Viborger Samler, 1782-03-04
De, N. D. 299. Mandagen den 4 Martii. N. Gad. Anekdote om Peter den Første. Petert som hævede sig over enhver anden Svaghed, og som blev holdt for uovervindelig i Marken, var langt fra ikke ufølsom mod Kierligheds Jndtryk De spillende Øine af en vis Offiseers Datter i Armeen, bibragte hans Hierte et Saar, som ingen Konst kunde læge, og som ikke engang hans egen Standhaftighed kunde bære med den Værdighed, der hidintil saa be syn synderlig havde udmærket denne overordentlige Mand Karakteer, igiennem hver en Livets Scene. Fruentimmeret var ungt, fuldkommen smukt, og havde herforuden det dydigste og beskedneste Væsen; just det, som Keiseren ofte har erklæret, der tiente bedre til at fuldføre hendes Erobring, end alle de øvrige Yndigheder, hun besad. Saa ubegribelig sære ere vi, sagde han, at jeg kunde ikke undlade, at ære Dyden i det samme Øieblik, jeg, ved alle muelige Midler, ønskede og prøvede at undergrave den. - Men længe vare alle hans Bestræbelser forgieves. Det lod just, som hun havde sadt sig for at krænke hans Høihed, og modtagende stedse hans Erklæringer med den kiekkeste Stolthed, lod hun ham føle, hvor svag, hvor vaklende al menneskelig Anseelse er, naar vi indbilde os derved at sikre vores Lyksalighed, og lader den lede os uden for Fornuftens Grændser. Viist nok havde han ingen Meddeler, (i det mindste ikke aabenbare, der nedslog hans Haab; han smigrede sig derfor, at Tid og Bestandighed skulle omsider saavel i Kierlighed, som i Krige, det han ofte havde prøvet, overvinde alle Vanskeligheder, og endelig skienke ham et Hierte, uden hvilket hans eget ikke kiendte til nogen Glæde. Han angreb altsaa først hendes Forfængelighed, troende med de fleeste Mandfolk, denne Lidenskab at være den herskende i ethvert Fruentimmers Sind; men omendskiønt han tilbud hende alle kuns muelige Offere, (thi at ægte hende var ikke i hans Magt) saa havde han dog den Krænkelse, efter nogle Maaneders idelige lige Bestræbelser, net op at finde sig saavidt, som da han begyndte. Han satte herpaa hendes Gierrighed, paa Prøve, men med ligesaaliden Fremgang; Kort, han forsøgte det paa alle Maader og søgte at opvække enhver Lidenskab hos hende, som det menneskelige Hierte er underkastet. Endeligen, da han ved idelige Afslag, saa sielden en Lod for Prindser, var næsten bragt til Fortvivlelse, og just færdig at opgive den sidste Tanke, om nogenside at naae sit Ønske, gav hun sig, forsikrende ham tilligemed, at den Strid, som hun saalænge havde udstaaet ved sig selv, imellem Dyd, Beskedenhed og den Kierlighed, hun stedse havde næret for ham, ligesaa stærk i alle Maader som den, han følede for hende, havde foraarsaget hendes Sind endnu hæftigere og voldsommere Angreb, end de, som Peter den Store selv nogentid havde udholdt. Men dersom hendes Lidelser lykkeligviis maatte forøge Værdien af et redeligt, skiønt ringe Hierte i en tilbedt Monarks Øine, saa ville hun ansee dem med den største Glæde; og, i Stedet for at søge omsonst at udtrykke de Følelser, som ingen Ord kunde udtrykke, bad hun aleene Hans Majestæt, at see paa hendes tilkommende Opførsel, for at erlange tilskrækkelige Prøver paa det Hiertes Taknemmelighed og Ømhed, hvis høieste og hedeste Ønske var, at blive sin store Besiddere værdigt. Alle dette troede Keiseren ganske ligesom, holdende sig selv for den lykkeligste Dødelige. Jmidlertid levede de adskillige Aar i den fuldkomneste Enighed, elskede efter udvortes Anseende hinanden paa det ømmeste, da endelig : delig Tid og Hændelse, de store Opdagere af menneskelige Tildragelser, overbeviiste Keiseren om, og det saaledes, at ikke ringeste Tvivl blelv tilbage, at hendes Konstgreb eller rettere hans egen Redelighed og ædle Tænkemaade, havde ført ham bag Lyset; thi et got Hierte vil ofte forlede de beste Hoveder til saadanne Svagheder, der alene kan tilgives Tossen. Keiseren, som bestandig pyntede og udziirede sin nye Stad Petersborg, havde ladet bygge et Slags Kastel midt i Søen, og bestemt samme til et Fængsel for Statsfanger. Jkke snarere var det færdigt, førend han i samme, gav ikke aleene alle de ved hans Hof sig opholdende fremmede Gesandtere, men ogsaa mange af Rigets Adel, et overmaade prægtigt Giestebud. Men over Bordet. gik Glasset, efter da værende Brug, saa flittig om, at de fleeste af Selskabet bleve muntre, og, da man skulle tage bort og stige i Baadene, faldt, ved en uhældig Hændelse, den Polske Minister i Vandet og druknede, uagtet al muelig anvendt Møie, for at redde ham. Keiseren udviste en særdeles Bekymring, saavel over Tilfældet i sig selv, som