Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-09-18
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. kasse Firma Tiende Aargang. No. 75. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Solden. Løverdagen den 18 September 1813. Høistærede Hr. Udgiver. Trdet afgjort, at Lydighed mod Lovene er Statens og Almeenheds første Støtte, saa er det ligesaa afgjort, at Lydighed mod Lovenes Hovedkilde, Regenten, er den Grundpille, hvorpaa det Heles Vel hviler. Men Lydighed uden Kierlighed er et Legeme uden Siel. Paa Kjerlighed maa Lydighed være bygget, naar denne skal lede til sit Maal. Vi skylde alle Regenter, uden Forskjel, siger Montagne, Underdanighed og Lydighed, thi det medføter deres Kald; men Høiagtelse og Hengivenhed Jeg ønsker gode skylde vi ene deres Dyd." Regenter, siger Epikur, men jeg underkaster mig ogsaa dem, som eengang sidde paa Tronen, om de end regierede nok saa maadeligen." Skylder man altsaa, efter de største Vises Mening, endog de slette Regenter ubetinget Lydighed, fordi deres Myndighed, hvorpaa det Heles Vel og Sikkerhed, beroer, kræver det, hvor grændseløs maa den Lydighed, forenet med Kierlighed, da ikke være, som vi skylde den gode Monark, hvis eneste og kjereste Attraa det er, at gjøre sine Undersaattere saa lykkelige som mueligt? – Regenter ere Mennesker, og fra Mennesket er det Menneskelige adskilleligt. Solen har sine Pletter, hvorfor skulle vi Dødelige just være frie for dem, Jngen fornuftig Regent nægter dette, og med villigt Øre hører han paa den, der vil gjøre ham opmærksom paa de Pletter, som andre langt lettere see end han selv. Men med Beskedenhed bør det skee, aldrig med Paastaaelighed. Statsforbedringer bør komme ovenfra; de, som komme nedenfra, lykkes aldrig. Det er i den moralske Verden som i den physiske. Jorden oplyses og Frugterne fremlokkes af dens Skjød ved Solens alt oplivende Straaler og ved Regnens frugtbare Draaber ovenfra, ikke nedenFra. Det er ligesom Himlen selv derved vilde sige: at vor Lyksalighed altid maa komme fra det Høiere. Solen kan stundom skjule sig bag Skyerne; Skyerne ofte nægte os deres velsignende Draaber. Men de gode Tider, siger Tacitus, maa man ønske, enhver Tid bør man bære med Taalmod. Saaledes talde ogsaa Alexander Severus til sine Soldater. Men skal Lydighed mod Regenten være forenet med Kierlighed, saa bør ogsaa al Mistillid til Undersaatterne bortfalde. Hjertet maa være ubundet naar det skal adlyde og elske tillige. Men ved intet udsætter Regenten sig mere for at svække Lydigheden, end ved Ængstelighed, at man ikke viser ham Lydighed nok. Ved Frygt kan Menneskene regjeres for en Tid, ved Kjerlighed for evig. En Caligula sige længe nok: lad dem hade, naar de kun frygte; Cassius Chærea viste, at man kan hade uden at frygte Den vise Regent vil altid søge at bane sig Veien til sine Undersaatters Kierlighed, der er en langt fastere Vognborg om hans Trone, end den blinde Lydighed. Men uden Tale og Tænkefrihed lader dette sig ikke opnaae. Jngen Regent nød mere uindskrænket Lydighed og Agtelse end Friedrich den Anden af Preussen, men han havde neppe nyde den i den Grad, dersom han ikke havde tilstedet. Folket den meest uindskrænkede Tænke= og Talefrihed. Da han, som bekjendt, saae engang fra sit Vindue en heel Klynge Mennesker i Færd med at læse en paa Hjørnet opslaaet Placat, sendte han Bud ned, for at erfare hvad det var. Man berettede ham, at det var et Skamskrift over hans egen høie Person. Jstedet for at vredes, siger han ganske koldsindig: gaa strax hen og sæt den længere ned, paa det alle kunne læse den ret tydelig." - Vist nok er ingen mere foragtelig, end den Undersaat, der ved løgnagtige Rygter og lumske Skumlerier søger at nedsætte Regentens Agtelse, og derved at svække Lovenes Kraft. Han er den værste Fiende af sine Medundersaatteres Lyksalighed. Men det vilde være uretfærdigt, at troe, at enhver, der taler om Staten og dens Anliggender, var det end paa den vankundigste Maade, just gjør det for at svække Regentens eller Lovenes Anseelse. De fleste Mennesker tale sædvanlig om det, der angaaer dem