Københavns Adresseavis, 1775-10-31
En Mand, hvis Ungdom var Sin Tid og Konst en Ære, Hvis Flid udmærkte sig til Høyes Velbehag; Ja Hoffet selv det saae: Han blev udnævnt at være Hof=Organist, som Han forstod af udvalgt Smag; Hvor Han gav Toner Liv, som indtog Sind og Øre J sød Forlystelse. En andet Aarsag var, Hvorfor to Dronninger og tre Prinsesser høre; Hans Jnformation, den Jndsigt, som Han har Som Løn for Ungdoms Flid fra Brød til Brød Han træder, Den flittig Dydige forsørger Gud i sær Hans Ægteskab Gud med en dydig Datter glæder, Hr. Haabers Kiærlighed, sin Moders Tillid, værd. Hans hele Levetid var varigt Vel og Lykke. Han gjorde andre Vel foruden Haab om Tak; Dyder fandt Han Lyst, da de en Elsker smykke Med Sinds indvortes Fryd, en god Belønning nok Guds Samfund var Hans Sag, Guds Ord Hans Plan og Glæde, Han elskte Dyder, Gud, og havde Himlen kiær, Han hadede al Synd; og fandt da, ved at træde Jnd i en Evighed, alt det, Han elskte før Med Lyst man saae hos Ham et Mønster paa Forening, At mange Venner ved et Baand var Et i Alt, Et Sind, et fælles Maal, een Villie, ren Mening. Det første Venskabs Rift var nu, da Han blev kaldt. Rift, Ney, Han vilde døe; hvad Han, de andre, ville, Hvorfor, Det var Guds Bud, og hist bliv Venskab ved. Nu vexledes Farvel, og derpaa blev et Stille, Maaskee Han saae Sin Gud - et Grimt af Evighed, Dog rørte sig igien den matte Faders Øye, Og Tungen tabte sig i Fryd og halve Ord: Jeg længes Gud forligt - Paa Tronen i det Høye, Min Jesus har min Synd - Mit Liv Graven groer. Saa talte Han ey meer, men endte Sme Dage, Og drog i Engleflok op til Forsyneren. Et lille Øyeblik vi andre er tilbage, Saa skal vi vandre hiem, vi samles da igien. Fortsættelse om Artiskokker. See 169. Saa ofte en Artiskok til Spise er aftaget, maa Etængelen afskieres over Jorden neden for dens underste Blade. Dersom dette forsømmes, saa skyder den paa Siderne flere smaa Artiskokker ud, som ikke blive spiselige, men tage Næringen bort fra de Skud, der paa ny avles i Jorden, og skulle bære det følgende Aar. Dette er alt, hvad man har at lagttage ved Artiskokkene i det første Aar efter deres første Anlæggelse. Jeg kommer nu til Maaden at opholde og bevare dem til det følgende Aar. Denne er meget let, hvor Jordbunden er meere tør end fugtig, og intet Vand kan samle sig om Vinteren. J denne Fald afskierer man Stokkene oven for Jorden imod November, naar der er ingen flere Artiskokker at indhuste, og Vinteren snart vil begynde, og tildækker dem i got tørt Veyr med Jord indtil en halv Fods Høyde eller meere, derved bevares de ikke allene for Frosten, som lettelig ødelægger dem, men endogsaa for stærk Fugtighed, som lettelig bringer dem i Forraadnelse, da Snee og Regnvandet lettere kan rinde af fra disse over dem giorte Hobe. Paa denne Maade kan man uden videre bedækkelse konservere dem i sædvanlige Vintere, i hvilke Frosten ikke opnaaer saa høy en Grad. Men bliver Frosten alt for stærk, saa tildækker man dem desuden med noget langt straafuldt Møg, som ikke er meget fugtig, følgelig ey selv fryser. Saa snart Frostens Heftigheder til Ende, og derpaa følger Tøeveyrligt, tager man denne Giødning uden Ophold af dem igien, deels fordi Musene ellers maatte giøre Reder derunder, deels fordi de ellers blive alt for kielne under samme, og siden vilde forderves af den ringeste Nattefrost; men dersom der ingen Muus er, saa lader man Gjødningen ligge indtil Foraaret ved Siden af dem i de ledige Mellemrum, paa det at man strax kan tildække dem dermed igien, i Fald der atter skulde indfalde en stærk Frost, som trængte dybere, end en halv Fod i Jorden. Jmod ringe Frost, som ikte trænger over en halv Fod dyb i Jorden, giver den paa dem og høyede Jord dem Sikkerhed nok. Og paa denne Maade er intet lettere, end at bringe dem igiennem Vinteren, efterdi Kulden dog ikkun sielden bliver saa heftig, at de behøve Tildekningen med lang Møg, i Stedet for hvilken andre ogsaa bruger Sand, Halm, Løv, Bælger af Rofrøe, Hør skiærer, og dal. Men noget møysommeligere er det, naar Jordbunden