Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-04-08
Man har, saavel paa Vers som i Prosa, søgt at skildte os Landlivet med de meest henrivende Farver, og enhver af Hovedstadens Jndbyggere, hvis Fald og Forretninger tvinge ham til at tilbringe sin Tid indenfor dens Mure, kunde lettelig ansee det for en meget haard Skjebne, at han ganske er udelukket fra det Eden, som Naturen har bestemt for sine fordærvede Børn. Sandelig, naar man læser vore Skribenters Naturskildringer, kunde man falde i Fortvivlelse over, at være en Jndbygger af det qvalme, lastefulde og letsindige Kjøbenhavn. Det være langtfra, at jeg vil tage den i Hovedstaden saa mærkelig stegne Yppighed, den daglig overhaand tagende Glimresyge, og alle de skrækkelige Følger, de have i Ledtog med sig, i Forsvar; endnu mindre er det min Hensigt, at opvække Fordomme mod Naturens stille og rene Glæder paa Landet; men da det største Antal af Kjøbenhavns Indbyggere nu eengang er bestemt til at leve indenfor dens Mure, da deres Sysler aldeles ikke tillade dem, at forandre denne Levemaade, saa forekommer det mig virkelig ubilligt, at man af utidig Higen efter at sige noget Nyt, skildrer og vor Forfatning som een af de ulyksaligste der kan tænkes. Endnu ganske nylig læste jeg en Skildring, af vor Hovedstad og dens Forlystelser, der er malet med saa mørke Farver, at enhver, dersom den var grundet, jo før jo heller burde forlade denne Jammerdal, og opslaae sin Bolig var det end i den usleste Hytte paa Landet. Tusinde og atter tusinde Gange har man beskrevet os Lyksaligheden i at see Solen gaae op og ned, i at indgande Blomsternes Duft, i at høre Bækkene rasle og Fuglene istemme deres store Concert, i at omgaaes lykkelige, funde og ufordærvede Landboer, men alle disse Herligheder uagtede er Hovedstaden dog bestandig lige stærkt befolket, alle skimle til for at optages i dens luere Skjød. Mon der ef ves et stærkere Beviis paa, at Tingene virkelig ikke ere saa slemme, som man skildrer os dem, Sandt er det, vi Kjøbenhavnere nyde ikke den rene Landluft; men er den Luft, vil indgande her, da virkelig saa qvalm, saa skadelig for Helbreden, som Landlivets blinde Beundrere ville overtale os til at troe? Ere de skjønne brede Gader, som vi efter den sidste store Brand have faaet, ikke saa luftige som man kan ønske sig dem, Har nogen med Kjendsgjerninger beviist, at Menneskene virkelig ere sundere paa Landet end i vor Hovedstad, Man har declameret nok i den Henseende, men ingen har fremsat et eneste antageligt Beviis. Man finder derimod i Kjøbenhavn utallige sunde og gamle Folk. Jeg kjender selv baade Mænd og Qvinder, der have henlevet hele 80 Aar i denne Stad, uden at de endog en eneste Gang i deres Liv have været syg. At Dødeligheden er større i Residenter end paa Landet er vel mueligt, men Aarsagen dertil bør nok neppe saaes i Luftens Beskaffenhed. Hvad nytter det desuden Landmanden, at han udenfor sit Huus nyder den friske Luft, naar han indenfor plages af Fugtighed og indgander de skadeligste Dunster i sine indknebne Celler, Det falder af sig selv, at jeg her taler om Landmænd i Almindelighed, ikke om dem, der beboe prægtige Gaarde og Lyststeder. Desuden er Vanen her, som i alle andre Tilfælde, den anden Natur, og ingen Læge kan negte mig, at man kan være lige saa sund og leve lige saa længe i Kjøbenhavn som paa Landet. Endog i vore Hospitaler og Fængsler findes der Folk paa 80 til 100 Aar d). Vil man endelig nyde en friskere Luft end den sædvanlige, saa behøver man jo ikke at gaae mange hundrede Skridt. Bekrandses ikke Hovedstaden af den skjønneste Promenade der kan tænkes, Hvor kan Luften vel være renere og friskere end paa Volden? Hvor kan Udsigten være mere fortryllende, Paa den ene Side Havet, bedækket af talløse Skibe, Flaaden, der knelser som en Række af Seder træer, og paa den anden de tusinde forskjellige Gjenstande, der, lige fra det stolte Frederiksberg Slot, der indhylles af Skov, indtil det beskedne Amager, der synes at ligge skjult i Havets Skjød, henrykke Øiet. Vi ere for vante til dette Syn til at kunne føle det i sin hele Fylde. Den, som paa Høien ved Toldboden. endnu ikke har seet Solen staae op af Havet eller Maanen