Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-07-24
Nuomstunder er ingen Brændevinskarl bleven sin egen, ingen Kræmmer kommet til at aabne en Boutik, ingen Bager til at drive et Bagerie, førend han anskaffer sig en Kurvevogn med lakerede Sæder og en brillant Chaise, og giver sin Karl en grøn eller blaa Kjole paa, besat med hvide eller gule Brattes Baand, der langt fra see ud som Sølv= eller Guldtresser, og oversprøiter og overstøver saaledes den stakkels Fodgjænger. Endnu for faa Aar siden skulde enhver Borgermand, der sad i nogenlunde Drivt, have et Lyststed paa Landet, og der blev tilsidst saa mange Lysthavere, til saadanne Steder, at man maatte nedrive fem sex Bønderhuse, for at faae opført et Lyststed, hvor Kjøbenhavns Folk kunde leve ret lystigen. Hver Haandværksmand, som har lidt mere end han netop behøver, maa have en abonneret Loge eller i det mindste et Par Pladse i en Loge om Vinteren, være Medlem af en Klub og et Skydeselskab, og komme fire fem Gange i Skoven om Sommeren. Hans Kone og Børn maa være klædte efter Moden, og hans Møbler af Mahognietræ. Hver Skriver, hver Bodsvend, ja hver Marqueur maa til Hest, i Gig eller til Damps ud til Charlottenlund, og spise til Aften i Belle ne. Bønder kunne ikke leve uden Caffe og Thee, og drikke istedetfor hjemmebrygget Øl Punsch og Viin. Alle offentlige Forlystelsesteder ere opfyldte med pyntede og stadselige Folk, der ligne Cavalierer og Damer, men ved nøiere Undersøgelse befindes at være for en stor Deel Svende, Tjenere, Stuepiger, der ere klædte som deres Herrer og Fruer. - Kort sagt, der er ikke mere nogen Forskjel paa Stænder, eller nogen Subordination. Livets forskjellige Stillinger ere kastede imellem hverandre. Rokkedreieren, Øltapperen, Vertshuus holderen, Høkeren, Lommeprocuratoren, Borgermanden og Hofmanden, alle ere paa Hælene af hverandre. Drevne af Yppighedens og Kaadhedens Dæmon, seer man dem allevegne, spadserende, ridende, kjørende, støiende, hoppende, syngende, i en uophørlig Gjæring af Sandsesløshed og Fordærvelse. Alting er Tummel og Støi, i Særdeleshed naar man kommer i Vimmelskaftet og paa Østergaden; man skulde troe at Folk plages af en Hjernesygdom, der ikke vil unde dem No. Fodgjængerne løbe, som de forfulgtes af Rettens Middel, Karle med Dragter paa Nakken og Bærebør, gjøre Fortougene ufremkommelige, Kareterne fare i fuld Gallop med Damer og Chapeauer, der skal til Concert, Comoedie og Bal og Doctorerne gjennemkrydse Gaderne lig en Lynild. Alting er Forvirring, Uorden og Galskab. Forleden lod jeg mig overtale til at tage ud til Dyrehaugen, Kjøbenhavnernes Paradis, hvorfra hverken Engel eller Diævel, hverken Torden eller Lynild, Hagel eller Skylleregn kan fordrive dem. Med Støvstøtter foran og bag mig, sluttende mig til en uendelig Række af Kjørende, tog jeg derud, forbrændt af Solen og næsten qvalt af Støv Vi kjørte langs med Strandveien, hvor Udsigten skal være fortræffelig, men Støvskyerne droge ligesom et Slør for mine Øine. Jeg steg af i Charlottenlund, et Sted, for hvilket Naturen har gjort Alt for at forskjønne det, Menneskene derimod Alt for at vanhelde det. Jeg satte mig hen paa en Bænk ved Skovhuset, for ret at see mig mæt paa Kjøbenhavnernes Sommerglæder. Jeg trænger til en Hogarths Pensel og en Lichtenbergs Pen, for tilbørligen at skildre disse Scener, men behøver ikke at være Forfatter til Prædikerens Bog, for at