Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-06-25
Den Vest-Siællandske Avis, eller: Ugeblad. Slagelse. den uden og inden landske Historie. Dagens vigtigste Nyeheder. Redigeret af Pastor Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. 19de Aarg. No. 31 Tirsdagen den 25. Juni 1833. Tirsdagen den 25. Juni 1833. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. En Aften i Spanien. Klokken var fire og Eftermiddagen da vor Diligence standsede ved Ebrofloden, der hvor den giør Grændsen imellem Katalonien og Valencia; dens Vand er plumret og den snoer sig langsomt igiennem et fladt, øde og sandfuldt Land. Paa den anden Side laae den usle Kiøbstad Amposta, hvorvi skulde forblive Natten over. En bred Færge ventede paa os, to Mulæsler trak Vognen ind i den, de øvrige bleve fraspændte, giort faste til Færgen med lange Reeb, svømmede forud og understøttede den mod Strømmen, to svære Aarer giorde Resten, og saaledes naaede vi Valencias Jordbund. Jmedens Aftensmaden blev lavet til i Værtshuset gik vi en Tour omkring ved Flodbredden og i de simple Gader, Fiskerne og Markfolkene vare komne hjem fra deres Dagværk, og sadde deels hver for sig paa deres Dørtærskel med Haanden under Kinden, deels stode de i Grupper paa Gadehiørnerne og giorde deres bemærkninger over mit udenlandske Udseende. Maaskee jeg dog forundrede jeg mig mere over dem end de over mig; thi jeg saae nu første Gang den besyndetlige Valencianske Bondedragt. Floden adskiller to Folkestammer fra hinanden, som ere høist forskiellige fra hinanden saavel i Dragt som i Legemsdannelse, Katalonierne have en høiere Væxt og et Udseende som røber at de tilhøre den Celtiske Folkestamme; Valencianerne have et meere østerlandsk Udseende; deres Legemsbygning er fiin, deres Ansigt er solbrændt, deres Haar langt og glat, og naar man seer dem saa mindes man Jndianerne i de Amerikanske Skove. For Solens Nedgang gik vi tilbage til Værtshuset. Foran Porten sad tre Karle med Benene overkors, med en Kappe udbredet foran dem og ivrigt beskiæftigede med Kaartspil. Saalede havde vi seet dem, da vi stege ud af Diligencen, saaledes fandt vi dem endnu, Kaart og Penge vexledes imellem dem og det lod til at Spillet var ikke saasnart forbi. J Gaarden var vor Mayoral beskiæftiget med at smøre Vognen og at sætte alt istand til Afreisen i Morgen; jeg indlod mig i Samtale med ham om Veien og om det smukke Valencia; det varede ikke længe inden vi bleve kaldte til Bords. Bordet var dækket i et stort Værelse; vort Fragtgods laae paa Guldet; i et Hiørne laae en Dynge Algarroba Bønner; den sædvanlige Foder for Mulæslerne i denne Egn. Vi forefandt en reenlig Dug, Leerkar af Engelske Fabriker, Knive og fortinnede Gafler. Selskabet sad paa lange Træebænke; som sædvanligen talte ingen saalænge Suppen blev spiist. Nu blev den Spanske Nationalret sat paa Bordet, som kaldes Puchero eller Olla, en kuris Miskmask af Oxekiød, Fiederkræe, Ærter og mange Slags Grønt, alt dygtigt krydret med Løg; enhver af Giæsterne fik desuden et Stykke saltet Flesk paa Randen af sin Tallerken. Denne Skik at forelægge et Stykke Flesk skal derivere sig fra den Tid, da man derved vilde opdage og nogen hemmelig Jøde ikke var med i Selskabet. Naar denne Ret bliver finere tillavet for galantere Tafler, saa kaldes den OllaPodrida, og bliver da til en sand Noahsark af alleslags Kiød. Efter Puchero fik vi stegte Høns med Salat til; derpaa en Confect af Oliver, Æbler, Figner, Mandler og halvtørrede Viindruer. Tilsidst blev en Snaps Aniset præsenteret af smaae konstigt slebne og forgyldte Hollandske Brændeviins glas, hvilke Værtinden satte