Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-11-16
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. anske Ra Trettende Aargang. No. 92. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne, Løverdagen den 16 November 1816. Fornødent Gjenmæle paa Hr. T. Thaarups Anhang til Ruhs, o. s. v. (Fortsat, see forr. No.) Vi see heraf, hvor gamle Klagerne over ødelæggende Luxus ere hos os, men at denne desuagtet, skjøndt under andre Skikkelser, lige indtil vore Dage, har vedligeholdt sig. Dog maa man heller ikke glemme, at Luxus altid er betinget; thi det, som er Overdaad for den ene Tidsalder er det ikke altid for den anden; det, som er det for det ene Menneske, er det ikke for det andet. Man maa altsaa først være enig om hvad Luxus er, under nærværende Omstændigheder, førend man bestemmer dens Skadelighed i Almindelighed. For os kunde det i dette Øieblik synes at være Luxus, naar vi drikke Viin, forskrive Sydfrugter, klæde os i udenlandske Manufacturvarer, som i og forsig, og under lykkeligere Omstændigheder, ikke vilde kunne kaldes saaledes, men som nu, da vore Finantser ikke taale at udsende de mange rede Penge, som andre Lande fordre for saadanne Varer, fortjene denne Benævnelse. Det gamle Ordsprog man maa strække Tæring efter Næring, er en omstødelig Sandhed. Dersom vi i en Tid af nogle Aar, frivillig eller tvungen, gave Slip paa alle saadanne, under nærværende Omstændigheder, fordærvelige Luxusvarer, saa fulgte heraf, at vi kunde forskaffe os ved denne Besparelse 3 til 4 Millioner Specier, men naar nu disse BesparelsesAar vare forløbne, hvad saa, "Ja, saa vil man svare, vare vore egne Jndustrieanlæg imidlertid komne i saa blomstrende en Tilstand, at vi ganske skunde undvære fremmed Tilførsel." - Jkke kan man nægte, at vore Fabriker vilde vinde meget, naar vi saaledes maatte indskrænke os til de indenlandske Frembringelser. Men hvorlænge vilde de sammensparede 3 til 4 Millioner vel vare, naar man, efter de bestemte to Spareaars Forløb, atter begyndte at leve paa den gamle Fod; og vilde da ikke udenlandske Manufacturer atter undersælge dre, Skulde et saadant Forbud være af Nytte, saa maatte det i det mindste gielde for 5 Aar. Dertil kommer, at Jndsmugling vilde ikke ganske kunne afværges i et Land, der overalt er omgivet med Kyster, uden ved meget strænge Forbud, der hvert Øjeblik vilde foranledige inqvisitoriske Undersøgelser, Confiscationer og Forfølgelser, noget, som aldrig kan have nogen god Jndflydelse paa Moraliteten i Almindelighed. Det Tillokkende i Fordelen, der maatte blive saa meget større, som Forbudet med Strænghed overholdtes, er saa stor, at hver oplyst Regjering, saa meget som mueligt, søger at undgaae Forbud, der sætte Egennytten i saa stærk en Fristelse. Alle saadanne Forbud blive, som oftest, saa meget lettere overtraadte, som netopdet, der skulde bidrage til deres Overholdelse - Strængheden - forøger de Fordele, Overtrædelsen lover, og med disse, Fristelsen. Bedst og ønskeligst vilde det være, om Nationen frivilligen vilde give Slip paa alle udenlandske Undværligheder, og derved ikke allene gjøre sig uafhængig af Fremmede, men tillige bringe sit Pengevæsen, Grundstøtten, for dets Vel, paa en fast Fod. Dette kunde først skee ved en almindelig Opfordring. - Skulde Folk desuagtet være saa blinde for deres egen Tarv, at de heller ville opoffre deres egen og deres Efterkommeres Vel, end løsrive sig fra Modens og Forfængelighedens Lænker, saa blev intet andet tilovers end at lade dem gjøre af Tvang, hvad de burde gjøre af Pligt imod sig selv og Staten. Men hvad der ligesaa meget som Luxus bidrager til at forværre vort Pengevæsen, er Mangel paa Flid og Arbeidsomhed, som man i saa høi Grad savner hos os. Vore Fabriker, kunne ikke komme ret i Gang, fordi de Arbeidendes Løn er for høi, og fordi saa mangfoldige hellere vælge de lettere, skjønt ikke altid hæderligere Næringsveie. Vellevnet og Usædelighed har alt for meget udbredt sig blandt saa Mange af de lavere Stænder, hvis Fordærvelse endog stundom strækker sig saavidt, at man kun alt for ofte