Ribe Stifts Adresseaviser, 1842-10-17
En talrig Sørgeskare af alle Stænder fulgte gaaende efter Ligvognen, som bragte Weyses Liig under Klokkernes Ringning til Frue Kirke d. 13. ds. Ankommen der blev det, medens der præluderedes fra Orgelet af Capelmussicus Gade, baaret ind i Kirken og stillet foran Alteret af endeel yngre Mænd af Følget. Her blev Choralen "Hvo veed hvor nær mig er min Ende afsungen, og efterat dernæst den første Deel af en af Oehlenschlager til den Afdødes Musik til Sørgecantaten ved Frederik den Sjettes Bisættelse i Roeskilde Domkirke forfattet Cantate ligeledes var udført af det kgl. Theaters Sangpersonale af Capellets Medlemmer under Glasers Anførsel, holdt Præsten Pauli en Tale, hvorpaa anden Deel af Cantaten blev afsungen. Nu spilledes atter paa Orgelet og fra dette, hvoraf Weyse lige siden Kirken blev gjenopbygget havde fremlokket Toner, der stedse bidroge til at forøge de Kirkebesøgendes Andagt, blev afsunget nedenstaaende Farvel til Weyse af H. P. Holst: O Du, hvis Toner tidt os vugged Til Harmoniens skjønne Land, Saa Smerten tang, og Veemods=Sukket. Smiil opløste sig paastand: Med Dine egne Melodier, Vi følge nu Dig til den Strand. Hvor Jordens Sorg for evig tier - Dit egentlige Fædreland: Til dette Land igjen Du drage Og tag vor Tak for hvad Du gav, Mens kjærligt Dine Toner klage Som Børn om deres Faders Grav. (B. Td.) Christoph Ernst Friederich Weise er - ifølge en Meddelelse i "Dagen" født den 5. Marts 1774 i Altona, hvor han erholdt sin første musicalske Underviisning af sin Bedstefader, dengang Cantor og Rector ved det derværende Christianeum. Uagtet sin lidenskabelige Lyst til Musiken, maatte han indtræde som Lærling paa et Handelscontoir, hvilket dog ikke forhindrede ham fra paa det ivrigste at fortsætte sine Musikøvelser, Prof. Kramer fra Kiel, der i et Aftenselskab blev henrykt over hans Spil, skaffede endelig Ynglingen Leilighed til at følge sit sande Kald og med en varm Anbefaling til den daværende Capelmester Schulz reiste han til Kjøbenhavn. Schulz modtog ham venligt og ledede hans videre musicalske Uddannelse. Paa hans og Reichardts Anbefaling blev Weyse 1796 bekiendt ved sine første Compositioner, og det varede ikke længe, inden han indtog en betydelig Plads blandt sin Tids Kunstnere, Operaen "Ludlaus Hule" bragte ham Professortitelen, og "Sovedrikken" 1809 en Ansættelse i Capellet. Disse saavelsom hans følgende Værker vandt det største bifald, senere hengav han sig med afgjort Kald næsten udelukkende til Kirkemusikken og lagde her, som i alle sine Præstationer, grundig, gedlegen Dannelse, skarp Dømmekraft og stor Routine i Behandlingen af de musikalske Udtryk for Dagen. Paa hans minente Evne til fri Fantaseren og contrapunctistisk Bearbeiden af opgivne Motiver fortæller man mærkværdige Exempler, saavelsom paa hans overordentlige Hukommelse og udbredte Bekjendtskab i alle Grene af den menneskelige Viden. Den 4 April 1792 erholdt den Afdøde sin første Ansættelse som Organist ved den fransk reformeerte Kirke i Kjøbenhavn, og han havde saaledes den 4. April d. A. den Lykke at opleve sit foraarige Embedsjubilæum, i Anledning af hvilket Kongen skienkede ham Dannebrogsmændenes Hæderstegn (Ridder var han allerede fra 1. August 1829), ligesom Consistorium ved Kjøbenhavns Universitet tilstillede Jubeloldingen en Lykønskningsskrivelse (han blev i Aaret 1805 af Consistoriet valgt til Organist ved den Universitetets Patronat underlagte Frue Kirke; hvilken Post han beklædte til sin Død), og Universitetets philosophiske Facultet ved dets Decanus, nu afdøde Geheimellegationsraad Brønsted og Conferentsraad Werlauff overrakte ham dets Diplom som Doctor philosophiæ aftrykt paa Atlask med Universitetets Segl i vedhængende Sølvcapsel. – Fædrelandet har tabt meget i Weyse, men han vil leve i sine Landsmænds Høiagtelse og i sine udødelige Værker.