Viborger Samler, 1777-04-07
J en kort Jndledning blev viist, at dette, det Jødiske Folks fortvivlede Raab hos Evangelisten Mathuus, som allene melder derom C. 27, 25, staaer i nøie Sammenhæng med det foregaaende 24 V. hvor en anden, af de øvrige Evangelister ogsaa forbigaaet, Omstændighed anføres med disse Ord: Der Pillatus saae, at han udrettede intet, men at der blev storre Bulder, tog han Vand, og toede Hænderne for Folket, og sagde: Jeg er uskyldig i denne Retfærdiges Blod, seer J til, svarende til Meeningen deraf og Hensigten dermed saaledes, at ligesom Pilatus ved denne symboliske Handling og tilføiede udtrykkelige Erklæring høitideligen velter Skylden fra sig paa Jøderne, hvis haardnakkede Paastand og Døvhed til alle andre Forestillinger omsider tvang ham imod sin Villie at afsige den haarde Korsfæstelses=Dom; Saa tage disse i heele Nationens og samtlig deres Efterkommeres Navn, som ved Børn betegnes, ligesaa høitidelig, al den Skyld, Straf og Ansvar paa sig, der kunde flyde af Jesu Fordømmelse: og det gandske Folk, heder det, svarede og sagde: Hans Blod &c. Hvilket Svarets Jndhold yderligere forklarer og stadfæster saa vel af Tale-Brugen som Sædvanen ved de Jødiske Retter. - Hiin udtrykker sædvanligen Blod=Skylds Synd eller retfærdige Hevn og Straf omtrent med samme Ord: At alt det retfærdige Blod, siger Jesus et andet Sted hos samme Evangelist, skal komme over Eder. Math. 23, 35 v. hævnes paa Eder, og hvo veed ikke, f. Ex., at : Hans Blod være over ham, Deres Blod skal være over dem, hos Hebræeren betyder det samme, som Han eller Deskal selv bære deres Misgierning og paafølgende Dødsstraf 3 Mos. B. Cap. 20, 9, 11, 13, 16, 17. Hans (Deres) Misgierning skal være paa ham, (Dem ) som det forklares 4 Mos. B. 15. 30, 31, collat. Josvæ 2, 19. 2 Sam. 1, 16. Egech. 18, 13. Cap. 33, 4, 5. - Denne medførte, at Dommer saavel som Vidner, efter afsagt Dødsdom, skulle legge deres Hænder paa den Fordømtes Hoved og sige: Dit Blod være paa dit Hoved. m. v. - Saa Saa at Meeningen af Ordene egentlig er denne: Vi tage heele Ansvaret, Jesu Henrettelse kan drage efter sig, paa os. Skeer ham nogen Uret, da hevne Guds strænge Retfærdighed, det alt paa os og vort Afkom!! Aldrig er noget syndigt Ønske gjort af saa syndige Aarsager, som dette, med større udvortes Bram og overlagt Ondskab. Aldrig før saa gruesom en Forbandelse udstødt med saadan Eenighed og Jver, af et heelt, fra alle Jødelands og omliggende Staders Egne, til Høitiden forsamlet Folk. Derfor holdt Taleren det fornødent, ved Ordenes Afhandling, tillige at melde om Udfaldet paa en saa uhørt Adfærd; J hvilken Henseende Jesu dyre Blod skiendigen miskiendte Værd af Han eget Folk. Til Hoved=Lærdom blev forestillet, som en Forgribelse af den allerbetydeligste Følge. Derudi J. Jødernes skiændige Forgribelse i at miskiende Jesu dyre Blods Værd. 11. Den høistbetydelige Følge saadan deres Forgribelse havde. Under den første Deel af Talen forklarede Hans Høiærværdighed. J. Jesu Blods Værd, til hvis Bedømmelse efter vor fuldkomne Evne maae nøie agtes a) Paa hans guddommelige Person, og deri foreenede tvende Naturer, deels i Henseende til den menneskeliges ubesmittede Hellighed, deels i Henseende til Deelagtigheden, den guddommelige tager i Handlinger, der nødvendig udfordre hiins særdeles Egenskaber. Som et sandt Menneskes Blod havde allerede Jesu sin store Værd. Fra Begyndelsen af har Gud holdt Hævd over Menneske=Blod og tillig ladt den anden Verden at sætte større Priis derpaa, Nr. 2. end end paa nogen anden timelig Ting. 1 Mos. B. Cap. 4, 6, 10. C. 9, 5. 6. Som et hellig og aldeles syndeløs Menneskes har det endnu større. Pr. 72, 14. C. 116, 15, collat Luc. 1, 35. 