Københavns Adresseavis, 1763-09-21
Jr. Pastor Joh. Frederich Laitenberger, Præst i Stiftet Merseburg, fortæller en besynderlig Tildragelse, hvortil han selv saa vel som mange andre har været Vidner. Man vil ikkun anføre Jndholden af hans Beretning om Tildragelsen, dog med hans egne Ord: "Anna Catharina Lerche, fød i Ammendorf, og Tieneste=Pige hos Andreas Lange i Radewell, var et meget ondt og vildt Menneske, som gjorde mig megen Sorg formedelst hendes liderlige Levnet. Hun blev svanger af Hoverie, sagde mig Barne=Faderen, og bad mig, at mage det saa, at han ægtede hende, da hun lovede fra nu af at omvende og forbedre sig; men desuagtet blev hun ved i hendes engang tilvante liderlige Levnet. Da en Mand, Andreas Wolf, som og havde ført et meget liderligt Levnet, blev begraven den 27 September 1719, var hun tilstæde ved Graven, og af nogle derved staaende Folk blev erindret om at tage Exempel af ham, i sær da hun i sin høye Frugtsommelig hed stod ligesom med den ene Fod i Graven; saa sagde hun meget forbittret, skulde jeg giøre det for at behage den Torden=Præst, aldrig. Jeg vil i tilkommende Uge drage, hen til næste Bye til Dølnitz; den forbandede Præst skal hverken blive værdig til at døbe mit Barn, eller absolvere mig. Men førend hun kunde faae dette Forset iverksat, kom Jordemoderen og lod mig vide, at hun havde allerede faaet to Børn, og var i øvrigt frisk og uden Fare, men dog længtes hun meget efter at tale med mig. Jeg fulgte strax med Jordemoderen, og da vi kom derhen, sad hun over Ende med opløftede Hænder og raabte: at kommer dog Præsten endnu ikke. Jeg traadde strax til hende, og begyndte at tale; men i samme Øyeblik faldt hun død ned, og bevægede hverken Haand eller Fod mere. Alle forundrede sig over hendes hastige Endeligt. Hun blev derefter begraven tilligemed hendes to Døttre, som og døde. Jkke længe derefter blev jeg i mit Sove=Kammer, som var lige neden under mit Studere=Kammer, opvakt om Natten, Klokken 10, da jeg neppe var faldet i Søvn, og det formedelst en gandske usædvanlig og besynderlig Gaaen og Skriden oven over mig i Studere=Kammeret, hvoraf jeg ikke kunde blive klog, enten det var et Menneske eller noget andet. Jeg brød mig dog ikke stort derom, og sagde det heller ikke til nogen. Men den følgende Rat kom det igien, og opvakte endelig og min Kone og alle mine Børn, der sov hos os i denne Daglig=Stue, og som for Frygt ikke kunde falde i Søvn igien. Det var vel ikke nogen stor Allarm, men ikkun en Gaaen og Skriden, næsten som naar et Menneske gaaer eller skrider, men subtilere og saa giennemtrængende, at man endog kunde blive opvakt derved at den dybeste Søvn. J Førstningen kom det om Aftenen Klokken 10, og ligesom hemmeligt, gandske sagte, og som det var bange; det gjorde da heller ikke meere end et eller to Skridt; men derefter kom det tidligere, Klokken 9, og endelig Klokken 8, om Aftenen, og blev stedse sterkere og tydeligere, med 3, 5, og endelig 6 heele, men aldrig flere Skridt. J Førstningen varede denne Gaaen nogle Nætter 1, siden 2 Timer, og endelig hele Natten igiennem indtil om Morgenen Klokken 2. Det er ellers merkeligt, at det gik og skreed ikkun fremad, fra Sønden til Norden, men aldrig tilbage igien. Naar det kom, faldt jeg paa mine Knæe og bad, og da blev det engang 14 Dage borte; men siden kom det igien, og endda heftigere, og min Bøn vilde ikke meere hielpe derimod. Jeg forsøgte en og anden Gang at blive allene paa Studere=Kammeret til Klokken 1. om Natten, og da fornam jeg intet. Men Sallig Hr. Doctor Anton raadede mig fra, at giøre det oftere. Jmidlertid rygtedes det, at Dievelen spøgede hos Præsten; andre sagde, at det var den afdøde Lerche, som ikke kunde have Roe i hendes Grav, fordi hun havde været gienstridig, og ikke omvendt sig. Jmidlertid fik jeg Leylighed, at tale herom