Københavns Adresseavis, 1785-04-25
Ved min Vens Død, salig Erick Falck, Cantor ved Holmens Kirke, som den 10 April 1785, efter 8 Maaneders store Sygdomme og Smerter, gik ind til de Forløstes Glæde! Herren være lovet! - Saa var din sidste Lovsang, du, min Ven og Broder! - den sidste, med hvilken dine døende Læber, nogle Øyeblikke, førend du gik til din Gud, opmuntrede dine omkringstaaende og nedslaaede Venner! - det var Forberedelsen til den høyere og saligere Lovsang, med hvilken du snart, snart ventede dig, at istemme med de høyere Chore, hvor Serapher slaae Harperne og Cherudim synge de evige Halleluia, den Treenige til Ære. - Hvilken salig Omskiftelse for dig, du ophøyede! - hvilket Tab for os, da du indgik til denne salige Seene, dog, ikke Tab, kun et kort Afsavn af din vennefulde Omgang. Meest for hende, din Siæls Elskelige! - Hende, din trofaste og huldrige Hielperinde; Hende, hvis hele Lyksalighed var at eye og elske dig; at lætte dig Møyerne, - lindre dig Smerterne, - forsøde dig Lidelserne. - Hende, som gjorde Sundheden og sine Dages Glæder til et ringe Offer, imod den Lykke, at kunde have revet dig ud af Dødens Armee, og forhvervet dig alle Jordens Lyksaligheder. - Men med alle hendes ømme Omsorger, alle hendes vaagne Nætter, alle hendes utrættelige Møyer, alle hendes dybe Sukke, forenet med Vennernes oprigtige Ønsker og Bønner, maatte hun, maatte vi dog tabe Slaget imod Tidens Overvinder, som paa Overherrens befaling var udsendt for at hente dig, du vor uforglemmelige Ven! - Himlens Viisdom, som bedre saae den Lyksalighed end vi, saae dig moden til Omgang med forklarede Brødre og salige Venner; bod dig at slutte Scenen ved en forbarmende Haand uddrog dig fra Møyerne, og forflyttede dig til hin rolige Fristad, hvor Livets Sorger og Smerter blive omvexlede til rene og salige Fornemmelser af den Eviges Kierlighed; til den Lyksalighed, som ganske oplyldte den, ophøyede Ven, Gud hengivne Siæll. Taalmodig klempede du dig, som en Christi Helt, giennem Smerternes Leyer. - Belønnet modtager du, maaskee i dette Nu da vi vædde det Støv med pore Taare, de evige Palmer thi det er deres Løn, som er Gud og Forløseren troe indtil Enden, og det var du. - Du synger nu Seyersangen for den Eviges Trone, den du saa tidt opstemte i Herrens Templer, paa Jorden; Død, hvor er din Braad Helvede, hvor er din Seyer, lovet være Gud, som skienkede mig denne Sallighed, formedelst Jesum Christum! - dit sidste Herren være lovet med hvilken Lovsang du tog Afskeed med os fra denne Verden, og som en kort Pause, Døden, afbrød, gientager du nu for hans Trone som nu saa inderlig elskede og frygtede; ja, med alle Stælens forklarede Ægner gientager og føler undsigelige Glæder. Ach vor salige Ven! naar skal vi samles med dig? naar skal vi evig leve! - befæstet være vor Troe, som din, og vor sidste Aandedræt blive som dit Herren være lover Em. Balling. Venskabelige Følelser :Hr. Cancellieraad Haslev, Eyer af Nørrevinkel i Jylland, Jomfr. Karen Langs Bryllupsdag den 19 April Et Skialdens tappre Roes for beste Digteævne, En Paastand, hvoraf faa retmessig bryste sig; Hvi vil jeg mig i Dag - paa Konstens Gud da havne, Fordi den danned mig ey hine Mynstre liig? Hvi vil jeg da omsonst af Geystens Viid udkomme, For smukke høye Rum - dem Skialden finder let: Ney, ney, hvad nytter det, den ædle Tiid forsømme, Naturen viger dog for Konsten ey sin Ret. Ey vil jeg derfor strax min Digtepen forkaste, Fordi i høye Sving den finder ingen Lyst Ney Dagen byder mig, og Dig min Sang! at haste Langt over Belterne - til glade Venners Bryst, Til Venner, som i Dag skal Hymners Glæde nyde, Og høste Frugten af beaet Kierlighed, For disse siger jeg, min Sang skal værdig lyde, Og Skialdens Dalen ey skal komme Sangen ved Jil da min Gang, til glad til Venner jeg ey kiender, (Men Rygtet kiender jo snart alle ædles Navn). Siig! i en lang Frastand, at Dagen jeg anvender, Og tvende Venner end, til Brudeparrets Gavn, Siig! at en Broders og en Søsters varme Bønner Bestræbe sig i Dag, for deres Søsters Vel Og at den Mægtige, de værdiges Belønner, Lod skabe denne Dag - ømt føle deres Siæl Slig! at de glemme ey et Forsyn at anprise, Der gav Dig saadan Mand, hvis gode Egenskab Af Valget han har gjort saa tydelig beviser, Han agter Dyden meer, end Guld og Adelskab. Stig! at jeg ønsker Hæld, Velsignelse, og Dage Der kiende ingen Sorg, vor Brudgom og sin Brud, Slig! at du ønsker selv og jeg Dem maa behage, Saa at De ønske mig den samme Løn af Gud H. N. Aulum. Ved Jomfrue Christine Schyges Grav. Kom Muse Kom begræd en trofast Tienerinde, Hvis hele Vandel var saa puur som Ophirs Guld: See hun som viste sig alt en ret Christinde, Ach hun er Død og er henlagt i dette Muld. Nu Død, hvad siger jeg, nu først Hun herlig lever, Ney Hendes ædle Deel kuns er forflyttet hen Paa høire Sted, hvor den blant Cherubimer svæver, Hvor den sin Boelig snart besidde skal igien. Dog vist der findes de, som Hendes Dyd vil savne; Thi med vor Tapha, hun hver Dag sparede Det hvormed ædelt Hun de Ule kunde gavne, Hvori de begge sandt en stor Fornøyelse. Det fierde Bud Hun her til Hendes Regel satte, Og dets Forsættelse opfyldt paa Hende blev; Thi mæt af Dage Gud nu Hende til sig kaldte, Og denne Sandhed jeg paa Hendes Urne skrev. See her et Hvilested fik Hendes Støv betinget, Som her en Zirat var for Hendes Kiøn og Stand, Da paa Elia Vogn sig Hendes Siæl opsvinget Hvor den i varig Fryd nu triumphere kan. S. B.