Viborger Samler, 1780-09-18
Til den knipske Pige. Hisette Du er vist en ganske vakker Pige, Saa jeg vil troe, at du vel kunde faae en Mand. Men du har dine Feil (om jeg dig dem maa sige.) Dersom du retter dem, da bruger du Forstand. Du har for meget af det, som man tvunget kalder; Din Nakke lader du lit vel bevæge sig; Du giør din Mund for pæn, Din Gang for nipper falder. Ret disse Feil, saa er du ganske tækkelig. Aa Bier Bierget og Manden fra Dalen, Vangt borte fra Hoffernes Pragt og Stædernes Tummel, var den Hytte, hvor Kinnong fandt Fornøielse i at samle sine Tanker, og gaae ind i sin Siel. Han skyede disse Store, der gjorde ham kiedsommelig med deres Urimeligheder, og plagede ham med deres Falskhed. Hans Eenlighed lod ham nyde en behagelig Rolighed mellem Markernes Beboere. Deres reene Sæder, den sande og forrige Glæde, og deres uskyldige Fornøielser aabnede hans Hierte for den søde Glæde, der kuns kan føles af Dyden. Hvad giør De imellem disse nedrige og grove Folk, Hvorfor kommer De ikke heller hen, at boe vore Palladser, spurgte een af de Store, der gjorde sig en Ære af at fortrykke Landmanden, Kinnong. Denne havde den ædle Standhaftighed, at svare ham med følgende Fabel: Et Bierg bad engang en Mand at komme, og slaae sin Bopæl op paa dets Spidse; hvorfor bliver du i den Dal, spurgte det; hvordan kan du nedlade dig til at krybe i Moradserne, Vov heller at hæve dig op til mig; du skal da gaae omringet af Stierner, og fra Spidsen af min Top skal du see Skyerne svømme under dine Fødder. Saa høi en Opløftelse, svarede Manden, frister ikke mit Hierte. Viist nok er det, man skulle snart sige, at det store Alt har betroet Eder Omsorgen, at understøtte Himlens umaadelige Vegt, saa meget kneise eders høie Hoveder i Veiret, men dog buldre jo Tordenen og Vindene bestandig om Eder; stedse er jo denne stolte Spidse dog be bedækket med Snee, og tagget af Steensstumper, og gyselige Afgrunde, men slaa engalig Øiet ned paa denne Dal. Hvilken gylden Helst kroner ikke den, hvor mange buskede Træer, der bugne til Jorden under Byrden af de velsmagende Frugter paa de talrige Greene, med hvad Vellyst omvanker ikke Øiet paa det evig grønne Løv, de kri stallare Væld, og Tusinde Skatteringer af hine emallierede Enge! Endnu meer, det er af denne Dal, Gienstanden for eders Haanhed, at eders Beboere selv hente deres Næring, og det er endelig den, der har ladet mig finde Uskyldighed og Fornøielse, Overflødighed og Rolighed."J Store, J, som ere kuns paa Jorden en prægtig og en unyttig Byrde, hvorfor kaste J et saa foragteligt Blik paa Agerdyrkeren, Er det, fordi han skaffer Eder Brødet, Og J, hvoraf drager J denne eders Forfængelighed, Af eders Forfædres Adelskab, Nei, saa skulle J efterfølge dem. Af eders Dyder, hvor er vel de? Det er altsaa af Eders Laster, og fornemmelig af eders Lediggang. Saa talede Kinnong til den stolteste af Menneskene. De Store forbittredes derover; Hoffolkene lastede ham; men den undertrykte Uskyldighed ydede ham Taksigelser; den modige Dyd gav ham bifald, og den uforanderlige Sandhed indgrov KinnangsOrd i Marmor, og befoel den alting ødelæggende Tidens Tand at bære Ærbødighed for dem. Menneskeet, der vil giøre Lykke. Jeg var med Timurkin i Havnen ved Constantinopel, hvor han sagde mig, sin Kone, sine Børn, og alle sine Venner et bedrøvet