JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1780-10-11
Bekjendtgjørelse. Den Kunst at tage Deel i Glæde og Fornøyelse, uden at der skal paafølge nogen Anger og Fortrydelse, kan vore unge Læsere lære af følgende Exempel. Claus kunde hele Sommeren igjennem see Blomster, høre Nattergale slaae, Lerkerne synge, Fuglene qviddre og være glade, gaae igjennem de deyligste Kornmarker, og see Skovene prunke med deres mange grønne Skatteringer, uden at den mindste glade eller muntre Tanke randt ham i Sinde. Dersom han skulde være ret glad, saa maatte han have Viin, Caffee eller Kager. - Han maatte vinde i Spil, eller have den bedste Kjul paa i Selskab. – Eller der maatte være et enfoldigt Menneske tilstæde, som han kunde drive Spot med. Kun ved saadanne Anledninger pleyede Claus at lee og glæde sig. Engang gik han over en liden Mark hen til et andet Sted, hvor han var buden til Gjest, og saae tankeløs ned for sig, ligesom han pleyede. Da fandt han sin fattige Fætter Carl, som betragtede et vildt Æbletræe, der just stod i fulde Blomster, og sang med en sagte Stemme for sig selv; Mig, raaber Traet i sin Flor, Han skabe, som er evig Stor Gud, Herren, mig her satte. Al Skabning ære denne Gud, Som deler alle Gaver ud, Og ingen Sands kan fatte: Avis Og han græd af inderlig Glæde, og af en mild Følelse af den algode Skabers Kierlighed. "Hvor kan du Tosse staae her, og glæde dig saaledes over et usselt Træe, sagde Claus temmelig bidsk til Carl, som i det samme med en glad og velvillig Siel hilsede sin Fætter. "Eya, min kjere Fætter, svarede Carl, dersom der ikke var saa" danne godtkjøbs Glæder til, hvor skulde jeg fattige Stakkel da tage nogle fra Jeg er ikke i Stand til at kunne betale nogle andre Glæder og Fornøyelser. Men derfor elsker jeg Gud saa meget, fordi han og har beredt Glæder for os Fattige. – Thi jeg kan være glad og fornøyet uden "Bekostning og uden Anger. Men det er og en ordentlig Kunst. Nu, hvad er det da for en Kunst? – "Jeg skal fortælle dig den, min kjere Fætter, svarede Carl, om du vil have Taalmodighed og høre mig. "Jeg betragter alt det med megen Opmerksomhed, som forekommer mig; baade Stort og Smaat, som Gud har gjort, og jeg finder hver Dag noget Nyt og noget Deyligt. "Saa tænker jeg efter, hvorfor og til hvad Ende baade det ene og det andet er forhaanden, eller "hvortil det vel kan nytte, Og naar jeg derhos undertiden kommer paa Spor af Skaberens Viisdom, saa kan jeg strax bede med mine egne Ord, fordi jeg da er ligesom gjennemtrængt af Guds"Almagt, Viisdom og Godhed. Og saa gaaer jeg med de gode Forsætter, at tækkes og behage den Algode, munter og glad til mit Arbeyde. Lev vel! sagde Claus, og gik sin Vey.
