Almuevennen, 1842-06-29
Jndkommer der til det forestaaende Stændermøde i Roeskilde et Andragende fra en stor Mængde Bønder i alle tre Stifter, om at det frie eller privilegerede Hartkorn maatte for Fremtiden i alle Maader vorde beskattet lige med Bøndernes ufrie eller uprivilegerede Hartkorn, og belægges med samme Tiendeafgift, samme Byrder med Hjemveie o. s. v. som Bøndernes Jorder, hvorved ikke alene Bønderne Fremtiden vilde lettes betydelig, men Staten, og Regjeringen der er alle sine Undersaatter lige nær, og bør have dem alle lige kjær, vandt derved langt mere Hartkorn at fordeele Skatterne paa, til Jngens Fornærmelse, men til lige Ret og Part for Alle, og bortryddede dermed al Aarsag til Klage i dette Stykke, da ville jo naturligviis det privilegerede Hartkorns Besiddere reise sig som een Mand, og udtale sig om den store Uretfærdighed, at deres kjøbte og betalte Eiendoms Privilegier skulde kunne fratages dem. Men hvad da de der have arvet deres Eiendoms-Privilegier som Lehn, betroet Gods fra Kronen, saasom Lehnsgreverne, Lehnsbaronerne, Lehnsstamgods Besidderne, have jo aldrig hverken kjøbt eller betalt deres Hartkorns Privilegier, og hvad Uretfærdighed skulde det altsaa kunne være, at den samme Regjering, der engang af synderlig Naade og Gunst havde overdraget en Familie slige Herligheder og Fortrin fremfor andre Statens Borgere, igjen af samme synderlige Naade og Gunst, tog dem tilbage, og lod Naaden som Byrderne være til lige Fordeling imellem alle sine lige troe og lige kjære Undersaatter, da den havde befundet dette at være til Statens sande Tarv, Kraft og Bedste, og de privilegerede Hartkorns Besiddere der have kjøbt deres Rettigheder for deres egne rede Penge, kunde med al Ret og Villighed ikke fordre Mere, end Erstatning for det deres Godser bleve ringere i Værdie ved at beskattes og bebyrdes lige med det ufrie Hartkorn, og dette Tab maatte saa nøiagtigt som mueligt beregnes og erstattes dem. Vilde de gaae videre, og fordre Opretholdelse af deres lovlige Rettigheder som uforkrænkelige og evige, da henvise vi til foranførste Lignelse, og vi skulle siden komme med historiske Oplysninger om Oprindelsen til deres privilegerede Herligheder og Fortrin. Jndkommer der ligeledes Andragende om lovlig Ret for Fæstebønder og Fæstehuusmænd til at vorde Arvefæstere eller Selveiere, da vilde Fæsterets-Eierne naturligviis modvirke sligt Andragende, og tale om Jndgreb i deres Eiendomsret, og paastaae, at Staten eller Regjeringen ikke kan befale dem at afstaae deres Fæsteret over deres Eiendom, naar de ikke selv vil. Men med alle slige Jndvendinger kan Staten, eller Regjeringen altid kort og godt affinde sig med det Svar, at skal det blive ved det Bestaaende, og alt det, der til en Herremands-Stands Fortrin har undertrykt og fornærmet den store talrige Landalmue, igjennem saamange Aarhundreder, aldrig skal ophæves, da behøves intet Folkeraad, da behøves ei heller nogen Konge for at vaage over alle Undersaatternes lige borgerlige Ret i Landet, og da har Regjeringen, slet ingen Ret til at foretage nogen Forandring eller Forbedring efter Tidens Tarv og Trang; men netop dertil er jo Regjeringen kaldet og det er jo Statens uforkrænkelige Ret, at fordre Ophævelse af alle forældede Love og Privilegier der med Tidens Fremskridt og Erfaring befindes at være til Gunst og Fedme kunfor Enkelte men til Fortrykkelse og Forarmelse for Folket i Almindelighed, og at erholde i deres Sted nye Lovbestemmelser, afpassede efter Alles lige Tarv og Bedste. Saaledes naar en Fæstegaardmand eller Huusmand kommer til den Jndsigt og Erfaring, at hans Virksomhed og hele Stilling for sig selv og sin Efterslægt er i hans Godsherskabs Hænder, og hele Frugten deraf, især for Fremtiden, flyder i Herskabets Kasse, uden mindste lovlig Garanti eller Forsikkring for, at hans Efterslægt skal nyde Arv og Deel i hans Flids Frugt, ved de Forbedringer af Fæste jorden og Bygningen han har foretaget, da kan han ikke andet end ønske sin Stilling til Godsherskabet forandret derhen, at hans Virksomhed og Omsorg for Fremtids-Frugt og Børns Velfærd blev ubunden afGodsherskabs, Forvalterskabs og Skriverstues vilkaarlige Godtbefindende, at hans Afhængighed med Frygt og Bæven for at paadrage sig Herskabets eller Forvalterens, ja vel endog Skriverdrengens Ungade og Ugunst maatte ophæves, og hans Stilling i Staten, maatte vorde fri, hvor han kunde føle sig som et selvstændigt Lem paa Statens Legeme, og i Forhold til hans Formue og Bedrivt med Troskab og Glæde bære fælles Byrder med Statens øvrige Borgere til fælles Vel og Bedste. Christus siger: "Jngen kan tjene to Herrer, (nemlig to Herrer hvis Bestik gaaer lige imod hinanden. Jngen kan heller tjene baade Godsherskaber og Staten tillige, uden