Corsaren, 1841-07-02
Theatret. "Svanehammen," "Sveitzerpigen" og "Et Glas Vand." Nu have vi da seet "Svanehammen;" men nu er der kommet en anden Forhindring for en Critik derover fra vor Side: Vi tør ikke; vi ere bange for Hr. Hertz. Han er nu engang saa kilden, hvad Critiken angaaer, at man risikerer at blive kaldt en Bøot og en Slyngel, naar man rører ham en Smule dermed. Det Eneste, vi altsaa kunne gjøre, er, kort og godt at sige vor Mening uden at give Grunde for den (thi det er egentlig Grunde, som Hr. Herz ikke kan lide), følgelig ville vierklære, at den, som kan finde sig i at see en Mængde skjønne poetiske Udbrud (der for en Deel ere laante af Eventyret om Svanehammen, saaledes som Musæus har fortalt det) og henrivende Skildringer (i Forening med nogle ydmyge Allusioner til "Dagens Høitidelighed") indblandede i de temmelig langtrukne og udtværede Scener o han gange dristig hen og see det. Ogsaa Balletten "Sveitzerpigen" saae, eller maaskee rettere: hørte vi; thi det Bedste ved den: Hysningen og Vibningen kunde blot høres. Det fortjener forøvrigt at bemærkes, at Hr. Taglioni, som forgjæves havde søgt at ligne Bournonville i Componeringen af en Ballet, opnaaede at ligne ham i - at blive vred, da der blev hysset af ham. Men, da der ingen kongelig Person var tilstede, greb Hr. T. ingen Landse og spurgte ikke, hvad han skulde gjøre; men han tog sin Beslutning paa egen Haand og - gik aldeles bort. Som kjærlig Ægtefælle fulgte Madam Taglioni sporenstregs hans Exempel. - J en vis Henseende gjør det os imidlertid ondt, at Hr. Taglioni's Ballet havde saadan Vanheld her paa Scenen; thi vi Danske ville faae et daarligt Rygte i Berlin, naar Kunstnerparret kommer hjem. P. S. Det glæder os forøvrigt med Hensyn til Vibningen at kunne tilføie, at, da Striden mellen Viberne og Klapperne havde varet de reglementerede 5 Minutter og Volitiets Betjente derefter ved Gongongens sidste Lyd løftede Stokkene og med imponerende Stemme raabte "Stille!" - i samme Øieblik, i samme Moment var ogsaa det hele Publicum - dødsstille. J Tirsdags Aftes opførtes Scribes Mesterværk, Et Glas Vand, og aldrig har noget Mesterværk opnaaet en mesterligere Udførelse end dette NB. hvad Hovedpersonerne angaaer. Det var Hr. og Mom. Nielsen, som udførte Hovedrollerne (Bolingbroke og Hertuginden af Marlborough), saa sikkert, saa fuldendt, under et saa fortrinligt Sammenspil, at man, efter denne Aften at have seet og hørt dem, skal maatte indrømme, at paa det kongelige Theater Jngen staaer over dette Kunstnerpar. - Hr. Holst var naturligviis Elskeren i Stykket, og en af hine besynderlige Elskere, som Scribe synes at skabe med en vis Naivitet: Skjøndt de leve ved Hoffet, ere de saa uskyldige, at de slet ikke mærke, naar en fremmed Dame forelsker sig i dem og truer at ville rive dem bort fra den, de elske. Hr. Holst gav denne Rolle saaledes som han i Almindelighed pleier at spille - hvilken Yttring forhaabentlig vil blive antagen som en Ros. - Mdm. Holst - desværre! Vi ere ligesaa stærkt forhindrede fra at rose hendes Spil i dette Stykke, som hun selv var fra at spille godt. Feilen ved Mom. Holsts Spil er, at hun, om vi saa tør sige, spiller for meget, der er for megen "Kunst" og for lidt Naturlighed, det synes at koste hende en overordentlig Umage at holde sig i Rollen. Hertil kommer, at hendes Organ ofte svigter hende, idetmindste ville vi troe, at det var Organets Skyld, at f. Ex. hendes Replik i 1ste Act (da hun, Masham og Bolingbroke slutte Forbund): "Et frygteligt Forbund!" der skulde være sagt ironisk, fra hendes Læber lod som ramme Alvor. Og saaledes kunne vi nævne mange andre Repliker, søm hun gav alt Andet, kun ikke den rette Betoning. Men maaskee gjør Mom. Holst os den Glæde, saa vidt muligt at rette disse Feil ved Stykkets næste Opførselse, i hvilket Tilfælde vi da pligtskyldigst skulle erkjende det. Jfr. Ryge forestillede Dronning Anna.