Adresseavis for Børn, 1780-10-11
Følgende lærerige Samtale imellem en Discipel og hans Lærer fortjener at bekjendtgjøres. Discipelen. Men, min kjere Lærer, naar jeg nu ikke kan faae noget Arbeyde, hvorledes skal jeg da kunne undflye Lediggang og Ørkesløshed, Læreren. Hvor mange Slags Arbeyde mener du der er Dise. Jeg tænker to Slags, Hoved Arbeyde og Haand-Arbeyde. for Børn. Lær. Hvor mange Slags Haandarbeyder mener du der er, Kan du vel tælle dem, Disc. Ney, det maae nok være mangfoldige. Lær. Mener du, at de skulle alle være Mestere, som behøves ved de mange Haandarbeyder, Disc. Ney, der ere og Svende og Drenge Lær. Har du intet andet Slags Mennesker merket derved for Ex. ved Murerne; hvad kaldes den, som bærer Kalk og Steen, Disc. Det er en Handtlanger. Lær. Ere saadanne Folk og fornødne? Disc. Ja, ellers maatte en anden mere brugbar Arbeyder beskæftige sig dermed, som imidlertid kunde forrette noget bedre. Lær. Mener du Handtlangeren faaer ligesaamegen Løn, som Svenden eller Mesteren, Disc. Ney, det gjør han ikke; thi dertil kan man jo bruge ethvert frisk Menneske; men Mesteren og Svenden derimod maae have lært sit Haandverk ordentlig, og forstaae meere; men derfor faae de og meere Løn. Lær. Det er gandske sandt. Enhver bliver gemeenlig betalt eftersom han er nyttig til. Hvad vilde du altsaa gjøre, om du maaskee med det Haandverk, som du skal lære, intet kunde faae at fortiene, Vilde du heller gaae ledig og ørkesløs saa længe, eller tigge, eller stiele, eller reent sulte Disc. Ney, saa vilde jeg høre mig om andet Arbeyde, og hielpe hvor nogen behøvede min Hielp Lær. Men om du tilforn ikke havde gjort saadant Arbeyde, kunde du da vel strax forlange ligesaa megen Løn, som en øvet Arbeyder, eller skulde vel kloge Folk ville give dig saa meget? Disc. Ney, i Førstningen, indtil jeg ret kunde gjøre det nye Arbeyde, maatte jeg lade mig nøymed mindre Betaling. Lær. Nu har du selv besvaret dit første Sporgsmaal. Handle nu efter dette dit Forsæt, og sø du Arbeyde, naar Arbeydet ikke vil søge dig, saaskal du ikke allene aldrig komme til at gaae ledig men gandske vist heller ikke lettelig faae Aarsag til at klage over Mangel paa Arbeyde.
Adresseavis for Børn, 1780-10-18
Rygtet om dette Tilfælde ogsaa Perdins eneste Broder, som var Advocat, for Øren. Denne løb strax til sin Broders Huus, aabnede med Magt den Forulyktes Skriverpult, uden at den syge Fleury fik noget at vide deraf, udtog Broderens Skrivter, og lod derpaa alting forsegle. Jblandt Skriv terne befandtes og det Testamente, hvorudi Fleury var indsat til Universal-Arving. Dette opbrændte Advocaten, og hans Underfundighed paa fandt tillige Middel, til sin Fordeel at faae bestukket de derved brugte Vidner. Nu satte han sig i Besiddelse af alle sin Broders Midler, og den syge Fleury maatte pakke sig derfra. Han leyede sig nu et lidet Værelse i en eensom Gade, i det Haab, at naar han kom sig igjen, vilde han forlade dette bedrøvelige Opholdsted. Da hans mellancholske Jndbildingskraft engang sysselsatte ham gandske med sin uforglemmelige Velgjørers billede, blev han derudi pludselig forstyrret ved et Brevs Overlevering, hvis Udskrivt var Perdins Haand. Fleur, uden for sig selv af Glæde, reev det op, læsde det, kyssede, læsde det paa nye, og trykkede det op til sit Bryst. Perdin var ikke død, men hans Skjebne var ikke meget bedre, end Døden. Han var en Slave i Algier, og kun en Summa af 6000 Dr. kunde skjenke den troe Fleury ham igien. Ligesom med Vinger ilede da denne Redelige igjennem Gaderne, for at hente sin i Banqven deponerette Capital, der var hans egen Eiendom. Og i en Tid af en Time havde han allerede sørget for, at baade Capitalen og Renterne bleve oversendte til hans ulykkelige Velgjører. Neppe havde Fleur efter sin Hjemkomst begyndt at phantasere sig det henrykkende Optrin, som den nye Besiddelse af hans milde Pleye fader vilde skjenke ham; da to af Rettens Betjentere kom og forstyrrede hans Glæde, og førde ham hen i Stadens Arresthuus, hvor han blev lagt i Jern. Hans Principals Broder, en Mand, der var ligesaa gjerrig, som underfundig og grusom, havde anklaget ham, at han havde selv skrevet det bekomne Brev, og at han havde endnu hemmelig af hans Broders Capitaler i Hænder, Matrosen, som havde bragt Efterretninger og Perdins Død, var blevet bestukken; og denne gjorde sin Eed paa, at hans Herre var død, og Fleury blev tildømt, at miste Hovedet med Sværd.
