Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1810-12-24
(Jndsendt.) En Fyrstinde i Aand, Væsen og Adfærd, end mere, en Christ inde i Ordets sande Mening, gik bort, da Geheime-Konferentsraadinde Grevinde Krag Juel Wind Friis forlod Jorden. Hendes Adfærd mod Bønden og Ridderen var den ædle moderlige. Aarenes Magt kunde ikke bøie Hendes lyse, omfattende Aand. Født som til at regjere var Hendes Anstand den Ædles, den Fastes, den Blides, og derved den Ophøiedes mod Alle. Selv den Raae, til Vold og Hærværk vandte, stod for Hende med uvilkaarlig Ærefrygt; thi Hun saae denne Jord og Menneskenes Handlinger paa den med en Christens Blik, som er hjemme i Evighedens salige Egne Ach, de gaae bort de Retskafne, og Faa agte det. J dette Aar forlod og den ædle, blide oprigtige Christinde, Lichtenberg værdige Datter, Frue Thygeson, Jorden; men et herligt Lys omstraaler deres Minde. J Skjoldbaarne, Eders Navnes Lys omstraaler Eder, men mærker: Dette Lys viser ædet og nædel Vandel i forhøiet Klarhed. Hares: Forlangt Jndrykkelse. Liig-Tale, holdet i Slagelse St. Peders Kirke den 7 Decbr. 1810 over Madame Johanne Kirstine Bech, fød Weischer, død paa Falkensteen den 29 Novbr. 1810. 49 Aar 2 Maaneder og 22 Dage gammel. Et Aar er forløbet siden vi vare samlede paa dette Sted, og stode sørgende ved den unge Piges Grav=Leie, nu er den kummerfulde Moder fulgt hende efter; hun er her bragt til sin Hvile, og de Læber ligge nu forstummede, som den Gang udgjød sig i Klage, Dødens kolde Haand har tillukket de forgrædte Øine, ingen smertelig Taare skal oftere væde dem. J det blomstrende Vaar sank den unge Pige i Graven, ved Aarets Slutning har den aabnet sit Leie for den aldrende Moder, saaledes har hver Alder valgt sig sin egen Aarstid for at gaae til sin Rolighed; hvem erindrer ikke herved den Viises Ord i Skriften i Tanker (Præd. 3 Kap. V. 1.) Alting har sin bestemte Tid ethvert Foretagende under Himlen har sin Tid, der er Tid til at fødes og Tid til Døden, O Held Dig fromme Moder, at Dødens Tid nu er kommen for Dig; den Sorg er nu lægt, som ikke kunde lindres; ingen Kummer naaer ned til Gravens tause Boelig, og den Dydige, som opvaagner af Dødens Søvn, opvaagner kun til Himmelens Glæder. Klare Soel! du er den menneskelige Aands Billede, du vandrer over Jordens Egne som den; svage ere dine Straaler, naar du viser dit første Glimt ved Morgenens Komme langsomt hæver du dig paa Himlens Hvelving; men din Glands og din Skjønhed bliver stedse større, dog formørke ofte tunge Regnskyer din Pragt, og ofte daler du bleeg og omgivet af sortnende Skyer ved din Nedgang; men dit herlige Lys forgaaer derfor ikke, og med triumpherende Pragt straaler du paa nye af Nattens Mørke. Dine Borger ere ikke meere, agtværdige Afdøde, Din Lidelsestid er forbi, og Din Lyksalighed venter Dig, for Din Skyld have vi ingen Aarsag at sørge; salige ere de, som ere komne til deres Grav, det jordiske Livs Vei for dem er endt; men det eviges forestaaer. I hvad er mere ønskværdigt, end at vandre hen til dem, som man har elsket og som man har mistet, og end dette, at komme nærmere til sin Gud. Men vi have Aarsag til at deeltage i Eders Sorg. J hendes efterladte Venner, Du hendes Ægtemand, som stirrer med taarefulde Øine paa den Kiste, som gjemmer Din lidende Venindes Støv, Du hendes Datter, som har mistet en omhedsfuld Moder; J Mange, hvis Velgiørerinde hun var, som føle hendes Savn og bevare hendes Minde med Taarer, Hvor billig er Eders Sorg, hvor naturligt er det ikke, at det falder Eder tungt at fordeele den; men ligger ikke selv i Aarsagen til eders Sorg, tillige en Aarsag til at lindre den, hendes Dyder, hendes Fromhed bevæge Eder til at elske hende, maae ikke hine, maae ikke denne ogsaa bevæge Eder til at glæde Eder over hendes Lykke; hvad er mere beroligende ved den Elskedes Tab, end den Tanke, at den som har før get saa meget skal ikke meere sørge, og at den, som har gjennemgaaet saa store videlser skal nu have endt dem for evig. Du vil sige til Dig selv, bedrøvede Ægtemand, jeg har seet mit Livs Venindes mangfoldige Lidelser, met Hjerte har saa ofte blødet ved hendes Kummer, hvormeget beroliger mig ikke den Tanke, at jeg nu, da jeg ikke kan see hende længere, er overbeviist om, at det gaaer hende vel, og at hun er befriet fra Jordens Sorger. Du vil føle dit Hjerte lettet, og Du vil med Taknemlighed mod Din Gud, vende Dit rørte Blik fra hendes Gravsted. Sorgfulde Datter, Du vil med et hengivent Hjerte unde din henfarne Søster det Offer, som er bragt hende ved Din Moders Død; hvad Du har tabt, har hun vundet; Din elskede Moders Lidelser ere til Ende. - De, som opholde sig i Jordens Egne, føle Kummer ved deres Tab, som ere hengangne til Himmelen; men de, som ere hengangne til de Salliges Land, sørge ikke over de Levende, som de har efterladt paa Jorden, thi de ere fortryllede af hiin Verdens Fryd og de fatte Guds Godhed og kjende hans Veie bedre, end som det er mueligt for vores svage Aand, saalænge den er Støvets Beboer. Ogsaa J som har kjendt den Afdøde, som Eders Velgiørerinde, og modtaget saa mange Prøver paa hendes Hiertes Fromhed, J ville trøste Eder og sige: det er billigt at Giengieldelsens Tid er kommet til hende, og at Herrens Godhed har henkaldet hende til det Sted, hvor hun skal belønnes for sin Godhed mod sine Medmennesker. Ol hvem vil da overlade sig til Klager ved den Frømme og Lidendes Grav. Den tænkende og troende Kristen kan ingen Sorg føle ved at det Menneske har faaet Roe, som havde den nødig, og at den, som her i Livet ikkun kjendte til Smerter og Taarer er henvandret til Glædens Boelig. Sov derfor født Du forklarede, Glædens Taarer blande sig med Sorgens over Dit Gravsted. Det Sted, hvor Din elskede Datters Legeme hviler, venter paa, at Dit skal nedlægges ved dets Side; hendes salige Aand svæver i Udødelighedens Land Din herliggjorte Siæl imøde, naar den, løsnet fra Støvets Baand, nærmer sig til dets lysende Egne. Fred være med Dit Stør herneden!