Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-02-18
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. bestokkastes Sjette Aargang. No. 38. Ha Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 18 Februarii, 1809. P. M. Alting i Verden har sine Grændser, følgelig og saa Taalmodigheden. Længe nok har jeg taalet de mange Gluffer og evige Bebreidelser, man har tilladt sig imod mig. Snart beskyldte man mig for Smagløshed og Partiskhed, snart for Uvidenhed og Drengestreger, snart paastod man, at jeg beklapper og beundrer alle udenlandske Ubetydelig heder, snart at jeg viser alt for liden Overbæren, hed mod originale Arbeider. Man gaaer Dag for Dag videre i sine Jnvectiver, og til Alt hvad der siges, skriges og skrives imod mig har jeg hidtil tiet, fordi jeg ventede, at andre skulde tale min Sag. Men ustraffet kan man krænke min Embedvære, og ingen Domstoel er det nogensinde faldet ind at tage mig i Forsvar, ja, det bliver endnu et Spørgsmaal, om man vilde forunde mig benificium processus gratnini, hvis jeg skulde ansøge derom. Blandt alle offentlige Authoriteter, er jeg den, som Staten, baade den politiske og upolitiske, synes at bryde sig mindst om. Jis mod en Posekiger eller Stødderkonge turde nogen vove at tale saaledes, som man stundom raler og skriver imod mig, uden at komme under offentlig Tiltale. Men man har nu eengang dannet sig en saa falsk Jdee om mig, at man troer, min Ære er broget som en Tiger, og kan altsaa taale enhver Plet. Dette kunde i Grunden være mig ligegyldigt, thi hvorfor skulde jeg vente mig nogen bedre Skjebne end min Moder Publicum, som man ved saa mange Leiligheder taler saa haanlig om, og skjælder for en Flane og Fjolle, og jeg veed ikke hvad, Enhver bliver ligefuldt hvad han er, om man end haanede ham nok saa meget, er mit Valgsprog, men at man vil gjøre mig til en reen Mindreaarig og betage mig enhver Rettighed, det smerter mig. Man har i den senere Tid ordentlig sat mig under Politiets Opsyn, og jeg vil maaskee snart ogsaa komme under Magistratens. Hvor tungt er det ikke som sølvgraa Olding at erklæres for umyndig og sættes under Formynderskab, Og hvad har jeg da egentlig forbrudt, at man tillader sig saa haard en Medfart imod mig, har man da glemt, at enhver kaad Dreng, der hænger sig fast ved mig, ikke udgjør nogen Deel af mit egentlige Væsen; eller er det min Skyld, at Kaadhed og Overmod blander sig i mine Anliggender, at man tramper, støier og hysser, der hvor Taushed er det tydeligste Kiendetegn paa mit Mishag, Kan jeg stoppe Munden eller binde Hænderne paa en Daare, der raaber Bravo for et Par smukke Lægge, en svanehvid Barm, to gjennemborende Demants Hjertetyve mellem en Lund af Guldlokker, eller, klapper som en Rasende, naar han seer en Bajas gjøre Narrestræger, Men det gaaer mig, som hiin Vise fra Østerland siger: "en død Flue kan fordærve den herligste Olie." En eneste Gante behøver kun at raabe Bravo, og klappe eller hysse, trampe og pibe, og strax faaer jeg Skyld for det Hele. - Men er det billigt, er det retfærdigt, at miskjende mig i den Grad, Har man da saa ganske glemt, hvad jeg er og hvad jeg fra de ældste Tider af har været, at man saaledes fradømmer mig al Sands og Smag, belurer og bevogter ethvert af mine Skridt, som en Spion, og troer at kunne holde mig i Ave ved samme Middel, som man kyser vanartede Peblinge? – Mine Sølvlokker, min gamle Hæder, burde dog indgyde der nogen Agtelse, Roms og Athenens stolte Høvdinger overlode det til mig, at krone Verdens største Digtere. Af min Haand modtog Æschlus og Sopholes, Plaurus og Terence deres uforvisnelige Krandse. Det største Folk, Jorden nogensinde har baaret, havde den meest uskrømtede Agtelse for mig, og for ikke at saare mine Følelser, fordømte allerede den vise Æschylus al