Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-04
Om Benævnelsen norsk Sprog i Anledning af Morgenbladet 1828 Nr. 20-23. Er nogen Strid en Ordstrid i egentlig Forstand, sa er det vist nok den, om Sproget i Norge bør kaldes norsk eller dansk, jeg skulde derfor næppe have anset det værd at sætte Pen til Papiret for denne Sag, hvis ikke den lærde Forfatter til det lange Stykke om Norsk Sprog, Norsk Literatur, i Morgenbladet Nr. 20-23. med al sin Udførlighed havde overset adskilligt, som synes væsentligt og vigtigt at betænke, forman sætter sig pa Dommersædet. Jeg maa forud bemærke, at jeg ingenlunde selv vil anmasse mig Ret, til at afgjöre Striden, men gjerne indrømme det norske Folk den, skønt det saledes kommer til at dømme i sin egen Sag; da jeg anser det for mit Fædreneland aldeles ligegyldigt, hvad Udfaldet end monne blive. Men vor Forf. kan jeg ikke indrømme denne Ret, da han synes alt for stærkt greben af patriotisk Jver imod de Hrr. M. C. Hansen, og P. T. Hanson, fordi de have vovet at skrive det danske Sprogs Syntaxis", samt danske Gloser til en tysk Læsebog og desl. og ikke ænset to anonyme Stykker i Rigstidenden, eller Hr. Bergrad, Petersens Betænkning over andet Udkast til en Lov om Norges Bergværker." S. 497549 (maskje tre Personer i en patriotisk Værelse). Først ma jeg pa egne og Landsmænds Vegne yde Hr. M. C. Hansen den hjærteligste Tal for hans Forsøg til at udfylde et betydeligt Hul i vor Literatur. Dernæst ma jeg bemærke, at vor Forf. i Morgenbladet sammenblander to aldeles forskjellige Spørgsmale, ul. 1) om det gamle nordiske Sprogs rette Benævnelse, 2) om Benævnelsen af det i Norge nulevende Skriftsprog og dannede Sprog. Det første vil jeg ikke her indlade mig i, for ikke at gore mig skyldig i Forf. Feil, men det er dog artigt nok, at den største islandske Historieskriver Snorre Sturlesen, just i den Bog, hvor han taler og Ynglingeætten i Sverrig og alle de gamle berømte Konger i Norge lige til hans egen Tid, udtrykkelig siger, at han skriver om de Høvdinger, som "i danska tungu hafa mælt." Han har vist alisatikke anset det for nogen Forkleinelse for Nordmændene at tale det samme Sprog som Danerne, ei heller troet at støde den norske Regiering, som han var særdeles hengiven og besang i udødelige Æredigte, ved at benævne det fælles Sprog med det til hans Tid bekiendte og almindelig antagne Navn. Dette Sksempel fra sa gammel en Tid og af en saa berømt Mand som dog unægtelig var langt mere norsk end dansk, synes mig burde betage vor Forf. hans Ængstelighed, og gore de ovennævnte Hrr. Hansen og Hanson angerløse og fri for Aktors Tiltale i denne Sag. Hertil kommer at Ordet Norsk ikke synes bestemt nok, ti f. C. Hallagers norske Ord og Talemader med de tilføiede norske Viser, ma vel dog være norske. De norske Ord i Pastor Munchs Sag 1ste Bd. Kristiania 1816. ma vel ogsa ansees for norske, da han selv siger i Forerindringen S. 210. "Det første Ord i Glossariet er det Jslandske, eller rettere gamle Nordiske, det andet det Norske, og derefter kommer den Danske Oversættelse. Men sadanne Ord som Aust for Øst, Barnesæng Barselsæng, Bein Ben, belie, gaulle brøleGjeit Gjed o. s. v. forekomme jo slet ikke i vor norske Aristarks Sprog i Morgenbladet. Han skriver jo altsa ikke en Gang selv Norsk, nar man ser sig til. Hvorfor vil han da endelig at det skal hedde sig, at