Aarhuus Stifts-Tidende, 1823-02-11
Madrid, den 11te Januar 1823. Portugal. Hs. allertroeste Majestæt har af Storbrittanniens Venskab forlangt en aaben Erklæring om dets Sindelag mod Portugal, fordi han holdt sig for overbeviist om, at han med saadant Garantie ikke behøver at indgaae nye Alliantser. Han føiede alligevel til, at dersom Hs. storbritt Majestæt, ifølge hans nærværende Politiks Grundsætninger og hans Forbindelse med andre Magter, ikke skulde holde det for godt at give den forlangte Erklæring saa behøvede dog efter Hs. Majestæts Mening Handelsforbindelserne og den gode Forstaaelse mellem begge Nationer ingen Forendring at lide, men han (Kongen, vilde blive nødt til ved nye Alliantser at forskaffe sig den Statte, som Halvøen behøvet i dette Øieblik, da den trues af de 4 store Magters frygtelige Linie, der mellem sig selv indbyrdes afgjøre de europæiske Regieringers Skjædne og Form. - Paa denne tillidsfulde, oprigtige og venskabelige Meddelelse af Hs. Majestæt, har det storbritt. Ministerium svaret Følgende: "Da den engelske Regjering høitidelig for Verden har erklæret, at det efter dens Mening ingen Ret gives til at blande sig i andre Staters indre Anliggender, saa forpligter Engelland sig til at yde Portugal al fornøden Understøttelse, saasnart dens Uafhængighed paa nogen Maade skulde blive truet af nogen anden Magt. Dette Løfte, som kun er en Gjentagelse af det, som Engelland til alle Tider og i forskellige Epoker har givet, har intet Hensyn og kan intet Hensyn have paa vore politiske Jndretninger. Dets Hensigt er kun at erklære, at Engelland, ikke har forandret de Forhold, der før har bestaaet mellem begge Nationer." - Dette er Stordeitstaniens Ultimatum. Dronningens Brev til Kongen. Sire! Jeg har forgangen Nat ved en af Deres Ministre, faaet Befaling, at forlade Deres Stater. - For alt. saa at forvisse mig, lader De mig nedstige af den Throne, hvorpaa De selv har sat mig. - Jeg tilgiver Dem af mit gandske Hjerte, men jeg beklager Dem. Al min Foragt og alt mit Had falder paa Deres Omgivne, der bedrage Dem. Jeg vil i min Forviisning være mere frie, end De i Deres Slot. Jeg tager min Frihed med mig, mit Hjerte er ingen Slave, det har ei villet døie sig for de overmodige Undersaatter, der vovede at paalægge Dem Løve, og som vilde tvinge min Samvittighed til at beedige en Sag, jeg saa høiligen misbilliger. Jeg adlyder Himlens Stemme, der siger mig at det vil komme en bedre Tid, og da vil min Hæder først begynde. - Som Hustru Manden underdanig, vil jeg adlyde Dem, men ogsaa kun Dem allene. Dem allene tilkjendegiver jeg, at min Sygdom og den strænge Aarstid, gjør min Afreise i dette Øieblik umulig Endnu har man ei forlangt min Dødsdom af Dem, Snart bort reiser jeg. - Men hvor skal jeg finde et roligt Tilflugtsted? Det Land, hvori jeg fødtes, er som Deres, Revolutionsaandens Bytte, min Broder er som Deenkronet Fange: - og forgieves bønfalder hans ung Gemalinde om den Naade, at dele Skjebne med mig. De vil dog vel ikke nægte Moderen, at tage sine Døttre med sig? Har Dronningen ei Ret dertil, saa har dog Moderen det. - Næste Foraar forlader jeg det Land, hvis Dronning jeg har været, og hvori jeg dog har virket noget Godt. Gud befalet, Sire! Jeg lader Dem gammel og svagelig tilbage paa en vaklende Throne; min Smerte er stor, idet jeg forlader Dem. Deres Søn har man gjort til Deres Fjende. Tungt maa den vanærede Krone ligge paa Deres graanede Isse. O. Gud, Du Kongernes Konge, vaar over ham og gjør hans Fjender til Skamme. - Her og allevegne vil den forviste Hustru bede for sin Ægtefælle, der lod sig forlede til at drive hende i Landflygtighed; hun vil bede Gud om, at skienke ham endnu ret mange Levedage, og om Lykke og Fred for det Land, hvori hun engang selv var lykkelig. Jeg Dronningen."