Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-02-23
Jndenlandske Efterretninger. Professor Schouw, de 6 første danske Stænderforsamlingers hædrede Præsident, den Mand, som maaskee mere eenstemmig end nogen Anden af Alle erkjendes foren sindig Fædrelandsven, om hvem det med Sandhed er sagt, at hans Navn gjælder mere end ti Tusinde Andres, har i det sidst hidkomne Numer af Dansk Ugeskrift endelig begyndt at behandle Landboforholdene i en Artikel om Bondebevægelsen med Hensyn til Selveiendoms Fremme. Det Eneste, som i denne Sag kunde synes at svække Schouws Autoritet, er at han ikke kan besidde den Sagkundskab, som kun vindes ved selv at leve i de omhandlede Forhold, men vi troe ikke, at det var muligt for Schouw eller Nogen paa den Maade at besidde større Sagkundskab, uden at det maatte formindske hans Upartiskhed, og derfor maa netop denne tilsyneladende Mangel give hans Ord en saa meget større Vægt. Vi tillade os her at meddele nogle af de Steder, som bedst synes at bidrage til at oplyse dette saa vigtige og saa meget omstridte Anliggende: "Spørge vi dernæst om Beskaffenheden af den Stemning, som saaledes er opstaaet hos Bondestanden, med Hensyn til Fæsteforholdets Afløsning, da er Ønsket om dette Forholds Forandring i og for sig lovligt og dets Opfyldelse gavnligt for Staten. Selveiendoms Fortrin for Fæste ere allerede ofte og klart fremstillede, og ville blive omhandlede i en følgende Artikel; jeg behøver derfor ikke her at udvikle dem, men vil blot henvise til de sidste Roeskilde Stænders Petition om denne Gjenstand, ved hvilken dog maa bemærkes, at den kun meget utilstrækkelig har antydet et af de vigtigste Momenter, nemlig Fæstebondens og hans Families personlige Afhængighed af Godseieren og den deraf flydende Mangel paa borgerlig Selvstændighed. Dette ligger ikke just i den saakaldte Horighed og Lydighed, der i de fleste Tilfælde er en blot Formel, men dog stedse en Formel, der ikke passer for den, der selv er Familiefader og Huusbonde og Besidder af en ikke ubetydelig Eiendom"); men deri, at Fæsteren ikke maa tage hvem han vil, end ikke hans egne gifte Børn, til sig uden Tilladelse af Godseieren, at han ikke kan overlade Gaarden til sin Søn mod Aftægt uden Godseierens Samtykke, og at han som oftest maa sørge for at staae sig vel med Godseieren og dennes Forvalter, naar han vil haabe at Sønnen eller Svigersønnen skal faae Gaarden paa billige Vilkaar, at Enken taber sin Ret til Fæstegaarden, naar hun vil gifte sig med En, der ikke anstaaer Godseieren o. s. v.*) Den hoverigjørende Bonde er naturligviis endnu mere afhængig." – Det er endeligen en almindelig Tanke hos Fæstebonden, at Regjeringen ved Lov*) En Forpagter paa Landet eller en Leier i Kjøbenhavn vilde vist høiligen forundre sig over en slig Clausul i Leiccontracten. **) En af Fæsteforholdets moralske Ulemper er den, at gamle Enker meget ofte gifte sig med unge Karle og gamle Enkemænd med unge Piger, noget, som let foranlediger Splid i Familierne, stundom endog fremkalder grove Forbrydelser. bør bringe Godseierne til at afstaae Fæstegaardene til Eiendom eller Arvefæste mod Erstatning efter en Commissions Kiendelse, naar ikke mindelig Forening kan træffes. At Afløsningen skulde skee ved en kgl. Commission, der efter en af Parternes Begjæring mæglede, og naar ingen Mægling lykkedes, ved Kiendelse bestemte Afløsningens Vilkaar, vilde dog have en om ikke tilstrækkelig Analogi for sig i det, som ved Lovbud blev bestemt i Henseende til Afløsningen af Naturaltienden, der jo ligesaagodt er Tiendetagerens Eiendom som Fæstegodset er Gods eierens, og det er saaledes ikke besynderligt at Bonden hylder en slig Mening. Jeg kan ikke overbevise mig om at et saadant Lovbud vilde være uretfærdigt, forudsat naturligviis at Godseieren fik fuldkommen Erstatning. Men dermed vil jeg ikke sige, at Regjeringen skulde give et saadant