Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1774-09-19
Slutning af Oversættelsen afbrudt i No. 38. De velartede Sønner græmmede sig meget herover, og da de til og længe havde gjort Overlæg om, paa hvad Maade de kunde hielpe deres Moder, faldt endeligen den Ældste af dem paa et Jndfald. Mine Brødre, sagde han til de tvende andre; J seer, vi have ingen Ven, som hielper os til at bære vor Moders Nød; man driver kun Spot med os, naar vi tiltale en Rig om en liden Gave. Vor Fortieneste vil og ikke meere strække til, og dog kand vi umueligen see vor Moder lide Mangel. Det er vor Skyldighed, vi maa hielpe hende, om det end og skulde skee med vort Blod. Dersom J derfor elske eders Moder, som jeg, saa følger mit Raad. Vi ville kaste Lod imellem os og den, som det træffer, ville vi binde og som en Røver, overlevere til Dommeren. J veed, at der er stor Summa Penge derpaa, hvo der bringer en Røver levende, og denne vil være tilstrækkelig til længe at opholde vor Moder. Anslaget var meget grusomt; men Kiærlighed til deres Moder gjorde, at de andre to Brødre strax bifaldt det. De forpligtede sig ideligen ved den store Amida, at enhver af dem, hvilken Lod det traf, villigen vilde underkaste sig sin Skiæbne. Anslaget blev fuldført, Loddet traf den Yngste. Han var taalmodig til at lade sig binde og føre til Dommeren, som betalede de tvende Brødre den udsatte Sum, og lod den tredie føre i Fængsel. De første toge den ømmeste Afsked, og bragte Moderen Blod Pengene, uden dog at sige hende, hvorfra de havde faaet dem. Denne forundrede sig over saa stor Sum, kunde dog ved intet Spørsmaal udforske Kilden dertil. Siden hun nu ikke saa hendes yngste Søn, saa blev hun uroelig og truede hendes 2de Sønner med hendes Forbandelse, dersom de ikke sagde hende, hvorfra de havde faaet Pengene og hvor deres yngste Broder var, Sønnerne tilstode nu for hende den hele Sag. skiælvende. Moderen geraadede derover i saadan Forskrækkelse, at hun en rum Tid var uden forsig selv. Men endeligen, da hun kom til sig selv igien, gav hun sine Sønner de bitterste Bebreidelser, kaldte dem Mordere og Barbare, kastede Blod-Pengene for deres Fødder, og ilede til Dommeren for at kræve hendes Søn igien. Jmidlertid havde det hos Dommeren strax opvækket Mistanke, da han havde seet, at den Fangne med saa stor Ømhed kyssede dem, som overleverede ham til Justitsen. Nei, tænkte han ved sig selv, det er ikke ret fat. Der maa være noget andet under. Han lod hente den Fangne og spurgte ham med den Dommere egne Haardhed efter Aarsagen til hans Ømhed mod dem, som dog havde overleveret ham til døde. Den unge Person blev sium, og nogle Taarer, som han kom til at fælde, bevægede Dommeren (hvilket i Japan maaskee ikke er saa rart som i Christen heden) til Medlidenhed. Han talede ham venligen til, og i det han endnu ved gode Ord søgte at bringe ham til Sandheds Bekiendelse, traad de Moderen med megen Skrig ind i Dom-Stuen. Herre, raabte hun, giv mig mit Barn igien Det er uskyldigt! Dets Brødre har af Fattigdom og Græmmelse solgt det. Her er igien Pengene, med hvilke de tænkte at hielpe mig i min Nød. Dette rørende Optrin bevægede Dommerens Hierte. Han befalede, at sætte dette unge Menneske i Frihed. Men, lagde han til, hvoraf ville J nu leve, - - Moderen, som af Glæde over sin Søns Befrielse var uden for sig selv, vidste intet at svare derpaa, og glemte af Ømhed hendes egen Nød. Dommeren begavede hende herpaa meget rigeligen, og hele Nankesakkekappedes nu om at berige dem, hvilke det kort tilforn næsten havde ladet sulte ihiel.