Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-02-09
J Anledning af nogle Yttringer i et nylig udkommet Skrift om vort nye Penge og Financevæsen. Et i disse Dage, under Titel: Om vort nye Penge- og Financesystem, udkommet læse værdigt Skrift, begynder saaledes: "Statens Pengevæsens og Finantsers Forfatning har længe været eet af de vigtigste National-Anliggender, men kun faa iblandt os have fordomsfrie og ubestukne overveiet denne Forfatning, undersøgt Aarsagerne til Forstyrrelsen, og rigtig vidst ved hvilke Midler en sikker Tingenes Orden igjen kunde indføres. Lidt efter lidt havde den Mening faaet Jndpas, at ikkun Freden kunde raade Bod paa denne stedse tiltagende National-Ulykke, og at alt hvad der skeete for at hæmme den, saalænge Krigen varede, maatte forblive frugtesløst. Denne magelige Maade at betragte Tingene paa, som berøver Folket den Følelse af sin egen Kraft, der skulde hæve det op over Begivenhedernes Slag, er falsk, naar Meningen deraf er, at der ikke kan vende nogen Orden og Fasthed tilbage i Pengevæsenet og Finantser saalænge Krigen varer. Nationalvelstand vil under Krigen stedse mere og mere aftage, men Orden, Retfærd og Tryghed have derfor ikke forladt det borgerlige Samfund. Disse Yttringer kunne lettelig lede den i vor Litteratur mindre Bevandrede paa den Tanke, at vore Skribenter, under den hele Crisis, hvori vort Pengevæsen, nu i en Tid af henved fem Aar befandt sig, have været ligegyldige ved et af de vigtigste Nationalanliggender, og ikke, som deres første Pligt mod Fædrenelandet krævede, overveiet denne Gjenstand fordomsfrie og ubestukne. Jkke kan det nægtes, at den besynderlige Frygt, som mange af vore gode Skribenter i de senere Aar følte for at fremsætte deres Mening offentlig, hver Gang det gjaldt om at tale Fædrenelandets Sag, og den Ængstelighed, hvormed adskillige beregnede Publicitetens Virkninger saavel paa deres eget Jndivid som paa Staten, har afholdt mange aldeles fra at skrive, andre fra at skrive som de burde om hiint almeenvigtige Nationalanliggende, men desuagtet maa og bør det dog ikke forties, at adskillige allerede for længe siden have fremsat Raad og Vink, der noksom vidnede om, at de baade fordomsfrie og ubestukne havde overveiet Penge- og Finantevæsenets Forfatning, ja, at deres Grundsætninger endog harmonerede med dem, Forordningen af 5te Jan. d. A. har fulgt. J No. 26 og 27 for 1811 af nærværende Blad findes indrykket en Recension, uddraget af Götting, gelehrte Zeit. 2), hvori man fuldkommen vil gjenfinde disse Grundsætninger, og allerede to Aar i Forveien findes under Overskrift: "Svarer Nationens pa*) Denne Recension findes paa ny indført i No. og 2 af Huusvennen. triotiske Goddædighed til dens Formue, *), et Forslag til at lade Landet paatage sig Statens Gield, ved at hypothisere den i de faste Eiendomme. Forfatteren af dette Stykke, een af Kjøbenhavns Universitets agtværdigste Lærere, har rigtig nok i sit Forslag ikke berørt nogen Jndløsning af den circulerende Seddelmasse, men man betænke, at Aaret 180), da han skrev, var vor Cours saatedes, at dersom Forslaget den Gang var bleven udført, kunde maaskee de gamle Sedler have blevet i Omløb som før, thi det var Forfatterens Hensigt, at hæve dem, efter deres paalydende Sum, til Sølvværdie. Neppe vil det være Skilderiets Læsere ukjert, at finde dette Stykke her paa ny. aftrykt. Det lyder saaledes: J Anledning af det Spørgsmaal, om det fra Danmark og Hertugdømmerne indkomne Bidrag til Flaaden og til vore Norske Brødres Understøttelse passer til Vedkommendes Formue, kan svares