Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-19
Hvad den egentlige Jlluminering af disse Stykker angaaer, da kan Anmelderen ikke afholde sig fra at yttre, at det har været ham i høieste Grad paafaldende at erfare, at Hr. S. har gjort dette under sit Ophold her i Staden; og han tilstaaer aabenhiertigt, at han ikke kan indsee, hvorledes dette har været Konstneren mueligt: thi, efter et Aars Forløb, at erindre de mangfoldige Nuancer af Farver, anbragte paa saa mange forskjellige Steder, saaledes som de findes i de forskjellige Værelser, er ligesaa umue som at kunne benytte en Fortegnelse ligt, over disse Farver og deres Anbringelse. Har han derimod illumineret Stykkerne efter en anden Tegning, da falder det jo bort, som han søger at gjøre til det fortjenstfuldeste ved disse hans Arbeider, Iøvrigt ere slige illuminerede Kobberaftryk af intet Konstværd, hvilket noksom kan godtgjøres ved den ringe Priis, hvortil de i Paris kunne erholdes hos flere af de unge Elever, der tildeels leve af at illuminere slige Sager til Salg, og som i dette Fag have bragt det til stor Fuldkommenhed. Forresten maa det forundre Enhver at see saa ubetydelige Arbeider. udstillede af den Konstner, der i Dagen No. 83 siger om sig selv, at han ikke vil ansee det foren Plet, at finde (altsaa har han endnu ikke fundet sin Mester; da der af andre Konstnere unægteligen ere udstillede Arbeider af langt høiere og sand Værd. Det er ikke Anmeld. Hensigt, at skrive nogen Critik over H. S. Arbeider, men allene at fremstille hvad denne Sag medførte; han vil desaarsag ikke indlade sig i at bedømme den af ham udstillede Tegning til et Theater. Kun saa meget vil han her anmærke, i Henseende til denne Tegnings Udførelse, at den derved udviste Flid ikke ligner sig selv igjennem hele Stykket; men formodentlig hidrører dette fra den korte Tid, hvori Hr. S., efter Sigende, skal have expederet den; dog maa Jndsenderen heraf oprigtigen tilstaae, at han umueligt kan underskrive det, som i Dagen No. 87 findes sagt til Roes for dette Arbeide, og naar det deri hedder: herlige Arcader, stolt Opgang, ypperlig Holding (?), smagfuld Decoration, sindrig Opfindelse og Composition, correct og zirlig Tegning, og det Hele at være et af en vast Imagination udkastet Værk, da Theatret er 300 Al. (hvorfor ikke ligesaa godt 3000 Al.) Længde og 180 Al. Brede, – da er dette saa bombastisk, at man næsten skulde fristes til at antage det for Jronie. Hvad Hr. S. iøvrigt forstaaer ved Slutningsperioden i det under hans Navn i Dagen No. 83 indrykkede Forsvar, begriber Anm. ikke, og det synes næsten, som om Hr. S. har været sin egen Dommer, uden selv at have villet det; hans Ord ere disse: "Derimod haaber jeg, at man vil finde det tilgiveligt, at jeg kalder deres Dom ubillig og krænkende, der endog bedømte mine Evner og Arbeider, uden - engang at have seet disse, eller at have sat hine paa Prøve; thi enten ere de forommeldte Stykker paa Udstillingen ikke Arbeider af Hr. S., eller og har han Uret, naar han kalder det ubilligt, at der fældes Dom over dem. Jeg overlader til ham at gjøre Valget. Om Friægter. (Slutning; see forr. No.) Det eneste Middel, Forfatteren har kunnet udtænke til at lempe Friægters Ophævelse, forsaavidt den er anseet muelig, efter hver enkelt Landmands Forfatning, Ønske og Leilighed, er, at opfordre samtlige Arbeidspligtige, herreds eller sogneviis, til at afgive deres Erklæring om, hvo af dem der godvilligen vilde paatage sig, i et Slags Laug og efter rigtig Omgang blandt dem, at forrette alle forekommende Fri ægter, undtagen Veiarbeide, samt Kirkers og Skolers Vedligeholdelse, imod en vis fastsat Betaling pr. Miil, som neppe burde være høiere, end det Halve af den for Kjøbstæderne, efter Omstændighederne, anordnede Vognmandstaxt. Det er at formode, at de fleste af de først beskrevne Landmænd ville melde sig til Kjørsler, men det er og rimeligt, eller i det ringeste ønskeligt, at mange, Tid efter anden, ville indsee deres Agerdyrknings Forsømmelse ved deslige Kjørsler, og at disse efterhaanden kunne ønske Fritagelse. Desaarsag burde de ovenmeldte Laug eller Forbindelser til Kjørsler for Betaling, ikkun ansættes til visse Aar, efter hvilken Tids Forløb Afgang maatte tilstedes. Jmidlertid hendøe flere Embedsmænd, og deres Friægter enten aldeles bortfalde, eller indskrænkes saaledes, at Frikjørslerne rimeligviis tilsidst kunne bestrides, for Betaling ene af Parcellister eller de mindre Jordlodders Brugere; hvilke, uden Skade for Jordbruget, ja maaske til nødvendig Understøttelse i deres Næringsvei, omsider vilde