Viborger Samler, 1777-12-01
Den ved sidste Præstevielse d. 19 Noven, holdte Tale, som i forrige No. 47 blev givet Løfte om, har man forved den Fornøielse at meddeele. Hans Høiædle Høierværdighed, Hr. Biskoppen fortsatte sine Betragtninger over den i Ritnalet anordnede Text, Tit. 1 fra 5 til 9 v., hvoraf det sidste endnu stod tilbage. J en kort Forberedelse blev erindret, at Apostellen, efter at have bedrevet den moralske Beskaffenhed, som Titus skulde søge hos dem, han agtede at bruge til Lærre Embedet, nu endelig kom til de synderlige Egenskaber, der, i Følge Embedets særdeles Medfor, burde findes hos dem. Hvorved atter paa sædvanlig Maade kunde betragtes: deels Egenskaberne i sig selv, som skulle søges hos dem deels Aarsagerne, som gjorde saadan Undersøgelse nødvendig. Men da saameget ikke vel lod sig udføre i een Tale, vilde man allene denne Gang blive ved de første Ord, af bemeldte, 9 Vers: Qve Zospop 18 Aare, nyn Alde ny Ti 58 40 78 og deraf lære: De synderlige Egenskaber hos Dem, som skulde antages til Lærere, i Følge Embed to særdeles Beskaffenhed. Bbb2. Af Af den sædvanlige Oversettelse, som bliver (holder, fast ved det Ord, som vist er (er trofast) til Lærdommen: lade disse Egenskaber, efter Hans Høierværdigheds Formeening, sig ikke saa tydeligen kiende, som om man nærmere efter det hellige Sprogs Natur og Meening udlagde det saaledes: Af Hiertet hengivne til Evangelii troværdige Ord i Hensigt til Underviisningen, eller for deraf at under vise andre. Hvilken Oversettelse blev lagt til Grund i Afhandlingen, hvor ovenmeldte synderlige Egenskaber videre bleve forklarede om: J. En god Smag paa det, som bør forredrages og læres efter Embedets Medfør. Thi det er langt fra, at alt det, som prædikes for Guds Ord, derfor er det i Sandhed, eller egentligen Hovedsagen vedkommende, som i Christnes Forsamlinger og det offentlige Foredrag helst og fornemmeligen bør drives paa. At kiende det, hører til Lærernes gode Smag, og derpaa giør Apostelen dem i Texten opmærksomme ved Udtrykket 7158 J0 978, der kan være det samme som 4098 215 os, eller Troens Lærdom, det Christi Evangelium, som er en Guds Kraft til Saliggiørelse for hver den som troer, baade for Jøde først og for Græker, Rom. 1, 16. J det mindste betyder o 7 og her Lærdom, og forbindes aldrig med 21505, uden for at tilkiendegive en overmaade vigtig og velgrundet Lærdom, saasom den, at Ægteskab ikke strider imod Christendommen Aand, eller den paafølgende, at Lære-Embedet har Jndflydelse i Christendommens gode Anseelse, megen Værdighed og stor Nytte, 1 Tim. 2, 15 og c. 3, 1, thi 21505 69 og staaer saaledes anført af Apostelen midt imellem begge disse Sandheders Jndskierpelse, at nogle drage det til hiin, andre til denne, og giør een af vor Kirkes største Lærere og skarpsindigste Fortolkere næsten tvivlraadig i at vælge. Nu er ingen vigtigere eller meere grundet Lærdom, end den Evangeliske, taget i det gandske saaledes, at baade Synden i sin Afskyelighed og Strafværdighed af Meglerens Opofrelse for Syndere oplyses, og Lovens Forbindtlighed tillige stadfæstes, samt dens usvækkede Rettigheds muelige Fyldestgiørelse anvises. Rom. 3, 31. c. 8, 3, 4. Følgelig