Den Vest-Sjællandske Avis, 1824-07-12
(Fortsat) Jfølge Journal des Savans, December 1823. Pag. 759, har man i Lyon, nær ved den botaniske Have opdaget tre Steengulve af Mosaik, som laae i en Afstand over hinanden. Det første laae 5 Alen under Jordbunden; det andet laae en Alen over det første og det tredie laae to og en halv Alen under Jordbunden; man seer paa disse Steengulve Sporene til Jldebrand, og forklarer deres Beliggenhed og Tilstand af Lyons tre Gange gientagne Ødelæggelse under Nero, Septimius Severus og og Attila. Disse tre Steengulv er ogsaa af en forskiellig Stiil og det dybeste er som det ældste, tillige det simpleste; paa det andet seer man afbildet en Fægtning imellem Amor og Pan, og Bacchus og Ceres forestillede, ved det tredie fandtes to Büster og en Medaille fra Severing, Keiser Arelians Gemalinde. – Den 31te Mai 1823 opdagede en Arbeidsmand, som vilde skiære Tørv i Landsbyen Mulsum i Hertugdømmet Bremen, fem Guldmon ter, som bleve kiøbte af den Hannoverske Regiering til Museet i Gottingen; disse Mønter vare af Keiserne Valentinian den 1ste og 3die; Leo den 1ste og Angstasius den 1ste; det vare loddede Hængsler til dem og de vare blevne brugte til at bære som et Smykke; ogsaa blev ved samme Leilighed fundet en Ring af reent Guld, som veiede 7 1/4 Lod; men som var slet udarbeidet; udførlige Efterretninger om disse ikke vigtige Oldsager kunne læses i de Gottingiske lærde Tidender 1823, 18de December 201 og 202 St. – En Hollandsk Præst i Losdorp ved Navn Nicolaus Vestendorp har i Aaret 1822 udgivet i Grønningen i sit Lands Sprog et Skrift paa 326 Sider i Stav om de saakaldte Hunniske Grave, som forefindes i Westphalen og i det nordlige Holland. Bogen er egentligen et Priisskrift, kronet af Videnskabernes Selskab i Haarlem. Disse Mindemærket, siger Recensenten i de Gottingiske lærde Tidender No. 20 d. A., ere ældgamle og ere fra et ubekiendt og maaskee undergaaet Folk, og om hvilke Almuen har meget fabelagtigt at fortælle som f. Ex om en for steenet Liigbegiængelse af en Brud, som havde sørget sig ihiel, og om at disse Grave ere natlige Boepæle for Aander. Disse Monumenter have paa en gang noget Raat og tillige noget Stort ved sig; de fængsle Øiet og forekomme os halvt som Naturens Værker; og som at nedstamme fra en Tidsalder, om hvilken det er vanskeligt at giøre sig nogen Forestilling. Bogen bliver meget roest. Forfatteren distinqverer imellem de egentlige Hunniske Grave og andre af den Nordiske Oldtids Mindemærker, f. Ex. de GravholeGravkammere og Steenaltere, som ogsaa forekomme saa hyppigen i Danmark. De egentlige Hunniske Grave (Hunnebetten, paa Hollandsk Hunetedden, kalder han de lave Klippeblokke, som staae frit over Jorden i en langagtig Fiirkant af forskiellig Størrelse; men som ere meget bredere i den vestlige Ende og som oventil ere bedækkede af ligesaadanne Klippestykker, og med frie Mellemrum paa Siderne; disse Monumenter ere alle eens, blot ere Klippestykkernes Antal og Størrelse forskiellig, hvorved ogsaa Monumenternes Størrelse bliver forskiellig; thi de forekomme fra 6 til 40 Alens Længde og fra 2 1/2 til 5 1/2 Alens Bredde, Retningen er sædvanligen fra Østen til Vesten og naar man graver inden i dem forefinder man visse Gienstænde. Disse Monumenter forekomme blot i det vestlige Europa og ikke andre Steder paa Jorden; især i Landskabet Drenthe i Holland og paa Brændsen af Overyssel findes de i Mængde og vel conserverede. Ved Opgravning har man fundet i dem smaae Urner med de Afdødes Aske; men i de Tydske Gravurner har man blot fundet reent Sand; de ere af en guulbrun eller askegraae Farve, med eller uden Hank og saavel med en snever som med en viid Hals, nogle have lige og krumme Streger, som gaae langs omkring Urnen; andre mangle dem; de ere bestandigen mindre end de Urner, som findes i Gravhøiene; men tillige finere og bedre udarbeidede; de ere brændte men uden Glassur. Ligeledes finder man runde glatte Stene med Huller i Midten og betegnede med nogle Kors; de ere ofte sorte, glindsende og skiøre; Forfatteren mener, at de have været et billede paa Solens Skive; videre findes runde Stene, saa store som Hønseæg, dog ikke ovale med to til tre Kors, som meget ziirligen ere indgravede i en Cirkel; formodentligt et Slags Talismann. Endelig Øxer og Stridshammere af en fortagtig Steen, som ikke forekomme i Landskabet Drenthe, men derimod i de Schveitseriske Bierge og Steenkiler; i de Tydske Monumenter har man ogsaa fundet Rav. Mange sønderbrudte Urner har man ogsaa opgravet udenfor Monumenterne og inden for Steenkredsen. Disse Gravmonumenter ere for det meeste halvt ødelagte, som man troer ved Christendommens Jndførelse, for at forhindre, at Folket ikke skulde bære en overtroisk Ærefrygt for dem. Den Nederlandske Regiering har givet strenge Forbud ud imod deres videre Beskadigelse. Det er mærkeligt, at der ikke findes Spor til Metaller i disse Grave, og at de Steenvaaben, som findes i dem ligne fuldkomment de Amerikanske Vildes; Forfatteren mener ogsaa, at det Folk, som har opført disse Monumenter har ikke staaet paa noget høiere Culturtrin, end det, hvorpaa disse Vilde eller Hottentotterne nu staae; det har dog formodentligen havt en Caste af Præster og tænkt sig ved Legemernes Forbrændelse en Renselse af Siælen fra det Jordiske og troet paa en Tilstand efter Døden; men hvilket var dette Folk, derom tier Forfatteren saavelsom Sagnet. (Formodentlig Europas ældste Beboere førend de Asiatiske Jndvandringer begyndte ligesom Nordens Jother førend Aserne og (Fortsat) Gotherne ankom dertil.