Københavns Adresseavis, 1761-06-08
Fortsettelse. Graad og Latter. Anden Afdeling. Hvorledes og naar skal man ler og græde: Efterat jeg har kommet lidet til mig selv igien fra min høystbillige Fortredelighed og Fortrydelse over de fleste Menneskers forkeerte Opførsel, saa tager jeg atter fat paa Pennen, som jeg tilforn lagde fra mig af Misfornøyelse, og i Tvivl, om jeg ogsaa ved min Skrivning ikkun kunde forbedre en eneste. Her staaer endnu tilbage den ligesaa vigtige Betragtning Hvorledes skal man lee og græde? Her skal jeg legge den Gemytsfatning for Dagen, som maae ligge til Grund ved de synlige Udbrydelser, hvorom jeg taler, eller anmerke vore Sielekræfters regelmæssige Anvendelse i henseende til samme, derefter skal jeg lære deraf at afmaale Latters og Graads rette Grad efter de udvortes Aarsagers Maalestok, tilsidst skal jeg da føye de Jndskrænkelser til, som for vore Gienstande flyder, af Tidens og Stedets Omstændigheder. Jeg seer fornd, at jeg kommer til at opdage Menneskelige Feyl og Skiøbeligheder. Men jeg forsikrer mine Læsere, at jeg ikke skal giøre det, uden de vakreste Hensigter, og ikke uden at være vidende om mine egne Mangeler. §. 18. Latter og Graad ere Menneskelige Forandringer, som for den største Deel hænger af den Menneskelige Frihed, og for saa vidt maae blive bestemte ved Regler. Latter og Graad reyser sig af Sielens Fornøyelse eller Misfornøyelse, og i Følge deraf setter Forestillinger forud. De Regler, hvilke altsaa Fornuften og Sædelæren i Almindelighed foreskriver Tankerne: maae ogsaa her følges og drages Følger af. Man har vel at see paa de derved til Grund liggende Forestillingers Sandhed, Størrelse, og Vigtighed, samt deres Livagtighed og Vished. Betænkte man det: saa skulde man ikke lee over Spøg som et elendigt Ordspil og intet virkeligt vittigt Jndfald har avlet; ikke heller over daarligt Snak og Talemaader, som sædelige ufuldkomne, og for Menmisket alt for nedrige Gienstande. Ja, hvorledes vil hin Un i sin Jndbildning rige og dog ulykkelige Betleres Taare finde Undskyldning. Hvilke visheder løber ind med i hans søde og tungsindige Dromme. Blottet fra alt det; som udfordres til dette Livs Nødtørft, nogen og forfrossen, sidder han paa en Hjørnesteen, og seer sig i den tilkommende Tid for rig og i Stand til at opbygge sig et eget Huus. Uden at være kiendt eller merket af noget Fruentimmer, digter han sig i Ægteskab med en indtagende artig Kone. Han avler i sin Hierne en allerkiereste, eneste Son. Han smager allerede i Forveien de milde Bevægelser af en faderlig Ømhed. Men hans sorte Blod skaber en Øxe, en fatal Øxe, som er indhugget i en Bielke, som falder ned just da hans lille Søn gaaer under samme Bielke og forlyster sig med uskyldig Leeg, og foraarsaget denne smertelige Følge, at hans Barn bliver dræbt. Han græder; han græder bitterlig, og merker ikke før, at han har drømt vaagende, førend en Vogns Raslen bringer ham til sig selv igien, og til at indse Umueligheden i alle hans Tanker. Det Exempel, som jeg anfører paa denne Betler, synes maaskee urimeligt. Men det vil ophøre at synes saaledes, naar mine Læsere vil erindre sig de Sørgende og Bekymrede, som i Mængde vandrer omkring iblant os; bestandig nedslagne, indtil Graad bedrøvede over den Nød, som de maaskee ikke føler eller allerede har overstanet: ney, over det Onde, som de frygter for, som kan møde dem, og som ofte, naar man beseer det ved Dagens Lys, er ligesaa mueligt, som min Romanagtige Betlers LuftCastel. Men saa vist er det midlertid, at Menneskeets Lykke eller Ulykke her paa Jorden bestaaer over Halvparten i en lykkelig eller ulykkelig JndbildningsKraft. §. 