Corsaren, 1843-03-17
Et Eventyr for Børn og barnlige Sjæle. Nu skal jeg fortælle Jer et nyt Eventyr, ikke om ham fra sidst, der blev Minister, men om en Anden, hvem der hændtes endnu forunderligere Ting. Der er naturligviis ikke et sandt Ord i det Hele, det maa jeg bede Jer lægge ret nøie Mærke til. J maae bilde Eder ind, at J læse en Jldebrandshistorie i "Dagen" eller en Dødsanmeldelse i "Aarhuus Avis". Han, som jeg vil fortælle om, laa en Sommernat i sin Seng og kunde ikke sove. Der var ikke lyst nok i Værelset til at han kunde hjælpe sig ved at læse et eller andet Blad, Lyset havde han slukket, og han gad ikke staae op og lænde det. Ærgerlig og mismodig kastedes han sig fra den ene Side til den anden i en Times Tid, da vilde han lige til at slumre ind, da bankede det paa Døren. "Hvem er det?" raabte han og foer op. - "Det er mig, luk op!" svaredes udenfor. - Hvilken mig? og hvorledes er De kommen ind af Porten?-, Gjor nu ikke for mange Spørgsmaal, men luk op, ellers gaaer jeg igjen." Havde den Talende sagt: "Jeg gaaer ikke, før jeg bliver lukket ind", kunde han maaskee have staaet og banket endnu; men denne Trudsel, at han vilde gaae, gjorde samme Jndtryk paa Helten i dette Eventyr som Sganarells Vægring ved at høre Dorotheas Hemmelighed gjorde paa hende: saa vilde hun netop fortælle ham den Han sprang altsaa ud af Sengen, greb for Forsigtigheds Skyld den store velpolerede JernJldtang, som altid hang til Prydelse i Kakkelovnskrogen, og lukkede op. Jnd traadte en Mand af Middelstørrelse, efter Udseendet er halvt hundrede Aar gammel, og ifort en vid Mackintosh. "De gaaer vist feil, Høistærede," sagde vor Helt. "Nei, slet ikke," svarede den Fremmede mut; "De er ung og vil gjerne nyde Livet? De er fattig og vil gjerne være rig? De er Student med bedste Characteer til Deres Examina og troer at kunne blive til Noget i Verden, naar De havde Penge? Gaaer jeg ikke rigtig?" "Jo, det er ganske rigtig, det er min Adresse." "Nu, min unge Herre, jeg kommer for at gjøre Dem rig, jeg vil lære Dem at gjøre Guld." Den, "unge Herre" greb igjen fast om Jldtangen i den faste Tro, at det var et bortløbet; Bidstrupslem, han havde for sig. "Min gode Herre," sagde den Fremmede, "den Jldtang kan bruges til noget Bedre end det, De i Øieblikket har for med den. Tillad mig at gaae heelt indenfor." Med disse Ord gik han fra Døren, opstillede nogle smaae Nedskaber midt i Værelset, antændte en Jld af Spiritus under en Kolbe, tog Jldtangen ud af den forhausede Students Haand og lagde den i Kolben. Efter nogen Tids Forløb var Jldtangen smeltet, Kunstneren gjød nogle Draaber af en Medicinflaske, som han havde med sig, derpaa, pustede lidt efter Jlden ud, og, da Metallet var blevet koldt, tog han det op og viste Studenten det. Det glimrede som Guld. "Nu er det Guld," sagde den Fremmede. "Men hvorledes skal jeg faae Overbeviisning derom?" sagde den forhausede unge Mandefter en Pause. "Det er nu snart Dag; vælg da, hvilken Guldsmed vi skulle forevise Metallet. Jmidlertid vil jeg underrette Dem om, hvorledes De har at forholde Dem, naar De selv gjør Kunststykket." Henad Formiddagen begave de sig til en Guldsmed, der erklærede Metallet for det fineste Guld. "Vil De kjøbe det?" spurgte den endnu tvivlende Student. - " Med største Fornøielse, naar vi kunne blive enige om Prisen." Efter nogen Tingen og Prutten udbetalte Guldsmeden dem et Par tusinde Rigsbankdaler og gav en Vexel for det Øvrige, da han ikke havde flere contante Venge. "Nu?" sagde den Fremmede, da de atter stode paa Gaden. "Nu?" sagde Studenten og saae paa ham "Vil De nu troe mig? "Jeg vilde gjerne; men jeg kan ikke. Jeg kan ikke faae i mit Hoved, hvorfor De netop har udvalgt mig." "Saaledes vilde Enhver sporge, som jeg henvendte mig til, og En vilde jeg gjøre rig. De gjør ellers bandsat mange Vanskeligheder, førDe tager tiltakke med den Smule Fattigdom, jeg tilbyder Dem." "Naa, jeg vil troe. Jeg er rig, Hurra Endskjøndt - jeg troer, jeg vilde have været mere glad over et Par tusinde Daler end over denne Masse af Rigdom. Den er mig for abstract, den synes mig at være selve Rigdom, mens Jdee, jeg kan ikke selv fatte, hvor rig jeg er. Jeg er ikke saa lykkelig at kunne sige: " Saa og saa mange Tusinde eier jeg." Min Rigdom mangler, for at være glædelig for mig, Modsætningen, Grændsen . . . . ." "Min gode Ven, De philosopherer, det kommer af, at De er fastende. Lad os gaae hen og spise Frokost." "Hvilken Viin vil De have?" spurgte den Fremmede, da de vare ifærd med den første Ret. "Viin? . . . Det er sandt, jeg er jo rige En Flaske St. Julien... nei, stop, den er for billig. En Flaske Chambertin! Nei, nei, den er ogsaa for billig . .. ak, Gud give, at her var Viin til en Million, eller at jeg var mindre rig! "Jeg kommer nok til at give Dem et Medicament mod den Rigdom. Hør, unge Ven: Naar De finder et stort Formaal, et Formaal, som andre Dødelige ikke tor vove at tænke paa, end sige stræbe efter, fordi de netop mangle de Midler dertil, som De nu har, da vil Rigdommen nok faae Betydning for Dem. Jeg har troet om Dem, at De vilde finde et saadant Formaal, og derfor er det, ærlig talt, at jeg har valgt Dem. Deres nuværende Sindsstemning overbeviser mig om, at jeg ikke har taget feil." "Men hvo er De?" "Hvad kommer det Dem ved? Jeg drager bort til et fremmed Land; men her er min Adresse. Skulde De miste, hvad jeg har overleveret Dem, saa skriv og forlang Mere. Hvad der liggerhjemme hos Dem, tilhører Dem, Brugen kjender De. Dog, en betingelse er der ved det Hele, den maa De indgaae." "Naar den ikke overstiger mine Kræfter." "De maa aldrig sætte en Krone paa Deres Hoved." "Ha, ha! Jkke Andet end det? Jeg skulde i Sandhed snarere rive Kroner af end sætte dem paa Hovedet, naar det stod til mig." "Saa farvel, og bliv lykkelig! Folg ikke efter mig." Ved disse Ord reiste den Ubekjendte sig, omarmede ham og gik bort. Ganske fortumlet gik den unge Mand, efter at have betalt Frokosten, til sit Hjem.