Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-03-13
(Jndsendt.) Den wesleyske Missionair For skriver til Secretairen for sit Selskab Følgende fra Gambia: "Sidste Onsdag vendte jeg tilbage fra en kort Udslugt til det øvre Flodland. Paa Veien fandt jeg en stakkels gammel Fullahqvinde i Kjeder. Jeg erfarede, at man i sidste Krig havde ført hende fangen bort tilligemed mange Andre; nu var hun bragt over paa Sydsiden af Floden for at udtuskes mod en Hest. For at udrive den saa godt som nogne, halv udhungrede Qvinde af Slaveriets Elændighed, gav jeg strax en god Hest, lod Kjederne tage af hende og bragte hende til vort nærværende Opholdsted, hvor hun ved en forunderlig lykkelig Skjæbne fandt sin Broder. Da denne havde hørt, at hun, hendes Datter og Datterbørn vare fangne i sidste Krig, havde han strax gjort sig rede til at opsøge sine Paarørende, men forgjeves. Nu havde jeg den Glæde at give den stakkels Qvinde tilbage til sin Broder, og jeg høstede af dem begge og af andre Fullads tusinde Velsignelser derfor. Ved denne Leilighed erfarede jeg af Kongen selv, at der var gjort et Bytte af 350 Fullads og at 100 vare dræbte paa Pletten." Den samme Missionair skriver i en anden Beretning: Ødelæggelserne ere trængte langt frem paa den nordlige Side af GambiaFloden, flere Stæder ere plyndrede og brændte og Jndbyggerne bortslæbte. Næppe er Regntiden forbi, næppe en rig Høst indsamlet, førend Krigens Larm og Tummel nærmer sig med alle dens Rædsler. Mødrene gribe deres Børn og enkelte Eiendele og søge Redning i Flugten. Udplyndrede Stæder slige op i Røg, Hjorder og andre Eiendele blive bortførte af Røverhænder, overalt seer man Røgstøtter stige i Veiret; Hylen af de ulykkelige Slagtoffere ere ikke til at beskrive og Enhver, som undløber Øren, bliver udstødt i en ubeskrivelig Elændighed." Saaledes seer det ud i Vestafrica, og følge vi den Reisende i det Nordlige og Østlige af denne Verdensdeel, møde og lignende Jammerscener. Det er bekjendt, at Paschaen i Ægypten lader anstille regelmæssige Slavejagter, for at betale sine Tropper deres Sold med disse Ulykkelige. Rigtignok nægtede Paschaen sin Deeltagelse i saadanne Grusomheder, da den brittiske Consul i Aaret 1837 gjorde ham Forestillinger derom, men han tilstod at være vidende om, at de øvedes. Et gyseligt anskueligt billede af en saadan Regerjagt giver Grev L', der har reist i Nubien og Ægypten og modtaget følgende Meddelelse af en fransk Officeer: "M. erfarede, at der fra en Hovedstad aarlig udgik fire Expeditioner til de sydlige Bjerge. En Dag hørte han en stor Larm; Byen syntes opfyldt af Tumult; Cavalleriet steg til Hest og Jnfanteriet affyrede deres Geværer i Luften under larmende Hurraraab. Da M. spurgte efter Aarsagen til disse Optrin, raabte Een af Horden med Jubel: "Det er Gasva Expeditionen) – Gasva, hvorpaa paa Gazeller – Ja Ga zeller, see der Strikker, Toug og Kjeder – man vil bring dem levende hjem. Da Expeditionen vendte tilbage, løb al Folket Jægerne imøde under Sang og Dands. M. gik og saa ud og tænkte at tage Deel i Lystigheden. Men aldrig sagde han til Grev L., aldrig vilde han kunne glemme de Syn, som her mødte ham. Hvad var det? Hvilke Skabninger dreve disse modige Jægere tilbage med sig efter 20 Dages Arbeide? – Mennesker i Kjeder; Oldinger, som vare for svage til at kunne gaae, paa Baarer; Saarede, som slæbte deres matte Lemmer efter sig med Møie; utallige Børn, som deels fulgte deres Mødre, deels bleve baarne paa Armene, 1500 Negere, bundne, nogne og elændige, eskorterede at 400 Soldater, det var Expeditionen, disse vare de stakkels Gazeller, opagne i Ørkenen. Seenere fulgte M. selv en