bliver samme saa meget mere her at forstaae, som saadan Forklaring baade stemmer overeens med Apostelens egen Brug af Talemaaden andensteds, saasom 1 Tim. 1, 12 Det Det er en troeværdig Tale - at Christus Jesus komtil Verden, at giøre Syndere salige &c. C. 4, 8, 9. Gudfrygtighed, eller den i Jesu Troe grundede og efter hans Forskrift indrettede Endeligheds Øvelse, er nyttig til alle Ting Det er en troeværdig Tale &c. Tit. 3, 4, 8. Der Guds vor Frelseres Fromhed og Kierlighed til Menniskene aabenbaredes - gjorde han os salige formedelst den Hellig Aands Fornyelse; hvilken han haver udøst: formedelst Jesum Christum vor Frelsere: at vi, som ere retfærdiggjorte - Denne er en troeværdig Tale, og om disse Ting vil jeg, at du skal bekræfte, at de, som have troer Gud, beslitte sig paa at overgaae andre i gode Gierninger: Disse Ting ere Menniskene gode og nyttige, og med hans Forhold i andre Menigheder, f. E. i Corinthen, 1 Corinth. 1, 23 ff. c. 2, 2, c. 3. 10, 11. 2 Cor 4, 5 og i Galation, c. 1, 8,9, 11. c. 6, 14. Men denne Lærdom kaldes med største Ret 7190s enten vi see til dens Oprindelse fra Gud, som selv er og udtrykkelig lader sig i Skriften nævne saaledes 1 Corinth. 1. 9. c. 10, 13. 1 Thessel. 5, 24; eller til dens Grund og ubevægelige Fasthed Ephef. 2, 20, 21. Ty 28, 16. Matth. 16, 18, c. 7, 24; eller til dens Jndhold, Guds evige Miskundheds og trofaste Kierligheds usvigelige Beviis i Jesu Sendelse, og dens velsignede Følger. Kort: Davids hellige Ting, der ere trofaste Ap. Sr. 13, 34, og vis Forsikring om alt det, der endnu maatte synes at staae tilbage, da saa mange Guds Forjettelser, som ere til, ere ja i Christo, og Amen i Ham. 2 Corinth. 1, 20. - Foruden denne Kundskab hos en Lærere om Hoved=Sagen, der skal læres, hører til den gode Smag, at drive denne Hovedsag, saaledes, at den saliggiørende Lærdom fremsetttes i sin tilbørlige Orden og paa den rette Maade. Naar man i verdstlige Handteringer eller Videnskaber tilstaaer nogen en god Smag, indfatter man derunder ikke blot hans Klogskab i at vælge det vigtigste eller beste, men tellige hans Vittighed i at sette det ene tydelig ud af det andet, ordne alt paa den meest lysende Maade, og behændigen at anvende det til sit Øyemeed. Baade maa en Lærere vide, hvad Grundvolden bør være, og forstaae selv at legge den, som en viis Bygmester, samt siden at bygge derpaa det, som kan bestaae, Guld, Sølv, dyrebare Steene, der i Jlden kan holde Prøve, ikke Træ, Høe, Straa 1 Corinth. 3, 10 - 13. Dersom nogen lærer Bobander. anderledes, end den Apostoliske Forskrift lyder, og holder sig ikke til vor Herres Jesu Christi sunde Ord, og til den Lærdom, som hører til Gudfrygtighed, fordi den maaskee ikke synes frugtbar nok paa Klygter og Vittigheder, eller af hvilken som helst Aarsag, han er opblæst og veed intet afdet, han, nemlig, egentlig burde vide til den Brug. 1 Tim. 6,3, 4. Men den er ogsaa uvidende og daarlig nok, som vel holder den eenfoldige Sandhed i Christo Jesu for den beste at prædike, og sundeste til Fode for alle uden Forskiel, men fatter ikke denne Sandhed ret i sin Sammenhæng, og derfor enten prædiker altid det samme, det maa passe sig med Texten og