Aarhuus Stifts-Tidende, 1838-12-05
Fædrelandet. Jkke mange Forbrydere have saaledes tiltalt den almindelige Medlidenhedsfølelse, som Tønders Morder P. C. Worm. "Skal Dødsstraf vedblive at finde Sted (hedder det i den Frifindede), da er det vistnok unægteligt, at Worm havde forskyldt den, og dog vare der Mange, der til det sidste Øieblik ventede, at Naade skulde gaae for Ret. Var det hans Ungdom, hans til alle Tider erkjendte Godmodighed, Frygtsomhed og Blødhed, hans ikke umærkværdige Kjærlighed til Moder og Søster, eller var det den Tanke, at Dødshugget ramte disses Hjerter, idet det traf ham, der tog en meere end almindelig Medfølelse i Beslag – vi vide det ikke, men at den virkelig fandt Sted, er uden for al Tvivl." Da det i psychologisk Henseende vil være interessant at erfare Adskilligt angaaende hans sidste Levedage, meddeles herved endnu følgende Uddrag af Pastor Visby(Worms Sjelesørgers) høist interessante Dagbog; Worms Henrettelses=Morgen. Kl. 6 om Morgenen traadte jeg ind til Worm, der gik heftigt op og ned, Hænderne voldsomt kungede i hverandre og Blikket vendt mod Himlen." Din Forløsningsstund slaaer snart! sagde jeg til ham: Lad ikke Dit Legem Svaghed faae Magten over Din Siel! Det er nu kun en liden Stund, saa er Du hos Gud, Du har lidt: Din Brøde er sonet: min Smertes Søn, vend tilbage til Din Fader! – "Ak! svarte han, jeg har ikke lidt. - Ny vel, gjentog jeg, hvad der er tilbage for Dig, vil snart være lidt." – Reil svarte han, jeg vil ikke komme til at lide: Døden er ingen Lidelse for mig: o Gud, hvad skal jeg gjøre for at sone min Synd?" Da fornam jeg hvad det ene Fornødne var for hans Siel, og mindes aldrig nogensinde saa levende at have følt den christelige Læres Trøst: "Du har Ret afbrod jeg ham: Du kan ikke lide for Din Brøde; men jeg kjender Ham, som har lidt for Din Brøde og for Alles. J Ham er Gud forsonet med Dig. Frygt ikke! Den, der udgjød sit Blod paa Golgatha, udgjør det ogsaa for Dig!" – "Jal vedblev han, jal for Christi Skyld vil Gud være mig naadig! Vil Du ikke, min Gud! - Han gik hen ved Vinduet og saae efter Stjernerne. De vare allerede blegnede for Dagskjæret. "Jeg seer ingen meere, sagde han O min Gud skal nu Natten virkeligen være forbi, vil Du, at det nu virkelig skal blive Dag i mit Liv," - Han havde fast og roligt sovet fra Kl. 12 til 5, men ikke været istand til at nyde Noget. "Jeg hungrer og tørster efter Sacramentet! sagde han: Jeg har aldrig før havt rigtig godt deraf. Jeg har ikke heller længe kunnet bede et Fader=Vor. Siden jeg dræbte Tønder, er det ligesom min Strube har været tilsnøret. Jeg har nok kunnet bede, men Fadervor har jeg ikke været istand til at faae over mine Læber. Men idag vil jeg bede det. Vi gik derpaa ned i Dom huuscapellet. Worm ønskede, at vi forbleve gandske allene. Jkke engang nogen af Bekjentene vare tilstede. Medens han knællede ved Alterets Fod, bad jeg for ham til Gud, baad om Styrke for ham, om Trøst for hans arme Moder og Sødskende, om Tilgivelse for hans Brøde Under lydelig Hulken bad han sit Fadervor, og da vi komtil Orden, forlad os vor Skyld, lagde jeg min Haand paa hans Hoved og tilsagde ham den Barmhiertiges Tilgivelse for hans Synd. – Da han havde nydt Sacramentet, begyndte Dagningen stærkt at bryde gjennem Vinduerne. Han reiste sig fra Alterfoden, og jeg fulgte ham gjennem Kirken. Ved Udgangen standsede han endnu engang og kastede et langt Blik rundt omkring sig. "Du Lykkelige! sagde jeg til ham, hvor Faa forlade ikke dette Sted som Du; de fleste Andre gaae til et qvalfuldt og skjændselfuldt Liv, Nogle til nye Synder; men Du gaaer til Frihed og Glæde! Naar Andre vende disse Mure Ryggen, er deres Hjerte gjerne fuldt af Bitterhed og Nag; men Du er forsynet baade med Gud og Menneskene." – Endnu vare vi ene med hinanden omtrent et Qvarteerstid, thi det var bestemt, at Executionen først skulde finde Sted Kl. 7 1/2. Udenfor var en talløs Menneskemængde forsamlet. Worm traadte hen til Vinduet og saae ud paa dem. "O dersom J læste i mit Hjerte, sagde han, hvad jeg føler, vilde i hade og afskye Synden. Ingen Synd undgaaer sin Straf. J beklage mig maaskee, nei J maa misunde mig!" Jeg spurgte ham, om han var vis paa, nu aldrig at vilde synde mere, hvis Livet uventet blev ham skjænket? – Nei, Gud bedre det, svarede han jeg føler godt, at jeg er saa svag, at jeg vilde synde igjen, derfor er det bedre for mig, at jeg døer!" – Jmidlertid var Øieblikket kommet. Med megen Fatning sagde han Farvel. Han havde bedet sin Defensor, Procurator Lange, at følge med sig i Karethen, og det skeete. Da der kjørtes over Langebro sagde han, Nu sætter jeg over Lethe!" Noget efter sagde han, " hvor skjøn er ikke Naturen!" ellers sagde han ikke et Ord, men sad i tans Bøn til Gud. Lægen fulgte med nogle Medicamenter, ifald han skulde blive syg underveis. Ligeledes var der i Nærheden af Skafottet opslaaet et Telt, hvor han kunde være bragt ind og behandlet, hvis Krampen skulde have grebet ham paa Retterstedet. Men Intet af dette behovedes. Da vi ankom paa Pladsen, traadte han med megen Fatning ud af Vognen og steg uden Hielp op af Trinene til Skafottet. Efter at Dommen var oplæst for ham, omfavnede jeg ham endnu engang og sagde Vær frimodig, min Ven, thi Han som har den evige Magt til at løse og binde, har gjennem sin Tjeners Mund forladt Dig alle Dine Synder, Gak ind til Fred!" J samme Øieblik kastede Solen sin første Straale over Marken. Worm kastede sig paa Knæ og foldede sine Hænder som om han vilde bede; men hans Læber frembragte intet Ord. Vær trøstig, tilraabte jeg ham endnu engang: Din Sol staaer op!" Rolig lagde han derpaa Hovedet paa Blokken. Jeg fremsagde det første Vers af hans Livpsalme Far, Verden, Farvel! Fra Dig vil jeg vende min trættede Siel! Her faldt det dræbende Hug, og hans Aand var langt herfra.