Københavns Adresseavis, 1777-09-16
En keyserlig Oberstlieutenant reiste til sit Regiment i Flandern, og traf underves et ungt Menneske som skulde være Fændrik ved et andet Regiment, der laae i Garnison paa samme Sted som Oberstlieutenantens Regiment. Denne unge Officeer var syg, Oberstlieutenanten biede i nogle Dage efter ham, tog ham da han var bleven frisk igien, med i sin Vogn, og beviste ham al muelig Venskab. Efter deres Ankomst fik den unge Fændrik Bekiendtskab med andre unge Officerer som vare hans Landsmænd, og disse sagde ham reent ud: Han maatte endelig slaaes med nogen, og det med en ret brav Karl, ellers vilde han ikke være agtet ved Regimentet. Fændriken svarede: han kiendte ingen uden Oberstlieutenanten, og ham skyldede han den største Erkiendtlighed. O raabte de andre, det giør ikke noget til Sagen; han er just en brav Karl, han har dræbt to i Duel. Kort, de lod Fændriken ingen Roe, indtil han tilsidst paa et Kaffeehuus kom til Oberstlieutenanten; han begyndte først dermed, hvor meget han var ham forbunden, hvorpaa denne svarede: Han havde ikke gjort meer end hvad enhver ærlig Mand burde giøre, og han havde gjort det med Fornøyelse, men, sagde Fændriken stammende: Mine Kammerader vil endelig, at jeg skal slaaes med en Mand hvis Bravour er bekiendt, og de sige, at de har stukken to - - O svarede Oberstlieutenanten, jeg forstaaer dem, men de Herrer giøre mig for stor Ære; her er en sagde han, i det han viiste paa en høy Mand med brede Skuldre, som sad ved et andet Bord, han har taget Livet af mange, og naar han maatte raade, var han i Stand til at myrde det halve Regiment, han er en Mand for Dem: Fændriken gik strax hen til den anden, satte sin Hat paa Snor og tiltalede ham saaledes: Min Herre, jeg hører han skal være en brav Karl, men han maae - strax slaaes med mig, hvorledes, svarede den anden, jeg, jeg er en afsat Regimentsfeldskiær. Et vittigt Hoved sagde engang til en meget ydmyg og gierrig Munk, J Munke ere som Spandene ved en Brønd, naar J bukke eder, saa skeer det ikkun for at fyldes. Rom, sagde engang en Catholik, er vor hellige Troes Sæde. Det er sandt, svarede en anden, men vores hellige Troe er som visse Folk, hvilke man aldrig træffer hiemme. En Mand, som var 80 Aar gammel, faldt i en farlig Sygdom, men blev dog frisk igien. Hans Venner gratulerede ham, og bade, at han nu vilde staae op igien og ikke altid ligge til Sengs, siden han dog temmelig var kommen til sine Kræfter. O lad mig ligge, sagde den gamle Mand; jeg synes det er ikke Umagen værd, at jeg klæder mig paa igien. En portugisisk Herre, om hvilken Hoffet havde Mistanke, at han var medvidende i den Conspiration, for hvilken Hertugen af Aveiro og Marquis Tavora bleve henrettede, var saa lykkelig at undflye til Holland. Nogle Aar derefter lod Regieringen skrive ham til, at alting var glemt, og at han kunde komme tilbage til sit Fædreneland, hvor han skulde leve i Sikkerhed og faae sit Gods igien. Han svarede: Han havde vel eftertænkt Sagen, og endda spurgt adskillige berømte Læger til Raads, men de havde alle eensstemmigen været af den Meening, at han ikke kunde leve foruden Hoved, og altsaa vilde han bede, at undskyldes, at han ey kunde tage mod Tilbudet. Over den berømte General Turenne blev efter hans Død holdt to ypperlige Taller, den ene af Pater Mascaron, den anden af Flechier. I det følgende Feldttog commanderede Hertugen af Luxenburg Armeen i Stæden for Turenne og indlagte sig ikkun slet Berømmelse. Dette gav Prindsen af Conde Anledning til at sige: Mascaron og Flechier have roest Turenne noget, men Luxenburg roser ham bedre.