19. Latter og Graad er, som allerede er sagt, menneskelige Forandringer, Menneskets gandske besynderlige Eiendom, saa at nogle gamle Versligvise best tænkte at betyde og forklare Menneskeet ved en Ting, som kunde lee. Deraf uddrager vi den høyst naturlige Følge; man maae caracterisere sig som en Menneske ihenseende til begge Deele. Mennesket giør og handler altid af Grunde, ja af de beste Grunde, som han kan have. Fornuften gaaer for sig hos ham uden Betænkning ihenseende til den blotte Sandselig hed, eller endda mere den abeagtige gandske dumme Efterlignelse. Følgelig skal et Menneske ogsaa lee og græde fornuftig, det er, at han tydelig er vidende om de bevægende Aarsager dertil. Saaledes græder den ædelmodige Menneskeven, efterat han længe og dybfindig har overveyet den nendelige Jammer, som følger med Krigen; og han græder saa meget mere, som han finder den endelige Aarsag til det altsammen i hans og hans Brødrer fordervede Hierter. Men da Sandseligheden, overiler Fornuften og forekommer den: saa er den vel overlagte Latter og Graad ikke strax muelig i alle Tilfælde, og altsaa maae man forbedre vore Følelsers ubetænksomme Hastighed ved vor Eftertankes betænksomme Langsomhed; man maae derefter, saa vidt mueligt er, søge at forandre den blot sandselige Latter og Graad til en fornuftig Latter og Graad. Min Ven døer for mine Øyne, og med ham døer min Glæde. Jeg tænker næsten slet intet; jeg har ikkun Følelser, og mine Øyne bliver den bitterste Graads Kilder. Men jeg er et Menneske, og saa spørger jeg mig selv, saasnart jeg er i Stand dertil, efter Aarsagen til mine Taare. Jeg skammer mig, naar jeg i min Ven ikke har begrædt ham selv men min egen Døds Forestilling egennyttig nok. Jeg forestiller mig ham ret livagtig endda nok engang; jeg betænker, hvad for en fortreffelig Borger at Verden, hvad foret mægtigt Exempel at Dyden, hvad for en Ære at Videnskaberne, og hvad for en Ven at jeg mistede, og saa begræder jeg han endda nok engang fornuftig Vi fordømmer derfor al dum Latter og Graad, som en grov Skamflik af den menneskelige Natur. Petril kommer ind i et Selskab, som just leer over en artig Skiemt. Han hører ikke først, hvorover man leer. Ney, han forglemmer endogsaa de sædvanlige Complimenter for hans forskrekkelige Latters Skyld. Han leer saa ofte, som han seer, at andre leer. Spørg ham, hvorad, og hvorover han leer, det veed han ikke selv. Leander mister sin Fader ved Døden. Vilde han bruge Eftertanke, han havde da Aarsag nok til at græde. Men Eftertanke er just ikke hans Sag. Han bliver altsaa heller ligegyldig. Dog, efterdi han seer hans Moder og alle Pigerne i Huset at græde, saa begynder han at giøre dem Selskab Jeg vilde hiertelig gjerne tilgive ham hans Følesløshed: dersom jeg ikkun vidste, at han i det mindste havde havt denne Grund til sine Taare, derved at redde hans Ære for Verden. H. 20. Latter og Graad ere Gierninger og Handeler. Forestillinger i Menneskets Siel ere derfor ikke tilstrækkelige til samme. Begierligheds Kræfter har derved ligesaa vel at bestille. Da nu Mennesket har den ringere Begierligheds Kraft tilfælles med Dyrene, og ikkun adskiller sig fra samme ved de høyere eller fornuftige Begierligheder eller Afskyer, saa foraarsager ogsaa Latter og Graad ham mere Ære, naar den be Kiøbenh. Adresse=Contoirs Efte. roer paa samme, end naar den flyder af Sandseligheden eller vel ogsaa af en dunkel Drift. Er det Barn ikke menneskeligere i sit Væsen, som udbryder, Graad ved fornuftige Forestillinger om hans Forseelsers og Feyls Heslighed, end det, som Svien af Riset skal allene giøre denne Virkning hos. Herhen regner jeg, efter moeden Overveielse, at græde over en Afdød. De fleste græder af en blot Frygt for Døden, altsaa af en dunkel Afskye, mange græder for de mangfoldige bedrøvelige Følelsers Skyld, som omgiver Menneskens Udgang fra denne Verden, altsaa af Sandselighed; men ikkun gandske faa græder, som de skal, eller af Eftertanke og tydelig Afskye. §. 