Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-02-09
En anden Ting, der kunde trænge til nærmere Oplysning, vare de Ord, som den foregaaende Taler havde brugt, "at tage Magten fra Kongen og give den til Stænderne." Vistnok vilde Stænderne ved en fri Forfatning erholde større Magt; og Enevælden saaledes ophøre, men derfor blev Magten ikke taget fra Kongen, som desuagtet blev hele Statens ypperste Hoved, der stod i Spidsen for Regjeringen og hele Folket baade i Fred og i Krig, og uden hvis Villie og Samtykke ingen Lov kunde blive til. Det var egentlig kun Magt til at skade, ikke Magt til at gavne, der blev berøvet Kongen, og overhovedet maatte man ikke troe, at han i Virkeligheden havde en saadan Enevælde, som dette Ord antyder. Saalidet som Kongen selv gaaer omkring og fanger Tyve eller kaster Sneen paa Veien, saalidet kan han ogsaa i vigtigere Sager kjende Alt, see Alt med egne Øine, udrette Alt selv, men det er Embedsmændene, efter hvis Forestillinger de fleste Sager afgjøres, dem der udføre, hvad der skal gjøres. Deres Magt vilde det derfor nærmest komme til at gaae ud over; det var ikke saa meget Kongens, som Collegiernes Jndflydelse, man ønskede fløttet over til Stænderne; det var folkekaarne Raadgivere, man vilde stille ved Siden af Thronen, istedetfor de selvkaarne Raadgivere, der nu udøve en stor Deel af den Magt, som tillægges Kongen, men som unddrage sig Ansvaret for deres Handlinger, ved at krybe i Skjul bag Kongekaabens Purpur, og ved saaledes at stille deres Herre blot for Meget, hvortil han i Virkeligheden kun laaner Navnet. Stænder vilde Alle have; thi saa vidt var det dog, Gudskeelov, kommet i Danmark, at Jngen ønskede den forrige Tilstand tilbage, da Folket ikke engang turde snakke med ved sine egne Anliggenders Ordning. Men hvad kunde det nytte, at Vælgerne med stor Samvittighedsfuldhed udsøgte de bedste Mænd af deres Midte, at disse kom sammen og drøftede og arbeidede og stræbte for Folkets Bedste, naar deres Raad intet frugtede, naar et Par med Folkets Anskuelser og Fornødenheder maaskee lidet bekjendte Etatsraader ved deres grønne Bord kunde fremstille Sagerne saaledes, at det Ene efter det Andet blev henlagt, forkastet, forkvaklet. Det vilde man søge at forebygge, og det kunde kun skee ved at tildeele Stænderne større Jndflydelse, Jndflydelse til virkelig at sætte igjennem, hvad de til det Almindeliges Gavn havde udtænkt og vedtaget. Den Kraft, Stænderne fik, den fik derved hele Folket, og den vilde vise sin Virkning i det Smaa, som i det Store. Giv Stænderne Magt, og Selvfølelse og Selvbevidsthed, og Glæde og Virkelyst vil vaagne i hver dansk Mands Bryst, Regjeringen vil vinde i Dygtighed og Styrke, Skatterne ville blive ringere, eller idetmindste ville de offentlige Midler blive anvendte paa en nyttigere Maade; i Communerne - i Sognene, Amterne og Byerne, ville mange brave Folk, hvis Kræfter nu ligge ubenyttede, faae Leilighed og Lyst til at virke for deres Medborgere, og selv reent private Foretagender ville trives bedre, naar der er mere tilladt, mindre forbudt, naar Friheden sikkrer Retten, styrker Modet, letter Bevægelsen. Kort sagt, det vil blive lettere at gjøre noget Godt, vanskeligere at gjøre noget Slet, vanskeligst at gjøre – slet Jngenting. Derfor maa man ikke troe, at man vil tage nogen god og ønskelig Magt fra Kongen; thi idet man vil give Folket større Magt, giver man ogsaa Kongen større Magt, thi dets Vælde er hans Vælde. Thi det er ikke med Kraften som med en Sum Penge, at hvad man giver til den Ene, det tager man fra den Anden, og deeler man det, saa faaer hver kun det Halve. Nei, jo meere Kraft Folket faaer, desto større bliver Kongens sande Magt – til at fremme alt Godt i Landet, til at modstaae fremmed Anmasselse, til i Krig at forsvare vor Uafhængighed. Kun i eet Stykke gjælder det, at hvad man tager fra den Ene, det faaer den Anden, og det er netop Pengene; men hvis det nu ogsaa blev saa, at Regjeringen fik lidt mindre, og Skatteyderne beholdt lidt mere; var Ulykken da saa stor, Er det da saa ubilligt, om Hvermand, saavidt muligt, selv nod Frugterne af sit Arbeide? Eller er det saa urimeligt, naar man troer, at Enhver veed bedst at anvende, hvad han selv har erhvervet? Den rette Statskasse, det er Hvermands Lomme; den bør staae aaben, saa ofte det gjælder Nationens Ære og Frihed eller noget i Sandhed nyttigt og ædelt Foretagende, – den maa være lukket, naar Talen er om gale Projecter og forfængelig Tant. Den