Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-01-12
Vist er det, at man vanskelig vil finde et tragisk Konstproduct, hvori alle Lidenskaber kjæmpe i den Grad ødelæggende mod hinanden, indtil de naaden høieste Punct, hvor de ophæve sig selv, intet der midt i Lidenskabernes skarpeste Disharmonie efterlader et saa aldeles reent harmoniske Jndtryk det er Livet i sin brusende Giæring, som ei beroliges før i Døden. Lear er et stort Verdens Skuespil, hvor Skjæbnens Hiul ruller knusende hen over Slægterne, som i sin urokkelige Gang hæver den slette til en ufortient Høide, medens den grusom knuser den gode, der foragter hine Midler til at hæve sig. Fra den Side betragtet finder jeg Johnsons Følelse ligesaa sløv ved Laar, som ved Digterens øvrige Stykker, naar han forsikkrer, at han aldrig har kunne udholde at læse 5te Act af Lear, da det er en poetisk Uretfærdighed, at den gode Cordelig skal døe. Og burde Digteren vel anderledes, Han vilde i det Tilfælde selv gribe ind i det Skjæbnens Hjul, der ruller igiennem hans store Prodnet, og det, blet for at tilfredsstille en urigtig udstraheret Jdee, at Belønning bør her i Livet følge paa den Dydiges Handlinger. Hvad sætter saa fuldelig Kronen paa den arme Lears Lidelser, hvad afskiærer saa aldeles den sidste Traad, der endnu binder ham til Livet, efter at alle de andre paa den grusomste Maade ere som derrevne, end miste hende, hvis Eie skulde atter oprette hans forhen lidte Tab, Hvad vækker endelig Tilstuerens Medlidenhed mere, ryster hens Jndre dybere, end see den ulykkelige Olding synke, da hans sidste Stav er brudt, Saa endes Lea stor i sin Udgang, som i sit Udspring. Ved dette bliver han moden til sin Undergang, og just deri bestaaer det høieste Punct af hans Ulykker, at han river sin eneste Trøst med sig i den Afgrund, hvori han synker. Kon man, som jeg troer, kalde dette Stykke; de menneskelige Lidenskabers store Sørgespil, da kan heller intet halvt eller middelmaadigt fyldestgjøre, derfor staaer ogsaa i Shaksperes Værk alt i sin fulde Høide. Det er ikke nogen svag Blanding af Halvcharacterer, af godt og ondt, saaledes amalgameret, at det ophæver sig selv og dens Virkninger; her er det derfor den fuldendte Ondskab, hvis giftige Aande dræber alt levende omkring sig, der er intet af de smaa Uhæld, som smerte i første, glemmes i næste Nu; det er af de uendelige Ulykker, som snoe sig, liig en graadig Slange, om Menneskets Jndre, og fortærer ham; at han, som Leyr, synker fra sin høieste Spidse ned, giennem Vanvid, til Dyret. Hvad Fluer er for overgivne Drenge Er vi for Guderne; ihiel de slaa os For deres Moerskabs Skyld, siger Gloster (IV. 1.), en Betragtning, der re synes at være Hovedresultatet af hele Stykket. Disse Ord, forenet med Sørgespillets Gang, bragte Anm. paa den Jdee, at Shakspere anlagde det paa en ubøielig Skjæbnes Magt, som udtaler sig giennem det hele Stykke. Har Farmers vakkre Usse, om the learning of Sh. endog overbevist enhver om, at denne, i sin høieste Kunst, sande Naturdigter var saare lidet boglærd, at Philologerne blandt hans Commentatorer, som Warburton, Upton og flere, betydelig have skuffet sig, naar de troede at eget Studium af Originalerne i den classiske Litterater havde skaffer ham den Kundskab til græsk og romersk Videnskabelighed, som dog aabenbarligen viser sig i hans Værker, og at de alt paa hans Tid talrige Oversættelser af de Gamle, samt de gamle Novellister og Balladesangeres Citater vare hans eneste Kilder, saa viser dog alt, uanseet Maaden hvorpaa han fik det, at han ikke var ubekiendt med classisk Lærdom, og at han var fortrolig med Oldtidens Aand. Lad endog et Væsen, som Voltaire (Theatre Vol. XII. 180. 85 &c.) finde til sin inderlige Fryd Localiteter fra SysTid overførte i Julii Cæsars, saa behøves der dog kun liden Opmærksomhed, for at finde den sande Romerske Character mere udtrykt hos den gamle Engellænder, end hist hvor det ei er andet end en fransk Hofmand fra Louis quatorzes Tid, med Galanteriekaarde og Chapeaubas. Vi behøve ei engang at tage enkelte Stykker, som Comedy of Errors Sc., der ganske bygge paa romersk Grundlag, men lægge for os alle hans græske og romerske Stykker, for at see om Sh. ikke nøie kiendte hiin gamle Tid. Lad det end være sandt hvad F. Schlegel paastaaer (Athenæum Vol. 3. 