Aalborg Stiftstidende, 1834-09-20
Vi anbefale Vælgerne i høi Grad, som en Samvittighedssag, naar deres Tanker falde paa en Saadan, at foreklægge sig selv det Spørgsmaal for Gud og deres Fædreneland. Har denne Mand nogensinde virket med Kraft for Noget udenfor sine og sin Families Anliggender, har han nogensinde opløftet sin Røst, hvor Stedet var at tale, og, naar de ikke kunne finde noget saadant Tilfælde, da at følgge deres Pligt, maaskee opoffre en personlig Tilbøielighed, for Manden, men overlade ham at gavne Staten paa sin Maade, ved at drive sin Næringsvei vel og opdrage Børn, der kunne blive dygtigere Borgere end Faderen. Men - skulde her overhovedet findes synderlig Almeennaand? Blev det ikke nylig sagt, at kun Faa interessere sig skaffe sig omfattende Kundskaber om de offentlige Anligger i der, og tillige, at hertil kun har været liden Opmuntring, Vi mene, at en stor Fond af Jver og Kundskab, paa hvilken der lader sig bygge videre, ligger som en hvilende Skat hos Nationen. Neppe vil noget District savne Mænd med Villie og Duelighed til at fremtræde for deres Medborgere; det gjælder blot at finde de Rette. For det Første have alle de, der have virket til Forbedringer og almeennyttige Indretninger, givet en Prøve paa deres Almeenaand, for det Andet alle de, der i Skrifter have søg at udbrede deres Overbeviisning om Gienstande af almeen Jnteresse, for det Tredie alle de, der i Samtaler gjøre almeennyttige Jdeer gjældende og forfægte deres Overbeviisning uden Persons Anseelse, for det Fjerde mange af dem som i deres private Liv vise sand Hielpsomhed og Velgiørenhed, da denne Art af Gemytter, naar de ere forenede med en klar Forstand, Charakteerfasthed og Virksomhed, paa en høiere Trin ville udvide sig og omfatte større Jnteresser med samme Omhu, som før smaa Vi have her paaviist en ikke liden Kreds; det fælleds Kiendetegn for dem alle er Gavnelyst. Man udhæve iblandt disse dem, der have viist Frimodighed og Fasthed i Yttringer og Handlinger, saa at de ikke enten af Frygt holde sig tilbage hvor de troe at kunne stode Nogen, eller ved Overtalelse lade sig rokke eller af Blødhed lade sig kyse af dem, der vide at paatage sig en overlegen Mine. Men, idet vi omtale Gavnelyst, Frimodighed og Fasthedisom Egenskaber hos den Kjerne af Nationen, som Fædrenelandet helst maa ønske sig repræsenteret af, kunne vi ikke skjule, at vi derved komme til at gjøre den Fordring til Adskillige af Vælgerne, at de maa vælge just saadanne Mænd, som de maaske have Noget imod, som de ikke kunne lide, eller som vel endog have fornærmet dem. Dette skal nøiere oplyses. Med al den Enighed og Ro, hvoraf vi her i Landen kunne rose os, er dog en Vane temmelig udbredt iblandt dets Borgere, den, ikke at betragte sig som eet med Staten, men snarere som staaende overfor den, vel ikke i Strid med den, men dog med andre Jnteresser end den. Staten, der forestilles ved det hele Corps af Embedsmænd, staaer som den, der bestandig fordrer og kræver, Undersaatten som den der bestandig skal give og yde. Da han sjeldent kan hav ret Begreb om, hvorledes det, han yder, circulerer i Statslegemet til Fordeel for ham selv, saa er det hans Ønske af give saa Lidet som muligt til Staten, og derimod at tage saa Meget som muligt af den, naar den, f. Ex. ved offentlige Arbeider, maa kjøbe hans Hjelp. Heraf kommer den slemme Følge, at Mangfoldige ikke kunne begribe, hvorledes Nogen kan ville gjøre Noget for