Almuevennen, 1844-01-10
Hr. J. A. Hansen, Udgiver af "Almuevennen" *) Høistærede. Hvis jeg ikke regnede mig det baade til en Glæde og Ære at kjende Dem personlig og at agte Dem; *) Formedelst Hindringer fra Justitsraad Reiersens Side, kom dette Brev ikke ind i forrige Nr., hvor det ellers havde gjort den paa sidste Spalte meddeelte Oplysning overflødig. Red. hvis jeg ikke fra Grunden af kjendte vor saakaldte frie Presses jammerlige fortrykte Tilstand; – og hvis jeg endelig ikke havde et fleraarigt, men paatvungent, personligt Bekjendtskab til Justitsraad Reiersen, hvis ansvarsfrie Luner og hvis beslaaende Veltalenhed Regerin– hvis gen voldgav den bedste Deel af vor Presse; ikke alt dette var Tilfældet, siger jeg, vilde jeg ansee mig for i høi Grad fornærmet af Dem. Faktum er dette: De har i fem Rumere af "Almuevennen" optaget en Artikel, som har til Titel: "Blik paa Danmarks Forfatnings-Historie, men optaget den uden at navngive Forfatteren, der umulig kunde være Dem ubekjendt, da hans Navn staaer under hvert enkelt af de fem Afsnit, i hvilke den for 3 1/2 Aar siden optoges i "Folkevennen; – og De har i det væsentlige optaget den ordret, men dog bist og her med Forandringer, som Forfatteren ingenlunde kan billige, og som De neppe selv har betragtet som sande Forbedringer. Jeg er Forfatteren af hin Artikel, og jeg troer derfor at burde paatale Sagen, ikke for at sige Dem nogen Ubehagelighed, hvortil jeg ingen Anledning finder, dajeg er fuldkommen overbeviist om, at De er uden Skyld med Hensyn til det paaankede, – men for at meddele Almeenheden et ikke aldeles uinteressant Bidrag til en ret Vurdering af vor mageløse Trykkefrihed Paa Grund af mit ovenfor fremhævede nøie Kjendskab til Personer og Forholde behøvede jeg ikke lang Tid til at udfinde Nøglerne til den Gaadelaas, med hvilken Andre forgiæves have brudt Hovederne: Jeg, Artiklens Forfatter, er censurdømt Medhielp og Cancelli betragte Pressen, med andre Dine, anvende de samme Love paa anden Maade, i Aaret 1843 end i Aaret J 1843 betragter man Pressen med andre Øine end i 18402), og kan derfor heller ikke indvillige i, at det nu simpelthen optrykkes, som dengang uden Vanskelighed lod sig trykke, som dengang var lovligt, og altsaa endnu maa være det, eftersom Lovene ikke siden ere forandrede. – Jeg siger, at det dengang var lovligt, og Skam skulde Medhielp og Cancelli faae, hvis det ikke var det; thi de havde i saa Fald undladt at gjøre, hvad der ubetinget var deres Pligt, nemlig at sagsøge de Mænd, Forfatter og Redacteur – der havde gjort et ulovligt Brug af Pressen. Og jeg siger med dobbelt Fortrøstning, at det var lovligt, da jeg kan hviske Dem i Øret, hvad Alverden gjerne maa vide, at Medhielpen fandt Artiklens 4de Afsnit ulovligt i dets oprindelige Affattelse, hvorfor han truede med Beslaglægning og Sagsøgning, saa at jeg – der for min egen Person havde erklæret: "lad ham gjøre, hvad han vil og maa; mig er det lige meget – for at befri Redacteuren for alle en Sagsøgnings utallige Ubehageligheder, læmpede den oprindelige Affattelse saaledes, at den fandt Naade for Medhjælpens Falkrøine. Da han altsaa har havt disse opladte; – da han maa ansees at have været sit Veier og Vragerembede voxen, siden han endnu ikke er afskediget fra det; – og da, som sagt, Cancelliberrerne have ladet halvfjerde Aar hengaae uden at saasøge den tidtnævnte Artikel, skjønt de, som bekjendt, ingenlunde kunne bebreides for Mangel paa Embedstver; – maa den altsaa i *) Ja det vilde endog være let at godtgjøre, at man den 21de Decb. 1843 betragtede den med endnu langt ugunstigere Øine end den 6te Decbr. 1843, – 15 Dage tidligere. See Fædrelandet Nr. 1454. et og alt, til Punkt og Prikke, være at ansee som lovlig. Men Man kan ikke skrive i 1843, hvad man upaatalt kunde i 1840, uagtet Lovene endnu uforandret ere de samme, og uagtet "Trykkefrihedens varmeste Ven endnu stedse sidder paa Thronen. – Deri stikker Knuden. Jeg, Artiklens Forfatter, er censurdømt. Men Justitsraad Reiersen, der skal holde Justits over Bladene, bar en saare fin Anstændighedsfølelse. For hans Øine syntes det uanstændigt, et Folk skulde vide om en Artikel (– der ganske vist var lovlig, og som oven i Kjøbet efter at være befundet lovlig, var tilbørlig renset for de skarpere Udtryk, men som desuagtet ingenlunde var efter Regeringens Kogebog, og altsaa heller ikke efter Justitsraadens) –, at den var udgaaet fra en censurdømt Forfatters Pen, skjønt udgaaet fra denne, forinden han dømtes. Mit brændemærkede Navn maatte altsaa bort, langt bort; det maatte druknes i Glemselens Vande, som man kaster pestfængte Varer i Havets Dyb. – Og det skete. Jeg kan dog ikke tjene Justitsraad Reiersen med alden Glæde, som han upaatvivlelig har følt over et vellykket Krigspuds (– jeg siger Krigspuds med beraad Hu, uden derved at ville fornærme Justitsraaden; thi vi leve i Krig; Justitsraaden er Kriger, og jeg er Kriger, men vi ere svorne Fjender, og jeg tilstaaer aabenbiertig, at jeg har den allerbedste Villie af Verden, ei alene til at contraminere ham, men til at spille ham ethvert muligt og anstændigt Puds igjen, samt at det har kipper i mig, hvergang et saadant lykkedes mig). - Jeg kan altsaa ikke unde ham Glæden over det lykkede Puds, men jeg maa herved erklære: 1) at jeg, og ene jeg, er Forfatter af den ovennævnte Artikel i dens oprindelige og ubeskaarne Affattelse, hvorimod jeg gjerne overlader Justitsraaden Æren, af Forfatterskabet til de foretagne Forandringer; 2) at den ubeskaarne Artikel findes i "Folkevennen" for 1840, hvor Enhver, som det lyster, kan læse den, ikke for dens egen Skyld, men for at faae et Begreb 1) om Justitsraad Reiersens Smag og 2) om Forstiellen imellem dansk Trykkefrihed i 1840 og 1843.