Erpedition. Den bestod at 400 ægyptiske Soldater, 100 ridende Bedniner og 12 Hovedsmænd med Bønder fra Landsbyerne, som førte Provisionerne. Saasnart Bestemmelsestedet var naaet, altid førend Dagens Frembrud, slog Cavalleriet og Jnfanteriet hver en Halveirkel omkring Bjerget. Negernes Søvn pleier at være saa dyb, at de i Almindelighed ere fuldkommen indesluttede, inden de kunne tænke paa deres Sikkerhed. Ved Solens Opgang begyndte Tropperne deres Operation med Flinteskud og Kanonsalver. Øjeblikkelig sees paa alle Sider de ulykkelige Bjergbeboeres Hoveder at stikke frem over Buske og Stene, hvorpaa de igjen trække sig tilbage for at bortføre Qvinder og Børn. Derpaa udsendes fire Troppeafdelinger med fremstrakte Bajonetter for at forfølge de Flygtende op ad Bjergene, og imidlertid bliver der vedligeholdt en stadig Jld med Flinter og Kanoner, som kun ere ladte med løst Krudt, fordi man ikke vil dræbe, men kun skrække de Jndfødte. De Modigste gjøre dog Holdt ved Jndgangen til deres Huler, dække sig saagodt de kunne og kaste deres giftige Spyd. Qvinder og Børn staae bag ved dem og opflamme dem ved Raad og Skrig, men saasnart Hovedet for Familien er falden, overgive de sig uden Kuurren. Naar en Neger er truffet af en Kugle, gnider han Saaret, hvis Beskaffenhed han ikke kjender, med Jord, indtil han, udmattet af Blodtabet, falder omkuld. De mere frygtsomme flygte ind i Hulerne med deres Familier, af hvilke Jægerne stræbe at uddrive dem med Pebberdampe. Negerne, halv fortumlede og qvalte, styrte de frem, falde i de opstillede Snarer og blive lagte i Lænker. Saasnart Regerne see sig i Fangenskab, bryder først Kjærligheden til deres Egne og deres Hjem løs. De ville ikke vige af Stedet; Nogle klamre sig til Træer af al deres Kraft; Andre presse Kone og Barn saa fast til sig, at man maa skille dem ad ved Sabelens Hjælp, eller man slæber dem efter Hestene over Stok og Steen, indtil de blødende og ude af sig selv komme ned paa Sletten. Den, som endnu er gjenstridig, bliver nedhugget. En Afdeling efter den anden kommer nu tilbage med sit Bytte til Hovedcorpset; men dersom det første Angreb er mislykkedes enten paa Grund af en haardnakket Modstand eller Stedets Gunst for de Jndfødte, da griber Anførerne til det umenneskelige Mid deel, at tvinge Negerne ved Tørst. Dette bevirkes let, idet man ved at besætte Kilderne ved Foden af Bjerget afskjærer dem fra Vandet. Offte udholde de Elændige denne Blocade en heel Uge igjennem; man seer dem suge paa Barken af Træerne for at uddrage lidt Fugtighed, indtil de endelig see sig nødsagede til, at hengive Familier, Frihed, Fædreland for en Draabe Vand. Hver Dag komme de nærmere ned, men trække sig dog igjen tilbage, saasnart de see Soldaterne; endelig seirer Begjerligheden efter Vand, som bliver viist dem langtfra, og tilsidst lade de stille og rolige Lænkerne lægge om Hænderne og Aaget paa deres Nakke. – Efterat være fangne paa disse Maader føres Regerne til Obeid. Derfra blive de sendte til Kairo, hvor Paschaen uddeler dem efter sit Tykke. De Gamle, Svage og Saarede giver han til Beduinerne, som ere de meest varmhiertighedsløse Herrer og bedste vide at aftvinge det haarde Arbeide med saa meget større Strenghed, jo kortere Livet kan være for de ulykkelige Offere. Til Obeid alene bliver aarlig bragt 6000 Mennesker som Slaver, Kongen af D. bringer aarlig 80009000 Slaver til Torv, men i Almindelighed ligger en Fjerdedeel under for den forcerede Marsches Besværligheder. De Udmattede jamre sig forgiæves om en Rastdag; der gives dem kun det Valg, enten at trave videre eller at blive tilbage som et Bytte for den hungrige Schakul og Hyæne.