Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-02-18
Man faae nu det i Historien usædvanlige Syn at Tydsklands, under Navn af Rhinforbundets forenede Fyrster, reiste sig, efter Napoleons Tilskyndelse og Opfordring, for at bekrige Preussen. Napoleon havde, som vi eengang have anført, allerede forhen, ved Fyrsteprimas, ladet opfordre alle disse Fyrster, til at fastsætte den Bestemmelse, at enhver Magt, der fornærmede en Enkelts Gebet, skulde betragtes som det hele Forbunds Fiende. Derved blev det ham let, at væbne den ene Halvdeel af Tydskland mod den anden, og for end tydeligere at vise, med hvilken Eftertryk han, som Protector, agtede at handle, lod han enhver af dem tilkjendegive, at han, istedet for den betingede Hjelp af 200,000 Mand, vilde stille 300,000; men han forlangte tillige, at saavel Kongerne som Storhertugerne, skulde lade deres Tropper, der stode paa Krigsfod, rykke i Marken mod Preussen. - Rhinforbundet fik derpaa snart en ny Medlem i Storhertugen af Würsburg, og, skjøndt denne Magt i sig selv ikke var betydelig, var en saadan Tilvext, under Omstændigheder som de nærværende, dog allerede vigtig, endog blot ved sin Virkning paa den offentlige Mening, da Storhertugen af Würzburg var den østerrigske Keisers egen Broder. - Med sin sædvanlige Hurtighed ilede Napoleon nu til Kampen. Han var ligesaa heldig i at beseire Fyrsters Hjerte med sin Tale, som sine Fienders Hære med sine Vaaben, og hvad Kierlighed ikke formaaede, det virkede Frygten, der, som Machiavel meget rigtig anmærker, er det kraftigste og fikkreste Middel til at forskaffe sig Lydighed, da Kierlighed kun kan overtale, Frygten derimod tvinge. Ved sin Ankomst til Maynz vidste han saaledes at indtage Storhertugen af Darmstadt, der var reist derhen, at dennes Tropper i største Hast og imod Hoffets Forventning, satte sig i Bevægelse til Fordeel for Frankrig. J Warburg var hans Seir over Storhertugen ligesaa let. Her var han ligesom hjemme paa sit St. Cloud. Han besaae Fæstningsværkerne, og befalede, at de skulde forstærkes, for at forskaffe den franske Hær et sikkert Cantonneringssted; han udstedte her endog et Decret om at oprette af preussiske Overløbere en Nordlegion, om et attende Armeecorps's Samling i Maynz og en Avantgardes Dannelse for Nordarmeen. Kongen af Würtemberg kom selv til Würsburg, for at tale med Napoleon, og en Følge af denne Samtale var et Opraab til hans Undersaatter, hvorved deres Fædrenelands Ære og Berømmelse lagdes i deres Hænder." - Da Napoleon i Bamberg, modtog fra Fyrsten af Benevent det preussiske Ultimatum, tilligemed Kongen af Preussens Brev, brugte han Udladelser, som man vilde have Grund til at antage for Digt, dersom man ikke vidste, at de franske Blade, der gave disse Udladelser, Offentlighed, stode under den strængeste Censur, og, at intet turde siges, mindst om Keiseren selv, som jo ganske var skrevet i Regjeringens Aand og efter dens udtrykkelige Villie. Med en Ufinhed, der var en Monalk af Napoleons Rang ganske uværdig, læste han ikke engang Kongens Brev ud, men sagde til de Omkringstaaende, jeg beklager min Broder, Kongen af Preussen; han forstaaer ikke fransk, og har nok ikke læst denne Pamphlet." J den Proclamation, han strax derefter udstedte til sine Krigere, beraabte han sig især paa, at Preussen beherskedes af samme Faction, af samme Overfaldsaand, der for fjorten Aar siden førte Preusserne til Champagne, og var det end ikke mere Paris, de ville brænde og hærie, saa hige de dog efter at plante deres Banner i franske Bundsforvandtes Hovedstæder, og at tvinge Sachsen, ved et vanærende Forbund, til at frasige sig sin Uafhængighed og nedstige til Rang med een af deres Provindser. Foruden de sædvanlige Lovtaler over den franske Tapperhed, og Forjettelser, om de Laurbær, de franske Soldater skulde høste, indeholdt denne Kundgjørelse den ligesaa usande som praleriske Paastand, "at de Franske gjentagne Gange havde beseiret det imod dem forenede Enropa. Den endtes med de Kraftudtryk, at det var let at tiltage i Land og Magt ved den store Nations Venskab, men at dens Fiendskab, som ikke kunde fremkaldes, uden at forsage al Visdom og Klogskab, var rædsommere end Oceanets Storme! Dagen derpaa udfærdigede Napoleon en Skrivelse til Senatet, hvori han tilkjendegav det sin Beslutning og Bevæggrunden dertil. Som Hovedgrund anførte han, at Sachsen var angreben og dets Fyrste tvungen til at handle imod sin Villie. Men imidlertid forsikkrede han dog, at hans Hjerte led bitterligen ved den bestandige Overvægt det Ondes Skytsaand havde faaet i Europa, uophørligen sysselsat med at lægge hindringer i Veien for hans Planer til dets Rolighed, og den nuværende Slægts Hvile og Held. Ogsaa to Jndberetninger fra Talleyrand gik ud paa at vise, hvorledes blind Lidenskab var paa Preussens Side den eneste Aarsag til Krig, og skulde det forbinde nogen personlig Fordeel dermed, saa er det Attraaen efter at bringe Sachsen og Hansestæderne under sit Herredømme, om hvilke Keiseren har erklæret, at de skulle blive adskilte.