følgende: At naar man undtager saare enkelte private Mænds Offere i nærværende Periode, deels til Flaaden, deels til de Norske, deels til de Brandlidte i Hovedstaden, og til Staten i Almindelighed, har den patriotiske Aand viist sig fra en saare ufordeelagtig Side. Naar Landet havde Krig i Christian den Femtes og Frederik den Fjerdes Tid, da skjænkede private Mænd udrustede Fregatter, og de større Kjøbstæder Orlogskibe til Landets Brug. Hvader der giver i denne Tid til Flaaden, Kun meget lidet, der kan kaldes betydeligt. De, som ingen Skov ein, have med stor Bram givet alle de Træer, som findes tienlige til Skibs brug. Og de, som eie Skov, have med stor Forsigtighed bestemt Antallet af Træer. Hvad er der giver i Penge, Ligesaa lidet. Gjennemløber man Listerne i Aviserne paa de indkomne Gaver, saavel fra de mere Formuende, som have givet over 6 Rdlr., som fra Bønderne sogneviis, vil, man med Forundring see, at de Første have givet i Almindelighed, hvad slige Folk kunne tabe eller vinde i Spil en Aften i Venneselskab, og de Sidste, hvad de sædvanligen fortære i et Krogilde en Markedsdag. Sligt er under Nationens Vær O Nærværende Blad for 1809 Rd. 40. dighed. – Aarsagen til denne Uforklarlighed synes at være, at flere af vedkommende Øvrighedspersoner have maaskee med Ligegyldighed taget sig af denne Sag, sat en Circulaire i Omløb, og været tilfreds med det paategnede Bidrag, det være passende eller ikke, efter Personernes, eller Communernes Evne; dernæst at de fleste frygte for igjentagne Anmodninger, og at Krigen skal mueligen vare længe; endvidere det slette Exempel af de mere Formuende, thi naar man seer, at Jndividuer i Egnen, som besidde Eiendomme af flere Tønder Gulds Værd, ei give meer end 10, 20, 30 til 50 Rdlr., undseer den mindre Formuende sig ved at give mere, end 2, 5, til 10 Rdlr. eller anseer det ei for Pligt, at give meere; og endelig den vigtige Ting, at der gives mange rige Folk, men at faa have Penge, det vil sige: at den circulerende Pengemasse i Landet ei svarer til Eiendommenes Værd. Man kan gjerne besidde en Eiendom gjeldfrit til en Tønde Gulds Værd, og dog med stor Vanskelighed, og kun ved Forbindelser, være i Stand til at faae nogle faa tusinde Rigsdaler at laane. Denne følelige Mangel paNumeraire er tilvisse en Hovedsag. Vilde een af vore Provindser give til Statens Tarv een Million Rigsdaler, saa vilde derved Provindsen saaledes blottes for Numeraire, at den ei havde det Fornødne til at betale de løbende Kongelige Skatter, omendskjønt der gives flere Personer i hver Provinds, som besidde Eiendomme af hele og halve Millioners Værd. – Denne Synspunct giver Anledning til følgende Tankegang. Da det Danske Folk har Villie og Evne til at afhielpe Landets financielle Trang, men ei Penge til at gjøre det strax, burde en bekjendt agtet Mand eller Regjeringen selv indbyde Landets formuende Bor giere til at paatage sig, Mand for Mand, en vis navngiven Sum af Statens Gield, som disse lade hypothisere i deres Eiendomme, og deraf svare Renten, indtil de efter Beqvemhed kunne afbetale denne frivillig heftende Gield. 