Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-01-23
J Herrer og Damer, allemand, Som sig her forsamlet have, For, under Jernkorsets tunge Stand, Corsens Hæder at begrave. Jeg eder høilig er forbunden For den mig viste sidste Ære, At Timeglasset ud er runden, J alle nu ret strax vil lære. Lig Veirets Lune i April Er i sit Hu hvert Publicum; Til Ro jeg mig begive vil, In mora et periculum. *) En fri Bearbeidelse af en i det tydske Sprog, efter Sigende af Kotzebue, forfattet, og Skuespilhuset i Königsberg for en rum Tid siden fremsagt Epilog under Titel: "Nochjemands Abschied. Satiren deri vil maaskee støde Adskillige; men disse beder man at betænke, at der i Napoleons Soelskinsdage udkom i Frankrig Satirer i Overflødighed over andre høie Personer, uden at man havde noget derimod. Hvo mindes ikke de franske Bulletius i Krigen mod Preussen, og de Udfald de tillode sig, Lige for Lige, gielder altid i Aandernes Verden. Satiren er desuden, ligesom Sygdom, hver Mands Herre, og ingen staaer saa høit, at jo dens Svøbe kan ramme ham. Men, førend jeg mig her skitserer, Det gunstigst være tilladt mig: At jeg de Roller repeterer, Hvor mit Genie udmærked sig. Jeg først, med en ubændig Lykke, Fremtraadte som en ringe Knøs, Mens Republiken var en Tøs, J et berømt Spektakkelstykke; Toulons Beleiring var dets Navn, Dets Ry end er i alle Munde; Her fegted jeg til Frankrigs Gavn, Saavidt med mit det stemme kunde. Dernæst jeg voved og at spille J Mammelukken Muselman; Dog Nelson vedblev mig at drille, Og Sidney Smith, den Grobian, Men Avind, store Aander gjæster. Derfor jeg gik en anden Vei, Og spilled første Borgermester J Sørgespillet Republik. Der siden blev en Farce givet: Universalmonarkie; Heri viste mit Geni Den Keiser Nero som i Livet. Dernæst jeg lod det frelste Schweiz opføre Og spilled selv deri Mediateur; Saa Rhinforbundet jeg lod indstudere, Og proclamered mig til Protecteur. Vel burde pustet jeg en bitte Smule, Og sagt til egen Lykke, stop! Men Belzebub fra infernalske Hulle Med mig fløi snart til Syndens Top Jeg fjerne Lande gjerne vilde see, Og hist og her Gjæstroller give, J Russens og Spaniolens Land mig tee Som den, der Alt med Magt kan drive. Vel burde jeg saa ængstelig ei ile At sætte Krandsen paa min Hæders Borg; Men jeg var ingensinde vant at file Det Værk, jeg skabte uden retviis Sorg. Som Attila jeg nu heelt rask fremtraadte, Og spilled Rollen med en sjelden Konst; Men saare snart man mig at tøfle raadte, Og al min Konstneriid var her omsonst. Jeg ei forstod, hvad hist man dobra kalder, Og trak afsted med Pik og Pak, Men der, hvor Snee i høie Banker falder, Faaer Virtuosen sjeldent Tak. Dog, førend jeg fik Sneen rystet af mig, Min store Konst jeg atter vilde vise, En Samson og en Holger Danske lig; Saa selv en Schlegel høit mig skulde prise. J Krukken gaaer saadeligt til Vands Til hankeløs den vende maa tilbage. Jeg spilled Krukken med saa dyb en Sands, At det ei andet kunde end behage. Men, at, i Leipzig, paa den store Messe, Den sidste Act gik reent forkeert; Der mit Genie kom ret som i en Presse, Og Krukken blev totalt spoleert. Nu Publicum løb uden Passe, Høit jublende indtil Paris, Og alle fulgte mig en Masse, Som nys paa Ruslands glatte Js. Som Hader af hver overdreven Ære, Jeg tog min Rantsel og min Stav, Og gik med dem, jeg kunde ei undvære, Fra Seinens Bred til Middelhav. Her mangled man et Skulspilhuus; Jeg vilde læse, skrive, bygge, Og, fri for Høiheds Suus og Duus, Mig svale trygt i Viisdoms Skygge; Men, hvo, som eengang var paa den Galei Han sjeldent sig derfra kan holde, Han maa og vil og skal den samme Vei, Og styres ei af tusind Trolde. Jeg gik til Vands, og derfra over Land Man saae mig vel, men ingen turde mukke. Nu jeg en Maimark bragte snart istand, Og hurtig klinket fik min braadne Krukke. Det kosted mig en stor Deel Møye, Men skjøn var min Decoration. Og Publicum var lutter Øje, Og ganske fuldt af Devotion. Jeg lig en anden Cicero talte Om Frihed, Fred, Lyksalighed, Mens Taarer Folkets Jubel qvalte, Og Hver sit stakkels Øie aned. Jeg atter sad paa Keisertronen, Ved Høire stod mon tres her Ney, Han meente, at den franske Krone For mig aldeles tabt var ei. Men at, det var min sidste Fryd, Thi Fru Fortunas Qvindenykker, Mig saared med sit Hexespyd, Og brød min Krone reent istykker, Skjøndt ingenlunde jeg var bange, Og gav min Rolle heel complet, Man voved dog, paa Flandrens Vange, At trampe, pibe nok saa net. Det Spil, hvori jeg maatte dumpe, Det kaldte man Belle-Alliance; Trods Navnet jeg mig ei lod lumpe; Men Titlen, at, var ei paa Qvants. Jeg i min Vogn mig vilde snige, Og lure til det var forbi, Men her jeg saae det store Rige Med tvende Døre lukket i. Afsted jeg maatte nu spadsere, Paa egne Been, foruden Hat, Jeg Skuepladsen vil qvittere, Og sige Publicum god Nat. Men, skjøndt jeg Afsked nu maa tage, Og høster Pibelyd, ei Klap, Saa vil man dog i Sekler smaae Mit Jernseepters stærke Rap. Jeg Fiender har, og det i hele Skokke, Derom jeg ingensinde tvivle kan, Men mine Venners Meninger at rokke: Dertil udfordres meer end sund Forstand. Jeg gav Jer, Kjære, mange Prøver Paa Naade og Bevaagenhed, Jeg nu ei længer hos Jer tøver, Thi Skjebnen driver mig afsted. Hvor gjerne gad jeg eders Skueplads legere Min Garderobe og dens Tilbehør, Theaterstads jeg nok kan Jer levere: Endog et Diadem jeg love tør Men Skade kun, at Blücher, hiin den Slemme Er tagen bort udi min Stadscaret, Da den Barbar mig bragte reent i Klemme, Og gjorde mig, endog som Keiser, beet. Han sig min Purpurkaabe vil iføre, Og prunke, stadse i mit Hermelin; Han i min Vogn nu vil til Potsdam kjøre, Som om den aldrig havde været min, Og selv min Hat paa eget Hoved sætte, Som om dens Eier alt var død; Den stolte Krands om Sølvertinding flette, Der pryded min, saa blodig rød.