Berlingske Tidende, 1783-11-01
Fortsættelse af den Toskanske Handels=Historie. (See Maan. Tid. for October, S. 79.) Foruden det, at Hansee=Stæderne havde aldeles bemæg2) tiget sig Handelen i Norden, og man ikke meere fik uldne Tøier fra Florentinerne, men fra Stæderne Gent, Brügge og Antverpen, saa havde ogsaa adskillige Familiers Forviisning af Landet, og Lorenzos Exempel, at sætte Capitalerne i Jordegodser, meget svækket Florentinernes Handel. Efter 18 Aars Landsforviisning førte endelig Cardinal Johan de Medices, Lorenzos pragtelskende Søn, 1512, ved Hielp af en Pavelig Hær og Folkets Yndest, sin Broder Julian til Florenz igien, og fatte ham i den i Garigliano druknede Pietros Værdighed; men han selv kom siden, under Navn af Leo den 10de, paa den Pavelige Stoel. J ham levede Faderens, Lorenzos Aand. Historien vidner om, hvad han har bidraget til Litteraturens og de smukke Kunsters Befordring. For at forvisse sin Familie Regieringen over Republiken Florenz, vandt han de rigeste Huuses Venskab, ved at skiænke deres Paarørende Cardinal=Værdigheder. Men saa megen Umage han end gjorde sig for at udbrede sin Familie, saa umueligt var det ham, at redde Lorenzos ægte Afkom fra Undergang. Da Lorenzos ægte Efterkommer paa Mandslinien vare uddøde uden Arvinger, skiænkte Leo den 10de alle de Mediceiske Godser til Cardinal Julius, Erkebiskop i Florentz, og Pavelig Legat eller Statholder i Bologna. Denne satte sig først selv ved Republikens Roer, men da han siden blev ophøiet paa den Pavelige Stoel under Navn af Clemmens den 7de, saa sendte han to af Lorenzos naturlige Sønner, som endnu vare i Live, til Florenz, for under Cardinal Silvio Passerini Veiledning at regiere Staten. Florentinerne hadede denne Regiering, da den var bygget paa Despotismus, og ledsaget med svære Afgifter, men i Særdeleshed formedelst Cardinal Passarini Haardhed og Grovhed. Saasnart de fik at vide, at Clemens var indsluttet i Engelsborg af de Tydske og Spanske Tropper, satte de sig op mod Regenterne, og dreve dem med Magt ud af Staden. Men da de allermest troede, at have forsikret sig Friheden, fik Clemmens ei allene Fred med Keiseren, men oprettede endog et Forbund med ham, i Kraft af hvilket den fordrevne Alexander blev formælet med en naturlig Dotter af samme, navnlig Margaretha, og blev med forenede Vaaden sat som Hertug ved det Florentinske Statsroer. Efter en Beleiring af 21 Maaned, ersaae Florentinerne sig ende lig tvungne til at underkaste sig Keiser Carl den 5tes og Pavens Villie. Florenz lignede den Gang ikke sig selv. Med Alexander og Jppolito, og medens Krigen varede, bleve alle rige Familier, som vare Pave Clemens hengivne, forviste Staden og berøvet deres Eiendomme, og nu, da det Mediceiske Partie var bleven Seierherrer, bleve saa mange af det fiendtlige Partie deels henrettede, deels Landet forviste, at Staden syntes betaget alt Haab, til nogensinde at komme sig igien. Eftersom Landet rundt omkring var bleven ødelagt af Beleirerne, saa blev Staden af Hungersnød og Pest bragt til den yderste Grad af Elendighed. - Efter StorHertug Cosmus den 1stes Død tog Florentinernes og Jtalienernes Handel overhovedet bestandig til, indtil Philip den 2den erobrede Kongeriget Portugal. Krigene i Nederlandene, Frankrige og Tydskland havde forviist Handelen fra disse Egne hen til de yderste Deele af Eutora, til Portugal, Spaniens Søestæder, og Jtalien. Lissabon var den almindelige Handelsplads for alle Amerikanske og Ostindiske Vahrre. Herfra bleve de fordeelte til de Europæiske Nationer. Hvad som deraf kom ind i Frankrige og Tydskland, gik igiennem Jtalienernes Hænder. Staden Loon, som forhen var Middelpunkten for Pengevexel og Correspondenten imellem Jtalien og Nederlandene, Tydskland og Spanien, havde de Borgerlige Uroligheder mærkelig bragt paa Knæerne. Kiøbmændene, som snart af dette, snart af hint herskende Partie bleve lagte i Contribution, forføiede sig Tid efter anden derfra. J