Aalborg Stiftstidende, 1844-11-23
Cancelliets Skrivelse af 4de de, til Politidirecteuren, hvorved det er tilkjendegivet, at Trykkefrihedsselskabet uden videre Henstand vil blive hævet, saafremt det befatter sig med politiske Discussioner, har naturligviis vakt en Deel Røre, og bliver meget forskjellig bedømt. Ligesom det ene Partider seer en fuldkommen velbeføiet Foranstaltning mod politiske Klubber, saaledes seer det andet Parti deri et farligt Jndgreb i Yttringsfriheden. Cancelliet omtaler vel i sin Skrivelse kun Discussionen og Lovudkast, og synes nærmest at have havt for Øie Forhandlingerne i Selskabets Generalforsamling af 16de f. M., angaaende Udkastet til den nye Trykkefrihedslov; men man antager dog almindeligt og vistnok med Grund, at den sande Aarsag til Cancelliets Skrivelse har været det Amendement, som ifølge Magister Monrads Forslag blev indskudt i Præmisserne til Selskabets Petition, og hvori det hedder: "at man vel ikke tør vente noget heldigt Resultat for Trykkefriheden, saalænge de nuværende for Pressen saa ugunstig stemte Ministre indtage den Post, de nu beklæde." Man fik ved denne Leilighed ret et slaaende Beviis paa, hvormeget en enkelt Mand formaaer over en heel Forsamling, selv om den bestaaer af Medlemmer, om hvis Fleerhed man vel tør forudsætte, at det hverken mangler dem paa Dannelse eller Evne til at have en Mening om en Sag. Uagtet Forsamlingen ved nogen Eftertanke let maatte være kommen til den Erkjendelse, at det ligger udenfor Selskabets Formaal at udtale Daddel over Ministrene, og at Selskabet derved constituerer sig til en politisk Klub, uagtet den ene af Bestyrerne, Dr. med. Ballin, gav et tydeligt Vink om, at det vilde være uklogt at slaae paa den Streng, gik dog Monrads Amendement igjennem mod en Minoritet af 3 Stemmer. Hvad iøvrigt Andtagendet om Lovudkastet angaaer, da kunne vi vel indsee, at det maa være Regjeringen mindre behageligt at see sine Lovudkast gjorte til Gjenstand for skarpe Undersøgelser, men vi skulde dog mene at hvis der er Noget, som vedkommer Trykkefrihedsselskabet saa maa det dog vel være Trykkefrihedslovgivningen. Er der nu forelagt Stænderne et Udkast til en ny Lovgivning i saa Henseende, hvis Bestemmelser Selskabet finder betænkelige, ja maaskee truende for Trykkefriheden, hvad Ulovmedholdeligt kan der da være i, at Selskabet benytter sig af den Ret, som det har tilfælleds med alle andre Samfund, at henvende sig til Stænderne med en Petition, hvori det foredrager, hvad der efter dets Formening kan være at anføre mod Lovudkastets Ophøielse til Lov. Hvis der var paatænkt en ny Lov for Brandforsikkringsvæsenet, og Medlemmerne af et Brandforsikkringsselskab holdt sig for overbeviste om, at denne Lov vilde ødelægge Selskabet, mon da Cancelliet vilde have Noget imod, at Selskabet indgik med en ærbødig Forestilling mod denne Lovs Udstedelse? - Cancelliet har ogsaa taget det ilde op, at Selskabet har gjort den Maade, hvorpaa Hof= og Stads=Retten sammensættes, til Gjenstand for sit Andragende. Vi erkjende gjerne, at Domstolenes Organisation i Almindelighed er udenfor Trykkefrihedsselskabets Virksomhed, men forsaavidt som der er opstaaet en vis ulovmedholdelig Praxis, ifølge hvilken en Domstol sammensættes paa en Maade, der idetmindste kan give Anledning til Vilkaarlighed, kunne vi ikke finde noget formasteligt i, at Selskabet andrager paa en Forandring i saa Henseende. J alle Tilfælde