har Møje ved at faae en ordentlig Tjenestekarl eller Tienestepige, hvor godt man end lønner og omgaaes dem, hvilket de idelige og almindelige Klager over Tyendets Udartelse, baade i Kjøbstæder og paa Landet, no som bevise. Feilen ligger altsaa ikke allene deri, at Folk leve over deres Stand og følge en fordærvelig Luxus's Bud, men den maa ogsaa søges deri, at de lavere Classer ville arbeide lidet, og fortære meget. Et Spørgsmaal bliver det derfor, om mange rede Penge i et Øjeblik, som det nærværende, vilde være os til Baade. Arbeidsomhed og Vindskibelighed ere, som en bestandig undtømmelig Kilde, langt gavnligere end Rigdom, der kun leder til Ladhed og Yppighed *). - Da for 2 Den som vilde paastaae, siger Mandeville, i hans Bog: the Fable of the Rees, London 1729, der er fuld af store og originale Jdeer, for hvilke han blev forfulgt: "at for mange Penge ødelægge et Folk, vilde blive udlet af de fleste Mennesker; imidlertid har dette dog været Tilfældet med Spanierne, hvis Ruin den lærde Don Diego Save dra tilskriver hine. Jordens Frembringelser havde fordum gjort Spanien saa rigt, at Ludvig d. 11te af Frankrig, som kom til Hoffet i Toledo, forbausedes over dets Glimmer, og sagde, at han aldrig havde seet Noget, der kunde sammenlignes Krigen vor Handel og Skibsfart i saa høi Grad blomstrede, og Rigdomme i en Række af Aar strømmede ind til os, var det ikke just den Gang vore dermed, hverken i Europa eller Asien, han, som paa sin Reise til det forjettede Land havde gjennemstreifet hver Provinds deraf. J Kongeriget Castillien allene var der, om vi kunne troe adskillige Forfattere, samlet for den hellige Krig, fra alle Egne i Verden, 100,000 Fodfork, 10,000 Heste, og 60,000 Bagagevogne, som Alonsod. 2den underholdt paa sin egen Bekostning, og han lønnede hver Dag, saavel de Gemene, som Officiererne og Prindserne, hver efter sin Rang og Værdighed; ja, lige ned til Ferdinand og Jsabella (der udrustede Columbus), og nogen Tid derefter, var Spanien et frugtbart Land, hvor Handel og Manufacturer blomstrede, og havde et forstandigt og vindskibeligt Folk at rose sig af. Men saasnart man havde erhverved hine uhyre Skatte med større Fare og Grusomhed end Verden hidtil kjendte, og hvis Opnaaelse, efter Spaniernes egen Tilstaaelse, havde kostet 20 Millioner Jndianere Livet, ligge saasnart, siger jeg dette Occan af Skatte væltede ind paa dem, gjorde det den ganske er i Hovedet, og deres Vindskibelighed forsagede dem. Landboen forlod sin Ploug, Haandværksmanden sit Værktøi, enhver holdt sig for god til at arbeide, søgte Fornøielse og blev en fornem Herre. De troede at have Grund til at ansee sig for bedre end alle deres Naboer, og nu kunde de ei være tjente med andet, end Verdens Erobring. Følgen heraf var, at andre Nationer forsynede dem med det, deres egen Ladhed og Stolthed nægtede dem, og naar Enhver faae, at trods alle Regjeringens Forbud mod Guld-og Sølvbarrers Udførsel, Spanierne vilde af med sine Penge, og under Fare at miste sin Hals bringe eder det ombord, faa søgte alle at arbeide for Spanien. Guld og Sølv, paa denne Maade aarligen deelte blandt alle Handels stater, have gjort Alting dyrt, og de fleste europæiske Folkeslag vindskibelige, paa deres Besiddere, nær, der altid, siden deres store Erobringer, sidde med Hænderne i Skiødet, og hvert Aar vente med Utaalmodighed og Ængstelighed paa deres Jndkomster fra America, for at kunne betale Andre, hvad de allerede selv have fortæret. Og saaledes er Spanien ved for mange Penge, Coloniers Anlæg og andre Misgreb, de foranledigede, blevet fra et frugtbart og velbefolket Land, med alle sine store Titler og Besiddelser, for den øvrige Verden, til et goldt og tomt Gjennemfartstedigjennem hvilket Americas Guld og Sølv drager Manufacturer og Fabriker glk i Staa, og Yppig hed i alle Stænder blev ret almindelig, Først da vi havde mistet disse Rigdomme, og Nøden var for Døren, lærte vi at kjende vor egen Kraft. Mueligen er det, at Vindskibeligheden og Tarveligheden havde nu været almindeligere blandt os, dersom vi i hine Fredsaar havde