Jyllandsposten, 1840-02-25
Under denne Overskrivt har dansk Folkeblad leveret en Artikel i Nr. 38, hvilken i adskillige Henseender ikke er af saa liden Vigtighed, og altsaa nok værd at omtale, om den end ikke svarer til det Begreb, Mange gjøre sig om Tingen. Een Mærkelighed derved er, at Artiklen er affattet i en Tone, der gjør Forfatteren Ære, thi hvad hidtil har været skrevet i denne Sag, røber, meer eller mindre, enten ikke moderate Forfattere, eller og en vis Uvillie mod Standen, hvorimod nærværende Forfatter, saavidt jeg skjønner, behandler sit Emne med en langt større Grad af Liberalitet og Agtelse for Borgerværd. Ogsaa betræder nærværende Jnserat et ganske andet Gebeet, end de Bladartikler, der i de senere Aar lode sig see af denne Art; den gaaer nemlig ind i mere gehaltrige Jnteresser, medens Navnet Skolelærer har været et Forbud paa en Liste om Æg, Brød, Byg og Penge a.; det peger hen paa hans Stilling og Virken som Lærer og Opdrager, som Menneske og Statsborger, hvilket heldige Greb, rigtigt benyttet, maaskee nok kan sætte Kræfter i Virksomhed, der ere af en anden Natur, end de hidtil anvendte. Det vilde imidlertid have været mig, og vist Mange, meget kjært, om Forfatteren havde navngivet sig, der er altid noget Dunkelt, mindre Behageligt ved den Omstændighed, at tale til en Unavngiven; thi vel er det sandt, at naar kun Sandheden søges, saa er Personens Navn af mindre Vigtighed; men det Ønske bliver dog altid tilbage, at man nok gad vide, hvem den er, man taler med. Heller slet ikke kan jeg see det Mislige i at nævne sig, naar Ens Hensigt er god, skulde det vel være Frygt for, at betales med Ondt for Godt, da anseer jeg en saadan Tanke for at være uden Betydning; idetmindste er det nu kommet dertil, at den, som kaster Snavs paa en aabenbar Uskyldig, ham stempler jo strax den offentlige Mening som Voldmand i den literaire Verden, og at Skolelæreren – naar han tiltales humant - ikke skulde have tilegnet sig saameget af den stigende Civilisation, haaber jeg, man ikke tænker. Jeg skulde ikke have givet mig af med at skrive om den nævnte Artikel, dersom Folkebladets Redacteur ikke havde givet Svar, i Nr. 39, men han er ikke Anonym, og han har vedkjendt sig Artiklens Sandhed, denne Omstændighed har bestemt mig til, efter Evne at række en hielpsom Haand, for at løfte det Slør, der unægtelig tilhyller Skolelærerens Stilling i det selskabelige Liv, og i hans Embedsdygtighed. En af de Aarsager, hvorfor han ikke uden Anstød kan optræde i Selskabslivet, angives at være hans Bondefødsel; han har, mener man, fra den Stand, han er kommen, medbragt saadant Eiendommeligt, der ikke i hans Dannelsestid er veget eller fremdeles vil tabes, men idelig stikker frem i hans Væsen og Manerer. Rigtignok ligger heri ei saa liden Vanskelighed for Seminaristen at overvinde, men dog kan jeg ikke være af Folkebladets Mening. Det er jo sandt, at med den fremrykkende Alder er Alt hos Mennesket mindre bøieligt, dog kan jeg ikke antage, at 18 Aars Alderen i den Grad gjør det imodtageligt for Jndtryk og Efterligning af Dannedes Levemaade, saa meget mindre, som det ei er for Klassen af den fineste Politur, men meest for det store Hverkenkjøn, der kaldes Middelstanden, han i saa Henseende skal dannes. Jeg er bondefødt, og har netop gjennemvandret de Stadier, der udpeges; det skal heller ikke mangle mig paa Sandhedskjærlighed, naar der tales om mine og mine Embedsbrødres Ufuldkommenheder; men jeg kan virkelig i denne Omstændighed ikke finde Noget, der taler mod