Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-09-30
Tirsdagen den 30 September, 1806. Tolerance. Jkke behøver man at være indtagen af Fordomme, for at paastaae, at Regjeringen i intet Land i Verden har gjort og gjør mere for at fremme sand Oplysning og at udrydde ældgammel Overtro, end i Dannemark. Det er ikke ved sin politiske Magt, ikke ved sin store Befolkning, men ved sin forige Bestræbelse for Menneskehelds og Oplysnings Befordring, at Dannemark hævder sin Rang som een af de agtværdigste Stater i Europa. J saadant et Land og under saadanne Omstændigheder vil det maaskee forekomme den Oplyste besynderligt, at tale om Tolerance: et Udtryk, der just ikke burde nævnes som en saa stor Dyd blandt oplyste Nationer, thi hvad fornedrer vel mere Menneskene, end naar de ansee det for en Fortjeneste, at taale Brødre, der dyrke den samme Gud som de, skjønt paa en anden Maade? Hvad mon Jrokeseren vilde sige, dersom man fortalde ham, at der gives Folk under Solen, som forfølge hinanden blot for Troens Skyld? Men man vilde virkelig gjøre vor Nation Uret, dersom man paastod, at endog dens laveste Almue gjør sig skyldig i Jntolerance. Tvertimod vandre her alle muelige Slags Troesbekjendere i broderlig Samdrægtighed ved Siden af hinanden, og selv Aphelen blues ved at vise sig uoverbærende mod andre Religionsbekjendere. Det er kun Enkelte, der, efter at have traadt Religion, Dyd og Medborgeres Hæder med Fødderne, haane Nationer, oprinde gamle Fordomme og ægge Almuen til Religionsforfølgelse. Hvad de ikke gjøre af Ondskab, det gjøre de af andre Bevæggrunde. For at naae deres nædle Øiemed vilde de, dersom det blot kom an paa dem, gjerne indføre Jnqvisitioner, Auto da see, Forstog og alle de Skjændsler, der vanærede Middelalderen. Sandt er det, enhver, selv den mindst Oplyster foragter saadanne Menneskeer; men Oplysningen ligner en svæd Plante, som ofte lider ved det mindste udvortes Jndtryk, Fordomme kunne ikke dybt nok oprykkes med Roden, thi den mindste Spire der bliver tilbage, skyder hastig frem og bliver inden man veed et Ord deraf atter til en stærk Stamme. Man kan derfor ikke for tidt og lydelig tilraabe Statstyrerne: standser ethver Uhyre, der vil opfriske gamle National fordomme eller udstrøe Overtroens Sæd blandt eders Undersaatter, det være af Uvidenhed, Ondskab eller Egennytte, Med største Ængstelighed vaages i de fleste Lande over, at der ikke skrives noget mod Staten, og den herskende Religion, men frit kan man i mangen en Stat haane de Troesbekjendere, hvis Religion ikke er den herskende, frit tør hver Nidding fremkomme med de løgnagtigste Beskyldninger mod anderledes Tænkende, uden at Retfærdighedens straffende Arnt nogensinde rammer ham. Jo længere man gaaer tilbage i Tiden, des mindre finder man Exempler paa Jntolerance, som Europa først synes at have antaget tilligemed sin Civilisation. De gamle Jsraliter, og selv Romerne lode enhver Nation roligen dyrke sin Gud, uden at forfølge den for Troens Skyld. Jacob ægtede en Afgudsdyrkers Datter, og Laban tilbad en anden Gud end hans Broder. Romerne forundte alle Nationer uden Forskjel, lige indtil Jøder, ja indtil Ægypterne, som de hadede saa meget, fri Gudsdyrkelse, endog da de vare Verdens Beherskere, Jngen af Oldtidens cultiverede eller de nyere Tiders uciviliserede Nationer arbeidede nogensinde paa at gjøre Proselyter, at omvende Folk ved Missionairer, eller at hade, forfølge og haane deres Brødre, fordi de søgte at finde Himmelen paa en anden Vei end de. Fra den Side betragter har Hierarkiet uendelig skadet Menneskeslægten. Det brugte Religionen som et Middel til at væbne Nation mod Nation, Broder mod Broder, Borger mod Borger. Man vise mig et eneste Exempel i den hedenske Historie, hvor man i Religionens Navn har fornedret Menneskets Værdighed saa dybt, som Spanierne i America, Carl den Niende i Frankrige, kort, som saa mangen europæisk Stat og Regent i