Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-04-07
For Madame=Laubs Vedkommende kommer hertil endnu en ganske særlig, i og for sig, aldeles afgjørende Grund. Vel siger nemlig det hende under 7de Mai 1845 meddeelte allerhøieste Privilegium paa at udgive Lollands Falsters Stiftstidende, at hun skal være undergivet de samme Vilkaar, som hendes afgangne Mand; men det umiddelbar Paafølgende viser, at dette kun kan og skal forstaaes med meget betydelig Jndskrænkning. Medens nemlig hendes Mand var berettiget til selv at udgive og redigere Bladet, er hun derimod forpligtet til "at lade Avisens Redaction besørge af en medansvarlig paalidelig Mand, som af Øvrigheden dertil findes skikket, og som maa underkaste sig at fratræde denne Function, naar dertil af Øvrigheden findes Anledning". Deres Majestæt vil saaledes see, at hun langtfra er stillet under "de samme Vilkaar, som hendes afgangne Mand, men at hun tvertimod i et væsentligt Punct er undergivet ganske andre Vilkaar, end denne, og den simpleste Consequents maa da ogsaa medføre, at det Ansvar - dets Udstrækning være nu stor eller liden -, der paahvilede hendes Mand som Redacteur, maa følge med selve denne Virksomhed over paa Den, som hun ved sit Privilegium er forpligtet til dertil at antage, især da hun ikke engang i denne Henseende har frie Hænder, men er underkastet Øvrighedens Forgodtbefindende og vedvarende Control med Hensyn til Valget af den Mand, der selv atter ikke kan indføre et eneste Ord i Bladet, uden Øvrighedens Samtykke. Med hvad Ret et saadant dobbelt, ja tidobbelt Formyndervæsen, fra Statens Side kan forenes med den af Selvbestemmelsens Frihed betingede Ansvarlighed efter Loven, det viser netop nærværende Sag, hvorunder det tilfulde for Deres Majestæt er oplyst, at Madame Laub ikke har det Allermindste med Bladets Redaction at gjøre, hvor altsaa Intet er vissere, end at hun med Hensyn til hvad der optages eller ikke optages er ligesaa uskyldig, som i Udgivelsen af det ulykkelige Circulaire, hvis sidste Efterveer denne Sag er. Privilegiet indeholder sandelig saamange Vilkaar – ligefra den specielle Censur og indtil den aarlige Afgift til polytechnisk Skole, hvormed dette til Folkeolysningen indstiftede Jnstitut beskatter ogsaa nærværende Blad, at Henviisningen til de samme Vilkaar, ligefuldt beholder tilstrækkelig Betydning, om end Redactions=Ansvaret overføres paa den hende paatvungne Redacteur, og skulde man lægge særlig Vægt paa, at hun betegnes som dennes Medansvarlige, da er dette vel det stærkeste Beviis paa, at her ikke handles om et criminelt Ansvar, der ikke kan paahvile en vitterlig og nødvendig Uskyldig, men om det administrative Ansvar af Mulct eller Privilegiets Fortabelse, der kunde flyde af en Overtrædelse af selve Privilegiets reglementariske Forskrifter. Jaltfald gjør min undersaatlige Loyalitet, at jeg intet Valg og ingen Tvivl kan have, naar jeg finder mig stillet i det Alternativ at antage, enten at Concipisten af en lidet betydende Bevilling til en privat Person har brugt et mindre correct Udtryk, eller at Deres Majestæt skulde have gjort en Undtagelse fra den hellige Regel, at Jngen tør dommes skyldig, hvem ingen Brøde er overbeviist, ja om hvem det er vist, at han er fuldkommen uskyldig. Forret at gjøre dette anskueligt, behøver man blot at tænke sig det Tilfælde, at her ikke handledes om en Mulet, der til Nød kan udredes in solidum, men om en corporlig Straf, Reglen maatte naturligviis være den samme, selv om det gjaldt de Tiltaltes Hoveder. Jeg kan derfor kun lykønske Deres Majestæt til, at De i intet Tilfælde vil kunne komme i den Nødvendighed, at maatte dømme Madame Laub, hvilket sikkert vilde være dobbelt forargeligt, naar man tænker sig, at hun skulde være den Eneste, der kom til at bøde for Alt, hvad der a sagt om og i Anledning af Cancellicirculairet af 8de Novbr. Da der i sin Tid blev anket over, at Cancelliet havde gjort, hvad ialtfald kun Kongen selv kunde være berettiget til, da svarede Geheimeraad Ørsted under sit Navn i Collegialtidenden, at Oppositionen i Bedømmelsen, af denne Foranstaltning derved havde saa meget friere hænder. Dette Vink er sandelig ikke blevet upaaagtet: Circulairet er blevet angrebet med en saadan Eenstemmighed, Udholdenhed og Styrke, at Professor Schouw for nylig