Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-09-08
Et Ordsprog, som i det almindelige Liv bliver ofte brugt uden Eftertanke, men endnu oftere uden at have prøvet Aarsagen til den Utaknemmelighed, man klager, over. Uden foregaaende Velgierning, kand man ikke forestille sig enten Tak eller Utaknemmelighed. Den første følger. naturligviis, naar vi erkiende det sande Gode, vi af andre oppebære; den anden derimod sædvanlig, naar vi lære at kiende det skindbare Gode, hvorved vi enten af os selv eller af andre en Tid lang bleve forblindede. Om den forskiællige Utaknemmelighed, en Last, der ikkun har Sted blandt de sletteste, tale vi ikkun her. Jkkun Ordsprogets Taknemmelighed vil vi anvende nogle Minuter paa at betragte. Denne er ikke saa ond, som den synes, og om end Verden siger: Utaknemmelighed er min Løn, saa bliver Aarsagen mestendeels paa dens Side siælden paa Utaknemmeligheds eller den Utaknemmeliges: den store Lærremæsterinde, Erfarenhed, lærer os dette. Det unge Menneske, som af sin Fader, blev ført paa Dydens Vey, vil, naar Lasters lokkende Blændeverk, paa hans Vandring igiennem Verden, søger at føre ham paa Afveye, dog omsider erindre sig den Lærere, der viiste ham paa Lyksaligheds Spor, og naar han formedelst hans vise Lære har overvundet Fristelserne, udraabe: Tak være min Fader, at jeg beholdt Seyeren, og Faderen vil aldrig see sin Søn utaknemmelig thi han kiender, han føler det Godes Værd, der spiirede ud af det han lærte ham. Gandske anderledes er det med den Utaknemmelighed vi taler om: den viser sig i adskillige Skikkelser, er siælden det, hvad den synes at være, i visse Tilfælde en Frugt af Fornuften, ja ofte den ædle Dyd Taknemmelighed selv. Lad Exempler oplyse og bevise det jeg siger. Du min Ungdoms store Lærere, du som i dine Tanker allerede skinner iblandt Stiernerne, som Himmelens Glands, hvorfor beskylder du mig og alle dine Lærlinge for Utaknemmelighed, have vi ikke lydig fulgt alt det, du lærte os, inddrak vi ikke begierlig al din Visdom, gav du os ikke selv det Vidnesbyrd af muntre Hoveder, haabefulde Discipler, Du var den Gang ligesaa tilfreds med os, som vi med dig. Hvorfor kalder du os utaknemmelige? Hør, og lad Skamrøde bedække dine Kinder, Jkke Dage - Maaneder og Aar har du ved din Underviisning frastiaalen os, opfyldt vores unge Hierter med Svagheder, og sat os i den sørgelige Nødvendighed at sukke: Ach kunde vi igienkalde disse forlorne Aar! Til Lykke have vi dog ikke gandske forloret dem, men ved megen Møysommelighed og mange søvnløse Nætter kaldet. den tilbage. Tilstrækkelig nok have vi, med vor Sundheds Forliis, betalt din Uvidenhed. Hvad for Tak ere vi dog altsaa skyldige, Sig længe nok og føel det: Utaknemmelighed er Verdens Løn. Du har fortient den. Damon anvender sine medfødde og erhvervede Talenter, sin fordeelagtige Skabning, sin smigrende Veltalenhed, sine Rigdomme, paa at forføre Magda lerne fra Dydens Vey. Jntet er forskostbart for hans Gudindes Alter: en gylden Regn fylder alle Offer=Karrene. Fra Morgen til Middat giennemdufter hans Virak Tempel, og tusende nye Velgierninger følge paa tusende forbigangne. Hensigten opnaaes. Alting er Glæde, alting er Lykke, alting er Tak og hans Ædelmodigheds Lov opfylder Luften. Men snart bliver Vellystens sø