Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-08-09
Man fortæller om en Mand, der fra maadelige Omstændigheder blev meget formuende, at een af hans nærmeste Paarørende, skal have rost sig af, at det var ham, som hans Frænde kunde takke for, at det gik ham saavel. Man fandt det besynderligt, da man vidste, at han aldrig havde hjulpet ham med en Hvid, og bad ham, nøiere forklare sig. Han svarede: da min Frænde had mig om Hjelp, nægtede jeg ham denne og han blev da nødsaget til at hielpe sig selv saa godt som han kunde. Havde jeg hjulpet ham, saa var han maaskee endnu den samme Stodder, som for tre Aar siden. Maaskee det samme ogsaa lod sig anvende paa mangen en Stat, naar Talen er om Fattigforsørgelse. Dersom Hjelpen og Understøttelse altid traf den Værdige; dersom den, som faaer Hjelp, ikke vilde betragte det, som en skyldig Tribut, men som et midlertidigt Middel til at hielpe sig selv frem, da vilde det for hver fand Menneskeven, der har Ævne dertil, være en himmelsk Glæde, at yde den Trængende Hjelp; men det er desværre saare ofte Tilfældet, at forskyldt Armod ansees som et Fripas til, i Ørkesløshed at leve af den flittige Mands Arbeid. Veldædighed, denne høie Dyd, bliver saaledes endog en Opmuntring til Dovenskab. Jngen Stat er saa rig, at den kan ernære alle dem, der føle Ulyst til Arbeide, og hellere gide leve nok saa usselt af Tryglerie end maadeligen af deres Ausigts Sveed. Der gives Fattige, som Staten maa forsørge. Den Gamle og Skrøbelige og til Arbeide Udygtige bør have sit Underhold. De, som betle paa offentlige Gader og Stræder, bør opbringes, og, naar de ere arbeidsføre, tvinges til Arbeide. Deres Børn bør opdrages paa det Offentliges Bekostning. Alle andre Slags Fattige bør hielpe sig selv, eller ogsaa søge Hjelp hos deres nærmeste Slægtninge, Venner eller Troesforvandte. Disse bliver det altid lettere at indsee deres fande Trang end Staten. At understøtte en Familie med 2 til 4 Mark ugentligen, synes ikke at lede til noget gavnligt Maal. De ere ligefuldt, skeete det end i Smug, dog nødsagede til at søge Hielp og Almisse hos Private. Medlidenheden yttrer sig aldrig rundeligere, naar den kan bevæge sig frit, end naar der er foreskrevet den bestemte Grændser, Ved Fattighuse unddrages naturligviis Almeenheden Synet af Armoden, og med dette tillige Midlet til Medlidenheds Opvækkelse. De rigeste og meest velgjørende Legater for de Fattige findes i Borgernes frivillige Veldædighed. Efter Conferentsraad J. D. Lawätz *) havde Kjøbenhavn i Aaret 1804 af Fattige 10,000, og Forholdet til de øvrige Jndbyggere var som 10 til 100. Af en Sammenligning, han anstiller med andre Hovedstæder, havde Kjøbenhavn forholdsviis, det største Antal. J Berlin var Forholdet som 16 til 100; i Cölln som 24 til 100; i Hamburg som 17 til 100; i Lissabon som 20 til 100; i London som 20 til 100; i Paris som 21 til 100; i Wien som 11 til 100. Man maa vogte sig, siger denne Forf., for vilkaarlige og bestandige Skatter til de Fattiges Underhold. Jntet forøger mere deres Tal, deres Jndolenz, end disse. Jntet qvæler hurtigere Spiren til ædel, fri Veldædighed, end Skatter og Befalinger, end Contributioner og Executioner. Engelland giver herpaa det sørgeligste Exempel. Colquhovn anslaaer de samtlige Kirkesogneskatter (i Aaret 1814) til den uhyre Sum 9,871,000 Pd. St. For 50 Aar siden skulle de neppe have været 3 Mill. Pd.; 1803 allerede 3 Mill.; 1811, 7 Mill.; 1812, 10 Mill. Eden paastaaer, at Fattigbidragen i 30 Aar ere stegne firefold. Landerdale anslog endog Totalbeløbet af de Almisser og Penge, Storbritanniens Fattige fik i Aaret 1796, til 18 Mill. Pd. St. Saaledes, vedbliver hiin Forf., er, ved det urigtige Valg af Midler, den utrolige Tiltagelse af Udgifter, og