Viborger Samler, 1835-12-17
Den 30te Novbr. faaes en gammel, ærværdig Mand sidde paa en Steen i Nærheden af Kongens Palais. J Forbigaaende blev jeg opmærksom paa ham. Han var fortklædt, graahaaret, nedbøiet af Alder, og i hans dybtfurede Træk udtalte sig den meest nagende Bekymring. Jeg havde gjerne tiltalt ham, men uopsættelig Forretning nødte mig til at gaae videre. Da jeg, efter næsten en Times Forløb, kom tilbage, sad han endnu der. Han havde foldet sine Hænder, og stirrede hen for sig med taarefulde Øine. Jeg tiltalte ham; men det kostede Møie at gjøre ham begribeligt, at han tiltaltes af et Menneske, som interesserede sig for ham. Han syntes ikke at kunne vinde Rum for den Tanke, at der paa Jorden endnu var Nogen, som bekymrede sig om ham og hans Skjebne. Mine Ord fandt omsider en Vei til hans Hjerte. Hans Taarer randt mildere, og han fortalte mig nu, at han var en halvfjerdsindstyveaarig Degn og Skolelærer, som gjennem et halvt Aarhundrede havde arbeidet tre i Kirke og Stole, men som man nu havde afskediget, fordi han ikke, uagtet at sin Umage, inden en meget kort peremtorisk Frist, havde kunnet forskaffe sig en Hielpelærer. Først fjorten Dage efter Fristens Udløb var det lykkedes ham at erholde en Medhielper, men imidlertid var der allerede andraget paa hans Entledigelse, som ogsaa var paafulgt. J sin ubeskrivelige Elendighed indgiver han til Cancelliet en Ansøgning om, at maatte forblive i Embedet, saalænge han kan faae Hjelpelærer; men hans Begjering afslaaes. Saaledes blottet for ethvert Forsvar og given til Priis for alle Alderdommens og Armodens Lidelser, vovede han, til Hs. M. Kongen at indsende et Andrag, hvori han kun udbad sig den eneste Naade, at det maatte vorde undersøgt, hvorvidt han ved nogen Brøde havde fremkaldt hiint Decret, som, for Resten af hans Dage, overantvorder ham, med Hustru og to uforsorgede Børn, til Mangel og Elendighed. Men ogsaa derpaa erholdt han Cancelliets Resolution, "at der ikke kunde agtes paa hans Andragende." Fortvivlende havde han nu taget Vandrestaven i Haanden og var reist ni Miil, for hos Kongen Selv at søge den Retfærdighed, som, efter hans Overbeviisning, hidtil var nægtet ham. Nu var han her; men hvorledes skulde han, modfalden og afkræftet som han var, kunne forklare Landsfaderen den ham tilføiede Uret. Hans Tanker vare forvirrede; han havde kun Sands for een Tingi Verden, for sin grændseløse Ulykke. Vilde hans rystende Stemme ogsaa kunne udtale, hvad det her netop kom an paa, Vilde han, ved at forklare Alt, ikke trætte Monarkens Taalmodighed? – Jeg satte Mod i den gamle Mand, raadte ham som jeg bedst kunde, og opmuntrede ham til, at blive sit Forsæt tro, at begiere Audients hos Kongen og klage sin Nød for ham. Han havde fattet sig nogenlunde. Jeg fulgte ham til Slottets Jndgang, og lovede at tøve, til han kom tilbage. – Jmidlertid havde jeg mine egne Tanker. Forholdt det sig, som han havde sagt – og havde jeg ikke kastet et Øie i hans Papirer, Og var det muligt, at dette ærlige Ansigt kunde lyve, – da maatte jeg finde vedkommende Autoriteters Forhold, mildest talt, uforklarligt. Hvilken bydende Nødvendighed var her da, for hvilken denne gamle Mands sidste Dages Fred og Lykke uigienkaldeligen maatte opoffres, Han er gammel, det er sandt; men leve vi da i et Land, hvor det er en Forbrydelse, at