Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-12-12
Hvad der er sagt om Engeland, gielder ogsaa for en stor Deel om Danmark. Ligesom Englænderne unde Faarekjødet, saaledes er Lammekjødet en meget søgt Artikel hos os. Et Faar, der som Merinos, kun - med faa Undtagelser - giver et Lam, til hvilket det kun har liden Melk, og som derfor ikke bliver fedt, men langtsomt udvikler sig, kan ikke vinde de Landmænds bifald, der ere vante til at see deres Faar føde to til tre hurtigvoxende Lam, som faa Maaneder efter deres Fødsel give en nu ei ubetydelig Jndtægt for Kjød og Uld. Foruden at vi, som Englænderne, fortære meget Kjød, ere vi, næst Jslænderne, maaskee den Nation, der bruge mest Smør. Hollænderierne betale sig bedre hos os, end hos de fleste andre Nationer, og Faareavlen bliver derfor en ialmindelighed underordnet Sag for vore Landmænd, der, om de end kunde i Fremtiden øine større Fordeele af den, ville som oftest tage i Betænkning at forlade en Jndustriegreen, som de kiende og ynde, for en anden, der fordrer betydeligt Udlæg, Forandring af Stalde og Driftsmaade, og med hvis Iværksættelse de først skulde gjøre sig bekjendt. Føies nu hertil, at vor Faareavl, som vort Agerbrug, er for størstedelen i Bondens Hænder, der frygter det Nye, ikke kan gjøre Udlæg, ikke begriber de Fordele, som det spanske Faar kan bringe ham, saa have vi mere end Grunde nok, hvorfor Merinos=Avlen ikke udbreder sig stærkere hos os, uden at vi have nødig at søge dem i vort Climas eller vore Græsganges Virkning paa vore Faar. Jeg spørger: Hvilken dansk Landmand har seet den tydske Forfatters Mening bekræftet, og hvorfra har da denne sin Erfaring, naar den ikke er ham meddeelt af danske Landmænd, Han har Uldprøver fra de Kongel. Stamskæferier paa Jægerspris og Esrom; Prøver, der ere glatte, svampede, ikke fine, og som mangle Elasticitet. Jeg vil ikke nægte, at han kan have Prøver, som besidde nogle af disse Feil, saadanne kunde han formodentlig faae fra alle Lande, selv fra Sachsen; men deels kan saadant intet bevise, naar man med lige Lethed kan fremvise en stor Mængde Prøver af en Uld, som besidder netop de Egenskaber, han paastaaer den mangler; deels er det ikke usandsynligt, at de Prøver han har, hidrøre fra forædlede, ikke fra ædle Dyr. Man seer endog at han ikke kjender vore Kongelige Skæferiers Indretning, men ikke desto mindre fælder afgjørende Dom derover. Ved Udtrykket "Stamskæferie", forstaae de tydske Landmænd et Skæferie med aldeles original ædle Faar, ethvert andet, det være end i 20de Generation af Forædling, benævne de ikke saaledes. Han mener altsaa, at Skæferiet paa Jægerspris bestod blot af original ædle Dyr, men dette var langt fra at være Tilfældet. Da det oprettedes fik det en Deel af Escurial=Stammen, fra Esrom; men tillige et Antal jydske Faar, hvis Afkom med ægte Vædere dannede en forædlet Race, der endnu kjendeligen bevidner sin ringe, Herkomst. Hvem indestaaer os nu for, at Prøverne fra Jægerspris have været af de aldeles ægte Faar, Og naar han har fældt sin Dom efter Prøver, der vare af Blandinger, hvad Værd har den da, eller hvad Værd har hans Dom i det Hele, da han bedømmer vore Skæferier uden at kjende deres Indretning, Selv fra Esrom kunde han have faaet blot forædlet Uld, da her ogsaa er en forædlet Stamme. Men selv i det Tilfælde, at han har havt Prøver af aldeles ædle Faar, saa kan hans en Anonyms, Dom ikke veie op mod Thaers. Til ham bragte jeg i Sommeren 1819 tre Prøver af mine bedste, selvtillagte Vædere, og udbad mig hans Dom. Efterat han nøie havde betragtet de to første, sagde han: De henhøre imodsige lig til den fineste Electa; om den tredie Prøve udlod han sig, at ogsaa den henhørte til Electa, men var dog noget mindre fiin. Jeg havde ogsaa medbragt Prøver af nogle Faars Uld, og jeg forelagde ham een, hvorom jeg