det Offentlige af reen Jnteresse og uden at ville have nogen Gjengjæld. Saasnar en Mand af egen Drift anvender Tid og Kraft paa nogen Almeennyttigts Opkomst eller Fremme, saa forfølges har strax af Mistanken om Ærgierrighed, han vil have en Orden eller Titel, hedder det. Gjor han endog Pengeopoffre ser, saa beregner man strax, hvor høit han troer at kunned so stige derved. Det Allermildeste, Rygtet melder om ham, er ge at han vil gjøre sig vigtig; men denne Mistanke, disse aa Rygter virke skadeligt paa Manges Sindelag imod ham; thi vi ere alle tilbøielige til at fordømme Andres Tragten nefter Ære, og allermeest, naar vi ikke selv kunne være med i de Tragtendes Række. Om nu hiin Mistanke i de fleste Tilfælde er grundet eller ei, er her ikke Stedet at omtale. Det kan gjerne indrømmes, at endog de, der af de reneste Bevæggrunde indlade sig paa almeennyttige Opoffrelser, ikke altid kunne holde deres Sind ganske frit for Ansægtelse af Tanken om een eller anden Yttring af Regjeringens Paaskjønnelse; men høist urigtigt vilde det være, om en Vælger, personlig indtaget imod en ellers dygtig og veltænkende Mand paa Grund af hans formeentlige ærgjærrige Hensigter, vilde bidrage Sil til at afholde ham fra at optræde til Statens Fordeel, just, kan man sige, fordi han tilforn havde viist sit Ønske og sin Evne til at være den nyttig. Jøvrigt er det unægteligt, hvad Ærgjærrighed angaaer, at den nu for Tiden, saa fortrinlig en Drivefjeder til kraftig Virksomhed den ellers er, snarere vil være til Skade end til Gavn hos en Deputeret; thi der er meest Rimelighed, for, at den gjør ham afhænggig af Overmænds Anskuelser. J Lande, hvor Folkerepræsentanternes Forhandlinger holdes hoffentligen, ere ikke blot Statens Udmærkelsestegn og Embeder Gienstande for Ærgierrigheden, men ogsaa den offentlige Mening og Repræsentantens gode Sindelag, Jver, Mod og Veltalenhed. Da her i Landet Publikum ikke saaledes kan kappes med Regjeringen i at belønne sine Repræsentanter, maa man holde sig til andre Sider af deres Characteer. Og dette kunne vi saameget mere gjøre, som det er en Lykke, vi kunne gjøre os til af, at de borgerlige Dyder, en Deputeret har Leilighed til at vise, ikke behøve at frygte for Miskjendelse paa høieste Sted. Tvertimod tør vi nære den glædelige Overbeviisning, at Enhver, som med Frimodighed og Fasthed optræder for det, han efter vel indhentet Kundskab og modent Overlæg maa ansee for Sandhed, om han end kan støde an imod høiere Undersaatters Meninger - dog vil befinde sig i fuldkommen Overeensstemmelse med den Aand, der besjæler Regjeringen selv. Det er viist om en god Egenskab ved en Folkerepræsentant, nemlig Gavnelyst, hvorledes den under disse Omstændigheder kan bidrage til at sætte ham i et ugunstigt Lys, det Samme kan ogsaa finde Sted ved en anden ligesaa fortjenstlig Egenskab, nemlig Frimodighed i Yttringer. Den, der pleier at yttre sine Tanker aabent og kraftigt, maa nødvendigen komme til at støde Adskillige; thi med et klart, Blik og en indtrængende Forstand vil man ikke let kunne see sig om uden at træffe paa Mangler og Feil. Udtaler han sig nu djervt om disse, vil han faae alle dem, der føl sig trufne, men ikke ville gjøre sig hans Ord nyttige, til Uvenner. Selv naar frit udtalt Dadel ikke rammer Personer, men Mangler ved bestaaende Indretninger, føle Borgerne sig undertiden uhyggeligen tilmode derved, og kalde saadanne Mænd Misfornøiede eller Hurolige Hoveder.