Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-02-06
Skibbruddet. Kl. 2, Søndag Morges, den 20de Novbr. raabte Manden ved Roret, at han saae Lys, og kunde tydeligen skielne Land. Vi løb alle paa Dækket, og hele Mandskabet erklærede eenstemmigen, at de baade kunde see Lyset, og Skroget af den brittiske Krydser, der førte det paa sin Mesantop Selv kunde jeg ikke see nogen Ting, der lignede et Skib, men Lyset faae jeg meget klart, og bad Capitain Hutton vogte sig derfor, da det muligen kunde være et falsk For *). Han gik da endnu engang op paa Dækket, ja selv op i Vanterne, for at faae Vished om at Lyset kom fra det drittiske Krigskib. Vinden var Sydost, og han raabte nu til Manden, ved Roret. John, stor lige efter Orlogsmandens Agterspeil; for jeg er nu vis paa, at jeg seer hans Master, og i Brevet fra mine Rhedere, som jeg modtog den Morgen vi seilede, staaer, skrevet, at han skal ligge 6 (engelske) Miil fra Skagens Ristl. Endnu kunde jeg ikke opdage noget Skib, skiøndt jeg seer meget langt, og paastod, at man endnu engang skulde høre Mandskabets Mening. Natten var forfærdelig kold: Skibsfolkene havde netop nylig eenstemmigen gientaget deres forrige Erklæring, noget fortrædelige 1) At den fornærmelige Mistanke, Forf kunde nær om at man, for at vildlede de fiendtlige Skibe, tændte falske Fyr ved Skagens Kyst, var ugrundet, oplyser han selv nedenfor, da det var Skagens Fyr, som den engelske Capitain ansaae for en Skibslygte. over at erfare min Vantro, da Skibet flødte paa Grund med skrækkeligt Brag, og som jeg troede, mistede alle sine Master, hvori jeg dog tog Feil. Vi forsøgte ethvert Middel til at faae Skibet af Grund, men forgieves; hver Bølge slog med frygtelig Magt mod Siderne og Bunden; og inden fem Minuter (lidt efter tre om Morgenen, var Cahytten fuld af Vand, og Pomperne tilstopvede. En rædsom Forvirring blandt Mandskabet paafulgte. Vi hørte Lyden af Skud fra Landet, som vi troede var Kanonskud; men vi erfarede siden, at det var Salver af Rister, som man havde foret af for at give os tilkiende, at manvilde giøre ethvert muligt Forsøg paa at redde os. Jeg søgte at fremkalde Rolighed og Fatning i hos Mandskabet, der hvert Øieblik ventede, at Skibet skulde sønderbrydes og hver Mand omkomme. En tydsk Skibsdreng begyndte at skrige og begræde sin Skjebne; men da jeg sagde ham, at jeg vilde kaste ham, og Enhver, fra hvem et eneste Klageord hørtes, overbord, blev han meere rolig. Dog varede det ikke længe, for han begyndte at straale, at nu var alting forbi, og bad i mig skyde ham en Kugle for Panden, hellere end at fordre, han skulde tie stille. Jeg kunde ikke andet end smile ved denne taabelige Begiering, og kaldte alle Mand sammen, for at høre en kort Bøn, da der nu ikke var andet at giøre for dem, end roligen at vente paa Daggryet, i Fald Braget kunde holde sammen saalænge. Virkningen, som Udøvelsen af denne religiøse Handling frembragte, var forhausende. Folkene fik Mod igien, ja havde endog den Aandsnærværelse at iføre sig deres bedste Klæder, og skine det Lidet af Penge, enhver havde, da de ikke ventede andet, end at blive plyndrede, dersom de Danske kunde naar Skibet. Dette vendte sig imidlerud lykkeligen, formodentlig høilende paa et andet Skibsvrag, saaledes, at det vendte Speilet imod Landet og Soven mod de brydende Bølger. Capitain Hus ton mistede for en stor Deel sin Samling, og blev meget forvirret; dog gjorde han Alt hvad jeg forlangte af ham. Jeg havde aldrig i mit Liv havt mere Fatning, og jeg havde hele Natten igiennem en stærk Anelse om, at vi om Morgenen, skulde blive reddede. Kl. 4 erklærede en af Mandskabet, at han faae Daglyset; jeg vilde ikke modsige ham, skiøndt jeg vidste, at det ikke kunde blive lyst for henimod 8. Snart efter fortalte den samme Mand, at han saae en Kaper ligge for Anker paa Luvartssiden, færdig til at tage os om Morgenen. Dette vilde have været en god Nyhed, om det havde været sandt; men uheldigviis var det ikke saa. Vi tilbragte 3 Timer i en skrækkelig Forventning, da Vinden, der snart aftog, snart tiltog, blæste bitterlig kold fra Sydost, og Skibet hvert Øieblik truede med at brydes i Stykker. Enhver Bølge brød sig over Skibet, og Masterne, vort eneste overblevne Haab, bragede ved ethvert Stød, som Skibet fik. Daggryet brød endelig frem, og den første klare Morgen, vi i adskillige Dage havde seet, paafulgte. Strandbredden blev nu opfyldt med Mennesker, og vi saae nogle Dragoner ride langs med denne, ledsagede af noget Fodfolk og en Feldtkanon. Det viste sig, at det var Skagens Fyr, som vi urigtigen havde anseet for Krigskibet. the Fury, og som havde gjort vor Ulykke. Vi vare en halv (engelsk, Miil fra Landet, midt iblandt skrækkelige Brændinger, en rasende Strøm og Levninger af strandede Skib. Vi helsede er Nødslag, skiøndt vi vare overbeviste om, at Folkene fra Landet ikke vilde vove paa at nærme sig os. Efter nogen Tids Forløb satte de en stærk Baad ud, men de bleve nødte til at søge Land igien saa hastigt, som muligt. J denne Tilstand, forbleve vi, næsten omkommende af Kulde, Sult og Tørst, til Kl. 4 om Eftermiddagen, henimod Solesæt. Jeg glemte at berette, at vor Cahylvar saa aldeles fyldt med Vand, at vi ikke vare i Stand til at redde hverken Brød, Viin eller andre Levnetsmidler, der ikke vare gandske fordærvede af Søvandet, og for at giøre vor Forfatning endnu mere ynkværdig, vare ogsaa vore Vandfade og Dækket sønderslagne, saa at vi ikke havde det allermindste til at opholde Livet med.