Viborger Samler, 1775-02-20
Ho Mandagen den 20 Februarii. - - Vis recte vivere, quis non? Si virtus hos una potest dare, fortis omissis Hoc age deeliciis. Horat. Tyksalighed er det, alle Mennesker attraaer, det enhver fra Fyrsten indtil Betleren stræber efter at naae, og det ikke uden Grund; Det godgiørende Forsyn, der under enhver Skabning aldt det Gode, den kan tage imod, har ved Skabelsen bestemt os Mennesker til Lyksalighed, endog her i Verden, har Tredie Aargang. viist. viist os Veien og Midlerne til at opnaae den, og indplantet os en hæftig Attraae efter den. Og hvad stærkere Beviis for, at vi kan blive lyksalige, end denne Attraae, Aldrig kan det tænkes overeensstemmende med det høieste Væsens Viisdom og Godhed at nedlegge i Sielen en Attraae, der ei kunde opfyldes; Dette alene maatte været nok til at giøre fornuftige Skabninger ulyksalige for stedse, naar de idelig skulde længes efter og arbeide paa det, de ingen Tiid kunde naae. Det kan altsaa vel paastaaes, som en Sandhed, at alle kunde blive lyksalige, uagtet den daglige Erfarenhed viser, at den mindste Deel virkelig bliver det. Den skiønsomme seer let, endog uden min Erindring, at, naar jeg paastaaer, alle at kunne blive lyksalige, man da ei kan forbinde det Begreb med Lyksalighed, Mængden giør sig om den; Vilde man sætte Lyksalighed, i Overflødighed og Evne til at anskaffe sig alt, hvad der kan kildre Sandserne, og tilfredsstille Begierlighederne, maatte det være høist urimeligt at paastaae den at kunne være almindelig i en Verden som vores, hvor Lykkens Gaver ere, og kan ikke andet end være, saa ulige deelte. Troer man derimod, at Religion, Dyd og Nøisomhed ere de Kilder, hvoraf den sande Lyksalighed, der bestaaer i at være re fornøiet med sine Vilkaar, har sit Udspring, vil man let tilstaae, den at kunne være almindelig, da disse Kilder ligesaavel staae aabne for den fattigste og elendigste, som for den rige og mægtige; Men da de virkelig Lyksaliges Tal desuagtet er meget lidet i Verden, maae Mennesker selv være Skyld i, at de ei nyde dette dem tiltænkte Gode. Det er det jeg haaber at bevise, ved at anføre nogle af de vigtigste Aarsager, der hindre Mennesker i at blive lyksalige. Blandt disse fortiener da vel Mangel af Religion, som en Hoved=Aarsag, det første Sted. Jntet er der i Verden, som kan vedligeholde Sindets Rolighed og giøre Mennesker fornøiede med deres Tilstand under ulykkelige og ubehagelige Tilfælde, der ofte møde dem, Verden anseer for de lykkeligste, Men dette Fortrin har Religionen; Den lærer sine Elskere at betragte det Onde og Gode i Livet fra en ganske anden Syns=Punkt, end Mængden anseer det. Det Verden kalder ont og ulykkeligt, anseer den sande Kristen, overbeviist om et guddommeligt Forsyns Bestyrelse, som noget, der, efter kort eller lang Tiid, skal blive ham til Fordeel. Hans Hierte er derfor roeligt, hans Sind fornøiet, og han altsaa lyksalig, endog under de tungeste Vilkaar. Men kan vel Atheisten, Fritænkeren og deres Hos res Lige rose sig af dette, Man forestille sig disse under lige Vilkaar med Religionens Ven, og Forskiellen vil strax blive kiendelig. Et ulykkeligt Tilfælde møder, en Jldebrand, et fiendtligt Jndfald borttager deres Formue, og giør dem yderlig fattige. Den gudfrygtige Kristen foler vel sit Tab, men hans Religion, der har lært ham at betragte Lykkens Gaver fra den rette Side, og ikke at ansee dem for sit høieste