hans Beqvemhed til at vise sig blandt Dannede. Det formenes, at der ved Seminariet ingen Leilighed er til at erhverve ydre Dannelse; men der er jo dog stedse dannede Folks Børn tilstede, der er Lærere, hvis Exempel og Anviisning ingenlunde er uvirksom paa den ofte opvakte og godmodige Bondesøn; dertil kommer, at han dog af og til befinder sig i dannede Kredse, og, da han ikke ret er et Barn, glemmer han sjelden Opmærksomheden hjemme. Heller ei skal jeg lade den Omstændighed blive uberørt, at der for Fremtiden, især om Skolelærernes Kaar kunne forbedres noget betydeligt, ikke saa Faa af andre Klasser i Folket ville vælge denne Levevei. Dernæst udhæves, at Skolelæreren af Mangel paa Formue er hindret i at optræde i det selskabelige Liv, og denne Yttring er vist af langt større Betydenhed, end den foregaaende; det fører mange Savn med sig at være fattig. Hvem der ikke kjender mere til et Menneske, maa jo bedømme ham efter Udseende. Naar derfor Skolelærerens Ydre med skarpe Øine bliver maalt fra Top til Taa, og ved Siden af ham præsenterer sig en Mand, hvis Kjole har et langt bedre Physionomie, men som i Aandsdannelse staaer ikke lidet tilbage, mon det da ikke maa være krænkende, at see sig tilsidesat for denne, thi er Aandens Dannelse Menneskets sande Adel, da ligger jo dybt i vort Væsen den Øm hed, med hvilken vi bemærke en Fornærmelse af dette Slags. Den Formuende kan for sine Penge omgive sit Ydre med en vis Glands, der afpreller Lysstraalerne fra at trænge ind i hans Aands muligt tomme Rum; man taler vel derom, men den omtalte Glorie skjuler hans Levemaades mange Synder. Det er og nok muligt, at der findes en Grund for den Tanke, man undertiden har hørt om adskillige Skolelærere, der førte sig galant op, og jeg tilstaaer, at man, især i vore pengetrange Dage, hellere maa udsætte sig for at oversees ved en eller anden Leilighed, end at beskatte sine Finantser i den Grad, at de maae give en skammelig Underballance. Men der hører jo og andre Fornødenheder til, end Klæder, for med Anstændighed at kunne vise sig; man maa ved Leilighed have Evne til at sætte nogle Rigsdaler paa Fornøielser, saavel ude som hjemme. Ligesaa vigtigt er det for den Mand, der ikke ganske mangler Dannelse, saavel at forøge de Kundskaber, han allerede har, som og i det Hele at holde nogenlunde Skridt med Tiden i de Trin, Kultur og Videnskaber vinde, og da maa der igjen sees til Lommen. Det er en gammel og sikker Erfaring, at i Naturen er ingen Stillestaaen tænkelig, saaledes og med den menneskelige Aand; den maa beskjæftiges, og det paa en hensigtssvarende Maade, om den ikke skal synke tilbage, og jo meere Civilisationens Himmel opklares, des tydeligere viser denne Sandhed sig. Vil man nu her gjøre en Anvendelse paa Skolelæreren, hvorledes staaer det da til hos ham, De til hans Embedsrøgt fornødne Bøger blive, ifølge Lovgivningen, anskaffede for Skole kassens Regning, vil der maaskee svares, men det er vel temmelig vist, at, især i de smaae Districter, den nævnte Kasse ikke kan afholde de øvrige befalede Afgivter uden Ligning paa Hartkornet, saa derved er Jntet at gjøre. Selv har han jo kun saare ringe Evne til at skaffe Alt, hvad han til Aandsudvikling kunde behøve, et Aar gaaer efter et andet og hvad skeer, han synker - før gelige Tanke - tilbage til sit Jntet, endog maaskee i den Grad, at han neppe, eller kun meget vanskeligt, kommer tillive. Det er bemærket, at paa sørgelige Exempler i denne Henseende mangler det ikke, hvorved der formodentlig tillige er