Viborger Samler, 1791-11-21
RES Nittende Aargang. Mandagen den 21de November. RARIUS Fortsættelse af Talen over Matth. 5, 9. Belønningen ligger egentlig i Forsikring om Herrens Velbehag: Enoch vandrede med Gud) og Apostelen forklarer dette saaledes, at han, førend han blev optaget, fik det Vidnesbyrd, at han velbehagede Gud o) de, som ikke alene elske og søge, men ogsaa gierne stifte Fred, vandrer virkelig med Gud, og vor Frelser giver dem her det Vidnesbyrd, at de velbehage Gud, i det han først i Almindelighed priser dem Sallige, og hvo af os skulle ikke strax finde sig overbeviist om hans guddommelige Ords Sandhed, thi hvad fører dog de moraliske Krige, som Borgere opvækker mod Borgere, Christne mod Christne, og i Almindelighed fortsætter med saa stor Heftighed og Bitterhed, Had og Hevngierrighed, hvad fører de, vil jeg sige, med sig, uden Uroe 1). 1 Mos. Bog 5, 24. 6) Ebr. 11, 5. og Sinds Krænkelse, hvad enten man synes at seire eller tab Seiren, den Hevngierrige og Ondskabsfulde, søger at kølne sit brusende Mod i sin Næstes Undertrykkelse og Forhaanelse, men han forderver sin Siel og giør sig aldeles uskikket til at Omgang med Gud; thi Viisdom kommer ikke ind i en arrig Siel, ei heller boer den i et Legeme, som er Synden undergivet p., hvor lyksalig er ikke derimod den Fredeligsindede, Ved Jesu Naades Kraft forer han Herredømme over sine Lidenskaber - han har lært i vor Frelseres Skole at modtage alle forkommende Ubehageligheder i Livet, ogsaa Fornærmelser, skiønt ikke med Ligegyldighed, dog med Stilhed og Sagtmodighed uden Overiilelse eller Sinds Forvirring saa langt fra tilføier han ikke sin Næste nogen Besværing, Skade eller Fortred, at han meget mere søger i alle Ting og ved alle Leiligheder at befordre hans Gavn - men bliver han af andre fornærmet, overbærer og fordrager han sin Næste, hvis Sinds Beskaffenhed, Tænkemaade, Sæder og Opførsel ikke overeensstemmer med hans, ja endskiønt han begegnede ham selv uartig og ubillig, med kierlig Taalmodighed, salig er han; thi han nyder Helbred og Sundhed, som en stor Velsignelse af Gud og som en Følge vel og af hans gode Sinds Orden. Sallig frem for den Stolte og Ondskabsfulde, som roser sig af den søde Hevn, men bærer hemmelig en Jld i sin Barm, som langsom fortærer ham; Fredens Gud er hans Trøst og Beskiermelse, naar han legger sig til Hvile og igien opstaaer, fra Nat til Dag og fra Dag til Nat: i Fred vil jeg legge mig og sove, siger David; thi du Herre alerne skal lade mig boe trygelig 4), og atter: Herren er min Klippe og min befæstning, og den, som befrier mig, min Gud, min Klippe, paa hvilken jeg troer, mit Skiold, mit Salligheds Horn og min Ophøielse, jeg vil paakalde Herren, som bør at loves, saa bliver jeg frelst fra mine Fienderet). Lyksalig ogsaa, og i Særdeleshed den, som stifter Fred, raader til og befordrer Fred; thi han giorde i visse Henseender meere, end den, der p.) Viisd. Bog 1, 4. 4) P. 4, 9. 1) P. 18, 3, 4. slukkede den Jld, der havde antændt hans Vens Gaard, og maatte have lagt den i Aske - meere end den, som ophialp ham af en farlig Sygdom - hvor mange Synder, hvor mange Ulykker afvendte han ikke, hvor meget Aarsag finder han ikke derefter at glæde sig over denne ædle Handling, hvor stor Tak og Ære fortiener han ikke, David ville ganske have udryddet Nabal og hans Huus, for den grove og nedrige Behandlings Skyld, som denne onde Mand forøvede mod hans Gesandtere, der bade ham om lidet Proviant, som David behøvede for sig og sine i hans Landflygtigheds Tid, men bade ham om intet, uden hvad David virkelig havde fortient; Abigael kom ham i Møde, just da han ville have udført sit Forsæt, hun afvendte med sin fornuftige Tale Kongens Vrede og tilfredsstillede hans opbragte Sind - Lovet være Herren Jfraels Gud, sagde David, som sendte dig denne Dag imod mig, Velsignet være din Fornuftighed, og Velsignet være du, som forhindrede mig paa denne Dag fra at komme til Blods Udgydelse, og at min Haand skulle have frelst mig 5) Men vor Frelser beskriver os endnu videre deres Lyksalighed, naar han siger: de skulle kaldes Guds Børn. Der ere visse Fortienester mod Fædrenelandet, som Regieringen pleier at belønne med Æres Titler, Rang og Fortrin for andre - men seer her een af de store Dyder, som udmærker en værdig Undersaat i Christi Rige - seer den høie Caracter, med hvilken denne vor himmelske Konge benaader saadanne Undersaatter: de skal kaldes Guds Børn. Det skiønnes lettelig, at vor Frelser tillegger dem dette Navn i Hensyn til deres Lighed med den himmelske Fader, hvis billede de vise sig at bære paa Jorden; thi hans allerstørste, ædelste og dyrebareste Velgierning mod os Syndere bestaaer derudi, at han