Norske Intelligenssedler, 1770-10-17
De af sit Venskab seer de ønskeligste Poder, Og Lykken tegner sig for dem i Alting blid Man seer med Hiertens Lyst den ømme, kiælne Moder, At dægge sine Smaae, og røgte dem Flid. Den kiæsne Fader seer paa dette Tog med Glæde; Dog sandt, den Lilles Graad giør til hans Hierte Vee; Ja Sygdom, Modgangs Stød, hans Fryd vil undertræde, At ham i bedste Fryd omspænder Ængstelse. Retsaa, der har vi det - Jeg har det længe ventet, At der paa Sødhed vil vist følge Bitterhed; Og al den Ønske-Stand har ej saa stort indrentet, Som mange forud sig dog har flatteret ved. Nu kommer Nærings-Sorg, nu høres Barsel-Plage; Nu qvædes Børne-Graad, nu Mangel, nu Fortræd Der følger som i Rad; nu Sorg og Sygdoms Klage, Giør Livet kummer fuldt, besværligt, tungt og kied. Mit Valg er endnu galt. Dog bliv jeg ved og synger: Jeg i min unge Aar, mig da en Gammel tar, Som fuld af Midler er, som Penger har i Dynger Samt Huus og Gods med meer hun overflødigt har. Jeg kalder den Maia; hun viiser mig sit Giemme; Hun siger, Kiære Søn, vær ikkun taus og tys; Men glemmer jeg min Art, er jeg med Elskov fræmme, Faaer Piben anden Lyd, end dem man hørte nys. Ja, naar du smille vil, da vil hun hikke, græde; Hvorfor, hvi græder hun til det, hvorad du leer; Den Stakkel Aarsag har, at sine Øjne væde; Du munter Ungdom dig, dog alt for kiælen teer. Hun indgetogen er, spagferdig, taus og stille, Hun i sit Glimmer-Muld sin Lyst og Glæde har; Men rører du dens Gud, ja vil du lidet spille, Hun ønsker tusind Gang: Ogid jeg ugift var Men endnu ikke nok - Hvad klager nu min Skiønne? Hun klager, at du saae paa Pigen mildt i Gaar Hun frygter: at du vil dens Godhed ilde lønne, En saadan Frihed hun dig aldrig dog tilstaar. Men see mig dog engang: En Gift see paa en Pige, Det var formasteligt, Tør du paa nogen see, Tør du saa dristig dog ifra hins Sætning vige: Du ene skue bør din Rynke-Prydelse. Riv dine Øien ud; hun ellers døer af Smerte, Fluen mistænker hun, som sidder paa dit Kind; Roes ej en andens Dyd, hun frygter, at dit Hierte, Skal af dens Yndighed for meget tages ind Men tabte hun derved, jo thi hun er Gudinde; Hun ene dyrkes maae; hun gjorde dig til Mand; J Fald du det ej vil, kand dig ej der finde, Da heder du Phantast; da er du en Tyran Ach, ach! jeg daane maa; min Vælgen slet udfalder; Bedste, at gifte sig, før man er Sytti Aar, (70) Saa taer jeg mig en Brud, som er af samme Alder, Saa veed jeg vist vi da, ej Skyld for Kaadhed faaer. Vel talt; forsøg engang, saa faaer vi nok at høre: Du raaber paa din Ryg; hun raaber paa sin Taae; Du klager paa dit Syn; hun klager paa sit Øre; Du kryber ved en Stav; Hun Sengen holde maae. Vil du selv styrte dig i største Nød og Jammer Mon du kand finde Lyst i et Dollhuus at boe, Det jo en Samling er af Sorg, Uroe og Klammer; Der Dag ei heller Nat er Enighed og Roe. O Peer, gid du var gift; mon dig kand ønskes værre, Da et godt Ægteskab, saa rart som Phoenix er Du dog mit Elskovs Valg saa jammerlig indspærrer. Skal jeg mig give tabt, Nei, nok et Spørsmaal her, Maa da en gammel Mand sig ej en Ungdom tage, Som ham opmuntre kand udi hans gamle Aar, Som kand med Yndighed ham pleie og behage, At han med Glæde bær sin Alderdoms Graa-Haar, Jo! det er artigt nok, Men jeg dog derhos tænker, Du tænker tie, Du har alt tænket meer end nok. Jeg tænker, at der og vel findes det som krænker, Og der ei altid er saa stor en Glæde-Flok.