Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-10
Da den unge Greve om Morgenen havde klædt sig paa og aabnede Døren for at gaae til sin Sted, fader, følte han, i det han gik, noget haardt ligge for sine Fødder, han bukkede sig ned og tog det i Mørke op, det var et Mordgevæhr, han ilede tilbage til Kammeret for at betragte det; gjenkjendte han deri en ofte beundret Sjældenhed, som var bleven bevaret som en Familie Eiendom i flere Aarhundrede, en italiensk tveægges forunderlig indfattet Dolk, som en af Baronens adelige Forfædre havde hjembragt fra nogle berømte Toge som et Erindringstegn. Baronens Vaaben stod indæsset paa Klingen, denne Dolk kunde blot Slotsherren have havt i Hænderne, thi den kom aldrig fra ham. Det blev nu klart, for Adalbert at hans Stedfader vilde have myrdet ham om Natten, men at hans Moders Aand maatte have skrækket ham tilbage og Morderen havde ladet Dolken falde og var flygtet. Da min unge Herre nu med tusend Taarer laae og bad med Inderlighed, takkende Gud og Moder kjerligheden for sin Redning og endnu holdt Dolken i Hænderne, kom jeg derind; og da jeg fandt ham i en saa frygtelig Bevægelse, med Mordegevæbret i Hænderne, overvandt jeg al Frygt, og hvilede ikke, førend han havde opdaget mig som en gammel tro Tjener Alt hvad der var mødt ham. Jeg havde dog baaret ham paa mine Arme og den kjære Yngling var jo saa indtagende, som Deres egen hjertenskjære Adalbert Da vi begge havde, beroliget os noget, gik den unge Greve ganske trøstig til sin Stedfader, for at tage Afskeed med ham, thi han ville ikke længere boe med ham under et Tag; men med et græsselig fortrukkent Ansigt stod Antonie ved Døren, vinkede os tilbage og sagde, Baronen er bleven meget syg, han kan ikke tale med Nogen hun tilhyllede derpaa hendes liigblege Ansigt for vore gjennembørende Blikke og vi bortfjernede os stille. Min unge Herre, reed meget tidlig om Morgenen afsted, nogle Dage efter døde Baronen; man troede at han om Natten havde taget Gift." Jmidlertid var Gustav bleven saa bleg som Døden og Amalie tang, i det hun zittrende og grædende foldede Hænderne og skuede med de blaae Øine mod den klare Himmel, da kom Adalbert ind springende i Kammeret og raabte: kjære Moder, hvorfor vil du da saalænge indspærre mig, jeg er jo kommen hertil for at see Dig Amalie sluttede Barnet i sine Arme som om hun vilde beskytte det mod alle Farer og skjulte sit indtagende Ansigt i Mængden af hans blonde Lokker. Adalbert omflyngede den hævende Moder med navnløs Angest; længe bleve Moder, og Barn staaende i tans Omarmelse, da Amalie var kommen til sig selv igjen og faae op, var Kaptainen borte. Paa samme Tid lød Dødnings klokken i Landsbyen, om Natten var Antoni død. Grevinden lod hendes Hytte rive ned og en Træeplantage der anlægge, men intet ville trives paa denne vanhellige Jordbund. Gustav var bleven advaret ved Aandeværdenen; aldrig mere nærmede han sig Amalie: men han forandrede sit Liv og afsagde sine fritænkerske Vildfarelser. Amalie ledsagede hendes Adalbert til Schweitz; af hendes Siel var den nye Kjerligheds, lokkende billede forsvunden, og hun levede nu kunfor hendes Barns Lykke. Den vakre Erhard havde Grevinden taget med, Adalbert var allerede en lykkelig Mage da han og Amalie tillukkede den meer end hundrede aarige Oldings Øine, som med et blidt Smil indsov i Herren. Amalie velsignede den Redeliges Støv, thi hun vidste vel, at han havde været hendes Skytsengel. Guds Veie ere skjulte og dunkle, men hans Villie er klar. Hilmine v. Chezy,