Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-07-15
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Tyvende Aargang. No. 56. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 15 Juli 1823. Reisen med Dampskibet. (Fortsættelse; see No. 52.) Jeg gik ned i Cahytten, for at tage nogen Forfriskning. Til min største Forundring fandt jeg der Hypochondristen siddende ved et Bord, med tre Flasker Viin for sig, hvoraf han skiænkede i for tre hossiddende Venner. Han var i Begreb med at synge: "Vinen gjør os vel tilmode &c.", og vinkede venligen til mig, i det han af fuld Hals igjen sang: "Drikker, Brødre, Jeg vilde ikke troe mine Glædens Skaal, &c. egne Øine, og fandt i Mandens Ansigt Reversen, af den Hypochondrie, som for ti Minuter siden saa mørkt var præget deri. Han talte Fransk, kaldte mig cher ami og bad paa det indstændigste, at jeg skulde sætte mig ved hans Side og tømme en Flaske med ham. Jeg undskyldte mig, men alle mine Undskyldninger vare forgjeves. De skal bitterdød sætte Dem herhid og drikke, raabte han ganske siddel. Je svarede, at jeg aldrig drak Viin. "Hvad sagde Hypochondristen - "De drikker ikke Viin saa er De jo intet Menneske. Nei, drikke skal De, om det saa var den første Gang i Dag. Jeg – jeg drikker som en Svamp, og naar jeg ikke drak, saa var jeg tusinde Gange ulykkeligere end jeg er. Min Doctor har rigtig nok forbudet mig det, men jeg giver ham og hele det medicinske Facultet en god Dag. Naar jeg ikke drikker, saa er jeg saa dum som en Østers. Men et Glas Viin, det electriserer og galvaniserer og magnetiserer alle mine Aarer og Nerver, og gjør mig saa munter og fornøiet, at jeg kunde danse af Glæde, dersom min forbistrede Podagra tillod mig det, og saa er jeg saa tilfreds og content med Verden, at jeg kunde leve deri, om det saa var i tusinde Aar, og udraabe med Schiller: auch die Todten sollen leben, und die Holle nicht mehr seyn!" – Nu tvang han mig til at sætte mig hos ham og drikke et Glas Viin, hvor meget jeg end vægrede mig derved. "De er jo min Ven - sagde han halvstammende - min allerbedste, min allerkjereste Ven! Lad os besegle vort Venskab med et Glas. Klink, Bruderchen, klin. Fra nu af siger De Du- Fanden i Vold til mig og jeg Du til Dig med det ceremonielle De!" Nu faldt han mig om Halsen og kyssede og klappede mig, som om han havde kjendt mig i tredive Aar. "Ja, vi ville være Venner - evige, uadskillelige Venner, raabte han - som prøvet Guld, som David og Jonathan, og Damon og Pythias, og Bonaparte og Pitt – nei, holdt – det løber altid lidt surr for mig, naar jeg skal nævne historiske Personer. Men det er det samme Du skal være min Ven, det bander jeg paa, og jeg skal gaae i Jlden for Dig, og deele min sidste Skjorte med Dig, at sige, naar jeg først har været i Carlsbad og brugt Curen for min fordømte Hypochondrie. Men drikke skal Du med mig - uden Drik er Venskab, paa min Sjel, ikke en Døit værdt, og Viin og Venskab, og Venskab og Viin, det er to Tvillinger, af hvilke den ene ikke kan leve uden den anden. Da jeg var yngre, saa var det Trillinger, thi - sub rosa - Viin, Venskab og Piger - hal ha, ha vare mit Liv. Men nu, jeg er gammel, og ingen Samson mere, saa ere de blevne til Tvillinger. Forstaaer Du mig, søde Ven? Nu morer jeg mig, som gamle Soldater, ved Tilbageerindringen om min Ungdoms Triumpher. Postausend, hvad var jeg for en Karl, da jeg var ung. Alle Ægtemænd, der havde smukke Koner, vare bange for mig, som for Fanden selv. Jeg var en Helvedeskarl, kan Du troe, Bruder! Der lever endnu en Mand, som, hver Gang han gik ud, indspærrede sin Allerkjerreste i Spisekamret, ene for min Skyld."