4 har ingen Børn, men et Stamhuus, eller andet Jordgods af flere Tønder Gulds Værd, som er hans virkelige Formue, Prioriteterne fradragne. Paa denne Eiendom tilbyder han, af Godhed for sit Fødeland, at paatage sig af Statens Gield, saa meget som Beløbet af f. Ex. 2/5 eller 1/2 Deel af hans Eiendommes Værd af ham selv ansees at være, og af den hypothiserede Sum som en liqvid Gield, svares gangbar Rente til Kongens Casse gjennem Amtstuen, indtil den er afbetalt. B har Børn, men er formuende, han hypothiserer paa sin Eiendom f. Ex. 112 Deel af dens Værd. Den Handlende, Rente nisten og formuende Embedmand handler paa samme Maade, alt frivillig, og enhver efter sin Evne. Paa denne Maade kunde de syv Danske Stifter, uden Besvær, paatage sig af Statsgielden omtrent 10 Mill. Rigsd. og Hertugdommene 5 Mill. Rigsd. Ved en saa betydelig Formindskelse af Statsgielden, og deraf løbende Renter, var det Offentlige meget tjent. Det vilde hæve den synkende Cours, og give den circulerende Seddelmasse en reel Værd. Thi saalænge den ikke er garanteret af Folket, som i Sverrig, eller haver virkelige Eiendomme til Hypothek, er dens Værd altid precair. Det vilde være en frivillig Opoffrelse, en ædel Nation værdig. Saadan en Opoffrelse, som ei svækkede nogen Mands Credit, eller var ham trykkende i hans daglige Udkomme, eller blottede Provindserne for Numeraire, fortjener en Konge som vor Frederik, der har saa megen billig Fordring paa Nationens Agtelse og Tillid. - Et taknemmeligt Folk vil ei forglemme, at Lander har ved Negjeringens Viisdom nydt Fredens Velsignelser over i 90 Aar; at det, indtil de senere krigerske Forhold, har baaret meget moderate Skatter; at ved Landets Udskiftning ere Jordeiendomme, og ved en uforstyrret Besiddelse, alle Slags Eiendommes Værd betydeligen blevne forøgede. Regenten er den store Families Overhoved og Fader, naar denne seer sig nødsaget til successiv at paadrage sig en Gield til Familiens Ophold og Bedste, er det ikke nok, at Familien er beredvillig til, den Formuende med den Uformuende, at svare Renten af denne Gjeld; men det synes billigt, at de formuende Lemmer frivillig paatage sig hver især en vis Deel af omtalte Gield. Til Borgersamfundets Vel giver den arbeidende Classe sine Arme, Embedsmanden sit Hoved, Krigeren sit Blod, og den Formuende sin Pung. - Kan Landet uden Anstrængelse virkelig paatage sig en saadan Byrde, Tilvisse. Dannemark og Hertugdommenes Capitalværd, d. c. de rørlige og faste Eiendomme, er efter en lav Ansættelse af 500 Millioner Rigsdalers Værdie. Af den Capital er i det mindste det Halve i de Formuendes Hænder. Naar nu en Gield paa 15 Millioner fordeles paa Eiendomme og Capitaler til Beløbet af 250 Millioner, er det omtrent 1/6 af den private Formue, som den Bemidlede frivillig yder til Borgersamfundets Vel. Den, som forlader sit Arnested, for at værne om Landet, giør et langt større Offer, thi han forsømmer sin Eiendom, sin Families Tarv, frasiger sig den huuslige Ro og Glæde, udsætter sig for ukiendte Strabadser, og det mulige Tab af Helbred, Lemmer og Liv. Desuden er en saadan Opoffrelse til ethvert Jndividuums sande Gavn, og meest til den Formuendes. Thi ved slig frivillig Opoffrelse vilde Papir=Numerairets Værd hæve sig til dets nominale Værd, og derved enhver Eiendom avancere frem fra en vaklende Papirværd til Sølvværd, hvorved den Rige, saavel som den Fattige, vilde vinde. Enhver Formuende vilde i dette Øieblik vinde betydeligt ved at bortgive 1/2 af sin Formue, naar han derved kunde forvandle den øvrige 3 til Sølvværd. - Den hele samlede Statsgield, overstiger ikke de private Mænds Formue, som hos os hensidde uden Børn. Man kan dog ikke tage sit Guld med i Graven, Ønsker et Folk Selvstændighed, og vil det være den værdig. - har den sand Agtelse for sin Regjering, og sit Land; - agter den nogensinde at træde i sine værdige Oldfædres Fodspor, da skal den vise sine Følelser og gode Villie i Gierningen, og ikke indskrænke sin Patriotisme til Viser, Lys, og en venskabelig Sammenkomst paa Kongens Fødselsdag.