Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-06-27
Under denne Titel leverer Merere de 212. Siele staaende Artikler, hvoraf vi troe at burde vælge følgende, som angaaer det hemmelige Politie, uden derfor at ville forsvare alle dens Anskuelser, som stedse kun fremvise Skyggesiden, og saaledes i det mindste ikke ere frie for Eensidighed: Jeg seer i dette frygtelige Politie, i denne skjændige Pagt imellem Staten og Lasten, det sidste Fristed og Vaaben for Magten, den sidste selskabelige Form i Fordærvelsens og Bestikkelsens Tider. Denne Indretning maatte nødvendigviis hyldes af alle Sønner af en skummel Politik, som allerede i lang Tid helligede Bedrag og Hyklerie som Grundsætning. Naar der ikke længer gives offentlige Sæder, saa maae Regjeringen vel tage Privatsæderne i Øiesyn, for at kunne regjere og beherske enhver Familie efter dens særegne Interesse, enhver Borger efter hans egne Lidenskaber. Det høie Politie har intet andet Øiemed og Maal, det kjøber Enhver, som vil sælge sig, det underhandler med den Stolte og med den Gjærrige, og anskaffer sig et Fond af alle Immoraliteter. Gjennemtrængende Selskabet paa alle Maader, naaer det den Proscriberede i hans fjerne Eensomhed, og lægger Snarer for den, som troer at vandre med Tryghed; under en Tjener, en Vens, en Ægtefælles Maske sniger det sig endog ind i den fortroligste, huuslige Kreds. Den paa saadan Maade underviste Magt har ikke mere at frygte for en samdrægtig Beslutning, allevegne er den vis paa at seire, allevegne vil den tilkæmpe sig Triumpher; men for hvilken Priis, store Gud! Jkke Patriotisme, ikke Dyden redder Staten, men Vanære og Laster. Der gives nedrige og foragtelige Mennesker, uden Talenter, uden Aand, som man dog i Almindelighed roser, og hvis Lykke og Rygte man grundfæster med haardnakket Egensinde det er intet Tilfælde – man veed iforveien hvilken Tjeneste de ville yde. Disse kunne ustraffet vanære sig; man lukker Øinene til; de kunne rose sig af deres Nederdrægtighed, man tilklapper dem Bifald; de gaae endog til Forbrydelser, man beskytter og understøtter dem desuagtet. Den, som er skarpsynet nok til at anstille Jagttagelser, vil snart overbevise sig om, at der gives en Vei til at opnaae sin Hensigt, som ikke er redelige Folks Attraae og Viis, at en afskyelig Overeenskomst forbinder de Slette med hverandre, og at denne Forstaaelse, som er grundet paa Udelukkelsen af Redelighed og Ære, bringer alle Fordele hos den selskabelige Orden i deres Hænder. Jeg vil kun anføre et Par Exempler, Arist har offentlig forraadet sit Partie, Arist har overvældet sig med Skjændsel, han er forfængelig, uvidende, indskrænket, og alligevel vover ingen at tilstaae, at Arist er uværdig til sin Post og den høie Gunst, som han nyder. Noget Hemmelighedsfuldt i hans Lykke og Velstand, gjør ham endnu mere frygtelig: man troer deri at see Politiets Finger. – Ormir er berygtet endnu fra Rædselstiden; han har med egen Haand ombragt Mennesker og havt Forsædet i en Blodret; han har plyndret Staten og udsuget Ulykkelige; hvoraf kommer det da, at han stedse har staaet i Credit, og at man siden Restaurationen udbetaler ham nye Pensioner, Fordi det er Tilfældet med Ormir, som med visse Emigrerede, der under Keiserregjeringen havde fundet Midler til at sætte sig i Gunst hos Fouche, Ormir har ogsaa forraadet Sine og røbet deres Hemmeligheder. - Hvermand kjender Olinde, og Hvermand veed, at hun ikke besidder Formue, imidlertid beboer hun et prægtigt Hotel, hvor hun modtager det fornemste Selskab, og giver yppige Maaltider og glimrende Fester. Nu da, ogsaa hun kan lære, hvorledes man kan føre et stort Huus, uden at have Forpagtninger, Renter eller Skibe i Søen. Olindes hele JnHustrie bestaaer deri, at hun hos sig foranstalter et tilfældigt Møde imellem Mænd, som ellers ikke vilde faae hverandre at see, og som dog maae tale med hverandre, for at den ene Deel kan faae at vide, hvad den anden har i Sinde. Der gives ogsaa visse Taler, som O linde maa fremføre for visse Personer, og hendes Embede er da, at indsamle det, som hendes Selskabssals Ekko igjentager. Her gaaer ikke den korteste Samtale, ikke et Ord, ikke en Stavelse tabt, en Lykke er det endnu, naar man ikke føier Tilsætninger til Eders Taler. - Damons Opførsel er besynderlig og næsten uforklarlig, den kunde uden Tvivl gjælde for Mangel paa Opdragelse og Høflighed. Han aflægger ikke sine Besøg saaledes som Andre, han træder uden Omstændighed ind, naar J sidde ved Bordet, og paa een Dag i Ugen banker han ganske tidlig paa Eders Dør. Man vil imidlertid have bemærket, at Dammon kun om Fredagen og Løverdagen kommer midt i Eders Spisetid, og kun om Søndagen længe for Middag. Herved sætter han sine Folk paa Prøve og kan i Nødsfald anvise dem, som ikke iagttage de kirkelige Faster og ikke besøge Messen. En anden Gang lader Damon, som om han havde glemt sin Bønnebog, og beder sin Vens Tienestefolk om at faae en tillaans, et virksomt Middel til at forvisse sig om de Fremskridt, som Helligheden gjør i et Huus. Det kaldes ikke at spionere, det kaldes at vaage over Sjælens Vel, og for saadan priisværdig Gierning anviser Montrouge to Tusinde Rigsdaler aarlig paa Spilleforpagtningen. - Traseas besidder en Hemmelighed, som Jngen kjender uden hans Kone og Fatym, hans ældste Ven, alligevel bliver han kaldet til Ministeren i det Øieblik, de han mindst venter det; man bestormer ham med en Mængde Spørgsmaal, som bevise, at hans Hemmelighed er røbet. Hvem skal nu Traseas anklage, sin Kone eller sin Ven, Begge ere ham kjære, begge forsikkre om deres Uskyldighed i Forræderiet. Hvilken Forlegenhed, hvilken skrækkelig Uvished. Men endelig forsvinder enhver Tvivl, da man erfarer, at Fatym har faaet et Embede og tvende Ordener. Traseas alene kjender Aarsagen dertil.