Ribe Stifts Adresseaviser, 1836-10-18
Hvad nu det angaaer om det vilde være mig behage ligt, hvis Beboerne i mit Sogn indkom med en Ansøg ring om at blive frie for deres fast ansatte Præst og for Fremtiden selv at vælge sig Een, hvem de kunde give Afsked, naar den syntes, da maa De ikke blive alt for forundret, naar jeg herved offentlig bekjender, at det var mig det Ønskeligste, der kunde skee, og at jeg Jntet heller vilde have, end at dette skeete ikke blot fra mit Sogn, med fra alle Sogne i hele Landet. - Her forudsættes naturligviis, at denne Ansøgning ikke var foranlediget ved Misfornøielse enten med min Prædiken, Forvaltning af Sacramenterne, eller mit Levnet; thi da var den rigtignok mindre behagelig for min Person, skjøndt derfor ikke mindre rigtig af dem, der indgave den. - Jeg maa oprigtigen tilstaae, at jeg kan ikke begribe, hvorledes en Mand der har Samvittighed og Følelse, kan ønske af være Nogen, det være sig Tre, Fire, Hundrede eller Tusinde paatvungen som Siælesørger, og i min nuværende Stilling er det min største Byrde, at jeg jo vistnok er er fast ansat Præst for flere i mit Sogn, den de helst ønskede at være fri for, og med den største Fornøielse vil de jeg være fri for at modtage en Stilling af deres Haand naar de blot havde Lov til at blive af med mig og af gaae til en anden eller til selv at vælge sig en Læret, Og her maa der nu vel lægges Mærke til, at naar det skal tales om det Spørgsmaal, Hr. Pastor Koch opkaster, angaaende en Præst og et Sogn, da bliver det en saare dunkel og forvirret Tale, naar det ikke først er klaret, hvad en Præst og hvad en Menighed er, og hvorledes deres indbyrdes Forhold er, samt viist, at Menighed og Sogn hverken ere eensbetydende Ord eller de samme i Virkeligheden. - Hr. Pastor Koch har i denne Tankegang, som har givet ham Anledning til sit Spørgsmaal, vist reent sammenblandet Præsten som Menighedens og som Statens Tjener, for at faae Sammenligningen til at passe paa de faste Skolelærere, der i Grunden alene ere Statens Tjenere. Men naar vi tale om Præsten, de forstaae vi dog egentligen derved en vis Menigheds Tjener, og til den Menighed, hvis Tiener han er, hører ingenlunde alle de, der bygge og boe i det Sogn, hvori han af Staten er ansat, men ikkun de, Faae eller Mange, der have med ham een Herre, een Troe, een Daad, een Gud og Alles Fader. For de andre i Sognet, som ikke have dette tilfælleds med ham, er han hverken meer eller mindre end en paatvungen Missionær, og tage vi Forholdet omvendt, da, naar Præsten ikke har eller vi have de Christnes Troe, Haab og Daab, er han naturligviis, om han saa end ti Gange var indsat af Staten, ik te deres Præst, men Præst for de Andre, hvad de nu saa end ville være eller hedde. - Seer De, naar vi saa ledes tage Præsten som han er og skal være, som Menighedens Tjener, og ikke, som han saa let fristes til at betragte sig selv, som Menighedens Herre, fordi Stater, under de nuværende Forholde indsætter og afsætter ham og fordi den har fundet for godt at give ham, foruden hans egentlige Kald, et lille bitte Politiemester Embede da mærke vi, at det oprindelige, naturlige Forhold i en hver Menighed er det, at den selv vælger og afsætter sin Lærere, og jeg haaber nu, at Skolelærerne, hvad enten de ere faste eller ikke, ei ville blive meget vrede paa mig, naar de hører, at jeg ønskede mig selv de samme Forandringer underkastet, som jeg ønsker dem. - Dog, som jeg alt har bemærket, er det i Grunden en anden Sag med dem; thi de ere egentligen reent indsatte af Staten, ikke blot som Præsten for de Faae eller Mange, der i et vist District have hans Troe, men for alle deres Børn. der ere i dette eller hiint District. - Det der giver Skolen og dens Lærere et geistligt Anstrøg er den ReligionsUnderviisning, som efter Statens befaling skal gives i den; men med denne forholder det sig jo som med Præsten, der er sat i et vist Sogn, skal prædike, uddele Satramenterne o. s. v. selv til dem, der, naar de kun turde være deres Mening bekjendt, og gid de vare det, ønske de ham Pokker i