Viborger Samler, 1779-06-21
(En Fortælling. Paa Bredden af Jndus pralede fordum et prægtigt Pallads, der i mange Aarhundrede havde tient Monarkerne af Bavah til Residens. De havde der forenet heele Østens Pragt. Konstens allerrareste Bestræbelser, anbragte i Bygningerne, betog Øiet med Forundring, og alle Naturens Rigdomme vare samlede i Haverne. Blandt de Prindser, der havde beboet samme, havde nogle gjort sig berømte ved deres Pragt, andre ved deres MenneskeKierlighed, mange ved deres Sejervindinger, og adskillige ved det Folks Lyksalighed, de havde behersket; men næsten alle vare faldne, som Offere for Misundelse og Ondskab. Keiserne af Jndosten, der, som Erobrere af Bavah, gav det sine Herrer, og skildte det ved dem efter eget Tykke, havde sat dem paa Tronen, og nedstødt dem derfra. Ardostanhavde nylig besteget den; han ansaae sin Ophøiese, kuns os kuns som et bedre Middel til at blive Menneskeligheden nyttig; hans lykkelige Undersaatter velsignede ham, og snart udbredte Rygtet om hans Viisdom, sig over heele Østen. Een Dag, da han betænkte sine Formænds Levnet, hvis Fodspor han ville følge, stansede hans forfærdede Øiekast sig ved deres Skiebne; han frygtede for sig selv; hans store Anseelse kom ham til at gyse. Jeg ulykkelige, raabte han, hvilken Forfatning er, som min, undergiven en høiere Magt, der i eet Øieblik kan tilintetgjøre hans Foretagender. Hans Dyder og hans Laster bidrage ligemeget til hans Undergang. Forsømmer jeg det Folks Velgaaende, der er mig betroet, gaaer jeg fra Retfærdigheds Veie, saa seer jeg fra alle Kanter, et Uveir af Klagemaal at trække sig sammen over mit Hoved, og ført paa Vindenes Viinger til det Mogolske Hof, at anmælde mig der uværdig til at leve, Vedbliver jeg paa den anden Side mine Skyldigheder, forfølger min strenge Retfærdighed Lasten, og belønner Dyden, da vil snart den afstraffede Ondskab anvende sine Konstgreb imod mig, og skyldig eller uskyldig, maa jeg altid blive dens Offer. Skyts=Engelen Bajul hørte paa denne hans Klage, og lod sig strax see for ham, Du Støvets Søn, sagde han til ham, hvad er din Frygt, Kan din Kierlighed for en skrøbelig og flygtig Tilværelse eet Øieblik opveie i dit Hierte Dydens evige Gode? Efterfølg de Helte, der hidindtil har tient dig til Mønster, og tænk, uden at see hen til deres Skjebne, paa deres Ære, deres Folkes Kierlighed, og paa de Taarer, deres Erindring endnu presser af Øiet; skulle end dit Rige blive ligesaa kort, som deres, skulle det endes paa samme Maade, saa fortien at blive blive elsket, at blive begrædt, som de, saa skal du deele deres Lyksalighed; din Plads er allerede bestemt ved deres Sider, i hine vellystige Haver, de gode Kongers lyksalige Boliger. Mægtige Bajul, svarede Ardostan, og høiede sig ærbødigen, tilgiv et Dødens Barn disse Svagheder, men, værdige at opløse mine Tvivismaal, er det ikke din Godgiørenhed mod Jordens Børn, der lader dig opmuntre Dyden ved Haabet om tilkommende Belønninger, Ere disse virkelig til Eller er det ikke en smuk Fabel, skikket til at vedligeholde Fred blandt Menneskene? Kan jeg smigre mig med, en Dag at nyde den Lyksalighed, du lover mig, ifald jeg ei forlader Dyden, Skyts=Engelen forsvandt. Ardostan betragtede hans Bortgang med Fortrødenhed, bebreidende ham hemmelig, at bestyrke sig i sin Vantroe, ved at have vægret ham et Svar. Smerten fæstede længe hans Øine paa Jorden, endelig hæver han dem mod Himmelen, og seer paa alle Sider et uendeligt Antal af Aander, hvis Glans forkyndte Udødeligheden, og hvoraf een nedsteeg til Prindsen, der ved dette Syn var bleven ubevægelig; og tiltalede ham saaledes: Behersker af Bavah, din Tvivl er en Forbrydelse, men dit Hierte er got, og fortiener at blive oplyst; de Dødeliges Dyder ere langt fra ikke tabte; de giemmes i Evighedens Bog; det er Ba jul, der skikker os dig i Møde, for at forsikre dig om Sandheden af de tilkommende Belønninger. Vi nyde disse; Betragt i os dine Formænd paa Bavahs Trone; du kan kiende os igien paa de Kroner, der ziire vore Hoveder, vi har igien taget dem paa, for at underrette, overbevise og opmuntre tre dig. Kast Øinene paa disse Prindser; betragt denne her, hvis Mine er saa kiek og saa ædel; han imodsatte sig modigen de Mogolske Love, der skulle have undertrykket Folket i Bavah, og omkom med Ære, i at forsvare sine Undersaatter. Han er ikke meer beklædt med en Monarkes Titler; men han trænger ikke heller dertil; Magten er kuns et Middel, at naae den Lyksalighed, han nyder; hans nærværende Navn selv erindrer om hans Dyder, og udmerker ham; man kalder ham De fortryktes Ven. Den Prinds, du seer ved hans Side, var forhen sine Undersaatters Fader; deres Lyksalighed udgjorde uophørlig hans Beskæftigelse; selv de Timer, Naturen indvier Roligheden, anvendte han til at grunde paa sit Folkes Vel, til at overlægge de best skikkede Regierings=Planer for at gjøre det lykkeligt, Misundelse forestillede ham for den store Mogol, som en Forræder, og befordrede hans Overgang til Lyksaligheds Boliger. Den største Part af de andre Prindser, du seer, har været ligesaa dydige, og ere omkomne paa samme Maade; kan altsaa deres nu værende Anseelse, deres Lyksalighed, kan den forsage den Frygt, som deres jordiske Skjebne indskiød dig, saa vedblive at udøve Dyden, og da skal du en Dag sankes med os. Beroliget, afskyede nu Ardostan sin Vantroe; hans Skrek forsvandt, hans Hierte overlod sig med meere Fyrighed til hans naturlige Velgiørenhed; hans Regiering blev et Formaal for Asiens Beundring; knirskende pønsede Misundelsen paa hans Undergang; den trængede igiennem med at skade ham; alle Hos allerede var dens barbariske Hænder væbnet med det Spyd, der skulle giennembore hans Hierte, det var alt kastet, men Bajul afværgede det, og tvang Misundelsen til at lade sig nøie med hans Afsættelse; Ardostan angrede ikke, ved sin Nedstigelse fra Thronen, uden Magten at kunde giøre vel; han begav sig hen i et afsides Huus paa Landet: hans Dyders Minde fulgte ham i hans Eenlighed, og forskiønnede den; det ledsagede hans Siel, da den ved Adskillelsen fra Legemet gik hen at indtage Plads i Menneskelighedens Velgiøreres evige Bolig.