Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-08-03
Som jeg troer, lader Selvmord, som en borgerlig Forbrydelse sig rigtig bestemme, naar de Omstændigheder eller Tilfælde udmærkes, under hvilke Selvmord allersedvanligst indtreffer og disse Tilfælde da jevnføres med de rigtige Hensigter af borgerlige Straffe. Erfarenhed, denne beste Læremmester, naar den er forbunden med Evne til at kunde giøre passende og nyttige Jagttagelser, Erfarenhed synes at lære os, at en vis Fortvivlelse oftest er Aarsagen til Selvmord. Af psychologiske Grunde vide vi, hvor lidet den Fortvivlende kan siges, at handle fri. Men uden Friehed kan ingen Jmputabilitet, følgelig ingen Straf finde Sted. Dog Fortvivlelsen kan reise sig af forskiellige Aarsager, der, saavidt de meere eller mindre have deres Grund i Menneskets foregaaende frie Handlinger, ikke heller i sine Følger kan negtes al Tilregnelighed. Dette kan ikke negtes ofte er Tilfældet ved Selvmord, som bedst sees, ved nøiere at udmærke Tilfælde ne under hvilke Selvmord allersedvanligst finder Sted. Oftest er Selvmorderen en foragtet Nidding, der for at undgaae den borgerlige Straf, han ved sine Misgierninger har gjort sig skyldig til, selv skiller sig ved sit lastefulde Liv. Eller og Selvmorderen er en Liderlig, der fordi hans Udsvævelser har berøvet ham sin Sundhed, Formue o. s. v. nu ikke længer kan føre et i sine Tanker saa behageligt Liv, som forhen, men maa endda see sig foragtet og forladt af sine Medmennesker. Eller endelig Selvmorderen er en Mand, overvældet og underkuet af Livets tilfældige Ulykker og Gienvordigheder, dem han, deels af Mangel paa Oplysning, deels formedelst en svag physisk Constitution, ikke kan med en philosophisk Sinds Rolighed gaae i Møde. Stundum kan vel nu og da en ganske anden Aarsag have virket Selvmord. Dog troer jeg, at disse forommeldte trende Tilfælde ere de allersedvanligste ved Selvmord. Til vor Hensigbehøve vi og kun at tage disse trende Tilfælde især under Betragtning. Udentvivl have de, der ubetinget paastale, at Selvmord under alle Omstændigheder skal belegges med borgerlig criminel Straf, havt i Tanker Niddingen, der for at undgaae den velfortiente Straf, myrder sig selv. At en saadan Forbryder og Selvmorder, foruden den allerede forhen begaaede Forbrydelse mod Staten, virkelig begaaer en nye, naar han ved Selvmord paa en saa svigefuld Maade forlader Staten, og derved forstyrrer den i sin Ret til at straffe sig, betager sine Medborgere den nyttige, Virkning, der for dem kunde være ved at betragte hans Straf o. s. v., alle disse skadelige Følger, af et saadant Selvmord kan ikke nægtes. En det altsaa physisk mueligt, at en saadan Forbryder og traadsig Selvmorder efter det begangne Selvmord kan vorde straffet, kan ingen sige, det er ubilligt. Dog man mærke sig, en saadan Forbryder siges meget upassende, at straffes som Selvmorder; thi han straffes egentlig som en Forbryder mod Staten, og en Rebeller mod Lovene. Men er det og ret og billigt og forsvarligt med borgerlige criminelle Straffe at belegge de øvrige Selmordere, der ikke have begaaet nogen anden Forbrydelse mod Staten, men allene skilt sig ved et Liv, det de (vel urigtig) troede, kun var dem et Fængsel, en Byrde, Er det billigt at straffe et Menneske, der ikke har fornærmet nogen, Er det billigt at straffe ham, blot fordi han har tænkt anderledes en Hoben, ja ofte vel ikke tænkt noget, men allene ved en Forrykkelse eller Svaghed i Hiernen er drevet til en Handling, som et eneste Minuts kold Overlæg skulle afholdet ham fra. Ja lad ham end have udført Selvmordet med