JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
Jkke uden med et Slags sød veemodig Følelse gjennemvandrer man denne vore afdøde Medborgeres og Medborgerinders fredelige og tause Hvileplads. Ven og Fiende, Fremmed og Frende, Høie og Lave, Rige og Fattige hvile her trygt, og en høitidelig melancolsk Taushed siger os, at Døden har forsonet dem og gjort dem alle lige. Visminde os de henvundne Dage, og offre Taarer ved de Ædles Gravsteen. J een Krog ligge Musernes Yndlinger Samsøe og Storm, i en anden Thalia's Caroline; hist een af de virksomste og ædleste Borgere, her en værdig Moder, der i Stilhed har udøvet huuslige Dyder. Men, at, hvor svækkes ikke disse Følelser, naar man ved Siden af de simpleste Mindestene seer prunkende Marmor gravmæler, som stundom Forfængeligheden har opreist, og som tildeels synes at tilkjendegive: at de, der hvile derunder, selv i Dødens Bolig, ville vise, at de ere rigere, fornemmere og mægtigere end de fleste af deres Medmennesker, Selv her, hvor al Rang, Rigdom og Magt er intet, selv her synes dog endnu Forfængeligheden at herske. Den ene synes her at kappes med den anden om at overgaae ham i Pragt. Jstedet for at man tilforn lod sig jorde her af Beskedenhed, synes det nu stundom at skee af Forfængelighed. Hvad Cavalliergangen i Kongens Hauge er for de Levende, synes Assistence kirkegaarden nu at være for de Døde. Man kommer her blot for at lade sig see. Man bygger sig Mindemærker *), som koste to til tre tusinde Rdlr. O, maatte dog enhver betænke, at kun gode Handlinger, ikke prægtige Gravmæler, formaae at opvække Høiagtelse for vort Minde!
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
Almanakken. Det gaaer besynderligt til i Verden. Det, der i den Enes Haand er en Guldgrube, er stundom i den Andens kun et Slags Tiggerbrev. Almanakken tjener til Beviis herpaa. Den Mand, som sælger den i store Qvantiteter, fortjener derved mange hundrede Rdlr., og de, der udsælge dem i Smaaqvantiteter paa Kjøbenhavns Gader, ere Stoddere. De forfølge enhver Forbigaaende, lige fra det afbrændte Slot til Kongens Nytorv, og fra Børsen til Ny-Amagertorv. En ny Almanak, En ny Almanak, O, kjøb, i Guds Jeg har forhen talt om offentlige Mindesmærker som passende Midler til at opflamme Menneskene til store Dyder, men dette er ikke af det Slags Mindemærker, som man selv lader sig opreise for Penge. Navn!" er den sædvanlige Formular, som gjerne endes med: "Giv en fattig Stakkelen Halvskilling i Guds Navn!" For at befries fra at have en laset Tigger i Hælene paa sig, hvilket, fornemmelig naar man følges med Damer, er særdeles ubehageligt, giver man en saadan Tigger hellere en Skilling, eller ønsker, at baade han og Almanakken sad paa Bloksbjerg. Hvad er nu Aarsagen til, at en saa nødvendig og indbringende Artikel, som Almanakken, paatigges Folk paa Kjøbenhavns Gader? Dette Spørgsmaal vil jeg ikke besvare, men gjøre et andet, som nok besvarer sig selv, dette nemlig: Kan saa simpel en Almanak paa eet Ark ikke sælges under tre Skilling, uagtet den Afgivt der svares deraf *) En Catechismus, som er endnu eengang saa stor og som der ikke sælges Hundredeparten af, overlades af enhver Bogtrykker for halvanden Skilling. Hr. Bogtrykker Popp sælger sine Collecter, ni Ark store og tæt trykte, for otte Skilling, og sin Psalmebog for meget bedre Kjøb. - Man kunne maaskee indvende, at det er ligegyldigt, om nogen betaler en Skilling mere eller mindre for en Almanak, men J Materie koster den egentlig kun lidet over halvtredie Skilling, men saa maa der tages hundrede Stykker af Gangen.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
Mæglere.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
