Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-11-09
Efter en Jndledning om den nye Communalforfatning og dens Frugter, som ikke har svaret til Forf. Forventning, gjøres Overgangen til at omtale Kjøbstædernes Fattigskat, og det formenes, at enhver Borger, enher Stænderdeputeret, enhver Borgerrepræsentant, ja ethvert Medlem af vore Fattigcommissioner, som vil gribe i sin Barm, maa tilstaae, at Fattigskatten er for høi – at Fattigskatten er svarer til de Fattiges Trang at Fattigskatten bør nedsættes. Der er vist ikke Mange, som jo indrømme at Fattigskatten er meget høi, men der turde dog, i en given Commune, selv udenfor Fattigcommissionen, findes Nogle, som indsee at Fattigskatten efter de nærværende Forhold ikke kan være lavere, at den i det mindste ikke som ved et Trylleslag kan nedsættes til det Halve, saaledes som Forfatterne, med altfor sangvinske Forhaabninger, synes at føle sig overbeviste om. Unægteligt bør Fattigbestyrelserne være paa deres Post, men vi troe dog ikke, at de i den Grad miskjende deres Kald, at nogen lignende Fattig Ulykke, som i England, her skulde være at befrygte. Hvad Forf. anføre herom saavelsom om tvungne Fattigbidrag, gjenfinde vi næsten ordret i Bladet Fædrelandet, 2den Aargang Nr. 91, som altsaa er den Kilde, hvoraf de have øst, dog uden at angive den. Men man skulde næsten troe, at Forf. ikke have læst denne Artikel til Ende, thi det maa ellers synes besynderligt, at de have udrevet Noget af Artiklens Sammenhæng, for dermed at indlede et Forslag, der gaaer ud paa netop det Modsatte af hvad der i Fædrelandet er foreslaaet, uden i mindste Maade at omtale, at dette Blad er kommet til et ganske andet Resultat. Fædrelandet vil netop have Arbeidsanstalter indrettede overalt, hvorimod Fort, ville have dem udryddede, endog inden dette Aars Udgang. Men skjøndt de intet Øieblik tage i Betænkning at erklære vore fleste bestaaende Fattiganstalter for forkastelige, have de end ikke rørt ved den Grundpille, hvorpaa disse Indretninger hvile. havde Forf. læst Fædrelandet nøiere, vilde de heraf have kunne erfare, at Hovedhensigten med Arbeidsanstalten aldeles ikke er, at de skulle, svare Regning - hvilket man i Almindelighed ikke kan vente – men at man benytter sig af dette Middel for at sætte en Dæmning mod dovne og ryggesløse Fattiges Paatrængenhed. De vilde have seet, at det er umuligt for en Fattigforstander nøiagtig at vide, om den Søgende virkelig er ude afStand til at skaffe sig Arbeide, eller ikke, og at Arbeidsanstalten er den bedste Prøvesteen herfor, idet nemlig den Tvang, som her finder Sted, Savnet af alle sædvanlige Pirringsmidler, den Regelmæssighed, Orden og Reenlighed, som fordres, Savnet af den sædvanlige Omgangskreds, det Eensformige i Levemaaden, alt dette er den Fattige saa ubehageligt, at den, der paa nogen Maade kan, anstrænger sig for at hielpe sig selv. Heri ligger ogsaa en Pengebesparelse, som, skjøndt den ikke lader sig udtrykke i Tal, dog er en virkelig Besparelse, men Arbeidsanstalternes egentlige Væsen bestaaer deri, at Letfindigheden bringes til Eftertanke, at Selvfølelsen næres og styrkes, og at den Fattige lærer at stole paa sig selv og ikke at betragte Fattigcassen som en Pensionscasse, hvorpaa den blotte Trang, den være nok saa forskyldt, giver et retmæssigt Krav. Alt dette tage Forf. ikke i Betragtning; de mene, at hvis Arbeidsanstalterne ikke svare Regning, da bor det hedde: bort dermed, at hvis Fattiglemmerne i en By kunne spise, drikke og sove for 1000 Rbd., da vilde det være urimeligt, at anvende 3000 Rbd. for at skaffe dem Arbeide. - Vi ville nu see, hvorledes Forf. opgjøre deres Beregning over Arbeidsaanstalten i Aarhuus. Indtægten, hedder det, var i 1835 1958 Rbd., Udgiften 135 Rbd. Resultatet heraf behøver ingen videre Udvikling." Men denne Beregning er grundfalsk. Man behøver kun at kaste et Øie paa Udgiftsposterne, for at indsee dette. Blandt Arbeidsanstaltens Udgifter anføres: for Medicin 653 Rbd., som om en Arbeidsanstalt