Berlingske Tidende, 1811-02-25
Blandede Efterretninger. Wechabiterne have i lang Tid været den første Nation i Orienten i igien, som giør sig historisk mærkværdig ved fine Foretagender og Bedrivter. Længe vare de deres Naboers, de andre Arabers, Tyrkernes og Persernes Skræk, og for ikke længe siden have de endog været i Berelse med Europæerne, med Engellænderne nemlig i den persiske Havbugt. Det kunde altsaa vel ikke være unteressant, at vorde noget nærmere underrettet om dette virkelig frygtelige Folk. Vi ville det for i Korthed meddele vore Læsere det Vigtigste af hvad man hidtil her faaet at vide om samme. Wechabiternes Oprindelse. De have deres Udspring fra Provindsen Pemen i Arabien, Skiønt deres Epoke først indtræffet i den nyere Tid, saa er det dog vanskeligt at bestemme dens Begyndelse. Af Tusinde forskellige Stammer bestaaer den arabiske Nation Disse Stammer ligge i bestandig Krig med hverandre og flaaes alle Dieblikke. Sielden have de nogen egentlig Grund dertil, og ligesaa sielden opnaaes derved noget afgiørende Udfald; deres Krige endes og glemmes paa eengang. Saadanne Kompe skyld Wichabiterne tildeels deres Oprindelse, dog maae samme fornemmelig tilskrives deres Religion. En paa Muhameds ved Overt den saare forranskede Religion grundet despotisk Regieringsform virker høist fordærvelig paa de Lande, til hvilke Wichabiterne først trængde sig frem. Deres Troeslære lovede en Reform i den religituse Cultur, og det med sin nærværende Forfatning misfornøiede Folk troede, ved dem, at see en Ende paa fine Lide, ser. Men det fandt kuns frygteligere Lidelser. Wechabiterne have alle de Glæder, hvortil Overdaad er Kilde. Handel og Stræbsomhed er dem en Vederstyggelighed. De betragte hedenskabet som en Forbrydelse og straffe samme med Døden. Efter deres Grundsætninger ere Musselmændene Henninger, da de beskylde dem for at de give Gud en Medhielp. Denne forfølgelsesaand, uddannet paa det gruesomste caracteriserer deres Krigstog. Wchabiterne anføre en Scheith Muhamed, som Stifteren af deres Sect. Han levede for omtrent 50 Aar siden og var en Søn af Addel Wehab Solimans Søn. Denne var, efter deres Sagn, er fattig Araber af den paa den Tid ubetydelige lille Stamme NegediHan brømte engang om Natten at der udgik en Lue fra hans Legeme, som udbredte sig langt bort, og paa sin Vii fortærede alle Telte og alle Vaaninger i Stæderne. Forskrækket over dette Drømmesyn spurgde Soliman Scheikherne i sin Stamme om Udlægningen, og disse erkiærede det for et guddommeligt Forvarsel. De sagde at hans Søn skud blive Stifter af en ny Religion, omvende Araberne i Ørken og underkaste sig Beboerne i Stæderne. Drømmen blev opfyldt, dog ikke ved hans Søn Addel Wehab, men først ved hans Sønnesøn SchrikMuhamed. Denne begyndte med at indføre en tro Oversættelse af Alkoranen, og de Alkoranen i sin oprindelige Een ordi hed blev lagt til Grund for hans Resigionsforbedring, saa stiftede han altsaa egentlig ingen nye Sect; men al Mennesketilbedelse forkastede han, endog Muhameds, der blot maatte ansees for at have været Guds Redskab. Moses og Jesus, for hvilke Muhamedanerne dog have Høiagtelse, erklærede han for blot almindelige Mennesker, og da nu disse Mænd bleve tilbedede, saa sagde han, at man desaarsag maatte forfølge Tyrker, Jøder og Christne indtil Døden. J sin Stamme fandt denne Muhamed adskillige Tilhængere, men de være ikke talrige nok til at blive frygtelige, og en overveiende Magt var fornøden for at udbrede en saa intollerant Sect. Det føde Muhamed; han forlod Yemen, og giennemstreifede Syrien og Euphratt Bredder. Han søgde at omvende en eller anden mægtig Paschah, der kunde kaane ham sine Vaaben og sine Rigdomme. Afviist i Mekka og Damascus, forjaget fra Bagdad og Bassore, kom han tilbage til Arabien, hvor han fandt en gunstigere Modtagelse af Jbn Serud, Fyrste over Dreith og Lahsa, paa den norvestlige Kyst af den persiske Havbugt. Jon-Sepud stod i Spidsen af et ved Seire dannet Folk, som fra det lille Negedi, ved bestandige smaae Erobringer var voxet til en Stamme, der var sine Naboers Skræk. Han ønskede at vorde end mægtigere, og i Reformatorens Grundsætninger fandt han et Paaskud i til at angribe de arabiske Stammer. J sine Krigere havde han Midler til at overvinde dem. Han antog den ham at befalede Reilgion. Mange af hans Undersaatter, som efter deres Fødse hørte til Scheith Muhameds Stamme og længe havde været hans Tilhængere, judlede over denne Omvendelse. Deres Exempel tilligemed Fyrstens drog det øvrige Folk med sig, og snart saae Reformatoren sin nye Lære antagen af hele Nationen. Dette er Tidspunkten, da den nye Gudstieneste blev indrettet og beguleret. Islamismens Reformatorer anoge Navnet Wechabiter efter Addel Wichab. den nye Læres Stiftes Fader. Muhamed fik Navn i af Ypperste Præst eller Høi-Scheith, og Jon Serud kaldte sig Wichbiternes Hærfører. Den verdige og geistlige Magt bleve altsaa adskilte, og denne Adskillelse have Jøn-Stouds og Scheith Muhameds Sønner vedligeholdt efter deres Fædres Død. Dujed blev Hovedstaden for det nye Rige. Denne Stad ligger 12 Dagsreiser sydvest for Bassora, og er, ved Ørken, adskilt fra denne gamle Stad. Dreieh har Huse, der ere byggede af Steen, da derimod Lahre og Byerne i Pimen ere byggede af Palmestammer og tækkede med Palmeblade. I Dreith begyndte Jon Serud at sætte sine Erobringsplaner i Værk, og han forsømte intet for at udføre dem Hans Krigere, som allerede vare vante til Besværligheder, bleve endnu mere hærdede ved daglige Øvelser. Jsteden for Heste indførte han Dromedarer ved sin Hær. Hver Dromedar bærer 2 Krigere; og paa det at disse Dyr tillige kunde bære de fornødne Levnetsmidler for 20 Dage, bleve Mundportionerne meget formindskede, og baade Menneskene og Dyrene i Tide vante til denne Formindskelse. Derved blev det mueligt at talrige Hære kunde giennemstryge Ørken og overfaldt Fienden inden denne vel kunde ser sig for. (Fortsættes.)