Jyllandsposten, 1840-09-25
Endnu er intet Mindemærke reist til Erindring om den holde Helt, som i Aaret 1340 rev sit Fædreland, ud af fremmede Voldsmænds Kløer; men i ethvert dansk Hjerte har han en Bautasteen, der aldrig vil hensmuldre, saalænge Danmark bestaaer som et frit og selvstændigt Rige. Da han kastede Handsken til Rigets Fiende havde, som bekjendt, Tydske og andre Fremmede Landets vigtigste Slotte og Lehn i Besiddelse. Sielland, Skaane, Laaland og Falster vare allerede 1329 pantsatte til Grev Johan; i Forliget til Ribe var Grev Geert bleven forlehnet med Fyen og havde faaet Nørrejylland som Pant. Kongens Magt var en Skygge, næsten alle Embeder vare besatte af Holstenere, som hverken kjendte Landets Love eller dets Sprog; Danmark var givet i Fremmedes Hænder, og Grev Geert viste ikke utydelig Attraa efter at udslette vort Fædreland af de selvstændige Rigers Tal. Det første Skridt, hertil var at besætte Landet med Vaabenmagt, det andet at fortrænge Sproget. Da stod Niels Ebbesen, frem. Han skjalv ikke for Overmagten, vovede sig med sine faa Svende ind blandt Voldsmandens Skarer og vog den kullede Greve. Et halvt Aartusind er svundet, siden Helten beseglede Danmarks Frihed med sit Blod. Det sømmer sig Efterkommerne med erkjendtlig Hu at mindes den Daad, som rev Danmark ud af fremmed Vold. Lad os derfor ved en Folkefest ihukomme den gjæve danske Mand, som ofrede sit Blod for Fædrelandets Frihed. Men hvilket Sted skulde vel egne sig mere til en saadan Forsamling end Nørreriis, hvor efter Sagnet Heltens Borg skal have staaet, hvor den gamle Eeg, i hvilken Steen Bille med sit Sværd indhuggede Ordene: "Tak, Niels Ebbesen, endnu løfter sine Grene mod Himlen. En saadan Folkefest sømmer det sig Folket at høitideligholde, idet vi med Jubel ville mindes den mageløse Heltedaad, som for 500 Aar siden bragte gamle Danmark Frihed! En Jndbydelse til Møde spaa Nørreriis en Dag sidst i denne Maaned vil nærmere blive bekjendtgjort i Aarhuus Stiftstidende. Stænderord - værd at høre bleve af Statsraad Hvidt fremførte for den kjøbenhavnske Petition i det tre og tyvende Møde af de roeskildske Stænder. Da vi antage at bedre Ord end nedenstaaende ei under nærværende Forsamling ere udtalte, finde vi os opfordrede til in extenso at meddele Bladets Læsere denne høist interessante Petition der udtaler Sandheder, som spidsfindige Ordkløvere skal have ondt ved at bortraisonnere, i hvor mageligt og beqvemt det end er for visse Folk at hvile Hovedet til den aristokratiske Hopedpude, som henluller Tankerne ud over alle Difficulteter og reformerende Opraab: "Jeg giver mig herved den Ære, at forelægge et Andragende fra Tre Tusinde Fire Hundrede og Een af Kjøbenhavns meest agtbare Borgere og Jndvaanere: om at Stænderforsamlingen vil for Kongen tolke, hvad hans tro og hengivne Undersaatter haabe og vente af ham, at han vil forunde Folkets forenede Repræsentanter en besluttende Medvirkning saavel ved Lovgivningen i Almindelighed, som ved Bestemmelsen af Statens Jndtægter og Udgifter i Særdeleshed, hvilket Andragende jeg, adlydende det Bud, Stænder institutionens ophøiede Stifter har givet for enhver Deputerets Virksomhed, at han i denne alene har at rette sig efter sin samvittighedsfulde Overbeviisning om, hvad der kan fremme det almindelige Vel, herved erklæret mig forpligtet til at understøtte med al Kraft, som mine, desværre ikkun svage, Evner kunne skjænke mig. Flere Andragender ere fra forskjellige Egne blevne indgivne, som, skjøndt de paa en anden Maade udtrykke deres Gienstand, hvilken de benævne den