Aalborg Stiftstidende, 1834-12-27
Orientens politiske Stilling. Feth Ali Schachs dødelige Afgang den 20de October i sit Riges gamle Residents Jspahan, som i de nyere Tider stundom blev ombyttet med det nordligere liggende Teheran, maa ansees for en blandt de vigtigere, blandt de mange vi tige Efterretninger, den senere Tid har bragt os. Hans Eftermand, som allerede tidligere var anerkjendt af de europæitilske Magter, Abbas Mirza, var for nogle Aar siden død og os dette Dødsfald maatte strax vække den Formodning, at nis Schachens Død vilde foranledige en Kamp om den ledig Trone, lig den, som for Tiden hærger Spaniens nordlig Provindser. Det var fra Arilds Tid Skik i Persien, at Tronfølgen, ved den naturlige Arvings Død, ikke gik over paa dennes ældste Søn, men paa den ældste blandt de de samtlige Prindser af det regjerende Huus. Fra denne gamle Sædvane har Feth Ali Schach gjort en Undtagelse distil Fordeel for Sønne-Sønnen Mohamed Mirza, Abbas Mirzas, ikke ældste, men 28de Søn, men uden hertil at kunne erholde den øvrige Families Samtykke. Denne er tvertimod stemt for at gjøre Hussein Ali Mirzas, Schachens egen ældste efterlevende Søns, Rettigheder gjeldende. Foruden den afdøde Fyrstes Villie, har Mohamed Mirza imidlertid endnu en talrig Hær, i hvis Spidse han har kæmpet mod de vilde Horder paa Rigets østlige Grændse, at støtte sig ved, og de Skatte, som den afdøde Olding i en 38aarig Regjering har samlet, ligge uden Tvivl ogsaa til hans Raadighed; desuden er det en høist rimelig Formodning, at den russiske Magt sønden for Kaukasus, ikke vil nægte en Prinds sin Bistand, som man, efter de i Petersborg senest afsluttede Tractater, er vant til at betragte som en Mellemting mellem en Allieret og en Vasal. J hele den nordlige Halvdeel af Persien, ville alle disse Hjelpemidler forenede, altsaa uden stor Vanskelighed, befæste Mohamed Mirzas Herredømme. Derimod kan man neppe antage, at den Modstand, som den afdøde Schach i levende Live mødte mod sin TronfølgePlan hos de Prindser som beklæde Gouverneurs=Posterne i 4de sydlige Landskaber, nu paa eengang efter hans Død skulde være opgiven. Hussein Ali Mirza, den egentlige Kronprætendent, er Statholder i Farsistan, Rigets frugtbareste og skjønneste Provinds, og Naboprovindsernes, Luristans, Lariftans og Kermans Statholdere, have neppe tøvet med at gjøre fælleds Sag med ham. Den gamle Feide mellem den nordlige og sydlige Halvdeel af Persien, som i ældre Tider, mere end eengang, gjorde disse frugtbare Landskaber, til øde Ørkener, ville vore Dage altsaa rimeligviis see fornyet. Rykker en russisk Hær ind i Persien til Mohamed Mirzas Understøttelse, saa er det mere end sandsynligt, især hvis Lord Palmersion endnu stod i Spidsen for Englands Udenrigs=Departement, at den brittiske Magt i Ostindien, vilde tage Hussein Alis Parti, for, om muligt, at holde den Frussiske Jndflydelse fjernet fra Bredderne af den persiske Havbugt. Lykkes det Torverne at forblive i Spidsen for Englands Administration, saa turde dog vel Hertugen af Wellington, ved sine fortrolige Forbindelser med de østlige Hoffer have fredeligere Midler til sin Raadighed, for at redde en Stats Uafhængighed, som i London med Rette ansees som den sidste Formuur for de brittiske Besiddelser i Ostindien. Man har i St. James neppe endnu glemt, at Rusland, allerede under Peter den Store, gjorde Fordringer paa de sydlige Bredder af det kaspiske Hav, at Astrabad allerede for 100 Aar siden havde russisk Besætning og at Talen allerede dengang var om at oprette en Communication imellem denne Havn og den persiske Havbugt, som dog sandsynligviis vel har havt noget Mere end blot Handels-Fordele til Formaal. Medens saaledes i Middelpunktet af For=Asien forberedes, Begivenheder, hvis mulige Følger ligge udenfor enhver, end- og den skarpsindigste Beregning, synes der at være foregaaet en Vending i de Forviklinger, som forstyrrede den os nærmere liggende Deel af Orientens Fred, der lader formode en Udsonning, om denne endog kun bliver forbigaaende.