Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-11-14
Hvad saaledes Papirspengevæsenet angaaer kunde man fornemmelig mærke sig tvende skarpe Modsætninger. Man har seet, at et Folk som vil forbruge mere af egne og Andres Frembringelser end det selv kan tilveiebringe og erhverve, kan ikke altid beholde ligemeget af ædle Metaller, da disse efterhaanden maatte suplere Forskjellen i Omsætningerne med andre Lande, men har dets Land eller Folk suppleret Pengemidlet med et Seddelvæsen, da kunde det derved og ved det øvrige Credit-Forholdets Forbindelser, mere end nogensinde forhen afsee de ædle Metaller, og kunde, endskjøndt det havde udgivet sin sidste Skilling og Jntet eiede, men var endog kommet i en bundløs Gield, dog ved Seddelmassens bestandige Forøgelse vedligeholde Priis forholdet i den indre Omsætning og derved dennes Liv, hvorpaa det da er at hele den saaledes spændte Existence beroer, med dens unægtelige og altid voxende Onder, der, hvis de ej behørigen modarbeides, vistnok ende med Tilintetgjørelse i Fordærvelsens Afgrund. Og dog - stormede ikke et saadant Folk under Forviklingernes Vildfarelser og Møje, hen i vild, sandsesløs utøilet Letsind og Yppighed; men agtes i Forviklingerne dets Velfærds Sag og Fremtidens Kald og Krav, da kunde Besparelse og Anstrængelse i den udvidede Kreds med Flid og Vindskibelighed bringe det ud over alt Misforhold i dets udviklede Vilkaars hele Vidtløftig hed. Men har man seet Seddelvæsenet ved de alle Omstændigheder altid tilsvarende Bestemmelser virke saaledes med Nytte under de anførte mislige, hvormeget mere faae man det med Held at kunne benyttes, naar Folket havde andre Forhold paa sin Side, naar Seddelmassen, rækker Haand til den indre livlige Omfærd i Handel og Vindskibelighed, holder Skridt med dennes Krav og bringer, i Tarvelighed eller Flids Anstrængelse, eller helst begges Forening, Handels-Forholdets Udbytte med Sølv og Guld, eller med Fordelen i Handelens Vexelomsætninger tilbage, altid i indbyrdes stigende Forbindelse. Ogsaa her var en Seddelmassens Forøgelse bleven nødvendig, og en Standsning eller Tilbageholdelse kunde ikke have havt andet end de skadeligste Følger, men saadan Forøgelse. blev ikke nødvendig som et Hjelpemiddel for et svækket Legemes sløvede Nervesystem – for en i Uorden kommen Konstitution. – derimod nødvendig som et sundt og kraftigt Legemes Trang til dets fuldkomne og ligesaa kraftige Udvikling. Disse tvende Papirpengevæsenets Modsætninger ere saaledes nu tilstrækkelig gotgjorte i Erfaringen; men saaledes ogsaa forden dannede udviklede Menneskeslægt, som i Papiret, den sandere Fremstilling af Pengevæsen, end som hidtil kun i det blændende Guld og Sølv ej som et Gode i sig selv, værdigt Menneskets Digten og Tragten, men som et Middel, værdigt dets altomfattende Aands og Evners Stræben og Virken, og ydermeere, skjøndt ogsaa her Godt og Ondt ligge hinanden saa frygtelig nær, skjønt istand til at tjene og fremme alt Ondt i gruelig Maal. og Maade, dog ligesaa skikket, og end mere tilat tjene og frempleje alle christelige Dyder i Sandheds Vilkaar, og at lære i Nationernes lange Skole disses Nødvendighed for det Heles høieste Udvikling. Tarvelighed og Maadehold, Flid og Forfarenhed, Kunst og Vindskibelighed, Anstrængelse og Udholdenhed, Tro og Love, lige absolut fornødne for under alle Omstændigheder at nyde, for under alle Tilfælde