Haand, der aabner og lukker denne Lomme, det er Skattebevilgningsretten, og Folkets udkaarne Mænd, det er den bedste Skattemester; derfor er denne Ret den vigtigste af alle constitutionelle Rettigheder, den, som overalt har havt den gavnligste Jndflydelse, den, som ogsaa hos os er Maalet for de varmeste Ønsker. Taleren sluttede med, at efter hans inderlige Overbeviisning var Spørgsmaalet ikke om, men naar vi skulde faae, hvad de fleste oplyste Nationer alt havde, hvad ingen, der havde faaet det, vilde opgive, hvad alle, der ikke havde det, stræbte efter. Naar Det vilde især beroe paa, hvor klart Folket erkjendte dets Gavnlighed, hvor levende den Længsel var, det følte derefter. Derfor skulde det glæde ham, om hvad han her havde sagt, maatte have bidraget til at oplyse den Ukyndige, at berolige den Ængstelige, at styrke den Tvivlraadige, og hvis hans Ord ikke havde havt den Virkning, hvis han havde talt for døve Øren og til forhærdede Hjerter, da vilde han altfald trøste sig med, at han ved at virke for sin Overbeviisning – tidlig og sildig, Vinter og Sommer, ude og hjemme, ved Dag og ved Nat kun gjorde, hvad der var hans Pligt. Men han var overtydet om, at han ikke behøvede at ty til en saadan Trøst, men at ligesom han var bleven hørt med velvillig Opmærksomhed, saaledes vilde hans Ord blive overveiede i Stilhed og droftede i Forening og virke til at klare Tanken og varme Hjertet hos dem, fra hvilke han nu maatte tage Afsked. Levende Bifaldsraab stadfæstede denne Forventning, og længe efter at disse tvende uvante Gjæster havde forladt vor Bye, saae man endnu Bønderne samlede i Grupper og i Samtaler livligere og indholdsrigere, end dette som oftest er Tilfældet. Vi fandt os for nogle Dage siden (i No 13) forpligtede til i den liberale Presses og vort eget Navn at protestere mod den Beskyldning af Hr. Pastor Giessing, at vi havde arbeidet paa at udelukke Embedsmændene fra Stændersalen, og berørte ved den Leilighed de væsentligste 2 BeGrunde, hvorfor det fornemmelig ved Embedsmændene var af Vigtighed for vælgerne at iagttage Forsigtighed. Hvad vi i Slutningen bemærkede om Embedsedens *) Jndflydelse i denne Henseende, skulle vi nu forsøge noget udførligere at fremsætte. Til de Grunde, som saa saare let kunne bevæge den mindre characteerfaste, mindre uegennyttige, mindre fædrelandskjærlige Embedsmand til i og udenfor Stændersalen at fortie sin Mening, naar han troer, at den ikke vil være Regjeringen eller hans nærmeste Foresatte behagelig, eller vel endog til at tale lige imod det, som hans indre Overbeviisning siger ham at være det Sande og Rette, have vi forhen ikke henregnet den, at Embedsmanden, ved at træde i Statens Tjeneste, har aflagt en Eed, som blandt andet indeholder den Forpligtelse, at værne og Kongens Souverainitet og absolutum dominium. Thi vi have anseet det som en almindelig Grundsætning, at Staten ikke er berettiget til at paalægge sine Embedsmænd, udenfor deres særegne Kaldspligter, nogen Forpligtelse til at tænke, tale eller handle i en vis Retning, naar en saadan Forpligtelse enten i og for sig var umulig at opfylde for den samvittighedsfulde og oplyste Mand, eller stod i Strid mod det, der var tilladt for andre Statsborgere, som ikke ere traadte i et saadant særegent Forhold til Regjeringen. Denne Anskuelse har Regjeringen ogsaa til alle Tider hyldet, idet Kongeloven og Christian den 5tes danske Lov paalægger alle Statsborgerne uden Undtagelse den selvsamme Forpligtelse, som naturligviis ogsaa efter Trykkefrihedslovgivningen maa iagttages i Alt, hvad der udgives paa Prænt, ligesom Soldatereden, Borgerskabseden o. s. v. indeholde det Samme. Det maa altsaa betragtes som afgjort og erkjendt, at Regjeringen aldrig har paalagt og ikke kan paalægge sine Embedsmænd nogen særegen Forpligtelse til at hylde dette eller hiint politiske System, men at den Pligt, der i saa Henseende paaligger Embedstanden, i lige Grad gjælder for alle Statens Borgere uden Undtagelse, og naar der affordres Enhver, som indtræder i Statens Tjeneste, en særegen Eed, da skeer dette forsaavidt Eden ikke angaaer hans Embedsførelse kun for at han under mere høitidelige Former skal vedkjende sig at være Regjeringens Undersaat og Statens Borger, og love at opfylde de Pligter, der som saadan til enhver Tid har paaligget ham. Dette udtales til Overflod i selve den danske Embedeed saa tydeligt, at der ikke kan være mindste Tvivl om, at dette er Regjeringens Mening, da det hedder som jeg