Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-09-18
Mod den længe saa yndede Udstykning eller Parcellering af Godser drager man nu mægtigen til Feldts, ligesom der heller ikke endnu mangler Talsmænd for dette System. En nævnt Forfatter har i et eget lidet Skrift (Bemerkungen uber das Zerschlagen der Bauerne und d. grossern Landgater &c. 1819) endog søgt at bevise Skadeligheden af Parcellering, og troet at finde den deri, at ved Grundeiendommes alt for store Fordeling, have Eierne alt for ringe Capital til at drive deres Avling med Nytte, Held og Fremgang, at det ingenlunde er sandt, at Jorderne, deelte i mindre Lodder, give en rigere Høst, men at tvertimod Erfaringen beviser det Modsatte, at en liden Eiendom kun bidrager til Landmandens Forarmelse og gjør ham afhængig af Aagerkarle, Skriftets Recensent i Leipz. Literat Zeitung for Juli 1821, vil vel ikke nægte, at Parcelleringen kan være forbunden med adskillige af de skadelige Følger, Forf. anfører, men vil forden Aarsags Skyld dog ikke erklære sig mod Parcelleringen. Har den større Godseier, siger han, større Drivtscapital end Eieren af en liden Jordlod, saa behøver ogsaa hiin en langt betydeligere Capital, og den mindre Eiers Flid kan letteligen erstatte, hvad han mangler i Capital. At den store Godseier ligesaa godt er udsat for Forarmelse som den mindre, derom kan der ikke være noget Spørgsmaal. Hver Ulykke, der tilstøder ham, rammer ham saa meget stærkere, og har den eengang rammet ham, saa kan han vanskeligere komme sig end den mindre Grundeier. (Exempler nok herpaa have vi i de sidste Tider havt i Danmark, hvor de største Godseiere gik snarest til Grunde, og det netop fordi de vare de største.) Forøger den mindre Grundeier Jndkomsten af sine Jorder ved en bedre Dyrkning, saa fortjener han snarere Begunstigelse end Jndskrænkning. Den store Godseiers Capital er egentligen en paa den almindelige Velstands Bekostning, altsaa antioeconomisk, erhvervet Capital, og for dens Vedligeholdelses Skyld lade Parcelleringer sig ingensinde misbillige. Rigtigheden af begge disse Forfatteres Grundsætninger beroer alt for meget paa locale Omstændigheder til at man ubetinget kan give den ene eller den anden Ret. befinder et Land sig i en saadan Tilstand, at mange af dets Jorder ligge uopdyrkede og trænge til arbeidende Hænder, saa er der, saafremt dets Velstandskilder, ei ere udtømte, ingen Tvivl om, at Udstykningen af store Godser, der ere i Enkeltes Hænder, maa være gavnlig for et saadant Lands Cultur; det er derfor ogsaa at Danmark, i den Forfatning, det befandt sig før Krigen, vandt meget i Velstand ved Parcelleringssystemmet, og der blev altid endnu store Godser nok tilbage. Vor Kornavl var aldrig kommen til den Høide, hvorpaa den nu staaer, dersom Udstykningen, i Forening med Stavnsbaandets Løsning, ikke havde fundet Sted. Men en ganske anden Sag er det i den Stilling, hvori Landet nu befinder sig. Der synes ikke at være nogen Tvivl om, at Jorden nu er saa meget dyrket, som Sædevarenes Afsætning og Prisernes Lavhed tillade. En større Dyrkning vilde kun befordre Overbefolkning, og denne igjen Fattigdommen. Den Bondekarl, der i denne Tid bo sætter sig, og begynder med en liden Jordlods Dyrkning, uden Capital, har, efter Sandsynlighed, om ti Aar fem til sex Børn, og en Familie af otte Personer kan han med sin Lod ikke føde. Vi ville antage, at han dyrker 50 Tønder Land, hvorved Staten kunde vinde 50 Rbd. om Aaret, saalænge han saae sig istand til at drive Avling; saa er den udsat for, i Tilfælde af at han forarmes, ikke allene at faae en heel Familie at forsørge, istedetfor at den, saalænge han endnu var Tjenestekarl, var fri for en saadan Byrde, men tillige for alle de andre skadelige Virkninger, der følge af Fattigdom. Vist nok er det Communerne, som saadanne Byrder falde til Last, men hvor skulle disse tilsidst kunne udholde samme? Naar man betænker, at en eneste Delinqvents Befordring fra den ene Kant af Landet til den anden, for at skaffe en eller anden Oplysning, kan koste 20 Rbd., saa skjønnes let, hvor byrdefuld den moralske Fordærvelse, der er en nødvendig følge af overhaandtagende Fattigdom og Mangel paa Arbeide ved Overbefolkning, ogsaa i peenniær Henseende, kan blive for Communerne. En Mand svarede engang en Betlerske, med et Barn paa hver Arm og et ved Haanden, der, beraabende sig paa sine Børn, bad ham om en Almisse - hvorledes, J ville avle Børn, og jeg skal føde dem De Tilstedeværende erklærede