Ribe Stifts Adresseaviser, 1821-08-07
Afskedsbrev. fra Napoleon til Marie Louise. "Vil vel min Røst, mit Hiertes Afskedssuk trænge til Dem, min elskte Gemalinde, over Bølgerne, som adskiller mig fra mit faderløse fordum stolte Rige, Vil mit Farvel, maaskee mit sidste, naae Deres Øre, Paa Thronen var Deres Kierlighed min Siels Stolthed, mit Hiertes Salighed, saa være det da ogsaa den fangne Mands sidste Trøst, at vide sit Minde bevaret i trøfast Qvindebryst! Fangen, Heltens Siæl erkiender intet Baand, og Verden menne ei, Napoleon er mindre fri nu, indsluttet af St. Helenas Klipper, end da han svang Scepteret over halve Jorden, Verdens Beundring - Verdens Forhandelse; det er min Krønike! Men saasandt jeg i Fredens Hiem var mit Folks Fader, i Kampens Larm dets dierve Høvding, saasandt dets Kierlighed keisede mig til Frankrigs Herskerthrone, hvis Glands jeg aldrig plettede - saa sandt foragter jeg Verdens Dom over mig. I min Siel har jeg en Verden, og hvad i den bevæger sig, veed jeg at agte paa, Min stolteste Titel kan dog ingen jordisk Magt berøve mig, den, at kaldes Deres Verden kalder mig levende - død. Den veed ei, at mit egentlige Liv blomstrer i Deres Kiærlighed. Længe nok kalde den mig en blodtørstig Verdensstormer. - Efterverdenen vil bedre veie min Daad. Længe nok rive den Lauren af min Jsse - Myrthen beholder jeg dog - Engang kunde jeg vel oprulle Fremtidens Dække og forudberegne Begivenhederne paa Jordens Skueplads. Ei veed jeg nu, om min udvortes Styrke er brudt for stedse, om jeg nogensinde skal vende tilbage fra det Exil, mine Fienders Høimodighed bestemte mig; men mueligt var det dog at Ørnen atter kunde ryste sine Viinger over Jorden i vældig Flugt, at det endnu forundtes mig, før mine Dages Ende at favne Dem, favne mit elskede Barn. - Men vil Skiebnen, at jeg skal udaande Livet her paa Klippen, at mit sidste Suk skal blande sig med Bølgestormen, som ombruser den, at mine Fiender skulle nyde den Triumph, at have berøvet Keiseren, Scepter og Krone, knust Heltens Kraft, sønderrevet det hellige Baand, der knyttede Mand til Hustrue, Fader til Søn, da mit sidste Farvel her. Hvi er mig dette Farvel saa tungt: Thronen kunde jeg frasige mig uden Smerte, thi jeg følte, hvor utaknemmelig en Herskers Møie er; men mit Hierte bløder, i det jeg skal frasige mig Dem, thi skiøndt Venner, luttrede i Farens Jld, skiøndt Mindet og mine Bedrifter, Bevidstheden om et hæderligt Liv, ledsager mig i mit Klippebuur, vil dog den Rest af Liv, jeg har tilbage, vorde mig frydløs og øde uden Dem. – J mig ligger en Verdens Kraft, det skulle Aarbøgerne vidne, naar Jorden favner mine Been, skal først Hædersglorien, omstraale mit Navn, skal Sagnet og mine Bedrifter lyde over al Jorden, opflammende Fremtidslægter, - hvad skiønnere Trøst for den boende Helt, Skuer, jeg fremad, da veed jeg ei, hvad Lod der venter mig; snart bæres det mig fore, som skal jeg endnu engang fuldbringe noget hæderligt og stort, som er det blotte Liv mig nok til at hævde mit Navns Berømmelse: snart kommer det mig atter fore, som om min Tilværelse maa styrte sammen i sig selv, som om mit Hierte maa briste, løsrevet fra Alt hvad mig var kiært og dyrebart her paa Jorden. Og om det brast? – Var ei mit Liv saa daadrigt, at jeg nu ret hæderligt kunde slippe Vandringsstaven, og lægge mine trætte Been til Hvile? – Saa skee da, hvad Skiebnen vil, Mangen dødmat Helt blev ei saa skjøndt et Lod, at stige i Graven, ledsaget af den ædleste Qvindes Taarer. Tanken om Dem og min Søn vil trøste min Siel selv i Dødens Time, og favner St. Helena mine Levninger, da skal Rygtet forkynde Dem, at De i Døden var min Tanke, som De i Livet var mig Alt! Napoleon.