Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-02-19
Corresp., hvori en Byld i Nærheden af Hjertet anføres som Aarsag til hans Død. Endeligen er nu hos Perthes udkommen: "F. L. Greve af Stolbergs korte Affærdigelse af Hofraad Voss Skandskrift imod ham, efter Forfatterens Død udgivet og fuldendt af hans Broder, med et forord af Sognedechant Kellermann i Münster. J Forordet beretter Kellermann, at da Greven, Natten fra d. 3 til 4 Dec., viis paa sin Død, tog den hellige Sacramente, sagde han til ham: "Mit Skrift mod Vos's Skrift er færdigt paa nogle Ord nær, jeg ønsker at det maatte overgives til Trykken." Paa Spørgsmaalet hvad der skulde tilføjes, svarede han: "det smerter mig, at en Mand som Bernstorf skal roses af Votz; lad ham end i Agende Historien have ladet sig mislede, saa er det dog bekjendt, at Bernstorf var en troende og oprigtig Christen, og at han, hvis han havde oplevet den, aldrig vilde billiget den Altonaer Bibel." Nogle Dage førend St. Sygdom sagde han til Sine: "den arme Ven, det gjør mig ondt for ham naar det nu vises, hvorledes han har løiet. Det gjør mig saa ondt, at han sikkert vil troe, jeg er vred paa ham og derfor skrev imod ham. Jeg vilde saare gjerne sige ham, at jeg aldeles ikke er vred paa ham, men han vilde ikke forstaae mig - - - jeg vilde langt heller tie, men jeg tør ikke, jeg maa svare, jeg skylder det Sandheden og mine Børn, ellers vil man siden sige, at jeg og mine Venner har gjort de Ting, som man beskylder os for Børn, vi paa ofte bede for den arme Mand! En saadan Opfordring til at bede for ham, maa vi for Alting ikke lade forbigaae." Den 14de Nov. fik St. det Vossiske Skrift. Han kunde og turde dagligen kun arbeide lidet paa Svaret; men allerede d. 28 Nov. maatte han høre op med Arbeidet. Efter hans tidligere Yttringer vilde han have tilføjet Adskilligt, f. Ex. Bernstorfs Tanker om den franske Revolution. Stolberg begynder sit Forsvar med, at han ikke havde svaret, dersom V. havde indskrænket sig til almindelige grove og giftige Bagvaskelser, naar han kun havde fornærmet Velanstændigheden, ikke Sandheden. Men hvilken Læser, siger han, vil lade sig mislede af en Mand, som Breves Hemmelighed ikke er hellig, der efter mange Aar kundgjør Ord, den frimodige Ven yttrede for ham, for at krænke den eller hiin, der i mange Aar har beluret sin Vens Gjæster, og nu bagvasker dem, der vedblev at hykle Venskab for en Mand, medens han i hele Aar, i regelmæssig Brevvexling, søgte hos en fælles Ven at gjøre ham latterlig, haanede ham, sværtede ham, der nu optræder som Anklager imod mig, fordi jeg har forsaget Troen paa den augsburgske Confession &c. denne Mand optræder nu mod mig, som fri og frank har afsagt den Augsburgske Lære og er bleven Catholik!" St. søger nu at gjendrive Vs. Paastand, at han allerede mange Aar førend sin Overgang har været en hemmelig Catholik, og forsikkrer, at de Mænd, af hvis Venskab V. roser sig, f. Ex. Cramer, Jacobi, Klopstock, Hensler &c., hvis Ven. V. hverken var eller blev, alle kom saare gjerne til Emkendorf (St. daværende Opholdsted) og betragtede ikke dette Sted som "en virksom Smedie for Aandslænker. Emkendor var det Sted, hvor Undersaatternes legemlige og aandelige Fornødenheder laae Herren og Fruen saare meget paa Hjerte, og med lige Samvittighedsfuldhed og Kierlighed arbeidedes der paa deres Frigivelse