Jyske Efterretninger, 1771-01-11
Nogle Betragtninger over Tiden. det er en Sag, som ikke tør kaldes i Tvivl, at jo visse Sandheder, saa vigtige som de endogsaa ere ved alt for tit at blive igientagne, tabe en Deel af deres Virkning paa de menneskelige Gemytter ; Men monne der ikke under dette Klagemaal stedse at skulde underrettes om det samme ligger en Ting skiult, som man burde endog undsee sig forat tænke, Jeg meener den Frygt, ved igientagne Forestillinger og een eller anden Slags Sandhed at blive saa fuldkommen overbeviist, at samme Overbeviisning kunde blive et Anstød i at opfylde visse Tilbøyeligheder, til hvilke man stedse haver baaret et ømt Hiertelaug. Jeg troer denne Aarsaa at være den retteste, jeg troer ogsaa, at enhver, som nøye randsager sig selv, skal finde det. Elskte vi Sandheden den, fordi den beriger vores Jndsigt, og forbedrer vores Villie, da kiededes vi ikke saa snart ved den, ja af Frygt at forbigaae noget af det, den indeholder, ville vi tit undersøge den, vi ville ligesom stille os uvidende for os selv, forved igientagne Betragtninger ret at blive underviiste. Da enhver Kundskab, naar den er grundig, fører sin Overbeviisning med sig, saa har jeg tit baaret Tvivl, om Betragtninger over Tidens Kostbarhed ere saa bekiendte, som de ere nyttige, ja om de ere saa antagne, som de endog ere bekiendte; Det er langt fra, at jeg tør haabe i nogle faa Blade at indbefatte det alt; mig skal det være nok, om disse faa Anmerkninger kunde opvække nogen til en alvorlig og frugtbar Eftertanke. Tidens ubeskrivelige Kostbarhed synes at være en almindelig tilstaaet Sandhed, saa længe man fradrager sine Tanker fra de utallige forekommende Exempler, som vidne derimod. Burde ikke dens Tab allerne, som aldrig kan erstattes, være Beviis nok, hvor mange, hvis Ungdom, har været, som de da kaldte det, idel Glæde og Forlystelser, maae nu fole de bitterste Bebreydelser, som Eftertanke af den forlorne Tiid visselig stedse foraarsager, naar man ikke ved Ørkesløsheds formeente Sødhed er bleven hærdet, skulde ikke saadanne Exempler bringe os tilbage? Men vi mærke dem neppe, vi haste fra Tiden, og den tiler fra os; Hvorsnart maae da ikke denne Skilsmisse komme i Stand, Et Øyeblik ønske vi os maaskee, naar alle Verdener ikke ere formuende til at betale det. Dog er det ikke alle Tiders Aldere, der har havt en Tænkemaade. Det synes en velgrundet Klage, at de Gamle langt bedre vidste at skiønne paa Tiden end vi, saaledes roste en Solon sig af, at han endnu dagligen lærte noget, ja hans Begierlighed til at bruge Tiden, gik endog saa vidt, at da hans Venner kort for hans Død talte med hverandre, oploftede han sit af Sygdom nedbøyede Hoved, og da han blev spurgt, hvad han vilde, sagde han: Jeg vil høre, hvorom J tale, førend jeg døer. Diogenes raadede man, da han alt var gammel, ey saa nøye at beregne Tiden. Dersom jeg var paa en Rendebane, svarede han, og var kommet mit Maal temmelig nær, skulde jeg da skynde mig eller blive efterladen, Marcus Aurelius, skiønt han var en aldrende Keiser, lod han dog ikke af at lade sig underrette af en berømt Philosoph, som heed Sextus; Man saae ham til med en Tavle i Haanden gaae til ham og da han af Lucius, en nyelig ankommen Philosoph, blev adspurgt, hvor han vilde hen, svarede Keiseren, Det er ingen Skam for en Gammel at blive underviist, endnu ey veed. Og hvor yndigt maae det have været at see Jeg gaaer hen til Sextus Philosophus, for at lære det, jeg den berømte Senneka med sine ærværdige graae Haar at besøge de Philosophiske Skoler. Alderdommen indeholder saa stor en Rigdom af saadanne Exempler, at nærværende Tider synes ey at være i en Kiede sammenhængende med de forrige, Man skulde troe nogle Leed at være aldeles borte. Man omgaaes saa skiødesløs med Tiden, som om den var et Forraad, der aldrig kunde fortærres, og en Byrde, man ikkun med megen Besværlighed kunde befries