Aaret 1575 indgik de saa Florentinere, som endnu opholdte sig der, til Storhertugen med Ansøgning om Befrielse fra at bidrage til Consulatet, og klagede over deres slette Omstændigheder. Mange af dem begave sig til Chambery og Besancon, hvor de fandt en større Sikkerhed, og et mindre afbrudt Samqvem med Flandern og Tydskland. Pengevexel og Handel fulgte disse. Henrich den 3die troede at hemme dette Onde ved en Forordning af 25 August 1576, hvori han forbød alle Kiøbmænd, at føre Vexelhandel med Chambery og Besancon, at reise til deres Messer, eller det at forbruge deres Capitaler. Da Stæderne, som laae beqvemmere til Handel for de Jtalienske Kiøbmænd i Tydsk, land, havde bekiendt sig til den Protestantiske Religion, saa tillod ikke den Romerske Jnqvisition, at de sammesteds beholdte deres Comtoiret, eller oprettede nye. Pave Gregorius den 13de udvirkede saa meget, at alle Jtalienske Kiøbmænd forlode Nürenberg og reiste til Regensburg; og da det Florentinske Handelshuus, Torrigiani, vægrede sig ved at adlyde den Pavelige Ordre, blev det tvunget dertil ved Stor hertugens Trudsler, der lod sig forlede hertil af det Romerske Hof. Derimod fandt de i Portnaal og de Spanske Søestæt der den forønskte Sikkerhed og Beqvemmelighed til at oprette Handelshuse. Derfor trak al Handel sig derhen. Florentinernes Rasker, samt Silke og Guld broderede Tøier, gik derfra ud igiennem hele Spanien og Portugal, ligge til Brasilien. Kong Sebastian begunstigede Florentinerne fremfor alle andre Nationer, og skiænkte dem alle de Friheder, og Fordele, som hans egne Undersaatter nøde. Der var derfor ingen Portugisisk Handelsplads i Asien, Afrika og Amerika, hvor de jo oprettede egne Comtoirer, for at udvide deres Fødebyes Handel. Det almindelige Oplagsstædaf alle fremmede Vahre, som de bestemte for Jtalien og Tydsk, land, var Havnen i Livorno, hvorfra de paa Canalen bleve naned førte til Pisa, og derfra fordeelte til andre Stæder og Lande. Dette var Aarsagen, som drev Storhertugen, Franciscus den første, til at fuldende Bygningen paa Staden Livorno, som hans Fader havde gjort Udkast til, og at giøre den til et almindeligt Oplagsstæd for alle Nationer. Denne Fyrste manglede hverken Forstand eller Villie til at fortsætte sin Faders vidtløftige Handel. Han overgik ham endog i visse Kundskaber, som for Exempel, om Ædelstenene, hvorved han kunde fore sig den Ost- og Vestindiske Handel til langt større Nytte. J den Hensigt, at giøre Livorno til Middelpunkten for alle handlende Nationer, fattede han den Beslutning, at trække derhen Enehandelen med Specerier, som gik fra Jndien til Portugal. Kongerne af Portugal pleied at bortforpagte disse Jndianske Producter til en eneste Mand paa visse Aar, og det paa den Maade at de forbeholdte sig en vis Mængde for deres eget Land, og selv bestemte Prisen for samme. For Exempel: Af Peber accorderte de sig henimod 30000 Centner, ethvert til 33 Crusader, og forpligtede sig til, ci at overlade Fremmede noget deraf. De Spanske Ministre gjorde deres Konge, Philip den 2den, det Forslag, at paatage sig denne Accord og bringe denne rige Handelsgreen til Nederlandene, hvorved han bedre end ved Vaaben, vilde vinde Nationen. Men Mistillid til Kiøbmændenes Redelighed, til hvilke han havde maattet betroe denne Handel, afholdt Kongen fra at bevilge dette Forslag. Kong Sebastian, der iblant Fyrsterne ikke kiendte nogen rigere paa rede Penge end Storhertugen, og der var i Stand til, som han, i Nøds Tilfælde at betale Forpagtnings-Summen forud, tilbød ham samme ved Florentinske Kiøbmænd. Storhertugen tog imod Tilbudet, og sendte til den Ende en i Sagen kyndig Handelsmand til Lissabon, med Fuldmagt at slutte Accord. Men da denne kom derhen, havde man allerede, fordi der var tøvet for længe med et afgiørende Svar, sluttet Contract med en Nederlænder paa 4 Aar. Dog tog denne ikke i Betænkning, at overlade Storhertugen en betydelig Mængde Peber imod Toskanske