Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-03-25
Da Carl den Tolvte under Frederikshalds Beleiring, misfornøiet over, at man ikke var kommen videre med Parallellinien, stillede sig saa blot foret fiendtlige Batterie, at han rammedes af en Kugle og døde paa Stedet, udraabte den sære og ligegyldige Jngenieur Magret, der bestyrede Arbeidet ved Skandserne, voila la piece finie, allons souper, Ogsaa ved Efterretningen om Gustav, den Fjerdes Afsættelse og Arrestering kunde man med Føie udraabe disse Ord. Men Carl besad, med alle sine Lyder og Svagheder, Heltemod nok, til at dele Farer og Møisommeligheder med den ringeste af sine Krigere. Bestandig i Spidsen for sin Her, og aldrig frygtende Døden, agtede han vel ikke sine Undersaatters Liv, men ligesaa lidet sit eget. Gustav kan ikke sættes i Sammenligning med ham. Carl førte Krig, fordi han følte Kraft til at kuldkaste og virkelig rystede Ruslands Trone. Hans Planer vare Kjæmpeplaner, men ikke undførlige. Han stræbte efter et bestemt Maal, og viste Verden, at kun en Kjæde af Uheld kunde hindre ham fra at naae det. Han styrtede sit Rige i alle de Elendigheder, der ere Følger af Erobringssyge, men han tvang dog sine Fiender til at beundre hans Urokkelighed og Selv fornegtelse under de største Farer. Ganske anderledes er det derimod med Gustav. Af Egensindighed eller maaskee blot af Lyst til at udmærke sig, fattede han et uforsonligt Had til Frankrige og dets Keiser, uden at betænke, at Carl den Tolvtes Tider ikke ere mere, og at Sverrig har ophørt at være hvad det var for et Aarhundrede siden. Alle hans Handlinger i den hele Feide var uden bestemt Øiemed. Hensigtsløst drog han til Tydskland, for der at føre en Krig, der opvakte Europas Smiil og kostede ham een af hans bedste Provindser, uklogt sluttede han sig fast til Søuhyret Bretland, opoffrede tusinde af sine bedste Krigere, og med dem det herlige Finland, Sverrigs Forraadskammer, for at see sig smigret af Europas almindelige Fiende, og paa hiin Side Sundet at være Vidne til den Danske Flaades røverske Bortførelse. Men man beundrer det Svenske Folks Taalmodighed, der saa roligen kunde see den ene Provinds tabes efter den anden, den ene Armee ødelægges efter den anden, uden at nogen Dødelig kunde sige til hvilket andet Maal end dets Undergang, alle disse Opoffrelser ledte. Til Verdens Lykke har denne saa længe kunde og mishandlede Nation, følende sin Kraft og sin Pligt, omsider afkastet et Aag, der vanærede den selv lige saa meget som hele Menneskeheden. Jeg kan ikke beskrive Dem, bedste Ven, hvilket levende Jndtryk denne i sine Følger uberegnelig vigtige Nyhed gjorde paa alle Hovedstadens Jndbyggere. Den udbredte sig som en electrisk Jld blandt alle Stænder, og antog, selv som Rygte, en saa bestemt Caracteer, at ingen tvivlede om dens Paalidelighed. Den er altid et Skridt nærmere til en almindelig Fred, og Menneskevennen maa glæde sig over, at dette Skridt ikke har kostet større Offere. J Europa's politiske Vægtskaal tynger Sverrig kun saare lidet; men betænker man, at dets Konge var Engellands sidste og vigtigste Støttestav, at han lod sine Havne være et Smuthul for dets Røverskibe og solgte sine Undersaatters Liv for Engelske Guineer, saa bliver dette Rige, selv som politisk Solgran, under Europas nærværende Stilling, vigtigt, og vil og maa kunne gjøre et betydeligt Udslag i Menneskehedens store og vigtige Anliggende. Hensigten af hiin Regjeringsforandring, kan umuelig være andet end en Forandring i det Svenske System, og Sverrigs nærværende Stilling er saaledes, at det maa forlade Engelsk Partie og atter knytte det gamle Venskabsbaand med sine naturlige. Bundsforvandte Dannemark og Rusland. Lægger man hertil, at den ny Regent, Hertugen, af Sødermanland, er en Ven af Frankrige og detstore Keiser, at han, som klog Statsmand, indseer, at Rusland, Dannemark og Sverrig, forenede ved fælles Tarv og fælles Baand, let maa kunne holde Engellands Skibe ude af Østersøen, saa tvivler vel ingen mere om, at en hurtig Fred med Nabomag terne vil være den første Frugt af denne lykkelige Regjeringsforandring.