Blodsudgydelse fra Skuepladsen. Men hvor ganske anderledes handler man ikke i vore Dage, Digtere og Skuespillere kappes om at saare mine Følelser, og man vil ordentlig tvinge mig til at see Konstens Misfostere, ligesom man tvinger Barnet til at sluge bittre og væmmelige Lægemidler. Jngen Ækelhed er saa ækel, ingen Grusomhed saa grusom, ingen Usandsynlighed saa usandsynlig, at man jo betjener sig af den, for snart at opvække hos mig Graad, snart Latter. Men hvad er følgen? Hvor man vil jeg skal græde maa jeg lee, og hvor man vil jeg skal lee maa jeg græde. Lystspil, som betage mig al Lyst til at besøge mit eget Tempel, Sørgespil, som tvinge mig til at sørge over Melpomene selv, hjemsøges og plages jeg med. Det Hjertebrækkende, man ikke kan faae indenlands, henter man fra andre Lande. Hvor mange graa Haar har ikke allene den uudtømmelige Kone bue sat mig i Hovedet? Hvor ofte have Franskmændenes Comoedieskrivere ikke seiret over min Taalmodighed med større Heltekraft end deres Legioner triumpherede over Spanierne? Hvormangen en Aftenstund, der langt bedre kunde været anvendt i Søvnens Arme eller i en glad Venne freds, har jeg ikke kjedeligen maattet tilbringe, for at see fem dræbende Acter af sørgelige Lystsvil og lystige Sørgespil, Men kan den Danske Skueplads vel sige andet, end at jeg altid har været taalmodig og spagfærdig som et Lam, Forikke at forstyrre den offentlige Orden har jeg roligen ladet min Smag, min Følelse, min Fornuft, mishandle, thi det ligger ikke i min Caracteer, at være kaad og opsætsig. Havde jeg været af et arrigt Sindelav, saa vilde Middelmaadigheden ikke spille saa vigtig en Rolle paa vor Skueplads, men jeg er sindig og medlidende, endskjønt mange ville paastaae, at denne Sindighed og Medlidenhed ogsaa kan gaae for vidt og have farlige Følger. Dog at man ordentlig vil trodse mig og negte mig enhver Ret til at yttre mit Mishag, at man stundom behandler mig som Chilian sine Sviin i Ulysses v. Jthaka og vil tvinge mig til at sluge enhver Kokase, det krænker mig meest og kan let bringe mig til Besperation, At man kan kue mig, naar man vil, det tilstaaer jeg. Colossus ved Rohdus maatte jo vige for Overmagten og tilsidst styrte sammen, hvor stærk, stor og tyk han end var. Men om det er retfærdigt, det er en anden Sag, Aristoteles og Sopholes selv havde større Respect for tykke Stokke, end for Konstens nomstødeligste Sandheder. Jngen Despotisme er foragteligere end den, der hersker i Smagens Rige, hvor Bifald og Mishag bør være frivillige, og hvor den Krands, som Partiskheden fletter, altid visner med den Haand, der bandt den. Man gjør mig Uret, naar man troer, at enhver duunhaget Knos, der af Overgivenhed og for at give sig en Konstdommermine, bedømmer Arbeider, han ikke forstaaer, og haaner Mænd, hvis Skoremme han ikke er værd at løse, – hører til mit Raad. Jeg foragter den Svage, der støder i Piben eller Bassunen, blot for at følge Strømmen eller smigre et Partie, men jeg beklager billig den Skueplads, der ikke veed at skjelne imellem min og mine uægte Børns Stemme; der saa ganske har tabt al Agtelse for mig, at den anseer mig for en reen Umyndig, og troer, at der blandt en Forsamling af fem Hundrede Mennesker ikke tillige findes oplyste, retskafne og uparkiske Dommere. At trodse disse, naar de gjentagne Gange yttre deres Mishag, er at trodse Almeenstemmen og Almeenvillien. De, som klage saa meget over mig, skulde gaae til Paris og London. Der skjelve og hæve Digtere og Skuespillere for mit blotte Navn. Men derfor kan heller ikke der ethvert Qvasigenie lægge Publicums Taalmodighed paa Pinebænken, ikke enhver Skuespiller melde sig syg, naar det behager ham, ikke store Skyer lade sig see i Grev Altibrants Cabinet eller moderne Sophaer og Camin skjærme mellem øde Klipper.