Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-09-23
(Jndsendt.) Naar man alt i flere Aar har raget Skjæget og seet, hvor saare snart mangen stolt Nyhed, der hilsedes med meest skingrende Jubel, gik i den stille Grav igjen, saa kan det paa den anden Side ei være reent uden Morskab, ogsaa at see, med hvilken en Tværhed og Kulde mangen en Nyhed modtoges, uagtet dens, men efterhaanden meer og meer fremlysende, Værd og Vigtighed havde forud bestemt den til et Liv uden Ende. Saaledes fortæller da Joachim Nettelbech i sin Selvlevnetsbeskrivelse, Halle 1821, at, Aaret efter Dyrtiden 1743, eller 1744, fik Byen Colberg, ved Frederikden Stores vise Forsorg, en Gave, der dengang var aldeles ubekiendt. "En stor Fragt vogn, fuld af Kartofler, kom paa Byens Torv, og, ved Trommeslag saavel i Staden, selv som Forstæderne, udgik den Bekjendtgjørelse, at hver Haugeeier havde at indfinde sig paa Raadhuset til en vis bestemt Tid, efterdi Kongen havde tiltænkt dem Alle en udmærket Velgierning. Man gjetter letteligen, hvorlunde "Alle kom tilhobe i stormende Bevægelse, og det saa meget desmeer, som man ei vidste, hvad "det egenligen havde at sige med denne Gave. "Raadsherrerne foreviste nu den forsamlede Mængde samme nye Frugt, Kartoffelen, den, intet dødeligt Øie havde seet forhen, og en omstændelig Anviisning blev forelæst, hvorledes disse Kartofler skulde plantes, haandteres, koiges og tilberedes. De kjære Mennesker toge høist forundrede hine lovpriste Knolde i Hæn"derne, lugtede til, smagte og slikkede paa dem. Rystende med det kloge Hoved rakte den ene Nabo den anden sin Kartoffel, man brød dem over og kastede dem for de tilstedeværende "Hunde, der snusede til samme og forsmaaede den ligeledes. Nu var Staven brudt over dem. De Tingester, hed det, de lugte ikke, de smaae af Jntet, og ikke engang Hundene gide spiist dem. Hvad kunne de pel nytte os De Fleste troede: at de voxede op til store Træer, af hvilke man kunde til sin Tid ryste lignende Frugter ned. Jmidlertid fuldførtes Kongens Villie, og hans Velsignelsesforæring uddeeltes mellem de tilstedeværende Haugeeiere i Forhold til deres Jord størrelse. Næsten ikke Een havde forstaaet Anviisningen til at dyrke dem rigtigt; og Den altsaa der ei havde, bedragen i sin Forventning, allerede kastet sine Kartofler paa Møddingen, gik dog saa bagvendt frem ved Lægningen af dem, som muligt. Nogle puttede dem hist og her enkelte i Jorden, uden at bryde sig videre om dem: Andre troede at bære sig klogere ad, i det de rystede deres Deel ud, samlet i een Hob, og bedækkede denne med lidt Jord. Da nu sagtens Raadsherrerne snart erfarede, at mange af Modtagerne havde endog handlet utilgiveligen skjødesløst med deres Deel og ei engang betroet Jorden samme, holdtes der i Sommermaanederne en almindelig og streng Kartoffelmynstring, og en liden Penge bøde paalagdes de Genstridige. Det gav Larm "af sig og bidrog just ikke til at forhjælpe den nye Frugt til bedre Venner og Beskyttere blandt "de Straffede. Aaret efter fornyede Kongen sin velgjørende Gave ved en lignende Ladning; men denne Gang gik man hensigtsrettere frem- og sendte fra høiere Steder en Mand med, "der var kyndig i Kartoffelavlen, hialp Vedkommende ved Lægningen og besørgede Planternes videre Pleie. Saaledes kom da denne nye Frugt først til os og har siden, ved altid forøget Dyrkning, krafteligen formeret sig, saa at ingen Sultnød har efter den Tid været almindelig og Alle trykkende. Midlertid mindes jeg dog ret vel: at først hele fyrgetyve Aar efter, 1785, fandt jeg, mig til en behagelig "Overraskelse, de første Kartofler paa fri Mark." Saavel Fienderne som Forguderne af alt Nyt, de skjægede og de dunede, ville vide at holde over denne Text sig selv den fornødne Cabinetspræken.