Adresseavis for Børn, 1782-06-19
Her begyndte de gamle Klagemaale over slette Mennesker og en forfølgende Skjebne forfra igjen, og de skulde endnu være blevne langt værre, dersom ikke Moder Anna havde just havt saa mange rede Penge staaende, som behøvedes til at erstatte det liidte Tab. Kort derefter blev Leonore forløst med en liden Datter, og nu blev det et stort og vigtigt Spørgsmaal, efter hvilken af vore Tiders utallige Roman, og Komoedie-Heltinder hun skulde opdrages, Lykkeligviis havde Leonore kort for hendes Nedkomst i Barselsengen seet det Syngestykke Artadne paa Naxos blive for Børn. opført. Denne Omstændighed afgjorde Sagen; og Barnets Navn skulde være Artadne, i hvad endog Moder Anna sagde dertil, og i hvor meget endogsaa Præsten, som forrettede Daaben, rystede med Hovedet derved. Nu vilde hun vel i Førstningen selv opamme Barnet, thi hun var frisk og havde Melk nok i Brysterne; men ach den Tanke, at hun engang med Magt eller List maatte afvænne den kjere Patteglut fra Brystet, den trængde sig igjennem Marv og Been hos hende. Det syndes hende at være saa stor en Grusomhed, at den lignede om ikke overgik Theseus's Grusomhed; og kort sagt, hun tog en Amme til Barnet, og det ydermere en ret kostbar Amme. Thi hun sagde, at hun slet ikke vilde have nogen af de plumpe Bondeklodser, (saaledes kaldte hun de almindelige Ammer, som indflyde de spæde Skabninger med deres Melk saa megen grov Sandselighed Et fiint Menneske af Lemmer og Gestalt blev altsaa Ariades Amme, og af Siel og Tænkemaade – ogsaa indbildet, saa forfinet, at der af den kjere rene Natur var neppe blevet et eneste Gran tilovers. Ja, hun kunde endog, i Stedet for Haandarbeyde, hvoraf hun nu efter hendes Foregivende forstod visselig ikke det allerringeste, undertiden underholde Leonore ved at forelæse hende en eller anden Bog. Et ret lykkeligt Tilfælde, som atter forsynede Leonore lidet med Verden igjen, dersom kun ikke andre Biomstændigheder havde paa ny opbragt hende imod den. Thi strax efter at hun var kommen op af hendes Barselseng, blev Erdman stævnet for en temmelig Gields Skyld, og hans Creditorer, almindelig utaalelig uføelsomme Mennesker, som hvert Aar holdt rigtig Bog og Regnskab, vilde ikke længer bære over med en Mand, som ikke gjorde det. Dommeren, der var en alt for retfærdig Mand, til at skulle have seet igjennem Fingre med nogen for personligt Bekjendtskabs Skyld til en andens Skade, saae sig altsaa nødt til, at lade ham forkynde Arrest. Hvad var der nu i denne yderste Nød at gjøre og gribe til Klagemaale og Sukke over Skjebnens Uretfærdighed, som efter Leonores Mening stedse forfølger de bedste Mennesker, vilde Avis her slet intet hjelpe. Breve, de meest rørende, som man kunde læse, bleve ogsaa forgjeves skrevne, da ingen tør vente, at kunne opfylde en dyb Grav med en Haandfuld Sand. Moder Annas Formue bestod endnu kun i nogle faa Haand skrivter, som hun trak Renter af fra Amtstuen, og som ikke saa strax kunde blive gjorte til rede Penge. Hvad var nu altsaa tilovers at gribe til Jntet, uden dette, at Leonore maatte overvinde sig selv og gaae hen til den unge Philipsen; en Gang, der faldt hende saa meget tungere, da det var den første, som hun efter hendes Faders Død havde gjort hen til dette Huus, efterdi, som hun sagde, visse Følelser, hvoraf almindelige Mennesker vist nok slet intet vide, havde afholdt hende derfra. Men Nøden overvandt ogsaa dennegang alle andre Forestillinger – og det som endnu var bedre, den overvandt hos den brave Philipsen alle Jndvendinger i Henseende til at hun tilforn havde ringeagtet og forsmaaet ham, og al den derover fortjente Giengieldelse. Uden at bruge mange Ord eller svare meget paa Leonores alt for smukt indklædte Begjering, udbetalede han strax Halvparten af den Summa, som hendes Mand var stævnet og arresteret for, og for den anden halve Part stillede han for det første Creditorerne tilfreds med sin Credit. Visse ædle Gemytter er det i saadanne Tilfælde ikke muligt, at føye ikkun et eneste Ord til Gierningen, jeg mener, at han herhos skulde have givet Leonore et godt Raad for Fremtiden, eller gjort hende nogen Bebreydelse for den forbigangne Tid. Beskedenhed holdt hans Tunge bunden, og dersom han tilforn af en ædel Stolthed ikke havde bekymret sig om Leonores Huusholding og ikke havde besøgt hende, saa gjorde han det nu ikke heller af den ædlere Bevæggrund, at hans Nærværelse ikke skulde have Anseelse af en Erindring om de forestrakte Penge Det var imidlertid dog altid Skade, thi maaskee kunde Leonore ved Omgang med denne gode Mand, i hvor modbydelig han endog tilforn havde syntes at være hende, nu dog maaskee efterhaanden være bragt dertil, at gjøre en Sammenfor Børn. ligning imellem hendes beklagelige og hans behagelige Tilstand, og derved faaet Smag paa Flid og Huuslighed. (Fortsættelsen følger.) Søelskiven og Slaguhret. En Fabel. En mørk og taaged Dag et Slaguhr talede Soelskiven opblæst til Slig mig, hvad Klokken er, Jeg veed det ikke nu, Soelskiven svarede; Thi kun ved Solens Skin man Timer paa mig seer. Det gjør mig ondt for dig, Slaguhret sagde da Hvad mig angaaer, saa er jeg vist til større Nytte, Thi man, hvorhen man vil, kan mig bestandig flytte, Og allevegne jeg gjør Tjeneste endda Naar man mig først i Gang har sat Jeg viser Timer Dag og Nat; Ja ey allene viser dem, Men giver og ved Slag tilkiende. Hør kun: Et to, tre, fire, fem Det er nu Klokken. Kan du kjende, At jeg et Fortrin har for dig, som staaer saa ubevægelig, Men i det samme blev nu Luften klar igien, Og Solen skinnede med Klarhed gjennem den. Soelskiven viisde da, at Klokken var ey meer End fire Slet, og ey til fem et fuldt Qvarteer. See, Slaguhr, sagde den, see her, hvad siger du Kan du med billighed forhaane mig endnu Du kan vel altid strax paa Folkes Spørgsmaal svare. Men hvo som dig vil troe, den let kan løbe Fare, At tælle snart for faa, og snart for mange, naar Du stolt, men uden Vished slaaer. Jeg tier, naar jeg seer ved Solens Skin ey grandt, Og taler sjelden, men jeg taler altid sandt. L. H. Nikolaj.