Jyllandsposten, 1839-07-02
Hoveriets Skadelighed fra flere Sider betragtet. Meget er der især i den senere Tid skrevet og talt mod Hoveriet; men som oftest har man blot taget Hensyn til det Tab, samme tilføiede de Hoveriegjørendes materielle Jnteresse. J hele 34 Aar havde jeg her i Hiermind Leilighed nok til at bemærke Hoveriets Mislighed i flere, ogsaa i intellectuel og moralsk Henseende. Og i 7 Aar har jeg nu havt den Glæde at overleve samme. Gjerne vil jeg tilstaae, at det, som en Følge af mindre ugunstige Omstændigheder, ikke overalt er lige misligt. Jeg vil kun beskrive Hoveriet, saaledes som det fandtes her, og som det vel paa mange Steder, fandtes, og endnu tildeels tør findes at være. At Hoveriet er det nyere, bedre Jordbrug ugunstigt, er oftere erindret, og er vel ingen Tvivl underkastet. Den Gaard, der skal dyrkes ret, kræver Mandens udeelte Tid, og kan ikke dyrkes tilgavns, hvor anden Mand er Herre over saa stor en Deel af hans Tid. Alle det forbedrede Jordbrugs Venner og Velyndere (og gid disses Antal maatte formere sig med en hos os hidtil ukjendt Raskhed!) vide af Erfaring, at dette til Vederlag for dets større Frugter, fordrer og igjen mere Arbeide, mere Tilsyn, mere Grandskning og Tænkning. Opmuntrede man derfor Beboerne her forhen til bemeldte Jordbrug, ved Forestillingen af sammes store Fordele, mødtes man af disse ei allene ved Huusflid sig udmærkende, men og iøvrigt ret dristige Folk, med det Svar: "Vare Fordelene af dette Jordbrug endog nok saa tillokkende, saa fristedes vi dog ikke letteligen til at begynde med alle de Anstalter, da vi har ondt nok ved at faae Tid til det allernødvendigste Arbeide ved det gamle Avlsvæsen, som vi næsten maae stiæle os til at faae forrettet." Og vist er det, at der ofte ikke levnedes dem stor Tid til deres egen Avlsdrift, Der strikkes, til Beviis paa deres Huusflid, i denne ene By aarligen for 3000 Rbdlr. Uldtøi til Salg. da de, som ikke sjeldent var Tilfældet, kaldtes 34 Dage om Ugen paa Hovmarken. Og hvad der endda var det Fortrædeligste ved dette Hoveriearbeide var, at Fordelen af samme for Godseieren somoftest ikke stod i noget Forhold til det Tab, det voldte dem, der maatte præstere det. Saaledes f. Ex. dreve disse efter Bestemmelsen med 8 Plove i een Ager; og tog nu her een Plov Skade og gik istaa, saa gik hele Resten istaa med. Var een Mands Heste ringe, saa at de ikke kunde komme fort, saa maatte hele Resten krybe med. Var Ageren næsten opploiet, runderede en Deel af Plovene omkastede og til ingen Nytte. Blev der budet Vogn hen til Gaarden, for at kjøre Korn af Loen, saa maatte samme, hvis den var her fra Byen eller fra Langaae, de 2 største Byer paa Ulstrup Gods, der begge ligge en fuld Miil fra Hovedgaarden, gaae de 2 Mile frem og tilbage, for blot at føre dette Korn fra Ladedøren, til Lofttrappen. Ja ofte gik fra disse tvende Byer hele 300 Vogne, for ikke at tale om de Hovedgaarden nærmere Byer, disse 2 Mile uden mindste Nytte. Dette var saaledes Tilfældet ved Jndagningen af Hø og Korn. Man kunde have kjørt hjemmefra i Tørreveir, og kom neppe paa Hovmarken eller begyndte med bemeldte Arbeide, førend det og begyndte at regne; og i Haab om, at Veiret igjen skulde forandre sig, tøvede man stundom til det Meste af Dagen var forbi, kom saa hjem, og hørte saa med Misfornøielse, at her havde Regnen ikke været af den Betydenhed, at man jo kunde have kjørt sit eget Ho eller Korn ind. En anden Gang vilde man være klogere, men erfarede saa Sandheden af Ordsproget: "Landmanden bliver aldrig viis; man vilde ikke vente, og nu indtraf baade henne og hjemme det Modsatte. Stundom regnede det her hjemme, og man blev da og hjemme, fordi man urigtigen forestillede sig, at det og regnede paa Hovmarken. Og hvad var nu Følgen af alt dette, uden unyttig Heste- og Vognslid, Tidsspilde, eget Arbeides Forsømmelse, Dispyter og Stridigheder, Det kunde vel synes, at tabte Bonden ved dette Hoveri, maatte dog idetmindste Huusbonden tjene ved samme. Men, at dette sidste ikke engang var Tilfældet, er allerede bemærket. Nei, ved den bestaaende