Norske Intelligenssedler, 1764-02-29
Nor. ske JntelligSedler. No. 9. Onsdagen den 29. Februarii 1764. Nu kommer vi til det andet Liqvers: Livets Forfængelighed. Hensigten er den samme: Planen er forandret. En yderlig og overvejende Gremmelse maler Livets herligste Optrin, Jndbildningens gladeste Udsigter som fortryllede Stæder, der forsvinder i et Øyeblik, og skinner allerne for at styrte vore fornøiede Sandser, i en Avgrund af Jammer. Seel Glæden skynder sig forbi med Lynilds Vinger; Vi neppe Blinket seer, før Mørket os omringer: Et tykt og skummelt Muln, Skræk og Fortvivlelser, Ved Lysets Mangel sees i al sin Fælhed her. Ulykker lurer skiult paa vore søde Lyster: Sorg perser Sukke ud av Vellystfulde Bryster, Jndbildningen mig tit til Varadiser leder: Fordervelse gaaer for, og dette Syn adspreder: Han Aandede og strax mit Paradis forsvandt: For Freds og Frydens Boe jeg Dragers Bolig fandt Saa vaklende, saa flygtig er vores Lyksalighed. Bygningen svarer til Grunden. Alt min Lyksalighed er grundet paa i Morgen: Grund, for hvis Sikkerhed kun Haabet gaaer i Borgen Troeløse Borgen, som i næste Øyeblik Gik overstyr, med Ham min heele Velfærdt gik. Mit Haab min Velfærdt--alt-Hvad haver Verden meere. Haab tabt er alting tabt. Støtten er falden. Siælen synker under Plagers, Vægt. Jngen Trost Jngen Opreyselse Forbandelser hver Plet paa Jordens Kreds beboer Jntet er trygt. Skræk og Bekymringer besætter Kongernes Throner. Furier svæver over Mammons Skatter, Kiæledeggen skiælver i Lykkens Armee. Her spørger Forfatteren i en sørgelig og forundringsfuld Hæftighed, om Mennesket er fød og viet til dette Uhyr, (Sorgen) om dette Udyrs Pust skal forEn uformodentlig ængstelig Bejaelse standser denne Strøm af givte al vor Lyst. Beklagelser. Forfatteren vækkes ved Lyden. Et bedrøveligt Formaal fylder hans Øyne: En Flok av Trøstesløse som vasker en dyrebar Avsiælet i Kiærligheds Taare. Bedrøvelige Syn, Kiærlighed, Almagtens livsaligste Gave, Kiærlighed, en Rod til Smerter. Forvirret, henrykket af saa rørende en Gienstand raaber Forfatteren. Han gik - - Her studser Han overvældet av Sorg. Endelig bryder Han sin Taushed, med dette Spørsmaal. Hvorhen, mon troe til Atheisters Himmel Til Jntet, sammensadt nys av Atomers Vrimmel(Dumt Støv i Legem bragt af uvis Hendelse Grum Trøst! dog Trøst for Dem som værre frygtede. Fornuften vaagner, den udvikler sig av dette fælle Mørk. Forfatteren seer en Udgang fra dette Jordiske Helvede. Ævigheden aabnes. Fuldkommen og u endelig Lyksalighed omfavner den standhaftige Kiæmpe. Hvad Aarsag da til Sorg, Forden Døde, Ney. For hvem da, For de Levende, En Almagt lever jo Læserne kand av dette foregaaende dømme om Forfatterens Styrke i at tænke; Hans Lykke i at male. Hans Beklagelser ere stærke. Han skildrer den Menneskelige Ulyksalighed med de græsseligste Farver. Han saarer; Han nedslaaer; Men Han opreyser ikke. Han glemmer sin ene Hensigt: at trøste. Maaden hertil er adskillig. Der er en, som avbilder Sorgen i sin høyeste Grad af Fælhed. Vi see. Vi forskrækkes. Hiertet fyldes med Angst; Det brister. Sluserne aabnes Tagrer strømmer Naturen til Ære. Kilderne tømmes. Sindet mattes og beqvemmes til Trøst. Denne Vey er udenTvivl den sikkerste men tillige den vidløvtigste. Den har trættet Forfatteren; Han iler til Roe. Han slipper os pludselig i en skrækkefuld Jrgang af Jammer; berøver os Haabet, det eneste Glimt af Frelse. Dette er en af Hoved-Posterne som vi savne. De øvrige Feyl ere kortelig disse Verse-Arten kunde været nyere og meere flydende. Toneholdet er nogle Stæder, meget tvungen, saasom: i denne Strofe Omsonst med vor Attraae Magt Rigdom sig forene: Magt Rigdom kand ei Sorg Adgang til os formeene J den 1ste Strofe---Skræk og Fortvivlelser. - -J den 11te Onei, hvor das hen til - - - Videre fejler Forfatteren i Henseende til Sprogets Reenhed, saasom: i den 5te Strofe det Ord forlere, der er et kiendelig Beviis paa Rimtrang i den 9de Trøsteløse, burde nok hede Trøstesløse: Strømme Taare, burde være Taarestrømme. J den 11te Strofe findes: Aandens Fader, hvilket vi dog troer er en TrykFejl, i stæden for Aanders Fader, Den 10de Strofe lader at være noget utydelig. Endeligen synes Forfatteren at synke i sin Flugt fra den 5te Strofe, og Slutningen svarer aldeles ikke, efter vore Tanker til den høye Begyndelse. Han havde maaskee været lykkeligere ved en anden Verse-Art: helst ved den saa kaldede Lapidar, hvor Rimene ikke havde hindret hans stræbende Geist. Jmidlertid ønsker vi Forfatteren til Lykke med Hans Skialdre-Evne. Gid vor Kritik kunde opmuntre Ham til fleere Forsøg, Det tredie Stykke, nemlig Gravskrivten, skal næste Gang betænkes. De Tænkende. Neppe er nogen Fornøyelse behageligere, end den, man forud giør sig; ved at haabe. Men ingen er heller bygget paa svagere Grundvold. Saa snart vi naaer vort Haabs Øyemaal finder vi os ofte bedragne. En Fortrydelse over vor Lettroenhed ligesaa hæftig som vor Fornøyelse, fordrer da en bitter Betaling, for den forud oppebaarne Glæde. Denne Sandhed har vi prøvet. Kiærlighed for det Almindelige gjorde at vi glædede os i Haabet ved Mons. Resoluts Pro Memoria. Vi troede der at see vor Stads Kræmmer=Handel sadt i sit fuldkomne Lys, og hvor kunde dette andet end opvekke Fornøyelse, Men hvor stor blev ikke vor Fortrydelse ved at see Jndbildningens Skygge-Billeder adspredede ved vor Længsels Formaal!