Bud.""Jfølge Dette og det Foregaaende vil man let indsee, at jeg ikke kan finde det Middel til at standse Bondebevægelsen, som det kgl. danske Cancellie har anvendt, rigtigt eller hensigtssvarende. For det Første forekommer det mig soleklart, at en Bestemmelse som den, Circulairet af 8de November indeholder, – hvorefter Bønder af forskjellige Sogne slet ikke maae samles, og de, der høre til samme Sogn, ikke maae samles for at afhandle deres Retsforhold til Godseieren, uden at Politimesteren efter et vilkaarligt Skjøn dertil giver Samtykke, – at en saadan Bestemmelse maatte være Gjenstand for en Lov og forelægges Stænderne, og ikke kunde afgjøres som en Politiforanstaltning. Men selv om saa ikke var, maatte der dog til slig en Foranstaltning oplyses tilstrækkelige Grunde, men disse synes aldeles at mangle. Det er slet ikke officielt bekjendt eller omtalt i Forsvaret i Collegialtidenden, at Bønderne nogetsteds have begaaet noget Ulobligt; i Henseende til Begivenheden paa en af Herregaardene, fortalte vel Rygtet noget saadant, men en Erklæring i den Berlingske Tidende, der synes at være authentisk, gaaer udi paa, at der ikke foregik andet end hvad der var saavel Godseieren som Bønderne aldeles værdigt. Desuden vilde, om noget Ulovligt var foregaaet, dette dog vel kun berettige til at lade de Skyldige afstraffe og paalægge Politi øvrighederne at være opmærksomme. Heller ikke er det oplyst, at Peder Hansen eller Rasmus Sørensen eller nogen Anden have opfordret Bønderne til at foretage noget Ulovligt, og om saa var, kunde man jo sætte dem under Tiltale. Dernæst indsees det ikke, at der kan være Anledning til at indskrænke hele den danske Bondestands Samlings frihed, fordi der i nogle Egne af Landet finder Bevægelser Sted, som man anseer for farlige. At nu dernæst dette Forbud skulde være skikket til at standse Bondebevægelsen eller til at give den en bedre Retning, kan jeg ikke antage; tvertimod frygter jeg meget for, at Virkningen netop vil blive den modsatte. Vel kan det være, at den ydre Bevægelse vil blive mindre, men den indre vil derimod tiltage, og forsaavidt der er Misstemning hos Bondestanden, vil den baade blive stærkere og udvide sig til flere Deele af Landet. Det maa ikke forglemmes, at Bonden tager alting practisk. Naar nogen anbefaler ham en nye Kornsort som fortrinlig, saa lader han det staae ved sit Værd; men naar han føler Axenes Vægt eller erfarer den Priis, der er betalt hans Nabo derfor, saa troer han derpaa og prøver selv dens Dyrkning. Saaledes virker det ikke stort paa Bonden, at man forsikkrer ham om, at Regjeringen nu ligesom tidligere er en Ven af Selveiendoms Fremme, naar han veed, at der fordum blev virket med megen Energie i denne Retning, medens Regjeringen i den nyere Tid ikke har fremmet Selveiendom eller Arvefæste paa Domainerne, ligesom den Leilighed, som Salget af de for Laanefondet modtagne Godser i det mindste i nogle Tilfælde maa formodes at have frembudt, er bleven ubenyttet, og at der er oprettet Lehn og Stamhuse, som forhindre Selveiendoms Fremme og i det høieste kun tilstede et ufuldkomment Arvefæste. Saaledes vil Bonden heller neppe sætte Lid til den Forsikkring, at Bondestanden, nu (eller i al Fald naar almindelig Værnepligt er indført) i alle Henseender er sat lige med andre Stænder, naar det forbydes ham at samles med sine Standsfæller for at forhandle deres Retsforhold til Godseierne,) medens disse sidste kunne samles saameget de ville for at forhandle netop om de samme Retsforhold, og der ligeledes ikke er noget saadant Baand paalagt Kjøbstædbeboerne. - Det er en meget gammel Erfaring, at det bedste Middel imod ubillige Ønsker er at komme de billige Ønsker med al Kraft og Beredvillighed imøde. Denne Vei, mener jeg, er det man maae slaae ind paa, hvis man alvorligen vil tænke paa at standse Bondebevægelsen eller de Udskeielser, man frygter for.