Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-03-12
13. J. H. J. A. gen den 12 Martii. 4 Jagphogleya og Sarphus. En Fortælning. (Fortsættelsen; See No. 10. Her nedkastede hun sig ved en Cypres, og ønskede ved sig selv at være saa frie som de usynlige Dyr, som krøb paa Jorden eller flagrede, og meddeelte Luften denne Klage: Hvor skal jeg flye hen? – - Jeg maa fortvivle. -- Mørke Boelig tag mig i beskyttelse, thi den som " fødte mig, slumrer, slumrer roelig -, føde Slummer, " søde Roe, (hun seer paa Graven) Din Siæl er blant himmelske Aander, kuns Støvet er tilbage. - - Alt 2 for tidlig døde du fra mig fromme Moder! - - Dog i bedre end om du skulde have været Vidne til den Forladtes Elendighed. - - O! hvor var du ikke god, hvor 1 mange kierlige Formaninger gav du mig ikke. -. Ja - men - men - neppe kan jeg sige det, Ja da du - - da du - beste blant Mødre, sidste Gang rakte mig din Haand, og med døende Læber bad mig at være min Fader lydig. - - O! hvor ønskede da ikke min " unge Siæl at følge med dig. - Min Faders Hidsighed, " var mig bekiendt, jeg vidste at ingen uden du kunde formilde ham - og dig skulde ieg berøves - du skulde " fratages mig for altid - - min tilkommende Ulyksalighed - syntes mig vis - og det sidste Ord: - (aldrig glemmer jeg det) Vi skal samles, - - hvilken Trøst! - du blegnede i mine Arme- Jeg forladte, hvo redder mig? " hav Medlidenhed med mig I Træer - sørger med mig I Lilier. -"Arme, som har giørt sig skyldig i alt det Onde, som kan - Jeg hvile i dens tænke! foreenes med ham ved et uopløseligt Baand, være et Offer for hans Raserie, forlade den troe Sarphus! " som frelste mig, da intet var vissere end Døden, (gid han ikke havde frelst mig.) jeg svimler - - jeg kan ikke holde det ud, jeg nedsynkes i en bundløs Afgrund, et - hvor er jeg græsseligt Sørgespil synes at vente mig : 2 - - - O! du som er de Elendiges Trøst, kom glad vil ieg kaste mig i dine Armee - -"Ach Sarphuus, gid min Fader havde valgt dig! -men du er fattig - Dog ney, - rigere end Barruf- - Du er dydig - Du er ædel og aldrig var Dyden fattig. - Himlen er Vidne til vor Uskyldighed - Kom ikke oftere til mig Sarphus! thi hvorledes skal jeg " kunde taale at see din - - - - - Dog " jeg vil see dig - Er jeg end fordømt til at være Barrurfs - du skal ene have mit Hierte. Sarphus "Sarphuus, du elskes af Zagphoalcia. Saa talte hun og den huule Hvelving igientog Lyden af dette Navn. (Hun gik bort Det havde imidlertid regnet, Græsset var fugtigt og Luften forfriskende og hun satte sig ned paa en Plog, og saae hvorledes Kragerne fløy omkring hende. - En gammelMand, som var blind og ført af sin Datter, nærmede sig. Zagphogleya gik dem selv i Møde, og gav den blinde alt hvad hun havde hos sig, og spurgte, hvorfra de kom Vi komme fra Slottet, svarede Datteren, hvor der ere mange Fremmede, som alle vare udi Haugen - og man fortalte at Zagphogleyg skulde giftes med Barrus. - Guderne afværge det, sagde den gamle, at hun, som siges at være saa godædig, - saa from, saa medlidende, skulde komme i dens Magt; hvis Navn ieg ei kan nævne eller tænke paa uden at skielve, siden han berøvede mig Synet, da jeg ei vilde giøre mig deelagtig i hans Laster men bevare min Samvittighed. - Dog den retfærdige Himmel, Zagphogleya bad ham ikke at sige meere - hun lagde sin Haand paa hans skaldede Hoved, velsignede ham, og forlod dem. Da hun kom hiem, søgte hun strax op paa sit Gemak og sadte sig ved Vinduet, som vendte ud mod Veyen, hvorfra Sarphus pleyede at komme, og hvilede sin Kind i den flade Haand. Hun tænkte paa den blinde Mand og