Corsaren, 1842-04-08
Sibbern og Lehmann. Professor Frederik Christian Sibbern er født den 17de Juni 1788 og bestaaer af to Dele: 1) Den lærde Professor i Philosophien ved Kjøbenhavns Universitet, Videnskabsmanden, indtil for faa Aar siden den populaireste Universitetetslærer - kort sagt: Mennesket Sibbern, 2) Politikeren Sibbern. De Phænomener, som Sibbern i denne Retning frembyder, fortjene en nærmere Beskrivelse. Han er, som sagt, qua Menneske en herlig Mand; men som ethvert andet Menneske har han sine Feil. Han kan sammenlignes med god Tobak. Selv den bedste Tobak afsætter Sauce og gjør en Svampdaase nødvendig. Politiken er Professor Sibberns Svampdaase, i den strømme alle hans Feil ud. De Canaler, hvorigjennem de ere blevne ledede ind til Politiken, ere: 1) Juconsequent Republicanisme. Det er ikke Spøg, det er jo tvertimod almindelig bekjendt, at Prof. Sibbern anseer Folkesouverainiteten som den første betingelse for en Nations Lykke. Men, da han nu uheldigviis lever i et Land, der har en uindskrænket Konge, som han maa erkjende for sin Herre, og hvem han skylder Troskab, saa har han stræbt at bringe Republicanismen og Troskaben i Harmoni med hinanden ved først at opstille den Sætning: "Folkesouverainitet bør der være," og dernæst: "Men den bør nedlægges i Kongens Haand." Det, som imidlertid fuldførte denne Harmoni, var: a) Ridderkorset. Sibbern er ikke den Mand, man kan kjøbe med et Ridderkors. Var der for Ex. en Sætning i Logiken eller Metaphystken, man modsagde ham i - han gav ikke efter, om man saa behængte ham med Kors fra Top til Taa. Jmidlertid er han, skjøndt Philosoph, ikke ufolsom for den verdslige Ære, der tjener til at udmærke Geniet, forudsat, at han kan modtage den uden at fornægte sin Overbeviisning, og vi ere derfor forvissede om, at han ved Korsets Modtagelse holdt omtrent følgende Monolog: Her ere to Tilfælde mulige: enten modtager jeg dette hersens Kors, eller jeg modtager det ikke. J sidste Tilfælde sender jeg det tilbage; men det skulde Fanden gjøre og ikke jeg. Der staaer altfaa kun tilbage at undersøge, om jeg er istand til at opfylde de Forpligtelser, jeg paatager mig ved at indtræde som Medlem i en Orden, der har Hs. M. Kongen til Stormester, og hvem jeg altsaa i alle mulige Maader bør forsvare og gavne; og det troer jeg, at jeg kan. Lad mig see..... ja, jeg kan! Jeg modtager Korset. b) Oppositionsbladenes Adfærd imod ham. Sibbern er en Mand, der føler, hvad han er, og hvad man skylder ham. Naar han skriver, veed han, at selv det mindste Ord deri er godt og værdigt til at læses. Da derfor Oppositionsbladene engang nægtede at optage hans Artikler, sagde han, ikke uden en vis Lidenskabelighed, til sig selv: "Nu vel! det komme over deres eget Hoved. De nøde mig nu selv til at skrive i andre Blade. Men, naar man skriver i et Blad, maa man slaae ind i den Aand, hvori det skrives; thi Eenhed og Sammenhold mellem alle Delene er den nødvendigste og absoluteste betingelse for ethvert levende Væsen, og et Blad er et levende Væsen." Og Sibbern, der, som han selv har sagt, er steget ned i Viisdommens inderste Kilder, har gjennemtrængt alle Videnskabsfags skjulteste Dyb, var ikke mindre Mand for at stige ned til de servile Blades Tone. 2) Hans Lærdom. Denne lod ham betragte Politiken og dens Spørgsmaal som Spørgsmaal i Videnskaben, der kunde løses ved den subtileste Fortolkning og Definition. Da han derfor havde paataget sig en bestemt Sag til Forsvar, saa tilbed han denne al sin Kunst i hiin