Aalborgs Stifts Adresseavis, 1820-11-09
Efter en i afvigte Aars Foraar skeet Angivelse af Prapludselig saaes at være blevet forløst, beordrede Amtet vedkommende Districtschirurg at undersøge denne Persons Tilstand. Ved Undersøgelsen befandtes det, at hun faa Dage i Forveien havde født et Barn. Hun nægtede ved dette i Førstningen, men paa Chirurgens gientagne fore holdelse tilstod hun endnu samme Dag, at hun havde født et Barn, som var dødt, og som hun havde lagt i en Klædeskuffe, hvor det ogsaa fandtes. Barnet var indsvøbt i et Forklæde og Underskiørt, fast indpresset i Forklædet og overalt blodigt. Forklædebaandet var 2de Gange flynget om Halsen, og saa fast sammenbundet, at det kun med Møie kunde løses, og havde efterladt dybe Jndtryk i Halsen. Lægernes efter Obductionen afgivne Formening gik ud paa, at Barnet havde været fuldbaaren og, ifølge den anstillede Lungeprøve, aandet efter Fødselen og følgelig ogsaa levet. Den paa flere Steder af Hovedet befundne stærke Sugillation udviste, at der paa disse Dele var skeet en stærk Jndvirkning, som maatte være kommet af, at Moderen, som hun selv forklarede, staaende havde født, og at Barnet med Hovedet var faldet paa Stenene i Gulvet. Den derved fulgte heftige Rystelse i Hiernen havde foranlediget, at Blodkarrene bleve sprængte. Virkningen af Faldet maatte ufeilbar vorde Barnets Død, hvilken imidlertid blev fremskyndet derved, at det med det fastbundne Forklædebaand om Halsen blev lagt i Skuffen, hvorved Aandedraget blev stoppet. Det medicinske Facultet i Kiel, hvis Betænkning derefter blev indhentet, formeente, at Barnet var død af Faldet paa Jorden, og efter største Sandsynlighed allerede havde været død, førend det med Baandet om Halsen blev lagt i Skuffen. Den mod bemeldte Fruentimmer anstillede Undersøgelse har i Henseende til hendes foregaaende Liv og Levnet, samt selve Forbrydelsen, afgivet følgende Resultat: Hun er født i Hollenbeck, hvor begge hendes Forældre endnu leve, og 24 Aar gammel. Efter at være confirmeret, tiente hun hos forskiellige Folk paa Landet, der alle have meddeelt hende et godt Skudsmaal, men hun har allerede eengang før ladet sig besvangre uden for Ægteskab, og det af hende dengang fødte Barn befandt sig hos Forældrene, hos hvilke hun ogsaa havde ligget i Barselseng. Efter hendes Udsagn har i Aar 1818 en Dragon, ved Navn Nasken, efter givet Ægteskabsløfte, flere Gange havt Samleie med hende, og hun paastod, at hun, efterat hun var bleven frugtsommelig, skriftlig havde meldt ham, som imidlertid var bortcommanderet, sit Svangerskab, uden at have faaet Svar. En Soldat, ved Navn Driberg, har ogsaa udsagt, at han i hendes Ærende skriftlig har anmeldt for Nakken hendes Svangerskab. Derimod har Nasken, endskiøndt han tilstod sit fortrolige Forhold til den Tiltalte, nægtet saavel at have givet hende Ægteskabsløfte, som at have modtaget Brev fra hende. Fremdeles har Tiltalte, i Anledning af Jndholdet af nogle hos hende forefundne Breve fra en anden Dragon, udsagt, at hun havde modtaget et hende af denne gjort Ægteskabstilbud, i Tilfælde at hun ikke ved Nasken blev frugtsommelig, men at hun, saasnart hun mærkede til sit Svangerskab, havde afbrudt sit Forhold til ham. Sin Tilstand har hun nægtet saavel for sin Madmoder, som for flere Personer, der talte til hende om samme, og hun har som Grund hertil angivet, at hun, da Nasken havde forladt hende, ingen havde, der kunde tage sig af hende imod hendes Forældre, der vare strænge mod hende, og at hun ikke gjerne vilde miste sin Tieneste; hvorhos hun dog paastod, at det ikke var hendes Hensigt, ganske af skiule Svangerskabet, men kun at udsætte Aabenbarelsen deraf saa længe som mueligt. Hendes Moder nægtet ellers, at hun eller Mand har viist den Tiltalte nogen haard Behandling, hvorimod de blot have alvorligen advaret hende. Hun har heller ikke havt andet at anføre, end at hendes Forældre, i Anledning af hendes første Feiltrin, skiændte meget paa hende, og tilkiendegave hende, at hun, i gientaget Tilfælde, ei maatte komme til dem i Huset. J Henseende til Forløsningen har Tiltalte udsagt, at hun havde ventet den nogle Uger senere, end som skedte. De første Veer havde hun, samme Dag hun nedkom, følt Kl. 6 om Aftenen; og skiøndt disse vedblev at indfinde sig fra Tid til anden, havde hun dog i Mellemrummene forrettet sine huuslige Arbeider, og troede endog, at det ganske vilde gaae over, Men endelig, henimod Kl. 8 om Aftenen, vare Smerterne blevne saa hæftige, at hun formodede at ville blive forløst. Hun befandt sig da alene i hendes tæt ved Kiøkkenet værende Søvekammer. Hun vilde derpaa kalde paa en af de andre Piger, som paa den Tid samtlige befandt sig