Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1835-12-10
J Randers Avis No. 189 læses under Jndsendt, Følgende med Overskrift: Doges et Raab i Ørken"Hvo der sukkede under det byrdefulde Aag, der Tienden som en bestandig Skat – er lagt paa Bondens Skuldre, kunde ei finde det sært, at Knud den Hellige og hans 2de Rentemestere Toste og Hotte, at Bisper og Lehnsmænd og mange hindre kongelige og bispelige Tienere lede Døden, som Talsmænd for et Aag, der oprindelig var skaaret for levittiske Nakke, eller at blodige Oprør og Trusler og Stenelser, smaalig List og fornuftløse Løfter og Himmeriges Rige, betegnede Paalæggets Barndom, eller endelig: at flere Aarhundreder svandt, førend den orientalske Plage endog med Vaticanets formaaende Understøttel, kunde beseire den nordiske Styrke. Det var imidlertid da som nu: Mange ydede formeget, Andre forlidet og en Mængde slet intet. Adelen (denne – efter Napoleons Ord – ahnesvære Stamme, der ei tillader anden Ret at gjælde end Fødselens, der saa let skaber en ligesaa rolig som magelig Besiddelse; der ønsker fremdeles at hvile paa det i Aarhundreder fremarvede Bolster, hvorpaa den uforstyrret og i behagelig Overflod har fortslumret, fra Slægt til Slægt) udfyldte i Særdeleshed den store Befrielses-Rubrik. - Scandinavien kaarede Christopher af Bayern til Konge. Han elskede hvad enhver Konge burde elske - Ligelighed i Fordelingen af de offentlige Tyngder; – han bød 1443. baade Adel og Bønder at give den tiende Deel af det indavlede Korn. Saa skete det indtil Christian den 3dies Dage, da det ædle Blod fik et friere Lob, og Tienden - med faa Undtagelser – ene blev et Kors for det contribuable Hartkorn. Ere end de store Glimmerblomster i det lille Danmarks stolte Adelsbeed snart talte, vi ville dog ei haabe, at ældre eller nyere Minder om Planternes Fordærvelighed skulle stemme Tidens Aand for Be dets Omlægning; – ihvorvel Nationen vistnok er Fiende af de Prærogativer, der bortfjerne Retfærdigheden. Nok, Adelen fritoges for Tiende. Kirken og Clerestet tabte aarlig mange Tusinde, Tønder Korn. Som sagt, det contribuable Hartkorn beholdt Byrden. Almuen har, under høist ulige Omstændigheder, baaret den i over 500 Aar. Hvormeget maae vi ei beklage, at den end ikke i vore Tider forener sig med Billigheden. Fraregne vi dens fremmede Caracteer, gik Tienden dog i sin Oprindelse forsaavidt Haand i Haand med Retfærdigheden, som den kun fordredes af hvad der i Virkeligheden var til. Nu er det ei saa. En den enten bortaccorderet mod aftorsket Korn, eller mod Vederlag i Penge efter Capitelstarterne, da fordres Afgiften uden Hensyn til, enten Yderne avle noget eller ikke; den kræves altsaa nu mindre retfærdig, end i det 14de og 15de Aarhundrede Mærkelige Exempler paa en vidtspringende Haardhed hos nogle af de Gudsmænd, der skulle vandre i Christi Spor og lyse som Mønstre for deres Menigheder, frembyde de Dage, der ligge os nærmest. Vi mindes Alle, hvor rædsomt Stormene den 8de og 9de August d. A. bortmeiede Landmandens Haab, og saa ganske ødelagde hans Marker, at Mængden – idet mindste her i Egnen - mistede de 3 til 1 Parter af Avlen. – Uagtet denne Ulykke, der varsler frygtelige Elændigheder, og uagtet denne Skade, der er erstattelig, fordi den griber indsaavel i de landoeconomiske, som i de commercielle Beregninger, høre vi dog nogle Beneficiarier fordre 2 Rbd. Courant, ja vel endog 2 Specier pr. Td. af deres Tiendebyg. Men i en Tid, da det er klart at Pluraliteten af Yderne skal kjøbe Føde= og Sædekorn for næste Aar, da Landmandens pecuniaire Kræfter mere og meere slappes og Udsigterne kun ere yderst traurige, erdet ikke der en uchristelig Haarhed, at ville afpresse Tiendeyderen hiin hans Evne overstigende Priis: - Hvor ønskeligt er det ikke, at Regjeringen ville sætte en Grændse for Tiendetagerens Usurpationer, - Annammer han virkelig hiin Fordring, ligger der en aabenbar Vinding for ham i den almindelige Ulykke, der ramte saa mange hundrede Familier; thi da Capitelstarten, naar Uveiret ei havde raset, sikkerlig ikke havde oversteget Taxten, for forrige Aar, bereder han sig ved de krævede Priser en Fordeel af 1/2 eller idetmindste 1/2 Deel mere nu end da; medens Yderne end frygteligere nedtrykkes. Hans Fordring træder desuden saameget dybere ind i det Overdrevne, som de fremmede Nødvendighedsartikler, hans Forbrug udkræver, ei i nogen mærkelig Grad ere stegne, Selv den Betragtning, at Tienden er hans væsentlige Løn, og at den er nødvendig for at conservere hans sædvanlige Liv, kan ikke forsone os med hans Begjærlighed i en Periode, da Landets Omstændigheder opfordre til de strængeste Jndskrænkninger. At Directionen for en med Tiender beneficeret offentlig Stiftelse, uagtet at være af Yderne suppliceret om den muligste Lemfældighed, da de intet Korn kunne levere, ikke destomindre sælger Tienden til en Fremmed, og at Kjøberen, har fordret 4 Rbd. 3 a 1 Mk. pr. Tønde Byg, er en Kjendsgierning, der er nedslaaende for enhver ædel Følelse. Maatte dog Regjeringen aabne Øiet for en ligelig Udmaaling af de offentlige Tyng der, Maatte den stemmes til større Bevaagenhed for det saa stærkt belastede contribuable Hartkorn at et Brugeren skal vansmægte uden Haab og uden Redning, Maatte den erkjende, at Bonden er Rigets Bolværk, og at ethvert Krafttab for ham er en Vunde for Staten, Retfærdigheden vilde slætte en ny Krands om Regentens Tinding. Morsøe, den 18de Novbr. 1835.