har kunne fremhæve det som en af Pressens Fortjenester, og som en af Pressens Seire, at det er blevet ophævet, endog førend Stænderne traadte sammen, og uden at Omstændighederne væsentlig havde forandret sig. Selve det anklagede Nr. indeholder, umiddelbart efter den tiltalte Artikel, et Uddrag af Fædrelandets Bemærkninger og Circulairet, der ikke sees at have vakt noget Anstød, uagtet de gaae saa langt videre, end den Artikel, jeg her har at forsvare, at ved en saadan Sammenstilling den hele Action bliver mig uforstaaelig. Havde det kgl. danske Cancelli, istedetfor selv at beordre offentlig Anklage i en det vedkommende Sag, gjort, hvad Forordn. de Septbr. 17998 10 med rene, klare Ord paalægger det: indstillet Sagen til Deres Majestæts egen allerhøieste Overveielse og Beslutning, da nærer jeg det Haab, at Deres Majestæt allerede da vilde have gjort, hvad De gjorde kort Tid efter, da Sagen forebragtes Dem gjennem talrige Klager fra Bønderne, der endog begyndte at finde et Medhold i Amtsraadene, som lod forudsee, hvorledes det vilde gaae i Stænderne, – jeg haaber, siger jeg, at Deres Majestæt allerede da vilde have befalet Circulairets Ophævelse. Men ialtfald er jeg vis paa, at enten vilde alle De være blevne satte under Tiltale, som med hinanden deelte -man kalde det nu Selvforsvarets Ære eller Angrebets Brøde – eller ogsaa vilde ingen Sag være bleven reist. Og skulde Anklagen være rettet mod en Enkelt blandt de Mange, da vilde det visselig ikke være bleven – en Enke i en liden Provindsby. Dette er maaskee intet juridisk Argument; men saa kold en Formalisme er Gud skee Lov ikke Retspleien, at ikke ogsaa en reen menneskelig Følelse, naar den er lovlig og hæderlig, derunder skulde kunne komme til Orde. Som Menneske og som Mand foler jeg mig berettiget til at misbillige denne Sag Munken, eller Kjærlighed og Frihed. Romantisk Fortælling af Giovanni Deltany. Kbh. 1847. 101 Sider. Priis: 4 Mk. (Sælges til Jndtægt for det forenede Velgiørenheds=Selskab.) III. Efter en Strid med deres Kammerater, 4 ældre Læredrenge, hvori Charles beskæmmede og beseirede disse ved sin Ædelmodighed, begyndte de Alle i Forening at anvende enhver Aften til Læsning, først af underholdende, siden af meere alvorligt og belærende Jndhold. Charles var deres Lærer og underviste dem ogsaa i Tegning, da Mesteren som Løn for deres anstrængte Flid ved Arbeidet gav dem en Time tidligere Frihed hver Dag. Efterhaanden bleve de ældre Kammerater Svende, men nye tilkomne Lærlinger traadte i deres Sted og fulgte det af dem givne Exempel, medens de unge Svende vedbleve med Jver at fortsætte deres Uddannelse, hvilket eiheller ganske var uden Jndflydelse paa den yngre Deel af Svendeclassen, idet man snart begyndte at lægge Mærke til, at de meest dannede tillige vare de flittigste og dygtigste Arbeidere. Henimod Slutningen af deres Læretid lod Johannes, hvis Fader nu var død, nogle Digte indrykke i et æsthetisk Tidsskrift, og Charles vandt den udsatte Priismedaille for den Opgave: Hvilke Midler kunne tjene til at hæve Haandværkstanden." Den fordeelagtige Bedømmelse af dette Arbeide forskaffede ham, da han var bleven Svend, Etatsraadens Jndbydelse til atter at besøge det fædrene Huus, hvilket han hele Tiden hemmelig havde gjort een eller to Aftener om Ugen, naar Faderen var i Klubben. Nogen Tid efter blev Johannes ogsaa inviteret til Etatsraadens, da Datterens, den elskværdige Margarethas, syttende Fødselsdag blev høitideligholdt ved en Fest. Han blev nu en daglig Gjæst i Huset. Han og Charles vedbleve at boe sammen og tilbragte i Forening Etatsraadens Klubaftener hos Frue og Frøken Hjelmkrone. Snart opstod hos ham en brændende Kjærlighed til Margaretha, men skjøndt hans Følelser ikke bleve ubesvarede, vovede den fattige, beskedne Haandværker, som af fuldkommen Mangel paa selskabelig, især qvindelig Omgang, maatte staae tilbage i ydre Politur og Verdensdannelse, dog ikke at troe paa Muligheden af sine Ønskers Opfyldelse eller at forraade hvad der rørte sig hos ham. Sporer man end i Skildringen af dette Forhold den mindre øvede Romandigter, saa er der dog udbredt en saa fiin poetisk Duft derover, det er behandlet med en saa reen og sand Følelse, at denne Skildring maa være tiltrækkende for Enhver, hvis Smag ikke er forvænnet eller fordærvet.