Viborger Samler, 1773-11-22
(Fortsettelsen af No. 45.) Tacius har skrevet omtrent 100 Aar efter Kristi Fødsel, og altsaa temmelig længe efter Jerusalems Ødelæggelse under Vespatian. Endskiønt Joder nes Adspredelse i alle det Romerske Monarkies Provintser, og Josephi Skrifter, som og nær ved denne Tiid ere udgivne, og den sig daglig udbredende Christendom kunde formodes at have gjort Skriften, og Sandheden meere bekiendt, end forhen, seer man dog, at Cacitus ei har givet rigtigere Beretning, end Justinus. Da Cacitus ellers i sine Fortællinger udmærker sig ved Skiønsomhed og nøiagtig Rigtighed, saa maa hans Upaalidelighed i det Jødiske Folks Historie uden Tvil tilskrives den Foragt, som baade Rommere og andre Hedninger viste over Jo derne, hvis Historie de ikke holdt Umagen værd at undersøge. Aarsagerne til saadant almindelig Had og Foragt kan man ei her fuldkommen bestemme; dog torde det tildeels have reist sig af en Aarsag, som jeg kortelig vil berore. Romerne vare saa lidet hengivne til Jntolerantz i Religions Sager, at de, som Historien lærer, ofte toge det overvundne Folks Guder, og satte dem blandt deres egne. De hentede jo Juni fra Veii, foruden de mange Grædske og Ægyptiske Guder, de dyrkede. Men alle disse udenlandske Guder vare saa følelige, at de nøiedes med en Deel af Dyrkelsen, og paastode ikke at tilbedes alene med alle andres Udelukkelse. Derover opvakte de ikke hos Romerne eller andre Hedninger nogen synderlig Misundelse. Jødernes Gud derimod vilde kiendes for det, som han virkelig er, den eeneste sande Gud, ved hvis Erkiendelse alle andre Guder maatte forkastes. Man kan let forestille sig, hvor modbydeligt dette har været for Romerne, som troede, at de nedstammede fra Mars, og at de havde ham, Romulus og andre Guder at takke for deres idelige Seiervindinger og vidt udbredte Magt. Naar de, som man vel maa troe, have sluttet fra Folkets Magt og Anseelse til Religionens Rigtighed, maa det vel være kommet dem underligt for, at et saa lidet og paa den Tid ubetydeligt Folk, som Jo derne, torde paastaae, at det ene vidste Sandheden, og at den heele øvrige Deel af Verden foer vild. Meddenne Aarsag samlede sig adskillige fleere, nemlig Jodernes Stolthed og Uvillighed mod andre Folk, deres Opsætsighed mod fremmet Herskab, deres Afsondring fra andre Folkes Omgang, deres Haardhed mod Overvundne med meere, som gav Anledning til, at de bleve holdte for Menneskefiender; Og hvor ofte dømmes ikke en Religion efter dens Be kienderes Forhold, Men vi vende os til Cacitus, som, da han vil beskrive Jernsalem Ødeleggelse ved Titus, giver følgende Beretning om Jøderne. Da vi nu ville fortælle denne navnkundige Stads (Jerusalems) Undergang, synes det rimeligt at tale noget om dens ældste Historie. Jøderne skulle være flygtede fra Den Creta, og have sat sig ned i de yderste Egne af Libbyen paa den Tiid, da Saturnus blev fordrevet og stødt fra Tronen af Jupirer. Beviset tages af deres Navn nemlig: Bierget Jda paa Creta er bekient, Beboerne deromkring kaldtes Jdæl, som ved en barbarisk Udtale blev forlænget til Jndæi. Nogle sige, at Ægypten, medens Jsts regierede, havde for mange Folk, og sendte nogle af dem under Hierosolymus og Jnda til de næstliggende Lande. De fleeste mene, at det er et Æthiopisk Folk, som under Cophei Regiering maatte flytte ud, fordi de vare flygtede og forhadte. Der ere de, som berette, at de ere sammenløbne Folk fra Assprien, som hiemme ingen Jorder havde, og derfor bemægtigede sig en Deel af Ægypten, men siden beboede deres egne Byer, de Hebræiske Lande, og Egnene næst ved Syrien. Andre tale prægtig om Jødernes Herkomst, nemlig: Solymerne, som omtales hos Homerus, skal have anlagt Byen, og kaldet den efter deres Navn Hierosolyma. De fleeste Skribentere berette