Jyllandsposten, 1838-09-03
Meddelelsen i Kjøbenhavnsposten Nr. 222 d. A. angaaende Mindetalen af Hs. Høiærværdighed Hr. Pastor Guddeover de faldne Krigere paa Frederits Kirkegaard 1657 har vakt almindelig og særdeles Opmærksomhed ved sin Kritik, og dennes Tone - og synes at opfordre til nogen Belysning. Det er anseet ubilligt, saaledes, saa gandske ufortjent at saare Taleren, ved at paavælte ham hvad der i de historiske Data om Begivenheden, hvilke han havde at betjene sig af, maatte være uovereensstemmende med de af Anmelderen citerede og hvilket her, særdeles med Hensyn til den generelle fjendtlige Occupation, er Talens Hovedøiemed saa aldeles uvedkommende; thi, dette var i Særdeleshed: at bringe nogle tappre Fædrelandets Sønners Troskab indtil Døden, i hæderlig Erindring, ved den høitidelige Jndvielse af deres saavel fortjente Mindesteen, som det vist ikke kan vanære nogen af Stedets mange Ædle, at have bidraget til. Bedømmelse af de Øvriges Krigerfærd under hiin Affaire laae, det maae dog vist erkjendes, uden for en slig Tales Hensigt og Grændse, ja udenfor Competentsen her at indlade sig paa. Jeg har tilladt mig, efter Meddele rens egen yttrede Attraae og Bidrag til Oplysning, i nedenhensatte Note at forsøge en Saadan, som Bidrag til en mildere Dom om Fortidens Mænd i mit elskede Fædreneland. Men jeg træder tilbage til det Skuepunkt, fra hvilket jeg og mange med mig, betragte dette Meddelerens haarde og ufortjente Udfald. Pastor Jensen, som havde beredet sig paa Talen og bestemt Dagen til den høitidelige Jndvielse af Mindestenen over de ærlige, Pligt og Konge hengivne Landets Sønner, blev som bekjendt henreven ved en pludselig Død under sit Ophold i Kjøbenhavn - og Hr. Pastor Gudde, skjøndt paa den Tid meget occuperet, modtog med Beredvillighed, endog ved saare knap Tidsfrist, Opfordringen til at være den Afdødes Stedfortræder. At han fyldestgjorde sine mange Tilhørere, anseer jeg for afgjort. Han høster ingen god Løn herfor i en saa uvenlig og ugrundet Kritik. Havde end Taleren været i Besiddelse af alle Historiens klassiske Kilder, vilde Tiden dog ikke tilladt at confrontere Relationerne om den Tildragelse som skulde afgive Hovedthemaet for hans Tale, men maatte holde sig til den nærmeste gjennem saa mange Aar umodsagde Fremstilling i Wilses Frederitsbeskrivelse, der har sin historiske Hjemmel. Tænkeren glædes i vore Dage over enhver velmeent, human og retfærdig Opposition, som baner Vei for det Wilses Hjemmelsmand for Fortællingen i hans smukke Frederitsbeskrivelse, hvilken, under Freqvents af Umversitetsbibliotheket engang anbefaledes mig af min Ven afdøde Professor Nyrup, som Norm for Byens Beskrivelse (den Garliebske var dengang endnu ikke kommen) og i hvilken denne Videnskabsmand især udmærkede den historiske Artikel. Lad os nu høre Puffendorff om hiin Affaire. Han ansætter Antallet, af Frederits=Besætningen under Beleiringen og Stormen til 5000 Mand; siger: at Fæstningen paa alle Punkter stormedes af 9 Regimenter Fodfolk og 7 Regimenter Ryttere. Her vises et Forhold, som dog synes at redde de Danskes Ære ved Retraiten til Kastellet? Han siger videre, hvor han omtaler og Forfølgelsen af de for Overmagten vigende Danske: Men paa danske Kirkegaardstødte de paa nogle Compagnier jydske Dragoner (disse vare da ikke blandt de overvundne Flygtende) som hverken toge eller gave Pardon, menbleve meest alle nedsablede og fik deres Gravsteder hvor desto de. Hver af Danskes Død, kom meest paa to Svenskes." Fortjene disse Brave nu en Skamstotte, da maa en Levnidas og hans Brave ogsaa fortjene en Nei, Skamstøtte fortjener kun den, han være Kriger, eller Borger, som vanslægter fra Retskaffenhed og Humanitet. Videre beretter Puffendorff, at endskjøndt den polske General Czernesky, da Fredsderits var tabt førend han kunde naae den, vel vendte dengang tilbage med sine 12000de, men kom igjen næste Aar med 6000 Ryttere tilligemed de øvrige Allierede, hvilken allierede Armee nu var 30,000 Mænd. Skulde da vel den svenske Konge, fordi der var 6000 Ryttere, mindre, ladet sig – efter Meddelerens Mening - afholde fra Jistoget? frembrydende Lys; men gaaer den udenfor denne Tendents, da vækker den Veemod og stifter ikke Gavn. At nu en saadan har truffet en Mand, der saa uinteresseret og med hjertelig Velvillie har gjort flere betydelige Offere for Byen, til Kirker og Skolers Forskjønnelse - og nærmest til en saare fornøden præcair Støtte for dens Fattigvæsen, der dog i Sandhed snarere havde fortjent offentlig hædrende Erkjendelse, end en saa uventet og saarende Kritik af en Tale, der alene ved Venneønsket blev en Gjenstand for Pressen, da Tiden ei tillod Afskrivter, og aldrig er falholdt, men kun henrakt som Vennegave og saaledes neppe egner sig til offentlig Fremdrag, skjøndt den vist ikke behøver noget Slør, har ikke været Stedets Jndvaanere behageligt. Vel handler den Veltænkende ikke ædelt for at vinde Roes eller Løn, men seer dog heller ikke gjerne den modsatte Virkning af sine Bestræbelser for Almeenvellet - og i Sandhed det skal ikke opmuntre Nogen til, med Hensyn til velgjørende Handlinger, at træde i vores Guddes Fodspor. Faa ere jo de, hvor Villien forenes med Evnen til Bitræde med Raad og Daad; lad os dog ikke bortskræmme disse Ædle, saa at Lysten svækkes til gavnstiftende Daad. Man maae dog ønske og troe, at dette er bleven overseet af Meddeleren af oftnævnte Udfald, da han vist ellers vilde taget i Betænkning at hensætte dette, virkelig ikke roesværdige Produkt. Fredericia, den 22de August 1838. T. Mørch.