Den Vest-Sjællandske Avis, 1825-02-04
Nordpol-Expeditionen. Det er bekiendt, at et af de Skibe, som hørte til Nordpol Expeditionen i Aar, nemlig Griper, kommanderet af Capitain Lyon, er kommet tilbage med uforrettet Sag. Nu er der udkommet en udførlig Beretning om denne Reise, som i det væsentlige er af følgende Jndhold: Griver forlod Strømnes den 1ste Juli 1824, og naaede Høiden. af Cap Chidler paa Labrador Kysten den 2den August, hvor det sat tre Dage fast imellem Drivisen; det blev saa meget opholdet derved, at undertiden maatte Proviantskibet (Snap) tage det i Slæbetouget. Fra Cap Chidley maatte Griver styre mod Norden til Øen Resolution, da Jismarkerne spærrede Veien til Hudsons=Strædet. Med stor Anstrængelse lykkedes det Capitainen at arbeide sig vestlig frem til de Vildes Øer (Savage-Islands) hvorfra man kunde see Øerne Salisburg og Not, tingham, man kunde ikke anstille sikkre Jagttagelser om dem; nogle Baade med Jndfødte seilede Skibet imøde, der vare Esquimaner af samme Race, som man har truffet paa de forrige Reiser; de fik mange Foræringer, og syntes at blive meget fornøiede. Fra Salisbury-Øen styrede Skibet til den sydlige Punct af Southampton-Øen og kom derved ind i en stærk Strøm (For-Canal og Six T. Rove's Velcomes=Strædet) hvor man nær havde lidt et Skibbrud. Man fandt Øen Southampton temmelig nøiagtig aftegnet paa Kortet; paa Sydvestkysten af denne Øe blev Griver nødt til at gaae for Anker; men det mistede et Anker ved et Vindstød. Naar det var Ebbe saa var Havet saa lavt at Roret stødte mod Grunden, det stod her fast den 1ste September. Saasnart Veiret blev bedre seilede Griver hen til Sir T. Roves Velcomes=Strædet; men ved en heftig Norden Vind blev det drevet ind i Hudsons-Strædet. Ved Vedholdenhed og ved at benytte ethvert gunstigt Vindpust naede man Fullarton, der kan betragtes som en Forpost, Man vilde nu seile ind i Wagersund, hvor man endnu var 60 Engelske Mileborte fra Repulse Bugten, hvor man skulde overvintre. Kysten paa det Amerikanske Fastland var saa fuld af Klipper og saa farlig, at man var nødt til at gaae tilbage til Southampton-Øen, istedet for at komme til Repulsebugten. Floden drev Skibet lige imod Sydvest. En heftig Storm med Snee overfaldt her Skiber, man kastede tre Ankere og søgte at holde sig fast saa godt som det kunde gaae an; Bølgerne sloge med stor Voldsomhed imod hinanden og trak alting over med en tyk Jsskorpe, saa at Seilene og Tougværket frøs sammen. Sneen faldt saa tæt at Mandskabet maatte opbyde alle sine Kræfter for at holde Dækket frit. Søen drev Jsstykker imod Skibet og flere Toug bleve skaarne over. Vinden og Sneen bleve stedse værre; man søgte at holde Skibet fast ved tre Ankere; men i een Nat gik de alle forlorne; Faren steeg til det høieste, og man frygtede hvert Øieblik for at strande. Jmidlertid bleve ingen Forsigtigheds Forholdsregler forsømte; Nødseglene bleve lagte til Rette endskiøndt det var saa mørkt, at man ikke kunde see Haanden foran Øinene; dertil kom endnu at man slet ikke vidste i hvilken Retning man blev drevet, da Magnetnaalen ikke dreiede sig, saa man maae have været ligeover eller nær ved den maanetiske Pol. Da man bemærkede at Havet blev stedse dybere, saa maatte man antage at Vinden blæste fra Landet. Endelig lod Solen sig see, og om Natten ogsaa Stiernerne, hvilke man ikke havde seet i flere Dage; man var kommen ud af Velcomes Strædet, og befandt sig under 65 30 nordlig Brede. Man havde ingen flere Ankere, men havde dog fattet den Beslutning, naar det var nogenlunde mueligt, at naae til Chesterfield-Øen eller sydligere, for at overvintre Man søgte med al muelig Anstrængelse at naae til den Amerikanske Kyst; men da man saae sig dreven ned til Grundene i Hudsons=Bugten, saa bestræbte. man sig for at naae til Øen Salisbury, og haabede at man skulde faae nogle gode Dage for at istandsætte Skibet; men Uveiret varede ved og man kunde neppe beskiærme Skibet imod Jisstrømmene. En Mængde Jndfødte kom i deres Baade, og ombyttede deres Klæder med Jern og Vaaben. Det slette Veirs Vedvarenhed, Skibets, Officerenes og Mandskabets maadelige Tilstand, som denne Gang havde lidt meere end nogensinde tilforn, den fremrykkende Aarstid og hundrede andre Grunde bestemte Capitain Lyon til at forlade Hudsonsstrædet, endskiøndt det var en farlig Reise paa 800 Mile. En rask Vind drev Skibet nu til Davisstrædet, som ligger 150 Engelske Mile fra Øen Resolution, lykkeligviis blev Vinden gunstig og befordrede Reisen hiemad. Endskiøndt denne Reise ikke befordrede Opdagelsen af den nordvestlige Passage, saa er den dog derved bleven interressant, at vi ved den ere blevne bekiendte med besynderlige Phoenomener ved Magnetnaalen. Compasserne begyndte at vakle og vise forskielligt fra hinanden, dengang da man ankom til Savage Øerne, og saasnart man seilede længere hen mod Vesten, saa blev Compassets Gang meget ujevn og tilsidst blev det næsten ubrugeligt. Dengang da Skibet kom til Sir T. Roves Velcomesstrædet, saa forandrede Naalene slet ikke deres Stilling; men bleve staaende hvor man fatte dem. Skulde Capitain Parry finde en Giennemfart igiennem Prinsregent=Strædet, saa er det formedelst Jsensuregelmæssige Driven meget at befrygte, at han aldrig igien vil kunne komme ud deraf. Skibet Griver mødte flere Hvalfangere, som ikke havde faaet nogen betydelig Fangst, nogle havde slet ikke faaet noget, andre i det høieste kun to Fiske.