Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-04
En Opfordring af en Ven, som vist i dette Tilfælde bedre er i Stand til at bedømme, hvad sig gjør rettest i med Hensyn til Publicum at gjøre, end jeg, bestemmer mig til hermed at be telte og bekjendtgjøre, at det Stykke om Engellændernes Tog til Kjøbenhavn i Aaret 1807, som er indrykket i Professor Molbechs nordiske Tidsskrivts sidstudkomne (femte) Hefte, og som er skrevet af mig, er en Jronie. Jeg vil ikke nægte, at det forekommer mig noget komiskt, at jeg skal befinde mig i et Tilfælde, ligt det, hvori den Maler befandt sig, der, efterat have leveret en Tegning af eet af de Dyr, han saae forspændte for alle de Eqvipager, han mødte, og at have givet det, som han meente, Alt hvad der hørte dertil, lige fra Hoven til Manken, var nødt til at sætte underneden; dette skal være en Hest, og er ikke et Æsel. Jmidlertid maa jeg tilstaae, at jeg ikke just føler mig forlegen herved. Jkke blot trøster jeg mig ved at tænke paa hiin engelske Biskop, som, efterat have skrevet en bitter Jronie - jeg mindes ei mere hvorover- og at have holdt den reent vedlige, uden en eneste Gang at have taget Masken lidt til Side, for at give sig tilkiende, maatte see sig nødt til at fortælle Publicum, at Skrivtet var af ham, og at det var Jronie. Den Satisfaction, han siden havde af sin Bog, da Folk først fik at vide, hvad de havde for sig, er jeg langt fra at vente eller at kunne forlange. Men har sligt kunnet skee i et Land, hvor man havde en Swift, og hvor man, vant til Fronie, ynder den meget, saa maa jeg være glad ved, at være bleven advaret om, hvad jeg skylder baade mig og mit Fædreneland; thi, at en dansk Mand skulde ligefrem forsvare hiint Engellændernes Tog og Forhold, vilde dog være for galt. Men jeg trøster mig, som sagt, ei blot med hiin engelske Biskops Exempel; men har endnu Noget, hvorved jeg ei saa meget trøster, som glæder mig. Hvad jeg i dette Øieblik seer mig paa den simpleste Maade nødt til hermed at gjøre, synes mig dog at være et Slags Vidnesbyrd for, at jeg har holdt den ironiske Tone nogenlunde reent vedlige, og saa haaber jeg da, at den af mine Venner, skal blive tilfreds med mig, som jeg engang hørte yttre sin Fortrydelse over, at man dog næsten aldrig saae nogen Fronie, uden at Forfatteren engang imellem faldt ud af Rollen. Virkelig er dette hændtes Thomas Moore, mere end eengang i hans "Kapitain Rocks Memoirer, der er en ypperlig Jronie over Engellændernes Fremfærd mod Jrland. Men i saa stort et Skrivt var det vel meget vanskeligt at undgaae det. Havde han imidlertid kunnet finde et Standpunct, hvorfra han havde kunnet lade Alt lige meget beholde den samme Charakteer, saa turde vel Jronien være bleven endnu grundigere. Jo renere man holder Fronien, desto mere lader man Sagen fælde sig ved sig selv allene. Hvis nogle Damer komme en Aften til En med smudsige, hullede og ellers uanstændige Klæder, saa sige man ikke, hvor har De da været, ei heller: De er vist gaaet feil! Man tænde hellere et Par Lys flere og sige: vi maae dog sørge for, at vi kunne see vore Gjæster. Vare disse pæne og smukke, saa var deri jo ingen Satire. Man tillægger dem ingen Last, man viser dem kun, som de ere. J det Moralske gaaer Jronien simplest ud paa at stille Principerne, hvorefter der er handlet, saaledes op, at de ved den Maade, hvorpaa de fremstilles, af sig selv komme til at stille sig op lige over for de evige Principer, hvorefter der bør handles. Stemme de nu hermed, saa laster man ei, stikke de derimod ret af herimod, saa fælder jeg dem ikke, thi jeg drager ikke denne Conclusion; de fælde sig selv. Beqvemt kan man gjøre det ved at berømme Handlingerne saaledes, at man derved uden videre forudsætter Forstandigheden og Gyldigheden af de slette Principer, som ere fulgte i hine Handlinger, og mere forsvarer disse Principer som dem, der egentligen ei trængte til Forsvar, end som dem, hvorom der kunde være nogen sand Tvivl. Jo lempeligere man berømmede, omtrent i en Tone, som den sømmer sig i en fornem Cirkel, desto finere vilde Jronien være. Berømmer man, som med rødblussende Kinder, er Jronien allerede mindre fiin. Jmidlertid er det dette, jeg har gjort i hiint Stykke. Indignationen hos mig var for stor, til at jeg kunde ironisere anderledes end med Varme, og nu maa jeg være glad ved at have gjort det. Men en Hovedsag er, at man giver de forkeerte Principer, et Udseende af grundede, som naar Holberg berømmer dem, der ikke studere udenlandske Bøger, men gode danske, som ere gjorte af bosiddende Bogtrykkere, af brave Mænd, der ei kunne gjøre sort til hvidt. Mener man, for at jeg skal søge endnu at oplyse denne Sag ved et Exempel, som ligge falder mig ind, at Nogen i Grunden, har fulgt det Princip, at man skal fordrive Diævelen ved Hielp af Diævelens Øverste, saa gaaer det ei an, naar man vil ironisere, at opstille disse Ord, eller vise hen til dem, med mindre man vilde skrive en Historie om en fattig Diævel, som idelig stødte an, fordi han ei kunde faae Greb paa retteligen at følge dette saa virksomme Princip, men overalt plumpede til