Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-06-02
Solen har ogsaa endnu en Armospæra, som i det mindste strekker sig lige indtil vores Planter, hvilken efter hendes Nedgang lader sig tilsyne, som en hvid giennemsigtig Skye, der løber spids op, og bøyer sig skev imod Dyrekredsen. Den kaldes derfore ZodiacalSkin. Materien af denne Armospæhra trækkes til sig af Jordklodens Poler, og falder paa de øverste Lag af vores Luft. Mon den ikke skulle være Aarsagen til Nordlysene, hvoraf de forunderligen sammenblandede Striber, de lyse Straaler og af saa mange Farver bestaaende, Buer, opklarer og pryder de lange Nætter for Jndvaanerne af PolarKredsen? Men, dersom Himmels Corpora, der ere saa store eller langt større, end vores Jordklode; dersom Corpora, der ligesom Jorden dreier sig omkring Jorden og sig selv; dersom Corpora, der ere Middelpunkten af en eller flere Maaner, som løber omkring dem; dersom Corpora, hvorpaa vi kan antreffe adskillige Ting, der har en Lighed og Overeenstemmelse med det, som vi seer paa vores Jordklode; dersom disse Corpora, siger jeg, vare uden Beboere; hvad Tanke skulde man da vel giøre sig. om om deres Bestemmelse og Hensigts Maal. Hvor liden, hvor uværdig for den tilbedensværdige Majestæt af Skaberen, vilde da ikke den store Bygning være, dersom den allene var indskrænket i de knappe Grendser af den liden Jordtue, paa hvilken vi kryber omkring, Ney, lader os udvide Skabnings=Grendserne, og med det samme tillige Grentzerne af vores Forstand. Stiernerne, igiennem Tubos betragtede, ere utallige: deres glimrende Glands beviiser, at det er deres eget Lys, som fra dennem nedstraaler. De ere synlige for os paa en Distance, der er uendeligen større, end Distancen fra Saturno. Følgelig er enhver Stierne en Sool. Vores Sool, fra en Stierne betragtet, ville heller ikke see større ud, end en Stierne. Der gives altsaa en uendelig Mengde af Sooler; og hvortil skulde disse vel tiene, dersom der ikke tillige fantes Væseneer, som de kunde beskinne og opvarme? Hvad er naturligere end at tænke, at endda andre Verdener af dem bliver beskinnede, hvilke vi, formedelst deres forskrekkelige lange Distance ikke kan see; men som, ligesaavel som vores Jordklode, har deres Producter, og deres Jndbyggere, Jndbildnings=Kraften seigner daanende hen under Skabningens tunge Vægt. Den søger Jorden, og kan ikke meere finde den igien. Vores Boepæl taber sig iblandt den umaalelige Høb af de Himmelske Corpora, ligesom et Støvkorn paa et stort Bierg. Men hvem veed om der i Middelpunkten af disse Verdener ikke igien gives en Vir bel, som har sin egen Sool, sine Planeter, sine Drabantere, sine Beboere? Hvem veed, om der i Middelpunkten, af desse smaa Planeter ikke igien findes en Forholdmæssig Virbel, Hvem veed endeligen, hvor man skal finde det sidste Trin af denne Stige, Men lader os svinge os høyere op, og baaren paa de Majestetiske Vinger af Aabenbaringen, haste med en ukiendt Fart igiennem Verdenernes Myriader, for at nærme os til den Himmel, som Gud beboer. Glindsende Forgaarde af den ævige Herlighed, ævige Vaaninger af de salige Aander; Du Allerhelligste af Skabning; Du Lys, til hvilket jeg kan komme; Du ophøyede Throne af den, som er Kan vel en Orm beskrive eder: