Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-05-26
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Co Niende Aargang. No. 43. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 26 Maji 1812. Hr. Jespersens Ligtale ved Hr. Øltapper og Høker Mads Madsens Grav. Andægtige Tilhørere. Vi overgive i dette Øieblik til Gravens kolde og mørke Skjød en Mand, som vel ikke har udmærket sig ved store og pralende Gierninger, der i Almindelighed lovsynges i bunden og ubunden Stiil i alle Aviser og Blade. Mads Madsen har endnu aldrig seet sit Navn paa Prent uden en eneste Gang, da han reiste til Kallundborg for at indkjøbe et Partie Smør, og kom til at staae blandt de Udpasserede i Dagen. Men hvor ubemærket og indgetogent end hans Liv var, saa græder dog Venskab og Erkjendtlighed ved hans Gravhøi. Et er det Stedet her at udvikle alle hans Meriter, saasom mange kunde slutte deraf, at Partiskhed leder min Tunge. Jeg vil derfor indskrænke mig, J gode Mænd, til blot at tale om hans Fortjenester, som Handelsmand og Menneske. Fattig som en Kirkerotte kom han, som J alle vide, hertil fra Jylland. Ved klog Sparsomhed bragte han det snart saavidt, at kunne have Sølvknapper i sin blaa Trøie, gifte sig med sin kjere Kirsten, blive Høker og Fader til en talrig Flok. Han var Vindskibeligheden selv; thi paa Torvet var han altid den første Mand. Medens alle J andre endnu laae og sov paa Eders grønne Øre, havde han allerede indkjøbt Alt hvad han til sin Handels Drivt behøvede. Allerede Kl. 6 om Morgenen kunde J see ham vandre hjem med sit Næt fuldt af Æg i Haanden, ledsaget af 3 rig beladte Torvegrise, der besørgede det Jndkjøbte til hans Bolig. Sit Fag forstod han bedre end nogen af Edder. At vinde Skilling paa Skilling, det var en let Sag for ham. Endskiønt Hallagers Hovednøgel var al den Regnekonst, han kjendte til, saa forstod han dog, ligesom Bien, af et Slags Jnstinct, den Deel af Mathematiken, der var nødvendig for hans Fag. Saaledes som han vidste at udhugge sit Brænde, at udstykke sin Tørv, at spæde sin Fløde, sit Øl og sit Brændeviin, forstaae kun faa. Al hans Virken og Stræben var kunfor den Fattige. Han var Ydmygheden selv. Sielden saae man ham iført andet end sin Skindpelts, og det var kun naar han hvert Fjerdingaar skulde til Alters eller ved anden saadan høitidelig Leilighed, at man saae ham pyntet. Han hadede al Ødselhed og Overdaadighed. "Hvad der er spart er fortjent var hans Valgsprog. Derfor flekkede han ogsaa selv sit Brænde, feiede selv sin Gade, hentede selv sit Brød, kort sagt, forrettede alting selv. Men derfor eier han ogsaa nu, da vi sænke ham ned i Graven, 30,000 Rdlr., og derfor maa Klokkerne ogsaa lyde ved hans Jordefærd. J hans Tro var han fast og enfoldig; thi han var en Fiende af al unyttig Tænken og Grublen. Han kunde hverken læse eller skrive, og derfor var han ogsaa saa fri for Synden, som Barnet, der ligger i Vuggen. Hans Verden strakte sig ikke længer end til hans Kielderhals, og alt hvad der foregik uden for den, var ham lige saa ligegyldig, som det, der foregaaer i Maanen. Naar han hørte Gjæsterne politisere, saa gav han vel og imellemstunder et Ord med i Lauget, for ikke at passere for et reent Dummerhoved i Politiken; men naar Disputen blev alvorlig, trak han sig altid tilbage og beraabte sig paa sin Neutralitet. Skjøndt han var ligesom omringet af Øl- og Brændeviinstønder, saa var han dog Ædruheden selv. Drak han Gjesterne til, saa nippede han kun til Glasset, men gjorde det alligevel saa polisk, at man skulde troe, at han tog en bygtig Slurk. Han var Sparsommeligheden selv; thi han gav aldrig sit Æble bort, uden at han fik en Pære igien; han levede for sig og sine, og naar Solen kun skinnede i hans Kielderstue, saa maatte det gjerne storme og brage uden for. Han vidste, at man skulde elske sin Næste som sig selv; men han kjendte ingen nærmere Næste end sig selv. Hugge Brænde og tælle Tørv, tappe Øl og skjænke Brændeviin, gaae paa Torvet og paa Skibene, og bringe det Jndkjøbte hjem, spise, drikke og sove, see det udgjorde hans jordiske Vandel, hans Digten og Tragten. Nu sover den gode Mand den evige Middagssøvn. Nu hvile hans mødige Been i Graven og hans Siel i Abrahams Skjød. Fred med hans Aske! tiltald. 20 Til Udgiveren. Al Da De ofte har viist Publikum den Godhed, at fremsætte dets Ønsker i Deres Blad, hvad enten de bidrage til Medborgeres Gavn eller uskyldig Fornøielse, saa haaber man ogsaa, at De denne Gang vil bidrage hertil ved at fremsætte Følgende: Da Kongens Hauge blev indrettet saaledes som den nu er, prydedes den med tvende skjønne Hoved Jndgange; da i næstforrige Sommer den saare nyttige Indretning skeedte, at Vagt blev sat ved Indgangene og Politie i Haugen, saae Monge ugjerne, at den Port paa Hjørnet af Gothers og Kronprindsesse Gaden blev aldeles lukket, hvilket maatte smerte saa meget mere, da den før havde været aaben. Da nu atter Kongens Hauge besøges meget, vover man at fremsætte den Bøn til høiere Vedkommendes Overveielse, om den Port til Gothersgaden ti kunde blive oplukket, ikke alene for den ene Deel af Kronprindsesse-Gadens Beboere, som vilde atter kunne nyde det behagelige Syn af en talrig Mængde, men ogsaa forden største Deel af Stadens Beboere, som det vilde være behageligt, da de i dette Tilfælde kunde nyde saa meget for Haugens Behagelighed, ved at komme ind af den dem nærmeste Port. Ei heller kunde de Faa, der boe i Nærheden af den for nærværende Tid aabne Port, tabe derved; da baade Mange alligevel vilde gaae ind af den, og Alle, der vilde længer end inden for Porten, dog i Haugen maatte gaae forbi, hines Vinduer. Ogsaa ifald det skulde være hindring for Gothersgade Portens Oplukkelse, at to Mand mere skulde gaae Vagt, vilde En ved hver Port sikkert være. tilstrækkelig, da de Jndgaaendes Mængde, vilde fordeles paa begge Portene. Sikkert berøver det ogsaa Haugen meget sik yndige Syn, hvis hiin stolte Port skal være lukket for bestandig. Den 18de Maji 1812.