Ribe Stifts Adresseaviser, 1848-12-01
Følgerne for det slesvigholstenske Spørgsmaal af en Princip Kamp i Tydskland vil det være vanskeligt at bedømme; dog maa allerede den seneste Tid hav overbeviist om, at Fyrstepolitiken i Tydskland har været os falskere og farligere, end den demokratiske Eenhedstræben, som tilstrækkeligt vil have gjort den Erfaring, at den kun skaber sig Eenhed og Styrke ved at vogte sig for Overgreb paa andre Nationaliteters Gebeet. Hvad vil Enden blive og hvad skulle vi gjøre? (Efter Hempels Avis). Vi maae for det første betænke, at Seiren ikke altid er i den Vældiges Magt, men at den, som er over Alle, raader derfor. Dernæst skulle vi see hen til vor egen Beliggenhed, som foranlediger at vi ikkun kunne angribes fra een Side, medens vi selv kunne angribe saa at sige hvor vi ville, thi de Skibe, som Tydskerne maaske i Vinter kunne udruste, ville være saa saa og saa daarliget bemandede, at de nødvendigviis maa blive et let Bytte for vor Marine, saasnart de vise sig, og der er aldeles ingen Grund til at antage at England, Rusland eller Sverrig ville komme Tydskerne til Hjelp med Skibe, i ethvert Tilfælde kan man see det an først, for man bøier sig for Overmagten. Men er Tilfældet, at vi ere og fordet første ville vedblive at være sikkre fra Søsiden, saa bestaaer al den Skade Fjenden kan gjøre os ene og alene i enkelte Streiftog op i Jylland, hvilke kunne blive ham meget dyre, dersom han ikke tager sig iagt, medens vi kunne ødelægge hans Handel, allarmere og udmatte ham ved pludselige uventede Angreb paa forskjellige Punkter, og saaledes tvinge ham til en billig Fred. Betragte vi andre Landes Historie, da finde vi, at Hollænderne som Seierherrer gik ud af den Kamp, hvorved de løsreve sig fra Spaniernes Herredømme, uagtet deres Magt i Forhold til Spanierne ikke var større, end vor i Forhold til Tydskernes, uagtet deres Land fra alle Sider var udsat for fjendtligt Angreb, idet deres Sømagt ved Krigens Begyndelse var for intet at regne, medens Spaniernes ingenlunde var ubetydelig, og uagtet deres saakaldte Venner liden eller ingen Hjælp ydede dem. Omendskjøndt de næsten i enhver Fægtning bleve overvundne, og maatte kjæmpe imod de bedste Soldater og de dygtigste Feltherrer, som dengang fandtes i Europa, saa seirede de dog tilsidst ved deres Mod og Udholdenhed, og det forekommer mig utvilsomt at dersom vi vise samme Mod og Udholdenhed, saa vil ogsaa Herren give os Seiren, da vi intet fordre uden hvad der er vor retmæssige Eiendom. Sce vi hen til vor egen Krigshistorie, da lære vi, hvorledes Christian den Fjerde førte Krig med den tydske Keiser, blev overvunden i et stort Slag, forladt af sine tydske Allierede, maatte see paa at næsten hele hans Armee blev opreven, Holsten, Slesvig og Jylland besat af en af de Tiders første Generaler, nemlig Wallenstein. Han erholdt ikkun liden og vrangvillig Hjælp af Landets rige og mægtige Adel, blev indstændigen af Rigsraadet opfordret til at slutte Fred, og dog bevirkede han ved sit Mod sin Klogskab og Fasthed, at han ved Freden blot blev forpligtet til ikke meere at blande sig i Tydsklands Anliggender, og det uagtet den tydske Keisers Fordring gik ud paa, at han skulde afstaae Holsten, Slesvig og Jylland, betale alle Krigsomkostninger og erstatte al den Skade, som ved Krigen var tilføiet. Denne Krig som Christian den Fjerde førte mod den tydske Keiser ligner forsaavidt den, som nu føres, at de kjæmpende Magter ere de samme, men der er den Forskjel, at Omstændighederne i det hele taget dengang vare ugunstigere for Danmark end de nu ere. Af de af Keiseren opstillede Fredsbetingelser sees løvrigt, at man allerede dengang nærede den samme Jdee, som ogsaa traadte frem i Begyndelsen af dette Aarbundrede, og som ligger skjult bag Slesvigholsteinismen, næmlig at løsrive hele den cimbriske Halv fra Danmark og deraf danne en egen Stat, der skulde forbindes med Tydskland. Jeg siger at Omstændighederne dengang vare ugunstigere, og mener at man vil give mig Ret, naar man overveier Forholdenne dengang og nu. Wallenstein var som bekjendt en af Tydsklands bedste Generaler, der ved den Maade hvorpaa han rekrutterede og underholdt sin Armee, na lig ved Hverving og Kontributioner, var istand, til at stille saa stor en Styrke i Marken, som det behagede ham, uden at angribe Keiserens Kasse. Christian den Fjerdes Armee bestod for størstedelen af hvervede tydske Soldater, der ofte ved given Leilighed gik over til Fjenden, formedelst Rigsraadets og Adelens Egisme og upatriotiske Sindelag vare hans Hjælpemidler meget indskrænkede, ligesom ogsaa Landets Forfatning i det hele ikke tillod det at bære betydelige Byrder, hvortil desuden kom, at han var forladt af sine tydske Allierede, og havde en tvivlsom Ven og Nabo i Sverrig. (Sluttes.)