koldest Overlæg, efter for sin Tænkemaade og Jndsigt beste Overbeviisning om Gierningens Moralitet, altsaa med den største Friehed, saa har han jo dog, alt dette uagtet, ikke gjort andet, end forladt Staten; en Handling der dog neppe kan regnes til nogen borgerlig Forbrydelse. Jeg veed vel, at der gives de, der endnu holde det for afgjort, hvorvidt man har retmæssig Lov til at forlade den Stat, i hvis Skiød man enten er født og opdraget, eller har engang udkaaret sig. Læseren kunde derfor maaskee forlange Beviis for min Paastand, at en Borger, uden ved den blotte Afreise at begaae nogen Forbrydelse, kan forlade Staten. Men foruden at en Deduktion herfor ville føre mig langt uden for Maalet af denne korte Afhandlings Grændser, saa tør jeg vel heri deels skyde mig hen under en Pufendorf, Justi, Watel, Feder og fleere store Mænd, hvis Autoritet dog maa gielde meget mere, end hvad jeg kunde anføre herfor, deels og under vore Dages oplyste Tænkemaade, deraldrig kan billige, at vore Stater giøres til Arresthuller for Borgeren, og at denne til sin Dødedag skal ansees som Vorned til det Land, den blinde Skiebne lod ham enten fødes eller tilfældigen boesættes i. Desuden om og det under visse Omstændigheder, hvilket vist ikke kan negtes, er en Fornærmelse mod Staten, at forlade den, saa kan dog Selvmord heel sielden eller aldrig herunder henføres. Thi hvad Fornærmelse mod Staten begaaer vel Selvmorderen ved saaledes at forlade den, Sine Midler, sin Familie efterlader han jo dog Statne? Ved sine personlige Talenter skiller han vel Staten: Men at anvende disse til andres Fordeel er blant de ufuldkomne Pligter, som ikke kan vorde Gienstand for criminelle Love. Jngen desuden af disse hans Fordeele bruges til Statens Skade, ved at anvende dem til andre Staters Fordeel. Thi dette kan ofte anføres som Bebreidelse mod den Borger, der i levende Liv forlader den Stat, han engang er Borger i. Hertil kommer dette at i det Øieblik Mennesket forlader denne Verden, er han ikke længer Underdan af nogen menneskelig Regiering. Han staaer da for Guds, Alherrens Domstoel; hvor Retfærdighed dømmer ham efter Fortieneste. Vi svage Dødelige, usle Krøb, ubetydelige i Hensyn til Universum, som Miden, hvo, maa jeg vel spørge, berettiger os til at straffe den, der ved at skille sig fra os, har henskudt sig under den allerhøieste Domstoel. Man tilsidesætte dog den ved en urigtig Religions Underviisning ind suet fordomsfulde Meening, som om kunde Gud, fornærmes, og vi Menneskeer gjorde en ham behagelig Gierning, ved at hævne ham, Alt formange Gruesomheder har denne hierarkiske Mening forvoldet, til at vi dog engang ved end meere oplyst Tænke= og Handlemaade burde søger at oprette vore Feil. Men jeg sætter og for et Øieblik, at Selvmord ubetinget var en borgerlig Forbrydelse, der fordrer criminel Straf. Hvor inkonseqvent i Bestemmelsen, hvor unyttig i Fuldbyrdelsen, hvor uretfærdig i sine Følger, kort hvor ganske modstridende borgerlige Straffes sande Hensigt og Natur er det ikke at straffe Selvmorderen? Men anvendes Straffe uhensigtsmes sigen, kan det tydelig sees, at Straffes Virkning forfeiles, at de endog treffe dem, der aldrig have gjort sig skyldige til at straffes; hvor meget maa da ikke Straffe, disse høistvigtige Mativer i en med Menneskekundskab forsynet Regierings Hænder, tabe sig hos Mængden i Værd, og Agt? Men vi vil nærmere bevise det Unyttige og Uretfærdige i Selvmorderes Straf, af Straffes Hensigt og Natur. Man søge ikke borgerlige Straffes Oprindelse i saa nædel en Hensigt og Aarsag som Hævn. Man forbinde ikke med