Berlingske Tidende, 1829-06-12
Sir James MacJntosh begyndte sin Tale over de portugisisk Anliggender, den 1ste dennes, med den Erklæring, at intet var mindre i hans Hensigt, end at træde i Opposition til Ministeriet. "Dette, sagde han, beviser allerede den gientagne Udsættelse at mit Andragende. Under de to første Maaneder af denne Sessior, holdt jeg mig paa det Helligste forpligtet til ikke at foretage noget, der kunde forstyrre den hjertelige fuldstændige Enighed, der var nødvendig for at kalde den store Helbredelses=Act i Live Med den Taknemmeligheds Følelse, som jeg nærer imod Befordrerne af hiin Act, er Fjendtlighed i andre Henseender uforenelig Jmidlertid ligger der mig Jntet alvorligere paa Hjertet, end af vaage over at Englands National=Ære staaer aldeles uplettet, ikke alene i dette Lands Øine, men ogsaa i hele Europas. Ogsaa synes det mig at være høist nyttigt, fra Tid til anden at henvende dette Huses, og især det brittiske Folks Opmærksomhed paa vore udenrigske Forhold. En saadan Offentlighed kan ved de gjensidige Udviklinger, som den fremkalder, kun virke velgjørende for Fredens Vedligeholdelse, hvorimod fjendtlige Lidenskabe, finde Næring i Hemmelighedens Skjød. Saa almindelig Kjærlighed til Freden er, som en Efterfølelse af de langvarige Krigslidelser, saa befrygter jeg dog, at man netop troer at finde en Garantie for Freden i visse Principer, som snarere kunne have dens Afbrydelse end dens Vedligeholdelse til følge. Med et Ord, jeg mener her det ottomanniske Riges Integritet, betragtet som almindeligt Princip i den europæiske Politik. Efter mit Skjønnende lader den sig intet Tilfælde tænke, hvori man mindre kan stole paa et Princips Garantie end i dette, thi dets permanente Udfør barhed kan i intet Fald være underkastet større Vanskelige heder, end i det nærværende Tilfælde. Efter dens Natur maatte en saadan Overeenskomst blandt de store europæisk Magter fordømme hele Sydkysten af Middelhavet, fra det sorte Hav indtil det atlantiske Hav, til er evigt trøstesløst Barbarie, En saadan Bestemmelse vilde indvie alle de betegnede Lande til den Skjæbne, som har rammet Grækenland, evig Underkuelse og en grændseløs Elendighed. Alle saadanne Combinationer maa tilsidst ende med Udvidelsen af de store Militairstater, som spotte over de fraliggende Magters Lettroenhed, og hvis Kraft, var den end nok saa stor, ikke tillader hiin umiddelbare Mellemkomst, der alen formaaer at standse det befrygtede Onde. Efterat Taleren havde gjort Undskyldning for denne Discursion, som alene var foranlediget ved den Overbeviisning, at Grundsætningen af det tyrkiske Riges Integritet var uforenelig med en fredelig Politiks Principer, gik han over til den egentlige Gienstand for sin Motion som han udviklede med udførlige historiske og diplomatiske Beviser. Med de sorteste Farver skildrede han de Lidelser under hvilke et Land, med hvilket England siden halvfemte Aarhundrede har staaet i en nøie Forbindelse, sukker ved en Usurpators Tyrann, nie, medens den offentlige Mening beskylder denne Usurpator for de sorteste private Forbrydelser, og at han ved Bedragerie og Meneed har banet sig Veien til Tronen. Han troede ved disse Yttringer kun at gjentage, hvad Kongen i Trontalen, om end paa en mildere Maade, to Gange havde sagt til sit Parlament, nemlig: at han saae sig nødsaget til at afbryde alle diplomatiske Forbindelser med en Linie af den christelige Familie - med Portugal. Dette, vedblev Taleren, er et Kiendetegn paa hele Europas Misbilligelse, hvortil Nationernes Historie ikke kan opvise noget Lignende. Det beviser, at Europa har fældet Dommen over den Mand, som har bragt Elendighed over et fordum berømt og endnu stedse agtværdigt Land. Den retmæssige Dronnings Modtagelse i England, og hendes høitidelige Anerkjendelse, fandt tilbørlig Roes hos Talleren; men, spurgte han, hvad har det nyttet? . . . Han søgte nu at vise, at omendskjøndt Don Pedro havde frasagt sig Portugals Krone, besad han dog Ret til at kunne disponere over den; at Don Pedro ikke uden Uvillie ved diplomatiske Underhandlinger var bleven bevæget til at hengive sin Kongelige Datter som et Offer for Fædrelandets Vel, for at føre hende i sin Broders Arme; at Keiseren ved at give Portugal en moderat Constitution, i hvilken begge fjendtlige Partier tilstædes Rettigheder og Friheder, havde søgt at kroneForsonningens Værk, og at endelig den Omstændighed, at Sir Charles Stuart, daværende brittisk Gesandt ved Hoffet i Rio, overbragte Constitutionen til Lissabon, maatte forhøie de derværende Constitutionelles Mod, idet dette maatte ansees som Borgen for den engelske Regjerings Sindelag. (fortsættes.