Adresseavis for Børn, 1780-10-18
(Slutningen følger.)
Adresseavis for Børn, 1780-10-25
Numer Aar. Anden. or Aargang. for Onsdagen. Børn. den 25. October. De Frommes Exempler for Øyne at have Udretter langt mere hos Unge, end Ave.
Adresseavis for Børn, 1780-10-25
Bekjendtgjørelse. Følgende Samtale imellem Læreren og den lille Carl fortjener i denne Avis at bekjendtgjøres, paa det de Unge kunne deraf lære, hvori sand Velgaaende bestaaer. Læreren. Giv nu Agt, lille Carl, saa skal jeg foresige dig et smukt lidet Vers, som du kan føre dig til Nytte. Ved Viisdom naaer et Menneske Kun her en sand Velgaaende: Og efter sit Maal han forgieves en iager, Naar han gaalne Midler til samme ey tager. Carl. Hvad er det, min kjere Lærer, som man kalder sand Velgaaende, Læreren. Hvorledes befinder du dig, naar du er frisk, Carl. Vel, meget vel Lære. Avis Læreren. Og hvorledes er du til Mode, naar du har forseet dig og fortørnet dine Forældre, eller du har været i Uenighed med dine Sydskende og Kammerater eller har selv beskadiget din Sundhed ved Umaadelighed eller Letsindighed. Carl. Saa er jeg fortredelig og bedrøvet. Læreren. Hvad synes dig nu, der udfordres til sand Velgaaende, Carl. At jeg ved min egen Skyld er hverken syg eller fortredelig, men frisk og glad. Læreren. Det er Ret. Dog skulde ikke det ene af begge disse Stykker være nok til en sand Velgaaende, For Exempel, om du var frisk, men fortredelig og nedslaaet eller bedrøvet i dit Sind; eller du var glad og vel til Mode, men derhos syg eller fattedes noget i Henseende til dit Legeme. Synes du ikke det? Carl. Jo, min kjere Lærer, Begge Deele maae vel være samlete, hvor der skal være en sand Velgaaende. Men hvad gjør nu Viisdom dertil 2 Læreren. Den lærer os at udvælge det Bedste til vort Maal, som og at kjende de rette Midler hvorved vi kunne komme til det gode Maal. Hvad er nu vel dit Hoved Øyemed? Carl. At det skal gaae mig baade timelig og vig vel. Læreren. Jeg vil see om det er sandt, naar jeg nu giver Agt paa de Midler, som du betjener dig af, for at opnaae dette Maal. Carl. Hjelp mig herudi med Deres Raad, min kjere Lærer, om jeg skulde udvælge de urette Midler; og Gud vil jo ogsaa hielpe mig. Læreren. Fra Guds Side kan du altid være vis paa, at du skal blive hjulpen. Men det er Spørgsmaal, om ogsaa vore Midler ville befalde dig, om du ikke ofte vil lade dit Maal gaae dig af Sigte, Carl. Just derfor vil jeg gjøre mig Umage, at blive ret forstandig, paa det jeg ikke skal lade mig føre i Vildfarelse og blive bedragen af et falske Skin, eller forledet af Sandselighed og onde Lyster. Læreren. Gjor det, min gode Carl, og naar du saa fattes Viisdom, saa beed Gud derom, og han skal give dig den. Derom har vi en Apostels Forsikring, og vi kunne troe ham, og naar vi ikke forsømme at gjøre det, saa skal en lykkelig Erfaring overbevise os derom. Læs selv Forsikringen Jac. 1, 5. for Børn.
