Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-08-12
Jndenlandske Efterretninger. Allerede i sidste Stænderforsamling og ved senere Leiligheder, saaledes ved Spørgsmaalet om Lehmanns Habilitet som Borgerrepræsentant under den imod ham anlagte Generalfiscalaction, viste Algreen-Ussing en vaklende holdning, der, hvorledes man end bedømte den, gav hans politiske Farve et vist changeant, som gjorde det vanskeligt at bedømme dens rigtige Grundstof, fra hvad Kant man end søgte Skjæret. Dette foranderlige Farvespil kunde imidlertid hos Folket, der havde troet at kunne betragte ham som en af det liberale Parties faste Koryphæer, ikke fremkalde noget behageligt Jndtryk, hvis Uhyggelighed end mere maatte forøges ved den Taushed, hvori Ussing under flere af de vigtigste Tids- og Principspørgsmaals Discussion og under Begivenheder, der sært bevægede Gemytterne, indhyllede sig. Paa den Kampplads, som vor nye politiske Æra betegnede, den Kampplads, der skulde være, ikke nogen Vaabenleeg for Aandens Kløgt og Dialektikens Færdighed, men det sande borgerlige Mods og det ægte FrisindsPrøve, var Algreen-Ussing den første og djærveste Kæmper, den Første som svang Sværdet for Pressens Frihed, den Første, som atter drog si Glavind for en gjennemgribende Finantsreform og Besparinger i Stats- og Hofhuusholdningen og er klærede, ikke at lade Sværdet hvile, saalænge Fjenden stod opreist. Ved hver Sag af folkelig Betydning og Vigtighed lød Algreen-Ussings Stemme. Hvad Under da, at hans senere Taushed, selv om ingen andre Tegn havde viist sig paa hans politiske Horizont - maatte vække Forundring og at Folket, lyttende efter sin Vens Røst forundret maatte spørge: Men hvor bliver AlgreenUssing af: Et Aar er henrundet siden vi hen ledede Opmærksomheden paa denne mærkelige Udsingske Barometerforandring, og vi vide med Vished, at vor Betragtning ikke gik ubemærket hen, og at Mange med os spurgte: men hvor bliver Algreen-Ussing af Meget har siden den Tid tildraget sig, Meget, som vel var værdigt til at beskjæftige en Ussings Pen og bringe en af Folkets kaarne Mænd til at oplade sin Røst. Clausen og Schouw, Folkefrihedens ægte Drabanter, der troligen følge det Banner, hvortil de have sluttet sig, have talet, men Algreen-Ussing er forbleven taus, saa taus, som om mægtige Hindringer bandt den forrige Folketalsmands Tunge. Dog ikke Tausheden alene er det, som har vakt Forundringen, men ogsaa andre forunderlige Tegn og Gjerninger ere fremtraadte paa Algreen-Ussings sidste Tids politiske Løbebane, og det mærkeligste af disse er fornemmelig hans, den erklærede Offentlighedsvens, erklærede Modstand imod Kjøbenhavns Communegjenstandes offentlige Forhandling. Algreen-Ussing har herved utvetydigt viist, at han har forladt den Sag, hvis ivrigste Forkæmper han for har været og at det ikke længere er i de samme Rækker som før, at Folket skal søg ham. Det maa smerte, at see en saa dygtig Kæmper, hvem Folket allerede eengang har vundet Egeløvskrandsen, at forlade sin Fane, men det maa glæde, at han selv nu aabent bekjender, til hvilket Parti han hører, og end mere maa det glæde, at Fædrelandet, denne Oppositionens udholdende Talsmand, uden Sky og uden de andre Hensyn, som hidtil synes at have gjort Oppositionspressen valende i sin Mening, om den i Ussing endnu saae sin gamle Ven eller ikke aabent har udtalt sig herover, ikke af et andet Blads Blødagtighed ladet sig afholde fra at yde Sandheden hvad Sandhedens er.