Sagen, der forhandles, eller ikke; eller og blander det hundrede i det tusinde, og haver hverken Baand paa sine Ord eller Tanker. Ja der kan vel intet tænkes meere afsmagende, end et saadant Forredrag. Derfor fordrer Apostelen det ene til en god Smag, saavel som det andet, baade sunde Ord at foredrage, og sund Forstand i Foredrags Maaden. Hav en rigtig Form paa de sunde Ord, hvilke du haver hørt af mig i Troe og Kierlighed, som er i Christo Jes. 2 Tim. 1.13. O! hvor meget gielder det herom, saavelsom at mærke paa Person, Tid, Sted og Omstændigheder, uden hvilket det neppe kan hede 21505 a 705, som foredrages, thi det, som er Sandhed i en Henseende og om visse Personer, er de ofte ikke i en anden og om andre. 2 Tim. 2, 15 II. En hiertelig Hengivenhed til Lærdommen, saa at en saadan Mand har den inderlig kier, agter den, som det ypperste gode, og dyrebareste Klenodie, den han slet ikke vil give slip paa, eller bytte bort for al Verdens Guld. Pd. 19,11. c. 119, 127, men søger derudi sin beste Lyst, Trøst, Veiviisning og Glæde, samt idelig omgaaes dermed, som David fordum: Hvad haver jeg din Lov kier, den er min Betænkning den gandske Dag - Hvad vare dine Ord sødere for min Gaane, end Honning for min Mund! Pd. 119, 97, 103. Ordet ævre Boxespos lærer os dette, som vor Frelsere bruger hisset i Lignelsen, for at vise, at man ikke kan deele sig imellem Gud og Verden, naar man skal være sande Christne, men maa henge med sit Hierte og Tilbøyelighed ved een af Deelene, ligesom ingen kan tiene to stridige Herrer paa anden Maade, end at hans Høiagtelse og Kierlighed alleene skal følge een af Dem. Matth. 6, 24. Luc 16, 13: Og Paulus om den Ømhed og Omhue, med hvilken Christne bør antage sig de Skrøbelige, for at see dem hiulpne ne, 1 Thessel. 4, 14. Kan hiin Smag, hvorom tilforn er talt, til deels beroe paa en heldig Natur, eller gode Siele Kræfter, saa har derimod Naturen med denne gandelige Smag og Behag i den saliggiørende Lærdom intet at giøre; men den er en blot Naade=Gave og Virkning, deels af Ordet selv, og deels af den Hellig Aand, som arbeider paa Synderens Forbedring i og ved Ordet. Det samme, som Fordomme virkede fordum hos Jøderne, og Selv=Tillid hos Grækerne med al deres Klogskab, at Christus nemlig, og Apostlernes Prædiken om Forsoningen ved ham, var hine en Forargelse, og disse en Daarlighed. 1 Cor. 1, 23; virker lige Skrøbeligheder, og den medfødte Uforstand i Sallighedens Saa endnu, ogsaa hos de viseste og beste Mennesker, følgelig Lærerne med 1 Cor. 2, 14. Men annamme de med hine første Vidner den Aand af Gud v. 12; faae de ogsaa den christelge Troe og rette Forstand, som der staaer i Psalmen, paa Ordet og af Ordet om de Ting, som er os skiænkte af Gud; Hiertet varmes da i samme Grad, som Forstanden oplyses; og de finde sig saaledes gjennemtrængte af Kierlighed til og Høiagtelse for Lærdommen, at de holde fast derved, og den eeneste Megler og Saligiørelses Fyrste, hvorom den fornemmelig handler, indtil Enden, saa at farligheder og Død end ikke kan skrække eller skille dem derfra, som Apostelens eget og fleres Exempel har viist. Høisang. 