Viborger Samler, 1781-07-30
Mange af Rommernes Skuespil, ere uden Modsigelse at ansee som de største Udsvævelser, Mennesker nogensinde kunde falde paa. Disse Skuespil vare mange Slags. Slags. De havde sleniske, hvorved der blev spillet Komedier og Tragedier; Cicensiske, som bestode i Veddeløb med Heste og til Vogns. Menneske, og Dyrefegtninger, hvorved enten Mennesker fegtede med Mennesker, eller Mennesker med vilde Dyr, og det alt paa Liv og Død; desforuden havde de endnu Søefegninger, hvorved der i store kunstige indrettede Vandsteder bleve forestillede Søeslag; og endnu adskillige fleere Slags. J Republikens sidste Tider og under Keiserne, ville det ørkesløse Folk bestandig mores med Skuespil. De som ved Folkets Valg kom i Besiddelse af noget offentlig Embede, maatte stedse lave sig paa, at vise deres Erkiendtlighed ved saadanne Slags Fornøielser. Samme gjorde ogsaa de rige og Fornemme ved deres Beslegtedes Begravelser, søgende herved at overgaae hinanden i Pragt. Herved blev nesten tilsidst Roms Jndvaaneres Liv til et bestandigt Carnaval. De Omkostninger, som de, der gave slige Skuespil, maatte mestendeels bestride af deres egen Formue, vare saa umaadelige, at de setter os i den største Forundring, da de ofte efter nu værende Maade at regne paa, beløb sig til Millioner. J Førstningen, bleve til disse Skuespil, oprettede Træebygninger eller Skuepladser, men siden bleve de for bestandig opbygte af Steen. Somme vare af uhyre Størrelse og paa nogle der Pladser til fiirsendstyve tusende Tilskuere. Disse Bygninger lod den, som gav Skuespillet, udzire med alt hvad man kunde finde prægtigt af Billedstøtter, Malerier og Tapeter. Cicero forekaster Appius, at han han havde plyndret heele Grækenland for Stytter og Skilderier, til at udpynte Skuepladsen med. Praten blev herved dreven saavidt, at man endelig tilsidste beklædtede Maskiner, der brugtes ved Kommediernes og Tragediernes Forestillinger, med Sølv. Dog gik Julius Cæsar endnu videre; thi ved de Skuespil, han ved sin Faders Begravelse lod opføre, blev alt hvad der hørte til Slenen, gjort af gedigent Sølv. Jmidlertid var denne Ødselhed endnu ikke at regne imod den, der blev anvendt paa stridende Mennesker og Dyr. De rareste vilde Dyr, som Løver, Tigre Leoparder, bleve fangne i Asien og Afrika, og i hundredetal skikkede til Rom, Pompejus har engang givet sexhundrede Løver til Kamp, og Cæsar firehundrede og tyve. Jmod saadanne Dyr maatte Menneskeer stride. J Førstningen brugte man Misdædere dertil, der alligevel vare dømte til Døden. Siden efter lod Folk sig kjøbe dertil for Penge. Det ville være utroeligt, naar det ikke var bekræftet af saa mangfoldige Vidner, at Mennesker kunde lade sig kjøbe til at fegte imod hinanden paa Liv og Død allene for at giøre Folket en Lyst. Disse Menneskeer heed Gladiatores eller Fægtere, og lærte ordentlig den Konst at ombringe deres Modstandere, og at forsvare sig selv. Ofte holdt en Mester mange, hundrede saadanne Karle. Hvo der nu ville lade Folket see en Fegterkamp, den leiede samme af Mesteren. Folket fordrede af disse Fegtere, at de uden at giøre den mindste Mine skulle lade sig hugge ihiel. Den, som efter at have faaet et dødeligt Stik, gav det ringeste Tegn. Tegn fra sig til Smerte eller Bestyrtelse, blev i sin Død yderlig af Almuen forhaanet. Naumakierne, eller de Skuespil, der forestillede Søeslag, blev under Keiserne endnu drevne til en større Grad af Udsvævelse og Grumhed. Keiseren Klaudius gav saadant et Skuespil, hvorved der blev brugt mange Krigskibe og attentusende Mennesker. Disse maatte stride, som om de vare i et virkeligt Slag, og Seiervinderne dræbte de Overvundne. Man veed ikke, om man her meere skal afskye Keiserens Grusomhed, der lod foranstalte et saa umenneskeligt Skuespil, eller deres Nederdrægtighed, der lod sig bruge dertil.