var for Syge og ikke for Sunde, eller som om Arbeide pleiede at afføde Sygdom. Det er desuden bekjendt nok, at der paa Fattigvæsnets Sygestuer stedse indlægges en Mængde Syge fra Byen. Forf. synes i det Hele ikke at lægge Mærke til at den saakaldte Fattigstiftelse ikke blot er en Arbeids, men tillige en Forsørgelsesanstalt. Indretningen kunde gjerne i den ene Henseende være forkastelig, i den anden ikke. Vil man bedømme den rigtigt, maatte man altsaa afsondre de Arbeidende fra de ikke arbeidende, og foretage Beregningen for hver Classe for sig. Men ikke engang dette er tilstrækkeligt, thi sæt at Arveidet ikke betalte sig lige godt, at nogle Slags Arbeider lønnede sig, andre ikke. Der blev da endnu tilbage, at afskaffe de sidste, forinden man afsagde Fordommelsesdommen. Denne lader sig imidlertid, som allerede anført, ikke afsige efter noget Slags Beregning; det er gandske andre Hensyn, som her maae komme i Betragtning. Men – for at komme tilbage til Forf. Beregning disse burde dog i alt Fald have afsondret Alt, hvad der ikke vedkommer Fattigforsørgelsen i selve Stiftelsen, saaledes f. Ex. under Rubrikken: Føde= og Drikkevarer, 66 Portioner Mad, som ere uddeelte til Fattige i Byen, under Udgiften for Senge= og Gangklæder, m. v. Skomagerarbeidet til Sangdrengene, blandt Bygningsreparationerne standsættelsen af Enkeboderne (over 300 Rbd.), blandt Lønningerne endeel af Fuldmægtigens og Regnskabsførerens Løn, o. s. f. Med alt dette er denne Beregning ikke den værste, hvori Forf. have gjort sig skyldige. I det Følgende hedder det, at Udgifterne i 1835 opløb indtil 14,000 Rbd., og at 117 Mennesker (Lemmerne i Stiftelsen) have kostet Communen over 12000 Rbd. i eet Aar. Her have Forf. altsaa lagt 7000 Rbd. til, og det uden at ændse, at der blandt de 14000 Rbd. findes, for Understøttelse udenfor Stiftelsen: 1476 Rbd., Beholdning af afsatte Varer: 1301 Rbd., udestaaende Restancer: 2395 Rbd., ja endog en Cassebeholdning af 100 Rbd. Forf. formene nu at disse 117 Menneskeer kunne udsættes, Børnene for 10-16 Rbd. Fattigvæsnet maa give 20 Rbd. for et Barn og betale, Medicinen) og de Voxne for 2040 Rbd., men desuagtet troe de kun at der kan spares 4000 Rbd. paa Skatten, skjøndt det er klart af denne Beregning, at ikke blot Skatten kunde bortfalde, men at der endogsaa kunde blive et reent Overskud af 1000 Rbd. aarlig. Saavidt om Forf. Beregninger, vi komme nu til deres Spørgsmaale. Hvilken Opdragelse, spørge de for det Første, nyde de i Fattiganstalterne indsatte Børn, og Svaret herpaa lyder, at Opdragelsen ikke er den bedste. Skjøndt vi troe, at Skildringen af de Børns Demoralisation, som udgaae fra Fattiganstalterne, er noget overdreven, saa ville vidog ikke nægte, at vi i Hovedsagen give dem Ret, og skulle kun bemærke, at Børnene under Aarhuus Fattigvæsen allerede for en Tid siden ere tagne fra Stiftelsen og udsatte hos Pleieforældre, fornemmelig paa Landet. Det andet Spørgsmaal gaaer ud paa, om værdige Trængende finde et passende Opholdsted i Arbeidsanstalterne. Forf. mene nei, og spørge, om det ikke er haardt for saadanne Ulykkelige at være endog Friheden berøvet i Ugens 6 Dage, og at være de Vilkaarligheder underkastede, som en Opsynsmand eller Fabrikbestyrer her kunde lade sig indfalde. Vi kunne dog ikke troe andet, end at deslige Trængende befinde sig meget vel i Fattiganstalterne naar de først ere komne derind, og at Mange af dem neppe ønske at ombytte deres Opholdsted med et andet udenfor Anstalten. Det følger af sig selv, at værdige Trængende maa behandles paa en lemfældigere Maade end dovne og arbeidsky Fattiglemmer, og at netop de første skulde være udsatte for alskens Vilkaarligheder, finde vi aldeles ingen Grund til at antage. Det er dog naturligt, at disses Opførsel maa give deres Foresatte langt mindre Anledning til Utilfredshed end de sidstes, og at Nogen skulde finde en Fornøielse i uden Grund at behandle den gamle, svage, skikkelige Trængende ilde, er vel ikke tænkeligt, men langtfra ikke