Berlingske Tidende, 1764-11-09
Udtog af et Brev fra Westerbottn, den 4de Septbr. 50 Aars Erfarenhed har givet mig Leylighed til at lære at kiende bagde Folket og Landet her i Westerbott, temmelig nøye, hvorfore jeg og troer at min Pligt udfordrer af mig, at tilkienbegive med Oprigtighed det, som hidindtil har hindret baade Folkemangelens Formerelse og Agerdyrkningens eller Landbrudets Forbedring i dette Lehn, tilligemed de Midler og Udveye, som jeg har befundet at være de eneste og meest tienlige til at saade Bod paa begge disse Uleyligheder. 1) Stædernes uindFrænkede Frihed, at kunde indtage i Stæderne, fra Landsstoerne, saa mange arbeydsføre Mennesker, som enhver i Staden behager, er unægtelig en Aarsag til Folkemangelen her i standet. Alligevel er det beviisligt, at i alle Stæder findes no af Stadens Jndfødde, som kunde betiene Borgerskabet og de Pandlende udi deres Handel og Handteringer, baade til Lands da Vands, naar de kuns bleve vedbørlig holdte dertil. He formedelst savner Landmanden og Agerdyrkeren ikke allene de fornødne Arbeydere af Drenge og Piger, men det skeer endog heel sielden, at saadanne fra Landet inddragne Personer gifte og førend de ere komne til den Alder, at der ingen mere Forhaabning er til nogen Lives=Frugt af dem, som den, der bo des paa Folkemangelen. 2) Saa længe de Sædvaner vedvare at deels Forældrene kunde efter eget Gotbefindende frasige sig Gaardebruget og Husets Bestyrelse, og overlade det til nogen af deres Børn i Utide; at deels det ældste Barn allene kommer i Besiddelse af sin Faders Odels-Jord eller Aasædet, uden hi de andre Medsydskende deraf nyde nogen Deel, kan Folkeman helen aldrig forebygges her til Lands; thi derved nodes de og brige Sydskende til at leve ugifte, og, efterdi de ingen fast For have, gribe de til den Udvey, at begive sig til Stæderne, hvor de arbeyde imod en anseelig Løn, saa længe Kræfterne tillade let. Skulle dem da endelig i Tiden tilfalde nogen fast Leylighed paa Landet, da ere de gemeenligen ubeqvemme til Landvænet og Gaardens Bestyrelse, saasom de da have vandt sig til Bye=Væsenet. Skulle man dog kunde holde nogen af dem til Fage paa Landet, skeer det ikkuns hos dem, som kunde byde og live dem den største Løn, imod det mindste Arbeyde, og det indtil at Aarene have taget saaledes til, og Kræfterne af hos dem at de ere nødsagede at legge sig ind hos deres Slægt eller an re, som ville tage sig af dem, som Jnderster for deres øvrige Tid. 3) De Skielner imellem Sogner, Byer og Grander, som ikke er grundede paa den naturlige Beliggenhed formedelst Elver, Søer, Bergstrækninger, m. fl. deslige Tegn, som letklig falde alle og enhver i Øynene, hvor man enten til Land ler Vands befinder sig, saavelsom ogsaa det, at Eiendelene søge adspredde imellem hinanden; har været, er og forbliver en mærkelig Hinder ved Jordens Forbedring her i Lehnet; og saa længe at ikke Storskifte=Deelingen bliver iværksat overalt, synes alle andre Anstalter til Folkemangelens Ersættelse, eller til Jordens Oprøddelse og Dyrkelse, at være forgiæves. En uindskrænket Frihed i Saugskiørsel, Tiære=Brænding, Fugle Fiske= og Dyre Fangster, hindre Jordebruget og Gaardens Forbedring; thi det er beviisligt, at i lige Grad, som Priserne paa disse Vahre har steget i disse sidste Aaringer, har og Jordebruget og Gaardenes Opvartning aftaget. De Midler, som baade burde og kunde anvendes herimod, skulle altsaa, efter min Jndsigt, være disse: 1) Vedbørlig at indskrænke Stædernes Frihed til at drage arbeydsfore Folk fra Landet. 2) At alle Gaarder bleve deelte til en vis Lughed i Skatten, saasom hver Eiendom eller Aasæde paa en Tønde, eller en ottendedeel Mandtals Skyld; hvorved saaledes flere Sydskende kunde faae Deel i deres Faders eyede Aasæde. 3) Et kiendeligt, og paa den naturlige Beliggenhed grundet Skielme imellem Sogner, Byer og Gaarder; item et almindeligt Stor skifte over hele Lehnet; Skovers, Almindingers, Skiær, Søers, Strømmes og Holmers nøye Afridsning, samt hvad mere, som kunde have nogen Overeensstemmelse med det foranførte. 4) At under de Brug (Bergværker a.) som enten ere, eller herefter blive indrettede og optagne, ingenlunde legges flere Gaarder, end som dertil nødvendig behøves, og at Dagsværket, samt Arbeydets Beregning, skeer efter Stedets og Tidernes Omstændigheders, saa at hverken Bruget eller Arbeyderne lide derunder. 5) En vis Jndskrænkning for alle, i Forhold imod Skatten, til Saugskiørsel, Tiære Brænding, Fiskerie, Jagt og Dyr=Fangst endnu ikke ere adskildte og afridsede. Ved disse Midler skulle ufeylbarlig Folkemangelen ersættes og Agerdyrkningen befordres langt bedre, end ved noget hidtildags gjorte Forslag; thi, naar ledige Personer ikke funde noget Tilstod eller Beskyttelse i Stæderne, nødedes de til at søge deres Fode ved at arbeyde hos Landmanden. Naar Landmanden har got for at faae Arbeydere, kan han forbedre og forøge Fordeelene ved sin Gaard; da bleve Gaardene beqvemme til at deeles, og at imodtage flere Beboere; af disse komme saa mange flere Familier, og af dem igjen Folke=Forøgelsen. Naar og FolkeMængden tiltager, ere der flere som fortære Føden; hvor mange fortære Foden, blive flere som søge Arbeyde for Foden; dette giør fremdeles Lønnen og Dagleien taaleligere; hvor dette skeer, kan enhver bedre underholde flere Folk og Arbeydere; sluttelig, naar alt dette vindes, sees enhver, at Folkemangelen ersættes, og Jord=Dyrknigen kommer i vedbørlig Agt og Forbedring, Dette er saaledes hvad jeg har troet at burde meddeele, som efter mine Tanker og Erfarenhed, de beste Bods Midler i den ne Sag. Hvad man kunde, og pleyer at indvende herimod, falder bort af sig selv, naar man prover Erfarenheden med moeden Eftertanke.