være Norsk, hvad der ikke er det? Den nys anførte Norsk, er kaldet sa efter to indfødte nyere norske Forfattere, det vilde være let at anføre flere, jeg vil kun tilføje en ældre Avtoritet, som vor Forf. selv har anført, n. Kong Kristoffers Privilegier for Bergen, dat. København 1443. "Sa byde vi alle udlændiske Embedsmænd, som udi Byen ere, at betale og udgive til os den arlige Rente, som kaldes pa Norsk Bordleding. Er det ikke dog soleklart, at her tales om et bestemt Ord, som udelukkende norsk, hvilket heller ingen dansktalende, være sig Dane eller Nordmand, vil for sla uden Forklaring. Salænge har Navnet Norsk da været brugt til at betegne noget, som netop skilte sig fra det fælles Sprog, som altsa pa en Made var modsat det, man nu med Vold og Magt vil kalde Norsk. Ogsa er Norsk bekjendt i denne Betydning, hvor som helst det er bekjendt hos fremmede Folkeslag; f. C. i Adelungs Mitridat. 2den Deel, Berlin 1809 S. 302 fg. findes en udførlig Efterretning om "Norwegisch med tre Sprogprøver, der lyde som sa. Din Wilia geskia pa Jorden, som handt er udi Himmelen. - Sje di Wöllie her i Jera, sem den sier i Himlen. - Veya thine mota vara gort o Turn, sinna gort i Chimrie." Er det nu dette Sprog, Nordmændene ville opdyrke, og hvori de ville skabe sig en Natsional-Literatur, sa have de unægtelig Ret til at kalde det Norsk, som det er, og enhver ærlig Dane vil strak opgive sin Fordring paa Deelagtighed deri, det tør jeg dristig love. Men er det vort fælles, sædvanlige dannede Sprog, som de endnu for det første tage til Takke med, sa synes Benævnelsen Norsk (ihvor ofte den end matte findes anvendt dertil) at være aldeles tvetydig og derfor ubekvem; med mindre man tilføiede en karakteristisk Bestemmelse, som Høj-norsk eller Stor norsk eller, hvad jeg tror at have hørt anvendt af andre: det kongelige norske Tungemäl. Hvad nu Benævnelsen Dansk angar, sa vilde det være urimeligt og skændigt, at nægte eller nedsætte Nordmændenes Fortjenester af vort fælles Sprogs Uddannelse; men de Nordmænd, som have arbeidet mest derpa, have selv troet, at det var Dansk, de skreve, og, ligesom de danskfødte, der deelte Arbeidet med dem, søgt at hæve sig over det lokale og bondagtige, der var brugeligt i deres Fødeegn, hvilket og pa begge Sider synes ligesa naturligt som nødvendigt, hvis de vilde læses i begge Riger, og virke paa begge Folk. Til Eksempler ma tjene, Peder Clausson, Prest til Undal, der siger i Fortalen, til sin Overs. af Heimskringla: "Denne samme Snorre Sturlesøns Krönnike haver jeg udset pa Danske, Anno 1599. Ligeledes siger Holberg, i de ortografiske Anmærkninger ved Forvandlingerne, Kh. 1726. S. 93. Sasnart jeg begyndte at tale, blev jeg sat udi en tysk Skole; ti mine Forældre ræsonerede med andet got Folk i deres Nabolav saledes: Lad ham kun brav øves i det tyske; det danske læres af sig selv, det er at sige: Lad ham lære Tysk i Skolen; Dansk kan han for intet lære af Smadrengene pa Gaden. Saledes bleve de fleste Ar af min Barndom bortdrevne ved at lære Tysk udi Skolen. og Dansk udi Ammestuen. (NB. i den Stad, Bergen udi Norge.) Da saledes Nordmændene i lang Tid, ligesom vi, have kaldet det fælles Sprog Dansk, saa er det blevet bekiendt under denne Benævnelse fra Neva til Teio, fra Grönland til Jndien, savidt som Holbergs og Vessels, Evald og Baggesens, Suhm og Schönnings Navne have naet.