Københavns Adresseavis, 1768-12-07
Denne Religions=Fred blev siden bekræftet ved alle KongeSkifter og høytidelige Forsikkringer, enten fra Thronens eller Nationens Side. Først 1632, begyndte Catholikerne, som imidlertid havde forekommet sig meget, at indskrænke oftnævnte Freds ligegieldende Kraft for alle. De satte til sine Underskrifter: Salvis Jurihus eceleste Romand Catholicæ, det er: Med Forbeholdelse af den Romersk Catholske Kirkes Rettigheder; imod hvilken Nyhed Dissidenterne maatte værge sig med den Underskrift: Salva Pace inter Dissidentes. Men naar Catholikerne siden bleve det sterkere Partie, søgte de aldeles at skille sig fra de øvrige Dissidenter, og paastode, at de udgjorde den herskende Religion i Landet. Efter Kong Siggiømund Jl. Død 1632 udførste de og sin Plan, i hvor stridig den end var med Religions Freden af 1573. Denne beedigedes vel paa nye ved alle Tilfælde, ja endog 1764, men efterhaanden med alle Slags Jndskrænkning og Udtolkning, i Særdeleshed ved Conforderationerne af 1717 og 1733. Men lad os nu og see, paa hvad Grund en saadan Forrykning af denne indbyrdes Sikkerhed og Fred er befestet. 1) Catholikerne beraaber sig først paa en Lov af Jagello, eller Kong Uladislaus, som fordømmer og af Riget forviser alle Kiettere. Men det er vel at merke, at ved Kiettere forstaaes her ingen andre, end de Bøhmiske Hussiter, hvilke han, som Svoger til Keyser Sigismund, havde hiulpet til at forbande paa Modet i Costnitz; men som de for Umagen siden bekrigede hans Lande, saa var det naturligt, at han er vilde taale Fiender i sit Rige, Han kunde ikke forvise Protestanterne, som først komme til, 100 Aar efter hans Tid, det havde været løverligt og selsomt. Jkke heller kunde han hermed mene sine forrige Undersaatter i Littauen, Grækerne, som udgjorde To tredie Deele af Rigets Jndvaanere. 2) Ligesaa lidet kan gielde for hele Riget, hvad en Hertug af Masovien har udstædt i et Forbud imod Lutheranerne, hvilket Forbud er uden Kraft, efterat Masovien er blevet forenet med Riget, og Religions=Freden af 1573 blev indført. 3) Men den første af nogen Kraft, eller som kan anføres mod Dissidenterne, er af 1632. Catholikerne havde under Kong Sigismund Il. langvarige Regiering, voxet til lige Antal men større Anseelse, end Dissidenterne og brugte allene denne deres Styrke til nyttige og fredsommelige Medborgeres Undertrykkelse. De fastsatte da, at Dissidenterne skulde i de Kongelige Stæder, hvor de havde opbygte Kirker, nyde sin frie Religions=Øvelse got ad; men hvor de ikke allerede havde nogle Kirker opbygte, der maatte de heller ikke herefter opbygge nogle, for at forekomme Oprør. Denne Jndskrænkning fastsattes da ved Møde, endskiønt man i øvrigt, lod Kong Uladislaus, som fulgte i Regieringen, bekræfte Freden 1573. Jmidlertid fik Catholikerne siden gandske Overhaand, og indførte Jndskrænkningen af 1632. i alle følgende Beslutninger af 1648, 1668, 1674, og 1696. Aar 1668, blev det gjort til en Rigs Lov, at Kongen altid skulde være af den Catholske Religion, hvilket hidindtil havde været en afgjort Artikel i det Polske Jus Publicum. Dissidenterne havde dog været fornøyede og vel tilfreds, om de havde beholdt de Friheder, som vare dem forundte i Beslutningen 1632.; men 4) Confoederationen af 1717 gav herpaa en streng og ubillig Forklaring. En biskop, ved Navn Sraniawsky, forfattede og igiennemdrev den 4de Artikel af det Jndhold: Forfædrenes Jver for den Romersk Catholske Religion har viist sig ved Constitutionerne af 1632, 1648, 1668, 1674 og 1696, hvilke forbyder Dissidenterne al fri Religions Øvelse i