84) at man i Digterens romerske Stykker mærker noget til Alderens Kulde, da mener jeg dog man kan tydeligt see af dem, at han kiendte baade dette og det græske Folk. Da dette er saaledes, troer Anm. ei at bedrage sig, naar han i Lear finder et Udtryk af den græske Tragvedies Fatum. Hvo læste Lear, og tænkte et paa Sopholis begge Odiper, især Tyrannus, det første blandt de antike, som Lear maaskee blandt de moderne. Et enkelt Feiltrin steder hist, som her, en heel Familie i de nendeligste Ulykker, et uforstandigt Skridt, hist tilsendt af Guderne, her fremstaaet af egen Daarskab, er det egentlige Udspring til alle følgende Uhæld, som ikke ende, for den hele Slægt er nedstyrtet i een og samme Afgrund. J begge Arbeider seer man en ubøielig haard Skiæbne forfølge den enkelte ulykkelige, som vel i Lear mere opstaaer ved Døttrenes enorme Ondskab, men hvori Lear selv dog har ligesaa liden Skyld, som Oedii de ham uafvidende tilstødende Uhæld. – J det enkelte derimod, og i Stykkets fremskridende Plan, synes Shakspeare, at have fulgt sin gamle Methode, at lægge en Ballade (stundom ogsaa en Novelle) til Grund. Denne Omstændighed, forbundet med det hensigtsløse i at skrive en let Ballede efter et fuldende Sørgespil, synes mig at bevise at den gamle Ballade King Leer and his three Danghters er skrevet før og ikke efter Tragvedien. Saa meget mere synes mig just denne at være Kilden, som den er den eneste, der nævner den Vanvittighed, hvori Lear tilsidst falder, og som begge Kronikeskriverne Holinshed og Gotfried af Monmouth ikke omtale, og den desuden, mere end disse, stemmer overeens med Shs. Stykke i Døttrenes enorme Grusomhed, og Maaden hvorpaa Lear døer. Undtager man med Percy (i Notizen foran den gamle Ballade i Reliques of ancient english Poetry) og adskillige af Commentatorerne til Laar, vil antage det ældre existerende Stykke til Grund lag for det nærværende; og det er meget rimeligt, at han i Lear gjorde som i Romeo og Julie. Saa liden Vægt lagde Sh. paa Nyhedens Jnteresse sin Skaberkraft vel bevidst, der af den raa fremlagte Steen mægtede at opstille et fuldende Kunstværk, chi his genius, like richest alchympChang'd all to beanty and to worthiness. Da imidlertid ovennævnte Ballade i ethvert Tilfælde staaer i nøie Forbindelse med Stykket, havde sikkert enhver Ynder af gammel engelsk Poeste ønsket, at læse den paa Dansk ved nærværende fortresselige Oversætter. Mere end i nogen anden Omstændighed vilman ved en saadan Oversattelse som nærværende, finde et kraftigt Beviis paa Tidernes Fremskriden, til det bedre. Den antyder, at ogsaa vi have brudt en Slavisk Slendrians sløve Lænker, og hæve os til en friere og mere ædel Anskuelse af sand Digtelunst. Nu formaa ogsaa vi, at betragte, i sit egentlige Grundvæsen denne Hiertets store Maler, der dybere end nogen anden giennemskuede den menneskelige Natur, som i sine store og ualmindelige Fremstillinger er saa uhyre, at adskillige Menneskealder, i det mindste en stor Deel af disse, ei kunde komme til Erkiendelsen deraf, fordi de ei formaaede at kaste Blikket over det Hele i hans Productioner, men lode sig forlede ved hans usædvanlige Enkeltheder, til at tro, at disse som ei laae inden for deres Sphære, som saa, maatte være urimelige Smagløsheder. Voldsom ruller Skovstrømmen i Vinterens Tid af Bierget, ustandselig hen mod sit Maal, det uendelige Hav, uden at bekymre sig om den gaaer giennem usædvanlige Veie, over den flittige Bøndes Agre og ødelægger alt hvad hans møisommelige Flid havde frembragt. En ukiendt Magt driver den rastløs hen, og endnu fiernt i de henløbende Aar sees dens store Vei. Hvo dadlede den, at den ei drog Kildens stille Gang, Denne var ikke tilstrækkelig at føre den hen til det store Maal, Naturen, den evig uudgrundelige satte den. Saa dadler Over gen Kiæmpens store Gang, hvis Bevægelser han hverken kan oversee eller efterligne. Saaledes staaer Shakspeare i Forhold til sine Miskiendere; en Skjebne som han deler med alt stort. Dette kan nedtrykkes og forfølges til en Tid, da ikke alle mægte at hæve sig til den høiere Standpunkt, hvorfra Digteren skuede de store Gestalter, som nu fremtræde i hans Digt, som, saa meget mere, maae være udsatte for Misforstaaelser, da en ondartet Menneskedeel helst vil nedværdige hvad de ei forstaae, men dog misunde for sin Storhed. Men skjøndt dette kan skee for en Stund, saa vil dog det sande Store til ingen Tid mangle Erkiendelse, men i lige Pragt vandre igjennem Seklernes Række. (Fortsættes.)