Aalborg Stiftstidende, 1836-11-15
Vi vende os fra denne ironiske Artikel til det omtalte Blad selv, der, i et af sine Nummere, paastaaer, at Regjer ringen udleder begge Revolutionsforsøgene fra een og samme Kilde, nemlig fra de anarchistiske Factioner, som i Schweitdrive deres Uvæsen, som have havt Indflydelse paa den Conseilske Sag og i Madrid og Lissabon været Stiftere af de der udbrudte militaire Revolutioner. Disse Partigængere vide meget vel, at de ene og alene kunne finde deres Held, i en ny Revolution i Franktig og at Anarchiets Sag ikke kan drage nogen varig Fordeel af Revolutionerne i Spanien og Portugal, saalænge Roligheden i Frankrig opretholdes. Med Folketumulterne har det ikke viller lykkes at forstyrre, den, nu skal Forsøget da skee med Armeen. Men dette var da vel ogsaa det sidste At det er strandet, er af Vigtighed, især fordi Factionisternes Afmagt ved dette Resultatol, staaer blottet for hele Verden. Forøvrigt tager Journalen Anledning af Begivenheden i Strasburg til at formane Schweitzer=Forbundet til at aabne Øinene og endelig at indsee, med hvormegen Ret dets Gebeet af den franske Regiering har været betegnet som de Revolutionaires Tilholdsted, da det er umiskjendeligt, at Forsøget i Strasburg er gjort efter en Plan, der er lagt paa schweizersk Grund. Nu staaer tilbagen at besvare det Spørgsmaal. Hvilken til Prindsens Skjæbne hidsen. Det er er vanskal Spørgs neste o. maal at afgiøre - siger den ofte omtalte Journal - hvad man egentlig vil foretage sig med den unge Mand, som har været daarlig nok til at paabyrde sig evig Samvittighedsnag over den usle Rolle, han har spillet i Straf burg. Hvad vil man foretage sig med ham, Vil man maaske stille ham, tilligemed hans Staldbrødre i Forbryde sen og Offrene for hans Daarskab, for Assiseretten, Vil man behandle ham som en Franskmand, der har brudt sin i Eed, eller som en Udlænding, der grovelig har krænket Gjæsteretten. Det Sidste kan man ikke, fordi Loven, blot for hans Navns og hans Fødsels Skyld, har forviist ham fra fransk Territorium. Det lader sig ikke omtviiste, at jog Prinds Ludvigs Attentat er endnu taabeligere og endnustrafværdigere, end det tidligere af Hertuginden af Berry, og, har det ikke anrettet ligesaamegen Ulykke, saa er det visselig ikke at tilskrive Prindsen som en Fortjeneste. Jkke det mindste Skin af Ret taler til hans Fordeel eller Undskyld, ning. Udelukkelsen af hans Dynasti er allerede over 20 Aar gammel og har, ved Juli=Revolutionen, modtaget en nu Bekræftelse; selv om Legitimitetsprincipet anvendtes paa Napoleons Dynasti, kunde Tronen ikke tilkomme denne Prinds. Naar han alligevel har forsøgt at forstyrre No. ligheden i et Land, hvor han ikke engang er kjendt, hvor man neppe veed, at han er til, naar han ikke har kunne tæmme sin Ærgjerrighed, skjøndt det var at forudsee, at det, i det høieste, kunde lykkes ham at foranledige nogen Blodsudgydelse, naar han endog har anmasset sig Napoleons Navn, som han aldrig tidligere har ført, saa er dette vistnok en Samling af svære Forseelser, ja Forbrydelser, men desuagtet laaner Prindsens særegne Stilling dem en Caracteer, som neppe tilsteder, at han dømmes efter de opdentlige Love og af de almindelige Dommere. Vor Lovgivning, som ene og alene formedelst dens fortidige Storhed, har berøvet den Buonapartiske Familie alle de Rettigheder, som tilstaaes den ringeste Borger; denne Families forhenværende Hoveds Hæder og Erindringen om hans Navn, Kongens og Nationens Ære, med eet Ord, en Delicatesse, der maa føles af enhver Franskmand, tilstedes ikke, at Ludvig Buonaparte fremstilles for de Edsvornes Ret. De vilde studse, de vilde hæve ved at fælde Dom over Keiserens Broderson, hvor stor hans Forbrydelse end havde været. Denne Følelse af en religiøs Ærefrygt for Keiserens blotte Navn, geraader Nationen til Ære. Om den Pande, som eengang har baaret en Krone, straaler en uforanderlig Glorie, og det er kun den yderste Raahed, der kan finde Fornøielse i at fornedre, hvad der eengang har været Stort. Dette Privilegium betales dyrt nok af de Familier, der ere i Besiddelse deraf. Fordi Loven holder Buonapartes og Bourbonnernes Efterkommere for stedse bort fra deres Families Fædreneland, vilde det være uretfærdig og upolitisk at behandle dem lige med andre Borgere i Forbrydelsestilfælde. Den Lov, som blandt alle andre Mennesker, ene og alene forviser dem for stedse fra Frankrig og paa en vis Maade, erklærer dem for Statens evige Fjender, stillet dem netop derved over alle andre Mennesker, og derfor tør vi, hvor stor Ludvig Buonapartes Forbrydelse, hvor taabelig hans Adfærd end har været, aldrig behandle ham anderledes end som en Statsfange!