især ønskede at høre hans Dom. Han sagde: den maatte for sin store Finhed henhøre til Electa, men da den er zwirnisch (dens Ender dreiede sig som om den var spunden), saa kan den kun komme Prima. Da Thaer, som bekjendt, har offentlig erklæret hvad han forstaaer ved Electa, nemlig Uld, der foruden høi Grad af Finhed besidder de øvrige forenelige gode Egenskaber, og at ikke blot Finhed berettiger til dette Navn, saa har han, ved at henregne de Prøver jeg viste ham, til den fineste Electa, fældt den gunstigste Dom derøver; en Dom, som ei en Anonym kan svække, end sige tilintetgjøre. Tør vi endvidere fæste Lid til den berømte østerrigske Uldkjender, Klædefabrikanten Moroes Mening, der forsikkrer, ved høieste Uldfiinhed stedse at have tillige fundet de øvrige gode Egenskaber i tilstrækkelig Grad forenede, saa taler dette atter meget til Fordeel for den Uld, som Thaer har kaldt den fineste Electa; og legge vi endelig Mærke til den bekiendte Wagners Mening, hvorefter Uldens Finhed kan bestemmes efter Antallet af dens Bugter paa en given Længde, hvorefter han anseer 24 Bugter paa en Tommes Længde, som højeste Finhed, saa kommer vor Uld heller ikke tilkort, da den ikke, som vor Tydsker siger, er glat, men paa vore bedre Dyr tvertimod meget kruset, ligesom den sikkerlig ei heller har større Længde end den, den berømte Petri indrømmer den fineste Uld, nemlig 3 1/2 til 4 1/2 Tommer, naar den udstrækkes. Føjes hertil, at af Dyr med de Egenskaber, som dem mine Uldprøver havde, sikkerlig findes i min liden Flok flere end 150 Stykker, og at mit Ska ferie ei kan forholdsmæssig have hvad det Kongl. Skæferie eier, saa bliver heraf indlysende, at vort Land ei er uskikket til fiinuldet Faareavl; thi det Land, der kan frembringe 100 Dyr med de attraaede Egenskaber, kan ikke være uskikket til at frembringe 100,000. Vort Land kjender den tydske Forfatter nok omtrent ligesaa godt, som vore Skæferier. Maaskee troer han det bestaaer kun af Marsker, eller at vi, som Hollænderne, "boe lidt under Havet." Ønskeligt var det, at han lærte os hvor disse Faarene for kraftfulde Græsgange ligge. Gid kun ikke de, vi virkelig have, ere som oftest for magre for vore fiinuldede Faar. Kan de taale at græsse paa Kløver, og at staldfodres dermed, saa taale de sikkerlig vore Græsganges Kraft, og at de meget fiinuldede Faar godt kunde fødes med Kløver, derom vidner Roxburgs og mange Andres i flere Aar fortsatte Staldforring, og det at saadanne Staldforings=Indretninger Aar for Aar blive flere, hvoriblandt jeg blot vil nævne Petris i sidste Sommer gjorte Forsøg med 6000 Stykker. Ogsaa jeg har i Aar holdt en Deel paa Stald, og skal næste Sommer staldfodre flere. Allerværst har den tydske Forfatter forlødet sig, da han af vor Ulds lave Priis, 2 Rbd. r. S., medens den tydske gjaldt 46 Rbd., vil bevise dens Ringhed; thi herved er glemt den ei ubetydelige Omstændighed, at for den tydske betaltes 46 Rd. pr. Stein, d. e pr. 22 Pund, men for den danske 2 Rbd. r. Sølv pr. Pund - interdum dormitat bonus Homerus - og selv den dog noget lavere Priis der er givet for den danske, hæves aldeles, naar man betænker, at til den tydske Uld concurrerer hele Europa, men til Danmarks blot indenlandske Fabrikanter. Jeg troer ikke at behøve at sige meere, for at bevise hvor ugrundet den tydske Forfatters Mening er, at fuldkommen god Merinos-Uld ei kan frembringes i vort Land, og hvor falske de Beviser, han derfor anfører, ere. Kun bør jeg endnu tilføie, at jeg, saasnart jeg havde læst hin Afhandling i Landwirthschaftliche Zeitung, skrev imod den, og at den, tilligemed Uldprøver, sendtes til Pastor Schnee, med Begjæring at indrykke Afhandlingen i sit Skrift, og at bedømme eller lade bedømme disse af kyndige Mænd, hvorved jeg haaber, ogsaa i Udlandet at have svækket en for vor Uld saa skadelig Formening.