i Haugen er meere fugtig, end tør, eller naar der kan samle sig Regn= og Sneevand paa samme, eller naar Haugen omVinteren pleyer at blive oversvommet. De bærer vel i en Jordbund, som er noget meere fugtig end tør, og har omVinteren staaet en Tiidlang under Vand, altid større Artiskokker, og trives ulige bedre i samme, end i en Jordbund, som er tør, som jeg meget tydelig har kundet see paa mine Artistokke i to Beede, hvoraf det ene kommer hvert Aar under Vand, men det andet ikke hvert Aar, uagtet de har eens Jordbund, og faaer lige Rygt. Men derimod komme de i fugtig Jord, som om Sommeren er dem saa tienlig, i Forrandnelse om Vinteren, og i en Have af denne Beskaffenhed er man ikke i Stand til at konservere en eneste Stok om Vinteren over. J sidstafvigte Vinter har jeg endog i en høyere Deel af Haugen, hvor jeg tilførn, fordi samme har en tørJorbund, uden Vanskelighed bragte dem igiennem Vinteren, mistet alle de Stykke, som vare blevne staaende, fordi de i Februarii Maaned stode tre Uger under Vand, saa at jeg nu, da jeg forlod mig paa disse, og havde ingen bragt ind i Kielderen, maa atter giøre et nyt Anlæg af Frøe denne Fald maa de gamle Stokke opgraves midt i October, eller først i November, og efterat man har afskaaret Busken, indtil paa en Haandbred høyt, sættes ned i en luftig Kieler en tæt op til den anden i tør Sand, hvor de forvares indtil Maimaaned. Kan man til denne Opgravning treffe en Tid, da det er et ret klart og tørt Veyr, saa er man saa meget sikrere, at man i Kielderen ikke mister for mange ved Forraadnelse. De store Rødder, som ofte ere en Alen lange og derover, og vilde giøre Nedplantningen i Kielderen ubeqvem, kan man uden Betænkning afskiere saa vidt, at man mageligt kan nedplante dem. Har man intet Rum i Kielderen til deres Overvintring, saa kan man overrintre, dem i en noget høyt liggende tør Deel af Haugen, saa snart man kun heelt opgraver et Beed i samme, saa stort som det er fornødent dertil, 1 Fod dybt, sætter Stokkene derudi, en hos den anden, kaster den opgravede Jord en halv eller hee Fod høyt over dem, og tildekker den Plads, som de indtager, paa den forhen anviste Maade, i Fald der skulde indfalde alt for stærk Frost. Dersom nogen heller ikke skulde have Leylighed dertil, kan han sætte dem ind i et Kammer, een ved Siden af den anden, i Sand, og, saa længe Frosten varer, tildække dem vel med tør Sand, og desuden med Ærtehalm; men denne bedækning maa strax borttages igien saa snart der indfalder mildt Veyrligt, og derimod maa Vinduerne aabnes, at frisk Luft kan trække ind. Den friske Luft er meget tienlig for dem, saa vel her som i Kielderen, naar det er mildt Veyrligt. Den egentlige Tid til at optage Artiskokke, og at plante dem paa nye igien i Haugen om Foraaret, som Vinteren, over har staaet i Kielderen, eller i en Grav i Haugen, eller i et Kammer, er i Begyndelsen af Maymaaned. J nogle Aaringer er det vel allerede, ligesom i forrige Aar 1774. April et skiønt varmt Veyrligt, og da kan man ogsaa allerede plante dem, dersom der allerede i Forveien skulde have været Torden, thi derefter er ingen synderlig Nattefrost meere at vente. Hvis ikke, saa maa man ikke lade sig lokke af det gode Aprilveyr, at plante dem inden Maymaaned, Thi da de gemeenlig ere blevne meget kielne i Kielderen, saa kan de lettelig tage Skade ved indfaldende Nattefrost, og i Stedet for at faae tidlige Artiskokker, faaer man dem mestendeels sildig. Det er altsaa først i Mai, naar Veyrliget vel ikke er ganske vaadt, men dog noget fugtigt, at man tager dem op af Kielderen, løsner hvert Skud fra de gamle Stokke (ofte har en Stok sex saadanne og derover) med en stærk og skarp Kniv, saaledes, at der bliver et ParRodtrædler paa hver, og planter og rygter dem atter saaledes, som tilforn er viist. Man kan, naar man deri endnu ikke har nogen Færdighed, ogsaa skiære den hele Stok giennem fra det øverste til det nederste, i saa mange Dele, som der ere Skud paa samme. Men man forderver gemeenlig derved et Par Knive, da de gamle Stokke ere meget haarde og seye.