tilfulde at benytte, til alle Tider at fastholde og bevare et saadant Middels Natur, for dermed endelig at kunne, i den allene derved mulige frie Handel og Omfærd mellem Nationerne, uden andres Fornærmelse, uden idelig Grunden og Anlæg paa Rov fra Andre, tilegne sig Frugterne af egen Opofrelse i Selvfornægtelse og Maadehold, af egen Anstrængelse i Flid og Konst øvelse, med den glade Nydelse i Troe og Loves og Retsinds Tryghed og tilfredsstillende Selvfølelse, taknemmelig mod den evige Viisdom og Kjærlighed, der saaledes i ethvert Jordlivets Vilkaar endelig mere og mere leder Mennesket til dets højeste Maal. Det er saaledes maaskee først nu fra dette Punct i Menneskeslægtens udvidede Huusholdning at man skulde bedømme Seddel- og Papirpengevæsenets Værd, om man end hidtil kun i det Enkelte meest har kunnet betragte og efterspore samme i dets ikke glædelige Virkninger. Det er derhos practisk Christendom at bringe Livets store Gjenstande, der virke paa Vee og Vel for Tid og Evighed, frem til Sandheds Lys, og kun deri kan det lykkes, hvad endnu er Resten af Dagværket værdt. Skulle da vel hiin Gjenstand, der saaledes omfatter Godt og Ondt som den – være det mindre egnet? Jngen Nation, som er i Culturens Samfund og Samfærd med andre, staaer stille imellem de anførte tvende Modsætninger. Der findes kun udenfor, ej imellem disse, noget fast Punct; man hælder enten til den ene eller den anden Side. Paa denne Bjergskrænt er ingen Stillestaaen, hvo som standser hælder alt til Fald, man maa opad eller falde, og da er Faldet som Sneelavinens Fald i Dalen, hvor da selv det stille fordringsløse Liv dermed igjenkaldelig begraves. Ved saadan Synsmaade maatte vel Undersøgelse og Eftergrandskning af Pengevæsenets Natur og Vilkaar vinde en høiere og ædlere Interesse og Værd ogsaa for den, der ikke gjør Penge-Erhvervet til Maalet for sin Digten og Tragten i Livet. Man maatte da synes, at her staae saadanne Undersøgelser paa den ypperste Standpunct; herfra udføres Tanken til Alt hvad i Verdenslivet efter høiere Begreb tjener Slægternes Tarv, herfra griber den Menneskevennens kierlige Hjerte; herfra gaaer den Haand i Haand med Troe og god Lærdom til Menneskenes sande Vel, finder endelig herfra Veien til at gjøre Menneskene Venner af det forfængelige Mammon, saaledes som det anstaaer Christne at være det; – klart staaer det herfra i Sandheds Lys for christne Slægter, at det var Troe og Love, som endelig skulde forene og befæste de dannede Folkeslægters venlige Samqvem og Færd i sildigste Tiders Udvikling. Ogsaa her har Ordet af Sandhed talt, og hvo som vilde agte det i Sandhed kunde forstaae det altid endnu betegner det sig klarere og klarere i Tidens Løb, og vore Dages store Tegn nægte det ikke. Hvad har, som det kaldtes, det dalende Europa at sætte imod det opgaaende Amerika, om dette vilde optræde mod Europa som dettes Folkefærd optraadte selv indbyrdes imod hinanden, hvad andet end – Tarvelighed og Maadehold, Flid, Konst og Vindskibelighed imod dets Jordbundsuhyre, fristende Overflod, der som saadan da villig tilbyder sig selv – Troe og Love i Tillidens Vilkaar. Aandlivets Magt mod Muldets Vælde, imod dets minerige Afgrundes Sølv og Guld – i hine de venlige Baand, som skal omslynge al Verdens Slægter med Folkelivets christelige Udvikling; i disse de af Ondt selv endnu fastholdte, selv onde, Gjengieldelsens Lænker.