Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-01-09
Jndenlandske Efterretninger. (Stænderforsamlingen i Viborg.)(Slutningsmødet den 20de December. Fortsat.) Den kgl. Commissarius vedblev saaledes: Seer jeg nu isærdeleshed hen til mig selv, min Virken i disse Forsamlinger, og det Forhold, hvori jeg har staaet og staaer til de høitagtede Medborgere, med hvilke jeg har været i vedvarende levende Vexelvirkning, saa fyldes fremfor alt min Siel af Tak til den guddommelige Naade, der saaledes har styrket mig i min Svaghed, at jeg, efterat have fuldendt min Gierning, kan see tilbage paa samme, vel ikke med selvbehagelig Tilfredshed, men med den rolige Overbeviisning, at jeg med uafbrudt og levende Jver, og med Tilsidesættelse af ethvert fremmedt Hensyn, redelig har fuldført den Tjeneste, der var mig betroet, ligesom jeg heller ikke ved den nøieste Prøvelse kan finde, at jeg i noget Væsentligt har forfeilet den Maade, hvorpaa jeg havde at røgte mit Kald. Ogsaa er jeg fuld af taknemmelig Glæde ved den Tanke, at jeg træder tilbage fra dette Kald med den samme Velvillie og Tillid, hvormed Landets udvalgte Sønner, der have havt Sæde i de danske Folkeraad, have modtaget mig fra det Øieblik af, da jeg blev sat ved deres Side, og som de stedse hidtil have vedligeholdt. Dette Sindelag har aldrig staaet paa en betænkeligere Prøve end i den Forsamling, som vi nu ere i Begreb med at slutte. Jeg har efter Samvittighed og Pligt maattet træde skarpt frem imod Meninger, hvortil Mange i og udenfor Forsamlingen heldede, maattet søge at mildne Domme over Forhold, der havde sat de helligste og ædleste Følelser i en lidenskabelig Bevægelse, og jeg forudsaae, hvorledes jeg herved let kunde faae Udseende af at ville forsvare, hvad der dog ogsaa havde forarget mig, om jeg end ved at have fulgt de forudgaaende anledigende Aarsager og nøie overveiet deres Jndhold og Betydning, har fundet, at det ikke havde en saa hadefuld Natur, som man har villet tillægge det, eller kunde berettige til de Slutninger, som man har troet, deraf at kunne udlede. Men har end min Tale ikke ganske fundet den Jndgang, som jeg kunde ønsket, saa synes alt dog at vise, at man ikke har miskjendt min redelige Villie, og ligesom jeg ikke har kunnet være blind for, at personlig Velvillie imod mig endog har blandet sig i de Røster, som opløftede sig imod min Tale, saaledes gjør jeg sikker Regning paa, at naar Lidenskaben har lagt sig, vil det, der, fordi det kom i skarp Modsætning med herskende Forestillinger, endnu maatte synes Nogen anstødeligt, finde Anerkjendelse. Det kan ikke andet end være mig en høist tilfredsstillende Følelse, ved den Prøve, som mine kjære Medborgeres Sindelag imod mig saaledes har udholdt, at have yderligere forvisset mig om, at det er bygget paa en fast Grund, der ikke rystes ved Sammenstød af Meninger selv og Anliggender, der paa det dybeste have bevæget Gemytterne. Ogsaa har jeg vundet en ny Bekræftelse paa den glade og trøsterrige Erfaring, at naar man, selv med Opoffrelse af de Hensyn, der ere En de dyrebareste, bliver Samvittighedens Stemme tro, vil man oftest endog bevare de Goder, som man med Bevidsthed, satte i Fare. Jeg har ret fornummet, hvorledes den hellige Formanning: Tragter først efter Guds Rige og hans Retfærdighed, og den dertil knyttede Forjettelse: saa skal alt Andet af sig selv tilfalde Eder, har Betydning og Anvendelse i alle Livets Forhold, og at den, der holder sig dertil, ikke bliver skuffet. - Det er ikke blot en kjær Pligt, men ogsaa en Trang for mit Hjerte, naar jeg herved bringer min Tak til den Mand, der ved Forsamlingens Valg har indtaget Forsædet i samme.