Adresseavis for Børn, 1780-10-25
Ulykkelige Hændelser.
Adresseavis for Børn, 1780-10-25
J Warschan tildrog sig nylig en sørgelig Begivenhed, som paa nye beviser de forfærdelige Virkninger af en pludselig Forskrækkelse. Den yngste Søn af en der værende Officier af den Lithauiske Garde, en Dreng paa elleve Aar, gik paa nogen Tid hen til en Clavermester at blive informeret, hvilken ikke boede langt fra hans Faders Huus. Da nu Jnformationen skede i den Time om Aftenen fra 6 til 7 Slet, saa kom Drengen altid tilbage i Mørket. Denne Leylighed forledede hans ældre Broder til det afskyelige Forsæt, engang at gjøre sin yngre Broder Friderich ret forskrækket. Saadan Ubesindighed har allerede ofte gjort et Barn for alt dets Tid ulykkeligt, og gjorde det nu og her, og blev den ellers gode og fromme Vilhelm den grusomste nagende Orm i Samvittigheden. For at udføre sit hæsselige Forehavende gjorde han sig et Par Stylter, og øvede sig i sin Broders Fraværelse for at lære at gaae paa dem. Da han efter sin Hensigt troede at være bleven færdig dermed, hængde han i den Time, hans Broder var henne hos Clavermesteren, et stort hvidt Lagen om sig, satte en høy sort Hat paa sit Hoved, fra hvilken der flaggrede et langt Florned, tog sine Stylter og stillede sig dermed uden for Gadedøren, for der at oppebie sin Broders Ankomst. Denne, som slet ikke formodede saadant Syn, kom langsomt gaaende, og i sinuskyldighed nynede det Stykkes Thema, som han havde lært, og blev ikke den fæle uhyre Colosse vaer, førend han endnu havde ikkun tre Skridt til Huset. Her styrtede det fæle Spøgelse sig paa eengang hen imod ham, og den arme Friderich sank afmægtig ned til Jorden. Vilhelm, som havde ey ventet saadan sørgelig Virkning, kastede i en Hast sine Skrække-Redskaber hen i en Krog, forat hielpe den Ulykkelige; men han var død. Efter nogen Tids Forløb bragde vel Forældrene ham til sig selv igjen, men til deres største Bedrøvelse kunde de ey faae nogen Lyd af ham. De saae derimod, at han forgjeves aabnede Munden, for at ville tale Kort sagt, den Ulykkelige var bleven døv og sium. Alle Lægernes anvendte Midler vare forgjeves. Og siden den Tid har den ubesindige Ophavsmand til denne Ulykke meer kommet til at ligne en Beenrad, end et levende Menneske. Hvor han nu gaaer eller staaer, slaaer han Hænderne sammen forbander sit Paasund, og kalder stedse paa sin ulykkelige Broder. Det er derover vanskeligt at afgjøre, enten Vilhelm eller Frederich er meest at beklage.
Adresseavis for Børn, 1780-11-08
Her blev en Fremmed anmældt for Gottliebs Fader, som var kommen for at ville tale med ham. Han afbrød altsaa denne Samtale med sin Søn, men lovede ham, at han igjen en af Dagene vilde søge Leylighed til at tale meere med ham om den rette Maade at bede til Gud paa; og Sønnen takkede Faderen for hans kjerlige Underviisning, og bleve siddende allene paa sit Kammer, og overveyede, hvad Faderen havde talet med ham.
