Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-06-10
Stockholm, den 3die Junii. Vi ere lykkeligt landede her i Formiddags, under de vakkre Stockholmeres Jubel. – – Efter at vi i Torsdags, ombord paa den kraftige Tris", havde sendt den kjære Axelstad vor Afskedshilsen paa Accordernes liuswa Vinger fra Rheden, og tydeligt bort vore Venneskarers Hurraraab fra Langelinie, søgte Jris under dampende Aandedræt snart at undrage os deres Blikke, og i kort Tid forsvandt Axels Taarne i den fjerne Regntaage. Uagtet den indtraadte Regn og Blæst forbleve en Deel af os dog paa det friske Dæk, overgivende os til vore Makintoshers og Paraply ers Beskyttelse. Allerede Kl. 5 naaede vi ad vor vaade Vei Malmøes Bro, og efter næppe en Times Ophold her, som hengled under jublende Forening af henved 100 Venner fra Lunds Universitet, styrede vor gyngende Sø vogn med sine c. 250 Reisende sin Cours omkring Skaaners fremspringende Haae. Endnu for Natten passerede viAstads af Hvidtningen venligt glimtende Mure, tilhøire hævede sig snart i fortladen Skikkelse det trofaste Bornholm, men tabte sig igjen i Nattens Mørke. Nu blev Søen rummeligere, hvilket sporedes paa de voldsomme Stød, Jris maatte gjøre, for at gjennembryde de sig taarnende Bølgedæmninger. Vi vare nu for det meeste Alle i Kahytterne, hvortil allerede Søsygen havde nødt en stor Deel, som ved deres piinlige Tilstand omkring paa Bænkene og Gulvet nedtrykkede meer og meer den muntre Stemning, som hidtil havde hersket. Dog kunde endnu en Deel i en vis Grad fortsætte Sangen og de muntre Jndfald, hvoriblandt jeg var saa lykkelig at kunne henregne mig, imedens Nogle, udgjørende en Mellemclasse, blege og stumme stode eller sadde i mismodig Forventning, om Sygen eller Constitutionen skulde løbe af med den i Legemet opstaaede Kamp. Men meer og meer gik ogsaa disse, som udskrevne, over til de Syges Antal, imedens vi Øvrige hen mod Dagningen søgte nogen Hvile. Den følgende Dag vedblev Tilstanden at være den samme Vi Tappre holdte os, uagtet den endnu nedstyttende Regn, paa Dækket. Ved Middagstid klaredes Luften af en behagelig Østenvind, og det herligste Veir indfandt sig, til stor Lettelse for Jris's Befolkning. Desuden beroligedes Søens Gang og Skibets Støden ved de, først til Venstre, siden til Høire sig nu visende Kyster, imedens et i Solens Straaler venligt blinkende Sund aabnede sig for vor nu lige nordlige Retning. Det var Calmarsund, der tog os i sin Favn, med hoga Svea paa den ene og det romantiske Øland paa den anden Side. Snart præsenterede sig ogsaa den gamle Universitetsstad Calmar selv for vore forskende Blikke til Venstre, fremspringende som for at opfordre dem, som komme fra Sydsiden, til forgiæves at prøve paa at indtage dens stærke Fæstningsværker. Ved vor Ankomst vaiede paa den over Fæstningsporten, ophøiede Cavalieren (hvoraf Calmar skal have sit Navn, det svensk norske Flag. Stolt skred Jris med os gjennem Havnen indtil Bryggen, for her at forunde os den intenderede Aands- og Legemsstyrkning. Vi, saamange som for Søsygen vare istand til at forlade Skibet, ialt c. 70, hilsedes allerede ved Landstigningen af en talrigMenneskeskare med et mangfoldigt gjentaget "Welkomna! og modtøges paa det hjerteligste af Hr. Biskop Dr. Kullberg samt Gymnasiets Lectorer og den studerende Ungdom. Toget, som ikke savnede Ledsagere, satte sig først i Bevægelse til Gymnasiet og Domkirken, derpaa til Slottet, hvis Volde og majestætiske, noget øde udseende Bygning, vidne om en fjern Fortid. Her vistes os Unionssalen, som af Alt havde meest Jnteresse for os, tilligemed alle her forvarede Antiqviteter. Efterat have betragtet det mindeværdige Slot, hvorom mere senere, baade inden- og udentil, begav man sig til den med smaa fulde Blomsterpartier forsynede Rostad Park, hvor der i det derværende Hotel tømtes mangen Skaal paa Nordens Held. Efterat vi paa Stadens Societetshuus havde indtaget et af vore Calmarske Venner arrangeret Middagsmaaltid, ledsagedes vi atter ombord, og langt ud paa Søen lød i vore Øren Ordene: "Lefve Brødrafolken! besvaret af vore fulde Hurraraab for Calmars og hele Sverrigs Jndvaanere. Under fornyet Regn og Blæstploiede Jris rask Reptuns vaade og stænkende Mark, saa vi ved Morgenens Frembrud igaar omsider fik Øen Sand holm i Sigte, hvormed Stockholms saakaldte Skargardbegynder. Saalangt Øiet kan naae, slynger sig her den stille og dybe Fjords speilklare Flade trindt omkring tusinde deels beboede, deels ubeboede Øer, og hele denne Star gaard er virkelig et af Naturens Mesterværker. Her passerede vi ogsaa Warholms Stad og Fæstning, som synes at være et sikkert Værn for Sverrigs Hovedstad. Ankomne til Stockholm overraskedes vi ei alene af det prægtige Skue, som Sveas skjønne Metropolis frembyder, men ogsaa af den Velvillie og overordentlige Forekommenhed, som Stadens Lærde, hvoriblandt Ordens Biskoppen tilligemed en uoverskuelig Mængde, viste os, da vi ved Logardstrappan stege iland – en Modtagelse, som om vi havde været længe fraværende og savnede Brødre.