Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1793-11-08
Marocco, den 20de Sept. Den ny Behersker i dette Land har gandske erklæret sig mod det nu i Frankerig herskende Anarkie, forbuden al Handling med de Franske under nærværende Omstændigheder, og ved en ny Forordning gjort Anstalter til at intet Korn eller andre Vare fra alle hans Havne skulle gaae til Frankerige. Det derom udgivne Manifest er merkværdigt, især for sin egen særdeles Still. Følgende er et Udtog deraf: "Gud være lovet, Da Gud Herren havde bortkaldet Keiseren, min durchlautige Fader og Herre, den uovervindelige Sidy Mahomet, Ben Abdalla, som Gud maa have i sit Skiød og sin Fred fra denne Verden, besteeg min Broder og Herre, Keiser Mula Eliazit Tronen, som Gud ville forlade og være barmhiertig. Ogsaa denne døde. Jeg levede i eensom Rolighed i Tasilet, Residentsen for det Keiserlige Huses anden Linie, i det jeg aldrig ville blande mig i Regieringsforretningerne; da Prindserne for min Stamme, de gamle og vise Lovens Beskyttere, Adelen, de første Statsbetiente, Generalerne for Armeen, de Fornemste i Riget, Provindserne og Stæderne forsamlede sig, og efterat Soldaterne og Stæderne (af den militaire og civile Stand) havde erklæret for deres Øverster, at de ville have en Prinds af mine Egenskaber til Keiser, for at være forsikkret om, at de kunne leve i Fred, bade mig at bestige mine Forfædres Trone, som Gud omstraale med sin Herlighed, og at sætte mig derpaa. Vi ville, sagde de til mig, ingen anden Fyrste have end dig: og da jeg sagde til dem, at jeg aldrig havde tænkt paa at regiere, og at det var mig kierere at kunne bede og føde min Aand ved hellige Bøgers Læsning, for at fortiene hiin evige Roe, som mine Forfædre glæde sig ved; saa svarede de mig alle: den eneste Grund, hvorfor de vilde have mig til deres Keiser, var denne, fordi de holdte det for afgjort, at jeg vilde føre dem paa Sandheds og Retfærdigheds Veie, og giøre en Ende paa det Uheld, som trykker dem, siden deres felleds Faders den store Ben Abdallas Død. Naar du modtager Tronen, forre de fort, saa skulle vi leve lykkelige under dine milde Love, forglemme alt det forbigangne, og som gode Muselmænd leve i Fred med alle Magter, især med Naboerne. Jeg svarede dem. Da J love mig, under min Regiering, at elske hinanden som Brødre, saa seer jeg at det er saaledes Guds Villie. Jeg antager altsaa Tronen, i Haab om, at den Almægtige vil staae mig bi Paris, den 25de Oct. Lever vel, mine Børn. Jeg gaaer hen over til Eders Fader, Disse vare den døende Dronnings sidste Ord, førend hun nedlagde sig paa Guillotinebrettet. Hendes sidste Følelser syntes blot at have været stemte for hendes Børn, som hun maatte efterlade i saa bedrøvelige Omstændigheder i Verden. J sine Samtaler med Defensorerne besvoer hun dem, dog at udvirke den Gunst for hende, at hun endnu engang maatte see og omfavne sine Børn sidste Gang, Defensorerne giorde deres Bedste, men kunde ikke overvinde Tyrannerne, og den ulykkelige Prindsesse faldt efter denne Vegring ligesom i Fortvivlelse. Et meget interressant Syn er det for Revolutionstribunalet nu værende Forhør over Brissot og 20 af hans Tilhængere, hvoriblandt Vergniand, Carra, Valle, Sillery, Fanchet, von Frede og Lasource. Brissot sidder paa de Anklagedes Stoel, de øvrige 20 paa høire og venstre Side paa trappeviis ophøiede Benke. Forhøret har allerede varet over 80 Timer. Retten bestaaer af Robertspierres ivrige Venner, hvoriblandt ogsaa hans Vertinde Schreiner. Alle de Anklagede vise megen Standhaftighed. Vidnerne imod dem ere Mairen Pache, Chaumette og Hebert; desuden Manuel og Ministeren Rolands Frue, der med megen Sindsroe see paa Dommerne, Vidnerne og Folket. Hele Paris venter paa Processens Ende. Man troer, at i det ringeste 12 af de 21 Anklagede komme til at døe, hvoriblandt Fonfrede, som eier 3 Millioner.