Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-06-11
Blandt alle medfødte eller tilvante Feil synes Snaksomheden at være een af dem, som man mindst og vanskeligst kan vænne sig af med En født Geert. Vestphaler opofter, naar det kommer an derpaa, hellere sit Hoved end tæmmer sin Tunge, og man kan dristigen paastaae, at de færreste Ting, som skulde holdes tause, virkelig blive fortiede. Den meest balstyrige est lader sig lettere styre end en Mund, som ikke er vant til at holde tæt. Jntet kan derfor tænkes mindre hensigtsmæssigt end en Taushedseed, thi at forlange af den, der er vant til at sladdre, at han skal være taus, er næsten at fordre en Umuelighed. Han kan til eengang, - han kan tie to Gange, men tilsid bryder han dog sin Eed. Hvortil altsaa en Eed, som den meste Tid overtrædes. - Man veed desuden, at snaksomme Folk helst snakke om det, som de burde tie med, og at der ikke gives noget probattere Middel til at faae en Ting udspredt, end netop at paalægge dem Taushed. Disse Betragtninger ere blevne foranledigede ved følgende Spørgsmaal i Adresseavisen No. 238. Har vores Eedformel nogen forbindende Kraft for en Jøde? Dersom den ingen har, hvorfor tillades det da, at en Jøde, ved at underskrive den, inderer et af vore hellig 1ste, meest religiense Baand, Stedet, hvor Factum har tildraget sig, er Accouchementhuset, og Jøden er nu paa ingen Maade bunden til Taushed, som dog er saa no vendig. Hvorfor bliver han da ikke, som Jøderne i ethvert andet Tilfælde maae, ført hen i Synagogen for at aflægge sin Ed Forfatteren er af den Mening, at Tanshedseed aldrig burde paalægges nogen. Den Fornuftige vil af egen Drivt tie med de Ting, hvis Bekjendtgjørelse kunde have een eller anden skadelig Virkning, - den Ufornuftige vil aldrig kunne bindes ved nogen Eed, som han hvert Øieblik saa mægtigen friskes til at svige. Resultatet af dette er og bliver, at tusinde Eder kunde ligesaa lidet stoppe Munden paa en Sladdermads, som tusinde Vise kunne besvare alt, hvad en eneste Nar kan falde paa at spørge om Skrivelse fra den ellevte Junii til Kjøbenhavns Jndbyggere. Fordum var jeg Kronen for alle Dage i Aaret. Den, som havde Penge tilgode, kunde stole paa mig som en trofast Ven, og den, som skyldte Penge, frygtede ikke for min Ankomst; thi hvad han havde at betale, laae allerede i Beredskab i hans Pult. Men, at, hvorledes have Tiderne ikke forandret sig. Mit Navn er blevet til Spot og Spee for alle Europa Nationer, og den Tillid, man før satte til mig, er nu ganske tabt. Min Titel er, ligesom Ludvig den Sidstes, kun paa Papirer, og det er i det høieste kun Bønder, Jydske Forpagtere og Studeprangere, som holde mit Navn og min gamle Værdighed i Ære. Man forbander mig i Løndom og grues for mig som for en smitsom Feber. Jeg har nyligen havt Brev fra min Collega, den ellevte December, og han paastaaer, at det ikke gaaer ham et Haar bedre. Hvad nytter det, at have Navn for den vigtigste Dag i Aaret, naar den første April og den ellevte Junii skulle have eet og det samme Øiemed, nemlig at pusse Folk J Man kan i vore Dage med ligesaa megen Føie sige, at narre nogen Junii som at narre nogen April. Jeg tør frit paastaae, at der komme langt flere til at løbe med Liimstangen den 11 Junii end den 1 April Jeg beder derfor Kjøbenhavns Jndbyggere, at fritage mig for den Værdighed, jeg hidtil har beklædt. J mine Øine gives der intet latterligere end blot titulaire Ting, og som en Hader af alt Titelvæsen vil jeg heller ikke have Titel af Termin. Det er langt rigtigere at give den ellevte Julii eller den ellevte Augusti denne høie Rang. Hvor meget maa det ikke smerte mig, at see mit Navn misbrugt til at uarre og bedrøve utallige Mennesker, Den ellevte Junii.