Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1846-09-11
Om det end efter Humanitetsbegrebet maa ansees for Uret, at Værnepligten er indskrænket til en enkelt Stand, medens de øvrige og navnlig Kjøbstadborgeren er fritaget derfor, saa bør det efter vor Formening ikke oversees, at Borgeren er vant til at ansee denne Fritagelse for et Gode, der er ham tilstaaet, fordi Værnepligten aldeles ustridigt for ham vil medføre langt større Ulemper end for Landmanden; at han fremdeles er berettiget til at betragte denne Fritagelse som en Begunstigelse til Vederlag for Byrder, der paa hvile ham fremfor denne. Kjøbstadborgeren er bebyrdet med Consumtion, Jndqvarteringsskat og deslige fremfor Landmanden, og har ikke destomindre oftere maattet see sine Rettigheder og Privilegier indskrænkede til Fordeel for denne. Om nu end disse Byrder, hverken med Hensyn til det Princip, hvorfra Loven om almindelig Værnepligt gaaer ud, eller som Sagerne faktisk forholde sig, kunne i Fritagelsen for dem eller Paalæggelsen af dem stilles som lige med Værnepligten, saa er det dog efter det Givne en naturlig Følge, at Kjøbstadborgeren med dobbelt Mismod maa see sig ogsaa denne underkastet, saameget mere som Værnepligten, netop idet den efter Udkastet stiller ham paa lige Fod med Bonden, i Virkelighed med Hensyn til hans Livsstilling giver ham langt haardere Vilkaar end denne. Det kan her ikke hjelpe, at henvise ham tilden Trøst, han maa søge i Følelsen af, at han ved at underkaste sig almindelig Værnepligt kun giver efter foren almindelig Retfærdigheds Bud; thi som Sagerne synes at ville stille sig, paatrænger sig os meget mere Følelsen af, at vi Kjøbstadborgere staae uden Talsmænd, og Forsvarere i den almindelige Stræben med en Omordnen af de forskjellige Stænders gjensidige Forhold og Rettigheder, paatrænger sig os meget mere Bevidstheden om, at medens talrige Stemmer hæve sig, naar Talen er om Landmandens og Bondens Jnteresser, have vi hidtil savnet en kraftig Røst til at værne om vor og Kjøbstædernes Velfærd, til at unddrage os fra den Skjæbne, at blive dem, der skulle bære de øvrige Stænders Tryk, hvortil vi med vor bedste Villie ikke kunne andet end see et mægtigt Fremskridt i den Værnepligtsanordning, der foreligger Stænderforsamlingen. Naar vi derfor ere aldeles villige til at erkjende, at Fædrelandets Forsvar er en Pligt, der efter sin Natur paa hviler enhver af dets Sønner, kunne vi kun da ansee Retfærdigheden for fyldestgjort, naar denne Pligt bliver udstrakt til Alle uden Undtagelse, dog med særligt Hensyn paa de enkelte Stænders Stilling og Forhold, thi som Sagen nu staaer, forekommer det os, som om den Vægt af ulige Vilkaar, der før faldt paa Bondestanden, kun bliver flyttet fra denne over paa Kjøbstadborgeren og den mindre Bemidlede overhovedet. Vi tør ikke indlade os paa en Undersøgelse om, hvorvidt Fædrelandet vilde blive mere skikket end forhen til Selvforsvar i paakommende Tilfælde ved en almindelig Værnepligt, saaledes som det foreliggende Udkast har opfattet den, men ligesom dette dog skulde være den fornemste Frugt af et omordnet Værnepligtsystem, saaledes troe vi, at det i betydelig høiere Grad vilde opnaaes, hvis der blev indført en Almeenvæbning, der ingen Undtagelse tilstædede. Og vi kunne endnu ikke være overbeviste om, at en saadan ikke skulde kunne lade sig organisere til lige Fyldestgjørelse for de forskjellige Stænder og uden en større Udgift for Staten end denne, om end med nogen Vanskelighed - maatte kunne bære ved Siden af de forholdsviis større Udgifter til Linien.