Viborger Samler, 1779-04-19
Fortsettelse af No. 15. jeg tog for meere Visheds Skyld min Kikkert op, og for Glasset stod der da en Figur! O en Figur, der og mit Blod i een Sekunde to gange igjennem alle Pulsventiler. - Det var ingen Skiønhed i den sædvanlige Forstand, ingen efter den Titianske Maneer, der henrykker ved skiøn Kolorit og fortryllende Legems Bygning. Hun havde lidet eller intet af det, man sædvanlig kalder Skiønhed. hed: - en noget bruunagtig Farve i Ansigtet, ingen fiin glat Hud, - thi Børnekopperne havde efterladt Forhøielser og Fordybninger derpaa hendes Kinder blussede af Sundhed og Ungdoms Munterhed; hendes Ansigts Form var, uden at bedomme det med kritisk Nøiagtighed, smuk, og om endog en Kiender af smukke Former kunde hist og her fundet et Stykke, der ikke stod i det regelmæssigste Forhold med det øvrige, gjorde dog det Heele en forunderlig Virkning paa mig; og det syntes mig Beviis nok, at hun var smuk i mine Øine. Dog det var en Virkning af den Mine, der oplivede dette koparrede bruune Ansigt, en saa levende, vittig, munter Mine, formildet med Venlighed og Troe hiertighed, Hendes mørkeblaae Øine glimrede, som et Par Morgenstierner, under de store sorte Øinebryne, og med al deres stærke Glands havde de tillige Venus's stille milde Lys. Hendes Hals, der vist ikke kappedes med det Pariske Marmor, men meget meere lignede det bleeggule Apuliske, var blot - formodentlig for at lade den afkiole af Luften havde hun lagt sit Halstørklæde ved Siden af sig, hvor og hendes Handsker laae, hvilke ikke kunde være paa et bedre Sted, siden de paa Hænderne just vilde skiulet det smukkeste synlige Stykke af hendes Legem. De vare smaa, og næsten saadanne, som Ariost maler sin Alcinas Hænder; Den hvide Haand er noget langagtig og smaal i Breden, lige overalt, ingen Aare hæver sig over dens glatte Overflade." Og Fingrene, som han har forglemt, vare saa smaa, saa tynde, uden at være magre, med kiødfarvede runde Negle. Nok er det, den ganske Figur opvakte min heele Følelse, og da hun hun med sine nydelige Fingre strøg Fedrene paa Fuglens Bryst fra hverandre, for at fole, om dens Hierte endnu slog, følte jeg just noget saadant, som da jeg første gang omfavnede en Pige. Da hun tilsidst, deels med en fortvivlelsefuld Fortrødenhed, deels med en modbydelig Bedrøvelse slog Hænderne sammen og sagde: Ak, den kommer ikke til Live igien. - fremskinnede der af hendes Mine og Gebærder en saa uskyldig Yndighed, at jeg ikke kunde holde mig længere, men løb frem af mit Hinderhold for at indslutte hende i mine udstrakte Arme. Hun sprang op, da hun blev mig vaer, og kom mig bedende i Mode: Kande hielpe en stakkels Fugl til Live igien, jeg har gjort mig Umage dermed et heelt Qvarteer, men alt forgieves. Min Datter, sagde jeg, læg den paa dit Hierte, om den endog er iskold, maa den dog der komme til Live igien. Er det sandt, spurgte hun med en naiv Uvidenhed, og var alt i Begreb med at ville fulgt mit Raad, da jeg omfavnede hende; Mueligt denne Omfavnelse, som vist nok var een af de heftigste, trækkede Blodet fra Fingrene tilbage til Hiertet, thi Fingrene bleve slappe, hendes Trykning paa Fuglen gav efter, og Fuglen - fløi bort. Der flyver den, raabte hun med Bestyrtelse og Glæde. Jeg er vel fornøiet, naar den kun lever. Alt dette gjorde og sagde hun, uden at befinde sig, at hendes Halstørklæde laae paa Jorden, og at jeg, da jeg fuldkommen var en trediedeel høiere end hun, kunde i Huusheden af hendes Snor liv liv opdage Skiønheder, som hun, i det mindste ikke ved første Bekiendtskab, vilde havt opdagede. Hun lod mig uden Betænkning trykke hendes Hænder, overføle hendes Fingre, een efter anden, og nudertiden kysse dem, medens hun med megen Heftighed fortalte mig, at hendes Brødre havde fanget den i en Snare og kastet den bort, fordi den ikke stod dem an; derpaa havde hun opsøgt den, fundet den, og saalænge aandet paa den, strøget og varmet den, at den tilsidst fløi bort. Mine Brødre, lagde hun til, ere meget ondskabsfulde: de vise mig altid de smukkeste Fugle og derefter skyde dem. Tilforn, da jeg var yngere, gav jeg dem ofte en Foræring, at de ingen maatte aflive; men disse Grumme modtoge mine Foræringer og aflivede dem dog og nu plage de mig endnu. Lige for mine Øine dræbe de alt, hvad de kan faae fat paa. De kalde mig svag; Maaskee jeg er det, men jeg kan ikke forandre det. Jkke heller skal du forandre det, min Datter, faldt jeg hende ind i Talen. Din Kuur har ophidset dig saa stærk, at dit Bryst hæver sig eengang saa stærk, som sædvanlig. Her kastede hun et Øie ned, blev vaer, at hendes Halstørklæde var ikke paa det rette Sted, tog