Den Vest-Sjællandske Avis, 1831-01-04
Ville vi herefter søge at forklare os Jordklodens Natur og Oprindelse og tillige de øvrige Himmellegemers; saa kunne vi tænke os, at Skaberen har frembragt i Universet mægtige organiske Kræfter, som trække organiske og physiske Stoffer, i Forening med hinanden til sig af den Materie, som opfylder Firmamentet og som vi kalde Æther og at Himmellegemerne saaledes blive frembragte. Jdet Jndvortes af et saaledes frembragt Himmellegeme, har en saadan organisk Kraft med sit organiske Stof sit Sæde, uden om dette samler der sig en Bedækning af et physisk Stof, som udgiør Klodens udvortes Skal eller Overflade, ligesom Skallen eller Hinden danner sig udenom Frugten, og Huden udenom Dyrenes Legemer; i disse er det aabenbart, at en organisk Kraft virker indvendigt i Forbindelse med en organisk og tildeels med en physisk Masse. Lader os nu antage, at en mægtig organisk Kraft virker i Jordens Jndvortes, at den der har samlet omkring sig en stor Masse af organisk Stof, at dette organiske Stof enten var Varme stoffet selv, som nu viiste sig i en bunden og nu i en frie Tilstand, efter de forskiellige Forhold hvorunder det befandt sig, eller et andet Stof, men som stod i den nøieste Forbindelse med Varmestof fet, og tillige at Graniten var det physiske Stof, som denne organiske Kraft havde samlet som en Skal omkring sig, saa vilde denne Jordens iboende Kraft uafladelig drage dette organiske Stof til sig. Men nu veed man, at det er en Lov, som Materien er underkastet, at den ved en Omdreielse om Axelen (Rotation) søger at fierne sig fra Middelpunktet; den organiske Masse, som var indsluttet i Jordens Jndre, vilde da ved Jordens daglige Omdreining om sin Axel, og ved dens endnu hurtigere aarlige Omdreining omkring Solen, sættes i Bevægelse og bestræbe sig for at fierne sig fra Jordens Middelpunkt (eller for at udvide sig og at giennemtrænge Jordens Skal) og der vilde de foregaae inde i Jorden en analogisk Bevægelse med hvad der foregaaer i Menneskets Legeme ved Blodets Omløb eller i Universum med Himmellegemernes. - Under denne uafladelige Kamp Jordens Jndre, gik da alle Udviklinger i vor Planet for sig, saavel de store af dens eget Legeme, som vi kalde Revolutioner, og hvorved det physiske Stof, som omgiver Kloden, bliver omdannet paa forskiellige Maader, som de mindre ved Uddannelsen af alle de chrystalliske Former, som den indeslutter. Varmestoffens Overgang til en brændbaTilstand, til en underjordisk Jld, var da især Hovedmidlet til at bevirke hine store Forandringer i Jordkloden. Desuden vilde det, foruden denne indvortes Forandring i Jorden selv, blive en Følge af den organiske Krafts Tiltrækning af et organisk Stof, og dettes bestandige Bestræbelse for at løsgiøre sig fra den; at Varmestoffet vilde giennemtrænge Jordens Skal og paa dens Overflade forbinde sig med Lysstoffet, der udgaaer fra Solen, eller blive ved dets Paavirkning bragt i en høiere Activitet og derved istand til at udvikle de utallige forskiellige organiske Former paa Jordens Overflade og saaledes frembringe Planterne og Dyrene. Var denne Theorie rigtig, saa kunde man begribe hvorfor det er nødvendigt at Jordkloden, og alle planetariske Legemer skulle være i en uophørlig Bevægelse og være underkastede daglige og aarlige Rotationer, nemlig for at sætte det indvortes organiske Stof i en indvortes Bevægelse og derved tillige i en udvidende Tilstand, og man kunde tillige tænke sig en Grund for de Planeter som staae langt borte fra Solen, f. Ex. Jupiter og Saturnus, skulle dreie sig langt hurtigere om deres Axel end Jorden og de nærmere Planeter; nemlig for at det indenfra sig udvidende Varmestof, eller det med dette forbundne organiske Stof, skulde med saamegen større Kraft gaae de der svagere virkende Soelstraaler i Møde. Ogsaa vilde man dersom denne Theorie var rigtig, kunne bedre forklare sig den saa mægtige underjordiske Jlds Beskaffenhed og Hensigt; Vulcaner og Jordskielv bleve da ikke længere Uordener i Naturen; men nødvendige Foranstaltninger for at tilføre Atmosphæren større Masser af det indvortes organiske Stof, end det kunde erholde ved Perspirationer igiennem Jordens Skal og som maatte være fornødent for at erstatte det Afgang derpaa, som den maatte lide med det daglige Forbrug hvilket de organiske Væsner giøre af den Masse af dette Stof, som Dunstkredsen indeholder, (f. Ex. naar Lavarter ansætte sig paa Fieldennes