Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-21
Nogle Efterretninger om det i Aaret 1800 oprettede Danske Fiske-Selskab. Meddelse af Kammerraad With, dets daværende Sekterær og Bogholder.) 8. Den 2de første Herrer Formands, ved 3die Møde d. 13 Marti 1800, Betænkning om Selskabets vigtigste Gjenstande, – fremsagt som Tale til Forsamlingen. Hvisterede. Da de valgte og til Selskabets interims Forstandere, paa en Tid da samme endnu ikke er organiseret, ventede De uden Tvivl, at vi efter Evne skulle gjøre Dem opmærksomme paa de vigtigste Gjenstande for Selskabets Øiemærke, paa det, at De selv derefter kunne nøiere overlægge og bestemme dets egentlige Plan, og ordne samme, hvis De fandt at Selskabet virkelig skulle tage Sted. Nødvendigen bliver det allerførste Spørgsmaal, som vi bør gjøre hinanden, dette, hvad er vor Hensigt ved at have sammenskudt noget af vor Formue, – noget af det hvorfor vi have arbeidet, Vi svare os da selv, at befordre det almindelige Vel i Forbindelse med vor egen Fordeel. Vi indsee og ere overbeviste om, at Fiskeriet i Danmark ikke drives som det burde, og at det paa de fleste Stæder forsømmes. Vi tro, at vi ved at giøre et Sammenskud af Penge for at opmuntre en og ag anden i Fiskerie kyndig Mand, kunne give Anledning til, at flere af ham kunne lære de nødvendige Haandgreb og faae Kundskab om de bedste Fiske banker; – at vi ved at forsyne saadanne kyndige Mænd med de nødvendige Fartøier og Redskaber, kunne af den fangede Fisk blive betalt vort gjorte Udlæg, og desuden faae Udbytte til Overskud imellem os. Dette er da egentlig vor Plan, det er derhen vi ville ordne vore Jndretninger; – Alt skal svare til denne Hensigt. Nu bliver da at overveie om denne Plan kan udføres. Betragte vi vor Beliggenhed ved Have, Strømme, Fjorder og Sunde, vide vi, at Cattegattet eier fiskerige Banker, som besøges af vore Gienboer, – at det Jydske Riff besøges endog af Hollandske og Flamske Fiskere; – at alle vore Strømme og Fiorder paa visse Tider vrimle af Fisk, saa finde vi vor Plans første Deel grundet. Men spørge vi os selv, hvorfor fanges ikke denne Fisk af vore Medborgere, hvoraf saa mange ere opvoxne paa Havet af dem som boe i Nærheden af Søen, især af dem, som beboe de mange mindre Øer, da finde vi os forlegen for Svar. Aarsagen maa imidlertid være hos vore Medborgere, som forsømme at fange den Rigdom, der allevegne tilbyder sig. Næsten skulde man, for at forklare sig denne Forsømmelighed, falde til at tro, at Danmarks Jndbyggere vare saa velhavende, at de ikke havde nødig at tye til Havet om Føde, som aldrig yder denne uden til den, der trodser Faren og foragter Magelighed: dog saadan Tanke var latterlig for den, som kjender Landets Tilstand. Jkke heller bør vi tro, at Fiskeriernes Forsømmelse ligger alene i Enrolleringen, der indskriver enhver Fisker blandt Kongens Matroser. Fordi de ikke fiske blive de jo ikke fri for at tjene Kongen. Gid kun vore Matroser, hvad enten de tages fra Fiskerbaaden eller Handels skuden, maatte altid nyde den Behandling, som saa agtbare Lemmer af Staten have Ret til, og det være langt fra os at ønske Fiskerne den Opmuntring at fritages fra Enrollering; – et Ønske, som vi nu nødes til at yttre. De mange Formaliteters Jagttagelse for den enkelte Mand, der kunde ønske at have sig en Baad til Fiskerie, er en altfor liden Hinder til at komme paa Vægtskaalen. Mægtig og tung maa den hindring være, der kan qvæle en heel Vindskibelighedsgreen hos et haardført og trængende Folk! Denne Hinder tillade os i Sandhedens Navn at sige, det er Ligegyldighed og Dorskhed. Ol den er mægtig og tung at rokke. At opgive Oprindelsen til den vanærende