Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-09-20
Directionen for det Kongelige Skuespil. Her nævnes altsaa med rene Ord Censorerne, som forskjellige fra Directionen. Jeg veed ikke at der ved Theatret, foruden Directionen, gives flere litteraire Embedsmænd end Theater Oversætterne, og jeg kan altsaa ikke sige, af hvilke Personer Contorerne egentlig bestaae, i Man villes i Dage, man ville, i sem Og blev dog et færdig i alle dem. Men endelig fandt man tre Perler i denne dramatiske Dynge, og blandt disse var Heibergs Forpandlinger, som havde ligget der i tre samfulde Aar, og hvis uventede Antagelse ikke gjorde et svagt Jndtryk paa dets Forfatter, der, som i Fortalen, til Stykket berettes, paa den Tid opholdt sig i Norge og allerede havde opgivet ethvert Haab om, at det nogensinde vilde blive antaget. Dets Antagelse kom i egentlig Forstand paa ham som Juleaften paa Kjerlingen. Efterat man saaledes havde udpillet disse tre Perler, overleveredes Resten til Forglemmelse. Frugten af mangen en Forfatters Arbeide – mangen en heldig Jdee og fortræffelig Plan – blev saaledes forvandlet til Fidibusser og Kræmmerhuse. Da den nuværende Direction tiltraadte sin Post, lod den bekjendtgjøre, at den først vilde censurere de i dens Embedstid indkomne Stykker, men at de ældre kunde af Forfatterne afhentes igjen. J Ugebladet Svada ivredes herimod som en Foranstaltning, hvorved ældre Forfattere fornærmedes, og de yngre begunstigedes paa en høist ubillig Maade. Saavidt man veed, blev det dog derved, og alle de Forfattere, der havde indleveret Stykker til den forrige Direction, havde saaledes arbeidet forgjeves. – Det vilde være langt ønskeligere, at Directionen engang for alle vilde erklære, at den ingen anonyme Stykker antager, eller ogsaa, at den vilde udnævne visse Theater digtere, saaledes som den nu har Theater oversættere, thi da vidste enhver hvad han havde at rette sig efter, og behøvede ikke at svilde sin Tid paa Arbeider, som, eengang forkastede af Theaterdirectionen, sjelden finde nogen Afsætning eller Forlægger. Jeg har sagt, at jeg kun har svage Jdeer om Bestyrelsens Konstsmag og Konstfølelse. Det tilkommer mig at bevise denne Sætning, men dertil behøver jeg kun at spørge, hvorfor har man antager Hospitalet og næsten paa samme Tid forkastet Freygs Alter, Jeg vil ikke paastaae, at det sidste just har saa overordenlig stor Værdie som Konst product, men at det har ti Gange saa megen dramatisk Jnteresse som det første, vil dog enhver indrømme. Jngen kan have noget at anke over, at en Direction er stræng i sit Valg og sine Domme; thi derved vinder altid den sande Konst. Men den maa handle consequent og uden Fordomme. Bør den forkaste Freyas Alter paa samme Tid den antager Nytaarsgaven, Fra Oeconomiens Side kan det maaskee være rigtigt at være kræsenere mod Originaler end Oversættelser; thi for de samme Penge, et original Stykke koster, kan man lade forfærdige 10 til 15 Oversættelser, og det maatte rigtig nok være underligt, dersom et forstemt Theater publicum ikke skulde finde blandt saa mange et eller to efter sin Smag. Men hvad der er rigtigt fra Oeconomiens Side er det langtfra ikke altid fra Konstens. Fremmed Smag og med den fremmede Sæder indsnige sig efterhaanden ved denne Originalitetens Bandlysning; Følelsen for det Nationale undertrykkes, Geniet qvæles i Fødselen, og Skuespillet fordærver saaledes maaskee Sæderne mere, end det efter sin Bestemmelse forædler dem. Men ikke kan man negre, at vort skuespilyndende Publicum tildeels er en Medaarsag til denne besynderlige Smag. Et Publicum, som istedet formed Foragt at modtage udenlandske Bagateller, skrevne for et ganske andet Folk, ganske andre Sæder og ganske andre Skuespillere, beklapper og beundrer dem, kan neppe være Vuggen for store Nationalgenier. Man roser det Romerske Folks rene og ædle Smag, fordi det yttrede lydeligt og almindeligt Bifald ved et Sted i eet af Terences Lystspil, hvor en gammel Mand, som bebreider en Anden at han blander sig i hans Anliggender, faaer til Svar: "jeg er et Menneske, og kan ikke andet end føle enhver Gjenvordighed, som tilstøder et Menneske. Vort Parterre vilde man neppe kunne tillægge en saadan Roes. Det kan gjerne høre hundrede saadanne Yttringer, uden at lade sig røre deraf saa meget, som naar det hører en Ac(Fortsættes.) teur nyse. Mag. R. C. MERIAN strenno archæologiæ septentrionis cultori. Drot tu perlustras ævi monumenta verusti. Posteritas ponet tor monumenta tibi; Lucem affunde illis, qveis for inimica pepercit, Laurea tum einget tempora, amice, tugV. S. Selv det vittigste Epigram beviser Jntet, uden Forfatterens Vittighed, men har Han Ærefølelse, da er Han stedse rede til at bevise dets Sandhed. Om Dumhed har Lov til at være feig, fordi Naturen nægtede den Kraft, ved jeg just ikke, men at ingen anden Undskyldning kan gives forde anonyme Rimere i Skilderiet, det veed jeg. Jmidlertid haaber jeg De ei ville fortryde paa, at jeg, saalænge til De selv nævne sig, giver dem Navn efter deres Jd, og kalder dem skumlende Uslinge. Dette var det eneste Svar de fortiente, men kan det fornøie dem, kan jeg jo sagtens svare. Til No. 1. Jkke jeg nægter det var en Skygge jeg kæmpede mod; Men kun en slet Kompliment gor Du Din Ven som Forfatter. Dog, Du er værre endnu mod ham, mod mig er Du god Briksen Du gav mig, hvor med skal Stakkelen, nu vække Latter, No. 2. Denne Herre, søger meget nalvt at befæste Troen paa det Komiske hos Harlekins Slægt, ved sammenlappe Ord og Trykfeil af mit Maskeradedal.