Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-09-23
(Jndsendt.) Selskabet for de skiønne Videnskabers Forfremmelse har udsat en Guldmedaille for den bedste Levnetsbeskrivelse over Griffenfeld, med en Udsigt over Dannemarks Tilstand i det Tidsrum, hvori han levede og virkede. Ligesom der ikke gives nogen interessantere Mand i den Danske Historie end Griffenfeld, saaledes gives der neppe nogen vigtigere Tidspunct i Fædrenelandets Annaler end den, hvori han levede. To store Begivenheder udmærkede den: Adelsmagtens Tilintetgjørelse og Enevoldmagtens Jndførsel. Dannemarks Gjenfødsel begynder med denne Periode. Det er næsten ikke at undres over, at en Mand som Griffenfeld, der fra simpel Borger sand opsvingede sig til en Høide, som sædvan tig kun Fødselen kunde bringe hiin Tidsalders Mennesker til, og, som født af saa ringe Stand, havde bidraget saa meget til at sønderknuse Aristocratismens ældgamle Kjæmpeværk, nødvendig maatte forskaffe sig Fiender, uforsonlige indtil Døden, og mægtige til at berede hans fuldkomne Undergang. Derfor see vi ogsaa den samme Griffenfeld, der var Kongens første Fortrolige og Raadgiver, føres til Retterstedet og knæle for Boddelens blinkende Sværd. Hans Skjebne var hverken ny eller fjelden. Hvor Adelsaand og Borgeraand støde saa mægtigen sammen, kunne Følgerne aldrig blive gode Griffenfeld kunde ikke modsætte sin Hovedsien, de, Uldrik Frederik Gyldenløves Magt og Indskydelse andet end sit sjeldne Genie, sin Klogskab og sine Fortjenester af Staten, men hvad formaaede vel disse Vaaben i en Tidsalder, hvor Aristoeratismen først nylig havde faaet sig Stød, hvor en simpel Borgers Ophøielse til store Ærestrin var et ligesaa stort Særsyn ved Hoffet, som et Middel til at opvække Had og Forfølgelse? Et Tidsrum af hundrede og tredive Aar, har sat et store Skillerum imellem os og Griffenfelds Avindsmænd. Vi begynde at betragte ham som en stor Mand, der gjør sit Fædreneland lige saa megen Ære, som hans Fald vanærede hans Tidsalders Vældige. Men den Dødsangest, han har maattet udstaae paa Retterstedet, de sexten Aar han har maattet hensukke paa Munkholms Fæstning, som et Offer for Aristocratismen og en alt for stræng Retfærdighed, berettiger hans Mane til en Erstatning, som, hvor meget den end maatte kaste Skygge paa dem, der beredte hans Fald, Efterverdenenen skylder ham som en vitterlig Gield. Men er den Tidspunct kommen, hvor denne Retfærdiggjørelse kan og bør skee, Dette er det store Spørgsmaal, som maaskee kunde besvares med nei, og det vilde uden Tvivl ikke have skadet den gode Sag, om Selskabet for de skjønne Videnskabers Forfremmelse havde overladt det til den næste Generation, at bedømme Griffenfeld som Menneske og Statsmand. Vor Tidsalder er endnu ikke moden dertil. Med alle de Fremskridt, vi have gjort i Oplysning og Humanitet, gives der dog endnu mange Fordomme at bortrydde, førend vi kunne vente, at Griffenfelds Biograph tør vove at fremføre Athvad der bør fremføres, naar hans Levnetsbeskrivelse ikke skal blive et Malerie, som kun maa sees og bedømmes fra bestemte Synspunter. Endskjønt der allerede er forløbet henved halvandet Aarhundrede siden denne store Mand virkede, er Tiden dog endnu for nær til, at alle de Hindringer, der ligge Historieskriveren i Veien, allerede skulde være bortryddede. Antage vi, at Mænd af den Danske Kongestægt bør af forskjellige Grunde behandles med den yderste Varsomhed, naar deres Periode grændser saa nær til vore Tider, og at den forsigtige Historieskriver maa vogte sig vel for, at berøre Handlinger, der kunne kaste et ufordeelagtigt Lys paa samtidige Regenters nærmeste Forfædre, saa er det vanskeligt at indsee, hvorledes Griffenfelds Biograph i vore Dage skal kunne skildre hans Levnet med Sandhed, Upartiskhed og Retfærdighed, uden at berøre saadanne ømme Sider. Er det fandt, at en Historieskriver ikke bor have noget Fædreneland, saa er det ikke mindre sandt, at han bør skrive og leve i Tider, hvor intet mueligt Baand kan standse hans Pen, naar den, henreven af ædel Jver, taler Sandhedens og Retfærdighedens Sag. Enhver, som kjender Griffenfelds Levnetsløb, maa indrømme, at hans Biograph, i det mindste i nærværende Øieblik, ikke er fri for saadan Baand. Fra denne Side betragtet havde det maaskee været bedre, at Selskabet havde valgt en Mand fra en ældre Periode i den Danske Historie, hvis Levnetsomstændigheder ikke stode i saa nøie en Forbindelse med Personers Caracteer, som Biographen maa behandle med ængstelig Forsigtighed. Sandhed er Historieskriverens første Kald, og han bør hellere tie, end træde dens Rettigheder et Haarbred for nær Inden= og udenlandske Efterretninger.