Jyske Efterretninger, 1783-01-17
Credi= og Debitorer efter Knud Steffensen, som boede og de- de i Haasen i Taars Sogn, indkaldes herved at møde Stervboet 6. og 12. Uges Dagen fra underskrevne Dato, at beviisliggiøre deres Fordring, og betale deres Gield. Boller den 6. Januar. 1783. Ja der ere indtruffne adskillige Omstændigheder, som udfor dres, at indhente de respective Creditorers Meening, der efter simple Obligationer og Reverser have noget at kræve Stervboet paa Jrup; saa udbedes tienstligst, at de samtlig enten selv eller ved Fuldmægtig ville tage Møde ved næste Skiftesamling paa Jrup den 5. Martii førstkommende om Formiddagen Klokken 10 Slet. De, som udeblive, ansees dermed at give tilkiende, at de uden videre Paaanke vil nøies med, hvad af de fleeste tilstædeværende Creditorer besluttes. Fra dette Møde undtages de, som efter Panteforskrivning, Høiesterettes Dom eller med Caution have noget tilgode. Thisted den 7. Januarii 1783. B. Hauch. Jndbrud. Al har en, og mueligt fleere skarnsagtige Natten imellem den 8 og 9 Januar, sidste Mennesker igiennem Vinduerne til Storstuen paa Skipper Jens Hjorth, hans her i Fladstrand eiende og iboende Gaard, fra Gaaden af indbrudt, og ved Hielp af en hvæssed stor Kniv (som man efter Tyven har fundet) afskabet Træet ved Laasene af et i bemældte Storstue staaende erge Chatol, samt derudaf bortstiaalet over for 500 Rdlr. der for det meeste bestoed i Bancosedler, Specier, Kroner, Rixorter, Rubler, Danske og Hollandske Ducater, Engelske Guineer, en treleeds guld Halskjæde, et dito Smykke, som en Sløife med 3 Klokker ved, et Par guld Arme baand, et Par dito Øre=Pendeloquer, 3 Guldringe, iblandt hvilke den ene har en stor rød Steen, hvori staae A. K. En Deel af disse nu bortstiaalne Sager stod i Chatollet i et lidet indlagt Skriin, hvilket Tyven og har medtaget. Man har Aarsag at formode, at Rytteren, Johan Hendrich, med Tilnavn Mørch, af (S. T.) Hr. Major v. Hirschnachs Esquadron i Randers, er Tyven; thi denne har for nogen Tid siden ikke alene indbrudt og bortstiaalet fra Glarmesteren i Bangsboe Skov for omtrent 30 Rigsdalers Værdie af hans Værktøi og andet, der alt er forefundet hos en Qvinde paa Bangsboe Gods, hos hvilken Tyven har havt Tilhold; men ikke nogensinde været mueligt at paagribe, han har endog indbrudt hos sin egen Moder om Nattetider her i Fladstrand, og frastiaalet hende 1 Rdlr. 4 Mk. Penge, og derforuden en Deel Klæder, bestaaende i Kiole, Vest og Buxer af nyt blaat Klæde med Kammelhaars Knapper, i hvilke findes en liden Stierne af lyseblaa Kammeelgarn, en hvid stribed Bomulds Undertrøie, et Par nye Støvle, en nye fiin rund Hat, samt et Par blaa og hvide Strømper, og et sort og hvidt silke Tørklæde, hvilke Sager tilhørte Moderens anden Søn, og som hun for ham havde under Bevaring. Da Tyven med disse stiaalne Klæder har seet sig forsynet, har han skilt sig ved sin Rytter=Mondur, der ligeledes er forefundet hos Qvinden paa bemældte Bangsboe Gods. Denne for det almindelige skadelige Johan Hendrich, der er af Statur høi, rundagtig i Ansigtet, mørkebruunt Haar, blaa Øjne, seer got ud af Anseende, taler got for sig, og er omtret 23 Aar gammel, ønskes opspurgt og paagreben. Man har bragt i Erfaring, at han nu skal være iklædt en graa Kiole, guule Buxer, Støvle paa Benene og en sort laaden Skindhue paa Hovedet; men disse Klæder kan han ved Hielp af sit gjorte Bytte let faae omvexlede. Enhver Retsindig anmodes, hvor og naar saadan en Person maatte forefindes uden ordentligt Regiments Pas, da at anholde ham, og derom ufortøvet give Skipper Jens Hjort i Fladstrand det tilkiende, som da betaler ei alene de paa Personens Paagribelse anvendte Bekostninger med videre, samt en raisonabel Douceur, men endog besørger det Fornødne, for at faae ham til Regimentet transporteret. Fladstrand den 14. Januarii 1783. Hvor got hvid Oxe Talg er at faae til 2 Rdlr. Lpd., derom gives Underretning fra Bogtrykkeriet. NB. 2000 Rdlr. de 4 Junii paa første Prioritet, forlanges til Laans næstkommeni en Gaard her i Aalborg, og her udi Bogtrykkeriet gives Anviisning, hvo samme behøver. Herskab, enten nu eller til