nogne Sider, og naar saftfulde Planter voxe i Ørkener). Man kunde vel indvende at Jordens Jndre derved vilde blive tilsidst tom paa sit organiske Stof, men man har derved blot nødigt at tænke paa Hallens Theorie og Nordlyset, for at kunne forklare Erstatningen af dette Tab, nemlig af stærke Jndstrømmelser af denne Materie som kunde staae i Forbindelse med den electriske, under Polerne. - Hertil maae anføres at ogsaa Amonton har fordum forklaret Jordskielvene af en Udvikling af en indvortes Varme i Jorden; og at andre have forklaret dem deraf, at Jorden er indvorres construeret som en galvanisk Støtte og er ikke et Caput mortuum eller en tæt og død Masse; men at den idelig frembringer electriske Phoenomener. Ogsaa Biot har yttret den Mening at Jorden er huul indvendig, opfyldt med en antændt Materie og har kun en tynd Skal omkring sig. Scipio Breislak har for faa Aar siden søgt at demonstrere, at Jorden har oprindelig været i en ildagtig flydende Tilstand, som var en Virkning af den almindelige Udbredelse af Varmestoffet i Jordens Masse; men at Jorden derfor ikke har undergaaet en Opbrændelse; og den berømte la Place var af den Mening, at Jorden har allerførst været i en dampformig Tilstand, er derpaa kommen i en flydende og tilsidst i en fast Tilstand. 9. En indsigtsfuld Naturkyndig vil maaskee smille af denne hele Hypothese og ved et Slag af sin Kundskabsvælde kaste den over Ende i et Øieblik, men var den grundet, saa vilde den i Forbindelse med andre Jagttagelser ret mærkelig opklare os om Menneskets Forhold til Jordkloden. 10 Dersom en almindelig organisk Kraft (et indvortes vegetativt Liv) giennemtrænger og behersker hele Jordklodens Legeme, saa maae naturligviis dennes Natur og Virkemaade være endnu mere skiult og ubekiendt for den menneskelige Fornuft, end nogen anden organisk Kraft, end nogen af dem, som virke i Planternes eller Dyrenes Legemer; thi vi kunne dog nogenlunde skue ind i de organiske Væsners Konstbygning, og giøre os et Begreb om hvad der foregaaer i dem, men hvad der foregaaer inden for Jordens udvortes Skal er aldeles skiult for vore Blikke. Desuagtet kunne vi tænke os, at dette planetariske Legeme vilde ved at besidde en saadan indvortes organisk Beskaffenhed staae i følgende Forhold til de Væsner, som opholde sig paa dens Overflade: a. Den livløse eller anorganiske Natur (den fossile Verden, Mineraliernes Rige) var da umiddelbart underkastet den almindelige organiske Krafts Herredømme, som virker i Jordens Legeme; denne Kraft sammensætter, den opløser de mineralske Legemer, den ansætter nye Sølvstuffer i den forladte Bierggrube, den sætter den indvortes Fugtighed i Bevægelse i Biergets Skiød, den danner Crystal formen i dens mørke Giemme, frembringer Metallet i Gangbierget. Denne universelle Jordens Kraft virker i det almindelige, som den organiske Kraft i Planten, der sammenholder hele Plantens Legeme; den virker i det Enkelte og paa forskiellige Maader, som den i Planten hvor den nu frembringer Blade og Steengler, nu Blomstens sammensatte Deele og nu Frugtens konstige Bygning. Hvert enkelt mineralsk Legeme har vel sin særskilte Natur, som Bladet som Roden ogsaa har det; men det besidder ingen særskilt Organisation, da det ikke indvendig fra udvikler sig; men kun sammensættes ved en anden ordnende Kraft. Mineralierne ere aldeles fængslede til Jordens Legeme; de ere dens universelle organiske Kraft ubetinget underkastede. Principet til en frie og selvstændig Udvikling ytter sig ikke hos dem; de fremvise kun imellem billeder af en organisk Natut og ligesom et Forbud paa den (f. Ex. Jisblomsten paa Vinduerne). Jordens almindelige organiske Kraft, frembringer disse billeder paa en høiere Tilværelses=Maade hos dem; ligesom Verdens universelle aandelige Kraft (Guddommen) frembringer i Biernes konstige Virksomhed billeder paa en fornuftig Virksomhed, hvilken hos disse lavere Væsner ikke kan udgaae fra dem selv. F. Planteverdenen er et Samfund af Væsner, hvori en Bestræbelse efter en uafhængig og selv virkende Tilværelse begynder at give sig tilkiende. J enhver Plante boer en eiendommelig Kraft, som virker omkring sig, som stræber fremad, som bemægtiger sig Deele af den Natur, som omgiver den, ligesom Jordens organiske Kraft af Universet; Planten indlader sig i Kamp med sine Medskabninger, trættes med dem om sin Ernæring og udvikler sig naar den seirer ved en egen indvortes Kraft. Planten