Jyske Efterretninger, 1813-11-26
Af det i nogen Tid standsede Tidsskrivt Huusvenneer nylig udkommet et Par Nummere, der iblant andet ind holde et læseværdigt Digt, betitlet: det nittende Aar hundrede, afdeelt i 3 Sange, hvoraf Enhver, som ik ønsker sund Sands reent banlyst af Jordens Kreds, maat ønske flere Fortsættelser. Hvo kiender f. Ex. ikke grangielig i denne holbergsk vittige Skildring det her lovpriste Ol som ler os smukt at undvære Alt, fast indtil Smør og Brød, fast indtil Kogesalt; som for hver mulig Ting udtænkte Surrogater, selv for ældgammel Tro og hollandske Dukater, som laver Bouillon af længst udkogte Been, og stikker som en Livs paa præpareerte Steen, Ja som med Hestesteeg og Rumfords fieldne Retter i Tidens gamle Bog en Mindekrands dig fletter, Da man med Hestekiød og Bouillon af Been, kan bøde paa hver Trang, paa Kræmmeraandens Meen. Saalænge man har Been, saalænge man har Heste, Man ikke nægte kan, vor Verden er den bedste. Eller Hvo har ikke seet flere Exempler paa, hvor sikkert Man, ved at kaste sit Vod i rette Tid har vundet op ad Lykkens Himmelstige. og bleven stor og riig, og derhos vidt berømt for Daad, som Man fast selv ei nogen Tid har drømt. Hvor mangen Nutids Mand opvaagnet ei som Jeppe, som i sin store Glands sig selv gienkiendte neppe, Naar fra en Mødding af, hentryllet i et Slot, Han sig ophøiet saae til en velbyrdig Drot; Naar de, han før som Lars hialp ind i Herres Chæse, Nu føre med ham op den lystigste Anglæse; Naar de, som brugte ham til at bevogte Sviin, Nu rose høit hans Smag, og fremfor Alt: hans Viin, Naar de, hvis Støvler han hver Morgen maatte blanke, Nu sig hver Ugedag som Giæster hos ham sanke i den forgyldte Sahl, hvor Krystalliners Glands forblinder Argus selv, og haarer hver Mands Sands J Bladet Dagen No. 261 læses følgende Ønsker af Hr. F. Bruun. Jeg bad lad Krigen ei fortære, det fordums lykkelige Nord! lad Krigeren ei troe det Ære. med Blod at farve Glædens Jord: Giv ei Erobrersværdet Lykke, men sig Fredsfyrstens Palmegren lad ikke Trængsler Folket trykke, hvor Tronens Sag er himmelreen: Jeg bad: lad Tarvelighed trives i Frederiks Æg des Lye lad Danneraand igien oplives lad Høkerdievlen fra os flye! lad Straffens Hævnerglavind ramme, hver Skurk, som mellem Drot og Folk vil tænde Tvedragts Mordbrandsflamme; men signet være Fredens Tolk. Jeg bad: lad Stadens Store Hansen, ei ganske æde Staten op; Jeg bad, laan Dannemark et Pandser imod den hele Pugertrop! Jeg bad: lad mangen ubin Skryder, fremdeles spille Bankeret: naar een saadan den anden snyder, saa tør det endnu blive godt. Skienk Frue Justitia en Knevel, hvormed hun stopper Munden til paa hver en snakkelysten Dievel, der allevegne er paa Spil! der aldrig kiender større Glæde end Landets Uheld og Fortred, og gjerne i vor Borgerklæde. forrykke vil de stærke Leed. Siden den Tid, Pengene have begyndt at forbedre sig er van paa Auctioner ikke meere saa meget for at drive alting, Veiret. Uagtet adskillige styver og skrivesyge Mennesker for ikke længe siden i alskens Catteker vilde advilde og, at alt Sølvet var ført ud af Landet, seer man dog nu, at Danmark ikke et saa fattigt paa dette Metal, som adskillige Folk gierne indbilde os. Paa Auctionen efter afdøde Cancellieraad Bech i forrige Uge solgtes over 1000 Lod for største Delen Prøvefold, for det meste for 22 til 25 Rbmk. Loddes uagtet man for adskillige Maaneder siden betalte det med 76 Rbmk. Loddet. Endog smukt forarbeidet Sølv solgtes for 27 a 28 Rbmk. Heller ikke sporer man saa stor Mangel paa Specier og de synes kun at forsvinde i det Øieblik Coursen gaaer i Veiret, enhver hvider paa dem, han har. Men i det Øieblik den daler kan man faae, saa mange man ønsker: Beviis nok paa at her ikke er saa stor Mangel paa Valuta som man i Blade og Viser klager over. To Sparke kom for noget siden ind til en Hattemager i Kiøbenhavn og begierte to Hatte, saa supperfine og moder ne som mueligt. Man flyer hver af dem en hat. De probere dem hver for sit Speil: "hvorledes klæder den mig? spurgte den ene: "Som en Abokat," var Svaret. "Hvad det siger du som en Slyngel." "Er jeg en Slyngel, det skal du ikke have sagt omsonstel: Han løfter Stokken op, giver sin Kammerat et dygtige Rap og løber sin Vei. Denne lader som han er yderst opbragt over den tilføiede Fornærmelse, river i sin Harme en velspækket Tegnebog op af Lommen og beder Hattemageren at giøre sig betalt deraf, medens han, for at hevne denne Krænkelse, sætter efter Fornærmeren. Da man nu eftersaae Brevtasken, fandt man istedet for Penge - gamle Regninger. Men Sparkene vare løbne deres Vei og Hattene borte.