Berlingske Tidende, 1752-06-09
No. 46. RESSE Danske. Kiøbenhavnske So venter. Fredagen den 9 Junii. derver erhverver derfor vorder de fordeeEllevte Fortsættelse paa Efterretningen om Hr. Paul Beck. Jmidlertid beklagede Mad. Beck sig i Strasborg uophørsig hos Prætoren over den i heele Christenheden uhørte Omgang imod hendes uskyldige Mand, beraabende sig paa, at hver Mand i Byen sagde det samme. Prætoren gav hende i saa vidt bifald, at hendes Mand var skeet for meget, men foregav, at det var skeet imod hans Villie. Kort derefter førde hun paa Bane, at hver Mand i Byen sagde frit ud, at Beck havde ingen Skyld, men at den, som paa en skielmsk Maade havde kommet ham til at lade giøre Nøgle ne til det tomme Skriin, havde fortient Beckes Straf. Men Prætoren svarede udi trende Herrers Paahør, som vare hos ham tilstede, at hiin var en ærlig Mand, og havde intet gjort uden hans udtrykkelige befaling. Mad. Beck sagde derpaa, at Hr. Prætoren da ogsaa var een af hendes Mands Fiender, som havde leveret ham paa Slagter=Bænken, da han dog tilforn vilde overtalt hende, at alting var skeet uden hans Ordre. Over dette befoel han hende, at hun strax skulde gaae sin Vei. En Times Tid derefter skikkede han sin Sviger=Søn, som var Salt-Forvalter, til hende, og lod hende bede, at hun ingenlunde maatte sige til nogen, at han havde svaret hende, at der var noget gjort uden hans Ordre, saasom han havde talt de Ord uforvarendes. Og dog var Prætoren saa dristig, at han torde skrive til Canzleren, at Beck visselig var bleven hængt, dersom han ikke havde været, og at han følgelig burde takke ham for hans Livs Frelse. De Affaires, som Beck tilforn havde havt under Hænder, bleve betroede til hans Fiender, og Prætoren raadede Mad. Beck, at hun formedelst den offentlige Skam, som hendes Mand var overgaaet, skulde begive sig til Holland, og for at formaae hende des heller dertil, lovede han, at de sædvanlige Afgifter, naar nogen flytter af Landet, skulde være hende skienkede. Dog dette var kuns Underfundighed, for at give den 10de falske Artikel imod Beck et Skin af Sandhed. Men Mad. Beck vilde ikke samtykke hverken i dette eller mangfoldige andre Forslag, beraabende sig tvertimod paa sin ved videre herverede for de, vorder Borger=Ret i Strasborg. Abbed Brenni gjorde ogsaa et Forsøg, i det han under smigrende Løfter vilde formaae hende til at give sig i et Kloster. Disse Anslag sigtede til at betage Beck alle Midler til hans Redning. Vi vende os igien til Beck i Marseille: Generalitetets Advocat undersøgte hans Dom, og som derudi ingen Misgierning fandtes nævnt, saa spurde han Beck, hvad hans Forseelse var. Men denne vidste ingen anden Aarsag til hans Ulykke at melde, end de oftomtalte tvende Nøgler, som han efter Prætorens Ordre havde ladet giøre til det tomme Skriin, hvori General Forpagtningens Penge skulde forvares. Advocaten forfattede derudover paa Timen en Memorial, som han indsendte til Canzleren, med indstændig Bøn, at Beck maatte blive fri fra Galleyerne, og hannem forundes, at hans Proces maatte blive revideret. Dette fik Prætøren Nys om, og forlangede strax Copie af Memorialen. Canzleren var gammel, og havde mange Affaires om Ørene, derfor fliede han Memorialen hen til hans tvende Secreterere, men disse vare begge to Prætorens dyrekiøbte Venner, og derudover kom der intet Svar paa denne Memorial. Prætoren var vant til at underkiøbe alle dem, der kunde lagt ham noget i Veyen ved Hoffet, hvortil han forødede Pengene af den almindelige Casse. Derved gjordes alle de Klagemaal kraftesløse, som paa Stadens vegne stundum indløb imod ham. Ti saadanne Underkiøbelser forødede han aarlig af Byens Penge 30 til 40000 Livres, og snakkede for Magistraten, at saadant maatte skee, paa det at de og Staden kunde beholde deres Friheder, som han dog selv gjorde størst Skaar udi. Da Kongen A. 1744 var i Strasborg, holdt han i 5 Dage Fryde=Fester, hvorved han ey allene smigrede sig indi Kongens Naade, men ogsaa berigede sig af Stadens Jndkomster, og erholdt for sin Søn Exspectance paa Prætoratet.