Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
Naar et Menneske med tilbørlig Eftertanke betragter den physiske og aandelige Verden (Naturen og Menneskelivet) saavidt det kiender dem, saa kan det ikke omtvivle, at det som er til, eller med eet Ord Verden, er et Værk af et fornuftigt Væsen, om hvilket det maae gjøre sig stedse høiere Forestillinger, jo mere det udvider sine Kundskaber. om Verden. Dette Væsen nødes det tillige ved sin Fornuft til at erkiende for det uendelige Væsen, hvilket saaledes maae være ubegribeligt for et endeligt Væsens Fornuft, uden for saavidt det aabenbarer sig i den endelige Verdens Beskaffenhed. Ved Erhvervelsen af saa stor en Erkiendelse. Grundsandheden for alt det, som kan vides og alt det som kan haabes, kan det ikke skade i Korthed at resumere Slutningernes Kiæde for at Sandhedens Uimodstaaelighed kan føles i al sin Styrke. Verden, sagde Fornuften til sig selv, kan ikke have været altid som den er; thi den er af en indvortes foranderlig og forgiængelig Natur, den ene Ting i den fremgaaer af den anden og det første Led fattes; det Endelige maae eengang knyttes til det Uendelige. Desuden har Jorden ikke altid været som den nu er, Menneskeflægten har engang ikke været paa Jorden og der gives ingen Kraft i hele Naturen hvoraf dens første Begyndelse lader sig forklare. Verden kan ikke være fremkommet af et Tilfælde, af en uforklarlig og evig Bevægelse af dens oprindelige Bestanddele; thi et Tilfælde frembringer aldrig et Konstværk, men kun en Lighed med det, og det nedbryder sit Værk som det frembringer det. Det Fornuftige kan ikke fremkomme af det Ufornuftige. Verden kan ikke være frembragt af en indvortes Drift i dets Væsen ligesom Planten af den som ligger i Spiren; undtagen at denne frembringende Krast maatte ligge i hele Verdens Sammensætning; thi en saadan Kraft, som ikke udstrakte sig længere end til een af dens Deele (f. Ex. til Jorden eller til Solen kunde ikke være tilstrækkelig til at frembringe Alverden, og kan ikke en enkelt Deel af Verden frembringes ved et Tilfælde, saa kan endnu mindre dens hele Sammensætning frembringes derved. Men da denne universelle virkende Kraft, som havde frembragt og sammensat Alverden, tillige har underkastet den bestemte Love, indført en regelmæssig Orden, indrettet den med den dybeste Viisdom og efter de høieste Formaal, saa maatte denne Kraft tillige være en tænkende Kraft eller være et fornuftigt Væsen, og naar vi have opdaget dette ved Verdens Betragtning, saa have vi tillige fundet det vi søge; nemlig Overbeviisningen om Guddommens Tilværelse. J de organiske Kræfter, som virke i Planternes og Dyrenes Legemer fandt vi vel en Virksomhed; som ledte til et fornuftigt Formaal; men da vi ikke tillige fandt i dem de fornuftige Princip selv, saa opdagede vi at vi ikke vare naaede til Grunden for vore Undersøgelser; men at deres Beskaffenhed maae fremgaae af en dybere Grund; denne fandt vi ved at hæve vore Blikke til Verdens Heelhed, ved at skue ind i Himmelrummets Dybhed, vi fandt den ved at erkiende Tilværelsen, af et uendeligt aandeligt Væsen. Hvad skal betage os denne Overbeviisning? – intet formaaer det; selv de Mørkets og Tvivlens Skygger, som vise sig for Siælen og som vi nu ville gaae imøde, selv Betragtningen over den Uorden som er indblandet i denne Verdens Orden, over de levende Væsners Lidelser og Gienvordighededer som trænge sig ind imellem deres Glæder, dens Ufuldkommenheder som vise sig imellem deres Fuldkommenheder, selv Betragtningen over det Onde formaaer det ikke. Denne Betragtning kan ikke betage Troen paa en uendelig Aands Tilværelse, eller paa dens Almagt, eller paa den underfulde Viisdom, som aabenbarer sig i al Naturens Jndretning, eller fortrænge den dybe taknemmelige Følelse af al den Godhed og Omsorg, som Verdens Aarsag har baaret for dens levende Beboere. Men den kunde i det høieste, naar den menneskelige Fornufts Lys ikke formaaede at fordeele disse Tvivlens Skygger opvække den Tanke, at det guddommelige Væsen, handlede ikke altid med Viisdom eller at det var et lunefuldt Væsen, saa at Haardhed og Ukiærlighed af og til indblandede sig imellem dets Godhed. Men dersom endog Fornuften ikke formaaede at fordeele disse Tvivl og besvare disse Jndvendinger, saa maatte man dog sige til sig selv, at det maaskee allene af den Aarsag ikke kunde lykkes for den, fordi denne Fornuft er kun saa svag en Skabning som et Menneskes og ikke et høiere Væsens