Vold; den Religions-Underviisning nemlig, som gives i en fast Skole, paalægger Mange en unaturlig Tvang, og den Lærer, som skal give den, staaer i det samme byrdefulde Forhold til Børnenes Forældre i Districtet, som Præsten til sine Sognefolk. Det synes derfor saa saare menneskeligt og naturligt, at Religionen ikke var nogen befalet Underviisnings Gjenstand. Naar vi altsaa tage den bort fra Skolerne, blive de ene og alene en Stats-Jndretning til at befordre almeennyttige og i det borgerlige Liv brugbare Kundskabers Udbredelse. Kun saaledes kunne Skolerne rigtigen betragtes, og ikke, som de Fleste hidindtil have meent, som Anstalter, hvori, foruden de verdslige Ting, ogsaa den christelige Troe kunde læres. Jeg paastaaer derfor ikke, at Alle have meent, at Christendom kunde læres som en Lectie i en Bog; men de have sammenblandet de himmelvidt forskjellige Ting at lære en Troe," og at lære om en Troe;" det Sidste har alletider i den lutherske Kirke været Skolens Sag; dog det burde være en Sag, der ikke nødvendigen skulde finde Sted der, men være fri saavel for Forældrene som for Skolemesterne, og Noget, hvorom de indbyrdes maatte enes, hvis de kunde, og ellers have Lov til at være uenige. - Dette var nu et lille Spring. Dersom vi altsaa betragte de faste Skoler som en Jndretning fra Statens Side, da bliver det omtviistede Spørgsmaal bedst atgjort, naar vi opkaste og besvare dette: Er det det rigtigste, naar en Stat lader alle Forhold, baade de kirkelige og de borgerlige, være saa tvung, ne som mueligt, eller naar den lader dem være saa fri som mueligt? Det er dog vel en uomstødelig, af Historien beviist Sandhed, at en velordnet Frihed er det bedste Værn mod en tøilesløs Frihed, medens derimod en nok saa velordnet Tvang er den hurtigste Befordrer af Misfornøielse og hvad deraf flyder. - Og da nu vistnok nogen Tvang er nødvendig under de fleste Forhold i enhver Stat (thi Regjeringsformen gjør her ikke nogen til Sagen, og de frieste Forhold kunne gjerne finde Sted, under en souverain Regent), hvad er da bedre skikket til at undvære Tvang, endog under de nuværende Omstændigheder, end netop Religion og Oplysning? Sandelig, vi maae være daarligen overbeviste om vor Troes Sandhed, hvilken vi saa end have, og om dens Kraft, dersom vi ønske, at verdelig Magt skulde befæste og udbrede den eller skaffe den tvungne Bekjendere, ja en daarlig Oplysning maa det være, der giver sig ud for at være saare nyttig for dette Liv, og dog ikke kan gjøre sig gjældende ved sig selv eller forskaffe sin Dyrkere. Og dersom nu den Oplysning og Optæren, der hører og skal høre til Skolerne og være Skolemesternes Sag, ikke kan godtgjøre sin egen Dygtighed for dette Liv og dets Forholde, da er den ikke to Skilling værd; men jeg er vispaa, at den baade kan og vil det meere end forhen, jo kraftigere den bliver og jo friere den faaer Lov til at virke, saa det har ingen Nød med at Folk i det Hele skulde forsømme den; thi hvad der kan være godt for denne Verden og bringe Fordeel her, det er der vist Jngen, som lader aldeles haant om, og som saadant kan dog vel nok baade Forfædrenes Bedrifter, Regning og Skrivning i det mindste gjøre sig gjældende. - En Stat kan unægteligen sige: disse og disse Fordringer gjør jeg til dem, der skulle optages i mit Samfund, eller det og det skulle J kunne, forinden J blive confirmerede og erklærede for virkelige Medlemmer af mig; men vil den befatte sig med Børn, førend den erkjender dem for Medlemmer af Samfundet, saa, naar de enten ikke ere forældreløse eller at betragte som saadanne, gjør den Jndgreb ogsaa i dette Stykke i den naturlige, menneskelige Frihed, i det den berøver Forældrene deres mistelige Ret til selv at sørge baade for Børnenes Siæl og Legeme. En Stat har ligeledes ikke alene Ret til, men bør endogsaa sørge for, som Pastor Koch bemærker, at de Forældreløse og de, som ere at sætte i Classe med dem, kunne komme til at opfylde de Betingelser, under hvilke den optager i sit Samfund; men dette kan den godt gjøre uden, som den nu gjør hos os, at betragte