Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-11-25
Dersom den i et Skrift imod Skribentere meest fornærmede Skribent, tør giøre Paastand, paa en Stemme, der er værdt at høre, for Skriftet, vilde jeg meget anbefale de kiøbenhavnske løse Læsere af løse Blade, med meer end sædvanlig Opmærksomhed at agte paa hine Strøe-Tanker, og læse dem i det mindste eengang om igien, forinden de platud fordømme Snavset, som simpelt gammeldags Styrvoldtssnaus - da det efter mine ringe Tanker, fra Vittighedens Side betragtet, ikke blot er ulignelig meere værdt end alt tilsammentaget, hvad man hidindtil har trykt og Undertrykt imod mig; men et klassisk Mesterstykke i den burleske ægte danske Satire, hvis Huulhed og Tørhed salig Hans Mikkelsen, sikkert ligesaa gierne vilde laane sit Navn, som hans Støv med Ækkel har maattet vende sig i Graven ved en vis foregaaende Leilighed. Hvem for Resten denne satiriske Helt kan være, der i alle mine Fiender seer lutter smaa Sexbeenere, og i mig blot en tyndbeenet Skrædder, er mig en Gaade, hvis Nød jeg finder vanskeligere at knække, end min egens; kun saa meget er mig klart, at det er ingen almindelig Mads. Skulde han, med alt det, af en Hendelse virkelig hedde Mads, saa hedder jeg for Fremtiden. Jesper Baggesen. Gaade-Giætningen. (Til Baggesen.) Let er din Gaade, Gestur Blinde! Nemt er at raade. Runen derinde, Solen du fandt, Hvor Traaden fine Edderkop spandt Af Tarmene sine Gedspeki Heidreks. Du est Dig Selv en Gaade, Det har jeg længe vidst, Og til den ret at raade Du har kun stakket Frist, Og ved Dig selv at dele Du taber i det Hele, Det giælder To mod Een. Din Jeghed at taxere J Gaadesangs Duet, Og Led for Led partere, Var sagtens ei saa let, Og det, om end jeg kunde, Jeg giorde ingenlunde, Med mindre Navnværdie, Jeg satte Mere i, Med mindre Løgn jeg vilde Mig om mig selv indbilde, Og havde det i Hu At grunde Dig tilbage, At sætte & for U Mig selv for Dig i Brage. Tænk ei jeg vil med Vid Dig stikke i Dualis! Da fik mit Jndivid Jo Bielke i Pluralis, Og skiøndt det vel er sandt, Hvad Du har vel udgrundet, En Asenskiæft jeg fandt, Hvor Du den kunde fundet; Saa har dog, som Du veed, Den Kiæft sin Egenhed, Den fælder kun Philister, Naar Man paa dem er bister, Den aldrig dividerer Hvad Man dualiserer, Den giør og ei hvad Du Haar gjort i Gaaden nu, Deponens, om Du vil, Den er som Gaade-Munden, Activisk uden til, Passivisk dog i Grunden, Men gaaer dog ei saavidt, Den bler Hermaphrodit, Ei som Urgelmer den Er Selvformerings Ven, Vil i sin hule Tand. Ei, hvad den ikke kan, Et Kildevæld fremtvinge, Men lader det kun springe. Du seer for Resten let Hvorvidt jeg giætted ret, At Hunnen vel i Rom, Naar det til Stykket kom, Ham selv var op af Dage, Og hendes Dæggelam. Man uden deres Skan For Hunnen kunde tage, Thi naar Alt kom til Alt, Var Hun jo Sjæl og Han Gestalt, Hvor Hun var ei, var Han kun Lidet, Og hun var kun i Jndividet, Det faae Man jo og klarlig paa det Hele, Paa Divisionen af de homogene Dele, Der, som i Gaaden nok, den venlige Dualis Forvandled til en underlig Pluralis, Og demonstreerde ei som Schellings Ven Jndifferentsen just af Pan og Hen