Berlingske Tidende, 1836-03-11
Kammerraad Drewsenyttrede, at det forekom ham indlysende, at Alle, de Deputerede, Folket, Regjeringen, vilde have Fordeel af, at Forhandlingerne bleve offentlige. Fordelene heraf fandt han saa overveiende, at de Jndvendinger, der gjøres derimod, det Onde, som Nogle antage at kunne flyde deraf, bliver lidet eller intet betydende. At alle Forsamlingens Medlemmer vare komne sammen med den Beslutning, efter bedste Evne og glemmende sig selv, at virke til Almeenhedens Bedste, maatte antages; at Forsamlingen fremdeles havde et forholdsviis til dens Størrelse ei ringe Antal Mænd, udmærkede ved Kundskaber og Talenter, var vist, men ligesaa vist var det, at mange af dem, der tælles til Nationens Udmærkede, vare udelukkede fra Forsamlingen, fordi de ei vare i Besiddelse af de materielle Goder, som den, paa materiel Besiddelse baserede Grundlov gjør til Betingelse for Valgbarhed. Men hvilken Deputeret kunde, naar hans Øiemed er at fremme Almeenhedens Gavn, undlade at ønske, at disse Mænd, skjøndt de ikke kunne deeltage i Forhandlingerne og Debatterne, dog, ved at følge disse, maatte kunne udtale sig derover, gavne og oplyse Forsamlingen ved deres Kundskaber, og, om nogen af dens Medlemmer, skulde fare vild, da bringe den tilbage til Sandhed, Retfærd og Maadehold. Men naar disse Mænd ikke eller kun ufuldkomment kjende Forhandlingerne, førend de ere tilendebragte, saa kunne de med deres Kundskaber ei meere gavne den gode Sag, end Reserven af en Armee gavner, naar den, efterat Slaget er forbi, indtræffer paa Valpladsen. En anden ligeledes vigtig Grund maatte fremkalde Ønsket og Forhandlingernes Offentlighed. J ethvert nogenlunde stort Samfund af Mænd, maae findes Nuancer af de forskjelligste Charakterer, fra den brændende Enthusiast til den kolde Phlegmatiker, fra den Utrættelige, intet Arbeide Skyende, til den Dovne og Ligegyldige, og om end den nærværende Forsamling ei synes at besidde disse Nuancer i deres Yderligheder, saa kunne de vel fremkomme. Da maa Offentligheden være Enthusiasten en Tøile, den Virksomme en Løn, den Dovne, en Spore, Pressen vil da vise Enthusiasten, at hans Enthusiasme kun er Phantasie; den vil tildeele den Virksomme velfortjent Roes og derved end meere opmuntre ham til fornyet Stræben; og den Dorske vil den holde vaagen. Vil desuden ei let Mistillid til den Deputerede indsnige sig, naar Folket ei grant skuer hans Virken, Ville ikke Rygter, udgaaede fra Forsamlingen saavel i den ene som i den anden Retning, lade en skjæv Dom fælde over mangen Deputeret, Vil ikke hans Virken ofte blive overanvordet saavel Regjeringen. som Folket i et falsk Lys, Man vil maaskee sige, at den endelige Bekjendtgjørelse af Forhandlingerne og deres Resultater maa igjen afvaske hver ufortjent Plet; men – lad end Rusten nok saa omhyggeligt afpoleres den blanke Klinge, man seer dog altid, hvor den har siddet, og netop der kommer den lettere igjen. Og hvorledes skal Nationen have levende Jnteresse for Jnstitutionen, naar et uadskilleligt Tæppe, hvoraf kun en Flig nu og da loftes, nedrulles imellem den og Folket? Vil Nationen ikke troe, at Noget, der foregaaer paa Scenen, skal skjules for dens Blik, Vil den ei snart i Forsamlingen see et Collegium mere, et kostbart og overflødigt Collegium, Og hvo kan desuden beregne Følgerne af den tabte Jnteresse for Jnstitutionen Vel har man sagt, at det er uvist, om Fleertallet af Nationens oplyste Mænd virkeligt ønsker Offentlighed, og man har, som Beviis for at dette ikke er Tilfældet, anført, at Majoriteten af de erfarne Mænd saavel fra Danmark som fra Hertugdommene var imod den. Men dette Argument syntes Taleren lidet betydende, thi de erfarne Mænd vare ei valgte af Folket og kunde altsaa ei være Organet for Folkets Ønsker. Ei heller har Folket valgt mange af disse Mænd til nærværende Forsamling og iblandt dem, det har valgt, findes, saavidt Taleren bekjendt, netop dem, der mest talede for Offentlighed. Vel har man endvidere sagt, at Kongen ikke kan tilstaae sine danske Undersaatter den omhandlede Offentlighed, fordi han som Hertug af Holsteen maaskee ei, eller vanskeligen, kan tilstaae sine tydske Undersaatter samme Frihed. Men dette kunde Taleren ikke rigtigt fatte, ikke rigtigt parre sammen med Kongens tidligere Handlemaade. Han kunde ikke rigtigt troe, at han, der, som Kronprinds, kundgjorde for Europa, at han ved sine Bestemmelser vil ene tage Hensyn til sit Lands Tarv, skulde nu, som Konge, taale, at Fremmede indblandede sig i den Maade, hvorpaa han enten af egen Drift eller efter sit Folk Ønske vilde ordne dets indre Anliggender; han kunde ikke troe, at Kongens danske Undersaatter skulde savne Offentlighed, fordi hans tydske ikke kunde erholde den. Kongen har desuden udtalt, at han vil, at Almeenaanden ved den nye Jnstitution skal vækkes. Han har altsaa antaget, at det var en Lykke for Nationen, at Almeenaanden vækkes. Ja i Sandhed, det er en Lykke, at denne Aand vækkes, thi ved den bliver den Svage stærk, ved den trives Alt i Freden, og i Farens og Feidens Dage giver den Mod og Seier. Men skal Almeenaanden vækkes ved Forsamlingen, da maa Jntet være imellem denne og Folket; da maa Folket uhindret kunne skue sine Repræsentanters Virken; da maa det ikke igjennem en Tidende som den nærværende, en Historie uden Navne, lære sine Udkaarede at kjende, thi det er tænkeligt, at denne Tidende engang kunde komme til kun lidet at ligne Forhandlingerne. Kunde man oppuste Almeenaanden, naar man ønskede den, da var det ei værdt at gjøre saa meget Væsen af den; men den kommer ikke, fordi man kalder paa den; den gjør først sine Betingelser; den vil vide, om den uhindret kan bevæge sig i sund og frisk Luft, om man ikke vil give den Snørliv paa. Den er desuden, skjøndt, som udvoxen, kjæmpestæk, i sin Barndom kun spæd, og behøver Frihed og omhyggelig Pleie, ellers bliver den syg og døer. Almeenaand uden Offentlighed i enhver Retning var derfor Taleren ikke tænkelig. Man havde vel imod Offentligheden anført, at en frygtsom Mand derved kunde afholdes fra at yttre sig; Taleren kunde imidlertid ikke see synderlig Forskjel i at tale for 70 eller for 1700 Personer, skulde Forsamlingens Medlemmer allerede være blevne saa bekjendte og fortrolige med hinanden, at de ikke mere generede dem for hinanden, da trængtes der allerede til Offentlighedens Jmpuls for at undgaae at blive magelige og maaskee skjødesløse eller ligegyldige. Men er en frygtsom Mand, besjelet af den rette Aand, vil han, om han end aldeles mangler Talegave, ei derfor nedgrave sit Pund, men han vilde meddele sine Tanker til En af de Talende, som nok vil vide at benytte dem. Desuden har jo Forsamlingens egen Erfaring lært den, at denne formeentlige Frygt lader sig overvinde; thi Mange af Forsamlingens Medlemmer, som ved Forhandlingernes Begyndelse syntes at ville forblive tause, have lidt efter lidt udviklet Talegaver, som de, dem selv ubevidst, besadde. Man har ogsaa sagt, at Forsamlingen ikke er moden til Offentlighed; men hvorved bevises denne Paastand, Maaskee antager man