Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-04-29
De fleste og anseeligste atheniensiske Borgere, siger Meiners, tilbragte den største Deel af Aaret paa Landet, hvor de eiede skjønnere og rummeligere Boliger end i Athenen. Landlivets Glæder og Arbeider havde hos de ufordærvede Atheniensere en saadan Overvægt over Fornøielserne og deres Anliggender i Staden, at de første Borgere endog paa de største Høitidsdage neppe kunde beslutte sig til at forlade deres Marker, Viinbjerge og Oliehauger, for at søge Glæder og Forretninger i Staden. Fattige og Nødlidende vare næsten ligesaa sjeldne som overhaands Rige. De Ringere fik lettelig Arbeide hos de Velhavende, og imod taalelige Afgivter endog Jorder. Æresposter ansaae man for Byrder, som man af Kjerlighed til Fædrenelandet villigen maatte paatage sig. Jo mindre ærgjerrige og egennyttige de Rige vare, des forrigere og almindeligere var Kjerligheden til Fædrenelandet og Friheden. Denne beviste Athenienserne, til den sildigste Efterverdens Beundring, i deres Krige med Perserne, hvori de befriede Grækenland fra fremmede Barharers Aag. Sammenligner man nu alt dette med Agerdyrkningens og Landmandens Tilstand nogle Decennier tilbage i Tiden, saa fristes man til at betragte Lehnsvæsenet som en Kilde til de fleste Menneskers Ulykke. Agerdyrkningen er Sjelen i hele Statslegemet. Paa den beroer tildeels Folkets Lyksalighed, og den flittige Landmand er, fra den Side betragtet, den nyttigste Mand i Staten. Men hvad Flid og Vindskibelighed kunde man vel i hiin Tidspunct vente sig af en født Træl, Bonden følte sine Lænker, følte, at hans Efterkommere vare bestemte til at være, hvad han var, og hvad skulde der vel opmuntre ham til at danne de Børn, der ikkun arvede Faderens Lænker, men ikke Frugterne af hans Sveed, til at dyrke den Ager, hvis Grøde hans Efterkommere aldrig vilde komme til at nyde. Ufrihed var Kilden til al Bondens ulykkelige Forfatning, og et Arkadien vil være en Ørk, naar Indbyggerne ere Trælle. Storm havde Ret, da han sagde: See Hytter, hvor de barske Vinde, Naar rystend Olding i sin Krog; See Engens grønne Pragt forsvinde, Suurt Vand og Moes dens Sted indtog, See den af Klinte skjulte Ager: Lær der at Dyrkeren var Træla Men Tiderne have forandret sig, og med den Tingenes Stilling. Vilde man end antage, at Frihedsstøtten udenfor Vesterport er kommen et Decennium for tidlig, saa maa man dog tilstaae, at blandt alle Stænder er Bondenden, der med største Føie kan sige, at hans Rettigheder som Menneske i de senere Tider ere blevne mærkelig hævdede og udvidede. Stavnsbaandets Løsning er og bliver en evig glimrende Ædelsteen i Christian den Syvendes Krone, og om den Mand, der foreslog ham denne store Jdee kan man med Føie sige, hvad Livius har sagt ved en anden Leilighed: "Cujus glortæneque profuir quisquam laudando, ner viruperandoquisquam nocuit." Man frygtede i Begyndelsen for, at Stavnsbaandets Løsning vilde berøve Plougen alt for mange arbeidsføre Hænder, men Erfaringen har stadfæstet, at Frygten var ugrundet. Jkke en Plet i hele Riget er blot af denne Aarsag bleven udyrket. Godseierne selv have høstet de herligste Frugter af Forandringer i Landmandens Kaar, og det tydeligste Beviis herpaa ere Priserne paa Jordegodser, som nu næsten ere dobbelt saa høi som før. Jstedet for, som mange af dem troede, at lide derunder, have de nu tvertimod vundet betydelig derved. Det simpleste Middel til efterhaanden, og paa en lempelig Maade, ganske at sønderbryde et Aag, hvorunder saa mange Tusinde i en Række af Aarhundreder have sukket, ere Godsernes Parcellering eller Udstykning. Godseierne tabe intet, men Staten vinder meget derved. Den faaer sine tabte Børn tilbage, som, fordum udmarvede af Trældom, gik i lige Rang med Dyrene, som man havde ladet synke saa dybt, at man endog troede Oplysningen var skadelig for dem. Hvilket Held for Menneskeheden, om der af hiin ulykkelig Menneskehob kunde opstaae en ny Slægt frie og nyttige Borgere. Hvilke herlige Udsigter aabner ikke denne Forandring, for enhver Fædrenelandets og Frihedens Ven! Men skal dette store Øiemed fuldkommen opnaaes, saa bør Egennytten ikke være Drivefjederen til Godseiernes Handling, saa bør de ikke søge at berige sig ved denne Parcellering. Egennytten viser sig aldrig i et mørkere Lys, end naar den udøves under Ædelmodighedens og Menneskekjerlighedens Maske. Med alle sine øiensynlige Fordeele har imidlertid Parcelleringen dog ogsaa funder sine Modstandere, der troede, at den i adskillige Henseender endog var skadelig. Forfatteren har hørt endog kyndige Landmænd paastaae, at Landet derved faaer for mange uformuende Selveiere, som, fordi de ikke have noget imellem Hænderne til ret at drive deres Avling, omsider forarmes, maae forlade Stedet, forfalde til Drukkenskab, og tilsidst efterlade en fattig og ulykkelig Familie. Selv Landhuusholdningselskabet synes at have næret den Tanke, at Parcelleringen maaskee kunde blive skadelig; i det mindste maa man formode det af den Præmie, det har udsat for den Afhandling, der ved Facta og Exempler forklarer, i hvilke Henseender Udparcelleringen viser sig at være skadelig for Landet og det Almindelige, samt ved hvilke Midler og Jndskrænkninger denne Skadelighed kan forekommes, uden ganske at hæve Nytten af Parcelleringen. Jkke at tale om, at selv det Ædleste og Bedste kan misbruges og vanhelliges i Menneskenes Hænder; at intet i Verden stifter Godt, uden det tillige paa een eller anden Maade ogsaa kan stifte Ondt, saa beviser dog Jylland, især Veile-Amt, een af de Landstrækninger i Dannemark, hvor Parcelleringen har gjort meest Fremgang, at den er en sand Velgjerning for Landet. Hr. Stiftsamtmand Helfried har, for at opløse dette vigtige Problem, med patriotisk Jver forskaffet sig hos Herredsfogderne i Veile-Amt bestemte Oplysninger, dragne af Ting- og andre Embedsprotocoller, om Parcelleringernes Antal, Parcellisternes Tilstand, og Forfatning, og disse nye Familiers Jndflydelse paa Fattigvæsenet og de criminelle Forhandlinger i enhvers Jurisdiction.