Aalborg Stiftstidende, 1843-08-01
Om Grunden til de i sidste Avis omtalte Uroligheder i Lybeck fra den 22de til 24de Juli hedder det i "Neue Lübeck. Blatter. Majoren ved det herværende Contingent havde i en Supplik til Senatet, i hvilken han anholdt om Afsked, indflettet nogle Angivelser med Hensyn til Præsidenten for Militair-Departementet, hvorfor det blev nødvendig at stille ham for en Krigsret. Retten, der bestod af to lærde, ikke militaire Senatorer, af den hamburgske Oberstlieutenant Schohl, Brigade-Major Rømer og Auditeuren sattes den 22de Juli og tilkjendte stræng Stuearrest paa 4 Uger. Samme Dag inspiceredes Contingentet af Commandeuren for den oldenborgsk hanseatiske Brigade, Generalmajor Gayl, og paa det ved slige Leiligheder sædvanlige Spørgsmaal af Generalen, om Nogen havde Noget at klage over, traadte omtrent 14 Soldater frem og besværede sig over leverede smaae Munderingstykker (Skjorter og Skoe). Disse to Omstændigheder forøgede den Gjæring, der havde fundet Sted i nogen Tid, og om Aftenen bragtes Majoren et Hoch, der efterfulgtes af de igaar omtalte Scener. Ved det russiske Hof skal, ifølge en Skrivelse fra Paris i Leipziger Zeitung, store Forandringer have fundet Sted, i Keiserens Omgivelser; alle de Personer, der deeltoge i Katastrophen med Keiser Paul, ja selv deres Slægtninge, have maattet forlade Hoffet. Et i Paris udkommet Skrivt, (formodentlig Dolgoruckis, der minder og Bojarerne og deres gamle Rettigheder) har foranlediget det. Der gives i den politiske Historie ofte paafaldende Gjentagelser, som tjene til Erindringsmiddel for Hukommelsen, der skal gjemme saamange Tal og Navne. Med Hensyn til de franske Marschaller siden Revolutionen hjælper saaledes Tallet To betydeligt til at opfriske Mindet om dem: To Marschaller bleve tagne tilfange, begge i Tydskland, Victor i 1807 ved Kolberg, og Gouvion St. Cyr 1813 i Dresden. Togange to Marschaller faldt imod Fienden, Lannes 1809, Bessieres, Duroe og Poniatowsky 1813. To Marschaller faldt ved Snigmord, Begge i selve Frankrig, Brune 1814, Mortier 1835 ved Fieschis Attentat. To Marschaller dræbte sig selv og, sælsomt nok, Begge ved at styrte sig ud af Vinduet, Berthier 1814 og Junat 1813, den Sidste i Vanvid, rimeligviis ifølge et i Portugal af en hannoveransk Husar erholdt Sabelhug i Hovedet. To Marschaller bleve stillede for en Krigsret og skudte, Ney i Frankrig 1815 og Murat i Kongeriget Reapel samme Aar. Man forsikkrer, at den elskværdige Konge af Neapel lod Murats Hoved skjære af Liget og opbevarede det i sit Kabinet i et Skab, for Nødstilfælde at modbevise enhver eventuel Prætendent eller falsk Murat. Saavel Rey som Murat bleve, sælsomt nok, af begge Parter og med fuld Føie beskyldte for Forræderi, Murat faldt fra Napoleon 1814 og atter fra de Allierede 1815, Rey var den meest afgjørende Stemme for Napoleons Afsættelse i Marts 1814 og derpaa igjen i Marts 1815 en aabenbaar Overløber fra Luddig XVIII til Napoleon. To Marschaller bleve af Napoleon selv anklagede for Forræderi imod hans og Frankrigs Sag i 1814, Augerau og Marmont. To Marschaller bestege Throner og fægtede da imod Napoleon, Murat, Keiserens egen Svoger, Konge af Neapel, og Bernadotte, Konge af Sverrig. Jgrunden meente Begge det maaskee ikke saa ilde med Napoleon. To Marschaller – ifald man ikke vil nægte den endnu for Napoleon berømte Dumourie, denne Titel – gik ligeoverfor Fienden over til denne, Dumourie; og Bourmont – Begge kaldes de i Frankrig Forrædere og vare Bourbonnerne af Hjertet hengivne. Hvis man vil, kan man til disse to Marschaller føie endnu to Generaler, som Begge vare egentlige Deserteurer og som Begge have beskrevet Napoleons Krige: Sarrazin, som 1810 gik fra Boulogne til England, og Jomini, som 1813 i Tydskland gik over til Russerne. Sarrazin tjente ikke alene 3 Herrer, den Ene efter den Anden, nemlig Napoleon, Englænderne og Bourbonnerne, men han havde tillige, sandsynligviis for ikke at vorde anklaget for Bigamie, paa een og samme Tid 3 med sig sammenviede Koner, to i Frankrig og een i England. To franske Generaler fra Revolutionstiden, rigtignok uden Marschalstitel, men ligesaa berømte som de senere Marschaller, vare personlige Fjender af Napoleon, Pichegru og Moreau; Begge bleve trufne af en forsmædelig Død, Pichegru, qvalt i Fængselet enten ved egen eller ved en leiet Haand, Moreau ved den første Kanonkugle, som de Franske affyrede i Slaget ved Dresden 1813. Tregange to Marschaller bleve i Spanien og Portugal overvundne af Wellington, Junet ved Vimeiro, Victor ved Talavera, Massena ved Tørres Vedras, Marmont ved Salamanca, Jourdan ved Vittoria, Soult ved Oporto. Tallet to gjelder forresten ikke om de franske Marschaller og Generaler, naar der spørges om deres uhørte Plyndringer og deres ofte unødvendige Grusomhed: de vare næsten Alle Rovsoldater, men de værste vare Junot og Massena. J saa Henseende ere kun Navnene Rapp. Kellermann, Kleber og Mardonald uplettede. (Læserne ville vel nok kunne skjønne, at denne Notice oprindelig hidrører fra en ikke aldeles upartisk Tydsker.)