Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1814-11-05
Norges Riges Repræsentantere samledes efter Kongelig Kundgjørelse, grundet paa den paa Most afsluttede Convension. Af denne vidste de Hovedgjenstanden for Stortingets Forhandlinger Af Landets Tilstand i det Hele var mislig, og at dets Stridskræfter, ved den sluttede Vaabenstilstand, vare meget svækkede, var dem bekjendte for de droge fra deres Hjemstavn; men som Normænd mistvivlede de ikke om, at dersom en hæderlig Fred ei kunde opnaaes, de jo skulde finde Midler til at hævde Landets Ære og Frihed under den Konge, som Norges Mænd havde kaaret og tilsvaret Troskab. Kong Christian Frederiks Sygdom, der saa længe havde ængsket det troe norsk Folk, vedvarede tildeels endnu. Kongen kunde ei selv aabne Stortinget. Af den Tale, Allerhøistsamme ved Statsraadet lod oplæse i Stortinget, erfaredes, foruden Rigets mislige indvortes Forfatning, den sørgelige Vished, at ingen Hjælp for Norge kunde ventes fra Europas mægtige Stater; men at disse stedste vedbleve deres Forbund med Sverrig, - og at vor elskede Konge, med den samme Kjærlighed for det norske Folk, der bestemte ham til at sætte sig i Spidsen for Folket, havde bragt. samme det store Offer, at forbinde sig til at nedlægge Kronen, da dette var den eneste Betingelse, under hvilken der kunde opnaaes den Vaabenstilstand, som var nødvendig for Armeen og en stor Deel af Landets Frelse. Kongen udfærdigede den følgende Dag den Act, hvorved Allerhøistsamme, for sig og Afkom nedlægger Norges Krone uden al Forbeholdenhed; - hvorefter Hans Majestæt samme Aften afreiste Norges Frihed, Hæder og Selvstændighed var det Maal, Storthinget havde at arbeide til Om dette Maal kunde naaes ved fornyet Kamp; om Landets Stridskræfter og Kjælpekilder vare tilstrækkelige til en maaskee langvarig Krig mod en overlægen Fiende, der allerede var i Besiddelse af betydelige Fordele, om der var Haab nok om Kampens heldige Udfald, for at man burde udsætte en stor Deel af Landet for Krigens Rædsler, om man, endog efter den heldigste Kamp, kunde vent fremdeles at forsvare Landets Grændser og at opnaae den for Norge saa nødvendige Fred paa Have eller, om Folkets Frihed og Selvstændighed kunde betrygges ved en hæderlig Forening med Sverrig under Haandhævelse af Norges Grundlov; - disse vare de vigtige Spørgsmaale, som Stortinskulde afgiøre. Stortinget gjorde sig strax til Pligt, at indhente nærmere Oplysninger om Rigets Tilse, saavel i Henseende til Krigsvæsenet og Provianteringen, som Pengevæsenet. Commissarier fra Hans Kongelige Svenske Majestæt fremlagde Forslag til de Forandringer i Grundlaven, som de ensaar nødvendige for en Forening med Sverrig at disse Forslag ville bliver mundesterede og bestemte saaledes, at Norges Frihed og Ære kan bestaae med Foreningen, derfor borger Conventionen paa Moss. Tiden, da en Beslutning maatte tages, var forhaanden. Efter det modneste Overlæg, - besielet af lige Jver for Norges Ære, som for dets Fred, med Hensyn til den Steining, som Norges RePræsentantere, hver i sin Egn, tjendte som den herskende, - og ikke udmærksomt paa de politiske og Oeconomiske Fordele, som en Forbindelse med Sverrig kan forskaffe Norge, - har Storthinger igaar tagen følgende Beslutning: Norge skal, som et selvstændige Rige, forenes med Sverrig under een Konge, men under Overholdelse af dets Grandlov, med de til Rigets Held og i Anledning af dets Forening med Sverrig nødvendige Forandringer. Disse Forandringer i den af Hans Majestæt Kongen af Sverrig, ved Conventionen paa Moss, af 14de August d. A. erkjendte Constitution, skulle det hastigste mueligt bleve overveiede og besluttede af Storthinget, og saa snart som dette er skeet, vil Storthinget høitideligen udvælge og erkjende Sverrigs Konge, Hans Majestæt Kong"Carl den 13de, som Norges constitutionelle Konge. Ved Overveielse af disse Forandringer i Grundløven skal Ongu for Folkets Frihed og Statens Tryghed lede Storthingets-Arbeider, Landsmænd, Storges Repræsentantere, som Eders Tillid hædrede med det høie Kalv de have, ere forvissede om, at Eders bifald vil lønne deres Bestræbelser, - at J med den Sindighed, der er Normænd egen, ville modtage deres Beslutninger, - og at J med dem dele det Haab, at en hæderlig Forening med Naboriget skal vorde til Held for det stedse frie og selvstændige gamle Norge Christiania, i Norges overordentlige Storthing, den 21de October 1814, Paasamtlige Repræsentanteres VegneChessere, perpræsiden, Weidemann.