gjorde Fred paa Jorden; Guds Søn blev selv en Midler og Freds-Stifter, som forligte os med Gud ved sit eget Blod - saa er nu intet Foretagende paa Jorden ædlere, intet, som kommer Gud nærmere, end at en Christen lader sig 5) 1 Sam. 25, 32, 33. bruge, som et Redskab, deels og fornemmelig til Synderes Omvendelse og Forligelse med Gud, deels og til sine MedMenneskers Forligelse indbyrdes, saadanne Christne ere ikke alene virkelig Guds Børn, men de skal og saa kiendes at være, saa kaldes med Eftertryk og Fortrin for andre; kiender Verden os ikke saaledes, da er det, fordi den kiender ham ikke t),men Gud kiender og kalder dem saa, de skal og som udmærkede have dette Navn af alle Retskafne. Men, kaldes og ere de Guds Børn, saa har de jo en Caracter, som vidt overgaaer alle de forfængelige Æres Titler, med hvilke Verdens Folk pranger - saa har de Adgangs Ret til alt Guds Huuses Gode Frimodighed til at bede og Forviisning om Bønhørelse - saa smager og nyder de Guds Kierlighed - og, da det endnu ikke er aabenbaret, hvad de skal være, saa vide de, at naar han deres Broder og Herre bliver aabenbaret, skal de blive ham lige; thi de skal see ham, som han er ud. Til Slutning maatte vi erindre os, at vi har helligholdt Alle Helgens Fest, fornemmelig for at ihukomme den store Velgierning og Naade, at Gud har givet den Evangeliske Lære, som den salige Luther første for Lyset i sin Reenhed, og for hvis Skyld dette dyrebare Guds Redskab i sin Tid udstod saa megen Forfølgelse med saa haarde Trængseler, Fred og Friehed, at den offentlig og rundelig maa forkyndes, ligesom denne Prædiken nu ogsaa i disse Lande, under de fredeligste og bedste Kongers Regimente, langt over 250 Aar har været fortsat, haandhævet og forsvaret - Vist nok en stor Guds Naade, som aldrig noksom af os kan paaskiønnes, æres og prises; men siger mig, hvortil tiener den Religions Friehed vi nyde, naar dens Grund Sandheder ikke kiendes og ikke ved Troen annammes – naar de ikke fra Barndommen af indprentes i de Unges Hierter, men af baade Unge og Gamle foragtes og trædes uden Fødder, mon Religions Friehed og den kiøbelige Synde Friehed, som alt meer og meer udbreder sig iblant os, kan harmonere tilsammen, og hvortil nytt) 1 Joh. 3, 1. ) ibidem v. 2. ter os vor Religions Fred, naar vi selv forsetligviis underholde al optænkelig Strid og Uenighed imellem os, Strid imellem Hosbonder og Underhavende - imellem Borgere, og Borgere - imellem Mand og Qvinde, som lever i Ægteskabs Stand tilsammen - imellem Forældre og Børn, Sødskende og Slægtinge? – hvad flyder deraf andet, end Velfærds Spilde, Sinds Forstyrring, Siels og Legems Fordervelse, og hvorledes kan Fredens Gud boe iblant os, naar vi ikke som Brødre boe eendrægtelig tilsammen v). Vi, som ere Sendebud for Christo, bede i hans Navn: lader Eder forlige med Gud, men og (thi dette har han ligeledes befalet os) lader Eder forlige med hverandre indbyrdes. J ville jo alle æde det samme aandelige Brød og drikke den samme aandelige Drik - J have alle Forløsning formedelst eet og det samme dyrebare Blod - J bekiende een og den samme Herre hvi skal da være en ævig Misforstaaelse og Uenighed imellem Eder, Betænker, at, ere de fredsommelige salige, saa ere de ufredsommelige, som leve i Kiv og Trette, ikke salige, de kunne ikke kaldes Guds Børn - og, om de end kalde sig selv saaledes, de ere det dog virkelig ikke; men ere de ikke GudsBørn, hvad da dømmer selv eller læser Dommen i den Skrivt, som skal dømme os alle Kiødets Gierninger ere aabenbare, saasom: . . . . allehaande Fiendskab, Kiv, Nid, Vrede, Trette, Tvedragt, Partier, Avind o. s. v. om hvilke jeg siger Eder forud, som jeg og tilforn har sagt, at de, som giøre saadanne Ting, skal ikke atve Guds Rige 3). Saa hører mig da Velyndere, Venner, Med-Christne, hører mig, saa skal Gud igien høre Eder d) fatter Freds og Kierligheds Tanker mod ethvert Menneske, ogsaa mod Eders bitterste Fiender - urydder al Vrede og Fiendskab, som det allerskadeligste Ukrud af Eders Sind - haver intet mod noget Menneske paa Jorden, uden, maaskee, dette eene, at man ikke vil lade sin Siel frelse, og ikke give Jesu Navn Ære, lader hans første Ord af Korset lyde ind i Eders Hierter: v. P. 133, 13. 1) Gal. 5, 1922. ) Dom. Bogs 9, 7. Fader forlad dem; thi de vide ikke hvad de giøre. Tager ogsaa imod det Kald, som Jesus giver Eder, at være Freds Stiftere, formaner - paaminder - overbeviser - hielper til rette - bringer i Led, hvad som er gaaet af Lave - styrker de matte Hænder, og opreiser de snublende Knæe 2), saa skulle J kaldes Eders Faders Børn, som er i Himmelen, og blive hans Søns billede ligedannede i Naadens og Ærens Rige. Sartorius. 2) Ebr. 12, 12. 13.