Aalborg Stiftstidende, 1836-04-09
Afdøde Geheime-Statsminister Grev Christian Reventlow til Grevskabet Christianssæde paa Lolland levede den meste Tid af Aaret i Hovedstaden, som en Følge af sine mange og store Statsforretninger. Faa kunde udholde hans utrættede Arbeidsomhed, Jngen overgaae ham i Kjærlighed til Fædrelandet. Tvende Gange om Aaret kunde han vinde en kort Frihed til at besøge sine Godser. Dette Besøg var helliget ene og alene Godsernes Tarv. I Begyndelsen af Aarene 1790 var Grevskabet yderst fattigt Faa af Bønderne kunde betale den ringe Landgilde de skulle svare; hvert Aar maatte de forstrækkes med Føde= og Sædekorn; Arbeidskraften til Hoveriets Udførelse var elendig. At opreise det faldne Gods, var det hans ægte Fædrelandssind, hans inderlige Menneskekjerlighed snart opfattede i en virksom Villie og ligesaasnart stræbte at udføre. Men, hvorledes : Det var den vanskelige Opgave han skulde løse. Reventlom selv var ingen formuende Mand; men hans uegennyttige Virksomhed gav ham Adkomst til de Kilder, hvorfra, for en Deel, Hjælpen skulde komme; den kraftfulde Villie til det Gode gik med Mod alle Hindrinligger imode, han trættedes ikke paa den tunge Vei; thi det var Menneskehedens Sag, det var Fædrelandets Vel han vilde fremme. En Rigels spottede med Bitterhed; den Egennyttige bebreidede ham de store Offere for Andres end- og uvisse Vel; den Ukyndige vilde dømme Mesteren, men den ophøiede Ætling blev urokket sin store Plan troe, og Forsynet velsignede hans Gjerning med megen Lykke. Hans for det Offentliges Vel saa omfattende Aand indsaae meget vel, at den aandelige Cultur maatte med megen Iver fremmes, om Bonden skulde nytte de occonomiske Forbedringer, som gaves ham til Fordeel ved den Udskiftning og betydelige Udflytning, Greven paa sin Regning foretog sig. Der blev til den Hensigt udarbeidet et Skolereglement for Skolevæsenets Forbedring paa hans Godser, som blev bevilget; han byggede 7 nye Skoler; indkaldte duelige Seminarister, lønnede dem anstændigt af een for alle Skolerne oprettet Skolekasse. Men det var ham ikke nok at have lagt en god Skoleplan, men med en stræng Nøiagtighed, vaagede han over at den blev fulgt. Hvert Aar var han nærværende i enhver af Skolerne. I hans Overværelse blev foretaget en alvorlig Exammen; selv tog han Andeel i Examinationen; opgav Lærerne hvorover de i Religionen skulde catechisere med Børnene. Jeg har selv, sagde RefoArenten, flere Gange været overværende ved disse Examina, været Vidne til det Liv og den Munterhed hos Lærerne, som hos Børnene under saadan Exammen, som ene vækkedes: ved den ædle Greves Nærværelse, hvis eget Liv og sande Jnteresse for Sagen besjælede Alle. Denne ædle Nidkjærhed for denne høist vigtige Sag vedligeholdt sig hos ham til hans høie Alders sidste Dag, saa man kan sige: Sandhed og Kjærlighed affalde aldrig. Hvad han nu med saa megen Kraft virkede til Bondens Oplysning, var at betragte som et væsentligt Middel til, at den store Idee, at vække Bondens Virksomhed og ved den hans Vel, blev realiseret. Han ophævede Hoveriet mod en billig Godtgjørelse i Korn Afgift; han udskiftede Bønderne efter Udskiftningens strængeste Principer. Paa Udflytning blev, ifølge dette Princip ikke sparet; af 270 Gaarde bleve 9 udflyttede, altsaa hver tredie Gaard. Enhver Udflytter fik til Hjælp 7 Rbd. til hvert Fag Huus med Loft over, 3 Rbd. til hvert Fag Udhuus, 20 Rbd. til Dagleiere; det fornødne Tømmer uden Betaling; Befrielse i tvende Aar for at svare Godtgjørelsen for Hoveriet. Af de 270 Gaarde fik 167 Arvefæste. Holstenere bleve indkaldte, som i Forening med Fæsterne skulde indhegne Markene; Kloverfrø blev uddeelt til Bønderne for den