Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-11-20
At en saa talentfuld Forf. ikke her har paapeget ringe Herkomst, som nogen absolut Feil, eller Hindring for Fortjenester, behover neppe at anmærkes, kuns den ofte deraf flydende Mangel paa Opdragelse, der yttrer sig ved en stedsevarende Gemeenhed i Handlinger, Tænkemaade og Sæder er det han anseer som dobbelt farligt og ækkelt hos denne Race Mennesker. sjelden opnaaer. Selv blottede for Tankevne, afskrive de nøie Docentens Ord, og lære dem udenad. Mod Slutningen af deres Studium udmærke de sig ved en eller anden academisk actus, eller en dissertatio de o qvod justum et &c. det er: hvad Man nu som holdne Vahrer kan antage *). Derpaa søges Forbindelser med formaaende Personer; de søges ved Dedicationer, Smiger og Kryben. Har Man nu faaet fast Fod, da lade Man sig 30 ikke mærke at Man selv kan tænke, eller give noget Raad, meget mere modtage Saadanne deres Patroners Forslag med Brundring og Forhavselse, som var det den Sinaiske Tavle, og stille sig selv an som blotte Skrivere og Lærlinge. Derhos iagttage de en dyb Tavshed, tiltroe sig ikke at yttre nogen sund Tanke, og blive end de haandgribeligste Feil, til Statens Fordærv, begaaede, saa søge de at undskylde dem, og angive at de hemmelige Aarsager ei lade sig udfinde. Ved Hielp af saadanne gemenne Kunstgreb, hoppe de da, som Hønsene paa Stigen, op ad Lykkens første Trin. Slendrianisten bliver ansat i Embede. Nu viser han sig som flittig, brugbar Arbeider og Geschaftsmand **), paa den anden Side som blindt Værktøi for hans Foresatte. Men alt tidlig, endog paa denne subordinerte Plads, veed han gandske at gribe den Tone han i Fremtiden vil vedligeholde. Alt er han stolt, haard, bydende imod sine Undergivne, var det endog kuns Skrivere og Pedeller; men desto bøieligere, desto meere mederdrægtigekrybende, er han imod sine Foresatte. Ogsaa veed han alt at efterabe de Stores Tone, og Levemaade; dette mærkes let, saavel i hans Væsen, som i hans Huusholdning, ja hos hans Kone og Børn. Jmidlertid giver de første Embedstrin en Hos og - thi hvilket Land er frie for Slendrianister, – faaer man en Manuducteur, fuld stændigt skrevne Collegia, og derpaa en Attestats med bedste Character – nunc finis laborum. Dette udanske Ord har Overs. med Flid beholdt. Begrebet er fordansket, thi ikke enhver Geskjeftighed er Forretning. et Ardelionum qvædam uhiqve natio Trepide concursaus, occupata in otio Gratis anhelags, multa egendo nihil agens, Sibi molesta, & aliis odiosissima. Saadan, saavel en større Virkekreds, som Leilighed til at giøre sig bekiendt af den mægtigere Slendrianist. Ogsaa veed han saaledes at indtage sine første Patroner til sin Fordeel, at de overalt rose og anbefale ham. Der er nu intet i Veien, at han jo maae stige til en høiere og vigtigere Post. Paa denne vedligeholder han den engang erhvervede Roes som flittig, akkurat og brugbar Statstjener, men vogter sig vel for at ville reformere en eller anden af de anseete Slendrianisters Arbeide. Tvertimod, de Mægtige see i ham kun en Mand, der vel er flittig og brugbar, men aldrig istand til at vore dem over Hovedet; og dette er just det bedste Middel til Befordring. Naar nu en saadan mægtigere Slendrianist behøver et Subject til sine Hensigter, saa betjener han sig tillidsfuld, og uden Frygt for at fortrænges, af et saadant Dyr; han bruges paa forskjellige Maader, ofte i de heterogeneste Fag; men Routine og Øvelse erhverver Personen sig lettelig, og da han er tavs, og fuld af Forstillelse, som enhver, der intet veed af sig selv, saa klattrer han snart høiere. Neppe erholder han en betydelig Plads, før han igjen skifter Tone; han giver sig Mine af at gielde meget hos Vedkommende; han bliver stolt og hovmodig imod sine forhenværende Venner og Ligemænd, lader hemmelighedsfuld over Ting, hvoraf han enten intet forstaaer, eller slet intet veed; de Maximer han opsnapper, anvender han altid paa urette Sted. Aandens Fattigdom dækkes ved betydelige Jndkomster; Mangel paa Fortjeneste ved Titler og Æresposter, og Ringhed af Fødsel ved tilkjøbt Adelspatent. Jmod Advarsler og Raad er han døv, imod geniale Hoveder tyrannisk og forbittret, imod bedre Jndsigt egensindig. Hans hele Kunst og Tragten er at holde sig sikker paa Slendrianens brede Vei. Den Skade, saadanne Mennesker forvolde, mærkes dog ikke saa let i Statens egne Forretninger, som naar de faae med udenlandske Anliggender at gjøre. De Feil, der begaaes i hiint Tilfælde, lade sig dog ved Tid og Omstændigheder, rette, men her staae de ene, uden Hielp af Undermænd, ofte i en kritisk Stilling, og have stundom en mægtig, klog, og af deres Connexion uafhængig, Modstander. Her viser altsaa Slendrianen sig fra den farligste, og for Staten skadeligste, Side. Saadanne Forretninger med udenlandske Personer, eller Stater, ere enten diplomatiske eller militaire.