megen Priis paa; ogsaa Damerne nøde deraf. - En sulten Reisende kunde være ret vel tilfreds med Maaltidet; derimod mindre med Giæsternes Manere: Vore Kataloniske Studenter grebe med Begiærlighed efter ethvert Fad, toge Maden ud af det med Gaffler eller Fingre, saaledes som det faldt dem beqvemmest, og lode de andre Giæster faae hvad de kunde. Eftersom deres Sult blev stillet, bleve de dog høfligere, mere saaksomme og tilsidst galante mod vor smukke Selskabsdame fra Valencia. Enhver af dem præsenterede hende ved Desserten et halvt Æble meget ziirligt paa Spidsen af en Kniv og tildeels med udsøgte Complimenter; den smukke og muntre Pige modtog dem alle, nippede lidt af hvert, svarede med Spøg og Latter paa enhver spøgende og smigrende Tiltale og forholdt sig hverken knipsk eller usømmelig. Da jeg kom fra Frankerige, hvor Pigerne holdes i Tvang og Konerne først tilstaaes Friehed, blev jeg paa en behagelig Maade overrasket af de Spanske Pigers Comportement og Papas og Mamas gravitetiske Ligegyldighed ved mange dristige, ja næsten betænkelige Ord, som undfaldt deres smukke Datters Læber. Maden var nu spiist, Cigarren antændt; Værtinden gik omkring for at indkræve sin Betaling, og bag ved hende en kun lidet moderniseret Mari torne, som udstrakte sin drøie Næve for at modtage sin Drikkeskilling. Betalingen var 16 Realer for hver Person, foruden to Realer for Chocoladen inden Afreisen. Katalonierne paastode at det var for dyrt, og sagde, at Værtinden havde ansat i det mindste 10 Realer for den foraarsagede Uroe i Huset, hvorfor altid føres noget til Regning i de Spanske Værtshuusregninger; men da ingen Remonstration hialp saa maatte Realerne herud af deres Studenter Vadsække, som ikke vare overfyldte, nu begyndte Klammeriet med Maritornen om hun skulde have 1 eller 1/2 Real i Drikkepenge, Herpaa viste man os vort Sovekammer, ved Siden af Spisestuen med en liden Dobbeltdør og en Jernstang for, ligesom ved de Amerikanske Stald dørre (Fortællereren er en Amerikaner). Til Gaarden gik der et Gittervindue ud med en Skaadde istedet for Ruder. Otte Senge stode her parate for det mandlige Reiseselskab; men en gammel Lanestoel uden for hver Seng. Vi lukkede Vinduet til formedelst den slemme Natteluft, og krøb hver i sin Køie uden at tage for nøie Sengeklæderne Betragtning. Under de Kataloniske Studenters Praten og Klokkelyden af de ædende Mulæsler i Stalden faldt jeg snart i en dyb Søvn. Klokken to om Natten forkyndte en Allarm ved Porten den ridende Posts Ankomst fra Tortosa, som var Signalet til at vor Deeligence skulde kjøre afsted. Alt kom i Bevægelse i Huset; Mulæslerne bleve forspændte og snart hørte vi vor Mayoral raabe: arriba Senores, da vamos! (Op op i Herrer, vi maae afsted!) hvorved han stak sit Hoved med en rød Kappe over ind af Kammerdøren, og holdt sin Lampe for Øinene af nogle af de Reisende, som havde ondt ved at vaagne. Efter faa Minuters Forløb vare vi paaklædte, havde nedslugt den dampende Chocolade i Forværelset og taget Plads i Vognen. Mayoralen steeg op paa Bukken, hans Staldknægt, en ung Katalonier, tog det forreste Mulæsel ved Hovedet, ledte det ud af Gaarden og løb ved Siden af det indtil vi vare komne ud paa den frie Landevei, slap det utaalmodige Dyr løs, gav det og alle de andre et dygtigt Slag med Pidsken og steeg op paa Bukken og satte sig ved Siden af sin Herre, denne gav nu Tømmen til ham og indhyllede sig i sin Kappe for at faae sig en Søvn. Pepito, det var den vakkre, behændige og livfulde Ungkarls Navn, knallede med sin Pidsk, talte med Eftertryk og Varme til sine Dyr, som spidsede Ørene, og var inderlig vel