Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-12-28
Skrivelse fra Rygtet. Hr. Udgiver! Ikke uden Mishag har jeg erfaret, at man i hele Kjøbenhavn troer, jeg har faaet Apoplexie, ja at man endog ymter om, jeg var død. Det glader mig imidlertid, at Deres Blad aabner nig en Det til at forekomme denne falske Mening. Jeg lever, Himlen skee Tak, endnu ret del, og haaber, endnu længe at kunne more Menneskene, lige fra dem, der residere i den solleste Borg indtil dem, der boe i den laveste bytte. Sandt er det, jeg tør ikke lade mig see mere offentlig, hverken i de Kjøbenhavnske eller Fyenske Aviser. Jeg hører til de store Særsyner, Banquerotterer, som ikke have Moratorium. Men hvad bryder jeg mig derom, Jeg er overalt ingen Elsker af Publittet; jeg under mere den strængeste Incognito. Under Anonymitetens forskjellige Masquer, kan jeg just have mine store Løier. Mener De, at jeg er hanlyst fra Kjøbenhavn, fordi jeg ikke for lade mig see i Aviserne! Og jeg er med i alle Klubber, i alle Assembleer, Concer, ter, Baller, lærde og ulærde Sammenkomster. Baade jeg og min hele vidtløftige Slægt trives, derved ret vel i denne Tid. Et Par af mine Børn, som nylig have tumlet sig og endnu i dette Øieblik tumle sig dygtig omkring i Kjøbenhavn, ere blevne saa tykke, at de ere færdige at revne. Man under Krabaterne saa meget, at de i disse Helligdage indbydes allevegne: og hvor de komme, stopper man dem som Capuner. Selv de, der ikke bryde sig om at see mig paa Prent, kunne dog ikke undvære mit og mine Paarørendes Selskab i det private Liv Man bebreider mig meget ondt, og skildrer mig med meget sorte Farver, Men man gjør virkelig Uret heri. Hvad vilde Verden og alle dens Glæder være uden mig? Hvad vilde Conversationen være, dersom jeg ikke oplivede ven forskabelige Freds, Naar Kjøbenhavst blooveres af Jis, naar Posterne fra alle Verdens kanter udeblive, naar der hverken høres Musik, eller Dans, hverken læses over Hjerneskaller, eller høres til Luftmachiner, tales om Graverkarle eller spilles Franske Comoedier, saa er det mig, der ene er istand til at more Folk. Men uagtet man fuldkommen indseer den store Gavn, jeg stifter, uagtet ingen kan undvære mit Selskab, uagtet enhver, der spørger, hvad godt Nyt offentlig bekjender at være min Tilhænger, tor jeg dog ikke lade mig see mere offentlig Jeg er en Umyndig, og Avisskriverne ville ikke betroe mig noget paa mit Navn. Man beskyt der mig for at udbrede mange Usandheder, Fiønt man ikke kan negte, at jeg ogsaa udbreder mange Sandheder. Mine Slægtninger ere desuden saa talrige og frugtbare, at jeg umuelig kan indestaae for alt hvad de foretage sig. Enhver af dem kan blive Fader og Bedstefader i een Dag, farende og i en eneste Time. Een af mine meest vanslægtede Sønner har nylig faaet Condition hos den Berlinske Avisskriver. Den Dreng er me ger henfalden til at lyde. Det var ham derudforedte, at Russerne den 2den December have de slaaet de Franske, og som ved alle Leiligheder vinder Folk noger paa Ærmet. Medens det er mig formeent, at lade mig offentlig see i Siællandsk Dragt, kan denne kaade Dreng gjøre sig saa lystig som han vil hos os, fordi han har en Tydsk Kiole paa Mange troe maaskee, at jeg er meget bekymret, fordi jeg ikke kan lade mig see offentlig i Kjøbenhavn, men de tage meget feil. Jeg og min hele vidtløftige Familie er netop tjen med denne strænge Indgetogenhed; min Fetter; Usandheden har først nylig meldt mig i et Brev, at den ingensteds finder bedre sit Udkomme end netop der, hvor Sandhed kryber i Skjul. Det gaaer næsten ligeledes med mig. Jeg og mit hele Afkom har stor Lighed med Qviksølv. Jo mere man holder derpaa, desstærkere løber det, bestere beker det sig i Smaapartier, At jeg imellemstunder tillader mig en lille Løgn, det kan jeg ikke negte; men det er nødvendigt; thi uden Usandhed kunde Sandhed ikke lade sig tænke, uden Usandhed