Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1776-07-08
Fortsættelse af Oversættelsen afbrudt i No. 27. Handelsmanden dræbte en Beede, lagde den i en Sæk, og bestænkede sin Søns Klæder, med dette Creaturs Blod. Da alting var saaledes bered til hans fattede Forsæt, biede han indtil Natten for at fuldføre det. Han tog Sækken, hvori Bede=Kroppen var, lægger den paa det unge Menneskes Skuldre, hvilken han havde undervisset i den Rulle, han skulde spille. De ginge begge ud i denne Udrustning. Det unge Menneske banker paa Dørren hos een af sine halv tresindstyve Venner. Denne aabner Dørren med en ivrig Mine, og spørger ham om hans Ærende. Det er i Ulykker, svarede Handelsmandens Søn ham, at man prøver dem, man elsker. Jeg har til fortællet Dem om det gamle Fiendskab, som herskede mellem min Familie, og en vis Herres ved Hoffet. Vi traf hinanden ved en Hændelse paa et afsides Sted. Had gav os Vaaden i Haanden. Jeg har dræbt ham paa Stedet. J Frygt for at eftersættes af Rettens Betiente, har jeg tagen hans Legeme. Det er i den Sæk, hvilken De seer paa mine Skuldre. Jeg beder Dem giemme dette Legeme i Deres Huus, indtil denne Sag er kommen i Stilhed. Mit Huus er saa lidet, svarede hans Ven ham, med en fortrædelig og forvirred Mine. Det kand neppe rumme de levende, som beboe det, hvorledes skulde jeg der kunde lægge en Død, Hver Mand veed det Had, som var mellem Dem og den Herre, De har dræbt. Man vil strax giætte sig til, at De er hans Drabsmand. Mand kommer til at giøre Eftersøgning. Og, som vort Venskab er offentligt, vil man begynde i mit Huus. Det vilde intet nytte Dem, at indvikle mig i Deres Ulykke. Den eneste Tieneste, jeg kand giøre Dem, er at tie med Dem. Det unge Menneske bad ham paa nyt indstændigen, men forgiæves. Da endelig alt Haabvar ude, til at bøie denne udaknemmelige, gaaer han til den ene efter den anden af disse halvtredsindstyve Personer, paa hvilke han saa letsindigen havde forladt sig, og halvtredsindstyve Gange blev han paa samme Maade modtagen. Erkiend endeligen min Søn, siger Handelsmanden til ham, hvor meget man kand forlade sig paa Mennesker. Hvor er deres Nidkiærhed bleven af, hvilke Du holdt saadan prægtig Lovtale over, De have alle forladt Dig i Din Modgang. Det ere malede Mure, Skyer uden Regn, Træer, hvilke ingen Frugt bære. Jeg vil vise Dig hvad Forskiel der er imellem den eneste Ven, jeg haver, og imellem Dine. Just i det de gik saaledes og talede sammen, kom de for Dørren hos den, hvilken han havde forestillet sin Søn, som Mønster paa et fuldkommen Venskab. Han fortællede ham den hans Søn, efter Foregivende, hændede Ulykke. "O lyksaligste Dag: skreg denne Mand, som giver mig Leilighed til at vise Dem Prøve paa min Hengivenhed. Forlader De Dem paa mig; Saa lader de mig vederfare Ret. Mit Huus er stort nok til at skiule tusinde døde Legemer. Men, om end og derved var Fare for mig, skulde jeg med Glæde gaae den i Møde, i Haab om at frelse Dem. Begiv Dem med Deres Søn til mit Landgods. Der skal de leve rolig, ubekiendt, og sikker for al Rettens Betienters Eftersøgning. Handelsmanden, efter at have takket sin Ven for hans ædelmodige Tilbud, siger til ham, at alt det han nyeligen havde fortællet ham, var kun en Fabel, opdigted for at lære sin Søn, at skille falske Venner fra de sande. Her af udkommer hver Mandag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir hos O. Brose.