Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-01-26
Vore Kundskaber og Frankerige naae omtrent 600 Aar tilbage i Tiden før Christi Fødsel. Landet hedte dengang Gallien og var beboet af den store Celtiske Folkestamme, som oprindeligen beboede Europa og som nogle ville formene at have været beslægtet med den Finske, hvilken var vore nordlige Landes første Beboer (ser Prof. Finn Magnussens 1ste Novbr. og 1ste August Pag. 1) Gallierne giorde af og til Jndfald i de sydlige og cultiverede Lande Jtalien og Grækenland, og havde nær engang giort Ende paa den Romerske Republik i dens Ungdoms Dage. Men disse Erobringer vare forbigaaende, som Romerstaten tiltog i Kraft, saa gjorde den Erobringer i Gallien; den store Romerske Feldtherre Julius Cæsar fuldendte hele Galliens Erobring i en Tid af omtrent 10 Aar, og 50 Aar for Jesu Fødsel. J 400 Aar kom Gallien til at staae under Romernes Herredømme; de indførte deres Cultur i Landet, blan dede dets Sprog med deres eget, og herlige Mindemærker af Romernes Bygningskonst vidne endnu om disse Tiders Glands; selv Paris var i hine Dage en ikke ganske uanseelig Stad; ogsaa i denne findes nogle Mindemærker fra Romernes Tidsalder, som ere beskrevne i Dulaures store Vær Historie de Paris. – Det store Romerske Rige hensank imidlertid efterhaanden; deels overvæltet af sin egen Storhed; deels svækket af sine Jndvaaneres Luxus, og deels forvirret af en usikker Thronfølge. J Aaret 395 efter Christus deelte Keiser Theodosius den Store Riget i to Deele, det vestlige og østlige Keiserdomme, og satte sin Søn Honorius til Keiser over det første og Arcadius over det sidste. Hans Hensigt var at Bestyrelsen af et uhyre Romersk Rige skulde derved lettes og at et indbyrdes Venskab skulde forbinde begge Riger med hinanden; men han løbede ved denne Foranstaltning hverken Kundskab til det menneskelige Gemyts Beskaffenhed eller til sine Sønners Characteer, to udueligere Regenter end disse kunde ikke tænkes; begge Rigers Tilstand, blev i høi Grad svag og jammerlig. Det østlige Keiserdømme (ogsaa kaldet det Byzantinske eller Græske og hvis Hovedstad var Constantinopel) holdt sig dog til Aaret 1453 da det blev erobret af Tyrkerne. Det vestlige, hvis Hovedstad var Rom, stod kun opret til Aaret 476 fordi Trykket paa den heldende Romerstat var fra denne Kant stærkest. Dette Tryk kom af, at det store Land, som udgiør det nærværende Tydske Forbund, og som dengang kaldtes Germanten og i hine Tider var et raat, uopdyrket med Skove begroet Land blev stedse meere opfyldt af Mennesker. Da disse ikke vare oplyste nok til at forskaffe sig deres Underholdning paa deres egen Jordblad ved at opdyrke den, og de saae at de Romerske Lande vare godt opdyrkede og beboede af forkiælede Mennesker, saa gjorde de idelige Jndfald deri. Gallien hørte dengang til det vestlige Romerske Rige; en Germanisk Nation ved Navn Franker giorde Hovedangrebet derpaa, og en tapper Hærfører blandt disse Clodvig giorde ved en afgiørende Seier i Aaret 486 Ende paa det Romerske Herredømme i Gallien. Nu skiftede Gallien Navn, Sprog, Sæder og Statsbestyrelse: det blev kaldet Frankerige, efter Frankerne; Sproget blev en Blanding af det Germanniske, Celtiske og Romerske; Frankernes raae Sæder og vilde Sind blandtes med den Romerske Forfinelse, og en Folkeregiering, som snart gik over til et Aristocratie, og som var forbundet med Monarkiet, traadte istedet for det Romerske Despotie. Kun Religionen blev den samme; Clodvig lod sig overtale til at antage Christendommen, og det Lys, som dens velgiørende Lære udbredte over Menneskeslægten skiød sig som en blid og veiledende Jldstrøm igiennem disse Aarhundredes Mørke og Barbarie. Clodvig døer og Riget blev efter den Tids fordærvelige Skik deelt imellem hans fire Sønner. Hvilken