Adresseavis for Børn, 1780-11-08
Bekjendtgjørelse. Ærlighed i Omgang holder ikke allene længst Venskab vedlige, men den ærlige Mands Ære bliver endog bestandig hos Efterkommerne. Det er saadan Ærlighed, vi her ville bekjendtgjøre et Exempel paa for vore unge Læsere. Der boede en fattig Haandverksmand i en Stad i Tydskland, som fortjende gemeenlig ikke meere, end til sin og Sines nødtørftigste Underholding. Denne Mand fandt engang paa Landeveien en Pung med en temmelig Sum Penge udi. Stedet for, at han skulde være bleven meget glad derover, var han tvertimod meget bekymret, om maaskee den, som havde tabt samme, kunde derover være bleven en fattig og ruineret Mand. Han gjorde sig derover megen Umag, for at faae at vide, hvem disse Penge tilhørde, og gjorde det offentlig bekiendt, at han havde fundet samme. Ti hans store Glæde mældte sig kort derefter disse Penges retmæssige Eiermand, som, efterat han havde beviist, at Pungen med Pengene hørde ham til fik dem rigtig tilbage. Til Erkjendtlighed tilbød Eyeren denne Haandverkmand en Deel Ducater i Douceur. Men han svarede: Ney, min Herre, De behøver ikke at betale mig min Skyldighed. Men dersom De vil give noget bort, saa giv det til den og den fattige Enke, som sider med mange Børn, for Børn. og mangler baade Brød til dem, og Penge til sin Huusleye. Dette skede; og vor Haandverkmands Ærlighed blev vidt og bredt bekjendt og meget æret og berømt.
Adresseavis for Børn, 1780-11-08
En fremmed Kjøbmand, som kom engang til samme Stad, tog ind til denne ærlige Haandverksmand at logere, og da han paa et Par Dage skulde reyse hen til en Naboebye, hvor han havde noget at forrette, saa leverede han imidlertid en stor Sum Penge i Forvaring til sin ærlige Vert, og det uden Vidner eller Haandskrivt derfor. Kjøbmanden havde den Ulykke, endnu førend han kom til Stedet, at styrte med Hesten, og sætte Livet til Saasnart den ærlige Haandverkmand fik Efterretning herom, anmældte han strax for den Afdødes Efterladte ikke allene Dødsfaldet, men gav dem endog Efterretning om de Penge, som vare ham betroete, hvilke han og strax derefter udleverede til dem. En af denne ærlige Mands Paarørende sagde ved denne Leylighed til ham: J er dog en meget enfoldig Mand, at J ikke beholdt de Penge thi det kunde jo aldrig være blevet opdaget, da aldrig noget Menneske under Solen vidste det allerringeste deraf. "Vidste ikke Gud det, svarede denne ærlige Mand, som veed alle Ting; og vidste ikke jeg det, som aldrig skulde have forglemt det. See, Bedste Fader, raadde en Dag i Sommer den lille Dorchen, see hvor den graadige Hog bortsnappede de deylige nys udklækkete Kyllinger! hisset i Vangen skrige det o, kom og red dem om De kan, Jilsom løb han derhen med den vare Datter og bortjagede Rov-Fuglen. - Nu satte han sig hos hende i det blomstrende Kløver og spurgt de Merkede du vel, søde Pige, hvor tappert Ho nen forsvarede sine Smaa? – hvor kummerfuld hun streed for dem, Gjerne havde hun ofret sig selv for at skaane den. Saaledes opklækkede din ømme Moder Dig, før du endnu kunde lalle hende den mindste Tak – Mangen en Nat vaagede hun for sin Pige, og tyssede dig saa kierlig naar de laae syg og græd i hendes Armee. - O vilde du ikke elske og lyde saadan en var Moder, og takke den gode Gud, som gav dig hende. re.
