Københavns Adresseavis, 1784-09-24
Natten imellem den 24 og 25 er indbrudt paa et Lysthuus i Torbeck og bortstiaalen en stor Teleskop eller Kikkert med Messing Skruer og Fødder til at legge sammen, at arle 2 løse Stykker til den at see om Natten med, altsammen i et Mahoni Futteral, 6 Fag grønne og høide rudrede optrukne Gardiner med Lidser og Qvaster, Betrækket af samme Tøy til en Canapee, med andet maat; hvem som om dette Tyverie kan give nogen Oplysning loves en raisonabel Douceur paa Østergade Nr. 54, eller paa Gaarden Rolighed i Forbeck. Med Posten forsendende Tos J Anledning af Hr. Claus Brustings Død i Nestved, hed, derfra indsendt: Mørk er min Aand, og Smertens tunge Skygger De trykke ned min Fryd, Og Sorg sit Sæde i mit Hierte bygger, Ved Gravens skumle Lyd, Din Brusting død! - o Gud, 6 Dyds Belønner, Saa kunde er vor Graad, Saa lunde selv ei dydig Armods Bønner, Opholde her dit Raad Saa slaae, et meer det ædle, ømme Hierte, Slaaer evig ikke meer, Men og et nu kun levnet nagende Smerte, Ved hans nedbrudte Leer, - Armods Fader, Fattigdoms Beskytter, Ham Som leved ei for sig, Men kun for dine Lemmer, ham Du flytter Saa tidlig hiem til Dig! Du Enige! - ham, som din Villie gjorde, Ham, som kun saae sin Fryd, den. som mødig torde I der at ligne Dig, Fremvise her sin Dyd Den Ædle - han, der skinned, som en Stierne, Blant den forvendte Slægt, Som klædte Nogne, og Fortrængte gjerne Tog i sin Varetægt, Hvis milde Siel og Dør stod altid aaben, Forstræbsom Fattigdom, Som hørte er forladte Enkers Raaben, Før han til Hielp dem som - Ham miste vi Hvem vil i vore Dage Saa mætte Hungrige, Hvem flere venneløse Børn opdrage Til gode Borgere, En Fader var han mig og alle mine, Med Tak jeg føler det, de Og Avind sige, om den kan for Pine, At paa hans Dyd var Plet, Som Kiøbmand klog Retskaffenhed han oved Og var saavidt bekiendt, Og ingen han frivilligen bedrøved. Før nu, hans Liv blev endt, Hans Værdighed ham bragte Navn og Ære. Som Byens Yprerste, Ja Tidens Tand skal ei hans Roes fortære For hans Fortieneste. Har du engang ved manges Vel at fremme Fortient - Borger=Dyd, En Krands, da var det her - og Tidens Stemme Gientager det med Fryd, Hvor glædedes, naar han sin Næstes Smerte. Forrev, hans ædle Bryst Hvad Fryd var det for hans retskafne Hierte At skabe og sig Lyst, sig Det er forbi - forgieves er vor Klage. Forgieves Sorgens Lyd Et meere see vi de forsvunde Dage, En meer vor tabte Fryd! Kom til min Siæl, og Dyd! - Din Jld, opvarme Mit Bryst til værdig Sang I dine, Dyd! og i sin Frelsers Arme Fuldendte han sin Gang. Gud kaldte ham, hist kroner han hans Dyder Med Salighed og Lyst, en Vi vide det - men stridig Taaren flyder, bline. Sorg svulmer i vort Bryst! Men, Evige, vi skjelve og tilbede, Det har behaget Di Alt nok for os, den Godhed og din Vrede Er ubegribelig! Thi salig død er han, hans christne Dyder, De fulgde ham derhen, Hvor Du, 8 Gud, i Evighed ham fryder, Men vi har tabt en Ven! Vel græde vi - men han vandt Himlens Krone, Og kommer ei i Hu Vort Tab; i Fryd ved sin Forløsers Throne, Seer han ei Graven nu Thi salig er den, som Du, Gud! udkaarer At være Engleliig; Kun ved en Grav, som hans, de Faldnes Taarer Kan værdig ære Dig! Og, kan du nu, o Himmelborger, skue Ned fra din Sallighed, Paa os forladte her - paa Jordens Tue - Da for os alle hed. En Død som din maae slutte vore Dage Fra Verdens Graad og Skrig, Vi skulle da ei ønske dig tilbage, Men glade gaae til Dig Din Vandel os en kier Erindring giver Til Efterfølgelse: Og, ædle Mand, Dit Minde stedse bliver Her i Velsignelse.