speile sig i dets klare Overflade, han burde aldrig tale om vor Hovedstad. Der *) I det almindelige Hospital lever der i dette Øieblik en Kone, som er 102 Aar gammel. Endnu i hendes hundrede Aar dreiede hun den saakaldte store Rok, i Forbedringshuset sidder der en Kone, som har levet der i 60 Aar, og i Raspehuset døde for nogle Aar siden en Morder, der baade Vinter og Sommer havde siddet 32 Aar i et Fængsel, hvis aabne Gittervinduer af Jern umuelig kunde afholde Regn, Slud og Snee fra at trænge ind til ham. gives ikke en Plet i ske Danemark, hvor dette stolte Syn er stoltere end paa dette Sted. Det er altsaa vor egen Skyld, at vi reise ud paa Landet, for at være Vidne til det, som tilbyder sig os i vor egen Stad. Vi man spadsere i en Hauge, gives det da nogensteds paa Landet en efter sin Størrelse smukkere end Rosenborghauge, Kan den, som ikke er nogen erklæret Menneskehader, vel ønske sig et behageligere Selskab, end de mange hundrede Mennesker af alle muelige Stænder, som man hver Aften, naar Veiret er behageligt, finder samlede her, Er man kjed af sine Forretninger eller ønsker Adspredelse, saa behøver man jo næsten kun at gaae ud paa Gaden. Tusinde forskjellige Mennesker adsprede her Sindet. Hver i sin Stand træffer her bestandig ny Venner, som han kan tale med Maa ikke Afvexlingen, - det fornemste Kryderie i alle menneskelige Glæder, - have her den herligste Virkning paa Sjelen, Maa ikke Tumlen af de mange Slags Forretninger, som sysselsætte Menneskene paa Torvene og i Boderne, paa Børsen og paa Toldboden, glæde enhver, der har Følelse for Menneskeheld, der har Sands for denne utrættelige Virksomhed i denne store Biekube? Gives der et interessantere Optrin end at staae paa Toldboden, og see Forenings puncten af de to vigtigste Have i Europa, hvor Skibe fra Østens og Nordens fjerneste Grændser saa venlig møde og hilse hinanden, Man nævne mig et eneste Sted paa Landet, hvor man kan nyde et saadant Syn, og jeg vil tage mitte Ord tilbage. Ogsaa af Lerkernes Sang, Blomsternes Duft, Træernes Skygge, Bækkenes Raslen, Lammenes Brægen, kan man omsider blive mæt, og det er Overdrivelse naar man paastaaer, at Naturens Glæder blive evig nye, thi intet under Solen kan blive evig nyt for Mennesket, og Lykken selv taber netop sit Værd i vore Øine, fordi den bliver gammel. De Mennesker, som man paa Landet lever iblandt, kunne være ret gode, tildeels maaskee fordi de have færre Leiligheder end Residencebeboeren til at være slette, men deres Uslebenhed, deres Overtro, deres Følesløshed for alt hvad der er ædelt og skjønt i Naturen gjør deres Selskab just ikke altid behageligt. Derfor kunne de fleste Bønder næsten kun betragtes som vegeterende Mennesker, der leve i, men ikke for Naturen; derfor dræbe de fleste paa Landet, som ikke høre til Bondestanden, deres Tid ved Bordet og med Spil, og Naturens Tempel er evig lukket for dem. Conversation er altsaa med nogen Jndskrænkning, et Ord uden Betydning paa Landet. Ganske anderledes er det i Hovedstaden; her træffer man Mennesker fra alle Kanter, som man kan underholde sig med, Mennesker, som glæde sig ved at meddele andre deres Tanker og Følelser; her træffer man Bogsamlinger, saavel private som offentlige, hvor Resultaterne af al menneskelig Pønsen og Grandskning gjemmes, her finder man Høiskoler, hvor Videnskaber og Konster dyrkes; her finder man Lærde, som meddele hverandre deres indsamlede Kundskaber, kort, her finder det tænkende Menneske næsten Alt, hvad man favner paa Landet. Selv Klubberne og andre selskabelige Sammenkomster, som vore Moralister saa idelig dadle, hvad bidrage de tildeels ikke, og hvad kunde de ikke bidrage til den menneskelige Lyksalighed, dersom de, som næsten alle menneskelige Ting, ikke bleve misbrugte, Kander tænkes en større Behagelighed end en fortrolig Kreds af nogle hundrede Mennesker, hvis fælles Formaal er at fornøie hverandre, deels ved venskabelige Samtaler, deels ved uskyldige Forlystelser, Saalænge vi leve i Samfund mænge vi til gjensidige Raad og Understøttel, ser, paa hvilken beqvemmere Maade kan man i hver Stilling i Livet, forøge sin Menneskekundskab, sine Venners og Bekjendteres Antal, end paa et saadant Sted.