21. Alle Menneskets retmæssige Forandringer. stemmer overeens med Kierlighed og Sandhed. Latter og Graad udfordrer derover saadan en Gemyts Beskaffenhed, som er oprigtig, og holder en Overeensstemmelse i sine Betegninger og i sine indvortes Hensigter; de forlanger Kierlighed til deres Retmæssig hed; de veed intet af Underfundighed, af Ondskab, af Misgunst, eller af Had. Behøver vi vel meere, for at bevise, at al tvær og ond, al forstilt, allond, ærgerlig og barnagtig Graad er fordømmelig. Vi ville dog med et par Ord tale og hver, for at vise Uret mæssigheden i alle disse Graads og Latters Maader, som ere alt for almindelige i Verden. 5. 22. (a) Den tvære og onde Latter, er Latter af Skadesglæde over andres større Ufuldkommenheder. Dens Udspring er Skadesglæde, en Sielens Egen skab, som giør Mennesket allene værdigt til at settes over iblant Dievlene. Hvorledes kan der vel komme en ikkun halv fordragelig Udflydelse af saa giftig en Kilde, Desuden er for den anden intet meere fornærmeligt og hiertebidende end denne Latter. Hans Ulykke, som desforuden allerede har undertrykket ham, bliver ham derved en Byrde, under hvilken han gandske bliver liggende. Saaledes loe uden Tvivl Salau, da han ved en forstilt Venlighed havde bedraget vore første Forældre, som vare Gud selv lige, og berøvet dem en Lyksalighed, hvis Forliis endnu efter 6000 Aars Forløb bliver begrædelig og beklagelig. Man slutte deraf, med hvilken Afskye jeg tænker paa Menander, der hver Dag ved saadan tvær Latter characteriserer, sig som en Dievel. Jeg maae dog fortælle et eneste Exempel derpaa. Phillantropus, en stor Konges redeligste Minister, blev farlig for hans Fiender formedelst hans Redelighed; de tænkte paa Middel til at styrte ham, og deres Bagvaskelser svøbte en Konges Øyne i Blaar, som var et Menneske, og altsaa ikke alvidende, og berøvede Phillantropue den Kongelige Naade, til hvilken ingen var værdigere end han. Phillantropus havde været alt for ærlig og gavmild til, at han havde kundet blive en rig Mand i sit Embede. Hans Fald gjorde ham nødtørftig og trængende. Han indskrænkede sig strax i hans Equipage og udvortes Indretning efter hans Jndtægter, som nu vare langt ringere end tilforn. Og derudi gjorde han overmaade fornuftig. Hvo kan lee over denne Statsbetienters Ulykke? Hvo kan le over den fornuftige Sparsomhed, som Klogskab og Maadelighed fører ham til, Menander kandet; og Gud skee Lov, at han allene kan det. Alle andre anseer Phillantropus med medlidende Høyagtelse. Da Menander nylig saae Phillantropus at komme gaaende til Fods til et Selskab, var hans første Ord med leende Mund: Hvi saa til Fods, Hr. Phillantropus, Har deres fire Heste ikke kundet trekte dem? Hvad fattes disse Dyr, at de lader deres Herre gaae til Fods, Han vidste det, at Phillantropus havde for længe siden afskaffet sine Heste. Men min Gud, foer han leende og malitieur sort, hvor kommer det, at de ikke meere er saa levende, saa munter og saa indtagende, som de pleyer at have været, Fordømte Latter, hvor meget fornedrer du Menander i mine Øyen. Forsettelsen følger.