Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-10-07
Endnu kalde vi det Land, i hvilket vi paa en Plet Jord fødtes, og saae første Gang Dagens Lys, vort Fædreland. Det er dette snevre Begreb af Fædreland, som har, halv af Egennytte og Herskesyge, halv af Frygt, smeddet den ulyksalige Axe, om hvilken Politiken har i Aartusinder dreiet sig, og som har deels udslettet hele Folkeslag af Nationernes Tal, deels overøst de tilbageblivende med utænkelige Ulykker og Elendigheder. Jkke at tale om, hvad der er skeet for Romernes Tid; men disse, hvad gjorde de, hvormange Folkeslag udslettede de, hvormange herlige Stæder ødelagde de, især Karthago og Korinth, hvor tør nægte, at den Fædrelandskjerlighed, som virkede dette, var skiændig, og de Folkeslag, som de lode blive tilbage, dem underaagede de, dem plyndrede de, og førte utallige Ulykker og Elendigheder over dem. Hvor rystede ikke Franskmændene hele Europa og bragte over det saamange Ulykker og Elendigheder, som endnu svier til Regenterne og Folkene. ingen tænke at dette var Virkning af Friheds kjerlighed, thi under Napoleons Despotisme vare de vel ikke mere frie end Tyrkerne ere det; det var deres Ladrelands Ære, som drev dem. Mon det ikke gaaer ligesaadan til med enhver Nation, som overgaaer alle andre enten i Jndustrie eller Magt, eller i Landstrækning og Folketal, alle andre Nationer maae bøie sig for dem, maae, hvis ikke Frygt holder dem tilbage, tjene til at forøge slige Nationers Fædrelands Rigdom, Magt og Ære. Men dersom dette ikke kan nægtes at være en sørgelig Sandhed, dersom det tillige ikke kan nægtes, at Menneskenes mindre Fædreland er kun en liden Deel af deres større Fædreland, og at hver Deel af et Heelt maae være underordnet det Hele, da vil det ei heller kunne nægtes, at Menneskernes Forhold til deres mindre Fædreland bør være aldeles underordnet deres Forhold til deres større Fædreland, dette vil sige, at Menneskene bør saaledes afværge deres mindre Fædrelands Skade og fremme dets Gavn, at de ikke fornærme nogen i deres større Fædreland; ja at de endog afværge efter Evne deres større Fædrelands Skade, og fremme dets Gavn. Denne Sandhed erkjendte Kongen af Danmark, da han var iblandt Regentere den Første, som ved en Lov, forberedte Negerslaveriets Ophævelse. Tydskland har ligeledes Regentere, som vise ved Velgierninger, som de uden al egennyttig Hensigt lade tilflyde de saa mishandlede Grækere, at de ogsaa erkjende denne Sandhed. Kun under denne Betingelse er Menneskenes Kierlighed til deres Fædreland roesværdig og elskelig. og stemmer overeens saavel med Religion, som med Fornuft. For dernæst at kunne tænke sig tydeligt hvad Fædrenelandskjerlighed er, maa man først tænke sig ikke alene hvad Kjerlighed er, ikke den Kjerlighed, som er en Virkning af Sandselighed; men den, som er en Virkning af Fornuft; men endog tænke sig de nødvendige Virkninger af slig Kjerlighed. Naar vi Mennesker lære at kiende noget, som er i sit Slags fortrinligt godt, da tiltrækker sligt et fortrinligt Gode sig vor Opmærksomhed, vor Tanke, vort Sind, og i Forhold til sligt et Godes Yoverlighed, vort hele Væsen, og vi føle Glæde ved denne Tiltrækning. Denne Glæde, som vor Siel føler, naar et nyderligt Gode tiltrækker sig vor Opmærksomhed, vor Tanke, vort Sind, er det, som vi kalde Kjør lighed, en Virkning af Fornuften. Det er glædeligt at tænke sig, hvorledes Kristendommens Hovedbud stemme saa aldeles overens med Menneskets fornuftige Væsen, fordi Gud, som det allerfuldkomneste Væsen, maa allermeest tiltrække sig Menneskets Opmærksomhed, Tanke, Sind og Væsen, og Menneskets Siel finde i denne Tiltrækning allerstørste Glæde; derfor er det at Gud skal elskes over Alt. Af samme Aarsag skal hvert Menneske elske hvert andet Menneske, som sig selv, fordi af alt det, som er synligt paa den hele Jord, er der intet, der er saa ypperligt som et fornuftigt Menneske i legemlig Skabning, Slig Kierlighed maa nødvendig frembringe hos Mennesket, som et fornuftigt Væsen, Virkninger, men disse Virkninger maae være forskiellige i Forhold til det elskede Formaals Fuldkommenhed eller Ufuldkommenhed. Den, vi elske, paa den tænke vi ofte, med den tale vi gierne, gjøre med Lyst hans Villie, ugjerne imod hans Villie. Disse ere nødvendige Vil ninger af Kjerlighed til Gud, som er, uden at Mangel, det allerfuldkomneste Væsen; det Menneske, hos hvilket denne Kjerlighed findes Sandhed, tænker ofte paa Gud, taler gjern med ham i Bøn, gjør med Lyst hans Villie, ugjerne handler det imod hans Villie. Ville vi dernæst see Virkningerne af fornuftig Kjerlighed til et ufuldkomment elsket Formaal, da behøver man blot at agte paa Vickningerne af fornuftig Kjerlighed til sig selv, en ler, hvis man