Almuevennen, 1842-05-04
J Danmark afskaffedes ved Rescript af 14de September 1770 al Censur, og enhver kunne udgive i Trykken alt hvad han vilde, uden forud at have indleveret Saadant til nogen Embedsmands Gjennemsyn, og ved Rescript af 7de October 1771 bestemtes, at Forfatte cen ved Presseforseelser skulde, ligesom ved andre Lovovertrædelser, være underkastet lovligt Ansvar og Straf, at derfor ingen Bogtrykker maatte publicere Noget, hvortil han ikke vidste og kunde fremstille Forfatteren, da han ellers selv skulde staae til Ansvar, som saadan, og at, med Hensyn hertil, Jntet maatte udgives udenat være forsynet enten med Forfatterens eller med Bogtrykkerens Navn. Fra dette Tidspunkt indtil 1799 havde Danmark en virkelig Trykkefrihed, og i disse 29 Aar viste den tilfulde at den er et uskatteerligt Gode for et Land, i disse Aar indførtes eller forberededes den største Deel af det vi endnu ansee for noget af det Største og Skjønneste der er udgaaet fra Regjeringen; disse Aar udgik de gjennemgribende og velgjørende Lovgivninger om Forligelsesvæsenet, Retspleien, Bondestanden og Landbovæsenet, Handelen og Jndustrien og var Pressen maaskee uden Jndstydelse derpaa, Net visselig ikke. Den var fri, og derfor kunde den optræde med Jver og Kraft, med Kundskaber og Dygtighed, fremstille Sandheden i sit eget Lys, og forjage Løgn og Fordomme, Herskesyge og Egennytte der stillede sig i Veien for hine store Reformer, og derved fremme disses Jndførelse. Men hiint Tidspunkt svandt og den 27de September 1799 udkom en Forordning, som almindeligt paa den Tid ansaaes for Trykkefrihedens Grav; de forskjellige haarde Straffebud, meente man, satte enhver Skribent som frimodigt vilde yttre sig om Lovene og de offentlige Foranstaltninger, i en saadan Fare, at de fleste Forfattete trak sig tilbage fra at behandle disse Anliggender, og mange af dem yttrede lydeligt den Mening, at Censuren vilde være en Velgierning i Sammenligning med det Straffeansvar Forordningen paabød. En saadan nedslaaende og forknyttende Virkning paa Landets dygtigste og bedste Forfattere havde denne Forordning, og dog er vor Presses Tilstand for Tiden saaledes at man maatte ansee det for en meget stor Vinding, naar hiin Forordning, alene med Undtagelse af et Par Paragrapher, atter blev den eneste gjeldende Lovbestemmelse for Pressens Frembringelser, thi i den er dog den Grundsætning hyldet, som vi ovenfor saae der udgjør Trykkefrihedens Væsen, at Forfatterne kun staaer Lovene og Domstolene til Ansvar for hvad de yttre. De vigtigste af den omhandlede Forordnings Bestemmelser ere disse. § 1. Hvo som befindes i noget ved Trykken udgivet Skrift, at tilskynde eller raade til Forandring i den, ved Fædrenelandets Grundlov bestemte Regjeringsform, eller til Opstand imod Kongen, eller til at imodsætte sig Kongens Befalinger, bør have sit Liv forbrudt. 2) Dersom Nogen i et trykt Skrift, laster, forhaaner, eller søger at udbrede Had og Misnøie imod Rigets Constitution, eller imod Kongens Regjering, enten i Almindelighed, eller i enkelte Handlinger, da straffes han med Landsforviisning; og dersom han, efter at være ført udenfor Grændserne, igjen indfinder sig i Kongens Riger og Lande, uden dertil at have erholdt Tilladelse, bør han arbeide i Jern sin Livstid, 3) Dersom Nogen paa lige Maade, laster eller forhaaner monarkisk Regjeringsform i Almindelighed, skal han dømmes til Landsforviisning fra 3 til 10 Aar, i Forhold af Forseelsens større eller mindre Grad. 4) Dersom nogen, ved Trykken, søger at udbrede beskjæmmende eller fornærmende Rygter imod Kongens, eller Dronningens, eller de kongelige Prindsers og Prindsessers Personer, da skal den Skyldige dømmes til Landsforviisning enten for bestandig, eller fra 3 til 10 Aar, i Forhold af Forbrydelsens Grad. 5) Hvo som udgiver noget Skrift, der sigter til at nedbryde Læren om Guds Tilværelse, og den menneskelige Sjæls Udødelighed, saa og de, der i trykte Skrifter laste eller forhaane den christelige Religions Lære som her i Landet skal fortrinligen beskyttes og haandhæves, bør straffes med Landsforviisning fra 3 til 10 Aar. Dersom nogen søger at forarge andre Religions-Samfund, som taales her i Landet, ved at drive Spot med deres Troesbekjendelse eller Religion, skal