Norske Intelligenssedler, 1765-10-23
dske Jntelligen rer. No. No. 4. Onsdagen den 23. October 1765. ToTo Onsdagen den 23. October 1765. To Fortsættelsen. Denne Erklæring gjorde Fornuften alle dem, som forlangede hendes Beskiermelse. Nogle, som erindrede sig Opdragelsens Lærdomme, og fandt dem nu understyttede af en nye Magt, underkastede sig, skiønt uvillige, den strænge Dom, og lode sig antegne iblandt Religionens Tilhængere, som vare adskilte fra de andre ved deres Lighed i Gang, omendskiøndt en stor Deel av dem vare Fruentimmere, og ved deres idelige Bestræbelse for at stige op, uden at synes at agte Udsigterne, som stedse søgte at tilvende sig deres Øyne. Alle de, som besluttede at følge enten Fornuften eller Religionen, bleve bestandigen overhængte om at forlade Veien, snart av Passioner, snart av Begierligheder, hvilke begge havde Anledning til at bryste sig af deres Kunstgrebes Fremgang; thi der bleve saa mange avførte paa Side-Veje, at enhver Stie var meere Folkerig, end den rette. Begierlighedernes Angreb vare hæftigere, men Passionernes varede længere. Begierligheden drev sine Følgere strax af den rette Vei; Passionerne fulgte først en Stie, som gik nesten i samme Strækning, som Fornuftens og Religionens Vei, men skeyede lidt efter lidt fra, indtil de til sidst reent forandrede Banen. Begierlighederne trakte med sig de dorske; men Passionerne de forrige. Av Begierlighederne var Lysten den stærkeste; av Passionerne havde Forfængelighed Overmagten. Angrebet var farligst, naar Passion og Begierlighed forenede deres Kræfter; og da fulgtes Fornuftens Vej best, naar Begierlighed lokkede til en Side, og Passionen til en anden. Disse Forførere havde den største Lykke hos Fornuftens Tilhængere, som de sielden manglede at forraske, undtagen naar de handlede mod hverandre. Deres Sejer var ikke saa stor over Religionens Dyrkere; thi omendskiøndt de undertiden bleve førte avsides, saa fik Religionen dem gemeenlig tilbagekaldede ved hendes Udsending Samvittighed, førend en Vane kom til at besnære dem. Men de, som bekiendte sig til Fornuften, kom sielden tilbage, naar de engang forlode hende; thi hun havde intet andet Sendebud til at raabe dem tilbage, end Stolthed, som gemeenlig forraadede hendes Fortroelighed, og anvendte al sin Kunst allene paa at understytte Passionen, og naar hun endog efterkom sin Pligt, saa var hendes Møye spildt, saasnart en Vane var kommen imellem. Jeg befandt strax, at den farligste Fiende for Religionens Følgere var Vanen; enhver anden Magt var let at imodstaae, og det var dem ikke vanskeligt, naar de uformodentligen vare komne av Veien, at finde Religionen igien, ved Samvittighedens Ledsagning, naar de ikke havde givet en Vane Tiid til at trække sin Kiæde bag dem, og saaledes tilspærre den Vej som de vare komne ad. Endeel av disses Tilstand var billigen ynkværdig, som vendte sig om ved hvert Raab fra Samvittigheden, og stræbte, men forgiæves, at bryde Vanens Lænke, saae Religionen gaae frem noget fra dem, saae hende med Ærbødighed, længtes efter hendes Samqvem, men bleve, saasnart de nærmede sig hende, holdte tilbage af Vane, og forsmægtede i dette skiændige Slaverie, som de ikke kunde undløbe, endskiøndt de foragtede og hadede det. Det var Øyen synligt, at Vanerne aldrig bleve svagere ved disse igientagne Stridigheder; men at de meget meere, naar de ikke aldeles bleve overvundene, efter enhver Striid voxte i Størrelse og Styrke: En seyerrig Vane var altid dobbelt stor, dobbelt stærk efter Slaget. Udfaldet viiste, at de, som vare keede av deres Tyrannie, gemeenlig betiente sig af en gal Maade, for at slippe ud av Slaveriet; de forsøgte paa at løse deres Kiæder, en efter een, og at vige tilbage i samme Skridt, som de vare komne frem; men, førend deres Befrielse var fuldkommen, kastede Vanen altid nye Kiæder paa sin Flygtning; Der var heller ingen som undgik hende, uden de, som ved et hastigt og voldsomt Forsøg brod Lænkerne, med et forlod hende et Stykke efter sig; Endog af disse vare der mange, som i det de fore for hastig og ubetænksom frem, og av deres Frygt bleve forhindrede fra at standse, hvor de vare sikkre, bleve omsider udmattede, og maatte overgive sig igien til den Magt, som de med saa stoer Besvær vare slupne fra, og hvis Tyrannie ikke føltes retskaffen, førend man satte sig derimod. Jkke desmindre vare der altid nogle, som, naar de bleve overvældede av en Vane, kaldte Fornuft og Religion til Hielp, hvilke og strax ilede til den Fortrængtes Undsætning, men ikke med lige Fremgang. Vanen, stolt av sin Magt, dristede sig til at akkordere med Fornuften, og tilbød sig at løse nogle af sine Lænker, naar de andre maatte blive Fornuften, som aldrig var vis paa Seier, samtykte ofte dette Forslag; men hendes Samtykke var altid vis Undergang, hun maatte see den Fangne slæbes tilbage af Vanen til sit forrige Slaverie. Religion antog aldrig Akkort, men rakte Haanden ud med fuldkommen Viished om Seier, og naar den Fangne, som hun udstrakte Haanden til, ikke slap sit Tag, førte hun ham altid bort i Triumf, og satte ham paa den rette Vej til Lyksaligheds Tempel, hvor Fornuften aldrig manglede at ønske ham til Lykke med sin Befrielse, og opmuntrede ham til at holde sig fast til den Magt, hvis betimelige Hielp han havde at takke for sin Befrielse, Fortsættelsen følger.