Jyske Efterretninger, 1771-03-29
Langfredags B. Velsignede Dag! Paa hvilken ikke allene Landets, men endog heele Verdens, Misgierning er borttagen; Du ypperste og mærkværdigste iblant alle Aarets Dage! med hvor store, høye og hellige Tanker bør ikke hvert Hier ie være opfyldt, der andægtig og alvorlig erindrer sig, at du i særer bestemt til den Lidende Frelseres Jhukommelse. Ville vi ey berøve os hans Lidelsers store Velgierninger, da maae vi opoffre samme vores opmærksomme og ydmyge Betragtning. Viger da J Jordens Sysler og ængstende Bekymringer, paa det vi med Andagt kan tilbede den lidende Frelser; Han, som igiennem alle Livets Scener, pro vede den menneskelige Ondskab i høyeste Grad; Han, som loed ved sig føde i Uselhed, loed sig forfølge og foragte, bespotte og forhaane, dømme og korsfæste; Han, som under de forsmædeligste Smerter, bad i Døden for sine Fiender; Han, som paa det allerfuldkomneste, opfyldte de ævige Raads Beslutninger, udførte den Æviges Plan til Menneskets Forløsning, og ved sin Seyr over Døden og heele Helvedes Maat, krafteligen beviiste sig at være Guds Søn den forjættede Messias. Er Kundskaben om hans Lidelser blot en Hukommelses Gierning, saa bliver ogsaa Lærdommen, om samme en mørk og skiult Tale for vore Hierter. - - Ney, den skal forandre og hellige vores ganske Siel, den skal skynde os til, at rense Samvittigheden fra døde Gierninger og at tiene den levende Gud i Aandens nye Væsen; Thi foruden det, at vi altid bør have Christum for vore Troes Øyne, altid see hen til ham, altid komme hans megen Kierlighed ihu, saa bør i sær paa denne Dag Christi Lidelse og Død haves i høytidelig Erindring, til Troens Bestyrkelse og Sinds og Levnets Forbedring. Vi kiende alle denne Nødvendighed; vi maatte have fornegtet Christum, om vi ey erkiendte den. Derfor har der og i den Christen Kirke, fast fra dens Begyndelse af og medens Apostlerne endnu levede, eller kort efter deres Død, været visse Tider bestemte til Christi Lidelses og Døds offentlige Erindring. Ja Lærrefædrene, der levede i det andet Aarhundrede, mælde ey derom, som om noget Nyt, men som om noget, der længe havde været i Brug, og deres efterladte Skrifter bevidne enstemmigen, at Christi Korsfæstelses Dag blev med sær Andagt og Faste holdet hellig. - O I Christne, hvilke Følelser opfylde da ikke ogsaa paa denne Dag eders Sieles J Ydmyghed og Troe nedlade J eder ved hans Kors paa Golgatha, og der i hemmelig Andagt folyste Eder med de behageligste Betragtninger af hvad, J med Lyst og Andagt have hørt i de offentlige Forsamlinger; Thi endog disse vide J, at J ikke maae forlade, have endskiønt nogle den forargelige Skik, saa ere J dog ikke af dem, som hensnige sig til Fordervelse, men af dem, som troe til Siels Befrielse. Ach, hvor mange forglemme dog ikke baade hemmelig og offentlig at fæste deres Øyne paa Frelserens Kors, de fleeste ere saa jordisksindede, at de med alle deres Begierligheder krybe i Støvet, at de have det Forfængelige saa kiært, at Gudfrygtigheds Dyder stedse blive rarere, al Ting tilskynder og opvækker deres Nysgierrighed og Opmærksomhed, de forrige Tiders Tildragelser; hvad der hender sig i vore Dage; enhver Nyehed, hvor forfængelig den end er, en intet betydende Samtale; Haabet og en forgængelig Ære; Lasterne, ja alting bemægtiger sig deres Siel, og derudover kan de ikke gjøre sig nogen frugtbar og levende Betragtning over Jesu Lidelse, saa længe de lade sig bedrage, og bedaare af Verden. Neyl man maae rive sig løs fra alle Lidenskabers fordærvede Herredømme, flye fra Verdens Tummel, samle sine adspredte Tanker, foragte alt det, der ikke maler os Jesum den Korsfæstede for Øynene, Sielen maae brænde af en inderlig og heftig Kierlighed til sin guddommelige Forløser, dens Længsel og Attraae maae være at vinde Christum og findes i ham, at kiende ham og hans Lidelsers Samfund, dens Bestræbelser maae gaae ud