Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1839-07-21
Nykjøbing. Det er et glædeligt Tidernes Tegn, at Regjeringens Ønske og Naturalhoveriets Ophævelse vinder meere og meere Fremgang. Hvad hverken Regjeringen eller Stænderne troede, – og det vistnok med fuldkommen Føie, – at burde paalægge Godseierne som Pligt, skeer nu næsten dagligen frivilligt, idet saavel Eierne som de Hoverigjørende erkjender de Fordeele, der for begge ere forbundne med Tilintetgjørelsen af denne sidste Rest af Bondens Trældom. Og tager Godseieren Billigheden i Betragtning, beregner han ikke ethvert af Bondens Fjed i hans Tjeneste til Penge, fortiener det saa meget mere Paaskjønnelse at han bringer den gode Sag, det være et nok saa ringe Offer. Vi have ingen Fortegnelse over de Godseiere som andre Steder, siden Hoverifrihedssagen kom paa Bane, have løsgivet Hoveriet, og kunne derfor hellerikke anstille nogen Sammenligning, men at Sagen i dette Stift, i dette Tidsrum, har gjort overordentlige Fremskridt, og at den her ikke mindre end andetsteds har vundet Godseiernes velvillige Opmærksomhed, troe vi medrette at kunne paastaae. Blandt de Godseiere, der have aabnet Ørene saavel for Regjeringens som for deres Bønders Ønsker, nævne vi atter med Glæde: Besidderen af Grevskabet Knuthenborg, Besidderen af Baroniet Juellinge, Hr. Justitsraad Friis til Gedsøergaard og Hr. Kammerraad Grandjean til Vennerslund, foruden at Besidderen af Grevskabet Christianssæde, afdøde Geheimestatsminister Reventlow, denne af Fædrelandet høit fortjente Mand, forlængst har løsnet Baandet paa sine Godser. Til denne Række slutter sig nu og Eieren af Stamhuset Engestofte og Ulrichsdahl, Hr. Kammerherre Wichfeldt, der med faderlig Omsorg har arbeidet for disse Godsers Tarv, og derved bragt Bønderne i den Stand, at de med Føie henregnes blandt Stiftets meest velhavende Fæstere. Bønderne til Ulrichsdahls Gods ere nemlig i disse Dage frigivne for Hoveriet mod en aarlig Afgift af circa 6 Rbd. 2 Mk. pr. Td. Hartkorn, og mod at Eieren har reserveret sig Gjødningens Udkjørsel og at hver Bonde fører 4 Tdr. Landgildekorn til et afde nærmeste Udskibningssteder. Ogsaa Eieren af Øllingsøegaard, Hr. Kammerraad Wil hjelm er i denne Tid i Begreb med at hæve Hoveriet paa sit Gods mod et lignende billigt Vederlag. Vi maae endnu tilføie, at af Stiftets Forpagtere have Dhrr. Kammerraad Friederichsen paa Fuglsang og Hr. Forpagter Scheel paa Kirstineberg, (muligen flere som vi ikke kjende) efter Overeenskomst med Bønderne renonceret paa en Deel af Hoveriet for deres Forpagtningstid mod en passende Godtgjørelse. Af hvad der saaledes i 3 a 4 Aar allerede er udrettet, tør man altsaa med temmelig Sikkerhed slutte, at ikke lang Tid vil forløbe inden disse Exempler ville blive efterfulgte ogsaa paa de øvrige Godser saasnart Omstændighederne tillade det. Paa flere skal Underhandlinger alt være i i Gang. Vi have af de hidtil afsluttede Foreninger bemærket, at 5 a 7 Rbd. pr. Td. Hartkorn, i Almindelighed er anseet som en passende Godtgjørelse, og at det ved Erfaring er stadfæstet, at saavel Godseierne som Bønderne, der have indgaaet saadanne Foreninger finde sig dermed vel tilfredse. Hvad Enkelte befrygtede, at Overgangen vilde have flere Fæsteres Ødelæggelse til Følge, er endnu ikke skeet, og vil med Guds Hielp hellerikke skee uden af Fæsteren tilregnelige Aarsager. Den væsentligste Hindring for slige Foreningers Oprettelse er unægteligen den forskjellige Maade, hvorpaa Godseiere og Bønder, hver efter sine Anskuelser taxerer Hoveriet. Men at Tilnærmelser ere mulige, og at Foreninger ere afsluttede, derpaa have vi allerede mangfoldige Exempler, uden at vi endnu have bemærket at nogen af Parterne have klaget over Forurettelser. - Paa den anden Side er det heller ikke uden Exempel, at selve Godseiere, under noget nær lige Forhold, have været af saa forskjellige Meninger og Natural hoveriets Værdie, at den ene har taxeret det til mere end det dobbelte end den anden. Men, ere hiin Godseiers Beregninger de rigtige, er han ved disse kommen til det Resultat, at Naturalhoveriet ikke mod et ringere Vederlag kan afløses, uden at Godseieren bortgiver sin lovlige Ret, – saa har jo og den Godseier, der har anseet det Halve tilstrækkeligt, bragt et saa meget større Offer, der gjør ham dobbelt fortjent til hans Konges Naade, og hans Bønders Taknemmelighed, hvilket dog vel er noget værd.