Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-08-28
Naar man med opmærksomt og hen i den fjerne Tid skuende Blik betragter de af saa mange offentligen, saavel i Skrivter som Prædikener, fremsatte Yttringer angaaende den christelige Religions væsentlige og dens egentlige Hovedsag, saa sættes man vist ikke i den behageligste Stemning, og, havde man ikke afgjort Tillid til det guddommelige Forsyn og de protestantiske Regjeringers Visdom, Erfaring og voxende Omsorg ei allene for Ungdommens, men og for Folkets Oplysning, saa kunde man aldrig uden Frygt see Fremtiden i Møde; thi det synes, som om man ret med Magt vilde kalde Mørket tilbage og med dette alle dets usalige Følger af Barbarie og Grumhed, Tvedragt og Partisyge, Slavesind og Dorskhed. Skal da nu, saa maa man uvilkaarligen spørge, al den Fremgang til religiøs Oplysning, som man med saa megen Anstrængelse har gjort i de sidste 50 Aar, tilintetgjøres. Skal da Lyset, som vor Tids Naturkyndighed, Kundskab om de stedfundne Begivenheders Aarsager, Sammenhæng og Følge, Philologie og Exegese have tændt, saavel i den naturlige, som aabenbarede Religionslære, være som udslukket, og skulde Protestantismen nu gaae tilbage i den ene saliggjørende Kirkes Skjød og underkaste sig paa ny een eller flere Pavers Infalibilitet? Skal nu ikke Hans der er Alles Lærer og Alles Mønster, og Hans høibetroede Apostlers Lærdomme og Veiledelse mere gielde? Skal Skrivten nu ikke mere fortolkes paa Fornuftens, Grammatikens og Historiens Vei, men kun paa den Maade, som en mystisk og sværmende, urettelig saakaldet Philosophie dictatorisk paabyder, Skal nu Kiv og Strid om Meninger, som lidet baade, men meget forvirre, fortrænge Jesu blide og ophøiede Lære og dermed Jesu blide og fromme Sind ud af Menneskenes Hjerter og af deres Vandel, Seer jeg ikke aldeles feil, saa skjønner jeg ikke rettere, end dette er Tidens Tegn og mueligt endog Tidens Ønsker, og er det dette, saa bør da vel og Enhver, der kan, baade med Mund og Pen, kjæmpe mod dette Uvæsen, at det christne Samfund ikke skal forvirres, opirres og adsplittes, men at Jesu Christi høje Aand og himmelske Sind maa lyse i Alles Forstand og boe i Alles Hjerter og vise sin Kraft, i Alles Vandel. Deraf vil det sees klarligen, som føles blideligen, at Christendommen er en Guds Kraft til at gjøre Alle salige, som troe derpaa. Men saa meget denne Tone, der nu søger at blive den herskende, end maa bedrøve Menneskevennen og den indsigtsfulde, erfarne og retfindige christelige Religionslærer, der troer forvist, at Christendommen er den Lære, der, lydt og efterfulgt, i hele Statslegemet har en guddommelig Kraft til at oplyse, berolige og lyksaliggjøre Mennesket, naar han seer de Afveje, som Religiøsiteten er geraadet paa, saa glæder det ham dog paa den anden Side uendeligt, at Sands for den religiøse Stemning, og in specie for den christelige, er vækket og oplivet, og han ønsker Jntet mere end at den end ydermere maa næres og trænge ind, ikke allene i Hytterne, men og i Palladserne og blive Normen for den offentlige Velfærd og dens Foranstaltninger, ikke paa Sværmeriets eller det blinde Rethaveries eller den formeentlige Rettroenheds, men paa den oplyste Fornufts og den blide Menneskekjerligheds ædle og ophøiede Vei. Hvad jeg formener derkan bidrage til at tæmme hiint Uvæsen og fremme sand og fornuftig Religiøsitet end mere, tillader jeg mig her i den bedste Hensigt at fremsætte. 