Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-02-22
J de sidste tredive Aar have forskjellige Omstændigheder oplivet Grækernes Virksomhed og Konstflid, udbredt iblandt dem nye Jndsigter og udvidet deres Forhold til Europas civiliserede Nationer. - Bør man forundres over, at de, naar de see Fordelene, hine drage af deres Indretninger, føle en Attraa efter at besidde lignende og modsætte sig Herredømmet af vankundige og barbariske Herrer, der er svorne Fiender af al Civilisation? Jeg veed, at der i vore Dage gaves Forfattere, som have søgt at skildre Grækernes Forfatning, om just ikke som mild og lykkelig, saa dog som taalelig; men, til at vurdere denne Synsmaade er det nok, at betragte, uden at indlade sig i de enkelte Omstændigheder, begge Nationers gjensidige Stilling fra eet Øiepunct. Historien viser os ideligen civiliserede Lande, hvor meer eller mindre barbariske Nationer gjorde Jndfald; men overalt see vi Folkeslagene antage det erobrede Lands Nations Sæder, Skikke, Sprog, Religion; vi see Erobrere og Erobrede, efter adskillige Menneskeslægter, saa meget sammensmeltes, at de kun udgjøre een Nation. J Grækenland gik det anderledes. Tre Aarhundreder ere forløbne siden Tyrkerne have bemægtiget sig dette Land, og Skillerummet, de 1 Erobringens Øieblik have opreist imellem sig og de Erobrede, er endnu til, ingen Forandring i Sæder, Vedtægter, religiøse Skikke; ingen Nærmelse; det samme Had, den samme giensidige Forægt adskiller dem nu som den allerførste Dag. Berøvede Eiendomsretten til den Jordbund, de hos paa, ere Grækerne nødsagede til at dyrke, som Forpagtere eller Daglønnere, deres Fædres gamle Arvelod, og naar Seierherren ikke ganske har udryddet dem, er det ikke saa meget af Menneskekjerlighedsfølelse, som fordi han behøver deres Arme til Arbeider, han selv ringeagter. Alting i deres Stilling er dem forundt som Naade, Alting beroer paa deres Herrers Luner. Tvungne af en Magt, der er frygtelig for alle dens Naboer, hvilken det, ved at adskille dem fra de christne Nationer, lykkedes at udslukke blandt dem alt Lys, have Grækerne længe taalt denne Fornedrelsestilstand. Men nu, da de see denne herskende Magt hurtigen forfalde, nu, da en stor Deel af deres unge Mennesker, opdragne i Tydsklands, Frankrig og Jtaliens Skoler, hjembringe til deres Fædreneland de under en regelmæssig Regjering levende Nationers Jdeer, Følelser og Fornødenheder, hvorledes kunne de nu længer ville leve som fande Øebeboere, Thi denne er deres Forfatning, hvad man end anfører om Tyrkernes særlige Dyder og deres Regjerings foregivne Mildhed; hvorfor skulde de ikke vove Alt i Verden, for at forandre deres Tilstand, Vil det lykkes dem at faae Rang blandt de europæiske Nationer, Vi vove ingen Formodning i den Henseende; det, som synes aabenlyst, er, at det Rige, som de hidtil have været underkastede, gaaer sin Ende i Møde. Dets Undergang kan blive fremskyndt eller forhalet af Tidsbegivenheder; men den synes uundgaaelig hvad enten Grækerne seire eller bukke under. De meest oplyste og dannede Tyrker troe selv paa det tyrkiske Riges nærforestaaende Undergang. De vide meget vel at vurdere, paa den ene Side, de Fordele, deres Naboer høste af Civilisationens Fremskridt, paa den anden deres Riges Svaghed, en Følge af deres stillestaaende Forfatning. Synet af det russiske Flag næsten paa Seraillets Mure, opfylder dem med Rædsel. Det, som Venetianerne vare i Begyndelsen af det trettende Aarhundrede, da deres Flaade bemægtigede sig Constantinopel, synes dem at ville fornye sig i vore Dage, og det saa meget lettere, som de samme Aarsager, der have svækket det græske Rige, findes nu hos Halvmaanen: Oprør fra de skatydende Folkeslags Side; Angreb udenfra, svagt tilbagedrevne; de offentlige Embedsmænds vilkaarlige og trykkende Bestyrelse, hvilke berøve