Gode, forstrækker ham de stærkeste TrøsteGrunde; Den forestiller ham sligt som faderlige Tugtelser fra den Gud, han dyrker. Overbeviist af den troer han, at det alvise Forsyn har af skiulte, Aarsager, som han er for kortsynet til at indsee, frataget ham dette, og vil i andre Maader overflødig oprette hans Tab; Og saadan Overbeviisning giør ham fuldkommen rolig, og fornøiet med sin Tilstand, Men hvorledes forholde vel hine sig i saadan Forfatning, Den ene troer ingen Gud, den anden intet Forsyn, der bekymrer sig om enkelte Personer; Dekan da vel ikke andet end knurre over en saadan Verdens Indretning, hvor deres Lykke staaer paa saa svage Fødder, og, da de ere forladte af Religionens Overbeviisning og Trøst, halvfortvivlede udstøde Bebreidelser mod Skjebnen. Ja, lad os endog sætte, at Religions=Haderen, fri fra ald Mod Modgang, lever i de lykkeligste Omstændigheder, hans Fornøielse kan dog aldrig være af nogen Varighed; Daglige Beviser paa Menneskets Dødelighed, det mindste Angreb af Sygdom, der saa ofte har kuldkastet den stolteste Fritænkers heele Lærre=Bygning, opfylde idelig hans fra Religionens Trøst blottede Sind med Skræk Billeder, da Udsigten til en Evighed, om han troer nogen, ikke kan andet end være ham fæl og modbydelig, i dets Sted den sande Kristen ved slige Betragtninger opmuntres og glædes; Her begynder hans Haab, hvor hiins slipper; Med et troende Hierte, en god Samvittighed og en hellig Frimodighed seer han over paa hiin Side Graven, forsikkret om, der at blive evig lyksalig. Og hvad Under da, at han, oplivet af Religionens helligste Trostegrunde, kan være glad, naar alle dens Hadere ere bedrøvede, og han lyksalig under de tungeste Vilkaar, naar de derimod ere ulykkelige endog i de meest glimrende Omstændigheder. Beviis nok, at den rette Lyksalighed staaer i saa nøie Forbindelse med Religionen, at ingen uden dens Elskere kan siges virkelig lyksalige. Det, Det, der er sagt og Religionens Foragtere, at de selv forspilde deres Lyksalighed, det samme gielder og om Lasternes Slaver. Saavist som Dyden, er et Middel til sand Lyksalighed, saavist have og Lasterne Ulyksalighed i Følge med sig. Der ere visse naturlige Følger af Lasterne, hvilke den evige Viisdom har sammenføiet med dem, som tilbørlige Straffer. Saaledes bliver et udmattet og kraftesløs Legeme, ja undertiden de afskyeligste Sygdomme, den Vellystiges Løn. Hvad har den Overdaadige at vente andet, end et usundt Legeme, og mestendeels skammelig Armod? Den Gierige svækker som oftest sit Helbred, og forkorter sine Dage, ved utidig Karrighed og idelige Bekymringer. Naar saadanne og fleere nødvendige Følger af Lasterne komme over de Lastefulde, maae sligt ufeilbarlig giøre stort Skaar i deres Lyksalighed, om ei ganske kuldkaste den, thi hvorledes kan vel den være ved et fornøiet Sind, hvis Samvittighed idelig bebreider ham, at han ved et utilbørligt Forhold selv har paadraget sig de ubehagelige Ting, han føler, Er det da en Sandhed, at en god Samvittighed er et Hoved Middel til Sindets Rolighed og Fornøielse, og at Sinds Roelighed, den største Lyksalighed under Lidelser, aldrig erholdes, saalænge man har noget at bebreide sig selv, saa vil vel og enhver fornuftig tilstaae mig, at den, der henrives af nogen Last, selv skiller sig ved den sande Lyksalighed, i hvor lykkelig endog hans Lysters Opfyldelse for en kort Tid kan giøre ham i hans egne og Mængdens Øine. (Resten følger.