med en Thomasianer i Halle, som satte sig for at undersøge Sagen selv, og derover kom til mig til Radewell en Aften. Saasnart man sagde, at Spøgelset var der, og lod sig høre, løb han strax med mig ind i Stuen, hvor det hørtes at gaae oven paa Studere Kammeret. Han sad længe og lurede derpaa, han talte altid sex Skridt, og tilstod, at det maatte være noget virkeligt og levende. Han tog et tændt Lys i Haanden; jeg maatte tage et, og min Kone tog en Lygte, og saaledes gik vi oplad Vindel=Trappen fra Stuen til Studere=Kammeret, lyste under hvert Trappe=Trin, giennemsøgte alting, men fandt intet. Døren for Studere=Kammeret var tillukt, og to Kammer Døre uden for det. Da vi komme op, lyste han med Lysene under Bordet, Kakkelovnen, Boghylderne, og giennemsøgte alle Vinkler og Kroge, men fandt eller saae intet. Herpaa lod han sig bringe hvid Sand og Træ=Aske, og efterat han havde blandet det sammen, bestrøede han Gulvene og Trappen dermed, lukte til med sin egen Haand, og satte sig ned i Stue=Kammeret igien. Da det nu derpaa ligesom tilforn begyndte at gaa og skride, og han længe havde speculeret, hvad det dog kunde være, gik han anden Gang derop, tillige med mig og flere, hver med 2 Lys i Hænderne, og søgte efter, om han kunde finde noget Spor i Sandet; men der var ingen Ting at finde. Han sad oppe, saa længe denne Gaaen varede, og speculerede; og endelig overbeviist sagde: Nu troer, seer og erfarer jeg virkelig, at der er Spøgelser til, følgelig ogsaa Dievle. Efterat denne Uroe af Spøgelset havde varet næsten et Fierding Aar, skede det en Aften imod Klokken 9, da jeg saa i Daglig Stuen, ved Bordet og læste i en Bog, at min Kone og hendes Pige, løbe ud af Stue=Kammeret med stort Skraal, af Frygt for Spøgelset, som man nu og hørte komme gaaende ned af Vindel=Trappen. Jeg bebreydede dem deres frygtsomme Skraal og Løben, og forsikrede dem, at de dermed ikkun gjorde Ondt verre, og Dievelen modigere. De maatte derfor strax komme ind med mig i Stue=Kammeret igien; men neppe vare de komne ind, førend de vilde løbe igien, og begyndte paa nye at skrige; thi det var virkelig sandt, at man hørte ligesom et Fruentimmer gaae nogle Skridt, ned af Trappen, og slæbede sine Skiørter af Trappe=Trinene. Jeg var og nær ved, at blive bange; men jeg tog Mod til mig i Gud, opmuntrede dem til Troe og Tillid til Gud, og i det samme lukte jeg Døren op til Trappen, som de forgieves søgte at hindre mig fra. Jeg tiltalede Spøgelset, som i Førstningen blev stille, men derefter trampede og giorde en sterk Allarm, som var mig Tegn, at det var en ond urolig Aand. Jeg loe nu derad og forhaanede Spøgelset, og da blev det endnu verre, kom nogle TrappeTrin nedspringende imod mig, og det overmaade hastigt og bistert. Jeg lod mig ikke anfægte, men anvendte Guds kraftige Ord, og befalede det ved samme Ord, at det skulde vige, og ikke meere lade sig høre. Det blev da lidet stille, og jeg holdt og lidet op at tale, men sagde videre: Forsøg, det endnu engang, om du kand for ham, som er i mig, og ved hvilken jeg taler, for Christo. Derpaa lod det, som det nok engang vilde giøre Allarm, men det var neppe saa høyt, som naar man støder med en Finger paa et Brædt. Da loe vi allesammen hiertelig af Dievelens Afmagt, som et Guds Ord kand binde. Jeg sagde, forsøg det nok engang; men ney, det var og blev borte. Jeg slog derpaa Trappe=Døren til, og sang nogle Lov=Gange med mit HuusFolk. Fra denne Tid af er det bleven reent borte, og ikke hørt eller fornummet paa nogen Maade siden; og den store Frygt, som alle mine Børn tilforn havde for dette Spøgelse, har saa reent forladt dem, at de altid med Glæde og uden al Frygt tør gaae til Sengs og legge sig at sove gandske allene i det samme Kammer, hvor Spøgelset forhen lod sig høre, og ere i mindste Maade ikke meere bange for nogen Ting.