Københavns Adresseavis, 1760-02-08
Om det gode Haab af den Velsignelse, vi hidindtil har havt. Min Ven! Jet er omtrent to Aar siden, at vore Marker herpaa Stedet, paa den Tid da Sæden pleyer at modnes, blev overfaldet af et hæftigt Veyr. Store og brede Veyrskyer trakte sig sammen og brusede uophørlig. Stormvinden tudede forskrekkelig. Solens Straaler bleve borte. Det blev mørkt, Lynilden foer ud, og Tordenen knallede i Luften. Da lagde Stormen sig. Men da begyndte ogsaa en ster Hagel at falde, som raslede fra Skyerne ned paa Tagene. Haal der vare saa store som smaa Kugler. Nu blev enhver Jndvaaner forfærdet. - Den fromme Avlsmand sukkede til Gud, og tænkte med en hastig Vemodighed paa sin Høst, paa sin Stand og sit Brød. - Haglen varede en halvTime. Hver Mand holdt alle Markerne for forlorne, og det var ikke ufornuftigt at tænke saaledes. Nogle opmuntrede sig vel med det Haab, at det blev dog ikke altsammen slaget ned; thi Stormen havde lagt sig kort førend Haglen begyndte, og derved har Gud bevaret os. - Andre sagde, at Veyrliget har faldt og dreyet sig til Siden, og har ikkun kommet paa en Deel af vore Marker. Men de fleste vaklede bange imellem Frygt og Haab. Alle vare ellers begierlige, saasnart det onde Veyrligt holdt en Smule op, at haste ud af Dørene for at besee Marken. Det skede, at Veyrliget holdt op. - Og hver Mand løb og saae med megen Bevægelse, nogle ikke uden Glædes=Taare over at vore Marker vare vel blevne stribede, men ikke nedslagne. Thi da Stormvinden havde lagt sig, saa var Haglene næsten, uden at giøre nogen Skade, faldne ned imellem de rank opstaaende Straaer, Paa nogle Steder allene, hvor Kornet havde lagt sig formedelst Jordbundens Fedme, der havde Haglen gjort Skade, samt paa nogle Hiørner af Grændserne, hvor Veyret havde havt et heftigere Strøg. Siig mig nu engang, var det ikke ret, at Bonden og Borgeren prisede Gud med en glad Taknemmelighed; Og var det ikke pligtmæssigt og velgrundet, at man ved ved denne Frelse gjorde sig paa nye et sterkt Haab om en god Høst? Det er fornuftigt ved saa øiensynlige Frelser af opmuntre sig i Haabet. De veed vel om hvad for en Haab jeg taler, nemlig om det dydefulde. Thi en Christens Haab er ingen frek Forvovenhed, ingen trodsig Letsindighed. Disse Opstigelser af den kiødelige Letsindighed henhører for dem, som giøre sig til i deres Hierter og bygger Casteller paa den blinde Slum pelykke, uden Gud, uden Guds Fornemmelse, og som en Babylonier sværmer iblant Lyster og tumler løs i Tanker og Jndbildninger. - Vort Haab er en ydmyg Forventelse af Guddommelige Velgierninger til vor Frelse. - Vi opliver dette Haab iblant andre Kræfter ogsaa ved en annammet Naade til en anden, og glæder os med Ret, af Frelse til Frelse. Skal vi da nu i Betragtning af vores Lands Omstændigheder ikke fatte lige saadant Haab, og i Troens Fred tage ret glad Adgang til denne Naade, hvorudi vi virkelig staaer, Veyr= og Stormskyerne adspreden sig jo efter hinanden og bruser ud. Da de fælle Krigs Torden Skyer trakte frem; da den fromme Patriot, var stille, og under den dræbende Lyn=Ilds Skud og Tordenens Knal af Krigs-Jnstrumenterne saae med stadigt Syn paa den almægtige Herre, ventede paa Udgangen fra ham, og bad: Herre, hielp os; thi ellers forgaaer vi. Da Europa sad stille og Tydskland blev forskrekket, da vore Fienders Tone lydelig, lydelig raabte: Nu har vi udrettet det. Nu liggenhan