Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-04-20
Da der gives intet paa Jorden, som jo kan blive misbrugt i Menneskenes Hænder, saa er det naturligt at Lovene maa vide at sætte Skranke for Misbrugene, endog der, hvor Nogen nyder den meest uindskrænkede Eiendomsret. Men vilman udvide dette Begreb, og paastaae, at fordi Misbrug kan finde Sted, ogsaa Brugen ikke kan tænkes uden indskrænket, saa synes man at feile En Eiendomsret, som endog uden Hensyn til Misbrug, er underkastet Jndskrænkning, ophører, nøje betragtet, at være Eiendomsret. Hvor kan jeg sige, at Nogen eier et Stykke Jord, naar det kommer an paa en Anden at bestemme, naar og med hvilken Sædeart det skal besaaes, Skaden af den indskrænkede Eiendomsret er aabenbar. Jngen vil give sig Umage for at erhverve Noget, naar det er uvist, om han nogensinde tør nyd Frugterne deraf. Jngen vil plante Træer, naar det i Forveien er ubestemt, hvorvidt det engang vil blive ham tilladt at svale sig i deres Skygge eller benytte sig af deres Ved. En indskrænket Eiendomsret maa altid svække Lysten til at erhverve, thi Jndskrænkningen gjør Eiendomsretten prekær, og ingen kan med Bestemthed afpæle Grændserne for, hvorvidt Jndskrænkningen engang med Tiden kan og vil gaae Vist nok har Samfundet og dets Repræsentantere Ret til at fordre vor Formue, ja endog vort Liv, naar det gielder om det Heles Redning i Nødens og Farens Dage, men denne Ret grunder sig paa den oprindeligen indgangne Selskabspagt, der gjorde saadanne Offere til nødvendige Betingelser, ikke paa nogen fortrinlig Eiendomsret over vor Formue eller vort Liv. Hvad vilde al Patriotisme, blive til, naar det, der sædvanligen betragtes som en høimodig og frivillig Opoffrelse for Statens Vel, ikke skulde være andet end ubetinget Pligt, som Staten paa Grund af en høiere Eiendomsret, til enhver Tid kunde fordre af os, Uagtet Enhver uden Tvivl burde besidde en uindskrænket Eiendomsret over den Ting, som er hans retmæssige Eiendom, og kun Misbrugen, deraf burde være ham formeent, saa kan den fri Raadighed derover dog kun ubetinget tilstaaes ham saalænge han lever; thi efter Døden bliver det ham naturligviis ikke mere mueligt at forekomme Misbrugen eller de skadelige Følger af Tingene, naar Anvendelsen skal skee efter den Bestemmelse, han har gjort. Det maa altsa være de Efterlevende forbeholdent, at indrette og forandre hans Bestemmelse efter Omstændighedernes Medfør og det Almindeliges Tarv. Naar f. Ex. Nogen for mange Aar siden har testamenteret en vis Sum til Jagttagelsen af en vis religiøs Ceremonie, som strider mod den siden i Landet indførte Ritus, saa er det naturligt, at denne Sum maa kunne anvendes til et andet og hensigtsmæssigere Brug. Men denne Forandring af Anvendelse skeer ikke paa Grund af nogen Ret, som de Efterlevende have over den Afdødes Eiendomsret, men af den simple Aarsag, at Alting i Verden, Lovene selv, ere og maa være underkastede Forandringer, og at altsaa det, der betragtes som gavnligt i det ene Aarhundrede, kan være skadeligt eller i det mindste høist upassende i et andet. Man maa altid forudsætte hos Testator en fornuftig Hensigt, og altsaa antage for afgjort, at efter hans Død, de dertil beføiede Efterlevende, ved at handle i lige Hensigt, efterkomme hans Villie, skjøndt under en forandret Form. At Eiendomsretten næsten altid er bleven betragtet som hellig, synes ikke at være bygget paa saa løse Grunde, som man ved første Øjekast maaskee skulde troe. Jo mere en Rettighed er udsat for at forulempes, desto nødvendigere har det til alle Tider været at tillægge den et Slags Hellighed. Menneskene indsaae allerede meget tidligen, at ingen Ret vilde lettere kunne indskrænkes og krænkes end netop Eiendomsretten, eftersom Fristelserne og Leilighederne hertil maatte voxe i samme Grad, som Slægten og med den Fornødenhederne tiltoge. Oplyste og uoplyste Nationer proclamerede derfor Eiendomsretten for hellig. Men derved havde de, som enhver let indseer, ikke villet forstaae, at ogsaa dens Misbrug skulde betragtes som hellige. Hvo skjønner ikke, at man gjerne kan besidde uindskrænket Eiendomsret over sit Skib, uden just at have Frihed til at lade det forsætligen kulseile, eller til sit Huus, uden just at have Tilladelse til at sætte Jld paa det, En Ret ophører at være en Ret, naar dens Besidder anvender den paa en forbrydersk Maade.