Københavns Adresseavis, 1762-08-20
Endeel opvartede ved Vers til Fødsels=Dage, J Tanke Husets Gunst derved til sig at drage, Men de udrettede enhver for sig ved sligt Dog ikke noget som var ret betydeligt. Thi de af første Slags, som deres Mening skreve, Vel til Hr. Kielsens Bord derefter budne bleve, Men han sit kiere Barn ey vilde give bort, Med mindre hende blev et gylden Tilbud gjort. Thi skiønt han selv var rig, han elskede dog Penge, Og altid frygtede at komme til at trænge. Af samme Sindelav hans Frue ogsaa var, Som derforuden Lyst til Rang og Høyhed bar. Hun havde sagt saa tidt: Der ingen faaer min Pige, Med mindre han er rig og høyt paa Straa tillige, Og denne Slutning var alt nok til Ney for dem, Som sit Anliggende ved Breve bragte frem. Det andet Slags, som sig af Koblersker betiente, De kunde ey engang saa got et Udfald vente; Thi disse torde ey gaae til Forældrene Men kun hos Jomfruen sit Budskab rygtede; Og hun med Kiellinger gad aldrig staae og snakke, Men dem befalede paa Porten sig at pakke. Hun havde hørt hvad ondt, der ofte skiftet en Jmellem brave Folk af Rende=Kiellinger. Hun kunde dette Pak i Gaarde ey fordrage, Som smigre ikkun for at mele deres Kage, Som tidt til Tyverie forføre Tyende, Og hielpe dennem af med Tyve=Kosterne. Hun vidste, denne Kram er for at høre, føre, Og ved Bagtalelser sig vel fortient at giøre, Hun vidste, at de meer forringede et Boe, End nogen lettelig om dennem skulde troe. Hun vidste, at de har forført de beste Koner, Og gjort dem til et Rov for løse Mands=Personer, At de har Grunden lagt til den fordømte Skik, At mangen Kone er forfalden reent til Drik. De andre Elskere, som lode Aanden rime, For at opnaae engang den lykkeligste Time, Og efter deres Haab at vinde Jomfruen, De med sit Digterie kun dreve Tiden hen. Man kunde deres Vers vel hastig gjennemkikke, Men nogen Gunst for dem at vente blev der ikke; Thi sligt kun agtet blev for saadan Skyldighed, Som tages bør i Agt paa hvert fornemme Sted. De Vers til Jomfruen fornemmeligen vare Veludarbeydede og overmaade vare: En Elskovs Skialdre=Aand laae ogsaa derudi, Og hele Skriften var Fraktur og Cancellie. Vor Anne læste fligt med Ærbarhed igiennem, Og efter hendes Dyd ey tænkte Ondt om dennem, Hun kun beklagede, at Kiempe=Kiønnets Flok, Mod sine Lidelser ey havde Styrke nok. Hun i Forundring faldt hvordan det kunde være, At Mands=Personerne, som Navn af Sterke bære, Slig Skrøbelighed ey formaae at staae imod Hun holdt Optugtelsen til dette for en Rod. Hun længe denne Sag fuldkommen overlagde, Og i Fortrolighed til en Veninde sagde: Jeg tager ikke feyl, at jo Optugtelsen, Er Aarsag til den Drift, der er hos mangen en Vel er Naturen Grund til de Begierligheder, Som svage Menneskeer til Daarlighed forleder; Men slet Optugtelse dog ey kand tages fri, At den jo ogsaa er en Aarsag derudi, Hvad man sig øver i det bliver til en Vane, Og Vanen til Natur, det siger jeg og Anne Hvad Vanen kand formaae hos de Umælende End sige Folk, det veed Amager=Bønderne. At Qvinde=Kiønnet er almindelig saa stille, Og Mandfolk derimod saa fri en Rolle spille, At Fruentimmeret koldsindigt ofte er, Mand=Kiønnet derimod paa flygtig Elskov bær. Dertil man Grunden i Optugtelsen maae søge. Et lidet Pigebarn faaer aldrig Løv at spøge. Og springe vildt omkring i Drenge=Samlinger, Da derimod en Dreng ey saa indkneben er. Fra Pigers spæde Aar enhver fornuftig Moder, I deres bløde Sind ret ligesom indpoder, En Ligegyldighed mod Mands=Personerne, Og som en Banghed for det Kiøns Omgiengelse. Man Qvinde=Kiønnet maae almindelig betragte, Som de sig ædlere end Mands=Personer agte, Og som de føddes til al den Høyagtelse, De paastaae, som en Ret af Mands=Personerne. Thi i de unge Aar de vænnes til at tage Mod de Opvartninger af Mandfolk, som behage, Og styrke deres Mod alt som de voxe til, Saa mangen en tilsidst aldeles herske vil Mand=Kiønnet derimod fra deres Patte Bysse, Tilholdes Jomfruer paa Hænderne at kysse, befales Ydmyghed imod alt Qvinde=Kiøn, Saa ofte bliver Skarn af allerbeste Søn.