Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-05-28
Atfordringer og Afgang. Stiftamtmand over Siellands Stift. Geheimekonferentsraad Moltke, Storkors og Dannebrogsmand, udnævnt til Overpræsident i Khvn.; Justitsraad Kjerulff til Assessor i Høiesteret. Krigsassessor Gruner, beskikket til Hospitalsforstander i Colding; Concertmester Schall. Hoftandlæge Alberti og Organist Weyse, udnævnte til Professorer. Secretair i Høiesteret, Thomsen. og Cancelliesecretair Wilse, til furnummeraireAssessorer i Hof= og Stadsretten. Afdøde Niels Meulengracht helliget. Die am Abend frendig sich umfassen Siebt die Morgenrothe schon erblassen. Selvst der Frrundschaft und der Liebe Glück, Lagt auf Erden keine Spur zuruck. Matthison. Hvi lyder vel Dødningeklokken i Dag, Hvi monne saa festligt det kime? Hvi runge fra Templet de tunge Slag. Sørgmodigt i Middagens Time? Hvo er vel den Dødning af Livet kjed Der bæres saa langsomt til Gravens Bred, Og hvo er den Fader, den Broder, den VenDer stirrer tungsindig paa Baaren hen? Hvi spørger du, svarer en Stemme mig mild, Mon ikke den Dødning du kjendte: Var selv du ei Vidne til hellige Jld Til Virksomheds Lue som brændte, Som slammed saa høit i den Ynglings Bryst Og gjød i hans Hierte den saligste LystOg faae du da aldrig det rolige Mod Hvormed han i Lidelser stred og stod Jo Ædle, jeg kjendte din Id, din Daad, Jeg saae dig at de saa saare, Og derfor jeg ogsaa med veemodig Graad Hentræder til forten Baare; Og rulle da Taalerne stride ned Imens vi dig bare til Gravens Fred O da du Taare et Vidne vær, At Ynglingen Alle var inderlig kjær Og kan du vel Fromme fra Himmelens Lyst, Hvor salig du boer i det Høje, End lytte til Sukket fra bankende Bryst, End skue det grædende Øje: Olad da den Taare tilhvidske dig, At her var du elsket saa ømmelig, At leve skal Mindet om Ynglingen brav Naar Græsdækket klæder den synkende Grav. Vær trøftig du Moder, du Søster som troe Ham mindes med taareblendt Øje Hans Liv var ej Fryd; men hans Død var jo Roe, Og Graven har Løn for hver Møie. Til Gravhøjen blidt smille Stiernerne ned, Og Hiertet ei føler hvad fordum det led; Thi Stierens Palme den grønne I Himlen hver Edel skal lønne. Den 27de Mai 1816. B. Magnussen. Niels Meulengracht, Du min første, eneste og oprigtige Ven, dig ledsagede vi i Dag til dit Hvilested; med stille Veemod betragtede jeg den Kiste som skjuler Støvet af den bedste Søn, kjærligste Broder og oprigtigste Ven. At kort var den Tid du var blandt os, men hurtigere spandt de Aar du skjænkede mig dit Venskab. Hvad jeg føler ved dit Savn kan allene den følsom kjender Venskabets sande Værd. Ene, uden nogen sand Ven, staaer jeg her, da Niels er meere, aander. - Her skuer jeg den Elskedes Grav, der ligger dens Støv som med en Engels Godhed forenede Engels Blidhed. - At strømmer mine Taarer, undsigeligen bittre og søde ere J. Religionen er min eneste Trøsterinde, som tilraaber mig hisset seer du ham igjen." O! trøst Dem ædle retskafne Fader, trøst Dem ømme Møder og J dybtsørgende Sødskende, kun for en kort Tid blev Eders Elskede berøvet Eder, uden at smittes af Lasternes og Forførelsernes Gift, og hisset bag Gravens Mørke omstraales han af Udødelighedens Glands, voxer i Fuldkommenhed og iler Eder engang himmelsk smillende, timøde naar ogsaa J indlemmes blandt Forklaredes F. P. Ved Mad. Cathrine Kierulfs, fød Stalknechts Grav. Har da Jorden alt i Favn Dig, du gode Danneqvinde! Lever blandt os kun dit Navn Og dit evigelske Minde, Nyder Du alt saligt Blund, I Cypressers tavse Lund - :- Ak, hvor tungt at miste Dig, Siælen i den elskte Kjede, Som ved Dig var fro og riig, Rig paa Munterhed og Glæde! Hustroe, Moder, Menneske! Tungt at savne disse Tre - 11. Billigt rinder Taaren brat Ned af dine Kjeres Kinder; Skrækfuld mørk er Sorgens Nat, Til man Himmellyset finder). Ei blot Frænder sørge nu, Venner mange havde Du. J for Mange er Du tabt, Derfor Manges Taarer rinde; Dødens Haand Dig har omskabt Til en Himmelborgerinde: I din Boe, saa ynderig. Evig Vaar tilsmiler Dig. Hvilken Trøst i Sorgens Stund: At paa Lethes skiønne Strande. Hæver sig en yndig Lund, Hvor vi engang skulle lande! Tidens Strøm os bær derhen, Vennen seer sin Ven igien. Paa Taknemmeligheds Rod. Voxte Blomsten Dig til Minde, Og paa Hjertets Grund den stod; Roden rokkes ingensinde. - Ringe Blomst af Hjertets Bed! Vion om min Taknemllighed!!! Til Dhrr. Mar et Snydenstrup, Tys, tys! tie stille mine Venner kiere Med Jer Beviis: at ærlig Folk I ere. Snyd Ven, nyd Fiende, men indhyl det saa, At hvo kuns seer Indhyldningen, han maa Udbryde, ak, see de uskyldig, Sie )Men vogt Jer om Oprindelsen at mæle. Ved hiin blev mange blind, ved denne Alle saae Gemenest Snyderaand hos Jer alt overgaae.