Corsaren, 1842-05-13
J Anledning af Maigilde-Beslutningen. De, som engang imellem have gjort huuslige Scener og overhovedet den saakaldte "huuslige Lykke" til Gienstand for deres Jagttagelser, ville have bemærket, at Konen engang imellem suurmuler for at faae en af Manden bestridt Villie sat igjennem. Ved en saadan Leilighed ere to Tilfælde mulige: Enten ønsker den ømme Ægtemand at gjøre en Ende paa Suurmuleriet og giver efter, eller han lader, som om Jntet var i Veien, og Konen nødes da enten til lidt efter lidt at blive god igjen eller ogsaa, for at redde Honneuren, faae en Disput bragt tilveie, under hvilken hun igjen enten kan seire eller iværksætte en ærefuld Retirade, hvilken sidste da ofte udføres med en Snildhed, der kunde gjøre Xenophon og Moreau til Skamme. Disse ere de ufravigelige Principer for Suurmuleriet, alle dets mulige Tilfælde og Chancer ere her nøiagtig opgivne i en sammentrængt Oversigt Der staaer kun tilbage at tilføie, hvad iøvrigt forstaaes af sig selv, at enhver fornuftig Kone paa den ene eller den anden Maade gjør en Ende paa Suurmuleriet, saasnart hun mærker, at det ikke hjælper noget. Det er imidlertid denne absolut nødvendige Betingelse for et godt Samliv, som de meget hæderværdige Herrer, der suurmule*) med Regjeringen ikke have iagttaget, og som vi derfor ville tillade os at drøfte med dem. De begyndte at schmolle" for et Aar siden, fordi Regjeringen ikke ganske vilde gjøre, som de ønskede; de vilde ikke tale, ikke smile, ikke være med ved Gildet. Havde Regjeringen været meget om og folsom af sig, vilde dette upaatvivlelig have hjulpet; men det er nu Regjeringen ikke. Den lod dem tie og beførgede ganske phlegmatisk sine Affairer, ja, var maaskee endog glad til, fordi de taug. Og saaledes er det senere gaaet et heelt Aar igjennem, hvilket *) "Suurmule" er egentlig ikke det rette Navn for det, vi ville udtrykke. Vore Tanker udtrykkes bedst ved det tydskenschmollentg men vi have intet rigtig passende Navn derfor paa Dansk. Jmidlertid, naar man blot veed, hvad vi mene, saa er jo det Øvrige ligegyldigt. vistnok burde være tilstrækkeligt til at vise, at Suurmuleriet ikke hjælper, og at der burde gjøres en Ende derpaa ved det fornuftigste Middel, og som et saadant ansee vi en rigtig hjertelig Disput. Men, nei! De have besluttet at probere det et Aar endnu. Ville de blive saaledes ved at probere, kan Munden gjerne voxe til paa dem, og, naar den saa er voxet til, kan man gjerne faae ifinde at sige, at det seer saa smukt ud, og forlange, at Alle vi Andre ogsaa skulle lade Munden voxe til. De meget hæderværdige Herrer kunne maaskee mene, at deres Taushed slet ikke skader, da Folket jo selv kan tale. Men lad os engang alvorligt undersøge dette. Hven er Folkets Er det alle de Rennesker, der ere udbredte over Danmarks 1016 Qvadratmile, spise, drikke, sove og betale Skat? Er det Kræmmeren, der arbeider bag sin Disk og maaler Begivenheder og Toi med den samme Alen? Er det den fattige Arbeider, paa hvem Fattigdommen har gjort Ryggen behørig krum? Er det Bonden, der kun altfor ofte beregner Fødelandets Velvære efter Markens Udbytte? Er det Huusmanden, der tilhører Herremanden saa heel og holden, at der af ham bliver saare Lidet tilovers, som kan tilhøre Staten? Er det de Hobe, der drage frem med Jubel og modige Raab, og flygte, naar en Politistok viser sig i det Fjerne? Er det endelig de intelligente Mænd af alle disse Klasser, der ere omspredte over hele Landet, og hvis Modstandskraft derfor er som de enkelte Piles, der ikke ere samlede i eet Bundt? Ja, i Stoffet er dette Folket. Det er Folket, i dets Forkuelse og i dets Jntelligents, med dets Savn og dets Længsler, med dets Fordringer paa Frihed for at reise sig, blive selvstændigt, enigt og stærkt. Men hvo er Folket lige overfor de Ragthavende? Hvo repræsenterer disse Længsler, disse. Fordringer? Det gjøre de Mænd, der ere samlede i Nærheden af de Magthavende; de ere ligesom en Nationalrepræsentation, Forsynet opretter der, hvor der ingen anden er, idet deres Sind ere gjennemtrængte af Folkets Onsker, deres Aand udrustet med dets Jntelligents. Dem er ved en taus Pagt givet Fuldmagt til at tale i Folkets Navn, og derfor lyde selv deres sagte Stemmer stærkere for de Magthavende end mange støiende Hobes Larm. Magthaverne erkjende tause denne "Nationalrepræsentation"; det er vore "moralske Garantier". Det er et Aristocrati, kan man indvende. Nu, ja, men det er ikke farligt, det har ingen Privilegier. Vi vilde endog gjerne ønske dets Medlemmer et af Aristocrati-Privilegierne: "fortrinlig Adgang til Statens Embeder". "Dem er ved en taus Vagt givet Fuldmagt til at tale i Folkets Navn". Hvi tie de da, naar Folket vil tale? Dette Spørgsmaal er allerede før blevet gjort, skjøndt til en mere indskrænket Kreds, end vi her have for Øie. Naar imidlertid Regjeringspressen har troet at see noget overordentlig gunstigt for Regjeringen deri, at en saadan Spørgen er bleven gjort nødvendig, saa tillade vi os at troe det Modsatte. Er der Trang og Savn og Længsler i Folket, saa maa det udtales, og, vil Folkets Mund ikke udtale dem, saa maa det tilsidst ud paa en anden Maade. "Det maa ud, om det skal ud igjennem Ribbenene."