Københavns Adresseavis, 1768-10-12
Dødsfald. Kiøbenhavn. Hr. Just Valentin Eichel Bartholin, Cadet ved Søe=Etaten, en Søn af Sal. Conference=Raad Bartholin, død paa Aastrup Gaard i Siælland den 10 October i sit 18 Aar. Jomfrue Martha Hviid, død den 19 Oct. i sit Alders 23 Aar. Ved Graven. Af Salig Madamme. Wenchevon der Lippe, J Bergen den 26de August 1768. 80 bist Du nun Asche Seren so Können den freundschaft. Zirtliche Trinen dich nicht mehr erwecken. Cronegk. Saa skal jeg altsaa tilig græde, Min dyre Kone ved din Død! Skal den fordunkle al den Glæde" Jeg nys i dine Arme nød " Skal jeg dig - evig - evig miste! I Himle. - - Hvilket Tordenslag? Du døer. - Ney Hiertet reent vil briste, O! gid det var min - sidste Dag Hvad har jeg nu af al min Lykke? " Jammer, - Kun en Haandfuld Støv; Den er som hiint Ormstungne Smykke, Et Elementers Rov et Lov, Saa Skiæbne, Hvæsser du og Dolke, At farve dem i Dydens Blod! Saa kan du see Beklemtes Tolke, "See Taarer an med saadant Mod! Dit Slag! - O saae Du kun mit Hierte, Hvor dybt det giennem Sielen gik; Jeg føler evig til den Smerte, "Som kosted Dig kun - Øyeblik, Hvor kan et Saar vel blie forbundet, Hvor alle Aarer tomme er? er Blodet først udrundet, Ney Ney. Saa er der ingen Redning meer. - Ja " Ja saa gik det og min Glæde, " Den sank i Skiæbnens Afgrund ned, Den sank O hielp mig at begræde, Mit Tab - og min - Elendighed, " Jeg staaer igien ved Haabets Bredde, Forladt - Ach Gud! End om det stod, Til mig - og Taarer kunne redde, " Jeg ville gjerne græde Blod. Med disse Taarer kom min Ven og slængte sig Bleg - Maalles - Kold- og Stum af Graad i mine Arme Og Skiæbne. - Endnu kan Han ey bevæge Dig? Selv Furierne lod sig dog ved sligt forbarme. Ach tillod Din nye Tilstand Dig, Emire. -At see det bedste og det ømmmeste blant Hierter, Din Mand - end om Du saae Ham græde ved dit Liig, Og vidste saa Du selv var Aarsag til Hans Smerteer. O hvilken martrende en Kundskab var ey det Den eneste - Du i Dit hele Liv bedrøved, Det var - Men Ney jeg giør dit Hierte jo Uret, Thi Døden og ey Du hans Arme Dig berøved; Ja græd! - Jeg græder med - beklagelige Ven! Naar Taarer flyder saa Naturen selv til Ære; Saa er det ingen Skam at væde Øm - og den, Er aldrig Philosoph, som da en Helt kan være, O Ney Naturen selv var med og skrev den Lov, Den Lov - Din Ømhed her i Dag saavel forklarer, Den Alt i Eden med den første Adam sov, Og derfra kom den ud endog iblant - Barbarer. Som billed Stotterne ved Delphis Altere, J sine Marmore en evig Tanshed giemmer, Og denne Taushed er dog meer veltalende, End fordum hele Roms Republicanske Stemmer. Som Nattens Fælhed just forøger Lampens Skin Naar Solens Straaler kun fordunkler alle Fakler, Saa er og Døden selv et Viisdoms Magazin, Som tanse Sukke giør til levende Oracler. Saa græd engang en Young ved sin Narcisse Grav, Harmonisk græd Han - og af disse vise Sukke, Blev fød det Foster, som Ham Rang blant Engle gav, Og viiste at man kan foreviges ved Sukke. Saa fløy en Cronegk og fra sin Serenes Liig Hen i en Ørken for sig engang mæt at græde, Han græde og græd sig viis - og græd sig lykkelig, J Daarer, Vil J nu vel bytte Graad for Glæde. Min Ven Ach. Hvorfor er dog denne grumme Trøst, Den eneste. Jeg har tilovers for dit Hierte, Og Himmel hvorfor gav Du mit beklemte Bryst, En meere