Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-09-05
Det gamle Rom og det nærværende Tyrkie viser, hvad man i dette Stykke har at vente. Saa hæderværdig en Stand som den militaire er, naar den indskrænker sig til Statens Forsvar; saa farlig bliver den naar den bemægtiger sig Statens Roer. Begivenhederne i Spanien og Neapel ere derfor ingen gode Forbetydninger for Europas sande borgerlige Friehed. Det er den fortrinlige Egenskab ved Magtens fuldkomne Overdragelse til en arvelig Monarch, at man derved kan giøre sig det meest grundede Haab om Ligevægtens Jagttagelse imellem de forskiellige Stænder, især i en oplyst Tidsalder, imedens der er den naturlige Mangel ved alle repræsentative Statsforfatninger, at den ene Stand stedse søger deri at prædominere over den anden, hvilket er en uudtømmelig Kilde til indbyrdes Hat imellem et Lands Jndvaanere). Statspapirernes Fald kan imidlertid ikke allene tilskrives disse bange Forudsættelser. De have meest tabt derved, at de som have sluttet Contrakt med Regieringen om Laanet for i Aar, ikke formaaede gandske at tilveiebringe det, men at Banken maatte tage den største Deel deraf paa sig, hvilket formindskede Kiøbernes Antal. Jkke mindre har vel den den store Nedsættelse eller næsten fuldkommen Tilintetgiørelsen af det synkende Fond bidraget dertil, og endelig have de revolutionaire Bevægelser i Syden af Europa og Frygten for en Krig paa Fastlandet, som kunde fremkomme deraf, vist ogsaa Jndflydelse derpaa; jeg kiender selv mange Personer som ikke holde de Penge, som de have staaende i vore Fond for at være mere fuldkomment sikkre. Jeg kan dog ikke sige, at jeg er saa bange derfor; thi England er, omendskiøndt i en paa mange Maader indviklet Tilstand og uagtet alle Ministernes Feilgreb, dog et constitutionelt Monarchie; ved denne Statsforfatning, som i flere Aarhundreder har været en Gienstand for de fremmede Nationers Beundring, hænge endnu bestandig Pluralitetens Hierter; alle de som have Refærdighed, Religion og Eiendomme kiere, agte denne gamle Bygning, under hvis Beskyttelse de saalænge have nydt dette kostbare Gode. Vi ville derfore haabe, at disse, som dog udgiøre Nationens Kierne, ville endnu til den rette Tid tage en kraftfuld Resolution og ved en stor og alvorlig Beslutning beskytte og redde deres Fædres ærværdige Efterladenskab, og det sikkert ogsaa uden al Blodsudgydelse, imod en uforsigtig Regiering, en krybende Sværm af Hofmænd, en tøilesløs Soldateska og en afsindig Pøbel. (Det maatte da skee derved at Statscreditorerne ville forenes og frievillig at nedsætte deres Fordringer til Staten). Det maae komme Beboerne paa Fastlandet forunderligt for, at vi med Fare for vor egen Roelighed tage en Fyrstindes Partie, som i det mindste aldrig har vogtet sig for at have Skinnet imod sig. Vi vide det, at hun har Skinnet imod sig, og at man maae ansee det som en Overdrivelse, naar de hende gunstige Journalister betragte hende som en Lysets Engel, og naar hun i de fleste Addresser, som blive hende overleverede, bliver saaledes betragtet. Men vi vide ogsaa at hun i 24 Aar er bleven forladt af sin Gemahl, at hun er bleven mishandlet af ham og hans Familie, at man to Gange har ved Anklager, hvoraf ingen kunde bevises, søgt at udsætte hende for alle retskafne Folks Foragt. Vi vide . . (Redacteuren tilstaaer, at han ikke tør afskrive alt det, som man troer at vide herom i England. – Det som især for Øieblikket oprører den bedre Tænkendes Sindelag i Landet, er den Rettergangsmaade, som følges imod Dronningen. At Partiskhed blander sig deri, maae vel enhver vente, som kiender den gamle John Bull. Men hos mange skeer det paa en ganske ærlig, ja endog uvilkaarlig Maade; thi i deres Øine, som betragte en Reform, det maae nu være en