Unyttigheden af alle i Øiblikket anvendte Hielpemidler, og henvendende sig derpaa til det øvrige Selskab, sagde, at alle hans Papirer, skulle ansees som hellige, og ønskede derfore, at Ministerne ville være overværende, naar man tog dem udaf hans Lomme, samt at trykke deres Segl paa dem, tillige med hans eget. Da man nu søgte Papirerne igjennen, faldt der noget paa Gulvet som Keiseren selv bukkede sig for at tage op. Men, man dømme om hans hans Bestyrtelse og Forvirring, da han saae det Fruentimmers billede for sig, der saa længe og saa uværdig havde opfyldt hans Hierte, ja endog hans heele Siel, der, ifald den nogen Tid kiendte noget Nag, følte det alene over, at have forført saa ubøielig og saa ubesmittet en Dyd. Man kan ikke unddres over, at Nysgierrighed bragte ham til at forske videre, og da han altsaa blev adskillige Breve vaer, i hvis Udskrift han syntes at kiende hendes Haand, sagde han disse indeholde ingen Stats=Sager (omendskiønt han heri bedrog sig, da de, foruden den hæftigste Kierligheds Forsikringer, aabenbarede ogsaa adskillige vigtige Regierings=Hemmeligheder) hvorpaa han aabnede dem, læste to eller tre deraf, tog de øvrige af den Pakke til sig, og da, han havde befalet de andre omhyggeligen at bevares og forsegles, forlod han Selskabet, steeg i sin Baad, og det Øieblik, han landede, fløi med friske Heste til Moskov, hvor han havde efterladt sin Siels Beherskerinde. Her ankom han i en utroelig kort Tid, og, begivende sig umiddelbar til en vis Dames Huus, der var en Veninde af begge, befalede han strax at sende Bud til sin Elskerinde, at møde ham der. Hun adlydede, omendskiønt meget forundret over Keiserens uventede Ankomst, og endnu meere, ved at see alle Kiendetegn til Afskye, Forbittrelse og Fortvivlelse saa tydeligen skildrede i hans Ansigt og Mine. Det Øieblik, hun trinede ind af Døren, spurgte han hende med megen Hidsighed, hvorledes hun kom til at skrive til den Polske Minister, J Førstningen negtede hun nogen Os gensinde at have sendt ham noget Brev, men, da Keiseren tog Pakken frem, forevisende hende sin egen Haand, og underrettende hende om, ved hvad Hændelse de vare komne i hans Vold, saa faldt hun til en modsat Yderlighed. Glemmende, ved Tidenden om hendes Elskeres Død, al Fare, eller i det mindste ligegyldig derved, overlod hun sig ganske til sin Græm nelse og Lidenskab, brast i Taarer og udbrød i smerteligste Beklagelser over Tabet af alt, hvad hendes Hierte havde kiert, imidlertid Keiseren i en Storm af Raserie, bebreidede hende, som han havde meere end billig Aarsag til, hendes Falskhed, Utaknemmelighed, Forræderie og enhver Last, der fornedrer og nedsætter Menneskeligheden. Men paa engang blev han ganske rolig, og, vendende sig imod hende, sagde han: Jeg føler Madame alt for meget, alt for emfindtligt føler jeg, hvor svart det er for dem, der overvinder andre, at overvinde sig selv; det er deri just den sande Ære bestaaer, og fremfor alt i Kierligheds=Sager. Hvormeget jeg end er fornærmet ved den uartige, den beskiemmende Opførsel, som De har brugt imod mig til Giengield for den overmaade Kierlighed, og den uindskrænkede Fortroelighed og Høiagtelse, De aldrig fortiente af mig, saa kan jeg dog ikke hade Dem. Men at vedblive at omgaaes med Dem ville giøre mig foragtelig i heele Verdens Øine, og, hvad endnu er smerteligere at bære, end- ogsaa i mine egne. De skal aldrig mangle de Beqvemmeligheder og den Fornøielse, som Rigdom kan give, give, om der ellers er nogen sand for et Sind, saa skammelig ufelsomt imod enhver Fornemmelse af Dyd og Anstændighed; men, Forræderske, vent aldrig at see mig meere. Han holdt hende sit Ord: og som heftige Lidenskaber, der hverken have Ære eller Dyd til deres Grund, gjerne snart satte sig, samtykkede hun inden kort Tid i at gifte sig med en Offiseer i Armeen, som Keiseren altid var overmaade naadig imod, men holdt stedse i en anseelig Betiening meget langt borte fra Hoffet. Denne store Helt, omendskiønt ikke stærk nok imod Kierligheds Magt, stod dog Prøve imod dens Svagheder og Daarskaber. Hans Elskerindes Yndigheder havde vel saa stort et Herredømme over ham, at de lod ham forglemme sin Rang og sin Høihed, lige indtil at knæle for, bede og tigge sin Undersaat; men intet kunde bringe ham til at hylde Last og Forræderie, skiønt iklædt en Engels Skikkelse, eller nære i sin Barm en Slange af saa meget farligt et Slags. Hvad nogle Folk faae i Hovedet, menneskelige Meeninger angaaende, og ere faldne paa at forsvare, derved blive de ofte ubevægeligen, med mindre noget sligt maatte forefalde, som efterfølger: