Jyllandsposten, 1840-03-17
(Slutning. See d. Bl. Nr. 8.) Qvad angaaer hans Embedsdygtighed, da troer jeg, man meget bør agte paa, hvordan Sagerne stode medens Almueskolevæsenet fik sin nærværende Form. Det er vitterligt for hver Mand, at det var kun maadeligt, alle Børn, der havde sund Forstand, skulde confirmeres, men Mange af dem ere endnu levende Beviser paa, hvordan de bleve det. Det var altsaa en paatrængende Nødvendighed, at der skeete Forandring; men Krigens Dæmon svang sine sorte Vinger over Europa, og med Freden var tillige Velstanden flygtet bort Nu var det vel ikke en ringe Opgave for Regjeringen, at skaffe den meest skikkede og mindst kostbare Underviisning tilveie; her var en stærk Jis at bryde; paa den ene Side havde man med en raa Masse at gjøre, der aldeles ikke erkjendte Hensigtens Vigtighed, og paa den anden var det Spørgsmaalet, hvem der med meest Virkning i trange Kaar kunde sendes hen at grundlægge Almuens Oplysning. Da var det, vistnok efter nøie Gransken og modent Overlæg, at vor - nu høisalige – vise og allernaadigste Konge besluttede og udførte, hvad skeet er, og Gud være lovet, Resultatet har ikke vidnet imod ham. Vel skulle vi ydmygt tilstaae, at der findes mange og store Ufuldkommenheder, men jeg vil stedse – skal end en ublid Skumring svæve over mit Livs Aften, som over dets Middag - agte det for en Glæde at have været, om og kun en svag, Arbeider i den ikke ringe Høst, Naar den ærede Forfatter anfører den for Oplysningen varmtfølende og virksomme Kammerraad Drewsens Ord i Stændersalen, om det Ønskelige i "at Skolelæreren maatte kunne hæve sig høit over Bondestanden, og staae ret langt fra den i Kundskaber, da skal jeg ikke sige, om den Deputerede har meent, at den Bondefødte var mindre skikket til Skolelærer, hvilket Begreb det synes Forfatteren vil udlede deraf, men i Slutningen af Artiklen vil han ikke have dem af Bondestanden udelukkede, der have Anlæg og Dygtighed. Af disse Yttringer har jeg tænkt mig Forfatterens Mening saa, at der paa Seminarierne ere optagne Nogle, som mangle Anlæg, og at den Dannelse, der bliver de Bedre til Deel, ikke er tilstrækkelig. Jeg troer ikke, det er uden Grund naar der menes, at Valget af Elever til Seminarierne ikke altid var heldigt, der blev maaskee ikke seet saa nøie til, fordi man havde Mangel, ligesom mangen Bondesøn i Krigens Tid gik derind, vel mindre af Lyst til Faget, end af Higen efter at slippe en besværlig Militairtjeneste; og hvorvidt man nu er mere nøieregnende skal jeg ikke sige, skjøndt jeg troer, man gjorde vel i at være det. Derimod er jeg ikke nær saa overbeviist om, at Seminariet ei kan give tilstrækkelig Underviisning; rigtignok har Biskop Faber for kort siden opkastet det Spørgsmaal, om Seminarierne præstere, hvad de kunne? og dersom dette er Forfatterens Mening, da er jeg enig med ham; thi hvilken Jndretning trænger ikke til at blive fuldkomnere, om Tiderne end ikke forandrede dem, end sige under saa afvexlende Perioder, som nærværende Generation er Vidne til. Men skulde det derimod menes, at Jndretningen i sin Grund ikke svarer til Hensigten, saa formaaer jeg ikke at indsee dette. Den Person, der har Lyst og Anlæg til Faget – jeg siger med Flid Anlæg, fordi der ikke udfordres saa lidet naturligt Egent hos Skolelæreren, t. Ex. Talegave, Syngegave og en vis Færdighed i at sætte sig ind i Børnenes Sphære - og agter at indlade sig derpaa, har jo og i Almindelighed ved sin Jndtrædelse, sammetider ikke saa ganske lidet, Forraad af Kundskaber, idetmindste kunne Seminarierne vist gjerne sørge for at de haves. Seer man dernæst hen paa Alderen, omtrent 18 Aar, da er det nok utvivlsomt, at der ere Kræfter tilstede, hvilke, under hensigtsmæssig Behandling i tre Aar, give et langt anderledes Resultat, end det, der i det tolvte eller fjortende Aar lader sig udbringe, saa meget mere som der jo ikke anvendes synderlig Tid paa andre Sprog. Har nu Seminaristen, efter sin Udgang fra Stiftelsen, Evne og Leilighed til at udvide sin Synskreds, hvilket jeg troer i det Væsentlige han hidtil har savnet, af Mangel paa Formue, saa har jeg den Formening, at Jndretningen i sit Grundlag er hensigtsmæssig. Han kan efter den betegnede Plan hæve sig langt over Bondestanden, samt være Staten nyttig som Opdrager og Veileder, og jeg seer ingen synderlig Hensigt i videre, thi Skolelæreren skal ikke danne Videnskabsmænd, han skal danne oplyste og sædelige Borgere, derom have jo Pædagogerne længe været enige. Hvad Forf. mener ved det Erfaringens Vidnesbyrd, han omtaler, begriber jeg ikke. Har man nogen tabellarisk Oversigt over hvad Seminarister, fremgaaede af forskjellige Stænder, have virket? – Vil man spørge, hvorfor ikke bedre Frugter allerede have viist sig, saa troer jeg, der især maae sees hen til de hæmmende Aarsager. Med den nye Skoleanordning var Tingen reguleret, men ikke udført, og Kræfterne vare ikke tilstede; der ere endnu ei faa Steder Skolelærere, som ikke have nydt hensigtsmæssig Dannelse, ogsaa varede det vel temmelig længe, for Jndretningen nød fra alle Sider ønskelig Understøttelse, ligesom der vel og af før omtalte Grunde kan, blandt selve Seminaristerne, have været et forholdsmæssigt stort Antal mindre Lysthavende. Men blandt alle Hindringer har den største nok viist sig i den Reaction, der i det Hele fra Almuens Side, især i Begyndelsen, viiste sig mod det forbedrede Skolevæsen; kunde man have givet de Paagieldende Underviisning, før man forlangte Bekostningen, da vilde Sagen havt et andet Udseende, men man maatte gjøre det Omvendte, og det var ilde. Nu derimod ere, saa haaber jeg, de haarde Nødder knækkede, Skolen bliver Almuen mere og meere kjær, den ansees nu ikke for en Bussemand med Riis og Tamp, men snarere for et Palladium, der værner om Uskyld, og sikkrer mod Uvidenhed og Ondskab; og Jntet skal glæde mig meere, end om jeg maatte see det glade Haab gaae i Opfyldelse, at den næste Slægt af Lærere høstede rig Velsignelse af den Møie og Miskjendelse, der er bleven den nærværende til Deel.