Aalborg Stiftstidende, 1832-09-29
Folket her har ogsaa en Cultus, som beviser deres meest uindskrænkede Nedværdigelse til Dyrenes Cultus. Den Ærefrygt, som de nære for deres mægtigste Guddom, Verdens Skaber og Opholder, kan neppe sammenlignes med den, som de føle for en Ko. Dette Dyr kalde de Gudernes og de tre Verdeners Moder. De bede deres Guder, at vise sig for dem i Skikkelse af en Malkeko; Gjødningen af dette Dyr udbreder efter deres Mening en hellig Karakteer over det Sted den ligger. I deres Tractater med Englænderne have Hindu=Fyrsterne stundom magtpaaliggende gjort den Betingelse, at ingen Ko maa dræbes i Omfanget af deres Gebeet. Aben indtager ligeledes en af de første Pladse blandt Gienstandene for den hinduske Cultus. Fyrsterne høitideligholde stundom med overordentlig Pomp og Glands Abernes Bryllup. (?) Dyret sættes med Høitidelighed paa en Bærestol, lig en fornem Høvding; det bæres ærbødig paa Skuldrene og ledsages af en Skare unge Piger, der dandse og synge under en Musket-Jld, der tordner rundt omkring fra. Garura, Fuglenes Konge, er ogsaa en Gienstand for Ærbødigheden, men ikke i den Grad som Aben. Disse Menneskers Jdeer over Livet efter Døden danne et af deres Religions fortrinligste Elementer, og udøve en saastor Jndflydelse paa Folket, at man seer Fanatikere ringeagte Livet og at begaae Selvmord paa de besynderligste Maader. Men hvad der giver deres Cultus den mærkeligste Karakteer, er det i hele Orienten saa almindelig udbredte Dogma om Sielevandringen. Efter denne Tro undergaaer Menneske Sielen efter Døden ingen Forandring i dens Existents; men den gaaer over i et lignende Legeme. Hvor Sielen vil komme til at boe, beroer paa Menneskets Opførsel i dette Liv. Et dydigt Menneske, selv af den nedrigste Classe, kan hæve sig til en Fyrstes, ja selv til en Bramins Rang: medens det slette Menneske ei alene er fordømt til at nedstige i de meest foragtelige Caster, men han indesluttes end- og i Legemet af det nedrigste Dyr. Et saadant Menneske, der er sjunket saa dybt, maa successive gaae gjennem en lang Række nedrige og slette Fødseler (egentlig Gjenfødseler), indtil han er vorden rendset og er istand til at gjenvinde den menneskelige Skikkelse. Dette Dogma er hos Hindussaa fast antaget, at deres Underholdning stedse sigter dertil. Seer man et Jndividium lide en Straf, som man ikke synes det har fortjent, saa siges strax, at det er Straf for en Forbrydelse, som han maa have begaaet under en tidligere Existents. En Hindu, der seer, at en Hund eller Ko bliver slaaet, antager strax, at denne Hunds eller Koes Siel har i menneskelig Skikkelse gjort sig skyldig i en Brøde, der har fortjent denne Rævselse. Hustruer, der føle sig ulykkelig gift, eller Slaver, der behandles haardt af deres Herrer, smigre sig med det Haab, at de i hiint Liv skifte deres Stilling og nyde Gjengieldelsens Glæder. Denne Lære, langt fra at den, som man skulde troe, indskrænker den menneskelige Siel til denne jordiske Sphære alene, udelukker den meget mere det Dogma, at de ved forskjellige Leiligheder komme i Himmerig eller Helvede. Disse for Straf og Belønning bestemte Riger beskrives med stor Nøiagtighed, og Bestemmelsen for Dyden som for Lasten, tilsiges med megen Punktlighed, og dette udgjør et fremstikkende Træk i Hindu-Religionen. Der gives himmelske Boliger af forskjellige Grader, der udelukkende ere forbeholdne Braminerne eller andre høie Personer, og her udøves Handlinger af overordentlig Herlighed. Disse Boliger have overordentlig Lighed med Mahomeds Paradis; de Sallige, som komme did, nyde uafladelig den sødeste Vellyst og lystvandre i blomstrende Haver, ved kjølige Bækkes Rislen; Guld og Deamanter glimre fra alle Sider; Dandse, Sange og yndige Møers Selskab forhøie endnu Stedets Trylleri. Nogle fanatiske Secter stræbe efter en endnu fuldkomnere Lyksalighed. De nære det Haab, at blive optaget i Bramas, det høieste Væsens, Skjød, og der at nyde undsigelig Sjelefryd. Helvede bestaaer ogsaa af forskjellige Gemakker, alt efter talløse Feil, hvori Menneskene kunne gjøre sig skyldige. De meest haardnakkede Syndere plages af Slanger; Drukkenholtene blive styrtede i et Hav af Jld; den som foragter Brama maa for stedse staae med Hovedet i en Mødding; ugjestfrie Mennesker pikkes uafladelig i Øinene af Fanden, eller af en Grib; Forføreren bliver for stedse omfavnet af en gloende Jernfigur. Nogle af disse Boliger ere mørke for stedse, andre ere fulde af sydende Olie og smeltet Blysomme ere opfyldte af rædsomme og afskyelige Dyr og Orme; andre ere bevoxede af Tjørne og Tidsler. Her er Jordbunden en evig Sump og hist stikke utallige Naale frem. De Foræringer, som gjøres Braminerne, visse Ceremoniers nøie Jagttagelse, lang og smertefuld Bod - volde høi Grad af Fortjeneste, derved udsoner man de største Forbrydelser og tilsikkrer sig den evige Lyksalighed.