blive de eneste Landsbye=Vognmandslaug, af hvilke alle Ægter og Befordringer, ligesom det nu skeer med Reisende igjennem Kjøbstæderne, kunde bestrides. Men hvorfra skal alle disse Pengebetalinger komme, paa en Tid, da næsten Alle klage over Pengemangel og Næringsveienes Aftagelse; Forfatteren har i denne Afhandling flere Gange nævnet Statscassen, eller, ved specielle Forpligtelser, Communen. Omendskjønt det vel ikke kunde synes urimeligt eller ubilligt, især naar det contribuerende Hartkorn vedbliver, saa godt som ene, at bære hele Veiarbeidets Byrde, at saavel det fri Hartkorn, som alle andre Næringsveie burde forholdsmæssig bidrage til de øvrige offentlige Tings Vedligeholdelse og Befordrings væsenets Bekostning, forsaavidt det er nødvendigt til Kongens og Statens Tjeneste; har dog en meget agtet Forfatter sagt: "Naar een Stand, fremfor en anden, har Ære, Rigdom og Rettigheder forud, hvorfor skulde den da ikke ogsaa have Fritagelse for visse Byrder forud. Naar Byrden hviler paa faste Eiendomme føles den ikkun af den, som var Besidder, da Byrden blev paalagt; siden bliver Eiendommen blot af ringere Værdie, og saaledes blive gamle Uretfærdigheder med Tiden retfærdige." Denne Følgeslutning synes, med nogle enkelte Undtagelser, stedse at have været Reglen for de fleste offentlige Paalæg. Forfatteren tør vel derfor ikke vente, at Befordringsomkostningerne skulle udredes af andre, end det matrikulerede Hartkorns Brugere, fordi Friægternes hele Byrde, ifølge Lovene, ene hvile paa dem. Det er umueligt, forud med Vished at beregne, hvor stor Sum der behøves, til at afholde Bekostningerne paa alle, de Friægter, som, efter Forfatterens Forslag, skulde betales med Penge. Dersom det kunde vides, hvorfra Forskudet kunde hentes, og dersom den Smaalighed, at repartere en allerede bekjendt Sum efter en vis Maalestok, ei medførte saa meget unødvendigt, man tør vel sige, unyttigt Arbeide, da var dette vistnok det tilsyneladende retfærdigste; men den indsigtsfulde Garve har et Sted i hans Forelæsninger, udentvivl meget rigtigt, sagt: "Det er ikke Afgifternes Størrelse allene, (som vistnok af ingen Statsmand, uden af Feiltagelse eller Uvidenhed, kan være opdrevne til Landmandens virkelige Undertrykkelse), men meget mere Oppebørslen og Jnddrivelsen, der ødelægger Landmanden. Uvidenheden, hvori Bonden, i Henseende til hvad han skal give, befinder sig, er ligesaa slem for ham, som selve Nødvendigheden at give. For uforanderlige staaende Afgifter skaffer enhver Udveie i rette Tid, og dertil finder han Middel, naar de ikke ganske overstige hans Formue, især naar de kræves ham i korte Terminer og bestandig i smaa Portioner; men uforudseete Fordringer sætte en ubemidlet Mand i Forlegenhed, endog naar de ellers ikke vare ham overlegne. Det Vilkaarlige gjør ham tillige frygtsom for den tilkommende Tid. Byrden føler han ganske vist mere, og hans Frygt forstørrer den endnu i hans Indbildning. Med Hensyn hertil troer Forfatteren, at Befordringsomkostningerne rettest opkræves forud, maaske med 1 Mk. 8 s. qvartaliter af hver Tde. Hartk. Blev dette Paabud meer end tilstrækkeligt, hvilket, under fornøden Besparelse, synes rimeligt, da kunde Overskudet nedlægges i Statscassen til næste Aar. Blev det, imod Forventning, utilstrækkeligt, da maatte næste Aars Afgift forhøies, indtil Erfarenhed beviste, hvad der var nok. Enhver Landmand vilde med Glæde yde et saadant Paabud, naar Hensigten dermed blev kundgjort. Jngen af Yderne kunde føle Byrden trykkende; thi det staaer ham frit for, at vedblive sine Kjørsler, endog under det fordeelagtige Vilkaar, at nyde en passende Betaling, istedetfor at han før maatte yde dem forDen flittige og meere formuende Land Intet. mand vilde forsmaae saadan Fortjeneste og finde Udgiften, som neppe var et Aar af hans forrige Ægters Værdie, saare billig. For saavidt mueligt at forekomme Misbrug, med alle, saavel vedblivende som betalende, Fri ægter, bør det strengeligen paasees, at de ved Placaten af 29de Decbr. 1815 befalede Befordringsprotocoller, saavelsom alle øvrige i samme Anordning foreskrevne Regler, nøiagtigt efterleves af alle Vedkommende, og dersom den i Forslag bragte Betaling kan bevirkes, da maatte denne komme til Afdrag i de Vedkommendes Skatter, eller af Amtstuerne, efter en særskilt Conto. til dem qvartaliter udbetales. Saavel Amtstuernes som Sognefogdernes Protocoller bør, uden Vægring, efter Forlangende, forevises enhver Vedkommende, og ved Aarets Slutning nøiagtigt med hinanden confereres, samt derefter aarlig af Amtmændene revideres og paategnes.