Viborger Samler, 1817-03-15
Saa uforbrændelige sieldne Spaniol der kunde æde Jld og gloend Staal, og vist nok været har Fyrbøder i en Soel Han aad hans Kalvesteg i Ovnens Flamme, og Professorer grubled paa det samme; men Aalborgs Bøgerlaug ham gjorde slemt til Skamme. Og saa Hr. Charles der forstod til Søndagsbrug, at faae et Kragemaal fremkonstlet af hans Bug. Den hele Bande fra Theatret slap heelskindet og Verden narres, naar den er forblindet; Men Skjæbnen for Dupuis var ei saa gunstig findet. Uheldig Virtues! der laae han som en Rad, forbrændt, skamfeert, afpillet, splittet ad Skjøndt til de Dødes Land ham følger intet Had; dog Spørgsmaal: om en Stad blev ved hans Konst lagt øde, om han da med sit Liv for Tabet kunde bøde: Man gyse naar der legges Himmel-Spretmed den krudfyldte, lumre, sprudende Raqvet, der dræber ofte naar den kalder og med er skrækkelig Rabalder. opstiger, naar dens Mand, som Dværg til Jorden fald er. Lad kun Fyrværkeren i Garnison. fremkaldt ved Kongelig Jllumination paa Embedsvegne staae og fylde sin Patron! og Lylets Engle deromkring Cordon skal trække og Flammen krandset skal til Folkets Glæde række med Fyrstens elskte Navn høit op til Himlens Dække! men løbe om med Jld og Blus som Charlatan er Synd, er Overmod - er Prommethei Ran. Dupuis han faldt, just ei paa Ærens Seng, Han voldte selv sin Død, skjøndt den var streng, men den uheldig stakkels skyldfrie Dreng, som blev et Offer for hans Mesters Griller, for hvem hans Frenders Taarer triller, hans ynkelige Lod Enhver sig forestiller. Og vel Tragoedien dermed blev endt, og ved halsbrækkende Experiment, ei hele Aalborg blev til Røg og Aske vendt. Man husker nok endnu den sørgelig Morale fra hiint Amalienborg Comoedies Locale, da Lyn og Torden man forvoven vilde male i de med Løv behængte Sahle, da Jld brod løs, og af hver Stadens Slægt - blev nogle stympret, andre stegt et Saar som ei endnu i Stammerne er lægt, der misted Børn og Viv, og Mand og Ven og Frænder, som for et Skuespil med stolte Bygning brænder. O Jld er farlig nok i sin naturlig Stand, man ei behøver at forfine den til Brand Den Jld som Almagts Haand allene lyder i Afmagts Officin langt over Grændsen bryder. ulykkers Krud Gud gjemte dybt i Jord at forebygge Skud og Brand og Mord, men Mennesker nysigene for Plager, af Jordens lukte Vom Ulykkerne fremdrager; naar Afgrunds Huler de randsager, da Frækhed splitted af sin Moders Skjød, paa Jorden kom der Krig, Forstyrrelse og Død. O I! som handle Krud og Blandingen forstaaer, forvovne Konstnere paa rædselfulde Stæder, o vider, hver en Gang J til Jer Værksted gaaer, I med den ene Fod paa Dødens Forgaard træder, dybt under Eder raser skjult men grum Vulcanen i et sligt Laboratorium. Man troe ei derfor just jeg er en Hader, af de uskyldige, og meerende Parader, at jeg er Folkeskye og Misantrop, fordi jeg ivrer mod de mange Slags Spillop. Nei her hvor Kunst mig ei forvilder, jeg seer Naturen blid og skjøn; her hvor jeg ingen Penge spilder. jeg frit omgaaes Naturens jevne Søn, Hvor ingen Charlatan og ingen Praler omstemmer mine Idealer, Her nyder jeg foruden Pas, paa mit uskyldig landlige Parnas, med Bog og Viv og Ven og Glas, et Anblik af Guds frie og skjønne Skueplads. Ørting Præstegaard, d. 23de Februar 1817. Søren Møller.