Berlingske Tidende, 1764-01-01
Saasom de Disidenter havde stort Anhang iblant Magna terne, blev længe handlet om man skulle udvælge en Evangelisk eller en Catholsk Konge? Endelig gave adskillige Aarsager Overvægten til det Catholske Partie, og Erkehertug, Ernst skulle have beholdt Fortrinet for alle sine Medbeylere, dersom det ikke havde feylet paa de eftertrykkelige Midler, som deslige Underhandlinger udkræve, og der som ikke Pohlakkerne havde, efter en Fordom, frygtet for at miste deres Frihed under saadan en Konge. Henrich af Valois, Hertug til Anjou, og Broder til Kong Carl den Il. af Frankrige, var den farligste Meybeyler for Erkehertugen. Misforstaaelsen imellem de Bourbonske og Østerrigske Huuse, hvilken alt havde fæstet dybe Rødder, bragte Kongen og hans Moder paa de Tanker at sætte den Pohlske Krone paa denne Printses Hoved. En Pohlsk Dverg, ved Navn Carsosky, gav hertil den første Anledning; Dronningen sendte ham til Pohlen, og han fortsatte sine Underhandlinger særdeles lykkelig. Efter ham fulgte et anseeligt Gesandtskab, i hvilken Johann af Monlue, Biskop til Valence, var den fornemmeste Person, hvilken tilsagde den Pohlske Adel saa store Ting, som man ikke med den største Rigdom kunde holde den. Dette, og de Franskes Heftighed, bragte saameget lettere den ringere Adel paa Hertugens Side, da den var misfornøyet med de Tydskes Stolthed. Imedens Sagerne stode paa denne Fod, blev den Pavelige Legat, Cardinal Commendo, givet Audience paa Val dagen. Han formanede Adelen i en vidtløftig Tale, til at udvælge sig en Catholsk Konge, og talede med saadan Heftighed imod Ditidenterne, at Fyrsten af Sandomir maatte falde ham ind i Talen, og minde ham om at han var en Fremmed, og ingen Senateur. Dagen derpaa havde den Keyserl. Gesandt Audience, hvorved han søgte at befordre Erkehertug Ernstes Sag. De Fordeele, som han lovede Pohlen, vare: at man ville megle et mindelig Forliig i Henseende til de Preussiske og Lieflandske Lehns=Sager, og at man ville tilstaa frie Jndførsel af Ungarsk Viin, i Riget; men disse Fordeele bleve ikke holdt for synderlig vigtige. Den 10de April blev Monluc indladt. Hans Tale var høilig og smigrende; han afbildede sin Helt særdeles fordeelagtig; betegnede Tallet paa hans Aar, med Tallet paa hans Seiervindinger; lovede i Kongens af Frankrige Navn, at tilfeyde den Pohlske Nation og redomme over ØsterSøen; at forskaffe 100 Pohlske Adelsmænd en rigelig Underholdning, og i Krigstider at stille 4000 Mand til Republiqvens Tieneste. Efter denne Tale, var det til Overflødighed at anhøre hvad de øvrige fremmede Gesandtere havde at sige. Ditidenterne gjorde vel endnu et Forsøg paa at forskaffe en af deres Anhang, Overvægten, hvilket og faldt ud til smaa Trefninger; men Henrich von Valois havde allerede de fleeste Stemmer, og blev den 16de Mai virkelig udraabt til Konge. Med denne nye Konges Afreise fra Frankrige, gik det saa langsom til, at han først kom til Pohlen i Februar 1574, og blev da kronet i Cracau nogle Dage derefter. Kong Henrichs Regiering varede kuns kort; thi i Junii Maaned samme Aar fik han den uformodentlige Efterretning, at hans ældste Broder, Kongen af Frankrige, var død, og at hans yngre Broder, Hertugen af Alencon, havde Anslage paa den Franske Throne. Dette bevægede Kong Henrich til at undvige hemmelig fra Pohlen den 18de Junii 1574 om Natten. Vel satte man efter ham, og opnaaede ham paa de Svenske Grændser; men man kunde ikke bevæge ham til at forandre sit Forsæt. Man satte ham da en vis Tid for, nemlig til May Maaned 1575, at komme tilbage, og, da han blev ude, opsagde man ham Thronen.