Berlingske Tidende, 1836-03-12
Hvad det dissentierende Votum i Committeen angik, skulde Commissarius blot tillade sig en Anmærkning ved den Yttring: "at hvor Livet skal være kraftigt og sundt, der maa Livsprincipet være ved Fødselen." Det mangler neppe vor Jnstitution paa et saadant Livsprincip. De frie Folkevalg, den frie Virksomhed indenfor Forsamlingen, og den ikke ringe Grad af Offentlighed, der allerede finder Sted, ere uden Tvivl skikkede til at give Jnstitutionen et Liv, der og efterhaanden kan udvikle sig i større Kraft. Naar et Medlem havde yttret Frygt for, at den Jnteresse, som Stænderforhandlingerne i høi Grad hidtil havde opvakt, uagtet Publicum, ikke havde havt Adgang til at overvære dem, let kunde kjolnes, naar i Fremtiden ikke saa vigtige Sager forekomme som denne Gang, saa maatte Commissarius bemærke, at der, navnlig med Hensyn til de Petitioner, som indkomme fra denne Forsamling, var al Udsigt til, at der ogsaa i de følgende Forsamlinger vilde blive sær vigtige Sager at forhandle. Med Hensyn til den Yttring, at den fuldstændige Oplysning, Stændertidenden giver, for meget beroer paa Personligheder, maatte Commissarius imidlertid gjøre opmærksom paa, at Forsamlingen vælger saavel Redacteurerne som Præsidenten, og hvad den Kongelige Commissarius angik, da maatte han gjentage, at han kun havde handlet i Overeensstemmelse med Kongens Villie, saa at der ingen Anledning var til at frygte for, at en tilkommende Commissarius skulde lægge Hindringer i Veien for en saa fuldstændig Meddelelse, som der hidtil havde fundet Sted. Det anførtes, at Forsamlingen vilde tilstaae, sin egen Svaghed, hvis den vilde yttre Frygt for, at dens Medlemmer vilde føle sig bundne og hemmede, naar de skulde tale i et blandet Publicums Nærværelse. Men da nogen Svaghed hører til den menneskelige Natur, og da det under den liden Leilighed, der hidtil har været for Statsborgeren til at træde frem for at forhandle offentlige Anliggender, ikke er at undres over, at Mange kunne føle Savnet af Talegaver, saa saae Commissarius ikke, hvorfor Forsamlingen skulde undsee sig ved at tilstaae denne Følelse. Det fordeelagtige billede, som et Medlem havde givet af de private Bladudgivere, der ville befatte sig med at meddele Stændernes Forhandlinger, turde neppe svare til det, man, efter Dagslitteraturens nærværende Tilstand, kan vente; thi hvorvel høist agtværdige Mænd tage Deel i vor Bladlitteratur, er der dog Sandsynlighed for, at især mindre modne og sindige Forfattere jevnligst vilde befatte sig med slige Meddelelser, hvilket kunde føre til mange Uleiligheder, naar ikke tillige særdeles paalidelige og forstandige Mænd satte sig istand til at meddele Berigtigelser til de falske Fremstillinger, der fra hine Kilder kunde ventes. Endnu maatte Commissarius gjøre opmærksom paa en ikke uvigtig Omstændighed, som ikke forhen var berørt, den nemlig, at ifølge §. 81 i Fdn. 15de Mai 1834 intet Foredrag maa holdes ved Oplæsning af skrevne Udarbeidelser. Denne Jndskrænkning, der i adskillige andre Lande, f. Ex. Frankrig, ikke kjendes, er vistnok bygget paa vigtige Grunde, og vil ikke let være noget Medlem til Hinder, saalænge der blot tales for selve Forsamlingens Kreds. Men den vil uden Tvivl i høi Grad blive i Veien for mange af Forsamlingens Medlemmer, naar de skulle tale for en Mængde ukjendte Personer, og deriblandt saadanne, der just lægge an paa at underkaste dem en skarp offentlig Kritik. Naar det var yttret, at de personlige Jnteresser i Forsamlingen vilde trække sig meere tilbage, naar Forhandlingerne bleve holdte for aabne Døre, da maatte Commissarius meget frygte for, at de Medlemmer, som havde Districters, Lauges eller andre saadanne særegne Jnteresser at tale, vilde finde dem stærkere, opfordrede til heftigen at tage sig af disse, naar de vare omringede af Districtets Beboere, Laugets Medlemmer og de flere, der endog idelig i nærværende Forsamling vare nævnte som den Deputeredes Committenter. Med Hensyn til at det var yttret, at det var ligegyldigt, om Forsamlingen i dens Petition betjente sig af Udtrykket: "Jndstilling eller Hen stilling, da kunde Commissarius ingenlunde være enig heri, eftersom det første Udtryk antyder en bestemt Overbeviisning om Rigtigheden af Jndstillingspunkterne, uagtet Afgjørelsen naturligviis beroer paa Kongen, hvorimod det sidste Udtryk tilkjendegiver en Tvivl. Saavidt Commissarius havde opfattet den Forestillingsmaade, som var meest herskende i Forsamlingen, forekom det ham, at en blot Henstilling var meere svarende til samme. Naar det var bemærket, at det selv i Holsteen ikke vilde være fornødent, at Præsidenten udnævntes af Kongen, fordi Forsamlingen holdtes for aabne Døre, da det kunde overlades den Kongelige Commissarius, at forlange Dørene lukkede, hvor Hensyn til det tydske Forbunds Beslutninger maatte fordre det, saa maatte det erindres, at Commissarius, der er Regjeringens Organ, herved vilde faae en Deel af den indvortes Bestyrelse, hvilket man vist ikke vilde finde tjenligt for Forsamlingens Selvstændighed, ligesom det og vilde gjøre Commissarii Stilling ubehagelig. Naar det endelig meentes, at nærværende Forsamling vilde, naar den ingen Petition indgav om Offentlighed, staae i Skygge ved Siden af den holsteenske, saa fandt Commissarius, at enhver Forsamling sørgede bedste for sin Agtelse ved at følge sin egen Overbeviisning, og at det netop var den sande Frisindethed, naar den ligesaa lidet frygtede for at støde an imod det, der antoges at være den almindelige Mening, som for at frembære for Thronen, hvad der virkeligen findes sandt og gavnligt. Endelig maatte Commissarius, med Hensyn til Etatsraad Stenfeldts Amendement, uagtet det vel syntes at have Endeel for sig, dog bemærke, at vedkommende Suppleant stundom kunde være den meest generende Tilhører for den, som ved en maaskee liden Overvægt af Stemmer havde fortrængt ham; hvorhos Commissarius iøvrigt ei kunde antage, at Bestemmelsen kunde være af nogen synderlig Nytte.