Dog, Proteus, om jeg ogsaa kunde, Jeg fulgde ingenlunde Dig paa den krumme Stie Som Fugl og Bræms og Bie; Langt heller planted jeg Paa Kryds, som Du kan vide, En Tvillingstav med Blide Paa Skialdens Vintervei. Ja, Du, 9 Skiald, hvis Stemme klang Saa liflig over Dannevang, Før ret i Graad ved Moders Bryst Jeg løftede min Røst, Hvis Sang mig var i yngre Dage Som Tungeslag af Brage, Og er mig indtil denne Stund, Som Fuglekvad i Lund, Hvis fine Tact og Tonehold, Hvis Vid og dybe Tanker Stadfæste sig paa Sagas Skiold Som Lilier og som Ranker! Om end, som stundum, Du med Magt Dig tvinger til at smile, Om Du med tavs Foragt, Om Du med hvasse Pile, Hvormed saa til Du rutter, Vil svare ham, som Du har nænt At kalde hvad Du ei har kiendt, En bagvendt Morten LutherJeg vil og maae et Alvorsord, Dog siunge for Dit Øre, Og husk, det klinger over Nord, Om Du end ei vil høre, Og husk, om end af Latter nu Det Ord blev overdøvet, Det klinger dog igien, naar Du Maae tie under Støvet, Og husk, om og jeg var en Gaas, Og Du den største Svane: Saa blev dog lige falsk Din Kaas, (Fortsættes.) Og lige krum Din Bane! Rimelige Strøe-Tanker. (Fortsættelse; see forr. No.) Som sagt, min gamle Amme, Hun var en Sællandsmor, Hun lærde mig, den samme, De rette Sællands Ord. Hun skee i Graven Tak, Fordi hun til mig stak, Mens end jeg sad paa Skamle, En Tul Tre af de Gamle; Men mere Tak, endnu Jeg skylder gamle Mor For hendes vakkre Ord: Min Søn, kom vel ihu Hvad Folk du spiller med, Og spil til Tid og Sted! Spil ei med Jyden Bas, Thi han forstaaer ei Spas; Spil helst med Jyden ei, Han tar dig let ved Næsen, Og han er stiv og sei Og spiller mest kun om det rene Væsen, Og spiller han for Narrerie, Saa vanker der lidt Klumsak i; Men er du først i Spil, Saa lad staae til: Lad Jngen see dit Kort! Men skak med dine Brikker! Pas høie Trumfer bort! Gaae med paa Svovelstikker! Saa vinder du dit Spil, Men Jyden bliver vreed, Lav for en Sikkerhed, Derfor kun Ryggen til Med hvad der er lidt fast, Og haardt og hvast, Men vil han slaaes med Skit, Saa dyp ham i hans eget Fidt, Naar han sig bukker paa det Halve, Saa buk du ham med alle; Men gaae saa strax din Vei, Og rør ham ei. Men spil, som sagt, naar ei det er fornøden, Saalidt med Jyden som med Jøden, *) Spil helst med Sællands Folk Den kiender du, din Dolk! Spil ei for tit og længe! Spil ei om Prygl og Penge, Nei, spil om ingen Verdsens Ting, Og ingenlunde om Nureddins Ring Ei om Aladdins Lampe. Haardspil volder Krampe. Nei, spil til Tid og Sted, Alt efter Sællands Sæd, Paa Langs og Kryds, Om Kiærester og Kys! Men træffer du blandt Næster, Som let kan skee, din Mester J Lanter og Styrvolt, Saa vær kun aldrig stolt! Men hold for alting lige Din Tunge i din Mund, Og list dig til at kige Ham først i Kort en Stund. Staae som en Muus bag Stolen: Og lær hans Kneb. Og løb ei ud af Skolen. Med halvt Begreb, Spil saa kun med Til Tid og Sted! Stiæl med Forstand. Saa godt du kan, Hvor det er Skik, Af Andres Stik! Giem godt og vel Hvad selv du har til Bedste, *) Hvad Jøde og Jyde Har her at betyde Maae siges i Hast. Med Jøden og Jyden. Jeg mener vel Lyden, Dem lægges til Last.