fuldstændig Skattebevillingsret, dog gaae ud fra de samme Bevæggrunde, som den herved fremlagte Petition, nemlig Nødvendigheden af, og Trangen til statsretlige Garantier, mod Magtens Misbrug, og kunne neppe bringes i Udførelse uden i Forbindelse med det, hvorom i denne anholdes. Ogsaa vil sikkerlig enhver af de mange høist agtbare Deputerede, som fra Østifternes forskjellige Egne her ere forsamlede, naar han opfordres til oprigtigen at meddele sin Formening om den almindelige Folkestemning, ei kunne erklære Andet, end at i denne udtaler sig, og dette dagligen, med stærkere Ord, et Ønske om en Forandring i de hos os bestaaende Samfundsformer. Og maatte det ikke, efter Verdensbegivenhedernes almindelige, naturlige Gang, komme saaledes, Den Opgave, som Borgerne foresatte sig, da de for omtrent to hundrede Aar siden overdroge Enevoldsmagten til den Konge, hvis Virksomhed Adelens stedse tiltagende Magt holdt indenfor de snevreste Grændser, men hvilken Opgave i mere end hundrede og tyve Aar derefter under fem forskjellige Kongers Regjering saagodt som slet ikke var bleven bragt sin Løsning nærmere, er nu tilfulde bleven løst - velsignet være den ophøiede Fyrstes Minde, som Haand i Haand med en af den daværende Tids største Mænd, og understøttet af Statstjenere, hvis Navne Historien stedse vil nævne med Ærefrygt, i det korte Tidsrum af ti Aar iværksatte flere Foranstaltninger, af hvilke hver enkelt var tilstrækkelig til at erhverve ham udødelig Hæder, og blandt disse fornemmelig den, hvorved han hævede den tredie Stand op til en Høide, hvorfra ingen Adels-Magt nogensinde vil kunne nedstyrte den. Ved denne Forholdsregel og ved den Opmærksomhed, han uafbrudt skjænkede Underviisningsvæsenet, er en almindelig Oplysning, hvis Værd den simpleste Mand dagligen mere og meere lærer at skatte, bleven udbredt i Landet, og den Jnstitution, i hvis Følge vi her ere samlede, har, om den end kun kan ansees som en Forberedelse til noget Høiere, dog vakt en almindelig Deeltagelse for Staten og for Alt, hvad der staaer i Forbindelse med dens Vel. Kunde det da være Andet, end at Folket, for hvis Øie Jdeen om den Fornuftnødvendighed, der er Grundvolden for Statens hele Væsen, fremstillede sig, for Nogle i et dunklere, for Andre i et klarere Lys, maatte komme til at erkjende Nødvendigheden af, at ogsaa Statens Form dannes i Overeensstemmelse med Fornuftens Forskrifter, og til at indsee Farligheden af, at Millioners Skjæbne er henlagt i een eneste Mands Haand, som, hvor rige Gaver Naturen end kan have skjænket ham, dog ikkun er et Menneske; som, hvor reen end hans Villie og hvor stærk end hans Jver for at fremme det almindelige Vel kan være, dog kan feile i Anskuelse og Bedømmelse af saa mange forviklede Forhold, som formedelst de Grændser, der ere satte for den menneskelige Natur, ikke selv kan overskue, og ikke selv kan styre Alt, men er nødt til at benytte Organer, der intet offentligt Ansvar ere undergivne, og som kunne lade sig lede af ganske andre Jnteresser end dem, der besjæle ham; som er underkastet den menneskelige Naturs ubetvingelige Nødvendighed, Døden, og ikke kan frembyde nogen Sikkerhed for, at de Grundsætninger, som under hans Regjering til Almeenvellets Fremme have gjort sig gieldende, ville af hans Eftermand vorde respecterede, og at de Forbedring ger, han i sin Viisdom har udfundet og i sin Jver fordet almindelige Vel har paabegyndt, ville af hans Eftermand vorde fortsatte, Kunde det da være andet, end at Folket, hos hvilket Bevidstheden af dets egen Kraft og Erkjendelsen af dets eget