Styrke til at bære andres Smerte. Emire - Jeg som saae Dig nylig - Sallige! Som Ephen flynger sig hist og sin kiære Stamme, Saa saae jeg hvor Du laae Din Ven i Armene Og nu - Ach hvorfor seer jeg endnu ey det samme? Øm, kiærlig - dydig - og i dine beste Aar, Blev Du paa engang fra saa kiære Arme revet, Fra Hymens Altre Du med et saa got som gaar, At døe - fra Selim, for hvis Skyld Du en levet. Men slige Scener er og alt for blodige, Farvel for evig - Ney mit Hierte kan ey mere, Nu mødte just min Graad en Flok Bedrøvede, Farvel - Jeg frygter for jeg møder endnu flere. Din Dyd og Ømhed - gier mig Aarsag til min Frygt, Og hvem besegler ey Dit Venskab nu med Taarer, Ach Ja! Det var paa alt for stærke Grunde bygt, Til at det skulle ey saa mange Hierter saare. Men Du - Som dette Tab i Dag angaar saa næv, Ach Gud, Hvad faar i Dag Din ømme Siel at vide, Mon Himlen vil ved sligt forsøge om Du er, J Stand - Det lader som Du lever for at lide. J Stand - at holde ud taalmodig slige Stød, Hvi skabte den Dig da ey med et Tiger Hierte, Ach aldrig skal jeg troe at Du saa om blev fød, Kun for at føle ret desbedre til Din Smerte, Hvor længe siden er det vel vi begge græd, Da Himlen gav Dig just et Hierte=Stod som dette Og nu - nu traf det just igien paa samme Sted, Just nu Du skulde best Dit første Tab oprette. Ja troe mig slige Stød behøver alt vor Mod, Saa stærk en Fiende udkræver stærke Vaaben, Og Hiertet zittrer dog saalænge Blod er Blod, Men Ach. Der staaer en Dor til Himlen altid aaben. () Hvor fandt vi ellers af slig Labyrinth vel ud men naar den best skal redde, Fornuften praler vel Saa bliv dens Almagt til et Jntet af en Gud, Saa staar vi smukt forladt igien ved Haabets Bredde. Den Haand som saarer - den og læge kan igien, Og Himlen villig er at heele vore S. Ja skiønt den straffer - er den ligefuldt vor Ven, Og Skiæbnens Maske til vort eget Vel kun borger. Thrax troer sig lykkelig - og lever altid vel, Naar saae I Ham og saae Ham ey paa Roser vandre, O Ney betænk Jer vel, Men er Han lykkelig Saa seer J Han er meer ulykkelig end andre. Hvorfor, – Han føler ey sin Siels Bestemmelser, Han troer det rettest er at drukne sig i Glæde, Hans Hierte kiender ey de omme Folelser, Som store Siele kun kan føle ved at græde. Han er for lykkelig at føle andres Nød, Og Dyd og Armod er Ham ubekiendte Navne, Han troer kun at Han for sin egen Skyld er fød, Hvad Lykke maae Han midt i al sin Lykke savne. Saa dømmer Verden til - men Gud, Hvor dømme de, Hvor saae det ud; Jfald ey Himlen dømte andet, Ney just fordi den vil paa vores Bedste see Saa har den Malurt midt i all vor Nectar blandet. Fra denne Kilde bør vi hente Trøst - og den, Den er for Bundløs til at vi den kan udtømme, Vi veed at Himlen gav og Himlen tog igien, Og efter denne Lov bør vi dens Forsyn dømme. Her er et Udkast blot af den Philosophie, Som kan fra Grunden af et saaret Hierte lindre, Al anden Trøst er blot et Sielens Tyrannie, Som standser Sorgen lidt - men aldrig gjor den mindre. Og hvem kan kiende den og bruge den - som Du, Du kiender Lykken alt for vel at troe dens Snare, Spend Buen kun for høyt - den brister strax i Tu, Din Lykke var for stor at kunne længer vare. () Tullin. (Formodentlig er Hr. C. Fasting, som nu er Hovmester hos Hr. Stift=Amtmand Petersen i Bergen, Autor til dette Vers.