Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-06-18
Fra flere Sider har Man spurgt mig, om jeg agtede at tage til Gjenmæle mod de Jnvectiver, hvormed ordineres Catechet i Ringkjøbing Hr. Birchedahl saa rigelig har udstafferet sit Skrift: "Om Stænderforhandlingerne i Roeskilde angaaende Sognebaandets Løsning? J det Hele maajeg hertil svare Nei, blot bedende Enhver, hvem det er om Sandheden at gjøre, at efterlæse mine Foredrag i Stændersalen og sammenholde dem med Hr. Birchedahls deraf uddragne Slutninger. Findes disse da grundede, vilde ethvert Forsvar fra min Side være spildt; i modsat Fald ville beskyldningerne falde tilbage paa Ophavsmanden. En Deputeredes Ord maae overalt staae eller falde for den offentlige Dom. Denne ere de hjemfaldne, saa det kun lidet vilde nytte, at indlade sig i nogen Selv=Apologie. Men idet jeg saaledes finder det ingen Skam at overdøves af kaade Røster og villig skjænker Hr. Birchedahl. hans hele Forraad af hadefulde Forudsætninger og spydige Haansord, der i det mindste ikke staae der som Vidnesbyrd om den christelige Sagtmodigheds=Aand, haaber jeg, at nogle Prøver paa hans dialektiske Takt ville være de Læsere velkomne, som ellers kunde tænke, at det dog ret maatte være et Mesterskrift, siden der fra saa mange Hjørner stødes i Basunen over dets Fortræffelighed. Det torde da hændes, at Man, nærmere beseet, vilde komme til at beundre Forfatterens mageløse Fripostighed, parret med de væmmeligste Haarkløverier og Forvanskninger af Ord og Mening, hans Nærgaaenhed og til Personligheder ofte grændsende uartige Udtryk, hans indbildte Selvklogskab, opblæste Rethaverie og ustyrlige Kamplyst. Dristige Paastande og ukjærlige Domme sættes glatvæk istedetfor Beviser, som naar han paadutter mig, at have udtalt den gamle tyranniske Sætning: sic volo, sic jubeo &c." (S. 106), eller siger, at jeg paastaaer frisk væk, saa hænger der dog altid Noget ved (S. 107), at jeg burde have beviist, at Sognebaandet ikke føles som en Lænke, medens Beviset for dets Ønskelighed er grundet paa et Jntet (S. 107), at jeg har været saa blind og saa haardhjertet, at jeg intet Hjerte har til at føle med den aandelige Nøds (S. 108), at jeg opkaster mig til Dommer over Samvittighederne. (S. 108), fremkommer med fade bemærkninger og bombastiske Talemaaders (S. 109), taler som jeg har Forstand til (S. 111), at der i min Tale befinder sig mange hedenske og jødiske Elementer; (S. 111), at det smager af Hovmod, naar jeg anpriser gode Gjerninger: (S. 113), at Alt er kastet hulter til bulters (S. 114), at jeg har glemt min gamle Theologie (S. 115), gjør aabenbart Vold paa historisk Sandheds (S. 118), opstiller et, forvirret Miskmask af bombastiske Tallemaader, kjekke Beskyldninger og rhetorisk Snak (S. 118), røber, hvor lidet jeg kjender til Sagen, æring. til Historie, til Christendom og til Fædrelandets Borgere, (S. 119), at min literaire Dillettantisme i religiense Sager opvækker Formodning om, at jeg kræver al Lære Troes- og Samvittighedsfrihed for mig og mine gode Venner, men gjør hvad jeg kan, for at berøve mine Modstandere disse den protestantiske Kirkes herlige Klenodiers (S. 119), at jeg betragter Alt staaende eller gaaende paa Hovedet og bruger en forkeert Beviisførelse. (S. 120), har lagt en anden Betydning ind i Citaterne af Nordisk Kirketidende end den øiensynliges (S. 120), at mine Forslag gaae ud paa, at gudelige Forsamlinger aldeles forbydes. (S. 120), at jeg vil have et kirkeligt Regiment, indført, der skal udslynge Bandstraalen imod al gammeldags Christendom (S. 124) og at mit hele Foredrag er en Paastand uden Beviis: (S. 124) Og det skal gielde for en Gjendrivelse af mine Foredrag i Stænderne, Alt kunde berettige til en alvorlig og velfortjent Revselse; men til hvad Nytte, Ret beholde dog Mennesker, som hylde denne Tone i Litteraturen, alligevel i deres egne Øine. Derfor taber Man Jntet ved at lade dem beholde Ordet. Videre findes i dette Skrift et Chaos af Jnconseqventser, som end søger sin Lige. Som et Exempel herpaa kan tjene, at den samme Mand, der saa kjækt forlanger et Hovedpunkt i den danske Kirke (Sogneforbindelsen) kalfattet, yttrer sig om en langt mindre væsentlig Gjenstand - Of ringens Afskaffelse og Præstens Lønning af Staten - saalunde (S. 9): "Man troe ikke, at Sligt dog igrunden ger Smaating. Kjærlighedens Forhold ere ømme og zarte, og den staaer Fare for ganske at tilintetgjøre dem, der forsøger paa, uden Vedkommendes egen frie og klare Erkjendelse at løsne endog kun et Baand, der, om end tilsyneladende ubetydeligt, dog har faaet Hævd i det kjærlige Hjerte, og som netop, fordi saa mange kjære gamle "Minder knytte sig dertil, har erholdt et Værd og en Betydning, som det Nye, selv om det virkelig er bedre, behøver lange Tider for at erhverve sig. - Lyder dette ikke som hørte Man et af de kraftigste Forsvar for Sogneforbindelsen, Man gjøre nu Anvendelsen paa denne, der dog maa synes et langt garteres Kjærligheds-Forhold, end den af Mange forhadte Ofring. Et andet Beviis paa Hr. B.s Gave til at vende op- og ned paa Alt, giver den uforsvarlige Maade, hvorpaa han fordreier den ved Sprogbrugen antagne bekræftende Spørgsmaals Form - f. Ex. naar ere Vi blevne Samvittighedsfrihed berøvede, o. s. v. (S. 124) – til Noget hvorom jeg ganske naivt spørger Forsamlingen. Ja saaledes bliver det en let Sag at appellere til Mængdens Dom, men den selvtænkende Læser lader sig ikke hilde af slige samkastiske Manovrer, men bør tvertimod vide Forfatteren Tak for en "Naivitet, der saa tydelig røber Hensigten. Naar Hr. Birchedahl (S. 124) giver mig det venlige Raadat skrive Aviser, fordi jeg paa min Post som Deputeret har talet saaledes som jeg burde, da klinger det omtrent, som om jeg, fordi han i Kirkestriden blander sin Stemme med Kjæmpernes, vilde henvise ham til at passe sin Skole. Det kan kaldes at stille Sagen paa Hovedet, naar B. i mig seer en Fjende af Samvittighedsfriheden!" Dog, Man blændes ikke saa let af Skinnet; thi hvad andet kan det kaldes, naar Folk, som saa gjerne dvæle ved Udsigterne til Forvirring og Religionsforfølgelse, strax ere rede til at udslynge Lynstraalen imod dem, som netop ville afværge Ufreden. Men det er nu engang ikke anderledes. Jntet, som ikke kommer fra deres eget Partie, *) er dem tilpas; tales der, er det galt, ties der, ligesaa; at tale med Omsvøb kunne de ikke lide, at tale uden Omsvøb ikke heller. Paa nogle Variationer nær, føre de det samme Sprog, de samme trættende Gjentagelser, det samme Raab paa Frihed, og den samme Fordømmelsessyge. Paaviser Andre nok saa utvetydige Tendentser, forarges de, men selv jage de efter at mistyde ethvert Ord og udlede samme af Had, Hovmod, Vantroe eller andre nædle Bevæggrunde. For Partiemændene gielde hverken Aktstykker eller engang ordrette Citater af deres egne Skrifter. Hvorledes skulde Man da tale sig tilrette med dem, Ligesom de forhutle Historiens klare Vidnesbyrd, henfalde de i idel Selvmodsigelse. Naar Hr. B. slaaer Vrag paa Mænd som Siellands Stifts geistlige Overbyrde, med hvem han er troesenig, som han kjender og elskers og hvis Portrait hænger over hans Sophan (S. 77) og dog føler den høieste Grad af Harme over ham (S. 62), ja sigter ham ligefrem for den Ublihed, at beskylde sagesløs Mand for det Nedrigste, det Afskyeligste (S. 65), hvor skulde Andre da vente at finde Naade for hans Øine, Alle, lige fra Biskop, Mynster til den Sidste, som har troet at burde fraraade en Adsplittelse af den danske Kirke, hvortil Forslaget uundgaaelig vilde lede, blive de paa det Ubarmhiertigste hudflettede. Selv Provindsialstænderne blive in corpore fældede ved en Paastand, som denne: at Folket ikke i Sandhed er repræsenteret. (S. 14), fordi ikke Een i Stændersalen taler for den Sag, der vidt og bredt i Landet har fundet talrige Tilhængere. Paa Opfordring til at afgive Vidnesbyrd i Sagen om Sognebaandets Løsning, til Alle, end ikke Een træder op, for at bevidne, at en saadan Trang føles (S. 24). "Enten - vedbliver Forfatteren - vide de Deputerede virkelig Jntet om hine Bevægelser, men hvor bliver da deres Egenskab af som Folkerepræsentanter, Eller de vide det, og troe at gavne deres egen afvigende 2) Det er paa deres egen Authoritet, at her bruges Benævnelsen Følgeblad til Fyens Stiftsavis No. 108. Mening ved Taushed – men hvor bliver da Ærligheden, af, Sandhedskjærligheden, (S. 24). - Jsandhed haarde Beskyldninger!! Jkke bedre gaaer det Præstestanden og Embedsstanden, naar Forfatteren viser aabenlyst for det danske Folk, hvor lidet det tør vente Beskyttelse og Forsvar i dets helligste Samvittighedsanliggender hos en stor Deel af Danmarks Præstestand og Embedstand, saa at Man klarere kan erkjende, hvad Man, hvis det skulde komme til et sørgeligt Brud i Folket, (1), da maa gjøre. Hvad betyde disse frygtelige Allarmskrig, Skulde vel Nogen ønske Striden udkjæmpet med andre end aandelige Vaaben? Men haabentlig vil den hele Allarm opløse sig i Jntet og Kampen endes uden den verdslige Arms Mellemkomst. Endelig bør ikke oversees de Ulykkevarslende Spaadomme, hvormed Forfatteren i Slutningen af sit Skrift paatrykker det Hele Seglet, ved at vise de Forblindede, at nu er her alle de Elementer tilstede, der i andre Lande have ført Forvirring og Ulyksalighed over Folkene, og derpaa apostropherer dem, som kunde forhindre alt Ondt ved et uskyldigt Middel, Sognebaandets Løsning, saaledes: "J ville det ikke, og al ond Handel, al borgerlig Strid og Splid, der maaskee derved vil opstaae i vort fredelige Fædreland, falder da paa Eders Hoved." (S. 147). - Rædsomme Trudselsord, som Man vel, hvis det havde Øre og Sands for andet end dets egen Lidenskabelighed, maatte bede Partiet henvende til sig selv!