Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1831-03-03
Englænderne ere et huusligt Folk, de leve et indskrænket, fredet Familieliv, i Kredsen af sine Nærmeste søger Englænderen den Sjælsnydelse, som hans medfødte Uselskabelighed har negtet ham udenfor Huset. Englænderen er derfor tilfreds med den Frihed, som borger for hans personlige Rettigheder, som ubetinget beskytter hans Krop, hans Eiendom, hans Ære, ja endogsaa hans Griller. J sit Huus er ingen friere end en Englænder, som, for at bruge et bekjendt Udtryk, er Konge og Biskop inden sine fire Vægge, og som ikke urigtigen har gjort til sit Valgsprog; my house is my castle Er det nu saa, at Englænderen føler den største Trang til personlig Frihed, saa kunde maaskee Franskmanden i Nødsfald undvære denne, naar man fuldtog lader ham nyde den Deel af den almindelige Frihed, hvilken vi kalde Lighed. Franskmændene ere ikke et huusligt Folk, men et selskabeligt, de holde ikke af den stiltiende Sammensidden, som de kalde une conversation anglaise, sladdrende løbe de fra Caffehuset Cassinoen, og fra Cassinden til Salonerne; deres lette Champagneblod og medfødte Omgangstalent drive dem til Selskabslivet, hvis første og sidste Betingelse, ja hele Siæl, er Lighed. Tilligemed Selskabelighedens Uddannelse i Frankrig maatte altsaa ogsaa Trangen til Lighed blive følelig, og kan man endog søge Revolutionens Aarsag i Budgettet, saa fik den dog først Ord og Stemme fra de aandrige Roturiers, som i Paris's Saloner, havde Skin af at staae paa en Lighedsfod med den høie Noblesse, men alligevel, nu og da, om endog kun ved et næppe mærkeligt, men desmere saarende Fendalsmil, bleve mindede om den store, beskjæmmende Ulighed; - og naar Canaille roturidre tog sin den Frihed, at hugge Hovedet af hiin høie Noblesse, saa skete dette maaskee mindre for at arve deres Godser, end for at tilegne sig deres Ahner, og at indføre en adelig Lighed istedetfor den borgerlige Ulighed. At denne Stræben efter Lighed var Revolutionens Hovedprincip, maae vi troe, saameget mere som Franskmændene snart følte sig lykkelige og tilfredse under deres store Keiser, som, i Betragtning af deres Umyndighed, holdt hele deres Frihed under sit strenge Curatel, og kun overlod dem den Glæde, at have en fuldstændig og hæderlig Lighed. Langt villigere end Franskmanden taaler derfor Englænderen et begunstiget Aristocratie; han trøster sig ved, at han selv besidder Rettigheder, som gjøre det umuligt at forstyrre ham i hans huuslige Behageligheder og Fordringer. Heller ikke bærer det engelske Aristocratie sine Fortrin saaledes til Skue, som det skeer paa Fastlandet. J Londons Gader og offentlige Forlystelses-Sale seer man ikke brogede Baand, undtagen paa Qvindernes Hovedtøier, og ikke Guld- og Sølvtegn, undtagen paa Tjenernes Rygge. Ligeledes er den skjønne, brogede Dragt, som hos os forkynder en priviligeret Værgestand, i England intet mindre, end et Udmærkelsestegn. Ligesom en Skuespiller, efter Forestillingen, afvasker sin Sminke, saaledes iler ogsaa den engelske Officeer med at aflægge sin røde Kjole, saasnart Tjenestetimen er forbi, og i en Gentlemans simple Kjole er han atter en Gentleman. Kun i Theatret i St. James gielde hine Decorationer og Costumer, som Middelalderen har levnet os; der slaggre Ordensbaandene, der blinke Stjernerne, der rasle Silkebeenklæderne og Atlaskslæbene, der knirke de gyldne Sporer og de gammelfranske Talemaader, der bryste sig baade Riddere og Frøkener. Men hvad bryder en fri Englænder sig om Hofcomoedien i St. James. Den trykker ham jo ikke, og Ingen sætter sig derimod, naar han i sit eget Huus ligeledes spiller Comoedie, lader sine Huusofficianter knæle for sig, og leger med Kokkepigens Strømpebaand honny soit qui mal pens