Værd var ved den høiere Civilisation bleven vakt, maatte ønske paa en fyldestgjørende Maade at see sig ei alene betrygget forden nærværende Tid, men især beroliget for Fremtiden, Men en saadan Betryggelse mod Misbrug af Magten i den Enkeltes Haand, kunde kun, saavidt den menneskelige Tænkning hidtil har udfundet, opnaaes derved, at der dannede sig et fra Folket selv udgaaet Organ for Udtrykket af den almindelige Villie, og at endogsaa dette Organs Beslutning, om den nogensinde skulde findes overilet og uoverlagt, kunde paraliseres ved en Nægtelse fra Regentens Side. Vel var allerede et vigtigt Skridt foregaaet i denne Henseende ved Jndførelsen af den Provindsialstændernes Jnstitution, der har været et saa kraftigt Middel til at vække den slumrende Folkeaand, men ligesom det paa den ene Side ved den dermed forbundne Sønderlemmelse af Statens forskjellige Deele var bleven gjort vanskeligt at udfinde den almindelige Villie, saaledes kunde paa den anden Side Stændernes Characteer, som raadgivende, ikke længer af Folket ansees for fyldelstgjørende. Ogsaa viste det sig snart, at der i dette Organ for Folkets Stemme ingenlunde laae den moralske Kraft, som man havde ventet, da ikkun faa og kun de mindre væsentlige af de af samme udtalte Grundsætninger vandt Regjeringens bifald og kom til Anvendelse. At dette Folkets Ønske ikke lydeligere udtalte sig, imedens den forevigede Kong Frederik den Sjette førte Rigets Scepter, maa ene tilskrives den Pietets=Følelse, der af Alle næredes mod en Fyrste, hvem Folket baade i hans Ynglings- og i hans Oldingsalder havde saamange Velgierninger at takke for, og som, efter i over et halvt Aarhundrede at have med den reneste Villie og de ædleste Hensigter styret Statens Anliggender, maatte formodes ikke uden Vanskelighed at kunne sætte sig ind i forandrede Forhold. Kong Christian den Ottende besteeg Danmark Throne og strax lød dette Ønske fra forskjellige Egne af Riget, og om det ikke strax udtaltes i dets hele Almindelighed, var Aarsagen hertil vistnok kun den, at Folket i Kongens Personlighed, i hans lyse, rigtbegavede og ved videnskabelig Grandskning uddannede Aand, i hans Kjærlighed til det Folk, der af Forsynet var overgivet tilhans Styrelse, i hans Omhu for at bevare Regjeringen hos den Stamme, som allerede havde skjænket Danmark femten Konger, saavelsom i de tidligere Begivenheder af hans Liv maatte finde tilstrækkelig Grund til at antage, at saadanne Yttringer vilde være overflødige. At denne Forventning ei opfyldtes, vakte imidlertid en mismodig Stemning hos det Folk, som med al sin Kjærlighed til den Herskerstamme, under hvis Scepter det i en Række af Aarhundreder havde følt sig lykkeligt, dog ikke uden Ængstelse kunde tænke sig Mulligheden af et Thronskifte, førend disse Forhold vare blevne ordnede, og dette bevægede Repræsentanterne for den vigtigste Commune i Landet, af hvilke flere nyligen ved Borgernes frie Valg vare blevne kaldte til, for den Fyrste, der faa Maaneder i Forveien havde givet denne Commune det meest utvetydige Beviis paa, hvor høit han agter Borgernes frie Virksomhed, frit og uforbeholdent at udtale, hvad der efter deres Overbeviisning rører sig i Folket. Hs. Maj. modtog naadigen disse Yttringer og bemærkede kun derved, at Repræsentanterne muligen heri vare gaaede udenfor, hvad deres Committenter kunde ønske af dem. Senere har Kongen i det Svar paa Forsamlingens Lykønskningsadresse, som han har behaget allern, at lade Forsamlingen meddele, paa en mere utvetydig Maade tilkjendegivet sin Tvivl om disse Ønskers Almindelighed.