Vahre. Storhertugen søgte igien i Aaret 1587 at forpagte denne Specerie Handel af Portugals Erobrer, Kong Philip den 2den, og i Mangel heraf at tage en stor Deel Specerier til Afdrag paa Gielden. Men denne Gang gjorde Storhertugens Død, at Contracten ikke fuldkommen blev sluttet. Men den Portugisiske og Spanske Handelsplads Livorno var allerede da vigtig nok til at opmuntre Storhertugen at udvide Staden, og dens Havn. Hertil kom ogsaa, at Søerøverne paa de Vestlige Have bleve bestandig flere, og Veien over Livorno var for Handelen den sikkreste. Dette skede ved Fragtskibe, som Storhertugen til den Ende meget omhyggeligen vedligeholdte og med sine Galeier beskyttede imod de mange Søerøvere. Paa denne Maade vandt han ualmindelig mange Penge, ei allene for Fragten, men og for Vahrenes Assecurance. Havde han kunnet bringe den Levantiske Handel, igien. igien paa Fode, skulde han fuldkommen have naaet sin store Hensigt med Livorno. Men Florentinerne havde ved deres St. Stephan-Ordens Galeier gjort sig saa forhadte hos Tyrkerne, og disses Skibsfart var bleven saa usikker derved, at Maltheser-Ordenen satte sig fast paa Øen Maltha, at Handelens Oprettelse igien med det Asiatiske og Europæiske Tyrkie, ikke meere var at haabe. - Og omendskiønt disse Hindringer ikke havde været, saa skulde dog Venetianerne ikke have tilladt det. Republiken Venedig havde den Gang antaget den Grundsætning, at det var den meere fordeelagtige at drive en fredelig Handel med Tyrkiet, end med store Omkostninger at forsvare imod Tyrkerne Besiddelsen af nogle Øer. Alle de Vahre, som vare kierkomne hos Tyrkerne, gi til Venedig, og blev ogsaa sammesteds forfærdiget. Der for forfærdigede man mindre fiint Klæde i Florenz, end forhen. Dog kom det ogsaa deraf, at Spanierne og Engelænderne havde begyndt at forarbeide deres egen Uld, og alle Hænder vare beskieftigede med Rasker, som i de vestlige Land fandt større Afsætning, end det fine Klæde. Da Kong Philip i Aaret 1580 paaførte Portugal Krig, fik Toscanernes Handel et meget føleligt Stød. Havene bleve bedækkede af Franske, Engelske, Portugisiske og Hollandske Cappere, hvilke albrød Handelen paa Spanien og Purtugal, og foraarsagede mange Banqverotter i Toscana. De Pengelaan, hvormed de Florentinske Kiøbmænd havde understøttet Kong Philip den 2den, forøgede deres Bekymringer og Tab, da de af Kongen fik Anviisning paa den Ost= og Vestindiske Flode, og denne var meest udsat for Kaperskibenes Forfølgelser. For at lægge de Saar, som Handelen nødvendigviis maatte faae ved Creditens Svækkelse, lod Storhertugen den 20de April 1582 udgaae en meget skarp Lov imod Banqverotter. Enhver, der spillede Banqverot, blev paalagt, i en Tiid af 3 Dage at indstille sig i det offentlige Fængsel, og der at giøre Regnskab for sin Handel. Her blev det ham tilladt at retfærdiggiøre sig, ellers erklærede Loven ham for en Bedrager, hvilken den piinlige Ret kunde behandle som en Misdæder. Fader, Forfader, Sønner og Sønnesønner maatte personlig med alle deres Eiendomme være ansvarlig for Banqverotteuren, naar hine ikke et Aar førend Opbudet skede havde protesteret, at de deri ei vare interesserede, og disse endnu stode under faderlig Myndighed. Bedragerske Banqveroteurer bleve tilligemed deres Sønner som de endog vare fødte efter den Tiid at Falliten skeede) erklærede for uærlige. Denne haarde Lov, hvori maaskee Vindesyge og Egennytte havde den største Deel, foraarsagede en stor Bestyrtelse hos det Toscanske Kiøbmandskab. Det forekom dem utaaleligt, at en uhældig Kiøbmand skulde retfærdiggiøre sig i et offentlige Fængsel, og at hans uskyldige Børn og Børnebørn af Mandkiønnet skulde brændemærkes med en evig Skiændsel. Mange lode sig herved forlede til at begive sig hen under en mildere Regiering med deres Capitaler, hvorved den Toscanske Han deel tabte særdeles meget. Med dette Tab fulgte endnu disse skadelige Omstændigheder, at Myntsorterne bleve i alle Jtaliens