det skamfuld om, og den kolde Anstændighed fordrev al Naivetæt i hendes Fornemmelser og Ord Hun bad mig med en Neien om Forladelse - og erindrede mig derved om, at vi endnu vare i denne Veer den. - Den fatale Knix. den kunde hun ladet være. Jeg spurgte om hendes Alder. Sexten Aar, svarte hun munter, men glemte dog ikke derved at iagttage Jomfrue=Etiketten - hun rødmedes lidt derved. Hvor Hvorfor bliver du rød min Datter, spurgte jeg videre. Naturen bliver ikke rød; hvo har lært dig det Hendes Rødme blev endnu noget høiere, og hun slog Øinene lidt ned. - Vil De besøge min Fader, sagde hun endelig med en saa behagelig Stemme, i det mindste var den behagelig i mine Ører - at jeg med mine Følelser var ganske ude af denne Verden, og i det jeg tog fat paa hendes Haand, bad hende føre mig til ham. (meere følger.) Den sorte Huule. Hvor frygtelige en indsluttet Lufts Virkninger ere, naar mange Menneskeer maa indaande den, viser, blandt andre, følgende forskrækkelige Historie: Junio 1756 beleirede Underkongen i Bengalen af Hævn imod Gouverneur Drake, og i det falske Haab at erobre en stor Skat, Fortet Vilhelm, et Engelsk Factorie i Calcutta. Drake reddede sig med Flugten Hr. Hollvell besluttede at forsvare dette Sted med Factoriets Kiøbmænd og Besætningen. Han gjorde det med den største Tapperhed. Dog giorde Underkongen sig tilsidst til Herre derover. Antaller paa de i Fortet overblevne bestod i 145 Mænd og et Fruentimmer. Alle disse Folk, hvoraf mange vare stærk, andre dødelig saarede, og alle ved den lange Vaagen og Beleiringens Besværligheder udmattede, lod Seierherren samme Aften indspærre i et Fængsel, som var 18 Fod lang, og 18 Fod bred. Rum net. met, som enhver Person kunde indtage, beløb overhovedet 18 Tommer i Længden og 18 i Bredden. Dette Fængsel var stærk tilmuret, og havde mod Vester to Vinduer med stærke Jernstænger for. Den er nu i Engeland bekiendt under Navn af den sorte Huule. Luften var overmaade qvalmheed, og det ringeste Træk eller Forandring af Luft umuelig. Denne Tanke bragte strax i Begyndelsen de fleeste til Fortvivlelse; de gjorde sig forgieves Umage for at aabne Døren. Hr. Hollvell deres Anfører havde stillet sig tet ved et Vindue, han var derfor meer roelig, og, saalænge han kunde holde denne Plads, ikke i Fare for at qvæles. Han befalede, at enhver skulle staae saa stille som muelig, at de ikke ved unyttig Bevægelse skulle udtømme deres Kræfter. Denne befaling giorde et lidet, dog af de Saaredes Klagen, og Doendes Rallen afbrudt Stille. Heeden forøgedes hver Minute. Hr. Hollvell raadte de Fangne, at de, for at faae meere Rum, skulle klæde sig nogne af, det skeedte, men med en liden Lettelse. Man søgte at forøge denne ringe Hielp ved at viste med Hattene, men dette Arbeide var for besværlig for dette allerede saa udmattede Selskabs Kræfter. En anden Engellænder raadte derfor, at de, for at faae meere Luft, ville sette sig paa Knæe, alle antoge dette Raad, og komme overeens, at de for at forekomme Uorden ville alle sette sig, og alle staae op paa eengang. Det skeedte efter et givet Tegn adskillige gange. De bleve i denne Stilling saalænge mueligt var, men hver gang de stode op, bleve nogle, som ikke reiste sig ligesaa hastig som de andre, traadte til Døde. Alt dette skeedte, førend den første Time var forbie Klok Klokken 9 om Aftenen gjorde en overhaandtagende Tørst de fleeste rasende. De gjorde sig igien forgieves Umage at brække Døren op, og at komme Vagten til at skyde paa dem. J kort Tiid tabte mange i det bageste af Fængselet Aandedrættet, og hvad som endnu var skrækkeligere, de bleve galne. Disse Galnes Rasen, de bange Klager, Angestens og Fortvivlensens høie Stemme opfyldte dette Sted, men over alle Ting raabtes der om Vand. Vagten kom tilsidst med Vand. Hr. Hol vell og to af hans saarede Venner toge det ved Vinduet i deres Hatte, og rækkede det til de øvrige, men Begierligheden derefter var saa stor, at mange, og tillige Hr. Hollvells to Venner, bleve derved trykkede ihiel, og Vandet imidlertid spildt. Hr. Hollvell var beskiftet med at række Vand fra Klokken 9 til 11. Rundt om ham laae hans fortrykte eller qvalte Venners døde Legemer. (Resten følger.) Om at giøde Jorden. Finten Giødningen skal fornyes hvert tredie, slette eller syvende Aar, kan ei med nogen Vished fastsættes. En erfaren Landmand maa lempe dette efter Omstændighederne. Høstetiden eller Efterhøsten holdes gemeenlig for den tienligste Tiid til at giøde Ageren. Den naturligste Maade er uden Tvivl, at lade giøde hver Saaningstid, naar Ageren er tør, da man lader udsprede Giødningen jevnt, og strax enten ned pløie eller nedharve den.