Adresseavis for Børn, 1780-11-22
Sidste Optrin. Dormel, Mad. Dormel, Sophie Henrich, Grev Ædel, Franz, og en af Greven Tjenere med en stor Kurv fuld af Mad. Greven. Hvor ere de Ulykkelige, hvor er det muligt, at de har kunnet blive saa længe skjulte for mig, Franz. Der ere de, kjere Herre, Seer De, det er min Fader, og det er min Moder; de ere færdige at døe af Hunger. Greven. See her. J gode Folk, her er Middagsmad, Tillader mig at bivaane eders Maaltid. Mad. Avis. Mad. Dormel. Ach, naadige Herre! Deres Ædelmodighed rører os inderlig. Men det er os ikke mueligt, at nyde det allerringeste, saa længe dette vort kjere Barn (pegende paa Henrich) – den bedste Dreng, som der kan findes – er i Døds Fare. – Ach dersom De bare vidste - Franz. Hvad fattes dig? Min hjerte Broder, (løber hen til ham.) Greven til Henrich) Hvorledes er det fat har man mishandlet ham, Henrich (med en svag og afbrudt Stemme, Ney, naadige Herre. Jeg kunde ikke længer taale at see paa vor ulykkelige Families Tilstand. Je løb derfor ud i Formiddags gandske fuld af Fortvivlelse, i det faste Forsæt, enten at finde nogen Hjelp, for dem, eller at døe. Jeg – ach, Greven, Grib sig ikke for sterkt an, kom til sig selv først. Henrich (efter en liden Pause) Jeg mødte en af mine Venner, der er ligesaa fattig, og ligesaa ulykkelig, som vi. Han saae min Fortvivlelse, og blev forfærdet. – Hvor vil du gaae hen, spurgde han mig; hvad er vederfaret dig? – Ach, min Ven, sagde jeg, hverken min fattige Fader – eller min arme Moder – har faaet det allermindste at spise - siden i Gaar Morges; – jeg veed ikke selv, hvor jeg gaaer hen, – jeg veed ikke selv, hvorjeg er. – De maae omkomme af Hunger - (han bliver afmægtig og vil besvime. Greven. Lidt koldt Vand! Henrich (som kommer til sig selv igien) Det er allerede over. – Da sagde han, See der, min Ven, der er to Skilling; tag dem; det er alt det jeg eyer. Men dersom du vil fortjene noget, saa veed jeg et Middel dertil. – Ach, svarede jeg, jeg vil gjerne gjøre alle Ting! Det er dog vel ikke noget skammeligt Middel – Ney vist ikke, svarede min dydige Ven. Der hisset henne i Hjørnehuset boer en bemidlet ung Mand, som lærer Chirurgien, for at kunne komme de Fattige til Hielp paa hans Landgods, naar de skulde trænge til Chirurgus. Han over sig paa denne Tid i Aareladning, og giver alle dem Penge, som – Jeg forstaaer dig, raabde jeg, og saa løb jeg strax hen til Huset, som han havde viist mig. Manden aarelod mig; først paa den høyre Arm, og siden paa den for Børn. venstre, da jeg bad ham derom, for at fortjene dobbelt. Derpaa gav han mig Penge, og jeg skyndte mig hen til Bageren og siden paa Viinkjelderen, og merkede i den Hastighed ikke, at den ene Aare var sprunget op igien. Siden saae jeg det nok, men saa vilde jeg ikke opholde mig, forikke at lade mine stakkels Forældre længer vansmægte. - Og dette har saaledes udmattet mig. (muntert) Men lykkelig vilde jeg prise mig, om mine Forældres dyrebare Liv kunde endog ikkun blive forlænget en eneste Dag ved min Død, (han rækker sin Fader og sin Moder Haanden; og begge Forældrene græde høyt.) Greven (meget rort) Ædle unge Menneske Du er et Mønster paa Dyd. Men du har en Broder, som ogsaa engang vil ligne dig. Denne lille Ulykkelige (pegende paa Franz) faldt afmægtig ned uden for min Port. Til Lykke saae jeg udaf Vinduet, blev ham vaer, og lod ham bære indi Gaarden, hvor jeg fik ham bragt til sig selv igjen ved et Par Draaber Spiritus. Jeg lod sætte nogen Mad for ham, men han vilde ikke spise, men bad med grædende Taare, at han maatte tage den med sig, Min Fader og min Moder, sagde han, maae først hielpes, Skulde jeg vel kunne spise, imedens de sidde hjemme og forsmægte? Dormel (høyst bevæget.) O, mine Børn, J fortjende en bedre Skjebne. Greven. Vær De ubekymret, min Ven Fra nu af paatager jeg mig, at sørge for dem. Saa længe jeg lever, skal jeg velsigne det lykkelige Øyeblik, som har givet mig Leylighed og Anledning til, at komme en ligesaa from som ulykkelig Familie til Hjelp. Deres Søn er paa en lykkelig Maade ikkun afmægtig over det meget udtappete Blod For Resten har det ingen Fare. Siden han er saa ung, kommer han sig snart igien. Her er for det første noget (i det Greven kastede en Pung med nogle Ducater paa Bordet, hvorfor det fornødne kan anskaffes, til at styrke ham, og vederqvæge den samtlig. Om nogle Dage skal jeg lade Dem vide mere. Nu gaaer jeg bort – (i det han afholder Dormel og hans Familie, som vilde nedkaste sig for ham ug takke ham.) Jngen Taksigelser, mine Børn. Jeg er belønnet nok ved det, som mit Hjerte føler.