være gammel Og er det muligt, at en Embedsmand i Danmark kan afskediges og affærdiges med et Pund Brød, om Dagen, naar ingen anden Brøde kan forekastes ham, end at han er gammel og svag, Man har givet ham en Pension, men en Pension, der forekommer mig som en ironisk Figur, naar jeg sammenligner den med Pensioner, der ere tilstaaede, Mænd, som, naar der skal tages Hensyn til sand Fortjeneste af Fædrelandet, neppe ere værdige at opløse hans Skotvinge. En gammel Dandser, en ung Director, giver man Tusinder i Pension; hvad har man tilstaaet denne værdige Jubellærer: Halvsjette Tønde Byg og 36 Rbd. om Aaret Naar jeg regner efter, saa faaer nu den troe, Statstjener tre Skilling om Dagen for sig, tre for sin Kone og ligesaameget for hvert af sine Børn. For disse tolv Skilling daglig skal denne ulykkelige Familie anskaffe sig alle Livets Nødvendigheder. Jeg forudseer det, Børnene ville komme til at gaae nogne, og den gamle Mand maa, paa Gravens Bred, enten sulte, eller betle. Man har befalet ham, at flytte ud af Degneboligen, som han dog har kjøbt og i tredive Aar vedligeholdt; men man har ikke tilbudet ham andet Tag over hans graa Hoved, end den aabne Himmel. Han vil komme til, som et Fattiglem, at gaae paa Omgang blandt de Bønder, han har underviist som Børn. Midt i Vinteren befaler man ham at flytte ud, og man anviser ham ikke en Pind Brænde, hvorved han kan varme sig, ikke et Skuur, hvor han kan lægge sig hen og doc. Og alt dette har Lovmæssighedens Præg! Alt dette er drøftet af tre Autoriteter, af Skolecommissionen, Skoledirectionen og Cancelliet, af tre Organer for den guddommelige Barmhiertighed, af Præst, Provst og Biskop, Mit Hoved svimlede og det sortnede for mine Øine. Gode Gud, havde det da saadan Hast med den gamle, fortjente Mands Afskedigelse? Den 28de April indstiller Skoledirectionen ham til Entledigelse, fordi han ingen Hjelpelærer kan skaffe, og allerede den 1ste Mai har han skaffet En. Er det muligt, at dette Ophold af to Dage, hvori han er aldeles uskyldig, skal kunne gjøre ham saa ulykkelig, Mon han er bleven indladt, tænkte jeg videre. Og mon han ogsaa har Fatning nok til at ordne fine forvirrede Tanker og Mod nok til at sige Kongen Alt? Mon han kan tale for Graad, Gud vil styrke ham. Og Kongen vil høre ham. Men at høre og at trøste en saa ulykkelig Mand maa hos Kongen være Eet. Somjeg tænkte, saa skeete det. Den gamle Degn kom tilbage med en Mine fuld af Tillid og Haab. Hanvar strax bleven indladt. Med ynksom Opmærksomhed havde Kongen bort paa hans sørgelige Foredrag. "Man kan ikke jage Dem bort havde Han sagt: "Jeg skal erindre Dem Paa disse Ord, der forekomme baade Oldingen og mig, som om de kunde være talte af Gud selv, bygger han nu sit sidste Haab for denne Verden. Han er ilet hjem, for at meddeele sin trost løse Familie hine Ord, der have giengivet ham Livet, og den Bolig, som nys gjenlød af Klageraab, vil nu have forvandlet sig til et Tempel for Taknemmelighed mod den bedste Konge. Derpaa følger Attester fra forskjellige Præster i Skolelærerens lange Embedstid, som alle give ham det bedste Vidnesbyrd, men desuagtet maatte den gamle agtværdige Olding, Skolelærer og Kirkesanger Brodersen i Nordrup, efter det kongelige danske Cancellies Befaling, fratræde sit Skolelærerembede, fordi han tre Dage forsildig erholdt en Hjelpelærer.