maatte være bange for at betragte sig selv saa nøie, da blot agte paa, hvilke Virkninger Kjerlighed til et elsket Barn maae nødvendigviis frembringe hos en fornuftig Fader Naar slig en Fader seer hos sit Barn det, som er elskeligt, mon han da overseer det, som en Mangel hos Barnet, det gjør han ikke, hvis han er fornuftig, og vil bevare sin Kierlighed til det og ønsker at see det lykkeligt. Naar det Eiskelige som han seer hos Barnet, glæder ham, men ikke de Mangler, som han tillige seer hos det samme Barn, formindske hans Glæde og bedrøver ham, paa det derfor at hans Glæde over det, som er godt hos Barnet, maae vorde store hans Bedrøvelse over det, som er Mangel hos det, maa vorde mindre, arbeider han af al Enne paa, at det Gode, som er hos hans Bar maa altid forøges, det, som er Mangel hos det, altid formindskes. Disse ere de nødvendige Vick ninger af fornuftig Kierlighed til et ufuldkomment elsket Formaal. For dette anvendes paa Fædrelandskjerlighed, og paa dens nødvendige Virkninger, bor forud anmærkes, at ved Fædreland bor forstaaes ikke alene den Jord, som Menneskene behør, men tillige Menneskene selv, som beboe Jorden, de Love efter hvilke de regjeres, den Regent som giver Lovene og lader dem fuldbyrde, fordi den som elsker i Sandhed sit Fædreland, maa nødvendig ogsaa elske dets Mennesker, dets Love, dets Regent. Fremdeles bør forud anmærkes, at alt hvad som er Menneske, endog det ypperste, er ufulkomment og har Mangler, saalænge det beboer den jordiske Hytte Legemet; ligesom alt det, som er Menneskers Værker er ufuldkomment, samt at vort mindre Fædreland er, tilligemed dets Mennesker, underordnet det større, ligesom det mindre Fædrelands Love, bør være underordnede det større Fædrelands Love, hvilke Naturen har indskrevet i alle dannede Menneskers Hjerter.), og det mindre Fædrelands Regent underordnet den eneste allerhøieste Regent over det Hele, eller den hele Jord Fædrelandskjerlighed er, efter dette, den Glæde, som et Menneskes Siæl føler, naar det, som er ypperligt i dets Fædreland, tiltrækker sig dets Opmærksomhed, dets Tanke, dets Sind og hele Væsen. De nødvendige Virkninger af slig Fædrelandskjerlighed ere: At det Menneske, som har den i Hjertet, gjør sig bekjendt, ikke allene med det, som er i dets Fædreland ypperligt, men ogsaa bekjendt med dets Mangler. At dets Siel glæder sig ved det, som er i dets Fædreland ypperligt, men bedrøves eller sørger over dets Mangler. At det, uden i nogen Maade at fornærme det Forhold, i hvilket det staaer til det større Fædreland, arbeider af al Evne paa at forøge det, som er ypperligt i det mindre Fædreland, og at formindske og afhielpe dets Mangler. Rom. 2. 16. Hebr. 8, 10. Men af denne Fædrelandskjerlighed og af dens Virkninger maa nødvendig følge, at den, som elsker i Sandhed sit Fædreland, 1.) adlyder villig sit Fædrelands Love, om det endog maatte synes ham, at de kunne være bedre, og hvis han fornærmes, ikke tager sig selv til Rette, men lader Lovene tildeele ham Ret, fordi kun ved Lovenes Overholdelse og Efterlevelse bestaaer og bevares Fædrelandets Held og Lykke. 2) ikke søger at indtrænge sig i nogen Stilling i Livet, eller i noget Embede, til hvilken eller til hvilket han ikke har enten Duelighed eller Lyst; thi i begge Tilfælde udretter han ikke det Gavn, han paatager sig at udrette; Fædrelandet taber da dette Gavn, og det saaledes tabte Gavn formindsker det Gode, forøger Manglerne i Fædrelandet. 3.) Saalænge han har Evner og Kræfter til at udrette Gavn for sig og Andre, og derved at opholde sig, forlanger han intet andet af Fædrelandet, end Lovenes Beskyttelse i den lovlige Brug af sine øvede Evner og Kræfter, og i Besiddelsen og Nydelsen af det saaledes Erhvervede; samt, hvis han er i Fædrelandets Tjeneste, en Løn, som staaer i Forhold til hans Arbeide og Stilling i det borgerlige Samfund, fordi, dersom enhver vilde forlange andet, eller mere, end dette, da maatte Fædrelandet ødelægges og ei beholde noget tilovers til dem i følgende Post. 4) Først da, naar han er ei istand til at arbeide i sin Stilling eller i sit Embede mere, forlanger han af Fædrelandet kun saameget, som svarer til det Gavn han har udrettet, til den Stilling i hvilken han har staaet, til den Trang han virkelig har, og som udfordres til et nødtørftigt, men dog anstændigt Ophold. Dette kan Fædrelandet taale, hvis det i foregaaende Post Anførte følges, af dette vil Fædrelandet ogsaa have saavel Ære, som Gavn. Den, hos hvilken disse Stykker findes, har uden Tvivl Fædrelandskjerlighed i Hjertet, skjønt den ikke høres fra hans Læber; ligesom den hos hvilken disse Stykker savnes, har uden Tvivl, Hjertet tomt for Fædrelandskjerlighed, skjøndt hans Mund og den flyde over af den.