Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-23
Karlen Rasmus Jensen havde virkeligen allerede i en Tid af tre Maaneder opholdt sig hos sin Farbroder under det antagne Navn Erik Magnusen. Den haarde Trældom, som den Gang de vornede Bønder sukkede under, havde tvunget ham, som saa mange andre, af hans Ligemænd, til lønligen at rømme Gods og Hjem og søge mildere Kaar i en anden Provinds. Med sin Vadsæk paa Ryggen, ledsaget af sin grædende Faders og Moders Velsignelse, havde han midt om Natten i den haardeste Kulde og det stærkeste Sneefog, listet sig bort fra sit Fædrenehjem, uden Haab om nogensinde at see sine Forældre eller sine Sødskende igjer. Han var nyligen gaaet ud i Marken med Jørgen Knudsons øvrige Folk, for at slaae Høe. Men en stærk Tordenregn var opkommen, og han med sin hemmelige Trolovede Anne Jensen, en Fæstebondes Datter paa Knudstrup, tyet ind i en Høstak, for der at finde Beskyttelse mod Uveiret. Neppe havde de siddet der i fem Minuter i kjerlig Samtale, førend en Mand til Hest i fuld Fiirspring kom ridende og spurgte aandepusten efter Erik Magnusen. Det var Ridefogden fra Hovedgaarden, der skulde lade ham vide i den naadige, Frues Navn, at han ufortøvet maatte komme op til hende paa Hovedgaarden, da hun havde noget meget magtpaaliggende at tale med ham om. Rasmus Jensen skiftede Farve og blev noget, men ikke meget forskrækket. Han ande ikke den sande Aarsag til dette uformodede Stevnemøde. Det kunde ikke falde ham ind, at der blandt hans Lige kunde findes nogen Forræder; thi fælles Undertrykkelse og Mishandling havde i de Dage bundet et saa meget fastere Fortrolighedsbaand mellem de vornede Bønder paa Sjælland, Lolland, Falster og Møen, og de uvornede i andre Provindser, som disse sidste kun med Møje undgik den vilkaarlige Medfart, hvortil Haandfæstninger hjemlede Jorddrotterne Ret. Hver Landbo, der ved Flugten søgte at undgaae Godseierer, Mishandling, kunde derfor gjøre sikker Regn paa, at finde hvor han end kom i Danmark, et trygt Tilflugtsted, og Venner paa hvis Taushelhan i alle Henseende kunde stole. Man modtog den Ulykkelige med aabne Arme, befordrede og lettede hans Flugt med Raad og Daad. Det va et Fostbroderskab, som fælles Elendighed havde stiftet og gjensidig Medlidenhedsfølelse befæstet. Rasmus Jensen blev, da han kom op paa Hovedgaarden indladt i Fruestuen. Her sad hu Beate i en med rødt Fløiel overtrukken og rid Guldfryndser, kantet stor Lænestol, der hade Form af en liden Trone, paa høire Side af hen sad Fru Inger og paa venstre hendes Svigersøn, Hendrik Gyldenstjerne til Aagaard. "Dit Naver jo Erik Magnussen, min Søn, spurgte Gyldenstjerne? – Rasmus svarede med et ængsteligt: Ja!" "Og Du er fra Rasmus var forlegen. for et Svar. - Du tykkes mig temmelig forknyttet, min gode Erik!" med et af de spotske Smiil, hvori der ofte ligger en sønderborende Kraft. - Rasmus blev endnu mere forlegen. Hvi bliver Du saa rød, udbrød Gyldenstjern, slaaer Samvittigheden Dig? Træd nærmen frem, Karl. - Rasmus lod Hovedet synke af syntes at anstrænge sig for at undertrykke i Suk. – Naa, endnu intet Svar, vedblev Gyldenstjerne. Nu, Du kan ogsaa gjerne spa det. Hvad Du ikke vil sige mig, det læser jeg Dit Ansigt. Hvad Hjertet er fuldt af, det givet Munden sig forgjeves Umage for at dølge. Hvortil dette Mummerie, Rasmus Jensen, KastMummeskandsen af og viis Dig i Din rette Skikkelse. Jeg veed Alting. Du er rømt fra Din Stavn. Du har paataget Dig et falsk Navn. Vor Frende har meldt os