8, 7. Rom. 8, 38, 39. III. Et fast Forset, dermed at fodre andres Underviisning. Dette kan ikke vel savnes, hvor forbemeldte Egenskaber findes. Hvo der selv har smaget den himmelske Gave og Guds gode Ord, maa endelig tragte efter at give andre, om mueligt, Smag paa dette Himmel=Brød. Ebr. 6, 4, 5. Og hvad nogen selv erkiender for stort og yperligt, det vil han og gierne anprise andre. Kære, som sædvanligen udtrykker Hensigten o. d. l. v. 1, 1 Tim. 2, 1. giver i Texten saadant Forset tilkiende, den er her ikke saameget Lærre=Systemet i og for sig selv, som dets Anvendelse til andres Underretning. Meningen er altsaa, at med en gandske Hengivenhed til den Saliggiørende Lærdom skulde være forenet en Lyst til at oplære andre derudi hos dem, som skulde komme paa Val, saa at de, i Hensigt til denne Lyst og Drift, saameget desto hierteligere holdte ved den evangeliske Lærdom, for derefter at vise andre Sallighedens Vei; hvilken Lærelyst eller Jver ogsaa andensteds kaldes Orde 277 2. Tim. 4, 2. Hvad duer en Lærer uden saadan Lyst til sit Embede? J AnvenAnvendelsen. Bleve Candidaterne i sær formanede at prøve sig selv, om de og havde disse ommeldte Egenskaber hos sig, som Embedets Natur, der i Dag skulde overleveres dem, giør høistnødvendige, og da vi hverken kan give os Lyst eller Duelighed selv, men Gud har lovet dem Bistand eller sin Aand, som bede ham derom, da at holde sig nu og herefter troligen til ham i Bønnen, hvorsomhelst de mærkede Mangel enten i Smag og Viisdom, eller i Lyst, Fyrrighed og Kræfter. Luc. 11, 13. G. 11,2. Maatte end nogen af dem enten af Naturen synes meere skikket, eller ved Videnskab bedre udrustet, til Embedet, skulde de dog langt fra ikke hovmode sig, ei heller holde det for tilstrækkeligt, da det alt var annammet, og burde ikke komme i Betragtning mod de ædlere Maade=Gaver, derved de først bleve re nyttige og skikkede. 1 Corint. 4, 7. 2 Cor int. 3, 5. 6. Da en opskruet Lærre=Maade over gemeen Mands Begreb med boblende Ord begyndte at indsnige sig, og Materier i Prædikener at afhandles, som nærmere høre til lærde Forsamlinger, skulde de saa meget meere tage sig vare for en falsk Smag, baade i henseende til Ting og Ord, at de hverken bedrog sig selv ei heller andre med tomme Ord Ephef. 5, 6. Men derimod søge deres Ære i det, som mange af idbildt Viisdom nu, saavelsom fordum, skamme sig ved, jeg mener, et evangelisk Foredrag paa en jevn og fattelig Maade, uden Sludervorrenhed eller Plathed, efter Ordets Forskrift; selv, indtagne af og hengivne til den sunde Lærdom, stræbe at opvække andres Lyst derefter, og træde ind i Dag med det oprigtige Forset at oplære mange til Retfærdighed. o. s. v. Rom. 1, 16. 2 Cor 1, 12. Dom. 12, 3. Derefter prædikede af Candidaterne Velærværdige Hr. Bladt, og havde til Exord. Pd. 74 v. 2. Kom din Menighed ihu, som Du forhvervede i fordum Tib, din Arves Stamme, som Du igienløste. Text. Jer. 23. v. 4. Jeg vil opreise Hyrder over dem, og de skal føde dem; og de skal ikke ydermere frygte og ey forskrækkes, og ei hiemsøges, siger Herren. Thema. En af Gud til sit salige Velgaaende ihukommet Menighed. 1) Hvordan saadan en Menighed bliver ihukommet af Gud. a) At saadan Jhukommelse altid bliver til Menighedens salige Velgaaende.