Aalborg Stiftstidende, 1834-01-29
At iøvrigt det franske Ministerium betragter Oppositionens mod Hr. Zen som alvorlig, kan med Rimelighed sluttes af en Artikel i I. des Debats. Efter først at have indrømmet Rigtigheden af selve Factum den fra Catalonien udgangne Protest) yttres den Formening, at Beretningerne om samme ere noget overdrevne. Derpaa roses Hr. Zen som den, der i sin Statsbestyrelse hidtil heldig har forstaaet at forene Moderation med Liberalitet, og nu hedder det videre saaledes: "Dersom det constitutionelle Parti endnu er forblindet nok til at erklære en Sag, der stedse, og nu meer end nogensinde, har været dets egen, for fremmed, saa fortjente det, at Dronningens Parti skulde være stærk nok til at undvære samme, og alene kunde fuldføre sit Kald: det Kald nemlig at afskaffe de Misbrug, som har bragt Spanien ned til sin nærværende Afmagt, der baade yttrer sig hjemme og i de udenlandske Forhold. For Øieblikket imidlertid, og med Hensyn paa Regjeringens befæstelse, der altid har været Maalet for vore Ønsker, er det nødvendigt, at Alle de forsamle sig om samme, der ere Fiender af dens Fjender. Der behøves en saadan Forening for at kunnen trodse de Farer, der true med at fremtræde systemastisk og hvis de bleve bestandige, kunne sætte Anarchiet istedetfor en Regjering, der hidtil heldig har bekjempet den aabenbare Modstand. Gid derfor en gjensidig Eftergivenhed saavel i Henseende til Personer som Jnstitutioner maa medføre en Forening af Partierne (Christinos og de Constitutionelle) uden hvilken man ingen Ende øiner paa Borger=Tvisten i Spanien. - Kaste vi til Slutning et Blik paa den fransk Regjerings Adfærd i Henseende til de spanske Forhold, saa indsee vi, hvor ugrundede de Bebreidelser ere, som hist og her ere fremførte mod den, at den nemlig har forledet det spanske Gouvernement til dette eller hiint System, og udekukkende understøttet dette eller hiint Navn ved sin Jndflydelse. Jntet kan tvertimod være simplere, bestemtere, ligefremmere og ærligere end Frankrigs Deeltagelse i de spanske Anliggender. Det har anerkjendt den unge Dronning, fordi Don Carlos er Frankrigs aabenbare, erklærede Fjende. Det har ydet den nye Trone sin moralske Bistand, og forbeholdt sig at bedømme, om og under hvilke Omstændigheder det kunde behøve at forvandle sin første Venskabs-Forsikkringer til en virksom Bistand. At drig har derimod Frankrig paataget sig nogen Garanti for Spaniens Jnstitutioner og Ministre. Det ønsker Spanien al den politiske Frihed, som det kan taale, og al den Tolerance, der kan bestaae med dets Jndbyggeres Uvidenhed og Fanatisme. Mod ingen Mand og intet System gjør der set Veto gjeldende. Det glæder sig over, hjemme at have bløst det Problem at haandhæve en med Orden parret Frihed, og føler, at Løsningen af dette Problem er bleven for dyr, til at det andetsteds skulde beskjeftige sig med lignende Opgaver. Hvad enten derfor Spaniens Trone seer sig omgivet af moderate Royalister eller af sindige Constitutionelle, hvad enten den støtter sig paa legislative Reformer eller paa politiske Jnstitutioner: Frankrig ønsker fremfor Alt, at den maa befæste sig. Hvad vi ikke vil og ikke kunne ville, er D. Carlos, med hvilke Mennesker han end maatte omgive sig og hvilket System han end maatte hylde. Derimod understøtte vi Dronningen i hvilke Variationer af det politiske Princip, hvis Symbol hun er, vi end maatte opdage i hendes Nærhed. Det er vel overflødigt at tilføie, at vi af alle hine forskjellige Former helst ville see dem, der give den sikkreste Garanti for Fremtiden, forudsat at man kunde overtyde os om at Spanien virkelig er moden for disse Former."