Berlingske Tidende, 1810-02-05
Stockholm, den 22de Januar. Om vor ny Kronprindses Ankomst til Sverrig og Reise til Stokholm give vore Blade følgende sammenhængende Efterretning : Den 7de indtraf Hs. Kongel. Høihed paa vore Grændser, Afskeedstimmen fra Norge var et rørende Beviis paa den inderlige og udelte Kierligheddenne Fyrste har vundet hos et Folk, hos hvem han efterlod sig et saa mindesværdigt Savn. Statsraad Friherre Adlersparre, der efter Kongel. Ordre imodtog Kronprindsen paa Grændsen, hilsede ham saaledes : Durchlauchtigste Fyrste, Allernaadigste Herre! En viis Konges og et ædelt Folks fri Valg, Eders Kongl. Høiheds Nidkierhed for en ældgammel nordisk Nations Vel, have ledet Eders Kongelige Høibeds Skridt til denne Grændse af Riget. Eders Kongl. Høihed ledsagedes herhid af høimodige, ædle og tappre Nordmænds Taknemmelighed og Taarer. Edet i Kongel. Høihed mødtes her af disses sørgende naturlige Fosterbrødre og Venner, hvilke af de Egenskaber, som beredte Naboerigets Held og Forsvar, vente deres egen Velfærd og Tryghed. Det sønderstykkede, lidende, blødende Sverrig, har følt sin Trang til jevn og uskrømtet Dyd, til prøvet Klogskab og et Mod, som i Farens Stund reiste sig urokkeligt og seirende; det har følt sin Trang til disse Egenskaber i sin Bestyrelse; det har følt sin Vanmagt til, længere at nære det Hovmod, den forfængelige og letsindige Higen efter en falsk Ære, som ikke sielden omgiver Tronerne; det ønsker nu af en fast, stærk og erfaren Haand at see sine udtømte Kræfter gjenoprettede, sin borgerlige Frihed og sin politiske Selvstændighed bevaret; der venter sig af samme kraftfulde Haand, at see alle Samfunds=Classerne i nøieste Forbindelse og i lige Lyksalighed; dets meest uheldige og ei sielden meest gavnlige Sønner vente sig Opreisning i deres Lidelse og Tryghed i deres Vel: det venter sig at see sin National Oplysning bevaret og forhøiet af den, som i Nabolandet har været Videnskabernes første Dyrker og Ven; det hilser nu med Glædens og Haa dets Taarer sin Prinds og sin tilkommende Konge!" - Sverrigs Krigshær, denne hæderlige og af Verden beundrede Samling af tappre Medborgere, skal for sit Fosterlands Selvstændighed med Glæde møde Varerne og Døden, naar den af en Prinds, hvis lysende Krigshæder, alt er ledsager af Medborgerlighedens Vidnesbyrd, kaldes til Helte baad og Udødelighed. - Det er mit sødeste Ønske, et Eders Am gelige Høihed paa den slibrige og møisommelige Bane Eders Kongl. Høihed nu detræder, maatte ledsages af Medgang og Tilfredshed, Dette er tillige et Ønske for mit elskede Fædreneland. Det kan et være uventet eller saarende for en Første af provet Viisdom og kraftfuld Dyd, paa denne Bane at mødes og modvirkes af de lave Lidenskaber, af Miskiendelse, Utaknemmelighed og Forglemmelse af de største Velgierninger. Disse den menneskelige Naturs Skygger skulle visseligen følge Eders Kongelige Høiheds ligesom hver dydig Mands Virkekreds; men de skulle ei formørke den. Mit Fædreneland eier endnu i sit Skiød Mænd af prøvet Redelighed og Viisdom. Jeg forudseer at Deres Bifald og Taknemmelighed skulle i Forening med Selvbevidstheden af ren Hensigter og ædle Bestræbelser for et Folks Vel forsøde Eders Kongel. Høiheds Dage. Det svenske Folk føler, at det er denne Nydelse, et Regieringslysten, er den pralende og falske Glands, der omgivet Konge-Troner, som har fundet Værd for Eders Kongelige Høiheds Hierte. Det er ved Tarvelighed og den høieste Jernhed i Sæder, forenede med Borgerdyder, med Viisdom og Mod, at Eders Kongelige Høihed allerede har erhvervet sig en hæderlig nordisk Nations varme og evige Kierlighed. Sverrig erkiender med dette tappre og tarvelige Nabofolk sin Trang til at gienvinde udtømte Kræfter, og det erkiender nu for sin Velgiører den Regent, som letter dets Byrder. Jeg en overtydet om, at dette oplyste National-Sindelav bliver Grundmuren for den Kierlighed, hvormed det svenske Folk omfavner Eders Kongelige Høihed." - Hs. Kongelige Høihed besvarede denne Tale paa følgende Maade: "Det er med usædvanlige og høitidelige Følelser jeg betræder Grændserne af mit nye Fædreneland. En nye Virkekreds, nye og store Forbindelser aabne sig for mit Syn, men jeg vakler ikke ved at betræde denne slibrige Bane; thi det er et ædelt, et