Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-04-26
Marinen udgiør 14 til 15 Krigskibe, hvoriblandt 3 Fregatter foruden nogle mindre (men denne Søemagt er i Grunden meget farlig i hvor liden den end synes at være; thi Algirerne er fortræffelige Seilere og kiende ypperlig Kysterne af det Middellandske Hav. De Franske tilstaae, at der for Øieblikket ere flere Algierske Corfarer i Søen, end nogensinde tilforn. Ogsaa lykkes det næsten aldrig de Franske Krigskibe, i hvor talrige de end ere, at opbringe en Algiersk Corsar.) Staden Algier ligger paa Skraaeningen af en Høi og hæver sig paa Strandbredden i Form af et Amphiteater; den har et meget malerisk Udseende fra Søekanten. Den er omgivet af en høi Muur. Alle Husene ere malede hvide og ere forsynede med Altaner paa orientalsk Maneer. Gaderne ere snevre, Havnen er godt beskyttet af Fæstningsværker; og siden Lord Exmouths Angreb derpaa har man endnu anlagt flere; et stærkt Castel kaldet Casanba behersker Staden. Det vilde være dumdristigt, som Staden nu er befæstet, blot at ville angribe den fra Søesiden, og en Expedition, som ikke var ledsaget af Land gangs Tropper, maatte indskrænke sig til en Blokade. (Det er ogsaa fornærværende Tid Tilfældet og de Franske erkiende, at naar de ikke ville giøre et Angreb fra Landsiden, saa kan Deyen spotte alle deres Bestræbelser. Det er derfor meget mueligt, at den Expedition, som udrustes i Toulon, er bestemt til at erobre Algier.)Man har anslaget Folkemængden i Staden Algier til 100,000 Personer; men den er noppe større end 50,000, hvoriblandt der ere 5000 Jøder, som have deres eget Overhoved, der udnævnes, af Deyen. De besidde de to Fortrin: at de kunne drive hvilken Profession de ville og at de ikke kunne giøres til Slaver; men derimod maae de betale en personel Skat og dobbelt Afgift imod andre af alle de Vare, som de indføre. De fleste Guldsmedde, Smaaehandlere, Vexelagenter og Arbeidsfolkene ved Mønten ere Jøder; men de maae ikke ansættes ved noget offentligt Embede, og ere udsatte for mangeslags Plager. Det er dem ikke tilladt at forsvare sig imod noget Angreb eller nogen Voldsomhed af en Muselmand de maae hverken ride eller føre noget Vaaben, ikke engang en Stok for at forsvare sig; deres Klædedragt maae være sort eller af en mørk FarveDe maae ikke gaae ud af Staden uden med ud tykkelig Tilladelse, undtagen om Onsdage og Løverdage. Alle besværlige Arbeider paalægges Jøderne. J 1816 blev Landet ødelagt af Græshopper, hvorved 7 til 800 Jøder bleve tilsagte at holde Deyens Have reen for denne Plage; men især naar Janitscharerne revoltere sig ere de ulykkelige Jøders Formue og Liv udsatte for Fare, J de sædvanlige Tider blive de brillede af Børn paa Gaderne og pryglede af fulde Tyrker. Deres hele Liv er en Kiæde af Fornedrelse og Beskiemmelse; imidlertid bære de deres sørgelige Skiebne med Taalmodighed, da de fra Barndommen af ere vante til Undertrykkelse, saa taale de disse Beskiemmelser uden Modstand. (Mennesket kan vænnes til alt, til at have det godt uden at glæde sig derover, og til at have det ondt uden at føle meget derved. Vanen er den store Balanceerstang i Menneskelivet, som bevirker at Mennesket hverken kommer til at elske det jordiske Liv for høit eller kommer til at lide for meget under dets Ubehageligheder. Formedelst deres Handel med Udlandet, ere Jøderne næsten de eneste Jndvaanere i Algier, som have nogen Kundskab om de udenlandske Anliggender, og uagtet deres beklagelsesværdige Forfatning og den Fare, hvorfor deres Liv er udsat, og som ikke bliver meget skaanet, saa blande de sig dog i Jntriger. Deres Overhoved holder sig paa sin Post, ved nedrige Kunstgreb og ved Gaver til de Mahomedanske Herrer. Han erholder sin Erstatning ved igjen at udsuge sine Undergivne. - det indre af Landet boe forskiellige Stammer. Maurer, som ere af en blandet Race, af de forskiellige Nationer, som have boet i Landet; nomadiske Beduiner, som boe under Telte, regieres af Scheiks, og søge Tilflugtsted i Ørkenen Sahara, naar Beyerne udsuge dem for meget. Biscaris og Mozabis, Stammer som have mere faste Boepæle og som tale et fordærvet Arabisk; men de mærkværdigste af alle Nationer, som boe i Landet Algier, ere de Kabyler eller Berberes, som ere saa talrige, at de kunne blive farlige for Regieringen, naar de ville forene sig med hinanden; men til Lykke for den ere de deelte i mange smaae Stammer, som føre uophørligen indvortes Krig. Disse Kabyler tale et aparte Sprog, som ikke har nogen Lighed med de øvrige Stammer og som synes at være meget gammelt. Man siger at det er det samme som de Tuariks tale, som beboe de indvendige Egne af Libyen og Grændserne af Ægypten Det har ingen Liighed hverken med det gamle Puniske (der kiendes af Ploutus) eller Carthageniensiske eller med det Arabiske Sprog, og Shaler slutter sig deraf til at dette Folk er ældre end Carthagenienserne og at deres Sprog er et af de ældste Sprog i Verden (Det var interessant at undersøge, om det ikke har nogen Liighed med det Coptiske Sprog, hvori Sporene af det gamle Ægyptiske endnu bevares. Disse Kabyler ere forresten nogle slemme Karle at have at giøre med, da de ere talrige, krigerigske, røveriske og fantiske og sværmende Mahomedanere. Endnu kan tilføies at Hr. Villiam Shalers Skrift om Algier og om Berberne udkom i Philadelphia i 1824 i Qvart).