Jyllandsposten, 1838-07-30
Provindsialstændernes Sammenkaldelse gav Anledning til, at der skreves Adskilligt og Præsternes Stilling og Kaar. Det viste sig da, at flere Præster nærede det Haab, at der ved de raadgivende Stænder muligen kunde bevirkes en Forøgelse i Præstekaldenes Jndtægter, og det var vel nærmest Hensyn til de Forslag, som skete i Stænderforsamlingen i Roeskilde til Gunst for Skolelærerstanden, der vakte saadant Haab. Forvisset om, at det vilde vorde skuffet, og ønskende at det maatte blive det, skrev Jndsenderen heraf i dette Aars Forsommer nogle Linier, hvori han angav Grundene til sin Forviisning og sit Ønske i den nævnte Henseende, haabende muligen at kunne give en og anden Embedsbroder Anledning til Betragtninger, der maaskee kunde bevæge til at tilbageholde Forslag til Forbedring i Præsternes Kaar, hvilke han var betænkt paa at fremkomme med, og til at give Forhaabninger, der, skuffede, vilde nedslaae Sindet. Adskillige Omstændigheder hindrede imidlertid disse Liniers Optagelse i et eller andet Blad, hvorimod Jndsenderen nu finder sig foranlediget til at fremsætte de Grunde, af hvilke han formener, at Forøgelse i Præstekaldenes Jndtægter ei er ønskelig. At Staten vilde gjøre den Opoffrelse, at befrie Præstekaldene, eller i det mindste dem, hvis Tiende ikke beløber sig til 300 Tdr. Byg, fra Bankrenten, er ei at vente, skjøndt det synes, at Banken uden Skade kunde gjøre en saadan. Kuns et Par Aar senere naaede den, naar den skulde undvære denne Jndtægt af Renten, sit endelige foresatte Maal, og hævede da den Ubillighed, at de nulevende Geistlige med Anstrængelse maae udrede de svære Bankrenter, hvorfra den næste Generation skal være aldeles befriet. Kuns af Menighederne kunde altsaa Tillægget blive at udrede. Disse skulde følgelig bære større Byrder end de, de alt bære, og den forøgede Udgift give ny Næring til den Uvillie, hvormed Afgifterne til Præsten alt nu bæres. Der er neppe nogen større Hindring for Præstens Virksomhed som Folkets Lærer, end det Forhold, hvori han sættes til dette ved Maaden, hvorpaa han lønnes, i Forening med den Svøbe, der er ham, som Formand i Skole- og Fattigcommissionerne, stukken i Haanden, og som han er nødt til imellem at slaae til med. Almuesmanden, der i Almindelighed ikke tænker ret vidt om, tænker ei heller lettelig paa, at han afgiver sin Skjarv til enhver Statens Tieners Lønning, thi det gaaer et ligefra hans Lomme i disses. Anderledes er det i Henseende til Præsten. Hvad denne lever af, er, Jndtægterne af Avlingerne undtagne, en Deel af Frugterne af Bondens Sved; det gaaer fra hans Haand lige i Præstens, og han kan derfor saa meget mindre give Slip paa den Tanke, at Præstens Bestræbelse gaaer fornemmelig ud paa, at klippe den ham betroede Hjord saanær som muligt; han tæller Præsten med blandt dem, der kuns betragte deres Embede som et Levebrød, som en Leilighed til at udsuge Medborgeres Saft og Kraft; thi at Almuesmanden, hvis Stilling er saaledes, at han nødes til at see nøie paa sin Fordeel, dømmer Andre efter sig selv ogsaa i denne Henseende, er vist, og at han derfor troer og Præsten, som om Enhver, hvis Kjortel har et andet Snit, end hans egen, at han, for at bruge et gjængse Udtryk, i Grunden, ikke regner Bonden, men paa dennes Bekostning søger at gjøre sig sin Forbindelse med ham saa fordeelagtig som muligt, derom kan Jngen tvivle, der kjender lidt til denne Klasse af Mennesker. Hvor Præsten virker som GudsOrds