i den almindelige Folkestue, for at bede hende om at ledsage hende til hendes Moder; men ved at passere Kiøkkenet, vare Smerterne blevne saa hæftige, at hun kun kunde naae til et der staaende Bord, ved hvilket hun maatte holde sig fast Barnet var derpaa paa eengang faldet fra hende paa Jorden, uden at hun ventede, eller paa nogen Maade følte til det. For øvrigt havde hun i 10 Minutter, eller, efter hendes senere Udsagn, et Qvarteerstid staaet ved Bordet, førend Fødselen foregik, og skiøndt hun førte at samme nærmede sig, vilde hun dog ikke kalde høit paa de andre Piger, for at ikke de i Folkestuen værende Karle tillige skulde komme ud. Efter en senere Forklaring har hun og hertil ladet sig bestemme af hendes Forældres Strænghed og den Omstændighed at hun ellers havde et Barn. Jmedens hun fødte, har der, efter hendes Paastand, ingen været i Kiøkkenet, og saavel Forpagter Kreitz's Kone, som de andre Tienestepiger have udsagt, at de paa den Dag hverken formodede hendes Nedkomst, eller havde erfaret at den var foregaaet. J Henseende til Barnets Tilstand strax efter Fødselen og sammes Behandling har Tiltalte ved Obductionen erklæret, at hun havde havt den Hensigt, ikke at lade Barnet komme for Dagen, fordi hendes Forældre vare saa strænge, og allerede havde hos sig et Barn af hende, og at hun vel ikke vidste, om Barnet levede, men dog havde tænkt, at hun, saafremt det levede, vilde binde Baand om Halsen paa det. Senere deponerede hun, at Barnet ved Fødselen hverken havde skreget eller rørt sig, og at der, da hun ikke tvivlede paa, at det jo var dødt, paa eengang var paakommet hende den Tanke, at lægge Barnet i hendes Kuffert, og ved Leilighed at begrave det paa Kirkegaarden, for, paa denne Maade, at beholde sin Tieneste. Hun havde til den Ende hentet hendes Forklæde, villet Barnet, som endnu laae paa Jorden, ind i samme, og baaret det op paa Loftet. Men, forinden hun havde lagt samme i Kufferten, havde hun 2 Gange bundet Forklædebaandet omkring Halsen paa det. Hun tilstod i denne Anledning, at hun havde gjort dette, for at Barnet ikke i Kufferten skulde skrige, saafremt det endnu var i Live Efter at hun havde lagt det i Kufferten, indviklet i Forklædet og et Skiørt og bortfeiet Blodet, som fandtes i Kiøkkenet, var hun gaaet til Sengs. Paa nærmere Spørgsmaal, om hun ikke tidligere havde havt den Tanke, hemmelig at skaffe Barnet ud af Verden, udsagde hun, at hun ikke havde tænkt herpaa, førend Fødselsmerterne overfaldt hende, og endog først efter Fødselen, da Barnet i Kiøkkenet var faldet paa Stenene. Fremdeles deponerede hun, under Speciel-Jnqvisitionen, at hun den Dag, hun blev forløst, endnu havde følt Bevægelse hos Barnet; at hun et halvt Qvarteerstid efter Fødselen havde ladet Barnet ligge paa Gulvet, uden at bekymre sig om samme, og at hun havde bundet Baandet om Halsen paa Barnet, for at forhindre, at det skulde leve, som hun troede endnu at kunne være mueligt. Hun kunde ingen Grund angive for sin Formodning, at der endnu kunde være Liv Barnet, men havde kun ønsket, at det ganske blev skaffet af Veien. Samtlige Medlemmer af den Lauenborgske Regiering vare enige i, at Tiltalte ikke kunde være at straffe som forsætlig Barnemorderske, da, efter de obducerende Lægers Formening, hvormed ogsaa det medicinske Facultets Erklæring stemmer, Barnets Død ikke er foranlediget ved Baandets Omsnøren om Halsen, men var en nødvendig følge af Barnets Fald ved Fødselen paa Gulvet; hvilket Fald ikke, efter hendes Forklaringer, kan antages at være grundet i det Forsæt, at ombringe Barnet, hvilket, ifølge hendes Udsagn, først senere er opstaaet hos hende; derimod have de anseet hende overbeviist, at have fordulgt sit Svangerskab og født i Dølgsmaal, hvorhos hun endog har havt det Forsæt, at ombringe Barnet, dersom der endnu maatte være Liv i samme, og, i denne onde Hensigt, bundet et forklædebaand om dets Hals. Pluraliteten af Regieringens Medlemmer have fundet hende skyldig til 20 Aars Arbeide i Tugthuset. Ved at indsende Dommen, androg Regieringen imidlertid paa Formildelse i Straffen af allerhøieste Naade. Efter Omstændighederne, og deriblandt hendes øvrige gode Forhold og at hun var forladt af Barnefaderen, meente Cancelliet, at der var Anledning til allerunderdanigst at andrage paa nogen Formildelse i den idømte Straf, som det dog ikke troede at burde nedsættes videre end til 15 Aars TugthuusAarbeide; og det behagede ogsaa Hs. Majestæt allernaadigst at bifalde Cancelliets i Overeensstemmelse hermed gjorte Jndstilling, dog at denne Formildelse ikke bekiendt giordes Tiltalte førend efter Dommens Publication, hvorefter den fornødne Ordre afgik til den Lauenborgske Regiering.