Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-16
Nyeste Skilderie af Kjø ende Nittende Aargang. No. 14. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 16 Februari 1822. Christen Henriksen Pram Stig, Blaamand, sig, hvi her Du graver Saa travelt i den haarde Muld? Hvad er det for en Seng Du laver, Omhængt med Palmens røde Guld?" den Mand, hvis Leer vi skal nedsænke, Han kom til os fra fjerne Nord, Der ikke mægted med sin Lænke At binde ham til kolde Jord." Han kom til os med Sølverkrone, Med Jssen graa af Alders Snee, At glemme i vor varme Zone Den tunge Sorg, den bittre Vee. Hans Fødestavn var Guldbrandsdalen, Skjøndt der han aldrig Guldet fandt, Hvor Klippens Søn forfølger Hvalen Han Livets første Krandse bandt." Nu træder frem den sorte Skare, Og sætter Baaren langsomt hen; Og fra beklemte Hjerter fare De dybe Sukke for en Ven Saa Herrens Tjener stille træder. Til Bredden af den aabne Grav, Og mens hans Øie bittert græder, Han siger: "Gud han tog og gav, Han nævner Pram og fast jeg daaner Ved Lyden af det kjere Navn; Og Middagssolen for mig graaner Ved Tanken af et saadant Savn. Mon fremmed Jord man her maa borge For den, som Dana's Stolthed var, Mon ingen Gravhøi er i Norge For den, som engang Nora bar, Skal et en Gran, men Palmens Grene, Beskygge den, som i sit Nord Sang høit, i Toner himmelene, Om Grannen paa hans FædrefordSkal da paa Trældomskysten hvil Det frie Norges frie Søn, Skal aldrig Vintersolen smille Paa ham, som sang dens Priis saa skjøn O, fæld Stærkodder, stride Taarer! Din bedste Sanger er ei meer; Ak, dobbelt det Dit Hjerte saarer, At Du hans Been ei hos Dig seer Dog, trøst Dig ved den store Tanke, Prams Aand den lever overalt; Og overalt vi Ax kan sanke, Hvor Frøet af hans Visdom faldt. Han selv sig reiste Mindemærker, Ved Skrifter, fuld af Vid og Aand; Og begge i hans Mesterværker, Med Evighed gaae Haand i Haand. Stærkodders Qvad er Skialdens Minde, Det stande skal for hvert et OldEmilias Væld vil stedse rinde Ved Foden af hiint Minde hold. Og Nor og Dana Gran skal flette Omkring den Ædles Monument, Der overalt paa Field og Slette Har Videts lyse Banne tændt. O, store Aand! Dit Navn skal lyde J fjerne Fremtids DigterhalHver Danmarks Søn sig stolt skal fryde Naar rørt han taler om sin Skjald. Ei Fjeldblomst kan Dir Gravsted pryde, Skjøndt midt blandt Fielde Du blev fød kun Troppens Urter kan Dig byde Den De, hvorpaa Dn. fandt Din Død Men hver Gang Foraarssolen bringer Os Vaaren fra Antillers Hav, Den ogsaa paa Rephyrers Vinger Skal bringe Duften fra Din Grav, Den danske Skueplads. (Fortsættelse; see forr. No., Under den Ahlefeldtske Bestyrelse var det at de ubehagelige Optrin med Syngestykket den røde Hue fandt Sted. Stykket i sig selv var uden æsthetisk Værd, men Musiken, af Dittersdorf, hvis Apotheker og Doctor havde gjort udmærket Lykke, behagelig og udtryksfuld, var paa de fleste udenlandske Skuepladse bleven optagen med fortjent bifald. Dets Dødsdom var besluttet; det skulde udpibes, og det blev det. Da Piberne dog for et Syns Skyld skulde angive en Aarsag, saa hedte det, at en i Stykket forekommende Arie, der parodierede en vis Ritus, var forargelig. J Anledning af dette Stykke udkom Qvid juris No. 1 og 2, hvori det paa en vittig Maade formeres Ahlefeldt en Process for Smagens Domstol, der, blandt andet dømmer ham til at læse Horats's Digtekonst i en vis Tid. Et Aar derefter bleve Husarerne (et dansk Originalsyngespil) ligeledes jagede med Pi den i Haanden, i fuld Gallop, ud af Thalias Tempel, og dette Stykke var Todes sidste Arbeide for Skuepladsen.