1 Petr. 2, 22. Men endnu allerstørst som et Gud=Menneskes Blod Derover tilegner Gud sig det selv, som sit eget, og forhøier dets Værd, ligesaa meget som han selv overalt er ophøiet Gar 20, 28. - b) Paa hans guddommelige Kald og allerhøieste Bestemmelse, som strax ved Bebudelsen, blev Maria kundgjort af Engelen. Luc. 1, 32. ff, og siden bekræftet i mange Maader, indtil han omsider offentlig blev erklæret i Jordan, og begyndte høitideligen at træde frem, som den store forjettede Prophet eller Messias. Luc. 2, 26. ff. C. 3,21, 22. Thi er Kongelige Prindsers eller Gesandteres tilhørende helligt for deres Skyld, som dem har udsendt, saa maae alt det, Jesus har, ogsaa regnes saa meget meere dyrebart, som han er den eenbaarne Søn, udsendt fra Faderen, og Hans Blods Værd des høiere at agte; hvilket han og selv vil have tilkiendegivet i Lignelsen hisset. Matth. 21, 37, c. - Paa den Fynd og Virkning, Skriften tillegger dette Jesu Blod, nu til Forsoning eller Forligelse med Gud, Retfærdiggiørelse og daglig Synds Forladelse. Matth. 26, 28 Rom. 5, 9. Eph. 2, 13. C. 1, 7. - Nu til Helliggiørelse og daglig Fornyelse. Chr. 9, 13, 14. 11 Joh. 1, 6, 7. Nu til endelig Seier over alle Fiender og Herliggiørelse. Thi, som Virkningen er maae jo og Aarsagen være, altsaa Jesu Blod af den allerstørste og uskatteerligste Værd; Et reent og ubesmittet, guddommeligt, uforkrænkeligt og veltalende Blod. 1 Petr. 1, 18, 19, Gar. 20, 28. Chr. 12,24. Saa vi vel maae kalde det et dyre, eller dyrebart Blod, helst det kom Jesu dyrt at staae at tilbringe os saadan en Skat. Dog er ved de Stæder i Skriften, hvor Forsonerens Blod erindres, som Aarsag til disse Virkninger efter For Forbilledet fordum, dette at mærke, at det er ikke den flydende Deel i Jesu Legeme aleene som saa kaldes, eller Udgydelsen, deraf, men Christi gandske Lydighed og Offer i vor Sted, hans heele Lidelse i sær paa Siælen. 3 Mos. B. C. 17, 11, og dens Fuldkommelse i Døden, hvilken derfor tilskrives samme Virkning. Rom. 5, 8, 10. H. At Jøderne aldeles miskiendte saadan Jesu Blods Værd og forløbe sig i grueligste Maade. Jkke nok, at de miskiendte hans syndeløse Fuldkommenhed, de nægtede ham ogsaa borgerlig Ustraffelighed, Luc. 7, 34. Jkke nok at de miskiendte hans guddommelige Herkomst, de beskyldte ham og for at have med Fanden at bestille c. 11, 15. Langt fra at holde ham saa god som andre Mennesker i almindelighed, satte de ham meget mere ved Siden af de sletteste c: 15, 1. Og nu, de havde faaet Pilatus bragt i Forlegenhed, og fandt Luft for deres Ondskab, satte de ikke alleene større Priis paa en berygtet Straten-Rovers Blod, end paa Jesu, men agtede det end- og for smaae Ting, at tage den Himmelraabende Synd paa sin Samvittighed, som de havde forleedt Pilatus til at begaae, og derfor at holde Ham angerløs. De forgrebe sig altsaa paa Hans hellige Mandom, forhaanede Hans Uskyldighed, fornærmede Hans Majestæt, foragtede Hans Ret og traadde Menneskeligheden selv med Fødder, da de raabte: Hans Blod komme overos &c. III. At denne Miskiendelse er Nationen til største Skiendsel, baade fordi de i de Guddommelige Skrifter og deres anordnede Offer=Tieneste, som afbildede Messin Offer, havde Andledning nok til at kiende hans Blods høie Værd; saa og fordi han tydelig havde erklæret sig for Messias, og tilstrækkelig beviist sit Udsigendes Sandhed med de Tegn og Gierninger, han havde gjort iblant Dem. Ja lad være deres Lys i denne Henseende kunde være omgiven med nogen Dunkelhed af herskende Meeninger eller Fordomme, kan dog intet undskylde den modtvillige Ondskab, med hvilken de søgte at sverte en Mands gode Navn, som havde gjort sig Fædrenelandet saa høit forbunden; At opofre af Had og Egennytte en bekiendt Velgiører for en berygtet Misdæder, og uden Skye at levere Ham til den forsmædeligste Død, hvis