Berlingske Tidende, 1799-02-18
Vexelcours, den 15de Februar. London 2 Maaneders Sigt - 5 Rd. 66 sk. pr. Livr. Sterl. 14 Dages Sigt 5 - Amsterdam i Bco. 2 M. Dato 1101 avista . . 1111 pr. Cent. Hamborg - 2 Maan. Dato 124. avista . . 125. Strøe=Tanker ved tvende unge Brødres Endeligt paa en Søereise. Motto; Ommes nua manet nor sit calanda semel Via Leth. Horatz. Menneske, Medens Du tryg for Død og Evighed - sværmer omkring blant tøyløse Glæder - kast da et tankefuldt Blik udover Dit uvisse og kortvarende Liv, som ofte afskiæres, lig Græsset, for den hvasse Lee. - Riv Dig stundom løs fra Forlystelsernes tumlende Dandsesal, og til hen til Gravene. Det høytidsfulde Stille, som omgiver Dig, minde Dig om Din uundgaaelige Bestemmelse: At ogsaa Din Livets Traad engang bliver fuldspunden - At ogsaa Din endelige Lodengang udtrækkes af Forgiengelighedens Urne- og hvo veed hvor snart? – Nylig saae Du tvende haabefulde Ynglinge, hvis rosenrøde Ansigtsfarve, spaaede en sølvgraae Alterdom - pludselig hendrage af Dødens utilbagegiengelige Jrregange. Oceanets voldsomme Bølge afbrød deres Livets Foraar - just da det skulde blomstre - og lønnede Forældres utrættelige Omsorg med Graad og Klage. Om lad denne rædselfulde Scene blive Dig og mig - ja os alle, en uimodstaaelig Bevæggrund til at anvende vort Livs kostbare Øye, blikke til Kundskab og Dyd - førend vort sidste Suk taber, sig ved Dødens Mulm - førend vi uformodentlig stedes for den Eviges Domstoel. Hagerup, Westlye Eders Død høres for mine Øren, lig Tordenslaget for den udmattede Hjort, som træt af Voldsmænds Efterstræbelse, var lagt sig til Hvile i en langt bortliggende Egn. Sor og Anger og Mismod og Smerte indstormede mod mit raadvilde Bryst. - Jeg sukkede til alle Vægners algode Fader og udstødte et achfuldt Vee over den rædsomme Stjæbne. En Ungdoms Ven øynede min Kummer, han overleverede mig sin Haand og jeg slog den tilbage. Med uforrettet Sag forlod jeg Viisdommens Tempel og tyede hiem til EnlighedenVraae, hvor jeg udbadede mat udprettelige Sorg i en undtømmelig Taareflod. Solen dalede ned - Natten frembrø- og Vinterens Ødhed og Naturens Livlshed stenede mi Sind til fordoblet Marter, jeg kaldte nu tilbage i min Erindring hiint uforglemmelige Tidsrum, som jeg ved Samling, med Dig, og Hagerup, havde tilbagelagt i Thules Skiøn fulde Fieldegn. Ach de Dage svandt med en ustandset Far- og komme aldrig mere tilbage. Altid fandt jeg Din Siel at være aaben for andres Nød. - Du var elsket af Alle indtil den ringeste Træl. - Du var Kriger og havde hans Fortrin - men Du agtede tom Rang, dette Legevert for Daarer, efter sit sande Værd - Dog, drog et Smiil, naar hiin Vindtmager vilde opløfte sig over sine Medborgere, fordi en Titel, eller et Felttegn, eller nogle Minuters klappende Bifald smigrede hans tankeløse Mand kort i ventidig var Din Mine - standhaftig Din Daad - uegennyttig Di Venskab og trofast Dit Sindelag. Westlye, Du var den eneste af 12 Søskende jeg ikke havde seet - kun Dit Rygte var mig dyrebart. Jeg hørte ofte Din elskværdige Moder nævnte Dit Navn med henrykt Fryd - Du aflykkede Glædes Taarer af hendes Øyne, hendes Bør var altid, Gud følge min Jmer - Det ustadige Søelihavde Du udvalgt til Din Standspunkt. Du havde ofte see Stormene rase, og Bølgerne bruse, og Seilene adsplittet og Mastene ryste; og uagtet alle disse Rædsler havde Du dog seylet lykkelig, og altid havt beholden Reyse - og nu skulde Du lægge Dit Liv tædt ved Dit Fødestæds Kyst. - Ach - Skjæbne, hvor usporlig er din Handlemaade med Mennesket O, neppe kunde nogen Sorg være mig uforvindeligere: Jntet kan indtil min Dødskime erstatte mig eders Savn - Jngen Glæde i den være nok saa fuldkommen - kan nogensinde bortjage de skrækfulde Tankefostere, som nu og da opvelte sig i min Siæl - ved det at J ofrede eders Liv - om ikke for mig i saa Dog for En, som er Maalet for at min Lykke og Vanheld. - Ja - Du min eedsvorne Veninde: Du mit jordiske Alt i omendskiøndt mange Mile har sadt Skillerum imellem os - saa ønner jeg dog tilfulde Dinuskildrelige Sorg; hvorledes Du hensukker Dine favre Ungdoms Dage blandt en Strøm af Taarer, som vædet dit diende Nors spæde Kinder. - Dit betydningsfulde Pandt paa Troskab og Kierlighed. Thronens Glands er mig en Skygge -al Verdens Guld er mig et Spindelvæds Værk mod Dit ube tallige Venskab; glom dog aldrig Eed og Pligt i saa skal den useedte Fremtidkrandse alle vore fælled, Nøyer. Ved Gravens Rand skal vi da velsigne hinanden for vennehuld Omgang og igiennem det bristefærdige Øye skue et uryggeligt Haab om en frydefuld Samlingsdag hist i Englernes Land skal vi aldrig adskilles - hist i Aandernes Verden, skal vi gienkiende vore henfarne Elskede, og i en evig uforstyrret Roe fortsætte vort afbrudte Bekiendtskab. Livets Vey er stroet med Tørne - uvis er jo Vandhels Lee, Knap vi fødes, førend Kummen yttrer sig med svage Skriig. Arver Fryder fast ustadig, tidt omskiftes den med Vee, Ofte blegnet Ungdoms Rose, og hender i Modgangs Kriig. Held da Eder som bortvandret fra al Eiends Tumleplads, Aldrig skal nu Veemods Taarer rinde ned adeders Barm, Aldrig Fiskovs tunge Anger styrre eders Timeglas, Aldrig Afskeedsvold borttage udvalgt Ven af eders Arm. Elskte Brødre, hviil da roelig, snart vi samles glad igien, Blot et Pust er Grændseskjællet - blot et Ach, er Hiertet ømt Og min Stæl er da henflyttet fra sit usle Legems Hiem Til hiin Bonne, hvor vi alle blive efter Retfærd dømt. Hist er Sorgens Nat hensvunden - hist er lysnet evig Dag, Hist er Slavens Lænte lønnet, hist er Armods Smerte endt, Hist er Modgangs Skye neddalet - hist er Uskylds prange Sag. Evig frikiendt og belønnet, og til evig Glæde vendt. Avrerisk S.