og desforuden pligtig og skyldig er. Det bliver da kun at undersøge, hvad det er, der ved dette for alle Danske gjældende Bud er befalet. Uden at ville indlade os paa konstige Fortolkninger af Loven og Eden, skulle vi blot bemærke, at selv de Blade, der udgive sig for at være Regjeringens Forsvarere, udtrykkelig have indrømmet, at der ikke kan være Tale om, at Eden skulde gjælde efter Bogstavens strenge Mening, da den saaledes vilde ophæve sig selv, idet den indeholdt ) Ved en meeningsforstyrrende Trykfeil stod Embedsmændenes i Stedet for Embedsedens. Ligesaa stod i Begyndelsen af samme Artikel eenslydigt for eenstydigt. Noget, som intet Menneske kan love eller holde, ligesom dens slette forældede Sprog og Form vilde gjøre en saadan Anvendelse høist mislig. Ved Or denne Souverainitet og absolutum dominium, som fra Rigsdagsforhandlingerne 1660 ere komne ind i Kongeloven og Embedseden, forstodes dengang noget ganske Andet end nu, thi den selv samme Forsamling, som fratog Adelen Souveriniteten og gav den til Kong Frederik den 3die, overlod med det Samme til Kongen at udfærdige sin egen Reces eller Haandfæstning ( Constitution) og forudsatte saaledes, at Souverainitet og Constitution meget vel kunde forenes, hvorimod der heller ikke i Ordets Betydning synes at være noget til Hinder. Men fremfor Alt skulle vi udhæve, at enhver indgaaet Forpligtelse finder sin fuldstændige Forklaring, naar det kan bringes til Vished, hvad begge Parter - den som modtager, og den som giver Løftet – have forstaaet derved, og disse have været enige. Dette mene vi nu at være Tilfældet med de danske Undersaatters Pligt at forsvare Kongens Magt, der, som ovenfor viist, ikke er forskjellig fra Embedseden. Thi og Regjeringen end gjorde andre Fordringer paa den Tid, da hin Formularer bleve til som Værn imod høiforræderi ske Forsøg, hvilke Regjeringen med eller uden Grund frygtede af den med Magt beseirede Adel, saa er det dog vist, at den danske Borger i en lang Række af Aar har været i Besiddelse af Frihed til at tænke, tale og skrive efter Samvittighed og Overbeviisning, at Regjeringen ikke har fordret en Slavisk Underkastelse af Meninger og Tanker, som dog aldrig kan være oprigtig, at det uagtet alle Jndskrænkninger i Trykkefriheden, dog stedse har været tilladt i trykte Blade og Skrifter at undersøge forskjellige Statsforfatningers Fortrin og Mangler og at udtale den Anskuelse, at en friere Forfatning vilde være ønskelig for vort Fædreland; og for kun at holde os til det, som ligger os nærmest: det har fornemmelig under Christian den 8des Regjering været anerkjendt for lovligt og tilladeligt at udtale Ønsket og Skattebevillingsret og politiske Garantier. Dette har Kongen erkjendt ved sine naadige Svar paa Adresser, som indeholdt saadanne Ønsker, ved at give Adskillige, som have erklæret sig for en Constitution og underskrevet derhen sigtende Adresser, Beviser paa sin Tilfredshed, og Naade, ja endog i selve Rescriptet og Embedsmændene, ved ikke at omtale eller irettesætte andre Statsborgere; Cancelliet har erkjendt det ved ikke at beslaglægge Blade af saadant Jndhold, og Domstolene ved at frifinde beslaglagte Blade, der udtalte sig for en friere Forfatning, naar den bestaaende kun ikke var lastet og der ikke fandtes Spor af "Tilsidesættelse af pligtskyldig Opmærksomhed. Alt dette, mene vi, viser tilstrækkelig i hvad Betydning Regjeringen modtager og fordrer et saadant Løfte, og at Undersaatterne i det Hele ikke have anseet sig forbundne til noget Andet og Mere, end Regjeringen har forlangt, behøver vel intet Beviis. Der gives dog vel ingen Dansk, til hvad Parti han saa end hører, som tør beskylde en Clausen, en Schouw, en Hvidt for Pligtovertrædelse ved at have erklæret sig for en Constitutions Gavnlighed, eller som ikke meget mere med uindskrænket Høiagtelse har fulgt disse og andre ædle Hædersmænds Færd i Roeskilde og Viborg, At det skulde være pligtstridigt udenfor Stændersalen at tænke og sige det, som Pligt og Ære byder at sige derinde, vil kun den paastaae, som troer, at hine Mænd nu vilde fornægte, hvad de hist have vedkjendt sig. Enhver, som føler sig kaldet til ved Tale og Skrift at virke for Folkets Oplysning og Dannelse, er jo dog Medlem af den store altid bestaaende Stænderforsamling, og for ham maa dog vel ogsaa den af Religionen og Fornuften givne Lov gjælde: at Enhver haver at rette sig efter sin samvittighedsfulde Overbeviisning om hvad der kan fremme det almindelige Vel."