Jyske Efterretninger, 1823-07-26
Om Krigen. Bag Dækket der skjuler Skuepladsen for de kommende Dage, staaer Krigsguden med mørke, truen i Miner og varsler Nød og Elendighed for Mennestene. Vel blomstrer Laurbær paa den Vei han hæder, og vilde Jubelraab og en støjende Glæde, ledsager hans Fodspor; vel kaster Ærgjerrigheden, hangen et glimrende Teppe over Elendigheden, men Jntet formaaer dog at bortfjerne de dybe Suk de ængstelige Veeklager, de stride Taarer, der, ne saa uadskillelige forbundne med Kampen. Her brændende Bye og ødelagte Marker, hist en van tret Pige, en myrdet Olding, en lemlæstet Søn i dette medfører Krigen. Og dog var Krigen allede hos vore ældre og tidligere Forfædre saa gængs; dog vedligeholder denne grumme Skik sig indtil re Dage, og Krigsgaden faaer endnu som før sine bodige Ofre. Ja, det ligger i Forsynets vise urandgelige Plan at Krigen aldrig kan ophøre, saalænde menneskelige Lidenskaber blussende fremskynder ei. Krigen er altsaa nødvendig, thi den hjel Et til at sammenbinde den evige, vidunderlige og udgrandskelige Kjæde som omfatter Verden og dens tillioner. i allene hos de cultiverede Nationer, ogsaa hos de lilde er Krigen som bekjendt meget hyppig. Den mle Menneskene sig i smaa Stater, vælge en Kon eller Anfører, og ligge i vedvarende Kamp med res Naboer. Welli var eneste Datter af en an eet og hædret Bramin; hun var den gamle Faders derdoms Støtte; ikke behersket af en Europæerinvilde Lidenskaber, var hendes Hjerte dog aaben i Kjerlighed, for Fromhed og stille Dyder. Hver i forgen traadte hun yndig smykket for Faderens malet med det vellugtende Soffran. Ak! da indbrød et Naboefolk i deres Egn, og Welli sank under den dræbende Piil, og den gamle Fader lagdes i Graven. Slige Scener ere heller ikke sjeldne hos os, Til en Tid da Krigsluen med frygtelig Bragen blussede i Veiret; til en Tid da de mægtige Ørne med deres tusinde Hærstarer oversvømmede Europa, da var Wilhelm Meiner en Yngling som Omstændigheder havde fritaget for at træde ind i hans Brødres Nækker. - Wilhelm var lykkelig, skjøndt Krigen rasede i enkelte Dele af hans Fædreland, og ogsaa truede hans Egn, thi Maalet for alle hans Ønsker var opnaaet; en Ungdomsveninde havde givet ham Haand og Hierte og Bryllupsdagen var bestemt. Der samle Gjæsterne sig i smykkede Rader; man vandrer til Kirken, den værdige Ordets Tjener sammenbinder de Lykkelige og Aftenen finder Selskabet forsamlet ved et rigt besat Bryllupsbord, hvor underholdende Samtaler, Spøg og uskyldig Skjemt krydrer de velsmagende Retter. Wilhelm tilsmiller med undtalelig Glæde sin rødmende Pige, han abner den Himmel som forestaaer ham, og mærker ei Uveiret, der truende samler sig over hans Hoved. Fra Landsbyen hører man pludselig Krigerraab. Snart styrte blegnende Qvinder og Oldinge ind i Stuen, snart følger Skud paa Skud - og en Kugle rammer den gyndige Brud og svømmende i sit Blod styrtet hun til Gulvet. - Dette er en Scene for Krigskuepladsen, og ak! den frembringer endnu lang strækkeligere, langt mere frygteligere, langt mere blodige Scener. Men af alle Stater i Europa, kunde vi for Tiden ikke tænke os nogen ulykkeligere end Spanien, hvorpaa vi allerede for saa lang Tid siden, med saa megen Jnteresse have draget vore Blikke. Skjøndt Naturen i yppig Garmildhed uddeler til Beboerne af dette Land alt hvad Skjønt og Herligt den formaae at frembringe, saa er desuagtet Menneskeelendighed intet Sted større, intet Sted mere iøjefaldende. Snart raser Pesten, snart Krigen, og begge udsuge Landets Marv og bortfjerne den indre Roligheds, den indre Freds lyksalige Guder. For nærværende Tid ødelægges Landet ei allene af indvortes Partier, men ogsaa fremmed Krigermagt vrimler overalt i dets Provindser. Folket følger snart denne snart hiin Stemme. Det føler at dets Lykke, dets Rolighed er borte, men de kjende ikke Veien til atter at gjenfinde det Tabte. De rave døsige omkring: følge i Dag deres Fædrelands, i Morgen deres Fjenders Faner - og rykke stedse nærmere deres Elendigheds Afgrund. Vi have denne Gang kun saare indskrænkende Tidender fra Krigskuepladsen. Mina skal vikrelig være farlig syg. Barcellona indsluttes stedse meere og mere af de Franske, og det hedder at Stadens Garnison kun er 6000 Mand stærk. Fra Santona hører man, at dette Stæds Garnison den 2den Juli gjorde et heftig Udfald, hvorved de Franske selv tilstaae i Førstningen at have maattet vige; dog da en Spansk General kom til, maatte de Constitutionelle omsider vige, med Tabet af en heel Mængde Døde og Saarede, De Franske have som sædvanlig tabt ubetydelig. Ex peditionen til Asturien, anseer man at være endt, og General=Lieutenant Bourck har desaarsag sat sig i Bevægelse mod Gallicien. Her skal Tingenes Tilstand, slet ikke være saa gunstig for de Franske som Talen lød. Morillo, siger Engelske Blade, skulle rigtignok have erklæret sig mod det af Cortes oprettede Regentskab men saasnart han erfarede at Ferdinand 11 var constitutionel Konge, skal han have ladet sine Tropper fornye deres Eed, og høflig tilmeldt Hertugen af Angouleme, at han under saadanne Omstændigher vilde forsvare sin Sag. Saaledes erklærer, Bladet Times ogsaa den tidligere anmeldte Efterretning om det constitutionelle Ministeriums Forandring. og Finantsministerens Flugt, for reen Fabel, og forsikkrer efter Privatbreve fra Madrit af 30 Juni, at Morillo i Nærheden af Astorga har leveret 2 Fægtninger, hvis Resultat man kunde bedømme deraf, at de Franske Tropper som stode i Asturien, tilsomme have taget Retningen af Astorga.