Liv var en Kiede af ædle og store Handlinger; Efterdi de meget vel kiendte Hans Karacter, vare Øie Ven Vidner til Hans fortræffelige Forhold, havde ofte hørt Hans Himmelske Viisdom, kiendte Spaadommene, der udmærkede Ham, som Messias, og ventede Deres Opfyldelse just paa den Tiid med Længsel - Men dog stode saameget Lys imod J Talens anden Deel blev Følgen af denne det Jødiske Folks skiendige Forgribelse forestillet, som høistbetydelig. Og hvor kunde det andet være, om den Guddommelige Retfærdigheds Ære skulde ræddes, Besmittede ellers uskyldigt Blod Landet 4 Mos. Cap. 35, 33., ethver Menneskes Blod, udøst af en enkelt Person, saa maatte meget meere Mest Blod, som hele Nationen lod udgyde med en saa høitidelig som gruesom Forbandelse og Forbindelse komme til Ansvar. Den var Høist betydelig i Henseende til1. Straffens Storhed og Beskaffenhed, som overgik dette Folk, og medtog ligesom det gandske forpantede Blod, helst ved Jerusalems Forstyrrelse, under hvis Ruiner deres Herlighed blev begravet, Staten med den ordentlige Gudsdyrkelse gik under, og den overblevne Rest af disse Ulyksalige adspreedt over alt at leve i Usselhed. Neppe skulle Efterretningen derom fortiene Troeværdighed, dersom vi havde den ikke fra en fornemme Jødes Josephs Haand, som selv har seet det og taget Deel i sit Folks Elendigheder under Beleiringen, hvor 1100000 i det mindste ynkelig omkom. Og bør vi saameget mere legge Mærke til visse Omstændigheder, der vise en Lighed imellem Deres Forbrydelse og Straffen, som Historie-Skriveren intet mindre havde for Øine end at legge for Dagen. Til Paaske Fæsten f. E. udraabte det forsamlede Folk. Hans Blod a. og siden ved en anden Paaske=Fæst, da Jøderne fra alle Kanter havde samlet sig til Høitiden og vare indsluttede i Jerusalem, som i en Fælde, kom den Gudommelige Hævn saa, at ingen kunde undløbe. Den rette Messias havde de forkastet, og Tilbøielighed for falske her og der blev siden Kilden til Deres Trengsler, og Grunden til Rommernes fattede Forsæt aldeles at udrydde dem. De bevægedes ikke ved at see den hudstrygne Messias, som Pillatus lod fremstille, men forfulgte ham til Korset. Paa den Guddommelige Hævns Dag bleve de selv hudstrygne og korsfæstede til 500 om Dagen lige i Stadens Aasyn, saa at der, efter Beretningerne, ikke var meere Sted til overs at sette Kors paa eller Træe at faae dertil. Følge Følgelig kom det, de søgte, ved en frievillig og overlagt Mishandling, at undgaae Joh. 11, 48, siden fuldkommelig over dem paa saadan Maade, at vi allevegne med hellig Skræk og Beundring see den største Overeensstemmelse. Følge vi dem og igiennem Tiderne til alle Jordens Vinkler og Endeer, ere deres Vilkaar over alt saa særdeles og indskrænkede, saa ulige andre fangnes og fordrevnes, at vi ingen anden Aarsag kan give derfor, end den Forbandelse, de paadroge sig, og der endnu hviler paa dem, og udmærker dem blant alle Folk paa Jorden. 5 Mos. Cap. 2837 65. II. J Henseende til den Eftertanke, derved bør opvækkes, til desfastere at troe og antage visse Sandheder, som derved faae større Lys, særdeles den at Jesus visselig var GudsSøn, og derfor hans Død hævnet saaledes, at som hans Folkes Synd var uden Exempel, saa blev og deres Straf uden Lige. - til des store Varsomhed for at ligne Jøderne i det onde, at vi ikke skulde deelagtiggiøres i Plager af samme Art som deres, efter vores Syndemaals Beskaffenhed. Math. 21. 43. Rom. 11, 21. 22. 1 Cor. 10, 6. ff. - Til desto dyrebarere Ærbødighed at vise for alt det, der angaaer Jesus og hans Opre Blod, som paa meere end en Maade kan siges at komme over Mennesker, at det i Omvendelsens og Troens Orden kan blive os til Velsignelse, og vi erfare dets Retfærdiggiørende og helliggiørende Kraft, hvorom tilforn er erindret.