Politivennen, 1806-01-01
Retten gir os alle nok. Herr Boghandler og Avisredaktør Henvel i Odense har, om ikke indført en nysaa dog optaget en her i Danmark ukjendt og med den danske godlidende Karakter maaske kontrasterende Maade, at mane sine Debitorer paa. Han indkalder nemlig i sine Aviser den eller dem sine Debitorer, som uagtet flere Paamindelser, ikke ville indfinde sig hos ham med Betaling. Vist nok maae slette Betalere, der kunne, men ikke ville, betale, krænke en Mand, der som Herr Hempel - sandelig i sit Ansigtes Sved fortjener sit Brød. Vistnok fortjener den i den hempelske Avis No. 142 ej terlyste Debitor ingen Skaansel. Thi en Mand som rejser hele Fyen omkring og opkøber de Bønder, som ikke kunne eller ville købe sig Selv, maae dog af dette Slagter, faae saa meget tilovers, at en Avisregning kan til rette Tid klareres. Vist derfor, at naar en Kreditor endda skal - som Herr Hempel mener han er - være udsat for nyt Tab ved for Domstolene at søge en saadan Debitor, saa kan denne Maade at søge sin Debitor paa undskyldes. Men monne det var at ønske denne her i Danmark udsædvanlige Mening skulle blive almindelig. Man tænke sig kun om en Hovedstadens Slagter, Vintapper, Skræder, eller anden Haandværker, ville hos den eller den - være sig Velbaarenhed eller Velbyrdighed - Høj- eller Vel-Arværdighed - eller anden agtet Embedsmand søge sit Tilgodehavende ved Maning i Avisen. Man tænke sig om ikke en saadan agtet Borgers Stilling herved kunde nedværdiges til Tab i den Nytte, Manden ellers kunde udrette. Thi vel tør jeg paastaae, at Den ikke kan eller vil tænke uden paa hvad der ligger lige for ham, der ej kan eller vil tænke sig de i mange Henseender skadelige Følger af en saadan Selvtægt, som den ber paankede Maning er. Herr Heme pel synes selv at føle det, naar han indkalder i samme Avertissement en anden sin Debitor i Velle, den han dog kun betegner med to Bogstaver af Navnet, da Han endnu en føje Tid vil skaane ham for hans Stillings Skyld. Men for Stivtægt maae vel ansees enhver Maade at skaffe sig Sit paa, som er uden for Lovenes Forskrift. Dog - hvor det at følge Lovenes Forskrift udsætter - som Hr. Hempel vil - for nyt Tab, kan Selvtægten, som i Nødværges eller Nødrets Tilfælde, jo undskyldes ja forsvares. Hvorvidt i Almindelighed, Søgsmaal for Domstolene udsætter Kreditor for nyt Tab, er et Spørgsmaal, hvis fuldkomne Besvarelse ville lede til en Undersøgelse over vor hele Retspleje. Tør en Mand, hvis Lod det blev, at slide en Snees af sine bedste Aar i vore for den Tænkende og Følende ingenlunde behagelige Tingstuer, tiltroe sig Erfaringsevne, det er Evne til over sin Erfaring at kunne gjøre nyttige Refleksioner, saa torde en Undersøgelse om vor hele Retspleje og dens Brøstfældigheder blive ligesaa nyttig som interesserende. Men for en slig Undersøgelse er ikke ber Stedet eller Tiden. Hvad jeg her vil, er kun det ønskes Yttring. at der for rene, uimodsigelige, og klare Gjeldsfordringer, maatte træffes saadanne Foranstaltninger, hvorefter ved den hurtigste og letteste Retspleje Kreditorer uden nyt Tab kunne hos deres Debitorer komme til Sit paa. Men skal man, som til Exempel for en Avisfordring af nogle saa 3 til 4 Rigsdaler, søge sin Debitor først til Forligelseskommissionen saa til den ordinære Ret, og hertil skal bruges Fuldmægtig og Prokurator, gives flere Udsættelser, gjøres flere Rejser, saa er det vist, at et saadant Søgsmaal medtager saamange Bekostninger, saa lang Tid, og dertil volder oftest saamegen Sindskrænkelse, at om Kreditor endog tilsidst faaer sig sin Fordring betalt, er jeg vis paa han fortryder sit Søgsmaal. Thi for at faae 4 Rigsdaler inddrevne, at maae bie et halv Aar, ja