Viborger Samler, 1813-08-25
(Af Alt. Merk. og Hamb. Corresp.) Sydamerika. Det frygtelige Jordskjælv der i f. A. raste i Provindsen Caraccas, og ødelagde hele dette Land, er baade som et overordentligt Natursærsyn, som i politisk Henseende af megen Mærkværdighed, i det derved den i Provindsen Venezuela udbredte Statsomvæltning, og den alt næsten modnede Uafhængighed og nye Tingenes Orden i denne Fristat, er, om ikke tilintetgjort, dog sat efter alt Udseende tilbage for lang Tid. J saa Henseende kan man ikke uden Deeltagelse læse følgende et Øievidnes Skildring af en Begivenhed, som de europæiske Blade kun meget flygtig have beskrevet. Den 26de Marts 1812 Kl. 5 om Eftermiddagen følte man den første Rystning. Luften var stille og Heden overordentlig; men intet havde forud bebudet den skrækkelige Begivenhed. Det første Stød, man lagde Mærke til, og som Klokkerne rørte sig ved, varede omtrent kun 6 Sekunder. J de paafølgende 10 til 12 Sekunder bevægedes Jorden paa en bølgeformig Maade omtrent som havet ved stille Veir. Man troede Faren nu var forbi; men snart fornam man underjordisk Bulder, og electriske Udbrud, stærkere end Tordenslag; den med ubeskrivelig Hurtighed rystede Jord, syntes at koge, som Vand ved hæftig Jld. Tre til fire Secunder fornam man en dum Drøn; nogle Minuter derpaa leed Jorden nye Ryst ninger i modsat Retning fra Nord til Syd, og Øst til Vest. Dette korte Tidsrum var nok til at ødelægge den hele Stad Caraccas fra Grunden. Mere end 30 andre Byer, Landstæder, de talrige Kolonier, der vare udbredte paa dette herlige Landstrøgs Overflade; alt det blev i et Øieblik ødelagt i en Vidde af 300 Mile. Henved 30000 Menneske fandt derved deres Død, og mange tusende bleve grusselig qvæstede. Ved Foden af det høieste Bierg ved Navn Silla, og ved Indgangen til en stor af mange Floder vandet Slette, hævede Byen Caraccas sig betydelig over Havets Overflade, og nød bestandig en frisk og behagelig Luft. Langfredag havde Jndbyggerne i Hobetal begivet dem i Byens Kirker, og disse bleve nu deres Grav. Trefoldigheds- og Alta Gratia kirken, der stod Bierget nærmest, følte og hæftigst Virkningerne af den overordentlige Rystning; thi hvorvel de vare over 150 Fod over Jorden, styrtede de dog sammen med saadan Vælde, at Ruinerne ikke var over 5 til 6 Fod. Hvor hæftig Jordskælvenmaae have været, kan man slutte deraf, at disse Bygninger hvilede paa Støtter og Pillere, der vare 20 40 Fod i Omfang, og hvoraf man ikke gienfandt noget Spor. En herlig Række 2 Etagebygninger, der kunde rumme henved 4000 Mennesker og for nærværende brugtes til Tøihuus, havde samme Skiebne. Her blev et heelt Linieregiment, der just vilde slutte an til et Kirkeoptog, reent opslugt af Jorden. Ubeskrivelig er den Skræk og Angst, der overfaldt alle overlevende Jndbyggere. Bestyrtelse, Ubevisthed. Uorden, Fortvivlelse, religienst Sværmeri havde vexelviis bemestret sig alle Mennesker. J Begyndelsen, søgte enhver at redde sig saa godt han kunde, eller kaste sig paa Knæ, at nedbede Naade fra Himlen. Saarede, Dækkede med Støv, med revne Klæder, med Børn, Syge eller Saarede paa Armen, selv jamrende og grædende, frembrød de et hiertebrækkende Syn. Efter Rædselens første Øieblik, da Menneske foredrager Selvfrelse for enhver anden Betragtning, martredes de Frelste af de pinefuldeste Erindringer. Hver søgte i sørgelig Uro en dyrebar Frænde eller en Ven. Man spurgte med Smertens og Rædselens Udtryk efter dem. Under de øde og bloddryppende Ruiner, saae man de Ulyksalige, der endnu vare i Live, vælte om, uden andet Værktøi end deres Hænder, for at fremdrage Levende og Døde. Alle løb om paa denne store og gyselige Kirkegaard, styrtede sig mellem Ruineer, og lyttede efter Jammertoner fra de levende Begravne, som det maaskee endnu var muligt at redde. Resten af Dagen og hele Natten tilbragtes med denne Syssel. Næste Dag maatte man vise de Døde den sidst Pligt, men umuelig kunde man iagttage de sædvanlige Jordefærdsceremonier. For at undgaae Pest opdyngede man Ligene forskiellige Steder paa hinanden og brændte dem med Ved, som man havde draget frem af Ruinerne. Forraad, Bohave, Linned, alle Livets Nødvendigheder vare enten 3de lagte eller ranede af Pøbelen og Negerne. Man leed Mangel paa Alt, Vandledningerne vare forstyrrede, Bekkene udtorrede, eller drevne ud af deres sævanlige Runde. J Byen fattedes Vand og Kar at tage det i, man maatte gaae meget langt for at lædske sin Tørst, og havde til ikke andet end Hænderne at drikke af. Martrede af Hunger og Tørst, og uden Huusly, flygtede de, der eiede Landstæder, til disse, men desværre var intet skaanet. Landet frembød ikke andet end en viid Slette Ruiner. De vendte tilbage til Byen, hvor de mellem deres Ulykkesbrødre syntes mindre ulykkelige, da Landets Stilhed og Eensomhed forøgede Naturens skumle Udseende. Paa Torvet bragtes ingen Levnetsmidler. Adskillige, der forgiæves havde søgt Levnetsmidler i Omegnen, omkom af Hunger, og de der ikke døde kunde kun med yderste Møie faae Livsophold, og hvis man ikke endda havde reddet nogle Forraad af Cacao, Sukker og Mais, der solgtes til uhyre Priser, vilde endnu flere Menneskeer være sultede ihiel, end der omkom i Jordskjælvet. De Qvæstede af alle Stænder, henved 3000 i Tallet, bleve lagde ved Bredden af en Flod i Træernes Skygge; men de leed fuldkommen Mangel paa Alting, endog det Allerundværligste; Trøstens Ord, var det eneste, man havde at give dem. Denne frygtelige Begivenhed frembød i øvrigt den opmærksomme Menneskeiagttager et paafaldende Billede af de amerikanske Spaniers Sæder og Sindelag saavelsom af de Grundsætninger, der bestemme deres Levemaade. Jeg har seet Huusfædre der havde mistet 56 Børn, Venner, Paarørende, Alt, hvad de eiede, og ikke fældte en eneste Taare. De fleste trøste sig ved reeligiense Betragtninger. Andre druknede deres Kummer i Rum, og alle syntes langt mindre bedrøvede over denne Begivenhed, end de vilde været over Tabet af en Proces, der havde krænket deres Rang som Adelsmænd, eller berøvet dem Forsædet i en offentlig Forsamling eller ved en religiens Høetidelighed.