Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-11-12
Vi havde ladet vort Contoir ret pyntelig opmale og anskaffet os en stor Bog af Medianpapir, hvori alle de, der bestilte Billetter, kunde faae deres Navne indskrevne. Vor Bogholder, Jørgen Rokkedreier, havde allerede leiet sig Værelser, til 200 Rdlr. om Aaret og kjøbt sig Mahognie træes Møbler og ladet sig sye et Par lange blaa fine Buxer til 45 Rdlr. Han troede, at det skulde gaae som for to Aar siden, da han allene hos Speklanterne, som ere saa rare Folk at handle med, tjente 200 Rdlr., men see om det ikke blev Løgn! Det gjør mig sandelig ret ondt for den Stakkel, for han var altid en brav Karl, og aldrig bange for at vove sin Trøie, naar vi til en Geburtsdag havde Travlt. Man kunde trykke ham saa flad som en Pandekage, og han lod sig dog ikke forbløffe. Naar han først havde faaet Kiøer i Døren, saa holdt han paa den som Fanden paa en Siel, og saa fik ingen ham derfra, om man saa pressede og knugede og klemte ham saa mør som en Svedske, kort sagt, han var en tut af Karl, som havde indbragt vort Compagnieskab mange Penge, og som ikke allene var flink og ædruelig, men tillige redelig og accurat. At sætte et A for et eller gjøre Hokuspokus i sit Regnskab, som saa mange andre Bogholdere, der lønnes bedre end han, var ikke hans Maneer. Jeg maa overalt sige Ham, at der herskede langt større Orden i vort Compagnie end i mangt et andet, for naar der skulde konselveres noget, saa gjorde Direksionen det aldrig paa sin egen Haand, og betragtede heller ikke Jnteressenterne som Fæhoveder og Skabhalse, der i Generalforsamlinger, lig Umælende, ikke kan sige andet end de og ma men enhver af os kunde sanfasun komme fremmed sin Mening og truulse paa Bordet, uden at oversnibbes, naar Sager af Vigtighed vare paa Bane. Og hvad der var det bedste af alt, intet skeete for Gunst eller Gave eller for at skaffe en Fetter eller Svoger noget at leve eller tractere af, og heller ikke valgte vi nogen Nathue, Klodrian, eller Peer Nittengryn til Formand, men udfaae os altid, uden mindste Persons Anseelse, Folk, der baade havde Haar paa Tungen og Been i Næsen. Compagnieskadet var ikke til for Directørens og Bogholderens Skyld, men Directeren og Bogholderen vare til for Compagnieskabets Skyld. Vi enedes ver som sande Brødre, og hvad den ene vilde, det vilde ogsaa alle de andre. Publicum havde derfor saa stor Fidum til os, at de fleste langt hellere toge Billetter hos os end hos Manden, i Hullet. Enhver vidste, at man paa vort Contoir kunde vente sig en reel og promle Behandling, og faae Billetter uden at giøre Ræverenser eller Krædenser. Man kaldte vort Compagnie en meget nyttig Jndretning i Staden, og der ver kun fattige Avisskrivere, der bestandig Kjeldte paa os. Alle andre Folk vare derimod meget fornøiede med os, med nogle havde vi ordentlig Aarsregning ja selv fra Landet fik vi Commissioner i Mængde. Mance paastode, at enhver By, som har et Comedishuus, burde ogsaa have en saadan Jndretning, som Kjøbenhavn havde forud for alle andre store Stæder, der burde vælge vort Compagni, til Møn Vort Compagnieskab tiltog med hver Dag ster. i Flor og Anseelse indtil den slemme Placat kom, som adsplittede alle Medlemmerne. Den være langt fra, at jeg tør saa meget som mukke mod offentlige Placater og Mandater, og endnu mindre at jeg tør vove at modsætte mig dem. Jeg har standebene ladet Compagniet opløse, og overladt det til ethvert af Lemmerne, for Fremtiden at ad handle paa eget Ane og Tilsvar. Jørgen Rokkedreier og nogle flere vilde under Haanden fortsætte Handelen, adskillige Gange fratog man ham en Slump Billetter, men det kjerte han sig ikke om, for hvo som ei vover ei vinder var hans Valgsprog, en anden Gang slog man ham et stort Hul i Hovedet, og heller ikke dette ændsede han synderlig, men da en heel Flok overfaldt ham med Stokkeprygl paa Kongens Nytorv og endnu ovenkjøbet offentlig fornærmede ham paa gode Navn og Rygte, saa blev han disprat og gav sig til at være Pauker hos en Dansebodvært. Med ham faldt da Compagniets sidste og vigtigste Støtte. Jeg for min Deel lever som Blommen i et Æg, og er Næstcommanderende paa Caperen Dromme deren. Vi har nu allerede taget to Priser og giver hele Verden Fanden. J dette Efteraar har det ikke ret villet flæske sig for os. Vi ligge endnu bestandig og lue paa at der skal komme noget. At det er forbandet kiedsommeligt at ligge saaledes og kukulure kan Han let tænke, og da Fanden ikke kan holde det ud at plaske bestandig omkring Søen, saa gaaer vi imellemstundet i Land og drikke Rederiets Skaal. Ved denne Leilighed fik jeg Kllundborg Kro nylig Øie paa Hans Skiberet, hvoraf jeg da seer at der nu er ligesaa knappe Tider paa Billetter som før. Hvad det gottede mig kan Han aldrig forestille sig. Saalænge vort Compagnie var i Flor, saa hedte det da bestandig i Hans Blade, at vi var Skyld i den hele Elendighed, og at alting vilde blive godt, naar kun u kom af Veien. Nu har vi allerede været i 2 Aar af Veien; men er det derfor blevet bedre, Nu seer men hvor klogt det er at ødelægge et hæderlige Compagnieskab og skille hele Familier ved deres Næringsvei. Nu føle alle hvor galt man har baaret sig ad, men bag efter kommer tyndt Øl Jmellem os sagt har jeg faaet det ene Brev efter det andet, hvori hele Korposioner, som de kalde sig, bønligen bede mig om, igjen at oprette Compagniet, og hvori man gjør mig mange Kompelmenter, og kalder mig ordentlig Hr. Diriktør. Men jeg siger mange Tak! Man har tillige betydet mig, at jeg burde gjøre det, om ikke for andet, saa for at revansere den Tort, man har tilføiet mig og hele Compagniet; men jeg svarede disse godt Folk ganske kort herved er intet at giøre. Baadsmand Jochum revanserer ikke den Tort, man har tilføiet Direktør Jochum. Man løber heller ikke saaledes til, at oprette et saadant Compagnieskab, som Somme troe. Saadanne Folk, som vi har havt, faaer vi aldrig igjen. Man kan længe lede førend man finder en Karl som Jørgen, Rokkedreier, der tilsatte et heelt Øie, som rigtig nok havde lidt Skavang, men dog endnu længe kunde gaaet med, og en halv Ørelap, i Compagniets Tjeneste, og endda var lige glad – en Frans Feld mas, der lod sig surre fast til Dørstolpen og kappede Touget naar Døren aabnedes – en Christopher Butterbrodt, der i den største Trængsel klavrede bort over Nakken af Folk som en Kat - en Jens Strandæsel, der kunde gjøre sig saa smal som en Aal og smutte igjennem den største Trængsel lutter Personer, hvoraf hver i sit Slags var en Fønix. Jochum Langhans Ex-Directør for Sjouer-Compagniet, pr. temp., Baadsmand, paa Caperen Drommedaren.