Aalborg Stiftstidende, 1827-11-01
Til de i bemeldte Pamslet fremsatte haarde Beskyldninger hører, at Grev v. Münster i Forening med Hr. v. Schmidt Phiseldeck skulde have smedet den Plan, at indrette Hertugens Opdragelse saaledes: at han maatte blive fusisk og moralsk uduelig til Regeringen, og derfor ansat to Opdragere, Eigner og v. Linfingen, hvilke søgde at dræbe enhver Villie og Livskraft i ham, da de kun arbeidede paa at Hertugen i sit hele Liv kunde behandles som en villieløs Fange, ja som en Maskine, og det er saa sandt som utroligt, at Hs. Durchl. lige til sit attende Aar neppe kunde gaae to Skridt fra et Værelse til et andet eller i Haven, ja hverken spise, læse eller sysselsætte sig paa nogen anden Maade uden hine ham af Geheimeraad Schmidt tilforordnede Plageres Tilladelse og Ledsagning, og at han maatte høre uforskyldt Skjænden og Bebreidelser fra den tidlige Morgenstund til sildige Aften, uden noget eneste Øjebliks Hvile og Forfriskning." Paa Klagen over det et Aar over Tiden forlængede Formynderskab, svarer Greven, at han snarere frygter for Bebreidelse over, at have endt det for tildlig. "Hs. Durchl. allene har viist sig utaknemmelig, og dog har jeg efter Formynderskabets Ophør viist ham Tjenester." Til Beviis paa, hvad Hertugen skylder Kongen af England, oplyser Ministeren, at det netop var ham, som udvirkede Garantie for Huset Brunsvig, da det i Begyndelsen ikke laae i Magternes Plan, at gjenoprette alle de smaae Fyrster, som vare opslugte af den revolutionære Strøm, hvorfor der og i en hemmelig Artikel til Kalisch-Tractaten var stipuleret, at Prøisen skulde udvides med det nordlige Tyskland, allene med Undtagelse af Huset Hannovers gamle Besiddelser. Enhver, som har mindste Kundskab om Forhandlingerne i Vien, veed ogsaa, at man i Begyndelsen ikke var tilsinds at indrømme alle ikke mediatiserte Tyske Fyrster fuldkommen Soverænitet. At de alligevel fik den, skyldes tildeels Kongen af Storbrittanniens og Hannovers Bestræbelser. "Den Brug - vedbliver Forfatteren - som Hertugen af Brunsvig giør af sin Soverænitet, er af den Beskaffenhed, at man vel kan drage i Triel, om Kongen i en lignende Krisis som 1814 kunde være tilbøielig til at handle efter de samme Grundsætninger, som dengang forekom ham retfærdige. Og isandhed, Tysklands Fyrster ville ikke yde Hertugen nogen Tak, for at have foranlediget denne Tvivl." Efterat have yttret Haab om, at Hertugen engang ved bedre Eftertanke selv vil blive overtydet om den Uret, han har tilføjet Kongen og de af ham forfulgte Personer, beder Grev v. Münster ham, i Anledning af nogle truende Udtryk i hans Pamslet og de medfulgte Breve, ikke at drive Kongens Taalmodighed til det Yderste, og slutter sin Fortale med denne kraftige Advarsel: "Hs. Majestæt har givet Beviis paa sit Maadehold og sin Agtelse for Tractaterne, ved ikke at bruge sin Magt til at sikkre sig for nye Krænkelser. Ved den Tyske Forbundsat have de Tyske Soveræner forpligtet sig til, ikke at afgiøre deres Tvistigheder med Vaaben; men ved disse Loves Udstædelse forudsaae man ikke et Tilfælde som nærværende imellem Kongen og Hertugen; ligesom hin berømte Lovgiver i en Græsk Republik ingen Straf vilde fastsætte for Fæder mord, da han ansaae denne Forbrydelse for umulig. Midlerne til at ende dette ubehagelige Anliggende ere i Hs. Durchlauchtigheds Hænder; maatte han kun indsee Nødvendigheden af at benytte dem." han ned