Norske Intelligenssedler, 1776-12-25
Nor vedske. Jnterigere, No. 52. Tirsdagen den 24. December 1776. Zions Fryde-Sang. Min Glæde-Stemme nu fra Poel til Poel skal høres. O saligt Haab. - O Trøst! - O overvettes Fryd, J Engle-Toner hist en Frelsers Lov udføres: Og mig forkyndes Freed - Giv, svage Harpe, Lyd! Sving dig, min spæde Røst, med Lov til Himlen op J den bestraalte Luft, langt over Stierne-Krop, Skal jeg, afmægtig, ved min Frelsers Lov forglemme J denne muntre Tiid, da Naaden skinner klar, Jeg siunge vil, om ej med stærke Engle-Stemme: Vær glad, min Siel! - forløst - som før forloren var. Jeg Cherubs Echo blir, og secunderer da J ævig ævig Fryd den Sang: Halleluja! Ja, milde Gud, naar jeg din Godhed vil betragte: Hvad hindrer, at jeg da ej, fuld af hellig Lov, Ydmyges i det Støv, hvorfra du mig opvakte, Da i mit Jntet jeg, din ædle Skabning sov, Dit Naadens Øye saae i Støv mit mueligt Bliv. Din Miskund drog mig ud, og reiste op til Liv Dig ævig, Gud, skee Tak, som mig til Liv udførde, Velsignet. - saligt. - O: et saligt Øyeblik, Da ved mit døde Støv din Almagts Fingre rørde Da, indblæst ved din Aand, fornuftig Siel jeg fik Jeg Støv ulydig faldt - Mig snæred Dødens Baand; Men Du det sønderrev ved en almægtig Haand. Din Engel, Naadens Gud, - din Søn - dit eget Hierte Afbødte Dødens Pill - O Miskund - ævig Trøst! Min Synd fortiente Straf - ja ævig Død og Smerte. Din Søn leed Syndens Straf uskyldig - jeg blev løst. Ja ævig Lov skee dig, o Frelser, denne Dag, Da Du til Jorden kom, at føre ud min SeFortsættesen af: Den moraliserende Oxe. (see No. 46.)Men, sagde Oxen til mig: Hvad overordentligt seer du her, Troer du at udrette noget stort, naar du er roelig og fornøyed der, hvor alting gaaer dig efter Ønske, Sætte J ikke Taalmodighed iblant Dydernes Tal, Hos os holde vi den for ligesaa roesværdig, som nødvendig, og vi erfare alle Dage Nytten deraf. Og hvortil tiener det at sætte sig imod det Onde, Man giør det dermed ikkun verre; Det bliver jo bedre for den, som lider taalmodig. O! J høihiertede Mennesker! J tilskrive vores Taalmodighed Dumheden, da den dog i Gierningen sætter os langt over Edder. Naar J overgive Eder til en rasende Vrede imod eders troe Tienere, saa betænker, hvad der vilde skee, om vi ikke vare fornuftigere; Vi vilde ligemaade henfalde til Hidsighed, afkaste Aaget, og sønderrive de svage Baand: Og J vilde blive igiennemborede af et mordisk Horn, eller vi vilde i det ringeste løbe bort fra Eder, og altsaa maatte J savne vores Tieneste. Men vi bleve derimod berøvede den Omhu, som J for vor Skyld paatage Eder, og det beqvemme Skiul imod Vinterens Strenghed, samt de skiønne Levnets-Midler. Menneskene vilde forfølge os i Skovene, og omgaaes med os ligesom med vilde Bester, Ved vores Taalmodighed, og den Foragt, som vi kaste paa en forfængelig Hidsighed, forekomme vi al denne Uhæld. Jeg roser denne Stormodighed, sagde jeg, og jeg forundrer mig saa meget meere over, at den gaaer saa vidt, at J endog lade eders Pande-Been slaae i Stykker, for at J kand tiene Menneskene til Spise. Dette, hvorom du her taler, kommer os ved saa for, svarede han, og vi have undertiden seet saadanne Ting, der