Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1772-05-18
baar jeg for nylig læser i Aviser, at den berømte Svedenborg fra Sverrige skal være død, udi Engeland, hvilken, foruden sine andre store Fortienester, er bekiendt af at skulde have haft den Kunst eller Kraft, ei mindre at kunde sige forud hvad som skulde hænde, end som at kunde aabenbare de meest hemmelige Ting, kort, skuldet haft som en fuldkommen Correspondence eller Forstaaelse med Aanderne; bringes jeg i Erindring af en Mand, der boer her i det samme Præstegiæld med mig, hvilken i lang Tid af hans Naboer og Grander har været anseet som den, der skulde besidde den Kraft ogsaa at kunde spaae eller sige forud, besynderlig hvad Veir vi skulde faae, baade Vinter, Foraar, Sommer og Høst, item, hvorledes Fiskerierne skulde løbe af, med andet saadant mere, som skulde hænde paa Kreature og videre, og hvilket, hvad Veirliget angaaer, jeg haver anseet som noget, han som en gammel Mand kunde have lagt sine visse Mærker ved. Jeg nævner ikke engang, at vi endnu blandt Bønder skal have de, som og veed at forstaae sig paa Prim=Staven; men det er end og bekiendt, at der ere de, som af sine visse Dage, hvad Veirliget paa dem ere, vil spaae, hvad det efterfølgende skal være; Jtem, ved Havet haver de Fiskende sine visse Mærker, hvoraf de vil spaae sig, med hvad Lykke Fiskerierne eller ei for det Aar skal gaae for sig. Men det er ikke saaledes med denne Mand. Hvad han beretter eller giver Folket at forstaae, der skal hænde, det siger han, enten som efter Drømme, eller naar han, end og i Vertskab, bliver siddende gandske stille, og da vil det som i Syne forekomme ham. Jeg vil forbigaae mange af de Relationer, som jeg haver hørt efter ham; men den, som er mig forekommet meest remarqvable, er denne, jeg hermed udi følgende vil fortælle: Afvigte Aars Sommer mod Høsten, kommer han fra Bergen, roendes med en Mand til sig paa en Baad. Paa Hiemveien, da han kommer paa den her saa kaldede Kloster-Fiord, ved en Øe, heder Hilde, Veiret stille og smukt, imod Aftenen at Solen vilde gaae under, seer han paa Himmelen, som at tvende Sole af Sønden og Norden opstiger og gaaer imod hinanden. Ligesom de nu havde mødt, og stod som de vilde støde imod hinanden, begynder den ene gandske at falme, og dermed aldeles at gaae under; den anden derimod bliver en Stund, staaende, derefter og falmer, men gandske langsom, og siden og gaaer under. Efter dette Syn, da han seer paa sine Hænder, vare de begge to til Haandleden gandske røde, og saa blodige, som de nylig i Blod vare dyppede. Han kom til sin Gaard om Aftenen, Hænderne for hannem fremdeles lige blodige, legger sig ned, men om Morgenen han staaer op, vare hans Hænder som tilforn. Denne hans Syn haver han for adskillige strax derefter berettet, og dertil lagt denne Forklaring, at her vist vilde komme enten en Krig eller en anden saadan besynderlig Hændelse, hvis Lige man i lang Tid ei havde hørt. Hans Beretning om denne hans Syner en Sandhed; men hvorvidt paa noget applitable, maa overlades enhver efter Behag at dømme. At han i andre Ting veed ligesom at sige, forud, hvad enten skeer eller skal skee, vil jeg berette nogle Passager efter ham: Engang paa sin Reise ligedan fra Byen sidder, og, imedens han roer, falder i Tanker; derpaa siger han til sin Kammerat: Naar jeg kommer hiem, er Horsen eller Hesten min død. Da de kommer hiem, befindes det og rigtig. Om Fiskeriet denne Vinter sagde han længe forud saaledes: De første Jægter kommer fulde hiem, de sidste tomme, hvilket og rigtig har slaaet ind. Om dette Aars Afgrøde spaaer meget godt, at Høsten bliver velsignet. Læsere dømme nu om dette, som de behager. Mandens Spaadoms Kraft maa de og antage saaledes, som de finder for godt. Man veed de alt for mange forskiellige Domme, som herom ogsaa fældes. Jngen er heller noget i den Fald at paatrænge. Men hvad Sandheden af det berettede angaaer, for den vil jeg staae til Caution. Manden er endnu levende, og enhver, som lyster, kand faae ham i Tale, Sval land i Fieldbergs Præstegield er Gaarden, han boer paa. Hans Alder er omtrænt imellem 90 og 100 Aar. Af udvortes Anseelse en gandske ærværdig og vakker Mand. For Resten i Levnet meget anstændig, og blandt sine Naboer holdes for ligesaa god Mand, som de i hannem troer virkelig at have en Spaadoms- eller ViisMand. Halsnøe=Klostergaard den 25de Martii 1772. Juel.