Berlingske Tidende, 1831-11-04
Paris, den 21de October. (Slutning af det i Gaars No. afbrudte Stykke om Chouaneriet i Nedre-Bretagne.) To Batailloner Gensdarmer og fire Infanterieregimenter ere i uafbrudt Virksomhed mod to eller tre saadanne Bander. Men dette Onde har snarere sin Grund i Chouanernes Tilværelse, end i disses Mængde. Man veed, at de existere, at de ikke lade sig gjøre til Fanger; Bønderne vænne sig dertil, nogle Klærker forsikkre disse om hines Uskyldighed og ville snart opmuntre til at følge deres Exempel. Denne Tingenes Tilstand truer med stor Fare, der dog ikke kan være at nogensomhelst politisk Natur, thi Chouanerne kunne umueligt triumphere, men Localuroligheder kunne udbryde, som trods deres korte Varighed kunne vorde rædsomme. Chouanhaandværket er meget let. Scener, som efterfølgende ere ikke sjeldne : en Colonne Linietropper marscherer til Flækker Melrand, for der at cantonere og søge efter gjenstridige Conseriberede, som ifølge Rygtet ganske aabenlyst skulle opholde sig samt mesteds. Officeren, der ikke kjender Egnen, spørger en ung Bonde, som han møder, om Veien. Denne fører ham tre Mile, man kommer til Flækken og den militære Hoflighed fordrer, at man byder den tjenstvillige Veiviser en Flaske Æbleviin ; man drikker, og med det sidste Glas tager Veiviseren Afsked med Opficeren. Dette er dog en herlig Egn, tænker denne, og man gjør dens Almue stor Uret, at troe saa ilde om den. Mairen har imidlertid, som det sømmer sig Nedre=Bretagneren, været taus Tilskuer ved denne cordiale Scene, med den kolde Rolighed, hvortil Officeeren allerede har vænnet sig paa hans Streiftog i Provindsen. Endelig meddeler han Mairen Hensigten af sin Ankomst og spørger efter de gjenstridige Conscriberede, som han nævner. "Parbleur, svarer Mairen, jeg troede, De bragte den selv med, een gik jo nu sin Vei. - De to Bønder, som vi drak med Ja vist. - "Hvad, de, som have viist os Vei. - "Visselig! de have viist Dem den rette Vei. - Mairen leer ikke thi det er ikke Skik at lee i Nedre=Bretagne; overalt andetsteds vilde man have leet umaadeligt. Chouanerne have een uhyre Fordeel forud for Tropperne og Nationalgadenne, de have ingen Uniform. En Colonne marscherer ud, Byens Jndvaaner, ledsage den; vidt og bredt lyder Parisersangen og Trommen gjø denne Offentlighed fuldstændig. Bayonnetterne blinke i Solen en Bonde kommer, man sender en Sergeant, for at spørge ham om han ikke har seet noget til Chouanerne? Bonden svarer petra laret i (hvad siger J?) Nu maa man gjøre holdt indtil en Tolk opspørges; imidlertid adsprede Chouanerne sig, komme derefter med høflige Miner og vise Soldaterne paa den urette Vei. En anden Gang oppebie Chouanerne Tropperne i en med Skov omgiven Huulvei; ethvert Træe skjuler der en Fjende, ethvert Skud træffer, thi det er Folk, som aldrig have skudt paa en Hare, uden at beregne hvad Krudtet koster. Kuglerne pibe, fælde Mennesker til Jorden og man veed ikke, hvorfra de komme : det er en fortrædelige Krig; man vilde hellere slaaes med en til Gange stærkere Fjende, naar man blot kunde see ham. Jntekan sammenlignes med Soldaternes Virksomhed i denne trættende Kamp, uden Nationalgadens Jver, selv i de mindste Byer i Nedre=Bretagne. Borgerbataillonen i Josselin er bleven sat paa haardere Prøver, end dens Vaabenbrødre i Paris, gientagne Udfald, langvarig Adskillelse fra deres Familier, sorterede Marscher, og morderiske Fægtninger vare intet Usædvanligt. - Og hvilke ere da de Mennesker, der sætte Landet i en saadan Allarm og Forfærdelse? Lader os gjøre Bekjendtskab med Lahoussaye og hans Bande; man kan gjøre sig et Begreb om den, naar man kjender dens Anførere. Dens Hovedsmand er Gurin de Lahoussaye, en forulykket Viintapper i den lille Bye Josselin. En Laroche=Jacqvelins og Charettes Roller have efter Bourbonernes Fald sat hans varme Hoved i lys Lue. Fra den Tid lever han i Skovene, sover i en Bondebytte og drømmer om det blaa Baand, indtil et Troppedetaschement opsporer ham, som han undgaaer paa de besynderligste Maader. Hans Broder deler dette besværlige Levnet med ham; han var Douaneinspecteur i Quimperls, indtil i Aaret 1830. Hans to og tyve Aars Alder, hans blide og bly Væsen, hans blomstrende Ansigt og ranke Væxt give ham snarere Udseende af en Pige end af en Mand. Jkke let er det at begribe, hvorledes det er mueligt for ham, at finde sig i en saa paa Kammerats Selskab som Nagas, der er opvoxet i NoussesForstrevierer imellem Vildsvinene og ikke har noget tilfælleds med den fordum saa berygtede Stofflett, uden at ogsaa han er Jagt betjent. Begge Nagas Sønner ledsage ham. Den ene af dem er løbet bort fra et Seminarium, i hvilket han var gaaet ind, for ikke at udskrives til Soldat. Uagtet han havde tabt Lysten til at vorde Geistlig, saa vilde han dog ikke heller være Soldat, og fordømte sig selv til en Tjeneste, der er tusinde Gange møisommeligere, end de Soldaters, der søge efter ham. Til denne Chouanerhærens Kjerne sluttede nogle og nyve Dugmagere fra Josselin sig, en Menneskerace, der boer i Forstaden og fabrikerer grove uldne Tøjer, som Bønderne i Provindsen bruge til Beenklæder. Indskrænkede, ligesom fordum Jøderne, til et særegent Qvarteer: ligesom Bøddelen, under Fordommens Forbandelse: have de været til Skræk for Egnen. Jntet Høstgilde finder Sted, hvor de ikke efterlade Spor af deres Slagsmaal; der er intet Værtshuus, hvor de ikke have slaaet Værten sønder og sammen.