Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-07-08
Jngen Stad i Europa er et sørgeligere Billed paa det Forfængelige i al menneskelig Storhed end Venedig. Et characteristisk Malerie deraf leverer L. Simond i hans Voyage en Italie et en Sicilie, Paris 1828. Det Jndtryk, siger han, som denne høist besynderlige, høist yndige, og høist melancolske Stad gjør paa enhver Siel, der er aaben for Storheds og Forfalds Præg, er mægtigt. Man nærmer sig ikke Venedig, som andre store Stæder i et almindeligt rumlende Kjøretøi paa en macadamiseret Landevei. Den samme Barke, der fører os over det stille Vand, der bevogter Taushedens Stad, har en besynderlig Characteer, en yndig Form og en skummel Farve. Omsider glider man fra Canal til Canal, dreier først om et Hjørne paa høire, saa om et andet paa venstre, ligesom om man passerede en Række af Gader under Vardet. Fra Tid til anden glider en and Gondol forbi os, men stedse i Stilhed - liGondoleren har, siden hans Fædreneland ikke du til meer, glemt sine Nationalsange, som han vir berømt for. Jngen larmende Handel høres om kring os, ingen Vogn rumler paa Gaden, intel levende Væsen sees. Omsider glider man ned i den store Canal, en Gade af Palladser, byggede i Søen, som vander deres Mure, hvor Architecturen prunker med alle sine Konster, og hvor Tidens og Forfaldets Finger udsletter dem alleMan føres tilsidst ind i et Hotel, der var fordum et Pallads. Dets store Indgang, dets prægtig Marmortrapper, dets høje Salon og frescomalede Væg vedligeholder det Jndtryk, som det første Syn af Staden har frembragt, og det forsvinder ikke let og snart. Øiet fortrylles af Storhed, hvor det kun henvender sig. Men omsider ere henfaldenhedens Spor for aabenlyse, selv for en Fremmeds Blik Canalerne ere eller maa være tause; men hvad betyder den overdrevne Stilhed ved Dørene alde fyrstelige Palladser, Hvad betyde deres raadnende Ornamenter og deres lukkede eller sønderbrudte Vinduer, Disse Ting fortælle et Sagn som ikke kan mistydes, og Beundring maa vigt for Medlidenhed og Fortrydelse. Der var engang 900 adelige Familier i Venedig, af hvilke nogle kunde hidlede deres Oprindelse fra Korstogene. Nu er der femten i gode Omstændighed og tredive i Fattigdom. De førstes Formue bestaaer i Jorder, dyrkede af Befuldmægtigede der give Eierne det Halve af Grøden. Korne og Maisen lægges paa Marmorgulvet af den adelige Eiers Pallads, i hans Maleriegallerie eller blandt hans Statuer. Herren udsælger selv sin Sæd, boer i et Hjørne af sit Pallads og levit af Macaroni. Et eneste Exempel lærer mere end tusinde Beskrivelser. Vi kjende en Adelsmand i Venedig, uden for hvis Dør der pleiede et ligge sex eller otte Gondoler, der tilhørte han med deres Mandskab. Hans Pallads var ter af de meest glimrende ved den store Canal. Han ældre Døttre giftede sig med Mænd af de første Familier i Venedig, og fik en betydelig Medgift, af deres Fader. Paa hans gamle Dage er den eneste Udvei for ham og to ugifte Døttre, Haabet at kunne sælge en Samling af Antiker, den eneste Betaling, som en adelig Svigersøn, han søgte at understøtte ved Opoffrelsen af sin egen Formue, saae sig istand til at give. Der var over 200,000 Siele i Venedig i Aaret 1700, nu er der kun det halve Antal. Der var fordum 8000 Gondolerer, nu er der kuns 2000, der var fordum 3000 Privatondoler, som tilhørte Adelen, nu er deres Tal neppe værdt at nævne. Lord Byron beretter, at i eet Aar 72 Patriciers Boliger bleve tilintetgjorte, og Simond siger: Venedig har ingen Manufacturer, ingen Konstflid, ingen store Floder til indenlandsk Handel. Det er ikke længer nogen Hovedstad, har ingen Carneval, ingen Jnqvisition; ingen Doge. De seibare Veie, paa hvilke de ladede Baade gjennemkrydse Lav vandene, opfyldes dagligen; Brentas og andre Floders Mudder forøger de grunde Steder, og Tiden nærmer sig, da Venedig ikke vil være andet end en stor Ruin i Midten af pestilenziske Moradser.