Den Vest-Sjællandske Avis, 1824-02-09
Det forekom mig, som 14 Aars Ubehageligheder vare paa engang forglemte og som min Ungdoms Kiærlighed var opvaagnet igien i sin fulde Stykke. Jeg forblev oppe den heele Nat; men min Mand kom ikke tilbage, naar en Vogn rullede, naar der blev banket paa en Dør i Naboelauget greb 18 til Lyset; men der kom ingen; først ud paa Morgenen kom en Naboe til mig og med megen Godmodighed og Lempelighed meddeelte mig det Budskab, at min Mands Liig var fundet i Themsen. Vil man lære sit eget og det menneskelige Hierte at kiende, saa maae man lægge Mærke til hvad der foregaaer i det ved visse vigtige Optrin i sit Liv. Jeg har ofte tænkt over min Sindstemning i denne Morgenstund og ved dette Bun skab. – J Nattens Forløb havde min Fornuft efterhaanden faaet Magten over mine Følelser; Phantasien fra mine Unig doms Aar forsvandt og jeg følte min hele nærværende ulykkelige Forfatning; jeg ængstede mig tillige over hans Skibne; thi jeg svaade, at en Ulykke forestod. Da nu Udfaldet blev mig berettet; var det hverken et længselsfuldt Blik tilbagetil vor Ungdoms Kiærlighed, eller Sorg over hans Tab, eller egentlig Rædsel over hvad der var foregaaet, som opfyldte min Stæl; men dyb Medlidenhed uden nogen egentlig Kiærligheds Førelse og en inderlig Attraae efter at gaae ind i Evigheden med ham og bede Skaberen om Tilgivelse for hans Feiltrin, da jeg var mig min egen Uskyldighed bevidst, og haabede at denne maatte komme ham tilgade. Jeg overlod mig ganske til denne Følelse, da pludselig min Fornuft opvaagnede og jeg lagde til mig selv; men det Ønske kan Du jo strax faae opfyldt; den uendelige Aand maae jo være med sin Kundskab overalt. Jeg gik nu strax ind i et Kammer, lagde mig ned paa mine Knæe og bad saa inderlig for hans Siæls Frelse, som jeg aldrig mindes at have bedet i mit Liv, hvorved jeg fandt mit Hierte overordentlig lettet. Saasnart min Mands Død var rygtet, saa væltede hans Creditorer ind paa mig alle Sider og fratoge mig al min smule Eiendom, og jeg med min 13 Aars Datter (jeg har glemt at fortælle, at jeg havde dengang en Datter) flyttede aldeles forarmede ind til en Faster, en uformuende Skipper Enke i Sepmour-Street i en Udkant af London. Der levede vi et Aar af vore Hænders Arbeide; men det gik os kun maadeligt. Min Datter havde været svagelig fra Fødselen af; hendes Svaghed, tiltog nu stedse mere; hun blev tilsidst bestandig sengeliggende; hun var en god og blid Pige, stille og taalmodig, og jeg havde indprentet hende de religiøse Grundsætninger, som opfyldte mit eget Hierte. En Dag, da jeg kom hen til hendes Seng, sagde hun til mig: Moder, jeg føler mig meget svag, stig mig oprigtigt om Du troer, at jeg kan leve! Lægen havde længe i Forveien sagt mig, at hun ikke kunde det. Jeg elsker Sandhed og vil gjerne sige den til enhver. Jeg tog hende ved Haanden og sagde: Kiære Maro, jeg troer det ikke; men siden jeg, som er Din Moder og holder saameget af Dig, er roelig ved Din Død, saa kan Du ogsaa være det; thi Døden er kun en roelig og umertelig Søvn, og naar man op vaagnes at den, saa gaaer man kun lutter Glæder imøde. Men jeg har en Bøn til Dig kjære Mary. Jeg er vis paa, at vore jordiske Forbindelser ere kun en Begyndelse til høiere og fuldkomnere Forbindelser; i a frygter blot for, at Din Faders Tilstand i hiin Verden er ikke lykkelig, fordi han bebreider sig de Feil han i denne Verden har begaaet imod mig; Du maae hilse ham fra mig, og sige at alt er forglemt og tilgivet Mary trykkede mildt og venlige min Haand; men hun talede ikke mere, hun gav blot et Suk fra sig, lukkede sine Øine og hensov. Nu var der intet mere tilbage, som kunde binde mig til min Fødebye; jeg erindrede mig, at jeg havde en anden Faster, som var i sin Ungdom bleven gift med en Dansk Koffardicapitain, som borde i Kiøbenhavn og var i gode Omstændigheder. Jeg skrev hende til om hun vilde optage mig i sit Huus; hun gav sit Samtykke dertil og jeg afreiste til denne Stad. Hun boede i en Gade, som jeg troer blev kaldet Bagnistreet (formodentlig Badstuestrædet) jeg blev modtaget paa en meget forekommende Maade; men hvor imidlertid mit Ophold var meget kort. Men jeg seer min Herre, at mit Brev er baade blevet for langt og har tillige taget en anden Vending end jeg i Begyndelsen havde i Sinde. Det var egentlig min Hensigt, at fortælle Dem om mit langvarige Ophold i Danmark og jeg er i det Sted kommet til at fortælle Dem mit Levnetsløb, men saaledes ere vi Mennesker, hvad der opfylder vore Hierter bestemmer ogsaa vor Tale. Jeg afbryder for denne Gang; dersom Captain Th. hvormed jeg skal afseile til Newcastle, endnu opholder sig noget, skal jeg paa nye tilskrive Dem; men affeiler han snart maae jeg dermed først oppebie min Ankomst til England. Christianshavn d. 3die Februar 1824. Deres Tienerinde. Arabella Husbandry. Eftersk. Det var egentlig Fortsættelsen af mit Brev, som var bestemt til at giøres offentlig; men jeg har intet imod at ogsaa dettes Jnhold bliver det.