Adresseavis for Børn, 1780-11-15
Aar. Numer Anden. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 15. November. Naar det er dit Alvor, det Gode at gjøre, Saa beed Gud, om Bistand, og han skal bønhøre. Nyeheder. di troe gandske vist, det vil være en Fornøyelse for vore unge Læsere, at høre noget mere fra den lille Gottlieb, om hvem vi i forrige Numer, berettede de lærerigeste Nyeheder. Saadant et godt Barns ædle Lærelyst og priselige Gudsfrygt bor vidt og bredt forkyndes til hans Medaldrendes Opmuntring og et virksomt Exempel til Efterfølgelse. Gottlieb følede en inderlig Glæde derover, at hans Tvivlsmaale vare blevne ham saa vel betagne. Da hans Fader var gaaet bort fra ham, og han nogle Øyeblikke havde overveyet deres havte Samtale, saa hensmeltede hans Hjerte af en inderlig Glæde, og han faldt ned paa sine Knæe og vad: Ach, du milde Gud, hvor stor Aarsag har eg dog til at være glad, for du har mig saa inderlig kjer, og elsker mig endnu langt mere, end min Papa. O, at jeg dog bare var ret god, og saa god, som jeg burde være O, at jeg bare var saadant et ret godt Barn, som i alle optænkelige Maader var dig lydig! O, min Gud skjenk mig dog Lyst til det Gode, bevar mig, at ikke nogen skal forlede mig til det Onde, Jeg vil gjerne gjøre alt, hvad jeg kan, for at vogte mig for Ulydighed imod dig. Da han havde holdt op at bede, merkede han, at han var langt mere glad og fornøyet i sit Sind, og langt muntrere og hurtigere til det Gode, end tilforn. Han tog med Glæde fat paa den Lectie, som han skulde kunne uden ad til Dagen efter, og da han nu læsde med Lyst, saa var det langt lettere for ham, end ellers at lære samme.
Adresseavis for Børn, 1780-11-15
J det han nu var beskæftiget paa saa nyttig en Maade, kom hans Fætter Christian, og indbød ham til en Leeg. Omendskiønt han nu vel merkede en Lyst hos sig, at følge med ham til denne Leeg, saa faldt den Tanke ham dog ind, at han ikke gjorde ret, om han indlod sig i nogen Leeg, førend han havde fuldendt sit forehavende Arbeyde, og at det skulde være Gud mishageligt, om han nu vilde bryde det Løvte, som han først for nogle Øyeblikke siden havde gjort ham. Kjere Fætter, sagde han derfor, det er paa nærværende Tid umueligt, at jeg kan følge med Saasnart jeg er færdig med mit Arbeyde, saa vil jeg gjerne komme. Christian blev vred, og sagde, at naar han nu ikke strax vilde følge med, saa kunde han siden blive hvor han var. Ja mænd da, svarede Gottlieb, saa vil jeg da blive, hvor jeg er. Gjor Avis Gjør mig bare den Tjeneste, og forstyr mig ikke i min Læsning. Nu gik Christian bort med et bistert og fortredeligt Øyesyn. Men Gottlieb glædde sig over at han saa lykkelig havde overvundet denne Fristelse, Han gik langt roligere til Sengs, end han pleyede, og takkede Gud, for han saa øiensynlig havde bønhørt ham.
Adresseavis for Børn, 1780-11-15
Efter den Tid har Gottlieb ofte berømmet sig af, at han ved Bønnen har ræddet sig ud af alsin Kummer og Jammer. Han gik næsten hver Uge til sin Faders Grav, og sagde: Gud gjen gielde dog det, min kjere Fader, i Evighed, at du har lært mig at bede. Fabel. En liden Siøgen havde engang den Ulykke at falde i en slem overgiven Drengs Hænder, førend den endnu var bleven ret flyvefærdig, og strax efter at den var kommen ud af Reden; og dens yngre Tvil Avis. Tvillingbroder havde paa samme Tid den Lykke at undkomme, og at nyde sin fuldkomne Friehed i den vide og klare Luft, i de behagelige Dale, og skyggerigste Skove, i Selskab med dens lystige Brødre, og Systre af dens Art. Hin stakkels lille Fug blev paa Timen, efter at den var fangen, fængslet og bunden fast i en Lænke, og ved Hunger og andre