Viborger Samler, 1785-03-07
TRETTENDEAARGANG. Mandagen den 7 Martii 1783. (Fortsettelse af Svaret paa Censuren i No. 7. Hidindtil har Hr. Censoren og jeg tvistet om Ord- og Talemaader; her aabner sig en skiønnere Udsigt, og med eet see vi os bragte paa Tings Undersøgelse, og det Ting af Vigtighed. Hvor glæder det mig dog, at han derved paa en vis Maade giver mig en rimelig Anledning til at besvare ham, og nogenlunde erstatter mig for Tabet af den Ære, jeg ligesom for en Tid maa tilsidesette, ved at vise ham, at hans Pile ikke traf mig. Men denne Glæde varer ikke længe, men er, at jeg skal betiene mig af hans egen skiønne Lignelse. Lignelse, for at vise, at den kan passe sig næsten i alle Tilfælde, og giør en underfuld Virkning, foranderlig som Maanen, stundum hvid, stundum sort; Thi strax herpaa fægter han igien med sit Ammestue=Bibliothek, og spiller med Lignelser, ligesom de smaa Drenge med deres Top. Jeg har hidindtil troet, at have havt med et ungt Menneske fra en Skriverstue, at bestille, der havde saa længe øvet sig i Copier, at han endelig kunne bruge sin Pen saavidt, indtil at sætte tomme Ord i en ziirlig Orden. Men her synes jeg at kunne gaae videre, og at opdage noget større. Jeg troer ei alene, at han er af dem, der troelig og indtil Bogstaven afskriver andres Tanker, men at han og selv har begyndt at tænke. Og saa kan jeg dog ei nok rose ham for hans Forsigtighed, thi han opkaster kun saadanne Spørgsmaale, i Anledning af mine Vers, som jeg aldrig havde drømt om, snart af N. og St. Retten, snart af Naturlæren, som kunne endog foranledige Lemmerne af de D. V. Selskab til at udsætte Belønninger for deres Besvarelse. Jsær ønskede jeg det Spørgsmaal af Naturlærren opkastet og grundigen besvaret; Hvoraf det kommer, at Brand ikke kiøler, men har den modsatte Virkning, saavelsom: Af hvad Aarsag en som har læst meget faa Vers, og ikkun de sletteste, faaer det Jndfald at kriticere Vers, om dette er en Feil i Maven eller i Hovedet og om dets Bedømmelse hører enten til Aande= eller Naturlæren. Men i hvor kort og let han end overfarer det ene med det andet, saa saa seer man dog saa meget heraf, hvad Critiken kunne vente sig af et saadant Genie, naar det var dyrket ved bedre Skrivter. Thi kan han kriticere Vers saaledes, og har dog ei læst andre end Tusind og en Nat, som dog unægtelig ei er af det fineste Slags, hvad maatte man da ikke have ventet sig, ifald han havde været saa lykkelig og faldet i Flankerne paa saadanne som den Krit. Journ. Jeg troer at han der, i hvor fiin en Dømmekraft der af samme fremlyser, skulde have fundet Feil, som endnu ingen har opdaget, men heller ingen maaskee kunne opdage uden han. Jeg kan ved denne Leilighed ei entholde mig fra, at føre en hemmelig Klage over Forsynet, som lader saadanne Siele fødes, og at spørge til hvad Nytte, At jeg altsaa troer at have Ret til at falde paa den Tanke, at min Modstander dog har begyndt at tænke selv, det slutter jeg deraf, at han kan anføre N. og St. Retten, og endog vise mig at have stødt an derimod. Han maae altsaa rimeligviis have giennemløbet et Jur. Coll. og vel med ligesaa anspændt en Tænkekraft, som mine Vers, og maaskee agter sig op til D. Exam. om han ikke allerede har den, og alsaa vil løbe de unge Horn af paa mig, at stærkere imidlertid kunne udvoxe, hvormed han kunne holde de Lærde Stangen. Jeg vil da tiene ham i at staae for ham, og, uagtet