Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1840-07-20
Stænderforsamlingen i Roeskilde. J et af de i Lordags hidkomne No. af Berl. Tid, læses den kongelige Commissarius's Tale, hvoraf Man, for Rummets Skyld, nødsages idag kun at meddele sidste Halvdeel, som den Deel, der i dette Øieblik rimeligviis meest maa interessere Pluraliteten af Læserne: De ville udentvivl, mine høithædrede Medborgere, finde en ny Opfordring til den Kræfternes Anstrængelse, som vi gjøres fornøden, i den Tanke, at Kongen af sit inderste Hjert elsker og ønsker at hævde den Jnstitution, som han har arvet fra sin forklarede Forgænger. Der var Jngen, der med mere levende Glæde mødte vor hedengangne Konges høihjertede Beslutning om at stifte et Folkeraad, hvorudi Landets fremtidige Love først skulde prøves, Jngen, der dybere opfattede Betydningen heraf. Dette viste sig kjendeligt under de Overveielser, som der foregik i Kongens fortrolige Raad, angaaende den bedst mulige Jndretning af det nye Værk. Stedse bestræbt den daværende Tronarving sig for, at den raadgivende Medvirkning, hvortil Kongen kaldte sit Folk, skulde have al den Vidde, al den Frihed, al den Betydning, som den, uden at gaae udenfor Raadgivningens Grændser, kunde have. Hvad han har virket i denne Retning er heller ikke Lidet. Ogsaa vedblev han med en næsten mageløs Opmærksomhed og Deeltagelse at følge Stændernes Forhandlinger. Han satte høi Priis paa den fuldstændige og aabne Maade, hvorpaa disse bringes til Alles Kundskab, naar de Sager, i Anledning af hvilke Stænderne havde indgivet Betænkning eller Petition, bleve foretagne i det Geheime-Statsraad, viste han det meest fortrolige Bekjendtskab med Forhandlingerne endog i disses mindste Detailler, og Stændernes Anseelse og Betydning laae ham stedse paa Hjerte. Han indsaae klarligen, at Stænderindretningen, ved Vedat foroge Midlerne for Kongen til at lære Sandheden og sit Folks Tarv at kjende og til at oplyse Folket og Landets Anliggender, ogsaa forøger Kongens Kraft, medens den værner om Landets Velfærd. Naar Lovene, inden de blive stemplede som saadanne, efter først paa det Nøieste at være overveiede af Kongen og de Mænd, som han dertil har betroet, undergives en fri og omfattende Prøvelse af Folkets af alle Klasser, og fra alle Egne dertil udvalgte Mænd, og derpaa atter nøie overveies af Kongen og hans Raad, naar derhos Folket oplyses om de Grunde, hvorfor Kongen i eet og andet Punkt ikke ganske har fulgt den Mening, som dets Udvalgte havde yttret; naar disse fremdeles have Leilighed til at tage andre Landets vigtige Anliggender under Overveielse, fremsætte deres Besværinger over den nuværende Tilstand og Ønsker om de Forandringer, som de maatte finde gavnlige og tilraadelige, og gjennem Regjeringens Organ erholde de Oplysninger, som behøves til at prøve disse Besværingers og Ønskers Værd; naar endelig Folket erholder en klar og tilforladelig Kundskab om Landets Finantstilstand, saa er der givet fuld Leilighed for Regiering og Folk til at vinde en fast Erkjendelse af, hvad der er ret og gavnligt. Men denne Erkjendelse er en Magt, som ingen let kan modsætte sig, mindst en Regent, hvis Styrke, hvis Hæder og Held saa ganske er knyttet til Folkets Kjærlighed og Tillid. Naar kun denne Jnstitution faaer Tid til rolig at udvikle sig i den gode Aand, hvori den allerede strax traadte i Virksomhed, vil saaledes efterhaanden den fornuftige Almeen villie, i hvis Dannelse Regjeringen og den oplyste Deel af Folket ville have ligge Deel, faae et Herredømme, som den under andre Statsforfatninger just ikke altid har. Der vil fremkomme et ret ægte faderligt Forhold, ikke som