Corsaren, 1843-02-10
De Europa-trætte. Hvad skulle vi tage os for i den nye Verden? 1fte Afdeling En Coopersk Roman. Vi vare vandrede ud. J Hamborg eller i Bremen vare vi blevne samlede, havde fragtet et stort Skib og vare derpaa, Mænd, Koner, og Børn, med tørre Fodder dragne over Occanet. Ankomne til Amerikas Østkyst havde vil strax leiet et Dampskib og vare af Missisippi dragne dybt mod Vesten, vare stegne udi af Dampskibet og havde fortsat Veien tilfods, tilhest eller tilvogns og vare endelig komne til et Sted, hvor den nye Verden i Sandhed begyndte. Det var en lille Plads midt i de uhyre, Skove, i Læ for ethvert Vindpust fra den ovrige Verden. Yppigt Græs bedækkede Jorden, en lille Bæk flod midt igjennem den, og veddennes Bred hævede sig en stor Høi, der syntes ligesom hensat der for at bære et Huus. Et halvt Aar var gaaet. Et Huus, bygget af massive Træblokke og omgivet af Palisader, og en Grav, hvorigjennem man havde ledet Bækken, stod paa Høien. Den aabne Plads var bleven udvidet og bugnede under allerede halvmodne Kornax. Hist ved Bækken vadskede nogle af Damerne Tøi, og et Par Smaae morede sig med at fiske med en Knappenaal. Et Par af Mændene komme hjem fra Jagten, den ene med en deilig fed Naabuk over Skulderne, den anden med Jagttasken fuld af Agerhøns. J Bygningen gjøres allerede Jld paa for at tillave den - Raabukkene og Agerhonsene - til Aftensmaaltid. Rogen stiger op fra Skorstenen, og danner underlige Gestalter paa den stille Aftenhimmel. En Hund gjøer af Glæde; den aner Lugten af Stegen. En Kat skyder Ryg og hvæser, idet den gaaer forbi. Af hvilke Personer bestod da vort Selskab? Det er Skabninger af vor Phantast, og Vhantafien har Lov til at gaae saa vidt, den vil, den tør fortælle det Umuligste. Vi vare "Corsarens" Redaction, Politichef Kjærulff, AlgreenUssing, Hs. Erc. Grev Krabbe-Carisius (*) og nogle andre skikkelige Folk med deres Familie, i Alt over 40 Personer. Vi havde i det halve Aar levet et paradisisk Liv. Med Politichef Kjærulff var Paradiset fuldstændigt. Hvorfor var Huset paa Høien omgivet med Pal ader?. Hvorfor var der paa Bygningen et Vagttaarn, hvor en Mand dreiede sig omkring til alle Verdens Hjørner ligesom en Veirhane? (J det Øieblik, vi tale om, er det netop Ussing, der har Vagt). - Rigtignok er ethvert Paradiis lukket; men for at forklare denne særegne Lukning maae vi gaae lidt tilbage i Tiden. Da vi havde været paa Pladsen i tre Maaneder, var der en Dag ankommet tre Mænd, som vi ikke havde den Ære at kjende. De udgave sig for Jndianere- og efter Udseendet at dømme vare de det virkeligt - som havde en diplomatisk Mission til os. Til at underhandle med dem med sin sædvanlige diplomatiske Snildhed blev Hs. Ex. Grev Krabbe-Carisiius eenstemmig valgt. De udbredte et Tæppe paa Jorden, og siddende herpaa rog han Raadslagnings-Viben med dem. Derefter bøiede den fornemste Jndianer Armene over Brystet, gjorde et lille Nik for Hs. Exell. og talte saaledes: "Hvide Mænd! Kunne J ikke drikke Eders Jldvand og ryge Eders Vibe og skalpere hinanden andetsteds end netop her? Have J saa stor Lyst til at prøve, hvor skarp vor Tomahavk er?" - Hs. Exell. vidste ikke, hvad han skulde svare herpaa; thi han forstod ikke et OrdJndiansk. Han gjorde et dybt diplomatisk Buk, som Jndianeren kunde tage for, hvad han vilde. Nu gjorde den anden Jndianer samme Gebærde som den første, og, da han antog, at der i her helst burde tales patomimisk, pegede han mod Østen, udstrakte derpaa sin Haand, som om han vilde omfatte hele vort Selskab, gjorde i dernæst en Gestus, som om han vilde kaste os (*) Eller en anden lignende Mand. Alle tilbage mod Østen, og satte paa samme Tid et glubsk spørgende Ansigt op, der tydeligt nok sagde: Vil J pakke Jer; eller vil J ikke, hvad? - Men nu reiste Hs. Excell. sig, omfattede med en Arm-Gestus hele Selskabet og pegede derpaa med en yderst energisk Mine mod Jorden og trampede dertil, som om han vildesige: Vi blive. - Enthusiastiske bifaldsraab fra vort Selskab lønnede hans Tale. Men de tre Jndianere reiste sig, og den tredie lod en Piil falde til Jorden, og derpaa gik de bort. Dette var en Krigserklæring, og dette var Aarsagen til, at Pallisaderne bleve opførte og Graven dragen om Huset og Vagttaarnet opført. Alligevel efterlod Krigserklæringen en temmelig stærk Uro i Gemytterne, og Hs. Excellence foreslog derfor, at man skulde prøve at faae Fred for dem ved en aarlig Tribut. Dette var Noget, som barbariske Folkeslag - og han nævnede som Exempel Maroccanerne - ikke godt kunde modstaae, især naar man forresten