Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-07-05
Offentlige Blade bebuddede os Kongen af Engellands Død. Mange rammedes af denne Efterretning som af et Tordenslag. Den, som har opfyldt sine Varchuse med Colonialproducter i den Forventning, at endnu nogle Aars Krig og Blodsudgydelse i Europa skal drive Priserne end mere i Veiret, gjør af Nødvendigheden en Dyd, krymper sig ved at ønske endog sit Lands Fiende Døden, og erklærer Efterretningen for Opdigtelse; den jevne Mand, som staaer i den Tanke, at hiin blinde, aands- og legemsslappe Konge i Windsor kun behøver at døe, og Fred og Lyksalighed vende tilbage igjen, troer naturligviis, at den er saa sand som et Evangelium, fordi det er saa let og saa født at troe hvad der stemmer overeens med vor Fordeel og vore Forhaabninger. Kun Grandskeren betragter hele Efterretningen med største Ligegyldighed, fordi han veed, at en Konge i Engelland i de senere Aar har betydet saare lidet, naar det kom an paa at bestemme Krig eller Fred, og at Europas politiske Casse ikke er er paa er Stede normere. hvad enten King George sover i Windsor eller St. Pauls Kirke. - Den, som under hele Revolutionskrigen med Opmærksomhed har fulgt Tingenes Gang, veed, at Engellænderne man kan med Grund bruge her dette Udtryk, thi det var virkelig Nationen - gik af et brændende Had til Frankrige og en medfødt Attraa efter Storhed og Rigdom, bestandig ud paa, at bruge det øvrige Europa som et Ødelæggelsesredskab mod de Franske. Ved at anstrænge og udtømme fremmede Kræfter, udvidede de, uden at anvende andet end ranet Guld, betydelig deres Colonialbesiddelser, og ligesaa dybt de sank i Moralitet, saa høit steg ved Erobringer deres Magt og deres Ævne til at kaste ny Tønder i det Krigsbaal, de havde antændt. Malthas Erobring, Brasiliens Underkuelse, den Danske Flaades røverske Bortførelse gjorde den gordiske Knude endnu uopløseligere end før. De ved Krigen overordentlig udtømte Kræfter maatte erstattes igjen ved uhørte Midler, ved den ellers ærværdige Engelske Constitutions Vanhelligelse, ved Plyndringer, Undertrykkelser og Udaad. Saaledes nedsiunken i politisk og moralsk Fordærvelse, for mægtigt og hoffærdigt paa den ene Side til at ydmyge sig, for svagt og forstyrret paa den anden til at kunne udholde Kampen ved naturlige Midler, spiller Engelland nu den Fortvivledes Rolle, som enten vil vinde eller tabe Alt. Kan man da vel vente, at et Cabinet, der endog brød AmiensFreden, som var saa høist fordeelagtig for det, vil slutte saa hastig Fred nu, da det, udelukket af næsten hele Fastlandet, og omgivet af lutter Fiender, kun har Ydmyggelse og Skjændsel at vælge imellem, Nei, det er kommen for vidt med Engelland; det er ikke mere Agtelse for sin egen Ære og andre Nationers Lykke og Rolighed, der kan føre det tilbage til fredelige Grundsætninger. Hvad bryder et Folk, som, midt under Europas største Cultur, ikke undseer sig ved at leve af Sørøverie, sig om Verdens Lykke, Saalænge der er Skibe at rane paa Havet, Nationer at undertrykke i begge Jndierne, og Cabinetter tilfalds for Guld, vil Engelland ogsaa fortsætte sine blodige Planer. Man troe ikke, at Cabale- og Bestikkelsessystemet har ophørt, endnu arbeider det Engelske Cabinet lønlig paa at skifte ny Coalitioner, endnu have Engelske Guineer ikke tabt deres Tryllekraft. Jntet er derfor urimeligere, end at troe, at en 70 Aars svag, affældig Olding, som underskriver og udstæder Statsdocumenter, han ikke kan læse, som endog i sine Velmagts Dage oplæste Taler i Parlamentet, andre havde skrevet for ham, at