Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1839-08-16
Jndsendt. Om Kjøbenhavnspostens Forhold mod Pastor Gad. Efterat Kjøbenhavnsposten forandrede sin Natur og fra et æsthetisk Dagblad blev et politiserende, er det unægteligt, at det hat stiftet betydeligt Gavn, men det var og en naturlig Følge af den Maade, hvorpaa det i den senere Tid afflørede Feil og bekæmpede Misbrug i flere Retninger, at det maatte forskaffe sig en Mængde Fjender blandt dem, den saaledes snart opfordrede til en større Virksomhed, og snart tilraadede en Virksomhed, der var mindre afhængig af Vilkaarlighed og Lune. At disse Kjøbenhavnspostens Fjender ikke undlode efter bedste Evne at sætte den i Miscredit var noget man kunde vente, og Kbhpst. har derfor maatte udholde flere offentlige Angreb, ligesom den endnu mere er bleven angrebet hemmeligen. De offentlige Angreb have imidlertid hidtil kun været temmelig maadelige, og da de næsten uden Undtagelse have laboreret af de samme Mangler, man dadlede hos Kbhpst. nemlig en upassende Tone og en betydelig Deel Personligheder, saa have de ikke formaaet at svække Bladets Anseelse, og det saa meget mindre, som det, alle dets Feil uagtet, dog stedse har leveret nogle af de bedste Journalartikler i Danmark. De betydelige aandelige Kræfter, Kjøbenhavnsposten har vidst at disponere over, har og gjort det let for den at modstaae de enkelte Angreb, og det er ingenlunde fordi vi nu troe, at Kjøbenhavnsposten trænger til Understøttelse, at vi beslutte os til ogsaa at fremkomme med en Mening om den atter fornyede Strid mellem Gad og Kjøbenhavnsposten, men ene fordi vi mene, at denne Sag ikke alene vedkommer Kjøbenhavnsposten. Vi ville ikke her omtale den bekiendte Valgscene i Selskabet for Trykkefrihedens rette Brug, thi vi formene, at den fremviser Feil fra alle Sider. Fra Procurator Christensens Side. fordi han vilde gjøre det til en Partiesag, der ingen Partiesag kunde og burde være; fra Pastor Gads Side fordi han aldeles tilsidesatte de parlamentariske Former og i sin Personlighed ene troede at finde Frelse for en Overilelse, den han dog burde have søgt i Repræsentantskabets Sindighed. Den største Feil maa man dog unægtelig ved denne Leilighed tillægge Dirigenten, der ganske synes at have glemt, at det var hans Pligt ikke alene fra den omhandlede Sag at holde borte alt, hvad der ikke vedkom den, men og at være Selskabets Ordfører, og den, der skulde holde over de parlamentariske Formers Uforkrænkelighed. Men staaer Pastor Gad ikke som den eneste Skyldige ved Valg scenen, da er det dog unægteligt, at han ene bærer Skylden for hele den Strid, hans dadelværdige Inserat i No 109 af den berlingske Tidende har fremkaldt, og meer end vanskeligt vil det være selv for Pastor Gads bedste Ven at finde gyldigt Forsvar for dette Jnserat, saavel i dets enkelte Deele som i dets Heelhed. Hvorledes Pastoren selv har skilt sig ved dette Hverv i Trykkefriheds-Selskabets Generalforsamling, derom maae de dømme, der med upartiskhed have hørt ham, men vist er det, at for den, der kun kjender Sagen af det i Folkebladet gione Referat, bliver det uforstaaeligt, hvorledes Procurator Christensen har kunne erklære, at han nu, efterat have hørt Gad, ikke videre vilde urgere Sagen. Kan man saaledes ikke nægte at Pastor Gad. har stillet sig blot ved hiint Jnserat, da kan man ikke undre sig over at Kjøbenhavnsposten herfor har bekæmpet ham, især da det var den, han vilde have sine Yttringer anvendte paa. At Kjøbenhavnsposten djærvt har tilretteviist Gad, nægte vi ingenlunde, men vi troe at hertil var god Grund; thi det er ikke første Gang at den store Masse af Nationen, der ønsker Forandring i et eller andet af det Bestaaende, har istedetfor Modgrunde maattet see sig sigtet for at nære ulovlige og skjulte Hensigter. Kammerherre Grevenkop Castenskiolds bekjendte Diatribe i Stændersalen under Debatten og Stændernes Forening indeholdt jo i Virkeligheden kun det samme som Gad har fremsat i mere skurrende Toner. Han (Castenskiold) sigtede en betydelig Deel af Nationens bedste Mænd for at ville fremme skjulte Hensigter, dog hverken den berlingske Avis eller Dagen med deres stedse villige Anonymer fandt dem den Gang foranledigede til at tage de krænkede Mænd i Forsvar, men nu da Kbhpst. med Kraft viser en lignende Sigtelse tilbage, nu hedder det: hvorledes behandler ikke Kjøbenhavnsposten Nationens meest udmærkede Mænd, Om Pastor Gad hører til denne Klasse, derom ville vi lade Efterverdenen dømme, men hvordan end dens Dom bliver, da troe vidog visseligen at den ikke vil ansee det som en Plet paa Kjøbenhavnsposten, at den i denne Sag har feidet med Gad, hvor berømt han saa end monne blive. Selv den dygtigste Mand kan begaae Feil, men Dygtigheden giver dog intet Fribrev paa at feile ustraffet. Til Eet af de sædvanlige Kunstgreb for at svække Kjøbenhavnspostens Anseelse hører og det, idelig at fortælle at den den kun er Organet for et ungdommeligt Partie, og hvor taabelig og intetsigende end denne Tale er til enhver Tid, da det jo ene kommer an paa hvad der siges og ikke paa hvem der siger det; saa er dog og dette Kunstgreb brugt i nærværende Sag. Da imidlertid en Deel af Landets øvrige Redacteurer have taget Kbhpsts. Partie, saa maa man, for at berøve Kbhpst. denne Støtte, søge nye Udflugter, og det hedder derfor at Provindsialaviserne ikke kjende Forholdene og at Kbhpst. for Tiden dominerer og over en Art af Terrorisme. At Provindsialaviserne ikke skulde kjende Forholdene i en Strid, der ligefra dens Begyndelse er ført offentlig, kunne vi ikke indrømme, og hvad den Terrorisme angaaer Kbhpst, skal udøve, da overlade vi det til vedkommende Redacteurer herimod at tage til Gjenmæle.