hvorledes Barrufs Forbrydelser vare uden Grændser. - J det samme kom Sarphus roelig gaaende paa Slots=Broen - O! hvor blev hun ikke bevæget - men hendes Fader mødte ham - hun saae hvor han truede Sarphuus og viste ham bort. - Hvilken Smerte, sagde hun - een Gang vil ieg dog see dig og saa døe. - See hvor gaaer han vaklende, nu river han sig i Haaret - nu seer han imod Jorden. - nu opløfter han sine Hænder og nu - - - - nu vil han vende tilbage Dog ney, - - han torde ikke - - O du uskyldige, Min Fader har nok sagt dig alting - men hvor er du? – hvor blev du? Nu seer jeg dig igien - hvad gjorde du hos Fiskeren? – see han leder dig jo - allede. gid jeg var Fiskeren: – Saaledes blev hun ved at see efter ham til han forsvandt i Skoven. De Fremmede kom derpaa op til hende. De vilde opmuntre hende - men forgieves, det forøgede hendes Sorrig. - Faderen hastede med Brylluppet, for at de Fremmede som vare paa Slottet kunde bivaane det og Tilberedelserne vare allerede færdige. Zagphogleya var meget bekymret for Sarphus og utrøstelig, naar hun tænkte paa det Tilkommende. Der blev sendt Bud til Barruf fra Faderen, og han kom om Aftenen for den besluttede Bryllups Dag, og 6 andre Herrer, fulgte med ham. Kort efter fik Zagphogle følgende Brev fra Sarphus: Dyrebare Jagphoglepa. Du giftes, jeg ikke meere see dig! haarde Skiebne, Mørke Udsigt. Dog ingen kan forbyde mig at elske dig Hvad Ondt har jeg gjort? – Din Fader saade, at jeg aldrig meere skulde komme til dig, thi min Ondskab var opdaget - og syntes at være slaget af Torden - men da Fiskeren fortalte mig, at du mod din Villie skulde giftes med Barruf - da havde ieg nær, Guderne forlade mig det, forbandet min - - Kræfterne forlode mig - Gid du maae lide vel, og Bar ruf vise sig værdig til dine store Fortienester, men et fordrer jeg af dig: Tænk paa mig - - Sarphus vil herefter søge hen til mørke Grave; ikke meere frygte for Døden, da han ikke lever for Zagphogleye, og blandt sandige og steenfulde Bierge synge om dig - - Nok: - Jeg har været lykkelig - - Du har smillet mod mig - - Tungsindighed forbyder mig at skrive meere og mine Udtrykke kunde blive for stærke, da mit heele Jeg er Bevægelse - - Men endnu een Gang vil ieg see dig - og endnu een Gang ønskes du at lide vel af din troe, Sarphus. Da hun havde læst Brevet, faldt hun tilbage paa en Stol. Almanda, hendes fortroelig Veninde, kom indtil hende, og de omfavnede hverandre indtil man kaldte dem til Bordet. Barruf satte sig ved Siden af Zagphogleva- og Faderen lod bekiendtgiøre at Brylluppet skulde være næste Dag. Zaaphogleya var denne Nat plaget med fæle Drømme, og med Skræk saae hun Dagen at frembryde. Heele Slottet var nu i Bevægelse og Tilberedelserne vare færdige. Alle klædte sig i de prægtigste Klæder, Zagphogleyg syntes at være en himmelsk Skabning. - Endog Sorgens Træk, som stod malet i hendes Aasyn, forhøyede hendes Skiønhed. - Haaret flagrede paa hvide Skuldre og de fortebrune Øyne vare henvendte til Jorden - hvilke nette Fødder. - - Barruf var nu ogsaa færdig; og det var over Middag - Man forføyede sig til Alteret, og velskabte Fruentimre ledsage Zagphogleya. Hun nedknællede ved Siden af Barruf, og aabnede sine rosenrøde Læber for at give ham det aftvungne Ja, og blev den ugudelige Barrufs ulyksalige Gemalinde. - Da de kom tilbage, var der anrettet et stort Giestebud og en velklingende Musik hørtes ved Taffelet. - Samme Aften droge de hen til Barrufs Gaard, heele Selskabet fulgte med og Fakler oplysede Veyen. De Fremmede forbleve her i tvende Dage og den tredie reyste de alle bort og forlode dem.