Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-02-27
Hvad det Raad angaaer, som Udgiverne aldeles positivt give som fordeelagtigt og gavnligt, nemlig at forædle vore indenlandske Faar, med Undtagelse af de jydske, da vilde det neppe falde mig vanskeligt at bevise, at dette, saaledes som her er almindeligen fremsat, netop i Udøvelsen burde betegnes som ufordeelagtigt og skadeligt. Have Udgiverne anstillet Beregning over, hvad Bondens Faar, saaledes som de nu ere, indbringe ham, Hvad Fodring de fordre? Have de taget Hensyn til Bondens Stalde, Til Høe frøet, hvormed de finere Pelse vilde fyldes, Til den indsluttede, de fiinuldede Faar skadelige, Luft, i de smaae Aflukker, hvori de almindelige Faar holdes: Til disses Hunger om Sommeren og slette Fodring om Vinteren, samt til Virkningen deraf paa Ulden, Ere Udgiverne visse paa, at de om nogle Aar ikke vilde end mere betegne de saaledes forædlede Faars Uld, som svampet, manglende Elasticitet, uskikket at bruges som Karteskuld, og ikke mere passende til Bondens Brug, Ere de visse paa, at det forædlede Faar, der sædvanligen kun føder eet Lam om Aaret, kunde erstatte Bonden de 2 til 3 Lam, det almindelige Faar giver ham, Jeg spørger, ere Handels- og Jndustrietidendens Udgivere, Hr. Kammerraad Thortsen og Hr. Martensen, istand til med Sagkundskab at besvare disse Spørgsmaale, da have de vistnok Ret til at raade, men da jeg ikke tør antage dette, saa kan jeg ikke undlade – om de end een Gang skulde anføre, at min Formening er, som Eier af en ædel Faareflok, meget naturlig - at forsikkre, at jeg har saare mange Betænkeligheder med den af disse Herrer tilraadte Forædling. Enig er jeg derimod med Udgiverne i den Sætning, at for meget og for lidet er lige skadeligt, og jeg bringes just til at gjøre Anvendelse heraf paa Handels- og Jndustrietidenden, i hvilken vi for en Deel Aar siden have seet al fremmed Uld forsmaaet, hvorimod de nuværende Udgivere af dette halvofficielle Blad, støttende sig paa fremmede Meninger, dem de ikke selv formaae at vurdere, ville kaste ufortjent Skygge paa den indenlandske. Den 16de Febr. 1821. bemærkninger over nogle Steder i de Kritiske Bemærkninger over Professor Oehlenschlagers Program. (Slutning: see forr. No.). Vi gaae nu til det andet af de to Hoved steder, der især have fornøjet os hos vor Forfatter. Det angaaer Sammenhængen imellem en Digters Charakteer og hans Digterproductivitet. Forf. lader sig herved høre med følgende Ord: Naar Oehlenschlager paastaaer, at baade et Digts Fortræffelighed og dets Middelmaadighed ei allene beroer paa Forfatterens Genie, men ogsaa paa hans Charakteer og personlige Forhold, sammenblander han saa aldeles den artistiske Virken og Frembringen med de indre Bevæggrunde til Menneskets moralske Handlen, den frie Phantasies med den frie Villies Sphære, at man umueligen skulde troe denne Yttring at være nedskreven af en saa berømt denmatisk Digter." (Vi tvivle ikke om, at jo Forf. har lært sin Psychologie ganske godt, og da han vel endnu meget godt husker, at der handledes om Phantasien i det ene Hovedstykke i Bogen, og om Villie og Charakteer langt henne i et ganske andet Hovedstykke, saa er det ganske naturligt, at han ikke kan begribe, hvorledes Øhlenschlæger kan sætte to Ting ved Siden af hinanden, hvoraf den ene dog tydeligen synes at ligge paa høire Side i Sielen, den anden heelt henne paa venstre Side. Men maaskee Øhlenschlægger har lært sin Pychologie af en anden Bog end Forf. Os, hvis Pychologie ogsaa seer anderledes ud end Forfatterens, forekommer den anførte Paastand af Øhlenschlæger ganske simpel. Menneskets Charakteer, mene vi, lægger sig dog for Dagen i hans Virken og Handlen; men mon da en Digters Phantasering og Digterproductivet ei skulde høre med tilhans Virken og Handlen, ja udgjøre en ret vigtig og stor Deel heraf, Vi kunne herved gjerne knytte os til det, Forf. viser hen paa. Antage vi, at Charakteren er Villiens Udtryk, (Udtryk sige vi, Forfatterens: "Sphære, have vi med adskillige andre af hans Ord, slet ikke kunnet faae til at passe.) Et Udtryk af Villien sige vi altsaa Charakteren at være; men dog vel det Udtryk, det Præg, som Villiens Beskaffenhed giver den hele Jndividualitet, altsaa vel ogsaa giver Menneskets Liv og Virkemaade i det Hele, til hvilket Liv og hvilken Maade at virke paa, Digterens Digterproductivitet dog vel hører med.) Rigtignok mener Forf., at et Menneske kan gaae ud af sin egen Jndividualitet", den fortræffelige og genialske Digter endog lettest. Vi gad nok see det Menneske, der kunde gjøre det; vi vilde være begierlige efter at erfare, om han ogsaa kunde gaae ud af sit eget Skind, eller omhan, tvertimod Skrivten, kunde lægge en Alen til sin Vext. Dog Forf. meente ikke, hvad han sagde, men noget ganske andet, som blot desværre ikke hører herhen. Han meente, at den gode Digter ikke vil søge i sine Værker ideligen at fremstille og skildre sig selv. Men desværre gjør Forf. ved denne saa grundige bemærkning et saa uhyre Spring udaf den Tankegang, hvori vi befandt os, midt ind i noget ganske andet, at vi vilde være blevne ganske confunderede paa dette Sted, om Forf. ikke ved et Par Linier forhen ganske net havde forberedet os paa den Confusion, der vilde indfinde sig: "Det maatte hedte det Pag. 100 nederst, være en ringe Anbefaling foren Digters Genie, Phantaste og productiv Kraft, er at have optaget og afpræget i sine Værker nogen anden Charakteer og Jndividualitet end sin egen. Man høre dog engang. Kan et velorganiseret Hoved saaledes confundere det ene med det andet? Der taltes tydeligen nok om, hvorvidt vel en Digters Charakteer, ligesaavel som hans Genie, viser sig i hans Digterværker, nemlig ganske af sig selv, saaledes som jo al Menneskecharakteer, overalt af sig selv fremlyser af Menneskets Virken og Handlen, uden at Mennesket selv fortæller os om sin Charakteer, i det han handler, men fordi hans Handlinger selv tale og bære Præget af hans Charakteer. Noget ganske andet er det, at det nu vel ogsaa kunde hændes, at en Digter syntes saa godt om sig selv, at hans egen Forestilling om hans Charakteer var den, han vilde meddele os i et Digterproduct. Om dette sidste var her aldeles ikke Tale, kun om det første, om hvilket ogsaa de forhen citerede Linier, hvori de to Sphærer, Phantasiens og Villiens, forekomme, allene kunne forstaaes. Men Forf. blander begge Dele sammen. Falder fra den ene Betragtning brat ned i den anden. Dog gjør han det saa net, at Ordene flyde, som om alt gik af sig selv.