Adresseavis for Børn, 1780-04-26
Aar. Numer Anden Avis. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 26. April. At proppe Hukommelsen, meer end Forstanden, Var Skole Methoden; nu er den en anden. Nyeheder. Hvad er Afhold, spurade den lille videlysten de Hans sin Fader, da han hørde ham nævne dette Ord ved en vis Leylighed. Dette Spørgsmaal var Faderen meget kjert thi hvor from og god hans lille Hans endog var saa havde han dog den Feyl ved sig, at han stedse blev meget misfornøyet, ilde tilfreds, og gav sig til at græde, saa tidt han maatte miste og ikke faae et eller andet, som han gjerne vilde have Og det er dog nu saaledes engang i Verden, at vi ofte ønske os noget, men faae det dog ikke sant ofte ere Eiere af noget Kjert og Behageligt, som om en stakket Tid bliver os berøvet og vi maae miste igjen. Det er derfor meget fornødent, at vi fra vor Ungdom af vænnes til at kunne miste et og andet Kjert. Faderen svarede altsaa Afhold, min Søn, er, naar du i dine Frie timer i Dag ikke sætter dig op at ride paa din saa kjere Gyngehest. O, hvorfor maae jeg ikke det spurade den lille Dreng meget bedrøvet; "Du har jo dog selv giver mig den, in Fader. Det har jeg og min Søn, svarede Faderen, og jeg forbyder dig heller slet ikke at bruge den. Ney, det skal meget mere være overladt til dig selv, enten du vil gjøre det eller ikke. Den lille Hans havde nemlig først faaet Hesten to Dage tilforn, og den var ham nu saa kjer, at han hvert Øyeblik, naar han havde Friehed, benyt lede sig at den, na afknappede endog sit Maaltid, for at de paa den Hans. Men hvortil skal det nutte mig Faderen. Det skal nytte dig dertil, at du kan øve dig i, at faae saa meget Herredomme over dig selv, at du uden Græmmelse kan afsee og miste en Ting, som du elsker, saasnart det gjelder derom. at det skal saa være. Hang. Men det gjelder jo ikke her derom, at det skal saa være? Faderen. Ney vist gjør det ikke, min Søn, Men naar det først gjelder derom, saa er det ikke mere Tid, at forberede sig dertil. Hans tang stille, og blev staaende meget eftertænksom. Han folde noget af det, som hans Faer havde sagt til ham, men han føelde ikke Alt. Faderen. Vil du høre en Historie, som jeg vil fortælle dig, hvor godt det er, naar man væn Avis ner sig til, ikke at hænge alt for meget efter det, hvorudi man finder sin Fornøyelse. Hans O, ja, min Fader, Lad mig høre den Faderen. Et vist Barn blev af sin enfoldige Amme hver Dag foeret og fyldt med Godtgodt. Barnet blev derved saa vant til Slikkerier og Kager, at Drengen endog siden, da han vorde op stedse længdes derefter, og strax løb hen og greeb til, hvor han saae enten Syltetøy eller Bagverk staae. Forgjeves advarede en ældre Syster denne Dreng, ikke at maatte røre det; forgjeves gav hun ham det Raad, i Tide at vænne sig derfra, efterdi han ikke altid kunde vente, at faae saa megen Bakkelse, han vilde have. Men han meende, det havde Tid nok, til han ikke kunde faae meere, og han satte aldrig noget Forsøg paa at tvinge sig. Endelig kom han ud fra sine Forældres Huus til en Herre, hvor han blev holdt meget strængt, og hvor der vankede slet intet Slikkerie. Hvad gjorde han da – Han kjøbde daglig for sine Lommepenge Rosiner, Mandler, Sukkerbrød, og Bakkelse, indtil alle hans Lommepenge vare fortæret. Hans Begjerlighed efter saadant Slikkerie var imidlertid stedse bleven større, og det var ham nu næsten gandske umueligt, at tvinge sig. Da han nu ingen flere Lommepenge havde, som jeg har fortælt dig, saa solgde han i Førstningen nogle af sine Klæder, som han troede at kunne undvære, og da ogsaa de Penge vare fortærete, som han fik derfor, saa – det gyser i mig, at tænke derpaa og fortælle det saa bestial han sin Herre. Men der skeer aldrig noget Ondt, at det jo om kort eller lang Tid bliver bekjendt. Dette hans Tyverie kom ogsaa op, og blev bekjendt; og for at undgaae Straffen og Skammen, flygtede dette unge Menneske bort paa et Skib, som gik til Ostindien. Nu var han vel for det første undflyet den menneskelige Straf, men ikke den guddommelige. Det Skib, som han befandt sig paa, strandede, og han blev opsluget af Havets Bølger. O, det er forskrækkelig, at høre saade Hans sukkende. for Børn. Ja, vist nok er det forskrekkeligt, svarede Faderen; og det kom dog altsammen ikke af andet, end af det, at Drengen ikke i Tide havde lært, at nægte sig en Fornøyelse, førend dens Nydelse var bleven ham til saadan en Vane, at han skulde og maatte have den, i hvad for Udveie han end skulde gjøre dertil. - Merker du nu, min gode Hans, hvorfor jeg raadede dig til det Forsøg, at du i Dag ikke skulde ride paa din Gyngehest? Hans. Ol ja, jeg merker det, min Fader og jeg skal visselig heller ikke i Dag den hele Dag gjøre et eneste Rit paa den, og det vil jeg hver Dag saaledes gjøre i den ene Frietime, indtil jeg kan gjøre og lade det saa ofte jeg vil. Faderen omfavnede ham, og glædede sig meget over denne modige Beslutning, som hans Søn fattede. Men endnu mere glædede han sig, da han saae, at Drengen holdt Ord.