Berlingske Tidende, 1832-01-16
Artium Magistro J. C. Lindberg. sacrum. Communis gramio matris reqviettere fratremNon simis. at fatum post qvoqve carpis eum Qvam temmere facis id! at par abeuntihus alma Hoc saltem pietas, men et honesta, probat. Ille nec intactus reqviescet forte sepulcro, De qvo non velles verba pudenda legiQvin cave, ti posthar tumulos maculare viderie, Ne tuus ac olim sit maculandus item! Aet mihi nunne sas est, anno veniente, precari Omne tibi faustum, qvod qvoqve corde precort Hoc tamen enixe superos iterumqve regaboMitius ut tili sit pectus, amie, vale: Ved Madam Tørens Grav. (i Kiøge). Saa har du atter aabnet dig, o Grav, At værne om den Trættes Hvile! Saa brast igjen en Ædlings Stav, Og saared os med Kummers Pile! Saa har du atter knust et belligt Baand, Og giort en ædel Barm til Bytte. Saa smiller hisset nu en salig Aand Med Veemod til den faldne Hytte! Ja, du har seiret, Gravl! - Stort er vort Savn Tidt Taaren vil din Tue væde! Et elskeligt, et hædret, agtet Navn, Vi nævne, naar til dig vi træde. Her knæler Armods kummerfulde Søn - Det Lys, som trøsted ham, er brat udslukket! Den Haand, som rakte ham sin Skiærv i Løn - Den altid aabne Haand - af den er lukketil Den hviler stiv og kold i Gravens Muld; Den vædes ei af Hiulpnes varme Taare, Men den velsignes som en Trøster huld, Som den, der kunde læge - aldrig saare. Ja, Hedengangne, før Du vandred hiem, Du samled Perler til en evig Krone, De Perler pressedes af Øiet frem, Naar Armes Ønsker steg til Herrens Trone. Nu staaer Du henrykt selv ved Tronens Fod - I stadig Tro og Haab Du did er vandret. Og der modtager Dig en Fader god, Som visselig har Tid og Sted forandret Hvad du har gjort mod een af disse Smaa, Det har du gjort mod mig, i hans Stemme lyder. O, dobbelt salig den, som hilses saaMed Fryd han Gravens Mørke giennembryder. Men Du, som færdes end i Støvets Baand - Den Forudgangnes kummerfulde Mage. Med Sorg i Sind og dybt nedbøiet Aand Du mindes nu de svundne Samlivsdage. Alt Aftenrøden smilte blidelig, Og end hun vandred trofast ved Din Side - Da svandt Din Fryd, og kun paa Minder tig De sørgelige Dage nu henglide! -Men alt som disse skride meere frem, Du nærmere til hendes Favntag stunder, Jndtil hun vinker fra et saligt Hiem, Og Du ved Englens Valmustængel blunder: Da kommer der igjen en herlig Vaar, Hvor Alt erstattes, hvad Du maatte savne, Hvor Tidens Tand ei Dine Glæder naaer, Hvor Du Cicilia skal atter favne P. C. Becker. Ved Madam Toxens Kiste. For Livets Herre Dødens Engel stod, Og vented taus et Vink af Almagts Finger; Guds Engle leirede sig omkring hans Fod, Og vented glad den Aand han til dem bringer. Fuldbyrd det Kald, Du store Trøstens Bud, For den, som ærlig haver stridt paa Jorden, "Som længtes efter Samfund med sin Gud, Og som af Livets Møie træt er vorden. For til mig hen den Qvinde som kun fandt J elsket Mages Lykke Livets Glæde; Hvis Dage fille udemærkt henrandt I Kierligheds og Gudsfrygts trygge Sade. For til mig den den Qvinde, som i konen hielpsom Haand til fattig Broder rakte, "Som til velsignedes af Kummets Søn, Naar Lyset ham af Morgenblunden vakte. "Og seer Du Øiet fylde sig med Graad Hos dem, som hende da paa Jorden savne; Da tilvisk dem, at viist er Herrens Raad, "At Himlens Engle hende født nu favne Saa Herren bed. Og Engelen nedfort, Som Lynet brat hen over Jordens Spæhre, Han tro fuldbyrdede Almagtens Ord, Han kyste Dig - og at i Du er ei mere arret. Vidstafvigte 7de Januar indalk til det evige Liv min ædle, mig uforglemt Smelige Kone, Cecilie Tøren, født Petersen, ved en blid, rolig Død, velsignet af de Mange, som hendes til Velgiørenhed helligede Li lindrede og trøstede, inderlig begrædt og savnet af mig, hvis hulde Ledsager og trofaste Deeltager i Sorg og Glæde hun i 33 Aar var. Jeg har tabt men hun har vundet. End styrke mig paa min ensomme Vandring til Gienforeningens Stund, Kiøge, den 13de Januar 1832. Thomas Tøren.