Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-02-02
Aalborg Stift. fik da 86dt over hei Dødens tause Boelig. ved Siden af sin Engel den sjeldne Olding - den sande Adelsmand, den Kloge – faste og selvstændige Hr. Otto Arenfeldt, Oberst af Cavalleriet – Herre til Sæbygaard og Ottestrup. En Mand. Hvis Lyst var el – og ei hans lid Ved store Ord – ved patriotisk sminket Strøg, ved brammend Tant det Gögleverk som blinder Daaren – den Viise ei, At trygle sig er Narn – og ufortjente Tres poster. I stille huuslig Fred – i landlig virksom Ro fortrolig med sin Gud – fornøjet med sig selv lyksalig ved sin Mage Han i indskrænket Vennekreds sig selv var Nok Nød skjönsom – nisom Himlens Gaver, fandt største Fryd i den ukonstlede Natur, Og derfor til en Alder af 83 Aar. Var fro og fri og sund – i Aands og Legems Kraft usvækket, af alle Gode agtet, elsket og velsignet. Fra Retfærds Vei man aldrig saae ham vige, og gjennem alle Tids Omvæltninger. Den Lov – den Plan hen fulgte, som egen Tænksomhed og Følelse af Ret ham foreskrev, Og Uafhængighed af Skjebne - Pöblens Dom me og Fyrstegunst, betryggede ham og for hiin at angre og frafalde. Vandt end Cabal ved Snigvei Fordeel over ham, Saa rysted det dog aldrig Mandens Mod og aldrig hørte man ham klage; Hans Følelse af skyldfri Hensigt – Daad gav ham en Kraft, som Niddingen umueligt kan besidde. Kun eengang saae jeg denne ædle Oldings Taarer rinde. og hørte ham udbryde trøsteslös i klaglig Vemod; Det var ved Tabet af hans Elskede – hans eenest Trøst i höjen Alderdom, som i halvhundred Aar med mageløs Godlidenhed hans Liv forsödede. Og ved sin jævne, dydige, pragtløse Vandel fornyede Erindringen om fjærne Oldtids ægte Danneqvinder. – Saa stræng ubøielig som Manden var i det han troede Ret, saa rolig - munter – vennehuld han var i daglig Omgang. Hver Mand, hvis Mund og Hjerte, fra Letsind - Underfundighed og skadefro Attraa sig vidste frie, og som sin Hæder satte i Tankens, Talens, Friehed, i reen og værdig Daad. hos ham fandt altid Agt og trofast varig Venneplads. Mod sine Underhavende. han skaansom var og hjelpsom: Ei døvede, ei skuffede han dem ved Snak og glimrende Chimærer. Han vidste Velfærds Sag fortjener modent Overlæg, at Aands Cultur allene sikkrer Mennesket mod Friheds Misbrug, Og ledder det til Tænksomhed og Flid og ægte Dyder. Hans Valgsprog derfor var, og Raad til hver Gaae langsom frem – vei vel din Sag og tænk paa Enden, Ei strængest Ret for ham var Lov Med dyb Foragt han skyede hver en Misbrug, som havde Hævd paa Bondens Marv og Gods og Frihed. Hver Mand som kunde tænke skjönne Det Vidnesbyrd ham derfor gav – det Ønske hos sig nærte: Vi bedste Husbond har – Gud signe ham – Gud lad ham leve længe! Til sildig Efterslægt. hans Tanke og nedsteeg og bredte Trøst og Fryd i Armods Vraa Og Flids Opmuntring for den brave Bonde En Capital hans Stand hans Hjerte værdig han Godset skjenkede, som Frugter hær for Konge - Fødeland og ufødt Slægt til Verden falder. For mig han Fader var - ach! meer end Fader – Mig skjenkede han Levebrød og mange Gunst. beviisninger: ja meer! sit Hjertes fulde Tillid, Ei mægted gusten Avind, ei giftig Klaffertand mig den at røve! I sexten fulde Aar jeg uafbrudt den nødOderfor trille Taarer endnu ved dette Gravsted Gud lönne dig Velsignede: Fra høje Himmelho du stedse skue til Klog og skjönsom Slægt det Folkes Vel betroed for hvilket du saa faderligt har vaaged - sörgedt, og aldrig finde de, at Liet og Vold og Niddingsfærd ved Daarskab stöttet – hævet fandt Leilighed godmodigt Folk i Slavebaand af lænke. Farvel de Ædleste, og sidste Gang Farvel! Din Aand i Himlen svæve – Dit Støv Gud Fred omgierde!! Davids Psalme: 112.