det Hele. Du kjendet Jorddrottens Ret, og den Straf, der venter den, der modvilligen rømmer fra den Stavn, hvortil han er vorned. Rasmus stod maalløs som en Støtte. Efter nogle Øjeblikkes Betænkning kastede han sig for Fru Beates Fødder, og raabte hulkende og vidende sine Hænder. Naade, høibyrdige Herre af Frue, Naade "Det skulde Du have betænkt tidligere. sagde Gyldenstjerne, nu er det for sildigt. Min Frende har krævet Dig udleveret: jeg har givet ham mit Løfte, og det kan jeg ikke bryde. Det er mislige Tider. Bonden begynder at blive for kjephøiet; taler om Frihed og pukker paa Rettigheder. Det er Jorddrotternes Pligt, gjensidigen at række hverandre Haanden. Skaansomhed kunde have slemme Følger, og Lovens Strænghed maa vises, hvor Leilighed tilbyder sig; thi de komme ikke Alle for Riber Ret, som ere modne til at hænges." Raadige, høibyrdige Herre, raabte Rasmus, Bondens Vilkaar i Lolland ere gruelige. Det naadige Herskab kan være godt nok, men Forvalteren og Ridefogden de fare værre med os end med Umælende. Det er slemt naar de Store lade de Smaa raade for meget; thi Smaaplagerne ere de værste af alle Plagere. Herre Gud! Bonden er jo ogsaa et Menneske, og den mindste Orm krymper sig jo, naar man træder paa den. Vistnok ere vi Herremandens Trælle, og Haandfæstningen giver Herskabet Hals og Haand over os, men Bondens Fjed gjør dog Ageren fed. Vi plages uophørligen alt for meget med Hoftjeneste og ny Paalæg. Vi maae forrette Hosbondens Arbeide, om vi ogsaa skal forsømme vort eget. Vi maae trælle paa Hovedgaardens Marker, uden at faae Vaadt eller Tørt, naar Solen stikker om Sommeren og Kulden gjør Hænderne vallne om Vinteren. O, naadige Herre, dersom J saae den lollandske Bondes Usselhed, hans forfaldne Hytte, hans nogne Smaa, hans forsultne Kræ, J vilde fælde modige Taarer! Og ingen af os tør knye; aabner den Plagede Munden, saa truer Ridefogden strax med Træhesten, Halsjernet og det sorte Hul. Hvilken ung Bondekarl ønsker et at befrie sig fra en saadan Tilstand, naar han seer Leilighed dertil. Jeg er ikke den eneste, der har taget Flugten. Mangfoldige af mine Kammerater have gjort det samme; thi det er Ondt at være Drengs Dreng og Spindekones Terne. Skal det blive saaledes ved, saa vil Ridefogdens Svøbe, snart have fordrevet det unge Mandskab fra Godset, som Høgen en Flok Duer. - Der skal stærk Lage til Ulvesteg, sagde Gyldenstierne, og naar Bonden ikke er bunden, er han værre end Hunden; det er et gammelt og sandt Ordsprog. At drive de Vornede til Stavns og lade dem bygge og boe paa vore egne Godser, det er en af vore Forfædre lovlig forhvervet Frihed, som end ikke Kongen selv kan fratage os. Vilde vi give Slip paa denne Rettighed, saa kunde det drage vor egen Ødelæggelse og Fordærvelse efter sig. Vore Jorder vilde blive øde, vor Avling ikke dreven, og største Uleilighed og Pengeforliis en uudeblivelig Følge deraf. Haardt maa derfor hver Rømningsmand, for Exemplets Skyld, straffes. Naadigste Herre!" raabte Rasmus, gjør mig dog ikke ulykkelig!" og omfattede hulkende hans Knæ Reis Dig, sagde Fru Beate, med en paatagen Mine af Medlidenhed. Vi kan, naar det gielder, ogsaa lade Naade gaae for Ret. Du tykkes mig at være en retskaffen Karl, Rasmus, og Din Ungdom og Uforsigtighed fortjene Overbærenhed. Mueligen har Du ogsaa ladet Dig forføre af andre til dette Skridt. Jeg skal gjøre Alt, hvad der staaer i min Magt, for at befrie Dig for Straf. Rasmus kyssede, i sin Henrykkelse, hendes Kjole. (Fortsættes.)