jeg er hverken Jurist eller Naturk., saa vil jeg dog paatage mig at opløse hans mørke og dybe Spørgsmaale, saa got jeg kan, og uden at besvære mig over ham, faaer jeg selv at staae til Ansvar for den Fare, jeg derved og ved kan løbe. I dette Vers til Hans M. K. kan han ikke foreene de 2de Tanker: At Kongens Vælde &c. ogat Kongen har Desp. &c. Men hvad kan jegderfor om han ikke kan forene dem. følger deraf, at de ikke kan forenes, Jeg vil da vise ham, hvorledes jeg forener dem, Og skulde Hr. C. da ei kunne see, at her er en Figur i Sproget, som kaldes Occupatio. Men hvad Figur vil Hr. C. raabe, atter et sælsomt Phoenomenon i Naturen. Jajeg svarer, en Figur. Og naar jeg vil omskrive den i Prosa, hvilket Versefaldet ei tillod, saa lyder den saaledes: Din Vælde a. dog hvad siger jeg Duhar Desp. a. Finder Hr. C. noget tvungent og unturligt paa denne Maade at foreene disse 2de Setninger, som han vil have radbrækket. Ja vist nok, thi de Ord Tyran og Despot klinger for haardt i hans fine Ører. Og her have vi da Tvistens Æble, neml. om K. af D. kan siges at have Desp. Magt, og om det, uden at støde an mod N. og St. Retten saavelsom K. Loven kan forsvares. Dette vil nu komme an paa en Prøve. Hr. C. Ord ere disse: "Saa forskiellig en M. Reg. er fra en Desp., saa lidet troer jeg den sidste ved K. Loven enten er givet eller modtaget af K. Fr. 3dies Descendenter. Det synes derfor, at Digteren har løbet stærk an imod N. og St. Retten, og denne Feiltagelse er vel og det eneste, der har bragt ham til at tillegne M. Desp. Magt i et Dig, til Friheds Priis., Og hermed er denne Dom færdig. Lykkelige ere dog de Siele, som kunne tænke saa let og hurtig over de vanskeligste Materier i Meni mit første Vers mønstrede Hr. C. mig for Ord, her maa han tillade mig igien at betale ham med lige Mynt. Og da troer jeg, i hvor kort han end er, at hele Striden imellem os reiser sig af det dunkle Begreb, han har om det Ord Despot. Han kan maaskee i sin Barndom være bleven skrækket dermed ligesom smaa Børn med Bussemanden, og siden have beholdet en naturlig Afskye derfor, som det ikke er ham mueligt saa let at blive skilt ved. J det mindste seer jeg saa meget, at han anseer en M. og en D. for himmelvidt forskiellige, og denne Feiltagelse er vel og det eneste der har bragt ham til at beskylde mig for at have stødt an imod N. og St. Retten. Men om Beskyldninger gjorte mod Overbeviisning ere fordømmelsesværdige, saa ere samme gjorte af Vankundighed vel ikke derfor undskyldelige. Men undskylder jeg ham selv ikke her alt formeget? Mon det og er af Vankundighed, og ikke mod bedre Overbeviisning han giør det? Har jeg dog ikke meere Grund til at formode det sidste, naar jeg betragter det 6te og 7de Vers i mit Digt. Thi hvor skulle jeg have kunnet opdynge alle de paa hinanden gjorte Spørgsmaale, og dog stode an imod N. og St. Retten. Det seer jeg ikke Og hvorfor har Hr. C. da ikke her behandlet mig paa samme Maade, som neden for, skiønt, som jeg troer, ikke til hans Ære, og sammenlignet et dunklere Sted med et tydeligere. Dog jeg vil omgaaes ham billig og lemfældig, og ansee det for en Mangel i Forstanden gikke i Hiertet. Jeg troer da, at han ved en Desp. strax tænker paa en Tyrk. Sultan, og da vover jeg endog at paastaae, at K. af D. i sin strængeste Forstand, meer kan siges, at have en Desp. Magt, end hiin; hiin; thi Sultanen er dog kun en, ved et