vel dette Svar for umenneskeligt, men betragter man Sagen i sit rette Lys, saa havde Manden dog ikke saa aldeles Uret. Hvorfor skal enhver Tigger, der faaer de Jndfald, at sætte Børn ind i Verden, han ikke kan føde, være berettiget til paa denne Maade at paalægge den arbeidsomme og vindskibelige Mand en Contribution? Vist nok kræver Menneskeligheden, at sørge for de hielpeløse, uskyldige og spær de Udle, naar de eengang ere til, men saavidt det staaer i Statens Magt at forebygge deres Tilblivelse, naar de, der give dem Tilværelse, ikke ere istand til at ernære dem, synes dog at være Pligt. Hvad er haardere, enten at forbyde den, der ikke har Udsigt til andet end Bettelstaven, at gifte sig, eller at fratage den Vindskibelige sit Klædebon eller Bohave, naar han ikke seer sig i stand til at udrede Bidraget til Betlerfamiliens Ophold Lauge, der af den forhenværende Vestphalske Regjering for adskillige Aar siden bleve ophævede, ere i det Weimarske nyligen igjen oprettede, og det endog med det Tillæg, "at stor Sikkerhed i Næring, høist muelig Fuldkommelse og Uddannelse, af Kundskaber blandt Professionisterne, Haandværkernes større Fuldkommenhed, ere de Fordele, men lover sig af Laugsvæsenet." (For nogle Aar siden lovede man sig alt dette netop af dets Ophævelse og Langsfriheden!) Men besynderligst er det, at i det samme Land, hvor man uophørligen skriver og taler om Folke= og Borgerfrihed, der vil man ophielpe Alting i Næringsvæsenet ved Tvang. Ogsaa i Henseende til Jndførslen af udenlandske Varer, hører nu Tvangssystemet til det meest at traaede og yndede. Blandt de mange Forfattere, der have anraabt Tydsklands Fyrster med Begjeringer om Prohibitivsystemmets Jndførelse, er en vis F. Miller, der, i hans "Ord, der bør lægget paa Hjerte af tydske Fyrster og Nationer, i Henseende til den fædrenelandske Handels sørgelige Forfatning, og Nødvendigheden af en hurtig Hielp, søger den tydske Velstands Fiende, for saavidt Velstand beroer paa Handel, i Engellændernes og Franskmændenes industrielle og commercielle Drivtighed, i Tilladelsen, som de have, at bringe deres Varer til Torv i Tydskland, og i dette Lands passive Handelsballance, der af C. Weber i Gera, beregnes til 366 Mill. aarligen. De Midler, han foreslaaer mod dette Onde, ere de sædvanligen paaberaabte: Forbud mod udenlandske Varers Jndførelse, det vil sige, saadanne Varer, som man kan frembringe i Tydskland, eller hvad der er det samme, at paalægge dem saa høje Toldafgivter, at det maa blive yderst vanskeligt, om ikke aldeles umueligt, at indføre dem. Han gaaer endog saavidt i sin patriotiske Paroxysmus, at han erklærer Udførslen af hvert Pund tydsk raae Uld, for et Tyverie, der udøves mod alle Tydske, som med sunde Hænder og god Villie til Arbeide, nødsages til at gaae ledige, – en Paastand, der vilde berettige Spanien til at sige, at hvert spansk Faar eller Merino, der gik til Sachsen og Preussen, er et Tyverie, der udøvedes mod alle Spaniere, som med sunde Hænder og god Villie til Arbeide forgjeves ønskede selv at væve Klæde af deres Uld. En Rec. henviser hiint Skrifts Forfatter til det, som Kong Henrik IV. ved en lignende Leilighed sagde til Sully: "Det er en viis Jndretning af Forsynet, som har villet at alle Jordens Folkeslag skulle være bundne til hverandre ved fælles Fornødenheder; at eet Land skal være istand til at levere een Ting, og et andet en anden udelukkende fremfor alle de andre. Det er en afgjort Sandhed, at det ene Folk trænger, som det ene Menneske til det andet, og intet er urimeligere end den Tanke, at ville fremme en Stats Velstand ved at trælbinde Handels og Næringsfrihed. Opmuntring fortjener den indenlandske Konstflid unægteligen, men kan den ikke ophielpes uden ved evige Forbud- og Tvangs systemer, saa vil den dog, al anvendt Konst naa tet, tidligen eller sildigen, synke af sig selv. Der maa altid være en Aarsag til den større Søgning, som det Udenlandske har fremfor det Jndenlandske. Ligger denne Aarsag, som sædvanligen er Tilfældet, i lettere Priser, eller bedre og skjønnere Arbeide, saa maa den indenlandske Fabricant og Professionist selv stræbe at bortrydde den, naturligviis ved at levere de indenlandske Varer i det mindste ligesaa gode og billige, som de udenlandske. Kan han ikke hielpes uden ved det Slags Patriotisme, der lader sig nøie med det indenlandske Slette, blot fordi det er indenlandsk, og ved den Tvang, som Regjeringen paalægger den udenlandske bedre og billigere