paa daglig at bereede sig meere og meere til den himmelske Herlighed og ævige Sallighed, som den er skabt for og igienløst til. See dette er Skilderiet af en andægtig Siel, der overlader sig til en gavnlig og levende Betragtning af sin Frelseres Lidelse. J samme Sinds Forfatning maae vi søge at oversætte os, dersom vi ellers vil tænke at finde Trøst, Glæde og Sallighed i vor Forsoners Død paa Golgatha. -J sande Tilbedere af Jesu Kors! Udbryder da nu med Glæde, og istemmer med Fryd denne hellige Lovsang: Lyksalig endte dog min Frelser, sine Dage, Sit Lives Kors, sit Korses Plage; Hans Siel er løst af alle haarde Baand; Hans Rost var himmelhøy og sød for Livets Ende, Han raabte: Fader, o min Aand. Vil jeg levere dig i Hænde. Hør til, du Levende, som har din Død i Hælen, Lær her at døe og frelse Sielen, Som blev saa suurt og dyrt løst ind ved Jesu Blod, Sov hen med Jesu Ord i Hiertet og i Munden, Den Siel, Gud tager selv imod, Har Døden ævig overvunden. Mit Liv i Nød og Død, min Jesul du der døde. Hielp mig at gaae min Død i Møde, Og give Gud min Siel med dine egne Ord; Faaer da mit faldne Maal ey ført dem ud for Smerte, Saa er mit sidste Suk paa Jord, Din Røstes Echo i Guds Hierte. Slutningen af nærmere Anordning om Bestemmelsen af Hoveriet, eller Bondens Arbeyde for Husbonden i Danmark. s. 13. Paa det, saavidt mueligt, Dispute og Tvistighed om Hov=Dagene kunde forekommes, skulle alle fordegods Eiere heret ter forsyne sig med et tilstrækkeligt Antal af Billetter, paa hvis ene Side skulde trykkes deres Signete, og derunder skrive deres Navn samt Hoved=Gaardens, ifald Hoveriet til nogen saadan forrettes. Disse Billetter skulle være treekantede for Pløye=Dagene, firkantede for de øvrige Spænddage med Vogn, Slæde eller Harve, og runde for Gang Dagene. Paa enhver Billets anden Side skal skrives disse Ord nemlig paa først her ommældte Sort: 1 Pløye=Dag; Paaden anden Sort: 1 Spænd=Dag med Vogn; Og paa den tredie Sort: 1 Gang Dag. Hver Gang et Hov=Bud har aftient en Arbeyds Dag, skal ham strax meddeeles, som Qvittering derfor, een af de her anbefalede billetter, som svarer til den Sort Arbeyds Fæste=Bønder være pligtige, hvert Qvartal at tilbagegive HusbonDage, han har forrettet; og skal dernæst alle Hoverie giørende den alle de Billetter, han haver annammet, imod at Husbonden, strax og uden Ophold, bør afskrive, som aftiente, i Bondens Qvitterings Bog, ligesaa mange Dage og af samme Sort, som de, Bondens tilbageleverende Beviis lyde paa. Naar det af Qvit ta af enhver Sort Arbeyds Dage, bar han ey oftere, i det Aar terings Bogen sees, at Bonden har aftient sit aarlige skyldige An noget af det følgende Aars Hoverie; Og ved Billetternes Udgivning, tilsiges, siden Vi ey tillade, at Bonden maae i Forveien aftiene agtes det i sær noye, at en Gang=Dag er kuns et Hov=Bud, og en Spænd Dag kuns en Vogn, Harve eller Slæde med en KiøreSvend, eller en forspændt Plov, i Følge forestaaende d. 1 S. 14. I Hoverie maae ey af Bonden forlanges nogen Reyse at regne fra Hoved=Gaarden, eller hvor ingen Hoved=Gaard er, paa længere end 6 Mille hen og 6 Miile tilbage. Milene blive dens Hiem; eller hvor Husbonden boer længere borte, da fra Bon fra Husbondens Boepæl, naar den ey er over en Miil fra Bondens Gaard. Og maae at lange Reyser, nemlig fra 4 til 6 Miile, ikke fordres fleere aarlig, end 2 af 4 Tdr. Hartkorn og derunder; 4re, naar Hartkornet er over 4 og indtil 10 Tdr. samt 6, naar Sky den er 10 Tdr. inclusive og derover. Jkke heller skal en Bonde, uden lige saa stor Gotgiørelse, for Tilbagereysen, som for Ud reysen, være pligtig til at tage Læs paa tilbage, naar han har ført Læs ud. S. 15. Alt det Arbeyde, som hidindtil er givet Bonden, hans Hustrue eller Folk at forrette hiemme i Huuset, saasom: Hovspinda. ville Vi herved aldeles have afskaffet og forbudet saaledes, at det ingensinde af Husbonden skal kunde forlanges, som