førstkommende Paaske, AnviisEt skikkeligt Menneske søger Condition som Tiener hos et ning gives fra Bogtrykkeriet, hvor han er Skrift, hvorunder mit Navn, som Oldermand for Sko Ja et slet og nedrigt Menneske har omløbet i Landet med en mager Lauget her i Aalborg, skal findes undertegnet, og efter samme Skrift begiert Penge=Hielp af Skomager Lauget i Aarhuus, og maaskee fleere Stæder, til en Proces, som Skomager Lauget i Aalborg med fleere i nogle Aar har udholdt, angaaende nogle Huder og Skind; og vi aldrig have begiert Hielp af nogen Uvedkommende, men af egen Casse udbetalt hver Skilling. som ommældte Sag fra først til sidst har kostet; saa nodsages vi til vores Æres Conservation herved at erklære denne Person for en Spitsbube, og tet fortryder os meere, end at vore kiere, Laugsbrødre i Aarhuus ikke beviste os den Tieneste at anholde ham, allerhelst det tydeligt kunde skiønnes, at Skriftet var falskt, saasom det er os berettet, at han puttede Skriftet i Munden og tyggede det; da han mærkede, at en af Mesterne i Aarhuus bar Tvivl om, at det var falskt, og begyndte at tale om hans Anholdelse. Jmidlertid have vi allerede sterk Formodning til at faae denne Person opdaget; men da han maaskee kan være snedig nok til at undgaae vore Hænder; saa er herved vores indstændige Begiering til alle og enhver, som denne Person maatte indfinde sig hos, og begiere nogen Hielp til Skomager Lauget her i Byen, at de hannem strax anholde og os med Posten saadant tilmælde, da vi med Fornøielse betale alle paagaaende Omkostninger; alt for at faae dette slette Menneske tilbørlig afstraffet, andre ligefindede til Exempel. Aalborg den 8 Januar. 1783. Paa Skomager Laugets Vegne som Oldermand, Carl Friderich Hintz, Bisidder Niels Andersen Kløve. modere baade Fruentimmer og Mandspersoner, samt tillige En Paruqvemagersvend fra Kiøbenhavn, som vel kan accomParuqver, søger Condition enten nu strax eller til Paaske hos et honet Herskab, eller en Herre, som agter at reise Udenlands. boende paa Vestergade i Aalborg. Nærmere Anviisning kan bekommes hos Jacob Kaagmand, Meurker under udi ske Kuur at - hus Veden atter den vær endet et Kredsløb, udi den store af Skaberens Haand betegnede Bane - den tilkommende Tid trænger ind, paa Strømmen af den, fra det forbiegangne, med Magt fremvældende Tanke forsvundne Glæder, og igiennemgaaede Plager - Det tilkommendes smigrende Haab, og truende Ahnelser - opfylder - omvælder Siælen. Chartiske Omtumlinger af tusende, udi meere og meere mørkende Skygger, sig tabende Gienstande adspreder Opmerksomheden unddrager de fleste for samme. Hist - imod Solens Opgang og Nedgang - skrekkelige Scener, Elementernes ødeleggende Oprør og Menneskens Konst, kraftig som Torden og meere skadelig end den, Tusende bliver Bølgernes Nor- og stolt Egennyttighed savner dem ikke, men Ægtemagens Graad; -men de Uforsørgedes Jamren - men Venskabs Taarer hædrer Memekkeligheden. Maaske ja endogsaa af mit Hierte kræver dette Billede Suk- Dødens Grumhed udøves ogsaa paa min Ven - paa en Deel af min Siæls Lyksalighed. Fleere end meere gyselige Billeder følge Menneskernes Mesterstykker dannede til at fore Lykke og Overflødighed omkring : den sig forskiønnende Jord Klode nedstyrtes i Mængde i Afgrundens Svælg - og Gud den skabende Gud - takkes for deres Ødeleggelse! Hint skimtes en Solens Straal en nye i Ungdoms Kraft fremkommende Verden - reiser Friehedens ærværdige Tegn, paa sine Marker og paa Havet - vælder af alle Kilder under dets Beskyttelse Menneskeligheden smiller glad ved dette fortryllende Syn - Men Vold, Underfundighed, Herske=Syge - beleer ondskabsfuld den Lettroende, og arbeider kraftig paa, at forgifte disse Lyksaligheds Kilder. Hvad Titanisk Magt truer der, hiin den gamle Verdens Grændse=Stotte, men umodstaaelig Lynild henslenger Titanen - Er det den samme Gudernes Søn hvilken grundede Stotten i Naturens urokkede Grundvolde, som nu begraver Kiempen udi ævig Nat - ved sine Vaabeners Vælde? - og Mennesket - som bruges til at toppe Fælde paa Fælde - eller tilbereder Tor dene som legger hine i Stovet Menneskeet, O! det døer og bemerkes ikke - bemerkes ikke, end