og at Negernes Aag paa de vestindiske Colonier blev lettet. J April 1800 reiste St. med sin Kone og begge sine ældste Sønner og sin Haarige Datter til Münster. "Saavel jeg, som min Kone, siger han, vidste ikke, om vi vilde kunne overbevise os om visse Lærdomme i den catholske Kirke. Under vort Ophold i Münster, helligede vinos, i Omgangen med ærværdige Personer, denne alvorlige Undersøgelse, og i Begyndelsen af Juni aflagde vi vor Troesbekiendelse." Vi vilde trætte Læserens Taalmodighed for meget ved at følge Stolberg paa hans Kamp mod Vos. Det Hele gaaer ud paa at vise, at det, der af denne blev fremsat for at fremstille St. i et forhadt Lys, er Opdigtelse. Saaledes erklærer han det for en Usandhed, at han, efter sin Tilbagekomst fra Münster til Werningerode, skulde have ladet indspærre sin Datter. Han forsikkrer, at Gleim, der skal have meldt dette i et Brev til Vos's Kone, nærmede sig siden igjen St. venligen, ligesom han overalt ved sin Overgang ikke har mister en eneste sand og værdig Ven. F. St. Ord endes S. 33, og fra S. 34 begynder hans Broders Fortsættelse, der er temmelig bitter. - Anmeld. maa tilstaae, at denne saakaldte "Affærdigelse langt fra ikke har tilfredsstillet ham. Uagtes Hr. Kellermann S. IV. forsikkrer os, "at F. Stolberg ei yttrede end ikke et eneste Øiebliks Vrede eller Ømfindtlighed, da han læste Vos's Skrift, og skrev sin Affærdigelse", saa aander den sidste dog heel igjennem et opbragt Sind, hvilket kunde tilgives, men tillige en Bitterhed, der er langt mindre tilgivelig. Ei at tale om, at Voss's Skrift fra Begyndelse til Ende kaldes i Affærdigelsen et Skandskrift (Smähschrift), maa hver kold og upartisk Læser indrømme, at Udtryk, som grove og giftige Bagvaskelser - ondskabsfuld Modstander - Skumler - løgnagtig Opdigtelse - giftigt Øretuderie - pøbelagtig og løgnagtig Beskyldning - nedrige og giftige Skumlerier, ei blot tagne af Luften, men fra Helvede" ikke passe i en Strid som denne, hvor det egentligen dog ere mere om Tingen end Personer at gjøre. Her er ikke Stedet at bedomme hvor meget Menneskeligt der mueligen kan have blandet sig i Vos's Domme; men at han, staaende paa Gravens Bred, blot for at krænke Mænd, som allerede for længe siden have forladt denne Verdens Skueplads, eller foraarsage fordums Venner endnu endeel bittre Timer her paa Jorden, skulde have kundgjort et med saa meget Overlæg og saa stor Kulde forfattet Skrift - er ikke tænkeligt. Stolbergs Overgang til den catholske Kirke, som upaatvivleligen var Frugten af hans særlige Overbevisning, kunde, naar man blot henseer til hans Jndivid, aldrig blive nogen passende Gienstand for offentlig Drøftelse; men at han, som een af Tydsklands meest yndede Forfattere, netop i en saadan Tidspunkt gjorde dette Skridt, maatte, mere ved Exempelts Virkning end ved Handlingens selv, blive vigtigt for hele den tænkende Deel af den tydske Almeenhed. Det maatte blive det saa meget mere, som han fremtraadte som skrivende Talsmand for den Kirke, han var gaaet over til, og Virkningerne af hans i Daad og Skrifter viste, Grundsætninger, ikke bleve uden Spor i den opvoxende Slægts Aandsfrembringelser. Stridshandsken er kastet. Det vil nu komme an paa, om Menneskeheden skal vedblive, som den har begyndt, at gaae fremad, eller tilbage paa Veien til Lysets Tempel. Bergs Præstegield i Smaalehnene, i Januar.