Viborger Samler, 1796-08-22
Hvorledes skal den franske Republik forholde sig med de nye erobrede Lande? (2) Af La Chretelle, den yngre. (Skreven den 12te Junii 1796.) Vidtløftige Erobringer aabne os en vid Mark. Hvilket Politie, hvilket Forvaltnings System skulle vi følge i Hensyn til disse errobrede Lande, Spørgsmaalet er vigtigt, lader os snart undersøge det. Seieren er hastig; dens Birkniner ere altid voldsomme. Man maatte gyse over Søieren, naar der til den Ulykke, som den uudeblivelig drager efter sig for de overvundne Folk, endnu skulde komme den besynderlige Art af Ulykke, at den skulde udstrøe Sæden til borgerlige Krige iblandt dem, efterat de havde udstaaet alle Plager af en Krig med Fremmede. *) Archenholtz's Minerva. Det ville være Tilfældet og var det allerede i Lombardiet, dersom man fulgte dette vemmelige System, at kalde et Folk for hastig til Friheden, som neppe kiender dens Navn, ikke kan ledes ved dens Jnspicationer, og kuns ville efterabe dens Raserie. Friheden udfordrer en foregaaende, vedholdende Eftertanke; Opofrelsen af de bløde Sædvaner, der have ført til Slaveriet; den endnu tungere Opofrelse af en Mængde Fordomme, som man opvækker til Rasenhed, naar man angriber dem voldsomt. Hos os kunde Revolutionen holde sig, fordi hine Fordomme vare svækkede, og næsten tilintetgjorde, og dog - ved hvormegen Elendighed, ved hvormegen Blodsugydelse, blev den erholdt, Jntet er lattere, end at giøre Mennesker oprøriske: intet besværligere end at giøre dem frie. Vil man giøre Friheden forhadt: saa behøver man kuns at paalægge den som et Aag; dens Navn selv er da intet videre, end en bitter Spot. Hvad skulle vi altsaa tænke om de Folkeselskaber, om de Jakobiner-Coloni, er, som Jacobineren Salicetti har oprettet i det erobrede Lombardie? Hvad for Skoler for Friheden kunde disse Selskaber være, der i saa lang Tid under os vare kuns Forbrydelsens og Tyranniets Skoler, Vi ere Herrer af Jtalien; vi kunne ganske besætte det men alt til aaber os Klogskab i et Land, i hvilket vi saa ofte ere dragne triunpherende ind, men i hvilket vore Armeer ogsaa ofte fandt deres Grav. Naar allerede i fordum Tider Contrasten i vore Sæder opvakte Jtalienernes Skinsyge, hvorledes skal det da nu gaae, da de bieholde alle deres Skikke, vi have forandre alle vores, ved deres Færdighed, i at skjule deres Had under Kjertegn, have vi at frygte for deres foregivne Entusiasmus, og maae befrygte, at de bruge den Dolk imod os, som de give og i Hænderne. Lad os fortsætte vore Seiere, vore Undergierninger, men ikke forglemme sammes Øjemærke: det Øjemærkt, at bevirke Fred for os og for heele Europa. Vi bringe den nærmere ved vore Seiervindinger, naar vi benytte dem med Klogskab; vi bortfjerne den ved samme, naar de føre os tilbage til den vemmelige og afskyelige Plan, at udrydde alle saa kaldte tyranniske Autoriteter i Europa. Vore Fiender, som nu have tabt Modet, skulle ved Overvægten af den Skræk, vi indgyde dem, bekomme nyt Mod, Hadet vil igjen give dem Kræfter; denne almindelige Skræk vil forene Folkene med dem. Lader os ikke ansee Sagen fra den urette Side. Naar vi sige, maatte Kongerne omkomme, saa sige vi tillige, maatte Folkene omkomme. Man maa slaae sig igiennem Folk, øgelægge deres Marker, forstyrer deres Boliger, ud ryde deres Ungdom, for at komme til Kongerne. Jmedens Chenier ved Seierfesten i Nærvævelse af flere Kongers Gesantere, som have søgt vor Allance, lod raabe: maatte Kongerne omkomme; imedens han paa denne Maade fornærmede Giæstevenskabet, som skulde have det øverste Sæde i alle vore Fester; raabte et Lem af det engelske Parlament, med samme Galskab og Uforskammenhed, maatte det franske Folk omkomme, Jeg veed, at en Trudsel, hvor skrækkelig den endog kan være, bliver latterlig formedelst Asmagten til at fuldføre den. Men hvorfor skulle Europas alminbelige Uvillie ikke tillige ramme Digteren Chenier og Lord Fitzwilliam, begge Udryddelse Krigens Prædikantere, En Udryddelses Krig, og denne i det attende Aarhundrede, og dog skulle vi komme dertil, dersom vi fulgte et urigtigt System i vore Erobringer. Endnu er det ikke Tid, at give Folkene Friheden; først maa Kierligheden til den blive dem indpræntet. Jkke ved vore Vaaben, men ved vort Exempel bør vi giøre Friheden bekiendt og agtværdig. Vi bør overtyde Nationerne om, at vi ere lykkelige; og skulde de vel see os lykkelige forinden Freden, J Fyens Avertissements Tidender No. 65 spørger en Landmand om Raad imod blaa Pletter paa Molk og Fløde om Sommeren. J Hr. Pastor Vedells Samlinger om Agerdyrkning og Landvæsen, fierde Hefte, Pag. 203, findes følgende desangaaende: Naar Melken undertiden om Sommeren bliver lang, sel, blaa, og Fløden graaeplettet, hvoraf man faaer et stinkende og ubrugbart Smør, saa tages et Stykke Allunaf en Valnøds Størrelse og lægges i Sien, hvorigiennem Melken løber i Botterne, ligeledes et heelt Stykke i Flødebotten, saa skal dette Onde hæves fuldkommen, men stødes og pulveriseres maa det ikke. – Saaledes brugt en 14 Dages Tid, skal man ingen uleilighed meere have af disse blaa Plletter eller Seihed i Meiken, som Almuen almindelig tilskriver Hexer, og anvender derfor utrolige ia urimelige Konster, baade med Koerne og Karrene, Borter, og Spande, men intet hielper. Jeg har ladet Allun saaledes bruge, og befunden en kiendelig Nytte deraf saa Dage derefter. Borup ved Randers den 16de Aug. 1796.