Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1769-09-04
Fortsættelse af Oversættelsen af det Engelske, afbrudt i No. 34. Nei, sagde et ungt Menneske, som hidtil havde tiet, min Ven James har ingenlunde Ret i hvad han taler; Noget deraf bifalder jeg, men meget modsiger jeg; Jngenlunde er Rigdom Menneskets største Lyksalighed og aldrig kand den ansees for Grunden dertil; Deri er jeg enig med James, at de Ting, han kalder Rigdoms Følger, ofte i en saa fordærved Verden som den, hvori vi nu leve, enten flyde af Rigdom eller følge med den; Men deraf følger ingenlunde enten, at Rigdom er dens virkende Aarsag, eller at Mennesket, som besidder den, er lyksaligt, saafremt man ellers deels har gjort sig et ret Begreb om Lyksalighed, deels vil, som Fornuftige, giøre Forskiel imellem en indbildt og virkelig, en falsk og sand Lyksalighed; Lad en (jeg vil nu saa sætte) være rig; Lad ham derved skaffe sig Venner: Jeg vil kalde disse formaaende: Lad dem være ham til Villie, befordre ham i hans Lykkes Vei, skaffham hvad hans Hierte forlanger og giøre ham til hvad hans Bestræbelser ønske sig; Lad ham have et fornøied Sind, saa fornøied som muligt for et Menneske i en ond Verden, derfor er han just ikke lyksalig; Mange Ting kand komme i mellem; Denne hans formeente Lyksalighed kan forstyrres; Disse hans Penge-Elskere kand enten komme til bedre Overbeviisning om deres kiende, lige Partieskhed, om hans Udygtighed til det, han ved deres Mellemmegling har opnaaet eller og ved en kiendt og alt røved Partieskhed falde fra Magt til Afmagt J. fra en formaaende til en ringe Magt, strax, (naar saa skeer) bliver den et Skaar i hans Lyksalighed; Bliver den just ikke ringere end den var, den bliver dog i det ringe, stestandsed og stiger ei høiere, indtil han kand tilveiebringe sig andre i disse Afmægtiges Sted; Nu kand man ikke vide, om de førstes Exempel kand blive for de sidste en Rettesnor, at disse hjælpe ei som hine for Penge, men efter Dyd og Fortienester og da bliver jo (efter James Sætning) Følgen denne: at den Rige enten bliver gandske ulyksalig eller for en Deel mindre lykkelig end han før var; Giver jeg derimod min Ven Ret over Hovedet i alt hvad han har sagt, til staaer jeg ham alle de Følger, som han nys saade at udflyde af Rigdom, som sin eneste Kilde, saa begierer jeg ei andet af ham end at bevise mi Beskedenhed og svare paa et eneste Spørsmaal, det jeg saaledes vil fremsætte: Kand den Rig ei blive fattig, Negter han Umueligheden heraf, saa skal Erfarenhed overbevise ham om Tingenes Virkelighed. Tilstaaer han mig derimod dette; saa maa jo da alle Fattige være ulyksalige, saafremt hans Mening skal holde Stik. Men det te er jo urimeligt, da jeg med kraftige Beviser, tagne af Skrivten, af de verdslige Historier, af Erfarenhed selv, kand godtgiøre, at mange fra Armod ere komne til Ære og Værdighed førende til Rigdom og Velstand, og at flere ved Forsynets Bestyrelse end Rigdoms Befordring ere blevne store Mænd baade i Staten og Kirken, somt at mange, end og under den svareste Fattigdom, har været meere sunde, meere fornøiede end andre under den største Rigdom. Tvertimod Rigdom fører, efter mine Tanker, Mennesket snarere til Ulyksalighed. Rigdom og Misbrug, deraf har ofte bragt Besidderne før til Galgen end til Wens Trappe. Den Forsynet, lad være langsom, fører frem paa Lykkens Vei, gaaer altid der mere tryg, hans Lyksalighed er og mere bestandig end dens, som enten ved Penge Velynderes, Paarørendes eller Venners Befordring. skiønt mere hastig end hin, er kommen til noget, til det, han nu kalder Lyksalighed. Thi saa længe Mennesket vedbliver Dyden, elskes og æres han af de Retsindige. Enhver giør sit til at befordre hans Lyksalighed. Vedbliver han Dyden, elskes han af Sud. Og hvad større Lyksalighed kand han begiere? J Livet er han rig, skiønt han er fattig, fornøied, skiønt han trykkes af Veden, og i Livets sidste Timer uroliges han ikke af en bebreidende Samvittighed. Naar den, som har søgt Lyksalighed i Rigdom, Venner, Ære o. s. v. staaer færdig at flytte ud af Venden, saa indfinde sig hos ham saa mange Paamindelser og Egennyttighed, Partieskhed, Uretfærdighed, Misbrug af det Betroede, Ondskab mod Næsten, Fortrædelighed mod Faderløse, Renker mod Enker og Umyndige, kort en ond Samvittighed, som hindrer ham at døe vel og nu, medens han endnu lever, viser ham Frugten, han faaer, naar Døden har hentet ham til den anden Verden, for sit Forhold i denne. Anderledes er det med den Dydige. Lykkelig kand han vel være i denne Verden; men hans fuldkomne Lyksalighed begynder først i den anden. Troen mig derfor, mine Venner, at Lyksalighed bestaaer, ei i Rigdom og Penger, men i Dyd og Gudsfrygt. Den, som har disse tvende Ting, er rig nok: thi han har i dem alle Ting. Naar jeg af Forsynet vil tilbede mig en sand og vedvarende Lyksalighed; saa vil jeg lade dette være mit Ønske: Gid jeg maa leve dydig og døe gudfrygtig! Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Brøst,