Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-07-08
Balbek. (eller Ruinerne af det gamle Palmyra, af Alphonse de Lamartine.) En Dag var jeg vandret over Toppen af Bierget Sannini, som er bedækket med en evig Snee, og var stegen ned fra Libanon, som er kronet med et Diadem af Cedere, i Heliopolis nogne og ufrugtbare Ørkner. Ved Enden af en lang og besværlig Dagreise, hævede sig ud af Biergets Skygger en uhyre Gruppe af guule Ruiner, oplyste af Aftensolens Straaler. Vore Førere pegede hen paa den og raabte: Balbek! Balbek! Det var virkelig ogsaa dette Ørkenens Underværk, dette næsten fabelagtige Balbek, som glimrende steeg op af sin ubekiendte Grav, for at fortælle os om Aarhundrede, som for længe siden ere forsvundne af Hukommelsen. Vi gik langsomt ved Siden af vore udmattede Heste, og vendte Blikket hen paa de gigantiske Mure og paa de glimrende og colossale Søiler, som uafladelligt syntes mere og meere at udvide og forstørre sig, som vi kom dem nærmere. Der herskede en dyb Taushed i hele Karavanen, enhver frygtede for at tabe noget af dette Syn ved at indlade sig i Samtale derom, selv Araberne tang stille og syntes at være grebne af en mægtig Følelse. Endelig ankom vi til de første Marmorblokke som ved et Jordskielv ere kastede en Miil bort fra Mindemærkerne. Vi saae colossale Blokke som vare tilhugne paa alle 4 Sider, og kun syntes at vente paa en Kiæmpeslægts Arme, som kunde bringe dem bort; en eneste af disse Blokke fra Balbek var 62 Fod lang, 80 bred og 16 tyk Der behøves 6000 Mennesker i vore Dage til at bringe en saadan Steen bort fra sit Sted, og dog sees mere colossalske som ere hævede 25 til 30 Fod over Jorden, for at bære Søiler, som svare til en saadan Grundvold. Vi fortsatte vor Vei imellem Ørkenen paa den venstre Side og de bølgidannede Bierge af Antilibanon paa den høire; endelig laae Ruinerne ligge for os; hele Karavanen holdt pludselig stille, og syntes som truffet af et electrisk Slag. Dette Jndtryk er ikke til at beskrive; under vore Skridt, i Strømmens Leie, midt paa Markerne, rundt omkring alle Træestammer laae uhyre Blokke af rød og graae Granit, af blodfarvet Porphyr, af gule Steene, saa glimrende som Parisk Marmor. Stykker af Søiler, tilhuggede Søilehoveder, Architoner, Decorationer, Karnisser, Piedestaler, enkelte Lemmer af Statuer, hele Statuer, som laae med Ansigtet paa Jorden; alt imellem hinanden, adspredet, optaarnet i Hobe, og paa alle Sider trykkende paa hinanden. Man kunde neppe finde en smal Stie til at arbeide sig frem imellem disse Konstens Levninger, som bedækker hele Jordbunden. Paa hiin Side af disse Dynger af Ruiner, laae Høien ved Balbek med en Flade over paa 1000 Skridt lang, og 700 Fod bred, denne Banke er ganske opført af Menneskehænder, sammensat af tilhuggede Steene, hvoraf nogle vare 50 til 60 Fod lange, og 20 til 30 Fod høie. Denne Høi, som bestaaer af tilhuggede Granit-Blokke, viste sig for os fra den østlige Side, med sine dybe Grundpiller og sin umaadelige Beklædning, med de brede Aabninger af dens underjordiske Hvelvinger, hvori Strømmens Vande udgiøde sig skummende, og i Forening med Vinden frembragte Lyd som den fra Klokkerne i store Kirker. Paa denne ubyre Muurflade sees den ene Side af det store Tempel, hvis Guldfarve stikker paa en underfuld herlig Maade af mod den azurblaae Himmel i Baggrunden. Nogle af disse forladte Mindemærker synes at være aldeles conserverede og seer ud som at de først i Gaar vare fuldforte; af andre see man kun Ruiner, enkelte Søiler og forfaldne Mure tilbage. Øiet tabte sig i de glimrende Søilegange af Templerne, og man kunde ikke øine nogen Ende paa denne Steenverden. -De tre gigantiske Søiler i det store Tempel, som endnu majestætisk bære deres pragtfulde og kolossale Gesims, beherskede hele Egnen og tabte sig i den blaae Himmel, som hvelver sig over Orkenen, som et opløftet Alter bestemt til at bringe Offere for gigantiske Væsner. Vi giorde Holdt nogle Øieblikke for at kaste et flygtigt Blik paa det, som vi havde opsøgt i en stor Afstand, og med saa mange Farer; og da vi vare visse paa, at vi den næste Dag skulde nyde et Syn, som man selv ikke i Drømme kunde forestille sig herligere, saa fortsatte vi vor Vei. Dagen heldte; vi maatte opsøge Hvilested enten under et Telt, eller i et Lye under disse Ruiner for at vederqvæge os af en Marsch, som havde varet i 14 Timer. Vi lode Balbek ligge paa vor venstre Haand, og gik hen til en Hob Ruiner under hvilke vi bemærkede nogle Arabiske Hytter, og hvorfra en Røgsøile steeg i Veiret. Jordbunden var jevn og biergfuld, og lød saa huul under vore Hestes Hove, som den vilde aabne sig ved hvert Skridt under os. Vi ankom til Døren af en liden Hytte, som var halvt skiult af Marmorblokke, og som var bygget af slet sammenføiede Ruiner af Marmor og Porphyr; det var Biskoppen af Balbeks Palads, som i denne Ørken staaer i Spidsen for en Græsk Menighed paa 14 til 15 Christne. Hidindtil havde vi ikke seet andre levende Væsner end Schakalerne, som løbe hist og her imellem Søilerne i det store Tempel. Biskoppen, som havde hørt Lyden af vor Karavane, kom strax frem, bukkede for os og tilbød os sin Giæstfriehed. Det var en smuk Olding med sølvhvidt Haar og Siæg, med alvorlige og blide Ansigtstræk, som ganske lignede det billede af en Religions-Tiener, der opstilles i Poesier og Romaner og aldeles værdig til at præsentere sin Figur, som forkyndte Fred, Hengivenhed og Mildhed paa denne Ruinernes og Eftertankens høitidelige Skueplads. Han førte os ind i en liden Gaard, som var broelagt med sønderknusede Statuer, Stykker af Mosaiker og antike Vaser, og tilbød til vor Disposition sit hele Huus, som bestod af to lave Værelser uden Meubler og uden Dørre; han begav sig derpaa bort og giorde os paa Orientalsk Viis til uindskrænkede Herrer, over sin Boelig. Jmedens Araberne opplantede Jernstange rundt omkring Huset, hvortil de bandt Hestene med en Ring, og giorde Jld midt i Gaarden for at tillave os et tarveligt Maaltid, saa gik vi endnu engang ud for at kaste et Blik paa de os omgivende Mindemærker. De store Templer stode for os som Statuer paa deres Fodstykker; Solen belyste dem med sine sidste Straaler, som langsomt fiernede sig fra den ene Søile til den anden, ligesom Skinnet af en Lampe, hvilken en Præst tager med sig ind i Helligdommen; vi bleve nogle Øieblikke siddende og betragtede tankefuldt dette Syn, og begave os tilbage til den lille Gaard, hvori den Jld flammede, som Araberne havde antændt.