Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-08-26
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. som Treogtyvende Aargang. No. 68. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Statsraad. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 26 August 1826. Hvad er Lyksalighed; Det er forunderligt, at uagtet alle Mennesker hige efter at være lykkelige og lyksalige, der dog ere saa Faa, som have et tydeligt Begreb om, hvad Lykke og Lyksalighed er, og dette er saa meget mere forunderligt, da man dog burde troe, at det, som er et Formaal for Alles Higen, maatte forud have været et Formaal for Alles Forsken og Undersøgelse. Lyksalighed maa bestaae i at eie eller besidde det, som er godt, og i Nydelse af Glæde over det Gode, som man er i Besiddelse af. Men det Gode her i Verden er meget forskjelligt, ligesom ogsaa Glæder ere meget forskjellige. Det udvortes Gode, som vi kalde Lykkens Gode, Fødsel, Stand, Rigdom, Ære eller Anseelse og Magt, intet af alt dette kan kaldes et ubetinget Gode, men er kun et betinget Gode for den, som eier det, og denne Betingelse er, om det Menneske som eier det, forholder sig rigtigt dermed, thi er hans Forhold dermed urigtigt, da bliver det en Aarsag for ham til meget Ondt, men som Aarsag til meget Ondt for den, som eier det, kan det ikke være et Gode for ham. Lykkens Gode er da kun et betinget Gode for os Mennesker. Det samme er man nødt til at tilstaae om det, som vi kalde Legemets Gode, Sundhed, Skjønhed, Styrke, alt dette Gode er ei heller et ubetinget, men kun et betinget Gode for den, som eier det; da det kommer an paa, hvorledes det Menneske, som eier det, forholder sig dermed, om det skal vorde et Gode eller et Onde for ham. Legemets Gode er da ogsaa kun et betinget Gode for os Mennesker. See vi dernæst hen til Sjelens eller Sindets Gode, da finde vi her et Gode, som ikke findes ved det, som vi kalde Legemets eller Lykkens Gode, vi finde her det, som er ubetinget Godt for os Mennesker. Cicero siger *), Naturen har lagt Menneskets hele Sind og Forhold under Fornuftens Herredømme. At dette er *) Tuccul, disput. L. S. C. S. p. 120. Lpsiæ 1826. Sandhed, vil vel ingen, som har Fornuft, nægte. Og Fortidens Vise lærte, at den endelige Hensigt med alt Godt er, at Mennesket skal sam stemme med Naturen og leve overeensstemmende med den; dette vil sige, at et Menneske skal i sit hele Liv, sit hele Sind og hele Forhold adlyde Fornuften (menti), som Naturen selv har sat til at være dets Regent. Af dette kan sees, hvad der maa være Sjelens eller Sindets, ikke allene ubetingede Gode, men endog det høieste Gode, som et Menneske kan besidde, thi dersom Naturen har sat Fornuften (mentem) til at beherske Menneskets hele Sind og Forhold, dersom den endelige Hensigt med alt Godt er, at Mennesket maa samstemme med Naturen, og adlyde den Regent, som Naturen selv har beskikket for det, saa maa en Fornuft, som er saaledes uddannet, at den er skarpsynet nok for ikke at lade sig blende af urigtige Begreber, og som med stadig, rolig Fasthed (constantia veed at tæmme enhver ulmende Sindsbevægelse, og at styre Menneskets hele Forhold, være ikke alene et ubetinget Gode, men end- og det høieste Gode, som et Menneske kan eje, thi i Besiddelse af dette Gode er det frit for heftig Begjering og Afskye, frit for foruroligende Haab og Frygt, frit for at gjøre eller at lade noget, som skulde angre det; men at være fri for alt dette, og at føle den Glæde, som er forbunden med slig Frihed, hvilket Gode kan tænkes at være høiere eller større, Som det Gode er forskjelligt, saa ere ogsaa Glæder forskjellige. De bedste Glæder viljeg kalde Sjeleglæder, fordi Menneskets Siel nyder disse Glæder da, naar Mennesket tænker og handler efter en uddannet Fornufts Bud. De ringere Glæder kalder jeg Sandse glæder, fordi de tilføres Sjelen igjennem Sandseredskaberne i Legemet af udvortes Jndtryk. De første af disse Glæder kunne med Ret kaldes varige, fordi de kunne fornyes, eller nydes atter, ved hver Erindring om det God som frembragte dem, de sidste fortjene at kaldes