Politivennen, 1800-01-01
To Toldboder, to Fndfejlinger ved Kjøbenhavn. (Fortsat.) Told, denne Skattemaade, der er, og, saavidt Historien rækker, har til alle Tider været en lige saa forhadt, og til Umoralskhed ledende som almindelig Indretning, har sikkert i sin Oprindelse ikke været andet, end en liden Erkjendtlighed, som man villig gav til et Steds Beboere, der ved at anlægge og vedligeholde Bro, ved at bane en kortere eller bedte Vej, eller ved at bygge en Færge, havde lettet Fremførelsen og Omtuskningen af Vare. Graadige Regentere faldt snart paa at kræve ligesaadanne Erlæggelser uden at have nogen Adkomst dertil ved Vejforbedringer. Toldstederne bleve snart Regenternes Stolthed. Den Regent, der ingen havde, skyndte sig at faae et Paaskud til at anlægge et; og slaviske Geografer eg Statistikere, der saa tit fortælle os at de og de Lande tilhøre hin eller denne Regent, kalde ofte en Toldrettighed, en Juvel i en Konges Krone. Snart fandt slette Statshusholdere at det var godt at gjøre enhver Stads Porte til Toldsteder. Den Grundsætning at Skatter ere retfærdigen lignede, naar en tyvedobbelt Ejendom betaler tyve Gange saameget som en enkelt, af denne benyttede man sig for at give den meest despotiske Handling Skin af billighed. Tolderne fik nu Befaling at aabne og gjennemsøge alle til Toldstedet kommende Vare for efter deres Værd at bestemme Afgivten. Denne Oppebørselsmaade har havt de fordærveligste Følger. Den gav Oprindelsen til Smugleri, til Falskhed hos Varenes Ejere og hos Tolderne, til Mened, til Svig, til Lumskhed. Nu maatte den raske Sømand istedet for flux at lægge ind i en Havn og der som hastigst udskibe sine Vare, for atter igjen at stikke i Søen, taalmodig døje al den Ærgrelse og Tab, en Toldklarerings uundgaaelige (ofte ogsaa den undgaaelige) Seendrægtighed medførte. Nu maatte enhver Vogn aflades paa en ofte urimelig Consumtionsbetjents Vink, enhver Rejsende aabne sin Kuffert og see sine Sager omrødede af en uvant, ofte ureen Haand, og det under aaben Himmel, hvad enten en nedvældende Regn fordærvede Varene eller ej. Nu maatte den frie, den gedhjertede, den undseelige Borger eller Borgerinde taale en Tiltale, der fjælden er taalelig, oftest raa og fornærmende. Det tillodes at randsage Lommer, at beføle Personer, og der var Steder *) hvor de skikkeligste Fruentimmer maatte taale ved slige Lejligheder den skændigste Opførsel, hvis de ikke vilde enten arresteres eller købe sig en høfligere Medfart. Tog hvad af alt det Onde Toldafgivten efter Varenes Værdi har affødt, kan være ledere og for Sædeligheden fordærveligere end Angiveriet? Menneskeheden gyser ved at see den sorteste Handling hædret belønnet og opmuntret af Folkenes Ledere g Lovgivere. *) i Frankrig i Kongedømmets Tid. Aldrig var Ordet Kontraband, med alle de Ulykker dets Betydning har avlet, været opfundet, hvis ej denne saa retfærdig synende Toldtagelse efter Værd havde været antaget. Hvilken Lejlighed for en graadig Pndling til et Greb i Spekulanteres Pung, imod paa deres Vink at paaklæbe dette uhældsvangre Ord eller borttage det, alt som Fordelen tilsagde, og under det skjønne Paaskud at ophielpe Fabrikker og og Nationalindustri. O at Danmarks Regieringer aldrig havde troet ved detle Ord at kunne skabe Fabrikantere. Mange ruinerede Familier havde blevet ubekjendte med Suk og Trang, mange frugtesløs anvendte Penge kunde hvilet i den offentlige Kasse, eller været brugt til at afbetale Gjæld, mange Paalæg kunde været uoptænkte, mange Luftkasteller blevne tilbageholdte i den tydske Hjerne der byggede dem, hvis den nye Toldforordning var kommet et Aarhundrede tidligere*) i Kraft. *) Dette siges ikke for at prise Forordningen, men de Prinsiper hos Lovgiveren den forudTolden (man seer at jeg herunder indbefatter Konfumtion, Accise, og alt af den Natur) er altsaa, især naar den bestemmes efter Varenes Værd, en Skattemaade, der medfører de største Besværligheder, Opofrelser og Usædeligheder; men dette er ikke nok, den har tillige den store Ubekvemhed at Underslæb og Svig ikke (uden ved Betjenternes Redelighed) kan gjøres umlige. Man vil ikke tiltroe mig at pleje det fromme Haab, at Regenterne ved slige Deklama;ioner, ihvor grundede endog, kunde bevæges til at afskaffe saa odieuse Paalæg. Langt fra. I ingen Stat er Statshusholdningen stedse drevet som den burde. Hvor sætter. Om Forordningens Mangelagtighed er vist ingen mere overtydet end Gen. Toldkammeret, paa hvis Forestillinger den alt har modtaget mange, og sikkert vil modtage endnu flere Forandringer. En Ven af Anmælderen samler alle Bemærkninger, der kunne tjene tildens Fuldkommelse, og man indbyder ved denne Lejlighed enhver Han delsmand til at understøtte dette Foretagende med sine Indsigter. Udigveren af disse Blade mobtager de tilsendte Bidrag. man kaster Øjet, finder man i Europa intet uden forgjældede Regieringer. Selv de meest Ekonomiske finde sig ved Forgængernes Fejl lidende under den almindelige Svaghed, og o den Kræft, der piner alle, der truer at fortære den sidste Levning af Marv, den ulægelige Kræft - ( ende Hære (Skændsel over dens Minde, der ved sit Exempel paanødte alle andre Europæiske Magter og sine egne Tronfølgere - saa langt fra at tillade nogen Dem. Regiering at eftergive Paalæg, vil evi tvinge den til at skabe Nye. (Fortsættes.)