Viborger Samler, 1777-10-27
Mandagen den 27 October gang. Om Følgerne af en stor Gevinst i Lotteriet. (Et Brev.)De vil vel ikke undre Dem, naar jeg siger Dem, jeg har været meget uhældig i Lotteriet, men De vil studse, naar jeg tillige beretter dem, at det kommer deraf, at jeg har faaet en anseelig Gevinst i samme. Jeg fik Efterretningen om denne min Uheld, forgangen Søndag i vores sædvanlige Selskab, hvor jeg fandt Listerne, og ved at gaae dem igjennem saae jeg, at mit Lod havde vundet Tyve Tusinde Daler. Midt i mit Hiertes Stolthed og Glæde kunde jeg ikke bare mig, at jeg jo forkyndte det heele Selskab min Au store store Lykke, som jeg da taabeligviis ansaae det for Neppe havde jeg sagt dette, saa nødte Selskabet mig til at beværte dem om Aftenen, og at holde dem frie. - Venner ere aldrig meer lystige, eller blive det længere, end naar de ikke har noget at betale. Kort, der blev endnu i denne Aften een Flaske ud drukken efter den anden, og jeg gik endelig hiem, om Morgenen Klokken 4, saa got jeg kunde. Her fortalte jeg min Kone, der strax, som sædvanlig, begyndte at larme for min lange Udeblivelse, Aarsagen til den. Jeg troede herved at formilde hende, men, i stedet for at glæde sig, raabte hun ganske fortredelig: Fy, kuns Tyve Tusinde Rixdaler. Endelig var hun dog tilfreds dermed, og efterlod ikke, strax at erindre mig om, at hun selv havde valgt Loddet, og vidste vel det maatte være lykkeligt, siden det var et ulige Tall. Jngen af os kunde sove et Øieblik, endskiønt jeg havde stor Lyst dertil, thi min Kone holdt mig stedse munter, opregnede snart eet, snart et andet, som hun brugte, og som hun nu, da vihavde Raad dertil, ville anskaffe sig. Jeg veed ikke, hvor det gik til, at Efterretningen om min Lykke saa hastig udbredte sig blant mine andre Bekiendtere, uden at min Kone maaskee har i Fortroelighed fortalt Sagen til alle dem, hun kiendte, eller traf i Kirken. Nok er det, Følgen deraf var, at ikke mindre end syv Hiertens=Venner kom for at spise til Middag hos os, og at Antallet af disse Hiertens=Venner formerede sig ved Aftensmaaltidet til tolv. Det var vist særdeles kierligt af disse Venner, at de ville tage Deel i min Lykke, det de, i egentlig Forstand, gjorde sig ret lystige paa min Bekostning, og ved deres Bortgang sagde mig at de endnu ville bringe nogle gode Venner med, for for ved denne lykkelige Leilighed at have endnu een fornøiet Aften hos mig. Neppe var de borte, saa søgte jeg at faae en Smule Ro, omendskiønt min Kone, ved at tale i Søvne, ofte forstyrrede mig der. Hendes Hoved syntes at gaae rundt, ligesom Lotterie=Hiulet; Hun raabte ofte i Søvne, at hun havde vundet Tyve Tusinde Daler, mumlede i afbrudte Udtryk om Klæder, Manskætter, Ørenringe og Halsbaand, og eengang nævnede hun endog det Ord: Vogn. Da jeg Morgenen derpaa stod op, saae og hørte jeg med Forundring, at min Lykke var heele Verden bekiendt, og nu begyndte den af denne Lykke oprundne Uheld ret for Alvor at brække løs over mig. Neppe havde vi sat os til Frokosten, for Huuset var opfyldt med Gratulationer, der lod sig betale med bare reede Penge for deres Lykønskninger; og paa denne Maade var jeg den heele Dag over plaget, snart af Veisenhuus=Drengene, der havde trukket Loddet, snart af Skriverne ved Lotteriet, der havde opskrevet det; de bade alle eenstemmig, at den naadige Herre ville betænke dem. Mine Bekiendtere lod sig ellers overhovedet erkyndige hos mig, naar de kunde komme at opvarte mig, og