Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-06-01
Til Lykke læses der foruden nogle skieve Formodningsgrunde intet andet Beviis for den gjorte Paastand, end at "man siger en Formel, som formedelst sin hyppige Anvendelse til at besmitte Høstens Rygte, for længe siden er bleven anseet for mistænkelig. Vel fremføres og, at i Almindelighed de fleste slette Studentere bestemme sig til Theologien, men da der ei er tilføiet nogen Grund for denne Paastand, maae denne vel ogsaa blot være hiemlet, i at man engang har sagt det. Aarsagerne, hvoraf dette formeentlige Phænomen forklares, ere og kun lidet skikkede til at giøre det rimeligt. Hvad skulde bevæge just den slette Student til at foretrække Theologiens Studium, At det skulde være en magelig Vei til et fedt Embede, har hin Jndsender selv erklæret for at være en Fordom, og Kandidaternes Skjebne samt de yngre Præsters Stilling maatte let kunne overtyde den nydelseslystne Yngling derom. Den theologiske Embedsexamen pleier formedelst Omfanget af de filologiske Kundskaber, som foruden de systematiske og historiske Discipliner der fordres, at blive anseet for vanskeligere end den juridiske; den kræver desuden længere Forberedelsestid end denne. At Haabet om med ringeste Karakter at slippe til et Præstekald skulde have nogen vigtig Jndflydelse, kan alle rede afbevises ved den bemærkning, at af de fem sidste Aars 182 Kandidater ikkun 19 have erholdt den sletteste Karakter. Med større Føie kunde man sige, at de fleste fattige Studentere bestemme sig til Theologien, fordi de uden mægtige Velyndere paa denne Vei tro ved egen Flid at kunne komme frem. Denne Bevæggrund er vel ikke den rigtige, men den er dog saare undskyldelig, og vil ved fortsat Uddannelse let kunne luttres. Vist nok vil Armodens Søn, som med middelmaadige Evner nødes til møisommeligen at erhverve sig Livets Ophold, giøre ringere Fremskridt paa Videnskabernes Bane, end den, som med lige Anlæg kan frit betiene sig af alle Underviisningens Hielpemidler. Men paa den anden Side er Rigdommens Barn udsat for større Fristelser og har en mindre Spore til omhyggeligen at anvende sin Tid, hvad Raaheden virker hos den ene, foranlediges ved Yppighed hos den anden. Slette Studentere findes derfor ligesaavel blandt de rigeste som blandt de fattigste, men de Sidstes Tal er ifølge Forandringerne ved de lærde Skolers Stipendievæsen betydeligen bleven formindsket. Trange Kaar kunne vel hindre Adgang til større Selskabskredse, og derved foranledige stundom en Tilsidesættelse af Anstand og et ubekiendtskab med Verdens Tone, som den Fornemmere er tilbøielig til at kalde Usædelighed og Raahed; men ikke er Minervas Helligdom saa kraftløs, at hendes Dyr tere først i Plutus's Tempel skulde lære at undgaae den nedværdigende Stemning, som hiin Forfatter, har betegnet ved disse Navne. Endnu mindre betydende ere de formentlige Rimelighedsgrunde for de unge Theologers Jmmoralitet, som fra Videnskabens egen Natur ere hentede. Hvorledes skulde det Studium især lede til Udenadslæsning, hvis Discipliner, deels som Religionssilosofien ene ere byggede paa Filosofiske Sætninger, deels staae i nøie Forbindelse med disse, som Apologerik, Moral og Dogmatik, deels angaae hellige Bøgers Fortolkning, som ingen ved den blotte Udenadslæsning har lært at forstaae. Fordi Begynderen ligesaalidt i Theologien som i Filosofien kan fatte den høieste Jder i sin Fylde, som udtrykker sig giennem Videnskabens forskiellige Deele, kan han derfor gjerne paaskiønne Videnskabens Værd, stræbe at omfatte dens Jndhold, og erkiende det Enkelte. Jntet godt Specimen kan ved Hielp af den golde Udenadslæsning blive skrevet, intet aldeles fyldestgiørende Svar ved Hielp af denne bringes tilveie. Selv med Hensyn til middelmaadige Hoveder bliver det altid rimeligere, at de Discipliner, hvis Øiemed gaae ud paa at udvikle de Menneskeheden meest forædlende Sætninger, maae kraftigere end andre Kundskabsgrene kunne virke paa de Studerendes Dannelse. Det er desuden almindeligen bekiendt, hvor meget de gamle Sprogs og Historiens Studium kan bidrage til Kultur, men dette staaer i langt nøiere Forbindelse