Corsaren, 1843-05-12
Kunstudstillingen. Skulde vi skrive en "kunstphilosophisk" Jndledning efter Wiborg i "Journal for Kritik" eller en slet og ret philosophisk efter Hagen i "Fædrelandet" eller en slet philosophisk efter Begge? – det var Spørgsmaalet og i Sandhed et vigtigt Sporgsmaal. At skrive en Jndledning foran en Kritik er det samme som at romme sig før en Tale, og i vor Tid, der selv er en Jndledning, ere Jndledningerne blevne til selve Artiklerne: Man rømmer sig en Times Tid, hvorpaa man siger: "Mine Herrer, Demaae undskylde, nu er jeg hæs". Følgelig have vi skrevet en 7-Spalters Jndledning, men, forat gjøre det let for Læserne at springe den over, springe vi den herved selv over. Vi begynde derfor strax, ligesom de andre Blade, med Thomsens Malerier. Thomsen har det Held, at man nodvendigviis maa omtale ham, og det Uheld, at det er for hans Feils Skyld, fordi man nemlig i hans Arbeider seer med de blotte Øine de samme Mangler, som man hos de Andre kun kan see ved Hjælp af gode Glas. Hr. Thomsen er altsaa et omvendt Jdeal. J Maleriet "Gerdas Elskov" (Nr. 388) har han billedlig fremstillet de Ord af Oehlenschlægers Digt: "Og en forunderlig Jld opsteg af Vandet til Hjertet ømt hun stirred og sukked o Freir? Gerda staaer bøiet over en Steenkumme, der forestiller Kilden, i Baggrunden sees en Mandsperson. Det er hele Maleriet. Kilden see vi, Gerda see vi; men Jlden, som man først leder efter, naar man har læst Underskriften, see vil naturligviis ikke, af den Grund, at det ikke er en Jld, som kan males. Den maa altsaa underforstaaes. Kunde saa Hr. Thomsen ikke hellere ladet os underforstaae hele Maleriet? J Grunden er det nu en Feil af ham, at han ikke har malet Jlden med. Ved Maleriet; er den poetiske Tanke allerede materialiseret, han burde have fortfaret consequent, saa havde han i alt Fald kunnet udgive det for en Parodi, sor en "ny Maade at læse Klassikerne paa". Saaledes som det nu er, fremkalder han netopdet samme Jndtryk derved som Andersen ved at have bragt "Agnete og Havmanden" og Borgaard ved at have bragt "Undine" paa Scenen. Til denne Skole slutter sig Rosents Maleri "der Erlkönig" (Nr. 216). Det er Digtet om Faderen, der rider i Natten med sit Barn; Barnet seer Elverkongen, der vil tage det, og søger ængstelig Hjælp hos Faderen, som Jntet seer, men med uhyggelig Ængstelse sporer sin Hest for at naae Hjemmet. Da han kommer hjem, har Elverkongen taget Barnet: det er dødt. Kunstneren maatte altsaa, naar Sligt absolut skulde stilles for vort legemlige Øie, have malt Elverkongen, stjærende Sjælen med en Kniv (eller ogsaa med en Sax) ud af Barnet i Faderens Arm. En lille Kamp maatte finde Sted mellem ham og Faderen, og, hvis denne ikke vilde give efter, kunde han skjære Sjælen ud af ham med. Saa var der dog kommet en vis Naivitet ind i Maleriet ligesom i det gamle tydske Drama: "Skabelsen", hvor Gud fører alle Dyrene frem for Adam, og følgende Samtale da opstaaer mellem denne og Gud: "Adam. Alle scherzen mit einander, so mögt i auch gern seyn selbander. Gud. Adam, sey nit so ungescheut, bis d. Nacht kommt ists noch weit, sobald i 32 Mittag gessen han, will i weiter denken dran, i will dich gewis nit vergessen. Adam. Nun, so segn euch Gott 's Mittagessen." Saaledes som Hr. Rosent har malet Scenen, er den ikke Andet end "blauer Dunst". Men det egenlige Thomsenske Maleri er hans "Jesus lærer i Templet", der er det omtalte "ompendte Jdeal" for Adam Müllers "Christus velsignende de fire Evangelister" og Gertners "Jesu Besøg hos Marthe og Marie". Det er temmeligt vanskeligt at male Christus. Dersom der er Noget, vore Altingemalende Malere ville indrømme os at være umaleligt, saa vil det være Guddommen, følgelig er det særdeles vanskeligt at male den Forening af Menneske og Guddom, der udgjør Christus. Det Høieste synes den at have naaet, der fremstiller os Christus i en Stilling, der aander en saadan Ro og Majestæt, at vi knap vove at kaste et Blik paa hans Ansigt, og at, hvis vi dog betragte Ansigtet med et stjaalent Blik, dette da blot ikke forstyrrer, Jndtrykket. Gertner og endnu mere Adam Müller har opnaaet dette. Drapperiet opholder Blikket og Tanken fra at søge menneskelige Lemmer, Stillingen antyder guddommelig No. Omgivelserne vise os, at de føle Guddommens Nærhed. Men lad os i Forveien have seet Thomsens Maleri. Jesus staaende halv nøgen, kun iført en Skjorte med guldbroderet Krave, med et Ansigt, hvorved Enhver spørger: "Hvem er det dog, det ligner?" og som for Mange synes i at have Lighed med Kongelig Skuespiller Manssius, saa at man endog mistænker Kunstneren for at have taget ham til Model til Frelseren. - Lad os efter at have seet dette, sige vi, betragte hine to Malerier, og vi ville gjøre Sammenstillinger, vi ville tænke paa Benene, Thomsen viste os, og som her ere skjulte, paa Skjorlen, som formodes indenfor Talaren o. s. v. Nr. 367 forestiller "Flygtende Polakker" af Friedlænder. Bagved staaer en ung Mand med et i Sandhed fortvivlet Ansigt. Foran ham sidder en gammel Mand, der folder Hænderne med et Ansigt, der synes at sige: "Herregud! Koster Smørret nu 2 Mk. Pundet?" Ved Siden af sidder en Kone og giver sit Barn Die, med et Ansigt, der synes at sige - Jngenting. Nr. 336. "Hagar i Ørkenen" af Reinholdt. En Egn, bedækket med frisk og saftigt Græs. Hagar ligger ved Foden af en lille Høi. En Engel kommer og viser hende, at en Bæk løber tætved hende. Man bliver ordenlig forbittret paa Hagar og spørger: Hvorfor kunde hun ikke selv lukke Øinene op og see den? – Man opdager ligesaa lidt Moderkjærligheden, Fortvivlelsen i hendes Ansigt som Ørkenen i den frodige Egn. Nr. 374: "Scene af Axel og Valborg" C. Lehmann. Naar Hr. Lehmann siger, at Manden med Kappen og Knebelsbarterne er Axel og Damen med Camailen Valborg, saa ville vi troe det, skjøndt vi ellers vilde antage, at det var Signor Rosst og Signora Mazza. Theaterfolk kan man i alt Fald see, at de ere.