Københavns Adresseavis, 1774-07-13
Løven med Eselet. Da Æsopus's Løve gik til Skoven med Eselet, som ved sin fæle Stemme skulde hielpe ham at jage Dyrene, raabte en næsviis Krage fra Træet til ham: En smuk Kamerat! Skammer du dig ikke ved, at gaae med et Esel? Hvem jeg kan bruge, svarede Løven, kan jeg jo vel unde at gaae ved min Side. Saaledes tænker alle Store, naar de værdiger en ringe, Person deres Omgang. Eselet med Løven. Da Eselet gik til Skoven med Æsopus's Løve, som benyttede sig af det i Stedet for sit Jægerhorn, mødte det et andet Esel af sine Bekiendtere, som raabte til det: God Dag, Broder. - Uforskammede, var Svaret. Og hvi saa, sagde det andet Esel, Er du vel, fordi du gaaer med en Løve, bedre end jeg meer end Esel Det vogtede Lam. Hylax, af Ulvehundenes Slægt, vogtede et frømt Lam Ham saae Lykodes, der ligeledes paa Haar, Snude og Øren var en Ulv ligere end en Hund, og foer løs paa ham. Ulv raabte han, hvad giør du med dette Lam, Ulv selv, svarede Hylax. (Begge Hundene miskiendte hinanden). Gak, eller du skal faae at vide, at jeg er Lammets Vogter! Men Lykodes vil med Magt tage Lammet fra Hylax; Hylax vil med Magt forsvare det, og det arme Lam. Fortreffelige Beskyttere - bliver derover revet ihiel. Jevs og Faaret. Faaret maatte lide meget af alle Dyr. Da traadde det frem til Zev, og bad, at formindske dets Elendighed. Zevs syntes villig, og sagde til Faaret: Jeg seer vel, min fromme Skabning, at jeg har skabt dig alt for værge, løs. Vælg nu, hvorledes jeg skal best afhielpe denne Feyl Skal jeg udruste din Mund med forskrekkelige Tænder, og dine Fødder med Kløer, O ney, sagde Faaret; jeg vil intet have tilfælles med de glubende Dyr. Eller, blev Zevs ved, skal jeg lægge Gift i dit Spyt? Ach, svarede Faaret; de giftige Slanger bliver jo saa meget hadede. Nu, hvad skal jeg da? Jeg vil plante Hørn paa din Pande, og give din Nakke Styrke. Heller ikke, milde Fader; jeg kunde da blive ligesaa sto dende, som Bukken. Og alligevel, sagde Zev, maa du selv kunne skade, om andre skal vogte sig for at skade dig. Maa jeg det! sukkede Faaret. O milde Fader, saa lad mig blive, som jeg er. Thi den Formue, at kunne skade, opvekker, er jeg bange, Lysten, at ville skade, og det er bedre at lide Uret, end giøre Uret. Zevs velsignede det fromme Faar, og det glemte fra Øyeblikket af at klage. Manden og Hunden. En Mand blev bidt af en Hund, blev derover meget vred, og Slog Hunden ihiel. Saaret syntes farligt, og Lægen maatte spørges til Raads. Her veed jeg intet bedre Middel, sagde den gode Empiricus, end at man dypper et Stykke Brød i Saaret, og giver Hunden det at æde. Hielper denne sympathetiske Kur ikke, saa - Her trak Lægen paa Skuldrene. Ulykkelige Jilfindhed, raabte Manden; det Raad kan ikke hielpe, thi jeg har slaaet Hunden ihiel. Ræven. En forfulgt Ræv reddede sig paa en Muur. For at komme vel ned paa den anden Side, greb han fat paa en Tornebusk, som flod der tæt hos. Han lod sig og lykkelig glide ned derved, dog saarede Tornene ham smertelig. Elendige Hielpere, raabte Ræven, som ikke kan hielpe, uden tillige at skade. Det vilde Æbletræ. J den hule Stamme af et Skov=Æbletræ satte sig en Biesværm. De fyldte den med Skatte af deres Honning, og Træet blev saa stolt deraf, at det foragtede alle andre Træer mod sig. Da raabte en Rosenstok til det: Elendig Stolthed, over laante Sødheder, Er din Frugt derfor mindre suur? Driv Honningen op i den om du formaaer det; og da først vil Menneskeet velsigne dig! Tornebusken. Men sig mig dog, spurgte Pilen Tornebusken, hvorfor du er saa begierlig efter de forbiegaaende Menneskers Klæder, Hvad vil du dermed, Hvad kan de hielpe dig? Slet intet! sagde Tornebusken. Jeg vil heller ikke tage Klæderne fra dem; jeg vil kun rive dem i Stykker. Buens Eyermand. En Mand havde en fortreffelig Bue af Ebenholt, med hvilken han skiød meget langt og meget vist, og som han holdt overmaade kostbar. Men engang, da han opmerksomt betragtede den, sagde han: Lidet for plump er du dog Din hele Ziirlighed er din Glathed. Skade! - Dog derpaa kan raades Bod, faldt ham ind. Jeg vil gaae hen, og lade den beste Kunstner udskiere billeder i Buen. Han gik hen, og Kunstneren udskaer en heel Jagt paa Buen; og hvad havde bedre passet sig paa en Bue, end en Jagt? Manden var fuld af Glæde. Du fortiener disse Zirater, min kjere Bue. I det samme vil han prøve den; han spænder, og Buen - brekkes. Nattergalen og Lerken.