Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1829-12-11
Monitøren er det eneste Blad, som med Taushed hidtil har forbigaaet alle Gjendrivelser af ovenmeldte Rygter, hvorimod Gazetten under 2 d. M. erklærer, at Kongedømmet har kastet Anker og Statens Skib er reddet, siden gen monarkisk Majoritet og et monarkisk Ministerium igjen har gjort det i 2 Aar af Faktioner undergravede Frankerig flot, hvorhos den ikke glemmer at hudslette Liberalismen som en ussel Dværg, der har forvirret Alt og røvet Andre Freden, uden at give dem noget bedre i Stedet. Quotidenne kalder Liberalerne Markskrigere, som nu i hele halvfjerde Maaneder, siden et roialistisk Ministerium komtil Roret, have slaaet Allarm, uden at der er skeet nogen Forandring i Staten. Men hvor ærligt den mener det, viser de derfor anførte Grunde: "de revolutionaire Love, og Buonapartiske Dekreter ere i fuld Kraft; Jakobinerne beholde deres Pladser, ikke een Liberal er forstyrret i sin Ro; Et protestantisk Gymnasium er i fuld Virksomhed; men Gud skee Tak! Jesuiterne ere forviste til Freiburg og San=Sebastian; Hr. v. Pepronnet bliver paa en ret behagelig Maade haanet og udpebet i en roialistisk Stad; Skatte Vægrings=Foreningerne rekrutere sig med Rebeller; Retfærdigheden er afmægtig; hemmelige Selskaber uddeele i Regjeringens Navn offentlig Præmier til Skole=Ungdommen; Kongen fornærmes overalt; Hvad forlanger Man da mere? Det er dog vel stærkt, at det stakkels roialistiske Partie, seierrigt eller overvunden, altid skal bespottes og udlees. Lidt ædelmodigere skulde Liberalerne i det mindste være; Man gjør de Godtfolk intet Ondt, og alligevel skrige de, som om de laae paa Pinnebænken &c." - Stof til Svar herpaa finder Man i en Skrivelse fra Stasburg, hvoraf følgende maa tjene til Prøve: "Netop det hører til Tidens onde Tegn, at de, som bestride Liberalernes Vildfarelser, selv ere paa en vildfarende Vei, og bevise dette i Gjerningen. Har Journalismen end forholdt sig lidenskabelig og uretfærdig i dens Angreb paa de nyeste Ministre, da har det upartiske, sindige Frankerig ikke mindre end Aarsag til at være tilfreds med disse, eftersom deres hele Tendents gaaer ud paa at beskytte, ikke Kongedømmet, men kun et Partie - det jesuitiske. Men, siger Man, Kongen har Ret til at vælge sine Ministre, Ganske vist! imidlertid er her dog Noget at betænke. Man antage, at Kongen, skuffet ved falske Beretninger, udnævnte Lafayette, Benjamin Constant og Konsorter til sit Raad; vilde Roialisterne, de reene som de jesuitiske, da ikke opbyde Alt, for at styrte sligt et Ministerium, Vilde de, af Agtelse for de kongelige Prærogativer, med Taushed og Lydighed underkaste sig deres Fiender, Nu, hvad der er Ret for den Ene, er det ogsaa for den Anden. - Videre, klages over, at de Liberale have taget deres Tilflugt til Foreninger og at vægre sig for at betale ulovlige Afgivter, d. c. til aabenbar revolutionaire Forholdsregler, og derved berettiget Regjeringen til voldsomme Skridt. - Vi nægte ikke det Revolutionaire i disse Forholdsregler; men naar der nu skulde hæves virkelig ulovlige Afgivter, da blev dette jo den første revolutionaire Forholdsregel og hiin kun en uundgaaelig Følge deraf. Hvad det upartiske Frankerig, forlanger er ikke ubilligt; det vil regjeres i sine Loves og sine Grundloves Aand. Mænd, der have erklæret sig for Fiender af denne Aand, kunne ikke vinde den offentlige Tillid. Endelig siger Man, at de nye Ministre endnu Jntet have gjort, hvorved de med Rette kunde have forspildt den offentlige Tillid. De have Jntet gjort, det er unægteligt; men hvorfor vare de uvirksomme? Jordi den offentlige Stemme høit og eftertrykkeligt haverklæret sig imod deres Hensigt, at handle i den modrevolutionaire Aand. Deres hele Fortjeneste bestaaer altsaa i, at de lode sig advare af den offentlige Stemmes Organer, og dog skulle disse have Uret, fordi de advarede? For at fatte Os i Korthed! nærværende Strid har ikke til Hensigt, at indskrænke de kongelige Rettigheder. Liberalerne ere i det mindste lige saa gode Roialister som Jesuiterne. Det er blot en Kamp imellem Partier, som bekrige hverandre paa Liv og Død, og derved, som det gaaer i Krigen, tilsidesætte de almindelige Fægteregler. Kongedømmet skal i al Fald staae over Partierne. Har det ene Partie trukket det ind i sin Kreds, og ved Jntriguer gjort sig uafhængig og begyndt Striden, da maa det bære Skylden for alle ulykkelige Følger, naar Kongen, eller Nationen, eller begge tillige blive Offeret for Partiekjemperne." Nægtes kan det ikke at Jesuitismen er den opstigende Soel og eeneste Ledestjerne for Hr. v. Polignac. Med Hensyn hertil var det vist og, at Hr. v. Labourdonnaye, saasnart Hr. Baron Hausse; i Ministerraadet erklærede det nødvendigt at have en Præsident, blev taus, og endelig opfordret til at sige sin Mening, svarede: han havde ingen at yttre, thi fra det Øieblik af, at hiin Sag bragtes paa Bane, vare hans Funktioner ophørte og han var ikke længer Minister. Efter en anden Version skulde Exministeren, da der var Tale om Kapuzinerne, have mumlet mellem Tænderne: "Jeres Kapuzinere ere dumme Bæster, hvorover nogle af hans meere andægtigere Kolleger blev yderst opbragte. Journal des Debats er allerede færdig med en høverste Camarillat imellem Hofmændene her som i Spanien, hvis Formand skal være Baron v. Damas, Gouvernør hos Hertugen af Bordeaux.