Aarhuus Stifts-Tidende, 1833-07-29
Fru Heiberg, den fuldendte Kunstnerindes, mesterlige Spil i et af de vanskeligste Partier, (i Dra mat: "Et Feiltrin findes meget udførligt omtalt i Randers Avis No. 116. Om Stykket selv hedder det blandt Andet: "Hvo der ikke ved dette Stykke føler, at Theatret er ei blot til Lyst, at det ogsaa kan være, bo være en Dydens Skole, den vil til endnu mindre Nytte læse hiin Pavels's navnkundige Præken, thi ingensinde har nogen geistlig Taler saaledes forklaret denne Salomons Text: "Smag ei paa Vellystens Bæger &c. Saaledes maa et ømt, men svag Hjerte bøde for et Øiebliks Forglemmelse af den helligste Pligt, saaledes maa bedraget Kjærlighed lide, tilgive – men aldrig glemme." Og om Udførelsen: "Dersom Forf, faae vor uforlignelige Kunstnerinde, han behøvede ikke at forstaae et eneste Ord Dansk, han vilde ei engang savne denne Man gel, saa kraftigt, tydeligt – stærkere end noget Sprog, taler hendes aandfulde Ansigt. Ved første Jndtrædelse læs vi allerede Brøden i hendes mørke, matte og ustadige Blikke. i det skjønne Legems usikkre Holdning &c. Alt viser, at vi skue for os en falden Engel; vi see det og sukke; men snart skal hun gaae os nærmere til Hjertet. Hendes Anger, hendes Angst, hendes Sjelesmerte stiger med hver Scene, og ved hver Stigen tænke vi, mon hun ikke nu culminerer, Nei hun gaaer høiere endnu. Hvilken Mangfoldighed i hendes det er med Nød at jeg kan kalde det Kunst, thi herkan Jngen tænke paa Kunst: Hvilken skarp Nuancering Hvilke hurtige, ja lynsnare og sikkre Overgange, Kold, ligegyldig mod den jammerlige Tante, i næste Øieblik, midt i al sin Elendighed, omhyggelig for at frelse sin svage Medskabning fra en lignende; og nu hos Tjeneren, den fornærmede Majefælles tro Tiener, Hun frygter ham, hun agter ham, hun tør ikke, kan ikke vredes paa ham for hans bebreidende Hentydninger, thi hun er – og dette driver just vor Medynt til det Yderste - hun er ikke slet, hun er god, hun er oprigtig, elsker sin Mand, hun er en elskelig Hustru - ak, paa dette ene ulyksalige Feiltrin nær. Og da han pludseligt viser sig for hende – hvilket sønderrivende Skrig, Synet af ham farer igjennem hendes Barm som en dræbende Piil, hun synker vi ønske hende død, men hun skal vaagne til længere Pine. – – Hun frygter for at bekjende, men hun ønsker at hun kunde; hun synes at ville lade ham læse i hendes Aasyn, i hendes skamfulde Øine; men hun kan ikke see paa hans; kun da han vender Ryggen til, løfter hun dem med Udtryk, som smelte vore Hjerter. Hvilken inderlig Bønfaldelse. Hun vilde bede med Læberne, men de sammendrage sig krampagtigt; deres stumme Sprog tolker hele Beedsk heden af Syndekalkens Bærme. Selv hendes oprakte, udspilede Hænder frembære Bønner paa hver en dirrende Finger. Man har en sandfærdig Anecdot om Garrick, at han i Paris i et Selskab blev opfordret til en seenisk Væddestrid med Mademoiselle Clairon. Jkke det franske Sprog mægtig, og da de fleste Tilstedeværende ikke forstod Engelsk, fremstillede han ved Mimik allene en høist tragisk Begivenhed, han selv havde oplevet, og det med rystende Kraft og Sandhed. Den der har seet Fru Heiberg i "Et Feiltrin," veed hvorledes det var muligt. – Endnu kun et Moment, Hvor hun i Vildelse røber sin Brøde. Jeg hører endnu hendes vanvittige Jammerrøst, jeg seer dette slappe, sammenfoldede Legeme, det vilde Blik, Muskelbevægelserne i dette dødblege, forhen saa yndige Ansigt. Et Mesterstykke af seenisk Kunst, –"Det Werlighske Selskab er, meldes i Veile, Avis fra Randers: drevet paa Flugt af den Heibergske Musa, og retireret til Hobro."