Politivennen, 1800-01-01
Endnu et Raad imod Hundeplagen. At betragte to onde Ting, som ere saa betydelige, at de kan falde enhver i Øjnene, som har Fornuft, og at see at de ikke lan hæmmes, i hvor meget der end tales og strives derom maae krænke enhver nidkjær Borger, allerhelst da det ene Onde, som let kunde hemmes, forstørrer det Andet. Hvo føler ike Levnetsmidlernes bestandigen høje Pris, men, den Fattige føler det paa en igjennemtrængende martrende Maade. Hvo indseer ikke at jo større Kvantitet af Levnetsmidler der forbruges, des kostbarere maae de nødvendig blive, og dog seer man en uhyre Mængde af Hunde, baade i og uden for Staden. Blev det alvorlig undersøgt allene her i Staden, hvor stort Hundenes Antal var (nemlig, enhver Husvert skulle være paalagt at angive hvormange Hunde der var i hans Huse og Gaarde, under samme Straf som er paabuden i Anledning af Extraskatten, samt hvem Hundene tilhørte) man vilde da forskrækkes over den gyselige Mængde af disse unyttige Ædere. Nu bstænke man tillige, hvormed disse Hunde fødes; i en god Husholdning bliver fjælden noget tilovers til een Hund, langt mindre til 3 a 4 Stykker. Det er bekjendt nok, at den største Del fødes med lækkre Retter, lige fra Bordet, og den, hvis Afgud Hunden er, udsøger det Lækkerste til Den. Forunderligt, at see fattige Familier og Pensionister, at eje en Deel Hunde, med hvilke de omhyggelig dele deres Mundportion. Jkke nok at disse fortære en betydelig Del af det som ofte er ved mange Tekymringer skaffet paa Bordet, mange Gange ved Borg og Laan paa udsat Tøj; de foraarsage desuden slem Stank og Urenlighed, baade i Værelser og udenfore, og hvor der er en Flok af disse (dog en kan gjøre Allarm nok) der saasnart Døren gaaer, og et fremmed Menneske triner ind, kommer den hele Flok farende mod samme med et døvende Glam. Er det nu et Menneske, som kommer i et Ærinde, hvorledes skulde han da kunde forrette det, da der maae raabes om det skal høres, og kan han eller hun ikke overskrige Hundene, maae man give tabt. Sjelden falder det Ejeren ind at udjage eller kuske dem, thi de ere saa vante til at høre? denne Støj, at de ikke agte derpaa; men træffer det nu et Menneske, som tilsorn er bidt af en Hund, hvad Skræk maae da samme udstaae naar saadanne Bæstier fare imnd ham med opspærret Flab; det er ikke nok at Ejeren siger: O, den bider ikte - Skrækken har man allerede. Skulde jeg beskrive alle de Hundenordener, som jeg selv har været Vidne til, hvorledes jeg har seet Hunde attakkere Folk af begge Køn, bide, sønderrive Klæderne paa dem, paa mangfoldige Maader, vilde det blive for vidtløstigt. Jeg erindrer ved denne Lejlighed, at, for noget mere end et Aar siden, osten Hr. Fabrisiuss Kone Præse paa Christianshavn blev attakkeret ar en stor Hund, som sprang hende op imod Ansigtet, med Forlallerne paa hendes Bryst, og et gyselig aabent Gab, hvorledes vilde det vel have seet nd, om ikke 2 Personer vare komne hende til Redning, for hvilket der ogsaa blev takket i Avisen. Ere Hundene derimod venlige, er man dog sat i Forlægenhed med dem; da oversntse de En saavidt de kan række, sætter først Suuden paa Benene, som efterlader gjerne et Mærke, ifald man har hvide Strømper paa; nogle Hunde har den Vane at springe op paa Folk naar man sætter sig, nogte kradse med Kløerne paa Strøurper, Buxer, Forklæder og Skjørter fvr at