Berlingske Tidende, 1788-03-01
Den for nyelig i Rom afdøde Prætendent til Kronerne Storbrittannien, Frankrige og Jrland Carl Edvards Liv og Levnet, Skjebne og Eventyr. (Af den Hamb. polit. Journ. for Martii Maaned 1788. Jetragter man den i Rom afgangne Greve af Albany, Carl Edvards Fødsel, Sindsbeskaffenhed, Levnet og Skjebne, da giøre disse tilsammentagne ham til den meest romanske Prinds, som har levet i mange Aarhundrede. Vi ville her kun give et kort Udtog af hans selsomme Historie, der er ligge saa interessant som en Roman, og tillige en liden Deel af de Europæiske Magters fra den sidstforløbne Tiid Det er nu just hundrede Aar siden, at Jacob den Anden, Konge af Engeland, blev drevet ud fra sit Rige, og det er ligeledes just 100 Aar siden, nemlig den 10de Junii 1688, at denne ved ubøielig Egensindighed ulykkelige Konge blev fød en Søn, som man i Engeland sagde at være urigtig angiver derfor, og hvis Fødsel blev en nye Fortrædelighed for Jacob den Anden. De beste Historieskrivere og de troeværdigste Data vise imidlertid tydelig, at dette Foregivende var en Opdigtelse af Kongens Fiender, hvilken man dog almindelig troede af Had til ham. Denne allerede fra Fødselen ulykke lige Prinds, ved Navn Jacob den Tredie, som i sit Alder første Aar maatte forlade sit Rige, og blev opdraget i Frankrige, hvor han efter sin Faders Død 1701 formelig blev udraabt i St. Germain for Konge i Storbrittannien, og er kiendt derfor af Frankrige, Spanien og Paven, men strax efter at Freden var sluttet med Engeland forviist Frankrige, og maatte reise til Rom, var Fader til Prinds Carl Edvard. Denne Prinds blev fød i Rom den 31te December 1720. Man iagttog den Engelske Skik, at lade denne Konge=Søns Fødsel authentisk bevise ved mange Cardinalers og fornemme Herrers Overværelse, og at bebude samme ved Kanonernes Løsning fra Engelsborg, endskiønt Faderen aldrig havde været Konge, og aldrig kunde blive det. Pave Clemmens den Ellevte var en oprigtig Ven af hans Fader, og anbefalede ham endog paa sin Dødsseng til Cardinalerne. Jnnocens den Trettende fortsatte den Romerske Stols Venskab imod Jacob den Tredie, og skiænkte ham en maanedlig Pension af 15000 Romerske Daler. Af Frankrige fik han hvert Aar 200000 Livres, og af Spanien ligeledes en aarlig Leve penge. Jmidlertid vare begge Kroner saa lidet i Stand, at gjøre noget for ham, at Frankrige endog i den 4 Artikel den Utrechtske Fredstractat lovede: "at erkiende ChurhuusHannover for den retmessige Thronarving af Storbrittanien, og under intet Paaskud at beskytte Prætendenten J Engeland bleve 5000 Pund Sterling udsatte paa Jacoden Tredies Hoved, som i Rom nød Kongelig Ære, og lo sig nøie med at leve der roelig og stille indtil sin Død. Me hans Søn, Carl Edvard, var uroeligere. Han vilde for bedre sin Skjebne, men forværrede den. Ved hans dristig Foretagender mistede han den største Deel af en betydelig Formue paa meere end 4 Millioner Daler, som tilhørte hans Meder, Prindsesse Maria Clemmentina Sobiceki, en Søster, datter af Keiserinde Elconora, og Sønnedatter af den stor Konge af Pohlen, Johan Soblesky, som slog Tyrkerne ved Wien og befriede denne Stad fra den Tyrkiske Beleirin1683. Prinds Carl Edvard var en dristig Ungdom og og fyldt med den Tanke, at vove sit Liv for at bestige sine Fædre Throne. Den første Leilighed til en Krig imellem Engelan- og Frankrige blev brugt til denne Tankes Udførelse. Prind Carl Edvard Stuart var endnu ikke 22 Aar gammel, da har i Aaret 1742 gjorde et Forsøg paa at lande i Engeland, hviket dog mislyktes. Efter Cardinal Tencins Jndskydelse der havde en stor Virkekraft ved det Franske Hof, reiste ha forklædt som en Spansk Coureer fra Rom til Paris, talede med Ludvig den Femtende, som gav ham Haab om at begurstige hans Foretagende imod Engeland. Til Udførelsen heraf blev der allerede i Dunkirchen indskibet 15000 Mand, og alting var næsten færdigt, da en overlegen Engelsk Flode under Admiral Norris lod sig see, og rykte frem for at angrib de Franske Skibe, der ogsaa af Vind og Veir bleve beskade gede, saa at den hele Plan blev lige saa hastig frafaldt, som den var udkastet. Edvard reiste fra Dunkirchen til Paris og Versailles. Her ansøgte han om nye Hielp, men forgieves Hans Mod lignede hans romanske Jdee, at han vist skuld blive Konge af Storbrittannien, naar han kun havde nogen Udderstøttelse. Da han engang med Jver talede herom med Cardinal Tencin, som var Huset Stuart forbunden, fordi han af samme var hiulpet til Cardinals=Værdigheden, sagde denne: "Hvorfore giør De ikke et Forsøg, Gaae om Bor paa et Skib og begiv Dem til de nordlige Egne af Skotland Deres blotte Nærværelse kan forstaffe Dem Tilhængere og en Armee, og da skal Frankrige blive nødt til at giøre Dem Bistand. Dette Jndfald ophidsede Prindsens dristige Mod Han besluttede at skride til Sagen. Kun 7 Officerer betroede han sin Plan, hvoriblant nogle vare Jrlændere, som vilde deele Skjebne med ham. En af dem henvendte sig til en rii Kiøbmand i Nantes, der eiede en Fregatte paa 18 Kanoner, som han overlod Prindsen, der gik om Bord paa samme den 12te Julii 1745. Til at erobre 3 Kongeriger havde han kun 7 Officerer og Vaaben for omtrent 2000 Mand, som han først skulde sammenhverve, nemlig 1800 Sabler og 1200 Flinter, til hvis Anskaffelse hans rige Moder gav Pengene. Et Kongeligt Skib paa 64 Kanoner ledsagede Fregatten, paa hvilken han afseilede; dog udrustede Kongen af Frankrige ikke samme, men en Skibs=Armateur i Dunkirhen, som for en vis Summa havde kiøbt dette Skib at lo Regieringen, for dermed at krydse i Søen og drive Kaperie.