Københavns Adresseavis, 1776-03-11
Fortsættelse af Udtoget af de il Maanedstidender. 1775. Januarii. Efterretning om Reensdyrene, hvilke Hr. Stiftamtmand. Thodal med stor Bekostning har indført i Landet, og derved beviist samme en uskatteerlig Velgierning, saaledes som man har erholdet den fra Hr. Landstingskriver Sivert Sivertsen. Reensdyrene, 14 Stykker i Tallet, kom hid til Landet 1771 med Vestmannøe Skib, som blev fragtet til Finmarken, men skulde her indtage Baglast. Dyrene, som bleve oversendte til Stiftamtmand Thodal, trivedes vel underves, saasom den for dem tienlige Mose=Art blev medført i Sække. De bleve med Glæde antagne af Kiøbmand Klog og satte op paa Vestmannøerne, i det Haab, at de der kunde finde beqvemt Opholdsted; men da han mærkede, at de ikke vilde trives der, sendte han, det første Veyrliget tillod, Bud til Bessestæd, hvor Stiftamtmanden, residerer, og der tilligemed 6 a 7 Stkr. Reensdyr, som skulde drives derhen. Men da Dyrene kom op paa Faste landet, bleve de forefundne saa udtærede af Hunger og Usselhed, at de ikke kunde komme videre, hvorfor Budet maatte reyse uden Dyr, for at indhente Forholds=Ordre, Aftenposten Nr. 21. hvorledes med dem skulde omgaaes. Jmidlertid bleve disse stakkels Dyr satte paa næste Gaard ved Søen hos en Bonde, at bevogtes. Men da Bonden ikke vidste hvad dem var tienligt, og for at frede sit Tun eller Hiemmemark, saa holdt han dem indsluttede inden sit Høegjærde, eller og bands dem ved en lang Linie til en Pæl paa sid og sumpig Grund uden for Tunet. Denne Bondens Omgang bekom dem saa ilde, at de nu begyndte at krepere. Til samme Tid kom Budet tilbage med Ordre til Sysselmand Thorsteen Magnussen, at han skulde forløse disse elendige Dyr af dette Fængsel, og drive dem op til Fiæld, hvor de kunde finde den Mose=Art, som egentlig er for dem. Strax komSysselmanden, og forsøgte at drive dem hid op (til Hliderende, hvor Landstings=Skriveren boer). Men et af disse Dyr døde strax imellem Hænderne, og det andet underves, som var saa udmattet, at det maatte føres paa Heste. De som bleve tilbage paa Vestmanverne døde allesammen enten strax eller og Vinteren efter, nogle af dem styrtede ud forde steyle Klipper ned af Biergene. Der levede altsaa afde i Førstningen indkomne 14 Rensdyr ikkun 3 Stkr., hvoraf et Par kom sig got, og trivedes op til Fiældene; dog vare de meget urolige, og søgte idelig at komme den samme Vey ned til Søen igien, hvor de bleve første gang satte Land. Det andet Hundyr eller Rensdyr=Koe, som overlevede de andre, blev om Vinteren foeret hiemme ved Gaarden med Melk, Høe og Møs, de andre to gik ude om Vinteren, og fødde Kalv det følgende Vaar, og havde siden aarlig ynglet; dog have de udstaaet nogle ulykkelige Tilfælde, nemlig: det ældste Handyr stak en næsviis Mand i Laaret udi Springtiden, da disse Dyr ere vilde og hidsige meer end ellers, hvorover Manden maatte længe holde Sengen. Bøndernes Klage herover udrettede da saa meget, at Dyret blev fanget og dræbt; men Hundyret, som var Magen dertil, blev udi samme Høst saa forknuset, (Aarsagen veed man ikke), at det maatte slagtes. De øvrige efterlevende og opvoxende holde sig meest oppe i Fældene, som alle ere Handyr, undtagen det sidste, som man endnu ikke veed af hvad Kiøn er. Efter min Mening, siger Hr. Landstings=Skriver, ere disse Dyr ikke saa vilde, at de ikke kunde tæmmes. Men nu vogter ingen dem, da det er dog rimeligt, at det fører Uleylighed med sig i Henseende til Nagelen, at der ere saa mange Handyr om et Hundyr. Saa vidt Landstings=Skriveren. Disse Dyr, om Gud giver Lykke og Velsignelse, vil dog engang blive almindelige i Landet, og erindre stedse Jndbyggerne om Stiftamtmand Thodals Navn. 1775. April