Tænkekraft. Betragtning over det Onde i Almindelighed. Vil man spørge hvad er det, som man kalder det Onde, saa vil det meest universelle Svar derpaa blive: at det er det Ubehagelige, eller det som volder det Ubehagelige; thi selv det moralske Onde, som er af en anden Natur end det sandselige Onde, er ubehageligt for alle dem som betragte det, og en Kilde til Lidelser for det Menneske selv, som handler urigtigt, eller for andre Mennesker eller andre Skabninger. Det ubehagelige er altid et Onde enten et væsentligt og varigt, eller dog i det mindste et øieblikkeligt. Da de levende Skabninger besidde Følelse, og da deres Attraae gaaer ud paa det som er behageligt for deres Følelse, og da denne deres Attraae er hos dem en medskabt og væsentlig tilhørende Tilbøielighed, saa er det Ubehagelige, hvilket ligger i Strid med denne Tilbøielighed, en Disharmonie i Naturen, og enhver Disharmonie, enhver Ting som strider mod det vi billige, forstyrre det vi ynde, kalde vi et Onde, en Disharmonie som er saameget mere paafaldende, som der forresten finder den største Harmonie, Orden og Sammenhæng, Sted i den hele physiske Verden selv; det er kun med sine levende Beboeres Grund Tilbøielighed at den ofte er uovereenstemmende. Uordenen eller Disharmonien i den livløse Verden, Uagtet al denne Orden, Overeenstemmelse og Harmonie, som aabenbarer sig i den physiske Verden i det Hele, saa giver der sig dog allerede i de enkelte Partier af den livløse Verden en Disharmonie tilkiende, ved den Strid, som finder Sted, imellem Elementerne og imellem de forskiellige Legemer, som ere sammensatte af dem (eller med andre Ord: de Partier af den physiske Verden, som Kræfternes større eller mindre Herredømme have dannet i den. Til at betragte denne Strid udenfor vor Jordklode gives der vel os kun liden Leilighed; i Verdenssystemet i det Hele synes den fuldkomneste Orden og Harmonie at herske. Dog minde de Vulkaner, man toer at have opdaget i de nærmeste Kloder, Asteroidernes fragmentlignende Former, Kometernes truende Fart for de øvrige planetariske Legemer; de kosmiske Masser, som af og til forbinde sig med vor Klode (de saakaldte Jld kugler); om en saadan Strid og Disharmonie i Naturens Jndretning i det Store. - Men i den Klode selv, som vi beboe, viser denne Strid sig paa den meest afgjorte og paafaldende Maade. Dens Legeme bærer Sporet af de uhyre Revolutioner den har giennemgaaet. Luften hensmulrer Biergene, og udsender ødelæggende Meteorer over Landene; ligesom vi maae holde Sygdomme for Uordener i Menneskets Legeme, saaledes synes og saa Torden, Storm, Regnskyl og ethvert Slags uveir at kunne betragtes som Sygdomme i den livløse Natur, eller som Uordener i den; Havet fører en uafbrudt Kamp med Landet; Jlden undergraver det og udbreder Ødelæggelse over det. Hele Planteverdenen er i en uafladelig Afvexling af Fremstræben og Undergang, dens Jndvaanere trykkes, angribes, sønderrives, mishandles og hentæres uafladeligen, Elementerne udvikle og ødelægge dem; Dyreverdenen ligger bestandig i Strid med dem og Menneskene ere deres uophørlige Fiende, vel pleie og forædle de Planterne; men kun til deres egen Fordeel; de fælde Skovene, afmeie Agrene og søge at udrydde alle de Væxter, som de ikke vide at benytte. Men da den livløse og den blot vegeterende Natur ikke besidder Følelse, saa synes vel denne Strid at være en Disharmonie og Uorden; men som med Hensyn til Planterne selv er uskadelig, og den tillægges derfor ikke med Hensyn til dem selv Navnet af et Onde. Naturkræfterne ligge vel i en indbyrdes Strid med hinanden; men der frembringes dog ikke derved nogen Strid i deres indvortes Væsen; enhver Kraft i Naturen følger den Lov, som er den foreskreven og det kunde være ligegyldigt hvilken af dem der seirede i den almindelige Kamp, naar det ikke havde nogen Jndflydelse paa de levende Skabningers Vel. Men man kan ikke med Hensyn dertil nægte, at i hvor vise Naturens Jndretninger end maae forekomme os at være, saa synes de dog ikke at være saa fuldkomne, at dens Hensigter altid kunne opnaaes; thi der indtræffer hyppig Afvigelser fra Regelen, hvilke see ud som Uordener og som have de skadeligste Følger for de levende Væsners Velbefindende. Om det Onde i Dyreverdenen. 