Norske Intelligenssedler, 1763-10-19
Man spørger: Om Forældre, Jordemødre, Ammer, Barne=Piger m. f. ikke først nødvendig burde være Latinske paa deres Hals, taabelige Spørsmaal! det er de første nok 3 at befolke Landet; de maa ikke meere ændse Børnene, ikke kjælue for dem. De andres Pligter skal opfyldes af de Undervisende; De skal rense, opvarte, pynte og pleie dem. Videre. Skal disse Latinske Kyllinger ikke omgaaes med andre, Kors, Jngenlunde. Det var mueligt de kunde forderves. De kunde faae en Smag der var alt for Norsk, og den Smag som engang ---- men - - stop, jeg spøger for længe, ligerviis som og Forfatteren. Hans Mening er langt fra ikke lige efter Bogstaven. Dorske Sjæle, krybende Tænkere dømme allerne saa uforskammet. De standse ved Skallet; men Kjernen, Blommen og Hensigten ere de for svage til at udvikle, for blinde til at indsee. Her er den Vores Forfatter ynkes hjertelig over den unge Skare. Den bestemmes i Flæng til Studeringer uden foregaaende Raadførsel med Naturen. Endnu ikke galt nok. De anføres dertil, efter den gamle Slendrian, igjennem mørke og u ryddede Veje, endog i disse bestraalede og jævne Tider. Den Munterhed i at tænke, den Begjærlighed til at vide, de væsentlige Egenskaber der gjøre disse Poder saa yndige, saa værdige at opelskes under en hielpende Omhyggelighed, og hvilke ligesom ved en fortryllende Magt aftvinge os samme, de forkues, sløves, trættes ved en forqvaklende Behandling: med den sureste Møje, med Tvang og Væmmelse at lære et Spraag, som ikke meere tales: at kjende et Folk som for for mange hundrede Aar ere uddøde: at vide nogle Sæder som en nyere Levemaade har forkastet: at udgrandske Længden, Breeden og Dannelsen af en Deel forskjellige Sorter opslidte Klæder og Skoe; dette og meere af samme Surde, skal fornemmelig beskjæftige de spæde Siæles virksomme Kræfter. Det vigtige derimod, det at danne Hjertet: at rense Forstanden og udvide Begrebet om det Nærværende, om os selv og vort eget; overlades til Nødvendigheden, naar man slipper sin Underviser, og kommer ud blandt andre Folk. Saaledes tages bag og sættes for til et ulægeligt Skaar for det almindelige Beste. Stænderne udspikkes des Aarsage med en Hob uskikkede Lemmer, og disse forderve til Vederlag alle Ting, indtil det kjære Moders Maal. Dette er Humlen, af en skjemtefuld Afhandling, den Forfatteren, ved Hielp af et spillende Vid, saa kunstig frembringer med den alvorligste Mine. Her ender sig min Pligt. Her kand jeg slutte. Dog, nok et Ord, Vi handle om Forslag til Ungdommens Underviisning. Den Patriotiske Tilskuer haver og et i det 235 og 239 No. i visse Maader uligt med dette. Samme anprises Læseren, til nærmere Eftersyn og Sammenligning. Rasmus Tolk. Fortsættelsen. af den i sidste No. indrykkede Afhandling Om Giærrighed. Gierrigheden søger paa den ene Side, at spare overalt og paa den anden Side at gjøre sig Fordeel af alt. Den kand ansees som Kilden til de fleeste Uordentligheder, som regjere i det Menniskelige Sælskab. Man maa øse saa meget Vand, som man vil, paa en Sand-agtig Jord, saa seer man dog intet dertil. Jo meere Brænde man kaster paa Jlden, jo stærkere bliv dens Virkning; anderledes er det ej med Gjerrighed; jo meere man samler jo meere vilman samle, og denne graadige Begjærlighed formindskes hverken ved det som dagligen vindes eller det som virkelig besiddes.