Viborger Samler, 1774-06-20
DEN VI BORGER. SAMLER. Mandagen den 20 Junii. Et Brev til en Spiller. Min Herre! De maae forlade Deres gamle Ven, der alt ofte har faldet Dem besværlig med deslige Erindringer, om han endnu eengang vover det, da en sær gunstig Leilighed viser sig. De melder i Deres sidste Brev, at Spil har i dette Aar gjort Dem henved 6000 Rdlr. fattigere. Denne Efterretning har gjort mig hiertelig ont. Thi vi Landsbyefolk ansee 6000 Rdlr. for en betydelig Sum, og hvis jeg ikke kiendte Dem bedre, havde jeg blevet meget bestyrtset over, at De kan tale saa spøgende om et saa stort Tab. Jeg veed, at J gode Herrer i Staden ansee Spil blot som en Anden Aargang. Bo. uskyluskyldig Tidsfordriv. Jeg tvertimod har for længe, siden holt det for en meget stor Synd. De maae forlade en gammel Præst, at han bruger et Ord, der i den store Verden, som jeg hører, er gaaet reent af Moden. Men derfor holder jeg Spil for en stor Ugudelighed, fordi det kan giøre en retskaffen Mand til et meget slet Menneske. Jeg kiender heel vel Deres Tilbøielighed, og jeg veed, at De har ømme Folelser og er tilbøielig til at gjøre got, og at De er ligesaa begierlig efter at beholde et got Navn i Verden. De har fra Barndom af haft et meget got Gemyt, og jeg har vel tilforn seet Dem give en gammel Mand 6 Sk., uagtet De ikke havde meere end 2 igien i Deres Lomme. Hvor kan De da forelske sig i en Ting, der med Tiden kan giøre, at De bliver ufornuftig, ikke begierlig efter den sande Ære, men uædel, uvenlig, og uretfærdig: Jeg veed, De vil lee og sige: Nu kommer den gamle Præst igien med sine Prædikener. Got! De veed, at det er mit Haandværk, og jeg haaber, at jeg aldrig skal have nødig at skamme mig derved. Men hvad, Skulde Spil virkelig kunne foraarsage alt det onde, jeg har talt om, Jeg vil vise Dem det i faae Ord. Man pleier gemeenlig at antage det meste af deres Sæder, man omgaaes. Men endog den ringeste Person er ikke i Stand til at lære megen Viisdom hos Spillere; Thi, tager man dem ud fra deres Tærninger og Kort, ere de de fattigste og elendigste Mennesker. Og en Mand, der er forrelsket i Spil, giver sig hellere i Selskab med de nedrigste Spillere, end han ganske holder sig derfra, og følgelig kommer han i en Omgang af det Slags, at han umuelig kan forbedres ved den. Men hvad et got Navn angaaer, saa bliver vist den Karakteer, at være en Spiller, altid holt for een af de sletteste. Og saa ond Verden, endog er, har dog endnu ingen, saavidt jeg veed, haft, HøiagHøiagtelse for en Mand, fordi han var en Spiller. Men skulde det nu skee, maae Tiderne have forværret sig meget, siden jeg var sidst i Hovedstaden. De ville behage at erindre sig, jeg beder Dem, (og jeg kiender Deres gode Hierte, hvor ofte De har haft Villie til at hielpe en værdig Person, som De har seet i trængende Omstændigheder, men har ikke kunnet giøre det, fordi Tærningerne een eller to Natter tilforn har været Dem imod. Ved alle disse Leiligheder var det altsaa Tærningerne alleene, der hindrede Dem fra at være ædelmodig. Naar en Herremands Midler ved Spil forringes, maae nødvendig hans Underhavende desto stærkere presses for deres Afgifter at betale, og disse sidste blive, saa meget mueligt, forhøiede, for at bestride Spillebordets aarlige Udgifter. Hvor Spil opsluger de beste Jndkomster, der maae Kreditorerne. vente længst paa Betaling, efterdi Spillegielden immer først skal udredes. Naar nu Kiøbmanden ikke betales, maae der nødvendig et stæds begaaes en Uretfærdighed, siden Penges sande Værd i Handel beroer mest paa deres Omløb. Saaledes har min første Anmærkning sin fulde Rigtighed. Dog smerter intet mig mere, end at Deres ypperlige Tilbøielighed til at gjøre got skal undertrykkes ved slig en lendig Tidsfordriv. Jeg vil fremlægge den for Dem, og derpaa slutte.