det, hvori en Fader staaer til de Børn, der endnu ere under Tugt og Opdragelse, men som det, Man bliver vaer, naar en ædel og forstandig Fader vedbliver at leve sammen med skjønsomme og kjærlige Børn, efterat disses Opdragelse er bragt til Ende. Skjøndt Faderens afgjørende Magt ikke sættes under Spørgsmaal, saa faae dog Børnenes Meninger og Ønsker, ikke mindre end Faderens, Jndflydelse paa den hele Jndretning af deres Liv, og Jngen vil kunne sige, hvor den største Jndflydelse er. Den faste Tillid, Kongen har, til hvad der kan udrettes ved den frie Raadgivning og gjensidige Meddelelse, der foregaaer i Stændersalene, og derfra gaaer ud til Kongen og Folket, giør, at han ikke kan erkjende, hvad der af Enkelte daglig forkyndes om en dybt og almindelig følt Trang til ved nye, vor Statsforfatnings Væsen ophævende, Former at begrændse den Kongelige Magt, en Magt, der iøvrigt, skjøndt den kaldes absolut, dog ikke er bleven udøvet paa en absolut Maade, men stedse har æret hver Mands Ret og de beskyttende Former, der udgjøre dennes Værn, der har hjemlet Borgerne en Frihed, der i mange Retninger overgaaer den, som de nyde i de fleste Stater, der kaldes constitutionelle, der omhyggelig har sørget for Folkeoplysningen, saavelsom for Videnskabelighedens Fremme; der til de Tider, hvor det især gjordes fornødent, har i den folkelige Retning indført indgribende Reformer, og det med en Raskhed, en Klogskab og et Held, hvorved den i al Rolighed har skaffet Folket Goder, som man i andre Stater enten aldeles ikke eller dog senere har opnaaet, tildeels kun har tilkjøbt sig ved Strømme af Blod. Naar Kongen ikke har givet Slip paa noget af den Magtfylde, som Rigets Grundlov har nedlagt i hans Hænder, saa er det ingenlunde, fordi han blændes ved Enevoldsmagtens Glands. Kongen veed, saa godt som Nogen, hvem der er den rette Enevoldsherre, og bøier med et ydmygt Hjerte sine Knæe for ham. Kongen veed, at Hans og Alles Herre har skrevet en Lov, der ikke mindre binder den, som han har sat paa Samfundets Tinde, end den, der indtager det laveste Stade, ja at denne Lovs Fordringer og det Ansvar, som dertil knytter sig, blive større i Forhold til den Gierning, der er Enhver betroet. Ogsaa har han for vel opfattet Betydningen af det store Kald, hvortil han er kaldet, til at kunne troe sig bestemt til at føre dem, til hvis Hoved og Styrer han af Kongernes Konge er sat, som villieløse, blinde Redskaber hen til et Maal. han sætter for dem, uden at dette optages i deres egen Bevidsthed, i deres egen Villie. Nei, han erkjender og føler, at han først da ret kan virke til at betrygge sit Folk den værdige og lykkelige Tilværelse, som han har helliget sit Liv, naar han kan forene sig med det i en fælles Bevidsthed om, hvad der kan tjene til fælleds Hæder og Held, og at han, i de Tilfælde, hvori han ei er saa lykkelig at kunne opnaae denne Samstemmighed, ikke kan sætte det igjennem, som han selv erkjender for godt og rigtigt uden under det varsomste Hensyn til de Begreber og Meninger, som han finder i Folket. Han indseer ogsaa heel vel, at han, hvis en Forandring i Forfatningen endelig lod sig udføre i Rolighed og til alle Folkeklassers varige Tilfredshed, langtfra derved at tabe i Livsnydelse, tvertimod vilde befries for megen Møie og Kummer, og som Stifter af en saadan Forfatning i rigeste Maade vinde et taknemmeligt Folks Hyldning. Men Kongen har gransket formeget over Statsforholdene, han er for bekjendt med de forskjellige Statsforfatningers Organisme og den ældre, nyere og allernyeste Histories Vidnesbyrd, til at han uden videre kan antage, at man i et med en afgjørende Deelagtighed i den