borgerlige Straffe det falske Begreb om Overherrens vilkaarlige Villie. Nei alt for umoralsk er Hævn til at samme maa kunde spores i nogen borgerlig Indretning eller Lov. Lovene maatte da grunde sig paa hvad de hos Borgeren ikke andet kan end misbillige. Alt for hellig er Regieringens Strafferet, til at den vilkaarlig maa anvendes. Først efter Staternes Jndretning ere Begrebene om Straf og Overherre blevne korrelate. Naar Regieringen, den være en physisk eller moralsk Person, straffer, da udøver den kun den Ret, som hver enkelt Borger, uden for Staten selv havde, men ved at indtræde i Staten har overladt Regieringen. Det behøves her til mit Fo maal ikke at vise de Regler, som flyde af saaledes at forestille sig de borgerlige Straffe, som Regler Regieringen i Straffenes Anvendelse bør følge. Meget rigtig synes mig Philosophen Seneca i Skriftet og Mildhed dets 1 Bogs 21 Cap. at have indbefattet Hensigten af alle Straffe, Denne indtagende Philosoph siger: at Straffe enten skal forbedre den Straffede; eller forbedre Medborgerne, nemlig ved Frygten for en lige Straf afholde dem fra at begaae Forbrydelser; eller endelig haves ved Straffe til Hensigt, at Medborgerne i Fremtiden kunde mod Forbryde, ren vorde betryggede. Alle borgerlige Straffe, troer jeg, maa kunde udledes af een af disse trende Aarsager. Og hvilke Straffe ikke kan det, troer jeg, ere lige unyttige og uretfærdige. Thi naar Straffe ere uhensigtsmessige ere de og uden Virkning. Men ere Straffe uden Virkning. da mangle Bevæggrundene, som maa retfærdiggjøre deres Anvendelse i det borgerlige Selskab. Men nu spørges: hvilke af disse trende Senecas opgivne Hensigter med Straffe, naaes ved at straffe Selvmordere. At den første og sidste Hensigt ved Selvmords Straf ikke kan naaes. behøver vel ei noget Beviis. Det maatte altsaa være Senecas anden Hensigt, som ved at straffe Selvmordere kan naaes. Thi andre af skrækkes maaskee herved fra at begaae en saadan Forbrydelse, som Selvmord skal være. Oil en daarlig Grund, Den, som Beccaria siger, kold sindig kan betragte sin (i de Flestes Tanker) kostbareste Eiendom, Livet. Den, der ikke kan bevæges ved Synet af en kier Familie. Den, der ikke kan forandres ved Tanken og Savnet af alle Livets visse Fordeele. Han skulle røres, ved at tænke sig; at hans afsielede Legeme skal komme i Natmandens Hænder, Han skulle forandre sin engang fattede Beslutning, fordi den døde Krop skal henslenges i en Askrog, istedet fori Kirkegaarden, som dog kun Fordom anseer foret anstændigere Begravelses=Sted, end hiint Nei Selvmorderen, hverken før eller siden, føler aldeles intet til det formeentlig Beskæmmende i disse Formaliteter. Altsaa hvor inkonseqvent er ikke Selvmords Straffe i deres Bestemmelse, Men ogsaa heri tør vi paaberaabe os Erfarenhed, der beviser dette Slags Straffes Unytte. England er et Exempel derpaa. Jntet Land har haardere og meere umenneskelige Straf. fe for Selvmod end England. Dog begaaes i intet Land oftere Selvmord, og, jeg tør legge til, med større Overlæg, end i England. Men nu eftertænke man de skadelige Følger, som slige borgerlige Straffe virke, der, fordi de forseilede den hensigtede Virkning, ikke kan udføres, uden derved hos Mængden at paadrage sig en Foragt, der smitter endog de gode og pas sende criminelle Love. Og hvilken Uorden i Staten afstedkommer ikke heraf. Thi Begrebet. om Forbrydelse og Straf bør ikke være baade i Tanken og i Virkningen ide socie. Herved visses vi sikkerst mod Forbrydelser, og disse foranlediges let ved Tanken om Aggratiation, Lindring o. s. v. Mottoet over vor