Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-06-29
(Jndsendt.)¬ At Amtsraadet for Mariebo Amt i sin Tid besluttede at indgaae til Hs. Majestæt Kongen med et Andragende om det under 8de November f. A. udstædte Cancelli-Circulaires Ophævelse, har man længe vidst, og dette glædede naturligviis enhver frihedselskende Mand, her i Landet. Man har ogsaa vidst, at Hr. Procurator Aagaard paa Binitze var den, der proponerede saadant i Amtsraadet; men uagtet fuldstændig Offentliggjørelse af slige Sager var Noget, som man i vor Tid havde Grund til at vente, saa er der dog, forunderligt nok, hidtil ikke bekjendtgjort Noget om, hvorledes Hr. Aagaard havde motiveret sit Forslag, eller om, hvorledes Andragendet til Kongen blev affattet. Det pleier at hedde: at hvad som søger at skiule sig i Mørke, sjelden duer meget, saa meget er imidlertid vist, at Hemmeligholdelsen af fornævnte Sag ikke har givet Anledning til det allerbedste Omdømme, hverken om Hr. Aagaards Virksomhed som Amtsraads medlem, eller og Amtsraadets Færd. Dog, et saadant Omdømme, eller Rygte, kunde der naturligviis ikke tages synderlig Hensyn til; men da nu en Jndsender i Stifts tidenden Nr. 75 d. A. siger at være underrettet om, at Hr. Aagaard har foreslaaet, at Amtsraadet, næstefter at erklære, at Cancelli-Circulairet af 8de November ikke var nødvendigt, tillige skulde erklære, at Bønderne her i Stiftet ikke ønskede Arvefæste eller Selveiendom", saa tør man vel nok tro, at dette er Sandhed. Hvis saa er, da kan jeg ikke nægte, at det undrer mig overmaade meget. Den bekjendte jesuitiske Grundsætning: "at Hensigten helliger Midlet, er Hr. Aagaard vistnok altfor retsindet til at ville vedkjende sig; men fordi jeg troer dette, derfor er det at det undrer mig, at han kunde foreslaae en Erklæring, som fornævnte, efterdi jeg maa antage, at han har langt mere Kjendskab til Bøndernes virkelige Ønsker, end det af dette Forslag lader til, blot af den Kjendsgierning, der ikke er fremmed for ham, at allerede en god Deel Bønder ere blevne Arvefæstere paa Knuthenborg Gods, endskjøndt Vilkaarene just ikke der ere meget favorable. Jhvor lidet elsket end Cancelli-Circulairet var, maatte det dog vist hellere staaet ved Magt endnu en Tidlang, end søges skaffet bort ved Midler, der, efter min Formening, ligefrem prostituerede Bondestanden. Jeg vil ikke nægte, at der jo nok gives enkelte Bønder, der ikke bryde sig stort om at blive Selveiere eller Arvefæstere; men dette beviser ikke synderligt, ialtfald ere disse Enkelte vist mindst skikkede til at repræsentere Bondestanden; og naar det kun oftere skeer, at voxne Børn maa vige Fødegaarden, for at gjøre Plads for en Forvalters Ven eller Familie, ville vel ogsaa saadanne Enkelte faae Øinene op for hvad der tjener til deres eget sande Gavn. Jeg anseer desuden et saadant Argument, som berørte Erklæring, for at være af den Beskaffenhed, at det ikke burde været anvendt for den Paastand, at Cancelli-Circulairet ikke var nødvendigt medmindre ellers Hr. Aagaard antager, at Hs. Majestæt Kongen anseer et levende Ønske hos Bondestanden om Selveiendoms Fremme for at være skadeligt for Samfundets Fred og Orden; men dette kan jeg dog ingenlunde troe at være Tilfældet. Hvorvidt det, hvad et Amtsraad, og særlig Amtmanden, (det være sig i dette Stift eller et andet), har udtalt, er Sandhed, eller ei, nemlig: "at Fæstebønderne ikke ville opofre meget for at ombytte Livs fæste med Arvefæste eller Selveiendom", beroer naturligviis paa, hvad der skal forstaaes ved Ordet meget. Jeg troer rigtignok ikke, at Fæstebønderne, idetmindste ikke dem her i Stiftet, ville give saa meget for denne Ombytning af Forhold, at de derved lige med Et vilde være hjemfaldne Fattigvæsenet til Forsorg; de ville heller ikke sætte Friheden paa Spil – de ville ikke blive Oprørere, de ville ikke vove Liv og Sallighed derfor, med andre Ord: de erkjende, at man kan kjøbe Guld for dyrt; – men jeg troer, og har Grund til at tro, at de ville give saameget for at ombytte Livsfæste med Selveiendom eller Arvefæste, som de antage at der med billighed kan fordres af dem, som for Tiden værende Fæstere af Gaarde eller Huse; eller rettere: de ønske Selveiendom eller Arvefæste paa saadanne Betingelser, som de troe at kunne opfylde Enhver Fæstebonde eller Huusmand her paa Lolland, der deeler denne min Anskuelse, som ønsker at Frugten af hans Bestræbelser maa komme hans Familie tilgode efter hans Død, og som ikke er reent ligegyldig for Almeenvellets Fremme, opfordrer jeg herved til at underskrive en saadan Erklæring, som den i fornævnte Nr. af Stiftstid, foreslaaede, der vil blive henlagt til Underskrivt i 8 Dage hos Hr. Procurator Larsen i Mariebo, fra Torsdagen den 2den Juli at regne, og som derefter vil blive tilstillet Hr. Stænderdeputeret Sidenius paa Falster. - Paa samme Sted og til samme Tid vil, saavidt jeg veed, blive henlagt nogle Petitioner til Stænderne af særdeles Vigtighed for Bondestanden, som saaledes Enhver, der ønsker det, kan gjøre sig bekjendt med og underskrive Sæddinge, den 28de Juni 1846. H. Olesen.