peget hen paa Flasken, og skjøndt jeg har kun Kundskab om saare faa Tilfælde af dette Slags, hvilket vel ingen Stand kan sige sig fri for, saa skal jeg dog ikke betvivle Forfatterens Udsagn; men jeg kan med det samme ei undlade at citere Rahbeks Ord ved en lignende Leilighed: "Sæt Dig i hans Sted, om Du kan, og slig da, om Du tør jeg er bedre, end denne. Men endnu skulde det være mig saare kjært, at see et Spørgsmaal besvaret, dette nemlig: vise de saakaldte dannede Klasser altid et Forhold, der i denne Sag gjør dem angerløse? Jeg vil ikke benægte det, fordi jeg ikke er i Besiddelse af tilstrækkelige Beviser, men sandt er det, at min Troe i dette Stykke behøver at være meget stærkere; desuagtet være det langtfra mig at dølge, hvad der er mig vitterligt. Saaledes veed Enhver at nævne, hvad der i Roeskilde og Viborg er skeet, og de Brave, der have helliget vor Sag deres Virksomhed, ville i Skolelærernes taknemmelige Erindring leve om Kap med Vidnet derom paa Sagas Fo lier. Det er og vist, at mange Andre, deels i det sidste Par Decennier døde, og deels end levende, gjorde og gjøre meget, for at drage Skolelæreren frem af sin skumle Vraae; ligesom Pressen - jeg mener Journalisterne, vore nidkjære Medarbeidere – vist fortjene at nævnes med megen Erkjendtlighed. Men er og denne Bestræbelse trængt synderlig ind i Folket, jeg troer det ikke. Det nævnte Jnserat giver et Exempel paa en Skovfoged; jeg skal give et paa en Jæger, der ofte i sin fulde Puds er kommen forbi mig og har godt kjendt mig; jeg har det bedste, jeg kunde, paa dansk og dannet Maade hilset ham, mens han har vendt Ansigtet til en anden Side og kastet Røgen af sin Pibe i tykke Hvirvler i Luften. Er nu saadanne Exempler just ikke af dem, der bedrøve Folk, saa give de dog et Bidrag til Characteristik af visse Personer, der ville ansees som dannede og dog røbe megen Mangel af Levemaade. Men meget mere sørgeligt skulde det være, hvis Mennesker, der ere i Besiddelse af sand Dannelse, ikke maatte finde sig tilbøielige til at ansee Skolelæreren med milde Øine; jeg vil Jntet sige for eller imod, og paastaaer altsaa ikke Tilfældets Virkelighed, maaskee de kommende Dage ville bringe Data for Lyset, der paalideligere kunne begrunde en Kiendelse. Jeg sætter den Omstændighed, at nogle Skolelærere ere tilstede i et dannet Selskab, og et af de meest betydende Medlemmer kommer ind i Selskabs værelset uden at vide, deri befinde sig Skolelærere; men idet han seer og kjender dem, dreier sit Ansigt omtrent 45 Grader til een af Siderne, med en Mine, liig den, min Jndbildning har dannet sig om en Musselman, naar han seer paa en Gaurer; hvilken Effect mon det kan gjøre, Det bør vist heller ikke nægtes, at der maaskee fra Skolelærernes Side kan være given Anledning til en Adfærd, der mindre kunde bestaae for de bedre Følelsers Domstol. Den Yttring i Artiklen: "men Mod, ikke Forknythed, er den Egenskab, vi maae besidde, fori Selskabet at hævde en Plads, som dets Medlemmer ikke ere altfor tilbøielige til at indrømme os, synes os at vise herhen, kun beder jeg den gode Forfatter at betænke, hvor let det, han kalder Mod, kan af anderledes Tænkende faae et Navn af meget mindre ædel Betydning. Enhver fornuftig Skolelærer øiner nok det Gavnlige for ham og Staten i hans nøiere Forbindelse med den dannede Deel af Folket; men naar Omstændighederne hidtil have stillet sig saa meget i Veien, saa maa han jo leve i Haabet om en bedre Fremtid. Dette om Skolelærernes Forhold til Selskabslivet. (Fortsættes.) Gjensvar.