Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-10-25
J denne gyselige Qvide er det, at Staden lyer til Generallieutenanten over Galeierne, til Commandeur de Rance og til Jntendanten Vaucresson, for at bede dem om Galeislaver. De paatage sig, at forskaffe efterhaanden 80 i en Uges Forløb. Men Pesten staaer endnu i lys Lue i Stadens fire Kanter - siger Optegnelsesbogenden er i sin fulde Rasen, ligesaa rag som Lynilden, slaaer den ned allevegne, kaster Alting overende, dræber, hver Dag, meere end 1000 Personer; dens Vold angriber i Hobeviis, dens Rasen fælder 1000 ad Gangen. Altsom Galeislaverne ankomme, sætter man dem i Arbeide, de døe inden faa Dage; de følge de Døde, som de have begravet, i Gravene. Kæmnerne henvende sig paa nye til GeneralLientenanten over Galeierne; og besværge ham, at han endelig maae bevilge dem, isteden for de Galeislaver, han har leveret, og som ere døde, et tilstrækkeligt Antal, til at borttage, ligesom med en Fart, hiin uhyre Liighob. Rance og Vancresson kunde ikke dølge for sig, at det her gialdte om den almindelig Redning, og at hele Marseille vilde snart ikkun blive et rædsomt Svælg, dersom de afsloge den Hielp, hvorom man anraabte. Men da de endnu ikke havde faaet nogen befaling dertil af Marine-Conseilet, vove de ikke, paa egen Haand, at levere Staden det Antal Galeislaver, som den kunde behøve, og samtykke kun med Møie, at tilstaae den 180 ad Gangen, med høitidelig Forsikkring, at disse ere de Sidste, og at de ikke, uden udtrykkelig befaling, kunne give flere saadanne. Staden forskrækket over denne Trudsel, skriver til Marine=Raadet, for at udvirke denne saa aldeles nodvendige, og saa lang Tid ansøgte, Befaling af Regenten. Jmidlertid betiener man sig af de Galeislaver, man havde faaet; Kæm nerne, i Spidsen for Karterne, føre dem selv hen til de utilgiængeligste Steder, opmuntre dem ved Haabet om Frihed, og ved Betalingens Tillokkelse, til dette Arbeide, som syntes at overgaae alle Naturens Kræfter. Disse Ulykkelige sætte her Livet til, hver Mand. De ankom den 18de August, den 30te er den største Deel død, de Andre droges med Døden, og Galeiernes Officerer yttre det faste Forsæt, ikke at sende flere, Jmidlertid tage de ujordede Liigs Mængde uophørligen til; hver Nat forøger Antallet med 1000. Alle Gaderne bedyngede med Liig, fæle af Udseende; de offentlige Pladser, Havnens Kai, ere tilhyllede af dem; der slæber man dem hen fra de omliggende Huse, der udskiber man dem fra de Fartøier, hvor de Handlendes Familier ere tyede hen, og hvor Pesten fulgte med dem. Langs ad Gaderne, paa Torvene, ved Foden af Spadseregangenes Træer, seer man, imellem de Døde, Hobe af Syge, ja hele Familier, ynkeligen udstrakte paa lidt Halm, eller paa pestsmittede Madradser, Nogle siger Optegningsbogen i en Vansmægtelse; som ikkun venter Lise af Døden; Andre, med Hovedet forstyrret af den brændende Gift, som fortærer og opsluger dem, anraabe om Hielp af de Forbigaaende, snart med rørende Vaandeklager, og snart med Skrig, som Smeren Heftighed, eller deres Fantaseren, udpresser af dem, og, ligesom den Sot, hvoraf de ere angrebne, endnu ikke var grusom nok, forener Hungeren sine Gyseligheder med den, for at giøre dem Døden vederstyggeligere. Det skiærer i Hiertet, at see her saa mange fattige og ulykkelige Mødre, som have sine Børns Liig ved Siden af sig, døde i deres Arme, og saa mange fattige smaae Børn, som endnu bænge ved dets døende Moders Bryst, og udfuge endelig den sidste Rest af Gift, der har fortært hende. Midt imellem disse Rækker af Døde og Døende ligge Boehave og gamle Klæder, som man har kastet ud af Vinduerne, hobeviis adspredte. Man kan ikke giøre et Trin, uden allevegne at træffe paa Døden.