Riget. (Dette er et i Grunden falskt, og imod den klare Bogstav stridende Foregivende.) Conforderationen holder end videre over disse Beslutninger, og forat afhielpe og raade Bod paa de Misbrug, som har indsneget sig under sidste Krig (fra 1701), forordner, at de Kirker, som Dissidenterne i samme Tid har opbygt, skulle nedrives. (Jkkun en eneste var bleven opbygt i Posen, til den Svenske Besetnings Tieneste.) Og maae Dissidenterne allene udøve deres Guds Tieneste i al Stilhed udi deres Huse, uden Sang og Prædiken. Man seer strax, hvor ulovlig denne Beslutning var, som blev fattet i en gandske urolig Tid, da Russerne laae i Landet, og Conforderationerne i Stor=Polen og Littanen tilkiendegave offentlig deres Misfornøyelse dermed. Dissidenterne vare herover gandske Trøstesløse, ligesom de og vare Hielpeløse i de Conjuncturer. Ved Rigsdagen forsikkredes de vel om, at beholde deres Rettigheder, men Deels fattes den Forsikkring saaledes paa Skruer, at senere Misbrug skulde blot afskaffes, hvilket atter kom an paa det sterkeste Parties Forklaring, og Deels blev aldrig denne Forsikkring offentlig bekiendtgjort, men allene henlagt i Archiverne. Kort sagt, Dissidenterne forbleve i den haardeste Trykning og Lidelse, som stedse siden har bestandig tiltaget, og blevet for Protestanterne i sær Aar for Aar utaaleligere. De har maattet gjennemgaae ordentlige, ja aldeles grumme Forfølgelser; og hvo mindes ikke Blodbadet i Thorn 1724, 5) Det sidste Bud og Forordning imod Dissidenterne er af Aar 1733, just forfattet i en offentlig Tvedragts Tid. Catholikerne gik da saa vildt, som var mueligt for dem at gaae; thi i Constitutionen af samme Aar bekræftedes ikke allene alle de mod Dissidenterne tagne Beslutninger, fra 1632 til 1717, men man udelukte dem og saa, baade fra at beklæde noget Rigs=Embede, saa og fra at have nogen Stemme ved Rigsdagen. Saadan Forfatning gjordes, efter at alle Dissidenterne først med Vold vare blevne uddrevne udaf Nationens almindelige Forsamling. Da Kong August l. uvalgtes, saa lod man hannem vel, Aaret efter, som sædvanligt, beedige Religions=Freden af 1563, men med udtrykkeligt Tilleg, efter Constitutionens af 1717 Forklaring, og med Udelukkelse fra Embeder. Hvilken Haardhed og hvilken Contradiction, Kongen beediger Freden for en Religion, men som ey maae øves, og skiller en Deel af sine Undersaatter fra Rettigheder til Embeder, og Deelagtighed i Rigsmøder; det er, han giør Eed paa, at lade Dissidenterne have sit Liv og sin Eiendom i Behold; det er videre, han forsikkrer, ey at ville myrde og plyndre fine Undersaatter. Disse haarde Constitutioner af 1717 og 1733, som ere blevne givne af de Sachsiske Augusters Tilhængere i Polen, paa en Tid da Rusland stod med en Krigshær, og gjorde saa stor Virkning paa de Politiske Affairer, ere nu de, som bør og skulle ophæves; og hvortil den Russiske Keyserinde Catharina Kl., tillige med flere Magter, saa ædelmodigt giver sin Mægling og sit Eftertryk, samt saaledes fuldkommen setter det i sin rette Stand igien, som ved Tidernes andre Magtpaaliggenheder 1717 og 1733, er ligesom ikke blevet givet Agt paa, eller for da værende Omstændigheders Skyld ey har kundet blive saaledes udført. En stor og ærefuld Bedrift. Men hvad var da Aarsag til, at Dissidenterne kom saaledes ud af deres Stand, og geraadede i saadan Undervægt imod Catholikerne. Hertil svares. Dissidenterne gjorde for stor Beregning paa sin Styrke, saasom de ey formodede, at en ottende Deel af Rigets Jndvaanere skulde faae Overhaand imod de syv øvrige Deele; desuden vare de Catholske Geistlige den Tid gandske