Adresseavis for Børn, 1782-01-02
Men det kunne J umuligt vide, mine kjere unge Venner, hvorledes en fattig Fader er til Mode, naar Døden vil bortkalde ham fra hans fattige endnu uopdragne Børn – Jeg veed det Gud, hvor slog mit Hjerte, da jeg laae paa min Sygeseng, og saae mine to stakkels Børn græde for mig, og hørde dem ængsteligen at bede for mit Liv og ønske mig frisk igien, Ney, søde Fader, døe ikke, ney, lev endnu længe med os, J det Øyeblik bad jeg om mit Liv, og Gud bønhørde min Bøn. J Dag, o hvilken Glæde opliver min Siel, paa denne hellige Nytaarsdag har jeg førstegang ofret Gud mit Lov- og Takoffer i hans Huus og Helligdom. Jeg kom derpaa hjem fra Kirken, og jeg giver eder selv at betænke, hvor rørende det var for mig, da jeg fandt begge mine Børn med en ret varm Andagt at synge en Lovsang til Gud, deres himmelske Fader, og derpaa begge knælede ned og takkede ham, Avis, ham, for han havde givet mig, deres Fader her Mit Hjerte paa Jorden, Sundhed igjen flød ret hen i Taarer ved dette Syn- Jeg kunde ikke længer bare mig, jeg aabnede Døren, og traf dem endnu knælende i Bønnen. Af Glæde over at see mig, sprang de begge To op, og faldt mig om Halsen. Nu, mine kjere Børn, sagde jeg, J skulle dog og have en liden Nytaarsgave. Ney, søde Fader raabde de begge To Vor Herre har givet os den bedste Nytaarsgave, søde Faders Sundhed er den allerdyrebareste Gave for os – vi troe ikke, at der er noget Barn i den hele Verden, der i Dag har saa stor Glæde, som vi, – Ach, om vor søde Fader havde døet fra os, saa havde vi jo ingen saa god Fader havt meere her paa Jorden. Hvad kunde da vel være kierere for os, end Deres Liv, - Uagtet denne mine Børns fromme Glæde over min Sundhed, hentede jeg dog en Zobelmuffe til min lille Datter Lise, hvilken Muffe hendes salige Moder havde baaret, og den gav jeg hende Hun blev meget fornøyet og glad derover, og da jeg fortælde hende, at hendes salig Moder havde faaet denne Muffe til Foræring af Frue von Bi saa spurgde hun, Hvad er det for Skind, som denne Muffe er af, den maae vel være meget kostbar, siden Frue von B, som elskede min salig Moder meget høyt, har foræret hende den, Du har der Ret, lille Lise, det er visseligen Hvad en kostbar Muffe, den er af Zobel. er det for noget, som kaldes Zobel? – Zobel er et Dyr, som findes i Siberien. – J Siberien, raabde Ferdinand – kom hid, Lise, det skal jeg vise dig paa Landkortet. Han hentede derpaa sit Atlas, og viisde hende dette Landskab. Derpaa gjorde jeg dem, efter deres igjentagne Begjering følgende Beskrivelse over Zobelen: Zobelen ligner en Kat og er bruunagtig eller sort, men Haarene ere lidt længer og blødere, end paa Katteskindet. Man fanger Zoblerne i November, De ember og Januarii Maaneder. Men de, som man fanger i de to første af bemældte Maaneder, ere bedre, end de, som fanges i den sidste; thi i Januarii Maaned kommer allerede Solen frem igien, som foraarsager, at de da begynde at fælde Haarene, hvorved Skindene tabe deres Godhed. – Man fanger dem paa forskjellige Maader. Naar Zobelfangerne, som kal for Børn. des Vachutchiki, gaae ud paa Jobelfangsten, saa tage de Sporhunde med sig. Hvad er Sporhunde, søde Fader, spurgde Ferdinand – Dette, at Ferdinand faldt mig ind i min Fortælling, ville mine kjere unge Læsere vel ikke finde alt for artigt. Men det maae nu være hvad det vil; jeg elsker mine Børn overmaade ømt, og de har slet ingen slavisk Frygt for mig. Kjerligheden overbærer og seer igjennem Fingre med meget. Jeg gav ham altsaa et lidet Begreb om en Sporhund, Det Ord Spor, min kjere Søn, sagde jeg, kaldes ved Jagtvæsenet, de Trin eller andre Tegn, hvoraf man kan kjende Vildtets Gang. Nu har man visse Hunde, som ere afrettede til at følge Vildtet paa Sporet. Disse Hunde har saadan en god Lugt, at de ogsaa gandske allene blive ved, at følge efter det Vildt, som de først har opsporet, uden at lade sig forvilde af andre Dyrs Spor. - See det er Sporhunde. Man kalder og saadanne Hunde Støvere. Naar nu saadanne Sporhunde, blev jeg ved, har opdrevet en Zobel, og denne, som den meget ofte pleyer at gjøre, har forstukket sig i en Busk, i et Krat, eller under et Træe, saa bliver der opstillet et Garn der rundtomkring, og Zobelen bliver slaaet ihiel i samme med Knipler. Ach, sagde Lise, det er dog godt, at jeg ikke er saadan en Zobelfanger. Jeg kunde umuligt slaae saadant et Dyr ihiel. – Jeg kan ikke engang taale at see paa, at man tager Livet af en Kylling, og jeg kunde umuligt selv gjøre det. Siig ikke det, min Datter, at du slet ikke kunde gjøre det. - Hvad, om du maatte ud at tjene iblandt Folk, og det blev din Pligt, at aflive Kyllinger og slagte andre Kreature, for deraf at lave Mad til dit Herskab, Du maae vide, lille Lise, at alle saadanne Dyr ere overhøyed bestemte til Nytte for Mennesket. Det er ikke nogen Synd, at aflive og ombringe dem; men at pine og martre noget Dyr, uden al nyttig Hensigt – det er Synd. "Man fanger Zobler, blev jeg videre ved, endnu og paa en anden Maade. Naar man nemlig med Vished veed, at der sidder en Zabel i et Træ, saa tænder man en Jld under samme Træ, paa det at Zobelen kan blive halv qvalt af den megen Røg Avis. Røg, da den altsaa gandske fortumlet falder ned, og derpaa fange Jægerne den, eller og de dertil af ettede Hunde. - Men den allersædvanligste Maade, at fange disse Dyr paa, er, at skyde dem med stumpe Pile, som have tykke Knuder paa Enden. Med disse blive de nedskudte fra Træet, saa at de tumle om paa Jorden, og saa løbe Jægerne til, og slaae dem gandske ihiel.