Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-02-10
(Bestemt for afdøde Skuespiller Haack ved hans sidste Benefice.) Det muntre Spil er endt, og Musen tier, Og Masken skal ei dølge Hjertets Lyst, Og ei skal Konsten søge Melodier, For Stemmen fra mit fulde, rørte Bryst. Tillader Du da, ædle Kreds, at jeg Et Øjeblik fra Konst og Digt mig fjerner, Mens jeg fortæller om min Barndoms Leg, Min Ungdoms og min Manddoms Ledestjerner: Som Barn og som Dreng var mig Livet kun Lyst, Og let vege Sorgerne bort fra mit Bryst, Jeg tumled og trængtes i Menneskers Stimmel, Jeg leed just den muntre, den brogede Vrimmel, Thi her var jeg netop i mit Element. Men naar saa med Somen den Færsel var endt, Og Sværmen sig splitted i Kammer og Stue, Og Vintren dem samled om Arnens Lue, Saa ønskte jeg endnu det Liv og den Lyst, Men Alt var saa stille, saa tomt og saa tyst. Da mødte engang mig en Pige saa faae, Jeg ingentid havde til hende seet Mage J alle mine Dage. Hun sang, og hun dandsed, var altid saa fro, Og født smilte Øjet, mens Læberne loe. Om Dagen i Sværmens den støiende Trængsel Naar Pigen blev ængstlig, som Fuglen i Fængsel, Saa drog hun sig bort, skjøndt jeg veed et, hvorhen, Men naar hun om Aften kom atter igien, Saa viste hun mig, og fortalte tillige Med funklende Øine - den skjelmske Pige Hvad hun i den vrimlende Sværm havde seet, Hvad hun havde hørt, og hvor hun havde leet: Og saa fløi de Timer i Fryd og i Glæde, Tidt Taaren min barnlige Kind monne væde, Og saaledes trylled og fængsled hun mig Ved Hjertets almægtige Trolddom til sig, At inden jeg vidste et Ord af at sige, Jeg hengav min barnlige Tro til den Pige, Og Pigens Navn var Thalia. det Barnets Leg og Barnets Færd, Dog Hvis søde Minde jeg dog tro vil gjemme; Thi er det saa, mit Liv har intet Værd, Hvor kunde jeg dets Uskylddrøm da glemme! Men nu forandres Scenens stille Gang, Og Pigen sig forvandler til Gudinde; Jeg voved mig foruden Sang og Klang Fra Hjemmet, hvor de Timer stille rinde, J Verdensvrimlen ud. Jeg dristed mig, For Eders Dommer-Øie frem at stille, Jeg følte dybt min Svaghed, ja ret inderlig Jeg blev mismodig tidt, saa Taaren tungt mon trille. Hvad var det da, der hævede mit Mod, Og styrked mig, til freidig frem at stige, Det var en lønlig Gist i Hjertets Rod; Det var det Forsæt, aldrig Pligt at svige, Det var mit Haab til Eders milde Gunst Ogid den undes mig til Banens Ende! Det var Thalias Vink til hendes muntre Konst; Thi først til hende torde jeg mig vende, Hvem jeg som Barn mig havde viet til, Hvis Krav er Daarskabs Tref med Lunets Piil, Hvis Offer Latter og et stille Smil. Men nu mig syntes, at mit Syn sig klared Ud over Konstens forhen snævre Skjel Hvad først jeg ahned, nu sig aabenbared, Da Rosings Torden rammede min Siel Da Schwarts henrev med mægtig Kraft mit Hjerte, Da Øhlenschlæger fyldte heelt mit Bryst Med hellig Fryd, med dyb men luttret Smerte, Og god Bevidstheds Lys i Hjertets Lyst. Da var det, at Melpomene den høie, Med Dolk i Haand, det dybe Tankeblik, Sig aabenbared herlig for mit Øje, Og vinkte mig, i hvor jeg stod og gik. Da voved jeg, med frygtsom Fod at træde Jnd i Gudindens høie Tempelhal, Og hævende af Angst og lønlig Glæde Jeg offred – at maaskee foruden Kald; Dog - her jeg staaer jo for min milde Dommer, Du ædle Kreds, som hidtil saae min Færd, Min Vaar, og snart skal maaskee see min Sommer, Du dømmer mildt retfærdigen Enhver; Vel veed jeg, mangen Broder kjækt mon stige Op mod Fuldendtheds Krands høit over mig, Men dog i Et jeg vil for Jngen vige: J Kierlighed til Konsten, Agt for Dig. Du hædred Ynglingen jo med Din milde Gunst, For Konstneren jeg Skaansel kun begjerte, O skjænk og Manden, om ei for hans Konst, Saa for hans egen Skyld, en Plads udi Dit Hjerte, N. V. Dorv. Sværmeri. Jo sjeldnere fuld Hengivenhed for Konge og Fædreland blive, jo meer de Følelser aftage, der besjelede den herlige Prinds Eugene, da han i en Proclamation 1814 kaldte ene de Mænd udødelige, der vide at leve og døe deres Pligter, Æren og Erkiendligheden troe", jo forvovnere selv de daadløseste Uslinger vorde, til hemmeligt og aabenbare at haane hver Den, der vover at træde med opslagen Hjelm i Kampen mod Tidens foragtelige Selvforelskelse; des utroligere, desto eventyragtigere blive og Træk, som følgende, fra en bedre Oldtid, om end Historiens Muse besværger deres Sandhed.