korte, fordi de ophøre tilligemed den Nydelse, som gav dem. Disse sidste, nemlig Sandseglæder, ere igjen forskjellige; de, som føles ved en Nydelse, som stemmer med en uddannet Fornufts Bud, ere gavnlige, fordi de virke fordeelagtigt paa Legem og Sind, og efterlade ingen Anger, de derimod som føles ved en Nydelse, som strider mod en uddannet Fornufts Bud, ere skadelige, fordi de virke skadeligt paa Legem og Sind, og efterlade almindelig ditter Anger Dersom man efter dette agter paa det Or Lyksalighed, da er det øiensynligt, at det er sammensat af tvende andre Ord, af Lykke og Sallighed, og at følgelig det Ord Lyksalighed udtrykker et sammensat Begreb, som omfatter baade Lykke og Sallighed. Før man derfor kan sige, hvad Lyksalighed er, bør man først besten me, hvad der bør forstaaes ved Lykke, og hvad ved Salighed. Lykke (Grækernes Kurychia) bør henføre til Legemet; ikke fordi Legemet føler det, som vi kalde Lykke; thi det føler kun Sjelen, med fordi Følelse af Lykke vækkes i Sjelen igjenne Legemets Sandseredskaber, og fordi det, som kalde Lykke, indbefatter intet andet Godt, ud allene Legemets og Lykkens betingede Gode. Lykkelig kan den kaldes, som med Beqvemhed og Midler til at nyde Sandseglæder, nyder de saaledes, som en uddannet Fornuft byder. Ved Beqvemhed til at nyde Sandseglæder, forstaaer jeg Legemets betingede Gode, ved Midler til at nyde dem, Lykkens betingede Gode. Man kan da ikke kalde den lykkelig, som man seer at have Beqvemhed og Midler til at nyde Sandseglæder, med mindre man seer tillige hvordan han nyder dem, thi nyder han dem imod en uddannet Fornufts Bud, da vil slig Nydelse af Glæde tidlig eller sildig have Sorger, Lidelser og Anger til Følge for ham; ved slig Nydelse gjør han da sig selv ulykkelig og elendig, men den, som gjør sig selv ulykkelig og elendig, kan aldrig kaldes lykkelig. Lykke bestaaer da i, at have Beqvemhed og Midler til at nyde Sandseglæder, og at nyde disse Glæder saaledes, som en uddannet Fornuft, byder. Salighed (Grækernes Macaris) hør henføres alene til Sjelen, naar den efter et Liv, som stemte overeens med en uddannet Fornufts Bud, er ved Døden løst fra de Baand, som forened den med det sandselige Legeme. Salighed maa bestaae i Nydelse af ublandet, varig, fuldkommen Sjeleglæde. Ublandet maa denne Glæde være, fordi Sielen er da frigjort fra alt det, som er sandseligt, varig og fuldkommen maa denne Glæde tillige være, fordi Sjelen er da kommet til si rette Hjem, hvor den ikke savner noget. Lyksalighed (Grækernes Fudgimonis) hør henføres baade til Legem og Siel; den er ikke evig, men endes i Døden, da Døden er for den Dydige, hvis Liv har været ført efter en uddannet Fornufts Bud, intet andet end en Overganfra Lyksalighed i dette Liv til Salighed i et andet Liv, Lyksalighed bestaaer i en blandet Nydelse af - deels varige og fuldkomne Sjeleglæder, deels Sandse glæder, som nydes overenstemmende med en uddannet Fornufts Bud. Hine Sjeleglæder ere varige, fordi de kunne fornyes saa ofte Mennesket agter paa det Sindsgode, som det er i Besiddelse af de ere tillige fuldkomne, fordi i Nydelsen af disse Glæder savner et Menneske intet, attraaer intet andet, fordi det har i denne Nydelse nok. Dersom Forestaaende er, som jeg troer, rigtigt, saa er det Udtryk i vor Psalmebog, evig lyksalighed, ikke philosophisk rigtigt; thi Lyksalighed indbefatter tillige Nydelse af Sandse glæder, og da Sjelen aflægger i Døden Legemet tilligemed dets Sandseredskaber, kan den ikke nyde Sandseglæder i et andet Liv, derfor kan Lyksalighed ikke kaldes evig. Ydermere, dersom Forestaaende er rigtigt, saa fortjener Endæimonismen ikke det ublide Omdømme, som er saa ofte yttret, vist nok af Mangel paa tydeligt Begreb om den, i det mindste troer jeg, at dersom den værdige Forfatter af det vigtige Skrivt: Catholicismens og Protestantismens Kirkeforfatning, havde tænkt noget nøjere over Endaimonismens sande Væsen, han da ikke havde i bemældte Skrivt p. 357 henkastet et saa ufordeelagtigt Sideblik til den, ei heller sat den i een Klasse med Materialismen. en Er Almeenaand.