ikke af sit Folk, sit Land, af de Medmennesker for hvilke han opoffrede sine Dage - sine Kræfter - sit Liv. – Utaknemmelige! Men hvilket Billede er det, som harmonisk med min Siel - frem for andre sees - føles virker paa samme, de andre forsynker i Skyggen - Klart staaer dette for mit skuende Øie Soelens blidere Straaler oplyse en Egn, som synes Fredens blomstrende Boelig Krigens morderske Bulder, sagtnes omkring den ; Havet spiller om dets grønnende Kyster og tilfører det begge Jndiers Kosteligheder. Markens rigelige Afgrøde lover sine Dyrkeres ha stende Arme, Belønning for deres Vindskibelighed i O! maatte dog hiine mørkende Skyer, ikke berøve disse Lykkelige deres Haab, maatte de dog kunde nyde udi Vintrens Roe, Frugten af deres frembringende Flid, Bevar! ol velsignende Forsyn denne Jord, som mit Hierte glædes at kiende, for mit Fordreneland. Men jeg seer dig og gyser - Dødens Engel, Almagtens skrækkelige Sendebud fra, hine Jisbeklædte Egne, hvor Dødens skumle Taushed, forstyrres allene af vilde Stormes Bragen - fremfarer han paa regnsvangre Stoer - Mennesket gyser ved hans Komme - Døden betegner hans Bane - Naturens elægges, og disse Lykkens Egne klædes i Sorrig. Der frygter den stræbsomme Fader, for sin Afkom tilkommende Underhold - her fælder den haabende Mand bittre Taarer over sin elskede Mages Død Død i det Øieblikke da hun skulde kaldes Moder - skulde lade høre sin Udvalgte det søde Fader Navn! Jeg seer dig klart du Yndige iblandt de Gode - der iblandt Roser, du Engle lige, er dit Minde, men meere varig er det i de Godes, -de Foelsommes Hierter. Siælens vældigste Evner - som med oplysende Jld og Varme bevægede Tusendes Kræfter til Opfindelse, til Stræbsomhed, til Vinding - de imodstaae dig ikke og Død - de legges i Støvet, og end fordrer den Grumme fleere Offe. Ja Dyden - Dyden selv - eller dens og Religionens ærværdige Dyrkere - Haven, ædle Kriger - og Dig kræver han under den Skygge, som et taknemmeligt Fædreneland en om Ægtefælle en følsom Afkom, tilbereder for hans sølvgraae Hoved, der havde den Dydige endelig nedlagt Sværdet - som ved Donau=Strømmen, udi Finlands Fielde, i Flanderne riige Egne efter hans Konges Bud faaes og agtedes ; som havde udi saa mange Aar været Exempel og Veiledning for sit Fædrenelands Krigs=Mænd, som ved Jndsigt, Ære, Fædrenelandskhed stedse havde været sin Herre og sine Medborgere nødvendig, dette Sværd nedlagde den Tappere endelig. Alle hans Dage havde været Fædrenelandets- og Timer allene kunde han anvende til sit Hiertes meest yndede Æmne til at giøre vel til at fryde sig udi den Ævighedens Herre, hvis Bud han saa trolig opfyldte iblandt sine Medskabninger. Nu efter at meere end det halve Aar hundrede havde været Vidne til sin Tapperhed, sin Retskaffenhed, sin Troskab, sin Borgerpligts Udøvelse, nu vilde han hvile - i Glæde sig i Naturens, i Religionens Skiød, overtænke roelig de T T T Forsynet havde budet ham at vandre grandske glad udi Ævighedens Lyksaligheds Forviisning og nu udi denne lange forønskede Hviles første Dieblikke nu bringer Ødelæggelsens Engel Skaberens Bud til den Ærværdige, roelig, tillidsfuld adlyder han ; synker ned i Dødens Dal, for at vandre ledsaget af Religion og Dyd - til sit ævige Hiem. Og den Hustrue udi hvilken Forsynet havde meddeelt ham den ædelste jordiske Belønning - den Afkom hvis Taarer væder den Forevigedes Fodspoer - Dem seer min Siel med den hensmelter mit heele Hierte, de tilbede den Ævige, og sørger, med dem sørger jeg - den Ædles Billede opfylder min Siel ganske udi hver Landets Lyksalighed - udi hver Folkets Trang- seer jeg hans Glæder, hans Bekymringer. Men hans Minder, Hans - Folket hædrende Minder, hvor seer jeg dem Mit Øre hører efter en harmonisk Tallere som indgyder sine Medborgere. - sin varme Følelse for Dyd, for opfyldt Pligt - ved at male med stærke Farver, den Dydige, den Retskafne - jeg hører efter og fornemmer den ikke! O! mine Medborgere, som den Forevigede elskede, og som til værer lykkelige, og det ere J, naar der findes iblandt Eder, uroest, ubesiunget, man ge Mænd saa gode som den Ædle, som hviler! A - 3, den 31. December 1782. M. M.