Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-12-27
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 20 OOHOO- Tyvende Aargang. No. 103. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 27 December 1823. Altsaa var Th. Thaarup ikke Digter. Kast ingen Steen i den Brønd, af hvilken Du har drukket," siger et arabisk Ordsprog, som Jean Paul anvender paa Recensenter, der glubske fare løs paa Digtere, der have forskaffet dem selv megen Glæde, og som den Recensent, der i Literaturtidenden No. 40 og 41 har dømt om Thaarups efterladte Skrifter, vist ikke havde gjort ilde i at tage til Hjerte. Hans Recension var maaskee da blevet anderledes. Han har anseet det for den rette Tid at recensere Digterens Værker, efter at denne selv har forladt Skuepladsen, og vistnok var det sikkrest at bie saalænge, naar det gjeldte en Mands Værker, hvis Tale var hvas som Biens Braad, imedens hans Viser vare som dens Honning. Men kan man ikke med Føie spørge, hvortil denne Kritik over en Digter efter hans Død; Dadlende Kritik over levende Digtere kan være disse gavnlig, naar den er fortjent, og den kan bidrage til at deres tilkommende Arbeider erholde større Fuldkommenhed; men den ved Døden bortkaldte Digter er jo selv der, hvor han maa smille over alle Kunstdommeres Kritik, om han erfarer den, og hos hans Venner, og hos dem, der uden selv at være Digtere have hans Digte kjære, fremkalder en dadlende Bedømmelse kun en bitter til intet nyttende Følelse. Man vil maaskee sige, at en saadan Kritik dog er gavnlig for Smagens og Kunstens Skyld, og for at advare unge Digtere imod at danne sig efter ufuldkomne Mønstre, især naar det ellers var at befrygte, at en Digters efterladte Skrifter kunde give Smagen et urigtigt Sving, indføre en falsk Tone i Kunsten. Men dette var sikkert ikke at befrygte af Thaarups efterladte Digte. Meget mere er jo Modetonen i Æsthetiken nu en saadan, at man, ogsaa uden at erfare det af en Recension, kunde vidst, at Thaarup ikke kunde finde Naade for dennes Følgesvendes Øine. Alt hvad med nærværende Recension kunde udrettes, var altsaa, at Recensenten kunde vise sin egen Styrke i Døgnets æsthetiske Viisdom. Af dennes Tilhængere hører man det jo ofte nok, at det er Phantasie og atter Phantasie, skabende Jndbildningskraft alene, der danner Digteren. Naar man hører dem tale om Digtekunsten, skulde man næsten troe, at Ordene Digter og Skaber vare Synonymer. Erasmi Montani, Moder og Peder Degn vilde vist, om de hørte denne Viisdom, blive bange for at møde paa deres Vei Nogen af de Faa, vore unge Æsthetikere forunde Navn af Digtere, af Frygt for af disse Skabermænd at blive omskabte til Stene, Hanekyllinger eller Varulve, og denne Frygt var vel heller ikke saa ganske urimelig, da det synes som om nogle store Digtere, uden selv at ville det, virkeligen have en saadan omskabende Virkning paa deres Følgesvende. Adskillige af disse sidste ønskede jeg at kunne anbefale til Overveielse La Motte Fouqves Ord i hans herlige i vore Dage dobbelt læseværdige Opsats: "Ein Gesprach uber das Theater und uber noch Vie les", som findes i hans Gefühle Bilder und Ansichten S. 115. - Muthet Jhr Eurer Kunst dergleichen uberirdische Dinge zu, soversengt sie sich ihre bunten Flugelein, und taumelt – arme dunkle verunstaltete Motte! - gestalt und macht-los auf den Grund. Nein, nein, treibe keinen Götzendienst mit Eurer Kunst. Da wurdet Jhr ja verzerren zur ubermüthigen Sunde, mas der liede Gott uns Allen bescheert har zursussen, unschuldigen Lust! Onein Jhr lieben Herren, misdentet und verderbt Euch doch ja die frobliche Gade nicht!" – Saa uundværlig som Indbildningskraften er for Digteren, saa er den alene dog ikke istand til at danne den store Digter; men vedblive vi saaledes som vi have begyndt at bedømme vore Digteres Storhed efter deres skabende Indbildningskraft alene, hvad skulle vi da svare den, som byder os at søge vore største Digtere i Hospitaler og Daarekister, Det synes ellers lidt inconseqvent, at Recensenten, der, efter at have maalt paa sin æsthetiske Alen, hvor mange Tommer eller Linier Phantagie Thaarup maa besidde, kjender for Ret han besad aldrig den egentlige Digterphantasie, siden dog indrømmer, at Thaarup besad sarkastisk Vittighed, endskjøndt intet Spor af denne findes i hans Arbeider, ja endog tilsidst lig den ene Søn i Eventyret) finder en eneste ærlig Digtehvid iblandt de store uærlige Dynger. Lod det sig maaskee dog ikke tænke, at Thaarup besad et lille Qvintin Dogterphantasie; men at hans Selvkritik, der var større end den nu omstunder pleier at være, og den Smag, han fulgte i Æsthetiken, vare Aarsag i at han ikke gav sin Phantasie saa frie Tøile, som det nu ansees for en Dyd at give den?