Ribe Stifts Adresseaviser, 1800-01-10
Fortsættelse af en Kats Levnetshistorie og Eventyr. Taget af det aabnede Skriverpult. I dette Huus blev jeg en Tidlang, gjorde min Pligt, og erhvervede mig derved megen Agtelse. Jeg blev snart bekiendt med det besynderlige i Byelivet, viisde min Færdighed i at klattre paa Mure, bestige Husene, og giøre Spring fra det ene Tag til det andet, i det jeg deels søgde Rov, deels Selskab. Jmidlertid havde mine Vandringer nær bekommet mig ilde, thi da jeg engang gjorde et dygtigt Spring fra det ene Huus til det andet, og traf paa en skiør Teglsteen, faldt jeg ned fra en meget stor Høide, og havde upaatvivlelig slaaet mig ihiel, hvis jeg ikke til al Lykke var faldet i en Karre med Møg, hvor jeg vel ikke fik nogen anden Skade, end at jeg nær var blevet qvalt derudi, Uagtet den Fare, jeg løb, da jeg dræbde Jrisken, maae jeg dog med Anger tilstaae, at jeg endnu engang gjorde mig skyldig i en lignende Misgierning. Jeg fik nemlig en Dag det Jndfald at springe fra et Tag paa et Dueslag, hvor disse Dyr havde deres Residence. Jeg listede mig igiennem et af Hullerne, som førde til Slaget, fandt dem sovende, og anrettede et saa stort Nederlag, at jeg næsten dræbte et Dusin; jeg slikkede blot deres Blod. Men derfor havde jeg ogsaa nær maattet bøde med Livet. Thi da jeg igien vilde ligesaa herligt traktere mig, fandt jeg det umueligt at komme igien ned fra den Plads, hvor jeg var sprunget op, saa at jeg efter mange forgleves gjorte farlilige Forsøg, med Skielven og Bæven maatte vente paa den Skiæbne, der forestod mig, naar Eiermanden, kom for at fore sine Duer. Jmidlertid, saasnart Døren gik op, sneg jeg mig imellem Benene paa ham, foer ned af Trappen, og undløb igiennem et Vindue; men aldrig skal jeg glemme denne Nats Angst. - Mine Børn, lad min dobbelte Fare tiene Eder til Advarsel, og fra Ungdommen af at tæmme Eders utidige Lyster efter at skade de Dyr, der ligesom vi selv staae under Menneskenes Beskyttelse. Vi Katte have just ikke det beste Rygte, og med Undseelse maae leg tilstaae, at vi formedelst vore onde Tilbøieligheder, ikke heller fortiene det. Nu da - jeg merker at Veiret forgaaer mig, jeg maa ile til Enden. Jeg levede altsaa i samme Familie, indtil vort nu værende gode Herskab, Mistres Petlove, mistede sin Favoritkat, og udsatte en anseelig Priis for den, der kunde skaffe hende en, der lignede den den afdøde saa meget som mueligt. Min Ejermand, pirret herved, lod mig forestille, og jeg havde den Ære at behage frem for alle mine Medbeilere. Jeg blev strax bragt i dette roelige Huus, vi nu beboe, og overøst med Velgierninger og Kjærtegn. Fornemlig regner jeg det meget høit, at det blev mig tilladt at opdrage alle mine Børn, og see dem voxe op i Roe og Overflødighed. Her har jeg kun havt faa besynderlige Hændelser: Thi siden Abekatten beed det yderste Led af min Hale, hvorfor han blev bygtig tugtet, kommer jeg ham ei nærmere, end hans Lænke kan naae, men Papegøien og Skiødehunden vove ei, at nærme sig til mig. En af de største Lidelser der traf mig, var Tabet af en heel Yngel, som en tyk, feed, blind Lady, en Veninde af min Frue, trykde ihiel, da hun satte sig paa den Stoel, hvor de laae, og ei blev det vaer, før hun stod op, uagtet jeg ruskede og nappede hende i Kiolen, og gav tydelig nok min Uroe tilkiende. Min gode Frue tog sig det meget nær, saa at jeg havde Møie med at beroelige hende; men slig Besøgelse tog hun siden aldrig imod. Sandelig jeg har havt det her alt for godt, og det Stikflod, som vil giøre Ende paa mit Liv, kommer snarere af de mange Lækkerbidskener og Mistres Abigaaels mangfoldige Vasken, end af min Alder. Jmidlertid var det godt meent, og jeg besværger Eder i mit sidste Øieblik, at J bevise vor værdige Herskerinde al Erkiendtlighed. Og nu, mine kjære Børn, lever vel. Maaskee sees vi i et andet Land, hvor hverken Hunde skal forfølge, eller ugudelige Drenge plage os. Derpaa tabde Grimalkin Mælet, og døde til stor Bedrøvelse for den hele Familie.