kunde man ikke, baade i den physiske og moralske Verden, faae Menneskene til at troe saa mange Ting, der ere saa fødvendige for dem at troe, uden Usandhed kunde Erobreren ikke gjøre sig udødelig og erhverve sig almindelig Tilbedelse; uden Usandhed kunde der ikke skee saa meget som der skeer paa vor store Jordklode. Hvorfor bebreider man mig da det, der er saa nøie indflettet i den menneskelige Natur, og som næsten er fælles for alle Jordens Beboere, Men jeg faaer ogsaa Skyld for meget som jeg er ganske uskyldig i Naar et slet Menneske ville forkleine sin Medborgers Ære, saa fortæller han sin udtænkte Ondskab i mit Navn, naar den ene Forfatter vil bagvaske den endest, saa beraabet han for paa snig, naar er udenlandsk Avisskriver vil fortælle Verden en Logn, saa siger han, at jeg har sagt den. Saaledes har man paaduttet mig hundrede Tusinds Ting, der have været mig ligesaa ubekjendte som Barnet i Vuggen. Jngen Stat i Verden har hidtil taget mig i Forsvar; man har fortalt de største Opdigtelser i mit Navn, uden at Fortælleren nogensinde er bleven straffet derfor Retop af denne Aarsag er det mig ogsaa kjørt, at det nu er Avisskriverne, der saa ofte have løiet paa min Bekostning, forbudet, at berette noget i mit Navn. Men hvad der i den senere Tid har smertet mig meest, er den Frækhed, hvormed man har udspredt, at jeg var død. Min Reputation lider alt for meget derunder. Rigtig nok har man gjort det samme mod de agtværdigste Mænd, men mod mig burde man dog ikke have tilladt sig en saadan Uforskammenhed. Hvad mon Udlændingerne vel ville tænke, naar de høre, at Kjøbenhavn kan leve uden mig? De maatte jo troe, at dets Jndbyggere bestaae af bare Sypsovere. Nei, jeg lever endnu, til Kjøbenhavnernes Glæde, til Trøst for saa mangen en berømt Mand, hvis Navn, uden min Bistand, vilde vandre til Forgjængelighedens Flod, og aldrig vende tilbage, til Huusvalelse for saa mangen, hvis falske Nimbus, jeg laaner de Straaler, som Virkeligheden negter den. Deres forbundne. Rygtet. C. St. Dersom De vil svare mig nods herpaa, maa jeg bede Dem, at aflevere det i een af Klubberne, hvor jeg daglig er at finde. Overtroens Magt. Drilderiets Ansere have allerede i et af de for regaaende Rumere læst en Efterretning om den bekjendte Helene Kilde paa Kronborg Amt. J Wolfs Encomion Regni Danie (trykt 1654) findes en Efterretning om dette Overtroens Monument, som har vedligeholdt sig lige til vore Dage og behersker vor Almtie med et fandt Jernstepter. Allerede i et Landemode 2617. blev det foreslaaet og alvorlig befalet, at ingen, som kom til Kilden, maatte tillægge Helene nogen Dyrkelse, eller, som altid tilforn var skeet og endnu i dette Øieblik skeer) af dem, som kom did, hensættes hos Kilden noget Kors, eller Klude med Haar paa, fordi alt saadant er den alvidende Gud en Vederstyggelighed, og for al den Kraft, som nogen fornam i Vandet skulde Gud allene have Takken, samt Noget, efter Formue, lægges i de Fattiges Blok i Thisvælde, der maatte ikke bruges nogen paa pistisk Afandsdyrkelse eller Overtro enten Ste Hans Nat eller til andre Tider. Det blev og saa befalet, at alle de Kors, som der fandtes, skulde lægges over Vaabenhuset for Tibirkekirke, og at enhver, som reiste til Kilden, skulde gjøre det uden Dags Udvælgelse. Jmidlertid har Erfaring lært her, at Landemoder, som alle Moder, sjelden holdes længe i Ære, thi 189 Aar efter det anførte Forbud iagttage endnu alle de, der reise til denne Kilde, alle de overtroiske og papistiske Ceremonier, man den Gang betragtede som forargelige. Helenes Grav er endnu omgivet af Kors, og det falder aldrig nogen ind, at tage disse Overtroens Mindemærker, bort. Den hellige Helene skal iøvrigt, efter det anførte Skrivt, have været en Datter af en Svensk Hertug, som hedte Guttorm. Hun levede i Enkestanden, reiste til den hellige Grav, i Jerusalem, blev ved sin Hjemkomst meget navnkundig