Divan, indskrænket Monark, men hvad indskrænker K. af D.,N. og St. Retten samt K. Loven, svarer Hr. C. heel grundig. Dette vil vi nu strax afgiøre med hinanden. Men om jeg nu her i Forveien kan vise Hr. C. at jeg har Mand for mig, hvad vil han da sige, ikke andet maaskee end at vi har løiet begge to. Got, men saa meget maae han dog tilstaae mig, at naar jeg kan angive min Sagnsmand, og det en Mand, som har indlagt sig stor Ære i den politiske Verden, større end Hr. C. i den Critiske, saa fortiener Sagen dog en nøiere Undersøgelse, end den Hr. C. har anstillet. (see Volt. Brev til allerhøistbemelte K.) hvor han begynder saaledes: "Dydigste Monark, omendskiønt du er fød til en Despot-Regiering &c., Tager han Feil, saa giør jeg og Men med al den Roes, hvilken han, som sagt, har erhvervet sig i den polit. Verden, vil jeg dog ikke forstikke mig bag ham, men vove mig ud paa Pladsen imod Hr. C. hvad enten jeg gaaer af med Seieren eller ikke. Thi Materien er no værd at fægte for. Og havde det været at ønske for Hr. C. Skyld, at alt hvad han havde indvendet imod mig, var af samme Værd. Jeg havde da gjort mig en Fornøielse af at besvare ham. Her maae da først Begrebet af det Ord Despot bestemmes, ere vi blevne enige om det, saa haaber jeg det øvrige falder af sig selv. Hvad er da en Desp., For at bestemme det, maa her giøres Forskiel paa Ordet, saaledes som det blev brugt i de ældre Tider og i sin første Oprindelse, og saaledes som det bruges i vore Tider. J de ældre Tider belagdes ethvert uindskrænket Overhoved i Staten med denne Titel, indtil det misbrugte Magten, da man siden forstod derved en Monark som traad alle baade guddommelige og menneskelige Love under Fødder, og fulgte ingen andre Love, end sine Capricer og blinde Affekter. Deraf kommer den Forskiel imellem en Monark og en Desp. Men om Ordet Desp. i denne forhadte bemærkelse ikke med Rette kan siges om K. af D. saasom han hidindtil ikke har fortient det som en Storsultan, eller en anden Østerlandsk Monark, saa troer jeg dog det kan bruges om ham, naar vi see hen til Ordets første Brug, og til den Magt Souverainiteten tilstaaer ham. Thi her maae giøres nøie Forskiel imellem hvad K. af D. kan giøre, og hvad han virkelig giør. Denne Forskiel synes Hr. C. ikke nøie nok at have bemærket, og om det første er det dog kun her tales, nemlig hvorvidt K. af De Magt strækker sig. Da Tak skee Himlen! at han aldrig siden Souverain, Acten har misbrugt den. J hvorvel nu det Ord Desp. i Almindelighed ikkun bruges om en voldsom Regent, saa har man dog, naar man vil udtrykke det Forfærdelige ved en Majestæt, og sette ham Gud saa nær mueligt, beholdet samme, og ligesom man i Gud ingen større moralsk Egenskab kan tænke sig, end hans Retfærdighed, saa kan man ikke heller afbilde det ubegrændsede ved en Souverain stærkere, end ved det Ord Desp. Hr. C. ville da see heraf at, naar han nægter K. af D. Desp Magt, saa saa nægter han ham og Souverainiteten. Og hvad er det da, der indskrænker K. af D., Da er det i mine Tanker hverken K. Loven, eller N. og St. Retten. Og her maae Hr. C. tillade mig at spørge ham, om han meener, at K. er ophøiet over Loven eller Loven over ham, og er det det sidste, saa er han vist nok ikke fuldkommen Souverain, og da maa jeg bede ham vise mig, i hvilken Lov det findes. K. Loven er det for det første ikke, thi, foruden at den angaaer alene Arvefølgen, saa giør den