Ribe Stifts Adresseaviser, 1818-09-08
En stræbsom og brav Borger af Kiøbenhavn, Skibsfører, Lorentzen, har havt det Uheld aldeles at forlise i Østersøen, paa de preussiske Kyster. Han førte en Skonnert, hvormed han gik herfra for 5 til 6 Uger siden, en Søndagmorgen, kom lykkelig til sit Bestemmelsessted, fik tilladet den paa følgende Fredag, og vilde gaae tilbage med en føielig Vind; men om Løverdagen blev Vinden contrair med tiltagende Kuling. Kl. 7 om Aftenen blev Skibet læk. Pomperne bleve satte i Gang, men Skaden tog meere og meere til, og for at bjerge sig og Mandskabet maatte han søge Havn. Morgenen derpaa maatte ham kaste al Dækslasten overbord, da Vandet stod ind paa Dækket; han anvendte al muelig Flid for at komme i Havn, men forgieves. Søndageftermiddag Kl. 6 vilde Skibet ikke længere flyde, hvorfor han maatte landsætte: men i det det rørte Grunden kantrede det over med Masterne i Vandet; Søen og den svære Brænding satte bestandigen over Skibet. En Mand, der kunde spømme, sprang over bord og kom lykkelig i Land, men saa udmattet, at man fandt ham om Morgenen halv død. Han skulde gjøre Anstalt til Redning men dertil var nu intet Haab forhaanden. Søen brak bestandigt over Skibet, saa at de vare alle udmattede. Klokken omtrent 11 om Aftenen døde Drengen, Kl. 11 enhalv en af Matroserne og Kl. 11 enhalv om Morgenen Styrmanden. Han ventede hvert Øieblik samme Skiæbne. Han bad om Kræfter og fik dem, saa at han kunde holde sig fast paa Masten til om Morgenen Kl. 6, da hans Frelse nærmede sig. Et engelsk Skib tog ham op, der blev han forsynet med Mad, Drikke og Klæder fra Top til Taae, og overalt menneskekierHan blev derpaa sat i Land ved Heel, men lig behandlet. var endnu saa udmaattet, at han neppe kunde holde ud den enfierdedeel Miil, han havde at gaae, hans Lemmer var gule og blaae. Den 10de August, da dette blev meldt hertil, var en af Matroserne bleven opfilket og begravet, men de andre ikke. Den Matros, der svommede i Land, var i Bedring. Af Skonnerten var ikke en Sump igien. Under 12te August meldte den forulykkede til sin herværende bedrøvede Familie, at han da var saa vel igien, at han kunde gaae omkring, at endeel et Skibets Takkelage var bjerget, men aldeles intet af hans eller Mandskabets Tøi, at Skroget laae adsplittet paa Land i en Miils Distance, samt to af de Druknede endnu ikke vare fundne. - Saaledes er da denne agtværdige Familie ved et reent Uheld kommen i saare trykkende Omstændigheder. Marielunden, der ikke uverdig bærer dette kjere Navn, er for Jndvaanerne i Randers det samme i Mignatur, som Frederiksberghave er for Kiøbenhavnerne. Jdeendførelserne ere mange. Her møder Øiet et Blomsterparti, hist en Grorte. Nu træffer man paa en Labyrinth, nu paa en Kilde. Hist seer man er Monument, her en liden Urne Nu kommer man i en snørlige Allee, nu forbi en Høi. Nu øiner man en Blomsterkurv, nu staar man ved en Kilde o. s.v. Om Sommeren lokkes de Reisende sædvanligen derud af det hvitkneisende Tøihuus, og nyde da i Træernes Skygge en sand Vederqvægelse, som føles dobbelt, naar man kommer fra den tørre, brune Hede. I dette Anlæg mangler det heller ikke paa Vers og Jnscriptioner. Paa en fiirkantet Stotte læser man, rundtom paa alle fire Sider: Maria - Bengne - Gration. - Pia, og nedenunder, ligeledes fordeelt paa alle Sider: Naar Fredens Engel huldrig smiller - til Lunden glade Hjerter iler Maria elsket af Sit Folk - for at velsigne Fredens Tolk.