sandsynligt. Heller ikke vide vi, at noget Exempel herpaa er forekommet os. Derimod vilde vi finde langt større Betænkelighed ved at udtinge de værdige Gamle i Byen eller paa Landet og saaledes vanskeliggjøre Tilsynet med deres Behandling, thi der er en stor Forskjel paa at udsætte en Gammel og et Barn, idet den Første som oftest er svagelig og pranten, det Sidste frisk og munter, bøieligt og lydigt. At der af oeconomiske Hensyn kan være Grund dertil i enkelte Tilfælde, hvor Bestyrelsen er overbeviist om at den, der udsættes, vil blive behandlet vel, nægte vi ikke, men vi troe, at netop Skaansomhed mod den Fattige i Almindelighed vil tilraade at optage ham i Fattigenstalten. Som en Modsætning til det foregaaende Spørgsmaal. kommer nu det næste, der gaaer ud paa, om arbeidsføre Almisselemmer, som formedelst Døvenskab, Magelighed, og uordentlig Levnet ei selv gide fortjene Brødet, i Arbeidsanstalterne bør finde Beskyttelse og gode Dagen. Altsaa den værdige Trængende underkastes Bilkaarligheder af Opsynsmanden og Fabrikbestyreren, den uværdige finder hos disse Beskyttelse og gode Dage. Vi kunne neppe engang tænke os en saadan Parode paa en Fattiganstalt, langt mindre antage, at den nogetsteds skulde være at finde. Forf. mene, at de arbeidsføre Lemmer i Aarhuus hør henvises til Capt. Bechs Kludefabrik. Dette finder ogsaa, saavidt Inds. bekjendt, idelig Sted, og der er neppe ret Mange 1 Fattiganstalten, som med Rette fortjene Prædicat af arbeidsføre; men derfor bliver Anstalten dog ingenlunde overflødig, idet hiin Fabrik formedelst Dødsfald, forandrede Conjuncturer, o. d., kan ophøre eller maaskee ikke til enhver Tid, beskjæftige det Antal Arbeidere, der henvises til den. Der er overhovedet en stor Forskjel paa at ophære en Arbeidsanstalt, og ikke at oprette den. Existerede Arbeidsanstalten ikke, kunde der maaskee være nogen Grund til ei at haste med dens Oprettelse, men da den nu allerede ender, kan en temporair Omstændighed ikke være nogen tilstrækkelig Grund til dens Nedlæggelse. Vi vide ikke med Vished hvad Forf. mene, naar de i deres første Forslag ville, at Arbeidet i de Kjøbstæder, hvor ingen Fabrikker findes, skal bestaae i aldeles simple Beskjæftigelser, som hverken kræve Mestere eller Svende, Fabrikantere eller Manufacturister, saasom i at karte, spinde Uld, Hør og Blaar, plukke Værk og Klude, m.m. Det synes som om Meningen er, at Materialierne skulle leveres de Fattige i Huset, men vi maae da tillade os at gjøre opmærksom paa det Mislige, med Hensyn til en stor Deel af de Fattige, i at betroe dem disse Materialier i deres Hjem, saavelsom paa det Vanskelige i at controllere deres Flid, naar de ikke haves under stadigt Opsyn. Endelig kunde det være et Sporgsmaal, om der ikke til videre Forarbeidelse af den spundne Uld ville behøves Manufacturister, thi det blev dog tvivlsomt, om Spindet paa anden Maade kunde anvendes med bedre Fordeel. Er det derimod Forf. Mening, at Arbeidet skulde skee under Opsigt, da falder det temmelig naturligt, at den, der stadig maa være tilstede for Opsigtens Skyld, ikke lægger Hænderne i Skjødet, men beskjæftiges med Forarbeidelsen af det Spundne. Jmidlertid antage vi ei at Arbeide under Opsyn har været tilsigtet, thi Forf. vilde ellers have gjenoprettet Arbeids anstalterne i samme Øieblik, hvori de ophævede dem. Det sidste Spørgsmaal gaaer ud paa, om der ikke i en Fattiganstalt, snart ved Oeconomien og snart ved Fabrikationen, kan indsnige sig Underslæb, Bedrageligheder og Misligheder. Bi ville ingenlunde benægte Muligheden heraf, men det samme Spørgsmaal lader sig opkaste med Hensyn til en Mængde andre Indretninger i Staten, som man derfor ikke vil ønske ophævede, og vi maae Trykt i Aarhuus Stiftsbogtrykkerie. spørge Forf. om ikke det Samme kunde finde Sted ved det af dem anbefalede Arbeidssystem, Det bliver Bestyrelsens Pligt, ved en god Control og et omhyggeligt Valg af Fattigvæsnets Betjente, at tilstoppe de Kilder, hvoraf slige Misligheder sædvanligen udspringe.