Aarhuus Stifts-Tidende, 1814-02-16
Den vigtige Fæstning Cattaro (i det forrige venetianske Albanien) og den ikke ubetydelige Fæstning Grado, i det venetianske Jstrien, ere gaaede over ved Capitulation. Proklamation til det franske Folk, udstædt af Kronprindsen af Sverrig. Franskmænd! Det er ingen Udlænding der i Dag taler til Eder. Det er en Mand, som de helligste Følelser fængsler til Eders lykkelige Klimat. Eder har han at takke for sin første Berømmelse. I have seet ham staae for Eders Sag, da den var ædel og reen. Med Glæde have J seet ham udgyde sit Blod for Fædrelandet, da J klempede for samme. Delende alle Eders Ønsker, alle Eders Forhaabninger, have J seet ham, hvorledes han selv i de Lande, i hvilken han førte Eders seierrige Faner, forskaffede det franske Franskmænd, Hvad er der bleven af reders talrige Navn Kierlighed. Hære, Hvor er Eders militaire Hæder bleven af: Hvor ere de Legioner, der vare Eders Stolthed, og som for stedse syntes at sikre Eders Lykke. - Alt er opsluget af en frygtelig Afgrund. For ti Aar siden gialdt Eders Grændser for uantastelige, nu - trues de; dengang vare J Europas Beundring, see kun hvad J nu ere. Eders Blikke, giennemløbende Jordkloden, have Møie for at opdage et eneste Folk som er Eders Ven, og overalt falde de paa Egne, hvor Tu finde af Franskmand have funden deres Grav. Hvo er Stifteren af saa mange Ulykker. - En Udlænding. - Ved hvilken ulykkelig Begivenhed er han altsaa bleven Eders Bestemmelsers Voldgiftsmand, og Svøbe, Paa sin krigerske Løbebane havde man at forekaste ham en blodbestænkt Begyndelse inden Parises Mure, samt fyrretyvetusinde Braves Død, som han i en anden Verdensdeel opofrede for sine Planer at hæve sig til Orientins Keiser. Bedraget i sine Forhaabninger, forlod han sin Hær, og i det han lod sine Vaabenbrødre vansmægte af Elendighed i Lybiens brændende Sandørkener for at drage tilbage til Frankrige, krænkede han Qvirantaineloven, som selv den hellige Ludvig havde holden i Ære. Til Ulykke for Frankrige var Lønnen lerfor Konsulatets Toga, og kort derpaa det keiserlige Purpur. Opnaaet den høieste Nagt, lovede han Frankrige indvortes Rolighed, Europa Freden. J troede ham Franskmænd. Hvad saa J ham giøre, for at opfylde Eders Forhaabninger, Jndgaar Foreninger, der ligesaa hurtigen bleve brudte, som de vare sluttede. - Denne Jordens Fredsstifter har bragt Død og Ødelæggelse til Spanien, og gjordt Eder til Værktøy for sin Ærgierrighed. J saae ham, hvorledes han udstrøede Tvedragt blandt Fader og Søn, og siden i Bayonne som Mægler, hvor han i Europas Aasyn lovede, at bilægge deres, af ham selv yppede Strid, og hvorledes han derpaa, efter at have udslettet og berøvet Faderen, sin Værdighed, og den Ærefrygt som hans graaehærdøde Jsse tilkom, styrtede den ene i Fængsel og jagede den anden i Landflygtighed. Bedøvet af saa mange Urætfærdigheder taug Europa endnu, men langtfra, at Kongernes og Folkenes Langmodighed skulle tient den hvis Aag J bære, til Tilfredsstillese, syntes, tvertimod hans Ærgierrighed, derved kun at tiltage. Man saae ham ødelægge sit eget Værk, oerfalde sine Bundsforvandte som sine Fiender, fordrivem af sine Brødre, fra en selv skabt Trone, berøve den uden en Deel af de Stater, som han selv havde givet am. Et Land udstykkede han efter det udet, en Omi væltning lod han følge paa den anden og saaledes fratog han endog det i Krampetræk nedsenkne Europa det sidste bedragerske Skin af Selvstændhed. Maalet blev endeligen fuldt, da han forladende sine Stater, førte de Franske 7000 Mile at fra deres Fædreland, og ved dette Kiempetog bekræfte alt hvad man fortæller om Oldtidens Crobreres Danrad. Men imedens nu Europa, i denne hans Uhælds Enke, smilende saae sin Befrielses Morgenrøde imøde, hvad tænkte J da om den, der, efter at have dynget saa megen Ulykke og saa mange Elendigheder over Jordens skiønneste Hær, andengang forlod samme i den Afgrund, hvori han havde styrtet den? Hvad dømte J om den Gennal, der saaledes blev Forræder imod sine ulykkelige Soldater, og efterlod dem i en Sneer ken uden Næringsmidler, uden Klæder, uden Veiviser. J saae den beklagelsesværdige Rest af en for kort siden saa blomstrende Hær adspredt paa en med Jis bedækket Flade, hvorledes den under Kulde, Hunger og Saar droges med en trefold Død. J saae hvorledes alle disse Elendigheders Ophavsmand, der nægtede sine Ulykkelige al Medlidenheds Følelse, og ene og allene beskieftigede sig med sin egen Sikkerhed, vovede at vise sig Eder, og fordre nye Kraftanstrængelser og nye Tropper. Kun alt for let erholdt han disse. Toganghundredetusinde Franskmænd droge paa nye ud for at farve Tydsklands Sletter med deres Blod. Forsynets Retfærdighed har ladet Tyranniets sidste Anstrængelser strande. Nu, Franskmænd, er Tydskland frie, og de forbundne Hære staae allerede i Eders Fædreland. De ville ikke udstykke Frankrig. De ville kun, at det for sig i selv skal være afhængig, og som saaledes agte andre Nationers Uafhængighed. De tilbyde det Freden, de fordret den af det. De fordre Freden af det franske Senat, og hvis Senatet ikke vover at stemme derfor, saa fordrer Hæren den af Hærene og Folket. Franskmænd, see Eder om, Endnu staaer Afgrunden aaben; endnu er Armen hævet, som stødte Eder derned. Skal den endog styrte den Sidste af Eder derned, Ville J taale, at Eders hele Befolkning gaaer til Grunde, Og ville J ikke see, at intet formaaer at bedre ham som Skjebnens Kast har sat over Eder Hvor er i det skiønne, fordum saa lykkelige Frankriges hele Omfang den Mand, hvis Frihed og Livsnydelser, ikke Napoleons Dekreter har naaet? Tvinger ham altsaa til at giøre Freden, som man fordrer af Eder. Naar desuagtet ved et grusomt Forsæt, der altid er Resultatet af en tyrannisk Organisation, det franske Folk og dets Hære ikke kunde erklære sig for Freden; da vilde de forbundne Magter beklage, at de ikke anderledes formaaede at naae Frankerigs Undertrykker, end ved at trænge giennem en Nation som de agter, men ogsaa da ville deres Ønske endnu stedse blive Korsikaneren, Krig, Fred og Venskab det befriede Frankrige!