Den Vest-Sjællandske Avis, 1818-05-05
Bidrag til Løvens Naturhistorie. (Naar man følger den Regel ved at læse vigtige og lærerige Skrifter, at citere dem Side fra Side, efter deres fulde Jndhold til de henhørende Rubriker eller Hovedbøger, saa bliver man derved i Stand til at samle sig et Forraad af Jagttagelser, og Betragtninger, som kunne blive vigtige for Videnskabernes Berigtigelse og Udvidelse; mange af saadanne Efterretninger ere leilighedsviis anbragte i andre Værker, blive overseete og forglemte; fornemmelig i Reisebeskrivelser findes mangfoldige saadanne Bidrag til Videnskabernes Opklaring for stukne, især til Kundskaben om Naturen, som naar de blive samlede og ordnede, kunne siden være brugbare Materialier for dem, som ville udarbeide udførlige Værker over enkelte Gienstænde af Naturens Studium. Redacteuren vil giøre en Begyndelse med at levere en Udarbeidelse af sine Optegnelser til Løvens Naturhistorie. Vi have i afdøde Conferenceraad Fleischers Forsøg til en almindelig Naturhistorie, et vidtløftigt Værk i vor Modersmaal, hvori saare meget er samlet til Kundskab om de forskiellige Naturlegemer. Ved de Udarbeidelser, som skulle leveres i dette Blad, vil især blive taget Hensyn paa, at levere saadanne Jagttagelser, som ikke allerede ere deri meddeelte.) Forfatteren kan ikke nægte sig den Fornøielse, at begynde sine Samlinger til dette mærkværdige Dyrs Naturhistorie, med en Beskrivelse over det afden berømte Herder i hans Philosophie til Menneskehedens Historie, 1ste Deels 3die Bog 3die Capitel. Han siger: Naturen har i Løvens Bygning indrettet alt paa Muskelkraft, intet paa Blidhed, eller fiin Klogskab. Den gjorde dens Hierne liden, og dens Nerver saa svage, som de selv ikke ere hos Kattene, i Forhold til disses Størrelse (som bekiendt hører Løven til Katteslægten, man maae forresten bemærke herved, at fine Nerver ere intet Beviis paa Mangel paa Klogskab; thi det er den vigtige Opdagelse, som den store Anatom Sommering har gjort: at jo mindre et Dyrs Hiernemasse er, og jo tykkere dets Nerver ere, desto eenfoldigere er det, og at det er klogere i samme Grad, som det modsatte er Tilfældet). Dens Muskler ere derimod tykke og stærke, og sætte dens Knogler i den Stilling, at den vel ikke er skikket til den forskjelligste og fiineste Bevægelse; men desto mere til at forskaffe den Styrke. Dens Mave er lang og stærk bøiet; Gnidningen bliver derved stor, og dens Hunger frygtelig. Dens Hierte er lidet, men dets Kamre ere forsynede med lynde Vægge rummelige og langt, mere end ved Menneskene. Blodet i den har et langt hurtigere Omløb; derimod slaaer den skomme Elephants Hierte roeligt og stille, ogsaa dens Galde er stor og fortagtig; dens brede Tunge er fortil rund, besat med Pigge, som ere halvanden Tommer lange; de ligge midt paa Fordelen, og vende Spidserne bag til; derfor erdet farligt, om den ogsaa er tam at lade den slikke paa et Menneskes Hud, da Blodet strax kommer frem og den overfaldes af Blodtørst, og det selv imod sin Velgiører og Ven. Har en Løve engang smagt Menneskeblod, saa lader den ikke let sit Bytte fare; da dens suurede Gane trænger til denne Vederqvægelse. Løvinden føder paa eengang flere Unger, de voxe langsomt; den maae længe skaffe dem Føde, dens egen Sult og dens moderlige Omsorg opvækker dens Lyst til Rov; da Lovens Tunge er saa skarp, og da dens Sult er ledsaget af Tørst til Blod, saa har den ingen Lyst til Aadsler. Dens Søvn er uroelig, fordi dens Blod er hidsigt, og har et hurtigt Omløb; er den først mæt, saa viser den sig feig, da den ikke kan bruge et Forraad af Aadsler, hvorfor den ikke heller tænker paa at samle det, og blot den nærværende Hunger indgyder den Tapperhed. Velgiørende har Naturen sløvet dens Sandser; Jlden har noget ængsteligt ved sig for dens Syn, ikke heller kan dens Øie taale Solens Glands. Den har ingen stærk Lugt og er mere bygget til at giøre voldsomme Spring end til at løbe stærkt. Dens rynkede af Haar bedækkede Pande er liden imod Underdeelen af dens Ansigt, og mod de Knogler og Muskler, som ere bestemte til at gribe dens Rov og fortære det. Næsen er plump og lang, Nakken og Forbenene svære; Bagdeelen derimod svagere og fiinere af Bygning; men Manken og Musklerne i Halen ere stærke. Naar Tørst efter Blod, ikke blager den, saa er den en blid og ædel Skabning (man seer med hvilket Overlæg og hvor hensigtsmæssigt at Naturens alviise Aarsag har dannet den til sin Bestemmelse?) Aristoteles har sagt, at der er ingen Marv i Løvens Knogler, men denne Angivelse er befundet at være urigtigt, man læse Blumenbachs sammenlignende Anatomie Side 7 i Anmærk. Vor afdøde Hvid fortæller i sin Dagbog at, da han i Aaret 1777 var i Göttingen, faae han tilligemed en Deel Professorer og Studentere nogle udenlandske Dyr, som bleve foreviist, iblandt disse var ogsaa en Løve, den var temmelig tam, og nogle af de Tilstædeværende vovede paa at holde deres Haand foran dens Mund, hvorved de sagde, at der udgik af den en lueheed Aande (see hans Dagbog Side 82) som et Beviis paa dette Dyrs indvortes Heede, som foraarsages ved dets Blods hurtige Omløb, hvilket Herder allerede har be(Fortsættes.) mærket.