Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-03-10
Den velmeente og velskrevne Artikel i dette Blad No. 31 giver exempelviis i det Enkelte en tilstrækkelig Oplysning om det Ugrundede i Anken over Præsternes saakaldte Taushed ved Frederik den Sjettes Død og Christian den Ottendes Thronbestigelse. Dog kan det være nyttigt, at Sagen ogsaa betragtes fra et almindeligt Standpunct, hvorfor jeg i Beskedenhed henvender mig til Hr. B. med Spørgsmaal om, naar og hvor man ved flere Leiligheder offentligt har bebreidet Præsterne deres Ligegyldighed og Taushed ved Anledninger, som virkeligt kunde fordre deres offentlige Fremtræden, Med Hensyn til Kong Frederik den Sjettes Død og Kong Christian den Ottendes Thronbestigelse har, som hver Mand i Landet veed, den danske Geistlighed baade talt og talt offentligt til Folket, enhver Præst i den ham anviste Kreds. De have forkyndt deres Menigheder Tabet. af Landsfaderen Frederik den Sjette, med kjærlig Erindring om det Gode, den hensovede Monark baade har villet og har udrettet for sit Folk, de have ogsaa bedet Gud om hans Velsignelse over Christian den Ottende og over al hans kongelige Gierning, at han til Guds Ære og Landets Bedste maa opfylde det glædelige Haab og den velgrundede Tillid, som hver retskaffen dansk Mand nærer til denne fædrenelandsksindede Fyrste, der i en erfaren og prøvet Manddomsalder har besteget Danmarks kongelige Throne. Hvad behøves dernuegentligt, Sagen ret betragtet, Mere, En Adresse, siger B. om ikke for Andet, saa for at Præsterne dog skulde vise, at der endnu er fædrenelandsk Sands og Liv i dem, en Adresse med Indhold: Klage over deres usle Kaar, Klageover deres Bebyrdelse med allehaande ugeistlige Sysler, Klage over deres paa mange Maader hemmede Embedsvirksomhed, Klager, som efter Bes Mening ikke ere Hjernespind. Jeg tor driste mig til at sige: Klager, som for største Delen vilde være ugrundede. Præsternes Kaar i Danmark ere forholdsviis ikke ringere end utallige Andres i forskjellige Stænder og Stillinger. Vi have i Almindelighed vort Udkomme, ikke uden meer eller mindre Bekymring; men kun Faa af vore Medborgere ere frie for disse i deres Stilling, og hvorledes kunne vi, fordi vi ere Præster, fordre at være Undtagelser fra Menneskenes fælleds Lod, Vore ugeistlige Forretninger, som ikke uden Vanskelighed eller næsten umuligt af Andre kunde overtages, ere forbundne med vor Stilling som Communalembedsmænd, og en nogenlunde virksom Præst kan godt overkomme dem. Vor geistlige Embedsvirksomhed er ikke hemmet, naar der er præsteligt og christeligt Liv og Lyst i vore Hjerter til at virke ved Guds Ords Betjening i vore Menigheder. For Præsterne ere mangfoldige andre og bedre Maader til at vise, at der er Liv i dem, end ved en, efter Bes Forslag, om jeg saa maa sige, beklagelig Adresse. Det hele Adressevæsen er et udenlandsk og fremmedartet Product, som ved en journalistisk Modetone er blevet tillagt et Værd og en Betyde ning, som det i sig selv hverken har eller fortjener, og da Præsterne staae paa den Plads i Fædrenelandet, at de umiddelbart tale offentligt i deres Medborgeres christelige Forsamlinger, og der kunne udtale og have udtalt, hvad de have følt i deres Hjerter ved det skeete Kongeskifte, saa kan man ikke sige med Rette, at der for dem har været nogen egentlig Nødvendighed eller Trang tilat fremtræde for Kong Christian den Ottende med en Adresse, og allermindst med en Adresse fuld af Klager, som B. isærdeleshed fremhæver, fordi en saadan Adresse vilde kun forøge Massen af de mange Klager og gode Raad, som Kong Christian den Ottende allerede til Overflødighed har modtaget siden sin Thronbestigelse, og af hvilke ogsaa en taalmodig Mand i hans Sted gjerne kunde synes, at der var bort nok. Jeg tilstaaer, at det ikke kunde ansees enten som upassende eller ubeskedent, om f. Ex. hvert Stifts Geistlighed havde fremsendt til Hans Majestæt en kjærlig og christelig Lykønskning til hans Thronbestigelse; men, nogen egentlig indvortes eller udvortes Nødvendighed kan man ikke sige at have været for Præsterne dertil, og allermindst kan man, som B. ubetænksomt har gjort, kaste Skygge paa Præsterne, fordi de have undladt dette. Naar de som fædrenelandstsindede Mænd og christelige Præster have udtalt deres Tanker og Følelser i deres Menigheds Forsamling, og naar de have i deres Hjerter den Troe til Gud og den Tillid til Kong Christian den Ottende, at han med Guds Bistand vil som Landsfader i sin ædle Forgjængers Fodspor fore Scepteret over Danmarks gamle Rige - hvortil alle ærlige danske Mænd af Hjertet ønske deres gamle Kongehuses retmæssige Arving Kraft, Hæder og Lykke - saa staaer de danske Præster, hvad dette Punct angaaer, uden Dadel baade for Kongen og for deres Medborgere. Forøvrigt maa jeg tilføie, at naar B. efter sin Anskuelse fandt sig foranlediget til, med en stærk Dadel (som de i dette Blads No. 31 fremtraadte hæderlige Mænd af Withen Pastorat med Rette have bemærket, at bebreide Præsterne Mangel paa geistlig og fædrenelandsk Sande, fordi de ingen Adresse have overrakt Hans Majestæt, saa burde han nægteligt, som en frimodig Dannemand, have udtalt sin Bebreidelse under Ravns Nævnelse; thi først, naar man faaer den, vel ikke stedse, men ofte feige Anonymitet afskaffet, vil der blive sat en Dæmning for de uværdige Angreb baade paa enkelt Stand og enkelt Person, af hvilke man nyligt i Bladet Fædrenelandet, ved det hadefulde Angreb paa Dr. Kalkar, har seet et mærkeligt Exempel. Laastrup Præstegaard i Marts 1840. Dr. H. Chr. Nordam.