Aarhuus Stifts-Tidende, 1817-01-14
(Jndsendte Stykker). I de Læsendes Aarbog for 1800 har Hr. Professor Nyerup leveret en nøiagtig Underretning om samtlige Bogtrykkere i Kiøbenhavn ligefra Bogtrykkeriets Jndførelse her i Danmark til Aaret 1800. Med ikke mindre Opmærksomhed vilde man vistnok læse en lignende Underretning om samtlige Aarhuus Bogtrykkere; men - hvo er vel i Stand til, at give saadan Oversigt: Jblandt de mærkværdigste Bogtrykkere, som har boet, og trykket Skrivter i Aarhuus, maae umodsigelizen nævnes: Hans Hansen Skonning. Denne brave, lærde og gudfrygtige Mand udgav i Aaret 1636 fra sit eget Bogtrykkerie et af ham selv forfattet Værk i Qvartformat, bestaaende af omtrent 110 Ark. Skrivtet indeholder moralske Betragtninger over adskillige Materier, hvilke han har vidst at give Interesse ved at anføre mærkelige Steder af 119 navn kundige Fortids Skrivter. Man seer, at Manden har læst græske, latinske, italienske, hollandske og tydske Begskrivere. Det danske Sprog skrev han kun middelmaadigt, omtrent som de Maadeligste af hans Samtidige. I det mindste førte Saxos Oversætter, Anders Sørensen Vedel, et langt, langt bedre Sprog, uagtet denne Sidstnævnte udgav hiin Oversættelse altsaa over et halvt Aarhundrede forAar 1575. hen Fem af Datids lærde Mænd løde - efter Tidens Brug - indføre skiønne latinske Vers foran i Bogen til Forfatterens Ære. Paa første Side efter Tit ibladet staaer de Rosenkrantzers og Lungers adelige Vaabener i Kaabertryk, og derpaa en Præfatio de tempore, der begynder saaledes : Erlig Velbyrdig Mand og strenge Ridder, Her Palle Rosenkrantz til Krænckerup, Kongel. Maj. Bfalingsmand offuer Nykiøbing og Aaleholm Lene: Sampt erlig Veibyrdig og gudfrygtig Frue, Fru Elisabeth Lunge, Hans Velb. kiere Husfrue, &c., mine altid formodende gunstige gode Venner og Patroner i Naade evindelig af Sud. Det vil vel ikke være ubehageligt her at læse nogle Prøver af denne lærde Mands Skrivemaade: J det 4de Kap., om Menniskens Siel, og at Sielen er Wdødelig hedder det: Cicombretus Ambraciora, en hedning: der hand haffde læst Platonis Bog om Sielens Wdødelighed, huilcken Glæde hinder var berid effter hun var udfaren aff Legemit, da haffuer denne Cleombrotus, med slig en Jffrighed, forlængtis efter at see saadan Sielens Wdødelighed, at hand haffner ombract sig selff, paa det hand dessnarere kunde komme derhen, at see og erfare saadan Glæde og Hærlighed - - hvorudaff er at slutt, at denne Hedning haffuer endelig troet, Sielene at mere Wdødelige, effter at de af Legemit ware udfarne, huilket (des ver) mange nu netter denne Dag, omenskiønt ikke skier saa udtrykkelig udi Orden, saa sees det deg paa Gierningen, at Troen, om it andet Liff effter dette er ganske tynd hos dennem. Huorudi hedninger mange Mund Christne gaar foroffuer. I det 5te Kap. Om menniskelige Viisdom, Forstand og Fornufft" berører han Videnskabernes Jnd deling, og udtrykker sig blandt andet som saa Rhetorica er en Kunst ziirlig at tale med. Dialectica or Logica at disputere og Sandhed grundelig at udforske i en Sag. Physica er Randsagen i naturlige Tingister, de Metaxhysica udi de som Naturen gaar for offuer. Dersom Læserne skulle finde Behag i disse Prøver, er jeg villig til at levere flere. Randlev den 11te Februar 1817. N. Blicher. store Etsteds forleden ved et Barsel kom det iblandt andre Ting paa Tale om, hvorlunde Skaderne nu vare reent forsvundne af Egnen og Landet, og hvad vel Aarsagen dertil kunde være, Om den Sag fremkom da saa mangt et Tykke, og iblandt andre ogsaa dette: Saamangen Fril, som før var underkastet megen Snak, jal vidt og bredt Omtale, fordi den da var sieldnere og meere ilde anseet, nu er jo meget meer almindelig at heller ikke just saa ilde anseet; Saaledes gaaer det nuomstunder jo med Tyverie: Saaledes var jo ogsaa forhen faadan Snakken, naar en Pige fik et Barn, nu derimod hartad de fleeste Piger ere jo paa Veie til at blive Mødre, før de blive Koner, ja herforinden kan jo Somme faae nu en, nu to, nu tre: Og hvad den er almindeligt og hverdags Værk, nu af den saa betillede Omtale snart gaaer ud; See! derfor maae nu alle Skaderne forsvinde, thi de benævnte Ting slet ikke nu er noget Siældent, som bringes kan omkring og snakkes om som noget Sært. Jmidlertid - det Tykke staae for hvad det er - saa er det dog heel mærkeligt, at udi sidste tvende Aar man ei har seet en Skade, saa reent forsvundne ere disse Fugle, som forhen kunde hver Dag sees i Mængde. Hvis - som man siger - gamle Mærker sæde, saa vil nok i Almindelighed Byg og Havre blive kort og stumpet udi dette Aar; Men ventelig vil Rug almindelig nok blive god og riig: Jmidlertid er saadan Gisning, som al menneskelig Slutning heel usikker, og saa saare let slaaer Feil; thi her kan Mennesket jo ikke overskue Alt, hvad der udfordres til at kunne see og slutte rigtig; og derfor bør man aldrig glemme hiint det gamle Sandsagn: De Mennesker saa gierne spaae, men der er ikkun En, som har at raade.