Corsaren, 1844-02-16
Hr. Redacteur! Jeg er det ulykkeligste Menneste paa Jorden, hør min Skjæbne og beklag mig. De behager ut erindre, at De for kort Tid siden fraflyttede den Leilighed, De beboede ved Nørrevold, og jeg Ulykkelige flyttede ind efter Dem; jeg, kongelig privilegeret Medarbeider af "Berlingske", jeg modtog Leiligheden efter "Corsaren". Vee mig! Jeg havde tidligere beboet samme Leilighed, det var maaskee Grunden, hvorfor De fandt den saa fugtig Da jeg flyttede ind, fandt jeg Huset i Orden, og saae Intet, De havde efterladt Dem, undtagen 6 Stykker Brænde, som laae under Kakkelovnen. Men da jeg om Aftenen var kommen tilsengs, havde slukket Lyset og lukket Øinene, da saae jeg - Det maa ikke forundre Dem, at jeg saae med luklede Øine, det er en Naturmærkværdighed hos "Berlingskes" Medarbeidere, de kunne see, hvad De selv ville. Jeg forbeholder mig senete at komme tilbage til denne interessante Gjenstand. Men hvad jeg saae, vil jeg nu fortælle for at dede Dem om Hjælp i min Kvide. Neppe havde jeg lukket Øinene, for Værelset pludselig blev oplyst af en rød Flamme. Jeg troede, jeg allerede var kommen i Helvede, eller at jeg var kastet paa Hovedet ned i den Sminkekrukke, som vi paa Contoiret bruge ved høitidelige Leiligheder, Geburtsdage og høie Reiser. Jeg tænkte paa alle mine Synder, paa alle de herlige Folkefeste, jeg havde forfattet, paa Danmarks store Lykke, paa mine Gratulationsvers, paa den islandske Provst, jeg var med at gjøre levende - som om vi ikke havde Ulykker nok - ja endogsaa paa Nathanson tænkte jeg, og raabte da i min Jammer: "Vee den, fra hvem Forargelsen kommer, det var bedre for ham om en Møllesteen var hængt om hans Hals, og han var sænket ned i Havet, de Danskes Vei til Ros og Magt. Nu fremtraadte en ganske nogen Person, som var mig aldeles ubekjendt; jeg kjender ellers alle Andre, og formodede derfor, at det maatte være Sandheden. Uagtet jeg troede at være i Helvede, kan jeg dog ikke nægte, at jeg følte en stille Glæde; thi jeg havde saa tidt ønsket Sandheden der, og tænkte nu at see mit Ønske opfyldt. Jeg havde gjættet rigtigt, det var Sandheden, og den talede til mig med en frygtelig Stemme. Ja. De veed nok, hvor frygtelig Sandhedens Rost er for visse Folk. Den talede og sagde: "Medarbeider af Berlingske"! hvi haver Du forladt mig?" Jeg følte mit Mod opflammet, og svarede: Jeg har aldrig tilhort Dig; jeg er, som Du selv siger, Medarbeider af "Berlingske". Vee mig Ulykkelige, det var førstegang jeg havde talet Sandhed. O forraad mig ikke, ved Gud, jeg fik min Afsted som uduelig til min Bestilling. Sandheden spurgie atter: "Det er maaske af Dumhed Du har fornægtet mig?" Jeg veed ikke, hvordan det var fat med mig, jeg kunde ikke lyve mere, jeg svarede "Ja". "Nu, da vil jeg i den stille Midnatstime undervise Dig," sagde den Nøgne, og pludselig hævede sig af Gulvets Midte et Bord med mange skjønne Sager. En glimrende Krone, en Purpurkaabe og mange andre Ting. "Veed Du, hvad dette er?" spurgte den om Kronen. "Ja det er et kongeligt Hovedtøi, den, som har saadan en Ting paa Hovedet, er mere end vi andre Mennester. Han er smykket med alle mulige Dyder, og har slet ingen Laster; han besidder en grændseløs Visdom, om han end for var aldrig saa dum; hanser en Halvgud, ja han er meer end en Halvgud, han er, som vort store Forbillede Overskou sang, en Heelgud." "Hold Mund med det Sludder, indtil Du kommer paa Contoiret" svarede Sandheden, "jeg skal vise Dig. hvad det er." Derpaa pillede den alle Ædelstenene af Kronen, kastede det røde Guld i et Bæger med Kongevand, og da den viste mig Bægeret igjen, var det røde Guld at see til som Blod, blandet med Taarer. "Jeg skal underrette Christian Ørsted derom" sagde jeg, "for at han kan prove det samme Experiment og berige Videnskaberne". "Det vil ikke lykkes ham var Svaret. "Sig det hellere til hans Broder". Derpaa tog han den største Ædelsteen, og spurgte, om jeg kjendte den. "Ja, jeg har efte besjunget den, det et "Folkets Kjærlighed"." Han kastede den i et andet Bæger, og den opløste sig i Smigeri og Poest, dog var der adstillig Kjærlighed, men der hang lidt Mismod og Vane sammen med den. "Du har seet nok for i Aften", sagde Aanden, "en andengang mere; men tael for Fremtiden Sandhed, ellers vil jeg plage Dig." Derpaa forsvandt den, som Haabet om en Constitution. Skal jeg nu plages saaledes fremdeles? Nei, maa jeg bede Dem komme og flytte Deres fordømte Sandhed bort. Om end De kan udholde dens Syner, saa hust paa, at "hvad der curerer en Smed, slaaer en Skrædder ihjel." Ærbødigst Berlingsk Medarbeider.