Middelalderen og de nyere Tider, Hvo kan opregne alle de Blodsoptrin, som Kirkens Annaler ere opfyldte med? Disse Tider ere imidlertid forbi. Selv den enfoldigste Almuesmand troer nu ikke meere, i det mindste ikke i nogenlunde oplyste Stater, at man kan tilkjøbe sig Sallighed ved at slaae Tyrker ihiel i Palæsting eller Huguenotter i Frankrige, at man kan handle Gud til Behag ved at hade, forfølge eller bespotte sin Broder, fordi den Gud, som har skabt dem begge og som vaager over dem begge, ikke har ladet ham fødes som Catholik eller Lutheraner; at man gjør Himlen en Tjeneste i at overtale eller tvinge andre Mennesker til at vælge en Religion, som man anseer for den ene lyksaliggjørende. Det er kun Mahomed, der paastod, og Mahodattere, der troe, at man bør forfægte Relisionen med Sværdet i Haanden. Men uagtet vort Fædreneland i Almindelighed udmærket sig ved saa skjønne Prøver paa oplyst Tænkemaade, saa seer man dog endnu Folk, som gjøre sig en Glæde af at oprippe gamle Fordomme, og som ved alle Leiligheder søge at bruge haanlige Udtrykke mod Nationer, der ikke høre til de saakaldte herskende. Det er en sørgelig Følge af Tingens Natur. Aarhundreder, udkræves til at udrydde rodfæstede Fordomme, fornemmelig i Religionssager, og hvad man med Modermelken har indsnet, det lader sig siden ikke saa aldeles glemme. En Braad bliver altid tilbage, og naar man ikke i den spædeste Alder søger at standse dens Vext, eller i det mindste at berøve den sine Næringssafter, voxer den hastig til. Det vilde være at fordre for meget, dersom nu paastod, at hvad Fanatismen i Aartusinder har hvager, med eet skal styrte sammen i Ruiner; det vilde være urimeligt at paastaae, at Almuen, efter at man i Aarhundreder har sat den vrange Jdeer i Hovedet, har i Religionens Navn opmuntret den til at hade og forfølge sin anderledes tænkende Næste, har skildret Forfølgelsesyge som en Egenskab, der er Gud behagelig - at den, efterat man saaledes har forstemt Guds Mesterværk, skulde i alle Henseender vise sig tolerant. Med Ligegyldighed vandrer derfor ikke Christenen den uoplyste Catholik eller Lutheraner forbi, som troer at haane ham ved at bruge hans Fædres Nationalnavn som et Spottenavn imod ham; han ynker hans Svaghed, og forbander i Hjertet de snedige Klerke, som for Aarhundreder siden have lagt Fanatismens Sæd saa dybt i Menneskenes Hjerte. J dette Tilfælde maa den uoplyste Almue betragtes som et Barn, der er ond af Vane, ikke med Forsæt. Man kan i det høieste kun sukke over den Blindhed, hvormed den er slagen. Men Skribenter, hvorledes kunne de være saa intolerante De, som vide, at Menneskekjerlighed og Overbærenhedsaand er Grundvolden, for den Christelige Religion? Jngen maa troe at de gjøre det for Religionens Skyld, en saadan Uvidenhed kan man ikke forudsætte hos dem; de have i Almindelighed ganske andre Bevæggrunde. Saadanne Skribenter høre sædvanlig til den laveste, foragteligste Classe. De angribe de Religioner, der ikke høre til de herskende, og omvendt vilde de sikkert gjøre det Modsatte. J Constantinopel vilde de være ligesaa haarde mod Christne, som de i Kjøbenhavn ere det mod Jkke-Christne. De ligne heri den Lutherske Franz den Første, som forenede sig med Tyrkerne mod den Catholske Carl den Femte, den samme Franz, som uddeelte Penge blandt Lutheraner i Tydskland, for at understøtte dem i Oprøret mod Keiseren, - som i Sachsen lønnede dem af Politik, og i Preussen lod dem brænde af Politik. Saadanne Skribenter, hvis Egennytte er Vehikelet for alle deres uværdige Bestræbelser, burde i egentlig Forstand ikke komme i Betragtning, dersom deres Skrivter ikke ulykkeligviis havde større Indflydelse paa menig Mands Tænkemaade end man skulde troe, dersom de ikke umærkeligen oprippede gamle, halvglemte Fordomme, tilintetgjorde i Løndom Regjeringens ivrigste Bestræbelser og forstyrrede med deres frække Hænder Oplysningens skjønneste Værk. fortsættes