var hoflig og fredelig. Hans Raad vandt Bifald; men Jndianerne vare nu intetsteds at finde, og en Tid gik rolig hen. Det var Natten efter den beskrevne Aften. Aftensmaaltidet var fortæret, og hele Colonien var gaaet til Ro. Paa Vagttaarnet havde Politichef Kjærulff, efter Tour, Vagt, og man ov dobbelt roligt, da man fuldkommen forlod sig paa hans skarpe Blik. Maanen skimnede klart, og de store Skovmasser laae som en sovende Kæmpe. Jngen Lyd hørtes undtagen fjerne Brøl af vilde Dyr, der kunde gjælde for Kæmpens Snorken. I det usikkre Maanelys syntes det pludseligt den Vagthavende, at en mørk Gjenstand, trillede ud fra Skoven og ned i Bækken. Han gjorde sig ingen videre Tanker derom, da det jo kunde være en løs Jordklump, som et vildfarende Dyr havde bragt til at rulle. Men der trillede flere saadanne sorte Klumper ned, og efter kort Tids Forløb syntes de at trille oppaa den anden Bred af Bækken. Da han var altfor samvittighedsfuld til at gjøre Larm af Ingenting og paa en løs Mistanke opvækket Frygt og Uro, vilde han endnu ikke foretage noget Skridt, men tog Briller paa for at see ret nøie. Men i dette Øieblik viste en af Jordklumperne sig heelt oppe paa Palisaderne, og den havde livagtig en Jndianers Ansigt. Da var der ingen Tid at spilde, han gav Jld og kaldte ved dette Signal det bevæbnede Mandskab tilhjælp. Et gjennemtrængende Hyl lod fra Skoven, fra alle Kanter og Colonien, det var, ligesom alle Træerne hylede med, eller at der var en Jndianer bag hvert et Træ. Aarsagen til Hylet var, at Skuddet havde truffet, og at den Trufne var Hovedsmanden, og man veed, at Jndianerne ved saadanne Leiligheder hyle. Jmidlertid kom Alt i Bevægelse i Bygningen, det stridbare Mandskab ilede til Palisaderne, Damerne, der allerede havde glemt Europa, besvimede ikke, men stillede sig ved Skydehullerne med ladte Bøsser, for i Nødsfald at understøtte Mændene. Der begyndte en glubende Kamp, hvorom det Nærmere ligesaa godt kan læses i Coopers " Colonisterne"; thi alle Kampe mellem Europæere og Jndianere ligne hinanden i Hovedsagen: Europæerne ville dræbe Jndianerne og Jndianerne Europæerne. Efter lang Modstand trængte Jndianerne endelig over Palisaderne. Politichef Kjærulff, blev saa harmfuld derover, at han forglemte sig selv og vilde requirere Politiets Mellemkomst. En tydsk Professor, som var vandret ud med os, oplæste høit Historien og Remus, som blev dræbt af Romulus, fordi han uden Tilladelse sprang over Roms Volde. Men det frugtede ikke paa Barbarerne. Excellencen foreslog at knytte Underhandlinger; men blev sat i en ubehagelig Situation, da en Jndianer gik imod ham med knyttet Næve. Ussing opfordrede med høi Røst Mændene til at holde Stand paa det seigeste; thi her var ingen fordeelagtigere Udvei. - I dette Øieblik faldt en agtbar Borgermand levende i Jndianernes Hænder, men døde i lykkeligviis af Skræk, forinden de ret fik fat paa ham. En Jndianer greb ham i Haaret for at skalpere ham; men til Jndianerens ubeskrivelige Overraskelse gik hele Haaret af, eftersom Manden nemlig bar Paryk. Jndianeren udstødte Skriget "Hugh", der med den Tone, han raabte det, betød: "det var som Satan!" Men pludselig blev han betagen af Raseri over saaledes at være bleven narret, og skreg atter "Hughl", som dennegang betød: " Nederdrægtige Bedrager!" Han tilføiede: "Schrtz nomtsrtIn- rtghk", paa Dansk: "Disse Hvide ere saa indædte Bedragere, at de endogsaa bedrage en stakkels Jndianer for en l..... Skalp." Ved disse Ord studsede imidlertid hele Horden og løb til, idet de udstødte det Forundring betegnende "Hugh". De betragtede Manden og Varykken, de befølte Hovedet og befølte Parykken, men kunde ikke komme til sig selv af Forundring. Endelig udvalgte de en Deputation, der nærmede sig os med de høfligste Miner og holdt følgende Tale: "Beundringsværdige hvide Mænd! Vi ville sige Eder et Ord. Et Ord er ligesaa godt som to. Vi leve i Fjendskab med TawnstchrzJndianerne. De dræbe mange af Vore og gjøre mange Skalper. Ville J lære os, hvorledes vil kunne narre dem, saa at vort Haar bliver i deres Haand men vort Hoved paa vore egne Skuldre ho, ho, hol (Her brast alle Jndianerne trods deres medfødte Alvorlighed ud i den voldsomste Latter) . saa skulle J boe herFred, og vi ville være Eders hjælpsomme Venner." Jfølge denne Tale blev en Tractat bragt istand, og siden levede vi i Fred med denne Stamme. Hs. Excellence yttrede senere ved flere Leiligheder: Hvis jeg nu var i Europa, skulde jeg fortælle det her Passerede, for at lære Verden, hvad Godt man dog kan have af gamle Parykker.