Adresseavis for Børn, 1782-01-23
Jblandt de Pillegrime, som i afvigte Aar reysde med den Caravane fra Damasko til Mecca og Medding, befandte ogsaa AmruJvn Baruk. Han havde allerede tre gange tilforn været hos Mahomeds Grav, og denne for Børn. gang reyede han derhen for sin Sundheds Omstændigheders Skyld. Han havde nemlig en farlig Pleuris eller Byld i Brystet, og da han havde havt en Drøm, som lod ham formode, at han skulde faae sin Helbredelse i Mecca, saa gjorde han Reysen med endnu engang, omendskiønt han var neppe i Stand til at gaae. Naar man undtager, hvad han leed af sin Sygdom, kom han lykkelig til Arabien, og for at bevæge Propheten, til at vise Medlidenhed imod ham, tilbragde han syv Dage med Fasten og Bøn ved hans Grav, og var en meget mere nidkjer og alvorlig Pillegrim, end nogen af de andre i Caravanen. Men hans Onde og Lidelse af Brystbylden tog alligevel ikke af; det blev tvertimod daglig verre med ham, og han maatte reyse bort igjen, uden at være bleven hjulpen. Caravanen var imidlertid en Morgen tidlig reyst afsted, uden at Amru kom med den; thi det var samme Dag hans Fødselsdag, og han vilde endda iagttage en af hans Religions Ceremonier, førend han forlod Mecca. For at indhente de afreyste Pillegrime igien, tog han Veyen over et steylt og vildsomt Bjerg. Han havde allerede gaaet hele Dagen, uden at være kommen til Enden af Bjerget, og han maatte nu tilbringe Natten i en Hule. Den Frygt, han havde for at blive reven ihiel af vilde Dyr; den stærke Hunger, som nu og begyndte at plage ham; den fælle Ensomhed paa dette skrækkelige Bjerg, og de tiltagende Smerter, han følede af Brystbylden, lod ham ikke et Øyeblik faae Søvn i sine Øyne, og han tilbragde denne Nat med de tungsindigste Tanker, iblandt hvilke denne var den forskrækkeligste, at han begyndte at tvivle om Forsynet. Allerede ofte tilforn havde han fundet denne sorte Tanke opstige i sin Siel; men han havde endnu stedse havt Styrke nok til at overvinde den. Men nu, da Morgenen frembrød, og Amru saae de fæleste Afgrunde paa begge Sider af hans Vey, og faae ubestigelige Klipper for sig, saa holdt han sig for den ulykkeligste af alle Mennesker, og hans tungsindige Siel og Hierte overlod sig til de bedrøveligste Fristelser og Ansægtninger "Ach, raabde han i sin Mismodighed, er det den Algode, som har skabt mig, for saaledes at plage mig, Som styrter mig udi en Elendigheds Strøm efter en anden, Avis. anden 2 – Er det den Alvise, som her har plantet denne Naturens Rædsel, dette fæle vildsomme Bjerg? – Er det den Alvidende, den Retfærdige, som vil her, efter en langsom og pinefuld Død, lade mig blive et Rov for hungrige Hyæner, i Stedet for at saa mangt et Skarn vandrer imidlertid paa Roser, og iblandt tusindfold Lyksalighed kan vælge den største Overladt til saadanne sorte Tanker gik Amru ikke med den Forsigtighed, som han burde, paa denne sin ujevne og farlige Vey. Har styrtede altsaa, og hans Brystbyld brækkede op og gik i Stykker ved Faldet. J nogle Minuter blev han liggende gandske uden for sig selv af Skræk, og vidste ikke, enten dette Tilfælde skulde befordre hans Helbredelse eller hans Død. Men da han følede, at hans sædvanlige Smerter og Beklemmelser ophørde, og han begyndte atter at aande lettere og bedre, saa faldt han ned paa sit Ansigt til Jorden, og opofrede følgende Bekjendelse til sin Befrier: "Her ligger jeg, du Urandsagelige og Ubegribelige, og opofrer dig mit Liv, som jeg ikke mere fortjener. Jeg har ved min Opførsel gjort mig lig de vilde Dyr, som her ere omkring mig. Jeg vidste og var overbeviist om, at du var og er den allene Vise, og disse mine forvovne Læber har endog ofte aflagt denne Bekjendelse; og dog lod mit Hjerte mig tvivle derom. Jeg vidste at du elsker Menneskene, ligesom en Fader elsker sine Børn, og dog forglemde jeg Elendige, at holde mig til dig. O, jeg har fortjent, at du skulde lade disse Klipper falde sammen over mig, og begrave mig; thi jeg er ikke værdig at leve, eller at kaldes et Menneske. Jeg har fortjent, at du skulde sende de hungrigste Løver imod mig, for at sønderrive mig, og knuse mig saaledes imellem deres Tænder, at ikke det mindste Been af mig skulde findes mere Disse Ord, som han udraabde af sit Hjertes hele Fylde, havde nogle arabiske Røvere hørt, som gemeenlig pleye at opholde sig i disse Egne, hvor Caravanerne reyse igjennem. De tænkde i Førstningen, at ville udplyndre ham; men da de kom nærmere, og saae hans Klæder og andægtige Stilling, saa gjorde de ham intet ondt, men bragde ham endog med alle Høyagtelses-Tegn for Børn. til Caravanen igjen. Nu kurerede Reyselægerne ham fuldkommen, og enhver Pillegrim, som han fortælde, hvad der havde tildraget sig med ham, beundrede Forsynet og dets Veye, som til ulykkelige Menneskers Tjeneste kan endog bruge de Ting, der synes urimelige. Frits og Oldenborren. En Fortælling. Det er en deylig Dag; Jeg Oldenborrer fange maae, Og ret fornøye mig, Saa sagde Frits, og hoppende Og glad nu sprang afsted. Ret gjorde han, – Gjør ligesaa, Læs først. – og glæd dig saa. Der stod et lidet Æbletræe, Og paa dets Stamme krøb En Oldenborre i sin Roe, Og ikke fløy derfra. Vips den for Frits et Bytte blev: Kom hid, du Røver, kom Du strax skal faae din Løn, fordi Du raner fra mit Træe. Han Dyret tog, og om dets Been En Silketraad han bandt. Naar det beængstet fløy nu op, Saa faldt det atter ned. Det fløy, og rykde Benet af, Som fast i Traaden sad, Da sagde – Oldenborren. Ney, Men Drengens Følelse. Tænk, om du Oldenborre var, Og jeg var Menneske, Og for du hungrig var, som jeg, Jeg blot da qvælde dig! Viid dog, een Gud os begge To Har skabt, og qvæl ey meer Det mindste Dyr; det gjør saa ondt, At jeg mit Been har mist, Frits Oldenborren flyve lod; Men Lysten var forbi. I Unge, tænker paa de Ord, Hans Hjerte sagde ham,