for denne Reise, og berømt for at kunne gjøre Underværker. Hun skal være bleven myrdet af nogle, som havde hende mistænkt for, at have forgivet deres Datters Mand. Da man førte hende til Skiedevigs Kirke blev man vaer, at hun fattedes en Finger paa den ene Haand. Man ledte efter den, og fandt den omsider i en Tornebusk. Fingeren gav om Natten saadan Glands og saadant Skin fra sig, at nogle Minde, som ledtes til Kirke, fik deres Syn igjen. Dette gjorde hende navnkandig for hendes Død. Da det kom Paven for Øren, indsaae han, at det var Vand paa hans hellige Mølle, og befalede derfor Sverrigs Erkebisp. Stephanus, at indskrive hende blandt Helgenes Tal. Nogle Aar derefter kom nogle Munke, som formodentlig mærkede, at her og saa var noget at sike for dem, fra Sverrig til Aserboe og Tikirke, i Holboherred i Sielland, og fortalde, at et saadant beligt Legeme vor kommet om Nattetid fra Sverrig og ind af Thiisvælde til, hvor der var udbrudt en Kilde, ikke langt fra det Sted, hvor hun blev begravet, hvis Vand havde den Kraft, at den kunde helbrede Øiensvagheder og adskillige andre Legemsbræk. - Hr. D. Wolff har i December. heftet af sin Journal fremdraget denne interessante Beretning af det Mørke, den hidtil har været skjult i Fare, Kortspillet og Skakspillet ere opfundne i et lige ædelt Øiemed. En Persisk Despot agtede sine Undersaatter som Fluer, og lod dem baade i Fred og i Krig dræbe i Tusindetal. Hans vise Minister vilde paa en snild Maade overtyde ham om hans Grusomhed, og han opfandt et klogtigt Spil, hvori han viste ham at en Bonde er ligesaa vigtig som en Konge, naar det kom an paa at vinde eller tabe Spiller. Saaledes blev Skakspillet til. - En anden ædet Mand saae at Menneskene i deres Sammenkomster bagvaskede og forkleinede hinanden for Tidsfordriv. Han pønsede paa at give voxne Børn et Slags Legetøi, som kunde skaffe dem en sseligere Tidsfordrid, og Kløverknegt, Ruder, dame og deres hele Familie bleve til Klaffrens Tand legede nu med disse, liig Hvalsisken med de Tønder, man kaster hen for den. - Af Sadeligheden har Kortspillets første Opfinder lige saa store Fortjenester som den største Moralist, der nogensinde har levet paa Jorden. Den, som ivrer imod ham, kjender ikke hans store Tendence. - Vort Aarhundrede, som med Kjæmpeskridt nærmer sig Perfectibiliteten, og som higer efter at gjøre det høieste Moralprincip til sin høieste Lov, indseer Fortspillets moralske Rytte i sin hele Omfang. Hvad Under at man i saadan en Tidsalder anseer det for det høieste og ædleste Talent. - Dette er Kortspillets po stride moralske Nytte. Et gammelt Ordsprog siger: " naar man sover synder man ikke; men, efter de store Opdagelser, der ere gjorte i Organlæren, er det ganske urigtigt, thi da Drømme, efter Galls Lære, ikke bestaae af andet end visse Organers Virksomhed medens andre hvile, saa er det klart, at de, som ere i Virksomhed, nødvendigviis maae kunne synde. Men i Kortspil ere næsten alle muelige Organer, det være nu Tyvsorganet, Sluhedsorganet a. i Virksomhed, (ligesom overalt i den vaagende Tilstand, uden at man just begaaer nogen Synd, saafremt man ikke gjor Hoenspoens. Med langt større Ret kan man og bør man altsaa i vore Dage sige: " naar man spiller Kort synder man ikke. Dette er altsaa Kortspils negative moralske Nytte *) Naar man betænker, at Halvdelen af Kjøbenhavns Jndbyggere anvende i det mindste to Timer om Dagen til Kortspil, altsaa 1/5 af Deres Liv, Dagen beregnet til 12 Timer, saa indseer man let hvor mange flere Synder der vilde begaaes, hvis Kortspillet ikke var til hos Fortspil over Onkommelsen og vænner Menneskene til Aandsnærværelse. Man lærer at forstille sig, og undertrykke sin Sorg og Vrede. Det er sært nok, at man i vore Jnstituter, hvor man dog lærer saa mange andre Ting, som man just ikke examineres i ved Academiet, f. Ex, at klavre op paa Taget, springe Bukte.