Aalborg Stiftstidende, 1832-03-08
Ved de Deputeredes Møde den 23de Februar kom atter Conseilpræsidenten og Oppositionen, fornemmelig Odilon=Bar rot, i Dispute angaaende deres politiske Meninger, og Anledningen var dennegang Polakkerne. Efterat der nemlig var forlangt 600000 Franes til Understøttelse for de italien skee og andre Flygtninge, fremstode Dhrr. Mauguin og Lafayette og talede meget varmt til Polakkernes Bedste. Conseilpræsidenten svarede hertil, at Regjeringen agtede at forlange en Credit paa 2 Millioner til at understøtte de Flygtninge som allerede vare i Frankrig og de som endnu maatte komme. Under Folkets nærværende Forfatning ansaae han det imidlertid for upolitisk, at trække alt for mange af disse Ulykkelige ind i Landet, selv om det var Polakker. Regjeringen havde intet at bebreide sig, thi Nationerne maatte ikke indlade sig i en ulige Kamp, uden at vide, hvem de kunde stole paa. Polakkernes Ulykker vare ikke den franske Regjerings Værk, men deres slette Raadgiveres. (Mange Stemmer. Det er jo den pure hellige Alliance.) Conseil præsidenten gientog sine Ord, og Lafayette opfordrede ham nu til at nævne hine slette Raadgivere. Hr. Perier nævnede nu flere offentlige Blade, som uophørlig havde ophidset Polakkerne til ikke at anerkjende Ruslands Overherredømme. Det var ret godt at reise sig mod formeentlig Undertrykkelse, men da maatte man ogsaa være belavet paa Følgerne og finde sig i samme. Hvad Regjeringens Adfærd mod Polakkerne angik, da vare disse behandlede paa den humaneste Maade. Han spurgte Kammeret, om det havde været passende, at lade saa mange tusinde Fremmede komme til Hovedstaden, Han roste de polske Krigeres Adfærd, men beskyldte Civilisterne for, at nogle af disse havde dristet sig til at fornærme Kongens Person. Regjeringen har aldrig glemt den Ulykken skyldige Agtelse, men det havde heller aldrig været dens Princip at understøtte Oprør, og endnu mindre et ophidse til samme. - Hr. Odilon=Barrot: "Jkke alene i den polske Sag ere vi forskjellige fra Ministrene, men i de dybeste og væsentligste Følelser og jo mere vi fjerne os fra Begivenhederne, desto mærkeligere bliver Forskjellen; vi tale paa en Maade ikke længere samme Sprog. En Ulykke, som endnu nylig opvakte den mest levende Sympathie i hele Kammeret og selv paa de ministerielle Bænke, skildres nu som Gienstand for en hverdags Medlidenhed, og haanlig overlader man til dem, der foranledigede Polens Ulykke, at læge dens Saar." Taleren bestræbte sig fremdeles for at bevise, at den polske Nation ikke havde trængt til nogen Opfordring for at kjempe for sin Nationalitet. Siden det skammelige Attentat, ved hvilket den tabte samme, havde det været dens eneste Tanke; den havde ikke adlydt nogen Propaganda, men sin naturlige Følelse. Vel havde den franske Revolution fundet Gjenklang i Polen, men kun formedelst den mangeaarige Sympathie imellem begge Lande. Dengang havde man overalt i Frankrig betragtet den polske Revolution som en lykkelig Diversion; nu vil man glemme den egentlige Anledning til hiin Begivenhed: Men Vi maa erindre os den, hvis Vi ikke vil foragtes af heele Europa. Hvorledes Frankrig tænker herom, viser Polakkernes Modtagelse paa vore Grændser. Hvorfor deeler ikke Regjeringen denne Følelse, Vel ligger det i enhver Regjerings Natur, ikke at lade sig henrive saa vidt som Privatpersoner, vel lader Polakkernes Adspredelse sig retfærdiggjøre ved Omstændighederne, men hvorfor har man da sat Generaler og Officerer, der have erhvervet sig en europæisk Navnkundighed, under en Slags Proscription, Man har nægtet dem Passe til Paris, som ellers tilstaaes enhver Fremmed, og de have maattet søge Nationens Beskyttelse imod Politiets Forfølgelser. Jmod denne sidste Paastand reiste Conseilpræsidenten sig, og spurgte, om han ikke havde tilstaaet alle de Deputerede, som havde bedet ham derom, Passe for Polakker, Hr. Mauguin. Og General Uminske Conseilpr.: General Uminski er kommen uden Pas, han har overtraadt Lovene, og jeg er altid den, som mener, at Lovene bør overholdes. Hr. M.: Vogt Dem for at misbruge Lovene! Hr. Perier. Dersom jeg misbruger Lovene, som det er min Pligt at haandhæve, saa kan man holde sig til den ministerielle Ansvarlighed. Her afbrødes denne politiske Dispute, men det er mærkeligt nok, at General Uminski nogle Dage efter i de offentlige Blade har indrykket en Gjendrivelse af Ministerens Paastand, at han var kommen uden Pas. Han erklærer nemlig, at han kom til Strasburg, forsynet med et af den franske Gesandt i München udstædt Pas, men der nægtede man at visere hans Pas, hvorfor han maatte tøve i 12 Dage, indtil det omsider lykkedes ham, at faae et Pas til Paris.