Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-04-26
En Skildring af hans Characteer leverer John Carr i sin bekiendte Reisebeskrivelse fra 1808. Alexander, siger han, har et fuldt, meget skjønt Ansigt, af noget bleg Farde, blaae Øine, der tillige udtrykke hiin velgjørende Mildhed, der er et fremstikkende Træk i hans Characteer. Af Figur er han høi, før og velproportioneret; men da han ikke hører godt, saa bukker han sig gjerne ned til den Talende. Ved Opfyldelse af sin høie Pligt lægger han stor Virksomhed og Skarpsindighed for Dagen, men uden Bram og Støi Hovedtræk hos ham ere Klogskab og Menneskelighed, der ikke kunne gjøre et Land andet end blomstrende og lykkeligt. Han er en saadan Hader af al Pragt, at man seer ham, indhyllet i sin Regimentskappe, kjøre ganske allene i Staden paa en almindelig Droshki, og paa denne Maade har han afhjulpet de Fattiges Nød. Han ønsker, at naar man seer ham som Privatmand, ingen skal tage Hatten af for ham; men uvilkaarligen seer man sig nødsaget til at handle mod denne ædle Beskedenhed. Ofte møder man ham i en slet og ret mørkegrøn Vogn med fire Heste for, og en skjægget Kudsk tilligemed en liden Postillion, uden at være ledsaget af Andre end en Tjener. Soldaterne lægge stedse Mærke til ham, for i Tide at underrette Vagten om hans Ankomst; uden denne Forsigtighed var det i Petersborg, formedelst den Mængde Kareter, man seer der, umueligt at bevidne ham den ham tilkommende Ære. Keiseren er Engellænderne meget bevaagen; en Deel af dem have nedsat sig i Rusland, og, under Regjeringens Beskyttelse, anlagt en Colonie. Ofte har man hørt Keiseren sige: Det Menneske, i hvis Magt det meest stod, at skabe sig et lykkeligt Liv, var, efter hans Mening, en engelsk Godseier. - Endskjønt Keiseren aldrig har været i Engelland, saa kjender han dog fuldkomment Landets Sæder og Beboere, saavelsom deres Sprog. En yderst elskværdig Engellænder, Hr. G., ved Skatkamret, blev, efter Keiserindens Ønske, opdraget med ham, og var hans Legecammerat og Selskabsbroder i tidligere Aar. Optrin fra Barndomsalderen, der hos hvert følende og ædelt Hjerte ere saa dyrebare, efterlade i Alexanders de sædvanlige Jndtryk endskjønt Tiden hævede ham saa høit over hans Ungdomsven, har han dog ikke ophørt at bevise ham den naadigste Agtelse, og ved at vise ham den, lægger Keiseren kun de høimodigste Beviser paa sit Venskab for Dagen. Man fortæller ogsaa et andet Beviis paa Alexanders store Hengivenhed for Engelland. Da en Engellænder, som, kort førend Pouls Død, ideligen havde spillet Duetter paa Fløiten med Storfyrsten, stod i Begreb med at forlade Rusland og vende tilbage til sit Fædreneland, paa Grund af en pludselig Antipathie, som Keiseren havde fattet mod Engelskmændene, sagde Alexander ved Slutningen af den sidste Time, de spillede sammen, til Engellænderens Fløite: Farvel, søde Jnstrument, der har fordrevet mig saa mangen sorgfuld Time, ofte og dybt vil jeg beklage, Savnet af dine lislige Toner, men du drager nu bort, for at lade dem høre i det lykkeligste Land. Disse ere kun ubetydelige Anecdoter, men de udfolde dog det herlige Hjerte for Læseren. - Hvormeget og med hvor stor Ret Keiseren elskes afsine Undersaattere, er bekiendt. Russerne, der have havt saa mange fremmede Fyrster til Regentere, betragte med enthusiastisk Glæde en i Rusland, født Prinds. Den nu regierende Keiserindes Ansigt er særdeles blidt og udtryksfuldt, af Figurer hun smekker, men høist tækkelig, og af sædvanlig Fruentimmerstørrelse; hun er udmærket elskværdig, men noget bly. Hendes Forstand erkyderst uddannet, og hendes Manerer blide, særdeles yndefulde og indtagende. Dronningen af Sverrig, hendes Søster, maa, naar der kun er mindske Troskab i Sergells Meissel, være et Mønster af Skjønhed. Hun blev formælet med Keiseren, da han kun var 15 Aar gammel, i en Alder af 14 Aar (1793); thi Catharine ønskede endnu førend hun døde at see saa mange Efterkommere som mueligt. Men de have ingen Børn.