Berlingske Tidende, 1831-02-15
Oberstlieutenant Dobrzansky, der til den forrige Dictator havde indgivet en Beretning om en Sammensværgelse i Warschau, og siden blev fængslet, er nu sat paa fri Fod og har ladet indrykke sin Retfærdigjørelse i vor Stadstidende. At Polen, efter ærgjerrige Demagogers Tilskyndelse, aldeles vil løsrive sig fra Rusland, er i meer end een Henseende at beklage, især fordi man, - ifølge Hs. Majestæt Keiserens Samtale med vor Deputerede til Petersborg, Grev Jeziersky, som Monarchen tre Gange lod kalde, for af ham at faae den nøiagt tigste Underretning om Polens Tilstand og Folkets Stilling, -med Vished turde haabe, at den humane Keisers milde Yttringer og den varme Jnteresse for Polens Vel, som han yttrede, let kunde have ført til en fredelig Udsoning. Keiseren erklærede nemlig, at han vist vilde have raadet Bod paa de Besværinger, hvortil Polakkerne troe sig beføiede, dersom disse havde været ham forud bekjendte, og han, efter den upartiskeste Undersøgelse havde fundet dem grundede. En Krig kan dog ikkun havden største Ulykke for Polen til følge; thi om Polakernes Tapperhed end tilkjemper sig Fordele, maa de dog tilsidst vige for den fornyede Overmagt. Og - hvo har tændt Oprørsluen i Polen, Adelen; de herske, syge Magnater, der, trædende Folkets Rettigheder, som Keiseren beskyttede, i Støvet, ønske den gamle Forfatning tilbage, for atter at slaae menige Borgere og Bønder, taabeligen formaste sig til at trodse deres mægtige Hersker og udæske hans retfærdige Straf- Efter den sidste af Jagellonernes Død blev Kongemagtens Jndskrænkning i Polen bestemt ved de Haandfæstninger, der ere bekjendte under Navnet Pacta conventa, hvis sidste Artikeudtykkeligen fastsætter, at, dersom Polens Konge handler imod de Rettigheder og Friheder, som han har besvoret, saa ere hans Undersaatter netop derfor ikke længer forpligtede til Lydighed imod ham. Men det polske Folk bedaarer sig selv ved at regne paa saadanne Træk som paa Erindringer, hvoraf Folket har Føje til at være stolt, thi den Slutning, som af hine Haandfæstninger er dragen i Henseende til det polske Folks Frihed, Selvstændighed og Værdighed skuffes, naar Demagogerne beraabe sig paa fordums Dage. Kongemagten var indskrænket, dog ingenlunde for at værne om Folkets Rettigheder, men for at hævde en ligesaa uvidende som herskesyg Adels usuperede Forrettigheder, for at værne om et Aristokratie, som Montesquien med Føje har erklæret for det foragteligste af alle Aristokratier. (Sobieski - hvis Breve nyelig ere udkomne i Paris - skrev til Ludvig Klv og bad ham om at frelse Polen "fra Adelspøbelens ufornuftige Tyrannie.) Folket - Kjærnen af Nationen - regnedes for Intet; for dets billigste Fordringer hørtes hverken Humanitetens eller en fornuftig Politiks Stemme; Adelen var Alt, i dens Vold var baade Konge og Folk. - Polen var, ved selve fine Institutioner, Anarchiets Fortus, Skuepladsen for bevæbnede Commitier. Den daarligste af alle Love hjemlede paa Rigsdagen en Enkelte Veto Ret til at tilintetgjøre enhver Deliberations Virksomhed; den polsk Rigsdag, var derfor lige indtil vor Tid en Benævnelse, hvormed man spottende betegnede enhver turbulent Forsamling. Hiin Lov, det berygtede liderum Veto, galdt siden 1652. Jndsigelsens Ord "Nio pezwalam" i en Jldefindets, i en fremmed Sold hyret Rigsdagsdeputerets (et saakaldet Landbuds) Mund vare tilstrækkelige til at fuldkaste enhver Beslutning. Det kaldte man at bryde" Rigsdagen, og Adelen holdt denne Rettighed for sit Palladium. Umiddelbart efter sligt Veto fulgte sædvanligt en heftig Storm; den Protesterende selv maatte som oftest ved Flugten undgaae sine Medborgeres Forbittrelse og i nogle Aar holde sig skjult, lykkedes det ham ikke, saa blev Døden ikke sjeldent hans Dristigheds Løn. Er det at undres over, at netop denne Lov, endog i den Periode, da Polen endnu havde et Skin af udvortes Uafhængighed, blev opretholdet af fremmed Jndflydelse? Den var jo alle Machinationers virksomste Drivefjeder. - Da J. J. Rousseau i Aaret 1772 skrev sit bekjendte Værk om Polen, og hans Phantasie udmalede billedet af dette Riges Regeneration, kunde han ikke afholde sig fra at gjøre den bemærkning: "naar man læser Polens Historie, begriber man ikke lettelig, hvorledes en Stat med saa bizarre Indretninger har kunnet bestaae i saa lang Tid. - Og til disse bizarre Indretninger vil Polens imod sin retmæssige Souveran rebellerende Adel føre det af den misledte polske Folk tilbage, for atter at udsue det, Men den gode Sags Venner kunne af Ruslands herlige Keisers ligesaa energiske som menneskekjerlige Charakter, og af Retfærd seirende Magt, med Vished, haabe Polens Udfrielse af dets Magnaters demagogiske Vold.