Den Vest-Sjællandske Avis, 1824-03-22
Den ærværdige Berlinske Astronom Bode udgav i 1823 sin astronomiske Aarbog for 1826, som han nu har fortsat i saamange Aar og som dennegang ligesom sædvanligen er beriget med mange astronomiske Afhandlinger. J Aaret 1826 vil en total Maaneformørkelse indtreffe den 14de November og en partial Soelformørkelse den 29de November. J denne Aargang findes Observationer, som ere anstillede af Hr. Rumker i Nyeholland, hvor Englænderne have oprettet et astronomisk Observatorium. Den store Astronom, Doct. Olders har berørt den største af alle astronomiste Qvæstioner, den om Firmamentet eller Stiernehimlen er ubegrændset eller ikke, en Hemmelighed som Menneskefornuften ikke formaaer at opklare; (Dette er sandt; men man kan sige, at Stierne himlens uoverseelige Storhed bærer Billedet af det høieste Væsens Uendelighed og at Synet af den bestyrker den Formodning, at det Væsen, som maae være uendeligt i sin Natur, da det maae være uendeligt i Henseende til sin Tilværelse, ogsaa maae være uendelig i sin Virksomhed og derfor maae antoges at virke i en ubegrændset Verden. Men maaskee Stiernehimmelen har desuagtet sine Grændser, varierer ikke alt i den Uendeliges Rige? Lysets Egne kunne engang høre op og tabe sig i andre Tilværelsers Sphærer; hvis Natuvor Aand endnu ikke formaaer at abne, og hvorved maaskee Millioner Aar ville hengaae inden den vil formaae at giøre det). Man kunde giøre den Jndvending mod Firmamentets ubegrændsede Udstrækning, at saa maatte ogsaa Stiernernes Antal være grændseløst og at saa maatte hele Firmamentet vise sig for vore Øine i en uafbrudt Lysglands; men Doctor Olbers bemærker, at dette kunde allene være Tilfældet, naar Verdens rummet var absolut giennemsigtigt, saa at Lyset, kunde uforhindret udbrede sig til alle Sider. Men er dette ikke saaledes, tabte blot Lyset 3 3/8 Deel af sin Glands paa sin Vei fra Sirius, saa vilde de fiernere Stierner i Himmeldybet tilsidst dog tabe sig for Menneskets Øie. – Doct. Olbers og Professor Enke have meddeelt nye Opdagelser, om den mærkværdige Comet, hvis Bane den sidste af disse Astronomer har opdaget, og som hver 3die Aar viser sig paa nye, i 1825 kommer den igien. Ogsaa Hr Rumker observerede denne mærkværdige Comet i 1822 i Nyeholland. Come ternes Haler er et Phoenomen, som man forgiæves har forsøgt at forklare; en Doct. Lehmann har giort et nyt Forsøg derpaa; men som man holder for lige saa fantesløst. Prof. Tralles vil af en Observation paa Mors slutte sig til at denne Planet har en betydelig Dunstkreds, Professor Nicolai har meddeelt nye Beregninger over Plonctens eller Astervidens Junes Bane, (af de Gøttingiske lærde Tidender 1824, 2 St.) – Den her omtalte berømte Astronom Doct. Obers har i Aaret 1822 skrevet en Afhandling om Maanens Jndflydelse paa Jorden og Menneskene; han tilstaaer, at den paa en bestemt Mande virker paa Jorden; thi foruden at den opklarer Nætterne, saa forrykker den Jorden lidt fra sin elliptiske Bane, foraarsager en ringe Forandring i Stillingen af dens Axel og frembringer Ebbe og Flod; derimod søger han af mange Grunde at beviise: at Maanens Jndflydelse paa Veirliget er saa ubetydeligt, at den ligesom taber sig imellem de mange foldige Aarsager og Kræfter, som forandre Ligevægten i vor saa yderst bevægelige Armosphære, deraf slutter han sig ogsaa til, at den har ikke heller nogen mærkelig Jndflydelse paa det menneskelige Legeme og paa de Sygdomme, som dette er underkastet, og antager alt det, som man har formeent herom siden Galeni Tid for ikke at være andet end Fordomme, som ikke ere blevne bekræftede ved Erfaringen; i sin langvarige medicinske Praxis (thi Hr. Obers er tillige Læge) har han aldrig sporet noget dertil; dog vil han ikke derfor absolut nægte Jndflydelsen af Maanens Stilling mod Solen i nogle sieldne Sygdomme; da Nerverne kunne i Sygdoms Tilfælde blive overmaade omfindtlige. – J Gilberts Annalen der Physik 1823, 11 St. har Hr. Doct. Chladni fortsat sin Samling af Efterretninger om Meteorstene eller om Stene, som ere nedfaldne fra Luften; det er mærkeligt deraf at see, hvormeget disse Pboenomener tage til, saa det er færdigt at see, ud, som Himlen har begyndt paa at føre Krig mod Jorden. Et af de nyere mærkelige Pboenomener af dette Slags var den Jldkugle som faldt ved Lix na i Polen den 12te Juli 1820; den saae saa stor ud som Maanen og havde en Hale; da den faldt ned sprang den i fire Stykker, hvoraf et veiede 40 Pd. - D. 8de Marts 1822 blev en Jldkugle af en usædvanlig Størrelse seet i fleere Nordamerikanske Stater, den viiste sig især ved Staden Canoharia i Nyyork, som en uhyre stor Jldkugle, der udbredte et overordentligt Lys, og som frembragte en Explosion der var saa stærk, at det lød som 4 til 5 svære Kanonskud efter hinanden, saa at Husene rystede derved, ogsaa blev en stærk Lugt af Svovel fornemmet. – En Hr. Egen havde bestræbt sig for at vise, at disse besynderlige Meteorer frembringes i Luften selv; men Hr. Chladni forfægter sin gamle Mening: at disse Meteorer ere kosmiske Masser, som ikke høre Jorden til; men omsvæve i Himmelrummet og falde uden fra ned paa den. Han anfører derved, at det slet ikke er sandsynligt at antage, at intet kan komme til eller fra Jorden; men at det derimod er sandsynligt, at de øvrige Verdenslegemer ere dannede af de samme Materialier, som Jorden; den store Astronom Schrøter fandt ved sine Observationer en langt større Liighed imellem Jorden og nogle andre Himmellegemer i vort Sortsystem, end man ellers skulde have formodet. De mercoriske Masser, som falde ned paa Jorden, have vel i det Hele megen Liighed med hinanden; men der findes dog ogsaa store Forskjelligheder Sted, imellem dem, saaledes ere de meteoriske gediegne Jernmasser meget forskjellige fra de egentlige Metrorstene; ogsaa ere harpixagtige Masser nedfaldne paa Jorden ved Explosionen af en saadan Jld kugle. Jern og Nickel forekomme ellers sædvanligen i disse meteoriske Stene. – En Hr. Doct. W. Chr. Müller udgav i Aaret 1823 i Bremen et lidet Skift paa 184 Sider i Octav, som har til Formaal at samle Efterretninger om overordentlig Kulde og Varme, som er indtruffet siden Aaret 1300, og deraf at udlede Resultaterne. Han antager, at Elementerne ligge i Naturen i en bestandig Strid med hinanden, men som med Tiden altid jevner sig af sig selve og han paastaaer, at man med temmelig Sikkerhed kan antage en vis Cprilfra 9 indtil 19 Aar, hvori Kulden eller Varmen tager af eller til.