Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1813-04-13
Den i disse Dage ved Hr. Byskriver Lange udgivne Besvarelse af Hr. Amtsprovst og Ridder Lütkens Afhandling om de høie Kornpriser m. m. udvikler med indlysende Grunde, Beskedenhed og i et saa sindigt Foredrag dette almeenvigtige Dagens Emne, at man tør haabe og ønske, at dets Resultat til det Heles Gavn vil værdiges høiere Opmærksomhed. Ved en detailleret Sammenligning af flere Professionisters og Kunstneret Jndkomster og Udgivter, som de vare i Aaret 1807 og nu ere, grundet paa autentiske Beregninger, gotgjør han, at disse i det høieste kuns have den sexdobbelte Fordeel, medens Dyrtidens Forsvarere paastaae, at Landboen bør i det mindste have sine Naturalprodukter betalte 13 1/2 Gange høiere end før. Naar Landmandens særskilte Fornødenheder, (hvorunder dog ei kan regnes Brænde, Humle, Træskoe, Vognheste, Hør a., som kjøbes, avles eller forarbeides af Landmanden selv) saasom Jern, Steenkul og Tjære, kan antages at være for en Bondegaard paa omtrent 6 Tdr. Hartkorn forøgede i det hele med 300 Rd. aarlig, ere de forøgede Udgivter allene paa de 3 Hovedfornødenheder: Rug, Smør og Kjød for en Kjøbstædindvaaners Familie paa 8 a 10 Personer, steegne 1757 Rd. 2 Mk., som næsten er det 6 Dobbette af Landbrugerens Hovedfornødenheders Forøgelse. Og nu betænke Man Kjøbstædindvaanerens utallige øvrige Fornødenheder til Føde, Klæde, Brændsel a., lige fra den uundværlige Brødrug indtil Feiekosten, som Kjøbstæd beboeren maa kjøbe af Landboerne. Til Bygninger, Reparationer m. m. har han desuden de samme, ja vel flere Nødvendigheder som Landbrugeren. Ogsaa viser Forfatteren, at Folkelønnen ikkun er 3 1/2 Gang og Skatterne kun 4 1/2 Gang, men ingenlunde som Hr. Amtsprovsten, vil have det, den første 14 og den sidste 18 Gange høiere end før Krigen. Som talende Beviser paa Bondens Velstand og Luxus henviser Forfatteren til hans overflødige Meublement, hans Uhre, sølvbeslagne Pibetøier og Klædedragter, skjønne Eqvipager, prægtige Gjæstebud og Bryllupper, der endog gaae saavidt, at maa nævner bestem et saadant for 1 a 2 Aar siden, hvortil Vinen allene skal have kostet 600 Rd. At Landmandens Ødelæggelse er heller synes saa nær for Døren, som Hr. Amtsprovstenantager, slutter Forfatteren deraf, at den velhavende Bønde nu forlanger 10 til 12000 Rigsbankdaler og derover for sin uden Gjeld behæftede Eiendomsgaard at han nu endog ved Sessionerne betaler 2000 Rd. og derover foruden den aarlige Rancon, for at faae en fattigKjøbstædborger til at indtræde som Soldat for sin Søn, at det ikke er uden Exempel at endog Bønderkarle bort spille flere 100 Rd. af Gangen. Af Hartkornet i de egentlige danske Provindser Norge og Holsteen uberegnet, kan man antage, at der dyrkes aarlig 1,857,395 Tdr. Land, som, Avlen regnet til 5 Fold i det Hele, Udsæden fradraget, giver 9,286,975 Tdr. Korn aarlig, hvilket, naar Folkemængden i de samtlige danske Stater er 2 1/2 Millioner, udgjør for hvert Jndivid over 4 Tdr. Om nu ogsaa disse Forudsætninger fandtes vel høit ansatte, maa Man ikke glemme, at hverken Norge eller det frugtbare Holsteen er taget med under Beregningen, hvorimod Folketallet indbefatter enhver Alder, og altsaa 4 Tdr. Korn er langt over hvad der udfordres til hvert Jndivid i Staten. Følgelig kan Danmark heel vel brødføde sig selv med Norge og Kjøbenhavn, uden Tilførsel fra Østersøen, som da ogsaa Norge har havt Misvært før i Aar, og hverken det fjendtlige Overfald paa Sielland i Aaret 1807, eller de allierede Troppers paafølgende Ophold her i Landet dengang havde nogen mærkelig Jndflydelse paa Kornprisernes Stigen. Medens Rugen ogsaa i Aaret 1811, da Afgrøden tildeels mislykkedes, blev solgt for 16 til 20 Rd. Td. er den for det langt frugtharere Aar 1812 opløbet til 100 Rd. Td., hvilke Priser dog formenes at kunne kaldes ubillige og overdrevne. Uden her at opholde sig ved Forfatterens træffende Skildring af den saa omtalte Virkning af Opkjøberiet, hvis skjændige Fordeel erhverves med lidende Millioners Taarer, og hvorved Naturens Velsignelse ophører at fryde den modfaldne Jordens Søn, og det Samdrægtigheds Baand saa let løsnes, der sammenknytter Statsborger til Statsborger og udgjør den fasteste Styrke for Staten selv, vil Anmelderen blot til Slutning nævne de af Hr. Forfatteren under den Forudsætning: at Retfærdighed giver et Lands Jndvaanere en naturlig Forret til Landets egne Produkter, fremsatte Forslag om hensigtspassende Redningsmidler imod den truende Kornmangel og deraf flydende befrygtende Hungersnød. Disse ere da: 1, Forbud imod al Opkjøber- og Forprang, og at enhver Landbo under Mulkt tilholdes at bringe sit Korn og Fedevare til Axeltorvet; 2, en almindelig Undersøgelse om til befindende Kornforraad overalt i Danmark, saavel i Kjøbstæderne som paa Landet : 3, fornyet Overholdelse af det Kongebud af 5 October 1771, hvorved det blev Herremændene paalagt at oplægge et bestemt Antal Tdr. Rug, for en vis Priis til Egnens Fornødenhed, og 4, et skinnende Exempel af de geistlige Embedsmænd, til at befæste deres store Forgængeres ypperlige Sædelære: at sand Religiøsitet viser sig virksom i retskafne Handlinger, ved som værdige Patrioter, uopfordret at tilbyde deres Kornforraad til Salg for Kjøbstædborgerne for en efter Tidsomstændighederne passende og billig Betaling, til hvilket velgjørende Maal Forfatteren indbyder Hr. Amtsprovsten efter sin Embeds-Stilling at medvirke. Disse faa Træk ville forhaabentlig vise, at Skriftets Jndhold fortjener at læses med Eftertanke, og lægges paa Hjerte af Enhver, som Tingen angaaer, og som kan bidrage til den ædle Hensigts Opnaaelse.