Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-07-25
Fædrelandet. Af den Tale, hvormed den kongl. Commissarius, Conferentsraad Ørsted, aabnede Stænderforsamlingen i Roeskilde, meddeles her følgende Uddrag: Den faste Tillid, Kongen har til hvad der kan udrettes ved den frie Raadgivning og gjensidige Meddelelse, der foregaaer i Stændersalene, og derfra gaaer ud til Kongen og Folket, giør, at han ikke kan erkjende hvad der af Enkelte daglig forkyndes om en dybt og almindelig følt Trang til ved nye, vor Statsforfatnings Væsen ophævende Former at begrændse den kongelige Magt, en Magt, der iøvrigt, skjøndt den kaldes absolut, dog ikke er bleven udøvet paa en absolut Maade; men stedse har æret hver Mands Ret og de beskyttende Former, der udgjøre dennes Værn, der har hjemlet Borgerne en Frihed, der i mange Retninger overgaaer den, som de nyde i de fleste Stater, der kaldes constitutionelle, der omhyggelig har sørget for Folkeoplysningen, saavelsom for Videnskabelighedens Fremme; der til de Tider, hvor det især gjordes fornødent, har i den folkelige Retning indført indgribende Reformer, og det med en Raskhed, en Klogskab, et Held, hvorved den i al Rolighed har skaffet Folket Goder, som man i andre Stater enten aldeles ikke eller dog senere bra opnaaet, tildeels kun har tilkjøbt sig ved Strømme af Blod. Naar Kongen ikke har givet Slip paa noget af den Magtfylde, som Rigets Grundlov har nedlagt i hans Hænder, saa er det ingenlunde fordi han blændes ved Enevoldmagtens Glands. Kongen veed, saa godt som Nogen, hvem der er den rette Enevoldsherre, og bøier med et ydmygt Hjerte sine Knæe for ham. Kongen veed, at denne hans og Alles Herre har skrevet en Lov, der ikke mindre binder den, som han har sat paa Samfundets Tinde, end den, der indtager den laveste Stade, ja at denne Lovs Fordringer og det Ansvar, som dertil knytter sig, blive større i Forhold tilden Gierning, der er Enhver betroet. Ogsaa har han for vel opfattet Betydningen af det store Kald, hvortil han er kaldet, til at kunne troe sig bestemt til at føre dem, til hvis Hoved og Styrer han af Kongernes Konge er sat, som villieløse, blinde Redskaber hen til et Maal, han sætter for dem, uden at dette optages i deres egen Bevidsthed, i deres egen Villie. Nei, han erkjender og føler, at han først da ret kan virke til at betrygge sit Folk den værdige og lykkelige Tilværelse, som han har helliget sit Liv, naar han kan forene sig med det i en fælles Bevidsthed om, hvad der kan tjene til fælles Hæder og Held, og at han, i de Tilfælde, hvori han ei er saa lykkelig at kunne opnaae denne Samstemmighed, ikke kan sætte det igjennem, som han selv erkjender for godt og rigtigt, uden under det vaersomste Hensyn til de Begreber og Meninger, som han finder i Folket. Han indseer ogsaa heel vel, at han, hvis en Forandring i Forfatningen endelig lod sig udføre i Rolighed og til alle Folkeclassers varige Tilfredshed, langtfra derved at tabe i Livsnydelse, tvertimod vilde befries for megen Møie og Kummer, og som Stifter af en saadan Forfatning i rigeste Maade vinde et taknemmeligt Folks Hylding. Men Kongen har grandsket formeget over Statsforholdene, han er for bekjendt med de forskjellige Statsforfatningers Organisme og den ældre, nyere og allernyeste Histories Vidnesbyrd, til at han uden videre kan antage, at man i et med en afgjørende Deelagtighed i den høieste Magt forsynet Folkeraad vilde have et ufeilbart Organ for en ufeilbar Folkevillie, eller at det kunde undgaae hans Opmærksomhed, at der med Magtens Deling ere forbundne Farer for Folket selv. Men allermindst kunde han oversee enten de store Vanskeligheder, som det i enhver Stat, hvor en saadan Tingenes Orden skal skabes af nyt, vil have, angaaende det Grundlag hvorpaa den skulde hvile, at tilveiebringe den Forening af Gemytterne, uden hvilken den ei vilde faae mindste Fasthed, eller de eiendommelige Vanskeligheder, der ligge i Forholdet mellem de forskjellige Lande, der ere forenede under det danske Scepter. De, der daglig bearbeide deres Medborgere, for at fremkalde Ønsket om en ny Statsforfatning, der, saavidt man kan slutte, skulde have det meest democratiske Grundlag, synes slet ikke at tænke paa, at der ogsaa vilde behøves en Modvægt imod de Overilelser og Uretfærdigheder, hvortil