Kjøbenhavn eier nu, foruden Commissionairer, circa 40 Mæglere. Skal man fra dette Antal slutte sig til de Handlendes, saa maa deres Tal være Legio. Men handles der da virkelig saa meget, at der behøves saa mange Mennesker til at mægle? En vis Mand skal have svaret, da man gjorde ham dette Spørgsmaal: "Der var engang en Konge, som havde et stort Rige, men kun faa strid"bare Folk. Han blev pludselig angreben, er af en Nabokonge, som havde hundrede Gange saa mange Folk som han. Nu vare gode Raad dyre. Men Kongen var ikke raadvild. Han gjorde alle sine Soldater til Trommeslagere og Pibere. Da Fienden nu nærmede sig med sin Armee, lod Kongen alle sine Trommeslagere og Pibere marchere ud imod ham. De trommede og peb, saa det skingrede i Luften. Den forbausede Fiende, som tænkte: "har min "Modstander saa mange Trommeslagere og Pibere, hvor stor maa da ikke hans Armee være? trak sig tilbage med alle sine Folk. - Saaledes forekommer det mig ogsaa, naar en Handelstad har saa stort et Antal Mæglere. De kunne altid tjene til at opvække en stor Jdee om dens Handel.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
Naar en udenlandsk Kjøbmand hører: at vi have 40 Mæglere, saa vil han maaskee gjøre sig samme Tanker om vor Handel, som hiin Konge om sin Modstanders store Armee." Viinkjeldere.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
Der gives nu saa mange Viinkieldere i Kjøbenhavn, at man næsten skulde troe, Fader Bacchus havde opslaaet sin Residence hos os, ja der gives næsten flere Viinhuse end Ølhuse, og der opstaaer desuagtet endnu dagligen flere. Besynderligt nok er det, at der af Ølbryggere kun skal være et vist bestemt Antal, og at der af Viinhandlere kan nedsætte sig saa mange, som der vil, istedetfor at det maaskee burde være omvendt. Hvad er Aarsagen hertil Er Vinen maaskee en nødvendigere Artikel hos os end Øl? - Den stedse tiltagende Mængde Viinkieldere synes at være skadelig saavel for Menneskenes Moralitet som for de allerede existerende Viinhandlere indbyrdes. Folk af Middelstanden, og deriblandt Haandværksfolk, vænnes derved til Ødselhed og til at tilbringe hele Formiddage og Eftermiddage i Suus og Duus. Efter at have mønstret alle Europæiske Cabinetter, afsat Keisere og indsat Paver, detacheret 300,000 Mand til Engelland og lige saa mange til Frankrige, seer man stundom, naar Vægterne høre op at raabe, deslige Viingjæster krydse igjennem Kjøbenhavns Gader under en Convoy af tre til fire Nattevægtere. Kan man vel efter saadan en Krydsen være næste Dag oplagt til sine Forretninger? Skrivelse til Gudinden Minerva.*) Tilbedelsesværdigste Gudinde!
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
Med den dybeste Ærefrygt vover jeg at fremsætte nogle Erindringer imod Din Skrivelse i Tilskueren No. 8889. Som een af Dine ivrigste Tilbedere smerter det mig inderligen, at en urigtig Beretning om mit Skrivt endog har naaet Din hellige Bolig, - endog er bleven læst i Gudernes Forsamling. Dit Mishag rammede mig som en Lynstraale. Jeg seer med inderlig Bedrøvelse, at ogsaa Du skuffes og lader Dig skuffe – at ogsaa Du seer igjennem laante Glas. Men Din Bevaagenhed er mig al for dyrebar til, at jeg nogensinde skulde ville forskjærtse den for saa ubetydelig en Tings Skyld.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
J Anledning af et Brev fra denne Gudinde i den danske Tilskuer No. 88 og 89. Jeg kaster mig altsaa i Støvet for Dig, og anraaber Dig om, naadigst at høre, hvad jeg her fremsætter til min Undskyldning. Sandt er det, at jeg i mit ubetydelige Skrivt, som sandelig ikke fortjener at læses af Viisdommens Gudinde, har sagt: "At Din eneste Feil er, at Du begynder at blive lidt for gammel, og at vore unge Herrer end ikke kunne lide Dig, naar Du begynder at faae Rynker." Men dette uskyldige Udtryk har een af Dine uudkaarede Yndlinger i sit laconiske Sprog forvandlet til: at Du har Rynker. Hvor og naar har nogensinde jeg vovet at fremsætte en saa formastelig Tanke imod den viseste af Gudinderne? At Du begynder at blive gammel, det havde jeg maaskee nogen Grund til at sige. Kun Din tiltagende Alder kunde jeg tilskrive det, at Dit Tempel stundom er forladt af Dine gamle og værdige Dyrkere, at Dit og Dine nærmeste Beslægtedes Navne dagligen vanhelliges af Dagens Skribenter, og at de ved saa mange Leiligheder trodse Dine hellige Bud. Men ingen erkjender meere end jeg Dine udkaarede Yndlingers - en Rahbeks og Prams - store og uforglemmelige Fortjenester som Dine Dyrkere, som Oplysningens sande Befordrere, som Sædelighedens og Dydens sande Fremelskere i vort Fædreneland. Usandt bliver det og usandt er det, at jeg har sagt om Din Yndling: den danske Tilskuer, at han seer skarpt, naar han finder det tjenligt." Det er og noget, som jeg aldrig har tænkt paa. Ogsaa det maa jeg takke Dagen for, som jeg nu seer, endog Guderne abonnere paa Gives der nogen Skribent i vort Fædreneland, som fortjener hver Dannemands inderligste Agtelse og Tak - saa er det den danske Tilskuer. Han er den iblandt alle vore Landsmænd, der, som Barn, Yngling og Mand, ganske og aldeles har helliget sig til Din Tjeneste. At han maa lempe sig efter Tidens Aand, det er hans, det er hver Skribents sørgelige Lod. Kun det kan jeg ikke begribe: at Minerva selv lægger Mærke til "hvo der skriver. Jeg troede hidtil: at det kun var svage Mennesker, der lægge Mærke til, hvo der skriver. Men jeg mærker, at jeg begynder at blive for vidtløftig. Jeg vil altsaa ikke fremsætte noget mere her til min Retfærdiggjørelse.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
Udgiveren af nyeste Skilderie af Kjøbenhavn.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
Kjøbenhavnske Nyheder. De fire Boghandlere, som ere satte under GeneralFiskalens Tiltale, ere i Tirsdags og i Fredags med deres Folk blevne examinerede i andet Vidnekammer.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
De, som nyeligen ere dømte ved Hof= og Stadsretten i Anledning af falske Obligationer, have acquiseret Dommen, paa Jessen næx, som har appeleret til Høieste Ret.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
J Sagen angaaende Skibet Fanny, som, uagtet det var solgt til en fremmed Kiøbmand, gik under Dansk Flag a., er der d. 5 November d. A. afsagt i Høiesteret følgende Dom: Frederich Siegfried Siems bør bøde sine tre Mark. Ulrich Adolph Rose bør bøde 1000 Rdlr. til Stadens Fattigvæsens Hovedcasse. Saa bør de og begge have deres Borgerskab og Rettighed til, fremdeles at udrede Skibe, forbrudt.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
En Dansk Reisende, Hr. Kammerjunker Adeler, beretter følgende angaaende Bonaparte og den Franske Nation: Bonaparte er, saavidt han kunde skjønne, 63 danske Tommer høi, guul af Udseende, har brune indfaldne, men levende Øine, korte afskaarne upudrede Haar. Han taler langsomt, men ei flydende.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
J et meget lidet Værelse blev Kammerjunkeren tilligemed andre Fremmede, der ønskede Audience, modtagen af ham. De udenlandske Ministre, hvoraf enhver har sine Landsmænd ved sig, danne en Kreds omkring ham. Bonaparte hilser enhver, da Antallet gjerne er for stort til at han kan tale med alle. Da vor Landsmand blev ham forestilt som een af dem, der d. 2den April kjæmpede for Dannemarks Forsvar, bevægede dette ham til at tale med ham endog adskillige Gange, og at gjøre ham nogle Spørgsmaale angaaende Bataillen.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
Efter Audiencen blev han indbuden til at spise til Middag hos Bonaparte. Selskabet bestod af 240 Personer, og Bordet var det længste, han nogensinde havde seet. Blandt Gjæsterne var Consulerne: Cambaceres, af Udseende den styggeste Mandsperson, Kammerjunkeren nogensinde har seet - og Lebrun, over 60 Aar gammel, af en smuk Figur, men lidet halt. - Madame Bonaparte havde to smaa Negere til sine Opvartere. - Etiquetten synes temmelig stiv. Smiger skal her ikke være nogen Sjeldenhed. Med det nordlide Europas Geographie ere de Franske temmelig ubekiendte. Slaget d. 2 April har gjort dem noget meere bekjendt med Dannemark. Nogle troe, at Dannemark, Norge og Sverrig staae under een Konge. En Franskmand spurgte derfor engang Kammerjunkeren: "hvorfor Kongen af Dannemark ikke ved Engellændernes Ankomst lod in Svenske Flaade løbe ud og komme den Danske til Hjelp?" En Fransk Oberst fremstillede ham engang for nogle Damer som en Svensk, og da Kammerjunkeren adskillige Gange gjentog, at han var Dansk, svarede Obersten: "da Dannemark er en Svensk Provinds, er De jo og Svensk," – Paa et Spiseqvarteer, spurgte en Franskmand ham: "Siden han var Dansk og fra Norden, om han da ikke kunde sige ham: hvorledes en Ven levede der i Nærheden - i Petersborg?"
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-07
Kjøbenhavn. Trykt hos P. H. Høeckes Enke.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
Nyeste. 10 er Kjøbenhavn. No. 5. Den 14 November 1803. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Et Par Ord til mine Læsere.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
Jnstituter. "Der gives intet Nyt under Solen", har den vise Salomon sagt. Havde han i vore Dage levet i Kjøbenhavn, saa havde han sikkerligen sagt: "Der gives meget Nyt under Solen, i det mindste i Kjøbenhavn. Naar man i gamle Dage vilde have, at et Barn skulde lære noget, saa sendte man det til David Skolemester eller en anden brav Mand, og man fik det da underviist for en meget billig Betaling. Nu omstunder skulde David ikke saa let kunne have kjøbt sig saa stor en Gaard som den paa Kjøbmagergaden; thi Jnstituterne synes ganske at ville udrydde de stakkels Skolemestere.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
Det har overalt været Heibergs Yndlings tilbøielighed, at gjøre Tydskerne latterlige ved at forvende deres Sprog, endskiønt der dog sandelig ikke er noget latterligt i at et Menneske taler et fremmed Sprog urigtigt. Hvad vilde en Dansk vel tænke, naar han kom til Tydskland, og man opførte Stykker, hvori man haanede og ridiculerede den Danske Nation? Maatte han ikke troe: Tydskland er endnu langt tilbage i Oplysning. Lader os sætte os ind i en Tydskers Sted, som kommer til Kjøbenhavn og seer, at man opfører Virtusen, hvori een af hans Landsmænd, ja endog hans hele Nation gjøres latterlig paa saa burlesk en Maade. Maatte han ikke ligeledes troe: Dannemark er endnu langt tilbage i Oplysning? – Hvad er ubilligere, end at forplante Nationalhad? Men antaget, at der gives mange Tydske Skrydere, der ville nedsætte alt, hvad der er Danskt, og at det, som jeg ogsaa troer, er dem, der egentligen skulde giøres latterlige i vore Skuespil, gives der da ikke ogsaa mange iblandt os, der søge at nedsætte alt, hvad der er Tydskt. - Vi ere Danske, og bør derfor være dansk sindede – vi bør elske vort Fædreneland høiere end vort Liv, kun ikke høiere end Sandheden. og Fornuften. Modens Herredømme.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
For nogle Maaneder siden besøgte Hr. H. sin gamle Ven, den værdige Olding Prof. T. De spadserede op og ned i Haugen, talede om Dagens idelige Kjævlerier, og iblandt andet om en vis philosophisk, som er almindelig bekjendt af den Vind, han gjorde for nogle Aar siden Professor X. talede med inderlig Jndignation om denne philosophiske , der under en vis Maske havde opført sig mod ham og de værdigste Mænd i Staten som en kaad Dreng, og som engang havde sammenlignet ham med en Gaas, der ved sin Hvæsen kunde forsvare Plutos Rige, ja endog kaldet ham en Cerberus designatus og den politiske Pøbels Hærpanker &c. J det de talede saaledes sammen, kom der just en givtig Skrubtudse krydende. See, sagde Hr. H. smilende til Professoren: der kryber den philosophiske – Min. Gud, svarede Professoren med en tilsyneladende alvorlig Mine: "hvad har det stakkels Dyr gjort Dem, siden De giver det saa vederstyggeligt et Navn?" En besynderlig Tildragelse, som tillige indeholder en Erindring til mine Læsere.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
En gammel Mand og en lille Dreng dreve engang et Æsel til nærmeste Marked, for at sælge det. Hvilken Nar er dog ikke den Karl, sagde en Mand, som mødte dem paa Veien: han gaaer med sin Søn til Fods, paa det hans Æsel kan gaae des mageligere! Da den gamle Mand hørte dette, satte han Drengen op paa Æslet, og gik fløitende ved Siden af ham. Slyngel, raabte nu en anden Mand, som mødte dem paa Veien: passer det sig for Dig at ride, medens Din stakkels gamle Fader gaaer til Fod, Da Faderen hørte denne Bebreidelse, tog han Drengen af og satte sig selv op paa Æslet. See, sagde en Tredie, hvor den gamle dovne Skurk rider, medens hans stakkels Dreng neppe kan slæbe sig frem af Træthed! Den gamle Mand havde aldrig saasnart hørt disse Ord, førend han ogsaa satte Drengen op paa Æslet. Kjere Ven, sagde en Fjerde: er det Eders eget Æsel? Ja, svarede Manden. Det skulde man ikke have troet, svarede den anden, siden J be læsser det saa ubarmhiertigen: J og Eders Søn ere snarere istand til at bære Æslet, end Æslet Eder. Jeg vil gjerne behage enhver, sagde Eiermanden, og steg nu tilligemed sin Søn ned, bandt Benene paa Æslet sammen, og søgte ved Hielp af en Stang at bære det paa Skuldrene over en Bro, som løb til Byen. Dette Optog var saa morsomt, at en heel Skare af Mennesker løb efter ham og loe. Omsider blev Æslet misfornøiet med sin Herres, overdrevne Høflighed, rev Tougene itu, slap løs og faldt i Vandet. Den gamle Mand skyndte sig nu alt, hvad han kunde hjem, beskjæmmet og fortrydelig over, at han, ved at stræbe efter at behage enhver, behagede aldeles ingen, og mistede sit Æsel oven i Kjøbet."
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
Jeg haaber, at enhver, der læser mit Blad og ikke finder alting efter sit Hoved, vil betænke: at det er med Forfatteren af et Ugeblad som med Manden og hans Æsel.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
Kjøbenhavnske Nyheder. Det optagne Forhør angaaende Piecen: Bonapartes Testamente, blev sluttet sidste Mandag, men Sagen skal endnu ikke være indstevnet for Retten.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
Een af vore ældste og berømteste Forfattere, Hr. Prof. Tode, hvis vittige Muse i en lang Række af Aar har søgt at holde den læsende Verden munter, har nu udgivet en Anviisning til at sove. Da den kommer fra saa berømt en Læges Pen, saa maa den unegteligen have sit store medicinske Værd, men nødvendig synes den just ikke at være paa denne Tid, da adskillige af vore periodiske Skrivter indeholde de probateste Midler til at befordre Søvn.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
J de sidste Dage af Classelotteriets Trækning betaltes en Seddel med 80 til 120 Rdlr.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
Der brændes nu aarligen efter Sigende 800,000 Rdlr. Bancosedler. Efter Forlydende skulle de nye Statsindtægter forøge de gamle med 1,200,000 Rdlr. aarligen. Hoftheatret, hvor der, som bekjendt, skal være Bal en Masque, skal til dette Brug være malet som en Skov.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
Et ungt Menneske paa 12 Aar, Hr. Dam fra Svendborg, en Eleve af Hr. Simonson, agter med det første at lade sig høre som Violinspiller. Han skal være en sand Virtuos.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
Det er ikke for falske Obligationer, i Ordets juridiske Forstand, men for fingerede Obligationer, at Jessen m. fl. ere dømte af Hof- og Stadsretten. Af dette Blad udgaaer ugentligen et Numer. Det tilbringes Subskribenterne og betales qvartaliter med 3 Mk. 4 s.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
Kjøbenhavn. Trykt hos P. H. Höeckes Enke.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-21
Nyeste. i deri
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-21
Kjøbenhavn. No. 6. Den 21 November 1803. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Unge theologiske Candidater. Stor og ædel er den tilkommende Folkelærers Bestemmelse. Det er ham, der skal udbrede Lys, hvor der var Mørke, og bibringe sine Medmennesker ædlere og rigtigere Begreber om deres Pligter mod Staten og deres Medborgere. Man kan derfor ikke allene fordre af den unge theologiske Candidat, som agter at indtræde i saa vigtigt et Kald, at han skal besidde de Jndsigter, der udkræves til en duelig og oplyst Folkelærer, men man kan ogsaa med største Grund paastaae, at hans Opførsel i det daglige Liv skal svare til hans vigtige Bestemmelse. Det vilde altsaa være høist sørgeligt, f. Ex. at see en ung theologisk Candidat, som staaer i Begreb med at blive Præst, paa offentlige Steder at synde imod Anstændighedens og Moralitetens Love, og dog synes det imellemstunder at være Tilfældet, især med unge Mennesker, som ere opfødte og opdragne paa Landet. Naar et saadant simpelt opdraget Menneske kommer til Hovedstaden, saa er Nydelse stundom hans eneste Maal. At leve rask og at være frisk Fyr, synes ikke sielden at være hans Hovedbestræbelse. Vellystens Giftbæger, som han i sit uskyldige Liv paa Landet, aldrig har nippet til, forledes han nu saa let til at tømme lige til Bunden. Han bortrives af Strømmen, og styrtes ofte ned i en Hav hvirvel, som han maaskee aldrig meere drages op af. Han troer maaskee, at den Tid snart vil komme, da hans Stilling som Folkelærer ganske vil afskjære ham Veien til saadanne Glæder, og at han derfor bør nyde dem, medens hans Stilling og Ungdom tillade det. Men maatte dog deslige unge Theologer betænke, at det ikke er nok at præke Moralitet, men at det ogsaa er nødvendigt, selv at udøve den, naar deres Taler i sin Tid skulle giøre den tilsigtede Nytte, – at Ynglingens Letsindighed stundom endnu trykker Manden med centnertung Vægt, - at ingen bør være forsigtigere i sin Opførsel end netop den, der vil vorde andre Menneskers Lærer og Exempel. Hvad Jndtryk kan ved en geistlig Tale gjøre, naar den fremsiges af et Menneske, hvis modnere Ungdom har været en Kjede af Letsindighed? Hvad Agtelse kan menig Mand vel have for de Lærdomme, en saadan Lærer forkynder ham, Comoediehuset. Jngen føler og paa skjønner mere levende end Forfatteren af disse Linier den nuværende Theater=Directions store og umiskjendelige Fortjenester af vort Theatervæsen. Den Forventning, man har gjort sig om saa værdige og saa indsigtsfulde Mænds Bestyrelse, er troligen bleven opfyldt. Hvad, jeg her agter at sige, skal altsaa ikke i fjerneste Henseende sigte til den nuværende Bestyrelse. Mine Erindringer angaae kun Husets Jndretning og Decorering, hvis Bedømmelse unegtelig henhører under Smagens Tribunal, - og dette beklædes af ligesaa mange Dommere, som der gives Menneskeer paa Jorden.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-21
Vort Comoediehuus forekommer mig som en Kjole, der, uagtet den er forfærdiget for 50 Aar siden, endnu bestandig skal være moderne. Hverken udvortes eller indvortes synes det at være passende til vor Tidsalder. Jkke at tale om, at det i sig selv er for lidet, Indgangene ere *) tillige saa snevre, at man, *) Indgangen for de Kjørende er for smaal. Folk, som gaae her igjennem, for ikke at trænge sig i Tilfælde af en ulykkelig Jldebrand, kunde befrygte de farligste Følger. Det kunde lettelig gaae her, som det gik ved den Jldsvaade, der indtraf under Christian den Femte paa Amalienborg. Jlden selv kunde maaskee ikke anrette større Ødelæggelse end de tilstimlende Mennesker, der fra Parterret af alle vilde søge at komme ud igjennem de smalle Indgange. jeg negter ikke, at et saadant ulykkeligt Tilfælde ikke saa let vil kunne indtræffe nu, da vore Brandanstalter skulle være saa fortræffelige; men mueligt var det dog En anden, men stor, Uleilighed volde de snevre Indgange, naar Huset aabnes. Man trænger fra alle Kanter, den ene for at faae Billet, den anden for at komme til at sidde, den tredie for at kunne præsentere sig med alle sine naturlige og unaturlige Yndigheder paa forreste Bænk i første Pladsloge. Man skal have seet Exempel paa, at en Bogbinder engang blev saa presset i en saadan Trængsel, at han aldrig kom til at presse, Bøger eller til at gaae paa Comoedien mere. En høist ubehagelig Jdee maa saadant opvække hos en Udlænding, der første Gang vil besøge vore Skuespil.