Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-02-04
Madame de Genlis har i sine nylig udkomne Memoires nogle saa sande Ord over vore Dages Critik, at de bør komme til videre Kiendskab, hvortil da disse Linier skulle bidrage. Critiken nu omstunder er jo kun et evig Spotterie, meer eller mindre sindrigt, men altid og meer eller mindre forslidt. Ligesom det vilde være baade modsigende og ubehøvlet, at opholde sig over en Person, man agter, er det og hverken sømmeligere eller mere passende, at vælge denne Tone, i det man anmelder et agtværdigt Arbeid, og som man maa erkjende for er saadant. Bedømmelsen bør da være alvorlig, Strenghed er aldrig fornærmelig, Spotterier ere det især ved den Leilighed altid; Jronien er aldrig vel anvendt, uden naar man bedømmer et Arbeid, der er latterligt skrevet, eller der indeholder farlige Grundsætninger, eller hvis Forfatter, i det han taler om sig selv, røber uden Undseelse en oprørende Stolthed. Disse tre Tilfælde undtagne, er det uretfærdigt, er det Tegn paa en slet Smag, at føje smaae Stiklerier til de eller fortjente Berømmelser; men hvas vilman jo altid være, man har kun en Maade at være det paa, og man er da strax gemeen.""Næst efter Skjeldsord er der intet, som skader Critikens Virkning saa meget, som Avindstonen, og Jronien istemmer altid denne Jo mere Critiken er fiin, pyntelig, jo meere maadeholdende den synes, jo værre slaaer den. Læseren gaaer langt videre, end Critiken, hvis han blot kan formode, at den skaaner Arbeidet, den bedømmer; et Strøg af Overdrivelse i Berømmelserne giver Vægten af Critiken dens rette Tyngde, al saadan Omhue for at skaffe Ligevægt tilveje gjør Critiken kun end mere træffende. Der foreslaaes derfor ikke nogen Art af Falskerie; der foreslaaes kun at optage i sin Skrivemaade den Artighed, det Slebne, den Høflighed, som intet i Verden kan fritage os for i Selskab og i Samtaler. "Det er mere end forunderligt, at i en Classe, hvis Opdragelse dog har været meest omhyggelig, hvis Studeringer dog have været meest grundige, at der de velopdragne Mennesker, der udmærke sig ved Forstand og Kundskaber, tillade sig, i det de skrive, hvad de dog vist vilde rødme ved at tillade sig i simple Samtaler, og hvad der virkelig ei heller kunde taales i godt Selskab. Var der en Stand til, i hvilken man, ustraffet og uden videre Følger, havde Lov til, offentlig at fornærme hvem man ikke yndede uden Skaansel at angribe hvem man ikke havde at beklage sig over, og sætte Agtelsen for hele Verden tilside, da var en saadan Stand ret meget foragtelig, men lykkeligviis er den slet ikke til. De offentlige Bogdommeres Stand, saare ærefuld og Videnskaberne saare nyttig, udkræver ligesaa mange moralske Egenskaber som literaire Evner. Det er endog aldeles nødvendigt, at en Bogdommer har Verdenskundskab paa det at han kan modsige uden Uartighed, afgjøre uden at tage til Skolemestertonen og critisere uden at fornærme. Har han den virkelig, vil han og lægge det Bidende hen, til at latterliggjøre Laster og den slette Smag med, men anvende Spot og Haan mod Stoltheden og de opblæste Narre, og han vil faae Leilighed nok til Anvendelser. God Smag og vel fordøiede Grundsætninger i Literaturen vilde være tilstrækkelige, til at befæste mellem alle Videnskabsmænd en vis Agtelse for hverandre og en Fiinhed, som maatte have stor Indflydelse paa Meningerne; Agtelsen for sig selv og den personlige Jnteresse vilde vid at anvende samme; men Forstanden, Talentet vilde vinde derved, og det vilde ogsaa Moralen, og Sædeligheden selv. En Forfatter vilde da bedømt uden derfor at være beskjæmmet, nødsages til at svare uden Lidenskab; man vilde er see længere til disse grove Kjævlerier, der ere ligesaa latterlige som skjændige, og give alle Dagens Tossehoveder en stor Triumph, i det de altid ere henrykte ved at kunne overtyde sig om, at fra det Øjeblik af, man ofter sig til Literaturen, mangler man altid Levemaade og Sømmelighed.