Corsaren, 1844-03-01
Aftenbladsmysterier. Da vi ikke ere saa uhøflige at antage, at vore Abonnenter i Regelen læse "Aftenbladet", og da det bør sig en ordenlig Journalist at være opmærksom paa alle mærkelige Phænomener i det offenlige Liv, saa ansee vi det for vor Pligt at fortælle, at "Aftenbladet" i Mandags indeholdt en Artikel, som man kan finde Mening i Denne Artikel søger at bevise, at "Aftenbladet" er et godt Blad, og drager tillige Linier til et Slags apriorisk Beviis for, at Hr. Boetius maa være en god Redacteur, ja bedre end de fleste hertillands! Vi høre allerede vore Læsere med een Røst udbryde: "Hvad er det for Passiar, hvori kan der være Mening i Sligt?" men hertil svare vi, at det "vistnok" ikke er vor Mening, at der, som vi Philosopher sige, er objectiv Mening, eller sund Fornuft, deri, men kun, at man er i Stand, til at fatte Forfs. subjective Mening. Det er dog altid noget nyt paa det Sted. Man kan tænke sig denne Artikel fremkommen paa følgende Maade. Boctius gik forleden hen til en af sine lønnede Medhjelpere, og holdt en Talle. "Hør, min gode Hr. N. eller R." sagde han, "De veed, hvorlænge jeg med en Engels Taalmodighed har fundet mig i, at de saakaldte liberale Blade have revet ned paa mit Blad, sagt, at det ikke i duer, at jeg, Redacteuren, er en aandelig Umyndig, at de idelig have heglet paa mig, ligesiden jeg betraadte Journalistbanen.."- "Min Gud, Boetius, den har De jo unter uns egenlig ikke betraadt. "Ja, det er nu det samme; men De maa dog selv tilstaae, at det ikke er saa rart, saadan hver Dag at blive schoflet . endskjøndt, det forstaaer sig, Pengene er jo altid gode, og Næringsveien ikke at foragte ... Jmidlertid har jeg nu døiet Chikaner saalænge, at jjeg troer, jeg bliver daarlig, hvis jeg ikke faaer stoppet Munden paa dem. De veed, at jeg forleden tog Mod til mig, og var grovmod, Kjøbenhavnsposten- og, Corsaren7. Nu have disse saakaldte ansvarhavende Redacteurer.. " Husk paa, Bostius, De er jo  Grunden, selv, ansvarhavende-Redacteur.... "Ja, det er nu det samme, men nu har disse Karle gaaet hen og stævnet mig ind"... "Ja, men De har jo stævnet dem ind igien"... "Ja, det er godt nok, men det varer saa længe, og jeg frygter virkelig, jeg bliver daarlig, og hvem skal da staae paa Bladet?" "Det er ganske sandt, men hvad kunne vi gjøres. "Ja det skal jeg sige Dem; jeg har faaet en Idee?" "Har De det! Boctius!" "Ja, det er nu det samme, jeg har allige vel faaet en Idee. Og det er nemlig, at De kunde sætte Dem hen og skrive saadan en pæn Artikel, som De kan saa godt med, og saa deri fortælle Publikum, at jeg er akademisk Borger, og altsaa et Menneske af videnskabelig Dannelse, der har Beføielse til at afgive sin Stemme i den offenlige Debatte, og optræde i Litteraturen. Naa, hvad siger De om den Jdee? Troer De ikke, det vil forhause Vedkommende, og oprette min journalistiske og borgerlige Ære?" "Paa min Tro, Jdeen er ikke gal. Naa, det maa man lade Dem, Boctius, som en Mand; forleden sagde til mig, dum er De s'gu ikke, hvad man saa ellers kan have at udsætte paa Dem." "Nei, det har ogsaa altid været min Mening. Det er ikke andet end det pure Brødnid, der siger Sligt. Ja et Sted, hvor jeg forgangen Aften var i Selskab, gik Uanstændigheden saavidt, at man sagde, Drevsen var den egenlige Redacteur af Bladet. Men, ved mit academiske Borgerbrev, jeg taaler det ikke længer, og disse literaire Haandlangere kunne nu tilskrive sig selv Følgerne." "Men frygter De ikke for, at Deres Modstandere ville benytte dette Baaben mod Dem, og sige, at siden De har taget Artium og saaledes godtgjort Deres Adkomst til at henregnes blandt de virkelig Dannede, og deeltage i den offenlige Debatte, saa er det desto større Skam for Dem, at Organet for Deres Dannelse er saa daarligt?" "Aa", sagde Boctius med et triumpherende Smiil, 7det har ingen Nød, naar De nu blot sætter Dem ned, (for De veed jo, jeg kan ikke skrive - om mig selv) og gjennemgaaer de forskjellige Anker, man har fremført mod mig, med taus Foragt, og saa slutter med min Idee, saa er jeg sikker paa, at det vil stoppe Munden paa vore Modstandere. Disse Hrr. Davidsen, Touscher, Grüne, Liunge, og hvad de Alle hedde, ville slaae sig for Brystet, og sige: "Vee os, vil er ikke akademiske Borgere, saaledes som Boctius. og enhver Tvivl vil være afbeviist om min Competence til at afgive min Stemme i Litteraturen." "Lad gaae", sagde Medarbeideren, som er en skikkelig Mand, og ikke vil have sin Løn for Intet; og han satte sig ned, og skrev, at "de liberale Blade med forhausende Frækhed have henregnet Boctius til servile Øientjeneres Klasse, beskyldt ham for at have solgt sig og sit Blad med Hud og Haar til Regeringen, som et villieløst Redskab i Andres Hænder" o. s. v. o. s. v. Alt dette skrev han, og modsagde det ike, og saa slutede han med den Erklæring, at hans Principal hæderligt har bestaaet sine Examina, og at man følgelig har tilstrækkelig Garanti for hans intellectuelle Qvalification som Journalist og Repræsentant for et talrigt politisk Parti, samt at ethvert Forsøg paa at undergrave hans borgerlige Agtelse vil blive hjemsøgt adRettens Vei. Og han stod op og leverede Boctius Artiklen, og Boctius satte sig ned og afskrev den med sine egne Hænder, og leverede den til Karlen, som imidlertid havde redigeret den øvrige Deel af Bladet, og Karlen bragte den i Trykkeriet, og Sætteren læste den, og udbrød: Det maa man dog indrømme, den Boctius kan skrive Fanden et Øre af; der ligger de nu bestandig og skriger paa, at han ikke forstaaer sine Ting, og saa er han ovenikjøbet en studeret Person. Hvem skulde vel have sagt det?" Da Boctius om Aftenen havde besørget Correcturen, gned han sine Hænder som en Mand, der efter opgjort Regnskab seer et uventet Overskud i Kassen, og gik gladere end nogensinde før ud for at samle Jdeer til en Critik over Veriderne.