Københavns Adresseavis, 1773-10-19
Hvad, om nu et heelt Laug, fleere Familier, og andre smaa Selskaber af Borgere lagde sammen, og hvert Hus gav aarligen noget vist til en fælleds Læge, Der skulde være Fordeel derved paa begge Sider. Paa Borgerens Side, som aarlig udgav saadan en ringe Skilling, hvad enten der nu blev nogen syg i hans Huus eller ikke, saa kan han dog aldrig slippe lettere af dermed, da hans Læge, nu uden videre Bekostning kommer ham til Hield, da han bliver meere bekiendt med hans Natur, og Borgeren kan spørge Lægen til Raads ved hvad der forefalder, og derved ofte forebygge mangen en Sygdom. Endogsaa paa Lægens Side har den Fordeel Sted, at han nu af en Mængde, har Forsikkring om en vis Penge om Aaret, som tilforn ikkun var tilfældig og udis; han kan nu med sine Curer indlegge Ære, da han i Tide bliver kaldet; han har Leylighed til at giøre sig fortient ved mange Familiers Vil gaaende, og han beholder dog alligevel sin anden Fortieneste hos bemidlede Folk. Hos de Rige er det Skik, at give en Læge noget vist og Aaret, hvad enten der forefalder Sygdomme eller ey; hvorfor skulde ikke mindre bemidlede torde forsikkre sig og lige saadan en Fordeel, da det underanførste Omstændigheder er dem mueligt? Hvor fortræffelig skulde saadan en Indretning være, til at gaae de Fardomme tillige i Møde, hvoraf der blive saamange bortrykkede iblandt os, ligesom af en forskrekkelig Sygdom Afskrekket for Lægens Kostbarhed, tænker den gemeene Mand; Dersom det er Guds Villie, saa bliver den Syge nok frisk igien, hvad enten han bruger noget eller en. Med Gysen tænker jeg paa denne Fordom: Det er neppe troeligt, at en saa forskrekkelig Jndbildning skulde kunde herske iblandt Christne. Det er Tyrkernes Troe, som vores Religion fordømmer. Pøbelen i Constantinopel troe, at de behøve ikke at vogte sig for Pesten, som dog inden faa Dage bort ykker dem. Gud er en Gud over Liv og Død, og det er en Christens Pligt, endogsaa i Sygdoms Dage at sette sin Tillid til Gud, men en christelig Tillid, som bruger de Midler, hvilke Herrens Velsignelse har nedlagt i Naturen. Brug Lægen i Nøden, thi Herren har skabt ham, og Lægedom kommer fra den Høyeste. Denne farlige Jndbildning, at Gud skal hielpe os, om vi endog ikke bruger de behørige Midler, som han har forordnet, gjør Gud til Ophavsmand til det Onde, og er deres haarlige Troe, som vente Mirakler af Gud, uden taknemmelig at bruge Naturens Rigdom, som er langt større end det Mirakel, hvilket Gud aldrig har lovet. Hvormange Børn har ikke denne først ekkelige Jndvildning skilt ved deres Fader, hvor mangen Ægtefælle, hvor mangen Familie har den ikke skilt ved sin Støtte? Naar et Hjul er gaaet i tu for Bonden, kan han da vel vente, at han skal faae et nyt Hiul igien ved et Mirakel, uden Hjulmandens Hielp Ja, siger man, men hvor mange blive ikke friske igien, uagtet de slet intet bruger, – Men hvor mange døe ogsaa af dem, som intet bruger, En duelig Huuslæge vil just ikke ved ethvert lidet Tilfælde ordinere Medicamenter, fordi han besøger som Læge; men han kan best bedømme, om Lægemidters Brug er fornøden eller ey, men kan de giøre det samme, som ikke af Jndsigt, men paa Lykke og Fromme lade den Syge ligge hen, fordi de ere bange for Bekostningen, Denne Frygt bliver hævet, naar de med et lidet Selskab beslutte sig til, at antage en Huuslæge, for hvem de da uden Betaling kan tilkiendegive deres Sygdomme. Der vise sig ofte smaa Tilfælde, som i Førstningen blive slet ikke agtede, og som dog pludselig styrter den Skrantende i den farligste Sygdom og dræber ham. I Almindelighed hører maa da af de Efterladte: Hvad havde man vel skuldet bruge, den Afdøde var jo slet ikke syg? Hvorfor skal man da bruge noge. Af saa bedrøvelige Følger som denne Undskyldning ofte er, saa afsmagelig og haarlig er den. Enhver Sag har sin Kunst og Videnskab, og Lægekunsten, er af en saa viid Omkreds, at den gemeene Mand virkelig ikke forstaaer, om der imod et eller andet Tilfælde findes noget Middel, Det guddommelige Forsyns Rigdom er og i denne Fald saa stor, at der i Naturen findes Midler imod alle det menneskelige Livs Tilstød. Men at ogsaa en liden Upasselighed kan bryde ud til en pludselig og dødelig Sygdom, er et talende Beviis, ikke allene blot paa Brugbarheden, men endog paa Nødvendigheden af en Huuslæge, hvorom jeg taler. Taflerne, en Østerlandsk Historie. Til Bagdad levede en gammel Kiøbmand, som heed Casem, der formedelst sin Gierrighed var særdeles bekiendt; omendskiønt han var meget riig, saa har han dog altid revnede og lappede Klæder, hans Turbaa var af grovt Tøy og saa ureen, at man ikke kunde kiende Farven, i sær var hans Tøfler mærkværdige: Saalerne vare beslagne med store Søm, og Over læret af saa mange Stykker sammenlappet, at det berømte Skib Argo ikke har kundet været bygged af fleere; kort i til Aar havde de dueligste Skomagere i Bagdad uddømt al deres Konst for at sammen hefte disse Tøfler. De vare derfor og bleven saa tunge, at man havde gjort det til et Ordsprog, naar man vilde ligne en Ting ved noge som var svært, at det var saa tungt som Casems Tøfler.