Farvel. Han havde tilladt et Skib med den største Deel af hans Rigdomme, og gik nu hen til Verdens Ender, for at formeere dem. Livet ansaae han da kuns som en Omaating. Du Lykke, du var hans Siels Afgud, hans Ønskers fornemste Formaal. To Aar lob hen; jeg befandt mig atter i Havnen, og kiendte, allerede langt fra, hans Skib. Det kom tilbage, men jammerlig tilleedt af Stormen, og læk i alle Kanter. Her saae jeg nu den selv samme, tilforn paa Riigdomme saa graadige Mand, at have kastet alle sine i Havet, for at lette Skibet, og redde sit Liv. Med lydelige Skriig havde han anraabt Himlens Barmhiertighed. Medlidenhed rørte mit Hierte, og Erkiendelsen af den menneskelige Elendighed bragte mig til, at anstille denne Betragtning ved mig selv. Hvad er det vel for et Dyr, som da først faaer et Anstød af Fornuft, naar hans Liv er i aabenbare Fare? Hvor er den, der ikke er klog uden naar han, ligesom imod sin Villie, følger de første Jndgivelser af Driften, Det er Mennesket. Alt det, han agtede tilforn, alt det, han eftertragtede med saa stor en Attraae, det foragter han da; han kiender da intet virkeligt Gode, uden en reen Samvittighed, og et vel fort Liv." Vellysten og det giftbærende Træe. Diggende paa et Leie af Roser og Jasminer, i den rige Haramis fortryllende Have, befandt Vellyst sig, uden at vide det, ikke langt fra et af de Træer, der der bære Forgift. Saasnart hun meerkede det, gysede hun, og saasnart hun havde saa mange Kræfter, at hun kunde tale, bevidnede hun sin Herre, Harami, den meest levende Urolighed derover. Ak! blev hun ved, hvad ville jeg ikke ønske for Menneskelighedens Vel, at man kunde udrydde af Jorden hine skadelige Frugter, der har den skrækkelige Magt, at forhaste Dødens Hug. Haramigav ved disse Ord sine Slaver et Vink. Allerede, gik de at fælde Træet, da dette i det samme tiltalede Vellysten saaledes: Din Tale forundrer mig ikke. Du viser en Kierlighed for det menneskelige Kiøn, hvis sande Aarsag jeg let opdager: Nidkierhed indblæser Fortrolighed, og Fortrolighed forøger Anseelsen. Det er sandt, min Gifter Mennesket skadelig, men er vel det Onde, den frembringer, at ligne med det, som Ørkesløshed, Blodagtighed og Umaadelighed foraarsage, O Haram, vil du giøre en Billigheds Handling, der er dig selv til Nytte, da begynd med at skille dig ved Vellysten, den grusomste Fiende, du har. En Million Mennesker døe daglig, kap dræber Giften tre Tusinde deraf, og man gyser derved; de tre fierde Parter omkomme ved Vellysten, og intet Menneske er bange for den. Den Riige og den Viise. Jeg troer, der maa en forfærdelig Sinds=Styrke til, for at foragte Riigdomme; sagde en Mand engang, der havde skrabet store Midler sammen paa Sta Statens Bekostning. O nei, svarede den Viise, man behøver kuns at betragte, igjennem hvad for Hænder de gaae. Førsten og hans Yndling. Hvorfor har De skildt mig ved Deres Fortrolighed, sagde Hormus, een af Fyrstens Yndlinger til Fyrsten. Fordi jeg har forseet mig adskillige gange, svarede Førsten, og du har ikke varet mig ad. Har du nu ikke seet mine Feil bedre end jeg, saa er det Uvidenhed; er du derimod blevet dem vaer, saa er det Forræderie. O! Konger, behandler saaledes alle de Yndlinger, der bedrage Eder, og J skal oftere høre Sandhedens Røst, end J giør, ja da skal J maaskee endnu een Dag eje Venner. Nyeheder.