Berlingske Tidende, 1814-12-02
Waspington, den 12te October. De Forenede Staters Præsident har iforgaars sendt et Budskab til begge Congressens Huse, og meddeelt dem de Actstykker, som ere blevne vexlede under Underhandlingerne i Gent. Efterfølgende Beretning fra de americanske Fredscommissairer til Hr. Monroe af 19de August indeholder det Vigtigste af disse Underhandlinger: Min Herre, Hr. Baker Secretair ved den brittiske Mission, besøgte os idag og indbød os til en Confererz. Denne blev besluttet, og de brittiske Commissairer aabnede den, idet de saade, at de imorges havde erholdet deres videre Jnstructioner, og ikke spildt noget Øieblik til at søge en Sammenkomst for at kunne bekiendtgiøre deres Gouvernemennes Villie. Det er nødvendigt at bemærke, at Lord Castlereagh igaaraftes er ankommen hertil Staden, hvorfra han imorgen vil reise over Brüssel til Wien. De brittiske Commissairer yttrede, at deres Regiering med nogen Forundring havde erfaret, at vi ingen Jnstructioner havde med Hensyn til Jndianerne, da maa dog ikke kunde vente, at de vilde lade deres Allierede i deres forholdsmæssige svage Tilstand vare udsatte for vor Hevn. Storbrittannien havde medrette kunnet vente, at den americanske Regiering vilde have forsynet og med Jnstructioner angaaende denne Gienstand, og det mindste, det kunde fordre, var, at vi undertegnede en provisorisk Artikel, hvori Principet blev tilstaaet og overladt til vor Regierings Ratification, saa at naar Artikelen var ratificeret, Overeenskomsten strax kunde træde i Kraft, men i modsat Tilfælde være ugyldig og kraftesløs. Underhandlingernes Fortsættelse eller Ophævelse vilde beroe paa om vi billigede eller afslog en saadan Artikel. Da vi havde forestilt dem, at Forslaget angaaende denne Gienstand ikke var tydelig nok, saa har deres Regiering betydet dem at give os enhver nødvendig Forklaring, og udtrykkelig at meddele os den Basis, der maatte ansees som ufravigelig Præliminaire. Det var et fine qua non at Jndianerne skulde indbefattes i Fredsforliget, og deres Lands Grændser tillige skulde bestemmes for stedse. Med Hensyn til de Grændser, som skulde skille deres Land fra de Forenede Stater, var det den brittiske Regierings Hensigt, at Jndianerne skulde være en stedsevarende Barriere mellem vore vestlige Besiddelser, 4 og de engelske Naboprovindser, og at hverken de Forenede Stater, eller Storbrittannien skulde have Ret til at kiøbe eller tilrandte sig nogensomhelst Deel af dette Jndionernes engang erkiendte Territortum. Vi yttrede, at det indianske Gebet vilde emsatte et stort Antal americanske Borgere, maaskee ikke mindre end 100,000. De engelske commissairer erklærede: 1) Erfaring havde lært, at begge Nationers fælleds Besiddelse af i Søerne, og fælleds Ret til at holde en Sømagt paa samme, nødvendig vilde foranledige Uenigheder, og giøre Freden usikker. Derfor forlangte Storbrittannien, at de Forenede Stater ikke meere maatte holde nogen bevæbnet Sømagt paa de vestlige Søer, fra Ontariesøen, til Søen Superfor inclusive ; at de ikke maatte have nogen befæstet eller militair Post eller Establissement paa Kysterne af disse Søer, og at de ikke skulde have dem, som allerede vare der, tilbage. Dette maatte, sagde de, ansees som en maadeholden Fordring, efterdi Storbrittennien, da det ikke havde nægtet Territorialudvidelse, medrette kunde have fordret en Afstaaelse af de nærliggende americanske Kyster. Skibs farten og Handelen skulde vedblive som forhen. Det blev udtrykkelig bemærket (paa et forelagt Spørgsmaal), at Storbrittannien skulde behold. Ret til at have en bevæbnet Sømagt paa disse Søer, og militaire Poster og Establissementer ved samme. 2) Grændselinien vesten for Søen Superfor og derfra til Mistsippi skulde revideres, og Storbrittanniens Ret til Seilads paa Missisippi vedvare. 3) En directe Communication fra Halliser til Provindsen NyBrunewig og Qveder skulde sikkets Storbrittannien. Paa vort Spørgsmaal, hvorledes dette kunde skre, erholdt til LeAl. Svar, at det maatte skeer ved Afstaaelsen af den Deel af MaineMeieret i Massachnsset, som ligger imellem Ny=Brunsvig og Qve ber, og som hindrer den directe Communication. Da Artikelen om 5 Freden med Jndianerne og om deres Grændser igien kom paa Bane, endte de engelske Commissairer med de Ord: at dersom Conferentserne skulde ophøre formedelst vor Vægring ved at undgaae en saadan Artikel, uden først at have opredtet nærmere Forholdsregler fra vor Regiering, saa troede Storbrittannien sig ikke forpligtet til at blive ved de nu tilbudne Betingelser, men kunde forandre dem efter Omstændighederne. Vi spurgte, om Erklæringen angaaende den foreslagne Revision af Grændsen mellem de Forenede Stater og Storbrittanier, indbefattede alt, hvad sidstnævnte vilde bringe til Forhandling, og hvad der især var dets Hensigt med Hensyn til Mosse Jsland og de andre i Passamaqvodybayen af os nylig borttagne og besatte Øer. Man svarede, at da disse Øer medrette tilhørte Storbrittannien, saa vilde de vist kunne beholdes, og ikke engang kunne ansees som en Forhandlingsgienstand. Ved den eftertrykkelige Maade, hvorpaa Fordringen blev forebragt, en at de americanske Stater ikke maatte have nogen bevæbnet Magt paa Søerne eller ved deres Kyster, holdt vi os foranledigede til at spørge, om dette var et fine qva nou; hvorpaa de engelske Commissarier vægrede sig ved at give et positivt Svar. De sagde, at de havde udtrykt sig tydelig nok, de havde meddeelt os et sin qva non, og naar vi havde fattet nogen Beslutning desangaaende, saa var det tillig nok at erklære sig over de andre Fordringer. Vi behøve vel ikke at sige, at Storbrittanniens Fordringer blev af os alle eenstemmigen forkastede. Vi ansee det ikke nødvendigt at opholde Skibet Adams, forat meddele Dem de officielle Noter, som endnu ville blive vexlede over denne Gienstand, og som ville ende Underhandlingerne. Men vi holde det for vor Pligt, ved disse flygtige men rigtige Træk af de sidste Conferentser at underrette Dem om, at der for nærværende Tid ikke er noget Haab om Fred. Vi have den Ære &c. John Quincey Adams. J. A. Bayard. H. Clay. Jna Russel. Albert. Gallatin.