Berlingske Tidende, 1836-02-10
Efterat flere Medlemmer havde yttret for og imod en almindelig Lovbogs Affattelse, erindrede den kongelige Commissarius, at han, for at de af ham, i Anledning af en til ham fremsat Opfordring, meddeelte Bemærkninger ei skulde blive misforstaaede, fandt sig foranlediget til noget udførligere at udtale sig om den omhandlede Gjenstand. Det var vistnok et hos Folket baade paa det høiere og lavere Dannelsestrin almindeligt yttret Ønske, at de Love, hvorefter Undersaatterne, havde at rette sig, skulle være saa klare, saa bestemte, saa korte, saa vel ordnede, at Enhver, der har almindelig statsborgerlig Dannelse, forenet med god Skjønsomhed, deri kan læse sine Pligter og Rettigheder. Jntet Ønske synes heller i sig naturligere og sy billigere, og den Mening maa derfor og nes vel grundet, at, naar der i Tidernes Løb har samlet sig en Mængde af Anordninger, givne til forskjellige Tider og i ulige Aand, ofte fremkaldte ved Leiligheds Aarsager og ikke altid udarbeidede med fuldstændig Overskuelse af den hele øvrige Lovgivning eller nøiagtig Jagttagelse af den fuldkomne Overeensstemmelse, der bør herske i alle Lovgivningens forskjellige Dele, da denne for Bor forvirrende Masse af gerne uoverseelige og løses ved en ny Lov, der, forfattet med Klarhed og i kjernefuld Korthed, af hiin Masse gavnlig optager, hvad der er brugbart og udelader, hvad der ikke har disse Egenskaber, samler det Adspredte, hæver Utydelighederne, bestemmer det Ubestemte og udfylder Hullerne. Men saa naturlig og billig end hiin Fordring synes at være, finder dog den, der har sysselsat sig med omfattende Tænkning selv har over Lovgivningssaget, eller endog arbeidet i samme, Vanskeligheder og Betæn at keligheder ved et saadant Foretagende, som Andre, endog af de mest Dannede, ikke kunne forestille sig i den fulde Styrke og Betydning. Ligesom der gives Stater, hvor man synes at betragte en almindelig Lovbog, som et umuligt eller dog aldeles utilraadeligt Foretagende f. Ex. England, saaledes have flere af de aandrigste og mest dybttænkende Retsforskere erklæret sig imod en almindelig Lovbog, idet de have meent, at et Folk derved kun udsætjeldende Ret, for den Fare, at dets ter der Tid efter anden har udviklet sig af dets eiendommelige Charakteer, Sæder, Forhold og Trang, tilintetgjøres ved en Lov, der gaaer ud fra visse almindelige Begreber, udtrykte i almindelige Sætninger, der ei alene blive uforstaaelige for den almindelige Mand, men ogsaa i deres Anvendelse ikke passe til de virkelige Forhold, og ofte indeholde Mere, eller Mindre, end Forfatteren selv har tænkt sig derved. J vor Tidsalder er denne Synsmaade især bleven gjort gjeldende af en Retslærer, der staaer paa det høieste som Trin af videnskabelig Dygtighed, og med stor Skarphed og Kraft har udtalt sig mod slige legislative Foretagender. Denne høist udmærkede Mand er vel uden Tvivl gaaet for vidt, og det syntes, at de Begivenheder, som vare foregaaede umiddelbart førend hans Skrift udkom (1814), ikke have været uden Jndflydelse paa hans Uvillie imod nye og almindelige Lovbøger, der sættes i Stedet for den hidtil gjeldende Ret; men hans Arbeide indeholder dog dybe Tanker og store Sandheder, og man kan, efterat have gjennemtænkt samme, ikke negte, at han har beviist, at et sligt Foretagende er af den største Vanskelighed og kræver de største og mest udviklede Kræfter, samt at det, naar det ikke udføres med særdeles Held, letteligen forvansker et Folks Retstilstand istedetfor at ophielpe samme. Committeen har fremsat foranførte Synsmaade, og dens Pluralitet tillagt den særdeles Vægt, uden at det dog kan siges, at den har vedkjendt sig samme i dens fulde Udstrækning, hvilket Commissarius for sin Deel heller ingenlunde gjør. Derhos har Committeens samtlige Medlemmer af særegne Grunde fundet det utilraadeligt, for Tiden at Petitionere om en ny og almindelig Lov bogs Anskaffelse. Hvad Commissarius anseer for vist, er, at en ny Lovbog ingenlunde vilde udrette Alt, hvad den almindelige Mening ønsker og venter af samme. Det er umuligt at opløse og ordne den store Mangfoldighed af Retstilfælde, som det virkelige Liv fremkalder, ved saa nøie afpælede Begreber og Sætninger, at man umiddelbart og uden Oversigt, saavel over Lovgivning i det Hele, som over de Forholds Natur, hvorpaa Lovforskrifterne skulle anvendes, kunde af den enkelte Lovbestemmelse med Sikkerhed see, hvad der i ethvert givet Tilfælde var Ret. Da en almindelig borgerlig Lov dog ikke kan omfatte alle de særegne Forhold, der have været Gjenstande for Anordningerne og som for en stor Deel meere høre til Politiet og andre Administrationsgrene, end til den egentlige borgerlige Ret, saa møder der og stor Vanskelighed ved at betegne de af hine ældre Anordninger, der skulle være afskaffede, og dem, der skulle blive ved Magt. Han oplyste ved flere Exempler, hvor meget Stof en almindelig Clausul om den ældre Rets Ophævelse giver til Tvivl og Tvist. Men naar endog dette Punkt er bragt i det Rene, saa vedblive baade de Anordninger, der afskaffes, og den hele Udvikling, som den ældre Ret har modtaget saavel gjennem Videnskaben som gjennem Praxis, at være uundværlige Hjelpemidler ved den nye Lovs Fortolkning; thi da Loven, ifølge de Grændser, som den menneskelige Kundskabs= og Betegnelsesevne er undergiven, umuligt kan paa en udtømmende og aldeles nøiagtig Maade udtrykke Alt, saa maa den forklares ved Hjelp af den ældre Ret, der ved det hele Arbeide maa antages at have svævet Lovgiveren for Øie, hvad enten han saa har villet optage deres Jndhold eller forandre eller bestemme det.