Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1847-03-30
Fædrelandet. Blandinger. Laurids Skau har ladet indrykke en Skrivelse i "Dannevirke, hvori det blandt Andet, hedder: "J Berl. Tid. har Hr. Dr. Michelsen i Haderslev rettet et stærkt Angreb paa Pastor Boisen i Vonsbæk og overhoved søgt at godtgjøre, at tydsk dannede Theologer har større Berettigelse til Ansættelse i danske Menigheder i Nordslesvig end danskdannede. Da selve Paastanden i og for sig strider imod den sunde Menneskeforstand, saa kan Man ikke undre sig over, at Beviserne ere af samme Natur og at splinternye Grunde maatte opfindes, for at give hiin Paastand Skin af Sandsynlighed. Hans Artikel har allerede fremkaldt en alvorlig Modsigelse fra Vonsbæk Sogne-Beboeres Side; men da disse nærmest holde sig til deres eget Sogn, saa turde det neppe være overflødigt at omtale og modsige hans dristige Paastand i en større Almindelighed. Hvad Man fornemmelig ikke kan tilgive Hr. Michelsen, er, at han tillader sig at fremsætte usande og urigtige Paastande, og indhyller disse i saa religiøs og kirkelig en Dragt, at den snildeste Jesuit neppevilde overgaae ham heri. Det er usandt, naar Hr. M. paastaaer, at Menighederne i Førstningen ikke forstaae de her ansatte danske Præster. Det er en Fornærmelse mod Slesvigs danske Bønder, som i hele Skoletiden i Regelen har hørt correkt Dansk af veldannede Seminaristers Mund, og som i det daglige Liv taler et Sprog, der staaer det danske Skriftsprog langt nærmere, end t. Ex. mange Nørrejyders og ikke faa Fyenboers. Dette sidste vil selv Kjøbenhavnere tilstaae, som have gjennemreist Riget, og jeg har hørt flere danskfødte og danskdannede Præster sige, at de langt nede i Jylland have været i Forlegenhed med Folkedialekten, medens dette næsten aldrig har været Tilfældet i det nordlige Slesvig. Vi Bønder have derfor Ret til at protestere mod en saa usand og fornærmelig Paastand, fordi vi føle, at den er greben ud af Luften. Hr. Michelsen benægter, at han og hans Parti foragter det danske Sprog, fordi de selv ere tydskdannede". Jeg vilde ønske, han talte Sandhed; men Fakta synes imidlertid at vidne om det Modsatte. - Hvad skal Man kalde det, naar den tydskdannede Præst med Familie er indbuden i Selskab blandt danske Bønder, f. Ex. ved Bryllupper, Begravelser m. m., og Man da, naar Forretningen er tilende, neppe hører andet end Tydsk af Præstens Mund, Midt i et dansk Selskab taler han bestandig Tydsk med sin Familie, og er Tilfældet ham saa gunstigt, at en eller anden Mand i Forsamlingen forstaaer dette Sprog, da er det en Selvfølge, at disse Herrer bestandig conversere hinanden i det fremmede Tungemaal. Mon Foragt ikke er det meest betegnende Ord for en saadan Færd, og kunde Man ikke med Rette forlange, at Præsten skulde være den Første til at iagttage den almindelige selskabelige Høflighed, der bestaaer i at tale det Sprog, som Alle forstaae og kan tage Deel i At mangfoldige af vore tydskdannede Theologer, især af dem, som ere under 50 Aar, gjøre sig skyldige i hiint Misgreb, er en beviislig Sandhed, og hver Dags Erfaring bærer Vidnesbyrd derom. Den Bitterhed, som dette og lignende Fakta grundlægger i danske Folks Sind, den føle vi Bønder, og den kan og maae vi føle, saalænge som der endnu er Naturlighed i os.