Sultanen hans Undersaatters Kierlighed; Troppernes uophørlige Opstand; disse vare de Aarsager, der frembragte det græske Riges Undergang og som i vore Dage true det ottomanske Rige. Falder Hovedstaden, Middelpunctet for alle Statens Kræfter, Handelens vigtigste Sæde, Arsenalernes Opbevaringsted, Foreningspuncten mellem Europa og Asia, vil Rigets Fald være en nødvendig Følge deraf. Denne Frygt synes især grundet, naar man betragter den Tilstand af Anarchie, hvori Tyrkiet befinder sig. Storsultanen anmasser sig i sin Egenskab som Kalifernes Efterfølger, den politiske og religiøse Overmagt over alle muselmanske Stater. J Kraft af Koranens Bud, er han den eneste Grundeier i hans Stater; han raader som enevældig Herre over sine Slavers Person og Eiendom, og ingen lovlig Borgen betrygger hans Undersaatter mod egenraadige Handlinger; men naar han i Theorien nyder en grændseløs Magt, møder i det Praktiske hans Villie ved hvert Skridt Hindringer, der ere vanskeligen at overvinde eller farligen at bekæmpe. De offentlige Embedsmænd, som Storherren er nødsaget til at betroe Regjeringen over de Provindser, som ligge fjerne fra Rigets Middelpunkt, arbeide ofte, istedet for at understøtte, plumt paa at undergrave det eller aabenbart at angribe det. De nyde ingen Løn; de kjøbe tvertimod deres Bestillinger for store Foræringer, og hvert Aar maa de bringe nye Foræringer, for at holde sig paa deres Post. Den høie Port giver dem ingen Forskrifter i Henseende til deres Bestyrelse; som Sultanens Repræsentanter nyde de i deres Paschalik alle Fyrstens Rettigheder og Privilegier, under eget Ansvar. J Almindelighed have de ogsaa forpagtet de offentlige Jndkomster, Statens Domainer og Regalierne; de ere ligeledes bemyndigede til at fordeele Paalæggene efter eget Tykke. Denne udbredte Magt er begrændset ved den Jndflydelse, som Agaes have i de fleste Provindser. Disse have oprindeligen været Høvdinger for Communerne, valgte blandt hvert Districts. anseeligste Indbyggere. Den største Deel af dem er det lykkedes at gjøre deres Poster arvelige; de betragtes ikke som Sultanens Tienere eller Embedsmænd, og deres Myndighed grunder sig kun paa deres Rigdomme, Familieforhold og hengivenheden af deres Medborgere, som de forsvare, saa meget det er dem mueligt, mod Paschaens Undertrykkelse. Naar Porten udnævner en Pascha, betragtes denne i Forveien af sine tilkommende Undergivne som en Fiende, der kommer for at plyndre dem; Ayans beqvemme sig heller ikke til at erkiende ham, førend de have foreskrevet ham betingelser, der indskrænke hans Magt. Naar Paschaen er saa rig, at han kan lønne et Troppecorps, saa tager han sin Tilflugt til Vaaben, for at sætte sig i Besiddelse af sit Paschalik; men da har han bestandigen Opstande at befrygte, og det er kun ved Magten at han kan holde sig. Naar det lykkes Paschaen, at blive enig med Ayans og at sætte sig i Besiddelse af sin Værdighed, saa begynder han at frygte for Seraillets Jntriquer og er bange for, at een eller anden Medbeiler, der byder en endnu større Sum for Forpagtningen af de offentlige Jndkomster, skal fortrænge ham. For at sætte sig i Sikkerhed mod et saadant Uheld, søger han at forvisse sig om sine Nabopaschaers Bistand, og stræber derved at kunne holde sig i sit Paschalik, endog imod Portens Villie, og naar denne vil afsætte ham eller give ham en Efterfølger, kan han ikke forekomme det, uden paa sin Side at underhandle med Nabopaschaerne og formaae dem ved Løfter eller Afstaaelser til at erkjende den ny Pascha eller skaffe ham Bistand. Man indseer let, hvor meget Forhandlinger af den Natur mellem Souverainen og dens første Agenter maa undergrave hans Myndighed og forhindre Oprettelsen af al ordentliBestyrelse; desuden er her kun Talen om Paschaer, der ikke gjøre Fordring paa at gjøre sig uafhængige.