Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-02-14
Skilderie af Kjøbenhavn. Aar hersker Fjerde Aargang. No. 36. Udgivet og forlagt af J. Wersel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Høeckes Enke. Løverdagen den 14 Februarii, 1807. Pypigheden. De største Skribenter ere enige om, at Exempler, ere nødvendige til bestandigen at holde et Folks Sæder rene, og at disse Exempler fornemmeligen bør komme fra dem, der staae i Spidsen for Regjeringen. De jevne Borgeres Sæder, siger Barthelem, kan man lettelig vaage over; de kunne kun fordærves i Løndom, og dere Fordærvelse forplanter sig sjelden fra den ene Classe til den anden; men naar den komme fra de Steder, hvor Magten har sit Sæde, udbrede de sig derfra hastigere end Lovene selv Solon meente derfor, at en Nations Sæder ene beroe paa Regentens Hvor rigtig denne paa stand end til visse Tider og i visse Lande har været, og endnu maaskee er, saa har Erfaringen dog lært, at den langt fra ikke er anvendelig paa os. Vi leve under en Regjering, der sætter sin Lykke og Stolthed i at hylde de reneste og simpleste Sæder; der foregaaer endog den ringeste Borger med de meest talende Exempler, paa Sparsomhed, Tarvelighed, Huuslighed og Simplicitet. Men alt dette uagtet voxer Yppigheden dagligen blandt alle Stænder uden Forskjel, og næsten skulde man fristes til at troe, at Kongehusets store Exempel netop har frembragt hos os ganske modsatte Virkninger Et større Beviis behøves neppe til at indsee, at Erfaringen ikke altid underskriver hvad den kolde Philosophie dicterer. Det forer ikke til mit Emne, at undersøge de oprindelige Aarsager til den daglig til tagende Yppighed, der, som en sand Lavastrøm truer med at opsluge vor Selvstændighed, vor Lyksalighed og Alt, hvad der udgjorde vore Fædres Hæder og Stolthed. De kunne i dette Øieblik være os ligegyldige. Hvad bryde de Ulykkelige, der boe ved Foden af Vesuv og ødelægges af dens Jldsvælg, sig om de physiske Aarsager til dens Udbrud, De føle Virkningen af det Onde, Aarsagen kan være dem ligegyldig. Saaledes er det ogsaa med Yppigheden, hvis ulykkelige Følger vi see og føle, alt hvad vi kunne gjøre, er maaskee at formindske den noget, thi endog bekjendte med dens oprindelige Aarsager ville vi, saaledes som Tingene nu staae, umueligen kunne udrydde den aldeles. Yppigheden ligner et Træ, hvis Vandgrene spire frem paa den ene Side, medens man afhugger dem paa den anden. - Men inden Forfatteren gaaer videre, maa han bede sine Læsere, at lægge Mærke til, hvad han forstaaer ved Yppighed *), paa det hans Yttringer ikke maatte blive mistolkede. - Det har ved andre Leiligheder været sagt, at Luxus ikke allene er uskadelig, men endog nødvendig i et Land, der har naaet en vis Grad Cultur, fordi der maa gives Canaler, der kunne lede Rigdomsmassen, omkring i Statslegemets mangfoldige Aarer, saafremt Rigdommene ikke skulde blive samlede i enkelte Dynger og hos enkelte Mennesker. Ligesom Blodets Standsning i det dyriske Legeme foraarsager Sygdomme, saaledes frembringer ogsaa Guldet, naar det ikke bestandig er i Omløb, meget skadelige Virkninger i Statssamfundet. Dette Omløb kan ikke befordres uden ved de Formuendes og Stores sømmelige Luxus. Dette er en bekjendt og prøvet Sandhed, som ikke trænger til nogen videre Udvikling. Men ganske anderledes er det med Yppigheden. Vel er den Datter af Luxus, men en uægte. Den Rige, hvis Formue sætter ham istand til at anvende store Bekostninger paa sit Meublement, sine Egnipager, sine Tiender, fører Luxus, ikke Yppighed; thi den, som lever overeenstemJeg veed, at Ordet Luxus ofte ligefrem oversættes med Yppighed. Men uagtet det i adskillige Tilfælde virkelig kan oversættes saaledes, anmærker Adelung dog meget rigtigen, at dette Ord ingenlunde udtømmer Begrebet Luxus, da det i det mindste er en meget høi Grad af Luxus. - Marezoll holdt engang en Præken over de skadelige Følger af Luxus; men ved at betjene sig af dette upassende Udtryk, synes hans Præken at have en ganske anden Tendence end den virkelig har. Det burde heddet Yppighed. - Her, hvor det kommer saa meget an paa at Begrebet er rigtigt, er det nødvendigt at bruge Ordet Yppighed. mende med sin Formue, opfylder, som et Led i den store Kjæde, kun sin Bestemmelse, og handler efter Pligt. Dersom han handlede anderledes vilde man med Føie kunne betragte ham som en Vandbie, der nyder Honningen paa Arbeidsbiernes Bekostning. Men yppig kan man kalde den, der med den ene Haand ødelægger sin Formue og timelige Lykke, og med den anden sin Helbred og sin Familie. Kun fra den Synspunct maa Alt det betragtes, jeg agter her at anføre om Yppighedens ulykkelige Følger. Det synes neppe, at være nødvendigt at godtgjøre her, at Yppigheden i vor Tidsalder er stegen til en forhen ubekjendt Høide. Hvad enhver, som har Øine, kan see, hvad enhver, som har Øren, kan høre, trænger ikke til noget Beviis. Og eder, ufordærvede og tarvelige Dannemænd og Danneqvinder, som endnu ubekjendte med den herskende Levemaade, maaskee ansee min Skildring for unaturlig og overdreven eder vil jeg ikke forstyrre i denne lykkelige og velgjørende Drøm! Denne Uvidenhed udgjør eders Stolthed, og vee den, der rækker eder Kundskabstræets giftige Frugt, og drager et Bind fra eders Øine, der er saa trygt et Skjold for eders huuslige Lykke, eders ufordærvede Sæder,