Jyllandsposten, 1838-10-22
Det er yttret, at et Andragende som det nuværende ikke vilde ligge indenfor Grændserne af Stændernes Petitionsret; men Anordn. 28de Mai 1831 6 5 tilsteder udtrykkeligen Stænderne Ret til, naar de finde Anledning til at ønske nogen Forandring i Landets almindelige Love og Jndretninger, derom at gjøre Kongen Forestilling og Forslag, og undtager ikke Anordn. 28de Mai 1831 fra Kredsen af Landets almindelige Love. Herimod er indvendt, at denne Anordning som en Grundlov maa være undtaget fra de Love, i hvilke Forandringer kunne ompetitioneres. Og vistnok kan man med Føie kalde denne Anordning en Grundlov, forsaavidt den har lagt Grunden til en ny fædrelandsk Jnstitution, og forsaavidt Kongen ved denne Lov har grundet en tillidsfuld Tilknytning mellem Konge og Folk. Men Anordn. 28de Mai 1831 er ikke en Grundlov i den Forstand, at den skulde være hævet over Kongens Souverainitet og enhver nærmere Bestemmelse eller Modification efter Omstændighederne. Forholdt det sig saaledes, maatte denne Anordningens Særegenhed været udtrykkeligen af Lovgiveren fremhævet, hvilket ikke er skeet. Den kongl. Commissarius har selv indrømmet Muligheden af, at Kongen i Tidens Længde kunde finde det tjenligt for Opnaaelsen af det velgjørende Øiemed, som han ved Jnstitutionen har tilsigtet, at forene de to nu afsondrede raadgivende Forsamlinger til een, hvilket tilstrækkeligen godtgiør, at Anordn. 28de Mai 1831 ikke er som Kongeloven en over vor souveraine Herskers Villie eller Kjærlighed for Folket og den af hans frie Villie udgaaede Stænderinstitutionen hævet Grundlov. Men saa er det klart, at den Stænderne tilstaaede Petitionsret maa kunne anvendes paa Forandringer i Anordn. 28de Mai 1831. Vel har man endnu gjort den Jndvending at en Forening af de to Stænderforsamlinger til een vilde indeholde en logisk Modsigelse, da de saa ophørte at være Provindsialstænder. Men ikke at tale om, at Udtrykket Provindsialstænder saa meget mindre kan urgeres i en logisk Beviisførelse, som Jnstitutionen ikke kan stricte kaldes en Stænderinstitution, eftersom ikke alle Stænder, saasom Haandværkstanden, Militairstanden o. fl. ere repræsenterede, saa vilde Jnstitutionen ingenlunde ophøre at være provindsial, fordi de nu adskilte tvende Forsamlinger forenedes, eftersom Øestifterne og Nørrejylland tilsammen ikke udgjøre samtlige Kongens Regimente underlagte Provindser. Tænker man sig en anden Forandring, som Kongen muligen engang vil finde det tjenligst for Opnaaelsen af det velgjørende Øiemed, som han ved Jnstitutionen har tilsigtet, at udføre, den nemlig, at Jsland og Færøerne tilsammen skulde have en egen Stænderforsamling, saa var dette ogsaa en væsentlig Forandring i Anordn. 28de Mai 1831 og som vilde stride imod Ordene i H 1 af Frdg. 15de Mai 1834, men Provindsialstænderne vedbleve desuagtet at være Provindsialstænder. Endnu mindre kan man med Føie sige, at den foreslaaede Forening vilde forandre Jnstitutionens Natur, eller med den kongl. Commissarius: at den Hovedbetragtning, som ligger til Grund for Ønsket og Stændernes Forening, er, at Jnstitutionen derved skulde faae en endnu større Betydning, blive mere bindende for Regjeringen, eller at et Ønske herom, nu frembragt, vilde vise, at Stænderne utaalmodigen hige efter at gjælde meere, end de efter den engang trufne Jndretning skulle. Det maa mærkes, at den foreslaaede Forening ingenlunde i sig indeholder en Forandring af Jnstitutionens Natur. Jnstitutionen bliver i sit Væsen, den samme, hvad enten de raadgivende Stænder for Danmark ere, som nu, deelte i to Forsamlinger eller blive deelte i tre Forsamlinger, eller skulle udgjøre kun een Forsamling. Raadgivning gjennem Landets udvalgte Mænd er Jnstitutionens Væsen, og Raadgivning bliver Raadgivning og intet Andet og intet Mere, naar den udtales paa eet Sted og een Tid, end naar den udtales paa to forskjellige Steder og til to forskjellige Tider. At Kongen med fuldkomment Overlæg har afsondret Stænderne i to Forsamlinger, vide vi, ligesom Allerhøistsamme med fuldkomment Overlæg giver Danmark enhver Lov, det under hans velgjørende Regimente har modtaget; men det er visselig med fuldkommen Beføielse at man tør antage, at jo vigtigere, jo mere indgribende en Lov er, desto villigere vil den elskede Landsfader høre Stændernes Mening om den. Vor dyrebare Konge vil i sin høie Viisdom vide at bedømme denne Petitions som enhver andens Værd. Der kunne være visse Hensyn, der ere Undersaatterne ubekjendte, som Kongen maa tillægge overveiende Vigtighed; Provindsialstænderne have kun at tale efter Overbeviisning, og handle inden de dem ved Lovene foreskrevne Grændser. Dersom nu Forsamlingen finder, hvad vi have givet os den Ære at udvikle, grundet, tillade vi os at foreslaae. 