Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-08-31
Stænderforsamlingen i Viborg. Resultatet af Debatterne om Oliemøller Schyttes Andragende betræffende Statseenheden er meddeelt i sidste Tirsdagsavis. Under Forhandlingerne holdt Schytte følgende Foredrag: Kammerherre Lüttichan har, som Medlem af Comiteen, med den Sandhedskjærlighed og paa den noble Maade, som er ham egen, fremstillet den Grundtanke, som har ledet Commiteens Medlemmer til at forene sig; og han har derhos ærlig erklæret, at ligesom vi dengang forenede os, saaledes vilde vi ogsaa i en fjernere Fremtid, naar Spørgsmaalet og Endemaalet for Stænderinstitutionens Udvikling kommer paa Bane, venteligen atter skilles. Enhver, der har Kjendskab til Anskuelserne hos Comiteens Medlemmer, kunde vist forudsee, at disse ikke paa almindelig Maade kunde forenes, og herved opstod allerede strax et, om jeg saa maa kalde det, unaturligt Forhold i Comiteen; thi den Fordring, som hiint Medlem gjorde til betingelse for Enighed, var, at det, som jeg i mit dissentierende Botum har omhandlet, skulde udelukkes fra Comiteens Betænkning. De øvrige tre Medlemmer af Commiteen, som, efter hvad der er vitterligt, og efter hvad de idag yderligere have stadfæstet, dele Anskuelse med mig, fandt sig desuagtet efter deres Overbeviisning bevægede til at opfylde denne Fordring; hvorimod jeg, endskjøndt jeg ogsaa gik ind paa Comiteens Jndstilling, ikke kunde finde mig tilfredsstillet ved denne alene, med mindre den blev støttet ved en bestemtere Motivering. Der var og er hos mig endnu i dette Øieblik en indre umodstaaelig Følelse, som bevægede mig til at stille mit dissentierende Botum, saa ukjært det end var mig, at jeg i denne Henseende maatte befinde mig i Minoriteten. Kammerherre Lüttichan er imidlertid gaaet for vidt, naar han yttrer, at jeg ved mit Votum har havt, til Hensigt ligefrem at petitionere og en Constitution. Jeg er med redelig villie gaaet ind paa Comiteens Jndstilling, i Erkjendelse af, at Regjeringen kunde ventes at være villig til at gaae ind herpaa, men næppe paa noget Andet, og jeg har saaledes ingenlunde stillet mit Votum i Spidsen eller som betingelse. Hvad jeg har tilsigtet er, deels at bevare min egen Følelse og Overbeviisning ukrænket, deels at forebygge, at hvad jeg i mit Votum har udtalt skulde, ved med Taushed at forbigaaes, tabe noget af den absolute Anerkjendelse, som det har Krav paa. Jeg følte mig saa meget mere forpligtet til at udtale min Overbeviisning, som denne, efter min Mening, deeles af de Fleste; men jeg har tillige, efter den samvittighedsfuldeste Prøvelse, fremsat Jndholdet af mit Votum saaledes, at det, uden Hensyn til, om jeg efter mine personlige Anskuelser kunde have ønsket det fremstillet anderledes, maatte kunne vente billigelse og Anerkjendelse. Mit Votum har heller ikke hos Forsamlingens Medlemmer, naar jeg undtager den 1ste og 2den kongelige Deputerede og hiint ærede Medlem af Commiteen, mødt Modsigelse; men tvertimod har det i Almindelighed havt Meningerne for sig. Hvad hiin Modsigelse angaaer, da maa jeg bemærke, at jeg ikke har paastaaet, at Alle ere enige i Jndførelsen af en fri Forfatning. Jeg veed meget vel, at Mænd i de høiere Livsstillinger, der, om jeg saa kan udtrykke mig, danne den Ramme, der omgiver den nu bestaaende Magtfylde, ansee en fri Forfatning, som ikke tjenlig for os, og hvo vil ikke af let forklarlige Grunde finde dette i sin Orden? Men at vi, som leve i og med Folket, som frit og uforbeholdent udvexle Meninger, og som saaledes nøie kjende Folkets