eenstemmig, at da der i Ægypten reiste sig et smitsomt Udslet, som handlede Legemet ilde, søgte Kong Bocchoris Raad hos Hammons Orakel, og fik til Svar, at han skulde rense sit Land, og drive disse Folk, som vare Gudernes Afskye, hen i andre Lande. Da man altsaa havde drevet Hoben sammen, og bragt den hen i en vild Udørken, var der blant de Fordrevne een ved Navn Moses, som, da de andre vare forgrædte, sagde dem, at de kun ei skulde vente Hielp enten af Guder eller Mennesker, saasom begge havde slaget Haanden af dem; Derimod skulde de følge ham, som en himmelsk Anfører, og vente ved hans Hielp Ende paa deres Nød. De bifaldt dette, og som de vare meget ukyndige Folk, reiste de videre paa det uvisse. Men intet plagede dem haardere, end Mangel af Vand. De laae nu, næsten døde, hist og her paa Marken, da en Flok vilde Esler kom fra Græsgangene, og gik op paa en Klippe, der var bevoxet med Træer. Moses gik efter dem, saasom han formodede Vand der i Egnen af den græsfulde Mark, og fandt Kildevand i Overflødighed. Vederqvægede herved, reiste de i sex Dage efter hinanden, og da de havde fordrevet paa den syvende de gamle Beboere, nedsatte de sig i de Lande, hvor deres Tempel og Bye siden er bygt. For at forsikkre sig om Folket i Fremtiden, indførte Moses en nye Gudsdyrkelse stridig mod alle andre Folkes. Hos dem er vanhelligt alt hvad hos os er helligt; Derimod er tilladt hos dem, hvad hos os er forbudt. De sætte i deres Tempel det Dyrs Billede, ved hvis Veiviisning de fik Ende paa deres Omslakken og Tørst, og slagtede en Væder ligesom for at spotte Hammon. De ofre og Øxne, hvilke Ægypterne dyrke under Navn af Apis. De holde sig fra Svinekiød i Erindring af deres Nød, da de fordum vare plagede med Udslet, hvilket dette Dyr særdeles er underkastet. Deres langvarige Hungersnød fordum erindre de ved jævnlige Faster; Og Jødernes usyrede Brod er et Mindestegn om Kornet, som de fordum røvede af Agrene. Man meener, at den syvende Dag blev gjort til en Hviledag, fordi den gav dem Ende paa deres møisommelige Reise, og siden, da Folket fandt Smag i Ørkesløshed, gik endog det syvende Aar hen i Ladhed. Andre meene, at dette skeede Saturnus til Ære, enten fordi de først maa have lært denne Skik af Jdæerne, som bleve fordrevne med Saturnus, og holdes for dette Folkes Stamfædre, eller fordi Saturnus blandt de syv Stierner, under hvis Regiering Menneskene staae, har den høieste Kreds og største Magt, og de fleeste Stierner fuldføre deres Virkning og Omløb i Syv tallet. Hvorledes disse Sikke end først ere indførte, forsvares de dog nu ved deres Ælde; Deres ovrige forkeerte og stygge Indretninger ere handthævede ved deres Haardnakkenhed. Thi de allersletteste Mennesker, som forlode deres Fædernelands Religion, betalte her Skatter og Afgifter. Herved tiltog Jødernes Magt, saasom de tillige vise ubøielig Troskab, og den villigste Medlidenhed mod hinanden indbyrdes, men bære derimod det bittreste Had til andre. De spise alene, og sove alene, og skiønt de ere i høieste Grad løsagtige, holde de sig dog fra fremmede Qvinder; Men imellem dem selv er alting tilladt. De omskiære deres Forhuder, for ved dette Kiendetegn at skilles fra andre. Det samme bruge de, som gaae over til deres Religion; og det første de lære er at foragte Guderne, at glemme "deres Fæderneland, at lade haant om Forældre, Børn og Sødskende. Dog sørge de for at foroge Folkemængden; thi det er en Forbrydelse at dræ de nogen af deres Frænder, og deres Siele, som omkomme i Feltslag, eller døe voldsom, holdes udødelige. Heraf reiser sig deres Lyst til at avle Børn, og deres Foragt for Døden. At heller begrave, end brænde deres Døde, have de lært af Ægypterne; Med dem have de og lige Meeninger om de underjordiske, men ulige om de himmelske Guder: