Viborger Samler, 1846-08-01
Roeskilde Stænder. J den Roeskildske Stænderforsamlings 8de Møde oplæste Prof. Larsen det af ham indgivne Andragende betr. Foranstaltninger til at opretholde og betrygge dansk Sprog og Nationalitet i Sammenstodet med det Tydske. Andragendet var i alt Væsentligt overeensstemmende med de lignende fra begge de danske Stænderforsamlinger i 1844 indgivne Andragender. Efter Andragendets Oplæsning tilføiede Proponenten nogle bemærkninger for at imødegaae de Tvivl, der mulig vilde reise sig angaaende Forsamlingens Competence til at gaae ind paa samme. Den kgl. Commisfarius, der fraraadede Jndgivelsen af Andragendet, yttrede blandt Andet: Den ærede Forsamling vil, ved at andrage paa Foranstaltninger, som skulle iværksættes inden Hertugdommet Slesvigs Grændser, ei blot gaae udenfor sin Ret, men den vil krænke Hertugdommets og den det repræsenterede Stænderforsamlings Ret. Den vil dermed fornærme disse vore Medborgere, den vil forøge en Misstemning, som en sørgelig Misforstaaelse af de Statens forskjellige Deele vedkommende, af Kongen i denne Tid tagne, vigtige Beslutninger og Foranstaltninger, synes at ville fremkalde, og, hvad der er det Værste, den vil give saadan Misstemning en retfærdig Grund, som den efter min Overbeviisning nu ikke har. Denne ærede Forsamling vil saaledes vanskeliggjøre Regjeringens Stilling, og det maatte dog en tro dansk Stænderforsamling tage i Betænkning at gjøre, om den end var mere vis paa at være i sin gode Ret ved at indgive det foreslaaede Andragende, end den nu kan være det. – Efterat ligeledes Etatsraad Steenfeldt, Godseier Tutein, Justitsraad Ussing og Kammerherre, Benzon havde erklæret sig mod Nedsættelse af en Comitee, tog Høiesteretsadvocat Lehmann saaledes Ordet: Det forekommer mig, at der om Forsamlingens Competence i nærværende Tilfælde ikke kan reises den mindste Tvivl eller Tvist af noget Medlem, navnlig et af den kgl. Commissarius. Forsamlingen vil nemlig erindre, at, da der i forrige Session her fremkom et Andragende, hvoraf dette kan ansees for en Fortsættelse, fremkom der vel fra flere Medlemmers, navnlig fra den nuværende kgl. Commissarii, Side Betænkeligheder med Hensyn til Competencen, men det vil ogsaa være i Alles Minde, at disse ene vare rettede mod det dengang tilføiede Ønske om Ophævelsen af Slesvigs administrative Forbindelse med Holsteen. Dette Punct blev udeladt under Sagens Behandling af den nedsatte Comitee, hvori ogsaa Etatsraad Bang havde Sæde, og hvis Betænkning han medunderskrev, og denne Comitees Jndstilling blev af alle Forsamlingens Medlemmer, selv af dem, der i Begyndelsen havde havt en Mængde Skrupler, ved at understøtte Sagen, funden saa tilfredsstillende, at den blev antaget aldeles eenstemmigt. Det, som hiin Comitee foreslog, det, hvorved alle de ærede Herrer fandt deres Samvittigheder tilfredsstillede, det, som Forsamlingen eenstemmigen androg paa, er netop det, som indeholdes i det føreliggende Andragende. Det er kun om Hensigtsmæssigheden af Andragendets Fornyelse under de foreliggende Omstændigheder, at der kan være Spørgsmaal. Men, naar den næstforegaaende Taler har lagt særdeles Vægt paa, at vi derved skulde vise Mangel af Paaskjønnelse af det aabne Brev af 8de denne Maaned, saa maa jeg herved bemærke, at saa tilfreds jeg end føler mig med samme, forsaavidt det angaaer Slesvig, kan jeg dog paa ingen Maade antage, at Slesvig saaledes som den nævnte Deputerede synes at antage, derved skulde være kommen i et fastere og indeligere Forhold til Kongeriget, end før; thi det er saa langt fra, at det aabne Brev har den Hensigt eller kan have den Virkning, at begrunde en ny Ret, at det kun gaaer ud paa en Udtalelse af, hvad der er Ret, og med Hensyn til Slesvig aldrig for Alvor har været betvivlet, hvad samtlige Retslærde i Hertugdommene forlængst have erkjendt som ubestrideligt, ja, hvad selv de, der gerere sig som Hertugdommenes politiske Repræsentanter, det slesvig-holsteenske Ridderskab, i deres Adresse i Anledning af Stænderinstitutionens Jndstiftelse have udtalt som hævet over al Tvivl, at nemlig Slesvig er underkastet samme Arvefølge, som det øvrige Danmark. Det aabne Brev kan altsaa kun være en Beroligelse med Hensyn til saadanne Tvivlsmaal, som aldrig have havt anden Vægt, end dem, Regjeringen ved sin usikre Holdning selv har givet dem, og at der er gjort en Ende herpaa, kan i og for sig have sit Værd, men at der derved ei er tilveiebragt nogen sand og betryggende Stadfæstelse paa Danmark og Slesvigs Statseenhed, har jeg tidligere udviklet. Hvad Justitsraad Ussings Yttringer angaaer, da troer jeg rigtignok, at det havde været ønskeligt, om han i det Andragende, der har fremkaldt Arvedeclarationen, havde gjort tilbørlig Adskillelse i Henseende til Slesvigs og til Holsteens Forhold til Danmark. Derved vilde megen Forargelse være undgaaet. Jeg har for saavidt min Samvittighed fri, og jeg har med Tilfredshed seet, at det aabne Brev betragter Forholdet omtrent fra samme Standpunct som jeg, at nemlig Arvefølgen i Slesvig er begrundet paa dets constitutionelle Eenhed med Danmark, hvorimod den i Holsteen beroer paa særlige Arverettigheder. Det Eneste, der var uvist, er det altsaa endnu; men det havde været meget ønskeligt, om den ærede Deputerede dengang, med Hensyn til en Jndblanding i Holsteens Anliggender, havde havt de samme Betænkeligheder, som han nu med Urette vil gjøre gjældende mød, at vi omtale de slesvigske Anliggender. Til Comitee, der bestemtes nedsat med 34 Stemmer mod 28, valgtes Prof. Larsen, Kammerh. Abrahamson, Høiesteretsadv. Lehmann, Provst Plesner og Kjøbmand Schou.