Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-10-06
At det, som jeg forhen har anmærket, fra Regjeringens Side aldrig har manglet paa gode og hensigtsmæssige Anordninger til at sikre den offentlige Sundheds Pleie, derom vidne: Plakaterne af 11te December 1776, 18 April 1774, 7 Maji 1777, 7 Junii 1806, Reskr. 23 Januar 1789, Plak. 8 Maji. 1788, og mange flere. tid forsikre, at jeg ved nøieste Eftertanke ikke har været i Stand til at udfinde i Modersmaalet noget Ord, som saa nøiagtigen kunde udtrykke disse omtalte Gienstande, der paa mine Vandringer omkring i Hovedstaden jevnligen have stødt mine udvortes Sandser. Med Lov skal man Land bygge, saa skrev Waldemar, faa Ord, men kraftfulde, som Oldtidens Mænd. Med Lov skal man Land bygge; saa skrev sjette Frederik over Indgangen til det gjen opbygte Theemis's Tempel. Kongen vil det Gode, han vil sit Lands, sit Folks Vel, derfor byder han ved vise Love, og til at haandhæve disse satte han Mænd. Der gaaer sjelden noget Aar forbi, hvori Hovedstaden ikke hjemsøges af en eller anden Epidemie, snart Catarth, snart Øiensvaghed, snart Koldfeber, Kighoste, o. s. v. Aarsagen hertil udleder man som oftest fra den skarpe Østenvind, der til visse Tider af Aaret pleier at indfinde sig som en Passat, og kan vedholde flere Uger. O! ja jeg tilstaaer, at denne Vind aldeles ikke er velkommen eller favorable for Sundheden. Men stundom indtreffe Epidemier uden Østenvind; i saa Fald antager man en særegen ukiendt Beskaffenhed i Luften. Med denne Beskedenhed dækker man blot sin Mangel paa rigtig Kundskab om Tingen. Men mon man ikke kunde søge den sande Aarsag noget nærmere? Det er bekjendt, at Pest og pestattede. Sygdomme ere saa gængse i Østerlandene, deels som Følge af Klimatet, deels fordi der saalidet sørges for den offentlige Sundhedspleie, ligeledes, at smitsomme Sygdomme hastigen udbrede sig efter betydelige Feldtslage, hvor de Døde enten blive liggende ujordede, eller ikke blive begravede saa dybt, at jo deres Uddunstninger kan trænge igjennem Jordskorpen, og saaledes befænge Luften. Kan man nu ikke fra det Større til det Mindre analogiceslutte, at i en Stad som Kjøbenhavn, der er saa folkerig, der gjennemskjæres af tildeels stinkende Kanaler, og hvor der, som jeg har viist, gives forskjellige Substancer, som, ved at overgaae i Forraadnelse, meddele Luften en giftig og smitteende Egenskab, en stor Mængde Sygdomme maae kunne udledes fra disse Kilder, Antager man dette som rimeligt, saa er det jo Pligt at arbeide imod, og, saavidt mueligt, søge at bortrydde den første Aarsag. Skulle det, f. Ex. i Henseende til Slagterierne, ikke være passende, om Sundheds Politiet, i Overeensstemmelse med de forhen anførte Kongelige Anordninger, sørgede for, at Slagterie under ingen Betingelse maatte finde Sted i Porte, som vendte ud til nogen Gade eller offentlig Vei, at alt Slagterie skulde foretages i Baghuse i dertil indrettede Slagterhuse, samt at alt Blod og Affald ufortøvet maatte nedgraves, at Slagternes Gaarde holdtes rene, saa at intet Affald af slagtede Dyr maatte taales, Naar dette paa det strengeste overholdtes, saa gaves et Sygdomstof mindre, og det var allerede meget vundet. Det vilde ufeilbarligen virke med dobbelt Kraft, hvis Vedkommende af og til personligen indfandt sig, for at undersøge, om Tingen forholdt sig som den burde, og den naturlige Følge af dette Tilsyn ville blive Agt for Love og Øvrighed. Forinden jeg afbryder for denne Sinde viljeg endnu anmærke, at jeg i intet andet Øjemed nedskrev Ovenstaaende, end for, om mueligt, at virke noget nyttigt ved at henvende Vedkommendes Opmærksomhed paa en eller anden Gienstand, som, formedelst Misbrug, kunde taale at rettes paaDen Mark, jeg har vovet mig paa, er saare vidtløftig og næsten uoverseelig, der kunde altsaa maaskee oftere gives Anledning til at meddele et nyttigt Vink, naar kun Hensigten ikke skulde vorde miskjendt. Herret. af Et Ønske hyldes overalt paa Jorden, Fra stolten Borg til Hyttens lave Tatz: Lyksalighed er hele Verdens Sag, Fra Sydens Pol til Zemblas kolde Norden. Bil Dog, Mange kun i Ønsket Vise ere, Men ei i Maaden at opfylde det; Thi Blændværk tryller ofte Mennesket, Hans Ønsker sjeldent modne Frugter bære. En søger Fryd i Riigdoms golde Brammen, Og En i Heltens blodbestænk de Krands, Saamangen Mø i lette Engelskdands, Og mangen Nar i Sværmens vilde Gammen. Selv hvo, der søgte den i Elskovs Arme, Og hvo, der søgte den i Vennefavn, Blev ofte blændet af det skjønne Navn, Og af sit eget Hjertes ædle Varme. Thi tidt han fandt, at Elskovs blide Drømme, At fyldte Stambogs hulde Vennehær, Var ei hans rene Hjertes Ømhed værd; Men brat svandt hen, liig Skum paa vilde Strømme. Er varigt Held da intetsteds at finde? Groer blot Pandoras Sæd paa denne Jord? Skal Jngen, der i Stovets Dale boer, Lyksalighedens gyldne Krone vinde? Jo, Held! – den findes end i Dødens Egne! Kun paa vor Vei til den vi fare vild: J skyldfrit Hjerte troner englemild Den Sallighed, vi søge allevegne. Boer der kuns Fred, da kan vi roligt smille Mod. Lykkens Sol og Modgangs skumle Nat; Vor sidste Time, sildig, eller brat, Skal føre os til Dydens Sønners Hvile. Blok Tøren.