begynder at løsrive sig fra Jordens Overflade; den stræber med sine Grene og sine Blade ud i den friere Luft, ligesom den vilde opsvinge sig i de høiere Egne; men dog vedbliver den at være Jordens universelle Kraft underkastet, og den er fordet meste bundet til den Plads hvorpaa den er frembragt; den tilhører endog for en Deel denne Jordens Skaal, hvori hiin mægtige Jordens Kraft allene regierer og dybt gjemmer sig dens Rod i det jordiske Muld. Planten bliver derved et smukt Forbillede paa Mennesket, som fængslet til Sandseligheden stræber mod den aandelige Verden). Af denne Theorie følger, at Jordkloden maae være opfyldet af utallige underordnede organiske Kræfter, hvilket desuden er en uomtvistelig Sandhed c. Træde vi ind i Dyrenes Rige, saa komme vi ind i et Samfund af Væsner, som befinde sig i en friere Tilstand, som ere mindre Jordens almindelige Kraft undergivne end Planterne; de udvikle ikke allene deres Legemer ved et indvortes uafhængigt virkende Princip; men de ere for det meste ikke heller saaledes bundne til den Plads, hvorpaa de ere frembragte som Planterne; de bevæge sig frit over Jordens Overflade; de drage hen fra et Sted til et andet, drevne af deres egne Lyster og Tilbøieligheder; de sees nu at giennemskiære Havets Dyb, nu at svæve giennem Luftens Egne. Høit hæver Ørnen sig i sin Flugt over Skovens Toppe; den taber sig tilsidst for Betragterens Blikke; det seer ud som den vilde forlade den Klode hvis Beboer den er; men et hemmeligt Baand drager den igien tilbage; den nødsages til at begive sig ned igien til Jordens Overflade. Jordens almindelige Kraft behersker ogsaa Dyret, uagtet dets friere Tilstand; dets Legeme opløser sig tilsidst og Jorden tager dets Levninger til sig, og foreener dem med sit eget Legeme. Jordens Bestemmelse synes saaledes at være, at de enkelte organiske Kræfter skulle løsgiøre sig fra den almindelige organiske Krafts Herredømme, og at de under dens Medvirkning skulle udvikle sig paa en høiere og fuldkomnere Maade. 11. Denne Bestræbelse efter at løsgiøre sig fra den Krafts Herredømme, som behersker Jordkloden og som fængsler alle dens Beboere til sig, aabenbarer sig stærkest i den menneskelige Natur. Mennesket befinder sig unægteligen i en langt friere Tilstand end nogen anden Skabning; det er ikke bundet til Stedet som de fleste Planter, ikke til Himmelegnen som de fleste Dyreater; det udbreder sig frit og efter Behag over hele Jordklodens beboelige Overflade. Det viser sig langt mere som Naturens Herre end nogen anden Skabning; det benytter Jordens Producter, de livløse og de levende, efter sit Godtbefindende, og paa en mangfoldig og udstrakt Maade; det raader over Dyret og behersker det; det foretager selv store Forandringer med denne Jordens Overflade, som den beboer det staaer allene tilbage for Fuglen i dens frie Flugt i de høiere Egne, og efterligner den svag ved Konstens Hielp; det er bundet til Jordkloden, og kan ikke forlade den; ved fine Passioner og sine Sandser fængsles det til Jordens Tillokkelser, især i Barndommens og Ungdommens Alder, og ofte til den høie Alder og Livets Udgang. Men det føler sig dog som et fritvirkende Væsen forskiellige fra den physiske Verden, hvori alt er underkastet bestemte Love, og kan for en Deel handle efter egne og selvvalgte Love. Jordlivets Kamp, dets Ufuldkommenhed og dets Trængsler forhielpe det efterhaanden til en aandelig Løsgiørelse fra den Planet, hvis Beboer det er blevet. Den Vise, som fatter sin høiere Bestemmelse; det i Verden prøvede Menneske, som er mæt af sit Lives Dage, føler sig aandelig løsgiort fra Jorden og længes rolig og stille efter det Øieblik, da der ved Døden bliver bevirket en physisk Forandring i dets Væsen, hvorved en fuldkommen Løsgiørelse kan blive tilveiebragt. Dog bliver denne Løsgiørelse neppe aldeles fuldkommen førend den Dannelse for Dyden, som Mennesket har begyndt paa denne Side af Graven, bliver fuldendet paa hiin Side af den. Saaledes var dette da det første Forhold hvori den physiske Verden, og især den Deel deraf, som vi beboe, staae til Menneskene; den Bestræbelse som alle Væsner synes at yttre efter at løsgiøre sig fra sin Overmagt, aabenbarer sig stærkest i den menneskelige Natur. Det tænkende Menneske erkiender, at det ikke kan være dets Bestemmelse altid at forblive paa denne Klode, og at det maae være dets Formaal at være beredet paa og at giøre sig værdig til at forlade den.