Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-06-21
Af offentlige Blade har De allerede seet, at Fædrenelandsvennen, Geheimeconferenceraad Bülow, har udsat en Belønning af 500 Rbd. for den bedste Lovtale over Danmarks Leonidas Daniel Ranzau. Saavidt jeg veed, arbeide allerede adskillige, tildeels bekiendte, Forfattere paa at vinde den udsatte Priis. Jeg ønsker dem Held til deres Arbeide, og haaber, at hiin Fædrenelandsvens Ønske, at sætte een af vort Danmarks største Mænd et uforgjængeligt Hædersminde, vil blive opfyldt paa en Maade, der er Priisudsætteren og Æmnes lige værdig. Men dette skal dog ikke afholde mig fra, med Frimodighed at sige mine Tanker om Lovtaler i Almindelighed. Allerede Plinius den Yngre leverede en Lovtale (Panegyricus) over Traan, under hvem han beklædte store Hædersposter, som Consul og Augur. Allerede dette gjør hans Lovtale noget mistænkelig. Den er bekjendt som et rhetorisk Mesterstykke, endskjønt man ikke vil frikiende den for hans Tidsalders Modekonstlerier. Blandt de Nyere var det især de Franske, der gjenoptoge Panegyriken, hvortil deres galante Sprog var saa særdeles skikket, under Navn af Eloge. Condercet og Antoine Thomas, vare de, der, som Medlemmer af det franske Academie, fortrinligen udmærkede sig i denne Veltalenhedsgreen. Den Sidstes Taler ere fortræffelige; kun finder man i hans Stiil alt for megen Pomp. Med den franske Smag forplantede sig ogsaa Elogerne, under Navn af Lovtaler, til os, og vi fik nu Jacobis, Kampmanns, Vogelius's bekiendte historiske Lovtaler. - At man ved en Mands Begravelse, eller ved Døden af et Samfunds Medlem, holder i en vis Kreds en Tale, hvori man søger at skildre den hedengangnes gode Egenskaber og fortrinlige Fortjenester, ikke saa meget for den Dødes Skyld, som for de Efterlevende, hvis Smerte man vil lindre, og hvis Kappelyst man vil vække, ved at vise dem, hvad den Begrædte i Livet var, det finder jeg passende og skjønt. Selv naar den tillagte Roes er lidt overdreven og Dydernes Farvespil lidt vel blændende, maa det tilgives Taleren, især da det nu engang er antaget som Regel: de mortuis nil nisi bene. Men at vælge en længe afdød historisk Person til Gjenstand, for en Lovtale, hvori han ene lovtales, det har jeg altid fundet besynderligt. Endnu er intet Menneske født, hvis hele Liv fortjente lutter Roes, og i hvis Handlinger ikke fandtes enkelte Skyggepartier. Lovtaleren seer imidlertid intet uden lyse Partier; han begynder med Roes og han ender med Roes. Grændselinierne ere ham saa at, sige forud afstukne. Enten maa han fortie vitterlige Kjendsgierninger eller han maa saaledes fernisere dem, at de kunne passe til hans Lovtale. Men dette er langt under den sande Histories Værdighed. Den skal vise os Maleriet med alle sine lyse og mørke Partier; derved fremkommer den Holding, der hæver et historisk Arbeide til et Konstværks Rang. Men en historisk Lovtale er en Tvetulle – en vammel Ret, der mangler det kraftige Salt, der kunde give samme den tilbørlige Velsmag. Hvad vilde man vel dømme om et Malerie, hvori der ikke fandtes mindste Skygge og hvor alle Partier laae i et blændende Lys, Erdet ikke netop Halvlyset og overalt de sammensmeltende Overgange, som frembringe den Harmonie og Holding, som opvækker vor Beundring? Sandruhed er Clios Hovedtræk; hendes Griffel er Upartiskheden helliget; hun vandrer den skjønne Middelvei mellem Roes og Dadet. Paa hendes Palet findes alle Farver; Carmin og Ultramarin ved Siden af Oker. Lovtaleren derimod maa bestandigen være ensidig, og denne Ensidighed maa tilsidst, saa meget mere kjede, som allerede ved Navnet ligesom forud bebudes: "at her skal ikke andet end roses." Hvor fortræffeligt derfor en Lovtale end er udarbeidet, vil dens Læsning dog altid efterlade et besynderligt Jndtryk. Dette gielder fortrinligen om de franske Arbeider af dette Slags, der ikke ere ulige hine Fata Morgang paa Messiniens Kyst, der vise os Luftbilleder af Landsbyer, Træer og Kirketaarne; men som vi ikke kunne betragte længe, uden at føle en lønlig Fortrydelse over Selvbedraget. Jeg ønskede derfor helst, at de Forfattere, der ville beile til den nyligen udsatte Priis, ikke alt for meget maatte vælge de Franske til deres Mønstere, og at de mere ville sørge for at levere en Mindetale end en Lovtale over hiin udødelige Helt. Hvor glimrende end Daniel Ranzaus Bedrivter som Kriger iøvrigt ere, og med hvor megen Ret han end fortjener Navn af den nordiske Leonidas, saa er hans egentlige Stordaad, dog for enkelte, og hans Død alt for tidligt indtruffen, til at disse Omstændigheder ikke skulde bidrage til at gjøre Æmnet mindre frugtbart. Da en saadan Loptale, efter sin Natur, skal være mere et historisk end et digterisk Konstproduct, saa vil Æmnets Enkelthed sætte, endog det meest skabende Digtergenie, noget i Forlegenhed. Her er ingen Absalon, der opnaaede en Levealder af 72 Aar, og selv med sneehvid Jsse var for Sønnen hvad han engang havde været for den kronede Fader, i Krigen en tapper Kjæmper, i Freden en viis Raadgiver. Vel var Frederikden Anden en fortræffelig Konge, men med Valdemar den Store kan han neppe komme i Sammenligning. Selv til Maleriets Gruppering mangle vi altsaa her de høie Omgivelser, som gjøre Absalons Tidsalder saa interessant. En Lovtale over Daniel Ranzau maa naturligviis opfyldes med mange Episoder, naar der skal komme Heelhed og Holding i Skilderiet. - Jmidlertid fortjener den ædle Bülow Nu- og Eftertidens Tak for, paa denne Maade at have fornyet Erindringen om Danmark herligste Dage, og ved en opmuntrende Belønning at sætte Talentet istand til at fremmane een af Fædrenelandets største Helte som et efterlignelsesværdigt Exempel og som et talende Beviis paa, at der paa Danmark Slætter have levet Mænd, der i Kraft, Aand og Heltedaad kunne sættes langt over mange af dem, som Nutiden kalder Helte, fordi de ved List, Troløshed og Ringeagt for Menneskeliv have forstaaet at tilliste sig Laurbærkrandsen.