Københavns Adresseavis, 1762-08-20
J laster Tingene, fordi det jer forbydes At sammes føde Frugt af eder ey maae nydes. Men Spørsmaal, heed det ey Noli me tangere, Mon I ey taalte da et blottet Bryst at see, Han tang, og Samlingen brød Talen af med Latter, Enhver af dette Svar nu letteligen fatter, At Jomfru Anne har besiddet Skiønsomhed, Jo, saadan Pige nok at svare for sig veed. Der var for Frierne da intet her at vinde, De kunde ingen Vey til hendes Hierte finde; Og hos Forældrene var intet at formaae, Thi de kun efter Rang og store Midler saae. Jmidlertid der var en Herremand paa Landet, Som af vor Annes Roes var bleven overmandet: Thi hendes Deylighed og Dyd blev ført omkring, Af Rygtets aabne Mund, som tier ingen Ting Ja hendes Skilderie var blevet saa begierligt, At Prisen steg saa høyt, det syntes umancerligt; Og hver begierlig var dens billede at faae, Som syntes Venus selv i Skiønhed overgaae. Vor Lille Annes Roes som Rygtet vidt udbragte Den gamle Herremand til Hoved=Staden trakte, Han havde Lyset seet i fiirsindstyve Aar, Og paa sit Hoved snart ey eyede et Haar. Han havde atten Aar, som Enkemand fremdraget, Men var nu endelig af Annes Roes indtaget, Og reyst til Kiøbenhavn i ene Ærende, For denne Jomfrue selv personlig at besee. Det ogsaa var hans Agt at vilde hende ægte, Som i hans Tanker man ey kunde hannem nægte, Thi paa en Tønde Guld han vist var Herremand, Desuden havde han en gammel god Forstand. Han kunde Jomfruen allene ey ernære, Men og i Raad og Daad som hendes Fader være. Hvad andre ringe Ting i Ægteskab angik, Han tænkte ved sig selv sin Rigtighed nok fik. Han kiørte lige til hvor Annes Fader boede, Bad dem at holde sig en Dristighed til gode, At han, som fremmet var, tog lige ind til dem, Men han dog haabede at finde her et Hiem. Hr. Kielsen høflig var, bad ham velkommen være, Og spurgte, i hvad Rang han maatte hannem ære. Den Gamle svarede: Jeg er en Adelmand, Som har en Herregaard og Gods i dette Land. Paa Landet kalder man mig allevegne Junker, Med anden Titel ey mit Navn i Verden prunker, Men det kand være nok, jeg skiøtter ey og meer Thi jeg alligevel nok bliver den jeg er. Han sagde videre: Jeg har begyndt at tale Thi vil jeg dennem og min Tilstand først afmale, Før jeg vil sige dem mit rette Ærende, Og hvorudi de mig kand giøre Tieneste. Jeg er da Enkemand og ingen Arving haver, Og Gud velsignet har mit Bo med Lykkens Gaver, Saa naar vor Herre vil, jeg falde skal omkuld, Beløber nok mit Gods sig til en Tønde Guld. Nu har jeg meget hørt om deres Jomfru Datter, Og dette Øyeblik jeg mig lyksalig skatter, Ja i en lyksom Tid jeg reyste hiemme fra, Om de mig give vil paa Lille=Anne Ja Ulige Stand og Æt vil ikke meget sige, Hvor Dyd og Deylighed, som her, er uden Lige, Er hun ey Adel just, hun burde være det, Og skal i denne Arm, det vorde snart og let Det er alt hvad jeg har i Kiøbenhavn at giøre: Og maae jeg nu et Svar fra deres Munde høre, Saa er jeg vel tilfreds, og tvivler ikke paa, Jeg faaer jo saadant Svar, som mig fornøye maae. Hr. Kielsen svarede: Jeg Junkeren maae takke, Men med min Kone først om denne Sag maae snakke, Ey ! sagde Fruen, Mand! Hvad Snak om denne Sag Det Tilbud maae vi jo ansee med Velbehag. Vor Datter kand jo ey faae bedre Mand paa Jorden, Og meere lykkelig gaae ind i Ægte=Orden. Kom hierte Junker, kom, kom dog og sæt sig ned Jeg svarer dennem til, det har sin Rigtighed. Ja mænd, i Himlens Navn, Hr. Kielsen ogsaa sagde, Thi Gods og Pengene dem begge to behagde. Men sagde Junkeren, her fattes et endda Det ene nu beroer paa deres Datters Ja. O! sagde Fruen, hun, Hr. Junker er saa dydig, At hun vor Villie paa Timen bliver lydig. Men sagde Junkeren, jeg er en gammel Mand. Ey sagde Fruen, det ey noget hindre kand. Enhver sin Alder ey saa got som de kand bære, De seer ey