Berlingske Tidende, 1779-09-01
Kort Beskrivelse over Elephanten. Flephanten, som er det største Dyr, der er paa Jordens Overflade, fortiener Kundskab og Opmærksomhed af alle dem, der ville kiende Verden, og see Skaberens Magt og Viisdom, som i et Speyl. Denne Verdens Herre har selv udvalgt og forestilt dette Dyr for Hiøb, da han vilde underrette og overbevise denne om sin Magt og Viisdom paa en synlig Maade. Dette er den Beha moth, som man tydelig skal kunde kiende ved at sammenligne Hiøbs 40de Capitel med disse Blade. Jeg vil opholde mig saa kort, som mueligt, ved denne Beskrivelse, og kun med faa Ord afhandle, hvad som er det besynderligste i Henseende til hans Størrelse, Skikkelse, Næring, Færdigheder, saa og hvorledes man benytter sig af ham paa hvad Maade han overvældes af andre Dyr og Menneskene. Dette fiirføddede Dyr sees sielden hos os. Hans Transport fra de heede Egne af Asien og Africa, hvor han egentlig hører hiemme, og hans Underholdning er overmaade kostbar. Hans Høyde er 13, 14, 15 og endnu fleere Fod. Hans Længde stemmer næsten overeens med hans Høyde. Naar han er 15 Fod høy, saa holder hans Omkreds 25 og hans Giennemsnit omtrent 8 Fod. Naar man nu regner 2 Fod til en Alen, saa kan man tydeligere forestille sig, hvor stort baade dette Dur og den Boelig maae være, hvori det magelig kan boe. Man skal altsaa en meere forundre sig over, naar man læser eller hører, at Elephanten kan bære over 300 Centner, daglig tage over et Centner til sin Næring og uddrikke nogle Fade Vand, kan i ordentlige Skridt indhente et Menneske, som er i fuld Løb, giennembryde en Muur, ryste Jorden under sine Fødder, og kan forrette andre saadanne særdeles Ting formedelst sin Størrelse og Styrke. Naar Elephanterne bringes unge til os, saa erholde de hverken deres ordentlige Størrelse eller deres ordentlige Alder, hvilken skal strække sig, som man foregiver, til 100de Aar. Det er let at begribe, at vores kolde Luft, Næring og tusende andre Omstændigheder deri ey ere ham alt for ve tienlige. Kulden i vores Luft, f. E. giør, at han er har nødig til sit Blods Afkisling at drage saa meget i sig af samme, som han hist i hine heede Egne maae indaande, og at han følgelig ey har nødig at udvide Lungen saa stærk hos os, som i de heede Lande; men dette hæmmer hans Blods Omløb, svækker hans Sundhed, og forkorter hans Vext og Liv. Elephantens Hund er tyk og har store Folder. Hans Hoved er uanseeligt, Hiernen er i Henseende til Dyrets Størrelse liden. Hans Øyne ere forrige, smaa og af den Beskaffenhed, at man paa det tydeligste kan af samme see hans Lidenskaber, saasom Glæde, Bedrøvelse, Vrede, Venlighed og Kiærlighed. Videre giver han med Øynene at forstaae, om han enten har forstaaet det, som man har sagt ham, eller ey. Hans Pandebeen er indtil 7 Tommer tykt, og Hiernen er følgelig paa denne Kant vel forvaret. Jmellem Hovedet og Nakken er en liden Grube, hvor Beenet ey er tykkere, end Ryggen af en middelmaadig Kniv, og dette Sted er for ham det farligste. Naar dette Dyr geraader i Raserie, hvilket dog kun skeer sieldent, eftersom det af Naturen er meget sagtmodigt, og dets Ledsager, som sidder paa dets Hals, ey paa anden Maade kan redde sit Liv, saa stikker han det med en skarp Naal i denne Grube, og da faldet det i Øyeblikket om og er dødt. Den besynderligste Lem, som findes paa ham, er Snabelen. Denne Lem er egentlig ikke andet, end hans lange Næse, som rækker til Jorden, er rund, indvendig Huul, og ved det nederste forsynet med to Huller. Han kan giøre denne Snabel lang og kort, samt for neden bred og spids, og vende den til alle Sider. Den er i Henseende til den Nytte, som den forskaffer ham, hans virkelige Haand. Han slynger det om unge Træer, og rykker dem op med Rod. Han slaaer den underste Flade af samme til en Steen, og drager Luften til sig, saa bliver Steenen hængende fast ved samme, og han løfter Steenen op, om den og er 2 til 3 Centner svær, og løber dermed hvorhen han vil. Han kan og med den forrette de subtileste Handlinger. Han kan opløse Knuderne paa en Strikke, og samle Kiernerne ud af et Bundt Korn; han river Straaet i Stykker, naar han har led Kiernen ud af samme, giør Kugler deraf, og skyder med disse efter Fluerne, som falde ham meget besværlige, og det saa rigtig, at han sielden skyder feyl