Norske Intelligenssedler, 1765-10-30
Nordske Jntellizzer, No. 44. Onsdagen den 30 October 1765. Se Fortsættelsen. Naar Vandringsmanden var igien bragt paa Lyksalighedens Vej, saae jeg Vanen gliide foran, men indskrænket til Størrelsen af en Dverg, uden Styrke og Virksomhed; Men saasnart som Passioner eller Begierlighed nærmede sig, svulnede Vanen paa timmen op til en anseelig Størrelse, og stødte ham frem imod dem. Den Ulyksalige, som saaledes blev drevet til Side, forlod alt for ofte Lyksalighedens Vei, til hvilken han siælden, efter den anden Avvigelse, kom tilbage. Men, naar Vanens Magt, ved Religionens betimelige Anraabelse blev narret, saa blev hendes Angreb svagere, og tilsidst hendes Samqvem med de fælles Fiender reent tilintetgjodet. Da begyndte hun at anvende sine øvrige Kræfter til dens Magtes Tieneste, som hun ikke kunde overvinde, og som hun tog til i Styrke og Størrelse rensende Lyksalighedens Vej fra dens U-jævnheder. Jeg kunde ikke letteligen trække mine Øyne fra denne Vei, saasom alle de, som vandrede paa den, syntes muntre og fornøyede, og jo længere de kom frem, jo øyen synligere blev deres Fyrrighed og des stærkere deres Overbeviisning om deres Ledsageres Viisdom. De, som aldrig vare skeyede ud eller i det mindste meget kort, havde Vanen midt i Veyen, som fyrigen understøttede dem, og drev bort Begierligheder og Passioner; Andre, som nyeligen vare ankomne eller længe havde været borte, slæbede sig frem uden Vanens Hielp og gemeenlig imod hendes Bestræbelser. Men jeg mærkede, at naar de kom nær til den ufrugtbare Top, var der faae, som kunde gaae frem uden Hielp av Vanen, og at de, hvis Vaner vare stærke, gik frem imod Taagen uden nogen synderlig Bevægelse, i det mindste med Rolighed og Tillid. Derefter bleve de allerne seede af Religionen, og omendskiønt Fornuften saae efter dem med den alvorligste Nysgierrighed, saa kunde hun allene skimte et svagt Glimt, naar hendes Frue for at udvide hendes Udsigt, løftede hende fra Jorden. Jkke des mindre kunde Fornuften see at de vare sikkre, men Religionen saae at de vare lyksalige. Nu, Theodor! sagde min Skytsherre, træk dine Øyne fra Mørkhedens Boeligers Betragtning, og see deres Skiæbne, som da de bleve afskedigede an Opdragelsen, forkastede alt Herredomme undtagen Fornuften, See i dring og bliv viis. Det drømmende Digt. Qvam te Deus esse jussit, & humang qva parte locatus er in re Pers. Sat. Træer, hvilket Sted blandt Folk, din Evne Kræfter har; Thi vild, du Tidens Rov mig Evighed skal dømme; (Saa nyelig svarede en Siel i Livets Drømme, Paa denne skielvend Røst, som Chlitge Spørsmaal var: Var du for Støvet blev, Blev du i denne Skranke? Ak bliv du efter det, med Lidelse og Tanke O! sig beundret Drift, som tragter, men ei veed Hvortil din Attraae staaer. Er det til Evighed?) O Chlital Evighed! her mat din Tanke blev, Kom, see Et . . .: uden Rum; et Værksted for Naturen, Et Svælg; som virvlet Luft, Jord, Jld og Vand i Touren, Da Mueligt i sit Støv, en nyefød Pragt fremdrev, Af Støv, af Sole-Gran, en Deel udi det Hele, En Verdens første Grund i Gud, med fleere Deele, Som i et Sammenhæng, er bleven Himlens Pragt, Hvor Punkt paa Firmament, er Jord i Skyers Dragt. En Jord, for Liv, som fik Naturens første Rang; Som i sit Væsen blev Fornuftens ædle Poder. Ja Himlen lidde selv, da Guddom blev dets Broder; Og dog er Livet kun: Et Nu for denne Gang Som fræk i sprødig Vrag, med lunkne Siele vove Mit i et Bundløs Hav, paa Øyeblikke sove. Som fiaser i en Drøm, med Gisning uden vid Som for et Maaskee, er en Glimt for nogen Tiid. En Glimt til store Ting, skiønt Rov for ald Gevinst. Et Rov for Gierrighed, som Sindet plager, krænker, Som Villien haver frie, dog Evnen den indskrænker. En Avgrund er dens Maal, den tæmmes allerminsid. Den steg fra Guddom need, vanslægter, laster vinder; Den sluger, sluget, bliv af den, som selv forsvinder. Dens første Udsprung, blev bestemt af samme, som Bestemmer sidste Gang. Jeg gyser nu . . . Hvad omDen Tiid som skiber ud, forgangne Øyeblik, Opfyldt med Ak og Væl jeg tænkte ei. man hører Den surt og født og nyt, Forandring med sig fører, Af evig Kilde kom, som Strøm med Ebbe gik. Ros værd, den Gierrighed som Tiden har for Øye, Ja Tiid, som Evighed os Draabevis tilføye. Den sparer, mangler dog paa Tiid, paa Helligdom, Hvis Værd blev dyrebar, da døds Erindring kom Da Død og Splid opkom, fik Ære Folke=Skat, Da sig alt Ærekiært, Fortienester udvalte, Hvis funklend Egenskab, Ærgierrighed man kaldte; Som store Siele har ved Dyden Grænser sat. Dens Lue flammer størst, hvor Dyd maae Modgang lide, Naar den med kiølig Blod, mod Krud og Kugler stride. Endskiønt dens Tapperhed, om den vandt Purpur Dra Blir dog en bunden Træl, for Amazoners Magt. En Magt for Kiød og Sands, fortryllet Sinds Oprør, En Masket Siele-Lyst; En Gylden Livets Scene; Et deligt Blindelværk, et Øyen=Spil allene, Som for en Aften Stund, Theatro yndigt giør En klæbrig Sødhed fuld af yndig Træk og Lader, Selv Munk og Eremit, en Fruentimmer Hader, Med Lysters Lokke=Mad, paa Krogen angle kand, Som tidt af Gierrighed, blir Moedens kronet Mand. Fortsættelsen følger.