Krigsretsinstruction. Bey den Richter das Verdammen. Bey dem König das Begnadigen. Kan maaskee være passende nok for den Stand, men bør sielden eller aldrig appliceres paa borgerlige criminelle Tilfælde. Man opsøge paa hver Forbrydelse de meest passende Straffe, og man behøve da ikke nogen benaadelse. *) For ikke alt for ufuldstændigt, at have viist det Unyttige ved Selvmorderes Straffe, maa jeg endnu gaae i Møde en Jndvending; især da dens Besvarelse nøie viser, hvor lidet Strafor Selvmord behøves, til herfor hos andre at opvække en billig ønskelig Afskye. Man indvender nemlig: at man, ved ikke i de borgerlige criminelle Love at sætte Straf for Selvmord, synes ligesom at begunstige samme, og derved opmuntre andre til at vorde Selvmordere. Men jeg svarer: Fordi Selvmord ikke bestraffes, hvor bør derfor giøre Lovgiveren den Bebreidelse, som begunstigede han Selvmord, hvor findes i Lovene Straf for det Barn, der kan, men dog nægter sine gamle, fattige Forældre, den fornødne Understytning? Hvorofte straffe Lovene den, der svigefuld omgaaes en Ven, Og hvem er det dog nogensinde falden i Tanke, at 7) Denne Sætning har Forfatteren dog vel ikke antaget uden Jndskrænkelse. De tilfældige Omstændigheder, som geleide hver menneskelig Handling, kan saa forandre een og samme Forbrydelse som paa lige Tid begaaes af tvende forskiellige Personer, at den samme Straf bliver Haardhed, om ikke Ubillighed, mod Een, som ikkun er Retfærdighed mod den anden. Skal dette rettes af Dommeren i det han skielner og kiender efter Lovens Aand; saa bliver alt vilkaarligt og overladt til Dommernes Passioner; derfor byde Englands Grundlove Dommeren at holde sig urykkelig til Lovenes Bogstav, men de samme Grundlove tilstede Kongen Bengadigelsesretten, eller Domsfuldbyrdelsens Udsettelse. Udgiveren. giøre Lovgiverne Bebreidelser, som om de de begunstigede den vanartigste Utaknemmelighed og den skamfuldeste Svig, Dernæst tør jeg vel paastaae, at Livet snarere agtes far høit, end for ringe, til at Selvmords Ustraffelighed skulle forføre nogen. En opmerksom Jagttagelse paa Livets Tilfælde, troer jeg, skal overbevise os om hvor vigtig de allerfleeste Menneskeer ansee dette Liv. Man see kun til Menneskene omkring sig; Monne ikke Mængden, ja meere end Mængden, saaledes behandle dette Liv, som skulle de beholde det bestandig, og som var Livet det eneste Formaal af deres Tilværelse. Thi selv de, man skulle tiltroe større Oplysning, giøre det ikke bedre end Mængden. Livet er af det alvise Forsyn forbundet med saa mange Tillokkelser, at der til alle Tider skal findes ikkun Enkelte, som kunde betragte det med en stoisk Ligegyldig hed. Men saa meget meere bør og den af philosophiske Criminalister erkiendte Regel mindes om endog Selvmord er en borgerlig Forbrydelse, at jo stærkere Motiverne ere til ikke at begaae en Forbrydelse, jo mindre behøves Straffene at være. Men da nu selv de mildeste Straffe for Selvmord ere unyttige i Udøvelsen; saa troer jeg og, at have godtgjort, at de bør bortfalde. Dog ikke nok Selvmorderes Straffe ere unyttige, de ere dertil heel uretfærdige i deres Følger. Thi hvem, maa jeg vel spørge, treffer Virkningen af, at den selvmyrdede Faders afsielede Legeme skal i Natmandens Hænder; at det, liigt Legemerne af de største og farligste Statens Forbrydere, skal henkastes i en Afkrog at Selvmorderens Midler skal være forfaldne til den offentlige Statens Kasse, og den desuden ved sit Hoved skilte Familie endda saaledes og skilles ved de Midler, der dog noget, kunde lindre Huusbondens Tab. Men naar vi nu saaledes have søgt, at godtgiøre