Politivennen, 1808-01-01
Om den Beklagelse man i disse Tider ofte hører af Landbrugere, at det skorter paa Hænder. (Fortsat fra No. 526). B.) Den anden Hovedkilde til arbejdvillige (jeg siger med Flid ikke arbejdsdulige, thi disse mangle ikke saameget) Armes Savn, er - Tiggeriets endnu hos os vedvarende Flor. Hvorledes, vil man raabe, Tiggeriets Flor? hos os? hvor de bedste og bestemteste Forordninger forbyde det strængeligen? Ja, destoværre er Tiggeriet desuagtet endnu i Flor, og bliver det, saalænge selv de over Almuen højnede Klasser i Nationen endnu ikke i Almindelighed have Højagtelse nok for Arbejdsomhed, eller selv sætte en Ære i at være flittige, eller føle Væmmelse for Dovenskab og for den Dovne, om han end var stor af Byrd, eller af Embed eller af Formue. Vist nok florerer Tiggeriet endnu i Danmark, naar man ikke engang i Kbhvn kan faae det udryddet; naar Pøbel, ja selv hvad der er lidt derover, tør paa Hovedstadens Gade rive Tiggeren løs fra de Fattigfogder, der efter Pligt, efter Ordre, opbringe dem, ikke for at føre dem hen under den Pidsk, de blot for deres Ladhed vel havde fortjent at smage, men for at føre dem til Arbejd og til at vorde gavnlige Mennesker. - Vist nok er Danmark endnu en skjøn Jordbund for Tiggeriet, og vil forblive det, saalænge vore Fruentimmer af alle Klasser, i Hovedstaden som overalt i Landet, tage Tiggeren og Tiggersken i deres mægtige Beskyttelse, anhøre deres Klagemaal over de Fattiges Forsørgelse, og deres fornærmende Løgne mod Fattigvæsenets Bestyrere, og efterat have med en Almisse (given mod selve Regjeringens offentlige ønske, utidig, ufornuftig, unødvendig) ved Døren betalt disse skjønne Efterretninger, troe sig berettigede til at laste over langs og tvers, hvad de hverken kjende eller agte at gjøre sig Umage for at kjende. Saalænge Ladhed ej i alle arbejdende eller formuende Klassers Øjne ansees som en Skændsel, behandles som en Skændsel, og omtales som saadan, saalænge vil Ladhedens Datter, Tiggeriet, huses og hæles hos os. Det strængeste Opsyn bør anvendes overhovedet af alle Embedsmænd, der have at arbejde mod denne Statskræft. Tiggeren bør uden mindste Skaansel bringes i Tvanghvis han ej er enten: 1) et aldeles aldesvækket Menneske, eller 2) et sygt Menneske eller 3) Galen eller 4) et Barn. Disse 4 her undtagne Arter af Tiggere, bør Landet alligevel ikke, ved Almisse for Døren, komme til Hielp. De bør alle, hvis de træffes med Tiggerposen, anholdes, men paa en læmpelig Maade, for at bringes til de Plejesteder, hvor de hver efter sin Tarv henhøre. Ligesom denne Strænghed er lettere at iværksætte paa Landet, end i en stor Stad, fordi man hisset kan vide alle Tilhold, hvor sligt Tiggerpak faaer Nattely(og mod slige Huses eller Gaardes Ejere burde stor Straf bestemmes, hvis de ikke strax underrettede Sognefogden om Tiggernes Ankomst o. s. v., for at denne ufortøvet kunde træffe de fornødne Midler til at tage Personerne), saa er den og der af yderste Vigtighed; thi dels er Nationens Hang til Gavmildhed, Godgjørenhed og Hielpsomhed større paa Landet, dels ansees der et Stykke Mad ikke for noget, naar man har det at give, og modtages gjerne af Landtiggeren, fordi han dermed kan drive Handelskab med andre Fattige, der endnu ikke ere sunkne ned til ham - dels driver Frygt ofte Almissen frem, da man har hørt saamange Jldebrande tændte af modtvillige og arrige Tiggere, at man tilsorn ligesaa ofte tilskrev slige de indtræffende Jldsvaader, som den gamle Mordbrænder Tobakspiben; til disse to Oprindelser begynder man i senere Tid at føje en Tredie: Lyst til at see hvad man ejer saaledes fortæret af Jlden, at man bliver rigere efter end før. Ved Udflytningen, især hvor denne, som almindeligst, er skeet i enkeltstaaende, Gaarde, er denne Frygt for Tiggerhævn, med hvilken sligt Udskud ikke sjælden tør tillade sig at true lydeligen, endnu en vægtigere Drivefjær til at give, ligesom Ulykken ogsaa der (for den der ej har høj Assurants) er saameget større, da Hielpen er længer borte, end i Landsbyer, eller i parvis eller i klyngevis staaende Udflyttergaarde. Man vil sige, at her glemmes den kunde og raske, der ved et pludseligt Uhæld er sat ud af Stand til at skaffe enten sig selv, eller maaskee tillige en Flok Børn, den for Øjeblikket til Livets Ophold nødvendigste Føde. At slig Tigger kan tænkes, at han endog i Retslæren er mærkelig, fordi han der fremstilles som den, der hvis intet gives ham, kan begaae et Tyveri, uden at vorde straffældig, er unægteligt, men sjælden vil han vorde, om han endog nogensinde kan findes, inden Danmarks Enemærker, og kun i en meget kort Afstand kunde, i et saa sjældent Tilfælde som Nødværge mod Sveltning kan være, Tiggeri vorde, for samme Nødvendigheds, Øjeblik, undskyldeligt. Men sligt Kasnisteri er noget som næsten ikke burde nævnes. Jkke Haardhjertethed og Uhielpsomhed, er vor Nations ubedømmende og Fejl, men en overilet, utidig Medlidenhed. (Forsættes).