Extraordinaire Relationer, 1741-03-01
Den 3 Martii er Hans Kongel. Majests. Forordning udkommen, angaaende, hvorledes med Vidners Indstævning, Fore Martii Maaned, Forelæggelse og Faldsmaals Kiendelse imod modtvillig udeblivende Vidner og deres Afhørelse, skal forholdes. Samme bestaaer af 14 Art, hvis Jndhold er kortelig følgende. Art. 1. Alle Stevninger til Vidnesbyrd, skriftlige eller mundtlige, skulle med tydelige Ord melde, at de indstevnte Vidner indkaldes under Faldsmaals Straf, hvilket Dommerne nøye have at i Agt tage, baade ved Stævningers Udstædelse, naar de af Retten udfærdiges, og ved deres Afhiemling, naar de komme i Rette; og skulle efterdags nogen Stevning til Vidnesbyrd fremkomme i Retter, udi hvis Stiil eller Afhiemling denne Erindring maatte feile, da skal Dommeren være pligtig uden videre Ophold saadan Stevning at afvise paa Sagsøgerens Bekostning. Art. 2. Naar Vidnene saaledes ere stevnede og dog udeblive, uden at tilkiende give deres Forfald, da skal Dommeren forelegge de udeblivende Vidner til en vis Tiid at møde, under deres Faldsmaal, og skal den som stevnet haver, strax tage Forelæggelsen beskreven og besørge dens lovlige Forkyndelse og Afhiemling i Retten; Men giver noget udeblivende Vidne sit Forfald tilkiende, da haver Dommeren paa hans Forfalds Gyldighed at kiende, og derefter opsætte Sagen, da Vidnet er pligtig under Faldsmaal at møde. Art. 3. De som have stevnet til Vidnesbyrd, og forsømme at tage Forelæggelse beskreven, eller i rette Tide for de udeblevne Vidner lovlig at lade forkynde, bør betale 2 Lod Sølv til Justitz=Cassen, førend dennem nye Forelæggelse maa bevilges, endskiønt de fik Beneficium Paupertatis, eller dem var befalet nogen anden Sag at udføre. Art. 4. Møder det baade ved Stevning og Forelæggelse om sine Faldsmaals Bøder erindrede Vidne endnu ikke, da bør Dommeren samme Rettes Dag dømme den Udeblivende for sin Ulydighed mod Retten til at bøde sit Falds maal, Sagsøgeren og Kongen hver Ti Lod Sølv, og at hand derforuden er pligtig under lige Straf at møde til næste Tingdag som hannem forelægges. Art. 5. Saadanne Faldsmaals Kien Aar 1741. Kiendelser med derudi indeholdte nye Forelæggelser skal den som stevnet haver uden Ophold tage beskreven, lade forkynde, og i Retten til bestemte Tiid fremføre, under Straf efter 3 Art. saa bør hand og lade dem exeqvere ved rette Vedkommende, eller hand skal bøde til Justitz-Cassen 2 Lod Sølv, og derforuden selv være ansvarlig for den Hans Majest. tilkommende Andeel af Bøderne. Art. 6. Hender det sig, at noget modtvillig udeblivende Vidne ved Udflugter eller ugrundet Appellation saalænge forhaler Tiden, at Hoved Sagen, hvorudi hans Vidnesbyrd udfordredes, ved anden Oplysning blev til Ende bragt, da skal Dommeren paalægge ham for Lovens Foragt en anseelig Penge Straf til Gudelig Brug og Justiz Cassen. Art. 7. Dersom den der haver stævnet eller erholdet Forelæggelse ikke selv møder eller lader møde til bestemte Tiid, naar Sagen, hvorudi hand Vidner haver indkaldet, paaraabes, da bør hand for saadan Udeblivelse betale To Lod Sølv til Justitz Cassen, og ligesaa meget til hvert af de indstevnte Vidner som møder og byder sig i Rette. Men siden besørger Sagsøgeren en nye Forelæggelse dersom hand siden agter at lade de indkaldede Vidner forhøre. Art. 8. Naar den Stevnende formedelst lovlig Forfald ikke kand møde og hannem undes Opsættelse, da skal Dommeren tilholde hannem at lade baade Vidnerne og Vederparten den igien berammede Tægtedag lovlig bekiendtgiøre. Art. 9. Dersom nogen udi en Hoved Sag forlanger Opsættelse for derudi at føre Vidner, da maa Dommeren sætte ham en vis Tiid efter Omstændigheder; Men dersom den, som Opsættelsen haver været forundt, ikke til den ansatte Tægtedag fremlægger det agtende Tingsvidne, eller Beviis om Aarsagen til dets Ophold, da fortfares dog med Hoved Sagen. Befindes nogen at have forlanget Opsættelse, for derved at forhale Sagen, da skal samme med Mulct ansees saa og med Omkostning til Vederparten. Art. 10. De som befindes med unyttig Vidløftighed at have opholdet Vidners Førelse eller Dommeren med ufornødne Jnterloentoriers Afsigelse. Martii Maaned, at have bemøyet, skal og ansees. Art. 11. Naar Vidner skal føres, da staaer det i Sagsøgerens Val, om Vidnet selv skal fortælle hvis hannem om Sagen er bekiendt, eller om hand efter Spørsmaal vil indhendte Vidnes Svar, og skal Dommeren allene være den med hvilken Vidnet haver at handle, og til hvilken Vedkommende have at vende sig, dersom de ved Vidnets Udsigende have nogen Erindring at giøre, og naar Vidnets Svar er indført i Protocollen, skal det oplæses, da Vidnet selv maa forklare, om det i sine Ord og Meening rettelig er tilført; og om derved nogen Forandring eller Tillæg skeer, da skal det i Tingbogen rigtig antegnes. Art. 12. Findes der fornøden i Anledning af Vidnets Svar, at giøre nærmere Spørsmaal, da omgaaes dermed paa samme Maade. Art. 13. Vidne som findes ustadig i sit Udsigende, skal derom erindres med Sagtmodighed og gives Tiid at betænke sig. Art. 14. Ingen ved Retten til Stædeværende maa understaae sig, uden Dommerens Tilladelse, at tale med de indstevnte Vidner, efter at Retten er sat, og medens den holdes, mindre at friske Vidnerne om hvad de ville udsige, eller legge dem Ord i Munden. Forseer nogen sig her imod, og ikke efter Advarsel entholder sig slig Usømmelighed, bøde første gang 2 Lod Sølv til Justitz Cassen, anden gang dobbelt strax paa Stædet; eller anholdes om hand ikke betaler. Skeer det tidere, maa Dommeren udvise ham fra Retten, og dersom hand derimod findes gjenstridig lade ham derfra udsette.