denne uselvstændige blinde Styrmand ved Britaniens skrøbelige Statsror, kun behøver at døe, for at bringe Orden i saa megen Forvirring, og stemme Hjerter til Fred, som kun hige efter Krig? – Men antaget at Engellands Constitution virkelig indrømmede den ny Konge Magten til at slutte Fred, uden Parlamentets Samtykke, af hvilken Varighed kunde en saa hovedkulds sluttet Fred vel være, under Omstændigheder som de nærværende, Neppevilde den tjene til andet end til at stifte ny Cabaler, medens Underhandlingerne stode paa, og samle frisk Tønder til en ny og langt blodigere Krig end den forrige. – Skal Europa have Fred, saa bør den være Frugten af Engellands politiske eller moralske Afmagt, vi bør ikke ønske Fred, førend det er umueligt for Engellænderne at føre længer Krig, Krigslysten maa udryddes hos dem med Roden, og saalænge der er endnu mindste Ævne tilbage hos dem, vil den som Ukrud hastig spire frem igjen, og voxe fradigen op. - En Fred, som kun er en Følge af en uselvstændig Konges Død eller af en pludselig Forandring i et kjøbeligt Parlament, er i Grunden kun et svagt Pallativmiddel. Prindserne af det Engelske Huus pleie desuden sjelden at besidde nogen fast og mandig Caracteer. Naar de kun have smukke Heste og Jagthunde, er det dem temmelig ligegyldigt, om nogle hundrede tusinde Mennesker dræbe hverandre eller Gammelengelland nedsynker i en bundløs Gield. Jeg kan ikke ende disse Betragtninger paa en bedre Maade, end ved at anføre her en meget selvtænkende Forfatters kraftfulde Ord: Engellændere siger han – J vare engang et ædelt Folk, men denne Epoke ligger et halv Aarhundrede bag os, Eders Constitution vakte Aand og Kraft, og paa Jorden og i Himlen beherskede Britten Jlden. J har havt Digtere og Talere, Astronomer og Verdensopdagere, J havde et frit, høitstræbende, retfærdigt Folk. J Konster og Videnskaber vare faa eder lig, i Lykke og Skatte ingen. Eders Lod var een af Nationernes almindeligste. Rigdom og Magt avlede Overmod og Laster, Uretfærdighed og Undertrykkelse mod Fremmede paafulgte. Hvad der udenfor avledes virkede siden ogsaa hjemme paa Borgeren og mod Borgeren. Ved Ganges, ved Senegal og paa Jamaica fandt Engellændernes Dyder og Sæder og brave Forfatning deres Grav, af Undertrykkere bleve Undertrykte, af Despoter Slaver. Det ligger for vore Vine, hvorledes J i de sidste tredive Aar ere gaaede tilbage og endnu bestandig gaae tilbage. Seiervindinger til Vands og til Lands bevise derimod intet, saadanne Beviser paa Glorie og Dyder beholder mangt et Folk endnu længe, naar alt det øvrige, der gjør det værdigt tilat være et Folk, er forsvundet. J ville gaae under ved ingen, uden ved eder selv, naar J ikke kunne forbedre eder; eders Adels og Borgerkrafts Tid er for bestandig henrunden. Lav Foragt for det Ædleste, al Tings Vurdering efter Guld, Nationers Værdigelse efter Rigdomme, Fattigdommens Ned trædelse og eders Naboders Overmod afsige eders Dødsdom. Et Folk, som foragter det Skjønneste og Største, naar det kom fra et fremmed Folk, som, uden at forbedres af Tugt, kun i Gammel engelland finder et Paradis og i alle andre Steder Barbarie, et Folk endelig, som ikke engang kan opfinde eller skabe noget Genialskt, men gjerrig og smaalig, som en Kjøbmand opdynger og opstiller til Pralerie hvad større Fædre opfandt og skabte naar et saadant forstokket og forhærdet Folk ikke bil ver slavisk og gemeent, saaledes som Tingene og Menneskene ansee og agte det for gemeent, saa bedrage alle historiske Tegn. - Verden seer med Angest og Bekymring paa den nærværende Kamp.