Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1785-12-24
Fortsættelse af Oversættelsen i No. 50. Glacon tillader, uden sin Æsculaps Tilladelse, ingen, hvo det endog maatte være, at komme ind i sit Kammer. Endnu mindre skal han paa andre Tider gaae til Sengs, staae op, gaae ud at spadsere, spise, drikke, fordøie, end paa de denne har anviset ham. Alting giver i denne smukke Boelig en sund og behagelig Luft. Ziraterne og Huusgeraadet ere indtagende, Haverne beqvemme, Brønderne behagelige, Lystskovenne prægtige, og sandeligen hans Bord er maadeligt, men alt er net og artigt. Lykkelige Glacon, Hvad mangler ham til et artigt og sundt Levnet i en saa delig Boelig? Kun een Ting bedrøver ham, og aarsager hans Sygdom - han er ikke evig - Denne Sorg for Evigheden er hans meeste Beskjæftigelse. Mennesket vil trænge ind i det Tilkommende, han opsøger der alt det, som kand skade hans Sundhed, Roe og Lykke, og lader ikke ubrugt nogen Forsigtighed, som kand afvende fra ham det, som ham synes at kunne frygte for. Men, det skrækkeligste, som han i dette Tilkommende agter paa, og hvorimod han ingen Forsigtighed bruger, er hans Livs Ende, som fælder hans Velfærds afgiørende Dom. Er da denne Verden, dette Mæsterstykke af Guds usynlige Herlighed, gjort kun til Bedste for denne liden Hob af Mennesker, som nu beboe den, eller som hidindtil have levet, i Ligning mod alle dem, som Gud kunde have skabt 2 Utallige Millioner af Menneskeer skal igien indtage den Plads, hvilken vore Forfædre have aftrædet os, og disse skal bringe os saa meget i Forglemmelse, at der ikke af os skal findes hverken Spor, Fodspor eller Erindring. Og hvad taber jeg da ved Døden, Jeg forlader en Familie, som ikke kand elske mig, siden jeg lever den til Byrde; Venner, som ville sørge lidet for mig, siden jeg er dem unyttig; Ære-Poster, hvorpaa jeg ingen Paastand kand giøre; en tvivlsom Lykke, som giør mig foragtelig; Mennesker, af hvilke den største Deel ingen Deel tager i min Ulykke. Jeg skal befries fra et Legeme, hvis slette Helbred dagligen foraarsager mig nye Smerter, hvilket, om jeg saa tør tale, holder min Siæl til lænket, og hvilket igiennem den halve Deel af mit Liv lader den sovende i Uvirksomhed. Ak! hvilken Fordeel vil jeg altsaa ikke have i Døden, dersom jeg ikke havde at frygte for Dommens Dag, paa hvilken Brugen af mine Dage skal undersøges. Hvorledes, min Ven! jeg har i Gaar forladt Dig ved Bordet i den bedste Helbred! Fuld af den Jld, hvormed Champagneren belivede dig, var du Sælskabets eneste Fornøielse. Du allene gjorde Giæsterne fornøiede med din muntre, Adfærd, med dine vidtige Tanker og afvexlende Sange. Aldrig ere ved et Giæstebud blevne iskienkede saa fulde Glas, som du uddrak: De bachanaliske Qvinder selv flettede med deres Hænder en Krone af Vedbende om dit Hoved; en hver ærede dig som Bachi fornemste Yndling, og kand jeg i Dag neppe kiende dig - Den paa din Pande boende Skræk giør dig mig ukiendelig. Dit skrækkelige Gestalt, dine fordreiede Øine, dit Raserie, giøre mig bange, og dersom jeg ikke endnu elskede dig; saa skulde jeg flye en saa skrækkelig Udsigt. Ak! jeg taler med dig, og du kiender mig ikke meere. Du kaster dig om i din Seng - Du sukker - Du vil fortvivle Du skal endeligen blive et Slagtoffer for dit uordentlige Levnet og for Døden. Jeg beklager dig! Din Ende er skrækkelig, Men ville Himmelen, at dine Uordens Staldbrødre, bragte i Skræk ved din Tilstand, bleve kloge nok til i Eftertiden at flye alt det, som kand sætte dem i en ligesaa elendig Tilstand. Heraf udkommer hver Løverdag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir, ved R. Geelmuyder,