Viborger Samler, 1846-10-12
Jndenlandske Efterretninger. Kjøbenhavn. DD. M. Kongens og Dronningens Ankomst til Kjøbenhavn. Kl. 10 1/2 blev Kjøbenhavns Beboere ved et Flags Heisning paa Nicolai Taarn underrettet om, at Dampskibet "Hekla var i Sigte. En overordentlig stor Folkemængde strømmede ud til Toldboden og Langelinie, for at modtage og hilse paa DD. MM. Ved Landingsbroen vare de heri Byen værende Prindser og Prindsesser af Kongehuset forsamlede tilligemed Byens civile og militaire Autoriteter. Da Deres Majestæter gik fra Dampskibet i Kongebaaden begyndte Jubelraabene fra Langelinie og denne almindelige hjertelige Velkomsthilsen ledsagede Majestæterne fra Landings broen gjennem Amaliegade til Kongens Pallais, hvor Jublen ikke ophørte, førend Hs. Maj. viste sig paa Altanen og henvendte nogle hjertelige Ord til den forsamlede Mængde. Kort Tid efter Majestæternes Ankomst til Palaiet, indfandt den af os tidligere omtalte Procession, der vel talte en 1200 Deeltagere, sig, med Musik i Spidsen, foran Palaiet paa Amalienborgplads, der allerede i Forveien var besat med tætte Menneskeklynger. Comiteen med Professor R. Nielsen i Spidsen begav sig derpaa op til Hs. Majestæt, hvor Professoren holdt følgende Tale: Allernaadigste Konge: Hovedstadens Borgere, Medborgere af alle Stænder, hilse Deres Majestæt i ærefrygtsfuld Frimodighed, med trofaste Hjerters undersaatlige Hengivenhed. Nylig feiredes Deres Majestæts 60aarige Fødselsdag; men her savnedes den Lykke at see den elskede Landsfader i Folkets Midte. Medborgere have derfor, i Følelsen af, hvor stor en Miskundhed Forsynet viser mod det danske Folk og Rige ved at opholde og beskjærme Deres Majestæts saa dyrebare Liv, ikke kunne fornegte Trangen til at bringe et Erkjendtlighedens, Taksigelsens og Lykønskningens Ord for Thronens Fod. – Ved Deres Majestæts Thronbestigelse fik det borgerlige Liv et uforglemmeligt Opsving i Danmark. Grunden var visselig allerede lagt, og Begyndelsen allerede skeet; men med den nye Regjering reiste Borgeraanden. sig med fornyet Kraft, vakte sine Talsmænd, klarede sine Tanker og aabnede den vide Kampplads for Afgjørelsen af store, betydningsfulde Spørgsmaal. Saaledes fødtes hos os den Strid, som føres endnu; thi en Strid, der angaaer de allervigtigste, baade timelige og aandelige Goder, kan ikke endes i et Nu den gaaer Undersøgelsens, Begrundelsens, Overbeviisningens sikkre, og just derfor langsomme Gang. Men det er Borgerens Tro og Folkets Haab, at Deres Majestæt, til Danmarks Sande Lykke, er af Forsynet kaldet til Kampdommer i denne Strid; thi Meningernes og Jnteressernes levende Strid kan kun den Fyrste lede, der grundigt kjender Kampens Love, taalmodig hører Folkets Røst og med uhildet Blik forstaaer at læse Sandhedens Træk i det store Kongespeil, som ikke skuffer. – Da Deres Majestæt modtog det danske Scepter, var den europæiske Eulturhistorie allerede kommen til et nyt Vendepunct. Folkeaanderne paagnede; Nationerne begyndte at gaae i Rette med hinanden om deres naturlige Fædre og deres aandelige Arvelod. J Norden smillede Freden. Baade Fyrster og Folk have rakt hinanden Venskabets og Broderskabets Haand, og Danmark har glædet sig af Hjertet. Men Danmark har ikke blot Brødre mod Nord; det vender ogsaa sit Aasyn mod Syd, og retter et Samvittighedssporgsmaal til vore gamle Frænder, om de ikke nok ville forblive Pagten tro i al Retfærdighed og leve sammen med os i Fred og Enighed. Prøven er streng, vil negte det ikke. En Strid mellem tvende nærbeslægtede Folkeslag er altid en mislig Strid, især naar Stammetræet er ædelt og stort, og Slægtskabet har mange Grene. Prøvetiden er haard; vi dølge det ikke. Hiinsides Østersøen bruser, et Folkehav, saa stærke ere Sydens Aandepust, at Bølgerne svulme i Elbens og Eiderens Strømme. Men det er Borgerens Tro og Folkets Haab, at det evige Forsyn, der knytter Fredens Baand, og vogter Danmarks Grændse, har, til Rigets Held, ja til dets sande Lykke, udkaaret Deres Majestæt til Dommer i denne Strid, til Parternes rette Midler, til at beskjæmme Tvedragtens Jd og løse Forviklingernes Knude. Thi den Fyrste, som med Mildhed og Taalmod planter Forligelsens Banner, idet han med Kraft og Viisdom væbner Retfærds Arm, sidder trygt ved Statens Roer, og frelser Skibet. gjennem Skjær og Klipper. – J denne Tro, i denne Alvors Stemning erkjender den danske Borger, at det Baand, der forener Konge og Folk, i Sandhed maa være et helligt Baand. et Baand, der ikke skal briste, for Danmarks Hjerte brister. denne Tro, i denne Alvors-Stemning nedbeder det danske Folk Himlens Velsignelse over Deres Majestæts kongelige Jdræt, og seer med freidigt Blik Fremtiden imøde."