udtrykkelig K. til Herre over Loven, og giver ham fuldkommen Ret til at indskrænke, udvide, forandre og reent ophæve den, og naar saa er, saa troer jeg at K. kan siges at være ophøiet over Loven, og den ikke over ham, og at han altsaa er Despot, eller for at skaane Hr. C. Ører, at han er fød til Despotens Magt. N. Retten kan det endnu mindrevære, thi den kan ingen andre Baand paalægge ham, end de den Aabenb. Rel. paalægger, men denne kan ikke komme her i Betragtning, og giver ham ikkun en ufuldkommen Forbindelse, saasom han først skal dømmes efter den af alles vores Dommer paa den almindelige Regnsskabs Dag. Han forbindes altsaa ved N. Retten saavelsom det Aab. Ord, kun af sin Samvittighed. For at give Hr. C. et Begreb om, hvorledes jeg forstaaer N. Retten, da anseer jeg den, som en ældgammel Tavle, paa hvilken Jndskrivten er, formedelst dens Ælde og høie guddommelige Oprindelse, hartad ulæselig, men er ved de Dødeliges Flid afglattet De og udgravet med tydeligere Karakterer, saa at man er kommen temmelig nær efter dens Jndhold, men hvoraf dog nogle Steder ere forblevne i sit Mørke. Hr. C. seer da vel heraf, at den ikke tiener meget til hans Hensigt. Er det St. Retten Han meener, da tilstaaer jeg, at naar det skulde være nogen, saa blev det den, saasom den meere kan siges at have sin Oprindelse af Mennesker, og er meer vilkaarlig end hiin, og at naar den skal svare til sin Hensigt, som er det Almindeliges Velstand og Lyksalighed, maa den være grundet paa hiin, saavidt den kiendes. Men at det og ikke er den, det siger K. Loven udtrykkelig, som giver ham ene Ret til og fuldkommen Ret til at forandre a. For, med faa Ord, at give Hr. C. mine Tanker tilkiende om den absolute Souverainitet som K. af D. har, da synes jeg, ved dens Meddelelse, at høre følgende Stemme: "Vi overlade Dig den høieste Magt, som en Dødelig i dette Liv kan tage imod. Men da Duer et Menneske, saavelsom vi, see saa have vi her opsat nogle almindelige Regler, hvorefter vi ville Du skulle regiere Dit Folk. Dog da de ere komne fra Mennesker, og altsaa ufuldkomne, saa underkaste vi ikke Dig dem, men dem Dig, at Du kan forandre, indskrænke, udvide og ophæve dem, naar de ei længere skulle synes at passe sig paa Tidernes Omstændigheder; med det Forbehold, at den Lov som angaar Thronfølgen, skal være være en evig Rettesnor for Dig og Dine Efterkommere, som Statens Grundstøtte, med hvis Fald den ganske Stats Fald er forbunden. Og da vi have det Haab, at den Religion, til hvilken Du bekiender Dig, skal vise sin Kraft paa Dit Hierte til at regiere Dit Folk med Gudsfrygt og Viisdom, og at Du ei mod bedre Vidende skal foretage Dig noget, som strider mod sammes Velfærd, see saa ere disse Forskrivter, som vi her nedlegge for Dine Øine, kun en Ledesnoer for din følgende Vandel.,Hr. C. seer da heraf, at jeg forestiller mig K. Loven, som den eneste, af hvilken han kan siges absolute at forbindes, som given af ham selv til ham selv, og ligesom det høieste Væsen er underkastet Loven, ikke af Tvang, men af indvortes fri Villie, saaledes og K. af D. K. Loven. Hr. C. haaber jeg, forlader mig at jeg ei besvarer den sidste Invending, men beder ham at betænke at det ei er enhver, der, som han, kan gaae af Natur= og Stats=Retten, og ind i Naturlæren uden at blive hovedsvimlet. NB. Formedelst Mangel paa Rum, kunde nogle andre indsendte Materier ikke denne Gang blive indrykket.