under, nu er denne Throne faldet. Nu snart efter Rov, hast efter Bytte: Da, da skiltes alle disse Storm Skyer ad. - Et klart Skin af Velsignelses Solen trængte igiennem, og de fæle Slyersusede hasteligen bort ved Siden, som ad en Strøm Er det ikke saaledes, Nu saa beed da mit Fæderneland, min elskelige Konges Land; beed med Haab og Glædes Taare i ydmyg Ærbødighed. Du Herre, Gud er barmhiertig, almægtig er din Hielp. Naadig, Taalmodig, af stor Godhed og Trofasthed og overvettes i Kraft. Du vende dig til mig, Man støder mig at jeg skal falde, men Herren hielper mig. Herren er min Styrke, Herren er min Psalme. Herren er min Salighed, Man synger med Glæde om Seyer i de Retfærdiges Boliger. Jeg skal ikke døe, men leve og forkynde Herrens Gierninger. Viis din Tiener dine Gierninger, og deres Børn din WreOg Herre vor Gud, vær os naadig og miskundelig, og befordre vore Hænders Gierning; ja vore Hænders Gierning vilde du befordre. Saaletoirs Efterretninger. des beed. Guds Ord giver dig og mig dertil overflødig Anviisning. Thi den gode Gud vil ikke allene lade os vederfares hans Velgierninger, men han vil ogsaa at vi skal fornemme dem i vor Siel, paa det at vi ret maae glæde og trøste os ved ham, og paa det at vort gandske Menneske kand ret blive vederqvæget af hans Kierligheds Strømme. Du gudfrygtige Patriot, saa velsignet er du Nu, vi staaer jo endnu, hvorfor ville vi da ikke fatte Haab, at vi skulle blive staaende, vi ere jo opholdte, hvorfor ville vi ikke haabe glædelig. Hann, den Almægtige, vil fremdeles opholde os, og bevare os i vor Kraft, og dog alligevel skaffe Fred. Min Ven, naar vi overveyer alt dette, skal vi da ikke være taalmodige og haabe til Herrens Godhed, endog ved de Krigs=Storm Skyer, som paa nye mueligt trekker sammen? Det er sandt, at den gang forbemeldte Hagel faldt her paa Stedet, saa blev det endda stedse i sig selv mueligt, at der kunde reyse sig et nyt Uveyr. Det er ogsaa sandt, at det er altid i sig selv mueligt, at de adspredte Krigsstorme kand trekke sig sammen igien. Men det er dog ogsaa sandt, at man af den hidindtil forunderlige Hielp har et sterkt Haab til ydermeere Velsignelse. Jeg har en gang seet en Penge, hvis Opskrift opbyggede mig meget. Dersom jeg ikke tager Feyl, og min Hukommelse ikke bedrager mig, saa havde den store Gustav Adolph ladet slaae den med følgende Jnscription, som var stillet til den Evangeli ste Kirke. Was sørgest du doch, Gott lebet ja noch. Det er: Siig dog, hvorfore sørger du? Gud lever lige sterk endnu Men aldrig har jeg uden stor Rørelse i vore Kirker kundet synge det smukke Vers med: Hat er dich nicht von Jugend aufVersorget und ernahret! Wie manchen schweren Unglücks Lauf Hat er zurück gekehret! Det er : Han fra din Ungdom dig jo har Forsørget og ernæret, Og naar du i Ulykke var Din troe Beskiermer været. Det er mueligt, at vi kand atter blive ulykkelige; hvo nægter det, Thi dersom den Haand der har opholdet og velsignet os, vil lade os falde, hvorledes kand vi da bestaae, Men derfor ville vi med en fast Tillid Tillid holde os fast ved denne Haand og enhver skal sønlig sige med en ivrig Aand. Jeg slipper dig ikke o Gud, førend du velsigner mig. Tillad mig min Ven! at jeg gaaer endnu engang tilbage til den Tildragelse, som jeg har fortalt om Hagelveiret, Jeg gik samme Dag om Aftenen lidet ud, for at drage frisk Luft, og tænkte paa den Barmhiertighed, som vi havde faaet