Københavns Adresseavis, 1770-12-11
1. Betragtning over Ussas pludselige Død. 2 Sam. 6, 7. Den saa synende Guds haarde Dom over Ussa er saavel et Anstød for Fritænkerne, som for svage Christne, og Skriftens Fortolkere vide ikke, hvorledes de skal bringe det til en fuldkommen Overeensstemmelse med Retfærdigheden. Man siger imidlertid, at Ussa har paadraget sig den pludselige Død derved, at han har rørt ved Guds Ark, efterdi Gud under Døds Straf havde forbudet, at røre ved Helligdommen, s. 4 Mos. B. 4, 15. Men naar man derimod betænker, at Ussaaf en god Meening holdt Arken, da den ellers var falden af Vognen, paa hvilken den var sat; og at om det havde skeet, saa havde der dog maattet røres ved den af Leviterne, som en ten havde maattet sette den paa Vognen igien, eller bære den paa Skuldrene, saa kan Arkens Vedrørelse vel ikke have været den fornemste Aarsag til Ussas Død. Andre beskylder Ussafor en stor Uærbødighed, som han lod see ved Arkens Anrørørelse, men derom findes slet intet Spor i Skriftens Fortælling. Forfatterne af den almindelige Historie siger: Det kunde vel være, at Ussa var Opfinder af denne nye Maade, at føre Arken paa en Vogn, i Stedet for at lade den bære paa Præsternes Skuldre, og mange andre Fortolkere setter Grunden til Ussas Død derudi, at Arken blev ført paa en Vogn og ikke baaret af Leviterne, som Gud dog havde befalet. Denne Mening er rigtig; der bliver ikkun nogle Vanskeligheder til over, som bliver oversette og forbigangne af Fortolkerne, og som giøre, at de dog ikke fuldkommen kan beroe og tilfredsstille sig derved. Jeg vil forsøge at hæve disse Vanskeligheder. Der er en Omstændighed, som fornemmelig fortiener at anmerkes ved denne Tildragelse, jeg meener den, at det var en hedensk Skik, at føre Afandsbilleder eller hellige Ting paa nye og udzirede Vogne. Jeg vil ikke opholde mig derved, vidtløftig at bevise, at Grækerne saavelsom Romnerne har med stor Pomp paa Fest= og andre Høytids=Dage ført deres Afgudsbilleder paa Vogne, som bleve kaldede engeltenstæ, og som gemeenlig vare gjorte nye til samme Brug, Man læse Schefers Abhandling de re vehiculari 2 B. 24 C. Vi finder endog Beviser paa denne Sædvane i Skriften. Da Philisterne søgte Raad hos deres Præster og Spaamænd ihenseende til de Plager, hvormed Gud havde hiemsøgt dem, formedelst Arkens Bortførelse, saa gave de dem til Svar, at de skulde tage en nye Vogn, sette Herrens Ark derpaa, og lade den føre af to nybære Køer. 1 Sam. 6, 7. Der meldes og om de Vogne, som vare Solen helligede, 2 Kong. 23, 11. Og Efterretningerne fra den Kongel. Danske Mission i Tranqvebar bevidner, at hos Hedningerne i den der værende Egn. er endog den Dag i Dag er, saadanne Vogne i Brug. Det er derfor vel ingen Tvivl, at Jfraliterne, da de vilde føre Pagtens Ark paa en nye Vogn til Davids Stad 2 Sam. 7.3, har herudi efterlignet Philisterne og andre afgudiske Folk, som boede omkring dem; da det desuden var mange af dem endnu bekiendt, at Pagtens Ark for nogle Aar tilforn var paa en nye Vogn bleven skikket dem af Philisterne. Og hvo som betænker hvor tilbøyeligt det Jfralitiske Folk var til en prægtig Gudstieneste, og hvor gierne de af Hedningene laante saadanne Skikke ved deres Gudstieneste, der skaffede deres Sandser en Forlystelse, skal gierne ville give mig bifald. Da nu Jøderne vare saa tilbøyelige til de hedenske Skikke, og derover saa ofte forfaldt til Afgnderie, saa udfordrede Guds Viisdom og Omhue for sit Folk, ved de beste Midler at