Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-02-20
(Fortsættelse.) Den 26de Juli 1807 var den for Danmark skjebne svangre Dag, da en engelsk Flaade under Admiral Gambier med Generallieutenant Catheart, som Høistcommanderende for Expeditionen, og 36,000 "udvalgte veludrustede, armerede, længetiente og prøvede Kjernetropper, løb udfra Yarmouth. Den 2den August saaes Flaaden fra Kronborg, og den 3die August passerede den Kronborg, og lagde sig i Sundet. Paa samme Tid viste en anden Afdeling af Flaaden sig Store Belt. Man skulde nu troet, at disse betænkelige Gjæster maatte vække den danske Regjerings Opmærksomhed, at den i det Mindste vilde finde sig foranlediget til at forespørge hos den Høistcommanderende, hvad disse Demonstrationer skulde betyde. Men den danske Regjering var blind og døv. J en Conferents, som den 4de August fandt Sted mellem General v. Peymann og Directeuren for det udenlandske Departement, Grev Jochim v. Bernstorff, erklærede denne Sidste: "at ham aldeles ingen Aarsag var bekjendt som kunde foranledige den sig nærmende engelske Flaade til fjendtlige Jntentioner imod Danmark. Han kunde derfor ikke heller tilraade, at der fra vor Side blev foretaget Militair=Foranstaltninger, der kunde tildrage sig Englændernes Opmærksomhed, og da General Peymann den 8de August paany gjorde Greven opmærksom paa de betænkelige Omstændigheder, gjentog den fine Diplomat sin tidligere Erklæring med den Tilsætning: "at der aldeles ikke var at formode Fiendtligheder fra engelsk Side." Saa tryg var den danske Regjering og dens Diplomater. Den eneste antagelige Undskyldning herfor kan anføres, er, at den daværende engelske Minister i Kjøbenhavn, Gaslike, var af sit Hof bleven holdt i aldeles Uvidenhed om dets Hensigter mod Danmark; hans Forsikkringer vare derfor bestandig fredelige, og dem stolede man meere paa, end de mange baade offentlige og hemmelige Advarsler man fik Den engelske Minister Jackson bragte endelig Kronprindsen i Kiel ud af Vildfarelsen. Den 11te August ankom Kronprindsen til Kjøbenhavn, hvor han blev modtagen med den største Enthusiasme, men samme Aften forlod han igjen Byen, efter at have truffet nogle foreløbige Foranstaltninger til Forsvaret, og efter at have leveret General Peymann en skriftlig Ordre, hvori det hedder: "Mine Pligter kalde mig til Armeen, hvor jeg er meere fornøden end her, og hvori det paalægges Peymann ikke at være "Agressor." Forfatteren anstiller i denne Anledning nogle Betragtninger over Frederik den Sjettes Personlighed og de Motiver, som kunne have bestemt ham til denne Handling og ender disse Betragtninger med følgende mærkelige Yttringer: Det maa derfor ei forundre os, at denne redelige Mand ei tiltroede sig selv de Egenskaber, som vare fornødne for med Held at lede Forsvaret og modstaae en Fjende som den, der den Gang havde omringet Sjællands Kyster. Da ingen Rimelighed var for Haanden til, at Fjenden kunde tilbagedrives, vilde han ei heller udsætte Kongen og sig selv for en uheldig Krigs Ulykker og Sorger, eller muligen endog paadrage sig et Fangenskab, mod hvilket Døden selv maatte være en sand Velgierning. Vi troe sikkert, at Forfatteren vilde have tjent Frederik den Sjettes Minde bedre ved slet ikke at have indladt sig paa noget Forsvar, men kun simpelthen refereret Kjendsgierningerne, og overladt Betragtningerne til Læserne. At motivere Kronprindsens Adfærd ved hans "Redelighed og ved, at han ei vilde udsætte sig selv (thi den sindsvage Konge kunde meget godt været bragt i Sikkerhed) for en uheldig Krigs Ulykker og Sorger er en saa uheldig Motivering, at man næsten her, som paa flere Steder i dette Værk, kunde fristes til at troe, at Forfatteren talede ironisk, hvis der ikke var saa mange Data i Skriftet, der snarere vidne om, at Forfatteren ikke har skrevet som Historiker, men som gammel Capitain, der snart kan vente at staae for Tour til Major. Nu at indlad paa Undersøgelser om, hvorvidt Kronprindsens Nærværelse vilde kunne have reddet Kjøbenhavn og Flaaden eller ikke, er et ufrugtbart Arbeide, der ikke fører til noget Resultat; thi det er umuligt at beregne, hvad Enthusiasmen, der gjør Underværker, vilde have udrettet, ikke at tale om, at de mangfoldige Misgreb, der siden skeete, som en Følge af de uheldige Jnstructioner, vilde været undgaaede. Men selv om Kronprindsen, nærede den sørgelige og for Regjeringen just ikke trøstende Erkjendelse, at Landets usle Forsvarsvæsen, saaledes som Forfatteren skildrer det, ikke levnede noget Haab om Hovedstadens Redning, forekommer det os dog, at der hos ham aldrig burde have været Tvivl om, hvor hans Plads var i hiint Øieblik. Fangenskab er værre end Døden, siger vor Forfatter, og der kan han have Ret, men der er Noget, som er værre, end baade Død og Fangenskab.