Københavns Adresseavis, 1760-05-16
Fortsettelse af Adolph Dieterich Ortmanns Femte Brev. ved Erindringen af alle dem, som for Fædernelandets Vel ere blevne lemlæstede, ønsker jeg med dobbelt Hiertets Heftighed, at Kongen ogsaa snart maae faae den Lylle af sin Mildhed at forsørge disse velfortiente Mænd. De og Deres Medsoldater skal hielpe til at tilfægte deres blesserede Brødre, som har mistet deres Lemmer i en saa ærefuld Tieneste, den tilkommende Forpleyning og Underholdning. De skal tilligemed erhverve vor Landsfader denne Glæde. For hverv De samme med Deres Blod. Den allerroesværdigste Død, Jeg er vis paa, at Forpleyningen skal være hans Kongelige Kierlighed anstændig, og overeensstemmende med samme. Med hvad for Længsel vil denne vor Landsfader ønske de Dage at nærme sig, da han kand komme til at vederqvæge sine ødelagde Provinzer og hans blesserede Soldater. - Endog, saa denne Erindring om Kongen, denne glade forestilling om hans Sindelav, skal ligeledes oplive Dem min Ven, og allerede blive Dem vederqvægende ved deres Smerter. De tiener en Konge, som i Sandhed er værdig til, at en retskaffen Mand tiener ham Og den gode Sag, hvorfor han ligger til Feldts, er det i Sandhed ogsaa værd, at en retskaffen Mand vover Livet derfor med ham. Enhver skal vove det med ham, De maae ikke beklage sig, som at De nu var en ulykkelig Mand. Jeg kiender vort Menneskelige Hierte, hvor hastigt det bliver utaalmodigt ved de første Anfald af Lidelser. Det pleyer at bruse op i uregierlige Klagemaal. Holdt De flittig Vagt over disse Anfald. Jeg er glad ved, da jeg vil foreholde Dem nogle opmuntrende Betragtninger, at jeg, i Henseende til Deres mig bekiendte Gudsfrygt og Dyd, ikke har nødig først at opvekke Erinding om et lastværdigt Levnet - Jeg kand strax bruge alle trøstelige Opmuntringer, som ere bestemte for den ægte Dyd. De maae altsaa ikke beklage Sig, som at De nu var ulykkelig. Thi kand De vel med nogen Tilforladelighed gotgiøre dette – Befordrer ikke saa mangen anseende Ulykke vor sande Velfærd, Og De kand ikke sige, at De skulde have været lykkeligere, om De ikke havde faaet denne Blessure. Alting maae tiene dem Kiøbenhavns Adr. til Beste, som elsker Gud. Vi staaer under hans Opsigt i alle Hændelser af vort Liv. Uden hans Villie kand heller ikke noget Haar falde af vort Hoved De har faaet denne Blessure i deres lovlige Kald, Dehar faaet den ved en meget berømmelig Pligt, som De villig udretter af Ærbødighed imod Gud, af Kierlighed til Deres Fæderneland, og af Troskab imod Kongen. Det er en Guds Beskikkelse, og en Beskikkelse af hans Naade. Vel er det mig umueligt, at vide alle enkelte Aar sager til de Guddommelige Beskikkelser. Thi hvilket Menneske veed Guds Raad. Hvo kand oversee hans alvise Regierings Plan, De er en Krigserfaren Officier, og dog alligevel troer jeg mig til at sige, uden at fornærme den Ære af Deres Jndsigt, at De, saa fremt De ikke veed heele Planen til Feldttoget, aldrig skal kunde giøre Regnskab for enhver og alle de Bevægelser, som Kongen foretager. Men siden De ere overbevist om, at Kongen giør intet uden vise Grunde, saa troer De ham ogsaa hver gang til dette, at han aldrig uden vigtige Aarsager besværer sin KrigsHær. Har De ogsaa saadan Tillid til Gud. Kongen er ikkun et Menneske, men siden han er viis og god, saa fortiener han vor Tillid og Fortroelighed. Men Gud er det uendelige Væsen, Jngen Kierlighed er saa øm, og saa hellig, ingen Omhyggelighed saa stor og viid, ingen Regiering saa almægtig, som Guds Regiering - Gud kand ikke nægte sig selv. Gud kand ikke fare vild. Gud kand ikke være uretfærdig, og Gud kand ikke være uden Kierlighed. Han er Fader, og vi ere Børn. Guds Forsyn er retfærdigt i alle dets Slutninger; men Mennesket anseer det langt fra ikke i alle Tilfælde. Dersom du, o Menneske, vilde vide Grunden til en hver Hændelse og Beskikkelse, saa maatte du ikke meere være hvad du er, men hvad Gud er. Men lad dig nøye med at ære Guds Hensigt. -