bevare dem fra denne Afvey, og da Lovene ikke vilde være tilstrekkelige ved andre Straffe at afskrekke dem fra Afguderie, saa maatte de afskrekkes ved Dødstraf. Overveyer man derhos, at Overtroen ikke staaer stille, men immer griber videre om sig, og at en Afgudisk Skik trekker flere efter sig hvilket fornemmelig er at see ved det Jsralitiske Folk, saa maae man tilstaae, at det er fuldkommen overeensstemmende med Viisdommen, strax i Begyndelsen at forebygge, og at lagttage den Regel, principiis obstaJfraliterne vare i Davids Tid temmelig reensede fra Afanderie. Men en hedensk Skik havde atter vundet deres bifald, som inden kort Tid trakte flere efter sig, og skulde endelig have indført det fuldkomne Afguderie. Gud maatte Bandrog straffe samme. Da nu Ussagreb til Guds Ark, som under Døds=Eitraf var forbudet, saa kunde Gud paa en meget kiendelig Maade ved Ussas Død yttre sit Mishag over den hedenske Skik, da Loven tillige retfærdiggjorte hiin Levites Død. Og vi seer af Følgen, at Jfraliterne har merket denne Guds Hensigt, efterdi Leviterne siden bare Guds Ark paa deres Skuldre til det Sted, som David havde beredet for den. See 1 Krøn. 16, 13 15. Det være langt fra mig, at paastaae, at Ussa skulde formedelst Arsens Vedrørelse have død den ævige Død, ligesaalidet som Jfraliternes Børn, der ikke bleve omskaarne, og som Gud for den Aarsags Skyld havde truet at udrydde fra deres Folk, kunde blive fordømte, 1 Mos. B. 17, 14.2. Anmerkninger om Bæveren eller Castoren. Disse Anmerkninger ere af Hr. Jonas Holsten, Sognepræst i Qviskjock i Luleas Lappmark i Sverrig, indførte Adet Kongelige Svenske Videnskabers Academies Handlinlinger 3die Qvartal h. a. og tiener til at oplyse et og andet af det, som tilforn er skrevet og Bæværen. Forfatteren, har havt en levende Bæver=Unge, hvilken var gandske stæd, da han fik den. I den Tid han lod opføde samme Ange, har han opdaget meget af dette Dyrs Art og Huusholdning. Bæveren søgte, ved alle Tilfælde, at sette sig i Frihed, og naar den kom i Vand, var den saa Vild og Gange, som den aldrig havde seet Folk. Den havde ikke sterk Lugt, ey heller merkelig Hørelse. Dens Føde var Bark og Løv af Birk, Asp, Piil og Vidie, men ey af Elle, Røn og Hegg. Den aad ey gjerne Fisk, ey heller Kiød. Den var arrig, kunde ey komme meget fort afsted paa Landet, men i Vandet var den meget hurtig og flink. Naar den hviler ligger den fielden paa Siden, som andre firefødte Byr. Om Natten var den næntrere og hurtigere, end om Dagen, undtagen naar det regnede om Dagen, da den var ligesaa flink og munter som om Natten. Dens Maade at tilveyebringe og fremskaffe Materialier til sit Huus og Dæmning, er forundringsværdig. Den opgraver Mulden med sine smaa Forfødder, og bærer den i Favnen, hvorhen den vil have samme, ligeledes bærer den Træer imelsin Fremfødderne. Den gamle Sagn, at Bæveren, naar Bygnings Materialier skulde frembringes af den lagde sig paa Ryggen, og lod de andre læsse paa sig, ligesom paa en Slæde, hvorpaa de trakte den afsted, er altsaa ugrundet, som her med flere Exempler bevises. Paa en Time fælder den et Træe af et Qvarteers Diameter. Den staaer, paa Bagfødderne og holder Forfødderne tet ved Munden, som derudi setter sig fast. Kort sagt, den forretter dette sit Arbeyde med en utrolig Forsigtighed. Gieldet af Bæveren bruges med stor Tillid, dog meere hos Almuen i Norge, end i Sverrig. For de Søefarende er det meget farligt, at have Bævergield, hvor nogen Hvassisk er i Nærvævelsen.