Aalborg Stiftstidende, 1827-06-30
Blandt sine Jacobinske Samtidige udmærkede han sig ved sit pyntelig ordnede pudrede Haar, og ved sin Paaklædnings Ziirlighed søgte han at bøde paa sin Persons Raahed. Hans Værelser vare, skjøndt smaae, dog elegante, og Forfængelighed havde opfyldt dem med Eiermandens Portraiter. Robespierres billede i naaturlig Størrelse paa eet Sted, hans Migniatur paa et andet, hans Buste stod i en Nitsche, og adskillige Medaillons som forestillede hans Hoved i Profil laae paa Bordet. Den Forfængelighed som udtalte sig i alt dette, bar Præg af den koldeste og meest egenkjerligste Character, der betragtede Ligegyldighed som Krænkelselse og ansaae Hylding som skyldig Tribut, saa at Roes modtoges uden Taknemmelighed, men derimod dens Tilbageholdelse hævnedes med dødeligt Had. Egenkjerlighed af denne farlige Character er nøie forenet med Avind, ogsaa var Robespierre et af de misunde ligste og hævngierrigste Mennesker der nogensinde have været til. Man har intet Exempel paa, at han nogensinde har tilgivet nogen Gjenstridighed, Beskjæmmelse eller endogsaa Rivalitet; og hvo der af saadan Aarsag var optegnet paa hans Erindringstavle var, tidlig eller sildig, viis paa at høre sin Dødsdom. Danton varten Helt imod denne Kolde, alt beregnende, krybende Ridding; thi hans Lidenskaber, skjøndt høist overdrevne, havde dog et Anstrøg af Menneskelighed, og hans dyriske Vildhed var understøttet af brutalt Mod. Robespierre var en feig Usling, der underskrev Dødsdomme med skjelvende Haand, skjøndt Hjertet blev koldt derved. Han havde ingen Lidenskaber, som man kunde antage som Grund for hans Laster: de bleve udøvede med koldt Blod og med modent Overlæg. Marat, den tredie af dette Helvedes-Triumpirat, havde tiltrukket sig de lavere Klassers Opmærksomhed, ved Heftigheden af den Tænkemaade, hans udtalte i sin Journal, som han bestyrede fra Revolutionens Begyndelse, efter saadanne Grundsætninger, at han derved tog en Hovedandeel i at fremskynde dette Tids løbs paa hinanden følgende Forandringer. Hans politiske Opfordringer begyndte og endte lig en mordlysten Buxeles. Saaledes kaldte man i den franske Revolutions Skræktid dem som gik fattig og ussel klædte, tildeels af Politik, og tildeels af Nødvendighed. Blodhunds Hylen og Tuden; eller havde det været mueligt, at en Ulv kunde have skerven en Journal saa kunde dette udmarvede, forhungrede Udyr ikke har ve brølet med større Geraadighed efter Blodsugydelse og Mord. Blodt varnhans idelige Forlangende, men ikke draabeviis aften Enkelts Bryst, ikke Smaastrømme ved Familiers Slagtning; nei, Blod intet Ocean Overflødighed. Hans sædvanlige Beregninger over de Hoveder, der skulde falde, beløbe sig til 260,000, undertiden vel ogsaa til 300,000, men aldrig under det første Antal. Man tør haabe, og vi ere, til Ære for den menneskelige Natur, tilbøielige til at troe, at der var et Anstrøg af Vanvid med i Spillet af denne glubende, unaturlige Haug til Grusomhed, ogsaa synes denne slings vilde og hæsselige Træk at have tilkjengivet en Grad af. Aandsforvirring. Marat var, ligesom Robespierre, en feig Nidding. Adskillige Gang anklaget i Nationalforsamlingen, krøb han i Skjul, istedetfor at forsvare sig, og holdt sig da forstukken paa et mørkt Loftkammer eller i en Kielder, blandt sine Bødler; men saasnart en ny Storm reiste sig, saa lød atter hans skingrende Dødslydelig den varslende Ugles Stemme der forkynder Ulykke. Af denne Beskaffenhed var dette besynderlige, gudsforgaaende Triumvirat, hvori den samme Grad af Grusomhed var herskende, kun under forskjellige Skikkelser og af forskjellige Aarsager. Danton myrdede for at kjøne sit Raseri, Robespierre, for at hævne sin krænkede Forfærgelighed, eller for at rydde en misundet Rival af Veien og Marat af den samme blodtørstige Jnstinet, som frister Ulven til at fortsætte sit Blodbad blandt Faareflokken, endnu længe efter at dens Hunger er stillet. Danton foragtede Robespierre for hans Feighed, men Robespierre frygtede Dantons vilde Forvovenhed, og hos ham var Frygt det samme som Had, og Had naar Timen slog - Fordærvelse. Ogsaa i Udførelsen af deres frygtelige Regjeringsystem vare de af forskjellige Meninger. Danton førte ofte Machiaves Val sprog paa Læberne: at, naar Blodsugydelse gjordes som nøden, da