med Theologens end med Juristens Videnskab, dyrkes derfor ogsaa af hin i Almindelighed omhyggeligere end af denne. Dette kan bevises, saavel af de offentlige Prøver paa Færdighed i det Latinske Sprog, der oftere høres ved den theologiske Embedsexamen end ved den juridiske, af de akademiske Præmier i Filologi og Historie, som Theologerne oftest have vundet, og af det større Antal af disse, der ere sysselsatte med den til Akademiet bestemte Ungdoms Undervisning. Mon Kandidat aarenes almindelige Anvendelse skulde hos Juristen mere end hos Theologen frembringe Humanitet, naar hin oftest er sysselsat med de ringere Kontoir forretninger, denne med Klassikernes Fortolkning? Just fordi Theologien er det af alle Brødstudier, som sikkrest tillader fortsat Videnskabelighed, have opvakte Hoveder uagtet Tidens Tone opoffret sig dertil. Peter Erasmus Müller, Professor i Theologien. Uveiret. Efter Davids 29 Digt. Dam, Ham, Jehova, den Ophøiede, Hæderen være Priser, Jorderigs Vældige, Lover hans Magt! Nærmer Eder i Høitidsdragt, Knæler for Jehoval Ham giver al Ære, Henad Sletterne dundrer den Eviges Stemme; Gud det er, som tordner, den høieste Gud! Buldrende Drøn gaaer langsomt udover Hvalen i Bølgernes Gjemme. Stærk er den Himmelskes Rost stoltelig klinger hans Tale! Ruller den frem langs Hav og Kyst, det klinger i Fjelde, det gungrer i Dale. Bjerge slagne rave som slaarende Løv Storme hvine, Lynglimt flamme, Tordner knittre, Lynglimt ramme, Palladset synker i Aske og Støv og i Røg staaer Egens kløvede Stamme. Men, som Dødningedands om Gravens Rand hvirvles de blege Blink paa ødene Hede, og lig Barnet gyser vandrende Mand. Himlen er Jld, Jorden i Brand Tordnen droner om Field og om Strand! offerbereedt han bøier sig hen for den Eviges Vrede. Ud fra Hulen i Skovenes Ly Horder af svangre Hinde stye. Storm og Torden brage, Lynet møder, ingen Redning hvorhen de tye og hylende Hind til Utid føder. Op Alt, hvad Liv og Aande har! lovsyng Din Skabers Magt! For Himmelen stod klædt med Pragt, og for hans Høire Jorden har, han Jords og Himmels Fader var. Glands og Majestæt han throner over fjeldhøi Borg, over skydækt Field, over Lynhavets kogende Væld, over Nattens funklende Zoner. Hvert Folk, ham ærer, giver han et hædret Hjem, dets Børn beboe; og Luft, som Jord, og Jld som Vand bereder Folket Ro. F. Høegh Guldberg, Professor. Lovsang efter Vaartørke. Efter Davids 65 Digt. Over Jorderigs grønnende Dale, mod Himlen Jubelen gaaer. og bereedt er Enhver, som i Kredsen staaer, sine Løfter til Gud at betale. Hvo var Dig, Fader, i Miskundhed lig! Er end Hav ei saa rigt paa Sand og Fraade, som Mennesk hierte paa Synd og Svig, er dog Himmel ei heller paa Stierner saa rig som Du paa tilgivende Naade. Lyksalig den Mand, Du har kjer! J Dit Tempel tør han hentræde, Dit Huus ham mætter med Glæde, ham qvæger Lovsangen der. Ak i syntes end ved Da, Fader. Dog signer Din Straf, og vor Skyld Du forlader. Du, der beskytter Hav og Land beskjærmer nær og fjernest Grændse freder, har hvælvet Bjergets Ryg til Værn om nogne Strand og over Orm i Støvet Haanden breder, Du skiller Stormes Brag og Bølgers Susen. som vrede Nationers Brusen. Med Rædsel fylder Du vort Bryst, med Taushed slaaer Du Jordens Zoner; men, vinker Du blot, Vest med Øst og Syd med Nord i festlig Priis gjentoner. Du reiser Vindene; da væltes Skyen frem; den drybber, Agrene med Livsgrønt smykkes, og Spirer gaae; Din Sol udruger dem, af egen Vægt mod Støvet Axet trykkes. Saa vidne, Skaber, da hvert Korn om Dig, Din Regn de haarde Furer bløde, Din Aande vække Liv og Grøde! Snart, som et Hav, vor Ager bølge sig, Naar Nattens Stierne vinker os til Hvile, Du vandrer om Din Jord. See, Træet koppes, Urten groer, og Fedme drybber fra Dit Spor. Naar atter Morgnens Dagglimt til os smile, Velsignelsen, Dit Minde, blandt os boer. Med Løv da klædes Bjergets Tinde, om Sletten bælter sig en Blomsterkrands; langs Høien gaaer de mætte Hjorders Dands, og Frugter Buskens Barm omvinde. Alt taler om Din Skadergang. Blid staaer vor Skjebne skreven i Dit Øie og derfor Jubel, derfor Sang, fra Sletter, Buske, Bjerg og Høie. F. Høegh Guldberg.