nærmest, og hvad angaaer vel Statsborgeren, nærmere, end Statens egne Anliggender, Til hvilke dyriske Væsener vilde Borgerne ikke tilsidste nedsynke, dersom de ei skulde tænke paa andet end dem selv og deres egne private Anliggender, Hvad vilde Almeenaand, Fædrenelandskjerlighed og alle hine store Borgerdyder blive til, dersom det skulde være Borgeren formeent, at tale fornuftigt eller ufornuftigt, om Statens store Anliggender, Lad Holberg længe nok i sit politiske Collegium spotte med politiserende Borgere. Langt hellere vil jeg høre endog de simpleste Borgere nok saa sandsesløs politisere end see dem overlade sig til fæisk Dorskhed og Sløvhed. Lad dem ved et Krus Øl afsætte Konger, slaae Armeer og slutte Tractater. Statens Sikkerhed rokkes ikke derved. Misnøie med Regjeringen udbredes snarere ved at forbyde end ved at tillade Talefrihed. Det er en paa Erfaring grundet Almeensandhed, at man aldrig kan faae Mennesker lettere til at tale ondt om os, end netop ved at forbyde dem at gjøre det. Vilman skaffe et Skandskrift ret mange Læsere, saa søge man kun at faae det confiskeret. "Stiaalne Vande smaae sødt har hiin østerlandske Vise allerede sagt for Aartusinde siden. Der er altsaa ingen Tvivl om, at man under da de enhver, viis Statsregjering mere vil søge at befordre Talefriheden end undertrykke den. Derved vil man bedst kunne erfare den almindelige Stemning, uddrage rigtige Resultater deraf, og give den en for hele Samfundet gavnlig Retning. Endog den simpleste Borgers Vink og Raad bør i det mindste prøves; thi ligesom enhver virkelig Statsforbedring bør komme ovenfra, saaledes bør Jdeer ne til saadanne Forbedringer ligesaagodt komme nedenfra som ovenfra. Det trivielle Ordsprog, den veed bedst hvor Skoen trykker, som har den paa, gielder i sin hele Betydning ogsaa her. J Betragtning af det Ovenanførte har et Selskab forenet sig om, at ville lægge fortrinlig Mærke til alt hvad der i denne Tid, hvor gode Vink og Raad ere saa vigtige, tales i alle Sammenkomster, lige fra den første Klub i Staten indtil den allersimpleste Kro; at samle alle Resultaterne af de Værk, Klager, Forslag a. som noget af dets Medlemmer paa denne Maade maatte høre, og at fremsætte dem siden med Beskedenhed i et Tidskrift, som skal føre Titel af den Aabenhiertige. Selskabet tæller allerede saa mange Medlemmer, at det snart vil kunne udbrede sine Functioner over begge Rigerne. At det ikke vil misbruge sit Kald til at forraade hvad der i et muntert Vennelag eller af Udetænksomhed og i Tillid til at man ikke befinder sig blandt Angivere, siges, derfor indestaae RedacDeres forbundne teuren. Christian Dannebod. Gjære. Drømmen. O. Drøm, som svandt i Livets Morgenskjær, Hvis klare billed for mit Øie svæver, Du, som min Siel i Tanken er saa nær, Hvis Minde end saa blidt mit Hjerte hæver, Du viste mig i Ungdoms Rosenblund, Den feire Manddoms tusindfolde Glæder, Og i min Uskylds evig grønne Lund. Du fængsled mig med Haabets Rosenkjæder. Med hellig Længsel i mit varme Bryst, Jeg henrykt skued Fremtids milde Stierne, Og paa hiin gyldne ubekiendte Kyst. Mit glade Øie stivreed mod det Fjerne. Da fandt mit lille Edens stille Fred Et trofast Værn hos Dydens hulde Engel, Som kjerlig fulgte hvert af mine Fjed Med Uskylds hvide Liliestengel. Da følte jeg, at Alt var saare godt Hvad Gud har skabt paa Jorderige; Gal Dag var hver Hytte mig et Marmor=Slot, Hver Landsby mig en Verden uden Lige; Da saae jeg Aftensolen speile sig J Kjæret ved min elskte Faders Hytte, Og tænkde fro og fuld af Tillid mig, At paa dets Bund den trygt sig kunde støtte. Jeg lytted efter Fugles Himmelsang, Som sølvklar lød fra tætte, hvalte Bøge, Fra Lærker, som paa mørkegrønne Vang Med Ømhed hen til skjulte Rede søge; Jeg følte, at det er Guds store Priis, Som de med blid og kjelen Røst istemme; Jeg saae, at han er evig god og viis, Og at hans Magt vi overalt fornemme. O, søde Drøm, som kom og svandt saa brat, Med al din Glands, med dine Solehære, Hvi sank du hen i evig Mulm og Nat, Og blev mig en saa tung og rædsom Lære, Jnden- og udenlandske Efterretninger.