Almuevennen, 1842-05-04
Jagtvæsenet. En Fæstebonde eller Fæstehuusmand, der aldrig, uden i Kongens Tjeneste, har havt en Bøsse i Haand, eller skudt et Gevæhr af, nærer vist nok ligesaa lidt Jagtlyst som han besidder Jagtøvelse; men at han ikke maa skyde den Næv, der lusker hen over hans Mark og bider hans Lam, eller lister sig ind i hans Have og tager hans Høns, ikke heller maa skyde den Hare eller Naabuk, der afæder hans Raps= eller Kaal blade, gaver Barken af hans Frugttræer, eller med sine Unger nedtramper og nedlægger hans Kornsæd, - det forekommer ham altid at være et urimeligt Forbud, og hvorvel Jagtlovene have været under Forbedring, efter Andragende derom fra Stænderne, saa finde dog Fæstebønderne, at den Forbedring, som den nye Jagtforordning skal indeholde, ikke er synderlig stor med Hensyn til dem og Udvidelse af deres Rettighed og Frihed i Jagthenseende, hvilket jo ogsaa er ligefrem, at saalænge de ikke i nogen Grad undes Frihed til berettiget Deeltagelse i nogen Slags Jagt, men de kun til Hundehjælp skal være Klappere paa Godseiernes Jagt, da ere endnu Skovens og Markens vilde Dyr paa en Maade ogsaa deres Herskab, hvem de to Gange maae tage Hatten af for, først forat hilse dem bort af deres Sæd, dernæst for at bede om Erstatning, hvis de have tilføiet den Skade. Men medens det nu saaledes i dette Stykke sædvanlig gaaer af i det Allerhøfligste af Verden, og selv, om en Uberettiget skulde komme for Skade at træffes som Krybeskytte, det dog i vore Dage ingen halsløs Misgierning er, hvor vel Straffen kan endnu være haard nok, – saa var det derimod i ikke saameget gamle Dage en af de største Forbrydelser, der kunde begaaes, naar Nogen blev greben som Krybeskytte. – Saaledes bydes i 27 Cap. i Christian den Tredies Reces af 1537, at Enhver, som kunde overkomme Krybeskytter, havde Magt til at stinge begge deres Øine ud, eller og hænge dem i det første Træ. End ydermeere befales sammesteds Kongens Embedsmænd at vaage over, at Borgere eller Kjøbstædmænd ligesaa lidt som Bønderne ei heller skøde eller sloge Dyr, store eller smaae, eller Harer, samt at Provster og Herredsfogder ei heller maatte holde Mynder eller Støvere – alt under Livs, Halses og Godses Fortabelse. Samme Forbud ind skjærpes end mere i Recessen af 1558, i hvis 67de Artikel det hedder om Krybeskyttere, som skøde Vildt, stort eller lidet, at det stod Enhver frit for, som dem kunde overkomme, at lade dem gribe og binde, og føre dem til Thinge og lade deres Øine udstinge. Ligeledes forbydes i et Rescript af Frederik den Anden dat. 1556 til Kjøbstædmænd, Præster og Bønder i Odsherred, at de ingen Hunde maatte holde, uden at de altid vare bundne, eller at dem den fremmeste Fod var afhugget. Samme Konge skrev 1573 ogsaa til Bønderne og meenige Almue i Colding Lehn: "Vider, at Vi ere komne i Forfaring, hvorledes at en stor Part af Eder skulle holde mange Hunde, som udløbe paa Skovene og udi Markerne, og forjage og ødelægge Dyrene, – da ville vi det saa alvorligen holdet have, at ingen af Eder skal holde mere end een Hund udi sin Gaard, og samme Hundskaldet ene Fremmerbeen være af hugget ovenfor Knæet." Hvilken skiøn Vildbane hele Landet derved maatte blive, til Pleie for vilde Dyr og til Jagtlyst for Adelen, det sees ogsaa deraf, at Aaret 1577 maatte det resterende Landgilde eftergives Bønderne i Lem Sogn, for den Skade, Dyrene havde gjort paa deres Korn.