Almuevennen, 1842-09-14
Jeg har i Anledning af de yderligere Oplysninger, angaaende Klagen om Vildtskade fra Herfølge Sogneforstanderskab, eller fra en Deel af Herfølge Sogneforstanderskabs Medlemmer, der bleve producerede i Roeskilde Stænderforsamling, gjort to agtværdige Mænd Uret ved Yttringer, som jeg har fremført, og jeg troer derfor, at jeg uopfordret bør offentlig give den Opreisning. Det var og er min Overbeviisning, at der ingen Grund til Klage er over, at der i fornævnte Sogne district, holdes en for stor Vildtstand; det var og er min Overbeviisning, at den ærede Formand for fornævnte Sogneforstanderskab har uden selv at kunne bedømme Sagen, ladet sig noget influere paa af det naturlige Ønske at staae i et inderligt Forhold til en Menighed, for hvis aandelige Vel han uafladeligt op offver sig; deraf kom det, at jeg, idet jeg hverken kunde ansee Klagen for grundet, eller kunde antage, at den alene var fremkommet som det sidste Nødmidde mod Uret, eller allenfals Ubillighed, blev saa indigneret over, at den i Stænderne skulde have Udseende som saadan, at jeg følte mig opfordret til at antyde, at andre Aarsager, end de, der strengt taget, laae i Klagen selv, havde medvirket til, at den blev produceret. Men og jeg endog forsaavidt maatte have Ret, saa har jeg dog havt Uret i at lade mig henrive til at bruge stærkere Yttringer eller at producere et Factum, at Nogle af Menigheden havde forenet sig om intet frivilligt Offer at give Præsten, i en saadan Forbindelse, at man heraf kunde udlede noget for Præsten Graverende. Det er, tvertimod min Overbeviisning, at, saafremt overhovedet Hensyn til Menighedens Forhold til Præsten havde medvirket til, at han har taget sig af Sagen, disse da have været af en ganske anden Beskaffenhed end de materielle. Og skylder jeg fornævnte Geistlige at bevidne, at jeg i mange Aar har kjendt ham, for hvem jeg har den største Agtelse, som en nidkjær Sjælesørger, for hvem alt Andet i Verden, har været en Bisag, hvor det kom i Conflict med hans Pligter som Geistlig, og som en Mand, der, selv hvor han efter min Overbeviisning har handlet feil har gjort det af Vildfarelse og aldrig i nogen slet Hensigt. Hvad nu den anden af mig berørte Mand, Bondefoged og Sogneforstander Christen Nielsen af Aas høye, angaaer, da maa jeg tilføie, at jeg er mig saa bestemt bevidst, at jeg derpaa turde aflægge min Eed, at have opfattet de af mig, som hans, citerede Yttringer,, saaledes at de refererede sig til Klagen omVildskade. Da jeg imidlertid af Manden selv, der i mange Aar har havt en af mine Bøndergaarde i Fæste, og i alle sine Forhold er en yderst retsindig og agtværdig Mand, nu har erfaret, at disse hans Yttringer ikke refererede sig til den i Stænderne producerede Klage, men til tvende Andre, Fæsteforholdene betræffende, der i sin Tid bleve forebragte, i Forbindelse med oftnævnte Klage over Vildtskade, i Herfølge Sogneforstanderskab, saa bør jeg ikke undlade at udtale dette. Jeg er ikke blind for de urigtige Udtydninger, som denne Erklæring, offentlig bekjendtgjort, kan være udsat for, men da jeg er mig bevidst, at jeg ene og alene for at fyldestgjøre min egen Følelse, herved anmoder Dem om at lade den aftrykke i Deres ærede Blad, saa skulle aldrig andre Hensyn afholde mig fra at gjøre hvad jeg anseer for min Pligt, Gammelkjøgegaard, den 19. August 1842. Ærbødigst H. Carlsen. De paagjældende Sogneforstandere vare ei heller uvirksomme ved alle disse rask henkastede Beskyldninger, Erklæringer, Contra-Erklæringer og Tilbagekaldelser. Under 22de August indsendte 3 af dem en Skrivelse til Præsidenten af følgende Jndhold: Underdanigst Promemoria!