1. Den Kamp, som finder allerede Sted i den livløse og vegeterende Natur yttrer sig endnu stærkere i Dyreverdenen; den er ikke allene en Kamp imellem Dyrene og den livløie Verden, hvori de leve, og imellem den vegetabile Natur hvoraf de for en Deel ernære sig; men den er ogsaa en Kamp imellem Dyrene selv indbyrdes; den er ikke allene ødelæggende, den er tillige ogsaa smertelig. Da Dyrene ikke have nogen Forestilling om Livets Værd, saa vilde deres Undergang, som tilberedes dem af Naturen, ikke være i sig selv et Onde; naar denne Undergang ikke tillige var smertelig: thi da de ikke kiende Døden, saa ligger den ikke i Strid med deres Tilbøielighed til Livet, og det kunde derfor være Beskuerne af Livets Spil i Dyreverdenen ligegyldigt om disse eller andre leven de Skabninger bevægede sig paa Livets Skueplads. Men Smerter og Lidelser ere i Mængde, og som det synes med Overlæg og planmæssigt indblandede imellem de Glæder, som ere den dyriske Natur forundte, saaledes er Fældingsperioden en ubehagelig Tilstand hos Dyrene, f. Ex. hos Krebsenenaar de skifte Skal, saaledes have ogsaa Hundy rene Fødselsmerter, endskiønt de ere ikke nær saa store som det qvindelige Kiøns. - Veir ligets Forandringer tilveiebringer store Ødelæg gelser iblandt dem, især de haarde Vintre ødelægge mange Dyr og de maae døie meget ondt i dem; de ere udsatte for utallige Tilfælde, hvori den livløse Natur kan paa den smerteligste Maade giøre dem Skade, de kunne forbrænde sig, drukne, blive lemlæstede o. s. v. Deres Legemer ere underkastede Sygdom, Svækkelse og en qvalfuld Opløsning. Det ene Dyr ernærer sig ikke allene af det andet; men piner ogsaa det andet, leger med det under dets Angreb og mishandler det paa mange Maader. Mange Dyr synes blot selv at nyde Livet for at pine andre, som Jldvoldsorme, Utøi og stikkende Jnsekter, og selv Dyr af samme Art strides med hinanden, nu af Kaadhed, nu at Lidenskab og mishandle hinanden paa det værste Man kan ikke nægte det, at Naturens Jndretninger ligge for en stor Deel i en høi Grad i Strid med den Tilbøielighed til behagelige Fornemmelser, som er gjort til den dyriske Naturs Grunddrift. Nogle Dyr, for Exempel Kalkuner, ere langt hadefuldere end andre, og de mangle Fornuften forat overvinde disse onde Tilbøieligheder. Jmidlertid, ihvormeget man end maae føle Afskye derfor, saa erkiender man dog, at man ikke kan dadle dem for deres indbyrdes Had og Grusomhed imod hverandre. Ved at betragte Dyrene fra denne Side lærer Menneskene at giøre Forskiel paa det som er blot ubehageligt og modbydeligt og paa det moralske Onde. 2. Ved at betragte dette Skuespil af Kamp og Smerte maae man dog foreløbigen bemærke, at man ikke heller bør oversee følgende Omstændigheder: a) At man ikke overdriver sine Forestillinger om det Smertelige i Dyreverdenens Lidelser; thi man skal betænke, at ligesom den livløse og vegeterende Natur ikke lider noget ved den Kamp og Ødelæggelse som finder Sted i den, fordi den ikke føler noget derved, saa formindskes ogsaa Dyrenes Følelse af deres Lidelser meget derved, at de ikke ledsage deres ubehagelige Følelse med nogen Forestillinger, hverken ængstelige førend Lidelsen, (undtagen naar Faren viser sig nær og truende for dem) eller melancholske under den, eller sørgelige med Hensyn til Fremtiden. Lidelserne ere derved blevne deres største Braad fratagne. (Dog bemærkes undertiden i de høiere Dyreclasser at Dyrene sørge, endskiøndt deres Sorg er sielden dybtgaaende eller varig.) b) At Dyrenes indbyrdes Kamp har for det meste en af de Kæmpendes Død til Følge, og at Livets Mængde befordres derved; ligeledes at Dyrenes Død for det meste lettes og bliver mindre langvarig og smertelig ved denne Jndretning, at det ene Dyr saaledes skal ernære sig af det andet. Det Smertelige ved Dyrenes Død formindskes udentvivl ogsaa ved den Skræk, som betager et svagere Dyr, naar det overfaldes af et mægtigere; thi en stor Skræk bedover Følelserne. J de lavere Dyreclasser spores tydeligen at Følelses Evnen er svag c) At de Lidelser, som Dyrene maae prøve, og den Kamp hvorfor de ere indsatte; synes at være et Middel til at udvikle deres aandelige Kraft, deres Klogskab eller List, og til at styrke deres Mod, ofte frembringes derved en giensidig Medlidenhed og Deeltagelse, saa at Lidelserne have allerede paa Dyrene en moralsk Virkning. d) Endvidere bliver det indlysende, at Dyrene vilde blive istand til at undgaae mange af deres Lidelser, især de som frembringes af tilfældige Omstændigheder og af deres Passioner, naar deres aandelige Kraft var udviklet til Fornuft. c) Endelig tiene Dyrenes Lidelser til at opvække gode Følelser hos Menneskene. Anm. Om Dyrenes Lidelser see 1ste Bd. S. 14 og 204.