Viborger Samler, 1775-07-10
J da Opdragelsen førte sit Følge op af Bierget, fandt jeg intet saa merkværdigt, som at hun ofte advarede dem at tage sig i Agt for Sædvaner ne; Og ved hvert Skridt raabte hun til een eller anden af dem, at en Sædvane vilde bringe dem i sit Garn, og at de, som Sædvanen eengang havde overvældet, kunde kun giøre sig lidet Haab om at faae deres Frihed igien. Tredie Aargang. Jeg Jeg onskede ret at viide Aarsagen til denne saa ofte igientagne Advarsel, da min Skyts=Aand vendte mit Syn hen paa nogle Dværge, som syntes gandske stille at gaae forved dem, der klavrede opaf Bierget, saa hver af dem gjorde Veien jævn for dem, som fulgte ham. Jeg merkede, at jeg tilforn, havde feilet i det Begreb, jeg havde gjort mig om dem, deels fordi de vare saa smaa, at man ei ret kunde see dem, deels fordi de hvert Øieblik i deres Farve meere og meere lignede de Ting, af hvilke de vare omgivne. Da Opdragelsens Følge ei syntes at merke disse farlige Ledsageres Nærværelse, og tillige loe af deres liden Anseelse, ja holdt det umueligt, at et Menneske nogensinde kunde betvinges af saa svage Fiender, saa anhørte de mestendeels med Forundring hendes Formaninger til Aarvaagenhed, ja endog, naar hun vendte Øinene tilside, med Foragt. Jeg kunde ikke heller forestille mig, at disse Advarsler vare saa nødvendige, som hendes igientagne Paamindelser syntes at vise, førend jeg meer kede, at hver af disse smaae Skabninger havde hemmelig i Haanden en Kiæde, hvormed de søgte at binde dem, som de fik i deres Magt. Disse Sædvaner gik i Opdragelsens Paasyn ubehindret frem, og syntes kun gandske lidet at tiltage i Størrelse og Styrke. Thi endskiønt de altid vare tilbøielige til at foreene sig med Begierligheden, saa pleiede de dog dog, naar Opdragelsen holdt hende borte, nøie at adlyde Opdragelsens Befaling, og giøre de snedre Veie, paa hvilke de vare indskrænkede, jevnere og mageligere. Det var merkværdigt, at deres Størrelse aldrig blev den samme, men bestandig enten tiltog eller aftog, dog ei altid i lige Proportion. Jeg maatte og med megen Forundring see, at de almindeligen behøvede meget kortere Tid til at blive større, end til at blive mindre. Endskiønt de paa Opdragelsens Vei voxte meget langsom, kunde man dog merke, at de voxede; Men naar de engang ved Begierlighedens Tillokkelse kom paa en Afvei, blev deres Statur strax kiempemæssig, og deres Styrke saa stor, at Opdragelsen viiste sit følge mange, som førtes af dem i Kieder, og som hun aldrig mere kunde befrie fra deres Slaverie. Hun viiste dem disse, men det hialp ei meget; thi alle hendes Undergivne syntes at have saa gode Tanker og sig selv, at de troede, de vare den stærkeste Sædvane overlegne, ja nogle syntes endog hemmelig at beklage, at de saae sig forhindrede at følge Begierlighedens Triumph. Sædvanens besynderligste List var, at den i Begyndelsen snart ikke lod sin Magt føles. Den besad Snildhed nok til at give sig den Anseelse, som den kun ledsagede dem, den virkelig førte, men fordobblede bestandig Kiederne, som vare saa tynde og bleve saa stille bundne, at man ei let blev dem vaer, medens man var opmærksom paa andre Ting. Hvert Led blev stedse fastere, jo længere man har det, og naar naar de, ved bestandig at forstærkes, bleve saa tunge, at man kunde føle dem, vare de allerede saa faste, at de ei lode sig bryde.