fra Kostbar er den, sige endog mange af dem, man ikke ventede det af, og deres Gierninger strideimod deres Udsigende. Hvor længe vil Philosopherne taale, at man søger at nedbryde den første af deres Grundsætninmelige Virkninger, som Hævngierrighed; Det er derfore, jeg ger, Det er bekiendt, at ingen Aarsag frembringer saa uri til har tænkt, om ikke den ubeskrivelig Foragt og Koldsindighed, med hvilken Tiden begægnes, kunde tildeels tilskrives samme. Men skulde jeg sige, hvormed Tiden egentlig har forseet sig, saa vilde det blive vanskeligt at fastsætte. Jo, Tiden er ogsaa alt for kiedsommelig, alt for langsom, sige noda skiuler den sine Vinger, og synes af Alderdom udmattet gle, hvilken beskyldning! ja, naar Tiden kommer os imøde, neppe at kunne krybe frem, saa snart er den kommen os forbi, da seer man dens hastige Vinger at overgaae Vindens Bevægelse. Andre derimod, beleende de forrige, besvære sig over dens hastige og ilende Løb, neppe at man fra et Giestebud kan komme i Tiide paa Ball, sige de. Hvad vil man svare herpaa, beskyldningen tør jeg ikke sige i sig selv at være ugrundet; Men dog bruge vi Tiden ilde; Dog giøre vi undertiden endogsaa Dagen for den sidste Anstalter for mange Leve=Aar. Skulde den da opholde sig paa sin Reise for at være Vidne til vores Daarlighed, Cleant er et ungt Menneske, der, uden at være det, man egentlig kalder lastefuld, har allerede bragt det temmelig vidt i at spilde sin Tiid. Meget fordeelagtig har Naturen dannet Cleant, men han veed det saa vel, at han endog sætter sin heele Lyksalighed derudi. At dyrke sin Forstand, at forbedre sit Hierte, det er egentlig ikke hans Attraae, men at behage alle, og leve ret fornøyet, som han kalder det, det er hans fornemste Øyemeed; Det første vilde kanskee i det ringeste hos en Deel lykkes ham bedre, dersom den Umage, han giør sig for andre, ey var saa kiendelig, at nogle tage det for Egen=Kierlighed, og andre for Falskhed. Det andet Ønske, stedse at være fornøyet, opnaaer han ikke heller; thi naar en Dag er til Ende bragt med Giestebuder, paa Ball, eller ved Hielp af Spillebordene, saa er Cleant dog ey tilfreds, han er og Aftenen til nedslagen, utaalmodig og ligesom forlegen med sig selv, han har ikke nok anbragt sin Vittighed, ham er ikke Ære nok vederfaren, andre, som dog ikke synes ham saa vel at fortiene Opmærksomheder, ere blevne ham foretrokne, og slige Ting, som har krænket hans Ærgierrighed, har tilintetgjort alle hans Forlystelser. Hvor ynker jeg Cleant for mange, Han kiøber, han betaler meget dyrt, og faaer dog slette Vahre. Tiden derimod tilbyder ham en heel Rigdom af Jndsigter og Kundskaber, og det for intet, men han vil ikke imodtage dem. Ol maatte dog Cleant overveye, at der for hvert et Øyeblik skal aflegges Regnskab. Ol maatte han betænke, at ingen Fornøyelse ligner den søde Overbeviisning vel at have anbragt den Tid, som af en høyere Haand er bestemt til at giøre Mennesket lyksaligt. Er det mueligt, Cleant, at du alle Tider vil blive i denne Tilstand, Kan ikke Nattens ensomme og stille Gang paa minde dig om Tidens Kostbarhed! Den Siel, som du bruger til at udtænke saa mange nedrige Fornøyelser, kunde den ikke ogsaa forskaffe dig Forlystelser af en høyere Orden, Dyrene ere flittige og Mennesket: Menneskeet, fordi han har særdeles Kræfter, vil han overgaae alle Skabninger i Ørkesløshed, Hvor glædeligt, om det var Cleant allene Ney, en heel Verden fuld af Daarer, og Daarer af adskillige Slags Fortiene de, der anvende deres hele Livs=Tid og alle deres Sieles Kræfter paa unyttige Indsigter, fortiene de andet Navn, Jeg erindrer ved denne Anledning det, som Aristippus sagde til en, der roste sig af at have læst saa meget. Ligesom de, der spise og drikke meget, ikke befinde dem bedre end de, der nyde det Nødvendige, saaledes bør ogsaa ikkun de, der have læst de nyttige Videnskaber, holdes for Lærde. i næste No.