Aarhuus Stifts-Tidende, 1817-10-18
For nærværende Tid lever en Præst i Amtet Artzeburg, Byen Sterley, ved Navn. Martin Luther, Zuma, eller Chinabarkens Opdagelse. (sluttet; see Følgeblad No. 16). Nittwan og Zuma dømtes endnu samme Dag til Baalet; Timeo læsgares. Med standhaftig Heltemod, hørte Mirwan Dammen, men Zuma omfavnede hans Knæe, og raabte: "tilgive mig!" - Berolige Dig min Zuma. - gientog han - Tyrannerne som dømme os befrie es fra et skiendigt Aag, snart ere vi ei mere deres Slaver!" - Disse Ord rørte selv den steenhaarde Azans Hierte : Miewan, raabte han, vær ubekymret om din Søns Skjebne, han skal være mig dyrebartte, end om han var min. - Klokken var ni om Morgenen; der gaves Befaling til Baalets Reisning. Vicedronningen var Døden nær, Lægen meldte at alt Haab nu var fordie. Vicekongen, høist fortvivlet, brog, medens Henrettelsen skulde gaae for sig, ud paa et Landsted en Miilsvei fra Staden. - Timer udtænkte forgieves tusinde Planer for at redde fine Børn; gjerne havde han samlet sine Venner, men den hele Morgen bevogtedes Jndianerne saa nøie, at han ei selv engang kunde komme til at tale ene med Aan og Thamir. Strax efter udkom en Proklamation, som befalede alle Jndianere i Lima, at bivaane Exekutionen. De vare uden Vaaben; den spanske Bagt fordobledes og dannede en Kreds om Baalet; desuden skulde tohundrede Soldater eskortere de ulykkelige Slagtoffere. Der var intet andet for end at adlyde. Ti meo, fattede i sin Fortvivlelse den Beslutning at styrte sig med sine Børn i Luerne. Medens hele Staden bestyrtset forventede hiint sørgelige Skuespil, laae Vicedronningen, endnu stedse ukiendt med hvad der foregik omkring hende, end saa gere og mere lidende end nogensinde. Den Urolighed som fra Daggrye omgav hende, blev hende endeligen paafaldende, hun spurgte, og mærkede tydelig at man fortaug hende noget. Bratrix forlod ofte Værelset for at give sine Taarer frit Lod. I et saadant Øieblik, fik Vitedronningen Sandheden ud af en af hendes Kammerfruer. O høieste Barmhiertighed!" raabte hun, dig vil jeg anraabe med Tillid!" Strax befalede hun a hente sig en anden Pal niin ld sig hurtig klæde paa og uden at agte sine Omgivns Bønner og Taarer, lader hun sig lægge deri. Fire Slaver bære hende, en femte holder en Solskierm over hende; saaledes liggende, Ansigtet bedækket med et hvidt Støer, tager hun bort . Klokken slaaer tolv . . . I dette Deblik træde Mirman og Zuma, lænkebundne, ud af Fængslet, for at føres til Retterpladsen. Zuma der i neppe kan holde sig opret, støtter sig paa en GeistligsArm ført af to Soldater ; en uhyre Mann skevrimmel strømmer hid, for at see hende. Blandt Høben faaer hun Øie paa Aan med hendes Barn paa Armeen; han viser hendet det. Hun udstøder et giennemtrængende i Skrig, der gientonede i alles Hierter, river sig løs fra Præst og Soldater, og styrter hen mod Azan, der træder hende imøde. Azan lægger Barnet ved Zumas bankende Varm; den Ulykkelige forglemmer Taarestrømme og giver sit Varn det sidste Moderkys, Zuma", sagde Azan sagte, fat Mod; husk paa, at selv din Død er Hævn, og at den giør vor Hemmelighed endnu ubrødeligere." - O jeg forlanger ingen Hævn," svarte Zuma; ak! kunde jeg blet frelse Vicedronningen . . . Mere kunde hun ikke sige, Soldaterne tøge hende igien iblandt sig.