Tidsalder af indbyrdes Krige, af Forvitring og Grusomhed begyndte nu ikke, Elendigheden varede ved i 241 Aar. Disse Fyrsters personlige Værd hensvandt endog efterhaanden aldeeles; der indtraf det besynderlige Forhold, at deres første Minister (kaldet Major domus) tiltog sig efterhaanden aldeeles Magten over dem. En vis Familie opsvang sig fornemmelig til en stor Anseelse, nemlig den Pipinske. Pivin den Korte afsatte i Aaret 752 den sidste af Clodovigs Efterkommere og udvalgte sig selv til Konge, og nu tog en nye Kongestamme i Frankerige sin Begyndelse, som efter Pipins store Søn Carl den Store fik Navnet af den Carolingiske. Men ogsaa hans Fader Major Domus Carl Martell var een af Jordens berømteste Mænd; ham skylder Europa sin Cultur, eller hvad der er det samme Christendommen sin Frelse; thi de af Mahomeds Lære begeistrede og sværmende Arabere havde dengang erobret Spanien og faldt nu med en uhyre Magt ind i Frankerige men slog han dem totalt i Aaret 732 i Bataille, ved Tours. Havde de Christne ikke vundet det Hovedslag, siger den Engelske Historieskriver Gibbon, saa vilde man nu have demonstreret paa Høiskolerne i Oxford og Cambringe den Mahomedanske Religions Guddommelighed. Hvilken Mand denne Carl den Store var en Kæmpe blandt Jordens Monarker, stor som Erobrer og som Regent; af Naturen, siger Spittier, bestemt til et Riges Reformator. Hans Rig overgik langt Napoleons; da dette stod paa det høieste Trin af Vælde; thi det indbefattede tillige hele Tydskland indtil Oderen og gik ind i Ungarn indtil Raab. Han var Mand til at erobre og til at holde det Erobrede sammen; han følte at han havde skabt et Rige, som kunde have Liighed med det Romerskes Storhed, og lod den 25. Decbr. 800 Pave Leo den 111. i Rom sætte den Romerske Keiserkrone paa sit Hoved. Han indførte gode Statsindretninger og var Oplysningens Ven; han var Christendommens ivrige Udbreder, men han var det med væbnet Haand, og udgiød Strømme af Blod for at omvende Hedningerne. J Aaret 771 overtog han Regieringen; 814 døde han i sin Residentsstad Aachen. Han havde stiftet et uhyre Frankisk Rige; men et Frankerige skulde først opkomme efter hans Død. Det gik Carl den Store som det var gaaet Klodovig; den kjæmpemæssige Statsbygning han have de opført faldt sammen under hans Efterfølgere, Han efterlod sit uhyre Rige til en god men svag Søn Ludvig den Fromme, som havde tre Sønner, hvilke mishandlede Riget og ham. Ved deres indbyrdes Krige flakte de Riget tilsidst i tre store Stykker og fra Deelings-Tractaten i Ver dun af i Aaret 843 blev Tydskland og Jtalien skilt fra den gamle Frankerstat, og nu opstod Kongeriget Frankerige. Men hvilken svag og elendig Stat dette Rige var foruroliget indvortes af de Stores idelige Opstand, heriet paa sine Kyster af de vilde Normanners, især de Danskes røveriske og ødelæggende Jndfald, regieret af usletalentløse Konger. De fleste af disse Carolingiske Fyrster bleve betegnede af Nationen med spottende Navne: En Carl kaldtes den Skaldede, en anden den Tykke, en tredie den Eenfoldige, indtil endelig i Aaret 987 Hertug Hugo Capet udelukker den sidste Carolinger fra Thronfølgen, sætter sig selv paa Frankeriges Throne og bliver den nærværende Franske Kongeslægts Stammefader. Ligesom det Carolingiske Dynastie havde med Uret bemægtiget sig Regieringen over Frankerige, saaledes blev denne ogsaa med Uret frataget dem. Over 1000 Aar vare nu saaledes hengangne siden Julius Cæsar erobrede Gallien; hvorledes hengik de ikke under idelige Krige og Mord og Voldsomheder og Rædselscener, 800 Aar have vi endnu at giennemløbe med vore Blikke; ville de blive fredeligere og lykkeligere, Klag ikke Menneskeslægt, over den Naturs Storme og Oprør, som omgiver Dig, naar Du taaler en saa uafladelig Oprørs Tilstand i Dig selv. (Forts.)