Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-08-06
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. stod maa Ga Trettende Aargang. No. 63. Abgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 6 August 1816. Forsang til Jyllandsreisen. En kjær Frænde helliget.) Tensom jeg laae paa min lyngrolde Bakke, Stormenes Brusen hen over mig gik, Mossede Gravsteen var under min Nakke, Oppe i Skyerne dvælte mit Blik. Dvælte i Skyerne, men mine Tanker. Foer over Stormens og Skyernes Gang: Stundom jeg nynned, de skaldede Banker Hørte min første, tungsindige Sang. Tit gjennem Stormen jeg kunde fornemme Liflige Toner fra Morgenens Kant; Hid til mit Hjerte den venlige Stemme, Vei over Hav, over Hederne fandt. yndige, som paradisiske Drømme. Var dine Kvad i fortryllede Sal. Blidelig susede Sangenes Strømme, Svale som Regn i den solbrændte Dal. Lønligen priste jeg ham, som oprænder Himmelske Luer i jordiske Bryst; Skialdenes Sjæle gaae ud fra hans Hænder Tusindes Glæde og Tusindes Trøst, Mægtig jeg følte, den stærkere Flamme Blev ved hans Ord med den svagere Gnist: Følte, at Lærken er skabt af den Samme, Som satte Midnattens Sanger paa Kvist. Frydede mig, at de tusinde Tunger Kvæde i rvigt, uendeligt Chor; Og at utallige Læber udsjunger Hymnen til ham, som i Himlene boer. Priste hans Værk, naar i smilende Sommer, Drosselens Fryd fylder lyttende Lund; Og naar i Natten veemodigen brummer Rørdrummens Klage fra taagede Grund. Da svam en Taare af Fryd i mit Øie Over den Gnist, som opvarmed min Aand; Gladelig flagred den op mod det Høie, Vældig løsrevet af jordiske Baand. Ak, men jeg følte, at jordiske Sjæle Drømme kun dunkelt om Himlenes Fryd Og at selv Digterens stærkeste Mæle. Er kun en faae hendøende Lyd. følte, at Oldtidens dybeste Rune. Hugges i Stenen og er ikke meer; Ossians Harpe og Shakespears Basune, Ak! - ere begge kun Aske og Leer følte, at Skialderøst svagt ikkun hylder Ham, som bag Solen og Stiernerne boer, Tiden og Rummet allene udfylder Svimlende Dyb for en Skabning af Jord! Rystet som af den Almægtiges Torden, Svimlende ved hans Uendelighed. Skjalv jeg, og faldt paa mit Ansigt til Jorden, Under hans Trone tilbedende ned. Bedende laae jeg, ei turde jeg svinge Mig imod Himlen i jordiske Ham - Bernhard, jeg slumrede ei, da din Vinge Rørte min Skulder med venlige Ram. Rørte den venligt, forlod mig og suste Atter til smilende Østerled hen; Der hvor i Sekler Vestvinden bruste Lynglandets Søn blev allene igjen. Andengang kommer han ud af sin Hede, Blander sin Stemme med Stormenes Larm; Kan han ei Vinger mod Himmelen sprede, Ager han dog i sin selvgjorte Karm. Ak! og han veed det: af mangen en Frænde Skal han miskjendes og hades maaskee, Nogle af Harme vil lønligen brænde, Faa ville græde, og Færre vil lee. Men det formørker ei Sangerens Blikke, Om han forfølges af Daarernes Hær, Kierligheds Digter, Kun du vil vist ikke Trykke paa Torven, hans Hjerte er nær Elsk mig min Ven, naar paa Aandernes Hede Lyder min dybe, tungsindige Sang, Og naar ved Pirren i Vandbiers Rede Hvislen og Brummen forfølger min Gang. Søn udaf Danmark, vor kjærlige Moder, Vi have det et Fødelands Bryst. Elsk dog mit Hjerte, min elskede Broder, Om du ei altid kan elske min Røst. Useet af dig har jeg tit ved din Side Vandret paa Bredden af Døberens Flod; Hvor dine Taarer de runde saa stride Grædende jeg og paa Golgatha stod. J dine Haver og gyldene Slotte Tit har jeg været og frydet mit Blik Og om end selver slet ingen jeg aatte, Gladelig dog gjennem dine jeg gik. Vil du de glindsende Vinger udbrede Hid fra din blomsterbedækkede Vang Stille og mørkladen er vel min Hede - Dog kom min Broder, besøg mig engang Ogsaa hos mig skinner Solen hin klare, Maane og Stierner paa Himmelen blaae; Taager og Storme ei altid henfare Over min Hede saa skummel og graae. Skummel og graae er min Fædrene Hede, Dog under Lyngtoppen Blomsterne staaer, Lærken blandt Gravene bygger sit Rede, og sine Triller i Ørkenen slaaer. S. S. Blicher.