Viborger Samler, 1787-12-03
Følgende er indsendt. Dom mig min Lasser, som ved trolig Granskning ser, Hvad Væsen er, og hvad Tilfældigt er paa Jorden Og hvad vil Støvets Børn udgiøre i Tingens Orden, Hvorvit vi ere Aand, hvorvit et syndigt Leer. Du seer, at Alt er Stort fra Gud til Ormen ned I Herrens vise Stat, at hver en Deel har Love, - Og bange hører Du, at usel Klygt tør vove, At dadle Himlen der, hvor Viisdom intet veed. Du veed, at Staters Stat blev til ved useet Gud, At Misvært, Jordskiælv, Kriig, og Fred og blide Dage Afvexle her, som han vor Gud vil dem fremdrage, At Jord og Himmel, er, og falder ved hans Bud. og Be Og utalt Aanders Hær med Legem Verdenen Maa Alviishedens Lov, og Almagts Vink adlyde, Algodheds Lov, som bod, fordi den vilde byde, At blive ved vor Gud vor Dyds, og Lykkens Ven. Og tilmed det du veed, at Himmel-Templen her, Blev bygt ved Guddoms Konst paa Viisdoms faste Klippe; At vor Forsigtighed Gud Haand ei skulle slippe, Men stige op ved den til Livets Boeliger. Og da indviedes vor Art til Lys og Fred, Og usel Støv blev sat til uforklarlig Ære; At det i Verdens Fald, skal Rigets Arving være. Og her er Tvilsmaal Krig med god Samvittighed. Men er det derfor sagt, at Himlent Viisdom ei, Udkaarer Siæle nu til meer end Ordens Gaver, Som i hiin Fordums Tid, da Vantroes frække Slaver Paa Faraonisk Viis, drev Spot med Sandheds Vei, Det Folk i jordisk Stat er lidet, som faaer see, Hvad Førsterne raadslaae i Løndoms=Kabinetter: Hvo seer da Reglerne, hvorefter Gud sig retter; Til Altings Bædste i sin Stats Bestyrelse? Her nævner jeg ei Dig: Du Viise, Sallige! Som ofte sang saa høit, saa født, saa stærk i Norden. Ei ham, den muntre Geist, som siden viiste Jorden, Hvad første Fædre brød mod saa Utallige. Ei ham, som lod Rasin i høie Toner slaae, Med philosophisk Konst paa Viisdoms gyldne Harpe, Og blandte Sandheds Viin med Sødt og med det Skarpe; For at opvække os til Himlen at opnaae. Men sig, Hvor lærte dog Young det Himmel-Sprog, Som drev Guddommens Ord saa dybt i bølligt Hierte, At det, ja smelter hen i Fryd og salig Smerte, Saa Saa til Guds Haand ved det Samvittigheden slog Mon vel Filosophie de Toner stemte an, Hvori han sang om Ting, som Sandserne ei fatte, Men Siælen høiere end Jndiens Rigdom skatte, Man Læsning og Natur saa høit det bringe kan? Og svære Fængsels Dør, Hvo brækkede dig opFor han sang hen med Fynd, hvor nær i Davids Toner, Om faldne Aanders Seir, ved Verdeners Forsoner. Hvo førte ham saa trygt - der op paa Høiens Top? Og lod ham derfra see hin overjordisk Stat, Hvor Majestæter selv nedbøiede tilbede, Den Herres Kiærlighed, som slukte Hævnens Heede. Og ved Alnaadens Lys fordrev vor Væers Nat? Ja hans Engle Sang, om ogsaa Engle kan Saa høit besynge ham, som hist saa ynksom døde O de Hvad føle de den Skræk for evig Brøde. Som rasede mod ham ald Verdens Overmand, Og Tankerne han sang! Bær de ei Vidne om, At Himlen Vidskabs Dyd i reene Siæle danner, Ja Evige, hvis var den Haand, det Lys, den Banner, Som ledte ham saa dybt ind i din Helligdom. Og ja, hvo holdt ham der, da han saa henrykt saae, Det Forhæng trukket op, som for prosetisk Øie, Saae an med hellig Skrak, Fordi det ei saae nøie, At Smertens Arvinger kan Hævd paa Troner faae Mon Derham viiste ham den Vei blant Himle-Hær, Hvor han fandt overalt den Guddoms klare Straale, Som deeler Lyset ud til alle Kloders Sole, Og ved sit Væsen er, hver Skabning ligenær Hvo styrkede hans Moed, da han saa veldig streed. Nod Baals frække Hær, og Mørkets glubske Kiæmper, hvo gav hans Sang den Fynd, som Satans Rasen demper. Naar Naar fældede een Han Krigshærers Vælde ned, Kan Filosofisk Viid, Natur, og hvad det er, Vi Svage bramme af, en Siæl saa høit ophæve, At Tænke=Kræfterne om Himlene kan svæve, Og overalt see Gud, skiønt Siælen boer i Leer. den 15 Novemb. 1787. S. S. Jndfald.