Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-12-19
Betragter man alle offentlige og private Foranstaltninger, saa finder man, at Menneskets Frihed ingensteds, Straffelovgivningerne og Religionerne allene undtagne, erkiendes. Al Virken, med Hensyn til Mennesket, grunder sig derpaa, at det kan modtage Jndtrykke og ledes saaledes, som man ønsker det. Til den Ende søger man at anvende de passende Midler. - De kjærlige Forældre værne med Ømhed om deres Børn; de rette sig efter Børnenes forskjellige Natur, og behandle dem snart paa een og snart paa en anden Maade, men først og fremmest søge de at fjerne Alt, hvad der kan virke skadeligen paa Børnene, ved at lede deres Natur i farlige Retninger: de forhindre Omgang med Mennesker af usædelig Opførsel, de tillade ikke, at Børnene see forargerlige Ting, og selv stræbe de at bibringe dem levende Forestillinger om alle Dyder og Lasternes sørgelige Følger. – Regjeringerne sørge for Skoler i Landet, hvor moralske Begreber kunne meddeles Børnene, og disse veiledes til det Godes Udøvelse. De forbyde det Lastefulde, for ei at smitte Menneskets, især det bøielige unge, Gemyt. Ogsaa al Religionsunderviisning og al Gudsdyrkelse sigter til at bevæge Mennesket til Dyden, i det saadanne Forestillinger anvendes, som Menneske Kundskab har erkjendt at være kraftig virkende. Saavel Staten, som den enkelte Borger, slutter fra Aarsag til Virkning, og, ligesom man søger at fremme hiin for at bevirke denne, saaledes søger man at hæve den første, naar man vil undgaa den sidste. Vil man anvende Mennesker til et bestemt Øiemeed, saa opsøger man saadanne, der have beviist at besidde de Egenskaber, som Øiemedet fordrer, og man drager fremdeles Omsorg for, at Øiemedet vorder opfyldt, i det man leder Alt til det attraaede Maal. - Hvor tydeligen erkjendes ikke, i den anførte offentlige og private Virken, Menneskets Ufrihed, nemlig at være underkastet Jndvirkninger af de Berørelser, hvori de komme. - Med Hensyn til Straffe=Lovgivningerne, da handle Staterne, i Almindelighed, aabenbar imod sine, i den øvrige Lovgivning erkjendte, Principer (Regler, ja, imod, hvad selve den christelige Religion byder, og Folket udtrykkeligen læres: "at tilgive sine Fjender, og gjøre vel imod dem, som hade os. Thi, langt fra at tilgive Lovenes Overtrædere, og kjerligen at lede dem, søges der ofte med en inderlig Glæde Alt, hvad Uvidenhed behager at dadle, for at gjøre Straffen saa stor og Dommen saa smaaligen sammensat, som muligt. Jstedetfor at opsøge Forbrydelsernes sande Aarsager, som saa ofte allene hidrøre fra en uduelig Statstyrelse, erkiendes de aldeles ikke her, og, istedet for at udrydde hine Aarsager, lader man dem, med en sand tyrkisk Ligegyldighed den menneskelige Friheds Kiendetegn, styrte det ene Menneske efter det andet i Afgrunden. Kun en daarlig Besmykkelse er det, at kalde, i dette Stykke, Friheden en Gaade, thi det er egentligen den criminelle Anskuelse, som er gaadefuld, fordi den, som meningsløs, aldrig kan opløses i Meninger! – En ligesaa paafaldende Antagelse finder Sted i den saakaldte lutherske Religion, som lærer, at Mennesket ingen Frihed det til det Gode, men vel til det Onder en Frihed i Kraft til at ville, hvad Gud, som et fuldkomment Væsen, ikke vilde, og hvortil Skaberen derfor er heller havde nedlagt nogen Kraft i Skabelsen, Men Sammenhængen med denne Frihed veed Ingen, thi ligesom Friheden vist, ved Uvidenhed og Uduelighed, er bleven til en Gaade, saa er den her, ved Sværmerie og Bedragerie, bleven til et Mysterium (Hemmelighed), saa var det hos Egypterne og de danske Hedninger, saa er det hos Catholikerne og, forsaavidt man ved Renselsen ikke har faaet udseiet at den gamle Suurder, endnu hos Lutheranerne. Naar man nu taler om det, som man ikke veed kjender, fordi det er hemmeligt for den, som taler, saa taler man jo hen i Taaget. En saadan Frihed er imidlertid aldeles stridende mod den christelige Religions Aand, i Følge hvilken man ikke maa dømme Nogen, men derimod skal elske den Onde (den, som skader os). Det er ogsaa vist, at Jngen er fuldkommen fri), at Alle trænge til Overbærelse ere ufrie), og at det kun er ved Kjerlighed, at den tabte Medborger kan gjenvindes og forsynes med den øvrige Verden. Men, ligesom Kjerlighed er til ingen Nytte mod den Frie, der, i det høieste, kun kan tænke, men aldrig føle (bevæges), saa er der, fra Deeltagelsens Side, heller ingen Grund til at øve den mod den Frie; thi kunde han