Aalborg Stiftstidende, 1835-12-23
Da vi første Gang henledede Læsernes Opmærksomhed, paa den russiske Keisers Tale til de Warschauer-Deputerede og derhos omtalte den Vægt, som den franske Journal des Debats havde lagt paa samme, anede vi vel, at dette Actstykke i længere Tid vilde beskjæftige Publicisternes Pennes og udfylde den Tomhed, som Mangelen paa factiske, politiske Begivenheder ellers let kunde foranledige i de offentlige Blade, men vi vare dog langt fra at formode, at den vildenne erholde en saadan Vigtighed, som man nu synes at tillægge den. Det franske Ministerium begynder nu selv at bliver, noget urolig over den Polemik, som Journal des Debats har begyndt og i en Række af fornærmelige Artikler fortsat imod Keiser Nicolaus. Kong Philip skal være ilde stemt derover, og have yttret sig misbilligende derom til hiin Artikels egentlige Forfatter, Hr. St. Mare Girardin. Han finder det indiscret, under Ministeriets Ægide, hvorunder benævnte Journal hidtil har staaet, at begynde en Strid, der, 4 ved Keiser Nicolaus's Caracteer let kunde drage alvorlige Følger efter sig, og bringe den franske Regjering i Forlegenhed i Han har vel neppe Uret herik, hedder det i Allg. Zeit, thiste den, der i vor, paa Forstillelse saa rige, Tidsalder ikke toget i Betænkning at tale i Warschau saaledes, som han tænkten, og følte, han kan ogsaa nok være istand til at skride fra Ordet sid til Daad. For at mildne det ubehagelige Jndtryk, hine hassidefulde Artikler i Journal des Debats maae have frembragte i Petersborg, har den franske Regjering derfor befuldmægtig er get sine Gesandte ved de fremmede Hoffer til at erklære: at le hiint Blad ikke understøttes af Ministeriet, hverken med Penge i eller Meddelelser, men er aldeles uafhængigt af Regjeringen, at og maa selv alene staae til Ansvar, for Hvad det publicerer."a Hvad har Journal des Debats da egentlig sagt Da den petersborgske officielle Hoftidende har optaget de Journalens Artikler ordlydende, for, efter dens egne Udtryk, erat see dem udbredte i det russiske Riges hele Omfang, og da de tyske Blade, som dog staae under en meer elleribemindre streng Censur, nu ogsaa bidrage Deres til hine Artiklers Publication, tage vi saa meget mindre i Betænkning, uagtet deres Vidtløftighed, ogsaa at give dem Plads heri Bladet, som der intet særdeles Jnteressant paa Politikens Ap øvrige Gebeet for Øieblikket derfor behøver at staae tilbage. Vi meddele dem derfor saaledes, som de findes i Neue Zeielle detung, Nr. 299. Det er dog i Sandhed en sælsom Tale, som Reiser Nicolai har holdt til Municipalitetet i War 3 schau, og vi spørge os endnu bestandig selv, om det ikke er en eller anden Ven af Polen, som er denne ubegribelige Tales Forfatter. Hvad i al Verden vil dog Keiser Nicolai sige med saadanne Ord: Er det til Europa eller til Polen, han henvender dem, Da han veed, og da han en selv siger, at Polen vedligeholder Samqvem med Udlandet, saa har han jo ikke kunne tvivle om, at hans Tale vilde gjeneglyde i hele Europa. Vi søge at gjette Hensigten; vi søge at udfinde den skjulte Grund, fordi vi nødig ville troe, at hiin Talle kun er Udbruddet af en fortørnet Magthavers Forbittrelse, hvis Vrede forleder ham til Uforsigtighed. Vi havde hidtil gjort los et andet Begreb om Ruslands Keiser, vi holdt ham for en oplyst, viis, overbærende og skarpsindig Herre, og omendskjøndt vi i ham saae det vestlige Europas Modstander og Englands og Frankrigs Friheds hemmelige Fjende, saa lade vi dog gjerne hans Herskertalent vederfares Ret; vi advarede for Ruslands Ærgjerrighed, men dog kunde vi ikke undertrykke en Følelse af hemmelig Beundring for dette Riges Lykke, og vi tilskrive gjerne dets Beherskers Viisdom denne Lykke. Maae vi nu give Slip paa denne Ide? Skulde hvi nu i Keiser Nicoloi kun maatte skue en Fyrste, der er mindre stor end hans Lykke, der blindt henfølger sit eget eller sit Folks Had, som deler Russernes gamle Antipathi mod Polakkerne og som ombytter Monarkens Rolle, der er Selvhersker over et stort Rige, sammensat af forskjellige Folkeslags, med Parti= eller Horde=Hovdingens, der er Slave af sin Nations Fordomme, I Sandhed, denne Tale er ganske egnet til at opfylde alle ædle Hjerter med Uvillie, saa raae ere de Fornærmelser og de Trudsler, den indeholder. Den gamle moscovitiske Aand bryder igjen frem igjennem den Skal af Høflighed og Civilisation, med hvilken den halvt om halvt havde vidst at omhylle sig. Det er Barbariet fra Peter den Stores Tid. Efter en saadan Tale er Petersborg alt for europæisk og alt for civiliseret for Czaren. J Moskau er det, i det gamle Kreml. Jvan den Fjerdes Slot, hvor han hører hjemme. Catharinas Pallads passer sig ikke meere for ham; ikke engang den Hytte, i hvilken Peter den Store sov, da han byggede Petersborg, er passende for len Fyrste, som taler om at nedskyde og i Bund og Grund at øde ægge Stæder og som sværger en Eed paa, at han vil begrave dem under deres Ruineer. Ja vel kan man føle Harme, naar man betænker, til hvem disse Trudsler ere henvendte hvad det er for en høihjertet Nation, hvad det er for liden de Overvundne, de skulle indjage Skræk. Dog, noget trøstende ligger ogsaa deri; thi, hvor vægtig, hvor høitidelig en ikke den Tilstaaelse, som Polens Overvinder lader komme over sine Læber, midt i sin Vrede, Hvorledes!" Saa er det da ingen tom Lyd, J brave Polakker, hine Ord i Eders Nationalsang: "Endnu er Polen ei fortabt!" Der giver endnu et Polen paa polsk Grund! Dette Land, der er vædet med Blod, som flød for Uafhængighed, det gisper endnu og Patriotismens guddommelige Gnist ulmer endnu inden for dets Enemærker, Med dyb Bedrøvelse have vi stundom tænkt, at indenfor Polens Grændser gaves intet Haab mere, at der intet andet Polen gaves mere i Verden, end hine forviste Polakker, der, som levende Vidner om deres Undertrykkeres Brøde, streife omkring i Europa. Vi have sagt os selv; Saa er da intet Andet tilbage af denne store, heeltemodige Nation, end Erindringer og Lidelser, og J selv, J ædle Forviste have maaske ofte hengivet Eder til Fortvivlelsens og Haabløshedens nedslaaende Tanker og Følelser. Naar J saae os veemodigt smillende, naar J yttrede Eders Forhaabninger om, igjen at kunne vende tilbage til Eders elskede Fødeland, bedrøvedes J dog maaske ved den Tanke, at det vel dog kunde være Himmelens Villie, at J. En efter den Anden, skulle døe paa fremmed Jordbund. Have vi altsaa tagen feil, Det er Polens Undertrykker, der belærer os, der selv aflægger et uventet Vidnesbyrd om Polens Liv, det er ham selv, der i sin Vrede bevidner, at hans Slagtoffer endnu aander, og at han ikke har kunnet skille det ved Livet. -