Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-11
Om de saakaldte Natmændsfolk eller Kieltringer. Under Titel, Noget til Besvaring af det Spørgsmaal: Ved hvilke Midler kunne de i Nørrejylland omvankende Tiggerhorder, bekjendte under Navnet Natmændsfolk eller saakaldte Kieltringer forvandles til gode og duelige Borgere, er af Hr. Etatsraad Tøttrup udgiven en lille Afhandling, hvori fremsættes det Forslag, i 50 af Nørrejyllands Herreder at bygge et velindrettet Huus i ethvert Herred, hvortil der skulde kjøbes 1 Tde. Hartkorn eller 12 Tdr. Land boniteret Jord. Disse Huse med Jord maatte udleies til en bekjendt anstændig Familie af Bondestanden, paa Vilkaar, at Leieren fik samme paa Livstid, imod, af Huus og Jord allene at svare Hartkornsskatterne, og at han modtog en Familie af de benævnte Omløbere med i det høieste et Barn. Leierne skulde blot give disse Mennesker Mad, Drikke og de fornødne Klæder, men ingen Løn, og berørte Familie skulde, som Tjenestefolk, forrette hvad Leieren forlangte og som de kunde forrette. Omkostningerne, som Staten herved vilde have, ere anslaaede til 15000 Rd. Sedler, og omtrent 200 ugivte og 100 givte Personer af disse Natmænd, formeentes derved at blive satte i borgerlig Virksomhed. Fremdeles er foreslaaet en Politiemester for ethvert Amt, og specielle Love foreskrives fordenne nye Indretning, hvoriblandt Hr. C. ønsker det blev bestemt, at det Sogn, hvorfra en saaledes ansat Person eller Familie undløb, skulde betale Transportomkostningerne, og at det Sogn, der, uden strax at melde en saadan bortløben Person, husede eller hælede ham, skulde til et Fond for Indretningen bøde fra 50 til 100 Rbd. Aldeles enig med Hr. Etatsr. er Indsenderen af disse Linier deri, at vistnok hele Nørrejyllands Landbeboere med Glæde vilde udrede de beregnede Omkostninger, endog i nuværende trange Tider, naar de derved kunde vorde sikkrede mod hine Omløbere; men efter Jndsenderens Formening vil dette sikkerligen ei kunne opnaaes ved de opgivne Midler. Hr. C. antager, deels at det var ubilligt og deels unyttigt at henvise disse Mennesker til Forsørgelse af Communerne, det sidste fordi Landmanden, der har Udgivter nok, vilde søge at blive befriet for disse Mennesker, og at de, til Communernes Glæde, vilde løbe deres Vei og samles igjen i Skovene og paa Landeveiene med deres gamle Venner. Men dersom den af Hr. C. ønskede Bestemmelse, at den Commune, fra hvem en saadan Person undveg, skulde betale Transportomkostningerne, og det Sogn, der ei anmeldte ham, udrede 50 til 100 Rbdlr., skulde kunne være et tilstrækkeligt Forebyggelsesmiddel i det Tilfælde, at Personen var indlagt i et af de foreslaaede Huse, som skulde oprettes, hvorfor skulde dette Middel da ikke ogsaa kunne være betryggende, saafremt disse Personer skulde underholdes af Communen og altsaa indlægges hos en eller anden af dens Lemmer, Og dersom deres Samlingssteder ere Skovene og Landeveiene, hvorved de unddrage sig fra at kunne eftersøges, vilde de da ikke ogsaa tage derhen, naar de undvegge fra et af hine opbyggede Huse, Jndsenderen indseer ikke nogen Grund, hvorfor hiin Bestemmelse skulde være mere tilstrækkelig i det ene, end i det andet Tilfælde, men ei heller kan han erkiende den betryggende i noget af dem, og havde Hr. C. udførligen fremstillet deres Levemaade m.v., hvilket var at ønske, da man unægteligen maa kjende denne, for at bestemme Midlerne imod den, da vilde han sikkert ogsaa have været af samme Formening. Jndsenderen maa desværre bekjende, at han ei har fuldkommen Kundskab om denne deres Levemaade, men ifølge den han har, antager han, at en Mængde af de saakaldte Natmændsfamilier deels have Huse og deels staae i Forbindelse med en saadan Familie, der har Huus og Jord, til hvilke de hentye og fortære i nogen Tid, især om Vinteren, hvad de saavel have sammenbetlet som røvet og stiaalet At de om Sommeren have Samlingssteder og Tilhold i Skove og afsides Lyngheder, er ogsaa bekjendt. Men er nu dette Tilfældet, hvor næsten aldeles umueligt vil det da ikke blive, at kunne opspore disse Personer, naar de undvige, især naar hertil føies, at de skulle have ubekiendte Forbindelser med Personer over hele Landet. Og beviser ikke ogsaa den hidtil havte Erfaring dette, Uden Pass eller Skudsmaal kunne de