for vore Marker, da hørte jeg til min Fornøyelse i mange Huse at synges Lovsange. Men en rørte mig i Særdeleshed, da just en Mand sang: Herre, jeg herpaa skal tænke Paa min Sot= og Syge=Seng. Naar min Død vil Angest skienke. Det var ligesom at alting blev lutter Følelse i mig og jeg opmuntrede mig med megen Rørelse til nye Tillid til Gud. Dette er vor Troes christelige Mening. hvortil vi efter Apostelens Mønster kand hellige os, at vi kunde fatte Haab fra en Naade til en anden. Vi havde (siger denne fromme Mand 2 Cor. 1, v. 9.10.) selv besluttet hos os selv, at vi skulde døe, at vi skulde ikke forlade os paa os selv men paa Gud, som opvekker de Døde; Hvilken friede og fra saa stor en Døds=Fare, og frier endnu dagligen, til hvilken vi have Haab, at han endnu skal frie os. Og seer De, hvad han venter for en Velsignelse af en fælles Bøn, og hvor glædelig han seer hen til det Tilkommende af hans Liv. v. 11. J det J og kommer os til Hielp med Bønnen for os at den Naade=Gave, som er os beviist af mange Personer kand blive berømt med Taksigelse for os ved mange. Det er ikke at misbruge Guds Ord, naar man recommanderer vort Land disse høye Tanker efter Bogstaven ved den Frelse, som os er vederfaret. Vor Erfarenhed har givet os dette Haab, og vor Taal. modighed vil endnu skaffe os meere Erfarenhed. En vore Fiender dristige, og fulde af hovmodig Jndbildning, at ødelegge os med deres Magt; ere de forvovne ved deres Angreb, hvorfor vilde vi da ikke være glade paa Guds Bistand ved et Nødværge, som hidindtil endnu har været velsignet? En af Guds Hensigter ved de Trængseler, som vi har oplevet, er uden Tvivl ogsaa denne, at vi ikke skal sette vor Tillid paa os selv, men paa Gud, som har friet, og endnu daglig frier. Nu saa ville vi da lade denne Guds Hensigt gaae os til Hierte, og sette vor Fortrolighed paa ham, han skal ogsaa fremdeles frie os, og vi ville holde ved i Bønnen. Fra vore Fienders store Magt skal vort Øy see paa Guds Magt, fra deres Anslag paa Guds Forelse, fra deres Opreyselse igien imod os, paa den Velsignelse, som vi har havt, og fra deres ubillige Forset, paa Guds Domstoel, da skal Patrioten blive sterk i Aanden. Er han en Soldat, saa skal han fatte den ædle Resolution. Med Gud vil jeg fægte for min Konge og med ham vinde eller døe, med Gud vil vi giøre store Ting. Er han en af Landets Jndbyggere, saa skal han i disse Tanker fatte Haab og en sønlig Villighed og Lydighed til at op ofte Liv og Blod for sin Landsfader, blive Kongen troe, og tage til Hierte Landets Nød og Landets Hielp, Guds Revselse og Guds Godhed, og saa skal enhver Christen have Troens Bestyrkelse og en velsignet Øvelsee paa sin Siel. Og han skal befinde sig vel derved, og Siele=Roe skal overstrømme os. Gud er min Palmee, Han er Styrkes Gud; Hær er hans Navn og store ere hans Gierninger; Og alle Himle ere under hans Herredømme. Han vil og taler: Saa ere og lever Verdener. Og han byder, saa falder ved hans Vrede Himlene til deres første Intet. Er Gud min Beskyttelse, Vil Gud være min Befrier, Saa bryder jeg mig hverken om Himmel eller Jord, Og byder Helvede selv Trods. Saaledes sang Gellert i sit Sprog, og hvor Evangelisk er hans Sang. Men vi kand have ligesaa smukke Tanker og Følelser af Gud, omendskiønt vor Harpe klinger ikke saa rørende, som hans klinger, eller med saadan Harmonie. Herren hører vore Hierters Tone, og merker derpaa. Jeg er Deres Ven.