Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-06-29
Fra dette Øieblik af lagttog Sverrig intet Maadehold mere, sluttede med Engelland og Rusland en Alliance, og den første Bestemmelse i denne Tractat var den gjensidige Forpligtelse, at tvinge Danmark til at afstaae Norge til Sverrig. Slagene ved Smolensk og Moscowa fængslede Sverrigs Virksomhed; det fik nogle Subsidier, gjorde nogle Russninger, men begyndte ingen Fjendtligheder. Nu paafulgte Begivenhederne 1813: de Franske Tropper rømmede Hamborg. Danmarks Stilling var farlig, i Krig med Engelland, truet af Sverrig og af Rusland, syntes Frankrige afmægtig til at staae det bi. For at komme ud af denne Forfatning, vendte Kongen af Danmark sig med den Loyalitet, der caracteriserer ham, til Keiseren. Keiseren, som vil, at hans Politikaaldrig bliver byrdefuld for Hans Allierede, svarede: at det staaer Danmark afsit for, at underhandle med Engelland, for at reddeledets Gebets Jntegritet, og at hans Agtelse og hans Venskab for Kongen, aldeles ikke skulde kjoldes ved den nye Forbindelse, som Omstændighederne tvinge Danmark til at indgaae. Kongen tilkjendegavn over denne Fremfærd sin hele Taknemmelighed. – Danmark havde leveret fire Afdelingerigeget afgode Matroser med hvilke fire Linieskibe af vor Scheldrflaade er bleven bemandet. Da Kongen af Danmark imidlertid. tilkjendegave sit Ønske, at disse Matroser maatte blive leverede ham tilbage, saa sendte Keiseren dem med den meest samvittighedsfulde Nøiagtighed ivil bage, og bevidnede Officererne og Matroserne sin Tilfredshed over deres gode Tieneste. – Jmidlertid rykkede Begivenhederne fremad. - De Allierede troede, at Burkes Drøm gik i Opfyldelse. Det Franske Rige var, efter deres Jndbildning, allerede udslettet fra Jorderige, og den Mening maa have prædemineret paa en besynderlig Maade, da de tilbøde Danmark til Skadesløsholdelse for Norge vore Departementer af 32te Militairdivision og selv hele Holland, for at belønne en Sømagt i Norden, der holdt med Rusland. Langt fra, at lade sig skuffe af den bedragerske Lokkemad, sagde Kongen af Danmark til dem: "J ville altsaa give mig Colonier i Europa, og det paa Frankriges Bekostning." – Da det var umueligt, at formaae Danmark til at deeltage i en saa daarlig Jdee, blev Fyrste Dolgoroucki sendt til Kjøbenhavn, for at forlange, at der gjøres fælles Sag med de Allierede, og formedelst samme garanterede de Allierede Danmark og sølv Norges Jntegritet. - Omstændighedernes Trang, den truende Fare, den Franske Armees Fraværelse og egen Redning gjorde, at Danmarks Politik gav efter. Paa Grund af Garantien for sine Staters Jntegritet samtykkede Kongen i at dække Hamborg, og under hele Krigen at sikkre denne Stad, selv mod de Franske Armeer. Han indsaae alt det Ubehagelige, som denne Stipulation kunde have for Keiseren, anbragte derved alle muelige Modisicationer i Henseende til Redactionen, og undertegnede Stipulation ene ikke anderledes, end i det han gav efter for alle hines trængende Forestillinger, der omgave ham og forestillede ham Nødvendigheden af at redde sine Stater. Men han tænkde langtfra ikke paa, at det var en Snare, der lagdes for ham. Man vilde saaledes indvikle ham i Krig med Frankrige, og naar man paa denne Maade havde røvet ham hans naturlige Støtte vilde man bryde sit Ord imod ham, og tvinge ham til at underskrive de skjændige Betingelser, man vilde paalægge ham. - Greve v., Bernstorff begav sig til London. Han troede der at blive modtagen paa den meest forekommende Maade og blot at behøve at underskrive den Tractat man var kommen overeens, om med Fyrst Dolgorouki. Men hvor stor var ikke hans Forundring, da PrindsRegenten vægrede sig ved at antage Kongens Skrivelse, og da Lord Castlereagh tilkiendegav ham, at der imellem Dannemark og Engelland ikke skulde sluttes nogen Tractat saalænge ikke Norge i Forveien var afstaaet til Sverrig. Faa Dage derefter erholdt Grev v. Bernstorff den befaling, at vende tilbage til Danmark. - Paa samme Tid førte man samme Sprog mod Grev Moltke, Dansk Gesandt hos Keiser Alexander. Fyrsten Dolgoruckin blev udesavoneret, som om han havde overtrandt sin Fuldmagt, og imidlertid gjorde de Danske den Franske Armee deres Notification, og det kom til nogle Fiendtligheder. - Forgjeves vilde man opslaae Nationernes Aarbøger, for at finde en mere umoralsk Politik deri. J det Øjeblik, da Dannemark paa saadan en Maade sættes i en Krigstilstand med Frankrige, bliver den Tractat, som det troer at burde rette sig efter, baade i London og Rusland, desaavoneret, og man benytter sig af den Forlegenhed, hvori denne Magt befinder sig, for at forelægge den, som Ultimatum, en Tractat, hvorved den forpligter sig at erkjende Norges Afstaaelse. - Underdisse vanskelige Omstændigheder viste Kongen den største Tillid til Keiseren, erklærede Tructaten for ugyldig. Han tilbagekaldte sin Tropper fra Hamborg. Han befalede at hans Armee skulde marschere med den Franske, erklærede endelig, at han bestandig betragter sig som en Allieret af Frankrige, og at han i den Henseende forlader sig paa Keiserens ophøiede Tænkesind. - Præsidenten Kaas blev sendt med Breve fra Kongen til det Franske Hovedqvarteer. - Paa samme Tid sendte Kongen Prinds Christian af Dannemark, en særdeles haabefuld og af Nordmændene elsket Prinds til Norge. Forklædt som Matros afseilede han, fatte sig i en Fiskerbaad og ankom d. 22 i Norge. - Den 30 Maji rykkede de Franske Tropper ind i Hamborg, og en Dansk Division, der marscherede med vore Tropper, trak ind i Lübek. - Da Baron v. Kaas befandt sig i Altona, saa maatte han taale en anden Troløsheds Seene, der lignede den første.