Production, saa vil denne Hielp vel ophielpe Fabrikerne, men paa Samfundets og al Concurrences Bekostning. Man tilskriver i Almindelighed Fabrikernes Hiven Almeenhedens Mangel paa patriotisk Følelse, ofte kan denne Paastand vel være grundet, fordi en Manufactur artikel, ligesom en Prophet, intetsteds gielder mindre end i dens eget Fædreneland. Men man gaaer stundom ogsaa alt for vidt i denne Paastand. Vi have adskillige Exempler paa, at Almeenheden ikke er utilbøielig til at foretrække det Jndenlandske for det Udenlandske, naar den finder sin Regning derved. Hvor almindelig er ikke de her i Staden forfærdigede Tvisttøier blevne, og hvor hurtigen fortrængte de ikke de udenlandske, uagtet hine dog er dyrere end disse. Hvor meget dansk Klæde afsættes der ikke, og hvor ganske kunde det ikke fortrænge det udenlandske, dersom alle vore Fabricanter kunde give det samme Appretur som det udenlandske? Hvor meget søges ikke nu dansk Peberrod og dansk Sennep, danske Hatte og Uhre, dansk Snedkerarbeide, Fordommen for det Udenlandske er altsaa ikke saa stor, som mange ville overtale os til at troe. Lagde alle vore Professionister saa stor Vind paa at forbedre deres Arbeide, som Snedkerne, Guldsmeddene, Hattemagerne &c., saa vilde de udenlandske Artikler, nok, uden Udførselsforbud, blive borte af sig selv. Det kan ikke nægtes, at baade Engelland, Frankrig og Sverrig have indrørt Prohibilipsystemet; men deels er det endnu ikke bevist, om disse Landes Fabriker ei vilde staae sig lige saa godt som nu, om dette System ei blev fulgt der, deels er det for Lande som Engelland og Frankrig, hvor Konstfliden har naaet en saa høi Grad af Fuldkommenhed, heller ikke synderlig skadelig for Concurrencen. Men i det Øieblik, de tydske Fabriker kunde levere deres Varer til lettere Priis end de engelske og franske, saa er der ingen Tvivl om, at ogsaa de tydske Varer, trods Prohibitivsystemet, vilde liste sig ind i Engelland og Frankrig, og fortrænge disses Fabricater. J Engelland selv er man desuden ikke enig om Prohibitivsystemets Nytte. Forf. til et i dette Land i forrige Aar udkommet Skrift, om den udenlandske Kornhandels Jndflydelse paa Nationalvelstandens Frembringelse og Fordeling, R. Torrens, siger: Under Krigen havde de engelske Manufacturister og Kjøbmænd Monopol paa Verdenshandelen, og solgte Alting til de høieste Priser. Disse Forhold ere ikke mere. J alle europæiske Sølande fremtræde Medbeilere imod os, og vore Manufacturister maa enten sælge til lettere Priis, eller og blive borte fra Markederne Man seer heraf, at Engellændere selv antage Prisernes Lethed som den første Betingelse for Manufacturernes Ophielpning og Flor. Hidtil have Britterne endog med Opoffrelse søgt at sælge til billigere Kjøb end andre Nationer. Men i Tiden og ligesom andre Landes Konstflid og Arbeidsomhed stiger, vil dette Middel tabe sin Kraft. Omsider vil, i samme Grad som den konstige Penge overflødighed forsvinder, og Menneskene paa den ene Side nødes til Tarvelighed og paa den anden til Arbeidsomhed, den udenlandske Jndustrie fortrænges af sig selv. - Jøvrigt er Klagen over Handelstandsning og Næringsveienes Aftagelse, eenslydende lige fra China til Vardshuus. De chinesiske Kjøbmænd i Canton vare sjelden i den senere Tid saa velholdne ved deres Handel med Fremmede, som ved det danske Chinaskib Christianshavns Ankomst der i forrige Aar. De kunne nok afsætte deres Varer, og den Gang laae der 44 engelske og americanske Skibe, som gjorde Jndkjøb, men ikke mod klingende Piastre, som vi Danske, men mod Varer, og af Varer, har man i China, som allevegne, Forraad nok. Den klingende Mynt savnes overalt. - Den nuværende Standsning i Handel og Næringsveie er de naturlige Efterver af 26 Aars uafbrudt Krig og et ulykkeligt Papirsystem. Den er saa almindelig, som Krigen var det. Jkke Pengemangelen allene, som man klager saa meget over, men Mis tilliden, der giør, at Folk heller ville sætte deres Penge i Statspapirer, der kun svare 5 a 6 PC., end i industrielle Foretagender og Handel, Jndskrænkningssystemet, der er med lige Yderlighed fulgt oven paa Ødselhedssystemet; Omstyrtningen af Huse, der have sat mange Tusinde i Virksomhed, kort, den fuldkomne Ulyst til at virke, fordi, under forvildede Tidsomstændigheder, Virksomheden er bleven lønnet med Ruin, medens Uvirksomhed lykkeligen er gjennemgaaet de farligste Catastropher disse ere omtrent Hovedaarsagen til den nu saa almindelige Dødstilhed i al Handel og Vandel. (Fortsættes.)