den folkevalgte Deel at Statsmagten kan forfalde, at de Midler, som alle Statsforfatningers Stiftere saa omhyggelig have udtænkt forat danne denne Modvægt, have deres store Skrøbeligheder, og at Magtens Deling, saa godt end Alt kan gaae, saalænge de forskjellige Grene af Statsmagten vilde indbyrdes lempe sig efter hinanden, dog kan føre til en Splid, der lammer hele Samfundet, og stundom ender med, at den ene, understøttet af den største physiske Kraft, faaer en Overhaand, hvorved den Ligevægt ophæves, der dog skulde udgjøre Grundvolden for den hele Statsbygning. Men heller ikke ere de opmærksomme paa hine i Forholdet mellem Fædrelandets forskjellige Dele liggende Vanskeligheder. Disse have de derimod i høi Grad forøget, ved om dette Forhold at udtale sig saaledes, at det har havt en beklagelig Indflydelse paa den gode Forstaaelse mellem de forskjellige Statsdele, og det maatte føre tilden fordærveligste Spænding, dersom der blev Rum for den Tanke, at Regjeringen deelte disse Forestillinger. Hvo kan nu, selv om han ei vil agte de Betænkeligheder, som baade Grundlovens Natur som Grundlov, og dens udtrykkelige Jndhold frembyde, undre sig over, at Kongen, der har læst i Historiens Bog og som kjender de eiendommelige Forhold i den Stat, til hvis Hoved Forsynet har sat ham, finder det alt for voveligt at ombytte en Tingenes Orden, hvoraf vi, under den Høiestes Bistand, kunne vente os en rolig Udvikling af det, der udgjør et Borgersamfunds sande Hæder og Lykke?""Da Christian den Ottende besteg sine Fædres Throne var han allerede sit Folk heel vel bekjendt for sin lyse Aand, sin ædle omfattende Dannelse, sin levende Interesse for Udviklingen af enhver Spire, som hans forevigede Forgænger havde lagt til Folkets Hæder og Held; det fandt sig derfor i sin dybe Sorg trøstet ved det tillidsfulde Haab, at dets nye Konge ikke blot, saaledes som han strax ved sin Thronbestigelse erklærede, vilde fortsætte sin Forgængers landsfaderlige Styrelse, men at han og af sit hele varme Hjertes Fylde og med uafladelig Anstrængelse af de rige Evner, som Forsynet havde betroet ham, og som Granskning og Erfaring havde modnet, vilde arbeide paa at afhielpe enhver Brøst, hvoraf Fædrelandet endnu leed, at fremme alle gode Kræfters Udvikling og ved vise Indretninger befæste Folkets Hæder og Lykke. Denne Tillid er heller ikke bleven svigtet. Meget er blevet forberedet for at udføre de Forbedringer i Finantsernes Tilstand, i Armeen, i Flaaden, i Bestyrelsen, der have været Gjenstand, for oplyste Fædrelandsvenners Ønske, ligesom de og forlængst havde tiltrukket sig Kongens Opmærksomhed. Men naar saa omfattende Reformer skulle grundigen og med Haab om gavnlige Følger udføres, kræve de mangfoldige og nøiagtige Overveielser; de ere derfor, saa meget Kongen end derfor har anstrænget sig, ikke endnu komne til fuld Modenhed, noget, der vist ikke har smertet Nogen mere end ham. Hans Villie ligger imidlertid klart for Dagen, og kun de, der ere ubekjendte med de Vanskeligheder, som ere forbundne med en Omdannelse af indgribende Statsindretninger, kunne finde det uforklarligt, at man ikke hidtil er kommet videre. Den upartiske og sindige Jagttager vil derimod finde hine Kongens Hensigter, prægede i al hans Adfærd, og vil ikke vakle i sin Tillid.""Det er Kongens faste Villie, efterhaanden i en stadig og sikker Orden at fremme en friere Udvikling af Samfundsforholdene. Han haaber, at hans oplyste og retsindige Undersaatter i Almindelighed og fremfor Alt hans troe Provindsialstænder ville ærligt og tillidsfuldt række ham Haanden til at hans landsfaderlige Øiemed kunne blive udførte med besindig og rolig Kraft. J de Lovudkast, som Kongen vil forelægge Stænderne, ville De finde Vidnesbyrd om, hvor meget Hs. M. ønsker at befordre sand borgerlig Frihed, hvormeget det i Særdeleshed ligger ham paa Hjerte, at selv den Classe, der er stillet lavest i Samfundet, skal indsættes i sine naturlige Rettigheder." (Disse Yttringer tyde isærdeleshed paa et nyt Lovudkast om en selvstændigere Communalbestyrelse for Landet, som ogsaa een, hvorved de af Stænderne paaklagede Mangler i de gieldende Veilove ville blive afhjulpne, og navnligen det Bondestanden saa besværende Naturalarbeide saagodtsom gandske vil forsvinde.