Corsaren, 1841-04-09
Hvorledes Friheden seer ud m. M. J ville vide, hvorledes Friheden seer ud. J ville kjende lidt til den, førend J ville troe den og alle de skjønne Løfter, som gjøres paa dens Vegne. Nu vel! Jeg vil fortælle Eder derom, hvad jeg veed; thi jeg har engang seet den naturligviis ikke her i Landet, ei heller i Frankrig eller England, men engang i et saligt Øieblik, da Gud sendte mig en af sine skjønneste Drømme. Friheden er en Kvinde. Hvorfor Vorherre, netop har gjort hende dertil og ikke til en Mand, kommer formodentlig deraf, at en skjøn og ædel Kvinde er det Fuldkomneste i Naturen; og blandt alle stjømne og ædle Kvinder er Friheden den ypperste. Betræffende hendes Alder, da maa bemærkes, at hun er ung, men dog ikke ung i den Forstand, hvori vore Baldamer ere det. Hendes Ungdom bestaaer i, at hun aldrig bliver gammel, at hendes Hjerte aldrig bliver koldt, hendes Hoved aldrig bøiet, hendes Kraft aldrig sløvet. Hvad ingen anden ung Dame besidder, eier hun: Hun forener den alvorligste Besindighed med den livfuldeste Munterhed, den modneste Erfaring med den sorgløseste Tillid og Fortrøstning, den strængeste Retfærdighed med den blideste Mildhed, den dybeste Menneskekundskab med det ustyldigste Sind. Hvad hendes Udseende angaaer, da er hun skjøn og yndig at skue, ja saa skjøn, at Jngen, der nogensinde har seet hendes Aasyn, har foretrukket en anden Kvinde for hende. Gule Lokker omgive den høie, majestætiske Pande og rulle ned over den hvide Rakke, fiin Rodme bedækker de blode Kinder, og fra de mørke Øine straaler Blidhed og Mod, himmelsk Kjærlighed og himmelsk Kraft. Hendes Klæder ere ikke paa Nutidens Mode: Det er intet gjennemsigtigt Tulle eller Bobinet, der bedækker Skuldrene og Barmen, intet stivt Corset hemmer det frie Aandedræt. Et hvidt Gevandt, sammenholdt af et gyldent Baand, falder ned over Formerne, en Hjælm bedækker det lokkede Hoved. I den høire Haand bærer hun Landsen, Krigens og Kraftens Symbol, i den Venstre: Skjoldet, den stolte Fred. Som enhver ung Dame har hun havt Tilbedere, og disse have ei blot været begeistrede Ynglinge, men ogsaa rolige, besindige Mænd. Og det er i denne Henseende gaaet hende, som det er gaaet saa mange andre unge Damer: Mange have sagt, at de elskede hende over Alt, skjøndt de i Hjertet elskede sig selv høiest og kun eftertragtede hendes Besiddelse for den Magt, Ære og Værdighed, som de troede, den vilde forlene dem. Man disse har hun stolt vendt Ryggen; aldrig har hun viist dem sit hulde, begeistrende Aasyn. Dem derimod, som elskede hende i Aand og Sandhed, som hengave sig til hende med det fulde, varme Hjerte, paa dem har hun seet med sit straalende Blik, paa deres Læber har hun trykket sit brændende Kys, dem har hun omarmet i hellig Elskov og givet dem Kraft til de mægtigste Bedrifter, og efter deres Død har hun sat dem blandt Stjernerne til at lyse for Jorden. Historien har opbevaret hendes Elskedes Navne: Hiin thebanske Philosophs, som gjorde sit foragtede Fædreland berømt; hiin "sidste Romers", som dræbte Tyrannen; hiin stoiske Helts, som døde for egen Haand; hiin kjække Guerillas, som knækkede Despotens Magt; hiin stolte Nordboes, som gjorde Fieldet og Dalen frie. - Hvo skal den Lykkelige være, hvis Navn Saga næste Gang skal riste paa sin Tavle? Men, skjøndt hun altsaa er den yndigste Jomfru, som Nogen kan stue, har dog ingen Fyrste nogensinde elsket hende! De have lukket deres Lande for hende; de have banlyst hende som en Forbryderske; de havde gjerne berovet hende Himlens Luft og Lys og indespærret hende i Jordens skjulteste Afkrog, hvis de havde kunnet. Fredløs vanker hun nu om, søger Tilflugt ved den Fattiges Bord og sover i hans beskedne Hytte. Men vi have en Forjættelse, som siger, at engang skal hun herske i de Riges Palladser, engang skal hun throne paa Kongernes Sæde, engang skal hun forene Himmel og Jord.