Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-01-22
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Syttende Aargang. No. 7. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 22 Januari 1820. Havregrøden. Havregrøden er færdig, saa lader og bede tilsammen: "Alles Øine vogte paa Dig!" Nu spiser, men smører ikke mig Ærmerne til; thi sværtet er Potten af Jlden, Spiser, Børn, Velsigne Jer Gud, saa J voxe og trives! - Fader udsaaede Havren, J mættes ved; det var i sidste Foraar. "Gaa Du kun hjem!" saa bød den himmelske Fader; "jeg skal sørge derfor, at den grønnes, og blomstrer, og modnes!" Børn, saa betænker og bare, i hvert et Korn, som J skue, ligger der skjult en Spire saa spæd! Dens Aande er aldrig hørt, den sover saa sødt, ei taler, ei heller den spiser, ligger som død i Jorden, der pløiedes, rører sig ikke. Men, opvarmes kun først, bedugges den harvede Fure, da fuldendes og lønlige Søvn; den voxer og strækker Lemmerne. Ret som en Glut, der dier ved Moderens Bryst, saa suger den Mælk af Kornet, det saftige, grædet kun ikke. Siden rører den sig; i Løn forskjønnet og større, smutter omsider den ud af sit Svøb, men borer med Roden. flux i Jorden en Gang, for selv at forhverve sig Næring. Snart Nysgierrighed driver sit Spil; og, hvorledes det har sig oppe, den gjerne gad vidst; thi pipper den lidt over Jorden, lønlig, forsigtig, beskeden. Ja, tro mig, det hover den artigt Dages det nu, Gud siger til Englene: "bringer den lille "Spire en Draabe Dug og byder velkommen den være." Lædsket derved, og godet, og fro, den strækker sig vældigt. Solen har reist sig imens, pænt ordnet Haarer og vadsket Ansigtet, alt den kommer bag Bjergene. Som den nu vandrer af sin himmelske Vei, lig blid og arbeidsomme Møder, strikker og seer til alle de Børn, den forsørger paa Jorden, smiler den og til Spiren, sin Glut. Det qvæger den Lille ned i dens dybeste Rod. "Hvor naadig", saa tænker den, er dog ei den fornemme Frue ved Dig!"Men, Hvad mon da Solen. strikkede, Skyer af Duft, Alt drybber velgjørende Regnen; Spiren mættes, der lufter en Vind, og atter den tøres. "for nogen Priis. Jkke, saa tænker den nu, jeg gaad krøbet ned igjen, lad det gaae, som det vil; jeg forbliver heroppe. Spiser, Børn, Velsigne Jer Gud, saa J voxe og trives! Men, snart nærmer sig Tiden, den farlige, Himmelen hylles ind i Skyer saa sorte som Nat; da skjuler sig Solen; Bjerget bedækkes med Snee, og nede i Dalen det hagler. Hu, hvor skuddrer og ryster af Kuld, hvor beklager sig Spiren! Haard er Jorden som Steen, og liden den Føde, der vanker. Er Du da død, oplivende Sol!" saa sukker den ofte, Hvi fordølger Du monne Dit Aasyn, Frøs Du tildøde: Vee mig stakkels Forladte, Var blot jeg forbleven, hvor eengang. dog jeg befandt mig saa vel! O, laa jeg endnu i det lille melede Korn, bedækket mod Frost i Skjødet af Jorden! Børn, saaledes det gaaer. J faae det engang at erfare, naar J forlade Jert Fædrenehuus, omvanke imellem Fremmede, trælle for Brød og slide fra Morgen, til Aften. Sade vi dog i vor Kakkelovnskrog hos Moder der hjemme!" vil det da hedde saa tidt. Nu, Gud befalet! omsider endes det bedre, end Nogen forventede. Hører fremdeles, Hvad der mødte vor Spire, En Maidag lunedes Luften; Himlen var klar, fra Bjergene saae med oplivende Varme Solen saa kraftfuldt ned og gav den et Kys til Godmorgen. See, da vaagnede Livet igjen, og Glæden med Livet! Enge begyndte at grønnes; med Blomster bedækkedes Dale: sneehvidt Kirsebærtræet stod, og med svolmende Knopper. kappedes Blommen at komme iforveien; Agrene klædtes, en med Rug, eller Byg, en anden med tætteste Hvede. jeg ene den Tænkte da Havrespiren som saa Dovne? "Nei!" Sit Blad den udbreder; Hvem hjælper den dermed tilrette? Op den og skyder sit Straa; Hvem driver vel Saften fra Roden. gjennem fine, usynlige Rør ud lige i Spidsen, Axet da smutter frem og vugges i venlige Luftning. Komme et Christenbarn og fortælle mig; mon vel alene Spiren, med kunstvant Haand, paa Silketraader, har ordnet hine Knopper de spæde? Har Andre ei gjort det? og Hvem da Ak! Hvem Andre end Englene vel? De vandre imellem Furerne, op og ned; de vandre i saligste Arbeid; Straa for Straa de vandre omkring, velsignende alle. Blomst nu hænger ved Blomst; som i Kirkestolen en Pige, smykket med Brudekrandsen om Tindingen, bryster sig Axet. Snart udvikles i Kornene Malk, de voxe umærket; snart og min Havre forstaaer, Hvad Dagen herefter vil bringe. Komme de alindsende Fluer ihob, og nærmer sig Torbist, alle, imens de omsurre den, syngende "Eia Popeia!"Men, naar Torbisten slumrer, og Fluen er gangen tilhvile, flux er og Sancthansormen der med sin skinnende Lygte. Spiser, Børn, Velsigne Jer Gud, saa voxe og trives. - Høet derefter kom ind; afplukket var Kirsebærtræet, Sommerpærens Grene alt rystede, Rugen i Lade, Hvede og Byg kjørt hjem, kun Stubbe tilbage paa Marken. Samlede vare de tabte Ax, om Dagen af Byens fattige Børn, om Natten, ja, gjet, af de fattige Markmuus.