Viborger Samler, 1834-02-27
J "Mahl. f. geb. St.", af 13de f. M., læses i en større Artikel om Nordamerika, følgende interessante Notits om den Jtaliener, der havde stiaalet Prindsessen af Oraniens Diamanter: "Denne berygtede Diamanttyv havde ogsaa begivet sig til Amerifa, hvor Jngen spørger den Fremmede om Pas eller Certesicat, og som er et sædvanligt Tilflugtsted for flygtende Forbrydere og Lykkeriddere. Paa Overfarten blev Jtalieneren, ved sine Reisefællers Samtaler, bekjendt med nogle amerikanske Toldindretninger, saasom den strænge Visitation den overordentlig høie Told paa Diamanter og del., hvilke tyktes ham meget ubeqvemme i hans Stilling, da han saaledes neppe kunde have Haab om, ubemærket at bringe sin Rigdom i Land, og Tyveriet havde rygtet sig vidt omkring og Smykket var beskrevet i mange Aviser. Da Skibet landede ved Newyork, skjulte han Smykket, saa godt han kunde, paa sin Krop, sprang i Land under det første Virvar og ilede hen paa et Gjæstgiversted. Bestyrtet, som om Retfærdigheden, var ham i Hælene, traadte han ind i Gjæsteværelset, rakte Værten et Par smaa Æsker, bad ham gjemme dem for sig, og løb igjen tilbage paa Skibet. Tilfældigviis sad en Toldbetjent i Gjæstestuen, der lagde Mærke til hvad der passerede, og strax ahnede et Smugleri. Han bragte derfor Værten og dennes Depositum hen paa Toldboden, Æskerne bleve aabnede, og man gjenkjendte strax Smykket efter Stik brevene. Da Jtalieneren saae sin Skat tabt, gar Fortvivlelsen ham Mod; han tog sig en Advocat, gik ud paa Toldboden og forlangte at fortolde sine Juveler. Dette blev ham afslaget og Varene erklærede for konfiskerede. Nu kom det til en Proces, der varede længe, gjorde megen Opsigt, og af den nederlandske Consul meldtes til Haag. Den derværende Regjering sendte strax en Commissair til Newyork og forlangte Smykkets og Tyvens Udlevering. Processen antog nu en anden Characteer og blev bragt for Congressen i Washington. Denne erklærede Jtalienerens Udlevering for lovstridig. Men langt vidtløftigere vare Underhandlingerne angaaende Smykket. Amerikanerne ansaae, det som Contrabande, for god Prise; derimod protesterede endnu bestandig Jtalieneren, og hans Advokat paastod, at Striden derom var en Privatsag imellem Jtalieneren, og Prindsessen, som ikke hørte herhen. Desuagtet var man tilbøielig til at erkjende Prindsessens Ret; men man vilde holde Smykket tilbage som Pant, indtil en ældre Fordring, de forenede Stater endnu havde paa Holland, var liqvideret. Den nederlandske Commissair kunde ikke indrømme dette, fordi Smykket som Privateiendom ikke havde noget at bestille med Stet anliggender; til Slutningen blev Jntet afgjort, og Commissairen, reiste til Newyork for derfra at indskibe sig til Enropa. Jtalieneren begav sig ogsaa til Newyork, steeg trodsig af paa det samme Gjæstgiversted, hvor Commissairen boede, og tog sin Kone til sig, der imidlertid var reist efter ham over Havet og vel ikke meget glædede sig over den Vending, Sagerne havde faaet. Commissairen beklagede sig hos Gouverneuren, og denne, oprørt over Tyvens Uforskammenhed, lod ham paa Stedet tage ved Vingebenet, bringe ombord paa et Amerikansk Skib og, under Ledsagelse af en Constabel, indskibes med Commissairen til Amsterdam. Dette var nu vel en Egenraadighed og en aabenbar Krænkelse af Loven, men man fandt sig der, og det faldt Jngen ind i ringeste Maade at holde sig op derover, uagtet Aviserne Dagen efter, ganske tørt, uden al Commentar, forelagde Publicum Sagen. Saaledes kom Diamanttyven til Holland. J Klosteret Eschingen begrov Man for ikke længe siden en Munk, og hensatte Kisten i det sædvanlige Gravcapel. 14 Dage derefter skulde nok en Mund begraves, og da Man borttog Stenen, som tildækkede Nedgangen, fandt Man Liget af hiin liggende paa Steentrappens øverste Trin. Den Ulykkelige var vaagnet af sin Afmagt og havde slæbt sig hen til Trappen, for at raabe eller løfte Stenen fra. Det Første havde Jngen hørt, det Sidste lykkedes ham ikke; og saaledes maatte han døe Hungersdøden. Hans Tænder sad endnu fast i den venstre Arm, der var frygtelig sønderslidt.