gammel ud, hvor gammel kand de være, Vor Junker svarede: En tresindstyve Aar, Men jeg paa egen Haand foruden Stok dog gaaer. Og Briller ey endnu har været paa min Næse; Jeg kand en Jomfru=Stiil med bare Øyen læse. Ey sagde Fruen, det min sandt er noget stort Men om Forladelse, jeg gaaer en smule bort Da Fruen var gaaet ud, saa Junkeren og Kielsen Og talede og Sæd, om Kiøbmandskab og Helsen, Og andre slige Ting, til Fruen pustende Kom ind til dem igien, fuld af Forbittrelse. Strax Tieneren kom ind med Flasker og Pokaler; Man ham at skienke i, og bringe frem befaler, Man drak den første Skaal for Junkers unge Brud, Og han stak sin Pokal til sidste Draabe ud. Derefter spurgte han, og venlig saae til Fruen, Om deres Datter ey maae komme ind i Stuen, Jo sagde Kielsen, Lars, beed hende komme ind. Hun kom og blussede i hendes venstre Kind. Det havde Fruen gjort, den Tid hun for var ude, Da Anne vægrede sig ved den knødte Kande, Og strax ey villig var at svare ydmygt Ja Til det, som hende blev fortalt af sin Mama. Hvad, sagde Fruen da, tør du dit Minde nægte Du skal paa mine Ord, om du blev gal, ham ægte, Han ey saa gammel er, kan tresindstyve Aar, Og tænk foruden Stok paa egen Haand han gaaer. Der Briller ey endnu har været paa hans Næse, Og han kand Jomfru=Stiil med bare Øyen læse, Han har en Tønde Guld, er han vel at forsmaae, Du aldrig bedre Mand kand vente dig at faae. Da Lille Anne nu sin Moder vilde svare, Og til Benægtelsen den rette Grund forklare, Blev Fruen heftig vred, Slog til af Hiertens Grund, Og sagde rystende: Dit slemme Skarn holdt Mund Men hun, uagtet sligt, var derfor høyst beleven; Og da hun traadde ind, den Gamle nær var bleven Stok død ved dette Syn, dog lettede han op, Den skrukne Skal han har af Elskovs hede Krop. Han gik til Jomfruen, og bukkede for hende, Hun neyede igien, hvorpaa han gav tilkiende, At hun var den Person han ene elskede, Og bad, hun vilde ham sit Hierte værdige. Mit Hierte, sagde hun: Min Herre, det er meget, Det ubeskaaret er til denne Dag mit eget; Saa hastig jeg ey kand det heller skienke bort, Det maatte ellers mig henregnes til en Tort. Vor Junker meente ney, og Kielsen ligeledes. Men Fruen svarede: Hun vil nok lenge bedes. Hr. Junker, giv kun Tid, jeg dem forsikkrer paa, At de skal hendes Ja med allerførste faae Vor Junker Annes Haand da op til Munden førte, Den trykte stundom sterk og stundom løst anrørte, Som Elskovs Luen i hans Hierte faldt og steen; Sligt for en gammel Mand var ægte Børne=Leeg, Han gandske henrykt blev, han trakte dybe Sukke, Og sagde, svar dog Ja min lille føde Dukke! Men Anne svarede ham gandske reent ud: Ney, Mit Hierte og mit Ja jeg skienker Dennem ey. Alt det hvormed jeg Dem min Herre, nu kand tienne, Er min Høyagtelse at skienke Dem allene. At elske, maae De troe, jeg ey endnu forstaaer, Og uden saadan Drift man ey mit Hierte faaer. Men Fruen trøstede vor Junker paa det beste, Bad ham kun stadig Tro til hendes Løfte fæste, Og ey mistrøste sig, det skulde nok gaae an, Forældres Myndighed alt sligt udrette kand. Vor Junker denne Gang opholdt sig otte Dage; Thi Annes Selskab ham allene kunde smage, Og da han Afsked tog, fik Fruen et Etni, Og Anne sik et Uhr med hans Portrait udi Hun vægrede sig vel at tage mod hans Gave, Men Junkeren han svor, hun skulde Uhret have, Skiønt det var ringe, hun det maatte ey forsmaae, Hun skulde vel hernest det som var bedre faae. Og hendes Fru Mama befalede det samme; Thi maatte Jomfruen ugierne det annamme, Tog det da ydmyg an og høflig neyede, Men hun det lagde bort og gad det ikke see. Hver anden Uge han fra denne Tid besøgte, Og naar han reyste bort, han Gaverne forøgte; Men hvad han tog sig til, og hvad han hende gav, Han kunde hende dog et Ja ey tvinge af. (Herefter følger om hendes Forlovelse. og Bryllups Anstalter.)