Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-11-28
- Af Præsidentens glimrende Foredrag tillader Man sig at fremhæve Følgende: "Seer jeg hen til de nationale Forhold, da har Danskheden sit Forland i Slesvig. Og hvor lidet man end synes at have erkjendt Vigtigheden af dette Forland, hvor langt det end er fra, at man ved Gierning har lagt nogen Jnteresse for Dagen ved at bevare og styrke det danske Element i dette Land, hvormeget end – som følge ingenlunde af Forholdenalene, men af Mangel paa Jnteresse ved eller paa Kraft til at modarbeide disse Forhold - det Danske er bleven trængt meere og mere tilbage af det Tydske, saa er der dog endnu en ægte dansk, en ægte nordisk Nationalitet bevaret i Slesvig. Den er i denne Sal talt skeptisk om denne Aand, og man har derved paaberaabt sig personligt Kjendskab til det nordslesvigske Folk. Jeg troer ogsaa at kjende noget dertil, og jeg tør, i Henhold til dette Kjendskab, vidne, at den nationale Aand i Nordslesvig er saa sund og kraftig, at jeg kunde ønske denne Aand herskende i alle Deele af det egentlige Danmark det er en Aand, som endnu bestandig søger mod Nord, endnu bestandig slutter sig til Danmark, og af yderste Evne og Formue værger sig imod Tydskhedens Jndtrængen. Men en Forening af Slesvig med Holsteen vilde være det Samme som en Fortydsken af Slesvig, en Sløifen af det Dannevirke, dervendnu bestaaer i national Henseende; den tydske Nationalitet vilde derved erholde en Consolidation, som ingensinde tilforn, og vælte sig frem med uimodstaaelig Magt. Jeg maa vel bede erindret, at her hverken er Tale om Aar eller om Aarti, men om en fjernere liggende Fremtid, og kaster jeg Blikke ud i denne, da troer jeg - dersom Slesvig virkelig skulde blive givet til Priis for Tydskheden, – at den Prophetie, der saa ofte gjentages med Velbehagelighed fra tydsk Side, ikke er uden Sandhed: at den Tid vil komme, da den hele danske Halve kun vil have Spor af opvise af en forsvunden dansk Nationalitet, saaledes som det nu er Tilfældet med Angeln. Jeg veed nu ikke, om Nogen maaskee vil sige eller mene, at der herpaa ikke ligger saa stor Magt, naar kun Staten holdes sammen i sin Heelhed. Jeg tør ikke ansee det for umuligt, hist og her at møde et saadant Svar af danske Mænd; thi - vi skulle ikke fordølge det forosselv - en nationalAand, som den findes i Sverrig og Norge, i England og Frankerig, en Aand, der indpodes Barnet, næres i Ungdoms Aarene, der gjennemtrænger den Høieste som den Laveste, og gjør Manden stolt af sit Fædreland, sit Fædrelands Historie, sit Fædrelands Sprog, – en saadan Aand findes ikke i det Mindste endnu ikke - i Danmark. Men jeg, for min Deel, finder enhver Følelse i mit Jndre, ved hvilken jeg er knyttet til mine Fædres Land, oprøre sig imod denne Tanke, - det er en Tanke, saa kold og tom og trostesløs, som Tanken omen fortsat Tilværelse, hvor det personlige Liv, Jndividets Liv er udslukt -, og det forekommer mig, at Man intet Øieblik kunde betænke sig derpaa, at det danske Monarkies Enemærker hellere maatte indskrænkes til de Lande, hvor dansk Tungemaal, dansk Sæd og Skik kunde have og beholde sin Hjemstavn, end at dets Heelhed fra Skagen til Elben skulde tilkjøbes paa Nationalitetens og Modersmaalets gradvise Undergang." - Geheimeconferentsraad, Grev Moltke, meente, at Hovedspørgsmaalet i den Sag, der nu er under Discussion, egner sig i flere Henseender bedre til at forhandles i Stilhed i Hs. Majestæts Geheime-Statsraad og gjennem diplomatiske Underhandlinger end i Provindsialstænder=Forsamlingerne, af hvilke det maa erindres, at der er fire i Staten, og det er maaskee ogsaa et Spørgsmaal, om denne Sag ikke ligger udenfor den Competence, som Lovgivningen har tillagt Stænderinstitutionen. - Grev Knuth: "Jeg skal ikke gjentage, hvad den høitagtede Præsident har udtalt, hverken forsaavidt det gik ud paa, at understøtte Commiteebetænkningen, eller paa at godtgjøre Betydningen af en levende og kraftig Nationalfølelse. Hvad den høitagtede Præsident i sidste Henseende har yttret, har i høi Grad tiltalt mig, og jeg tiltræder aabent og bestemt ethvert af hans Ord, der gaae ud paa at hævde Nationalfølelsen, og at vise, i hvor høi Grad den trænger til at styrkes. Men jeg skal ikke forsøge at gjentage noget Herhenhørende under nærværende Discussion, fordi det forekommer mig, at Spørgsmaalet om Arvefølgen bør holdes skarpt sondret fra enhver anden Qvæstion." - J Anledning af nogle Yttringer i Lehmanns senere holdte Foredrag, sagde Commissarius: "Naar den Deputerede (Lehmann) har anført om, at jeg med Hensyn til den, efter hans Mening, ulovmedholdelige Supprimering af uprivilegerede Blade, hvori politiske Meddelelser ere indførte, skal have paaberaabt mig, at den i saa Henseende brugte Fremgangsmaade er fremkaldt med Hensyn til Ruslands Arveprætensioner, maa jeg erklære for fuldkommen ugrundet. Jøvrigt er hans Taxation over mine Regjeringsanskuelser, og hans Mening om, at min Kundskab til den omhandlede Sag er af et temmeligt nyt Datum, mig personligen aldeles ligegyldig, men hvorvidt det er passende, og om det bør taales, at en Deputeret udtaler saadanne Domme om den kongelige Commissarius, maa jeg henstille til Hr. Præsidentens Afgjørelse. Naar den Deputerede har yttret sig om, hvad Folket skulde gjøre, hvis det Andragende, hvormed Forsamlingen i nærværende Sag maatte indgaae til Hs. Majestæt, skulde blive afslaaet, paa en Maade, som i det mindste er tvetydig, saa veed jeg heller ikke om det bør taales, ligesom jeg og forbeholder mig at tage under Overveielse, om disse hans Yttringer. kunne optages i Stændertidenden, hvorom jeg vil conferere med den ærede Redactionscommittee. Det Samme gielder om de mange fornærmelige Udeladelser, som han har tilladt sig imod den høisthæderlige Mand, der i 1806 bestyrede de udenlandske Anliggender, saavelsom mod den nuværende Chef for det udenlandske Departement, en Mand, som han er aldeles incompetent til at bedømme, og som er langt baade over hans Roes og over hans Daddel." Præsidenten. "Med Hensyn til, hvad den kgl. Commissarius har yttret, skal jeg blot bemærke, at jeg nøie har fulgt den Deputeredes Foredrag, og at jeg vel ikke kan negte, at hans Yttringer flere Gange gik til den Grændse, som jeg maa ansee for den yderste, men at jeg ikke har fundet dem at være af den Beskaffenhed, at denne Grændse kunde siges at være overskreden; jeg har saaledes ikke kunnet ansee mig opfordret til at kalde ham til Orden."