Viborger Samler, 1781-02-19
(En Oversættelse.) ervantes beslutter at foretage en Reise til Parnas Bierget. Efterat have taget Afskeed med Madrid i en meget satrisk Tone begiver han sig til Carthagena. Strax efter hans Ankomst i denne Bye finder han der Guden Mercur. Denne fortæller ham at der var meer end 20000 slætte Poeter i færd med at tage Veien til Parnasset, hvilke vilde forsøge med Magt at trænge op derpaa, og at Apollo derfor havde sendt ham til Spanien for at bringe alle gode Digtere i dette Rige derhen, paa det de maatte giøre ham Bistand imod de slette, der vilde bestorme hans Sæde. Mercur viser Cervantes en Fortegnelse paa Digterne, og befaler ham om enhver af dem at tilkiendegive sin Meening. Denne aabner ogsaa for Mercur, kortelig om hver sine Tanker. Han roser iblant disse N. N. o. s. v. En af dem kalder han en Sorrig=Maner (hvilket Navn Cervantes selv saavel fortiener.) Andre dadler han, paa hvis Navne os slet intet er angelegen. Mercur lader derpaa de Porter, som vare opførte paa bemeldte Liste, i Skyer paa sit Skib udtræde. Da han har faaet dem der, tager han et overmaade stort Korn fold, kaster adskillige gange en Hob af Digtere deri, og af al Magt sælder. De Gode gaae igjennem, maa de, hvis Vers ere slette, haarde og uharmoniske, blive tilbage. Mercur uden at nogen Bøn kan hielpe, slænger disse sidste ud af Soldet i Havet; de søge at redde sig ved at naae Strandbredden, og indens de svømme, bande de Apollo og hans Gesante, og true, at de herefter med endnu slettere Digtere ville vanære Parnasset. Mercur svarer dem ikke, men befaler at lette Anker og at bortseile. Men lander endelig ved Musernes Biergesæde. Apollo gaaer sine Helte i Møde, fører dem op i en angenem Have, hvor Konsten strider med Naturen. Guden sætter sig paa en ophøiet Plads, og lader Digterne ligeledes sætte sig under Laurbærtræer efter den Rang, som deres For Fortienester dem give. Alle Pladser blive betagne sø rend Cervantes kan erholde nogen; Han bliver altsaa staaende, men er, som man let kan tænke, meget fortrydelig derover, og giver Apollo det med følgende Ord tilkiende. Herre! den som tiener dig trolig, stræber efter din ærefulde Laubærkrands, bliver den meeste Tiid af den store Hob foragtet. Misundelse og Vanvittighed forfølge ham bestandig. Jeg har bemøiet mig for at redde den skiønne Galaten fra Forglemmel se. Jeg er den, der har bragt den ikke ganske slet forvirringsfulde paa Skuepladsen, en Comoedie, som man har holdt bifald værdig om jeg maa troe Rygtet. Jeg har forfærdiget endnu fleere Commoedier, som til deres Tiid bleve holdte for gode, og fra Reglerne lidet afvige. Jeg har i Don Qvixote givet de meest bedrøvede og misfornøiede Hierter et Lindringsmiddel, som alle Tider giør god Virkning. Jeg har i mit Skrift Nouveller kaldet, aabnet en Bane, paa hvilken det spanske Sprog kan faa Leilighed til at vise sin ganske Ziirlighed og Rigdom. Jeg har i Opfindelses Kraft overgaaet mange andre; har elsket Poesien fra min spædeste Ungdom af, og altid søgt dig at behage. Min Pen har aldrig fornedret sig til personlige Satirer, hvis Belønning er Ulykke og Skiendsel. Jeg hader Smigren: jeg murrer ikke med et forbittret Sind imod den ugunstige Skjebne, omendskiønt jeg ikke kan dølge for dig, at det gaaer mig særdeles nær, at jeg her maa staae, da alle de andre sidde. ApolioApollo svarer ham derpaa, hvilket Cervantes, igjen besvarer. Da denne Samtale endtes, sagde han, overfoer en større Glands Himmelen og en angenem Harmonie lod sig høre. (Resten følger, En rig Kiøbmand havde ofte hiulpet paa en fattig Borger i sin Bye, der var Tambur, og just ikke den beste Huusholder, men fuld af Snildhed og Luuner, hvorved han saavel hos mange andre som i sær hos Kiøbmanden, som deraf var en stor Elsker, gjorde sig yndet, og for sine Jndfald nød mange Godheder. Engang henimod Snapstinget, da han med Trommen kommer for Kiøbmandens Huus, og denne vilde spase med ham, lukker han Vinduet op, og raaber til ham: N. N., kan man ikke af Eder faae en 300 hundrede Rigsdaler til Snapsting at laane? Hum sagde Tamburen, ja det kunde vel have gaaet an, dersom han af dem, som jeg laante ham sidst, havde rigtig og rette Tiid betalt sine Renter. giEn stor Officeer blev overtalt af en anden, som logerede hiin, der var i Forretning i en vis Bye, hvor Præsten var en temmelig god og berømt Taler, til at gaae i Kirke. Prædikanten havde eengang den Skik at deele udi 4 Hoved= og 4 mindre Afdeelinger: i det ringeste skeede det den Gang: og blev maaskee nogle gange igientaget. - Da Officererne vare komne, hiem fra Kirken, spørger den sidste den første ad: Hvorledes han yndte denne Mand? – Generals Personen, svarede: Ja gut genug: aber das Auf= und Abmarschiren mit vier kan ich nicht vertragen. En En Skovbonde havde solgt Sinder og Aske i en vis Kiøbstæd. Det var hen imod Aften: det meeste af Markedet var forbi, og man begyndte Spadseeregange. Jlandt andre, som med den sig fornøiede, var ogsaa Consumtions=Forvalteren eller Jndspecteuren, der havde nogle Fruentimmere at anføre. Han seer Bonden i færd med at afstøve hans Vogn og Hester, saa at der rundt omkring ham var en tyk Taage. Consumtions=Forvalteren vilde baade for sig selv, som og i sær for medhavende Fruentimmer=Sælskab, baade for Klæder og for Aanden, gjerne have afværget denne ubehagelige Dunst, og siger til Bonden: Min Ven, J kunde jo gjerne bie, indtil J kom ud af Byen, med at foretage saadant et Arbeide, allerhelst seer skikkelige Folk gaae her forbi. Nei, svarede Bonden, Asken har jeg faaet Penge for her, og Consumtionen er bleven betalt, derfor maa jeg intet deraf igien føre ud af Byen.