udraabe Forfængeligheds Forfængelighed – hvad har Mennesket tilovers fremfor Dyret, See dette Læs af Dyrehaugepilegrimer, som ankomme her, hvilke Carricaturer, ligge fra Øgene indtil Kudsken, Alting er graat af Støv, og Sveden driver lige stærkt ned af Hestenes Bug og de Kjørendes Pande. Man kan tydeligen see i hvilken Forlegenhed man har været for at faae denne Equipage organiseret. De aandeløse Heste, der snarere fortjente en Plads i et Naturaliecabinet, som Skeletter, end at trække ni Personer til Dyrehaugen, anstrænge den sidste Smule Kraft, som Menneskenes Ubarmhiertighed, under mange Aars Slid, har levnet dem, paa at bringe den underlige Collection af Reisende til deres Bestemmelsested. Kudsken, en Ali Bey af Udseende, og en Nero af Grundsætninger, svinger uophørligen sin Svøbe over de stakkels forpinte Skabningers Ryg, og det er kun den udvortes Form, som siger mig, at der boer et Menneskehjerte i denne Tigers Bryst. Sæderne ere et sandt Billed paa Standsalighed, og det er næsten ubegribeligt, hvorledes dette Selskab, hvoget som de Personer, der sidde paa dem, er kommet sammen. Det ene er lakeret og forgyldt, det andet sammenføjet med Bræder og sammenbundet med Reb, det tredie en Høesæk med et Trælag. Enhver af de Kjørende er for sig betragtet en Original. Den ene har saa lange Been, at han i sin Forlegenhed dermed lader dem hænge ud ad Vognen; den anden, hvis Sæde er gaaet itu, ligger med Hovedet bag over og Knæerne opad, ligesom en Bramin, der gjør Poenitence; den tredie er sjunken saa dybt ned i Høet, at han, om slyngende sin Dulcinea, ligger mere end sidder, og vilde være aldeles usynlig, dersom han ikke at og til dukkede med Hovedet op af Vognen, den fjerde hænger mere end sidder i en Stilling, som hos Casortii vilde vække jublende Applaus - men jeg frygter for at misbruge Deres Taalmodighed, ved at udmale denne Skildring. Vogne i Hundredetal, af samme carricaturmæssige Beskaffenhed, Jndretning og Udseende, slutte sig til den Foranførte. Alle jage, pidske, drive til Dyrehaugen, ligesom til Lykkens Tempel. Det var mig ikke mueligt, at dvæle længe i Charlottenlund. Den bedøvende Lyd af Børneskrig og Harmoniemusik, Hesteprindsken og lystige Skaaler, Hurraraab og Brændeviinsskraal; den qvælende Lugt af Punsch, Tørverøg, Caffe o. s. v., gjorde mig kjed af at blive her længer. Jeg lod spænde for, og kjørte til Dyrehaugen. Men var jeg ikke er i Hovedet før, saa blev jeg det nu. Hvilken Tumleplads for menneskelige Daarligheder. Det første, der kom mig i Møde, var en Røg af salpeteragtig Tørv og grønne Qviste, hvorved man kogte Caffe og Mad i store Huller i Jorden, og som nær havde qvalt mig. Støjen af Trompeter, Trommer, Gyngemusik, Bajasskrig, Sang o. s. v., gjorde mig ganske forvirret. Jeg blandede mig i Hoben, der i store Masser, ligesom et brusende Hav, bølgede op af Bakken, og hvori jeg befandt mig som i et Skruestikke. Jeg kunde hverken komme frem eller tilbage, og blev ligesom baaren frem. Damer og Cavalierer i største Pynt, ved Siden af klodsede Bønderkarle med deres Piber i Munden og Don naer under Armen, trængte sig frem i broget Vrimmel. Omsider traadte en fiirskaaren Bonde lømmel mig saa haardt paa min daarlige Fod, at jeg nær var besvimmet, og Alt hvad jeg kunde gjøre var, at samle mine Kræfter, og, liig en anden Laokoon, vride mig ud af det Uhyres Arme, man kalder le beau monde. M. Brombær.