været mindre lykkelige. Anmeld anseer det derfor i det Hele betragtet, ikke for noget saa stort Uheld, at Freden ei med eet har bragt os vor fordums Rigdom tilbage; thi denne havde maaskee virket ligesaa skadelig, som det pludseligen tilbagevendte Lys paa En, der længe har været blind. Saadan Handel og Skibsfart, som vi have havt indtil 1807, faae vi neppe igjen, thi saa heldige Omstændigheder ere ikke at vente; men det er jo heller ikke nødvendigt. Til at være lykkelig behøves ingen Rigdom. Man glemme ej, at de end blødende Saar af syv Aars Krig, behøve Tid til at læges, og at vi ikke kunne fordre med Grund, at der skal skee større Underværker for os, end der er skeet for andre, paa Hielpekilder langt rigere Nationer. Hvorledes saae det ud efter Syvaarskrigen i Preussen, og og Nationen fra et rigt, forstandigt, flittigt og arbeidsomt, til et dorsk, lad, hoffærdigt og tiggeragtigt Folk. Det nærmeste Land, hvor Penge kunne kaldes Productet, er Portugal, og den Rolle, som dette Kongerige med alt sit Guld, spiller i Europa, fortjener, efter min Formening, ikke at misundes. Den største Konst, at gjøre en Nation lykkelig, eller, hvad vi kalde, blomstrende, bestaar i at give Enhver Leilighed til Sysselsættelse, og for at opnaae dette, bør en Regjering først sørge for, at befordre saa stor en Mangfoldighed af Manufacturer, Konster og Haandværker, som den menneskelige Vid kan opfinde, og dernæst at opmuntre Agerdyrkning og Fiskerie i alle deres Grene, saa at hele Jorden bliver tvungen til at gjøre sit Bedste saa godt som Folket; thi ligesom det ene er en ufeilbar Grundsætning til at befordre Folkemængden hos en Nation, saaledes er det andet den eneste Maade at søde dem. Det er af en saadan Politik, at Nationers Storhed og Held kunne ventes; thi lad Værdien af Guld og Solv stige eller falde, alle Samfunds Tarv vil dog beroe paa Jordens Frugter og Føl kets Arbeide, hvilke, begge tilsammen, ere en sikkrere, uudtømmeligere og virkeligere Skat end Guldet fra Brasilien og Sølvet fra Potost. efter den svenske Krig i Danmark, *) Stand haftighed, Taalmodighed og indbyrdes Samdrægtighed have aldrig været nødvendigere, end netop under Omstændigheder, som de nærværende, og ene ved disse kunne vi, liig vore Fædre, forskaffe Danmark sin gamle Velstand igjen. (Fortsættes.) Under den svenske Krig 1668-1660 - altsaakun to Aar - vare Bønderne saa ødelagte, at der udfordredes mere end en Generation til, førend de nogenledes igien kunde komme sig. De vare ikke istand til at svare de Afgivter, som heftede paa deres Eiendomme. For ei ganske at jage Bonden fra Gaarden, maatte Bønderne eftergives, de fleste Halvparten af deres Skatter, og nogle to Trediedeele. Desuagtet maatte dog endnu mange forlade deres Gaarde, og næsten en Trediedeel af, endog store, Bøndergaarde, paa 10,12 Tønder Hartkorn, laae i lang Tid ganske øde En Gaard i Svogerslev, som skyldte ei mindre end 2 Pund Rug, 2 Pund Byg, 4 Tønder Havre, et Lam, en Gaas og 4 Høns aarligen, havde ganske ligget øde fra den svenske Krig til 1600 og nogle 70. Roeskilde Domkirke maatte da først bygge Gaarden op, og efter nogle Aars Forløb være fornøiet med at faae det Halve af det forrige i Landgilde. Af slige, enten heel øde eller dog yderst maadelige Landbrug, finder man endog flere endnu i Aaret 1698, altsaa hele 40 Aar efter de Svenskes anrettede Ødelæggelser. End værre stod det til med Bønderne 1680. Af 118 Bøndergaarde, af hvilke der svaredes Landgilde til Domkirken, vare kuns 25 gode, 46 temmelig gode, 12 maadelige, 14 slette, og 21 laae endnu ganske øde. - Saa bedrøvelig var Rigets og Undersaatternes Tilstand endnu over en heel Menneskealder, efter den svenske Krig. De øde og slette Gaarde svarede da slet ingen Afgift, undtagen for enkelte Jordlodder, som andre Bønder kunde have i Fæste af de øde Gaarde. De maadelige og temmelig gode svarede omtrent en Trediedeel, og selv de fleste blandt de gode kuns det Halve af hvad de oprindeligen vare ansatte for. (See H. Behr manns Beskrivelse over Roeskilde Domkirke, Kbhvn. 1815, S. 53154.) Om Markfred.