Københavns Adresseavis, 1775-01-04
Tanker om Fattigvæsens Anstalter. (Af det hannoverske Magazin.)At føle sine trængende Brødres Nød, og at formindske den saa meget som mueligt, er en stor og almindelig Pligt for et Menneske og en Christen. Den behøver intet Beviis, og hvo som har et Hierte, vil kunne føle dens Styrke. Urørt at see ned fra Overflødigheds Høyhed og Beqvemme ligheds blode Leye paa sine Medskabninger, som vrie sig i Elendigheds Støv under Livets Byrde, det betegner den hesligste Karatter. Til Ære for Menneskene er den kun sielden. Tallet paa de foragtelige Menneskeer, som synes at være fødte uden noget Hierte, er ikke betydeligt. En stor Elendighed betragtes ligesaa sielden uden Medlidenhed, som en stor Lykke uden Misundelse. Man vilde gaae for vidt i den gode Tillid til Mennesket, hvis man regnede saa meget paa denne menneskelige Følelse, eller paa Religionens og Pligternes Røst, at mangalvorlige Borgere No. 49 og 50. til samme allene overlod det, at forsørge de nødlidende Fattige. Det er billigt at sætte Tillid til Menneskene, thi ellers fornærmes de. Men ganske at forlade sig til dem tilsteder Kloghed og Erfaring ikke. Erfaringen i sær viser os, at man sielden kan giøre Regning paa en vedvarende Barmhiertighed. Jntet afterres lettere end Medlidenheds Taare, og intet kalnes hastigere end den Jver, at tiene de Elendige. Mestendeels udarter den i gode men ufrugthare Ønsker. Naar de første Bevægelsers Hede er forsvunden, saa fremkalder Gierrighed alle muelige Skingrunde under Navn af modne Betragtninger. - Man behøver selv det man har; man har andre at forsørge, som ere en nærmere; man har efter sine Omstændigheder, allerede gjort noget anseeligt; andre, som kan det bedre, maa ogsaa giøre noget, o. s. v. Forestillingen af virkelige eller indbildte egne Fornødenheder holder vor Haand lukt for Fremmede, og i det den ene giør for megen Regning paa den anden, og derover selv giør for lidet, saa efterlades og forsømmes det meste. Offentlige og paa en vis Fod satte Anstalter for Fattige ere derfor nødvendige, og kan i en vel ordnet Stat ligesaa lidet som andre gode Indretninger undværes. Men hvilke, Og hvorledes indretter man dem fordeelagtigst fordet almindelige Beste, og for de Fattige selv. Det er et Spørsmaal, hvorpaa ikke strax kan gives et rigtigt Svar. Det løber ind i Lovgivelsens Fag, denne indviklede Konst, hvilken det endnu ikke ret har vildet lykkes, at give den beterogene og gienstridige Masse, som den bearbeider, den behørige Bildelse og Consistentz. Der er stedse hos den ene eller anden Deel givet eller taget for lidet eller formeget, og naar man tager her fra, og setter der til, saa fattes det atter hist. Det maa være et fortredeligt Arbeide, naar vort Tilsit ingensteds vil ret passe, eller den møysommelig sammensatte Maschine ikke vil giøre den forventede Virkning. Denne Betragtning afholdte rimeligviis den ærlige Heraclit fra, at paatage sig den ham overdragne Lovgivelse i Tarent. Han havde ikke Uret. Der hører hertil et særdeles Genie og Kald, og hvo som hverken har det ene eller det andet, den giør best i at blive derfra. Nogle gode Jndfald kan man imidlertid dog have og yttre uden en lovgiversk Aand. Man kan, uden at være Bygmester, see, hvor Grunden synker ned, hvor Symmetrien feiler, og Rummet ikke er beqvemt og fordeelagtigt inddeelt. Hertil behøves ingen stor Kundskab i Bygnings konstens Regler, men blot et got Syn og nogen Smag. Ukonstlede Erindringer have ofte Indflydelse paa Konstens Forbedring, og den sløve Slibesteen, som selv ikke kan skiere, gjør dog skarp. Kun paa denne Maade skulle de nærværende Tanker gielde. Hensigten er ikke at giøre nye Forslag, eller med bifald at commentere over gode Love, men blot alene at sige, hvad Praxis ved Fattigvæsenet i Forbindelse med det offentlige Beste har ladet mig erfare, og hvad en liden Grubling over disse Betragtninger har ladet mig slutte deraf. At hielpe de Fattige, uden at slade Publikum, som giver dem denne Hielp, at forbinde de syge Lemmer, uden at beskadige de sunde, ikke ved deres Kuur bruge blot lindrende, men fornemmelig helbredende Midler, hvorved det Onde ikke alene bliver noget stillet, men saa vidt mueligt fra Grunden af hævet, skulde maaskee være det rette Maal. for Fattiganstalternes Jndretning hos alle Nationer og for alle Tider. Naar Grundtegningen bliver gjort efter samme, saa vil den passe overalt, og lade sig anbringe, overalt. Den vil rette sig efter sin Bund og Rum, uden at bebyrde den første for meget, eller indknibe det sidste.