1. Først maatte man vel ønske, at de mange forskjellige Lærebøger i Religionen, der alle have deres Fordele og deres Mangler, maatte sammendrages til en eneste authoriseret, tydelig og fattelig, men kort Lærebog. De mange Lærebøger forvirre saavel Unge som Gamle, og det meget deri, som er ufatteligt, i det mindste forden Unge, gjør ham Religionen i Forbindelsen, med det høieste Væsen, ikke saa blid og elskelig, som den virkelig er. For Landalmuen kan en saadan Lærebog næsten ikke være for kort. Deres borgerlige Stilling tillader dem kun kort og det ofte ikkun afbrudt Skolegang. Kjøbstæd ungdommen kan behøve en noget mere udvidet Lærebog, og den, der attraaer en høiere Religions kundskab, kan søge den paa de dertil førende Veie. Arbeidet maatte overdrages lærde, sindige og med Ungdommens Fatteævner og Tarv vel bekiendte Mænd. Mystiske og sværmende Halvtheologer kunne derudi naturligviis ingen Stemme have, thi med al deres gode Villie, hvilken jeg ingenlunde vil nægte dem, kunde de dog ikke undgaae deri at afpræge sig selv og nedlægge Sæden til Mystiken og Sværmeriet, der aldrig kan baade nogen Stat. Men selv vor Tids lærdeste Theologer kunde jeg dog ikke indrømme en afgjørende Stemme, thi ogsaa flere af dem begynde at vende deres Øine fra Lyset. Værket maatte derfor, for det af Majestæten authoriseredes, underkastes den offentlige Kritik, altsaa først trykkes. For en dertil udnævnt Commission af prøvede og erfarne geistlige Mænd havde da Enhver skrivtligt at nedlægge sin Kritik under sit Navn. Hvad Commissionen i disse Kritiker fandt passende og gavnligt, tilføiede den Lærebogen, og, saaledes udstyret og vel prøvet, maatte den først stædes til offentlig Brug i vedkommende Læreanstalter over hele Riget. Ved en saadan Lærebog betydedes Læreren, hverken at lægge til eller tage fra, eller forandre, men ordret at indprænte den i Lærlingernes Forstand og stedse i Forbindelse dermed at gjøre den frugtbar for det daglige Liv. Det er ikke Stedet, her at indlade sig i en Kritik over de forskjellige Lærebøger i Religionen, vi have, men saa meget tør man dog sige med Sandhed, at de fleste i den Sag competente Dommere have i det mindste siden 1817. haabet og forventet en saadan med Tidsfornødenheden og Videnskabelighedens Fremvært overeensstemmende Lærrebog i Religionen. Herved vilde, formener jeg, vor Tids mystiske Sværmerie kunne forebygges, at det ikke tidligen skulde faae Jndpas i de unge Gemytter, som, under nærværende Mangfoldighed af Lærebøger, i Religionen, der ikke ere aldeles fri for enkelte skjøndt sjeldne Træk deraf, og hvori der mueligen kunde lægges mere; og ved den Lærerne overladte frie Forklaring af enkelte ikke tydelig nok bestemte Sætninger, let kunde finde Næring. Den norske Catechismus i Religionen, oversat og localiseret af Neuman, afgiver for Almuen, og Meiers Lærebog for de høiere og meere dannede Classer af Ungdommen, særdeles følgeværdige Mønstre. 2. En anden Fordring til at forekomme den sværmende Mysticismes Udbredelse og dermed ogsaa dens sørgelige Virkninger, er en forbedret Liturgie. Forbedringerne behøve, for at naae det tilsigtede Øiemed, ingenlunde at være betydelige. Alt forblive i den gamle Form. Kun de Udtryk behøve at forandres, hvorved Mysticismens Sværmerie kunde hænge sig og finde Anledning til videre Udbredelse. Lettest vilde dette Arbeide kunde udføres, naar en enkelt indsigtsfuld Mand tog vor nuværende Liturgie og deri gjorde de Forandringer, som vor Tids Oplysning og vort nu brugelige Sprog udkræver, ombyttede nogle af de mindre frugtbare Epistler og Evangelier med andre og mere frugtbare, og gav Formularerne ved Daab og Nadvere de tydeligere og renere og opbyggeligere Begreber, som nu allevegne hos de lærde Exegeter ere antagne. Omhyggelig maatte man vogte sig for, at der hverken i Form eller Materie skulde findes noget