stundom længer, tilsætte en Snees, stundum flere Rigsdaler, og endda være udsat for sin Debitors Uartigheder, er vistnok haardt. Det er liden Opmuntring for Vindskibelighed og Husholderskhed, naar man siger, det er ikke værdt for en Fordring af 4 til 5 Rigsdaler at sagsøge Nogen - en saa lille Sums Savn føles ikke, o. s. v. Veed man da ej, at flere enkelte Rigsdaler, der haves hos Flere tilgode, udgjør samlede en Sum hvis Tab man føler? Jngen mere end vore Auktionsinkassatorer føle Ulejligheden af denne vor i rene og klare Gjeldsfager vidtløftige og kostbare Retspleje. Ja disse Slags Folk føle det saa trykkende, at uagtet de lade sig got betale, saa har jeg dog endnu hele Danmark over - København, som jeg ikke kjender, undtagen - ikke fundet nogen saadan Auksionsinkassartor, der af dette Kassererie har lagt sig noget til. Ønskeligt, ig højst billigt derfor, at heri kunne treffes Foranstaltninger til Rettens hurtigere og mindre bekostelige Pleje i saadanne Sager. Jeg vover bertil at gjøre et Forslag, som om det end ikke billiges, dog tør vække Høje Vedkommendes Opmærksombed paa en Sag, der, til Kredittens Vedligeholdelse og Vindskibeligheds Opmuntring, sandelig er af stor Vigtighed. Vare alle vore Forligskommissioner, hvad man kunde ønske sig de skulle være saa torde det være rigtigst, at disse Kommissioner bemyndigedes til, i rene, klare, og uimodsagde Gjeldsfordringer, at forelægge Debitor en vis Tid, inden hvilken Fordringen under Eksekusion skulle afgjøres. Vil man derimod, at de ordinære Domstole og i slige Sager skulle kunne søges, saa maatte det dog skee med saa liden Tids- og Pengespilde som allermueligst. Om derfor i saadanne Sager brugtes kortere - 3 til 4 Dages Varsel - om en saadan Sag ikke ud sattes til den ordinære Tingdag, men skullee, naar forlangtes, behandles paa Dommerens Bopæl - om Dommeren skrev Jndkaldelsen - om han uden Prokurators Mellemkomst incamminerede Sagen - om uden Sitantens Minde ingen Udsættelse maatte finde Sted - om slige Sager strax skulle paadømmes, eller dog inden meget kortere Frist end nu 6 Uger er - om paa Landet, hvor den kongelige Foged ofte skal hentes flere Mile fra, Sognefogderne bemyndige, des til at eksekvere Dommen - endelig om baade det stemplede Papir og Rettens Gebybr i saadanne Sager saameget nedsattes, at begge disse Slags Bekostninger aldrig overskred 4 Prosent - saa var sandelig vundet meget for dette Slags Fordringer. Jmidlertid troer jeg dog ikke at denne hurtige og lidet bekostelige Retspleje skulle i alle rene og klare Gjeldssager bruges, men kun i visse, og en bestemt Sum ikke overstigende Sager. Jeg mener saaledes: at en Postmester, et Aviskontor, en Haandværksmand, Boghandler, Auksionsinkassator, og flere saadanne Kreditorer burde, naar Fordringen ikke oversteg 50 Rdlr., kunne benytte sig af denne hurtige og lidet bekostelige Retspleje. Jeg mener end at visse af disse Kreditorer, som Post- og Aviskontorer, Auksionsinkassatorer og flere af dette Slags Kreditorer burde være berettigede til ved een Jndkaldelse og i een Dom at faae indbefattede flere deres Debitorer. Dog er man med mig først enig om at det vilde vorde højst nyttigt om en burtigere og mindre bekostelig Retspleje i rene og klare Gjeldssager indførtes, saa vil høje Vedkommende og Selv bedst kunne træffe den rigtigste Maade eller Form for disse Sager. Debitors offentlige og navnlige Jndkaldelse vil da som unødvendig ansees for saa terroristisk og anarkisk, at den veltænkende Kreditor og gode Borger hverken behøver eller tør afbenytte sig den. Thi Klagen over at man har nyt Tab ved for Domstolen at søge sin Debitor, skal da falde bort, og det gamle Ordsprog: Retten gir os alle nok, sandes.