Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1774-12-26
Her forhøiede Trompeten, som hidtil alne havde blæset en Marsch eller et lidet Krigs Stykke, pludseligen alle dens Toner til en frydefuld Triumf-Sang. Den hele Bygning rystede og Portene lukkede sig op. Den første, som trædede frem, var en smuk blomstrende Helt, og saavidt jeg af den Raslen omkring mig, kunde forstaae, Alexander den store. Han blev geleidet af mange Historie-Skrivere. Den, som gik umiddelbar for ham, udmærkede sig for de andre ved sin rigeligen broderede Klædning. Men siden han ikke vel kiendte Stedet, førte han ham i et afsides Kammer, for var bestemmed til at modtage Fabel-Helterne. Denne falske Veivisers Navn var Qvintus Curtius Men Arrian og Plutarch, hvilke bedre vidste Indgangene til dette Pallads, ledede ham den store Sal, og satte ham ved den øverste Ende af det første Bord. Paa det vi kunde see alt hvad der foregik, førte min gode Ængel mig i en Vraa af dette Kammer, hvor jeg kunde see alt, uden at blive seed. Den næste Person, som traadde ind, var en meget yndig Jomfru, som indledede en æreværdig gammel blind Mand. Under hendes venstre Arm har hun en Harpe og paa hendes Jsse en Krands Alexander, hvilken kiendte Hommer meget vel, stod op ved hans Jndkomst og anviste ham Sted ved sin høire Haand. Jomfruen, hvilken, som det syntes, var en af de ni Søstre, som opvarte Ærens Gudinde, lo ved deres Sammenkomst med en uudsigelig Behagelighed, og begav sig tilbage igien. En Faders sidste Villie til sin Søn. Min Søn, da jeg har bekiendtgjort dig allerede i din Ungdom Dydens Fortræffelighed, og tilholdet dig at udføre dens befalinger, og saa med Glæde erfaret, at mine Formaninger ei har været frugtesløse, saa haaber jeg, at du vil fornemme min sidste Villie med en rørende Opmerksomhed. Din første Pligt maa det være, at beskjæfte dig ofte, og saa ofte, som dig er mueligt, med de Sandheders Betragtning, som udgiøre den Forskrift, hvorefter du har at indrette dine Handlinger, i Henseende til det allesteds nærværende Væsens Tilbedelse, i Henseende til Opfør selen imod din Næste, og Forholdet imod dig selv. Naar du endskiøndt har udvidet din Fornufigiennem en dyb Eftertanke, og igiennem Anvendelsen af store Mænds Bedømmelse, saa maa den dog aldrig forgaae sig saa vidt, at den skulle troe, Fornuftens Viisdom var tilstrækkelig, at skaffe dig Lyksalighed; meget mindre maa du holde for Vildfarelser de Religionens Lærdomme, om hvis Sandhed du (det veed jeg) noksom er overbevist, og hvortil dubekiender dig; omendskiønt du ikke fuldkommen kand indsee dem; allermindst maa du bespotte dem, efterdi du da skulle fornærme deres guddommelige Oprindelse. Det første, nævnlig Dom over Fornuftens Utilstrækkelighed at lægge Grund til din Velfærd, skal du lættelig kunde fælde, naar du tilbørlig overveier den sammes snævre Grændser, Mangel i dens Anviisning, og Nødvendighed af en guddommelig Aabenbaring. For det sidste, nævn lig den christelige Troe at foragte, skal du bevares, naar du vil betragte dens Overensstemmelse med den strengeste Fornuft-Lære, de vigtige Sandheder, den foredrager, de fortreffelige Midler, som den opdager til at erlange en timelig Tilfredsstillelse og en ævig Lyksalighed, og den korte Vey, hvorpaa den fører dig til Velfærd Religion og Fornuft maa begge være den Rettesnor, hvorefter du maa indrette dit Levnet og afmaale dine Handlinger. Enhver af disse er Skaberens Stemme, som underviser dig om dine Pigter, og du er forbunden at følge Tiltalen af dem hver. Hvor vel vil du lave det, naar du vil forbinde den Bestræbelse, som du anvender paa at lære Verden at kiende, naar du vil forbinde den Flid, som du opofrer til Videnskaberne, med en Vide-Begiærlighed, at øine-Skaberen i den Gestalt, hvori Christne tilbede ham som deres forsonede Fader, for at finde ham meer og meer stor i hans kiærlige Handlinger. Det første danner dig til en sædelig Borger af Verden, og det andet giør af dig en Christen, et Guds Barn, og du kand uden det sidste ikke engang være en Borger af Verden som har Samvitighed; vel efter Menneskenes Dom som døm meer efter udvortes Adfærd; men ikke efter Skaberens Villie, hvilken, naar du betragter ham ikke som en forsonet Gud, maa blive din Dom mer. De Pligter, som du som en værdig Borger af Verden har at yde ere adskillige, men jeg troer at jeg forelægger dig, om ikke alle, dog de fleste naar jeg formaner dig, at bevise sig underdanig imod Øvrighed, ærbødig imod dem, som ere at November. 1 en halv 1 en halv 2 en halv i to 3 D. K. 1 en halv i renhalv 2 3to 3 D. K. 1 en halv den 3 D. K. 21. to 3 D. 4 en halv1en 3 D. K. 1 en halv 4 en halv 7 en halv i Den 3 D. 3 enhalv2to 3 D. K. 1 halv den 3 D. 1 en halv i 1en 4 D. 2 en 3 D. en halv 2 en halv i 2 en halv 1 en halv i 2 en 3 D. K. 1 halv K. Jenhalv en halvden 3 D. 2 en halv Thalv 4 en halv5to 3 D. v. ito 3 D. K. i halv halv to 3 D. K. 3 en 4 D. Jen halv høiere Stand og Herkomstend du, venskabelig imod dine Liigemænd, beleven imod dem, hvis Stand, er ringere end din, mildrig imod dem, som du har at befale, taknemmelig imod dine Velgiørere, og endelig sagtmodig imod dine Fiender. Omstændighed maa giøre din Klædning ærbar, din Vandel sædelig, og din Omgang, behagelig. Flye de Vellystiges Selskaber; de ere de giftige Lægedommer lige, som føre med sig i Førstningen en sød Smag, men derpaa lade efter sig Sygdom i Legemet, Uroe i Sindet og en tidlig Død, som de bitterste Virkninger.