kan man da paa ingen Maade kalde dette Andragende et politisk. (Loll. Falst. Av.) I Aaret 1833 udsendte Videnskabernes Selskab en Committee, bestaaende af Professorerne Fin Magnussen, Molbech og Forchhammer, samt Landskabsmaler Christensen, for at undersøge Runamo-Klippen ovre i Bleking, og erholde Oplysning om de, ifølge Saxos Beretning, deri indhuggede Runer. Det var ikke første Gang, at saadan Undersøgelse var foretaget; thi allerede Waldemar den Store skal have udsendt Mænd, der skulde udfinde Meningen af disse Tegn, der formodes at kunne give Oplysning om Rigets ældste Historie. Seenere havde Worm og Andre underkastet denne Klippe-Jndskrift Undersøgelse; men alle deres Bestræbelser førte kun til det Resultat, at der Jntet var at udfinde og at Ridserne i Trapstenen ved Runamo ikke vare Andet, end af Naturen frembragte Revner. Den ovennævnte Committee kom til et andet Resultat. Prof. Forchhammer fandt nemlig, at der paa den af Granitmasser indfattede Trapgang i Klippen, foruden naturlige Revner og Sprækker, ogsaa befandt sig ved Kunst frembragte Fordybninger; disse bleve af Fin Magnussen erklærede for Runer, hvis Udtydning han, først efter længere Tids Forløb, ved en særegen Fremgangsmaade meente at have fundet, og forklarede dem at være en Forbandelse, udslynget af Harald Hildetand imod Kong Ring, formodentlig i Anledning af Braavalle-Slaget. – En yngere Videnskabsmand, Hr. J.J. A. Worsaae, har i disse Dage udgivet et Skrift, hvori han erklærer: at han, efter anstillede Undersøgelser paa selve Stedet, har fundet sig beføiet til at træde over til den af ældre svenske Lærde og senere ogsaa af Berzelius og Nilsson opstillede Paastand, at Jndridsningerne i Trap stenen ved Runamo ere rene Naturfrembringelser. Han viser, at de af Committeen foranstaltede Afbildninger ere unøiagtige, da der baade findes langt større og tildeels ganske anderledes anbragte Linier paa bemeldte Trapgange. J fine Slutningsbemærkninger yttrer Hr. Worsaae bl. A.: at dersom man nu, efter Læsningen af disse Blade, vilde see Runamo=Sagen fra en comisk Side og fatte Mistillid eller vel endog Ringeagt for Oldtidsvidenskaben, der er istand til at læse naturlige Revner som gamle nordiske Vers, saa var denne Betragtningsmaade aldeles forkastelig. For det første maa Fin Magnussen hverken ene eller meest bære Skylden, eftersom det udelukkende var paa den naturkyndige Forch hammers Opgivende han stolede, idet han erklærede de saakaldte kunstige Linier for Runer; thi under disse Omstændigheder er det meget undskyldeligt, at en for Runeliteraturen saa begeistret Mand, som Fin Magnussen, kunde troe at have fundet Nøglen til en Jndskrift af Binderuner, saameget mere som der virkelig findes Binderuner, der skulle læses paa en lignende Maade. Det var overhovedet en i høieste Grad ubillig Fordring til Oltidsvidenskaben, at den, meer end alle andre Videnskaber, skulde holde sig fri for betydelige Feiltagelser. Endelig har Sagen ogsaa givet Anledning til, at mange mærkelige, hidtil ukjendte Oltidsminder opdagedes, hvilke ere beskrevne i Fin Magnussens lærde Værk: "Runamo og Runerne", der tillige indeholder mange vigtige nye Oplysninger og bemærkninger, der ere foranledigede ved Runamo og som ellers aldrig vilde have seet Lyset. Og desuden kan Sagen jo ogsaa medføre det Gode, at Oldtidsvidenskaben, af Frygt for lignende Feiltagelser, herefter vil tage en mere critisk Retning.