alle Børn paa Landet som i Grunden forældreløse. Endvidere har en Stat Forpligtelse til at lade danne Lærere i de Ting, som den fordrer; men den har ingen naturlig Ret til at sige til Forældrene: ham eller ham og ingen Anden skulle J tage til Lærer for Eders Børn og lønne som jeg vil have det. Men, vil man nu vel sige: faste Skoler ere dog nødvendige for de Fattige og Forældreløse, ja vel, svarer jeg, ere de det, og der ere jo ogsaa saadanne Skoler i Kjøbstæderne og Hovedstaden, medens Forældre dog der have Lov til at lade deres Børn lære noget, hvor og af hvem de kunne. Hvorfor er det i det mindste ikke ligesaa frit paa Landet, som i Kjøbenhavn? Eller for at tage Sagen fra en anden Side, betales der Mulcter af Forældrene, naar de destandigt holde deres Børn hjemme og selv læse med dem, og staaer det dem der ikke frit forat tage deres Børn ud af Skolerne, naar de ville, eller ud af den ene Skole, og sende dem i den anden, Dersom det skulde være umueligt, at frie Skoler kunde bestaae paa Landet og at de Fattiges Børn kunde deelta ge i dem, da gives der jo overalt Kirkesangere, hvilke af Staten kunde gives noget Mere i Løn, for at undervise disse, medens de efter Overeenskomst med de andre Forældre kunde modtage saa mange og saa faae af deres Børn, som de selv vilde. - At der efter den slesvigske Skoleforordning fandt mindre Tvang Sted end efter den for Kongeriget, var jeg rigtignok ikke vidende om; men saa frie for Tvang, som de kunne være, ere de jo derfor ikke, hverken de faste eller de frie Skoler. De sidste erdet ikke, efterdi, som Hr. Pastor Koch siger, deres Valg af Lærer ikke er frit, naar Provst og Præst gjøre deres Ret gjældende. - Hvad der bragte mig til at tage Sognefogderne i Forsvar var deels den uforskammede Maade, hvorpaa de vare angrebne, deels fordi jeg i de res Andragende mærkede en Følelse for deres og Alles naturlige Ret yttre sig; og denne Følelse for den simple Menneske Ret, (baade i kirkelige, skolelige og flere borgerlige Forhold), hvilken i vor Tid paagner op ligesom af en Døds Dyale og mærker, at det Naturlige er indespærrer i et haardt Fængsel i de fleste dannede Stater, gjorde man saare vel i at laane Øre til, for at den ikke saa naturlig den endog er, skal ved alt formegen Modstand vare over sine Grændser og blive heel unaturlig. Til Slutning maa jeg bemærke i Anledning af Hr. Pastor Kochs sidste bemærkning; at jeg i mit forrige Stykke ikke egentlig sigtede til Sognebaandets Løsning, men til Gaardmand Ole Kirks Forslag ved Stænderforsamlingen i Viborg angaaende Skolevæsenet. Jeg haaber nu, det vil vorde klart for Læserne, at jeg anseer den størst muelige Frihed under alle Forhold at være det bedste, som times kan i og for dette Liv, og ogsaa det bedste, hvad de kirkelige og skolelige Forhold angaaer, for Menneske Aandens frie Udvilling. Og er dette, som Historien beviser, det bedste saavel for et enkelt Folk som for hele Slægten, da maa det dog forekomme latterligt, naar en eller anden Perion modsætter sig den naturlige Friheds og Menneske=Rets Fordring, fordi han mueligen kunde komme til at lide Skaar i sine visse Jndtægter, eller faae dem forandrede fra visse til uvisse ligesom det vilde være daarligt handlet af mig, om jeg vilde modsætte mig uindskrænket, almindelig Religionsfrihed, fordi jeg muligen da kunde være udsat for slet ikke at blive Præst og slet ikke at faae visse JndtægMen det at have Noget vist, eller at have "Sit paa det Tørre, veed man nok bliver i vor Tid anseet som det Vigtigste og eftertragtet som noget Guddommeligt, der kan give evig Ro og Hvile, saa det er Folks Helligdom, man angriber, naar man vover at røre derved og gjerne vilde have, til Statens og Menneskehedens Nytte, saa Meget og saa Mange som mueligt henviste til det Uvisse. Jeg ønsker, at Hr. Pastor Koch vil optage dette mit velmeente, men langtrukne Svar, i al Venskabelighed, og at enten han eller Andre maae faae Lyst til at drøftdisse vigtige Gienstande vidtløftigere med mig. Medolden Præstegaard den 11te October 1836. L. D. Hass. AVIIISS. S.