at Staten derved taber hvad Godsherskaberne vinde, og derfor maa Statens Regjering da ogsaa ønske alle Fæstere forandrede til Selveiere eller dog Arvefæstere, saasandt som den ønsker alle Landets Borgere fælleds selvstændig Kraft og Bedste, fælleds Tilfredshed og Velværen, og derved Statens størstmulige Fremgang, til Velstand og Samvirken. Endelig saa maatte og saa Godseierne, naar de tilfulde ville deres eget og Efterslægts sande Bedste, ønske at deres Fæstere bleve Selveiere eller Arvefæstere, idet de derved erholdt til frie Raadighed hele Kjøbesummen for Fæstestæderne, hvilken kunde anvendes til anden productiv Brug, til stort Gavn for dem selv og for Staten, og alle deres Børn og Efterkommere vilde ved Arvedelingen af disse Capitaler, Midler og Formueskræfter føle sig ansporede til en for dem selv og for det Almindelige høist gavnlig Virksomhed. – Men, siger man her, hvorfra vilde Kjøbesummen komme, Det er jo ikke mueligt at Een iblandt Tyve af Fæsterne kunde enten heelt eller halvt udbetale Kjøbesummen for sit Fæstested. Her svares, Kjøbesummen vilde nok blive udbetalt efterhaanden, alt eftersom selvstændig Kraft, og derved forøget Virksomhed, Forbedringer og Fremgang i Agerdyrkning og Jndustri tiltog, og indtil Udbetalingen skeete, beholdt jo Godseierne første Prioritets Panteret i alle Stæderne, og fik deres aarlige Renter af Kjøbesummen, der altid kunde være dem ligesaa sikkre og ligesaa store Jndkomster som deres aarlige Landgilde og tilfældige Jndfæstnings Jndtægter nu ere; tillige kunne de da nedlægge deres Forvalterskaber og spare alle deres Udgifter til Bøndergodsets administrative Bestyrelse o. s. v. – Det er klart, at ligesaa godt og med samme Ret som Frederik den Sjette anordnede Hoveriebestemmelsen, Tiende-Commissions-Bestemmelsen o. fl., kan Kong Christian den Ottende anordne en Commission til at bestemme Hoveriets fuldkomne Ophævelse imod fast aarlig Afgift, og det saavel for Huusmænd som Gaardmænd, overalt hvor det forlangtes enten af Fæsteren eller Godseieren; ligesaa anordne en Commission til at bestemme Kjøbesummen for Fæstestæderne, saasnart det fra een af Parterne forlangtes at faae Fæstet forvandlet til Selveiendom, eller dog i det Mindste til Arvefæste med Ret til at pantsætte og sælge, uden at Vilkaarene bleve saa overdrevne, at aarlig Tilbagegang og tiltagende Armod derved kunde ventes. Jndkommer der Andragende om Afskaffelse af Huusmands-Hoverie, da saae vi vel ved sidste Stændermøde, at Godseierne modsatte sig samme, og at ikke engang Bøndernes Deputerede stemte derfor, fordi dette Hoveri ikke trykkede dem selv, men at faae samme vilkaarlige og grændseløse Hoverie lovmæssig bestemt og begrændset, er dog ikke mere end hvad der allerede forlængst er skeet for Bøndernes, og at faae det heelt afskaffet, er forhen i dette Blad viist at ville vorde saavel til Godseiernes som Huusmændenes, ja til hele Statens sande Gavn, saa dette Andragende maa atter gjentages, indtil det endelig gaaer igjennem. Jndkommer der Andragende om Jndskrænkning i Godseiernes vilkaarlige Raadighed over Beboelsen af Fæsternes Jndsidder=Stuer, hvor indeboende Arbeidsfolk, ved Herskabets Bud eller Forbud kunne blive huusvilde, og Fattigvæsenet saaledes kan blive nødt til at bygge Huus til dem, see, da vilde der vel ogsaa blive Tale og Jndgreb i Eiendomsretten; men Statens Ret og Forpligtelse til at unde alle sine Lemmer Bolig og Brød i deres Ansigts Sved, uden at de lægges ind under Fattigvæsenets Forsørgelse, er ældre og større end Godseiernes Eiendomsret. Jndkommer der Andragende om, at Opgravningen, Udvidelsen og Vedligeholdelsen af alle de Hoved Grøfter der fører Vandet fra Sogn til Sogn, maatte blive Sognebeboerne paalagt som et fælleds Commune-Arbeide, ligesom Sogneveienes Vedligeholdelse, saasom den enkelte Mand, hvis Jorder slige Grøfter falde igjennem, ikke kan overkomme sligt Arbeide alene, medens hans Naboer, der have samme Nytte som han deraf, tidt ikke have uden en Tiendepart derimod over deres Lodder, da vilde vel ogsaa de som derved fik større Byrde end de nu have, raabe over uretfærdigt Paalæg, men Staten handlede retfærdigt ved at fordeele Byrden lige efter den lige Nytte Communen har deraf. Disse vare nu de væsentligste Andragender vi mene Bondestanden maa være betænkt paa at underkaste Stændernes Prøvelse og Raadslagning, og som den bestandig maa gjentage, uden at trættes, indtil de endelig vinde den Opmærksomhed og Understøttelse de fortjene. Flere Gjenstande kunde der vel være at henvende sig til Stænderne om, f. Ex. nu da alle Officerer have faaet et betydeligt Tillæg i deres Gage, kunde der spørges: "hvad Tillæg skal den gemeene Soldat have, men vi ville nu her lade det beroe for denne Gang med dem vi have fremsat.