Jyske Efterretninger, 1794-10-10
Slutningen af de i forrige No. af de syn Vises Levnet og Tiære. Den fierde Viise var Dittacus fra Mikylene. Han var sit Fædrelands Lovgiver og Forsvarer; thi han gav det Love, og forøgede ved Erobringer dets Enemærker og Riigdomme. Hans Grundsætninger ere bragte i et Dict, der bestaaer af 600 grædske Vers. Her er to til Piøre. Naar dine Venner have Stridigheder med hinanden, saa giv dig ikke af med at være deres Dommer; thi dette er et Middel til, at blive neens med den ene eller den anden, maaske ogsaa med dem begget. der hører Klogskab til at forudsee Ulykker, og Mod til at bære dem. Den femte af disse grædske Philosopher er Biagfra Priene i Carien. Han var Fyrste og Hærfører i sin lille Stad, som han adskillige Gange reddede, men som dog blev erobret af Cyrus. Af Frygt for Plyndringen flygtede Jndvaanerne, og tog saa meget Gods med de, som de kunde slæbe. Bigs forlod Staden næsten nøgen, og da man bebreidede ham hans Ligegyldighed, svarede han: jeg bær alting med mig, (hvorved han sig tide til sin Forstand, Retskaffenhed og uforsagte Mod, som erstattede ham alting.) Ved hans Død indtraf besynderlige Omstændigheder. Han var allerede meget gammel, da en af hans Venner bad ham, at forsvare hans Sag. Han paatog sig det, fordi hen fandt den retfærdig, og andvente derved sin hele Veltalenhed. Under Modpartiets Svar syntes han træt, og sov ind i sin Sønnesøns Arme, der sad ved Siden af ham Paadenne Maade udeblev altsaa Giendrivelsen; dog fældede Dommeren Dom i Sagen til Fordeel for hans Parter. Men da man vilde bekiendtgiøre ham denne gunstige Dom blev man var, at han var død. Det var am, der engang befandt sig paa et Skib i en Storm, og hørte de mange Bønner og Løfter, som de Omstaaende i denne Fare gjorde til Guderne, hvorpaa han vendte sig til nogle slette Mennesker, der vare iblandt dem, med disse Ord: "Tier stille, at Guderne ikke faae at vide, J ere her. Han pleied at sige: "den hæderfuldeste Seier er den, som man vinder uden Blodsudgydelse. Ven fuld er intet Ondt uden for dem, der ikke vide at bære det. Den Viise giør intet Ondt, om han endogsaa kan giøre det; Daaren derimod stræber at skade, om han endog ikke kan det. Men den fortræffeligste af hans Sentertser er denne: da han fik Øie paa de umaadelige Skatte, som Croesus havde sammendynget, udraabte han: "o hvor mange Ting kan jeg undvære Cicobulus er den slette Viise. Han var ligeledes født i Carien, og livede længe rolig og lykkelig i hans Fædreneland. Foruden disse Fordele, som Philosophien tilveiebragte ham, besad han mange Legems Fordele: han var sink og af stor Styrke. Hans eneste Feil var Vrede. Hans Datter Clesbuline, et smukt og forstandigt Fruentimmer, var hans Livs Glæde; hun forstød, den Kunst, at berolige ham, naar han blev opbragt. Hun var ligesaa stor i Philosophien, som han, og besad desuden Gaver til Digteruasten. Man tilskriver hende Hexametrets Opfindelse. Da hendes Fader sandt Behag, i mørke Taler, saa indklædte hun dem i denne Versemaade. - Her er nogle af hans Grundsætninger. Gift dig kun med din Ligel. Gaae aldrig ud, uden vel at betænke, hvad du vil giøre, og kom aldrig tilbage, uden at overlægge, hvad du har gjort. Prøvestenen prøver Guldet, og Guldet Menneskenes Retskaffenhed. Tag dig i Agt for, nogensinde at rose, at dadle, eller kiæle for din Kone offentligt.