Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-10-22
aa den bekiendte Tevernier var i Persten, blev han kiendt med en gammel Mand paa 100 Aar, som aldrig havde løyet. Kongen lod engang denne gamle Mand komme for sig, og sagde til ham: Er det sandt du er 100 Aar gammel, ja svarede han, og nogle Uger til, men da det kun er faa Uger, tør jeg ikke sige at jeg er ældre end 100 Aar. Det er dog besynderligt, at du er saa frisk paa denne Alder, sagde Kongen; Jeg er af en god Natur, svarede han; og skiønt jeg spiser gjerne al Slags Mad, spiser jeg dog ey meere end een Ræt hvert Maaltid, og i hvor gammel jeg er, kand jeg ikke erindre, at jeg har drukken meere nogen Tid end jeg kunde taale. Det er alt meget godt, sagde Kongen, men man siger noget om dig, som er det beste af alt, at du aldrig har løyet. Det kand jeg ey sige, uden Undtagelse; thi der er saa faa Mennesker frie for den Feyl, at jeg ey tør regne mig deriblandt; men siden jeg har begyndt at kiende mig selv, har jeg anseet Løgn saa uanstændig og nedrig, at dersom jeg har sagt en Usandhed, har det været imod mit Vidende. Hvem var din Fader, spurgte Kongen; sandt at sige, jeg veed det ikke, svarede han; han frygtede uden Tvivl for at sige en Usandhed. En En Drøm af en meget stor Patriot i London den 24de April (Som en Prøve paa den engelske Frihed udi offentlige Blade) Min Herre, forrige Nat drømte jeg, som jeg altid giør, naar jeg er drukken, og det var jeg i Gaar Aftes overmaade meget for den gamle gode Sags Skyld. Achl at alle ville bære sig af som jeg, saa skulde vi nok faae Raad med det skiælmske Underhuus. Da jeg hørte, at vor udødelige Patriot, vor i evigt Minde levende Wilkis, skulde næste Mandag indtage sit Sæde i Underhuuset, saa blev jeg overmaade meget glad, og syntes at det mindste jeg kunde giøre, var at drikke mig en god Ruus i Porter=Øll, for det almindelige Bestes Skyld. Jeg drak og Qvantum saffisit, tilstrækkelig, som min Doctor siger, hvorpaa jeg gik til Sengs, og see, jeg drømte en Drøm, min Herre, som var meget merkelig. Jeg syntes, at den store Mandag var kommen, og at jeg selv tilligemed mange andre, stod uden for Døren af Underhuuset, for at see vor Patriot at gaae ind, og tage Sæde i Parlementet under alt Folkets Glæde=Raab. Jeg saae ham omsider komme, og syntes, at han gik med store og dristige Skrit lige til Døren af Huuset. Den Skurk, Vagtmæsteren, havde dog den Samvittighedsløse Dristighed at støde ham bort Hør Karl! sagde han til vor Patriot, hvem er du? Hvem jeg er, svarede vor Helt, som tog det meget ilde op, hvem jeg er, du Slave, du tyranske Betient af Tyranner, kiender du mig ikke, veed du Hunsvot ikke, at jeg er den største Mand, som nogen Tid har været, eller nogensinde bliver til. Er jeg ikke det, J Mænd af Engeland og Storbritanien! sagde han, og vendte sig til os fattige Stympere, som stode omkring ham. - Da kunde vi naturligviis intet andet end med fuld Hals skrige Hurra Hurra! Wilkes nu og altid, Han gik atter dristig til; veed du ikke Hun svot, sagde han, at jeg er en Patriot, større end Ryssel, Hombden; Marvel eller Sidney, at jeg har svedet Blod for mit Fædreneland, og at jeg er færdig at bløde endnu - om de vil betale mig derfor Hør du Skiælm! skiælv og viid, at jeg er John Wilches. Jeg er kommen til dette infame Huus; thi jeg vil gaae der ind. Jeg synes vel om berygtede Huuse, og jeg har altid elsket saadanne Stæder, derfor, Skiælm, aabne strax Døren; thi endskiønt Folket der inde ere Skiælmer, og hver Mands Ridinger, vil jeg dog blive een med iblandt dem. Jeg tvivler ikke i mindste Maade derpaa, svarede Vagtmæsteren, men det kand endnu ikke formaae mig til at aabne Døren. Han viskede da Vagtmæsteren i Øret: Veed J, spurgte han, hvad de i Dag raadslaae om de ney, se, da skal jeg sige eder, det er om Forødelse. Nogle Skiælmer, som haver forødt andres Penge, skulde nu staae til Ansvar derfor. - Hvad, Hr. Wilkes, svarede Vagtmæsteren, hvor tør J da gaae ind, om Touren kommer til Eder først. Vagtmæsteren vilde endnu sagt meget i denne Sag, men Wilkes blev derover forskrækkelig forbittret, da vi, som vare Vidner dertil, lagde os der imellem, som Folket visselig bør giøre, naar det gielder Landets Forsvar, og da Friheden tillige var i Fare, saa grebe vi os an at give Hr. Wilkes Frihed at gaae ind. Vi forenede os som een een Mand, og med Magt brøde Døren op til Huuset, samt førte Hr. Wilkes ind under de hæftigste Fryde-Skrig. Alting gik hidtil vel, og vi ventede at see et godt Udfald herpaa, da Wilkes med en anstændig Dristighed gik ligefrem af Gangen, og satte sig paa Oberste Luttrels Knæ. Jkke saa dristig, saade Obersten, og slængte ham fra sig tvert over Gangen til et andet Parlements Lem, som igien viiste ham Veyen til en anden lige over for sig, og paa saadan Maade blev han slengt og kastet som en Bold fra det ene Sted til det andet, ligesom han havde været et raadent Æble. Sir Flechtver slog ham i Hovedet med Parlements Statuterne.