Københavns Adresseavis, 1777-10-28
De for mange Tider indførte og endnu brugelige Afdelings=Tegn i Stilen, nemlig: comme, coion, smicolon, punctuar, parrenthelis (eller Indskuds=Tegnet) Udraabs og Spørsmaals=Tegnet ere at ansee som Ledemod i Talen; De sammenbinde og foreene Tankerne, og give enhver Periode sin visse Gang og Bevægelse. Det er ved deres Hielp en Læsere faaer ordentlig Begreb af det, en Skri beat har opsat, og bliver i Stand til at modificere sin Røst rettelig, naar han vil lydelig oplæse, hvad han seer skrevet for sig. Dersom man i Steden for disse mange smaae Tipper og Prikker, hvis Anvendelse og Betydning er saa forskiellig, havde kun et eneste Tegn til at adskille Stilens større og mindre Dele med: Hvilken Forlegenhed vilde det ikke foraarsage Læseren, Brugdes der slet ingen; maatte han ligesom give sig ind i en Labyrinth, som det næsten vilde blive ham umueligt at slippe vel ud af. De her opregnede Tegn have ikke engang været tilstrækkelige til at giøre Stiens Indretning beqvem og magelig nok for en Læsere. En Skribent afbryder undertiden sin forehavende, Materie ufuldført, overladende det til Læseren at gjette sig til Meningen, og troer sig altsaa berettiget til at give Læseren saadant tilkiende ved et vist Merke. Dette er uden Tvivl den første Oprindelse til de omspurgte Streger, i hvis Sted dog nogle bruge en Rad af nogle faae Prikker, . . Men det ene saavel som det andet af disse Opholds Tegn bruges ikke allene i bunden, men og i løs Stiil, meest dog i den første. Har det nu sin Rigtighed, med den angivne Oprindelse, saa synes Stregen rimeligst at fortiene Sted efter eet eller flere Ord, der ikke i og forsig selv udfylde nogen heel Mening. Men Moden, hvis Zepter rekker endog ud over Lærdommens Rige, har gjort Stregen fornøden paa flere Steder i Stilen, og givet den mangfoldige Betydninger. Saaledes settes da en Streg eller flere for paa en Periode, som fanger an i en afbrudt Tone. Saa slipper man undertiden en begyndt Periode, ved en Streg, og - efterat der er gjort en Digression, som man ellers pleyede at indhegne med Parentheser ved Stregens Jgientagelse tager fat paa den igien for at fuldføre Meeningen. Saa bliver Samtalen imellem 2 eller flere Personer afpælet med en Streg hver Sted, hvor den ene holder op og den anden begynder at tale. En Streg midtves eller imod Slutningen af en Meening er et Metcoron, hvorpaa gjerne følger en Slags Kløgt eller noget Nyt, der skal pirre Læserens Opmærksomhed. Endelig sluttes og en fuldført Periode med en Streg, naar Skribenten troer med faae Ord at have sagt meget, saa at hans korte og tankerige Sat bør ligesom efterlade sig en Brodd i Læserens Sind. Og dette er uden Tvivl Aarsagen til, at disse Streger komme saa hyppig for i den moderne Poesse. Enhver vil gjerne sige noget høyt og rørende, og ere nu Tankerne ikke saa i sig selv, saa skal Stregerne dog give dem et Skin deraf, og om mueligt, overtale Læseren til at troe, at Digterens Sanggadinde har haft pathetiske Convulsioner. Men saa lidet som Knebbelsbarte røber Mod og Styrke hos Soldateen; saa lidet beviser nok en Streg noget høyt eller vigtigt i Tanken. Mangen en Skribent gjorde derfor bedre, om han afholdt sig fra dette Stregerie, hvor det er gandske undværligt forat forstaae Meeningen. Hvad skal fornuftige Læsere dømme om en opskruet Versemager, der fast ikke kan overtænke nogen Materie i en ret sammenhængende Orden, eller skrive et par Stropher ned paa Papiret, uden at flikke en halv Snes Streger ind i dem, Man kan ligne ham ved en mig Phantast, som hver anden Stund slaaer Rynker paa Panden for at give sig et Udseende af et dybtænkende og skarpsindigt Hoved, Ignotos fa lit, notis et derisui.