Jyllandsposten, 1838-07-30
Den kongl. Commissarius maatte bringe i Forsamlingens Erindring, at Hs. Maj. ved den allernaadigste Kundgjørelse af 9de Mai 1838 har tilkjendegivet, at de forskjellige af Stænderforsamlingerne fremførte Yttringer ville ved Affattelsen af den bebuddede Finantsplan blive tagne under Overveielse, samt at der angaaende denne Finantsplan vil finde en offentlig Kundgjørelse Sted. Denne Bekjendtgjørelse maa i alt Fal fyldestgjøre det Motiv, hvorfor Forsamlingen kunde ønske at Mænd udenfor Embedstanden toge Deel i Planen, Forsaavidt Proponenten har yttret, at der ikke er nogen Grund til at udsætte hiin Plan efter Afgjørelsen af Finantsernes Forhold til Banken, da Besparelser dog hvordan end Udfaldet heraf maatte blive, ville være fornødne, saa maa Commissarius bemærke, at der vel Jntet kan være hinderligt i, at enkelte Besparelser forud besluttes og at flere mere omfattende tages under Overveielse, men at den endelige Finantsplan dog i en høi Grad maa blive afhængig af den Sum, der bliver til Finantsernes Raadighed m.m. Jøvrigt tvivlede Commissarius ikke paa, at det var Forsamlingen bekjendt, hvorledes nogle af Kongen udnævnte Mænd ere sammentraadte med nogle af Bankbestyrelsen udvalgte, for om muligt at bringe det ovennævnte for Finantsernes Tilstand saa vigtige Spørgsmaal til Afgjørelse. Landvæsenscommissair Wulff yttrede, at det forekom ham neppe at være nogen Tvivl underkastet, at jo Forsamlingens Ønsker forene sig derhen, at den omhandlede Sag maa tages under saa nøiagtig Overveielse som mulig. Endskjøndt den for Aaret 1835 meddeelte Beretning om Finantserne er noget mere beroligende end den forhen bekjendtgjorte calculatoriske Oversigt, saa lader sig dog et Deficit ved nøiere Granskning neppe skjule, om dette nu stiger til 1 Million eller derover, som Fleres Beregninger hentyde paa, eller om vi, som en Publicist har underrettet os om, ere avancerede 1 Million fremad, skulde Taleren lade afgjort, ligesom og, om vi siden Aaret 1821 have forøget vor Statsgield med 21 Millioner. Dog dette hører til den forbigangne Tid og kan ikke meere ændres, vi kunne følgelig ikkun handle for den tilkommende Tid. Vi have Hs. Maj. hellige Løfte for, at der lægges Plan til Besparelser, for at bringe vore Finantser i Ligevægt, at intet nyt Statslaan skal optages, og ingen nye Skatter paabydes. Dette Sidste vilde vel næsten forbyde sig selv, da Nationens Velstand ved de sidste ufordeelagtige Aaringer meget er sunket; men vi kunne glæde os til at intet nyt Statslaan skal optages. Man hjælper sig ved et saadant ud af Øieblikkets Forlegenhed, men slige Laan trykke haardt og længe. Vi ville alene nævne det i Aaret 1821 optagne Haldemannske Laan, hvis Provene antages at have været 9 Millioner, men som ved Tilbagebetalingen fordrede 12, ja efter andre Beretninger 13 1/2 Millioner. Ved Besparelser alene kunne vi opnaae det tilsigtede Maal, og da vi tilligemed Finantsregnskabet for 1836 tør vente en Plan til Besparelser forelagt, saa vil en foreløbig Drøftning af denne saa vigtige Sag sandsynlig føre Maalet nærmere. Hvis den af Commissarius omtalte Banksag fik et for Finantserne heldigt Udfald og der derved indvandtes, som man har villet mene, 4 1/2 Millioner, vilde, naar Bestyrelsen var hvad den burde være, meget være vundet for Nationen. Proponenten maatte bemærke, at netop den Omstændighed, at den allernaadigste Bekjendtgjørelse til Stænderne af 9de Mai d. A. ikke indeholder en destnitiv Resolution paa deres i 1836 indgivne allerunderdanigste Petition om Danmarks Finantser, havde foranlediget ham til i sit Forslag atter at gjentage Stændernes tidligere Bøn; thi Følgerne af at Tiden hengaaer ere uberegnelige. Han havde afholdt sig fra al speciel Undersøgelse om Manglerne i Finantsvæsenet, idet han tilfulde erkjendte, hvor nøie man maatte være indviet i alle Forhold for herom at have en bestemt Meening, ja han antog neppe heller, at Forsamlingen nu havde den fornødne Tid og de nødvendige Oplysninger til at anstille hine Undersøgelser; men derfor angiver Forslaget en bestemt Maade, hvorpaa man kunde komme til det saameget attraaede Maal, idet Jndstillingen gaaer ud paa, at Finantscommissionen ei udelukkende skulde bestaae af Embedsmænd, men tillige af Mænd udenfor Embedsklassen, der ere frie, selvstændige og uafhængige af Forhold, og have varm Pligtfølelse, mandigt Mod og reen Sandhedskjærlighed. Efter hvad der kan skjønnes, maa der herske en Lamhed i Finantsbestyrelsen, og dette vækker det nedtrykkende Mismod, der i denne Henseende hviler over Nationen. Men at en bedre Finantsplan maatte affattes og følges, behøver ikke at stilles, og bør ikke stilles i Beroe indtil Sagen mellem Banken og Finantserne er endelig afgjort. Oberst Brock bemærkede: Hvad angik den Undersøgelse, som i Bekjendtgjørelsen af 9de Mai allernaadigst er tilkjendegivet at være beordret foretagen af Embedsmænd under Finantserne, da var det naturligt, at Nationen ikke kunde have saadan Tillid til slig Undersøgelse, som til den, der efter Stændernes eenstemmige Begjæring maatte skee ved Mænd, der vare udenforEmbedstilling eller stode i en lignende Uafhængighed. En saadan Commission kunde godt nedsættes, fordi til samme Tid en fuldstændig Finantsplan maatte befales udarbeidet af de ved Finantserne ansatte Embedsmænd, og da hiin Commission maatte gaae tilbunds i sine Undersøgelser, vilde disse blive desto nyttigere ved Finants planens Udarbeidelse. Budgettet for 1835 var saa sammensat, at især Udgiftsposterne maatte samles, for at det klart kunde overskues, til hvilke Hovedgrene de skulde henføres. Det to Aar senere udgivne Regnskab for samme Aar var af samme Beskaffenhed; der maatte Tid og Vane til Anstillelse af slig Undersøgelse for at komme til klar Anskuelse af Sagernes Tilstand. Tobaksfabriqueur Funder bemærkede, at han dog ikke med den kgl. Commissarius kunde ansee det nødvendigt at opsætte Besparelser og en Besparelsesplan, indtil Sagen mellem Finantserne og Nationalbanken, var bleven afgjort. Han vidste ikke, hvorvidt denne Sag, allerede i længere Tid var bleven anseet hinderlig for en endelig Afgjørelse med Hensyn til de Besparelser, der blive at iværksætte; men han maatte tillade sig at bringe i Erindring, at nu allerede 3 Aar vare forløbne, siden Finantscommissionen blev nedsat. Forsaavidt hiin Sag mellem Finantserne og Nationalbanken maatte blive Gjenstand, for en mindelig Overeenskomst, da vilde han ogsaa haabe, at den ikke i lang Tid skulde henstaae afgjort: meen deels var dette i alt Fald uvist, deels saae han intet til Hinder for, at Besparelsesplanen kunde udkastes og bekjendtgjøres, om der end skulde være paatænkt Besparelser af den Natur, at det var betænkeligt at sætte dem i Værk, naar det blot nogenlunde kunde undgaaes. Man behøvede i saa Fald blot at udsætte Udførelsen, indtil hiint Spørgsmaal var afgjort. Agent Nielsen bemærkede, at det havde været hans Hensigt at fremkomme med et Andragende angaaende Finantserne; men efterat være kommen til Kundskab om, at tvende i samme Øiemed affattede Petitioner allerede vare indleverede, hvis omfattende Jndhold forekom ham tilstrækkeligt og stod i nøie Overeensstemmelse med Tendentsen af hvad han vilde have fremført, fandt han al Anledning til at tilbageholde sin. Han skulde, for ikke at trætte Forsamlingens Opmærksomhed, ikke gaae ind i Detaillen af den vidt omfattende Finantsoversigt for 1835 eller dens Talbenævnelser, men alene holde fast ved sammes Conclusion, der bebuder en smigrende Udsigt for Finantsforfatningen og dens Status for Aaret 1835. Naar det i Finantsregnskabet findes anført, at der af de faa tilbagehavende Actier i bemeldte Aar er optaget 1,727,111 Rbd. til dermed at dække Statsgjeld eller Renter og andre Statsfornødenheder, og det Overskydende derfra danner en Kassebeholdning, angivet til circa 6 a 700,000 Rbd., og man saaledes, i Forbindelse med hvad derover har været tilkjendegivet, er kommen til det Resultat, at Statens finantsielle Stilling er gaaet frem i det nævnte Forhold, saa kunde han, og vistnok Forsamlingen med ham, ikkun ansee denne Fremstilling som illusorisk og lidet tilfredsstillende.