en Skyldighed. S. 16. Fra næstkommende 1. Maji, der altid herefter skal ansees, som Hov=Aarets første Dag og Begyndelse, ville Vi, at alt hvad her Allernaadigst er anbefalet i Henseende til Maaden, at svare Hoveriet paa, skal over dette heele Rige være den eeneste uforanderlige Regel. Til saadan Ende maatte alle Huusbonder ufortøvet, og, inden denne Tid, anskaffe sig de i d. 13. anbefalede Billetter, og enhver Hoverie giørende Bonde skal, om mueligt, inden samme Tid, men i det allerseeneste, inden anstundende 1. Junii, være af sin Husbonde forsynet med et, i Conformite med denne Forordnings Bydende, forfattet Hoverie=Reglemente, der skulde vedhæftes hans Fæste=Brev, og hvoraf kunde tydelig sees baade det faste aarlige og det høyeste ugentlige Antal af alle Sorter Arbeyds Dage, han haver at udreede Thi ligesom det ikke haver været Vores Allernaadigste Hensigt at fortynge Bondens Kaar paa noget Sted, ved at fortsætte, ikke hvad han uomgiængelig skulde svare, men alleene hvad det høyeste maatte være, som af en Bonde, efter hans Skyldfang, kunde eskes; saaledes ville Vi ogsaa formode, at ingen Jordegods=Eier skal, af den her anbefalede Maade at udregne Hoveriet paa, tage Anledning til at fordre meere Hov=Arbeyde af sine Bønder, end han tilforn havt og brugt haver, hvilket Vi ogsaa herved, paa det alvorligste, vilde have forbudet. §. 17. Men, ligesom Vi Allernaadigst ønske, at see voxe Jordegods Eiernes Kiærlighed og billighed imod deres underhavende Bønder, saaledes er det ikke mindre Vores alvorlige Villie, at Bønderne igien, paa deres Side, skulle mod deres Husbonder vise den tilbørlige Lydighed, som Undergivne ere deres Herskaber og Øvrighed skyldige, og ikke herefter, som Vi ugierne have maattet erfare, paa nogle Steder for nyeligen at være skeet, vise sig trodsige og opsætsige mod de befalinger, dem af Øvrigheden have været meddeelte; da saadan Opførsel, ifald den oftere maatte antreffes, befales herved af Amtmanden nøyagtigen at vorde undersøgt, samt dernæst, efter befundne Omstændigheder, ufortøvet paatalt, og de Skyldige, efter Loven, afstraffede. Bønderne skulle med Fliid, Troeskab, og Flittighed forrette deres skyldige Hov=Arbeyde, og bør strax med Horsommelighed, samt uden mindste Modsigelse, efterkomme deres Husbonders befalinger, og aldrig, i sær for saavidt Hoveriet angaaer, nægte det, endskiønt, som Vi ikke kunne troe, vil indfalde, disse befalinger skulle stride mod denne Vores Allernaadigste Forordning; Og, naar Bonden formeener sig fornærmet, skal han saadant først anmælde for Husbonden, og søge Sagen i Mindelighed, samt uden videre Vidtløftighed bielagt; Men kan slig mindelig Afgiørelse ey finde Sted, maae han, i Stilhed og uden at glemme eller tilsidesætte sine Fæste=Pligter, sømmeligen frembringe sit Anliggende for Stedets Amtmand, som herved paalegges og alvorligen tilholdes, at anvende al muelig Fliid, for at see Sagen, paa retteste og billigste Maade afgjort, da han tillige for at have desto fleere og beqvemmere Midler hertil, af Os Allernaadigst authoriseres til at paalegge Hov=Bonden, at aftiene, i den følgende Tiid, dobbelt saa mange Hov=Dage, som de, han haver nægtet et ler modtvillig forsømt, i Fald Sagen herom skulle være; eller at frikiende, paa den anden Side, Bonden for dobbelt saa mange Dage, som dem, han, efter Tilsigelse, haver gjort fleere end han burde, ifald han derover klager, og Klagen befindes grundet. Skulde endten af Parterne, Husbonden eller Bonden finde sig brøstholden, og være misfornøyet med Amtmandens givne Decision, staaer det dem frit, videre for Os Selv at andrage deres Anliggende og Besværings Poster, som de, i saa Fald, have at indsende til Vores General=Landvæsens Commission, der da, i Følge Vores Allernaadigst tillagte befaling, i fornødne Tilfælde, og, efter Sagens Beskaffenhed, indkommer til Os med nærmere allerunderdanigst Forestilling.