Norske Intelligenssedler, 1814-04-05
Af hvad som nu til Dags er skeet Hver Borgermand kan lære, At den der retter Øvrighed, Just selv den ei kan være; Thi naar en Kandestøber til Borgmesters Embed løber, Er som naar Statsmand blive vil J Hast en Kandestøber. Holberg. Hvor er den Plet paa Jordens hele Klode hvor Frihed fandt et sikkert Tilflugts-Sted; Hvor hæver sig ei smaalig store Mand. til lærd Despot, ja selv til Lands=Tyran? Hvor seer man ei en opblæst Nar at hagne sin Broder, som hen troer langt under sig i Lærdom, Rang, i Penge eller Sligt? Han kjekt med Næsen kneiser, og sætter ham i Pøblens lave Klasse; -men Døden giør Sultanen lig hans Slave. O! at de Stormænd, som i Vellyst svon ei see med Haan til Kummers arme Søn, De mindes dog, naar Glædens Bæger tømmes. at Dødens store Stund giør Armods Søndenstørfte Stormandlig. Løven, Tranen og Storken. (En Fabel. En Aften, da Solen den led saa rød, Et Budskab i Skoven omler, Det meldte: at Dyrenes Konge var død, At Løven blant Fædre nu hviler; og Dyrene stirred saa ængstlig omkring, J Stilhed blev Skovenes Fugle, End Geedungen ei gjorde vanlige Spring, Man hørte kun klagende Ugle. Uroe, Bekymring nu Natten bortgik, Man hørte kun Klager at tone, Med Budskabet Mange, dog Glæder de fik, Da Haab om beklæde en Trone. Da Morgenen smilte i Østen saa rød, Blev fremkaldt en Løve, saa fage, For haandhæve Orden, man Magten ham bød, Til at man en Konge antage! Nu vinged Herolder man skikkede udi For Alle til Valg sammenkalde, Opmærksom Hver hørte, det vigtige Bud, Ei uvis hvem Valget vil kalde. Dog Nogle de snalte, og smaaelig de loe, De meente: see selv i sig Manden; Af Fugle-Art vare de, vant høit at boe, Dog ikke saa høi var Forstanden! Men blandt disse Storken og Tranen man meest Saae spanke med Unger i Skoven, Man saae: at de Konge sig troed saa vist, Ei mindtes de: Bonde pas Ploven, De Hovederne vendte, saa naadigen om, et Hus Og uikked saa venlig og saare, ri Naar Ungerne sagde, paa Tronen de kom, Ci Dyrene andre kan kaare! Men nu kom den store Forsamlingens Dag (Og Hjertet i Mange mon banke) Paa Høihed, som Konge, fandt Mange Forsmag, - o hvilken skjøn Tanke! At byde. Af Dyrenest Classer de Visest fremsteg, De meente: ung Løve man kaare, Som fødtes til Konge, hvis Mod aldrig sveg, Som gjerne hver anden stolt Daare Et tredobbelt Hurra i Skovene klang, ling Løve nu Konge var bleven, Men Storken og Tranen med Høvderne hang, De spurgte; Børn hvor stod det skrevens Mine langbente Herrer, en Ræv saa fin, Den Begge tilhvisker saa sagte, Det staaer paa Jer Begge, skjøndt ei paa Latin J ei efter Troner bør tragte! Paa Tronen bør Manddom og Viisdom og Mod, Og fredlige Dyder kun sidde, Ei Fugle, som kun i Moradser meest stod, For Slanger og Fiirbeen at spidde! Og rænk kun Jer Klapren, den stærke Musik Paa Tronen den slet ville lyde Naar alle J klapred, hver Dovhed vist fik, Vi derfor sligt Onde forbyde, Og mind kuns Jer Vandel i Fortiden hen, (Paa Jer Ære jeg ikke vil lyve, Det muligt jo var, som fordum, ja men, J Knibe J ville bortflyve!! Moral. Her som Moral jeg finder passer bedste, Mein lieber Schuster, bleib bei denner Læst! Uligheden, i Henseende til Solens Op- og Nedgang, imellem i Kjøbenhavn og den i Christiania trykte Almanak, reiser deraf: at i den Sidste angives det virkelig Soel-Legemes Op Nedgang over Stedets sande Hørisont; hvorimod den Første, giver det ved Refraktionen forhøiede Søelbilledes tilsynelade, Op- og Nedgang. Da Refraktionen, som bekjendt, saa at les beroer paa Luftens Temperatur, saa kan den, de have Formular uagtet, ikke med mathematisk Nøiagtighed bereg- og end mindre, saa nær ved Horisonten, med rimelig Vis forud bestemmes. Man har derfor ved den i Christiania til Almanak anseet det for