Mark, som efter en lagt Driftsplan, for første Gang, skulde udlægges. Frugten af denne Virksomhed, som ene var fremkaldt af sand Kjærlighed, sporedes snart. Til et Exempel kan anføres: at en Gaard paa 7 Tdr. Hartkorn, som forhen ikke kunde svare sine Afgifter uden Restance, som kraftesløs forrettede sin Gaards og Hoveriets Drift, hvis Tiende var saare ringe, kunde, faa Aar efter at den havde faaet Arvefæste, svare i herskabelig Afgift, i hvilken godtgjordes Hoveriet, den gamle Landgilde, tvende Tiender 11 Tdr. 2 Skp. 13 Fdkr. Hvede og 11 Tdr. 2 Skp. 1 1/2 Fdkr. Byg aarlig, samt i Penge 23 Rbd. 2 Mk., som er Renten af 583 Rbd. 2 Mk., som staaer i Gaarden, desforuden svares en fast bestemt Recognition til Greven, som ikke er ubetydeligt for hver Gang Gaarden skifter Eier, enten ved Arv eller Salg. Den forarmede og ukyndige Bonde forstod ikke Grevens indgribende Foretagende, men underkastede sig ganske hans Villie, fordi de vidste, at den ædle Greve havde en alvorlig Kjærlighed til dem, og forenede med denne den meest virksomme Villie og Viisdom til at fremme deres Lykke. Hvor ustrømtet var ikke Bøndernes Kjærlighed og Hengivenhed til ham; hvor udtrykte ikke disse Følelser sig i hans Nærhed iblandt dem. Saalænge hans store Embedsforretninger kunde tillade ham Opholdet paa sine Godser, var han hver Søndag i Kirke. Naar han med Menigheden forlod Kirken, da stod denne paa Kirkegaarden rundt omkring ham, ikke for at see den bestjernede Excellence, men at hilse paa ham, deres Fader og Velgiører. Han forstod mesterlig at tal med Bonden, flere nævnte han og hilste ved deres Navn, spurgte snart Een om hans Host, nu en Anden om hans Familie. Deres Hyldest var Sandhed, ikke for at vindese en Gave, den vidste de hang ikke saa let hos Greven; ikkun da turde de henvende sig til ham derom, naar et saadant Uheld havde modt dem, som vilde have en undeblivelig Ødelæggelse til følge, naar ikke en kraftig og villig Haand hialp, og da, efter foregaaende stræng Undersøgelse om Mandens Kaar, hans Virksomhed og skikkelige Opførsel, udeblev den ikke. Forsynet lønnede hans uegennyttige og kjærlige Bestræbelser, idet han oplevede de Dage, at see ikke alene sin store Plan realiseret, men endog dens rigeste Frugter; at nyde den Glæde, at den eventuelle Stamherre, den nuvær rende Besidder af Grevskabet, aandede den samme ædle Villie, og at en ædel virksom Haand vilde arbeide, vedligeholde og fremme til endnu større Fuldkommenhed det store i Værk. Kort Tid førend hans Død hilste tvende af Danmarks store Godseiere paa den ædle Veteran. Deres Op 1 hold hos ham var kort, for ikke at trætte den afkræftede Olding. Ved Afskeden fra ham, udtrykte Oldingen i Ord den Følelse, hvilken han igjennem sit hele Liv saa levende var gjennemtrængt af, hvad enten han stod ved sin Konges Haand og virkede ved hans Side, eller fulgte Bonden paa hans Ager og opmuntrede ham til Flid, Gjør al det Gode De kan, til dermed, Tiden er kort. Hvor gjerne, sagde Referenten, dvæler jeg ikke ved Beskuelsen af dette Billede; det foresvæver stedse min Siæl, som det skjønneste Jde kal af den bedste og ædleste Borger. Den Borgerkrands, som Sandheden i hans Tid skjænkede ham, skal indtil sildigste Tid være uvisnelig, og Historien nævne hans Navn, som - Bondens og Fædrelandets varmeste Ven See, sagde Referenten: denne Ædle og saadanne Godseiere som ligne ham, de ere Landets Optimater, de høre til den overordnede Stand i Staten. Begrebet af Plebeier falde af sig selv, disse findes i alle Stænder, hos Enhver, hvis Aand er bunden med Egenkjærlighedens og Egennyttens Lænker og ikke formaaer at fatte hvad der der Fædrelandets og Menneskelighedens hellige Sag. (Hs. Av.)