Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-01-13
Efterat Programmets Forf. kortelig har omtalt de orientalske og gamle nordiske Digtere, vender han sig derpaa til sin egentlige Gjenstand, nemlig de Digtere, som umiddelbar have virket paa Europas Dannelse, og vil af deres Liv og Levnet vise, at Digteren har viist sig i sit Livsom i sit Skrift, og at et Digterværk har faaet sin Forfatters gode og slette Egenskaber (eller hans Fuldkommenheder og Mangler); thi saaledes bør og vil den Sprogkyndige oversætte Programmets Ord, og at dette baade er rigtigt sagt og i det følgende ved mange Exempler viist, det vil enhver upartisk og skjønsom Læser af sig selv forstaae og erkiende. – Saaledes bleve vi da endelig aldeles færdige med den første Deel af Beviset, og have tilstrækkelig viist, at denne af sig selv opløses til Jntet, naar den sammenholdes med Programmet. II. For det andet paastaaer Kritiken, at Forf. intet har beviist. Denne hans Paastand er atter ligesaa urimelig som alle de øvrige; thi for det første har Forf. ikke sagt, at han vilde bevise (probare, demonstrare) noget; men han har sagt, at han vilde vise (monstrare, ostendere), det er fremstille i Exempler og Billeder, ikke i Slutninger og Syllogismer, og det har han gjort, og altsaa har han holdt, hvad han har lovet, mere kan man ikke vente eller fordre, thi man maa ikke foreskrive en Skribent, og allermindst en Skribent som Oehlenschlager, hvad eller hvorledes han skal skrive. Naar han giver os noget godt paa en god og passende Maade, bør vi være fornøiede dermed, om vi endog ønskede, at det var noget andet eller anderledes; for det andet kunde Materiens Omfang ikke tillade udførlige Udviklinger; men Forf. har forudsat, at dannede Læsere kjendte, een disse og en anden hine af de anførte Digtere, og derfor har han anseet det for nok ved enkelte characteristiske Træk og interessante Efterretninger at fremstille deres indvortes og udvortes Liv, for at de Læsere, som kjendte deres Digte, deraf selv kunde see, at de kunde kjende Digteren i hans Digt. Ligesom og saa, paa den anden Side, Læseren ved de fremsatte Exempler og bemærkninger bliver sat istand til lettere at blive fortroelig med Digterværkerne selv, da han deraf lærer at kjende Digteren og altsaa deraf veed, hvad Aand og Retning Digtene have. - Derfor har Programmets Forf., om ikke beviist, saa dog viist, hvad han vilde og burde og derfor er anden Deel af Kritikens Beviis omtrent ligesaa urimelig og latterlig som hiint bekjendte Spørgsmaal af en Mathematiker, som da han var bleven overtalt til at læse en Tragødie, ved Enden udbrød, hvad har nu Forfatteren dermed beviist, III. For det tredie paastaaer Kritiken, at Forfatterens Exempler intet oplyse, at hans Bemærkninger ere vrange og trivielle. (Kritikens Ord derom ere vel mange flere, men det her fremsatte er dog den fulde Mening deraf, thi de lidenskabelige Yttringer og de usømmelige Udtryk gjøre rigtig nok Paastanden endnu værre, men sige i det væsentlige ikke mere; og derfor ere de ikke allene overflødige, men endog dobbelt lastværdige, fordi de staae i en Thesis eller i en Paastand, som bør fremsættes i tydelig Korthed.)Alle de Paastande eller Beviser, som ere anbragte under dette Nummer, ere grundede deels paa den falske Forudsætning, at Forf. vilde gjøre mere end fremføre oplysende Exempler til at bekræfte sin Sætning, deels paa en urigtig Oversættelse af virtutes et viria auctoris, som i Kritiken kaldes "Forfatterens Dyder og Laster, da det, som ovenfor er sagt, bør hedde: Forfatterens gode og slette Egenskaber, og deels paa Kritikskriverens forsætlige eller uforsætlige Uformuenhed, til at indsee, at de anførte Exempler smukt og passende oplyse, hvad de skulle Deraf følger nu for det første, at han idelig og indtil Kedelighed raaber paa, at Exemplerne intet bevise af det, som de skulde bevise; for det andet, at han allevegne kommer fremmed de selvgjorte Dyder og Laster, og for det tredie, at han ikke veed at finde foragtelige og uværdige Udtryk nok til at betegne og latterliggjøre de valgte Exempler med. Men da nu alt dette, hele den trede Deel af Beviset eller det egentlige Hovedbeviis, er grundet paa noget aldeles falskt og urigtigt, saa følger det af sig selv, at det Hele er falskt og urigtigt. Enhver upartisk og saakyndig Læser vil ved rolig Gjennemlæsning sikkert finde, at dette forholder sig saaledes, og at Kritiken altsaa er ganske vrang og intetbetydende, og at det hele Beviis er - for dog een Gang at benytte Kritikens egne Udtryk, der saa ofte høist passende kunne anvendes paa den selv – intetsigende Sniksnak. At gjennemgaae alle disse drengeagtige Jndfald og Udfald hver for sig, var sandelig at vise dem altfor stor Opmærksomhed, og at troe, det behøvedes for Publikums Skyld, var at tiltroe dette altfor megen Uskjønsomhed. Jeg vil derfor blot endnu tilføie disse korte bemærkninger.