Berlingske Tidende, 1830-07-26
Brussel, den 3die Juli. (Fortsættelse, f. No. 118) "Medens dette begav sig i Kammerne, tiltog Gjæringen i Belgien hver Dag. Regjeringen ventede, at det catholske Clerisie og dettes Tilhængere vilde forholde sig roeligen, da en Kongelig Resolution af 2den October d. A. havde tilladt Bisperne, at organisere de theologiske Seminarier, og den var saa meget mere berettiget til denne Forventning, da det catholske Parties Organ, Courier de la Meuse, allerede havde yttret sig gunstigen om Ministeren for de indenlandske Anliggender, Hr. van Gobbelschroy. Men aldeles uformodet beyndte man, i Flandern atter at samle Underskrifter til Petitioner, i hvilke an søgdes om Afskaffelse af Aarsagerne til de saakaldte Nationalbesværinger, og Clerisiet var i Spidsen. - Pludselig optraadte Adelen i Brussel, med Hr. van Borsbeck til Anfører, og overleverede en formastelig Memoire, som med de heftigste Udtryk fordrede, at Regjeringen skulde tage hine Nationalbesværinger i Overveielse. Ogsaa de politiske Blade, der vare Organer for det til eet og samme Øjemeed nu - forunderligen nok. - paa det nøieste forenede to før saa fjendtlige Partier, de catholske Klærker og de Liberale, oppustede af al Magt Jlden; især udmærkede Le Catholique i Gent og le Belge sig. Sagen blev allevegne formelig organiseret og tog den samme Vending, som i Febr. 1829. Partiets Hovedøjemeed var: Underviisningens Frihed, eller, rettere sagt, som Partiet vil have dette Ord forstaaet, en ved ingen Præventions-Forholdsregel indskrænket Lærefrihed. Følgerne heraf maatte vorde, at Jesuitercollegierne gjenoprettedes og alle af Regjeringen stiftede Skoler og Gymnasier tilintetgjordes. Hr. de Borsbeck erklærede endog i en Artikel, som han lod indrykke i Courier des Pays bas, enhver Lov, som indskrænkede Lærefriher, den, for ugyldig. - en dumdristig, i høieste Grad revolutioner Theorie, hvis Anvendelse nødvendigen maatte føre til Anarchie, thi ifølge den maatte Enhversomhelst være berettiget til at drage saavel de fra den høieste Magt i Staten udgaaende Forordningers, som de af Generalstaterne samtykte Loves, forbindende, Kraft i Tvivl. Saadanne Erklæringer røbede Partiets Hensig, aabenbart; enhver sindig og moderat Mand maatte grue for Følgerne af slige Grundsætninger. Man vilde nemlig give den offentlige Underviisning paa Gymnasier og Universiteter i Begiens bigotte catholske Clerisies Hænder, give Ungdommens viden skabelige Dannelse dets tøiletøse Vilkaarlighed til Priis. I det Tidsrum forelagde Regjeringen det andet Kammer et Lovforslag 1 angaaende den offentlige Underviisning, hvilket aldeles ikke svarede til Oppositionens Forventninger. Vel blev deri, Art. 11, bevilget almindelig Studerefrihed; enhver skulde kunne stædes til de anordnede Embedsexamina, uden Hensyn til hvor eller efter hvilken Methode han havde studeret; men Jngen maatte kunne er holde Ret til at lære, der ikke fremviiste gyldige Vidnesbyrd om Duelighed og Moralitet. - Nu skeete Petitioneringen med fordobblet Anstrængelse; omtrent 100,000 med Underskrifter bleve indleverede til Kammerne. Budgettets Forkastelse holdtes for uundgaaelig og Oppositionsbladene æggede til Oprør. Det gamle Blad, Courier des Pays bas, le Belge, le Catholique, men især Journal de Louvain, det tøileløseste og meest uforskammede at alle, anfaldt Regjeringen med en grændseløs Forbittrelse. Man tillod sig ei allene de ublueste og lognagtigste beskyldninger imod Statens højeste Embedsmænd, men - selve Statens Overhoved blev truet og forhaanet. Offentlig Foragt for det Høieste og Helligste i Statsamfundet havde naaet en utrolig Grad. Om slig Adfærd skulde man troe, at den kun var muelig hos de raaeste og vildeste Nationer. Men en viis og oplyst Regjering havde i Belgien grundfæstet den fuldkomneste Rolighed; i alle dets Provindser blomstrede Velstand. Alligevel skildrede Oppositionsbladenne Alt med de sorteste Farver og opæggede Medborgere til Opstand. De af Regjeringen understyttede offentlige Blade i Lüttich, Brussel, Gent og i Haag, nemlig Gazette des Pays bas, Cour rier universel, National, Journal de Gand og Nederlandske Gedachten, kæmpede vel imod Oppositionsbladene Skridt for Skridt, men gjorde kun lidet Indtryk, thi Partiaanden var alt for heftig, og lidenskabelig. Pressens egentlige Frihed, nemlig den, det værner om fri Tænkning, var ophørt, og hvo der ikke tænkte som den catholske liberale Union, blev paa den ondskabsfuldeste Maade mishandlet. Hvad der syntes umueligt, var lykket Klækernes Trædskhed, nemlig at tilintetgjøre Liberalismen i Belgien, forsaavidt de nemlig havde gjort den til deres blinde Redskab, Oppositionsbladenes Stilling til Regjeringen var saa fjendtlig, at endog dennes bedste Hensigter og veldædigste Forholdsregler paa den ublueste Maade mistolkedes til det Værste. (Fortsættes).