Københavns Adresseavis, 1773-09-15
Et Ordsprog, som i det almindelige Liv bliver ofte brug uden Eftertanke, men endnu oftere uden at have prøvet Aarsagen til den Utaknemmelighed, man klager over. Uden foregaaende Velgierning, kan man ikke forestille sig enten Tak eller Utaknemmelighed. Den første følger naturligviis, naar vi erkiende det sande Gode, vi af andre oppebære; den anden derimod sædvanlig, naar vi lære at kiende det skinbare Gode hvorved vi enten af os selv eller af andre en Tidlang bleve forblindede. Om den forsætlige Utaknemmelighed, en Last, der ikkun har Sted blandt de fletteste Mennesker, tale vi ikke her. Jkkun Ordsprogets Utaknemmelighed vil vi anvende nogle Minuter paa at betragte. Denne er ikke saa ond, som den synes, og om end Verden siger: Utaknemmelighed er min Løn, saa bliver Aarsagen dog mestendeels paa den Side, sielden paa Utaknemmeligheds eller den Utaknemmeliges. Den store Lærremesterinde, Erfarenhed, lærer os dette. Det unge Menneske, som af sin Fader blev ført paa Dydens Vey, vil naar Lasters lokkende Blændeværk paa hans Vandring igiennem Verden, søger at føre ham paa Afveye, dog omsider erindre sig den Lærere, der viiste ham paa Lyksaligheds Spor, og naar han formedelst hans vise Lære har overvundet Fristelserne, udraabe: Tak være min Fader, at jeg beholdt Seyeren, og Faderen vil aldrig see sin Søn utaknemmelig, thi han kiender, han føler det Godes Værd, der spiirede ud af det han lærte ham. Gandske anderledes er det med den Utaknemmelighed vi taler om, den viser sig i adskillige Skikkelser, er sielden det, hvad den synes at være, i visse Tilfælde en Frugt af Fornuften, ja ofte den ædle Dyd Taknemmeligheden selv. Lad Exempler oplyse og bevise det jeg siger. Du min Ungdoms store Lærere, du som i dine Tanker allerede skinner iblant Stiernerne som Himmelens Glands, hvorfor beskylder du mig og alle dine Lærlinge for Utaknemmelighed, have vi ikke lydig fulgt alt det, du lærte os, inddrak vi ikke begierlig al din Viisdom, gav du os ikke selv det Vidnesbyrd af muntre Hoveder, haabefulde Discipler, du var den Gang ligesaa tilfreds med os, som vi med dig, hvorfor kalder du os nu utaknemmelige, hør, og lad Skamrøde bedekke dine Kinder: ikke Dage - Maaneder og Aar har dulved din Underviisning frastiaalen os, opfyldt vores unge Hierne med Svagheder, og sadt os i den sørgelige Nødvendighed at sukke: ach, kunde vi igienkalde disse forlorne Aar, Til Lykke have vi dog ikke gandske forloret dem, men ved megen Møysommelighed og mange søvnløse Nættee, kaldet dem tilbage; tilstrækkelig nok have vi med vor Sundheds Forliis betalt din Uvidenhed. Hvad for Tak er vi dig altsaa skyldig? Slig længe nok og føel det: Utaknemmelighed er Verdens Løn. Du har fortient den. Damon anvender sine medfødte og erhvervede Talenter, sin fordeelagtige Skabning, sin smigrende Veltalenhed, fine Rigdomme, paa at forføre Magdalene fra Dydens Vey. Jntet er for kostbart for hans Gudindes Altar, en gylden Regn fylder alle Offerkarrene. Fra Morgen til Midnat giennemdufter hans Virak Templen, og Tusende nye Vil gierninger følge paa Tusende forbigangne. Hensigten opnaaes; alting er Glæde, alting er Lykke, alting er Tak, og hans Ædelmodigheds Lov opfylder Luften. Men, snart bliver Vellystens søde Blændeværk bortført paa Vindens lette Vinger, og en Hær af nagende Smerter følger umiddelbar efter. Samvittigheden vaagner, en Guist af Dyden, som længe har ligget skiult under Asken, ulmer op, og ved den liden Rest af Religion og Fornuft som er tilbage, begynder at skinne. Forhænget, som skillede det sande fra det falske, forsvinder, Lasternes Maske affalder, og nu vise de sig i deres gandske Hæslighed. Øyet skuer nu ved et