Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-09-09
Tillæg til Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn No. 96. An An Forgaarden ved N. Stoft. Prover af Kirsebærene. See paa det skinnende Guldfad de tæt sammenbundene Klynger. Bragte mig Møen, da randt mig Dyvekes Skjæbne i Sind. Munken fremstod for mit Pult og bød mig saa djævelsk at smaae. Hurtig jeg skyndes mig da at kalde den givende Glut, Tog hende venlig i Haanden og stirred saa ind i Blaasser, Saae – og hensvandt ved mit Syn udi den nendGlands. Tillid jeg følte i Barmen, da Hjertet sig sælsomt bevægede, Stille hensank jeg da glad med den smilende Pige paa Skjød; Luende mere end Frugten og blødere formet end Rosen. Saae jeg de duftende Læber og raabte: "Oher er ei Gift, Uskyld, den venlige Gærtner, har sendt mig den reneste Vaarfrugt." Tusinde Kysse mig skjænktes, Fadet og Giften blev glemt. N. H. Søtoft. Soknedgang. Solen sig sænker i Havet et køle det brændende Hjerte, Livlig som Rosen, men bey den skiuler i Natten sit Kys, Pigen mig synker i Armen og tænder det glødende Hierte. Dobbelt ved Elskerens Blus udi den natlige Fred. Herlig de duftende Kinder i Ungdommens Sundhed hun trykker Til min begierlige Mund, medens den snehvide Arm Lagt om min Skulder forvirrer det hæftige svulmende Hierte. Saa at det præsser sig tæt op til det mandlige Bryst Men som den døende Stjerne det venlige Øie fortvivlet Ledsager Favntag og Kys, skiuler sin Sal i min Favn. N. H. Søtoft. Alder uden Aar. Vitsaa kun var jeg et Barn da første Gang kjø lent jeg legte Skaskagtig udi dit Skjød, from som et moderløsk Lam. Der Du mig klappe paa Kind og borttvang de smigrende Kjærtegn. Med dit alvældige Kys, medens saa nøjsom jeg lo Barnet er voren min Mo, det træder nu kjækt til Dit Leie. Morgenen kaldte det Barn, Aftenen kalde det Mand N. H. Søtoft. Kongens Hauge. Templet med Herkules i og Fægteren Løven med Hesten. Herligst bekjælet af Kunst, skues jeg Kunstaanden tro, Vandred betænksom og taus igiennem de gothiske Gange Mellem de snorrette Træer, priste den plastiske Kunst. Kunstens det Herlige veeg, Jdalia svæved i Gangen Paa sin fortryllede Karm, didfulgt af Uskyld og Spøg. Snart i min udstrakte Arm indvandt hun det straalende Legem, Snart til min glødende Kind sig hæftes den blussende Mund, Snart i mit svulmende Bryst hun Nydelsens Olie rømte, Snart i min kunstvarme Aand hun præged sin delige Form. Liliehaanden i min, den hævende Barm ved mit Hierte. Ansigtets luende Glød fordulgt i en smilende Sky Salig som Fuglen i Vaar, som Duen ved kurrende Mage, Trykte hun Følelsens Stempel mildt paa mit Billed af sig, Templet og Støtterne veeg, Alleernes Alderdom tændtes, Af det født læspende Af blev til en duftende Lund Hvælved et Rosenskjønt Tag omkring os og ned rysted Blomster. Udi den Elskendes Favn, pryded hver Sølvlok med Snee Stille i afmægtig Kæmpen forvandledes Levnet til Livet, Hurtig som Lynet i Vest jo tændtes vor Kjærligheds Sol. Lysere oprandt den nu imellem de festlige Groupper, Slyngende kjælen og huld Straalerne trindt om vor Bo. Templet faaes lukked og nu uændsed den stolte Gladiator, Amor blot kjendte vort Held og aabned sit Paulun saa skjelmsk, Vugges skaltagtig og ind ved født Visse kulle og bortdrog Jorden og Livet om os traadte selv frem som er Liv. N. H. Stoft. Snørlivet. Skjønne Maroria aflæg det trykkende Snopliv, som qvæler. Skjønhedens yppige Form under den smidige Vext. Lad fra den fyldige Barm til Hofterne venlig en Bølge. Hæve sig mildt og harmonisk, alt efter Stilling og Takt: Thi naar jeg slynger min Arm omkring Dig i Kjærlighedsrusen, Sælsomt hiint uvante Girter staaer mod Din blød Natur, Kysser jeg forig og kjælen Din Rosenkind, Hals og Din Nakke, Trykker Din yndige Barm eller Dig gynger paa Skjød, Er Du besielet i Alt af Elskov i Aanden og Legem, Men Din velsignede Form. presses af Snørliver koldt. N. H. Søtoft. Den Elskede selv. Byger den giftige Storm med Liliens Blade til Havet, Ussel og spæd er den Stilk som var det Skjønnestes Grund. Vandreren drager forbi og ændser den ikke paa Bjerget; Thi som en Dødningerad leer den saa vildt imod ham. Drager den Elskendes Haand det Klædebon dristig fra Nøkken, Løser det slyngede Baand, aabner det bølgende Net Saa at ei Lin eller Dragt betynger det herlige Legem. Voxer Dit Værd ved Dig selv er Du langt mere end før, og rødere Kinderne Hvidere skinner Din Hall blomstre, Skjønnest Din guldsprængte Lok glider i Bølgeslag frem. Venlig som Litieknoppe de hellige Bryster sig hæve, Og ved Din smilende Favn klæber det Yndiges Alt: Dristigt som Barnet paa Field der giødende Hjert bestormer, Barmens den jomfrue Snee, tøer den i rosenrøde Skiær, Herlig sig Blyhedens Glands udfolder og blusser i Skjønhed, Viser at Qvinden er from, Qvinden er elskende mild, Og i den skjønne Gestalt, afpræger sig Hiertet de Skjønne, Kiærligheds reneste Lys leder den Elskendes Blik N. H. Søtoft.