Adresseavis for Børn, 1779-05-12
Den lille Anna havde hidindtil gaaet i lette og gesvindte Klæder, Trøye og Skiørt, hendes Haar blev kiemt i de Krøller, Naturen havde lagt det, og hendes Skoe var af simpel Læder. For fjorten Dage siden havde hun været i Selskab med nogle andre Børn, der vare klædte efter den høieste Mode, og dette syntes hun nu saa vel om. Aldrig saa snart var hun kommen hiem, førend hun bad sin Fader (thi hendes Moder var død at hun ogsaa maatte faae saa galant en Silkekjol, og sit Haar opsat efter Moden, og et Par rare Silke Skoe. – Kan det fornøie dig, mit Barn, sagde Faderen, saa skal du faae det, men jeg frygter, at du vil fortryde denne Lyst. - Hvorfor det, min søde Fader, spurgte Anna. Fordi, mit Barn, du da stedse maae være betænkt paa at tage dig i Agt og være forsigtig med dine smukke Klæder, og saa tænker jeg, at du ikke vel kunde fornøie dig saa frit som tilforn, thi du maae vide, at saadanne Klæder, som du nu forlanger, de koster meget meere end dem, du nu har og saa kommer dette til, at de ei kan vaskes. Naar de engang er tilsølet, saa staaer de ikke til Redning mere. – O! jeg skal nok tage mig i Agt, min Fader. - Ja ja, mit Barn, du skal da faae dem. Derpaa lod Faderen foranstalte den fuldkomneste Stads for lille Anna, fra Top til Taae. Hun blev Søndagen derpaa iført samme, hendes Haar paa det prægtigste opsat, kort ganske iklædt efter den høieste Mode. Hun hoppede nu af Glæde, hun speilede sig, hun loe, og for Børn. var nu saa hiertelig fornøiet over sin nye Pyndt. Nu er jeg ret paa Moden, sagde hun, og ligesaa fornem som de andre Børn. Om Eftermiddagen skulle der spaseres; det forstaaer sig, lille Anna skulle jo lade sig see i sin Pyndt. Jeg bliver dog den Fornemmeste, sagde hun, for der er ingen der er saa pyntet som jeg. Hun kom i Selskab med andre, og man fulgte med de Gamle ud af Marken til. Her kom man til en deilig Eng som var guul igien af bare Maiblomster; de unge Drenge og Piger sprang omkring for at plukke disse, lille Anna vilde gierne være med, men man viiste hende, at Græsset var vaadt, og at hun let kunde fordærve sine Skoe og Klæder; hun maatte altsaa blive staaende allene, til de andre havde samlet saa mange Blomster de vilde, og kom tilbage. Nu spadserede de hen imod Skoven, hvor man maatte gaae imellem nogle Buske. Lille Anna, som stedse maatte gaae forsigtig og tage sig i Agt for, at hun ikke rev sine Silkeklæder i Stykker, blev derved tilbage, imedens de andre Børn sprang omkring og fornøiede sig. Paa engang hørte man et stærk Skrig, man skulle see til, og det var lille Anna, som for at see sig for ved Fødderne, havde glemt at tage sit Hoved i Agt, hvis høie accommoderede Haar var bleven indviklet af en lav Green paa et Hyven-Træe, og som hun ikke kunde løse sig selv fra. Man kom til for at hielpe hende, men det gik ikke af uden Skade, den hele Frisur blev Camferet, og meget af Hoved-Stadsen reven i Stykker. Man var endnu ikke kommet meget langt, førend lille Anna begyndte at klage over, at hendes Snørlitrykte hende saa stærk, at hun knap kunde taale at gaae. Hun ønskede at de vilde gaae hiem, paa det hun kunde komme af dette Harnisk, eller i det mindste faae det løst, men det var jo ubillig at forlange, at alle de andre Børn skulle forstyrres i deres Fornøielse for hendes Skyld. Da hun alt saa ikke kunde gaae, maatte hun blive hvor hun var, til Selskabet fandt for got at vende tilbage. Her blev hende nu Tiden meget lang, og hun tænkte ofte ved sig selv. Ak, min gode Fader havde dog Ret. Efter en Times Forløb kom de alle tilbage, og raabte hende imøde: Skynd dig, lille Anna, det vil regne. Den arme lille Anna maatte staae op, og saa piint hun var af Snørlivet, Avis livet, saa meget hendes snevre Skoe klemte hende maatte løbe det beste hun kunde. Men det var hende dog ikke muelig at komme saa gesvindt som de andre, der vare let iklædte, hvert Øieblik blev hun hengende i Krattet, snart med hendes Slæb snart med hendes Forklæde, snart ved hendes forrevne Hoved=Coefure. Jmidlertid tog Regnen mere og meere til, de andre Smaae var allerede hiemme, men lille Anna blev ganske gjennembladt, hendes vare Silkeklæder fordærvede, og i det hun vilde skynde sig, blev hendes smukke Skoe siddende i Skaarnet, og hun kom endelig med megen Møie hiem. Hun blev afklædt, hendes hele Stads var ruineret. Naa, lille Anna, sagde hendes Fader, skal jeg lade giøre en nye SilkeKlædning i Morgen til dig igien, O nei, svarede hun, nu seer jeg nok, at denne Stads og disse Moder ikke kan giøre os glade og fornøiede. Tillad, at jeg maae gaae igien i min forrige Dragt, saa kan jeg baade friere røre mig, og bedre fornøie mig.