Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-01-04
(J Anledning af hans Aandsprodukt Avisen a 225.) O Viisdoms Dyb, og store Podenphanth: J Kløgt og Viid Du ei Din Mage fandt. Hvor det er skjønt, ja - hvor det er herligt at see en stor Aand udvikle sin hele Kraft og Fylde, Vor berømte Skuespiller Pødenphanth følte sig gjennemglødet af skjøn Harme, flux greb han sin sarkastisk vittige Pen, og slog i stolt Selvfølelse om sig i Veir og Vind. Først kæmpede han i Randers for sin Viv, og det var ridderligt og skjønt Derpaa rettede han sin Vindbøsse imod os, idet han førte Krigen for sig selv og for den Deel af det aarhusianske Publicum, der har viist ham den Ære at lee ham ud, og hvis Yndest han derfor maa søge at bevare. Angrebet var rædsomt og truede med at sønderknuse os; men vi have tilfulde fortjent Hr. P.s hele Brede, og med dyb Anger og grædende Taarer ville vi nu efter Evne søge at gjøre vor Forbrydelse god igjen. Ja – skjændigt, utilgiveligt er det af os, at vi ikke have omtalt det pødenphanthske Gen med al den Roes, det kan gjøre Fordring paa, nu vel vi ville stræbe at oprette, hvad vi her saa grusomt have forsømt. Det er baade som Menneske og som Skuespiller at Hr. Pødenphanth er bleven Gjenstand for vor Beundring: 1) Hr. P. er et sjeldent ædelt Menneske, der betaler Ondt med Godt; han har, istedetfor at straffe os efter Fortjeneste, samlet gloende Kul paa vort Hoved ved at give os Rang med Studios. philosophie. Skjøndt vi ikke ansee os værdige til denne hæderlige Titel, maae vi dog forsikkre Hr. P. om vor hjertelige Taknemlighed for den gode Villie, han herved har lagt for Dagen imod os. 2) Hr. Pødenphanth er en meget klog og beskeden Mand; han holder sig til det Publicum, fra hvem alene hans Berømmelse kan udgaae, og - ligesom vi - indseer han meget vel, at man godt kan tale om et dannet, Publicum, uden just derfor selv at gjøre Fordring paa Prædicatet dannet." 3) Hr. P. er Philosoph; han siger i Randers Avis, at man skal tænke før man skriver, og for practisk at vise, hvor stygt det Modsatte klæder, seer man ham i Aarhuus Avis selv skrive uden at tænke. 4) Hr. P. er i Besiddelse af en glimrende Jndbildningskraft; han har næret lidt Frygt for, at han maaskee ikke saa ganske fortjente at blive fremkaldt efter Peers Hjertebanken, og med denne Frygt i Hovedet troer han nu, i vort Inserat at læse en Misbilligelse af hans Fremkaldelse, uagtet der dog, som man let vil see, kun sigtes til den uanstændige Støien og Spektakel, hvormed en Flok kaade Drenge, der den Aften vilde agere Kunstdommere, forstyrrede Forestillingen, til almindelig Harme for det øvrige Publicum. At man derimod fremkalder et saa almindeligt anerkjendt Universalgen som Hr. P., det skulle vi nok tage os lagt for at sige Noget imod; men at Skuespilleren skulde kunne gjøre Forskjelpaa, om hans Fremkaldelse udgaaer fra det meest dannede eller ikke meest dannede Publicum, see: det er jo noget reent Ronsens, for hvis Opfindelse vi aldeles ikke kunne tilegne os Æven, men som alene er et værdigt Foster af den aandrige Hr. P.'s fritflyvende Phantast. 5) Hr. P. er en berømt Forfatter, der nok kan være sit Navn bekjendt; om nu ogsaa Peers Hjertebanken, er hans Værk, kunne vi ikke afgjøre, men vist er det, at dette Mesterværk fortjener at have en Pødenphanth til Forfatter. Endelig er 6) Hr. P. en ganske mageløs Skuespiller, og han har en beundringsværdig Force i at spille alle, selv de meest forskjelligartede, Roller paa een og samme Maade, saa han altid er og bliver den samme gode Hr. Pødenphanth. Jsær finde vi ham ubetalelig som Riddersmand, hvortil han ligesom synes at være født og baaren; her har han en mægtig Hjælp i sit ridderlige, fordeelagtige Ydre og i sin kraftige, velklingende og omfangsrige Stemme. Som Comiker er han naturligviis ogsaa mesterlig, især i det ynkeligt Comiske; dog i vore Øine er han meest heldig, naar han offentligt fremtræder som polemisk Skribent, saaledes som i sidste Torsdagsavis saa er det jo reent umuligt at bare sig for Latter, saa maae vi ogsaa ret erkjende ham for en uhyre comisk Fyr af første Skuffe. Nu kunde det maaskee være nok for denne Gang, hvis Hr. Pødenphanth nu muligviis skulde være fornøiet med den velvillige Roes, vi her have offret hans store Fortjenester, da skal det ret være os kjært, skulde han derimod ikke endnu føle sig paaskjønnet efter Fortjeneste, saa behøver han blot ved et lille Tegn at give os det tilkjende, og vi skulle da strax være ved Haanden og paany gjøre ham vor allerunderdanigste Opvartning. Til Hr. Sorteballe. Violinen lever saa skjønt i Din Haand, Du fængsler jo Øret med magiske Baand; Omon Du ogsaa den Stemme hører, Der stille i Hjertets Dyb sig rører: Derinde var Strengen lidt ilde stemt Og aldrig, nei aldrig det bliver forglemt, Naar sorteste Ondskab vort Hjerte saarer Og spotter de reneste, helligste Taarer. – Den klagende Tone i Dit Jnstrument Har vistnok ogsaa den Smerte kjendt, Naar Niddingen krænkede Fader og Moder Men Gud han hører og dømmer Dit Spil, Og haanede frækt den bedrøvede Broder. Jmens vi opmærksomme lytte dertil; Og skulde Du atter i Mulm phantasere, Da snarligt fra os skal Du høre Mere! Ja aabnet er alt den store Bog Vær derfor tide kjærlig og klog! Vær ærlig og aaben, o Ravneballe! Et bedre Nytaar vi ønske Dig Alle. Danmark ultimo December 1841. Syv gamle Bekjendte.