virkeligen være lykkelig, og ikke vilde være det, saa kan hans Ulykke ingen Byrde være for ham, fordi han da ved sin Frihed (Kraft, der ikke kan ophæve sig selv, maa kunne forandre sin Tilstand, naar han vil, og kunne ville det til enhver Tid. J det man, ved at erkjende i Religionen den ommeldte Frihed, arbeider lige imod, hvad Christus har lært, saa handler man tillige imod, hvad Gud selv alletider og allevegne i sit Værk (Verden) lærer, sin uendelige Kjærlighed mod alle Skabninger, og dog skulde Menneskets Villie være som Guds Villie, der er Fuldkommenheden selv. At Ufriheden, som ganske modsat Friheden, maa, ved de Forestillinger, som forbindes med den, have modsatte Følger, forstaaer sig selv. Begrebet om Ufrihed fører derfor med sig, at man, i det man erkjender, at Alt skeer ved den af Gud udbredte ubekjendte Kraft, tillægger Gud Æren for Alt, hvoraf maa følge, at Mennesket er fuldt af Ydmyghed, der igjen føder Taknemmelighed mod Gud for Alt, hvad man nyder. Enten Mennesket beskuer en høitidelig Naturbegivenhed, eller det bemærker hos sig en fremkommen skjøn og heldbringende Tanke, enten det skuer gode Frugter af Andres, eller af sin egen Virken, saa føler det Glæde derover. Ligesom det ikke er stolt af sin egen Idræt, saa kryber det ikke for eller forguder Andres. J begge Tilfælde beundrer det Skaberens Storhed, som saa vidunderligen virker gjennem Alt. Oplever det sørgelige Begivenheder; møder det haard Medfart af sine Medmennesker, da standser det ikke ved det Nærværende, men skuer op mod Den, som er Altings Skaber (Frembringer); da forbittres det ikke, thi det erkjender, at, for at elskes af Gud nyde en rolig indre Tilfredshed, maa det elske Gud (have en dydig Tænkemaade, og at det kun elsker Gud, i det det elsker Alt, som er fra Gud. Vel kan Sorgen smerte, men Tanken om, at Alt er fra Gud, formilder Lidelserne, thi Guds Viisdom skues da i det paalagte Kors. - Forestillingen om Ufriheden medfører saaledes det sande christelige Sind (Christii Sind. At fremme og bevare dette Sind, dertil fører Læren, om Ufriheden, thi den viser, at man stedse bør holde sig til Aarsagerne, og lede disse ved de Midler, som ved Erfaring ere befundne rigtige, men, for øvrigt, at finde sig med Taalmod i de Virkninger, som man enten ikke kan eller ikke vil afhielpe, og ingenlunde at henskyde som Feil paa Andre, hvad der, redeligen talt, hviler paa En selv, det være sig som Stat eller enkelt Borger. Kun ved at udrydde Aarsagerne til Lasten, og at lede den Lastefulde paa Dydens Vei, elsker man rigtigen Dyden og hader Lasten, Erkjendende Aarsagernes Nødvendighed forat kunne opnaae et Formaal, er det umueligt, at enten Menneskets Virksomhed skulde slappes, eller en Ligegyldighed for alle Følger skulde opstaae hos det, ved at følge UfrihedsLæren. - Den samme Grund til Virksomhed giver baade Friheds- og Ufriheds-Læren, nemlig at nyde Noget; men, i første Tilfælde er den et Værk af en uædel Følelse, en stolt Lyst til at skue sig selv, og i sidste af en ædel følelse, en ydmyg Lyst til at skue Guds Storhed udvikles ved sin Virken. - J Henseende til Ligegyldigheden, da vil Frygten for Følgerne virke lige stærkt i begge Tilfælde, thi, at Mennesket er ufri, ophæver dem ingenlunde. Den, der vil begaae et Selvmord, finder hverken nogen Opfordring eller Fraraaden, enten i den ene eller i den anden Lære, thi Jngen ombringer sig af philosophiske Grunde, men fordi han overvældes enten af Kummer, eller af en vis Ulyst til Livet. Dette gjælder om alle Handlinger, hvilke ikke beroe paa den forskjellige Tankegang, men paa den forskjellige Trang, som Bevægelsen foraarsager, saa at det aldeles ikke nytter, at man i Tiden ynder en Lære, naar Udviklingen af Menneskets Anlæg ikke er overeensstemmende dermed, hvorimod man, i en vis udviklet Tilstand, vilde følge en vis Lære, enten man forud havde erkjendt dens Rigtighed eller ikke. – Naar det derfor er nødvendigt at bibringe Mennesket en vis Forestilling, saa er det følgeligen ikke mindre nødvendigt at lede Mennesket i en saadan indre Tilstand, at hiin Forestilling ei allene ingen Modstand finder, men endog erholder Næring, ved Menneskets naturlige Tilbøielighed (Hældning) til den samme Retning, hvortil Forestillingen sigter. At dette Hensyn oversees i det daglige Liv, har til Følge, at saa utallige Mennesker anvendes ved Konsten til Eet, men føres af Naturen til et Andet, saa at de vorde uskikkede til den Stilling, hvori de sættes. H. P. Lund.