Tiener, det skee med nok saa megen Nidkjærhed, der menes han at handle for Lønnens Skyld; var denne ei, saa menes der, saa rørte han hverken Haand eller Fod til præsteligt Arbeide eller præstelig Gang. Tillid til Præsten er da borte, Hengivenhed til ham søges forgiæves, han betragtes som en Leiesvend, hvis Flid i Embede kuns gaaer ud fra Haab om forøget Løn af denne Verden, den bestaae nu i Penge eller i det Bifald af Menigheden, der gjør det lettere for ham at skaffe sig Adgang til dens Medlemmers Punge; han menes at tale fordi han skal det, at arbeide fordi han lønnes og haaber at blive det overflødigere. Men hvad kan under saadanne Omstændigheder haabes uddrettet af Den, hvis Virksomheds Vei gaaer gjennem Hjerterne, og derfor ei kan vente at see glædelig, aandelig Frugt af sin Flid, naar Sæden han udstrøer, ikke modtages i et tillids, og kjærlighedsfuldt Hjertes Jordbund, Fandt end Conferentsraad Ørsted, som kongl. Commissarius ved Stænderforsamlingerne, Betænkeligheder, ved at gjøre Præsterne uafhængige af deres Menigheder, og kastede derved - vistnok uvitterligt – en ny Mistankens Skygge paa den alt lidet agtede Stand, det skal siges med ei mindre Bestemthed end den, hvormed Hr. Conferentsraadens Ord bleve talede til den Forsamling, der ei havde Svar at give paa denne og andre Grunde, hvormed Hr. Justitsraad Nygaards Forslag om at sætte ogsaa Geistligheden paa fast Løn, affærdiges, – det skal siges, at bleve endog flere Præster utroe Leiesvende, naar Menighederne ei længer til tællede dem deres Jndtægter, saa ansees nu af Mange Fleerdelen af Præsterne for at høre til Leiesvendenes Skare; men er Nogen iblandt dem Leiesvend, da er Aarsagen for en stor Deel at søge i det Forhold mellem Præst og Menighed, som nu finder Sted, og han borttager en ikke lille Deel af Frugterne af Præstens Embedsvirksomhed, hvilket forstyrrende Forhold vel bedste kunde hæves derved, at alle Geistlige bleve satte paa fast Løn, som udredtes af Statskassen, der da til Vederlag maatte hæve Præstetienderne. Man snakke og skrive kuns en heel Deel om den overflødige Leilighed Præsten har til at vinde sine Menigheders Tillid ved Beviser paa redelig Pligtopfyldelse for Guds og Samvittighedens Skyld, og paa egennyttighed, ved nu og da at eftergive Noget af sine lovlige Fordringer, ved hjælpsom Tienstberedvillighed ogsaa mod de Fattigere i hans Menighed osv. Tingen forandres ei derved. Viser han Eftergivenhed mod den Fattige ved imellem at undlade at inddrive sin lovlige Fordring, da hedder det, det skeete ei for Guds Skyld, men fordi han nok vidste, at der Jntet var at faaet eller: han maatte jo dog skamme sig til at gjøre dette osv. Paatager han sig Uleilighed ogsaa for den Fattige, da siges der: "han kunde jo ei være andet bekjendt." o. s. des. Og ei maa det oversees, hvad der neppe tør nævnes, at Præstens Jndtægter mangesteds ere saa knapt tilmaalte, at han og Hans maatte hungre, hvis han ofte skulde gjøre Opoffrelser. Menigheden, der kun seer Præstens Jndtægter, men deels ikke kan, deels ikke vil see hans Udgifter, anseer gjerne enhver Opoffrelse, han i Kjærlighed bringer, for en Ubetydelighed, der ei er værd at tale om; og inddriver han engang paa lovlig Maade en Jndtægt, som ei godvilligt ydes ham af Den, der uden Savn kunde det, saa ere hans forhen gjorte Opoffrelser glemte; der haves da Beviis nok for, at Kjærlighed kuns er paa hans Læbe, ei i Hjertet, at han, som alle de Andre, er fuld af Egennytte osv.