Københavns Adresseavis, 1786-07-25
Den til Fredagen den 28 Julii berammede og bekiendtgjorde 4de Auction over Huset Nr. 272 i Peder Madsens Gang, bliver ikke foretaget, men ophæves indtil videre. Til Danmark yngre Søekrigere. Skiønt hver som elsker Dannebroges Ære, Og kiendte dybt begrædte J immer dig, Maa føle meer end Digteren kan lære i sorte Elegier ved dit Liig; skiønt jeg altsaa veed det er forgieves Dog Dog strømmer Sorgelangen - thi den er Ey i min Magt - men fra en Barm som hæves Af Kummer, styrter mine Følelser. Og Brødre, kun til eder kan jeg vende Den smertefulde Sang - kun J forstaae Min Sorg - Kun vil være mig til Ende, pryt, som Hymner, mine Klager gaae. O samler eder og mig - lad os kalde Vermodig hans Erindring frem - enhver Jstemme ham sit Hiertes Sang - og alle Eenstemme at han var vor Taare værd! Ach raaber hiin: Han var vor Kredses Støtte; Hvo vidste saa med suild og sikker Haand, Og roligt Mod mod alle Sted at knytte Vort uopløselige Broderbaand! Og hiin: Hvo kunde det, Hvor hang vort Hierte Saa uindskrænket til, Hvo kiendte vi Som han, der blot ved Kraft og Adel lærte En Hær af Ligemænd at agte sig Ja, sukker hiin, jeg mindes end med Glæde Da første Gang det første Hæders Lod Faldt strax paa ham - hvor hver som var tilstede, J taus bifaldende Forundring stod. Hist trænger giennem Kredsen sig en anden: Han var min Ven; men slig en Trofasthed, Slig Uomskiftelighed, selv paa Randen, Af Død og Afgrund, traf jeg ingen med. Ach - tiler hist en anden - lad mig tale; Thi jeg har taalt hans mindste Aandedræt Veg fulgte ham i Livets trange Dale, Skyggen følger Mennesket, Som Rygtet. - Eviggodhed skienker Ach han var herlig. Vor ringe Jord kun sielden slig en Mand Hans Siæl var stor og lys og uden Rænker, Hans Hierte høyt, og reent som Kildens Vand! Og henrykt elskte han sit Kald - hans Øye Var Flamme - Lynild var hans raske Sprog Naar han beskrev dig - underlige, høye Og aldrig overvundne Dannebrog; Og naar han klog paa hine Orlogsdage, De stolte Dage - Danmarks gyldne Tid! Mod disses Færd snart førte ærlig Klage, Snart frydte sig ved enkelt herlig Jld; Naar ved sin jevne men nervøse Tale, Han lokkede de store Forsæt frem J hver en Barm - og bad os ey forhale, Og tvang os til at flux begynde dem: Da Venner, og da foer, som Glimt fra Randen, Af Skyen, i vort Hierte himmelsk Jld Da steg vort Mod - da fore vi hinanden Og Fædrelandet nye Løfter til Ney - raaber hist en anden - jeg har levet Blant stolte Menneskeer - men denne veed Jeg havde ingen Lige - der stod klarlig skrevet Midt blant hans Tindinger: Retskaffenhed Men Sangen stiger - Sorgens Toner vandre I Hymne=Gang - Tie vilde Muse med De Raab, som hørtes fra de mange andre, Og nævn kun Taarene, som alle græd. Ach de er grædt - det var ey konstig Jammer, Som den der stundom sees ved Kongers Liig; Men bitter Graad, som naar Lynstraalen rammer J Venners trygge Favn en Elskelig. Saaledes Brødre - Musen har i fierne Halvsecte Syn alt viist mig det - saa vil Vor Sang foreenes, naar vi atter gierne, Fra Havet kaldte, samles ved vor Jld. Naar midt i Vintrens Kuld skarp Norten kuler, Og vi ved Ovnens lune Flamme froe, Fremdrage Mindet af vor Danmarks Jueler Og andre Helte, stolte, frie og troe, Da skal vi ofte tale og vor Vimmer; Vor Glæde skal da, som Magnetens Naal, Omdreye stundom sig - men skarp og immer Skal den dog pege mod vort store Maal. Men Eder Dannemænd, som uforkrænkte Bag Flaget - elske, men en føre det; J, som udgjør i Et - den Gud vi skienkte Med Navn af Fædreland - vort Aandedræt Til Eder vender sig dybt beyet Tonen, (Thi Dansk var altid Dannebroges Søn, Og Majestæten saae han i Nationen. Jfald J hør min Sang, med denne Bøn O troer mig? – thi da Minde=Sangen lyder J disse Dage ved hver Usels Liig, Maa vi advare om den Graad, som flyder, Er Sandhed eller leyet Digter=Svig; Men troer mig: at den Elskede vi savner Var sielden - var - om ey jer Taare værd - Dog jer Erindring, Tiden, som omsavner Os alle - skal oplyse dette meer Sneedorff. Æreminde efter Jomfr. Bir gitte Charlotte Brandt, død den 17 Julii, i sit 22 Aar. Hvor slibrig og uvis er ikke Livets Bane? Da Døden intet Kiøn og Alder her vil skaane; Thi den for nyelig tog fra os en Broder Brandt, En Søster strax derpaa, som rosenhvid, hensvandt De begge Sundhed nød, saa Deres Ungdoms Alder Om mange Aar gav Haab; men ach Dem Døden kalder, Fra os saa snart, at vi heraf maae dette troe, Vi ikke her men hist kan finde varig Roe. En Moder forgende, tre Søstre det vel smerter, At see to Sødskende bortdøe; men deres Hierter, Af Troe og Haab opfyldt, til Lykke ønsker Dem: At De i Troens Strid til Kronen trængte frem. Ulykkelige Hændelser.