Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-10-01
En Kjøbenhavnsk Ægteskabshistorie. JrStæder have megen Lighed med en botanisk Hauge. J de sidste findes de fleste Slags Vexter, i de første de fleste Slags Mennesker, gode og slette, kloge og taabelige. Hvilken Lykke vilde det ikke være for Menneskeheden, dersom man kunde bringe Menneskene ligesom Vexterne under et fast System, Den Ukyndige og Her farne vilde da ikke saa let lade sig forlede til at antage Gifttyde for en vellugtende eller i det mindste uskadelig Plante. Naar man havde hos os en Kjøbenhavnsk Fruentimmer botan hvor fordærvede Flaner bleve henregnede til Gift planternes, og uskyldige og velopdragne Fruentimmer til Rosernes og Liliernes Slægt, saa vilde mangen en ung Mand af en saadan Bog kunne lære at vogte sig for, at plukke en Giftplante, istedet for en Rose. Dog, en saadan Botanik er en Luftidee, som aldrig lader sig udføre. Jmidlertid vil det dog ikke være af Veien, af og til at samle Bidrag dertil. Som et Forsog leveres her følgende Skildring. Jndklædningen er Forfatterens, men Hovedommet Sandhed. Eulalie Sørensen var født her i Kjøbenhavn. Hendes Fader havde forelsket sig i hendes Moder, kunde ikke faae Forældrenes Samtykke, var løben bort med hende, og havde ladet sig vie til sin Fæstem af heelgale Menneskers halvgale Præst. De lovede at leve og døe med hinanden, og levede virkelig hele fjorten Dage i et Slags Extase eller Kjerlighedsfeber, beskyttede af den altid smilende Amor. Men da disse fjorten Dage vare omme, blev Amor sulten, og da Krabaten er vant til at leve tykt, saa tog han Flugten. Nu var hundrede og eet ude. Fjelen hos det unge Ægtevar lod sig nøie med Sieleføde med Læsningen af Tydske Romaner og Poester, og anden saadan smal Føde, men Legemet, især Maven, var saa haardnakket som en Recensent. Den sidste krævede Mad og Drikke, og disse kræve igjen Penge, hvorpaa der, som bekjendt, i Amors Rige er total Mangel. Hvad var nu herved at gjøre Folk vare endnu ikke saa cultiverede, at man med Fordeel kunde anlægge noget Jnstitut, - i Odensee havde man endnu ikke oprettet noget Theater, - Modehandlerne vare den Gang færdige at sulte ihiel, kort sagt, der var ikke en eneste ordentlig Vei aaben for det unge Par til at fortjene Livets Ophold, og arbeide med Hænderne, det var alt for gemeent. Det maa bukke, eller briste, sagde Ægtemanden, vi maae vove et Skridt, "Hvilket Skridt, spurgte Madamen. - Et romantisk, et comoediantisk, et allerkjereste Skridt, Haand i Haand maae vi kaste os for Din Faders Fødder. Jeg hulker, Du græder, jeg griber hans Haand, Du favner hans Knæ, - han vender Øinene bort, vi bestorme hans Hjerte, han røres, forsones og tilgiver. – Nei, aldrig!" raabte Madamen, hvilken Ydmygelse Vei for døe af Sult! To Dage holdt hun tapperligen Ord; men endelig blev hun overvunden af alle Overvinderes Overvinder. Comoedieseenen blev udført, og Faderen tog dem til Naade. De fik Logis i hans Huus og Mad ved hans Bord. Madamen vedblev at læse alle de usle Romaner, som Tydsklands Bog smørere saa rigeligen forsyne os med, og Manden, ja han havde vigtige Forretninger. Han var Jnstructeur i to dramatiske Privatselskaber, skrev Sørgespil, hvori en Keiser sagde til sin Dronning: "den Onde tage mig, min Dronning!" aftog Silhonetter, var første Drikkesanger i de fleste Drikkehuse &c. &c. Dette Ægtepar fik efter to Aars Forløb en lille Datter, som blev kaldet Eulalie, et nydeligt Barn, skabt til engang i en moden Alder at gjøre en Mand lykkelig. Eulalie blev opdragen under sin Moders Opsyn. Jnden hun var otte Aar gammel, var hendes Hoved opfyldt af romantiske Jdeer. Siegvart kunde hun udenad, og hendes Moder holdt hende flittigen til at læse alle muelige Liebes Geschichter og Noveller. Da hun var fem Aar havde man introduceret hende i et dramatisk Selskab. Hendes Fader lærte hende alle Slags Drikkeviser, og allerede i en Alder af tolv Aar styrede hun og en forulykket Acteur altid Sangen over Bordet. Da hun var fjorten Aar gammel, var hun et Orakel i Selskaberne. Naar hun traadte ind i en Balsal, styrtede en heel Skare Chapeauer løs paa hende: Maa jeg have den Ære &c., gjenlød over hele Salen. "Jeg er saamen allerede engageret til den femtende, sextende Tour, var i Almindelighed Svaret. J sin Paaklædning lignede hun ogsaa en sand Gudinde. - Der manglede hende kun Vinger, saa havde hun seet saaledes ud, som man maler os Englene. Paa Theatret var hun det samme som i Balsalen, ale. tid den enevældige, ene regierende Dronning, altid den Soel, hvis Straaler udbredte Liv og Glands over det Hele. En saadan Gudinde kunde naturligviis ikke mangle Tilbedere, men Skade, at de fleste af disse Tilbedere vare hykkelske Afgudsdyrkere, Naar hun om Dagen stod i Vinduet, saa var der stor Stads i Gaden. Borgerlige og Militaire, Store og Smaa vandrede to, tre Gange forbi hendes Vindue, hilsede hende med de meest forelskede Øiekast, og priste sig lykkelige, naar den yndige Eulalie besvarede igaderes Hilsen med et venligt Bik. Hun mon strede hos sig selv alle disse Tilbedere, og ofte opstod den Tanke hos hende: "Hvem mon af disse fortiente vel din Haand. - Men hun tog mærkelig Feil. Blandt den hele Vrimmel af Tilbedere, var der kun et eneste jevnt Menneske, som meente det virkelig oprigtigt med hende. Alle de øvrige vare, som sagt, Afgudsdyrkere, der løb fra den ene Gudinde til den anden. Hun rykkede nu frem mod den slemme Bakke, som ingen Jomfru i Verden gjerne vil passere over, - de frygtelige Tredive. Vel spillede hun endnu Hovedrollen i alle de Stykker, der bleve givne, vel styrede hun endnu Sangen over Bordet, men i Balsalen strømmede man nu ikke meere saaledes til, naar hun traadte ind, ja hun maatte endog stundom sidde en Dans over, kort sagt, hendes Herredømme som Dronning syntes at være paa Hældingen. Den eneste, som endnu gjorde noget af hende, var det forhen nævnte jevne Menneske. Han var den eneste, som tog hende med paa Baller og Masquerader, paa Concerter og Comoedier, i Dyrehaugen og til Lundehuset. Nu erobrede han uden Møie en forhen uovervindelig, men nu udhungret Fæstning. Han anholdt om hendes Haand, og Eulalie gav ham den, ikke fordi hun kunde lide ham, men fordi hun kunde lide Concerter, Baller, Masquerader a. En Frier er hos Jomfruer, der nærme sig de Tredive, omtrent det samme som en Kakkelovn. Om Sommeren ændser man den ikke, om Vinteren klapper og omfavner man den. Fortsættes. St. Nicholai Kirketaarn.