høieste Magt forsynet Folkeraad vilde have et ufeilbart Organ for en ufeilbar Folkevillie, eller at det kunde undgaae hans Opmærksomhed, at der med Magtens Deling er forbundne Farer for Folket selv. Men allermindst kunde han oversee enten de store Vanskeligheder, som det i enhver Stat, hvor en saadan Tingenes Orden skal skabes af nyt, vil have, angaaende det Grundlag, hvorpaa den skulde hvile, at tilveiebringe den Forening af Gemytterne, uden hvilken den ei vilde faae mindste Fasthed, eller de eiendommelige Vanskeligheder, der ligge i Forholdet mellem de forskjellige Lande, der ere forenede under det danske Scepter. De, der daglig bearbeide deres Medborgere for at fremkalde Ønsket om en ny Statsforfatning, der, saavidt man kan slutte, skulde have det meest demokratiske Grundlag, synes slet ikke at tænke paa, at der ogsaa vilde behøves en Modvægt imod de Overilelser og Uretfærdigheder, hvortil den folkevalgte Deel af Statsmagten kan forfalde, at de Midler, som alle Statsforfatningers Stiftere saa omhyggeligen have udtænkt for at danne denne Modvægt, have deres store Skrøbeligheder, og at Magtens Deling, saa godt end Alt kan gaae, saalænge de forskjellige Grene af Statsmagten ville indbyrdes lempe sig efter hinanden, dog kan føre til en Splid, der lammer hele Samfunder, og stundom ender med, at den ene, understøttet af den største physiske Kraft, faaer en Overhaand, hvorved den Ligevægt ophæves, der dog skulde udgjøre Grundvolden for den hele Statsbygning. Men heller ikke ere de opmærksomme paa hine i Forholdet mellem Fædrenelandets forskjellige Dele liggende Vanskeligheder. Disse have de derimod i høi Grad forøget, ved om dette Forhold at udtale sig saaledes, at det har havt en beklagelig Jndflydelse paa den gode Forstaaelse mellem de forskjellige Statsdele, og det maatte føre til den fordærveligste Spænding, dersom der blev Rum for den Tanke, at Regjeringen deelte disse Forestillinger. - Hvor kan nu, selv naar han ei vil agte de Betænkeligheder, som baade Grundlovens Natur som Grundlov, og dens udtrykkelige Jndhold frembyde, undre sig over, at Kongen, der har læst i Historiens Bog og som kjender de eiendommelige Forhold i den Stat, til hvis Hoved Forsynet har sat ham, finder det altfor voveligt at ombytte en Tingenes Orden, hvoraf vi, under den Høiestes Bistand, kunne vente os en rolig Udvikling af det, der udgjør et Borgersamfunds sande Hæder og Lykke? Jeg tør ikke, saa meget jeg end dertil kunde være fristet, gaae ind i en Udvikling af hvad jeg her har antydet. Disse Antydninger turde endog være overflødige, men da man har sat saa meget i Bevægelse for at fremkalde Ønsker om en Forandring i Statens Forfatning, da man med den største Paatrængenhed har opfordret Stænderne til at understøtte Bevægelsen, ja paastaaet, at dette var den eneste værdige Gjenstand for deres Virksomhed, saa har jeg dog ikke troet ganske at kunne tie til en Fremstillingsmaade, der, hvis den fandt almindelig Indgang, vilde betage den rette Virksomhed, hvortil Stænderne ere kaldte, sin Anseelse og Deeltagelle hos Folket. De, mine ædle Medborgere, ville vist ikke miskjende Deres Stilling, men med sædvanlig Sindighed, forenet med Jndsigt og Frimodighed, benytte den skjønne Virkekreds, der er faldet i deres Lod, til at befæste Agtelse for Lov og Orden, medens De understøtte Kongen i hans Bestræbelser for en rolig og sikker Fremskriden til det Bedre. De ville, - derpaa stoler jeg – retfærdiggjøre Kongens tillidsfulde Overbeviisning, i Dem at finde en sikker Støtte for Thronen og for Folkets Velfærd. (Efterat Talen var sluttet, udbrød Forsamlingen i et gjentaget Udraab: "Kongen leve la)