Corsaren, 1842-11-11
En Lirendreiers Bazar. (See Nr. 110.). Sjette Capitel. Tilegnet min Ven, Bælgetræder Wüschniczk i Prag. og min Veninde, Bælgetræderinde Wüschniczt sammesteds. Jeg kunde næsten ikke komme bort fra Wien igjen. Først holdt min Tilbøielighed mig tilbage, siden Politiet. Politiet, min Herre, er i Østerrig som i andre Lande, det er et Politi. Men Østerrig har dog det Fortrin at have et særdeles folkeligt Politi. Politiet er her ikke en lille Deel af Folket, der bruges til at holde den øvrige Deel i Tømme; man har truffet en bedre Indretning: Folket er en Deel af Politiet. - Aarsagen, hvorfor jeg ikke fik Lov til at reise strax, var, at jeg havde vakt Mistanke. Hvorledes jeg havde vakt den, veed jeg ikke og bekymrede mig senere heller ikke derom, da man sagde mig, at det gjorde Alle, indtil de beviste, at de ikke vare mistænkelige. Formodentlig har jeg beviist det; thi jeg fik pludselig Tilladelse til at reise til Bøhmen, og jeg reiste. Paa Reisen hørte jeg, at man ymtede om Krig; da jeg kom til den bohmiske Grændse, sagde man med den største Bestemthed, at Østerrig sammentrak et Troppecorps ved Rhinen. Krigsrygterne løb alt mere truende om i Landet; men jeg havde Mod! jeg reiste videre gjennem Landet! - Hvor skjønt er Bøhmen, det gamle Bøhmerland, Bøhmernes gamle Land! Med Bjergene høit oppe og Dalene og Floderne - ah, der kunde gjøres en prægtig Beskrivelse derover; men hvad hjalp det? Man maa selv see det! Ellers kan man ingen Jdee gjøre sig derom. J historisk Henseende er Bøhmen berømt; der førtes den bohmiske Kvindekrig, som endtes ved den berømte Fred i Utrecht. J denne Fred bestemtes, at der skulde være en evig Fred mellem Koner og Mænd. Derved opkom den huuslige Uenighed. - Endvidere blev i Bøhmen Krudtet opfundet. Paa det Sted, hvor man opfandt Krudtet, staaer nu et Regjeringspallads! Syvende Capitel. Tilegnet min Ven Ali Jemini, Lirendreier i Constantinopel. Min Herre! Jeg vil spare Dem Beskrivelsen over det nærmest Følgende af min Reise, over Ungarn, Grækenland, Tyrkiet. Da jeg stod paa den Jord, hvor Fortidens Grækere have staaet, følte jeg - o, jeg følte noget Ubeskriveligt. Man maa selv føle det! – J Tyrkiet hændtes mig et mærkeligt Eventyr. En Dag gik jeg i Constantinopel, og saa hørte jeg En tale Dansk. Tænk Dem, min Herre, jeg var ikke den eneste Danske i Constantinopel! Denne Dag vil altid blive mig uforglemmelig! - Paa Tilbageveien maatte jeg holde Quarantaine. Man bliver indespærret i et fiirkantet Værelse og er færdig at kjede sig ihjel. Det var netop et Aar, siden jeg sidst spillede i Kjøbenhavn. Jeg troer dog, at mine Tilhørere dengang befandt sig bedre, end jeg nu. Syvende Capitel. Tilegnet min Ven, Lirendreier Francois i Paris. Ved Erindringen og Paris falder et af mit Livs største og mærkeligste Øieblikke mig ind. Min Kunst frelste mit Liv, ligesom man fortæller, at i gamle Dage A- hvad var det nu, han hed? Hans Navn lyde omtrent som Aron? - "Arion, mener De maaskee?" Rigtig, Arion. Da de vilde slaae ham ihiel, reddede han sig jo ved sin Kunst. Et Marsviin blev lokket op af Havet, og han red paa det fra de forræderiske Skibsfolk. Jkke sandt? - Nu. paa samme Maade reddede min Kunst mit Liv. Det var 1832. De husker nok, at der dengang var Oprør i Varis. Jeg var midt inde i Tummelen, med min Lirekasse paa Ryggen (thi til at spille var der ingen Plads). Saa kom Soldaterne, de stillede sig op, an! - - Saa løb jeg; men - fyr! commanderedes der Øieblikket efter, og en Kugle slog ind i min Litekasse. Havde Lirekassen ikke siddet der, var Kuglen gaaet igiennem min Ryg. Saaledes frelstes mit Liv. Kuglen har jeg sat ind i Kassens ene Side - vil De see: - den sidder der til Minde om mit Mod, ligesom Bomberne i mange af Kjøbenhavns Huse ved Volden til Minde om 1807. Ottende Capitel. Tilegnet... ja, nu huster jeg sgu i en Fart ikke Flere at tilegne til. Fra Frankrig gik jeg hjem giennem Tydskland, og fra Hamborg indskibede jeg mig med Dampskibet hertil. Mit Sind blev vemodigi og bekymret, alt som vi nærmede os Fædrelandet. I det lille Danmark, tænkte jeg, trænger den ene Lirekassemand den anden, og den beskedne Dygtige bliver nedtraadt af de ubarmhjertige Rivaler. Men lidt efter lidt vendte dog Modet tilbage i min Sjæl, og jeg satte Foden paa Land, idet min Selvfølelse tilhvidskede mig den ingenlunde nedtrykkende Tanke: Du er dog den Ypperste!