og befordrede Smaalasterne, istedetfor de store og grundige, der ei have saameget Udseende af at være det. En saadan i Grunden humoristisk Jronie, lader sig vel og tænke, men vil man bruge Tronien mere directe, saa gjør man rettere i, istedetfor hiint Princip, at opstille, eller rettere, som fra Noget, der forstod sig af sig selv, at gaae ud fra den Sætning: at derskal Ondt til at fordrive Ondt, og nu skyde hiin ind under denne, men dog ei med rene Ord. Dog jeg skal jo ikke udvikle Troniens Theorie. Jeg skulde blot erklære, at hiint af mig skrevne Forsvar for Engellændernes Tog er en Jronie. Ret vilde jeg ønske, at man hos sig selv vilde oversætte den - dog ved en saa fri Oversættelse, som den i slige Tilfælde maa være - fra Jroniens Sprog i den moralske Betragtnings, især forsaavidt Hensynet til Ærens Love kan henregnes herunder, maaskee man turde finde, at hiint Tog endnu ikke er bleven underkastet en saa skarp og tillige saa omfattende Critik; thi i Almindelighed holder man sig kun til nogle enkelte Puncter. Ogsaa vil man see, at Sagen just er taget fra den Side, hvorfra den meest maa være skjærende for Nationalstoltheden. Hvor maatte ikke Engelland ønske, at det havde kunnet bringe Napoleon til St. Helena, uden at have tilladt sig dette Attentat paa Danmark og derved at have givet sin Nationalfølelse et ubodeligt Knæk. Hvo kan i dette Øieblik tvivle om, at Europa ogsaa uden dette Attentat vilde naaet enten saa vidt, eller til et lige saa godt, ja maaskee bedre Punct, Og hvad har saa Engelland for at have sat Ærens Følelser tilside i denne uhyre Grad, Jkke engang saa Meget, som Værdien af de Skibe og Skibsmaterialier, de loge, kunne de siges at have faaet til Vinding. Thi for Det, hvad Toget kostede dem, kunde de vel have kjøbt det samme, og havde saa kunne udruste en Flode, som kunde have ødelagt den forenede dansk franske, om ellers en saadan nogensinde var kommen tilsyne paa Havet, og havde saa undt den danske Sømand den Satisfaction at kæmpe paa og for sine Stavne, istedetfor at han nu saae sig sin Flode frarøvet tillands. Men overhovedet spilte Engellænderne den maadeligste Rolle under den hele Krig mod Napoleon, naar undtages i Spanien. De vare saa bange for, at vove deres Blod til Expeditioner, hvoraf den umiddelbare Vinding ikke ganske lige gik i deres Lomme, at endog Walter Scott ganske ligefrem erindrer os om det. Nogle af deres Tog falde endog i det Komiske. Ogsaa gik det dem flere Gange forunderligt imod Forventning, naar de med al Viisdom havde lagt en Plan, men just ikke saa lige havde tænkt paa, at de kunde støde paa Mænd af Ære, og det nu just maatte træffe sig saa besynderligt, at de stødte paa Mænd af Ære. Walter Scott kan ikke noksom beklage, at det just maatte træffe sig, at den spanske Admiral malheureusement.) troede, at hans Ære fordrede, han burde holde en Kamp ud med de engelske Krigskibe, som vare sendte ud for at tage det endnu i Fred med Engelland værende Spaniens amerikanske Pengeskibe, og det, uagtet de omtrent vare ligesaa stærke som han, saa at han, mener Walter Scott, jo havde havt Føie nok til at unddrage sig Kampen. Hvad vilde Walter Scott først have sagt, om hiin spanske Admiral havde været svagere, og endda havde holdt en Bataille ud. J Sandhed vi komme endnu til at tilregne os det som en stor Ære, at han ikke bryder ud i et mirabile dictu, eller credito posteri, da han skal til at fortælle, at det lille Danmark virkeligt ei blot bød sig til at *) Jeg har læst den franske Udgave og anbefaler den, da Udgiverens notulle fortjene at læses. udholde, men endog i Sandhed udholdt en Kamp med den saa store og stærke Expedition fra Engelland 1807, og det uagtet endda Danmarks Armee endnu laae i Holsteen, fordi Danmark, som Walter Scott tidligere har fortalt os, var den eneste Nation, som, da Buonaparte besatte Hannover, vovede at trække en Hær sammen, forat vise, at det vilde vide sine Grændser respecterede, en Hær, der ogsaa 1806, efter Slager ved Jena, sikkrede Danmark for, at det ikke ved Blüchers Tilbagetog blev oversvømmet af Fiender. - Dog jeg taber mig anden Gang i Betragtninger, da jeg dog kun vilde give en simpel Erklæring. Men til denne har jeg et Forslag til Publicum at tilføie. Det turde vel hænde sig, at jeg oftere brugte Jronien; i det mindste har jeg adskillige Smaating liggende, som ere Fronier, og som dog ved Leilighed maaskee engang blive trykte. Udtrykkeligen oven over saadanne Ting at sætte: "Dette skal være en Jronie," det turde let blive en Fronie, som vilde være alt for fiin, eller alt for lidet fiin, ligesom man vil tage det. Let kunde der jo ogsaa komme en Forfatter, som af Jronie satte en saadan Overskrift over et Stykke, som ikke var ironisk meent, fordi han ei dristede sig til at tilstaae, at han havde sagt anstødende Ting for Alvor; og hvilken babelsk Sprogforvirring kunde da ei opstaae, Jeg vil da over slige Ting herefter sætte: Contemplationer; saa forstaae Publicum og jeg hinanden. Dog kan jeg naturligviis kun love at gjøre det, hvor det nogenlunde kan gaae an. Kjøbenhavn den 1ste Marts 1828. Sibbern.