sagtmodige, og man haabede, at de selv skulde gaae over til Protestanterne; samt sluttelig stridde det imod Dissidenternes egne Grundsetninger, at forfølge nogen for Religionens Skyld, og at omvende med List eller Vold. Efter Kong Sigismund Augusts Død, vilde adskillige have Svafrannie, en Protestant, til Konge; men den afdøde Konges Syster, Princesse Anna, vandt Mængden paa sin Side. Hun ansaae sig for Arving til Riget; og foruden Kongernes Ludwigs og Jagellers Amindelse, gjorde den Erkiendtlighed man havde for hendes Huus, at Nationen fattede den Beslutning, at vælge den til Konge, som vilde blive hendes Gemahl. Henric af Valvis, en Fransk Prinds, holdt dog ey sit Ord, hvortil den efterfølgende Stephan Bator, uden nogen Møye beqvemmede sit Hierte, efterat han for Kronens Skyld havde opofret sin Religion, saasom Anna ey vilde have nogen Protestantisk Gemahl. Hun var og den eneste Hovedstytte for den Catholske Religion i Polen den Tid, og det var fornemmelig ved hendes Tilstyrkelse og Bearbeydelse, at hendes Syster=Søn Prind Sigismund af Sverrig, først blev opdragen i den Rømer ske Religion, og siden udkaaret til Konge i Polen, efter hendes Gemahls Død 1586. Sigismund l. var en meget vindskibelig Konge, og som stræbede efter ingen Ting saa høyt, som at omvende sine Undersaatter til Catholiker. Statens øvrige Beste bekymrede han sig langt fra ikke saa meget om. Omgiven af Jesuiter, hans Læremmester og nærmeste Sielesørgere, fulgte han i alt, hvad de raadede ham; og da meente han i sin fromme Nidkierhed, at han tilstrekkelig havde sørget for det menige Beste. Hans egne Undersaatter, baade Catholiker og Dissidenter, vare misfornøyede med hans Regiering, under hvilken Polens forrige Anseelse aldeles forfaldt. Zamoysky selv gjorde ham offentlige Bebreydelser, og der fattedes lidet udi, at man ey havde grebet til Vaaben imod en saa uviis Fyrste. En Kirke, tagen fra Dissidenterne, en nye Skole, anlagt af Jesuiterne, regne des altid i hans Øyne for mere, end et vundet Feldtslag og Seyer. Han bivaanede endogsaa egen Person en Protestantisk Kirkes Jndtagelse i Cracan. Under hannem tilkom den nye Grædske og Catholske forenede Kirke, som siden tiente til en Aarsag, at forfølge og udryde de rette og gamle Græker. Han opfyldte Landet overalt med Jesuiter, som droge al Ungdommens Opfostring til sig, og indplantede ey andet hos de Unge, end utidig Jver og blind Lydighed for den Rommerske Kirkes Hoved; de gjorde af dem saadanne Medborgere, som hadede andre Medborgere. Saa ledes kan man let forrestille sig, at Dissidenternes Tilstand, under saadan Regiering, og som varede i 46 Aar, kunde ey andet end lide en stor Forandring. En Konge, som har Tienester i den ene Haand, og Forfølgelser i den anden, maatte nødvendig giøre Talrige Proselyter og Tilhængere. Sex Grædske Bisper erklærede sig paa engang 1595 for Unierede; hvorefter baade Præster og Folket efterhaanden nødtes til at følge disses Exempel. En Protestantisk Adelmand, som blev Catholik, forandrede og Gudstiennesten i den Kirke, som han eyede paa sin Grund og ved sit Gods; var Præsten først bleven Catholsk, saa besværedes Adelmanden saalænge af alle Slags Undertrykkelser, indtil han nødtes til, enten at gaae over til Præstens Troe, eller at sælge sit Gods. Paa Kron=Godset var Processen kort, der befaledes og adlydtes. Borgere i Stæderne, som ey vilde med det Gode omvende sig, emigrerede for den største Deel, og Bønderne omvendte man for den største Deel uden mange Omstændigheder. Kort sagt, under denne Kong Sigismund faldt Dissidenterne fra sin forrige Magt; de