Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1820-12-05
J Kjøbenhavns Skilderie og andre Blade fremsættes ikke sjelden Et og Andet, som deels har Hensyn til Agerdyrkerens Forfatning og Skjæbne, deels berøre de bekonomiske Gjenstande, der nærmest omringe Jordbrugeren. Jkke sjeldnere fremstilles disse Gjenstande i urigtigt Lys eller fra miglig Synspunkt, eller ere aldeles stridende mod min Erfaring, eller deraf uddrages de Resultater, som man mindst kan vente. Da jeg nu selv ernærer mig ved Landbrug, har gjore mig Umage for at lære det, har temmelig Kundskab om de danske Provindser og disses Agerbrug og Agerdyrkere, har saavidt min Evne har tilladt det selv seet og erfaret i forskjellige Provindser, saa bør jeg ikke med Taushed forbigaae hvad der strider mod min Erfaring eller urigtig er fremstillet. At de fleste Forfattere ere unavngivne, synes at borge for, at det blot er Meningerne, jeg berører, og jeg tilstaaer med Fornøielse, at jeg anseer de gjorte Yttringer, som Forfatternes virkelige Overbeviisning, og at de ingen Bihensigter have med netop som skeet er eller skeer at fremstille dem saaledes. Dog bør jeg ikke dølge, at naar Forfatteren yttrer Mening om det der hører til Statens Karv og Landets Vel, og hans Navn ikke er blevet til Spot eller Skjændsel, i Læseverdenen, seer Publikum gjerne Navnet, der altid har noget Tillidsfuldt ved sig, saa at Læseren, tor stole paa Angivelsens Rigtighed og Forfatteren dristigen yttre, fordi han føler hos sig selv, at han ikke bør miskjendes. For at rette mig efter det Organ, der fremfører mine Yttringer, indlader jeg mig ikke i Afhandlingens Form og Maade, men fremstilles kortelig deels mifaringer, deels Oplysninger og Spørgsmaal, deels uddrager der ligefor Øjes sig stillende Slutninger. Forfatteren af denne Artikel i Maribor Avis anmelder sig herved at være P. D. Faber, og begynder da dermed som følger: Luxues. En Forfattet har yttret, at Luxus - Overdaad – ikke er Skyld i Landets Pengetrang, men mener af kunne bevise, og Luxus er derimod gavnlig for Staten, og at man kun frisk væk skal indføre og tillade indført alle andre Landes Natur- og Konst-Produkter. Vel fristes jeg til at spørge, hvad er da Aarsag til Mangel paa Sølv, Men denne Undersøgelse hører ikke herhid. Derimod er det ved Fremsættelse af ulige Meninges altid gavnligt, at Ordenøiagtig defineres, uden hvilket man let i den største Uenighed ere enige. Er altsaa Forfatterens Luxus telativ, det vil sige: lever Folk ei overdaadigere end deres Jndtægter tillade, da er denne saakaldte Overdaad gavnlig, thi den giver andre Folk noget at fortjene. Ja et saadant Portrait er langt behageligere end nierens, der ikke engang selv nænner at nyde. Kages Luxus ikke velatiot, saa indbefattet Dedet et Vellevnet, som Pungen ei kan taale, som over Skrævet gaaer, og som Feil eller Last altid er skadelig for Samfund og Stat. Thi hvo der har 500 Rbd. at leve af, men fortærer 700 Rbd., kan temmelig nøie efter Søren Mathiasen beregne, naar han maa holde op at hø tale. Som med Familien, saa med Staten. Gees Huusfaderen at Kone og Børn give mere ud end han kan forhverve, indskrænket han klogelig Husets Forbrug. Gaaledes og Statsstyrerne. Thi det vilde vist have for Almeenvellet alt for farlige Følger, om han tillod Undersaatterne først ved Skade at blive kløge. Har et Land Ligevægt i Handel eller Overballance – i hvilket Tilfælde det dog var godt at lægge lidt tilside til at afhielpe Uheld med – kunde man vel tilstaae at Overdaad var ikke skadelig; men naar vi skal med Tusinde Menneskers Flid og Blæd i et heelt Aar, eller nogle Tusinde Fønder Korn tilkjøbe saameget Tyl, som paa en Maskerade rives itu, og derefter hos Udlændinger atter kjøbe Solv i dyre Domme, saa synes Brugen af denne for Menneskeliv og Menneskelykke nødvendige Artikel at være qvalificeret til Huusfaderens og Statsstyrernes Jndskrænkning, naar letsindige Ødelande formedelst Udgivter dertil siden intet havde at kjøbe det nødvendige varme Klædemon for Bor man tillade en Drukken at tylle saameget i sig, at han bliver rasende, dræber sig selv eller Andre, Hvi sættes en Afsindig Daarekisten? Passende Luxus. Med dette Tillæg vil man søge at betage Order det Ønde og formilde det. Men hvorledes forstaaes der anderledes end passende for Pungen, Naar A. giver et Maaltid paa 20 Retter og beværter med fem Slags Vine, og vel at mærke betaler selv Gjæstebuddet og dertil har Raad; hvad giør han da andet end lader Andre leve med sig Slagtere, Kokke, Viinhandlere, Og forbigaaer han Skrædere, Skomagere o. a. fl., saa maa dog altid Fortjenesten tilflyde disse fra Selskabets Side, derimod giver 10 Menneske et Smørrebrødsbal, som han lader sine Creditorer betale. Er denne Luxus gavnlig? (Fortsættes.)