Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-03-02
Jndenlandske Efterretninger. Af Jacob Aalls Erindringer som Bidrag til Norges Historie fra 1800-1815, første Deel, meddeler Fædrelandet en gjennem flere Numere fortsat Anmeldelse, hvoraf vi skulle tillade os at optage følgende interessante Brudstykke: Forfatteren giver et lyst billede af den Tilfredshed og Lykke, som herskede i Norge i Aarene 1800 til 1807. Jngensteds hørte, som til samme Tid saaofte var Tilfældet i Danmark og navnlig i Hovedstaden, en Yttring af Misnøie med Regjeringen eller dens Foranstaltninger. Den danske Regjering fornegtede ikke sit milde og humane Sindelag mod Norge, som ofte skaanedes mere end Danmark selv. Klager, der tidligere havde lydt og senere bleve høirøstede, som over Savn af Universitet, BankAssurancevæsen o. s. v., vare dengang forstummede under den herskende almindelige Velstand og udvortes Velvære. Handel og Skibsfart og øvrige Næringsveie vare i en blomstrende Forfatning. Jndkomsterne fløde rigeligt og som Følge deraf føltes intet Tryk af Skatter og Afgifter. De mest indbringende Embeder beklædtes da af Landets egne Børn, og kun de høiere Poster vare i unge danske Adelsmænds Hænder; men disse vedligeholdt som oftest ved egen Formue den store Glands, de førte Jmod disse Stormænd herskede ogsaa blandt Folket den loyaleste Stemning, omtrent som i Danmark, naar man gaaer, en Række Aar tilbage i Tiden. Man saae dem ankomme til Byerne under Kanonernes Torden og drage igjennem den opstillede Borgervæbningsrader, og ofte hele Skarer at strømme. dem imøde paa Landeveien, for at ledsage dem til det festligen smykkede Gilde. De Frihedsideer, som den franske Revolution udbredte over Europa, og hvoraf i Danmark Mange bleve saa stærkt grebne, fandt ingen Gjenklang i Norge, hvor Frihedsord i det Høieste løde ved Gildebordet. – Norge har havt faa eller ingen Perioder, hvori dets vigtigste Næringsveie, Handel, Skibsfart og Skibsrhederi, Udførsel af Trælast, Bjergværksbrug og de dermed forbundne Haandteringer, Fiskeri (kun med Undtagelse af den ustadige Vaarsildefangst) have blomstret mere end i disse Aar. Et stærkt Vidnesbyrd om den herskende indre Driftighed og tiltagende Velstand give de stedse voxende Toldindtægter. J Aaret 1785 var Tolden i Norge omtrent 570,000 Rbd., i Aaret 1806 beløb den sig til omtrent 1,300,000 Rbd., altsaa meer end fordobblet, en Sum, der vel er under det, som det nuværende Toldbudget udviser, men i Virkeligheden bliver langt større, naar man tager i Betagtning, at adskillige Gjenstande, der nu spille den vigtigste Rolle paa Toldlisten, dengang deels fortoldedes i Danmark, som alle Collonialvarer, deels indgik toldfrit, som Korn, naar det indførtes fra Danmark, hvilket var Tilfældet med den største Deel, og tillige erindrer, at Norges Folkemængde dengang var 25 pCt. mindre end nu. Trælasthandelen dreves i hine Aar med overordentlig Fordeel paa England, hvor Norge næsten havde Monopol paa denne Handel, fordi Sverrigs Tømmer endnu ikke i synderlig Mængde havde fundet Veien til Kysterne, og Østersøens Stæder, som oftest ved Krigsforhold vare hindrede fra at optræde som Medbeilere. Udskibningen naaede i 1805 en Størrelse af 270,000 Læster, og, skjønt den siden Freden, med Undtagelse maaskee af de allersidste Aar, bestandig har været i Stigen, har den dog neppe naaet dette Tal, ligesom den aldrig har været saa fordeelagtig