Aalborg Stiftstidende, 1836-10-15
Blandede Efterretninger. I Kbhvosten læses Følgende: "Det vil sikkert have forundret Publicum at erfare, at vort Universitet høitidelige holder Reformationsfesten ved at afholde saakaldte Magt ster-, Licentiat= og Doctor-Disputationer. Ved Reformationsfesten skulle vi feire Mindet om den mærkelige Tid, da en kraftig og ædel Begeistring forenede gode Kræfter til Kamp mod Traditionens Tyranni, da Menneskeaanden reiste sig med kraftig Protest imod de forsmædelige Lænker, hvori Herskesygen havde smeddet Vankundigheden, og begyndte det store Reformens Værk i Kirke- og Stat, der betegner Menneskehedens senere Historie. Vi tilstaae gjerne, at dette Maal kan er opnaaet meget ufuldkomment; men netop derfor ligger der i Mindet om den unge, livsfriske Kraft, om den Begeistring og sund Dygtighed, hvormed hiin Bestræbelse først traadte i Livet, en stærk Opfordring til at fortsætte den, eller hvis vorTid endnu ikke skulde due til at frigjøre sig fra al Overleverings Ledebaand, da idet mindste at vende tilbage til det Standpunct, hvorpaa selv Kirkereformen i sin første Reenhed søgte at stille sig. - Denne Reformationsfest vil ogsaa Universitetet søge at forherlige, og det med Rette, thi Reformationen var det, der frigav Videnskaberne til den menneskelige Aands selvstændige Granskning : og Reformationen var det, som seqvestrerede Kirke= og Klostergodser, og saaledes skjænkede Universitetet Tiende og Landgilde til Professorernes Lynning. Det er altsaa naturlige og billigt, at ogsaa vort Universitet feirer hiin Begivenhed; men hvorledes gjør det det, Ved saakaldte Magister, Licentiat og Doctor Disputationer. - I der gaves en Tid, da alle nyere Sprog vare saa barbariske og udannede, at de kun afgave et meget maadeligt Middel for en høiere Tænkning, medens det latinske Sprog var bragt til en vis udvortes Formfuldendthed, der selv i sin forskruede Stivhed dog nogenledes kunde tilfredsstille den yderst magre Kreds af Forestillinger, der tilligemed Sproget selv vare modtagne gjennem de ufuldstændige Brudstykker af en Literatur, hvori det romerske Liv, eller egentlig kun en enkelt mindre dygtig Periode af samme udtaler en meget ufuldkommen og skjæv Culturs hvist censidige Udvikling, der tilmed er gaaet tilgrunde. Det er forklarligt, at man dengang kunde ansee det for en værdig Gienstand forde menneskelige Bestræbelser, at drive det til den størstmulige Færdighed i Brugen af de uddøde Stumper af et Sprog, der fordum var talt af Folk, der i en vis forfinet Humanitet og Elegants stode over de fleste paa hiin senere Tid levende Mennesker. Men siden den Tid have de fleste af Nutidens Sprog opnaaet en indre Rigdom og formed Uddannelse, der sætter dem langt over hiint stovede Herbarium af visne Phraser, ligesom den friske, saftige Fylde Livet udfolder under Dagens lyse Straaler, aabner dem er Fremtid fuld af Haab og Glæde, medens hine dunkte, blodløse Skygger evigt holdes fængslede af Gravens kolde RatOg ligesom Sprogene selv have udviklet sig, saaledes har ogsaa Menneskeaandens rastløse Virken fremdraget en Masse af Kjendsgierninger og skabt en Rigdom af Ideer, hvorom Oldtiden ikke kunde have nogen Anelse, hvad Under da, at hiin stereotype Formelkram, der alt for Aartusinder siden har tabt al indre Spirekraft, for en saa udvidet Forestillingskreds vilde være et ikke blot besværligt, men som oftest ligefrem ubrugbart Udtuskningsmiddel, selv om Folk endnu vare uforstandige nok til at bortødsle al den Tid, som udfordres til at erhverve den unyttige Færdighed, at skrive og tale saakaldet classisk Latin. - Den Tid, da dette var det høieste Kiendetegn paa Dannelse og Smag, var Videnskabelighedens Barndom; det var den Tid, da Menneskeaanden endnu brugte Pegepind for at stave sig frem og stod ved en Stol og gjorde Vattements, for at lære at strække Foden. Et nego majorem og proba minorem, Syllogismer og Antitheser, det var de, Skolefuxerier, ved hvilke man skulde lære at tænke, en Sorites eller Achilles, de Rasmusmontaniader, ved hvilke man udviste sin Skarpfindighed og Bravour. Denne Tid var det, der fødte de Disputationer til Verden, der gave den, der i hine Hanekyllingefægtninger kunde sige: pugnavi strenne, vici gloriose, - af ja, de gave ham Rang og Titel i - Gud hjælpe os den lærde (sic) Republik (sic). Men snart voxede Menneskeaanden fra hiin Pogedressur; Dialektiken kastede sig ind i Livet, bemægtigede sig og forarbeidede det rige stedse voxende Stof, og saaledes fremkom de store Resultatte, der have omformet, eller ere i Begreb med at omforme ikke blot Videnskaberne, men hele det sociale Liv J denne Tingenes Orden spille nu, som vi have tilladt og at yttre, saadanne gammelgothiske, scholastiske Disputeringspillerier en i Sandhed jammerlig Rolle. Universitetet er Aandsfrihedens hellige Tempel, og ikke et Vartou for Parykker og Fordomme; derfor er det da, at det har forundret os, at det vil feire Mindet om den aandige Frihed, Gjenfødelse ved at offre en Hekatombe paa Molochs Alter. Det Bedste er, at Publicum, (inclusive de saakaldte Lærde) ikke tager mindste Notits af disse latinske Kunster; de skrive Disputatiunculer, som Jngen læser, og staae den paa Klosteret, i Kannikestræde og radbrække Latinen, sige hverandre slaae Complimenter, som Jngen hører paa alt in majorem Dei gloriam. - Man fortalte med en Triumph, som om den gode Sag kunde have vundet en stor og følgerig Seier, at Consistorium efter flere Debatter havde andraget paa, at enkelte Disputatser maatte kunne skrives paa Dansk og at Universitetsdirectionen havde indstillet dette Andragende til allerhøieste Approbation. Denne der imidlertid ikke paafulgt. Da hiin Indstilling, som vi nu have erfaret, gik ud paa, at den mundtlige Disputation over de danske Afhandlinger ligefuldt skulde holdes paa Latin, saa forekommer denne Hs. Majestæts Resolution os at være det ene Conseqvente, og en velfortjent Tilbageviisning af den Halvhed, der laae i Andragendet. For at Jngen skal bebreide os Selvmodsigelse, bemærke vi, at vi nu som tidligere troe, at saalænge slige Disputatorier og det derpaa byggede litteraire Ranguvæsen loverhovedet skal vedvare, vilde ansee det for et Fremskridt, om det Hele blev paa Dansk, og at vi først senere ere komne til Kundskab om, at det omhandlede Forslag laborerede af en uforklarlig Halvhed og Juconseqvents, der saa meget mere maa antages at have bevæget Hs. Majestæt til dets Forkastelse, som der ellers ikke letteligen kunde tænkes nogen Grund til, at han skulde have nogen stor Forkjærlighed, for Latiniteten.