det Upassende i at straffe Selvmordeere; fordi disse oftest handle i en Slags Forvirrelse, altsaa ikke med Friehed. Naar vi end videre har søgt at vise, at om end Selvmord begaaes med bedst Overlæg, saa følger deraf ikke, at det bør belægges med nogen borgerlig Straf, deels fordi ingen bør straffes, fordi han tænker anderledes end Hoben, deels fordi en saadan Selvmorder har henskudt sig under en høiere en Donstoel. Naar viendelig har viist, at i hvad der end kan siges til Forsvar for Selvmords borgerlige Strafværdighed, saa bør dog ingen Straffe her bruges, fordi Straffene er inkonseqvente, unyttige og uretfærdige. Naar end alle disse og fleere Grunde kan anføres mod de Love, der med Straffe forfølge Selvmoderen; saa kan jeg dog ikke nægte, jeg jo finder det Passende, at der paa en eller anden foragtelig Maade omgaaes med Legemet af den Nidding, der for at undgaae den fortiente borgerlige Straf, myrder sig selv. En fordi denne Foragt i sig selv kan blive nogen Straf for Selvmorderen, men fordi, efter Almuens eller rettere Mængdens Tænkemaade, denne foragtelige Omgang nogenledes kan bøde paa Tabet af hans fortiente Straf, og jeg troer, at intet meere kan hemme Forbrydelser, end at Borgeren bestyrkes i Tanken og, at Forbrydelse og Straf ere lige saa nødvendige paa hinanden følgende Ting, som Dag og Nat. Men man udstrække ikke disse Selvmorderes (om vi saa, for at følge Talebrugen, skal kalde det) Straf, uden for hans afsielede Legeme. Man lade Arvingerne beholde hans Midler, hvis ganske Confiskation, i mine Tanker, desuden aldrig i nogen Forbrydelse bør finde Sted. Derimod de øvrige Selvmordere bryde man sig ikke om, uden ved kraftige Foranstaltninger, der kunde hindre Selvmord. Men blant disse Foranstaltninger veed jeg ingen almeen nyttigere, end Omsorg for at faae oplyste Folkelærere. Man lade, som man, uden for Lærestoelene, aldrig lagde Mærke til Selvmord. Man begrave disse Selvmordere hverken med flere eller med mindre Høitideligheder, end de ellers enhver efter sin Stand efter en naturlig Død vare begravede. Og er det en fortient Mand, som et ulykkeligt Øieblik bringer til at begaae Selvmord, da maa dette Øiebliks Daarlighed ikke legge Skiul paa hans øvrige Fortienester. Hvor mangen, selv af de største Mænd, har ikke i sit Liv begaaet en ligesaa stor Daarlighed, skiønt af mindre Virkning, Men vore Handlingers Virkning er oftest tilfældig. Errare humanum est. Geniet feiler snarest, fordi det ofte ikke kan finde sig i, at gaae med Ledebaand. Man bevise derfor en saadan afdød men fortient Mand. den fortiente Ære med Lovtaler og Bautastene. Og kun hierarkisk noplyst Fordom kan finde det Upassende, at sætte disse over hans Gravsted, dette være i Kirken eller paa Kirkegaarden. Her har da Læseren de Grunde af hvilke jeg holder for, Selvmord bør ikke belegges med nogen criminel Straf. Læseren, som kiender Beccaria, Filangieri og de øvrige af vore Dages fortiente Philosophiske Criminalister, vil i dette ufuldkomne Forsøg intet Nyt finde. Jmidlertid er det, saa ufuldkommen, dog det første vi paa Dansk have i denne Materie. Overalt har endnu ingen philosophisk behandlet vore criminelle Love, et Arbeide man vel kunde ønske sig fra en En, og førend vor alt længe ventede Criminairet ordnedes. En saadan Mand ville da ikke glemme, at forene sin egen dybe Tænksomhed med hine forommeldte store Mænds Arbeider. Men han ville ublindet af store Navne ikke heller glemme at vise, hvor deres Føelsomhed stundom har forledet dem til en Mildhed, der er ligesaa vel skadelig, som alt for megen Strænghed. G. L. B. Politisk.