Københavns Adresseavis, 1760-06-20
Slutningen af Adolph Dieterich Ortmanns Femte Brev. Je kiender jo vor Ven den elskværdige Hr. von BeDe veed, at han er tvungen til endnu at krybe saa omkring, uden at han engang har rette Kræfter til at gaae, eller at kunde opløfte den Arm, som af hans Blessure er bleven lam. De Smerter, som han endnu maae udstaae ere store, da han, som er Dem bekiendt, har ved den hele Bataillon faaet de fleste og farligste Blessurer. Og hans Cuur, samt hans elendige Tilstand har nu allerede varet siden Slaget ved Prag. Han vilde gjerne med megen Glæde atter anføre sit Compagnie saa tappert imod Fienden, som han altid har ført det. Men han er endnu ikke i Stand, dertil. Og uagtet denne lange Tid hører jeg endnu ikke en eneste ubillig Tanke om ham af nogen, som kunde være ham fornærmelig. - Hvor mange vakre Officierer ligger i lang Tid syge, som just ikke ere meget sterk blesserede. Det behøver ikke altid at være store Blessurer, som paa en god Tid giør os udygtige til at tiene i Feldten. Ethvert billigt Menneske fæl To der om en ham ellers bekiendt retskaffen Mand, ikke strax en vidrig Dom, ved en enkelt Omstændighed, som synes contrair. Men saasnart De ere blevne friske igien, saa udfordrer Deres Samvittighed, at De gaaer til Regimentet igien. Da nøler De heller ikke; marscher De hen igien for at giøre alt hvad Dem mueligt er med for den retfærdigste Sag. En Krig, som allene føres for Fædernelandets Beskyttelse, til Beskyttelse for Samvittighedens Friehed, og for en ærlig Fred at erholde maae oplive Hiertet med nyt Mod. Den Ære af en retfærdig Sag falder paa enhver med, som vover sig for den. Nu er det Tid at en retskaffen Mand udviser sin Troskab ved ægte Prøver. Og en sand Christen vil i Sandhed giøre det. Seer De paa Kongens Exempel, med hvilken Bestandighed han holder Besværlighederne ud i Feldttoget. Hvad for en Mængde Byrder han bærer, og bærer dem saa stormodig. - Enhver af hans Undersaatter maae røres og forundre sig derover. Hvorledes er det mueligt, tænker jeg ofte, hvorledes er det mueligt, Armeens Anførsel i sig selv, udfordrer allerede en stor Mand af besynderlige Gaver og utrettelig Duelighed. Saa mange Landes velforvaltede Regiering ligeledes; i Sandhed, der ere ikkun faa Konger, som saaledes selv regiere, Og her er en fuldkommen Feldtherre og en omhyggelig Regent tillige Jeg anseer det som en besynderlig Guddommelig Velsignelse, at hans ellers ikke alt for bestandige Sundhed er nu ret bevæbnet ved alle disse usigelige Forretninger. - Efterlign De i Deres Post hans Exempel, saa vidt Deres Cirkel strekker, sig, saasnart De er bleven frisk igien. Jeg behøver ikke at advare Dem for en indbildt Stolthed, at bryste sig siden paa en forfængelig Maade med Arret af Deres Blessure, og foragte dem, som ingen Blessure har faaet, omendskiønt de har fægte med lige saadan Tapperhed som De. Jeg kiender Deres tempererede Gemyt og anstændige Beskedenhed. Denne Slags Opblæselse er nederdrægtig for den sande Ære. Der findes vakre Folk, som i alle Slag, endogsaa i Spidsen for deres Tropper, ikke faaer en eneste Blessure, omendskiønt de staaer midt i den sterkeste Jld, hvor nogle tusinde Kugler ligesom Hagelveyrligt spiller dem om Ørnene. Faa, og ikkun u moedne Folk, skulde falde paa det ærgierrige Ønske, ogsaa at have en Blessure, og alle de, som ønsker saa dant, ønsker dog alle, at det ikke maatte være nogen dødelig og smertelig. Man maae have Medlidenhed dermed; thi det er vist, at saadanne Ønsker kommer af Forstandens Vanvittighed, og den