Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-11-12
J det jeg var beskjeftiget med at besørge det Nødvendige der, fremstillede sig en mørk, stornæset Mand, der gik lige løs paa mig, og sagde: Er De det Menneske, der har opført sig uartie mod den fyrstelige Hr. Livlæge og Kapelmester, Jeg laae ham lige i Ansigtet, og sagde: Allartigheder min Herre, synes her at være tilladt, da de selv gjør et saa uartigt Spørgsmaal. Jeg frabeder mig al Spøg sagde han stolt jeg er den høikurfyrstelige Justitsdirekteur. Men dog vel ikke min Hovmester," afbrød, jeg ham. Jeg frabeder mig deslige Spidser, udraabte han hæftig - viis mig deres Pas, Jeg opvartede dermed. Han fandt intet at anmærke derved, men betydede mig følgende Dag. at forlade Staden og det hele kurfyrstelige Gebet, Maaske, maaskee ogsaa ikke!" svarede jeg Jeg skal lære Dem Lydighedle raabte han, og stormede vred bort. Den smule onde Lune, hvori dette Optrin havde sat mig, forsvandt strax igjen i Præstegaarden, hvor jeg igjen gik hen. Frederikke, hvis Beskytter jeg havde været, fængslede mig ved hver Øieblik, alt meer og meer, og vandt i mit Hjerte en Plads ved Siden af Helene, endskjøndt denne endnu bestandig beholdt Fortrinet. Ogsaa Præstens Kone, som først nu viste sig for mig, var et godt, blidt Fruentimmer. Hun sagde mig altid, hver Gang hun trippede igjennem Værelset, et eller andet venskabeligt Ord. Ved Bordet underholdt hun mig om Fyrsten og hans Hof. Hun i elskede ham, som en vakker from Herre, men dadlede derimod at han begravede sig saa dybt i sine Andagtsbøger, og hverken saae eller hørte, at han var omringet af Ulve i Faareklæder. Hans hidtilværende Secretair og Forlæser, føiede hun, til, har af Ærgelse over denne Complot taget sin Afsked, og Fyrsten har allerede i nogen Tid, gjort i sig forgiæves Umage for at finde en anden brugbar, ung Mand i dennes Sted. Frederikke saae paa mig, og jeg læste i hendes Øie, at hun ønskede jeg maatte være duelig, og tilbøielig til at modtage denne Post. Jeg havde ingen Lyst til at træde i Tjeneste hos en privat Mand - hvad jo dog Fyrsten kun var, fordi man uden en Skygge af Frihed, hvert Øjeblik og hver Time maatte være tilstede, og ved en Betjent, eller vel endog ved den foragtelige Lyd af en Klokke blive kaldet til sin Herre. Dog Frederikkes Øine tryllede snart denne gamle Betænkelighed udaf Hovedet paa mig, og jeg sagde hende at Ulven i Faareklæder ikke skulle afskrække mig fra at tilbyde Fyrsten, min Tjeneste, naar jeg blot, som en, der var ham aldeles ubekjendt, kunde haabe at finde Gehør hos ham. Nu først tillod den beskedne Præst sig, at spørge efter min Stand. Jeg svarede ham, at jeg studerende Lovkyndigheden, forstod Fransk og Jtalienske og følte mig voxen til at bestyre en Privatsecretairs Forretninger. Det glæder mig - sagde han - De gefalder mig, og det ville være mig hjerteligt tjert, at vi kunne beholde dem hos os. Vort Bekjendtskab er vist nok endnu alt for ungt til at jeg kunde anbefale dem til Fyrsten, men jeg vil forestille Dem for ham, og da han just ikke er mistroisk, saa vi han formodentlig lade deres ærlige Ansigt gielde som Borgen for deres fremtidige gode Forhold. Lad os engang vove det, svarede jeg. Rod mende tilnikkede Frederikke mig bifald og hendes Fader bestemte næste Morgen til at indført, mig hos Fyrsten. Vi gik temmelig tidlig til Slottet. Fyrsten lod os strax komme for sig. Han lagde, da vi traade ind i Værelset, en i sort Carduan indbunden Bog fra sig og modtog os meget venskabeligt. Præsten anførte mit Andragende. Tans betragtede Fyrsten mig en Tid lang, som om han af mine Ansigtstræk ville udforske mit Jnderste. Han spurgte mig derpaa efter min Herkomst og min Reises Øiemeed. Jeg holdtes da, for hvad jeg altid har været anseet for, en Søn af en vis Valland, og foretog blot denne Reise for at lære at kjende Menneskene og Verden. Skriver De en tydelig Haand?" spurgte han derpaa. Jeg tilbød mig at give en Prøve derpaa. Han dicterede mig et Brev, hvori han meddeelte en Ven hans Dom over et nyt theologisk Værk. Min Haand gefaldt ham. Han rakte mig derpaa den Bog, som han ved vores Ankomst havde lagt bort. Det var en Deel af Jacob Bøhmers Skrifter. Jeg maatte forelæse ham en Side deraf. J det jeg lod høre min Stemme, traade en, som jeg med Øinene hæftede paa Bogen, ikke havde kundet lægge Mærke til, med sagte Skridt, ind i Værelset. Kort derpaa gav Fyrsten mig et Tegn, at holde inde med at læse. Jeg saae mig om og bag mig stod - Helene. (Fortsættes.)