Viborger Samler, 1788-06-09
J Engeland var just den Gang neppe 6000 Mand regulerede Tropper. De øvrige vare udenlands i Krig imod Frankerige. Selv Kong Georg den II var i Tydskland. Han ilede tilbage, og for og efter ham engelske og hollandske Tropper for at redde Engeland, som var i Fare at blive omstyrtet af Folk uden Klæder og Skyds. Den unge Eventyrers Armee var ligesaa komisk, som hans hele Foretagende. Men det blev snart alvorliig; den unge Helt fik bestandig flere Tilhængere, endog iblandt de Store i Engeland og Frankerige, og hans Hær blev nu frygteligere. Han drog til Perth, en af de vigtigste Steder i Skotland, bemægtigede sig Staden, og lod sig der høitidelig udraabe til Regent af Engeland, Skotland og Jrland, i hans Faders Jakob den III Sted, som opholdt sig i Rom. Hertugen af Perth, Lord Murrai og andre Store gjorde ham Trop skabs Eed og bragde friske Folk med. Nu drog Edvard til Edingburg, gjorde sig Mester af den, ved at overrumple den, og lod sig der endnu engang udraabe til Regent. Han havde nu Geheimeraader, Ministre, et Stats Conseil og Generaler i sin Tieneste, og Kongen af Frankerige sendte ham en Gesandt, Marqvis d'Argens, som bragde Penge og Vaaben med paa sit Skib, og indløb lykkelig i Havnen ved Montrose. Edvard vilde fortjene sin Lykke ved Mod og Tapperhed. Fra Edingburg gik han det imod ham anrykkende Corps, som General Cope kommanderede, imøde, greb det an d. 21 September ved Preston Pans, 12 engelske Mile fra Edingburg, og slog Engelænderne. J en Fjerdedeel Time var Seyeren afgjort. Saasnart som han havde opstillet sin lille Hær af omtrent 4000 Mand i Slagtordning, trak han sin Kaarde, kastede Skeeden langt bag sig og sagde: "Venner, denne Kaarde vil jeg ikke stikke i Skeeden igjen, førend jeg har gjort eder frie og lykkelige,, Hans Tropper, som førte Sækkepiber i Steden for Trommer, styrtede med en utrolig Hidsighed ind paa Fienderne og bragte dem strax til at vige. Engelænderne tabte i denne Action over 500 Mand, 2000 bleve tagne til Fange, og alt gjort til Bytte. General Cope flygtede med 14 Mand. Prinds Edvard talte 60 Døde af sine Tropper. Han frigav de Fangne, da han ikke vidste hvad han skulde gjøre med dem, gik tilbage til Edingburg og forstærkede sin Armee indtil omtrent 7000 Mand, Havde han da, som nogle Venner raadede ham, marscheret lige ad Engeland og London til; saa havde han kunnet blive skadelig for Engelands Frihed. Forskrækkelsen efter Slaget ved Preston Pans var ubeskrivelig. J London var man saa bange for alt, at enhver vilde have sine Penge udaf Banqven, som i heele to Dage var i Fare for at gjøre Banqverot. Mange rige Privatpersoner og Lord reddede Crediten, i det de alle sendte deres Penge i Banqven og pandtsatte satte deres Guld og Sølv ja tilsidst deres Godser, for at udbetale de blotte Pengefordringer paa Banken. Alt hvad som ikkun vilde kaldes Patriot, lede nu til Krig imod Edvard. Mange Rige og Fornemme oprettede Compagnier paa deres egen Bekostning. Fra Kramboderne kom Kjøbmands-Karle, fra Domstolene Advokater, fra Theatrene Skuespillere, løbende, for at fægte imod Prætendenten. Og da vovede man ikke at lade Land Militien rykke ud imod ham Uroligheder ne i London bleve endnu hæftigere, da man erfarede, at Prinds Edvard var d. 26 Nov. allerede rykket ind i Engeland indtil Carlisle, Han havde virkelig beleiret Carlisle, og inden tre Dage overgav Staden sig til ham. Der fandt han en mærkelig Forraad af Vaaben, og lod nu i Engeland selv sin Fader udraabe som Konge og sig som Regent af Engeland. Han efterlod en Besætning i Carlisle, og rykkede frem indtil Manchester, hvor han opslog sit Hoved=Qvarteer. Her stødte nogle hundrede Engelænder til ham, og han marscherede fort indtil 20 tydske Mile fra London. Havde han endog kuns nu marscheret lige til London, saa vilde han have kunnet bemægtiget sig Staden, saasom der var mange Venner af ham, som kun ventede hans Ankomst; og Forskrækkelsen i Staden var gruelig stor og almindelig. Men da et Corps engelske Tropper imidlertid var gaaen til Skotland og havde indtaget Edingburg; saa befrygtede man, at Prindsen maatte ganske blive afskaaren fra Skotland, og raadede ham at vende tilbage. Dette var en Vei til hans Ulykke, omendskjønt han endnu tilfægtede sig en herlig Seyer. Han havde neppe erfaret at Fienderne nærmede sig ham og stode nær ved Falkirke, før han ilede for at angribe dem. Dette skeede d. 28 Jan. Han havde omtrent 8000 Mand; Engelænderne vare endnu eengang saa stærke; men hans Skotlændere, hvilke en heftig Pladsregn, som slog Engellænderne lige i Ansigtet, kom til Nytte, stormede ind med saamegen Heftighed og Tapperhed, at de i kort Tid tilfægtede sig Seyeren. En gelænderne flygtede til deres Leyr, som var forskandset, og rundt omkring omgivet med Moradser. Seyreren Prinds Edvard viiste sig i dette Fald som en stor Feldtherre. Han benyttede sig af Skrækken og besluttede at bestorme Leyren, omendskjønt Stormveret blev stedse heftigere og mere fra sende. Midt i den mørke stormende Nat trængte han med Kaar. Kaarden i Haanden ind i den engelske Leir, hvilken kom i saadan Forvirring, at alt løb derfra og til Edingburg. Telter, Bagage, den heele Leir blev Overvinderen til Bytte. Engelænderne havde henimod 700 døde og endnu flere saarede. Helten Edvards Berømmelse blev ved denne Leilighed fuldkommen.