Anstødeligt for oplyst og sund Fornuft, eller noget, der modsagde eller forvendte den christne Lære. At de Herrer Mystikere og Pietister deri ingen Stemme kunde have, følger af sig selv. Psalmebog have vi god, forfattet af Nationens ypperste Mænd, temmelig reen fra al Mysticisme og Pietisme. Specielle Tillæg vare vel at ønske, men vor Tids Poeseren, som hverken Digteren eller Læseren forstaaer, af den simple Grund, at deri ikke er regelbundet Sprog og som oftest heller ikke sund Menneskeforstand, qvalificerer sig ikke dertil. Det maa opsættes til bedre Tider. Er der nu heller intet i Liturgien, at Mysticismen kan hænge sig ved, og hvorover altsaa heller ikke de Talere, der ynde Mysticismen, kunne udbrede sig, vil en betydlig Anledning til at fremsætte samme, være samtlige Vedkommende afskaaren. 3. Ogsaa et vigtigt Middel til at vogte i det mindste de høiere Classer af Statsborgere, hos hvilke den religiøse Følelse igjen maatte være opvaagnet, for Mysticismens og Pietismens Smitte, er en god Oversættelse af det Ny Testamente, med forstaaelige, men korte, Anmærkninger til fornøden Oplysning af det, som uden saadanne Oplysninger ikke af den Ulærde kunde fattes. For Almuesmanden og den Classe af Statsborgere, der nok læse det Ny Testamente, men som dog ikke føle nogen Trang til at trænge ind i ethvert Steds Mening, kan den reviderede Oversættelse passere, da den i Hovedsagen er tydelig nok. Men for dem, der ønske nogen nøiere Kundskab til hvad Jesus og Apostlerne have lært, attraae at kiende dette i sin naturlige Sammenhæng, og ville ledes til at forstaae det for vore Tider dunkle i Lignelserne og Udtrykkene, udfordres noget Andet og Mere. Jngen af alle vore Oversættere have i den Henseende været paa bedre Vei end afdøde Dr. Bastholm. Hans Ny Testamente er, med alle de Feil, som Tidsalderens mindre lyse Critik og Exegese førte med sig, det bedste til dette Øiemed, og læses endnu med megen Begjerlighed for det Lys, som de under Oversættelsen satte Anmærkninger afgive til Textens nøiere Forklaring. Kun maa en ny Udgave besørges, Sproget forbedres og hist og her holdes noget nærmere Texten. Anmærkningerne deels forkortes og deels forøges, og det maa stadigt holdes forØje, hvad Forfatterne have meent og søgt at fremstille for Andre i de Begivenheder, de fortælle, thi dette er en Hovedfordring, som de fleste Oversættere af det Ny Testamente almindeligen have overseet. Det idelige Hensyn til den jødiske Kirke- og Statsforfatning maa oplyses og Alt gjøres saa fatteligt og forstaaeligt, som Omstændighederne tillade, og aldrig maadet forglemmes, i Anmærkningerne at henvise paa det Guddommelige og Ophøiede, som det øvede Øie let finder i hele Jesu Christi og hans Apostlers Lære og Vandel, og det med een, ikke mystisk, men ægte fornuftig religiøs Følelse. Udgaven maa desuden være zirlig; thi det sømmer ikke at see et saadant Skrivt trykt paa graat Maculatur og med saa forslidte Typer, at man har Ondt ved at læse det. Det Udvortes maa svare til det Jndvortes, at begge Dele lige meget kan anbefale sig til det dannede Publicums Læsning, og det er jeg forsikkret om, at har man selv det mindste af det høje guddommelige Sind, der allevegne aander i Evangeliet og dets første Forkynderes Skrifter, da vil man deri finde en Næring for sin Aand, som man forgjeves søger andre Steder, naar man tillige forstaaer hvad man læser. 