Corsaren, 1844-05-24
Jndlæg i Retten fra "Corsarens" Redacteur. Den Omstændighed, at "Corsaren" i Almindelighed beskyldes for Satire, og at Retten, naar den ikke tydelig kan see Satiren (med andre Ord: naar Satiren ikke tydelig er tilstede) søger gjennem Criminelkammeret at faae en Oplysning, som Publicum, fra hvis Standpunct Retten jo maa opfatte de for Publicum skrevne Ord, ikke erholder, bevæger mig til i al Respect for Retten at udvikle mine Tanker og Rigtigheden af en saadan imod mig anvendt Fremgangsmaade. At en Forfatter kun bør straffes for de Ord, han har sagt, og for den Tanke, han i dem har udtrykt, og ikke for den Tanke, der mulig kan findes at ligge i dem, er en Sætning, som ikke alene bestyrkes ved Lovens udtrykkelige Bud (at han skal dømmes efter den Mening, Ordene "nærmest og naturligst frembyder"), men følger ogsaa ligefrem af Fornuft og Billighed. Staten kan nemlig som objectiv Existens ikke ville indlade sig paa at dømme den subjective Tanke, men kun Tanken, forsaavidt den fremtræder i objectiv Form, kan altsaa kun ville indlade sig paa at straffe for den Skade, Forfatteren enten har opnaaet eller kunnet opnaae. Hvad kommer det overhovedet Staten ved, hvad en Forfatter eller enhver anden Borger har villet, men ikke kunnet? Villien maa altsaa være aldeles ligegyldig. Og hvorledes vil man gaae ind i en Forfatters Hjerte og see, hvad han virkelig har villet? Forsaavidt Retten nu søger at raade Bod paa denne sidste Mislighed ved at lade Forfatteren, personlig afhøre om Meningen af hans Ord, geraader den ind paa en Mislighed af ganske anden Natur. Jkke nok, at den anerkjender Forfatterens Strafløshed ved det samme Middel, hvorved den vil hidføre hans Straf ): den anerkjender, at den lovstridige Tanke ikke ligefrem ligger i Ordene, men først maa bringes derind - ikke nok hermed, siger jeg, men Retten bringer ogsaa Sagen bort fra Trykkefrihedens til Tænkefrihedens Gebeet. Det er nemlig ikke længere det trykte Ord selv, man behandler, det er Forfatterens hele Tankevirksomhed. Men, idet man saaledes sætter Tankens foreliggende udvortes Form som det Underordnede og søger den fjernere formodede Tanke, blive Ordene det reent Tilfældige, og næste Gang kan der ligesaa godt spørges: Hvad har De meent med et Smiil, den Gebærde o. s. v.? Men selv Stallet og Gebærden er underordnet, det er jo Tanken, der søges; man kan altsaa gaae endnu videre, og simpelt spørge: Hvad har De meent eller tænkt i det eller hiint Øieblik, eller i det eller hiint Aar, eller i hele Deres Liv? Om man nu ikke virkelig gaaer til disse Consequenser, saa er det dog ikke uvigtigt at betragte dem. I dem seer man nemlig den feillagtige Anskuelse fuldvoxen, som i den første Handling endnu laa skjult og som et Foster; den lille fellagtige Anskuelse voxer op med og gjennem Consequenserne, ligesom Snogeynglen voxede i og med den Pige, der engang havde inddrukket den i Mosevand. Men endnu skarpere fremtræder Sagens mislige Side, naar det ikke er Forfatteren selv, men Nedacteuren, der udspørges. Det Tilfælde hører nemlig aldeles ikke til de sjeldne, at en Forfatter har nedskrevet en almindelig Satire, eller blot noget Burlesk, som ikke sigter til noget Bestemt, og at Redacteuren optager den anonyme Forfatters Product i samme Mening. For Criminelkammeret spørges nu Redacteuren, om han ikke finder, at det eller hiint Vestemte kan være tilsigtet. Som et Lyn gaaer Rigtigheden af Criminelkammerdommerens bemærkning op for Redacteuren. Han siger: Jo. Hvis er nu den forbryderiske Tanke? Criminelkammerdommerens. Hvis er den uskyldige? Redacteurens. Hvor straffes? Redacteuren. At dette ikke alene hyppig kan indtræffe, men endog jevnlig er indtruffet, er et Factum, og det vil desuden være klart for Enhver, der betænker, hvor tilbøielig man er til at tillægge den en satirisk Hentydning ved ethvert Ord, som engang har faaet Ord : for at være satirisk, og hvor let saaledes en i sig selv betydningsløs Artikel, der kun i vore knappe Tider optages for at fylde ud, kan komme til Hæder og Værdighed ved absolut at skulle betyde Roget. Endelig maa jeg, før jeg gaaer ind paa nærværende Sags speciellere Jndhold, gjøre ovmærksom paa, at, ligesom en Vittighed taber i Værd ved at skulle forklares o: ved at trænge til Fortolkning, inden den forstaaes som Vittighed, saaledes taber den ogsaa, eller rettere: man lider Tab ved, at den forklares, i juridisk Henseende. Vittigheden er en forædlet Form, ved at denne Form afskrælles træder Tanken frem, men iført et grovere Gevandt. Man kunde f. Ex. godt sige en Vittighed om Kongen, der i sig selv var uskyldig, men ved at forklares i tørre Ord blev til Majestætsforbrydelse. Dersom man vil give mig Tilladelse dertil - thi det er i alt Fald et farligt Experiment - skal jeg producere saadanne Exempler.