kunde bringe os paa de Tanker, at Menneskene feede os, for at opoffre os til deres Umaadelighed; Men vi bekymre os ikke derom: Dyrenes almindelige Skjebne er at døe. Og hvad ligger der Magt paa, hvad Maade det skeer paa Naar en naturlig Bevægelse foraarsager, at vi giøre os utilbeens, naar vi tydeligen for vore Øjne see Tilberedelserne til vores Død, saa spare vi vores Skræk indtil det sidste Øyeblik, dersom vi ikke see den forud. Det Nærværende nyde vi roeligen, uden at bekymre os om det Tilkommende. Men hvad, J lade eder nøye dermed, sagde jeg, at J af Mangel paa Forudseelse ikke tænke paa det Tilkommende. Ja i Sandhed, svarede han, og det ret oprigtigt, er dette Kilden til vores Lyksalighed. Ja, det arme Menneskes Exempel, der varter os op, er tilstrækkelig nok at overbevise mig derom. Han gaaer og kommer igien uden Afladelse, han bekymrer sig for at samle Jordens Frugter sammen i sit Huus, Bekymringerne ere ligesom afmalede i hans Ansigt; Naar Himmelen overdrages med tykke Skyer, naar et Uveyr reyser sig, saa skælver han for sin Høst. Jeg derimod tænker ikke paa andet end at sætte mig i Sikkerhed. Men seer du ikke, sagde jeg atter, at han ved sin Forsigtighed samler for eder det, hvoraf 5 kand leve Vinteren over. - Ja, det forstaaer jeg, svarede Oxen: Men jeg arbeider ogsaa til Taknemmelighed for ham; Thi jeg vil ikke høymodig ansee ham som et Væsen, der er bestemt til at tiene mig. Men ved det vi benytte os af hans omhyggelige Flid, saa nyde vi det roeligen uden Bekymring. Hos os bliver Følelsen af det nærværende Gode ikke foruroeliget af en utaalmodig Begierlighed, ej heller forgiftet af Frygt for det tilkommende Onde. Vi føle altid ikkun det nærværende Onde, og naar vores Krop ikkun er fri for Smerter, saa ere vi lyksalige. At arbeide er for os ikkun en Vane, og ingen Møje, Naar Aaget er taget af os, saa udhvile vi fornøjet, og fornye vore Kræfter, vi æde i Fred Markens Urter, uden at nogen giør øs Hinder deri, og forlyste os ved deres søde Smag. En Seng af Moes tager imod vor trætte Krop under Skyggen af et Træ, og lokker os til Søvn. O J Mennesker, besad J den Gave at leve som vi, Men eders stedsevarende Uroelighed giør eder uværdige dertil. Hvad, sagde jeg til ham: J besidde jo endog Veltalenhed. Jeg falder saa meget meere i største Forundring derover, da J have ingen Leylighed til at øve Eder derudi. Mig tykkes, at J lidet eller intet omgaaes med eders Ligemænd, og derfore, sandt at sige, var det mig modbydeligt at leve iblant eder. Den Fornøyelse, at omgaaes med sine Ligemænd, synes mig at være det behageligste i vort Levnet; Og derudover har det menneskelige Kiøn, uagtet alt, hvad J kand indvende derimod, dog Fortrinet for eder. Min gode Ven! sagde Oxen til mig, jeg vil fortælle dig mine Begivenheder: Jeg har tilfornbefielet et menneskeligt Legeme, jeg har oplevet mange Forandringer i Verden, ja endog været i anseelige Selskaber. Jeg har lært der saa meget at tale, at jeg takker Skjebnen, at den har sat mig iblant den dumme Slægt. Jmidlertid underholder jeg mig med mig selv, jeg betragter Naturen, forlyster mig ved Optrinet af dens Under, og nyder dens Velgierninger. - Her lagde Oxen sig ned.