Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-02-05
En oplyst Regjering vil vist aldrig formene Nogen Ret til at skrive om offentlige Indretninger, og beklageligt er det, at denne skjønne Rettighed endnu ikke har baaret saa herlige Frugter, Lottoriers Afskaffelse, i hvis alt ødelæggende Fjed Fattigvæsenet maa udøse Hjelp til mange paa den Vei forarmede og fortvivlede Ulykkelige. Min Forsikkring om Misbrug af Attest Nettighed synes De at ville ignorere som Hjernespind, uagtet de ikke faa Paagieldende i Virkeligheden herfor har maattet bøde Betydeligt. Dog kan dette ingenlunde være en Fornærmelse mod dem, som efter Pligt have brugt deres Embedssegl. Mere fornærmelig er den Skygge, De vil paakaste Postbetjenternes Redelighed, naar De i det Foregaaende taler om Leilighed til at lucrere og Vilkaarlighed i Portobestemmelsen. Min forhen yttrede Paastand at til intet Sogn i Danmark afgaaer med Postbefordring saa mange Breve, som til de mindre Kjøbstæder, vedbliver jeg endnu, og da jeg herom fuldelig er overtydet, vil jeg raade Dem, hos den altid beredvillige Generalpostdirection at søge end yderligere Oplysning desangaaende. Uventet og overraskende er mig den Slutning, De har udfundet af mit Svar, at jeg skulde mene, Landsoldaten kun halvt at være et Menneske, fordi jeg paastod, at han kun skriver faa Breve, vel er jeg tilbøielig til at troe, at han og Almuen i Almindelighed ikke staaer saa høit paa Culturens Trin, som Mange ville indbilde en Tidsalder, der i flere Henseender gaaer tilbage, og at det med Soldaten heri ikke er saa rigtig bevendt, maa De jo selv give Medhold, i det De fortæller, at han som oftest ikke kan læse sit Navn paa de udhængte Postkarter - og dog vil De af ham gjøre en flittig Correspondent. Endelig tilkjendegiver De Deres store Forundring over at jeg ikke skal have berørt Deres fornemste Paastand Erlæggelsen af Gebyhrerne til Post mesterne i Kjøbstæderne" – jeg maa derfor bede Dem om, endnu engang at læse hiint Stykke, og sært skulde det være, om De ikke kom til det Endemaal, som De saa høiligen har kjert. Jeg sagde: "Postmesterne have med de dem tilstaaede Rettigheder kun saa meget, som behøves til et simpelt, nogenlunde forgfrit Liv denne min Anskuelse af Sagen udtaler sig ligeledes i et af vore offentlige Blade af en competent Stemme, der forøvrigt foreslaaer, at tillægge Gebyhrerne Portoen - dog, kommer det ikke ud paa Eet, hvad Navn man giver det, da det er notorisk, at de ei ganske kunne bortfalde; jeg kan følgelig ikke, fra det Synspunct, jeg betragter Postvæsenet, som den nyttigste og følgerigste Indretning i Staten, gaae ind i Deres Jdeer, der gaae ud paa, at tilintetgjøre et saa skjønt Værk, mod Misbrug kan man betrygge sig, og i ethvert Tilfælde skaffe sig Fyldestgjørelse, om Nogen - hvorpaa ei haves Exempler - saa aldeles skulde forglemme sin Pligt og sit ei ubetydelige Ansvar. Deres hjertelige Udbrud af Glæde over, ikke at være blandt dem, der skulle bestemme, hvo der skal være Attestberettiget, synes intet Begreb at have om Vigtigheden af et saa hæderligt Hverv, der i Bevidstheden om, at have handlet efter Samvittighed, see sig lønnede i den høie Tillid, der overgav dem dette Arbeide, og ledede dem ved dets Udførelse, - hvor alle smaaelige Hverdags hensyn maae træde tilside, skjøndt det vel stundom kan have sine store Ubehageligheder. Særdeles ilde optager De mig mine Yttringer om det almindelige Fattigvæsen, som De endogsaa behager at tillægge Prædicat af "hadelige skjøndt jeg intet saadant er mig bevidst; jeg veed for Øieblikket intet bedre Brug at gjøre af dette Prædicat, end at lade det retournere til Dem og hefte sig til Deres Yttringer om Postvæsenet. At Fattigvæsenet har meget betydelige Indkomster, sees af dets Regnskaber; at der med disse kunne stiftes stor Nytte, omtvivler jeg ikke. Kun sagde jeg, at Postpensionscassen stiftede mere Nytte, da den veldædigen skaffer betydelig og varig Hielp til Mennesker, hvis Trang er dobbelt følelig, da disse stundom i en høi Alder, uskikkede til Arbeider, der forskaffe Livets Ophold, pludseligen see sig fra Velstand henførte i de virkelig Trængendes Tal. Dog, udførlig her at udvikle dette, er ikke min Hensigt og ei Sagen vedkommende; men skulde De fremdeles finde Dem forpligtet til nøiere Drøftning heraf, skal jeg ikke udeblive. Den indbyrdes Underviisning.