Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-01-14
Nyeste Veltverteafgivenhavn. Tyvende Aargang. No. 4. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 14 Januari 1823. Gestern var es nicht, und weder Hente noch Morgen virdes, und jeder verspricht Nachbarn undFreundenes Ja, er verspricht es den Feinden. Soedel gehen wir ins nene Saklum hinuber, und leer bleibet die Hand und der Mund. Goethe. Naar den Lidende, som, betynget af Byrder, og kjæmpende med Livets Møie, seer sin Undergang dagligen nærme sig med langsomme, men sikkre Skridt, offentligen yttrer sin grundede Klage, kan det da vel misbilliges, Vil den Retsindige, for hvem Sandhedens Stemme er en Vellyd, ikke antage sig disse Klager som egen Sag, og søge at fremme, hvad der sigter til det Gode og den almindelige Tarv, Kan det være ligegyldigt, at mange flittige og gode Borgere efterhaanden forarmes, Jeg taler om det asiatiske Compagnie. Hvad der er skrevet og klaget i offentlige Blade, og med Bitterhed yttret i Compagniets Forsamlinger, kunde fylde Folianter, men det har ei hjulpet; hint har skadet den offentlige Opinion, medens hvad enkelte brave, oplyste Sandhedsvenner have sagt, er forbigaaet med Taushed. Opgaven er den skulle Jnteressenterne i Compagniet aldeles gaae til Grunde, ved at see deres Actier falde til Jntet, og Compagniet bestaae, eller skal den Ene række den Anden Haanden, og antage et Medium, passende efter Tiden og Conjuncturerne, saaledes at Alle kunne leve? Jeg for Exempel, og saaledes kunne mange hundrede Jnteressenter tale, har arvet mine Actier efter mine Fædre. Dengang var Compagniet i høieste Flor, dets Flag vajede paa alle Have, og med hver en ny Ladning, som kom hjem, forøgedes dets Velstand og Credit. Hvor kunde Fædrene troe, at sligt et colossalsk Establissement, der stod paa Jernpiller, kunde undergraves, Med hvilken Ro gik de i Graven, da de efterlode deres Børn i Arv en Formue, der var saa vel grundet, Hvor kunde de troe, at andet var muligt? Med samme Tiltro, som Fædrene efterlode mig Actie brevene, modtog jeg dem; de første Aar derefter rodfæstedes min Tiltro; jeg forsørgede mig og min Familie, og byggede mit Fremtids Haab paa denne min Formues Tilstand, som skulde værne om mit Livs Ophold og Alderens kommende Dage. Dog, snart svandt disse Blændværker, snart fik jeg kun ringe Udbytte, og omsider udeblev det aldeles. Jeg trøstede mig med Haabet om en bedre Fremtid, og min Tiltro var endnu usvækket; maaskee bedre Tider og heldigere Conjuncturer kunde indtræffe, og udebleve disse, da stolede jeg paa de Mænd, der værnede om mit Vel, sikkert byggede jeg paa det Haab, at de i Tide, naar deres Jndsigt bød dem det, vilde udfinde et Middel til at redde enhver Mand Sit, og skulde dette endog skee ved Opofrelse, da er jo Medborgeres Vel, og Bevidstheden at have fremmet dette den værdigste Erstatning for hver Opoffrelse. Jeg vil ikke tale om Compagniets Opløsning og om det er politisk rigtigt, som jeg ei forstaaer at bedømme; men det veed Enhver, at der vedden nuværende Handel intet er at gjøre, og at der intet kan ventes, uden Tab, forenet med Risico. Erfaringen lærer mere end dette, da rige Ladninger ere hjemkomne, der enten sælges med Tab, eller henligge i Pakhusene. Jeg vil altsaa blot foreslaae, hvad der kunde gjøres for Jnteressenterne, for nogenledes at raade Bod paa deres billige Klager og høieste Misfornøielse, og at garantere disse for aldeles Tab af deres Formue; thi lidt kan bevirke det; den ubetydeligste gode Villie, viist fra Compagniets Side, tilat hæve Actierne, der ved Opinion ere faldne langt under deres Værdie, vilde strax vise den heldigste Jndflydelse paa dette nu som Pesten hadede og forskudte Papir, og dette kunde vel neppe bedre iværksættes, end naar enten Compagniet tilkjøbte sig Actier til en vis Priis, eller garanterede dem en vis Værdie og tilsvarede deraf Rente, efter hvad Compagniet har opgivet, eier det endnu Formue, og kan altsaa gjøre det. Det eier for Exempel næsten 1 Million i Kongelige Obligationer; hvorfor ei garantere hver Actie med 2 Obligationer, og lade disse nyde Rente deraf; omendskiønt dette kun er lidt for en Actie, saa kunde det dog være tilstrækkeligt, for at tilfredsstille Jnteressenterne, og Bitterheden blev dog formildet; thi at tabe Noget, kan bæres, men at tabe Alt, kan lede endog det gode Menneske tilFortvivlelse; – fandt man det tjenligt, kunde man jo gjerne tumle, handle og expedere saa meget man vilde, med de Midler og Kræfter, man endnu besidder; kun maatte undtages den Fond, som skulde sikkre Jnteressenterne en Rente og et Hypothek for deres Actiers Værd, under denne Priis kunde de da ei falde, men tvertimod hæves ved Haabet af bedre Conjuncturer, der vilde forøge denne Værd. Paa denne Maade kunde jo dette Establissement bestaae, og Alle leve; men naar det vedbliver som nu, maa nødvendigen Actierne falde til Jntet, og Jnteressenterne, hvoriblandt mange gode Borgere, forarmes og falde Staten, til Byrde med dem eller deres Familier, eller af Mangel ledes til uberegnelige Uheld.