Hoveriforening hindredes Huusbonden og i, med Fordeel at indføre det forbedrede Jordbrug, og derved at give Bonden Exempel, saa at Hoveriet bandt Hænderne baade paa Huusbonde og Bonde til Begges, ja til hele Landets Tab. Hertil kom, at som Hoveriarbeide i Almindelighed forrettes med Uvillie, saa forøgedes Uvillien her ikke lidet ved det, at Bonden efterhaanden lærte jo længer jo meere at beregne Tabet af Hoveri, og jo mere Hoveriefrihed og Selveiendom udbredtes rundt omkring. Det er derfor intet Under, at Hoveriarbeide ikke har det bedste Ord paa sig. Hvor vanskeligt, for ikke at sige umuligt, det end- og med den bedste Villie, ved den her dengang bestaaende slette Udskiftning, (hvortil desværre Mage findes kuns paa alt formange Steder i Landet) i Forening med Hoveriet, maatte være for Beboerne, at give deres Børn en jevn og ordenlig Skolegang, især om Sommeren, begribes letteligen. Nu kom der Hovbud, ja stundom, med det samme, Bud om Arbeide paa en nu iverkværende Vei, imens de forskjellige Kreature, der ofte stode paa 34 langt fra hinanden liggende Lodder, ogsaa skulde passes, for ikke at tale om en eller anden indtræffende uopsættelig Syssel. Hvo vilde vel nu ved alt dette fortænke dem i, naar det hed: "Jdag kan da Børnene ikke komme i Skolen, saa faaer Kommissionen at sige, hvad den vil, og hvad vil den kunne sige Andet, end Nød bryder alle Love, Og virkeligen saae Kommissionen sig stundom i samme Forlegenhed som hiin Konge og Hærfører i gamle Dage, der for at skaane de mange af hans Soldater, der ved at flye af Slaget havde efter Lovene forbrudt deres Liv, sagde i Raadet: "Jdag faaer Loven at sove, for at vaagne igjen imorgen." Men Loven sover aldrig uden Fare. Den staaer herved Fare for, omsider at sove reent hen Saa ugjerne som Huusbonde og Huusmoder hørte Hovtrommens Lyd, saa gjerne hørte derimod de fleste af deres Tjenestefolk og af Ungdommen samme, især naar den gjaldt dem alene; thi for dem var da en Hovdag ikke sjeldent en Morskabs ja en halv Hviledag. Der samledes den Mængde unge Mennesker. Ungdom og Viisdom, hedder det, følges ikke gjerne ad. Og saa gik det og ofte her. Overladte til sig selv, fristedes de letteligen efter fuldendt Gierning til, istedetfor at vende hjem igjen, at forslaae den øvrige Tid af Dagen med Leeg og Spøg, gjækkelig Snak og Den berømte Spartanerkonge Agesilaus efter Slaget med Thebanerne ved Leuctra. Væsen, samt med at fortære den sidste Rest af den Proviant, hvormed den ofte fattige Huusmoder havde klækkeligen maattet forsyge Hovposen, mens hun selv med Mand og Børn hjemme maatte tage det, som de kunde faae det. Og naar da Folkene saaledes havde ladet Huusbonden vente kjønt længe paa dem, var det intet Under, om de ved deres Hjemkomst just ikke bleve meget venligen modtagne, og at derover opstode Kjævlerier og Ordvexling, og at heraf igjen fulgte Tjenestes Opsigelse fra den ene eller anden Side. Jmidlertid kom Kongen i Besiddelse af Gaard og Gods, tvende Hædersmænd, Begge lige varme Venner af Bondestanden, indtraadte i det Høikgl. Rentekammer; Hr. Justitsraad Bindesbøll, en denne Stand ikke mindre varm Ven og Talmand, overtog Bestyrelsen, af de kongelige Godser, og daværende Forpagter af Hovedgaarden, nu Eier af samme og af Bøndergodset, Hr. Koch, en af vore driftigste og dygtigste Landmænd, ønskede derhos ikke at beholde Hoveriet, som det, hvorved han ikke sønderligt, og Bønderne, hvis Gaver han som en human Mand ogsaa havde forØie, endnu mindre fandt Regning. Og hvad lod der sig nu vel af disse sammenstødende, for Ulstrup Gods saa heldige, omstændigheder Andet vente, end hvad der paafulgte Begge benævnte Byer, der med de tvende Præstegaarde udgjøre 38 Gaarde, forundtes ei alene en anden og hensigtsvarende Udskiftning med de fornødne Udflytninger, men begge Byer og med dem hele Godset befriedes for bestandig fra Hoveriet, mod en moderat aarlig Afgift. Saaledes opnaaedes her tvende ønskelige Goder paa eengang. Sidste af disse, Hoverifrihed, maa og bør man vel snart haabe og vente Land og Rige over. (Fortsættes.) Fornøden Oplysning.