Myntestæder gjorte slettere, en Følge af, at Realerne i Spanien bleve ringere i Værdien, og at Pave Sixtus den 5te fattede den selsomme Beslutning, at trække 5 Millioner Skudi ud af deres Omløb, og grave dem ned i Engelsborg. Storhertugen søgte at oprette det meget følelige Tab, som Toscanernes Handel efter Aaret 1580 havde lidt fra mange Sider, derved, at han ved overordentlige Friheder og Fordele lokkede fremmede Nationer til Livorno. Engelænderne begyndte nu allerede at vinde Fortrinet i Skibsfarten. Man gav deres Skibe og Vahrer i Livorno alle optænkelige Friheder, naar de allene ei vare befragtede af Tyrker og Jøder, og ikke dreve Søerøverie imod christne Nationer. Dronning Elisabeth takkede Storhertugen i en Skrivelse for den venlige Jmodtagelse af hendes Nation, og af Taknemmelighed eftergav 1586 de svære Afgivter, som Florentinernes Alun var underkastet i London. Da Florentinernes Silketøier bleve i adskillige Egne meere søgte end deres Klæde, i Særdeleshed der, hvor man havde begyndt at fabriqvere Klæde af egen Uld; saa gjorde Storhertugen sig al muelig Umage for at forøge og forbedre Silke=Manufacturerne i sine Stater. Dette viser noksom Forordningerne af 10de Junii 1575, af 15de og 26de Mai 1576, og af 12te Junii 1577, i hvilke der, foruden adskillige andre vise Anordninger, som tiente til Silke=Manufacturernes Befordring, bleve lagte paa Udførselen af raae Silke svære Afgivter, og Jndførselen af fremmede Silketøier forbudet. Silken, som blev avlet i Toscana, var langt fra ikke klækkelig nok til de Florentinske Manufacturer. Denne Mangel afhialp Storhertugen fra Calabrien og Sicilien. Han holdte til denne Ende Commissionairer i Neapel og Messina, og sendte hvert Aar St. Stephans-Ordenens Galeier derhen, for at afhente den fornødne Silke, som han solgte til sine Undersaatter. Denne Handel foraarsagede i Neapel en evig Strid imellem Sælgerne og de der værende Manufacturister, og var ofte underkastet meget skadelige Forandringer. Storhertugen fattede derfore den Beslutning, at forøge saa meget mueligt Morbærtræer ne i sine Lande. - Den 16de Junii 1576 befalede han under Pengestraf Eierne af visse Districter i Toscana, at plante paa ethvert Podere (et Stykke Jord, som kan ernære en Bondefamilie) hvert Aar 4 Morbærtræer. Herved lagde han den første Grund til den udstrakte Silkehandel, som i de følgende Tider er kommen i Steden for Klædehandelen i Florenz, og som endnu er Florentinernes fornemste Nærings green. - Frantz den 1ste fulgte sin Faders Exempel i at berige sig ved Privathandel og Oeconomie, som den eneste Ve for smaa Fyrster, til at blive store og mægtige. J en eller anden af hans Undersaatteres Navn tog han Andeel i de fornemste Handelselskaber, saavel i som uden for Toscana, samt i den Romerske Stats sædvanlige Forpagtninger. Men i sit eget Navn handlede han med Juveler, da han gjorde sig en Ære af at være den beste Kiender i Europa, og at eie de rareste Stene. Hans Skibe, som seilede fra og til med andre Kiøbmænds Vahrer, indbragte ham ved Fragten ikke liden Fordeel. Under fremmede Navne holdte han Vexel banqver i Rom og Venedig, og betiente sig af enhver Leilighed til at vinde. Han tog endog ikke i Betænkning at oprette i sit eget Navn Handelshuse i adskillige Toscanske Stader, og under Paaskud af det almindelige Beste at sælge i det Smaa saadanne Vahrer, som høre til Livets almindelige Fornødenheder. Meget betydelig var den Fordeel, som han trak af Kornhandelen igiennem hele Jtalien, ja endog i Portugal. En Mængde opkiøbte han i det Sinesiske Maremma, i det Neapolitanske Gebet og Sicilien, og gjorde Oplag deraf i de Pisanske Magaziner, for at have det i Beredskab til Udførsel. Saa længe hans Privathandel blev drevet i Samfund med hans Undersaatters, og tiente til Udførelse af et eller andet Foretagende, der var til Statens Beste, var hans Vindesyge taalelig; men da den udenlandske Handel forfaldt i Aaret 1580, og den indenlandske