Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-02-24
J Constitutionsforslaget forekom det ham hævet over al Tvivl, at der ikke i Stænderanordningen indeholdes nogen Beføielse for Forsamlingen til at gaae ind paa Forfatningsporgsmaalet; men naturligviis er han meget constitutionelsindet, skjøndt han har været mere i unge og nerfarne Dage, da Sagen ei forekom ham saa indviklet. Han er endog i en dobbelt Uovereensstemmelse med Lys Forslag. Tokammersystem er absolut nødvendigt af den paafaldende Grund, at det reent Materielle ei skal faae Overhaand. Der taler vistnok ligesaa Meget for To som for Etkammersystemet; men det rene Maaterielle og Egoistiske har netop havt sit Standqvarteer i Pairskamre og Overhuset, hvori da, til en vis Grad, ei er noget Ondt. Den vigtigste Sag for det nye Parlament maatte være – begribeligt – "Finantssagen" som ei gik an for Holsteens Vedkommende. National sagen er en anden haard Prøvesteen. Knuth talte slet ikke, men han har rimeligviis havt den samme varme Sympathier for den, som f. Ex. Tutein, der vel underskrev Andragendet forrige Gang, men denne Gang er vilde være med. Hans Ord i Slutningstalen om det uheldige Værnepligtsforslag ere fra en anden Side særegne: denne Forholdsregel (Lovudkastet) er saa stor og omfattende, at den heldige Gjennemførelse vil være nok til at sikkre Hs. Majestæt høi Plads blandt nulevende Fyrster, og blandt hans Forfædre i Riget." Denne Reform vil aldrig udslettes af Danmarks Aarbøger." Fortjenesten er Kongens o. s. v. Og Clausens Alvorsord om alle de Farer, som true, og som Forsamlingen vistnok med samme Alvor har lagt paa Hjertet, er for Knuth kun en mørk Betragtning, for ham maa Danmarks Tilstand, og Fremtid være lysende og deilig; her er ei Aarsag til Andet end Fryd og Gammen; en saadan ny Recruteringslov afværner alle kommende Ulykker. Men fremfor Alt er Commiteebetænkningen over Ophævelsen af den patrimonelle Jurisdiction som Justitsraad Stampe ogsaa har underskrevet – lærerig og characteristisk ei aristocratisk Overvægt, men den modsatte Forestillingskreds er den Hindring, Regjeringen vil have at bekjæmpe." Regjeringen maa ei vige for Opinionens Fordomme." Den virkelige Frihed (9: adelige Privilegier), glemmes under en negativ Stræben efter Lighed." Det siger saa omtrent, om ei ligefrem ved Ordet, at den offentlige Mening, Tidens Krav og Fordringer, Folkets Haab og Ønsker bliver det netop Regjeringens Pligt at modsætte sig jo stærkere, jo meere indtrængende disse blive. Men især ere disse Ord betydningsfulde, som de meest arieratisk trodseende vi længe have læst: "Det er som Repræsentanter for deres Slægt, at de udøve disse Rettigheder, og som saadanne at de have at svare." Man maa ei troe, at de skulle forglemme deres Ære at bede at beholde som personlig Gunst den Ret, der ingenlunde er givet dem for personlig Tilfredsstillelse. Disse ere vor liberaleste Adelsmands Ord, Skulde man ei troe, at høre en fransk Greve paa Frondens Tid, eller idetmindste det Slags Folks Tale, som Jntet havde lært, og Jntet glemt. Man misforstaae os ei, som om vi skulde have Noget imod ovenstaaende Sætninger fra et aristoratisk Standpunkt, den honnetteste Mand kan være sig disse Grundsætninger bekjendt, ja vi vilde ogsaa søge at skabe saadanne Meninger, om de ei vare tilstede, for den uundværlige Opposttions Skyld; men maae vi være fri for, at den Mand, som vedkjender sig saadanne Principer, henregnes til dem, der elske Friheden og vil et nyt og bedre Grundlag for Statsforfatningen og Statsforvaltningen. Men desuagtet sørge vi dog over, at den eneste Mand af vort Aristokrati, som der sattes Haab til, gjør et saa gevaltigt Tilbagetog, uctop fordi han var den eneste. Forresten staaer Knuth endnu saaledes, at han kan dreie sig, som Omstændighederne fordre det. Det næste Sexennium kan føre ham tilbage hvor han stod 1840, men det kan ogsaa gjøre ham til Dux paa den røde Bænk. Kan man saaledes ikke Andet end opgive Haabet i een Henseende om denne Stænderdeputerede, saa er der endnu ingen Grund til at opgive Haabet i en anden Henseende, nemlig, at han maaskee dog kan blive en ægte Aristocrat. At faae en saadan er et betydeligt Skridt fremad; alle de, man hidindtil har seet figurere, ere uægte, det vil sige, de have kun været Hof- og Regjerings-Aristoerater, uden Selvstændighed og Selvbevidsthed ligeover for den formodede høieste Mening og Bureaucratiet, uden at gjøre mindste Forsøg paa at indtage en mæglende og imponerende Stilling mellem disse Magter og for at tale i deres Sprog Plebeismen. Vil Grev Knuth ikke Andet, saa ønske vi ham dog en saadan Stilling. Kun blive en af Standens simple Drabanter kan han ikke; han er allede voxen udaf den og over den. Jntet Menneskeligt er ham fremmed: heri bestaaer hans Udmærkethed. En dansk Folkeaand rører sig nægtelig i ham. Han træder allevegne til, og slutter sig til alle Personligheder, hvor han kan fremme det Ædle, Gavnlige og Gode; han er en god Pengemand, men han skyer ei gentelmeensmæssige Opoffrelser. Gid der var Mange af hans Stand som han, eller han formaaede at drage nogle af dem op til sig