mistede nogle 100 Kirker, og Catholikerne derimod toge saaledes til, at af Fem Herrer, som i Begyndelsen af hans Regiering vare i Raadet, udgjorde de Catholske Senatorerne, ved hans Død 1632, Trefierde Deele af det samme. Under Sønnerne Uladislaus W. og Johan Casimir aftog Forfølgelsen noget. Den første var af en føyeligere Tænkemaade, og anstillede den Samtale i Thorn, som vel løb forgieves af, men skede i den Meening, at forene Protestanterne med Catholikerne. Den sidste derimod behøve de Dissidenterne i sine Krige, særdeles den imod Sverrig, udi hvilken Staden Dantzig allene gik hannem til Haande med 10000 Mand. Den Oliviske Fred 1660 fastsatte vel i den anden Artikel, at alle Undersaatter i Polen, af hvad Religion og Stand de end vare, skulde nyde alle Geistlige og Verdslige Fortrin og Rettigheder gotad, som de havde havt førend Krigen begyndte, med Tillæg, efter Rigets Love. Nu er disse Love tydelige; de befæste ikke allene en frie Religions Øvelse for alle Dissidenter, men sette endog deres Bekiendelse i lige Rang med den Catholiske, og saasom den Oliviske Fred, sluttet og garanteret af fleere Magter, endnu er i fuld Kraft, og sammes Jndhold af ingen senere Tractat er i nogen Maade ophævet: saa er jo tillige klart, at alle Love, som ere blevne givne i Polen siden 1660, imod Dissidenterne, ey bør være af nogen Kraft, men ere uretmæssige. Man fastsatte under Johan Cisimmer Landsforviisning, for Socinianerne, og over hvilke man iverksatte de haardeste Domme. Til Acten, hvorpaa denne Inqvisition bygte sine Forfølgelser, var føyet, et Declaration af 1661, udi hvilken man vel paa det høy tideligste forsikrede, at det ey skulde angaae Dissidenterne paa mindste Maade, men at de skulle forblive herefter, som hidindtil, i Besiddelse af deres Friehedet og Rettigheder. Denne Declaration henlagdes herpaa i Archiverne til Forvaring men den blev ey indrykket iblant de Forordninger som ved Trykken bleve udstedte. Jmidlertid benyttede man sig siden, særdeles under de Sachsiske Konger, den blot imod Socianerne fastsatte Process, ligeledes imod Protestanterne, som man havde meget Had til, og ansaaes denne Rettergang for saa farlig, og den anklagede for saa vederstyggeligt et Menneske, at ingen understoed sig, at antage sig hans Sag. Den store Johan Sobiesey beskyttede dog Dissidenterne ved alle de Tilfælde, hvor Catholikerne vare alt for nidkjære, saasom han i særdeleshed gjorde udi det Oprør, som anstilledes i Wilna imod Dissidenteene. Disses Antal tog dog efterhaanden alt mere og meere af, heldst da de fielden udnævntes og befordredes til Embeder og Tienester; og ingen Protestant mere blev optagen i Raadet. Grækerne understyttedes vel i Freden med Rusland af 1686, hvorudi Republiken lovede, at handthæve dem ved deres forrige Rettigheder, og holde de unierede Græker i Tugt og Orden; men Løftet blev uden Virkning. Kong August 11. vilde have Anseelse af en ivrig Catholik, og bortgav derfor aldrig et eneste vigtigt Embede til en Dissident, meget mindre antog han nogen saadan til Raads=Herre, i hvorvet sligt aldeles ikke stridede imod Lovene. Aaret 1704, bleve atter 4 grædske Bisper unierede med de Catholfte og den største Deel af deres Stift tvunget til at følge deres Prælaters Exempel. Keyser Peter den Store klagede vel over saadanne Voldsomheder, særdeles da de saa meget tiltoge, i Kraft af den 1717, tagne Beslutning, ja han truede til Slutning, særdeles i Brevet af 6 Augusti 1724 og vilde ey tillade, at nysnævnte Beslutning, hvilken han selv havde garanteret, skulle saa ikke udtydes, at Dissidenterne i Følge deraf