1) At Forsamlingen for Hans Majestæt vilde udtale det Ønske, at Nørre-Jyllands og Østifternes Provindsialstænder maatte forenes paa en til samtlige Provindsers Krav svarende Maade. 2) At det desaarsag maatte behage Hans Majestæt, at lade udarbeide et Lovudkast i saa Henseende. 3) At Aarhuus maatte blive bestemt til Forsamlings 4) At dette Udkast derefter maatte drøftes af begge Forsamlingerne i et fælleds Møde i Aarhuus, men hver Forsamling derpaa afgive sin særlige Betænkning. Proponenten, Assessor With, yttrede, efter Foranledning, at da han bragte nærværende Sag paa Bane, havde han mindst ventet fra Forsamlingens Side nogen Modstand, og havde han kunnet ahne denne, især at den skulde findes i en saadan Grad, som han nu har Grund til at formode, da skulde han vistnok have vogtet sig for at fremkomme med sit Forslag, for ei derved at paadrage sig et stort Ansvar, saafremt det faldt igjennem. Han mener nemlig, at hvis Forslaget ikke af den jydske Forsamling skulde blive antaget, vilde dette bevirke megen Uvillie og Mistillid hos Øestifternes Beboere mod Jyderne, ligesom det hentydede paa et lignende Sindelag hos Jyderne imod Øeboerne, og han vilde saaledes ved Forslaget netop have foranlediget eller fremskyndet det Onde, som han havde villet forebygge. Referenten finder det urigtigt at andrage paa Forandring i en Lov inden man har erfaret, hvilke Følger den vil have, og da man endnu ikke af Erfaringens Vei har kunne overbevise sig om, hvilke Følger den omventilerede Bestemmelse i Provindsialstænder=Anordningen har havt, saa skulde det være for tidligt at indgive Petition om nogen Forandring. J Reglen har Referenten vistnok Ret, men Proponenten formener dog, at der fra denne Regel, som fra enhver anden, bør gjøres Undtagelser, og at en Undtagelse netop i dette Tilfælde er nødvendig. Det Onde, som Proponenten frygter for vil opstaae, hvis de særskilte Stænderforsamlinger skulle vedblive, det er Spaltningen i Danmarks Hjerte, som han tidligere har omtalt. Er denne først indtruffen, da er det for sildigt at forene Stænderne, da lade de sig ei forene. Her er altsaa ingen Grund til at oppebie Følgerne, man bør meget mere jo før jo heller forebygge dem ved Foreningen. Men, indvender man, hiin befrygtede Spaltning vil ikke komme, det er en utidig Frygt, som ikke er begrundet. Proponenten mener, at den er begrundet. Erfaring har lært os, at jo meere et vist Samfund af Menneskeer slutter sig sammen, isolerer det sig fra Andre, og kommer, om just ikke i noget fiendligt Forhold, saa dog i et fremmed og ligegyldigt Forhold til dem. Et saadant Samfund kan aldrig holde Skridt med Tiderne, det mangler den Alsidighed i Dannelse, som er nødvendig hertil. Man see blot hen til Mennesker, som leve paa smaae Øer isolerede saa langt fra det faste Land eller andre større Øer, at de kun have liden Omgang med Andre end dem, der ere fødte og leve paa samme Øe. Disse Mennesker betragte deres Øe som deres Verden, Alt udenfor den er dem vedkommende. Taleren kjender en Øe, som dog ei er saa meget lille, der ligger langt fra det faste Land, hvor denne Jsolering er kommen saavidt, at Beboerne i daglig Tale stedse skjelne mellem sig selv, hvem de tillægge det Hædersnavn "Landets egne Børn", og Fremmede, som de benævne med Ordet Klunter. Dette er følgen af Jsolering. Jo større denne er, jo meere svækkes Følelsen for Alt hvad der ligger uden for det sluttede Selskab, og det forekommer Taleren, at Forsamlingen har en saa sikker Erfaring for sig, at den med god Grund kan slutte, at naar Jyder og Øeboer i flere Aar ere blevne vante til at have deres særskilte Jnteresser, ville de ikke længere ansee hverandre som henhørende til eet Folk. Vi have da Jyder og Jnsulaner, men ingen Danske. J en anden Henseende ere de særskilte Stænderforsamlinger i Tidens Længde ogsaa skadelige; thi i disse vil langt snarere Smaahedsaand indliste sig, en vis Mangel af Alsidighed, som virker skadelig paa dem selv. Vi see gjerne, at i de mindre Kjøbstæder Beboerne ere deelte i Partier, og at de, om de end imod Fremmede holde sammen i Alt hvad der angaaer den fælleds Jnteresse, dog indbyrdes leve til daglig Brug, i Kiv og Splid. Dette Phænomen aftager jo større Byerne blive, og man kan derfor slutte, at jo mindre Provindsialstænder man har, jo mindre ville disse blive hvad de bør være: Frisinds og Alsidigheds Centrum. Naar Referenten bemærker, at Kongen med større Paalidelighed gjennem to Forsamlinger, end igjennem een, vil kunne erfare Folkets sande Mening, naar nemlig eet og samme Raad udgaaer fra begge Forsamlinger, istedetfor at det kunde hænde i den forenede Forsamling, at kun en eneste Stemme kan gjøre Udslaget, saa maa Taleren derved erindre, at Stemmeantallet altid indføres i Petitionerne, og at altsaa Kongen deraf kan erfare, hvor mange der have været for- og hvor mange imod Forslaget, ligesaagodt naar Stænderne blive forenede som nu.