for Udskiberne. Ofte fandt man da i Norges frodige Skovbygder Bønder, hvis Vægge prydedes med Velstandens Tegn, Kobberkjedelen, der hængtes paa Væg for hvert tusinde Daler Bondens Formue var voxet. Hvo der i hine Dage, siger Forfatteren, vankede i Fjeldegnene, vil erindre sig, hvor mange Spor af Velstand, stundom endogsaa af en vis Rigdomsgrad der fandtes. De skovrige Egnes formuende Gubber vare et billede paa Fortidens selvstændige Mænd, der fremtraadte blandt deres Medborgere i By og paa Land som Jordens Herrer, og ikke som ydmyge og afhængige Vasaller. En ulykkelig Mellemtid har fordunklet disse lyse Billeder, og hverken Fjeld eller Strand har nu saa mange af den Art at fremvise, og Velstanden maa, hvor den skimter frem, udledes af andre Kilder." Trælastudskibningen var for det Meste i enkelte Storhandleres Hænder, men disse paalaae det efter den Tids Sæder at sørge for deres Undergivne i den arbeidsløse Vintertid, og der dannede sig saaledes et vist patriarchalsk Forhold mellem Foresatte og Undergivne, der hørte til samme Virkekreds. Var der end heri tillige noget Aristokratisk, som kun lidet passer til Norges nuværende Forfatning, saa havde dette Forhold dog ogsaa sin skjønne Side og medførte Fordeele som nu savnes. Skibsfart og Skibsbyggeri havde i denne Norges lykkelige Tid ikke mindre gunstige Vilkaar. Under den franske Revolutionskrig forøgedes de norske Skibes Antal meer end 50 pCt., og Drægtigheden af de Skibe, som vare beskæftigede i Skibsfarten ved Krigens Udbrud 1807, var større end den, Skibslisterne vise indtil Aaret 1838. Skibsrhederiet var dengang ikke indskrænket til Kjøbstæderne, men udbredte sig langs hele Norges Kyster, især paa Strækningen fra Frederikshald til Lindesnæs, og i simple Huse, hvor Tarvelighed og jævne Sæder herskede, skjulte sig ofte store Capitalister. Denne Næringsgreen trak sig endogsaa over Kystlinien dybere ind i Landet, idet mange Bønder satte en Deel af deres erhvervede Formue i en Næringsvei, der bød saa store Fordeele. Blandt disse Kystbeboere, siger Forfatteren, havde den gamle Regjering sine troeste Tilhængere, den nye Statsform de ligegyldigste Tilskuere, der endog ugjerne indskreve sig paa den Liste, der gjorde dem til virksomme Borgere. Deres Sjæl og Sind hæftede sig meere ved Savnet af en forsvunden oekonomisk Lyksalighed end ved en Statsforandring, som grundfæstedes under Landets store Lidelser, og hvis heldige Følger laae i Haabets Fjerne. Et Glimt af den gamle Velstand maatte under en fornyet Handelsvirksomhed igjen oplive disse Egne, for de betragtede sig som det nye Norges egne Sønner, og endnu den Dag i Dag er hiin gamle Tilstand, deres Jdeal af borgerlig Lyksalighed, og Stranden saavel som Fjeldet velsignede Christian den Syvendes Regjerings-Dage. Forfatteren meddeler i denne Henseende ogsaa et charakteristisk Træk fra det Jndre af Landet. Da Bernadotte som Kronprinds i Aaret 1815 paa en Reise var kommen til Guldbrandsdalen, meldte sig en Bonde for at tale med Prindsen og bede om, at de maatte faae Christian den Syvendes Religion igjen. Prindsen, for hvem Statsraad Motzfeldt, der ledsagede ham, oversatte Bondens Ord, studsede meget over denne Begjæring og spurgte, om der var gjort noget forsøg paa at forandre Religionen. Motzfeld maatte da forklare ham, at Bondens Ønske kun gik ud paa, at de maatte faae de samme gode Tider igjen som under Christian den Syvende.