Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-05-19
Justitsraad Reiersen har, som Man veed, fornylig atter confiskeret et Nummer af "Fædrelandet og i sin Meddelelse herom til Redakteuren tillige sagt, at Cancelliet, da Bladet ikke kan udkomme, ikke har fundet det fornødent at lade Red. tiltale for Jndholdet af den beslaglagte Artikkel." Over denne Passus commenterer nu "Fædrelandet, (der i samme vil finde en Modsigelse), i en længere Artikkel, som ender med: Det er klart, at, hvis Man vilde forstaae den udhævede Sætning som indeholdende følgende Raisonnement; "Da vi alligevel lægge Bladet under Beslag, saa er det sau ikke Umagen værd at sætte dem under Tiltale, for hvad, de har jo en ganske klækkelig Deel Sager i Forveien, og vi skal da heller ikke altid være dem paa Nakken, saa vilde Man beskylde Cancelliets Medlemmer for en grov Overtrædelse af deres Embedspligt. Det synes os derfor mere rimeligt at antage den udhævede Sætning for et af disse næsten vel oprigtige Udbrud, som i ubevogtede Øieblikke stundom undslippe allersnarest dem, der pleie at binde sig allerstrængest til visse bestemte Former og nedarvede Begreber, at antage, sige vi, at Meningen heraf er: at det ikke er fornødent at tiltale noget beslaglagt Skrift, fordi et saadant ikke er udgivet, og derved altsaa ingen Presseovertrædelse kan være begaaet. J saa Fald vilde der rigtignok være en curieus Modsigelse mellem den første Deel af Justitsraad Reiersens Skrivelse og sammes sidste Deel, hvorved vi underrettes om, at Collegiet har anseet det fornødent at sætte et andet Nummer af dette Blad under Tiltale, uagtet dette ogsaa er beslaglagt. Men en Modsigelse er da ikke noget Uhørt i det kgl. danske Cancellies Historie, og her kunde den, som nys bemærket, jo ret godt forklares, den udhævede Sætning som et halvt ufrivilligt Hiertesuk, og den sidste Deel af Skrivelsen som en Tilbagevenden til gammel Vedtægt og Vane; eller ogsaa kunde Man antage, at der var deelte Meninger i Collegiet og Rigtigheden af at sætte beslaglagte Artikler under Tiltale, som om de vare udgivne", og at den ene Mening havde seiret ved Overveielsen af den ene af vore Artikler, den anden ved den anden. Naar Man vil høre efter, hvad Geheimeraad Ørsteds Venner, som stedse vedblive at betragte ham som den hvide Kugle i Cancelliets Urne, og ingenlunde ville indrømme, at han er meddeelagtig i og medansvarlig for de Collegie beslutninger, som ere rettede mod de folkelige Friheder, navnlig mod Yttringsfriheden, - naar Man vil troe dem, har den sidste Formodning megen Rimelighed. De forsikkre nemlig, at Geheimeraad Ørsted erkjender, at et beslaglagt Skrift ikke er udgivet, og at dets Forfatter altsaa ikke kan idømmes nogen af de i Frong. 27 Septbr. 1799 fastsatte Straffe, fordi disse alle forudsætte, at Udgivelse har fundet Sted. Vi for vort Vedkommende ville gjerne troe, at dette er Ørsteds Mening, eller rettere sagt, vi kunne næsten umulig troe andet, end at en saa klar og skarp Logiker som han for længesiden maa have indseet Domstolenes iøinefaldende Vildfarelse, og at en saa aabenhjertig Charakteer som han ogsaa maa have vedgaaet sin Mening. Men forholder det sig virkelig saa, da forekommer det os, at Geheimeraaden, ved at tilbageholde den offentlige Udtalelse af sin Overbeviisning, begaaer en stor Uret mod Pressen; thi han maa kjende sin Autoritet i juridiske Spørgsmaal nok forat vide, at den øieblikkelig vil afgjøre dette, ligegyldig af hvilken Anskuelse hans Colleger maatte være. Han alene vil i faa Dage kunne bevirke, hvad Pressen med al mulig Dialectik og Veltalenhed ikke vil kunne sætte igjennem i en heel Aarrække, nogle faa Ord af hans Mund ville være tilstrækkelige til at indgyde Høiesteret, der endnu aldrig har havt Spørgsmaalet reent og skjært under Overveielse, en afgjørende Overbeviisning, til at bryde Hof= og Stadsrettens omgaaende Taushed, og tilat lære Assessor Casse at skrive Pressedomme, uden i dette Punkt at synde mod Logik og sund Forstand.