Aalborg Stiftstidende, 1837-02-01
England. Sortsættelse af Robert Peels Tale.) Jeg nytter denne Leilighed til, endnu engang at udtal Nødvendigheden af, at opretholde alle de Jnstitutioner, hvis Tilværelse ere begrundede i den engelske Statsforfatnings Grundbetingelser; en reen demokratiskerepublikansk Forfatning vilde for England være fordærvelig, og har overhovedet intetsteds viist sig overeensstemmende med Statens høieste Formaal. Man er med Rette af den Anskuelse, at de demokratiske Jnstitutioner hidtil i Nordamerika have viist sig af bedste Virkning, og dog har ogsaa der baade i det Store, og i det Smaae allerede ofte nok været yttret Uvillie over Majoritetens ubetingede Herredømme, hvilket er hiin Statsforfatnings Grundprincip; man har allerede ofte hørt dette Herredømme betegne som det værste Despotti, og det er ikke sieldent kommet saa vidt, at Følelsen af Undertrykkelse i den Grad har bemestret sig Minoriteten, at Modstand ved physisk Magt har været at befrygte. Den Enkeltes Følelse af sand Uafhængighed paaagtes lidet og betænker man endvidere, at i de forenede Stater Forholdene for det Meste have udviklet sig tilligemed Forfatningen, saa vil man kunne vente, at Demokratiet maa føre til langt større Ulykke, naar det indførtes i et gammelt Statsamfund, hvor en høiere Dannelse, gamle Vaner, Erindringer og Fortid og Forfædre umærkeligt ere smeltede sammen med alle borgerlige og selskabelige Forhold. Men, vil man absolut i Forfatning ind. føre det demokratiske Princip, at Majoriteten alene skal herske, saa maa man hellere strax drive Experimentet til det Yderste, indføre een overmægtig demokratisk Forsamling, og da være beredt paa at gjennemgaae samme Skjærsild, som den franske Nation ved sin første Revolution blev hjemsøgt med. England besidder ingen større Sikkerhed, end Frankrig besad, imod at Mennesker, som Robespierre og Murat sætte sig i Spidsen for den alene herskende Majoritet, Uhyrer, hvis Mage hidtil kun Frankrig har havt at opvise, men mod hvilke intet Land kan være sikkret, naar det lader Jnstitutioner, der svare til dets Nationalcaracteer, og som Aarhundreder have helliget, ødelægge med Magt, eller underminere, ved List og Underfundighed. Jeg har længe fægtet i det Conservatives Eledder, men aldrig fortvivlet; jeg har stedse næret den Overbeviisning, at Englands og Skotlands gamle troe Hjerter vi de forene sig, for at beskytte det fælles Fædrelands Jnstitutioner. Fortvivlede jeg ikke tidligere, med hvilken Følelse af Tillid maa jeg da ikke nu paany overtage min Rolle i den fornyede Kamp for hiint værdige Formaal. De fremmede Exemplers forstyrrende Jndflydelse er nu mindre virksomt end forhen, de saakaldte berømmelige Julidages blændende Glands skuffer ikke meere, og min Tro le paa en gunstig Vending i mit Fædrenelands Skjæbne styr folkes, naar jeg seer, at Folkets Tilbøielighed stedse meer og glmere vendes hen mod det gamle Middelpunct, fuld af Agaftelse for Eiendom, af Kjærlighed til fornuftig Frihed og Vedhængenhed ved de gamle bestaaende Jnstitutioner. Fra det Standpunct, jeg befinder mig paa, overskuer jeg den offentellige Menings moralske Jndflydelse, der udgjør Nationens Hovedbeskyttelse, paa den bygger jeg til Vedligeholdelse af en Statsforfatning, som indtil denne Dag har beskyttet de Rige, mod Plyndring, de Fattige mod Undertrykkelse; jeg regner paa Folkets Aand, der ikke vil opstille sig under nogensomhelst Revolutions Fane, den besidde end noksaa meget Flitterglimmer, men til sit Banner kaare det gamle Flag, som har trodset Tusinde Aars Slag og Storme, og derunder samle sig. Ja, jeg nærer ingen Skygge af Tvivl om, at dette Flag jo fremdeles vil vaie seierrigt, og at Forfatningen, prøvet i Ulykkens Storme, vil, renset paany, slaae Rødder i et religieust, moralskt og patriotiske Folks Følelser og Tilbøieligheder.