4. Et fjerde Hovedmiddel til at dæmme for Mysticismen og Pietismen er, at drive paa grundig kritisk, philologisk og exegetisk Lærdom hos dem, der skulle være den christelige ReligionsLærere. Den maa først prøves og øves hos Klassikerne og derfra gaae over til de christne Religionsskrifters Fortolkning. Dette vil standse de geile Udløbere fra Tidens Philosophie og vogte for at denne ikke anmasser sig Herredømmet over Skriftfortolkningen ved en Udlægning, der begunstiger Sværmeriet hos Lærerne og dermed Forvirringen iblandt Folket. Paa hvilket Trin den bibelske Exegese staaer hos os, har det sidst forløbne Decennium givet os flere mærkværdige. Prøver paa. Det er imidlertid saare mærkværdigt, at ikke en eneste af Mystikens og Pietismens Venner og Talsmænd ere lærde kritiske Exegeter; og saa er det, saavidt Forfatteren veed, ogsaa udenlands og har altid været. Jkke en eneste af dem, der i vor Tid føre det store Ord og opkaste sig til Dommer over Christendommen, have ved Skrifter godtgjort at de ere lærde og grundige Kritiker eller Exegeter. Men det maa og bemærkes, at endskjøndt Paulus satte Skriftfortolkningen øverst, Corr. 14, og den lærde Kritiker, Philolog og Theolog J. A. Ernesti, som stedse vil blive en af de største Skriftfortolkere, i sin Inst. Interp. N. T. T. 1. erklæret Skriftfortolkningen at være den deri høieste og første, men tillige den vanskeligste af alle theologiske Videnskaber, hvormed den christne Religions Reenhed staaer eller falder, er det dog ingenlunde denne Videnskab, hvorved Mystikens Forsvarere, og Udbredere i vor Tid have udmærket sig, tvert imod have vi ikke seet det mindste fra dem, der documenterer deres Jndsigter i dette vigtige og vanskelige Fag, der med Rette maa kaldes Hovedsaget i Religionen. Historie derimod og Philosophie har man drevet og af yderste Ævne lagt Vind paa; men man kan neppe sige, at det derved er blevet lysere over vor religiøse Horizont, tvertimod synes Mørket mere og meere at have tiltaget og Vennerne deraf at have forfleret sig. For at forebygge dette i Kirker og Skoler er intet bedre end grundige kritiske og philologiske Kundskaber og Øvelse i at udtyde de gamle Classiker og derfra at berede sig Overgangen til den hellige Skrifts Fortolkning, hvilket enhver christelig Religionslærer bør besidde, og førend han ved Skrifter eller paa anden Maade har lagt dette umiskjendeligt for Dagen, kan ham ingen Stemme indrømmes i Stridigheder over hvad der er Christendom eller hvad der ikke er det og allermindst sømmer det ham der at føre det store Ord, hvor kun Mænd, forsynede med disse Kundskaber, kunne tale og bør tale. Philologie, Kritik og Exegese maa da frem for Alt drives, for at ikke vor Tids en Occiæ skal forvirre vor Tids svage Hjerner. Derimod formener jeg, at den længere Tid et saadant grundigt, kritisk philologisk Studium, til Forberedelse til den hellige Skrivts Fortolkning, maatte udkræve, uden mindste Skade kan afdrages fra de øvrige theologiske Discipliner, in specie fra Kirke- og Dogmehistorien, og at en blot Oversigt herover, der aldrig kan være kort nok, er for Religionslæreren tilstrækkelig, naar den kan lære ham, at Tidsaandens Philosophie og enkelte Kirkelæreres Anseelse altid have afgjort Dogmernes Form. Kiender han de vigtigste Begivenheder af Kirkehistorien, og veed han summarisk, hvorledes vor nuværende Kirkeforfatning er opkommen, saa har han ogsaa her nok. Vil han siden gaae videre, staaer det ham jo frit for. Hjelpemidler mangle ikke. Men Philologie, Kritik og Exegese er og maa dog stedse blive Hovedsagen. En, skjøndt ikke saa kort, saa dog heller ikke saa meget lang Ved gives der gjennem Dogmatikens og Moralens Enemærker, hvorved der kunde vindes Tid for den bibelske Exegeses grundige Studium, der altid maa være Fundamentet for den christne Religionslære og altid vil blive det faste Værn mod al mystisk og pietistisk Sværmerie.