Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-07-10
J No. 62 af Skilderiet f. d. A. findes et Stykke, der giver Anledning til følgende Betragt ninger: At anstille en Bededag under en eller anden truende Nød, saasom ved en vedvarende Tørke, er vist nok meget rosværdigt, forsaavidt saadan Andagt er skikket til at stemme Sielen til høie, religiøse Følelser. Men troer man ved en saadan almindelig Bøn at afværge en os tiltænkt Nød, vi i vor Kortsynethed betragte som et Onde, saa er Handlingen, seet i den practiske Fornufts Lys, neppe saa anbefalelsesværdig, som den ved første Øjekast maatte synes. Det anstaaer neppe os svage Dødelige at ville skue ind i Skaberens Plan og hans urandsagelige Veie, og gjøre vi ikke dette, naar vi f. Ex. anstille en almindelig Bededag i en efter vor Formening, for længe vedvarende Tørke, Bør vi, der leve i en oplyst Tidsalder, som, fortrolig med Naturens Virkninger, vide, at Alt hvad det skeer har sin viseligen beregnede Hensigt, vel fordre naturstridige Omveltninger i Tingenes paa evige Love byggede Orden, for at see vore Marker vædede med en frugtbar Regn? Hvad vilde man vel dømme om dem, der boe ved Foden af Vesuv, om de bade den Almægtige om at standse dens Udbrud, for at redde deres Hytter, Alt hvad vi kortsynede Dødelige i de for os tilsyneladende Naturonder kunne og bør Løverdagen den 10 Juli 1819. gjøre, er at vise Tillid til Ham, uden hvis Villie ligesaalidet nogen Spurv falder død til Jorden, som noget Græsstraa visner, som nogen Verden, gaaer under. - Anstaaer det Myren at bede Mennesket, ikke at pløie Jorden, for at forstyrre dens Tue Stykkets Forfatter ønsker endvidere, at Komedier, Maskerader, Baller m.v. paa Søn- og Helligdage maatte blive afskaffede, og anseer saadanne Forlystelser for aldeles upassende paa saadanne Dage, der ere bestemte til noget alvorligere. Førend man raader til en Tings Afskaffelse, er det altid rigtigst at vise, hvori en saadan Tings Skadelighed bestaaer, thi ligefrem at erklære Komedier, Maskerader, Baller o. s. v. for Synd, kan vel anstaae gamle Pontoppidans Tidsalder, men ikke det Aarhundrede, hvori vi leve, og skulle de erklæres for Synd om Søndagen, saa maa de ogsaa være det om Søg nedagen, uden at man just med Pontoppidan halverer eller doublerer Synden. Enhver Forlystelse, om det saa var den uskyldigste af Alle, en Spadseretour i den fri Natur, kan ved Misbrug blive skadelige, og Dans og Komedier ere umisbrugte saa lidet Synd "i sig selv at de tvertimod ere et vigtigt og gavnligt Middel til Sindets Opmuntring, som dog er saa høilig nødvendig, naar vi skulle opfylde vor Bestemmelse som Mennesker og ikke give os til Priis for Tungsinds hvasse Pile. Alt hvad der gjør os glade og muntre, sætter os bedre istand til at opfylde vort Kald i hvert Livets Stilling, og Alt hvad der sætter os istand til redeligen at opfylde vort Kald, kan ikke være Synd. Polyhymnia og Terpsichore ere de to Huldgudinder, der flette Roser i Livets friske Krands. Aldrig saasnart kan Barnet skjønne, førend det føler Glæde ved Dansens yndefulde Bevægelser og Musikens liflige Toner og Harmonier. Det raa Naturmenneske udtrykker sin Fryd ved uregelmæssige Spring og konstløs Strengeleg. Og denne Glædens naturlige Yttring skulde være Synd? Alherren skulde finde det upassende, at hans Skabnings Mesterstykke glæder sig ved sin Tilværelse? Hvad er da Dans andet end den herligste Harmonie i Bevægelsernes Rige, hvor Tonernes Tact og Trinenes Ynde sammensmelte til et eneste magisk Heelt? hvor Kraft, Lethed og Rhytmus forene sig i tre dansende Gratiers Skikkelse, for at henrykke alle Sandser, og tænde Glædens halvslukte Glød selv i Oldingens kolde Bryst? Og denne himmelske Lyst vil den mørke Moralist nægte den glade Yngling og Pige, Jstedet for at skildre Dansen, med Melancholiens sorte Farver, sige vi med Schiller: