Corsaren, 1843-08-25
En Reise til Falster. Man troer i Almindelighed her i Byen, at Falstringerne ere Folk, der gaae med Hatten paa tre Haar, med sammenknebne energiske Læber, og at en Tordensky, der er beredt til at udsende sit Lyn mod Regeringen, sidder og ruger paa hver Mands Pands (hvorfor man ogsaa, naar det kniber, siger : Hvad ville Falstringerne sige dertil?). Det troede jeg ogsaa, og med Varsomhed satte jeg, da jeg fra Dampskibet kom til Gaabense, Foden paa Land af Frygt for, at jeg ved at træde haardt skulde fremkalde et Jordskjælv. Meget varligt indledede jeg Samtaler med forskjellige Folk og vovede tilsidst i forsigtige Udtryk at berøre det standinaviske Samfund. Da sloge de falsterske Mænd Hænderne i Bordet, saa det rungede, og udbrøde: "Ja, hvad sige Kjøbenhavnerne dertil?" Jeg reiste mig, trak mine lette Dandsesto af og tykke Reisestøvler paa; thi nu mærkede jeg, at man kunde træde det falsterske Land under sine Fodder lige saa kjækt som det sjællandske. Jmidlertid fandt jeg dog ved et noiagtigt Studium af Landet, at Falster er betydelig forskjelligt fra Sjælland. Der er tidligere i "Corsaren" gjort den bemærkning, som maaskee er meget gammel, at det danske Folk er som dets Jordbund, der er jevn, flad og hyggelig. Men Falster er ikke noget fladt Land. Eller vil nogen kalde en Bordplade flad? Falster seer udi som en strogen Skjæppe Korn; der er intet Læ, det ligger aabent for alle Vinde. Derfor kunde ogsaa den Begeistringsflamme, der i Nykjøbing luede for Lehmann, saa hurtigt ved Kongens Ankomst faae en anden Retning og lue for Ham. Et nyt Vindpust - for hvem luer den da? Jeg saae da Nykjøbing. Paa Veien dertil, forekom det mig, som om jeg skulde til et Huus, hvor der nylig havde været Bryllup, og hvor man vilde dække Bordet med deelicate Levninger. Nogle Stumper Æreport og nogle af de 57. Hurraer, Jnspecteur Rosenkilde raabte for Kongen, ventede jeg at finde i Behold. Men der var ingen Levninger fra det høie Ophold, Alting var opspiist. Maaskee var Sagen ogsaa den, at Nykjøbingianerne med en forresten priisværdig Omhyggelighed har fjernet alle Sporene. Fra Nykjøbing lod jeg mig sætte over Guldborgsund til Sundby Færgegaard. Jeg maa berømme dette Sted for dets Have og dets Rødgrod. Alle de, der ville spise god Rødgrød med en Fløde, hvorom en kjøbenhavnsk, spædt Jndbildningskraft ikke kan gjøre sig noget Begreb, bor reise til Sundby. - Da jeg stod i Haven i og saae ud over Sundet, blev jeg opmærksom paa en lille Dreng, der gik og legede med en Flitsbue og med en fortræffelig Stemme raabte Hurra, naar det lykkedes ham at træffe den store Ladeport. Jeg kaldte paa ham og spurgte ham, hvad han hed. - "Hans Nielsen". Saa kjender jeg Dig, Hans Nielsen; din Fader hedder Niels. - "Ja", svarede den forbløffede Dreng, "Færgekarlen Niels". - Derpaa stillede ljeg mig i Positur og tiltalede ham saaledes: "Hans Nielsen! Ogsaa vi Kjøbenhavnere have været Børn og have leget med Flitsbue, og endnu er det os en Fornøielse at see Ungdommen ove sig i at fore Vaaben for Konge og Fædreland. Men, Hans Nielsen, Du har ingen god Flitsbue. See, der er 8 Sk.; gaa hen til en Hjulmand og lad ham sætte Dig et Dæksel paa Flitsbuen. Jngen Tak, Hans Nielsen, det er mig kjært at opmuntre Kunster og Videnskaber og styrke Ungdommen til Øvelse i at bære Vaaben for Konge og Fædreland! Men jeg giver ikke en 8 Sk., uden at jeg faaer 3 Mk. igjen: Øv Dig flittig i at raabe Hurra. Drengen troede formodenlig, at jeg var gal J Saxkjøbing fortalte man mig en morsom Historie: Da Kongen skulde ankomme, havde Byens Magistrat og Borgerskab samlet sig i den ene af Byens tre Porte for at modtage Allerhøistsamme. Medens man nu stod og stirrede ud af den ene af de tre Porte, kom Allerhøistsamme ind af en anden af de tre Porte i og kom saaledes bagpaa dem. Man mener, at det var godt, om Kongen paa sin Reise altid kom bagpaa Magistraten. Da jeg Løverdag Nat kom tilbage til Saxkjøbing, arriverede Følgende: Jeg stod i Vinduet og saae ned paa Torvet, da et usædvanlig klart Skin faldt fra en Sidegade. J Førstningen tænkte jeg ikke Noget derved; men, da det blev alt stærkere og stærkere gik jeg af Nysgjerrighed ud paa Torvet. Jdet jeg bøier om Hjørnet, seer jeg, at det er et Huus, der staaer i lys Lue. Det er næsten utroligt, at i vore Tider et Huus kan staae i lys Lue midt i en By, uden at Nogen giver et Kny, uden at der er et Menneske paa Gaden, uden at Beboerne af det brændende Huus reise sig af deres Seng, skjøndt man skulde troe, at de alt stegtes paa den ene Side. Da det nu er saa utroligt, troede jeg virkelig ikke, at det var Jldebrand. Flammen stod ud af en Port, der lod til at være fyldt med Straa, tørt Brænde og Tjære eller deslige. Det saae ud som en Bagerovn, og jeg stod et Var Øieblikke ganske rolig og saae paa de hvirvlende Flammer; jeg erindrer ganske tydelig, at jeg ikke tænkte det Ringeste derved. Pludselig faldt det mig ind, at den maaskee var en stor Jllumination til min Ære, og at de beskedne Sarkjøbingere skjulte ventede paa at see min Overraskelse og Taknemlighed. " Ja, her i Sarkjøbing nyder man dog ganske anden Ære ind i Kjøbenhavn; hvad har man der? Beslaglæggelser, Ophævelse af det skandinaviske Samfund. . . ." Det var en stor Lykke for Beboerne, at skandinavisk Samfund er blevet hævet; thi ved dette Ord forsvandt naturligviis alle Jndbildninger og Jllusioner, jeg sprang til Vinduerne og raabte af mine Lungers hele Kraft: Brand! Lidt efter kom en Mand til Vinduet og sagde: "Den Ondebrække i Jer Hals! Er det et Brol at sætte op? Hvor er Jlden?" "Om Forladelse, min gode Mand," svarede jeg, "jeg maa virkelig bede Dem om Undskyldning, fordi jeg forstyrrede Dem. Men jeg troede, at det kunde have speciel Jnteresse. for Dem og Kone og maaskee Børn, at faae den hurtigt at vide, eftersom det er Deres eget Huus. Hvis De vil behage at træde udenfor, kan De ved Autopst overbevise dem om Sandheden." Men Manden havde ikke hørt mig ud. Da han fik at vide, at det var hans Huus, styrtede han fra Vinduet. Jeg trængte nu ind i Huset, og hjalp at redde. Jeg har fortjent et Ridderkors, men jeg renoncerer derpaa. Folk kunde troe, at jeg havde faaet det for andre Ting. Da vi vare aldeles færdige med at flytte ud, kom Saxkjøbings raske Brandvæsen med Sprøiterne. Da Huset var halvt nedbrændt, Taget sammenstyrtet o. s. v. kom man med Spande og Vand. Havde det blæst, var hele Saxkjøbing gaaet i Løbet. Men det blæste ikke, og en af de Commandoførende havde Ret, da han efter den værste Jlds Dæmpning udbrød: Ved Guds Hjælp ere vi blevne Herrer over Jlden. Da jeg senere kom nær til de Brandlidte, som stode ved deres Tøi midt paa Torvet, hørte jeg Manden sige til Konen: Paa Mandag assurerer jeg, Gud straffe mig, vores Jndbo! Jeg gjør Moer! Da vi paa Tilbageveien ankom her til Toldboden, sik vi Lov til at lægge lige til Bolværket, fordi vi havde en Hest ombord. Der blev ombord bemærket, "at vi, besynderligt nok, stode under Hesteprotection". Det er endda ikke saa usædvanligt ved Protectioner", tænkte jeg og satte Foden i Land.