Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-06-09
Hr. Mag. Boisen har i No 63 af Lolland=Falsters Stiftstidende fundet sig foranlediget til et Forsvar for sin Andeel i de gudelige Forsamlingers Jndførelse her paa Lolland – og mon dog ikke det, at man offentlig maa forsvare sig, uden offentlig at være angrebet, synes at tyde paa et Forhold, der i Almindelighed ikke erkjendes for rigtigt? Uagtet Jndsenderen af Hjertet glæder sig over ethvert Tegn til aandeligt Liv i en christelig Menighed, kan han dog ikke nægte, at han altid med Skræk har læst og hørt om de gudelige Forsamlinger. Hvad de Radicale med deres vilde Skrig, haarde, ukierlige Domme, Jagen efter Feil og Mangler overalt have bevirket i det Politiske, nemlig Misfornøielse, Mistro og Excesser, det virker i det Religiøse de, der af al Magt drive paa gudelige Forsamlinger. Der er en paafaldende Liighed mellem de politiske Radicale og de saakaldte Opvakte. Ligesom hine mene, at nu er Myndighedens Alder kommen, Folket maa ei længer betragtes som Børn, det skal nu have sin Mening om Alt, enten det saa forstaaer det Mindste til Sagen eller ei, saaledes og de Hellige." Er der Tale om nogen Forandring, Forbedring i hvad der hører til Gudstjenesten, da fordres ogsaa der, ikke den Kyndiges, ikke Præstens Mening, neil den udannede Mand i Menigheden, der til Nød har lært saa meget af sin Christendom, at han kunde confirmeres, han skal opægges, kaldes frem, for at afgjøre hvad der er christeligt, og hvad der ikke er det. De Radicale, taale ingen Modsigelse, men haane og fordømme Enhver, der ikke stormer vildt frem, som de – intetsteds har Fordømmelses-Aanden og Hovmoden saaledes rodfæstet sig, som netop hos det kirkelige Parti, der saa høit anpriser de gudelige Forsamlinger. Begge Partier bruge alle mulige Midler for at sætte den store Masse i Bevægelse, ret ligesom Alting kom ene derpaa an, men om denne Bevægelse saa senere fører til Ophævelse af al lovlig og borgerlig Orden, derom er der kun lidet Tale. Det falder haardt at begribe, hvorledes den menige Mand, der ikke uden synlig Tegn paa Træthed kan følge en længere Prædiken i Kirken, den være saa udmærket, saa sand christelig, som den være vil, af sand Trang skulde søge, og med sand Nytte skulde bivaane Forsamlinger, der dog altid have langt færre Midler til at fremkalde og vedligeholde Andagten end de, der holdes i Kirken. At her enkelte, og det endda yderst saa, Undtagelser, ikke kunne komme i Betragtning, er en Selvfølge. Men Pharisæeren takkede Gud, at han ikke var som andre Mennesker, og i Sandhed den menige Mand faaer man let til at troe, at han selv er paa Salighedens Vei, medens alle Andre vandre Fordømmelsens, at han, ved at offre nogle Timer, staaer Himlen nærmere og langt er hævet over de vildfarende, der vel af inderste Hjerte, og efter bedste Evne stræbe efter en Tilbedelse i Aand og Sandhed, men som dog ikke kunne overtale dem til at søge deres Forsamlinger. Hvis nu hertil kommer, at de gudelige Forsamlinger blive trykkede af Øvrigheden, hvad saa saare let kan skee, da Grændsen mellem det Lovlige og Ulovlige, efter Magisterens egen Jndrømmelse, saa snart kan overskrides, og den menige Mand da skal lide for det, han indbilder sig at være en Saligheds Sag, da er Modsigelsesaanden og Lysten til Martyrkronen hos os destoværre altfor stor, til at ikke de sørgeligste Følger maa ventes. – Jndsenderen har den største Agtelse for Magister Boisens christelige Nidkjærhed og Dygtighed, men skulde de sørgelige Scener, gjentages her paa Øen, som altid have været stadige Ledsagere til de gudelige Forsamlinger andre Steder, mon da den, der selv bekjender, at have givet Stødet til disse Forsamlinger fremad, at have gjort hvad der stod i hans Magt for at fremme dem, mon han da med nogen Glæde tør see tilbage til sit Værk, mon han for Alvor tør sige, at han har gavnet Christi Kirke paa Jorden. T.