klarere Lys, det hævende Hierte forskrækkes over det afskyelige Syn, fordobler sine Slag, og Fortvivlelses Sukke stige ud fra de skiælvende Læber, og sænke sig ned til den Afgrund, der grændser for Lasternes Vey. Magdalene nu ikke meere Kiærligheds Gudinde, staaer fordybet i sig selv, undersøger og veyer sine Handlinger efter Dydens og Religionens Love. Forskrekket for sig selv skammer hun sig nu ved den Last, hvis Følger hun føler, forbander med en inderlig Anger sit Frafald, og forsoner sig med Himmelens Datter ved den alvorligste Omvendelse. Hvad er nu Domons Velgierninger, Falstrikker for Dyden, Lasternes skammelige Belønning, krænkende Erindrindringer af den forlorne Ære, hvilken Verdens Skatte ere for fattige til at gienkiøbe. Skulde den bodfærdige Skiønne kunde takke ham, ney, Utaknemmelighed, Foragt og Afskye er den Løn, han fortiener. Her er Taknemmelighed en Last, og Utaknemmelighed en Dyd. Damon føle den, og omvende sig Ved mig blev han det han er, siger Dorinde, men Utaknemmelighed er min eneste Løn. Lad dem skille fra deres Mand, Madam, og han vil vist takke dem af Hiertens Grund. Jeg har tilbuden ham min heele Formue, og han takker, mig ikke engang. Gandske ret, med sikker Pant og 6 pro Cent behøver man heller ikke at takke. Ulaknemmelighed er Verdens Løn, raabte alle, som søgte efter Havets Længde, den allene undtagen, som fik Prisen, og virkelig fortiente den. Phillemon var en Dommer, som dømmede sine Medborgeres Handlinger efter strenge Love, men endnu strengere var han imod sine Egne og Sines. Naturligviis kunde Philemon ikke være rig. Det var ikkun ved store Høytider, at hans Stegevender lod sig høre, og ikke oftere forkyndte Glassenes Klang Vinens Nærværelse. Hvorfra denne Viin, min Elskeligste, spurate Phillemon, da hans Hustrue for første Gang paa en usædvanlig Dag skienkte i hans Glas. Vor Naboe, som i Morgen er kaldet for Retten, sagde hun, har af Medlidenhed foræret mig den, for at styrke dig, som under møysommelige Arbeyders Aag bebyrdes tillige af Mange. Bort fra mig, Gift skiult i Viin, raabte Dommeren, lad Forføreren allene drikke sin Uretfærdighed med dig. Uretfærdig søger han at undertrykke skyldigheden, som Himlen bestemte mig at beskytte, og endnu nøyes han ikke, han vover endog ved dig paa den nedigste Maade at forføre mig fra Retfærdigheds paa Lasternes Vey, at berøve mig min ubesmittede Somvittighed, den høyeste Ære, min Siel besidder, min eneste Rigdom, der ophøyer mig over Pøbelen. Retten skal dømme ham, endog denne Forbrydelse, at ville føre mig i Fristelse, skal ikke blive forglemt. Hvorledes, sagde Naboen med Vrede, uden at tale noget og sin Hensigt, er det Belønning for min Medlidenhed, for mine Velgierninger, forskrækkelige Utaknemmelighed! Jeg opholdt hans Liv, siger Lægen, men Utaknemmelighed er Verdens Løn, han har antaget en anden. Begge Deele er sandt, Hr. Doctor, De bragte Manden fra et sundt til et sygelige Liv, hvor kan han da være taknemmelig Spiis, drik dog, endnu en Smule, endnu et Glas, for min Skyld, for Venskabs Skyld, saa talede min Ven, da han vilde bevise mig en Ære, og see mig fornøyet i sit Huus. Meeningen var god, men jeg blev syg, og Uraknemmelighed blev hans Løn. Den Snaksomme vil forkorte mine bedrøvede og kiedsommelige Timer. En god Hensigt, men slet udført, og ubehageligere end Eenligheden selv. Han vil vist nok ligesaa meget klage over min Utaknemmelighed, som jeg over hans gode Hensigt. Hvilken Larm over Utaknemmelighed! over saa bekiendt en Sag, Forfatteren skulde enten have skrevet noget bedre, eller tiet; Det vil maaskee mange Læsere sige, og de har Ret, jeg vil tie. Deres Dom er ikke Utaknemmelighed, men min fortiente Løn. Nyeheder.