skulde trykkes og miste alle sine Rettigheder. Da han herom negotierede med Polen, tildrog sig Sørgespillet i Thorn, hvilket saa høyligen fortørnede samme Keyser, at han som snarest lod 30000 Mand rykke ind i Littauen, og blev Krigen endda afværget formedelst Keyserens Død. Al sand Statskunst, byder, at forsvare det svagere Partie imod det Sterkere, men de Sachsiske Konger fulgte gandske andre Maximer. De hørte og fulgte allene de Catholske Præsters Raad, opofrede til deres Velbehag Dissidenternes hele Velfærd baade aandelig og legemligviis, og deres arrigste Forfølgere befordrede og ophøyede de paa alle Slags Maader. Herved fik de Catholske al muelig Overhaand, og udøvede al muelig Overvold; og Nationen som kalder sig frie, er det og ihenseende til Kongen selv, men frygter dog med en Trældoms Frygt for Præsterne. Alt siden 1717, har og de Catholske egenmægtigt forklaret og udtydet Constitutionen af samme Aar; og i Følge deraf har de hindret Dissidenterne, at foretage mindste Reparation ved deres Kirker, og mindre tilladt, at de maatte bygge dem op igien; de har taget deres Klokker og Skoler fra dem; de har nægtet dem Daab, Vielse og Begravelse i deres egne Kirker; de har opløst og ophævet deres lovlige Ægteskab, og erklæret deres Børn for uægte; ja aldeles røvet deres Børn fra dem og sat dem i Kloster; de har tvunget dem til at gaae i Messe, og bivaane de offentlige Processioner; de plager deres Samvittigheder, hvis Forfædre har været Catholiker, ved at trænge sig med Vold til dens Sottesenge, forat omvende dem, enten de ville eller ikke; de forstyrre deres Liigprocessioner; de slaaer deres Præster, slæber deres Liig paa Gaderne, ja opgraver dem undertiden og kaster dem ud paa Marken. Hvilken Opførsel i disse oplyste Tider, og samme er dog udøvet lige indtil vore Dage. Alt dette har Kongerne af det Sachsiske Huus taalt og befordret. I verdslig Maade har man gaaet lige saa vidt. Man har berøvet Dissidenterne deres Gods, og en Deel af dem Livet selv. Man hat nægtet dem, at nyde almindelig Lov og Ret gotad, efterdi de vore Kiettere, hvilket gjorde dem uærlige, og man har uden Afskye belagt dem med alle de verste Øge=Navne; ligesom alle de, der ey har fundet Behag i saadant umenneskelige Forhold og Omgang, ere blevne udraabte og holdte for Patroner af Kiettersk Lærdom i Landet. Grækerne har man og under disse Regieringer bragt saa aldeles under Aaget, at man aldrig har brydt sig om den mindste billighed udi sit Forhold imod dem. Jmod dette Onde, som nu har tiltaget i hele 50 Aar har hidtil ey været eller blevet brugt noget Raad eller Hielpemiddel. Udi Jnterregnum 1764, anholdt vel Dissidenterne om, at faae sine Rettigheder igien; en stor Deel af Land Buddene havde Jnstructioner med sig til deres Fordeel, og Udenriges Magter talede for dem; men forgieves. Præsterne opløftede herimod en gruelig Røst, og ophørte ey, førend de udvirkede Afslag i deres Ansøgning, og desuden endda den umenneskelige Lov stadfæstet; "Vi forunde dem blot Sikkerhed for deres Personer, og de Eiendomme, som de nu besidder; men om de søger nogen større Frihed, saa skulle de, ved første Angivelse derom, straffes alvorligen derfor. Hvilke Lov af Medborgere mod Medborgere, kunde man vel forunde Tyrkerne mindre, ifald de stode under Christelig Øvrighed, Jøderne i Polen nyde alle de Friheder, som de behøver og begierer; men Dissidenterne ere uværdige at beholde Nogen deraf, ihvorvel samme er dem i beskrevne Lov tilkiendt, og af fremmede Magter forsikkret. Saaledes er nu deres Situation. Den fortiener Medlidenhed, og den udkræver Oprettelse.