Berlingske Tidende, 1835-10-01
London, den 22de September. - Det Selskab i Edinburgh, der om Aftenen den 17de d. M. beværtede O'Connell, omtrent 1300 Personer, var sammensat af velhavende Haandværkere, Boutik-Eiere, Detail-Handlere o. s. v. og fremviste kun faa glimrende Navne. Det er en af Grundene, hvorfor Times med flere engelske Blade betragter dette Maaltid i Edinburgh med Foragt og ikke lader hele Festen beholde en eneste god Side. J samme Grad, som disse Journalers Forbittrelse tager til mod O'Connell og hans Tilhængere, voxer ogsaa paa den anden Side Enthusiasmen, hvormed de ministerielle Blade yde hans Talenter deres Tribut, og de tillægge derfor Festen i Edinburgh en usædvanlig Vigtighed. Efterat O'Connell om Morgenen, ledsaget af samtlige Laug, der vare ordnede og pyntede ligesom ved Greys Fest, havde holdt sit Jndtog i Hovedstaden og var blevet modtaget med Adresser fra Edinburgh og Nabo-Stæderne, tiltalde han Folket, der i sine brogede Søndagsklæder, tæt sammentrængt opfyldte den maleriskt beliggende Plads og Gaderne op til Slotsbjerget. Lykken eller Ulykken vilde, at Folket ved denne Leilighed gjorde usædvanlig liden Larm, hvoraf Tory-Bladene slutte, at O'Connell ikke har vundet sønderligt bifald der, medens Courier raisonneret saaledes over samme Omstændighed. Den Stilhed, hvormed Mængden, uden larmende bifald, lyttede til Taleren, beviser dets Opmærksomhed; Alles Øine og Ører hængte ved hans Læber, fra hvilke de begjærligt indfugede Ordene, og sjelden inddrømmede man de, ellers saa sædvanlige Pauser (nemlig for at bifaldet kan bryde løs) til Overlæg. Men Folket overveiede. Torverne skulle lægge Mærke dertil. Her saae de ikke en uvidende Pøbel, men et tænksomt Folk lytte til den store Agitators Ord. O'Connell har den Fortjeneste, at han først lærte Folket, i sin moralske Kraft, og ikke i sin physiske Styrke, at søge sine Besværinger afhjulpne. Han forsværede dette Princip med Eftertryk, Alvor og Veitalenhed i sin Tale, og disse Steder tiljublede Folket sit enthusiasstiske Bifald. Det skulle Torverne lægge Mærke til; det er Forvarsler paa de Ting, der skulle komme. – Om de omspurgte Tallemaader siger Times. Hans (O'Connells) Veltalenhed er en broget glimrende Hyperbel, pyntet med visnede Blomster, saadanne, som et smudsigt Qvindemenneske vilde samle i Conventgarden og binde i Bouqvet med en Vadskerkones Smag; medens et Øjenvidne i Courier fortæller, at da han hørte O'Connell, havde Kemble (den berømte Skuespiller) bestandig foresvævet ham, reciterende de skjønneste Steder af Shakespeare. J det engelske Blad Courier opfylder O'Connells Tale ikke mindre end 10 tæt trykkede Spalter. Her meddeles følgende Fragment. Scottlands Mænd, – saaledes begyndte han Jeg har Nyheder til Eder. Jeg kommer for at bringe Eder disse Nyheder. Torverne i England sige, at de have besluttet at faae deres fordums Magt igjen. De angre at have antaget Reformbillen, og jeg tvivler ikke paa, at deres Anger er oprigtig (Latter). De gaad gjerne føre os tilbage til Torvismens Tyranni; men jeg er overbeviist om, at det aldrig vil lykkes dem. Jeg har netop i Dag seet 100,000 Beviser paa, at det ikke kan lykkes dem. Jeg har gjennemvandret Englands frugtbare Enge, jeg har besøgt dets store Stæder, jeg har seet Masser af oplyste Arbeidere forsamlede i hundredtusindviis, og Alle bekræftede, at Britterne aldrig ville vorde Slaver. Jeg kom til Eders velsignede Land; aldrig forhen havde jeg betraadt det; i Gaar betraadte jeg det for første Gang, og fra første Øjeblik af indtil nu, da jeg seer mig hilst af Tusinder, hævede mit Hjerte af Glæde og glødede af frisk Kjærlighed for Menneskenes Frihed. Og naar jeg skuer omkring mig, ikke alene paa de Myrinder af venlige Væsner, der bøde mig velkommen i Dag, og som nu staae skareviis omkring mig, men ogsaa paa det glimrende Panorama, der fra alle Sider fryder mit Øje, paa den pragtfulde Scene, der omgiver mig – en Elsker af Naturskjønheder, som jeg bestandig har været – da udbryder min inderste Sjæl i sin Henrykkelse: Hvor er den Sneverhjertede, der ikke vilde kæmpe foret saadant Land! Ja, her ere vi sikkrede mod Torvismens Gjenkomst! Længe vansmægtede Scottland under Dundaernes klirrende Lænker, hine Røverbander, der først da lode Folket løst, da de ikke forefandt mere at opsluge. Men nu har man en ny Bande Dunder i Beredskab for Eder (Latter. Jeg veed en Tid, da den Mand, der i Edinburgh havde vovet, offentligt at tale tilFolket saaledes som jeg nu, Ugen efter vilde have siddet om Bord paa et Transportskib, for at besøge det stille Havs fjerne Kyster, hvis han nemlig havde været snu nok, til at undgaae en behagelig Morgentour til Galgen! – Scotter, skal en saadan Tingenes Tilstand vende tilbage i Scottland? – Nei, J ville hielpe os med at kaste Torverne af Sadlen. J have svoret at gjøre det, og aldrig brød Scottland sine Eder.