Viborger Samler, 1829-07-30
Den 6te Mai colloquerede den fra Kjøbenhavn til Superintendent i Glaucha kaldede Hr. Rudelbach, efterat han Søndagen iforveien og samme Dag havde prædiket. Hvad der kan have hjulpet Hr. Rudelbach, der uden videre Ansættelse har været Candidat og Privatdocent i Kjøbenhavn, til det vigtige Kald at blive Superintendent i Glaucha lader sig vel formode, men ikke med Bestemthed sige. Om et forudganget Renommee kan Talen slet ikke være, men vel hørte man mange Rygter, som ei iforveien vakte nogen gunstig Mening om ham. Om Søndagen (Mitericordiasdomini havde Hr. R. prædiket over Joh. 21, 15-19 om det christelige Hyrdeembede, uden at han havde ordnet hvad han talede efter nogen Disposition. Maaskee ikke i lang Tid er nogen Prædiken hørt i Dresden med saadant Mishag som denne. Hr. Rudelbach fortalte ei alene paa Prædikestolen, hvorlunde han ogsaa engang havde hørt til de Vantroende, men nu var bleven valt ved Guds Naade, men behandlede ogsaa sine Tilhørere, Dresdens ved deres religiøse Sind saa hæderligt udmærkede Jndvaanere, som lutter Vantroende, roste de fromme Forfædre, dadlede den nulevende ryggesløse Slægt, og fabuliserede meget om Petri Fiskedræt, idet han sagde, at der ikke havde været flere og ikke færre Fiske i det døde Hav end dem, Petrus havde fanget; at de fangne Fiske havde forestillet Jordens Folkefærd o. s. m. Er det at undres over, at man i Dresden overalt talde med den største Forbittrelse om Hr. R., der havde vovet med saadant uchristeligt Ordgyderie, Gewasch) at vanhellige det Sted hvor en Reinhard, en v. Ammon saa ofte havde talt den helligste Begeistrings Ord. - Om Onsdagen prædikede Hr. R. over den opgivne Text Joh. 20, 17. I Indgangen fortalte han den hele spdiske Historie in nuce; derpaa forkyndte han Themaet: Gud er i Christo bleven vor Gud, og dette 1) ved at vorde Menneske; 2) ved sit Forløsningsværk, sit Liv, sine Lidelser og sin Død; 3) ved sin Opstandelse. Hvad det vil sige, at Gud er i Christo bleven vor Gud forklarede han ikke i mindste Maade. Ogsaa i denne Prædiken bleve den onde Verden, den ryggesløse Slægt, de, der ikke holde Jesum for den sande Gud og hellere vilde qvæle ham i Sø bet de Vantroende, - fordømte paa en just ikke blid Maade. - Med den meest spændte Opmærksomhed ilede man fra Kirken til Overconsistoriet. Hr. Overhofprædikant Dr. v. Ammon aabnede Colloquiet. - Hr. R. viste temmelig Færdighed i det latinske Sprog, omendskjøndt han ikke talde ciceroniansk, aabenbarede ogsaa en umiskjendelig Skarpsindighed, og lagde mangehaande Kundskaber for Dagen; men derhos var det ogsaa umiskjendeligt, at ham fattedes grundige exegetiske Kundskaber, at man her isærdeleshed saae hans Skoles Fordomsfuldhed, at han opførte sig paa en høist ubeskeden Maade imod Hr. Dr. v. Ammon, saa at han endog fordristede sig til, at kalde dennes Spørgsmaal, om Lucas eller Josephus havde levet tidligst, en quaestionem Jrivolam, og i sin Stilling ikke udviste den tilbørlige Anstand. Hr. Superintendent Dr. Seltenreich colloquerede isærdeleshed over Hr. Rudelbachs om Søndagen holdte Prædiken, og vidste dertil at knytte meget Jnteressant. Hr. Dr. S. forekastede Hr. R.,at hans Indgang, istedetfor at gjøre Tilhørerne receptive for Foredraget, havde forbittret dem, fordi han kun havde talt om den nuherskende Fordærvelse og Vantroe. Hr. R., der, som det lod, var ophøiet over alle homiletiske Love, streed imod Alt. Paa det Spørgsmaal, hvilken Methode han fulgte ved Udarbeidelsen af sine Prædikener, svarede han: den samme som Chrysostomus, Augustin og andre Kirkefædre. Efter Hr. Dr. S. Mening havde Hr. Ns. Thema slet ikke været stemmende med Texten. Hr. R. havde paa Prædikestolen fortalt, hvorledes han fra en Vantroende var bleven en Troende, og vakt til Erkjendelse. Da han blev opfordret til at aflægge Regnskab over denne sin Vækkelse, afslog han dette, med de Ord, at molus spiritus sancti ikke lode sig beskrive. Men hans Vantroen hed, yttrede han, var udgaaet fra Lærerne ved de Skoler, i hvilke han var bleven underviist, ja han var meget snart parat med den Mening: at Vantroens Sæd blev udstrøet ei alene i Philosophernes, men i de christelige Folkelæreres Skole. Hr. R. hørte ofte saa lidet paa hvad Dr. S. sagde, og talde saa ofte derimellem, at han neppe ved dennes gientagne Tilraab, andias mod, og ved Tilhørernes uvillige Hyssen, kunde bringes til Taushed. Det vilde være altfor vidtløftig at anføre endnu flere Enkeltheder af dette høist interessante Colloquium, men Jnds. kan ikke fordølge for Læserne af Kirchenseitung hvad Hr. Dr. S. til Slutningen endnu lagde, Hr. R. paa Hjerte. Han raadte ham at betjene sig af en simpel, ikke saa billedlig, svulstig Tale, fordi han ellers, saaledes som det var gaaet ham ved de i Dresden holdte Prædikener, let kunne blive forstaaet falsk. Fremdeles raadte han ham, ikke at oplæse Prædikenerne fra Bladet, men at indpræge dem i Hukommelsen; dernæst at holde sig fjernet fra Partiernes Jver, og ikke strax i Begyndelsen at bortvende de ham undergivne Pastorers og sine Tilhøreres Gemytter fra sig; endelig at forskaffe sig en noiagtig Kundskab om de fædrelandske kirkelige Love og Indretninger. - Som man erfarer har Menigheden, i Glaucha, hvor Hr. Riis Proveprædiken aldeles har mishaget, indgivet en Forestilling imod ham, men uden Nytte. Sikkert hører den Omstændighed, at Hr. Rudelbachs Kaldelse er sat igjennem, ikke til Tidens glædeligste Tegn. Maatte vor Kirke aldrig savne virkelig oplyste Mænd, der kraftigt modstaae alle Forsøg af Mørkets Venner paa at tilbageføre den tidligere Overtroe i Kirken. Ulykkes Begivenhed i det sachsiske Schweitz.