Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-11-28
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. marsken KaastanOttende Aargang. No. 95 Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin Tirsdagen den 26 Rovember 1811. Maleren, eller kun i Graven er Fred(Fortsat.) Forfatterens Forord. Jeg havde først besluttet aldeles ikke at fortsætte denne Fortalling, da der mødte mig, hvad den ærlige Fader Rabener allerede længe førend jeg var født klagede over, at man beskyldte ham for at have taget sine Caracterer af det virkelige Liv. Men da det ikke var mueligt, at finde nogen Original til mine Copier blandt de Levende, saa opsøgte man dem med megen Møie i de Dødes vidtløftige Rige, hvor man, som enhver let indseer, snart fandt hvad man søgte. En vis Skribent, bevæbnet med det dumme de Mortuis nil mis bene, nedlod sig endog til at overøse mig med sit hele Overflødighedshorn af Skjældsord, hvilke jeg skjænker ham, da dette Slags Pile gjerne flyve tilbage paa Skytten og saare ham selv. At jeg i den hele Fortælling ikke har sigtet til nogen bestemt afdød eller levende Caracteer, det vil enhver, der læser det Hele med upartiske, nidfrie Øine, snart kunne overbevise sig om. Men at naturligviis de Caracterer og de Handlinger, som enhver Forfatter, der gjør Fordring paa at læses med Jnteresse, fremstiller, ikke kunne være tagne af Luften, og altid i deres enkelte Sammensætninger ville være det reflecterende Billede af virkelige Caracterer og Handlinger, der vil enhver, som har mindske Begresom Digtekonsk, indrømme. Man veed, at den mediceiske Venn, dette Jdeal af qvindelig Skjønhed, var i alle sine enkelte Dele Copie af Naturen. Konstneren tog Hovedet efter den og Armene efter hiin af sit Lands Skjønheder. Saaledes er det ogsaa med Caracteerskildreren. Han tager det enkelte af hver Caracteer, han vil skildre, hvorhan kun kan finde det. Selv sin egen Person holder han ikke for god til at passere for hans Phantasies upartiske Tryllelygte, og mangen en satirisk Forfatter har meget ofte, maaskee uden engang at vide det, afmalet sine egne Svagheder. Men hvo er saa enfoldig som den dumme pave lige Ceremoniemester, selv i een af de onde Engle at gjenkjende sit Contrafei, og klage over, at det er ham, Maleren har meent, Naar nogen endelig vil vide, hvilken Konstner, der egentlig svævede mig for Øine, da jeg skildrede Carl Mønstrup, saa var det den i Rom afdøde Holstener Asmus Jacob Carstens *), og vil nogen vide, hvem der bragte mig paa den Jdee, at skildre en Appius Herdonius, da var det den ligeledes afdøde Heinitz, Præsident for Konstacademiet i Berlin, der, i det mindste efter C. L. Fernows Fortælling, behandlede den stakkels Carstens som en Appius Herdonius. Jmidlertid blev min Fortælling skreven fire Aar efterat jeg havde læst Carstens Levnet, da jeg kun kunde danne mig et *) See Leben d. Künstler Asmus Jacob Carstens, ein Betrag zur Kunstgeschichte des achtzenten Jahrbundere, v. C. L. Fernow. svagt Billede af begge Caracterer. At de ved at forsigttes til Danmark og saa at sige støbes i en ny Form maatte blive saaledes, at man fandt Leilighed til at gjøre Sammenligninger, er meget naturligt, og at der virkeligen i de fleste Lande, hvor Konster og Videnskaber dyrkes, have levet eller leve endnu enten unge Konstnere, der, ved alt for megen Tillid til deres Talent, bleve ulykkelige paa samme Maade som Mønstrup, eller Præsidenter, der, alt for meget stræbende efter at være den Sal, der ikke fordunkles af nogen Bisol, tyranniserede og undertrykkede Genier, alt det er noget, som vist ingen, der har mindste Erfaring i Konstnernes Historie, nogensinde vil drage i Tvivl. Jeg selv har desværre saavel i Konsternes som i Videnskabernes Rige kjendt saa mange Genietpranner, saa mange Talentforfølgere, seet saa mange beklagelige Offere for lav Avindsyge og daarlig Higen efter Encherredømme og Eneglimmer, at mit Hierte altid oprøres ved Synet af saadanne ulykkelige Offere.