giøre sig noget tilgode med mig. Nu kom ogsaa mine egne og min Kones Slægtninger i saadan en Mængde at lykønske mig, at jeg kiendte knap Ansigtet paa mange af dem. En af dem bad mig, at jeg dog maatte skienke hans Kone noget til Erindring, en anden anbefalede sig min Bevaagenhed, og ansøgte hos mig, at jeg ville lade hans Søn, min Fætter i tiende Led, studere, og adskillige vare endnu saa gode og sagde mig, at de ville laane nog Ung. Hos le Tusinde Daler af mig, siden de vidste, jeg nu kunde undvære dem. Min Kone var imidlertid, som De let kan forestille sig, heller ikke ledig med at tænke paa, hvordan hun kunde snart anlegge denne erholdte Formue. Her faldt det hende, efter de fleeste Fruentimmers sædvanlige Klage, for det første ind, at hun manglede en Klædning, hvori hun kunde lade sig see. Hendes Forraad af Linnet forekom hende ikke meer tilstrækkelig, og ligesaa opdagede hun adskillige Mangler i vore Møbler, besynderlig af Sølv og Porcelain. Hun har ogsaa besluttet, at see en Smule, Fornøielser, som hun kalder det, og har allerede gjort Anstalt til at komme i næste Opera og Komme die. Siden der nu, til at anskaffe alle disse uundværlige Fornødenheder, udfordredes mange Penge, saa har jeg med stor Tab maattet forvandle Loddet til reede Penge, og dette torde jeg ikke vove at nægte hende, da hun selv havde valgt Loddet. Desforuden har hun faaet mig overtalt til, siden vi dog eengang har været saa lykkelige, at anvende en stor Deel af Gevinsten paa andre nye Lodder. Nu er det mig fuldkommen ligegyldigt, paa hvad for en Maade Pengene igjen gaaer, siden jeg allerede seer forud, at jeg dog ved Enden af min heele Gevinst maa tabe. Det vil derfor være, saavel mig, som alle andre, der troe at blive lykkelige ved Lotterie, ustridig den største Lykke, slet intet at vinde, og saa i Tiide ophøre, at sætte vor Haab paa en blot Slumpe=Lykke, der enten bedrager os ved en forgieves Forventning, eller efter vore Ønskers Opfyldelse dog ikke foraarsager os uden Sorg og Uro ja ofte i stedet for vores formeente Lykke befordrer vor Fordærvelse. Elskerne af saadanne Lykkespil vil vel vel herved ryste med Hovedet, og indvende, at det just ikke er en nødvendig Følge af en stor Gevinst; Men saa langt jeg endog er fra at slutte fra mit Exempel til alle andre, saa troer jeg dog endnu stedse, at hverken disse Lotteriernes ivrige Forsvarere, eller mange andre, der i det mindste har søgt deres Lykke paa denne Vei, skal kunde nægte, at det er den ordentligste og almindeligste Følge, og at følgelig ingen handler fornuftig i at gjøre et sieldent Fald til en Regel, og at haabe paa en Lykke, der saa let kan forandres til hans Uheld. De Syge til Lægerne. Vi Syge Eders Pund er blevet; Himlen derfor takke maae, Som hver sit Pund har ladet faae. O! aagrer med det til Jer Død, Men gjem det ei i Jordens Skiød, Som om hin slemme Mand er skrevet. Den uforfærdede Viise. Det ængstelige Skrig af Nattefuglens Stemme, Og dens prophetisk Sang bevæger ei den Mand, End ei ved Midnats Tiid, hvis Siel sig ikke skræmmer Af nogen Lasternes Bevisthed lade kan. Han Lynild=Straalen seer, og hører Torden brage, Og rolig frygter ei dens græsselige Slag, Naar i den grumme Brand de haarde Klipper knage Og viser Scenen frem af Verdens sidste Dag. Hans Hierte, klippe fast som Eegen, rokkes ikke, Der Planters Sønnesen for længst oplevet har; Den truer Farerne med græsselige Blikke Omsonst, som Døden kuns en mild Oplysning var. SpørgsUuz.