Qvaler tvunget til at trække sin Taar Drikke op i et Fingerbølle, samt selv at oplukke sin Æde kiste, og at lære alt, hvad der hører til at være en duelig Vanddrager. Jmidlertid, da den engang blev indviklet i sin Lænke, og man vilde vikle den ud deraf, var den saa lykkelig at undkomme, og igjennem et Vindue, som stod aabent, fløy udi Skoven til sin Broder, og nød en Tidlang Livets og Frihedens Glæder med ham. Men den første Efterhøst derefter, da de søgde omkring, for at finde deres Føde, bleve de begge to fangne ved en Fuglefængers Listighed, som indsluttede dem strax, i et Buur. Den Gamle, som fra sin Ungdom af ikke var vandt til at være i Tvang, eller havde lært den mindste Taalmodighed og Føyelighed, stødte af Harme sit Hoved saa længe imod Staaltraadene den næste Morgen, at den styrtede ned af Pinden og døde. Men den anden, som allerede var bekjendt med Fængselet og med Lænken, fandt sin Skjebne mindre tung, og blev Tid efter anden saaledes vant dertil, at den ikke engang selv meere skyttede om sin Friehed, men fornøyede sig over at exercere de smaa Kunster og Færdigheder, som den havde lært, og som dens Eiermand snart merkede og forlystede sig ved; han gjorde derfor samme Øvelse til sin daglige Tidsfordriv, blev gammel og døde i Fred. O hvor ofte takkede og prisede denne lille Fugl Gud i sin qviddrende Sang, for har strax i hans første Barndom havde ved Kors og Lidelse lært ham Taalmodighed og Stilhed. Ja, J kjere Børn og unge Mennesker, hvor mange Embeder, Bestillinger og Omstændigheder gives der ikke i Verden, hvor mangt et Menneske skulde ønske, at have lært i sin Ungdom at være taalig og stille. Mange skulde visselig sukke og sørge mindre, og være mindre utaalmodige paa deres for Børn. Alderdom, dersom de ikke i deres Ungdom havde været tøylløse og meere lykkelige, end de kunde taale. J bør derfor altid betragte tidlige Lidelser, som en Fordeel.
Adresseavis for Børn, 1780-11-15
Reysende. To Reysende kom til en Korsvey, hvor der løbe tre Veye fra, og holdt det for en Lykke, at de der traf et Menneske, som de kunde spørge, hvilken at de tre Veye de skulde gaae til Staden, da de ikke vidste det selv. De spurde ham meget venlig derom, og da det var dem magtpaaliggende, saa lovede og tilbøde de ham en Belønning for hans Tjeneste, naar han med Vished kunde og vilde sige dem, hvilken Vey der var den rette. Dette Menneske vidste nu selv ikke tilvisse, hvilken Vey der var den rette; men Belønningen, som de tilbøde ham, gjorde saadan Virkning hos ham, at han lod, ligesom han vidste det, og sagde: "Den mellemste Vey løber lige til Staden; thi jeg kommer nu just derfra. De Reysende gave ham den Belønning, som de havde tilbudet ham, og gave sig til at gaae afsted. Da de længe havde gaaet, komme de endelig til en Landsbye, hvor de fik at vide, at de vare paa en gandske uret Vey, for at komme til Staden, og havde gaaet forgjeves lige fra Korsveien af. Dette fortrød de Reysende meget, og i deres Harme udskjeldte de deres Veyviser for en Bedrager og et Skarn, som havde narret og spottet dem. Saa forhadt og skadelig er Løgn. Formedelst den opkommer der Menneskehad, Mistillid og Vildfarelse. En Tyv er et hæsseligt og vederstyggeligt Menneske; men en Logner er det ikke mindre. Løgn og Tyverie følges gemeenlig ad. En Bedrager lyver mestendeels af Egennytte. Han roser ofte sin egen Ærlighed, og roser tillige andre Ting, som han gjerne vil være af med, for at have mange gode Egenskaber, da han dog i sit Hjerte er overbeviist om, at han hverken selv har den berømte Ærlighed, eller Tingene de anpriste gode Egenskaber, og altsaa bedrager alle dem derved, som fæste Troe til ham.