derfra, nødes til, ved Penge at skaffe sig sikkert Leyde. Formedelst den fælles Omgiengelse, som de reciproqve Gesandtskaber imellem denne Nation og vore skulde indføre, vilde den Ottomanniske Hofmodighed, naar den blev bedre underrettet om det, som vi ere, visselig give bedre Kiøb. Da samme har ingen anden Grund, end den indbildte Overlegenhed, som den af Mangel paa tilstrækkelig Kundskab om os meene sig at have orer os, saa skulde de Ottomanniske Gesandter og deres Følgeskab, naar de levede iblandt os, lære at giøre taaleligere Sammenligninger imellem Tyrkerne og de Christne, og efter deres Hiemkomst betyde deres Landsmænd, at de burde bruge meere Høflighed imod os. Men det er at frygte for, at endog denne Vankundighed selv, der vilde forsvinde, naar man lærde at kiende os, skulde forhindre at lægge Vindpaa at kiende os. De Fordeele, hvorom jeg har talt, Tyrkerne skulde have deraf, dersom de vilde indføre dette nye Middel til Correspondence med os, ere af den Beskafsenhed, at de ikke kand skatteres efter deres rette Værd, førend man har opnaaet dem. Det, som man ikke kiender, agter man ikke, og mindre forlanger det. Om endskiøndt nu i den Lov, som Porten hidindtil har gjordt sig, findes meere Hoffærdighed end Politique, i det den tager ad Gesandter, uden at afsende deslige, menende, som det synes, derved at sætte sig i Fare for at blive røbet i sine Anslag, uden selv at kunde opdage andres; saa kunde det dog vel hendes, at det Tyrkiske Divan, eller Antallet paa de Personer, hvoraf det bestaaer, af Jndifference i Henseende til de Ting, hvilke jeg har sat forud at være Jnteressante for Tyrkerne, og, som min Herre nok kand slutte, end meere i Henseende til dem, der ere det for os, finder nogen langt stærkere Jnteresse, ja endog, uagtet de contraire Begreb, som vi have derom, nogle Politiske Aarsager, til at komme Store-Vezirens Project til at gaae overstyr. Hvo veed, om man ikke, foruden den Vanskelighed af store Bekostninger (thi samme ere efter Portens Meening een af de største Vanskeligheder, omenskiøndt den er ellers riig nok) ikke forestiller den Farlighed, der er, efter en Gesandtes Beretninger at gribe til Resolutioner, der ikke videre kunde være gavnlige, end i saavidt som Beretningerne ere sandfærdige. De, som erholdes enten ved de offentlige Rygter, eller ved andre Veye, som man har Aarsag til at Mistænke, kand vel forvolde Uroelighed, og give Anledning til Mistanke; men de ere ikke decisive til at agere efter, i den Sted at de, der komme fra en Mand, som man har Fortroelighed til, saasom en Gesandter, blive troede og holdte for efterrettelige, og derudover, naar de ere urigtige, kand ikke andet end være farlige. Nu maatte vel et Lem af Divan, som ikke just holder med Veziren anføre, at det var meget vel mueligt, at en Envoye kunde selv tage Feyl i sin Meening om det Hoffes Hensigter, hvor han residerede, og end meere mueligt, at een eller anden vilde søge at forlede ham dertil, samt ogsaa virkelig bringe det saavit; hvilken Jnvending da i Sandhed er af Vigtighed. Men, da jeg ikke videre bryder mig derom, og da jeg tvert imod har fundet dem, som jeg allerede har igiendrevet, at være af større Vigtighed; saa vil jeg nok østne, at den sidste maatte paa de Tyrkiske Divans Vey Skaale findes for læt, hvorom alting er, saa følger af Fornøskenhed at Tyrkerne maae vinde derved, og at de maae vennes til gode Skikke; men vi skulde vinde derved saa meget, at vi fandt dem meere høflige og skikkelige, naar vi havde noget i deres Land at bestille, og maaskee, naar de bleve meere civilicerede, at i Enden ingen tabte meere derved end Mahomet.