Retning. Heraf alle hans mærkelige Deductioner og Beviser, for Exempel at Cancelliet har anlagt den store Action imod Lehmann af pure Kjærlighed til ham og de andre unge Liberalister, for at forhindre, at ikke flere slige Taler skulde blive holdte, hvilke Høiesteret da let kunde straffe med virkelig haarde Straffe, for Ex. Christianso. Som om Cancelliet var et Collegium, der nogensinde af sin Kjærlighed lod sig forlede til en Øvrigheds-Handling! Man vil maaskee ikke troe, at Sibbern har sagt Sligt og endnu værre Ting. Vi henvise til "Archiv for alt Slet" eller, som det med et kortere Navn kaldes, "Dagen", hvor man vil finde det Men det var nu ikke herom, vi egentlig vilde tale, som Professor Sibbern pleier at sige i Slutningen af en 20-Spalters-Artiklel, det var om en anden Ting, det var nærmest om Slutningsbemærkningen i hans sidste Artikel om Lehmann, og som vi altsaa nu vende os til. Han har deri udtalt flere politiske Sandheder, men paa sin Viis: ved at nægte dem. Han erklærer sig utilfreds med de overordentlige Hengivenheds-Yttringer, Liberalisterne have bragt Lehmann. Det er hans Republicanisme, der her er kommen i Bevægelse; han har harmet sig over "Fædrelandets" Paastand: "at Folket bragte Lehmann sin Hylding", og som Republicaner har han sagt til sig selv. "Frie Mænd hylde Jngen!" Men, da nu Republicanismen havde hjulpet ham til at være misfornøiet, benyttede han Misfornøielsen i Absolutismens Tjeneste: Efter at have beviist, at de Liberale burde fortryde deres Hylding" imod Lehmann, vender han det om og siger, at det var Lehmann, der burde fortryde og skille sig af med Liberalisterne og blive en Absolutisk. For at bevæge Lehmann hertil, søger han at vække Mistanke hos ham om, at Liberalisterne mulig kun benytte ham "som Middel eller Redskab" ɔː at han i Grunden ikke er den, der skal nyde Frugterne af alle deres Anstrængelser, men at han maa arbeide tilligemed dem for at erhverve Frugter, han selv mulig ikke kommer til at nyde. Denne Sætning, som Sibbern udtaler med en vis Jndignation, hvis Jndhold han ubetinget fordømmer, er - en høi Sandhed. Eller skulde Lehmann virkelig være Andet end et Middel? Skulde han være Sagen selv? Skulde vi kjæmpe for Friheden, for, efter at have seiret, at skjænke ham den, gjøre os selv til hans Trælle? Nei, Lehmann er et Middel, saaledes som vi Alle ere det, saaledes som alle Mennesker ere det, naar det gjælder en almeen Sag, saaledes som hele Generationer ere Midlet til de paafølgende Generationers Lykke. Ja, Lehmann er et Miodel, et Redskab, og Alt, hvad der er Skjønt og Udmærket ved ham, gjør ham blot til et skjønt og udmærket Middel. Han er et Middel, og det i den Grad, at, kunde Folkefriheden og Folkelykken erobres ved et Kanonskud, hvori han var lagt som Kugle, da burde han lægges deri og Skuddet affyres, og efter Seiren kunde der reises ham en Trophæ, et Mausolee, hvortil man kunde valfarte - Tilbedelsen af en død Mand er ikke farlig for Friheden. Det er i denne, blandt alle Borgerne udbredte, Erkjendelse: at hver enkelt Mand lun er et Middel for det Hele, at hele Hemmeligheden ved at være fri ligger. Saalænge Rom havde en Curtius, der styrtede sig i Svælget, en Decius Mus, der indviede sig til de mørke Guder, var den en fri og stolt Stat. Da man hørte op at føle saaledes for Staten, da hver Enkelt i Ro vilde nyde, og Jngen hengav sig til og for Staten, kom Despotiet. Men - for at et Folk skal være berettiget til at fordre ædle Offre, skal det - være ædle Offre værd.