Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-03-16
Den Vest-Siællandske Avis eller: Ugeblad. Slagelse. den for landske Historie. uden- og indenfor tigste Nyeheder. Dagens vig Redigeret af Hr. Pastor Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus 16de Aar. Tirsdagen den 16. Marts 1830. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. Gaderne i London. (Slutning.) Natten kommer, og da forandrer sig igien Synet af Londons Gader, som bliver virkelig magiske En lang Jldkiæde oplyser disse lige, eensformige Gader; fra et Sted til et andet fremvise de med Gas oplyste Boutikker deres Pragt. Hist kaster det purpurne Gienskin, som straaler med blaae og violette Farver fra Apothekerne, sin Glands paa Mure og Fliser, og Krystalkuglerne i Liqueurboderne, som paa samme Maade ere oplyste, blende Øinene med deres Skin. J alle store Gader finder man disse Signaler; de ligne hinanden fuldkomment, og bedrage den vildfarne Reisende ved deres fuldkomne Analogie. Det er umueligt at læse en Gades Navn eller selv at kiende den igien; ligesom de Jndfødte i Oldtids Skoven ved Orinocofloden maae han rette sig efter sin Hukommelse, og forfærdige sig egne Marschkort. Jeg kiender Englændere, som neppe vidste Navnene paa fem eller sex Gader; men dog kunde finde Vei allene ved Hielp af flere Punkter, som de kunde gienkiende, f.Ex. Saint Giles, Saint Paul og Vestminster. Om Natten ere disse store Masser af Bygninger, som kan let bemærkes langt fra, de eneste Ledsagere, hvilke man kan rette sig efter, de eneste Fyrtaarne, ved Hielp af hvilke man let kan finde sin Vei midt paa dette Ocean igiennem Gader der ganske ligne hinanden. - At gaae paa Londons Gader, er en Konst; ja jeg kunde næsten sige en Videnskab. En Landmand bærer sig derved altid forkeerad; først efter lange og feilslagne Forsøg lykkes det ham, ja ofte lykkes det ham aldrig i den Grad som en i London født Petitmatre. Tyvene opdager sikkert paa det første blik en Mand fra Landet blandt hundrede Mennesker; jeg vil forsøge paa at levere et billede af ham. Seer J hiin Mand, som staaer foran Boutikken, hvis Hat falder af, som støder sin Naboe med Albuen, er som bestyrtset aabner skye sine Øine? – Saaledes er det. Betragt derimod Londons Jndfødte, hvorledes de bevæge sig frem langs med Trottoirene ligesom Commandantens Statue i Don Juan. Mennesket er af Marmor, Jntet rører ham, Jntet undrer han sig over, Jntet giør Jndtryk paa ham; man vilde kalde ham en Abstraction, en Jdee, en Chiffer som bevæger sig. Han ordner sine Anliggender, giør en Beregning, fuldender en Multiplication, samler sine Tanker, hans Øie er stivt og mat; hans Arme hænge ned; hans Pande er høi og følelsesløs, Hatten nedtrykket i Øinene. Undertiden læser han paa sin Vandring, eller dersom han er gudfrygtig, fremsiger han en Bøn. Han gaaer ikke, men lader sig skyde frem, og da i Londen kun enhver tænker paa sig selv, og hiin store Procession af Egnister er desuden meget fredelskende, saa møder der ogsaa sielden nogen Ulykke. Falder een af dem, saa reiser man ham ikke op; bliver han staaende, saa bliver han stødt; dreier han sig om, saa bliver han kastet omkuld. Jeg kiendte en stakkels Landmand, som, da han var ubekiendt med hvad der var Skik og Brug paa Londons For touge, blev, efter Folkets Udtryk, saa jammerlig skudt omkuld, at han blev syg. En Anden, som var bleven bedøvet af den brusende Strøm som flød omkring ham, steeg op paa Trinene af St. Pauls Kirken. "Jeg ventede, sagde han, indtil den Hob, som kom fra Kirken, havde formindsket sig noget, men det skete ikke og Landmanden ventede til det var Aften.