Viborger Samler, 1785-09-05
Mandagen den 5 September Skulde vel Adam have sovet, om han ei havde syndet. H. A. somodenlig den Hr. K., som saa at meddeeler Læseren af den Viborger=Avis mangen ligesaa lærerig som behagelig Anekdote, fremsætter og besvarer i Samlerens No. 33 dette i sig selv ikke vigtige Spørgsmaal. Hr. Hr. R. Grunde, hvorefter han formener, at Adam ei skulde have sovet, ifald han ei havde syndet, synes ikke overbevisende, hvad enten Skylden, saa ligger i min svagere Fatte=Evne, eller og i Spørgsmaalet, der neppe med tilstrækkelige Grunde lader sig afgiøre. Hr. R. formeener, at da Adam i Uskyldigheds Standen var fri fra Arbeide, kunde han og undvære Søvn; Men hvoraf bevises, at Mennesket i denne Stand skulde vente sig frie fra Arbeide, vel frie fra et svært Arbeide, som Jorden fornemmelig udfordrede efter Syndefaldet, eller rettere efter Syndfloden, da den i mindre Overflødighed ydede Mennesket sine Rigdomme; men at Menneskene skulde i Uskyldigheds Stand været ganske frie fra Arbeide, bevises ikke; ja hvor elendigt langsom et Liv at henbringe Tiden i Ørkesløshed, Sielen er virksom; den Opfindelses Lyst og Efterlignelses Lyst, som er nedlagt hos enhver, maatte og i Uskyldigheds Stand virke paa Legemet, muntre det til Arbeide, jeg formoder altsaa, at Adam ikke kunde have ventet sig fri fra samme, om han end aldrig havde syndet, og jeg troer det; thi Skrivten kommer min Formodning til Hielp: den fortæller, at Gud satte Mennesket i Edens Have for at dyrke den: Og nu slutter jeg med Hr. R., saalenge vi skal arbeide, skal vi og hvile og sove. Endelig siger Hr. R.: Studeringer brød ei Adams Hierne i Uskyldigheds Standen; han var skabt viis. viis nok. Men var den Adam medskabte Kundskab da saa stor, at den ei kunde eller burde forøges, tiente ei den skiønne Naturs Betragtning og Herrens umiddelbare Aabenbaringer til at fore ge samme, og bringe Mennesket alt længere og længere fort paa Kundskabs og Viisdoms Bane; hvor overeensstemmende var saadant med den i Sielen nedlagte ædle Jnstinet efter at forøge sin Kundskab; denne Jnstinet, som vi maa troe har været langt heftigere i Uskyldigheds Standen. Det synes altsaa, at Adam og i den Henseende behøvede Søvn. Englene sove ikke, siger Hr. R., det er sandt, men fra en Engel, en Aand, der ikke boer i en grov materiel Hytte, at slutte til Menneskeet, gaaer i saa Fald ikke an, og maatte der først bevises, at det var overeensstemmende med Englenes Natur at sove. Ligesaalidet lader sig noget deraf bevise, at det heder om Adam i Uskyldigheds Standen: han sov, som om det, at sove, aldrig før var indtruffet for ham, thi den Søvn, som paakom Adam, var en dyb og usædvanlig Søvn Tardema: samme Tardema paakom Abram, som sees af 1 Mos. 15 Kap. 12 V., og dog vil ingen deraf slutte, at Abram aldrig forhen havde sovet. Jeg seer altsaa ikke, at Adam i Uskyldigheds Standen kunde undvære Søvn. Den emetrius Poliorcetes havde beviist Staden Al then meget godt. Da denne Prinds trak i Krigen, lod han sin Gemahlinde og Børn blive hos Athenien, serne. Han tabte Slaget og blev tvungen til at flye. Han troede nu, at han kuns behøvede at tage sin Tilflugt til Athenienserne; men disse Utaknemmelige vegrede sig at tage imod ham; De sendte ham end- og hans Gemahlinde og Børn tilbage, under det Foregivende, at de maaskee ikke kunde have den fornødne Sikkerhed i Athenen, hvorfra Fienderne let kunde snappe dem bort. Denne Opførsel sønderrer Demetrius's Hierte, thi intet er saa grusomt for en ærlig Mand, som at faae Utaknemmelighedsprøver af dem, man elsker og har gjordt godt. Nogen Tid derefter oprettede denne Prinds sine Sager igien, og kom med en stor Krigshær for Portene af Athen, for at beleire den. Athenienserne, som vare overbeviiste om, at de ingen Tilgivelse kunde vente af Demetrius, besluttede at døe med Vaabnene i Hænderne, og fældede den Dom, at den, som vilde giøre det Forslag, at man skulde overgive sig til Prindsen, skulde miste Livet: men de toge ikke i Betragtning, at der var næsten intet Korn i Byen, og at det altsaa snart maatte fattes dem Brød. Virkelig, efterat de lenge havde lidt Hunger, saa sagde de Fornuftigste iblandt dem: Det er bedre at Demetrius. trius lader os alle paa eengang ombringe, end at vi saaledes forsmægte af Hunger; maaskee han vil vise Forbarmelse imod vore Hustruer og Børn. De aabnede altsaa Stadens Porte for ham. Demetrius befalede, at alle gifte Mandspersoner skulde forsamle sig paa en stor Plads, hvilken han lod omringe med Soldater. Da hørte man ikke andet i Staden end Veeklagen og Hylen. Konerne omfavnede deres Mænd; Børnene deres Fædre og ønskede dem det sidste Farvel. - Da de alle vare blevne forsamlede paa Pladsen, steeg Demetrius op paa et ophøiet Sted, og bebreidede dem deres Utaknemmelighed i de meest rørende Udtrykke; han var selv saa rørt, at Taarene flød ham ned af Kinderne i det han talede. Det hele forsamlede Folk iagttog en dyb Taushed, og ventede hvert Øieblik, at denne Prinds skulde give sine Soldater Befaling, at nedhugge dem. Men de faldt i den største Forundring, da de herde denne gode Fyrste at sige til dem: Jeg vil vise eder, hvor høit J har forgaaet eder; thi det var ikke en Fiende, som J nægtede eders Bistand i det var en Prinds, der elskede eder, som endnu elsker eder, og som kun ved Forladelse og Velgierninger vil hevne sig paa eder, Gaae hiem til eders Huuse, imens J her have været forsamlede, have mine Soldater efter min befaling bragt Korn og Brød derhen. En Spørgsmaal.