Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-03-09
J denne tredie Deel skiænkede han sine Englændere store Jordeiendomme, hvorved han etablerede den Grundsætning, at al Eiendom i Jrland tilhørte Kronen. Fra nu af lagtes Grunden til indvortes hadefulde Adskillelse imellem Øens Beboere, som endnu i vore Dage frembringer de skadeligste Virkninger; nemlig i Gammel=Jrlændere og Anglo-Jrlændere. De sidste søgte bestandig at gribe om sig og de undertrykkede Landets gamle Beboere paa mange Maader; Englands Konger maatte see herved igiennem Fingre med dem, fordi de kunde allene stole paa dem ved at soutinere Herredømmet over Landet. Jrlænderne vare ved de indbyrdes Feider nedsunkne i en raae og forvildet Tilstand; Englænderne undertrykkede dem ikke allene; men betiente sig ogsaa efterhaanden af dem som Slaver. De Engelske Baroner i Jrland tiltoge med Tiden saameget i Magt og Selvraadighed, saa at Konge Edvard den 3die antog sig Jrlænderne ved et Statut af Aaret 1367 for at sikkre dem mod videre Undertrykkelser. Kong Henrik den 7de, som var meget iversyg over sin Magt, udstædte i Aaret 1495 den saakaldte Ponningsact, hvorved det blev det Jrlandske Parlament, som bestod af disse Herrer formeent at forhandle og andre Gienstande i det end om saadanne, hvortil Kongen havde i Forveien givet sit Samtykke. Saaledes var den første store Ulykke bragt over Landet, den at dets Jordeiendomme vare komne i enkelte mægtige Udlændingers Hænder, som foragtede Nationen og som bleve hadede af denne; hertil kom nu en anden og ikke ringere. Reformationens Periode indtraf; dens Grundsætninger udbredte sig ogsaa til Jrland; men kun imellem Anglo-Jrlænderne og ikke engang til dem alle; thi Gammel-Jrlænderne vedblev at holde fast ved den katholske Religion, hvortil formodentligen ogsaa Hadet mod Engelænderne meget bidrog. Nu kom saaledes et Religionshad til et politisk Had imellem begge Nationer, og hiint blev stærkere end dette, hvilket næsten altid er Tilfældet. Dronning Elisabeth viste sig i Begyndelsen meget velsindet mod Jrlænderne, hun udvidede vel sin Magt over Øen ved sine Statholdere Sidney og Perrot og lod Landet inddeele i Shires; men indførte mange gode Statsindretger, stiftede Universitetet i Dublin, og hvad der var det vigtigste, hun indrømmede i Aaret 1585, de Gammmel=Jrlandske Høvdinger (Chieftains) Sæde i det Jrlandske Parlament, endskiøndt i Engelsk Dragt. Det tegnede til bedre Tider, da et Oprør udbrød i Landet. Elisabet havde forsømt at holde en tilstrækkelig Krigsmagt i Landet for at holde det uroelige Jrlandske Folk i Tømme. Aaret 1560 havde O'Neale, en stolt og udsvævende Mand, opvakt et Oprør, som blev dæmpet; Elisabeths Statholder, Sidney, kuede Oprørerne. De Statholdere, som afløste Sidney havde samme Held; men Jrlænderne lærte efterhaanden Krigskonsten og bleve bestandig farligere. En anden Jrlænder. Hugh O'Neale, som Elisabeth, havde ophøiet til Greve af Tyrone, en meget hovmodig, men tapper Mand, bragte et almindeligt Oprør i Gang, og slog Englænderne i flere Træfninger. Elisabeth nødtes nu til at sende en stor Armee over til Jrland, under sin Yndlings, Greven af Essers Commando; dette Feldtog var Aarsagen til den Unaade hvori han siden faldt. Han foretog sig en uheldig Expedition mod Münster; hans Armee blev svækket ved Trefninger og Sygdomme og han maatte indlade sig i Underhandlinger med Tyrone, som fik aldeles Overhaand i Landet. Elisabeth sendte derpaa Gen. Mountjoy til Jrland; han førte Krigen med stort Held; slog og fangede de Hielpetropper, som Kongen af Spanien havde afsendt til Jrlændernes Understøttelse; betvang Jrlænderne aldeles og Tyrone maatte capitulere. Jrland havde lidt græsseligt under denne blodige Kamp; den egentlige Jrlandske Folkemængde var for en stor Deel oprevet af Sværdet, Suli og Sygdomme; en Samtids Skribent siger: at Landet var ligesom stødt i en Morter. - Elisabeths Efterfølger, Jacob d. 1ste, giorde Landet meget godt; han lod hele Jrland repræsentere i Parlamentet; han etablerede mange Skottiske Colonister paa Øen, som opdyrkede mange ode Egne; men han soutinerede den despotiske Grundsætning, at alle besiddelser af Jord ere Kronens Eiendom. Jrlænderne vare dengang, som for det meeste endnu, i en raae og forvildet Tilstand; et dovent og ureenligt, hidsigt, trættekiært og hævngierrigt Folk, og hengivent til Voldsomheder, ligesom de Vilde; saasnart Jrlænderne bleve bekiendte med Brændevinet, saa overlode de sig til Drukkenskab ligesom disse (Med alt dette tilstaaer dog alle, som kiende Jrlænderne, at de udgiøre ikke nogen slet Menneskerace, saa at O'Connels Lovtaler over det, ere ikke overdrevne; de ere velskabte, kraftfulde, tappre og besidde gode Fatteener.)