Aarhuus Stifts-Tidende, 1823-09-19
Ved Kongens Hiemkomst fra Holsteen. Medens Landets bedste Skjalde tøver, Med at offre deres Digter=Prøver, Hver for sig at være Glædens Tolk; Vilde jeg som Olding ei forglemme, Efter Skyldighed min Luth at stemme, For at muntre mig og gode Sognefolk, Held mig, om min Muse ikke nøler Med at yttre, hvad mit Hierte føler, Lægge Offret ned for Kongens Fod, Og hans Hiemkomst efter Evne hædre, Kan en større Skjald det giøre bedre, Himlen veed, det ei skal være mig imod. Hvad jeg skrev, er just var Mesterstykke, Det ei heller fremmede min Lykke, Og i Alderdom min Digtning mindre duer, Dog hvor lidt og meget jeg har vundet, Fandt til tout la Rest jeg mig forbundet Til Lykønskning ved vor Kongepars Retour. Var velkommen hiem, vor gode Fader Skiøndt Du os af Tanken aldrig lader, Længe nok det var vi Dig ei saae; Ei misundte vi Dit Hjerte denne Varme, Da Du knytted Dig i Svigerfaders Armee, Og Din Dronning op til samme Hjerte laae. Lauenborg, som Du ei før har skuet, Ved Dit Aasyn bleven er opluet Til en dobbelt Troskab, Mod og Drift, Pletten Du i Krig har Dig tilbyttet, Af Dit Scepter blive skal beskyttet Og ei angre, at den har Landsherre skift. Marskens Sæd slog dobbelt dybe Rødder, Konge, hvor Du satte Dine Fødder, Hvor Du flyttede Din Reisestav; Hist hvor Dynerne for Synet stænger, Bød Du hertil kom og ikke længer, Fæle, stormende, troløse Vesterhav, Han paa Geesten med de stærke Næver, Lad og døsig før, hans Mod sig hæver Ved den Jld han fra sin Konges Øie faaer, Til at vælte Steen og rydde Moser, Saa, naar kjærlig Fader Sønnen roser, Dobbelt ærekjær han til sin Syssel gaaer. Fra Dit Rendsborg, Konge! Du Dig skyndte, Til Kanalen, som Dit Hjerte yndte, Hvor de mange Skibe sikre gaae; Hvor ved Konst af danske Archimedes Vesterhav i Østersøe indledes. Entreprise som Fortiden oversaae. Havenne paa begge Sider bruser, Søemand, som passerer disse Sluser, Takker den omhyggelig Monark, Som har ladet grave denne Rende, Fri for Skagen, han kan Reisen ende, Tryg for Skibbrud, som en Noah i sin Ark. Rundt omkring at faae Landsliden vækket, Kongen foer, dog ei med Garde dækket, Fra et Heyde til Høiskolen Kiel, Holsteens Børn, ham alle lige kiære, Smaa og Store nyde skal den Ære, At opmuntres af hans faderlige Smill. Ædlinger, som valgtes til at nyde Kongens Selskab, samme at bepryde, Seent og tidlig J Hans Forhold saae, Ene ei Magnater at behage, Men ved Haanden af Sin hjertegode Mage, Audientse og at give til de Smaae. Slige Tog usigeligen gavner, Du har lært det af Din store Navner Da han drog fra Potsdam, elsket Slot, Ud paa Landet er for blot sig at adsprede, Men for Trang hos Fliden at oplede, Speyde Hytterne, uroest at giøre got. Sidst paa Tiuren giennem snese Steder Kongen til Hiemreisen sig bereder, Kamp det koster at afsee Lovisenlund; Kiøbenhavns Anliggender paatrænger, Datter og en Faders Bryst sig hænger, Suk fra Hiertet gaaer og Kys fra Mund til Mund. Caledonia sig bryster at modtage Kongen, Hans Prindsesser og Hans Mage, Mens paa Farten Gud er Overstyrremand, Lykkelig og tæt og let Dampskibet glider, Ved Smaagernes de blomsterklædte Sider, Til den Brygge, hvor Monarken gik i Land. Mængden her op til hans Bryst sig klynger, Nogle græd af Fryd, mens Andre synger, Jubel høres af de Store og de Smaa, Alle fordre at Kanonerne skal røres, At det overalt i Kiøbenhavn kan høres, Skiøndt det er var dulgt i Stadens mindste Vraa. Da Du førstegang Dit Jndtog holdte, Hyldingen Henrykkelse forvoldte, Da man Dig som jordisk Gud tilbad; Troe, det samme Glæde foraarsager, Naar med Hylding man paany modtager Dig og Dine i Din kiære Hovedstad. Denne Scere kan jeg ei afbilde, Kun den Skjold, som stod ved Gladens Kilde, Øste Fryd og saae Henrykkelsen; Kun jeg vilde af mit Hjertes Fylde Minde Kredsen her, hvad Tak De skylde Gud for Hjemkomst af vor Fader og vor Ven. S. Møller, Pastor emeritus.