det fordi Nationen siden 1660 har været fjernet fra al Andeel i Regjerings anliggenderne. Mon de Betænkninger, der ere Resultaterne af Forsamlingens Committeers Overveielser, ligesom af Forsamlingens Debatter, tyde herpaa, Almeenheden vil efterhaanden, som de fremtræde, kunne dømme herom. Eller er det Maaden, hvorpaa Debatterne føres, der viser Forsamlingens Umodenhed, Taleren frygtede ei for at paastaae, at Forsamlingens Debatter føres med saadan Orden, saadan Værdighed og saadant Maadehold, at de Nationer, der rose sig af lang parlementarisk Øvelse, ei vilde behøve at skamme sig ved dem eller vilde nægte dem deres bifald. Jdet Taleren fæstede Øiet paa den Buste, der viste Forsamlingen Kongens ærværdige Træk, opstod derfor Ønsket hos ham, at Kongen useet kunde være i dens Midte, for med egne Øine og Øren at overbevise sig om Sandheden af det nys Anførte og for at glæde sig over, at kun Orden, Værdighed og Loyalitet, parret med om Sandhedskjærlighed og med den Frimodighed, som Forsamlingens Stilling byder den, boer i den. Kongen skulde med Tilfredshed bemærke, at hele Forsamlingens Stræben gaaer ud paa at fremme Hans Villie, idet den har til Øiemed paa bedste Maade at fremme Almeenhedens Bedste. Taleren kunde derfor ikke betvivle, at vi ville erholde fuldkommen Offentlighed, naar Gud bevarer os vor Konge, eller de, der følge ham, arve med hans Throne hans ophøiede Dyder og hans Kjærlighed til Folket. Den eneste Betænkelighed, Taleren kunde finde ved den omhandlede Offentlighed var den mulige Jndvirkning paa Forsamlingen uden fra; men selv fra denne Side troede han dog ikke, at der var Noget at befrygte. Er en Nation værdig til at opnaae den attraaede Offentlighed, saa maa det være den danske; thi tænker man sig, at den har bevaret sin Troskab, Kjærlighed og Hengivenhed til Kongen i en lang bevæget Tidsalder, uagtet Alt hvad den har gjennemgaaet, saa kan Verden ikke nægte, at den fortjener det. Taleren maatte sluttelig, i Henhold til alt sit Anførte, fremsætte det Amendement: at Forsamlingen indgaaer til Hans Majestæt med en allerunderdanigst Petition om, at Provindsialstændernes Forsamlinger for Fremtiden maatte holdes for aabne Døre, dog med de nærmere Bestemmelser, som maatte findes hensigtssvarende. Et Medlem yttrede, at det Spørgsmaal, som var sat under Forsamlingens Overveielse, forekom ham af mindre Vigtighed, end det er forekommet Mange af dem, der have erklæret sig for eller imod, ikke fordi han jo ligesaa fuldt som nogen Anden erkjendte Offentligheden som Stænderinstitutionens Livsprincip, eller fordi han jo ligesaa fuldt som nogen Anden hadede Hemmelighedsfuldhed i det offentlige, som i det private Liv, men fordi han meente, at Forsamlingens Forhandlinger allerede i det Væsentlige have saa megen Offentlighed, at der ikke kunde vindes Meget, dersom en endnu større Offentlighed blev tilstaaet; ikke tabes Meget, dersom den blev nægtet. Faa Dage efterat nogen kongelig Proposition eller nogen privat Petition er forelagt, bekjendtgjøres dens væsentligste Jndhold i Stændertidenden, og Enhver i Nationen har da Leilighed til at udtale sig om Gjenstanden, hvilket man ogsaa dagligen seer at skee i de offentlige Blade. Begjærer Nogen nærmere Meddelelse om, hvad der i den Anledning er fremkommet i Forsamlingen, da hviler ingen Forpligtelse til Hemmeligholdelse. paa dens Medlemmer; Enhver meddeler frit, hvad der er foregaaet, hvilket ogsaa snart er almindeligen bekjendt. Naar Forhandlingerne ere tilendebragte, meddeles deres Jndhold med en aldeles tilfredsstillende Fuldstændighed i Tidenden, som er et paalideligt og hæderligt Mindemærke om Forsamlingens Dygtighed. Jdet Nationen saaledes gjøres bekjendt med, hvad der i enhver Sag er fremført, lærer den og saa de Mænd at kjende, som have taget den vigtigste Deel i Forhandlingerne, thi deres Navne forekomme ideligen, enten naar de have været Committeernes Referenter, eller have affattet Betænkninger eller have fremsat Amendements. Men skjøndt Taleren saaledes ikke ansaae det for at være af stor Vigtighed, enten man bestemte sig for at lade Forhandlingerne være offentlige eller ikke, formeente han dog, at her, som stedse, var Et bedre og betimeligere end et Andet; og han fandt Grunde, der fraraadede nu at andrage paa, at Forsamlingerne skulde holdes offentlige. Allerede Localet syntes at lægge en stor Hindring i Veien for den attraaede Offentlighed, thi det var aabenbart, at, førend man kunde indbyde Tilhørere, maatte hele Bygningen undergaae en betydelig og bekostelig Forandring. Men det forekom Taleren upassende at andrage herpaa, saalænge det var uvist, om ikke den næste Forsamling vilde indgaae med et Andragende, der kunde føre til, at Forsamlingen maatte forlægges til et andet Sted i Riget. Han saae sig vel ikke istand til at opgive, hvilke Omkostninger Ombygningen vilde medføre, men Summen vilde neppe være ringe, og da det var Forsamlingens Ønske, at Udgifterne ved de offentlige Bygninger maatte indskrænkes, saa forekom det ham, at mannu ikke skulde foranledige Udgifter i denne Henseende, som meget let kunde tænkes om ikke lang Tid at være spildte. – Dernæst maatte det efter Talerens Formening betænkes, at, dersom endog den Jndretning var truffen, at Tilhørere kunde indlades, da befandt man sig her ikke i noget Middelpunkt af Riget, men i en lille By, hvor man sjeldent kunde vente de Tilhørere, som man helst maatte ønske, men for det Meste kun Enkelte, som her vilde tilbringe en ledig Time. Jstedetfor at nu de første Efterretninger og Forhandlingerne udgaae i Folket fra Forsamlingens Medlemmer, hvorfor de ogsaa for det Meste befindes paalidelige, saa vilde de, naar Dørene til Forsamlingen vare aabnede, ofte først udgaae fra saadanne orkesløse Tilhørere, der, med eller mod deres Villie, paa mange Maader vilde forvanske dem. Vistnok vilde Udgiverne af offentlige Blade sørge for at have Medhielpere her tilstede, som strax oversendte Beretning om det Forefaldne; men selv om disse Medhielpere vare Hurtigskrivere, hvilket dog vel neppe kunde betale sig vilde det dog ikke kunne undgaaes, at disse ofte fremstillede Forhandlingerne urigtigen. Forsamlingen vilde derfor nødes til selv at antage Hurtigsskrivere, som arbeidede under dens Tilsyn; men dersom det endog saaledes kunde lykkes at erholde Alt nøiagtigen optegnet og bekjendtgjort, saa kunde Taleren dog ikke ansee det ønskeligt, at ethvert Ord, som her blev sagt, strax erholdt Udødelighed. Man maatte fremdeles vel betænke, at Forsamlingen er uovet paa den parlementariske Bane. Vel er megen Øvelse vundet i de Maaneder, Provindsialstænderne have været samlede, men dog staaer vel endnu Adskilligt tilbage. Taleren tænkte herved ikke saa meget paa den Frygt, Nogen kunde føle ved at tale offentligt, thi hvor, der har vundet, Frimodighed til at tale i en Forsamling som den nærværende, vilde ogsaa let kunne vænne sig til ikke at bekymre sig om, at nogle Flere hørte ham; men han meente, at en vis Takt for det, der kan eller ikke kan siges offentligt endnu neppe er tilstrækkeligt uddannet.