paafølgende Erfaring pleyer at giøre Forstanden moednere. Ved al den Følelse De har af Smerter erindre De sig ogsaa de gemeene Soldater ved Deres Compagnie. Tænk De, saa vidt det beroer paa Dem, mueligst med paa deres Lettelse og Pleye, og siden paa deres Forsørgelse, som ere ikke meere dygtige til Tienesten. Saasnart De er i Stand til at gaae ud, saa besog De Lazarettet. En Officiers venlige Tiltale er endogsaa en Lettelse for en brav Soldat, og giør ham glad. Han bliver opmuntret, naar han merker, at hans Officier er kierlig bekymret for ham. Beviis De, saa vidt mueligt er, enhver brav Gemeen en vis Ædel. modighed. Han er et Menneske, en Christen, en Medsoldat, See ogsaa i denne Post paa Kongens og vor roesværdige Prinzes Exempel. Der findes et vist Slags venlig Omgiengelse, som man ogsaa ved den største Venlighed maae bære Ærbødighed for Streng Disciplin paa rette Tid, blandet med Sagtmodighed, Venlighed og en huld Alvorlighed, opvekker Kierlighed og Ærbødighed; begge legger Grund til Fortrolighed, som en værdig Officier nødvendig maae forhverve sig. Jeg indslutter i min Bøn baade Deres og Deres Cammeraders Restitution, saa vel dem der ere af høy, som nedrig Stand og Deres Venskab giver mig den Tilladelse, hernæst at skrive meere. Glæd De mig snart med en forønsket Efterretning om Deres Velgaaende. Vilde De have den Godhed, naar De bliver restitueret, at berige mine Patriotiske Breve med et Stykke, saa skulde det være mig en behagelig Foræring. Jeg er Deres Ven P. S. De skriver mig til, at der ogsaa derhenne opholder sig nogle fangne Østerrigske Officierer. En af disse søger Deres Bekiendtskab, og har nogle gange besøgt Dem, siden han ikke boer langt fra Deres Qvarter og at De finder hans Selskab ret angenemt. Jeg tvivler aldeles ikke paa, at der jo iblant disse fangne Officierer skal findes ret vakre dydige Mænd. Og hvorfor vilde De ikke omgaaes med saadanne Venlige? De har med de fiendtlige Officierer ingen videre Stridighed, end i Vaaben, og Gevær. Saasnart disse ere nedlagte, ophører alt Fiendskab. Og det er billigt, at man paa begge Sider begegner hinanden med al Personlig Venlighed. Men desuagtet vil jeg dog raade Dem til en vis Varsomhed. J Særdeleshed naar Samtalerne kommer an paa vore Krigsanstalter, paa vor Hverving, og paa denne eller en anden Omstændighed, som jeg ikke alle kand nævne Man kand undertiden af det beste Sind fortælle Ting, hvorom i Krigstider ikke maae blive talet med fremmede Officierer. Skye desuden ogsaa alle Samtaler, som kunde give Anledning til Personlige Forbittrelser. Men jeg veed, at De lader enhver vakker Mand endogsaa i den fiendtlige Armee vederfares Ret, og ikke nægter ham en fortient Berømmelse. Og jeg har her ikke Aarsag at give Dem dette gode Raad. Men derover glæder jeg mig hiertelig, at De har et got Haab, at vor Krigs Sag skal ikke have saa ulykkeligt et Udfald, som vore Fiender, ønsker. Jeg haaber det ogsaa. Og mine følgende Breve skal endnu giøre de Aarsager tydeligere, som skal opmuntre os til at ønske inderlig, at vor Regierings Forfatning maae blive conserveret - Vore Omstændigheder ere indbefattede i hiin Rommerske Feldtherres bevægelige Tiltale, som han kort for Trefningen holdt til sine Soldater: J maae, saade han, enten i Dag vinde, eller elendig omkomme - Man kand sige dette om vor Armee, om Kongen og hans Brødre om Samvittighedens Friehed, Fædernelandets Velfærd, om Tydsk. lands Friehed, om os og vore Børn. Min værdigste Ven! tag De dette til Øyemerke, og vi paa Landet ville ogsaa giøre det. - 11.