Viborger Samler, 1781-02-12
(En Oversættelse.)De Træe, som delest søger Redder, er ald svarest til at faae oprykket af Jorden: derfor sagde de gamle Viise, at Kierlighed og Lyst til at leve tiltog saa meget med Aarene, at den i de sidste Optoge Optoge yttrede sig meest, naar Møisomhederne bleve paa det besværligste, og Sygdomme paa det heftigste. For at gjøre denne stærke Tilbøielighed desmeere troværdig, hvilken vel alle inddrømme, men saa ret be merke, saa vilde man, om de gamle Tiders Sagn nu ikke gjøre Jndtryk, høre en nye Fortælling. Da ved Naboe Dobsens Bryllup var Spil og Leeg, og alle holte sig brav lystige, raaber Døden denne muntre Karl til sig, og bringer ham ind med sig i næste Kammer, og siger til ham med en meget alvorlig Mine; Du maa forlade din søde Brud, og komme med mig. - Med dig, og forlade min lille Søde, med dig, raabte den ulykkelige Brudom, da jeg endnu er saa ung; det er forfærdelig haardt alt for haardt! Desuden er jeg aldeles ubereedt og uskikket: dette er min Bryllups Nat: du kan jo let forestille dig, at mine Tanker gaae ud paa noget langt andet. - Man veed ikke, hvad for Undskyldninger fleere han anførte, dog den anbragte Aarsag var desuden aldeles vigtig. Døden skaanede alt, saa og den arme Skielm, og lod ham endnu leve noget længer. Dog sagde han, og rystede i det samme hans Tiime glas, med et meget alvorligt Aasyn til ham: Naboe, lev vel! Døden skal nu ikke videre forstyrre din Glæde paa det at jeg kan undgaae al Bebreidelse af Grusomhed, saa vil jeg lade dig Tiid til Forbereedelse, og paa det du kan giøre dig skikket til din tilkommende Tilstand, skal du faae tre adskillige Varsler, førende du bliver udfordret til Graven. Altsaa vil jeg for denne Gang lade mit Rov fare, og tilstæde dig en ven venlig Opsættelse. Men, naar jeg igien saa kalder dig, maa du være tilfreds med at forlade Verden. Begge villigede da i denne Betingelse, og skiltes fornøiede fra hinanden. Hvad denne vor Helt dernæst angaaer, hvorlænge han levede, hvor viselig, hvor vel, hvor hastig han fuldbragte sit Løb, røgede sin Pibe og prygelte sin Hest, skulle vi nu fortælle: han handlede, kiøbte og solgte, og merkede ikke, at han ældedes, ikke heller at Døden kom ham alt nærmere og nærmere. Da hans Venner ikke vare falske, hans Kone ikke kivagtig, hans Gevinst adskillig Slags, og hans Børn ikkun faa, saa løbe hans Dage bort i forønsket Fred og Rolighed. Men, imidlertid han saae hans Rigdom at formeere sig, og altsaa førnøiet Løb frem paa Livets støvefulde Vei, bragte den gamle Tiid, hvis Jilfærdighed ikke skaaner nogen Dødelig, ukaldet, ube merket og uformodet hans firesindstyvende Aar hid. Og nu, da han en Nat sad i dybe Tanker, kom det uvelkomne Dødsbud, og stod endnu eengang for ham. Halv død af Uvillie og Bestyrtelse raabte den gamle Dobsen, kommer du saa snart igien, kalder du dette saa snart igien, gav Døden til Giensvar: Sandelig, min Ven, det maa du sige for Spas: det er i det ringeste Sex og Tredive Aar siden, og nu er du dine fiiresindstyve Aar. Desto verre er det, svarede Bonden: at skaane en gammel Mand, det kunde man kalde Kierlighed og Medlidenhed. Jmidlertid maa jeg spørge: Er den Fordring retmæssig og efter Landets Love, og din Magt, har har du den af Kongen, Dersom du ikke i det mindste har skriftlig Fuldmagt fra Stats=Secretæren, saa rager du vist ilde an. - Desuden har du jo lovet mig tre Advarsler; Dag og Nat har jeg seet mig omkring efter dem, og for denne spilde baade paa Tiid og Rolighed kunde jeg vel endogsaa fordre nogen Erstatning. Jeg veed dette altsammen meget got, raabte Døden, jeg er sielden en velkommen Giest, men min kiere Ven, giør i det ringeste ingen Udflugter, Jeg havde ikke troet, at du endnu var i Stand til at kryble omkring til din Stald og din Hytte. Du har bragt dine Leveaar høit nok, og jeg ønsker dig til Lykke, at du hidindtil har været ved saa gode Kræfter. - Hold sagde Bonden, far ikke saa gesvindt adsted i din Tale, J.de fire sidste Aar har jeg været lam. - Derover forundrer jeg mig ikke, svarede Døden: men i det øvrige har du dog dit Syn, og naar man endda kan see sine Venner, og hvad man ellers elsker, saa kan man være tilfreds, om endog Arm og Been vil ikke længere tet staae bi. - Det kan være, sagde Dobsen, dog forleden har jeg ogsaa forloret Synet. - Det er slemt nok, gav Døden til Giensvar, men jeg tør vedde, hvad du vilt, at enhver skal søge at fordrive dig Langsomheden, ved Nyt og Fortællinger. Ak nei, var Dobsens Svar, ikke et Menneske: og om der end var nogen, som det vilde giøre, saa er jeg saa døv, at jeg intet meer kan høre. - Saa, sagde det alvorlige Spøgelse, hvad haver du da imod mig at indvende, Da du er lam, blind og døv, saa har du jo havt tre tilstrekkelige Varseler. Kom kun derfor, nu ville ville vi aldrig meere adskilles. - Herpaa berørte han ham med sin Piil, den gamle Dobsen bleegnede, og endte Livet.