Københavns Adresseavis, 1759-07-06
Fortsettelsen af det i forrige No. anførte Stykke Den urigtige Forskiel imellem en retskaffen Mand og en Mand af Religion. Deg hører undertiden siges, at Politor er at beklage, fordi han ikke er nogen Christen. Han giør sig frie Tanker over Religionen end indtil Extravagancer; hans Vittighed er uudtømmelig, saasnart han begynder at giøre dem latterlige, som tager Religionen i Forsvar; men han er en meget ærlig Mand; han er retskaffen i sin Handel og Omgang; man kand ikke engang bebreyde ham. en eneste Uretfærdighed; han betaler hvad han har tabt i Spil; han betaler endogsaa dem, som arbeyder for ham. Man kand forlade sig til hans Ord og Løfter; han er tienstagtig, og man har endogsaa seet ham medlidende, Ey hvilken retskaffen Mand, Men Polidor driver Spot med Lærdom, som han aldrig har undersøgt, og giør Nar af alle dem, som tager samme i Forsvar, uden, at bekymre sig om om de ogsaa fortiener at han skal spotte dem: hvilken Uretfærdighed, hvorledes kand han fortiene den Berømmelse altid at handle retskaffen, Det er sandt, han betaler sine Creditorer; han er tienstagtig, han er ogsaa medlidende; men han er riig, og bliver roest derfor, og hvo veed, om de udvortes Handeler, som forskaffer ham saadan Roes, der med billighed maae misundes ham, ikke ere Virkninger af Catechismus, som han endnu ikke gandske har forglemt, uden dog paa nærværende Tiid hverken at vide eller troe den? Man kand tilstaae, at der findes en vis naturlig Tilbøyelighed til det, som man kalder Retskaffenhed; thi man skal neppe kunne anføre et eneste Tilfælde, hvor Uretfærdighed, Falskhed, Forstilling, Bedragerie, og andre Fornærmelser i de Selskabelige Pligter, naar de betragtes i og for sig selv som Uretfærdighed, Falskhed, Forstilling og Bedragerie, bliver billigede eller Kiøbenhavns Adresse eller samtykke af de Personer selv, som omgaaes og handler tvertimod de væsentlige Egenskaber af en god og elskværdig Character. Denne Menneskets Tilbøyelighed er almindelig, og af en virkende Natur, ligesom alle Sielens Tilbøye. ligheder. Den beviser sig i Gierningen, naar den opvekkes af udvortes Anledninger, og bliver dreven til en vis kiendelig Høyde, item naar den ikke svækkes af nogle vanskelige Forhindringer, og ikke bliver overvunden af sterkere Passioner. Men da denne Tilbøyelighed henhører til det Slags, som opvekkes ved Fornuft og Overleg saa bliver dette sat forud hos den, som vil fortiene Navn af at være retskaffen at han har en fuldkommen og grundig Kundskab om alle de Objecter, til hvilke saadan en Sielens Tilbøyelighed maae yttre sig; at den er sterk og mægtig nok til, ikke noget Tilfælde at lade sig overvinde af andre Passioner, som ere stridige med saadan en Character, at den fornemmelig altid og sterkestyttrer sig til dem, som er værdigst for den. Thi hvor der findes ikke saadan Beskaffenhed, der kand man ikke med nogen fuldkommen Tilforladenhed være forsikkret om, at de Handeler og den Omgang, som synes at have deres Udspring af Retskaffenhed har virkelig ingen anden Kilde; man dømmer meget meere ikke Uret, naar man i saadant Fald slutter det, som er tvertimod, at nemlig saadanne Handeler har deres Oprindelse af Stolthed, En gennytte og andre Hensigter, som ikkun tilveye bringe en falsk og ukunstlet Retskaffenhed. Har et Menneske den tilbørlige Kundskab om de Objecter, til hvilke Tilbøyeligheden maae yttre sig, efter Retskaffenheds Forskrifter, saa maae han ogsaa være underrettet og Guds Forhold imod ham, og hans eget Forhold imod det uendelige Væsen, og ikke alleneste finde en Nødvendig hed, men endogsaa en Retfærdighed og Billighed, til at indrette sine indvortes og udvortes Handeler saaledes, at de kunde være overeensstemmende med disse Forhold. Han maa kiende en nødvendig og ubegribelig fuldkommen Ophavsmand baade til ham selv og alle andre Væsener; han vil blive store og Majestætiske Egenskaber vaer i denne Ophavsmand, hvilke udkræver hans Forundring, hans Forhavselse, og den høytideligste Tilbedelse; han vil i ham merke alle Skiøn heders første Afbilding og Grundvæsen, som han finder adspredte i Skabningen; han vil see, at dersom alle enkelte Fuldkommenheder i Naturen kunde blive samlede i Ect, saa skulde dog dette ikke nær opnaae hans uendelige Fuldkommenhed. Han vil komme til at see og af egen Erfarenhed fornemme, at Gud er den eneste Kilde til ald sand og fuldkommen