Adresseavis for Børn, 1782-04-04
det kunde nu vor Lots ved Udlotsningen ikke merke, efterdi det var endnu ikke blevet ret Dag. Da han var kommen saa nær, at han kunde see, at det fremmede Skib havde lagt sig midt i Veyen for ham, saa begyndte han at gjøre en forskrækkelig Allarm, og truede den fremmede Skipper, at han skulde betale Skaden, ifald vort Fartøy kom paa Grund. Derhos forsøgde han nu tillige, at seyle forbi det for Anker liggende Skib, og det lykkedes ham, uagtet der var saa grundt Vand paa det Sted, at vort Fartøy maatte stryge hen paa Sandgrunden. Nu løbe vi uden Hinder ud i den rumme Søe; og efterat vi vare lykkelig komne forbi Sandbankerne, overlod Lotsen Roeret til Styrmanden, hilsede os med et Velkommen i Søen, og foer tilbage igjen til Travemynde i sin Baad, efterat han havde indsamlet de sædvanlige Drikkepenge af de Reysende; men vi seylede ud paa det vilde Hav. Ach, jeg kan ikke sige, hvor stort Hjertet bliver en i Brystet, naar man seer Landet efterhaanden at forsvinde, siden ikkun nogle Bjerg spidser og Taarne, og endelig intet andet overalt, end Himmel og Vand! Lotte. Da blev du vel ret beængstet om dit Hjerte, Joh. Beængstet, Ney, hvorfor skulde jeg det, Vi skulle jo dog alle døe engang, og naar for Børn. det er Guds Villie, at vi skulle deran, saa er det jo ligemeget, enten vi døe til Lands eller til Vands. – Var jeg vel bange, min Fader, Fad. Ney, det var du ikke dengang, og heller ikke siden, da du havde meere Anledning dertil. Det Vidnesbyrd kan jeg give dig. Joh. Vi havde i Førstningen ret god og skjøn Vind, da gik det og saa fort, ligesom at vi fløy afsted, Men neppe havde vi seilet et Par Timer, saa blev Vinden overmaade stærk og besværlig; Søen begyndte at blive oprørt og gaae meget høyt, og vort Skib dandsede og slingrede frem og tilbage, til høyre og venstre Side, op og ned. Da gik det os allesammen med eet meget slemt, vi bleve søesyge. Christ. Det var nok fordi J havde aldrig været til Søes før, Joh. O ney, det troer jeg ikke, Thi der var en gammel Skibskapitain paa vort Skib, som næsten i hele tredive Aar havde faret bestandig til Søes, og en Kjøbmand, som havde gjort to Reyser paa China; de bleve begge To ligesaa syge som vi andre. Af ni og tredive Personer, som vare paa Skibet, bleve ikkun tre Matroser og Skipperen frie for Søesygen. Vi andre maatte paa en forskrækkelig Maade drages med den i hele fire og tyve Timer, og nogle af de Reysende troede fuldt og fast, at de skulde døe af denne Søesygdom. Niels. Hvori bestaaer da egentlig Søesygen? Joh. O, den lader sig slet ikke beskrive med Ord, Først bliver man saa svingel, at man slet ikke kan staae paa sine Been. Naar man vil forsøge at gjøre et eneste Skridt, saa falder man ligesaa lang som man er, og saa har man uophørlig ondt, og er beængstet, og nu begynder Brækningen. Den vedvarede hos os næsten i fire og tyve Timer i eet vær, thi saa længe vedvarede den stærke Storm. Men nu var Maven allerede gandske udtømmet i den første Time, og det var mig plat umuligt, i al den Tid at nyde og beholde det allerringeste i Maven. Vor Brækning blev altsaa næsten bestandig værre uden Forbedring, og var derhos saa meget mere beængstende. Fyl jeg gider ikke tænke meere derpaa; den blotte Erindring kunde let foraarsage, at jeg fik ondt igien. (Fortsættelsen følger.)