Corsaren, 1844-07-26
Julirevolutionen. Julirevolutionen er udbrudt i Danmark! Ja, Danmark er vaagnet saa pludselig, saa heftig som en Mand, der bliver traadt paa sine Ligtorne. Men det er ikke med en saadan smettelig Følelse, nei! det er vaagnet med en Glæde, som en Lækkermund, man holder en Tallerken Skildpaddesuppe under Næsen. Det er vaagnet ved en Revolution, der er saaledes, som en dansk Revolution bør være; Folket behøver ikke at staae tidligere op end sædvanlig, tvertimod, det kan ligge i Sengen og deeltage i den. Det er ikke en Revolution, som bringer Borgerne til at hvæsse deres Sabler paa Fliserne og lade deres Pistoler med Smaastene; man opbryder ikke Steenbroen for at bygge Barrikader, uagtet den bedre egner sig dertil end til at gaae paa, og udraaber ikke Constitutionen paa Torvene. Og hvortil skulde vel ogsaa Sligt nytte? Nykkede Modpartiet frem, da vilde Borgerne ikke nænne at hugge paa dem med Sablerne, for ei at gjøre dem Fortred; Pistolerne bleve ikke affyrede af Frygt for at vække de smaa Børn, som sov til Middag, efterat Mødrene havde sunget "Kong Christian" for dem, indtil de sov ind; faldt en af Borgerne over Barrikaderne, blev han liggende, indtil Fjenden kom og hjalp ham op; og raable man: "Constitutionen leve!" kom man maaskee til selv at "leve" af Vand og Brød. Nei, det er en ganske anderledes Revolution. Det er en Revolution i Aandernes Rige. Man skulde rigtignok ikke troe, at vi Danske kunde deeltage i en saadan; men det viser sig dog at være Tilfældet. Vor Revolution er et usynligt Legeme, som stønnende og pustende ligger paa Maven, udstrækkende sine Lemmer over hele Danmark. Hjertet ligger i Viborg, Hovedet støtte, sig imod Norge, og Benene sparke dygtig omkring i det Schlewigholsteinste; den høiere Haand strækker sig paa en underlig krillende Maade efter Ministrene i Kjøbenhavn, medens den Venstre peger langt, langt bort over Vesterhavet. Hvert Slag i Hjertet forplanter sig med - vi vilde gjerne sige med Lynets, men det er med Stændertiden ens - Hurtighed igjennem hele Legemet og beherster det. Der er kun eet Kammer i Hjertet; men det er saa stort, at hele Stænderforsamlingen er deri. Det banker derinde, som da Bastillens Porte bleve sprængte, og det syder for Ørene af den kongelige Commissarius, som naar en Gaas steges i sit eget Fedt. Man river ned paa Sprogpatentet og sprænger det i Luften, som om det var Gottorps Volde; hugger løs paa Kongens Raad som de Militaire paa Haandværksvendene i Helsingøer Dronningens Geburtsdag, og Oberst Brock taler saa ligefrem om at afsætte Statholdere og Ministre, som en Jæger om at styde Harer, medens Andre takket Hans Majestæt Kongen for Offenligheden i Finanserne, saa Haarene maae reise sig paa Alle, endogsaa paa de gamle Parykker. Det er en Revolution, som bringer Fortvivlelse over de Conservative. Leetbeck kan ikke komme i Activitet, trods sit inderligste Ønske; Natten imellem d. 15de og 16de d. M. blev hans Haar graat af Sorg. Hans troe Undergivne vanke sørgmodig omkring paa Gaderne; den kraftige Høire omfatter ikke meere den reglementerede Stok, men hviler kold og udstrakt, medens Stokken fastklemmes under den venstre Arm. - "Aftenbladet" kan ikke leve, det har faaet Lungesvindsot; men Rygtet siger, at det ikke kan døe, for det har faaet Siesby til Redacteur. Han er jo ogsaa en gammel Practicus i det Capitel. - Den Berlingske har allerede flyttet sin Kappe, saa at den nu bæres paa begge Skuldre; hvilken Side, der seirer, kan altsaa strax faae den. Prisen er os ubekjendt. - De liberale Blade triumphere og haabe snart Reiersen erklæret "død og magtesløs at være." "Fædrelandet" lader Dirckinck-Holmfeld have Fred, og "Kjøbenhavnsposten" har glemt Vandsagen. Og dog gaae disse danske Ansigter endnu med Træk, saa stive som Garderstøvler og kolde som vor Midsommer; men Spørgsmaalet:" Har Du læst Stændertidenden?" lyder fra alle Læber som en dunkel Antydning af Revolutionens Udspring, og træffe to Venner hinanden, saa ligger der en Kraft og Varme i Haandtrykket, som om de bade hinanden til Bryllup. Man indseer altsaa, at der virkelig er Revolution i Danmark, eller rettere i alle danske Sjæle, og at Stændertidenden er Skyld deri. Reiersen er rasende over, at han ikke kan beslaglægge den; de faa Nr., han har faaet, staaer han uafladelig og beslaglægget; men det kan naturligviis ikke hjælpe, Smitten er nu engang ude iblandt Folket, og enhver Cordon er unyttig. Men hvad vil Resultatet blive? - spørger Du, kjære Læser. Ja, hør min Ven, lad os ikke komme ind paa den Materie. Stærkt Regnveir pleier sjælden at vare længe, og skulde det desuagtet være Tilfælde, da kunne maastee de, som slulle staae ude i den, faae Paraplyer at laane hos deres gode Venner.