Lyksalighed. Han vil ikke kunne kiende nogen Mangel eller Skygge i ham, men lutter klart og fuldkomment Lys, det høyeste, ypperligste Gode, og ydermeere saadant et Gode, som ikke bliver indskrænket i sig selv, men uophørlig meddeler sig til andre Væsener, eftersom deres Beqvemhed er stor eller liden til at kunne tage derimod. Kiender han ham som en viis, upartiisk retfærdig og god Herre, og betragter han ham som en Fader for alle sine Skabninger; Hvilken en Skueplads af Fornøyelse og Henrykkelse aabenbarer sig da ikke for ham, naar han seer sig omkring paa den store Scene, og seer sig selv at være en af dem, som dependerer af saa elskeligt Væsen, saa vil han fornemme med en uovervindelig Overbeviisning, at det ikke allene er en Skyldighed, som har sin Oprindelse af den nødvendige Dependance af denne Ophavsmand, men endog at Retfærdighed og billighed selv forlanger, at lade hans Kierlighed, hans Taknemmelighed og de Følelser af Ærbødighed og Fortroelighed imod den beste Natur stige til den høyeste Grad af Levenhed og Styrke. Dersom der virkelig kunde gives ringere og ufuldkomnere Væsen, som ikke dependeres de af ham, og de havde Følelser af Retfærdighed og billighed, ved en rigtig Kundskab om ham, og havde den Resolution, at giøre sammes Befalinger til deres Forholds Forskrifter: saa skulde de ogsaa, uden nogen Dependance, besidde og øve det, som man indbefatter under Navn af Religion og Fromhed. Hvor meget meere maae da ikke et Menneske kiende sin Forbindtlighed til Religion, der med heele Naturens Ophavsmands Fuldkommenhed og Elskværdighed fornemmer sin Dependance af ham, Naar han veed dette, saa vil han ønske, at lære at kiende det ved en dyb Eftertanke af dets Gierningers og Skabningers Betragtning. Han vil da kunne indsee, at han strider tvertimod sine Forholds Pligter imod ham, ved at forkaste en endogsaa ikkun foregivet Aaben. baring af ham, uden den nøyeste og omhyggeligste Undersøgelse, og, det som endnu er uretfærdigere og uanstendigere, at drive Spot med samme Aabenbaring, uden at have prøvet og examineret den. Naar nu et Menneske besidder denne Kundskab, og dog alligevel, tvertimod bedre Jndsigt, ingen ingen Religion har, hvad kand han da giøre for Paastand paa den Berømmelse af Retskaffenhed Kand man vel med en fornuftig Grund vente, at den, der er findet som et Skarn imod det beste Væsen, skulde handle som en retskaffen Mand imod os, thi dersom vor Høyagtelse og Kierlighed til hvad for et Væsen det maatte være, grundes allene paa samme Væsens Fuldkommenhed og Elskværdighed, saa følger nødvendig deraf, at denne Høyagtelse og Kierlighed maae tiltage i sine Grader efter dette Væsens Fuldkommenheds Grader. Men dersom vi endogsaa ved Retskaffenhed allene vilde forstaae Pligterne i den selskabelige billighed og Retfærdighed, saa kunde dog paa en fornuftig Maade ikke formodes, at en Mand uden Religion skulde være en retskaffen Mand. Egennytte, Vrede, Misundelse, Vellyst, Hevngierrighed og Stolthed ere Passioner, hvis Au fald ethvert Menneske fornemmer, og hvo veed ikke, hvor mægtige disse Passioner ere, Forsager nu et Menneske Religionen; forsager han tilkommende Belønninger; forsager han Guddommens Velbehag i hans Handeler, og er hans Siel forhærdet i Henseende til Frygten for hans Retfærdighed: Hvad for en Forsikkring har vi, at han vil adlyde Retfærdigheds strænge Forskrifter og Love, naar mægtige oprørte Passioner forlanger sammes Fornærmelse til deres Tilfredsstillelse! Men af en Mand, som virkelig har Religion, og er resolveret at opfylde de Forbindtligheder, som hans Kundskab om det høyeste Væsen, og hans Ærbødighed og Kierlighed til samme fordrer af ham, kand man med god Grund vente, at han i alle Tilfælde, endogsaa med hans kiereste og mægtigste Passioners Overvindelse, vil handle retskaffent, just fordi, at han betragter sine Pligters Opfyldelse imod andre, som en væsentlig Deel af Religionen. Thi hvilke Vaaben giver den ham ikke imod hans Begierligheders Magt? Dette haaber jeg, skal være nok, til at overbevise os om, at en retskaffen Mand uden Religion ikke kand være nogen anden, end saadan en, som man uden Vidner og lovformelige Beviis ikke tør beskylde for ey at være nogen retskaffen Mand, siden han ellers, for at conservere og staae paa en Ære, som han ikke fortiener, kand ved Rettergang og Øvrighedens Magt og Myndighed tvinge os til, at sige en usandfærdighed.