Berlingske Tidende, 1836-07-12
De Fanatikere, der ville have Godsejerne tvungne til at renuncere paa deres Ret til Hoveri uden Vederlag, behøver man ikke at værdige noget Ord, en slig Fordring indeholder sin stærkeste Gjendrivelse i sig selv.Men, naar Andre formene, at imod Vederlag kunde det nok gaae an at tvinge Godsejerne til at afstaae Hoveriet, saa er det Vrange heri mindre iønefaldende. Det turde derfor ikke være overflødigt, at drøvte dette Forslag med et Par Ord. Neppe vil Nogen kunne nægte, at det i sit sande Væsen staaer aldeles ved Siden af hiint Project om ved Voldsdaad at frarane Godsejerne deres Ret uden Godtgjørelse. Thi hvis en Stratenrøver aftvinger mig mit Uhr for en Priis, han foreskriver, er hans Forbrydelse den samme, som hvis han slet Jntet giver mig derfor. Byder man en Godsejer en Accord om Hoveriets Afstaaelse, som han kan være tjent med, vil man nok blive enig med ham uden Tvang; kan Godsejeren ikke være tjent med Accorden, saa er og bliver det et voldsomt Jndgreb i Eiendomsretten, naar man vil paatvinge ham den, ligesaavel som at tvinge ham til en fuldkommen Renunciation. Hertil svare vel Reformatorerne, at det Vederlag, degodhedsfuldt have tiltænkt Godsejerne, skal nok blive tilstrækkeligt, ja de love endog disse store Fordele af at afstaae Hoveriet. Men dette Svar er intetsigende. Thi ikke at tale om, at en myndig Mand ikke kan tvinges til at antage en Accord, om endog virkelig en Trediemand finder den antagelig, men selv maa raade for om han vil afhænde sin Eiendom, og da for hvilken Priis, saa turde det ogsaa være umuligt at bestemme Hoverivederlag saaledes, at ingen af Parterne skete Uret. Er det uretfærdigt at paanøde en Fæstebonde Hoveri frihed imod en overdreven og opskruet Betaling, saa er det ogsaa uretfærdigt, at en Godsejer skulde nødes tilat afgive Hoveriet for en Betaling, der ikke erstattede ham dets Tab. Tages Hoveriet fra Godseieren, da maatte han anskaffe sig større Besætning til sin Gaard, større Jnventarium, større Bygninger, holde flere Folk og flere Heste; hans Tab var da deels den Capital, der paa een Gang maatte anvendes til Anskaffelsen, deels de aarlige Udgivter til Vedligeholdelse af det Anskaffede, og til Folke- og Fæhold. Dette Tab maatte da i ethvert Tilfælde erstattes ham, og det kunde maaskee – uagtet de forskjellige Localforhold, og uagtet Enhver, der har provet det, kjender Vanskeligheden af at gjøre Overslag – dog ingenlunde bestemmes. Derimod kan man ikke bestemme Værdien af Hov hielpen i vanskelige Hø- og Kornhøster, ved Hoveriet kunne disse bjerges, men uden Hoveri enten slet ikke eller kun tildeels og med betydelig Opoffrelse. Og dog maatte ogsaa denne Værdi erstattes Godsejerne, dersom det fra Retfærdighedens og Retskaffenhedens Side skulde kunne forsvares at fratage dem deres Hoveri mod tvungen Erstatning. Men forudsat at man kunde bestemme Godsejernes Tab ved at fratages sit Hoveri, saa staaer det Spørgsmaal tilbage, hvorledes Erstatningen for Tabet kunde tilvejebringes og sikkres ham. Dersom Bønderne endog kunne udrede en tilstrækkelig aarlig Afgivt istedetfor Hoveriet, saa indseer dog Enhver, at de ikke kunne forskaffe den Capital, Godsejeren paa een Gang maatte have til sin Disposition, naar han ikke skal gaae tilGrunde ved Hoveriets Ophævelse. Den aarlige Afgivt, vilde det rimeligviis for den drivtige Fæstebonde ikke være umuligt at udrede; men Jngen (det vil sige: ingen retskaffen Mand) kan forlange, at Godsejeren skulde tvinges til at betroe Bonden den uden Sikkerhed, og der er ingen Sikkerhed at faae. J det Mindste har Jngen hidtil kunne opgive nogen Sikkerhed; thi for Jntet at regne ere de løse Yttringer om, at Bonden nok vil anstrenge sig saaledes, at han kan tilsvare den nye Penge-Afgivt. Med den drivtige Bonde har det vel ingen Nød, men han kan, som daglig Erfaring lærer, ogsaa udføre sit Hoveri uden mindste Afbræk for sin Avling; den Efterladne derimod, som nu kan holdes til at opfylde sin Hoveripligt, vilde da faae ny Leilighed til at chicanere og skade sin Huusbond. Dersom det altsaa er udenfor al Tvivl, at Godsejerne vilde i flere væsentlige Henseender udsættes for Forurettelse, dersom Hoveriet imod deres Villie ophævedes ved Magtsprog, saa kan en slig Forholdsregel kun retfærdiggjøres, hvis Statsveller med trængende Nødvendighed fordrer den. Dette er langt fra at være Tilfældet, hvilket viser sig ved at betragte de Grunde, med hvilke Hoveriet, bestrides og hvorpaa Pretensionen om dets Ophævelse bygges.