Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-10-09
Efter Enkeltes Paastand i Skrifter og offentlige Blade, skulde man vel ene søge Aarsagen til saadan Disharmoni hos Skolelæreren; men ogsaa i den Henseende maa Anm. tilstaae, at han ikke sjeldent erfarede det Modsatte. Dog, vil og kan han ingenlunde nægte, at der iblandt Seminarister, saavelsom i enhver anden Stand, findes Personer, paa hvis Forhold der er alt formeget at udsætte, som med faa Kundskaber forene megen Jndbildskhed, men hvilken Stand er fri for saadanne Subjecter, Og, hvor uædelt, og uretfærdigt at bedømme en heel Stand efter dens enkelte uværdige Medlemmer, Anm. søger Aarsagerne til Disharmoni, hvor den findes imellem Præst og Skolelærer, som og til Fleres ufordeelagtige Domme over Seminaristerne ialmindelighed, Følgende: Som bekjendt, antoges der alt for ofte i forrige Tider Mennesker til at være Skolelærere, som deels ikke duede til Noget, og deels vare aldeles uvidende og udannede, henfaldne til flere iøinefaldende Feil og Laster, vel og tillige saare ofte yderst fattige. Naar nu Saadant var Tilfældet, faldt den sandselige og uoplyste Hob let til at foragte ikke alene de paagjældende Enkelte, men fast hele Standen. Da flere af hine Tiders Skolelærere ikke havde dannet sig til det Embed, de i Tiden bleve anbetroede (thi, som bekjendt, ansattes da Kudske, Tjenere, Ladefogeder, Skrædere, Skomagere, Glarmestere, o. s. v. til at være Skolelærere) saa fulgte deraf, at de, som saaledes ved eet eller andet Slags Gunst af Vedkommende vare blevne ansatte, tidt lode sig bruge af dem til Forretninger, som vare nedværdigende og upassende for en Skolelærer, der, hvis ha skal undervise med Nytte, ogsaa ved sit Forhold maa indgyde dem, blandt hvilke han lever, Agtelse. At flere, saavel Præster som Andre, uden for Bondestanden, i hine Dage ofte behandlede deres Skolelærere som deres Karle og Drenge, er noksom bekjendt. Dog er det paa den anden Side og fuldkommen vist, at de Skolelærere ingenlunde i Alt, og i Almindelighed rettede sig efter Præsternes Villie. Gjorde de ikke aabenbar Jndvendinger derimod, saa opponerede de desmere hemmeligen, i Samqvem med Bønderne, saavel mod Regjeringens Foranstaltninger til Oplysningens Fremme, som og imod Præsternes Bestræbelser, desangaaende. Notorisk er det, at naar Bøger, som Funkes Læsebog og Rochows Børneven, skulde indføres i deres Skoler, vare flere iblandt dem strax tilrede at gjøre Bønderne opmærksomme paa, hvor skadeligt det var at indføre saadanne Bøger, der ikke alene ingen Christendom indeholdt, men endog ganske strede imod den, da de handlede om Astronomi o. s. v. Vilde Præsten have dem til, ved Religionsunderviisningen, lidt mere end forhen at tale til Forstand og Hjerte, raabte de strax, at Religionen var i Fare. At saadanne Subjecter af al Magt larte Fordom og Overtro, er naturligt, da de ikke vidste bedre, og ikke vilde vide bedre. Naturligviis vare de ikke alle saaledes: der gaves hædrende Undtagelser. Omsider oprettedes Seminarier, og Elever derfra bleve ansatte hist og her ved Skolerne. At flere af disse unge Mennesker, især i Førstningen, da de endnu vare faa, følede sig vel meget, er vist nok unægteligt; men hvorledes modtoges de og paa adskillige Steder af dem, der i Tiden skulde være deres Foresatte? Som man veed, med Fordom og Kulde. Af en bedre Orden og en mere vedholdende Skolegang, end den, der forhen havde fundet Sted, vare Børnenes Forældre ingen Yndere; den Methode, Seminaristen havde lært paa Seminariet, og som han naturligviis fandt rigtigst (og det dog vel med nogen Grund, da den var autoriseret af saa berømte og fortjente Mænd, som en Balle, en Bastholm, en Münter, o. f. a.), ønskede han gjerne efterhaanden indført i sin Skole at Nogle ønskede det paa eengang er vist nok sandt ; men paa nogle Steder vare enkelte Præster og andre Foresatte ligesaa meget derimod, som selve Bonden. Hvad var her naturligere, end at Skolelæreren var misfornøiet med sine Foresatte, der stedse vare ham imod, som og afviste ham med haanlige Svar, naar han proponerede dem Noget; at han tabte sin Tillid til dem, ja, vel og stundom sin Ærbødighed for dem, At være Dreng for Vedkommende, ligesom enkelte af hans Formænd havde været, vilde han ikke. Og hos saadanne Vedkommende, ansaae Man snart ikke alene enkelte, men samtlige Seminarister som trættekjære og indbildske Mennesker. - En bemærkning, Anm. ofte har gjort, kan han ikke undlade at anføre, denne nemlig: at jo mere oplyst og retsindig Præsten var i desto bedre Forstaaelse levede han med sin eller sine Skolelærere; men derimod, jo mere uoplyst og fordomsfuld han var, des maadeligere var og Forstaaelsen imellem ham og dem. At den utænkende Mængde for endeel vedbliver at ringeagte Skolelærerne, fordi der i Fortiden vare saa mange yderst fattige, udannede og daddelværdige Personer iblandt dem, begriber Anm., ifølge Hobens Fordomme, saa nogenlunde; men at enkelte af vore Lærde og Videnskabsmænd gjøre Selskab, og ved gjentagne Anfald stræbe at fornye denne Ringeagtelse for, som og at opvække Misfornøielse med, Seminaristerne i Almindelighed, er beklageligt.