af sin Fiende. Hans Hals er saa kort, at han umuelig kan naae Jorden med sin Mund, og han var ey i Stand til at æde eller drikke noget, hvis hans Snabel ey erstattede ham denne Mangel; men med denne samler han Græs og Urter, og fører det dermed til Munden. Han stikker samme i Vandet, indsuer deraf en stor Mængde, derpaa stikker han Spidsen af samme ind i Halsen indtil bag ved Drøbelen, og lader Vandet løbe ned i Svælget og Maven. Naar Ungerne ville die, slaae de Snablerne til deres Moders Bryste, die dermed, og lade den udsuede Melk løbe i Svælger og Maven. Han har foruden otte smaa, to overordentlig store Tænder, som ere nogle Fod lange, krumme og huule indtil Halvdelen, af hvilke han benytter sig isteden for et Gevæhr. De ere noksom bekiendte iblandt os. De Sager, om hvilke man siger, at de forfærdiges af Elsen been, de giøres af disse Tænder. Omtrent 1670 havde Kongen i Frankerige en ung Elephant, men som blev saa gammel og stiv for Tiden, at han ey meere kunde reise sig op, naar han havde lagt sig ned, og man maatte altid udvælge den jævneste Jord til hans Stilling, og vinde ham i Veyret ved Maskiner, naar man vilde hielpe ham paa Beenene. Han blev snart træt af denne Uleylighed, og var betænkt paa et fordeelagtigere Leye. Han udhuggede til den Ende i sin Stald med sine Tænder to dybe Huller i en stor Steen, og naar han vilde sove, lagde han begge Tænderne i disse Huller, lænede sig op til Væggen, og paa denne Maade støttede sit heele Legeme. Hans ordentlige Næring er Græs, Urter, Løv, Korn, Hirse, Riis og andet saadant meere. Hans Drik er Vand, hvilket han alle Tider oprører, førend han drikker det. Arak, Brændeviin og Viin ere hans allerkiæreste Drikke. Havde Skaberen forordnet dette Dyr Kiød til sin Næring, saa havde det maattet leve i Fiendskab med alle Dyr, og ødelægge snart heele Lande; men nu lever det i den bedste Enighed og Venskab med alle Dyr, nogle Fiender undtagne. Heele Hjorde Faar gaae i Græsset ved Siden af ham, og endskiønt de komme ham saa nær, at han maatte nødvendig træde dem ihiel, saa skyder han dem dog med sin Snabel til Side. Undertiden faaer han Lyst at besøge de med Hirse, Riis og Tobak besaaede Marker. De drage derhen saa stærke og i saa fordeelagtig en Orden, at ingen Magt kan giøre dem noget eller modstaae dem. Den stærkeste og modigste iblandt alle anfører Troppen, og den, som er næst efter ham i Mod og Styrke, slutter samme: de øvrige ere i Midten. Mødrene slaae Snablerne om deres Unger, og bære dem saaledes bort. Hvor disse Fribyttere komme hen, der fordærve de alting. De anrette meere Skade med deres Fødder, end med deres Snabler. Naar de komme paa Tobaks=Markene, og æde en god Deel af den modne Tobak, eller den, som snart skal blive moden, saa blive de rusende; de foretage sig da tusende pudseerlige Ting, og tilsidst lægge sig ned at sove. Naar de Vilde komme, og antræffe dem i denne Tilstand, saa skiære de i det ringeste Rumperne af dem, hvilke de agte meget høyt. Disse Dyrs Mave kan ey fordøye alting, hvad de tage til sig. Aarsagen dertil er denne: de tygge ey Drøv, og Mave=Saften kan umuelig trænge midt ind i alle de opædte Spiser. Disse Dyrs Færdighed til at begribe alting, som man vil bibringe dem, er forunderlig stor De lade sig snart giøre tamme og afrette uden Møye til adskillige nyttige Forretninger. Elephanten er meget venlig imod dem, som pleye at giøre ham Godt. Naar han mister mister sin Fører, som har beviist ham meget Godt, saa gaaer hans Bedrøvelse derover ofte saavidt, at han øyen synlig tager af og døer. Det synes, at han tager Klog, skab og Overlæg til Raads i alle sine Handlinger. Jeg vi anføre nogle af disse, hvoraf dette kan sees. Naar svært Artillerie skal bringes over høye Bierge, saa spændes Oxen for samme, og Elephanten skyder efter med Hovedet bag til. Naar han nu vil giøre et nyt Stød, saa lægger han sine Knæe under Hiulet, paa det at samme ey imidlertil skal løbe tilbage. Naar der forefalder et Arbeyde, som han ey gjerne vil giøre, saa opmuntrer man ham med Løfter. Man lover ham Arak, eller noget saadant, som han gjerne æder eller drikker, og saa er han strax færdig og villig til at giøre alt, hvad man forlanger; men man maa holde sit Ord, ellers veed han nok at finde Leylighed til at hævne sig. (Fortsættelsen følger.)