havde et enkelt men stort Blodbad en rædsommere Virkning, end mangfoldige Smaa=Henrettelser. Robespierre ansaae derimod den sidste Fremgangsmaade for det bedste Middel til at vedligeholde dette grusomme Herredømme. Men Marats Blodtørst kunde blot mættes ved at forene begge Maader at amyrde paa. Saavel Danton som Robespierre holdt sig, saa meget som mueligt, i Afstand fra denne blodige Marat. Blandt de tre nævnte Uhyrer, havde Danton den Energie, som Gerondisterne manglede, og var vel underrettet om de hemmelige oprørske Bevægelser, hvortil hine manglede Nøglen. Hans Laster, tøileløs Hæftighed, Overdaadighed og Rovlyst, vare dog, om end no saa skrækkelige, at tælle blandt dødelige Mønneskers Attributer; men Robespierres Avind og Marats ustinct, mæssige Blodtørst tilhørte derimod Helvede selv. Dan von kunde man, lig den uhyre Slange kaldet Bog, nærme sig med nogenlunde Sikkerhed, naardhan var mættet af Rov; men Marats Blodtørstulignede HesteJglens, der idelig raaber, endnu mere, Robespierresmordsvangre Misundelse ovaraat sammenligne med den gnavende Orm, der aldrig døer, eller lader mindste Hvile falde paa sig. "Ved at mætte Danton med Rov og forsyne ham med Midler til antilfredsstille sin Overdaadighedslyst, havde det maaskee være umueligt for Girondisterne, at faae Danton paa deres Side; men intet, uden den øverste Herskermagt i Frankrig, vilde havet tilfredsstillet Robespierre; og en numaalelig Blod strom af dette ulykkelige Lunds Børn kunde alene have mættet Marat. Hvis en Deeltager i Statsbestyrelse skulde have været valgt af dette afskyelige Triumpirat, saa maatte, det er en afgjort Sag, Danton endnu ansees for den bedste af dem. Aalborg Syvsoverdagen var hos os aldeles regnfri, skjønt det ellers paa den sidste Tid hav regnet meere eller mindre de fleste Dage, dog kuns i enkelte Strækninger og ikke jævnt over hele Landet. Dette afvexlende Veir med god Varme, og jævnlig Regn har meget fremmet Vegetationen, og man mindes ikke let nogen for Landboerne mere lovende Sommer; saavel alle Kornmarker som og Engene staae ganske fortræffeligt, og vi have Grund til at haabe lave Korn- og Smørpriser. Af Kornvarer har iaar den meste Udførsel været til England, mindre til Norge, som overalt den Norske Handel her i den sidste Tid har aftaget betydeligt. Men den vigtigste Udførsel fra Aalborg har iaar været Sild, da Vaarfiskeriet var ualmindelig rigt og Silden meget god. Den meste Udførsel har været til Østersøen, meest med egne Skibe, og til Sverrig, meest med Svenske Skibe. Ogsaa er sendt endel Sild til Kjøbenhavn, Belterne og Flensborg, og vor Skibsfart har saaledes havt en ypperlig Støtte i Sild=Udførselen, ligesom Fangsten og Saltningen af Sild giver Næring til Tusinder ved Limfjordens Bredder. Sørgeligt vilde det være om den nu bebuddede Dampfart skulde skille Jylland ved denne Jndtægtskilde, som vel ikke uden Grund befrygtes. At Silden er af Naturen meget sky, og at hele Stimler kunne skrækkes og adspredes blot ved Plaskning med en Aare, er bekjendte Erfaringssager; men om et Dampfartøi traf en Stimmel-Sild i Hals Rende, hvor man kuns kan regne 10 Fods dagligt Vand, da var denne vel let forsaget og kom maaske næppe tilbage igjen. At Silden aldeles kan forlade et forhen stærkt besøgt Opholdsted, derpaa afgive Skanørs Bugten og Udevalle Skjærgaard stærke Beviser, og at Fisken skræmmes bort, hvor Dampskibe have deres Fart, er vel en temmelig ren Kjendsgierning. Fiskerne paa Fæjø, Fem i finde ikke som tilforn Torsk, Flyndrer og Aal imellem deres Øer og Lolland, siden Caledonia fik sin Fart der. Laxfiskeriet i Tyne imellem Shields og Newcastle er saa godtsom ophørt siden Dampskibsfarten sammesteds kom i Gang, og hvo der kjende noget til Sildfiskeriet ved Skotlands Kyster veed, at der i den forhen saa sildrige Leithsfjord (Forth) nu ingen Sild fiskes mere, men at dem maa søges udenfor Fjorden. Det er saaledes vel ikke ganske usandsynligt, at Faren for Sildfiskeriets Aftagen eller mulige Ophør i Limfjorden tilfulde kan opveje den Fordeel, som man, maaske noget for sanquinisk, venter sig af Dampskibsfart paa samme. - J Handelen er det for Tiden meget stille, og Forretningerne i vor nylig holdte Termin vare saare ubetydelige, ligesom Hundelen paa Aalborg Pindsemarket iaar ogsaa var meget ussel.