tilmode. - Arme Pepito; Du abnedikke den grusomme Skjebne som ventede paa Dig! Vi vare komne en halv Miil fra Amposta; Maporalen snorkede høit, selv Pepito var bleven meere roelig og lod Mulæslerne gaae en roelig Gang; min Kammerat i Cabrioletten, en ung Præst, som altid var knap paa Ord, syntes nu ganske fordybet, jeg veed ikke om det var i en aandelige Henrykkelse eller i en jordisk Søvn. Jeg tænkte paa mit Hiem, og da endelig ogsaa Søvnen betyngede mine Øienlaage under den almindelige Taushed; saa udspandt en behagelig Drøm de Tanker, som beskiæftigede mig imedens jeg var vaagen, i længere og meere glimrende Traader. - Jeg vaa nede pludselig. Vognen stod stille. Jeg drømte endnu halvt og bildte mig ind at jeg var kommen tilbage til mit Fædreneland; men Blendværket varede ikke længe. Det var ikke mit Fædrenelands Sprog jeg hørte; men nogle vilde og truende Stem hørte jeg udenfor Vognen; vi holdt i en Olivenskov; vore Mulæsler, som vare blevne standsede ved noget, krøbe sammen, vare tydeligen forskrækkede, pustede og spidsede Øren. Paa det høire Forhiul stod en Karl i en Valencianerdragt, som jeg først havde seet i Amposta, med en rød Hue trykket dybt ned paa Hovedet. Hans stribede Kappe flagrede paa hans venstre Skulder. Den venstre Fod havde han sat frem og lagde an med sin Flint paa vor Mayoral; jeg saae hans Øine blinke vildt over hans Vistr. Pepito, som strax begreb, hvad Sagen betydede, var sprunget ned af Bukken og søgte at skiule sig under Træerne; men han var neppe kommen ned paa Jorden, førend Piben af en Flint blev ogsaa rettet mod ham. Nu kom en tredie Røver, kommende ud af Skoven. Pepitomaatte lægge sig plat ned paa Jorden med Ansigtet ned i den og Mayoralen maatte gjøre det samme. Vi hørte nu tydeligen det Forbør, som den første Røver anstillede med Mayoralen: Han spurgte og hvormange Passagerer der vare, om de vare bevæbnede, og om der vare Penge i Vognen, Enden paa denne Examen var den Tordenlyd labolsa! (Pungen!) Den arme Skielm tøvede ikke med at adlyde; han løftede sig lidt og fra Jorden for at trække en tung Læderpung ud af den indvendige Lomme, rakte den hen til Røveren uden at see op paa ham, og bad ham veemodigen, at tage hans Penge og skaane hans Liv. Men dette syntes ikke at passe til Skurkens Plan; han tog en stor Flintesteen op af Landeveien og slog dermed flere Gange paa Mayoralens Hoved. Den Ulykkelige opløftede et klagende Raab om Forbarmelse og Medlidenhed og anraabte Frelseren, St. Jacob, Apostelen og Martyren, vor elskede Frue deel Pilar. og alle de Helgenes Navne, som sættes hvi Priis paa i Spanien, og som han tiltroede nogen Jndflydelse paa hans Morders Christ-Catholske Samvittighed. Men Skurken havde ingen Følelse af Medlidenhed; han lagde endog Flinten tilside og blev ved at hamre med begge Hænder saalænge paa sit Slagtoffers Hoved, indtil hans Jammerskrig blev efterhaanden svagere og en uarticuleret Dragen af Veiret og en Trækning paa Lemmerne vidnede om at Hans Livslys var nærved at udslukkes. (Det er dog forunderligt at man kan saaledes lade sig tærske ihiel, uden at Fortvivlelsen kan bringe til at giøre Modstand). Den stakkels Pepito gik det endnu næsten værre, uagtet man fra ham, istedetfor hans Herres lydelige forgiæves Klager og Bønner, kun fornam en dump hendøende Stønnen og Jamren fra Sandet, hvori han laae paa Ansigtet. Man skulde have troet, at denne smukke unge Karls uskyldige Ungdom skulde have bevirket en Skaansel. Men Røverne vare udentvivl fra Amposta, kiendte ham, og vidste at han kiendte dem; de Forhold, som ellers bevirke Kiærlighed og venskabelig bistand, bevirkede her Mord.