Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-05-02
Min Ven, Didrik Müller, en af de dristigste og heldigste Løvejægere i det sydlige Afrika, fortalte mig iblandt andet følgende Hændelse, der her anføres som Bidrag til det foregaaende. Han stødte engang paa Jagten uformodentlig paa en Løve, hvis vrede Miner og Stilling viste, at den var tilsinds at gjøre Menneskene Herredømmet over Ørkenen stridig. Didrik sprang strax af Hesten og lagde sit Gevær, en Art stor Kuglebøsse an paa Løven, men i det Øjeblik han trykkede løs blev Hesten sky, hvis Tømme var slynget om hans Arm, saa han forfeilede sin grumme Fjende, der strax ved et Par store Spring nærmede sig ham paa nogle faa Skridt nær. Her standsede den pludselig, og saae med funklende Øine paa Jægeren, der stod ubevæbnet for ham. Saaledes stode begge nogle Minuter ligeover for hinanden. Endelig reiste Løven sig, og trak sig nogle Skridt, tilbage. Didrik begyndte at lade sin Bøsse, men Løven saae sig strax om, med en huul Brølen, og syntes at ville vende om. Didrik stod ubevægelig. Løven bortfjernede sig igjen langsomt, Jægeren lod Kuglen falde i Løbet og trak Ladestokken ud, strax vendte Løven sig atter vred, brølende om til ham. Dette gientog den endnu nogle Gange ved enhver af Jægerens Bevægelser, indtil den havde bortfjernet sig en vis Strækning fra ham; da satte den sig i Trav, rendte til Slutningen bort i stor Hurtighed og overlod Mennesket Kamppladsen. Didrik og hans Broder Christian have tilsammen fældet over 30 Løver, og have derved, som man kan tænke sig, bestaaet mangt et farligt Eventyr med Ørkenens Konge. Engang stødte Didrik saa uventet paa en Løve, at Dyret gjorde sit Spring, førend han kunde give Jld. Dog, Løven havde forregnet sig paa Afstanden, og faldt til Jorden tæt ved Jægeren, saa at denne stak Løbet af sit Gevær i Dyrets Gab, og saaledes skjød den igjennem Hovedet. En anden Gang overfaldt en Løve, som lurede bag et Fieldstykke, Didrik Müller, bag fra, rev Hest og Mand til Jorden, og begyndte alt at bearbeide dem med sine Kløer, da Christian Müller sprængte frem og skjød Uhyret igjennem Hjertet. Dog fik Didrik nogle farlige Saar deraf. Hottentotternes og Kaffernes Udsagn, stemme i denne Gjenstand overeens med Planteurernes. Teysho, den gamle Bechuaner-Høvding, forsikkrede mig gjentagne Gange, at Løven sjeldent uopirret angriber Menneskene; dog nærmer den sig dem ofte paa nogle faa Skridt nær og betragter dem opmærksomt. Undertiden søger den at komme dem i Ryggen, som om den vilde undvige deres Blik og overfalde dem bagfra. Vilde nogen under saadanne Omstændigheder forsøge paa Flugt eller Angreb, saa var det forbi med ham; men har han Aandsnærværelse nok, til rolig at betragte den, saa vil Dyret for det meste snige sig bort efter nogle Minuter. Dog, tilføiede den gamle Kaffer, naar Løven engang har nydt Menneskekjød, saa bliver den 10 gange grummere, og henter sit Bytte ofte midt ud af dets Hytte. Den skal da undertiden være saa forpikket paa Menneskene, at den hver Nat kommer tilbage, og da nødes Buskmændene ofte til at flytte deres svage Kraals (Hytter), og forlade den hele Egn, hvor den raser, for ganske at unddrage sig den. Buskmændene skulle ofte lægge deres Gamle og Syge uden for deres Kraaler, for ligesom at affinde sig med Løverne. Den gamle Teysho fortalte, at denne Epikuræisme hos Løven ingenlunde opstaaer af Nød, men af deres Hjertes medfødte Ondskab.