Adresseavis for Børn, 1782-02-06
Foruden hans Forældre var Vilhelm den eneste, som elskede ham, og havde Taalmodighed med ham. Vel kunde han ikke altid fyldestgjøre hans Villie, men han forlod ham dog aldrig misfornøyet. Naar han gik til ham, saa havde han stedse betænkt sig paa nye Lege, og gjorde ligeledes selv alle Redskaber og Tilbehør dertil. Vidste han nu noget Nyt at fornøye ham med, saa kom han i fulde Spring løbendes til ham, og sagde: Kom nu, lille Frans, og lad os være glade, jeg har atter en ny Leeg, og saa holdt han ikke op, førend han fik sin lille Ven i god Lune og munter. Derover fattede Franses Forældre megen Kjerlighed til ham, og lode ham daglig bede hen til sig. Engang spurgde Franses Fader ham: "Slig mig dog, min kjere Vilhelm, hvorledes du bærer dig ad, at du altid er og kan være saa glad? Hvorledes jeg bærer mig ad? Det veed jeg visselig ikke selv, svarede Vilhelm; men min Fader siger altid, at ikkun den Arbeydsomme kan være glad ved sine Lege og Forfriskninger. Og at han ligesaavel her som ellers altid har sagt sandt, det har jeg allermeest erfaret da, naar vi enten nogengang har været reysde ud, eller har havt Fremmede, og jeg ingen Arbeydstimer eller Lærctimmer kunde have Og derhos saa er jeg altid frisk og sund Jeg skyer hverken Aften eller Morgen Luften, og er ikke bange for noget Slags Veyrligt, og jeg er vis paa, at jeg altid arbeyder eller leger i Haugen, naar den stakkes Frans enten ligger i Sengen endnu, eller vel ogsaa maae tage Medikamenter ind. Her drog Franses Fader et dybt Suk. Han besluttede at spørge Vilhelms Fader, hvad for Midler han skulde bruge, for at faae sin Søn ligesaa frisk og munter som Vilhelm var. Denne redelige Mand sagde ham med Glæde, hvorledes han skulde bære sig ad, for at befordre Sund Avis Sundheden for sin kjere Søns Legeme, og den endda langt ædlere Sundhed for hans Siel Sielens og Legemets Kræfter, sagde han, maae øves, og ved Øvelsen blive styrkede til deres tilkommende Brug, ifald de ikke skulle sove ind eller ligge begravne ligesom døde Skatte. Videre sagde han: At der var intet meere skadeligt for Børns Sundhed og Lyksalighed, end naar man vænnede dem til Egensindighed, ved bestandig at føye dem i alle Ting, og opfylde deres Ønsker, og stedse tilfredsstille deres ubillige og daarlige Forlangende. Og videre sagde han: Hvilken Ulyst og Græmmelse gaaer et Menneske i denne Verden i Møde, der, som Barn, er vant til at have mange Ønsker, og stedse at see dem tilfredsstillede i denne Verden, hvor neppe et eneste af ti af vore Ønsker bliver opfyldt, og hvor det er meget godt for os, at de blive uopfyldte. Med inderlig Glæde føyede han til, at han gandske vist ventede, engang at see sin Yndling, sin kjere Søn, blive en nyttig og lykkelig Mand. Franses Fader var meget bevæget, og besluttede, ogsaa at føre sin Søn paa den samme Vey til Lyksalighed. Men det var for silde. Thi den lille Kieledegge var nu allerede tolv Aar gammel. Der hos var han gjenstridig, og efter sin sædvanlige Egensindighed satte han sig imod alt det, som gjorde hans Kielenskab ondt, og var til mindste Uleylighed for ham. Den alt for omsindete Moder bad da vel ogsaa i saadanne Tilfælde Faderen, at han dog ikkun vilde lade det blive, siden man saae, det ikke vilde gaae godt. Hun igientog dette saaofte, at Faderen blev keed deraf, og saaledes blev det da ved det Gamle. Syg og svag baade paa Legeme og Siel vorde nu den unge Frans saaledes op, indtil han kom ind i sit syttende Aar, da Faderen sendte ham til Universitetet, hvor han skulde lære Lov kyndigheden. Vilhelm fulde med ham til Universitetet, og havde udvalgt selvsamme Studium. Forskjellen mellem dem var ickun denne, at de kom med gandske ulige Forberedelse derhen. Jeg har forglemt at fortælle, at Vilhelm havde ikkun havt faa Læremestere, og var næsten for Børn. i alle Ting bleven underviist af hans Fader allene. Frans havde derimod havt ligesaa mange Lærmestere, som han skulde lære Kunster og Videnskaber, og det var ikke et lidet Tal. Doven, dorsk og uskikket til at lære noget fattede og beholdt han ikkun mestendeels blot Ord og Navne af det, som han skulde lære. Vilhelm Siel derimod lignede en deylig luftig og i Soelskin liggende Hauge, hvor alt Godt vorde og kom sig. Rig paa mange Slags skjønne Jndsigter, og begierlig efter flere, kom han til det Sted, der har bildet mange nyttige og lykkelige Mænd, men hvor ogsaa mange fordærvede unge Mennesker ere blevne meere fordærvede. Hans Flid og hans Sæder vare Exempler for alle Medstuderende. Saadan en Siel, som hans var, gav hans Omgængelse megen Behagelighed og Tækkelighed; alle elskede og yndede ham, og alle gjorde sig Umag for at komme i hans Selskab. Frans, som i Førstningen logerede i eet Kammer med ham, kunde, efter sin Stolthed og Egensindighed, ikke taale eller udstaae den fortrinlige Agtelse, som Vilhelm nød af alle, og flyttede fra ham. Hans syge Siel længdes efter Forlystelser. og med megen Begjerlighed greb han alt det, som ikkun endog langt borte fra lignede nogen Fornøyelse. Men hvor ofte fandt han sig bedragen, og jeg vil ikke fortælle eder, hvor meget han skadede sig selv, og hvorledes han gik frem, fra en Daarlighed til den anden, fra en Udskeytelse til en anden. Det maae ogsaa være nok for eder at vide, at han kom endelig fra Akademiet til sit Hjem igjen med Døden i Barmen, blev sengeliggende, og døde efter et halvt Aars Forløb af en pinefuld Sygdom.