Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-06-07
Nykjøbing, den 7de Junii. (Meddeelt.) J Fredags, den 4de Juni, havde Nykjøbings Beboere den Glæde, at see deres nye Kirkegaard, hvortil Pladsen af afdøde FruCancelliraadinde Brock for 2 Aar siden skjænkedes Byen høitidelig indviet. Kl. 11 kaldte Kirkens Klokker til den smukke Festlighed, og talrige Skarer tyede til Byens Kirke, hvor, efter Præludi af Orgelet og Afsyngelse af Psalmen Nr. 586, Sognepræsten, Pastor Nielsen, i en kort hjertelig Bøn intimerede til Dagens Høitidelighed. Under Afsyngelsen af nævnte Psalmes sidste Vers gik Processionen, med Sangchoret, Stiftsøvrigheden, Districtsprovsten, og Kirkeinspectionen i Spidsen, ud til den nye Kirkegaard (tæt foran Byens Friseport), som afvigte Efteraar var bleven anlagt og omgivet med et smagfuldt Jerngitter, og fra sammes Jndgangsport, under en Choral af blæsende Jnstrumenter til den egentlige Jndvielsespsalmes Melodi, hen til Talerstolen, som under en med Grønt og Krandse smykket Solskjærm var opført i Kirkegaardens nordøstlige Hjørne. Omgiven af den talrige Procession af Byens Borgere og Embedsmænd og et langt talrigere tilstedeværende Publicum, besteeg nu Hs. Høiærv. Biskop Ridder Gad Talerstolen, og, gaaende ud fra Psalm. 95 V. 6: "Kommer lader os tilbede og nedbøie os, lader os bøie Knæ for Herrens Ansigt, som os gjorde. Jdag, dersom J høre hans Rost, da forhærder ikke Eders Hjerter, opfordrede til at prise Livets og Dødens Herre, ydmyg at bøie sig under hans Tilskikkelser, der i hvordanne de end forekomme hans Skabninger, altid ere de viseste og bedste, og i et udførligere Foredrag indviede Pladsen til sin fremtidige Bestemmelse for nærværende og kommende Slægter, som det christelige Haabs og kjærlig Erindrings Bolig, med alvorlig formanende Ord til Enhver, som her tør forvente at nedlægges til og finde evig Fred i de Retfærdiges Opstandelse. – Efter dette Foredrag, som heelt igjennem fulgtes med spændt Opmærksomhed, og endtes med den egentlige Jndvielse i den Treeniges Navn, begav Processionen sig atter, under Afsyngelse af en Psalme til Basuner og Horn, hen til den friske Grav, hvor den første Døde, et spædt Barn, med Kirkens sædvanlige Ceremoni, stededes til Jorde, og Hr. Pastor Nielsen holdt en kort Slutningstale, hvori blandt Andet gjordes opmærksom paa det Smukke, Varslende i, at det første Liig, som her nedlagdes, var et Barn, een af de Rene af Hjertet som skulle see Gud, samt at det var Forældrenes eneste Barn, inderlig savnet og begrædt, – med Yttringen af det Ønske for dem, som herefter skulle stedes til Hvile, at det ogsaa om dem i en anden og videre Forstand maatte kunne siges, han nedlægges her savnet og begrædt. Under Afsyngelsen, af Slutningspsalmen begav Forsamlingen sig til Udgangen, hvor Hr. Kmherre Stiftamtmand v. Jessen bevidnede Kirkeinspectionen og Kirkeværgen sin og det Almindeliges Tak for den Flid og Opoffrelse, hvormed samme havde ledet Udførelsen af et Værk, som skjønt og varig gav dem Krav paa Samtidens og Efterverdenens Erkjendtlighed. Dagens stille Blidhed, selve Forsamlingens Øiemed, de smukke Sange, den høitidelige Choralmusik, da alvorsfulde Taler, Alt gjorde sin Virkning og udbredte en almindelig Stemning blandt de flere hundrede Tilstedeværende, som kundgjorde sig i en taus, betydningsfuld Stilhed, der i saa talrige Forsamlinger af alle Aldere ellers ikke let finder Sted og sjelden forseiller en inderlig velgjørende Indflydelse, en sagte Efterdieren i Sjælens inderste Strænge, som mildt opløfter den over Hverdagslivets ustadige Higen eller nedtrykkende Bekymringer. Og maaskee mere end Een kunde have ønsket at forblive i det Fredens Hjem, hvis Jndvielse han nylig havde bivaanet, for ikke mere at vende tilbage til det Forkrænkelighedens og Timelighedens Aag, hvorunder han daglig sukker. Men vistnok ingen Tænksom begav sig bort, uden af ganske Hjerte at istemme Slutningspsalmens sidste Ord: Ja, vord en christen Kirkegaard, Hvor Paaskelillien plantet staaer, Hvor Sorg og Tvivl og Angst maa flye For Evighedens Morgengry.