den Skyldige, naar det paaklages, straffes med Fængsel paa Vand og Brød, fra 4 til 14 Dage. 6) Dersom nogen, i trykte Skrifter udbreder løgnagtige Beretninger og nogen vigtig Deel af Statens Tilstand, eller og Regjeringens Beslutninger og Foranstaltninger, skal han dømmes til at arbeide i Forbedringshuset, fra 2 Maaneder til 2 Aar. 7) Det skal ikke være nogen forbudet, at yttre sin Mening, angaaende hvad han troer der kunde være at forbedre eller rette i Landets Love, Anordninger og offentlige Jndretninger, naar han ei tilsidesætter den Ærbødighed han som Borger og Undersaat er Regjeringen og Lovgiveren skyldig. Skulde nogen forsee sig herimod, ved at skumle med Vitterhed over Regjeringen, eller ved at indklæde sine Anmærkninger over dens Foranstaltninger i utilbørlige og usømmelige Udtryk, men dog ikke i den Grad, at han kunde ansees efter § 2, da bør han dømmes til at sættes i Fængsel paa Vand og Brød fra 4 til 14 Dage. 8) Fornærmes fremmede, i Venskab med Kongen værende Magter, enten ved at laste eller forhaane de regjerende Personer, eller, uden at nævne sin Hjemmel, tillægger saadanne Regjeringer uretfærdige og skammelige Handlinger, da er Straffen fra 3 Maaneder til 3 Aar i Forbedringshuset. 9) Udgives noget trykt Skrift, hvorved Sædelighed og Blufærdighed krænkes, straffes Forfatteren med Fængsel paa Vand og Brød fra 1 til 11 Dage. 10) Fremføres der, i trykte Skrifter, Beskyldninger imod de Kgl. Kollegier, Retter eller andre Embedsmænd, angaaende deres Embedsforvaltning, da vil Kongen, saafremt Sagen er af Vigtighed, overveie og beslutte om den bør nærmere undersøges. Jøvrigt skal enhver Embedsmand være pligtig til, naar han beskyldes for Uretskaffenhed i hans Embedsførelse, at fralægge sig samme ved Dom, hvortil ham skal gives fri Proces. Er Beskyldningen bestemt, er den Tiltalte berettiget til at bevise dens Rigtighed; har han derimod intet vist Factum opgivet, men kun gjort ubestemte Beskyldninger imod Embedsmanden, eller en anden Medborger, kan det ei tilstædes ham, under Paaskud af at ville føre Beviser, at anstille Jnqvisition over den, hvis Rygte han har angrebet. 11) Kgl. Embedsmænd skal være pligtige til, naar der endog blot gjøres ærerørige Beskyldninger imod deres private Karacteer og Handlinger, at fralægge dem samme ved Dom. 12) Hvo som i et trykt Skrift tillægger nogen uskyldig Mand saadanne ærerørige Beskyldninger som Lovens 6212, 3 og omhandle, skal, naar Beskyldningen er i høieste Grad ærekrænkende, og dertil ei er givet mindste Anledning fra den Fornærmedes Side, foruden den Straf, der forskrives i bemeldte Artikler, dømmes til Tugthuusarbeide, fra 2 Maaneder til 2 Aar, og dersom Forseelsen er af det Slags, der findes anført i bemeldte Capitels 4de Artikel, da straffes den Skyldige med Pengeboder fra 50 til 1000 Rbd. til Stedets Fattige 13) Dersom det Strafværdige eller Fornærmende i et Skrift er indklædt i Allegorie eller Jroni, hvoraf dog Meningen og den onde Hensigt er umiskjendelig, da skal Forfatteren dømmes skyldig til samme Straf, som om han havde udtrykket sig ligefrem og uden Forstillelse. 25) Dersom nogen falholder eller paa andre Maader, uddeler Haandskrifter, hvis Jndhold, ifald de vare trykte, maatte ansees strafværdig, da skal saadant Paafund, til at undgaae Virkningen af denne Anordning, ikke fritage for Straf, men de Paagieldende skal ansees paa samme Maade, som om de havde kundgjort dem ved Trykken. § 26, Politimesteren i Kjøbenhavn befales paa det alvorligste, at indsende til det danske Cancellie alle saadanne Skrifter, der kunde vorde Gjenstand for Justits-Væsenets Opmærksomhed. Af alle Aviser, Journaler og periodiske Blade, saavelsom at ethvert Skrift, som ei udgjør meere end 21 Ark, skal fra Bogtrykkerne tilstilles Politimesteren et Exemplar, førend saadanne uddeles eller udsælges til andre. Dersom Politiemesteren finder noget strafværdigt eller utilbørligt i et saadant Skrift, skal han strax forbyde Udsalget, tage alle trykte Exemplarer under Forsegling, samt indsende Skriftet, med sin Betænkning til Cancelliet; hvilket Collegium uopholdeligen skal overveie og beslutte, om Salgets Standsning skal ophøre, eller, i modsat Fald, foranstalte det videre fornødne. (Fortsættes.) En Paamindelse til Vedkommende.