Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-09-14
Jern-Jndførselen er overordentlig, men England har selv i Forraad saadant Jern, der blot skal støbes og ei behøver at smiddes. - Det Samme, gjælder om Kobberet. De mange tusinde Orlogs og Handels-Skibe samt mindre Fartøier, hvormed Storbritanien besaaer Verdenshavet, ere for størstedelen kobberbeslagne. Den, der stedse har opholdt sig i det indre Land, kan umulig gjøre sig Begreb om den utallige Mængde Kobberplader og Spiger, som udfordres for at beslaae et eneste Fartøi. Dernæst maa man tage i Betragtning de mange Slags Messing-Arbeider, som Birmingham, Europas Quincaillerie-Bank, fabriqueret og udfører. Man lægge nu hertil den Mængde raat Kobber, som det Ostindiske Compagnie udskiber til Asia. Den store Anvendelse af Kobber har havt den naturlige Følge, at dets Priis er stegen. Paa Kobbermarkedet gjør Regjeringen, det Ostindiske Compagnie og Birmingham hverandre Forkjøb. - Med Jernet er det næsten ligedan. Træe har i England siden mange Tider været anseet for et saa kostbart Material, at man omhyggelig ved Fernisser bevarer det for Væde og fugtigt Veirligt. For Jern derimod er Rust en saa frygtelig Fiende, fornemmelig i det Engelske Klimat, at man kun svagt holder den borte ved Fernis. Ofte kan den aldeles ikke afværges, f.Ex. ved Spiger. Man har foreslaaet at forekomme dette Onde ved en almindeligere Brug af For tinning. Nu fortinner man alene Kjøkkenkar, af hvilke Tinnet dog snart smeltes bort ved Heden. Næsten alle Jernsager, siger man, vilde blive dobbelt varige, hvis man fortinnede dem. Spiger, Hager, Laase og ligetil det største Anker paa et Linieskib af første Rang kunde gjerne gives det nyttige Overtræk af Tin. Dette Foretagende, til hvis Jverksættelse man allerede har gjort et Skridt, idet man har begyndt at fortinne Jernnaale, synes at have vækket Opmærksomhed, og vil sikkert have velgjørende Virkninger. Det er saameget mere ønskeligt i England, da Tinnet der er gaaet af Brug i samme Forhold, som Kobber og Jern ere blevne almindeligere. Man har derfor ogsaa fundet sig tilskyndet til at sende Tin til China, hvor der nu er nogen Afgang paa denne Artikel. Noget henhørende til Hattens Historie. Det er efter Aristoleles og Sanarelle, vi skrive om Hatten. Disse to Vise have udentvivl kun levnet Lidet at sige om dette Æmne; men hvo kan vel smigre sig med at have sagt Alt, Desuden kan jo alt Gammelt fornyes ved en Omskabning i Formen. Da jeg skriver om Hatte, vil jeg forsøge at gjøre ligesom de, der tilvirke Saadanne. Hvor mange Mennesker have ikke, siden der begyndtes med at bruge Hatte i Verden, gjort sig navnkundige ved at opfæste Skyggen paa dem, Der gives Hatte af alle Former og Farver. Paa denne Omstændighed maa man give nøie Agt, naar man ved første Øiekast vil gjøre sig et Begreb om Folks Værd. Hatten er ofte for Mandspersoner det Samme som Seglet paa Bouteiller, et Mærke paa Værdien af det Kars Jndhold, hvorpaa det er trykket. Dog bedrager dette Mærke undertiden. Det er vanskeligt at tale om Hatten uden at tænke paa Huen, det Ældste ligesom og det Almindeligste af alle Hovedklædemon. Huen har mere historisk og hervisk Værd end Hatten, omendskjøndt den i flere Secler ikke er bleven baaren ved lys Dag af Andre, end den laveste Folkeclasse, det vil sige af den arbeidende Hob, der med megen Omhyggelighed lægger den bort, naar den vil blande sig iblandt Folk, der leve fornemt, det vil sige, Jntet bestille. Huen var hos de Gamle, og er endnu hos os et Symbol paa Friheden. Det er en Hue, som Schweizerne have at takke for deres Frihed, eller snarere for deres Selvstændighed. Hvo veed, om Wilhelm Tell var falden paa den Jdee, at forjage Østerrigerne fra deres Bjerge, dersom ikke Gesler ved en Mængde Daarskaber have bragt et taalmodigt Folk til det Yderste, dersom han ikke havde været dum nok til at troe, at kunne tvinge grove Bjergboere til at tage deres Hue af for hans Hue. Huen har ogsaa spillet en vigtig Rolle i Hollands Historie; de to Partier, Cabelianerne og Fiskekrogene, som gjorde det uenigt i Aaret 1350, kjendtes fra hinanden ved Farven paa deres Huer. Cabelianerne bare graae Huer, Fiskekroge ne hvide. Man greb hinanden ofte i Huen; og til Tegn paa sin Seier satte Seiervinderen sig i Besiddelse af den Overvundnes Hue; at fratage ham den kaldtes at rive Leveren udaf ham. Det ene Partie kaldtes Cabeliauer, fordi disse Fiske opæde de mindre Fiske, og det andet Fiskekroge, Hocks, fordi man med dette Jnstrument fanger Cabeliauerne. Dette er Benævnelser, som i det Mindste betyde Noget. At slutte af den Mening, de tilkjendegive, var det nok at være Hovedmand for Fiskekrogene, for at være det forden hele Nation. Men Cabeliauerne bede ikke altid paa Krogen.