lidende Folks Fortrolighed som kalder mig. Svenske, jeg er nu svensk, jeg skal for bestandig blive det. Ærens Bud kiender jeg; Folkets Trang føler jeg levende. Mit Blod, mine Kræfter ere fra denne Stund helligede min Konge og mine Medborgere. Af den ene skal jeg lære at regiere, for de andres Lykke skal jeg arbeide. Mine rene Hensigter skulle understøttes af retsindige og prøvede Mænd, og bliver det min Lod, at regiere et ældgammelt og hæderligt Folk, skal den Dom ikke kunne nægtes mit Minde: "Han vilde sit Folks Vel. Herpaa tolkede Gothenborgs Landshøvding Grev Rose Lehnets underdanige Sindelag og sagde da blandt andet : Tanken om et elsket Fødelands Lidelse, om hvis Redning selv den meest forhaabningsfulde havde Anledning til at mistrøste, Glæden over at see det nu, sikkret i Fredens Ly, imortage en høitagtet Fyrste, der sikkerlig skal berede os lysere Fremtids Dage; hvilke lykkelige, hvilke forhausende Forandringer. Hvor rige Æmmer ere ei de til at lovprise et mildt Forsyn, til at oplive Taknemmeligheds Følelser i hver Svensk Bryst, Kierlighed til Sandhed, Ret og Dyd! En heraf opstigende Følelse og Erkiendelse af egen og Medmenneskers Frihed og Rettighed; stærk og kraftig nok til at beseire de meest truende Farer, mild nok til med Ømhed at omfatte og lindrede Lidendes Byrde, er den rette Grund til ædle og store Gierninger. Vi føie noksom at den udgiør Hovedtrækket i Deres Kongl. Høiheds Caracteer, og det er paa den faste Overbeviisning herom vort Haab grunder sig og vor underdanige Agtelse og hengivenhed hviler. Talen sluttes med Ønsker for Prindsens Held og underdanigst Anbefalelse for Gothenborgs og Bohus Lehns Jndbyggere til Hs. Kongl. Høiheds Naade. Prindsen behagede at svare, at han ei skulde glemme at Hr. GreveusLehn var den første af Sverrigs Provindser, Hs. Kongel. Høihed betraadte, og at derfra de første Udtryk af en umiskiendelig hengivenhed mødte ham, i hvilken Anledning han forsikkrede Hr. Greven om sin naadige Erkiendtlighed og overdrog ham at forklare Lehnets Jndvaanere Hs. Kongelige Høiheds bestandige Padest og Velvillie. - Provsten Dorter Bruning forklarede Præsteskabets underdanige Agtelse i følgende Udtryk: Durchlauchtigste Fyrste, Naadige Herre. En saa oplyst Fyrste fordrager ikke engang Skyggen af Smiger. Han fordrager ikke engang de Sandheder, som forklare hans velfortiente Berømmelse og forhvervede Ære. Det maa alligevel naadigst tillades mig, at berøre de Grunde, paa hvilke jeg bygger min og Præsteskabets Glæde og Fremtids Haab. Eders Kongl. Høihed har en sand Hengivenhed for Oplysningen, derom vidner Deres Nidkierhed for Skolens Indretning i Fridericia og siden Jnstitutets Stiftelse i Frederikshald. Eders Kongel. Høihed har dertil anvendt meget af sin Tid, som ellers helligedes til egen Fremskridt i Videnskaberne og Omhu for det Lands Tarv i Almindelighed, som var berroet Eders Kongl. Høiheds Omsorg. Fra en sand Oplysning kan aldrig en sand Religion være skilt. Hvad kan vel Præsteskabet vente sig, Overtroe afsondre fra Relitionen og Fordomme fra Læresætningerne. - Eders Kongl. Høiheds ædle Forhold i Norge, er Borgen for at Eders Snille skal opfinde og Eders Virksomhed nytte de bedste Midler til at læge de Saar, af hvilke mit arme Fædreneland, i Særdeleshed i de senere Aar, bløder, og arbeide paa at gienoprette dets ældgamle Ære. Jeg anbefaler til Deres Kongel. Høiheds naadige Erindring min Blskop, Stiftets Præsteskab og mig underdanigst. - Hs. Kongl. Høihed ansaae med naadigst Velbehag, Standens igiennem Hr. Provsten yttrede Sindelav, under Forsikkring, at da det er Religionen, som letter og formilder Byrden af baade Regentens og Undersaatternes mørkere Timer, og en sand Oplysning, som leder alle Foretagender til et vist og gavnligt Endemaal, skal det altid blive Hs. Kongl. Høiheds Bestræbelse at forene disse Samfundets Støtter under de Baand, der altid hos et lykkeligt Folk holde dem sammen. Efter at have indtaget Frokost skyndte Hs. Kongl. Høihed sig i sin Reisevogn og lad Landshøvding Adlersparre at kjøre ved sin Side. Kl. 11 om Aftenen ankom Prindsen til Tanum; den 8de gik Ret stæts Uddewalle, og herfra afreiste Prindsen igien den 9de. Over at hvor han kom frem modtog han de kiendeligste Beviser paa Folkets de Sindelag og Glæde.