moderat eller radikal, og selv blandt Vennerne af denne sidste gives mange gode og velmenende Mennesker, som Nationens og Tidsalderens meest paatrængende Fornødenhed, ere Ministerne ikke andet end Mennesker, som af egennyttige Hensigter modsætte sig deres Yndlingsønske, og som nedtrykke Nationen til Jorden med Gield, Skatter og Soldater, og som nu af Lyst til at beholde deres Poster lade sig bruge til at forfølge Dronningen. Det ene er paa det nøieste forbundet med det andet; derved komme de nu bestandigen tilbage til deres gamle Tone; at Mangel paa Reform bringer al Slags Ulykke over Landet; og i denne Jver, hvilken mange deele med dem af uædle Hensigter, ville de endog betiene sig af denne Fyrstinde, som de beklage og ønske at redde, som et Middel til at opnaae deres Hensigter og blive maaskee saaledes Skyld til hendes Undergang. Hun selv, som Regieringen angriber med sit hele frygtelige Anhang, hvoraf en stor Deel ligeledes nærer den Overbeviisning, at de med Dronningens Undergang tillige arbeide imod den farlige Reform, som den truer at ødelægge, som den nægter enhver Gunst, ja ender Ret, og imod hvilken den fremdrager ethvert gammelt Pergament, som det formaaer at opdrive, og slet ikke vil giøre noget for, denne Fyrstinde øiner nu intet andet Middel til at frelse sig, end at hun ganske kaster sig i Folkets Arme, som tilbyder hende sin Trøst, Kiærlighed og Hielp, og søger om mueligt endnu stærkere ved Ord og Daad at opildne den Lue, som allerede blusser i dets Barm. Denne Hensigt har hun i de sidste Uger stedse meere lagt for Dagen; hendes Klager og beskyldninger blive stedse heftigere og bittrere i de Svar, som hun giver paa de hyppige Addresser, som endnu dagligen overleveres hende; hun beraaber sig stedse tydeligere paa Folkets Kiærlighed og dets egen Fordeel, naar det vil staae hende bie. – Saaledes forbittrer hun Modpartiet stedse mere, saa at dersom det endnu skal længe vare ved, vil endelig Løsnings Ordet i dets fulde Forstand, blive Seier eller Død. Dronningen vil i denne Aften tage sin nye Boelig i Hammersmith i Besiddelse; Byens Jndvaanere have for det meeste tilbudt sig at oplyse deres Huuse, og en stor Mængde Constabler, og sandsynlig ogsaa Militair ere afsendte dertil for at vedligeholde den offentlige Rolighed. Hun kiører nu med Kongelig Equipage og Liberie, som hun først har anskaffet sig for en Uge siden. Karrikaturer imod hende sees nu hyppigere end i Begyndelsen, men de imod Kongen ere utallige. Næste Fredag skulle Regimenter Rytterie og Fodfolk passere Revue, for Kongen paa Hounslov=Hede (Houslow heath).Man kan aldrig erindre sig at saa hyppige Troppe mønstringer ere blevne holdte af Kongen og de Kongelige Prindser som i denne Tid. Man troer maaskee derved at knytte Troeskabens løse Baand fastere; men vore Soldater, som ere utrættelige i Feldten, have det kiærest hjemme, naar man ved Tienesten trætter dem saa lidt som mueligt. De ere fordet meeste gifte og deres Sold er ikke tilstrækkelig til deres Underholdning; de maae søge at forskaffe sig det manglende ved Arbeide; hvortil der ikke bliver dem megen Tid tilovers, ved den svære Tiene so, som man nu paalægger dem ved Jndskrænkningen af Kasernen. Der er for dem næsten slet ikke mere at tænke paa Ølhuus og paa at politisere. Efterat Anklage Acten mod Dronningen af England var oplæst, foreslog General Procureuren at Vidnerne maatte kaldes ind. Paa Lorderne Erskines og Kings Forslag blev besluttet: at Vidnerne skulle, efter at have aflagt deres Bekiendelse, sættes i en nye Forvaring, for at man siden kunde faae fat paa dem, naar man behøvede dem. J dette Øieblik traadte Dronningen, ledsaget af Lady Anna Hamilton, ind i Huset, og tog sin Plads 3 Skridt, fra Skrankerne, for at kunne confrontere Vidnerne.