blev dre ven næsten allene for hans Regning, følte Undersaatterne den hele Vægt af hans Gierrighed. Han tænkte omsider paa intet andet, end at samle Skatte, og, som Sixtus den 5te, at begrave dem i Kister. - Bygningen paa Staden Livorno, som man havde begyndt paa med saa megen Jver, blev saa lunken fortsat, at der i Aaret 1587 var intet mere færdigt, end Ringmuren og Volden, St. Francisco. Jnde i Staden manglede der endnu Huse for nye Beboere. Saa ledes laae Haandværker og Vindskibelighed i Dvale, og Folkemængden tog øiensynlig af. Pisa, hvis Jndvaanere under Cosmus den 1ste havde formeret sig til 22000, beholdt neppe 8000 tilbage, da hans Søn Frantz døde. Hans Gierrighed var og Aarsag til, at Agerdyrkningen i det Sinesiske havde ingen Fremgang. Jndbyggerne i denne erobrede Stat levede af Agerdyrkningen. De vare ved Love tvungne til at sælge deres øvrige Korn til Florentinerne, og ved sammes Jndførsel at betale en Specie Daler i Told for hver halvanden Tønde. Disse Lænker, som desuagtet vare trykkende nok, gjorde Storhertugen, Frantz, ganske utaalige, ved at fordeble Tolden. Man saaede derfor kun saa meget Korn, som man behøvede til egen Nødtørft, og til at betale Fyrstens Skatter. Af denne Aarsag laae store Strækninger af Landet øde i Maremma. Man vilde ikke indsee de sande Aarsager hertil, men gave Laugene Skylden, som vare Eiere af Jordegodserne, og bortforpagtede dem til private Folk. Man tvang derfore Laugene til, enten at sælge deres Godser til private Folk, eller at overlade dem til Arve=Lehn. Da disse af Naturen frugtbare Jordegodser vare at bekomme for meget lave Priser, saa manglede det ikke paa fremmede En Strækning af Landet ved Søen fra det Volterraniske Gebet til henimod Orbitello. Colonister, som troede her at finde sin Lykke. De byggede Bønder= og Avlsgaarde, opryddede Skove, plantede Viin bierge og Oliventræer efter den i det Florentinske og Pisanske Gebet brugelige Maade. Men disse nye Colonister bleve snart med deres største Skade overbeviste om, at Naturen havde bestemt denne Strækning af Landet til Korn- og Qvæg-Avl. De udtømmede sig ved unyttige Bekostninger, og da Udfaldet ikke holdt dem skadesløse for deres Møie, Omkostninger, Renter og Told=Afgivter, saa forlode de disse Jordegodser, og derved forøgede Elendigheden i denne Deel af Toscana. - Hertil kom ogsaa, at den Sinesiske Adel, som forhen opofrede sig til Jordbrug, tiente nu enten ved Landtropperne eller Hoffet, og, indtagne af adelig Stolthed, sloge Foragt paa Landvæsenet. J det Florentinske Gebet gif det anderledes til. Adelen, som her var hengiven til Handel, blev ved den Portugisiske Handels pludselige Fald, og ved den derpaa fulgte Hungersnød, advarede om, at forsikre sin Velfærd ved Agerdyrkning. De rige Florentineres Jordegodser bestode den Gang for det meste i Lystflotte, der vare omgivne med Volde og Spadseregange. Under Cosmus den 1ste havde Ulvene saaledes listet sig indi Naboelauget af Florenz, at man maatte anstille en almindelig Jagt til deres Udryddelse. Nu begyndte enhver at forvandle Skovene til Viinbierge, Oliver-Plantninger og Agre, samt at følge Pietro Fertori og Davanzali Grundsætninger. Storhertugen manglede ikke, ved sit Exempel at opmuntre sine Undersaatter. Han lod forskrive nye Planter, Frugttræer og Viinranker fra Spanien og Sicilien, og udgav adskillige meget nyttige Forordninger til Agerdyrknigens og Landvæsenets Befordring. J Aaret 1575 forbød han under stor Straf, at føre Olivenplanter ud af Landet. Samme Aar indskrænkede han Bøndernes Hoverie og forbød at udsne Bondestanden. 1583 forbød han den alt for tidlige Viinhøst. 1580 udgav han Forordninger, betræffende Gadernes Forbedring, Vandets Afledning, Lettelse for Transporten af de naturlige Producter, Dæmningernes Vedligeholdelse m.m. Kort: Agerdyrkningen i det Florentinske og Pisanske Gebet har denne Fyrste at takke for mange væsentlige Fuldkommenheder. (Fortsættelsen følger.)