Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-07-01
For omtrent et Aar siden omtalte vi en Natur fanger, den jydske Bondekarl Christen Andersen, Thyregod, der, Søn af en fattig Huusmand, siden sit 10de Aar havde tjent paa Landet for sit Brød, tildeels som Faarehyrde, og dog bevaret sin skjønne Naturgave, en dyb poetisk Aare, saa frisk og uforstyrret, at hans Sange, da de endelig, idet han kaldtes fra sit ubemærkede Liv paa Heden og bag Ploven, for at gaae i Kongens Tjeneste", kom til at lyde for andre Øren og i mere udbredte Kredse, vakte Opmærksomhed ved den Varme og Inderlighed, det aabne Øie for hvad der er skjønt i Naturen og i Livet, som aabenbarede sig i dem. Vi meddeelte en af disse Sange, og udtalte det Ønske, at Sangeren maatte i Hovedstaden, hvor han skulde gjennemgaae Exerceerskolen, finde Understøttelse til at vandre den Vei, hvortil Naturen syntes at have givet ham et umiskjendeligt Kald. Det glæder os derfor inderligt at kunne berette, at Christen Thyregod, efter i et Aar at have haandteret Musketten, endelig har seet sig istand til at bytte denne med Bogen, idet Hs. Majestæt Kongen har kaldet ham for sig, og, efter paa en mild og opmuntrende Maade at have talt med ham om, hvad der med Hensyn til hans Alder (han er alt 23 Aar) og øvrige Forhold vilde være ham det Tjenligste, har tilsagt ham sin Understøttelse til at opholde sig og tage Examen ved Seminariet i det af ham besungne Jellinge, der ligger i hans Fødeegn, i Nærheden af hans endnu levende gamle Moders Opholdsted, og hvor han i disse Dage er indtruffen og har afgivet sine Anbefalinger til Lærerne, der sikkert ville gjøre Alt for at fremme en sund Udvikling af det rige Liv, der rører sig bag den fattige Huusmandssøns endnu ukunstlede, for(L. F. Av.) dringsløse Væsen og Ydre. Oppe i det Land, som vi kalde Himmelland, fordi det synes at grændse mod Himlen, og i Nærheden af Ribe, boer en Kone, hvis Huus daglig besøges af Mennesker i Snesetal, der her søge Lise for al jordisk Bræk og Meen. Hendes Navn veed jeg ei at nævne, og kan gjøre Eed paa, aldrig at have hørt det, skjøndt over 100 Personer i min Egn have consuleret hende, og ere enten helbredede eller døde; thi det er med hendes Navn som med Keiserens i Japan, om hvem vor Degn siger, at hans Navn aldrig tør nævnes, medens han lever. Man siger blot den kloge Kone. - Jeg har været hos den kloge Kone, siger Pigen, der har Moersot, Konen, der ei kan faae Smør, Manden, hvis Hest har Krop, og Barnet, der er lovgroet, og disse Ord indbefatte Alt, hvad Menneske=Kunst formaaer, for at faae sit Helbred igjen. Denne Kone har deelt Landet i to stridende Partier, Orthodoxe og Heterodoxe, og medens det første sætter hende over Æskulap og Sybille, og vil endog, at man kan føle Lindring ved at tale med hende, paastaaer det andet, at hendes Kunst bestaaer deri, at hun har 90 Sygdomme paa Sedler i en Pose og 90 Recepter i en anden. Naar hun har hørt en Patient beskrive sin Sygdom, saa ryster hun Poserne og lader nu en Guds Dom afgjøre baade Sygdommen og Lægemidlet. Det er imidlertid rene Fjender af Lægekunsten, der sige dette. En af mine Bymænd søgte forleden til hende for en Hest, der var forgjort, han fik noget Pulver, der skulde sættes paa Brændeviin og graves i Jorden i 3 Døgn. Hesten døde rigtignok, men Krammeriet hørte op. En Anden søgte Raad for et Barn, der havde Utingen; det skulde tre Aftener stiltiende drages igjennem en Græstørv, efter Solens Nedgang, det kom sig strax, og døde nogen Tid efter. Min Nabo leed i lang Tid af Rheumatisme eller saadant Noget, og søgte Hjælp hos hende. Han skulde smo res med en Salve af Solebeeg fra tre Veirmøller og Fedtet af en Myg, og han kom sig ogsaa (Thst. A.)J Heilsminde, en Viig af Lillebelt, er der sporet Sygdom blandt Aalene. Man finder mange døde opkastede paa Strandbredden. Sygdommen viser sig ved Betændelse i Jndvoldene og blaae Pletter paa Kroppen. Sandsynlig er dette Tilfælde en Følge af den stærke Varme. (Dv.)