Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-02-08
Jndenlandske Efterretninger. Af de Taler, som holdtes ved den herlige nordiske Høitid i Kjøbenhavn den 13de Jan., optage vi idag fuldstændigen følgende af den begavede Taler, Capellan F. Helweg: "Mine Herrer! Der er flere Gange i Aften og senest af den høiærværdige Taler, som forud for mig havde Ordet (Grundtvig), blevet peget hen paa Jhukommelsens hellige Ø, der staaer midt i Jshavet som en mægtig Grændse steen for det vidtudstrakte Skandinavien, som man skal have ondt ved at rokke. Havde Een af denne Øes Børn, som maatte befinde sig i vor Midte, taget Ordet for at bringe Hilsen fra det Land, som har Js i sit Navn, men Jld i sit Skjød, saa vilde det vist neppe have feilet, at en fremmed Klang vilde slaaet mod vore Øren. Fremmed vilde denne Klang være, fordi den er for oldnordisk, for reen og ublandet skandinavisk, saa vi andre vel Alle uden Undtagelse derved maatte blive overbeviste om, hvormeget Fremmed vi have optaget blandt og i os. Men nu da jeg taler til Dem, kunde det maaske ogsaa hænde, at Klangen slog lidt fremmed mod Deres Øren, men det af en modsat Grund; den synes Dem maaskee lidt tydsk, at sige hvem iblandt Dem, der har et fiin dansk Øre. Min Feil er den modsatte af Jslændernes, min Nationalitet er for blandet, endnu mere end de øvrige Herrers men jeg stammer ogsaa fra et Punct i det store Fædreland, som geographisk er lige modsat Jsland; jeg er Sønderjyde. Klinger Sønderjydens Sprog, nu end lidt efter Tydsken, saa mener jeg dog, han behøver nu ikke længer at skamme sig ved sit Maal. Min Vugge stod nær ved Eiderens Bredder, egentlig udenfor Skandinaviens Grændser, men jeg en Sønderjyde af Herkomst, Dannelse og Opdragelse. Jeg har ogsaa i mit Liv gjennemgaaet Sønderjyllands Skjæbne; paa Grund deraf kan jeg vidne, og hvor mange Baand der end knytte mig til Tydskland, siger jeg det frit ud, Tydsken er Danskens farligste Fiende. Og det just fordi han blandt alle erden aandigste, fordi han bedre end nogen Anden veed at raade Bod paa Tab af Fædreneland og Mødrene sprog, saavidt der kan raades Bod paa et ubodeligt Savn. Men jeg haaber ogsaa, at jeg udtaler ikke blot min egen, men enhver ægte Sønderjydes Følelse, som med Guds Hjælp engang kan blive hele Sønderjyllands, idet jeg bekjender: Jeg føler mig vel tilmode, ret glad og hjemlig iblandt Dem, og det især i denne Aftenstund. - Dog, hvor veltilmode jeg end føler mig, kan jeg ikke forglemme Faren, som hænger os over Hovedet, og som idelig forøges ved nye Skyer, som atter og atter trække op. J disse Dage det vil være Dem Alle bekjendt – er en ny trukken op i Form af en stor Papirlap. Overbringeren kan ikke have været nogen af de almindelige. Det maa have været en kraftig Søndenvind, som blæste den hid. Jmod denne nye og truende Fare er det, jeg vil anraabe Dem om Hjælp og kraftig Bistand, først og fremmest Dem, der staaer Sønderjyden nærmest, Brødrene af den danske Tunge, men dernæst Alle, som i Oldtidens Forstand høre til denne Tunge, det samlede Norden. Der staaer mange Ting paa hiin Papirlap, baade Sandhed og Løgn. Sandheden der gjælder ikke udover Eideren; derfor lade vi den gjælde til Wandsbeck og bryde os ikke om den. Men Løgnen er den, at man i een Mundfuld vil sluge os Sønderjyder, saa vi blive metamorphoserede til en slesvig-holsteensk Stat; derfor hænger man Lokkemaden ud a) Slesvig er selvstændig Stat, men strax ovenpaa kommer det: b) Slesvig skal incorporeres i Slesvigholsteen. Eller maaskee sige Herrerne fra Jtzehodet er ikke Logn hvad vi ville, men det skal vise sig at det er baade en sand og kraftig Villie. Nu vel, mine Herrer fra Danmark, Norge og Sverrig, kom De os til Hjælp, at hvis det ikke er Løgn, det dog maa blive dertil. Det forekommer maaskee En eller Anden lidt curieust, at jeg kalder Dem pathetisk til Hjælp, mod hvad jeg selv kalder en Papir lap. Men lader os ikke foragte Fjenden, fordi han kæmper med og paa Papir. Paa den Maneer drives jo nuomstunder de fleste Erobringer; paa Papiret lider man svære og følelige Nederlag, staaer det først ret paa Papiret, saa er nuomstunder Sagen afgjort. Derfor lader os staae paa Vagt, Dog er det ikke min Mening, at vi skulle gribe til de blinkende Hellebarder omkring os. Ja, der kunde vel komme den Tid, da det gjordes Behov at vove en Dyst paa gammel nordisk Viis. Men hverken er Tiden dertil kommen, heller ikke kan den klare Alt. Den Erobring, som har fundet Sted, er ikke skeet med Sværd i Haand, og kan ikke gjenoprettes med Sværd i Haand. Det er ikke Jordbunden, men Aandens Enemærker, som ere os fratagne, Aandig Kamp udfægtes ene med aandige Vaaben. Sov Nordens Aand sig fra det halve Sønderjylland, da han faldt i Dvale, saa lad ham ikke rase som en Bersærk, naar han vaagner og seer Tabet, men huske paa at han er As, og kæmpe ene med Asastyrken. Det vil være blevet Dem alle klart, mine Herrer, ved Betragtning af Danmarks Historie, at Danmarks Ulykkestid begyndte, dengang Hertugdømmet, Slesvig sondredes fra Kongeriget. Der er ikke een blandt de følgende store Ulykker, som indtil Gjen foreningen have overgaaet vort Fædreland, uden at den paa een eller anden Maade staaer i Forbindelse dermed. Og Gjenforeningen har desværre langt fra kunnet bøde paa den første Fraskillelse. Dog, hvor smerteligt vi end føle Efterveerne af det Saar, som blev slaaet for meere end 600 Aar siden, i hvor mangehaande Nød vi nuomstunder, deels som Følge af denne danske Arvesynd, deels af andre Grunde, maatte befinde os, saa er dog det vor Trøst, at hidindtil pryde Danmarks Kongekrone og Slesvigs Hertugkrone eet og selvsamme Hoved. Gud forbyde, at det nogensinde skulde blive anderledes! - Men hvad varsler Papirdragen, som kom flyvende fra Jtzeho. Den spaaer med sin Hale om en ny Hertugkrone, som allerede skulde være i Essen.