vandre om, næsten deres hele Levetid, uden at blive anholdte. At dette skulde hindres ved den større Pengemulet, Sognet idømtes, hvori en saadan Person antræffes, er utroligt. Thi hvorfor anholdes ei slige Personer nu, da dog Lovgivningen byder det? Gjerne seer Bonden sig befriet for dem, men hvad er naturligere, end at han heller giver Noget, end mister Alt, og dette befrygter han, ifald han anholder Nogen; skeer det ei af den Anholdte, da af andre dennes Kammerater, hvilke, efter hvad der almindeligen er antaget, skulle erkjende sig pligtige at hevne saadant. Der maatte følgeligen for den, der efterlod at anholde en saadan Person, være en Straf, som maatte være større end det Onde, Bønden befrygter, naar Anholdelsen skeer; men foruden at en Straf, høiere end Livet, eller Tabet af Helbred og Alt, hvad man eier, ikke vel kan gives, kan det ei heller bestaae med Retfærdighed at paalægge en saadan. Hr. Etatsr. fastsætter desuden ikke nogen Straf for den Undvegne og finder en saadan upassende, der er altsaa intet Motiv for denne til ei at undvige, med mindre hans behagelige Levnet skulde af holde ham derfra; men vant til Ørkesløshed, opdragen heri, hvorledes skulde han finde Behag i Arbeide, hvorledes i Tvang, naar han bestandigen har levet i uindskrænket Frihed: At en Amtspolitiemester skulde kunne virke noget synderligt imod disse Personer, skjønnes, paa Grund af Foranførte, ei heller, thi allevegne kunde han dog ei personligen være, og maatte altsaa, ligesaavelsom Herredsfogden, lade det komme an paa Sognefogderne og Sognenes Beboere, om de vilde anholde disse Personer eller ei. Disse af Hr. Et opgivne Midler synes derfor ikke at kunne virke hvad de skulde, om det endog var Tilfældet, at tvende Familier kunde leve af 1 Tde. Hartkorn, som meget omtvivles. At der imidlertid maa kunne gives saadanne Midler, maa man ei allene haabe, men er ogsaa sandsynligt, thi det indsees ikke, hvorfor det skulde være umuligt i en velordnet Stat at kunne sætte Skranker for dette deres Levnet, især i et Land, saa lille som Jylland, og af saadan Beskaffenhed. Men skal dette kunne skee, maa upaatvivleligen disse Personer, ligesom ethvert andet Onde, angribes ved Roden, det er, man maa søge at komme til Kundskab om de bosatte Personer, hos hvem de egentligen have Tilhold, saavel selv, som med deres Gods. Vanskeligen vil vist dette blive, thi sandsynligt er det, at disse boe afsides fra andre, blandt Heder og Skove, hvilket ogsaa skal være Tilfældet, og ved Forhør over de enkelte Natmænd, der ere eller vorde anholdte, kunne ei Oplysninger om disse deres Hælere udfindes, da de eimævne dem, men stedse angive, at de ingensinde have havt noget fast Tilholdsted. Jmidlertid vilde dog vist Rygterne kunne opgive flere, om ei alle, slige Hælere, og ved større Opmærksomhed paa dem end der hidindtil et anvendt, er det at formode, de kunne udfindes. Uagtet Jndsenderen fuldkommen er enig med Hr. Et deri, at Fattigvæsenet overalt er næsten utaalelig bebyrdet, og at Mange ufortjent kunne paastaae dets Understøttelse, saa kan han dog ei indsee rettere, end at i det mindste Børnene af slige Omløbere maa have Krav paa saadan Hjelp, ligesom og, at det bør være fortrinligen disses Udrivelse fra Forbindelsen og disses bedre Dannelse, hvorved Antallet af denne Race skulde kunne forhaabes fortrinligen formindskeet. At Straf ei retfærdigen skulde kunne anvendes paa de Voxne blandt disse Mennesker, forekommer Jndsenderen ubegribeligt, thi ikke kan man tvivle om, at de ere komne til Kundskab om, at deres Levemaade er lovstridig, om endog deres Opdragelse har gjort dem mindre følsomme for det Umoralske deri, og overalt maa den, der eengang har været anseet, vide dette; men at Straffen er mindre hensigtsmæssig, fordi den indre Forbedring ei derved bevirkes, og den større Mulighed til igjen i lang Tid at undgaae Straf, tilskynder dem mere til atter at begynde det forrige Liv, end en kortvarig korporlig Straf til at afholde dem derfra; dette indrømmes, og det synes derfor, at Straffen for den, hvis Levnet bestandigen havde været det her omhandlede, for Gjentagelse, ikke burde være mindre, end Frihedens Berøvelse for bestandigt, saafremt man skulde kunne vente nogen Forbedring eller Forandring ved den først idømte mildere Straf.