Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-12-08
Mandagen, den 8de Decembris En Oversættelse af Sucro. De ædelste, de artigste Gemytter lide til de sørgeligste Forandringer. Du har kiendt ham, min Ven, den unge, den artige Dorant, Med dig har jeg deelet den, den vare Fornøielse, at see ham utrætted fremskride fra en Kundskabs Grad til den anden. Hvilke Jndtrykke giorde ikke Sandheden i hans endnu uskyldige Hierte. Hvor villig aabnede han det for Dydens og Religionens Lovel Aldrig var det Hyklerie, som græd ud af den unge Person, da du, min 2, visede ham de salige Skove, hvilke Dyds og Sandheds Exempel giorde hellige, da dit Hierte lovede ham den Glæde, som man føler i deres Tieneste. Aldrig var det Hyklerie, som lo af hans Øine, da han hørede dem, Naturens og Fornuftens ævige Love! Hvor til har hans fyrige, hans læregiærrige Geist fra dig og mig bortaget den Væmmelse, som ofte giør os vore Timer til Dage og vore Dage til Aar, Hvilke Ønsker ledsagede ham ikke, med hvilket Haab velsignede vi ham ikke, da han forlod os, og hvor meget understøttede de ikke hans Taarer, hvilke hans Tak Begiærlighed græde Denne Dorant, min Ven, hvis Hierte Dyden syntes at have udvalgt sig til Tempel, ligesom, efter Platonis Sigende, Gratierne Aristophanis Hierte, er bleven din, er bleven min Forventning utro. Jkke længer den uskyldige, den læregiærrige, den beskedne Dorant, Du seer i ham en Vanskabning, Kald dem tilbage, de Timer, du har opofret ham. De ere spildte, ævig spildte, See hvor Udyden har for vend hans Ansigt, Af hans Øine funkler den fæiske Vellyst, og hans Pandeller Fretheds Sæde! Denne Siæl, p Gud, som nu er faret vilde fra dig indtil Udyds Slaverie, var beqvem til at tilbede dig, hengiven til den Religion, som din Naade har nedsendt til os fra Himmelen; denne Siel, som nu er følesløs mod Sandhed og Dyd, har elsket dem begge, smaget dem begge, men nu kiender den ingen af dem. Sørgelige Forvandling, Hvilke Hemmeligheder finde høi ikke her, Hvor mange mørke Taler giver vor Siel os her at opløse, Hvor længe er det siden vi har søgt at lære at kiende den, og hvor lidet kiende vi den endnu, De Stierne-kyndige, siger Evremont, have visse Regler, efter hvilke de kand sige os Solens og Maanens Formørkelser to hundrede Aar forud. Ved Hielp af Kikkerter opdage de nye Plancter, og bestemme deres adskillige Bevægelser. Og endskiønt disse Ting ere langt høiere oppe end vi, saa ere de dog ei for høie for vor Forstand. Men vor Aand er ophøied over sig selv. Og naar den har begreben den hele Verden, saa kand den ikke begribe sig selv. Den maa tilbede det Væsen, som har dannet den. Og saasnart den vil udgrunde sig selv, gjør den et Jndgreb i Skaberens Prærogativer. Hvo af os har forud kundet see denne sørgelige Forvandling, Hvo havde tænket, at Dorant, at hvilken vi lovede os saa meget godt, skulde faae saadan usalig Forandring i sin Caractere, Og hvo havde vel formodet, at den onde, den gensindige, den lade Kleons Siel skulde nogensinde kunde have en saa fordeelagtig Udviklelse, J. midlertid har han havt denne Lykke. Han er hvad Dorant har været, og denne er nu hvad hin var. Hvo af os skulde vel have tænket, at den som var bleven saa fortrolig med Muserne, skulde have bortskræmmet dem fra sig; at den; hvis bedste Sælskab var Bøger, skulde have kastet dem bort og omtusket dem med Skufflen; Men det er dog skeed! Han, Musernes Kiæledægge, Al rest, elsker dem ei mere, Nyligen har jeg seet ham i denne sørgelige Forvandling, Jeg saa ham. Gratierne vare bortfløine fra hans Pande. Grovt og mørkt var hans Ansigt. Men endnu grovere og forskrækkligere talede hans Mund: Eders Videnskab, sagde han, er Vildfarelse, Eders Kundskab Uvished; Her har jeg bedre Studere-Stuer, som skaffe mig mere Nytte, end Eders, som J optylde med Bøger, hvilke ei bringe nogen Jntresse og efter Eders Død sælges for Røver-Kiøb. See der, her ere mine Stolde, som jeg alle har fulde af Qvæg, disse ere de Studere-Stuer, jeg mener. Her ere mine Bøger forvandlede til levende Skabninger. Her har jeg kiøbt en smuk Koe for Bayles Ord Bog. Disse Giæs har jeg faaet for Tilskueren, ogsaa mange Deele jeg havde af Skriv at kalded der Mensch, saa mange Par Duer og Høns har jeg i min Gaard. For de Poesier og Anthøres classicos, jeg har havt, har jeg anskafset mig det fomøde Huus-Geraad. Kort: Jeg har ei flere Bøger, end de jeg nødvendig behøver til mit Æmbede, og disse ere fire. J veed vel, hvilke de ere. Nu lever jeg ret fornøied. Uden Tvivl, uden Skrupel, beskæftiged med intet uden mig selv, min Ager, mit Qvæg, og mine Tiene a. O, forskræklig var mig denne Tale, Jngen Ovidii Metamorphosis skal fra nu af forekomme mig underlig og urimelig, siden jeg har seet dig, Alcest, forvandled fra en Videnskabers Ven og Kiender til een af de nedrigste Jord-Orme. Ved le disse Forandringer i det Menneskelige Hierte, da det ligesaa hastig og ligesaa til forværres som forbedres, da det mart fornedres, snart ophøies boe. der falden mig ind, hvad Hagedorn siger, Der Thorheit underuhrte Rechte, Erstrecken sich auf jedes Haupt Es ist im Menschlichen Geschlechte Jhr Anhang grøsser als man glaubt. Doch venn sie nicht Vergnugen brichte; So var ihr schon die Macht geraubt. Men Oflygtige og ubestandige Fornøielse. J det ringeste alt for liden til at blive omtusked imod den Fornøielse ved Sandhed og Dyd! Dog jeg taber ikke Moddet. J det ringeste, hvad Dorant angaaer; saa haaber jeg, har han i Sandhed følet dem, de glade de salige Drivter, som Religion og Dyd indgyder os, saa skal han søge den igien, den Sandhed, for hvis Lys han endnu skiuler sig. Han skal dog engang høre den igien, hans Samvittigheds Tale, hvilken han nu ei kand høre for Allarmen af hans brusende og rasende Forlystelser. Dine Timer, dine Dage, Dorant, forsvinde: Men de blive staaende paa din Regning. Percunt & imputantur. Martial. Denne Regning vil komme dig til Last. Med hvilken Bestyrtselse og Forvirrelse vil du see dem, de tomme Steder, de Timer, som, uden af dig at være nyttig anvendte, ere flydet tilbage i Ævigheds Hav. See der Sandheden, hvor indtagende, er hendes Anseende, hvor guddommelig reen hendes Glands, Kand du see den uden at blive rørt, See der er Dyden, Kand du taale dem, de Øiekast, som hun medlidende kaster efter dig, og kand du forsmaae Belønninger af gandske Ævigheder,