Jyske Efterretninger, 1806-06-20
Gravsang i Anledning af Madame Bangs, fød Wellejus, Jordefærd i Aalborg den 13 Maj Og Du har og opfyldt Naturens Krav i lejerst Aar - Du beste af Veninder! Hvad Orm var det der aabnede din Grav, der stak det Blomster=Flor paa dine Kinder, J Tanker fikke! til din Gravhøi bragt for Dig, der aldrig sveeg en hellig Pagt, jeg slaaer med dumpe Toner Harpens Strænge, var Dyden troe og burde levet længe. Din Elskte, var det værd - min ædle Bang, at Sandhed ei ved hendes Urne tier, hist ofred jeg til jer en Bryllupssang, her ofter jeg ved Graven Elegier. Og det blev et af mine tunge Kaar: at synge Venners Tab i mørke Tider, rundt om de faldt, og Skyggen hvor jeg gaaer, mig følger, men jeg ned af Bakken skridet. Saa yndig Hannas Tab jeg nys befang, og Fikkes her - jeg staaer blandt Mindestene, af dem jeg kiendte, elskede engang - Saa staaer den strandet Mand blant Vrag allene, Jeg saae Dig ikke, i din Ungdoms Vaar, jeg saae Dig i din Barndoms Morgenrøde; jeg saae Dig ved det Bryst af Foster=Moer, som var Dig huld, den Tid din egen døde. Jeg saae den sunde livlig Rosenknop udvikle sig - af Landlig Skygge dækket - jeg saae Naturens Datter voxe op ukunstlet skiøn af Pleielader klækket. Jeg saae Dig og udrakte Venskabs Arm naar over Fiorden Du til Nørholm vanked. Hos mine Børn slog Hiertet for Dig varm i Friheds Aar naar Uskyld Blomster sanked. Jeg saae Dig Brud, den Gamle var saa glad ved Baand med hædret Mand og Dig at binde; Han Dig indviede og for Dig bad, for Du ham lydig, valgte el i blinde. Venskabelig de Naborhytter laae, vort Giøl og Nørholm, Biergets grønne Side mildt speiled sig i Liimstords Himmelblaae, og Flora tegned med Naturens Kride. 103 Husets Døttre smille ogsaa der, som deres Taare nu med mine blande; paa Giøl det var de trende Gratier, Thi Gratier og boe i Nordens Lande. Men alt her nede er omskiftelig. Vi skiltes ad, hver gik sin Lod i Møde, jeg tabte Jver, Oldingen og Dig, Og nu blev Giøl og Nørholm mig et Øde. Jeg kom og saae Dig i din egen Boe, Du sad og lærte ham med Klap paa Kinde, sin Ønske Søn, som ved din Side loe, Og seent skal slig en Moders Tab forvinde. Hvorfor mon Du saa hastig fra os fløi, jo Aanderne af de forklarte Fædre Dig trak, og Peder hist paa Thabors Høi. hiemvinked Dig: kom Fikke! her er bedre, Ohiis ham fra os i Forklarelsen, om Salgt for Dødelige bede; Og tal ham for hver Haandtryk til hans Ven, For hver et kiært Minut hos ham hernede. For hver et Jndtryk som han efterlod hos Børn, hos Naboer, hos Huusgefinde, hos dig, som aldrig gjorte ham imod, som Barn, som Jomfrue og som Ægteqvinde. Gud gav Dig Løn derfor i egen Gaard jeg saae Velsignelsen dit Skrit betegned, og Haabet smigrede med mange Aar, men Haabet har desværre sig forregnet. Dog trøst Dig Bang, din Elskte var for god at pines længe her af Feber=Heede. Det Hierte, som den lumske Tæring aad, nu svulmer høit af Sallighed og Glæde. Og styrk dit Mod ved Kikkes Carakteer! Du hendes Præg har i en Søn tilbage; din Ven har mist en Enest - det er meer! Saa har hver Jordens Søn sin Deel af Klage. Tag Ynglingen, gaae med ham Haand i Haand til Urnen, slig: min Søn, Du ei skal stue Gespenster her, hvor Fikkes lyse Aand atherisk glandser om indviet Tur. a Her er din Moders Støv, vor Helligdom, den jordisk Deel tilkommer os at pryde, men Aanden er hos Gud, den var saa from: cog gid Gud hendes Aand paa Dig udgyde. a Og dette Støv skal vi, trods Ball og Dands, besøge festlig naar Naturen tier, a og Du min Yngling! legge skal en Krands paa Moders Grav ved Stierners Harmonier. a Ved Maaneskinn, naar Dagens Støi og Skrugcer lagt i Dvale og en døsig Slummer, ada trøster Tanken: at Venindens Liig ei røres meer af Jordens megen Kummer. a Og der, hvor Støvets Engel holder Vagt, skal Fikkes billede livagtig smille min Søn af Dig og mig, saa uforsagt avi signe Gud og ønske Hende Hvile. S. M.