bive optaget paa Skødet, man kan have saadant Tøj paa sig som ikke taaler saadan Kradsen, og undertiden kommer de fra Gaard eller Gade og kan altsaa have skidne Fødder, alt til Ulejlighed, der blot kan taales af sande Hundeelskere. Manbestræbe sig nok saameget for at berømme Hundens Treskab, Fornuft, Kunster og Paapassenhed, saa er og bliver jo dog overflødige Hunde en sand Landeplage. Det skal nu sigte til Mængdens Udryddelse, at Natmanden befales, paa en vis Tid af Aaret, at nedslaae saa mange deraf som muligt, men naar man betænker hvor mange Hindringer der lægges i Vejen ved denne Forretning, saa vil man let finde, at dette Middel er utilstrækkeligt til sit Øjemed; thi saasnart denne Forretning skal gaae for sig, blive de forfulgte af en Deel Gadedrenge og Pøbel, som baade for og efter dem jager Hundene bort, og gjør alt hvad de kunne for at frelse Hundene. I samme Kvarterstid, men heller ikke længer, holder og enhver sine Hunde inde saa meget muligt, og overalt er jo den uhyre Mængde af Stuehunde gandske in Salro, som netop er den slørste og stadeligste Deel, der endog hielper lidt til at foraarsage dyre Tider, og nu sætter jeg at en af hundrede af Gadehundene bliver nedslagen, hvormeget er da vundet, desuden kan og det Uhæld indtræffe, at den frommeste og troeste Hund kan blive nedslagen, og den glubskeste og skadeligste slippe fei, altsaa er dette Middel ganske utilstrækkelig i det Hele betragtet. Nu kunde spørges, hvad kan Aarsagen være at dette saa øjensynlige Onde ikte kan hæmmes, man kunde let falde paa den Formodning, at de som egentlig skulde drive Tingene, og de det egentlig paaligger, at standse dette Onde, til Gavn for det Almindelige, maae uden Tvivl være store Elskere af Hunde; og lad dem være det! der kunde gjerne træffes saadanne Midler, at enhver kunde beholde sine Hunde. Jeg vil blot nævne det saa tit og dog ikke altfor tit foreslagne: en Hundeskat. Der kan vel ingen Hund holdes ugentlig under 2 Mk. men den største Del koster vel 3 a 4 Mk. og derover; men jeg vil ikkun regne 2 Mk. overhovedet, som udgjør aarlig 17 Rdlr. 2 Mk.; da nu for denne utidige Pppighed saa mange Fattige maae lide Mangel, burde disse have en billig Erstatning, som kunde skee naar for enhver Hund (ænkehunde fritagne) betaltes 17 Rdlr. 2 Mk. aarlig, eller i det mindste det Halve. Af denne anseelige Hundeskat kunde udrettes meget til de Trængendes Understøttelse, de som nyde for lidet kunde faae noget mere og de som intet have kunne nyde noget. Vist nok vilde Mængden afskaffe sine Hunde, men den Rige, som elsker sin Hund, vilde beholde den, og de som elsker deres Hunde mere end Mand, Kone, Børn, Slægt og Venner, vilde ingenlunde skille sig ved dem, men enten de beholdte eller aftakkede dem, vandt det Almindelige overmaade meget, og ikkun for det almindelige Bedste kunne saadanne Forslag gjøres. slagtet der ikke er stort Haab til at dette Forslag vil iværksættes, er det dog saa tydelig velmeent, at Udg. ikke kunde bare sig for at ind-, rykke det. Den her foreslagne Skat synes vel stoi; maaskee var ogsaa en mindre tilstrækkelig. Men ganske uden Skat burde Hundeelskeren nok ikke slippe. Det er Statistikerens Sag, at drage Nytte af overhaandtagende Daarligheder, der ikke ved Forbud lade sig standse. Og man kanaden at overdrive, sige at Hundekjerligheden er bleven en National-Daarlighed.