med samme Tallet af Trængende steget i den Grad, at det blandt 10 Mill. Mennesker, nu tælles 1,857, 140 Fattige. Ja, Oddy forsikkrer, at man kan antage, at de forskjellige Classer Trængende blot i Engelland og Wales ere saa mange, at 1/2 Deel af Jndbyggerne, eller blandt 100, 14 fordre Understøttelse; skjøndt der af 70 Millioner Acres Land, endnu ligge 30 Mill. øde, og der aarligen udsendes 30 til 40 Mill. Pd. St. for fremmede Kornvarer. Man kan derfor med Føie sige, at i intet Land paa Jorden ere saavel de frivillige, som *) Ueber die Sorge des Staats für seinen Armen o. s. v., Altona 1818. de tvungne Bidrag saa mange, som i Engelland, og i intet Land frembringe de saa lidet Godt og saa meget Ondt, som netop der. - Den uforholdsmæssige Fattigdom i Engelland er ikke en Virkning af Mangel paa Veldædighed, men af Mangel paa rigtig Styrelse og Eenhed i de anvendte Midler. Ægteskaber, der indgaaes af unge Mennesker, som ingen Udsigt have til at forsørge sig og deres Familie, ere nægteligen en vigtig Aarsag til Fattigdom. Men vanskeligt, for ikke at sige umueligt, vil det altid blive for Staten, at forekomme saadanne Giftermaale. Enhver, som gifter sig, indbilder sig i det mindste, at have Udsigt til Udkomme. Han har mange Exempler paa Folk, der, begyndende med tomme Hænder, endog bleve velhavende; disse Exempler ere lokkende. Erfaringen lærer desuden, at den, der skal opsætte sit Giftermaal, til han har apodictisk Vished om Udkomme, enten bliver meget sildigt eller aldrig gift. Meget maa her, som i de fleste menneskelige Anliggender, overlades til Skjebnen. Jngen kan desuden vide i Forveien, hvor faa eller hvor mange Børn, han faaer. Hvorledes skal Staten nu overbevise sig om noget, som den Paagieldende selv ikke kan overtyde sig om i Forveien, Vil man kun tilstede den, der eier en vis Sum, at gifte sig? Denne Sum kan, naar det gaaer uheldigt, tilsættes i de første Aar. Eller skal den, der har en saakaldt Næringsvei, kun gifte sig? Hver Næringsvei afhænger af Tidsomstændighederne, og fordi den kan føde sin Mand paa een Tid, er det ikke afgjort, at den vilde kunne føde ham paa en anden. Jntet er altsaa vanskeligere, end at bestemme endog blot den rimelige Udsigt til en Families Forsørgelse. Ogsaa kommer det meget an paa, hvorledes Familien vil leve, og ikke letteligen lader sig herfor fastsætte nogen vis Maalestok; thi om et Par Ægtefolk vilde lade sig nøie med at leve af 2 Mark om Dagen, saa skjønnes ikke, hvorfor Staten skulde modsætte sig denne deres Nøisomhed. Men antaget, at det var mueligt for Staten at bestemme for hvert enkelt Stats lem de særlige Betingelser, hvorpaa det kan tilstedes det, at indlade sig i Ægteskab, saa vilde Følgen deraf blive, at man vilde gjøre hemmeligen, hvad man ikke tør gjøre offentligen, og de ulovlige Ægteskabers Tal vilde blive saa meget des større. De onde Virkninger heraf maatte blive langt flere end af ubesindige Ægteskaber; thi disse avle kun Fattigdom, men hine foranledige Uordener og Skjørlevnet. Kun ved negative Midler bliver det mueligt for Staten at forhindre de Fattiges tiltagende Antal og de ubesindige Ægteskaber, der foranledige samme. Disse Midler bestaae i, ikke at lægge Hindringer i Veien for nogen, der vil ernære sig paa hvilkensomhelst redelig Maade; ikke ved Forbud og Jndskrænkninger at stoppe de Canaler, igjennem hvilke Pengene skulle bringes i et uophørligt Omløb, ikke ved Privilegier og Forrettigheder, at gjøre en Næringsvei, hvoraf tyve kunne leve tarveligen, til en Klevermark for en Eneste; ikke ved Indretninger, der have et transitorisk Formaal, at tilskynde det uerfarne unge Menneske til at indlade sig i et Ægteskab, uden at det i Tiden bliver ham mueligt, at forsørge sig og sin Familie.