virkelige Trang, at vi udtale denne Trang, er ikke mindre i sin Orden. Men uagtet jeg erkjender, at, som anført, ikke alle Stemmer hæve sig for en fri Forfatning, saa er det ligefuldt en ubestridelig Sandhed, at den langt overveiende Deel af Nationen, den uhildede og selvtænkende Deel af Folket, er stemt for den, og er gjennemtrængt af Erkjendelsen og Nødvendigheden i, at det nu Bestaaende forandres. Denne Erkjendelse er ikke noget Nyt; den er ikke en øieblikkelig Jndskydelse; nei den er dybt begrundet i vor hele Tilværelse; den er Tid efter anden kommen til klarere Bevidsthed, som en naturlig Følge af Folkets almindelige Culturtrin, Charakteer, borgerlige og politiske Dannelse; den forgrener sig i saa utallige Strømninger gjennem hele Folket, at det vil være ligesaa umuligt at standse eller tilbagetrænge denne Tidens Fordring, som det er at standse Tiden selv. Jeg vilde forøvrigt undsee mig ved at tale noget til Forsvar for Ønsket om en fri Forfatning; hvor Trangen til en saadan er tilstede, der bestaaer den ved sin egen Sandhed, ved sin egen uafviselige Magt; men hvor den ikke er, vilde jeg aldrig forsøge at vække den. Naar Referenten i sit Foredrag aabent har vedkjendt sig at være constitutionelsindet, og naar vore Anskuelser saaledes ere aldeles overeensstemmende, maa det vist synes heelt mærkeligt, at jeg, med Hensyn til Nødvendigheden af at fremsætte mit Votum, er kommen til at differere fra ham og Comiteens øvrige Medlemmer. Han har meent, at Comiteen har behandlet Sagen fra den Side, der kunde fore til Maalet, at der derfor maatte bruges de hensigtsmæssigste Midler, og især at vi maatte forenes i en fælles Tillid til de Deelegerede, i denne Henseende deeler jeg Mening med ham og derfor er jeg gaaet ind paa Comteens Jndstilling. Videre har han formeent, at mit Votum i og for sig var overflødigt, og dets Jndhold allerede behandlet i Adressen; med Hensyn hertil maa jeg henholde mig til hvad jeg under den foreløbige Forhandling har yttret, og skal kun tilføie, at der dog er forlobet to Aar siden Forsamlingen i et Andragende til Kongen udtalte sig om en friere Forfatning, og alene af den Grund vil en Gjentagelse ikke være overflødig. Det samme gjælder og hvad Referenten har bemærket med Hensyn til hvad der er optaget i Forsamlingens Adresse; thi Adressens Natur medfører, at der kun kan optages en sammentrængt Yttring om de Gienstande, som omtales, og det er derfor ved Sagernes specielle Behandling netop nødvendigt, udførligere at udtale sig. Endelig har Referenten meent, at det med Hensyn til hele Be tænkningens Form og Jndstilling vil være inconseqvent at optage det, hvorpaa mit Votum gaaer ud. Heri ligger vistnok den største Differents mellem mig og Commiteens øvrige Medlemmer, thi jeg anseer netop mit Votum nødvendigt for at give Comiteens Jndstilling Holdning. Jndstillingen gaaer ud paa een Statseenheden og alle Hs. Majestæts Undersaatters Vel betryggende Udvikling af Stænderinstitutionen, og den har altsaa et dobbelt Øiemed. Forsaavidt den gaaer ud paa at betrygge Statseenheden, i Forbigaaende sagt, vil jeg ikke dølge, at den eneste varige Grundvold for Statseenheden maa efter min Mening være en constitutionel Forfatning, - da ere Commiteens i Betænkningen udviklede Motiver vistnok fyldestgiørende. Men den Deel af Jnd stillingen, der gaaer ud paa en Hs. Majestæts Undersaatters Vel betryggende Udvikling af Stænderinstitutionen, har ingen Støtte i Motiverne, derom findes Jntet i Betænkningen, og her er saaledes et Hul i denne, som bør udfyldes."