Dorskhed, overgaaer vor Kundskab i vort Lands Historie, og vor blotte men maaskee rigtige Formodning, var muligen vovelig at fremsætte, paa en Tid da man ikke kan vente af Enhver at bedømmes efter sine virkelige redelige Hensigter for Medborgeres Vel; – men snarere efter saadannes Jndfald, hvis Egennytte kunne synes fornærmet. Dette tro vi imidlertid at torde sige - Som forkjelede Børn see vi bestandig op til Landets Fader, næsten for alt hvad vi skulle spise og drikke, endog de iblandt os, som nyde den bedste Opdragelse, blive opvante til intet andet, end at søge om Levebrød, – næsten ingen lærer at arbeide og tænke for sig selv. Ved mindste Langvarighed af Vinteren, kræver Bonden Sæd og Brødkorn, og Borgeren Forbud paa Kornudførsel, eller fastsatte lave Priser. Regjeringen skal sørge forAlt: den maa have Kornmagaziner og Brænde oplag; den maa værne den tynde Skov imod Eie rens Øre, den maa tvinge Landmanden til at plante Træer eller selv plante til ham: den maa ordne vor Handel ved Love og skaffe Penge. Hvi skulle man ikke ogsaa ville, at den skulle fange Fisk til os, Men forgjeves er vor Regjering saa mild, og forgjeves er den utrættelig i sin Omsorg imod af: forgjeves strækker den denne endog ind i Enkeltes Huse, naar vi ophøre at være Selvtænkende, naar vi forglemme hvad vi skylde os selv og vore Medborgeres Vel, og folde de uvirksomme Hænder, i Skjødet. De seer, Høistærede, hvilket Bjerg der ligger os i Veien til vor Plans Opnaaelse, kunne vi rokke det, Ve sandt, det er absolut nødvendigt, at nogen maa begynde, og ved Exempel vise Veien til egen Fordeel. Men kunne vi selv udføre dette For det meste uvante til Havets Ubeqvemmeligheder kunne vi ikke begynde nu selv at lære Fiskeriets Haandgreb for siden at lære andre dem, om vi og havde Jver og Mod nok og Tid fra andre Forretninger. At opmuntre unge Mennesker dertil, og ikke vide om de besieles af vor Aand – er voveligt og spaaer liden Fremgang i et Land, hvor man næsten ikke seer noget Forsøg af denne Natur at være lykket, uagtet alle Regjeringens Bestræbelser og store Opmuntringer. Endelig vil det stedse blive en Hindring for dette Selskab, fra med Kraft at arbeide saa mange Vanskeligheder i Møde, at vi aldrig kunne vente Pengefordel ved vort Foretagende, eller Udbytte af vort Jndskud, da maaskee Lønninger og Udredninger, men aldrig Risico eller Renter, vil kunne bestrides af Fangsteen. Vel ere vi langt fra at tro, at de her forsamlede Medlemmer ere drevne hid af lav Actieaand. Neil men lader os see os omkring, hvi ere vi saa faa hvi kan denne Sal rumme os, hvi kunne vi tælles i Dusin, da vi burde flokkes i Tusinde, Ol Patriotismen har faa Tilbedere, naar Fordelen ikke glimrer ved dens Side. Da vi nu kjende de Vanskeligheder vi skulle overvinde, – da vi kjende dem vi skulle virke paa - og dem der skulle virke med os, – er det da raadeligt for os at begynde det, som forud lover os sikre Besværligheder, men usikker Fremgang, Kan den Tanke, vore Hensigter vare gode og rigtige, tilfredsstille os, hvis vi hen i Tiden see vor Møie og vore Penge spildte, Dog, vi kunne feile. Det er muligt, at flere Medborgere kunne række os en medarbeidende Haand, det er muligt, at vi kunne træffe Mænd, besielede af vor Aand, til at udføre vore Planer. det er muligt, at vi kunne formere Fiskernes Tal og Jndsigt og Landets Produkter. Ol dette Haab er skjønt, det betaler Opofrelse, det letter Anstrængelser. - Og nu, Høistærede, lad os nu votere om Selskabet skal tage sin Begyndelse; og om det skal, – lad os da tilsværge hinanden som redelige uforsagte Fædrenelandsmænd, at staae hinanden bi, for at arbeide os frem til vort priselige Maal. Fortsættes.)