Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-01-12
Spaadom om Grækenland. J Fortalen til en fransk Oversættelse af et Værk af Hippokrates, der besørgedes af Nygrækeren Corny i Paris 1800, taler denne saaledes til sine Landsmænd, "Man maa sige hvad man vil, J ere endnu ikke vanslægtede fra eders høje Stammefædre. Endnu flyder Grækerblod i eders Aarer og venter kun paa, at gunstige Omstændigheder skulle støde sammen, for at vise Verden, at eders Lænker ikke vare eders Værk og J langt fra ikke have baaret dem med sløv hengivelse. J er den eneste underkuede Nation, der bevarer et fra Fader til Søn, lig en hellig Arvelod, forplantet Had i deres Hjerter. Despoter, forflyttede til eder fra det gamle Rom, efterat de havde sønderrevet alle Menneskehedens Baand, og besmittet deres Trone med de afskyeligste Rædselsdaad, have endeligen overleveret eder til end raaere og grusommere Tyranner. De smedde de Lænker, du endnu bær, ulykkelige, men end i Ulykken ærværdige Folk, Men du vil sønderbryde dem. Jndtil Tidspunkten er kommen, og den er ikke langt borte, kunne J kjekt tilraabe eders Tyranner det Vers, som een af vore Digtere lader Viinstokken. sige, som et ødelæggende Bestie begnaver: Æd da mig indtil Rod, jeg bærer dog end de Druer, Som man ved Offer, o Buk, mellem Hornene dig slaar. Et efter 27 Aars Forløb opdaget Mord. Montlouis, 1 1/2 Mile fra Tours, grov for ikke længe siden en Graverkarl en Grav, og stødte paa en Hierneskal, der forekom ham tungere end sædvanligen. Han fandt deri et Søm, der var trængt dybt ind. Han gik hen dermed til Mairen, som snart mærkede, at det Menneske, denne Hjerneskal havde tilhørt, maatte være blevet myrdet. Mairen paalagde Graverkarlen at tie dermed, og anmodede Stedets Præst at efterforske blandt de ældste Jndbyggere, hvo der var bleven begravet paa det Sted, hvor hiin Hjerneskal var fundet. Efter megen Efterspørgsel gav en gammel Kone den Oplysning, at i de første Aar af Revolutionen en vidtløftig Beslægtet af hende, navnlig Pierre Gode Charron, Hjulmand af Profession, var bleven jordet der, hvor et gammelt Almetræ i Nærheden gjorde Stedet kjendeligt, og at hans Enke, der blev gift igjen med en Hjulmand, endnu boede der i Byen. Paa Kirkebøger var der, førend Revolutionen, ikke at tænke, dog fandt Byskriveren i Døderegisteret den anførte Hjulmands Dødsdag, med den bemærkning, at han var naturligen død, d. 17 Aug. 1793. Man gik videre i sine Efterforskninger, og efter Jndberetning fra Fredsdommeren til Mairen befandtes, at den afdøde Hjulmand havde levet med sin i Alder ulige Kone, vel uden Børn, men i god Forstaaelse; havde indsat denne, efter adskillige Aars Sygelighed, endnu mens han var i Live, til Arving af hans Huus og Viinbjerg, og var død i en høi Alder. J Betragtning af disse Omstændigheder, blev der ikke rørt mere ved Sagen. Men Præsten var utrætteligere end Justitsen. Han fik opdaget, at den Afdødes Enke kort efter hans Død havde ægtet en ung Mand, der forestod hendes Værksted. Han meldte dette hos Mairen, der overdrog Præsten at efterspore Sagen nøiere hos Enken selv. Da Præsten en Dag traf Konen ved landlige Arbeider, indlod han sig i en Samtale med hende, hvori han bragte hendes afdøde Mand paa Bane. Paa Spørgsmaalet, hvorfor hun saa hastigen efter dennes Død havde giftet sig, svarede hun, at man i Revolutionen ikke tog det saa nøie, at hun til sin Haandtering behøvede en Mand o. s. v. Da Præsten gjorde hende opmærksom paa, at hun havde kort efter Giftermaalet faaet med den anden Mand en Søn (der endnu 1820 tjente som Stykkudsk), svarede hun ham meget studs. Næste Dags Morgen lod han hende kalde; hun indfandt sig, lidt mindre behjertet end den foregaaende Dag. Han gjorde hende Bebreidelser over hendes uanstændige Adfærd i Gaar, og da han saae, at hun af og til skiftede Farve, trak han pludseligen Hjerneskallen frem, som han skjulte under Præstekappen, og holdt den for hende med de Ord: "see her, Forbryderske, din Mands Hoved lige i Ansigtet!" de at, skreg hun, dette Søm har dræbt ham. Benyttende sig af den første Forskrækkelse, bestormede Præsten hendes Samvittighed, og hun tilstod nu Forbrydelsen. For den fra et Sideværelse indtrædende Byskriver med Gensd armer forklarede hun, hun havde været kjed af hendes næsten altid syggelige Mand; ved hans Testamente forsikkret hans Formue, og alt for dybt i fortrolig Omgang med hans Svend, havde hun en Nat, da den Afdøde laae i den dybeste Søvn, holdt Sømmet, og hendes nuværende Mand med en Hammer slaaet det ind i Hovedet. Begunstiget af de daværende urolige Tider, havde hun, efter Dødsfaldets Anmeldelse, Dagen derpaa ladet den Døde, hvis Saar var bedækket med hans sædvanlige Nathue, begrave, som det i Revolutionen var Mode, uden Sang og Klang. - Hun blev nu arresteret tilligemed Manden. Denne nægtede vel og i det første Forhør Gjerningen, men ved Hjerneskallens Foreviisning, og Conskontationen med hans Medhielperske, bragtes han dog til Bekjendelse. Begge havde, uden mindste Mistanke, og uforstyrrede i syv og tyve Aar nydt Frugterne af deres ryggesløse Handling. Under Guillotinen i Tours bødede de for deres Forbrydelse.