Københavns Adresseavis, 1759-07-13
Dødens Betragtnig, saavidt den er en Troendes sidste Fiende. (Af de Schlesvig=Holsteinische Anzeigen. 7 Stuck. Febr. 1758. genne for alle Jordens Jndbyggere saa fæle og skrekkelige Fiende, synes mig dog endnu at fortiene nogen Eftertanke og værd at lære at kiende ham bedre, i hvor mange Betragtninger man end har kundet gjort sig om ham. Men førend jeg begynder at betragte samme, vil det være fornødent, at jeg bestemmer, hvor vidt jeg vil giøre mig Tanker om Døden. Saa vidt Døden er fæl og forskrekkelig for de Ugudelige, vil jeg ikke herved undersøge den; thi den ulyksalige Qvale af de nagende Smerter, som de Ugudelige finder i samme, er her egentlig ikkun en Frygt for Straffen. Jeg vil allene betragte Døden saa vidt, som den er de Troendes sidste Fiende; en Fiende, der er mægtig nok, men som er bleven bestridet, og ydermere fuldkommen overvundet. Et Folk, som bestandig har sukket under en Rad af ubarmhiertige og grusomme Tyranner, glæder sig, naar det veed, at det nu er den sidste Tyran, som anseer alle deres Handelen med ondskabsfulde Øyen, og forvandler deres retmæssige Sveed til Blod, lægger en Uretfærdighed. til en anden, og dog alligevel holder sig for at være værdig til at elskes og æres af sine Undersaatter, Dette Folk gaaer sin tilkommende Herre i Møde. med megen Fryd, der er ligesaa god og from, som den nærværende er grum. Just selvsamme Beskaffenhed har det med Døden. En Troende betragter denne Skilsmisse imellem Sielen og Livet eller Legemet, som den sidste Modstander han har at rydde af Veyen. De Fiender, som bestandig vare ham imod, Kiødet, Verden og Dievelen har han allerede overvundet, men Døden allene, som den sidste, er endnu tilovers. Han tænker daglig, ja alle Oyeblik paa, hvorledes han maatte kunne undkomme denne hans Gemyts Roligheds Forstyrrer. Naar jeg her vilde fordybe mig i Theologien, saa kunde jeg forklare Døden efter dens tredobbelte Beskaffenhed, jeg kunde tale om den aandelige, legemlige og evige Død. Men min Hensigt gaaer ikkun ud paa den legemlige Død allene. Jeg vil overlade den anden Betragtning til dem, som besatter sig meere med Theologien. Det er nu virkelig saa, at Døden er i Almindelig hed den menneskelige Naturs Fiende. Døden er sel og forskrekkelig for alle, fra de ringeste Skabninger i Dyrenes Rige, indtil dem, hvis Forstand, kommer Englene nærmest. Den Tanke, at skulle gaae ud af denne Verden, og en Forestilling hos Menneskeet, i hvor dunkel den end er, om det Søde og Behagelige, som findes i denne Verden, hænger alt for fast i Menneskens sandselige Begreb end at de med Ligegyldighed skulde kunne tage Afskeed fra de Tings tillokkende Fornøyelser, som ere omkring dem. Men dog vil man lettelig tilstaae mig, at Døden maae komme de Ugudelige allerfælest og forskrekkeligst for. Man forestille sig engang en Lastefuld, der anseer Døden som et Middel, hvorved han bliver berøvet alle hans sandselige og syndige Forlystelser. Dette er en Grad af den Bedrøvelse og Fortrydelse, som reyser sig formedelst samme. Den anden kommer deraf, naar han betragter sin Afsked fra denne Verden i det Øyeblik den skal skee, hvorledes Døden da maae indjage ham Frygt, Skamfuldhed, Forskrekkelse, og den heftigste Fortvivlelse. Naar han forestiller og erindrer sig en Dag, paa hvilken han skal aflegge Regnskab for Guds Throne, for alt det Onde, som han har begaaet i denne Verden, naar han forestiller sig Døden, som Begyndelsen paa hans Pine og Qvale, naar han erindrer sig, at dette er den Dør, hvor igjennem han gaaer ind i Afgrunden, hvor der brænder Jld og Svovel, og til det Sted, hvor de findes, om hvilke det heder: at deres nagende Orm skal ikke døe. Han forbander den Dag, paa hvilken han er født, blot af den Aarsag fordi han vilde ikke døe. Følgelig bliver de Tanker og Forestillinger selv, som han giør sig om Døden, hannem til et Helvede. Men Døden er en gandske anderledes Fiende for de troende Christne, saa at den endog saa ydermeere kaldes deres Ven paa nogle Steder i Skriften. Men denne Velgierning, at de Troende kand ansee den, som deres Ven, kommer ikke af Dødens Natur og dens egentlige Beskaffenhed, men af Naade=Pagten. Døden i sig selv betragtet er altid de Troendes Fiende, og ydermere den sidste, som de maae overvinde; og den er langt fra ikke selv saa fæl og skrekkelig, som dens Ledsagere. Den allerstandhaftigste Christen er ikke i Stand til at gaae samme i Møde med en Stoisk Mine. Man begynde fra Sygdommen, af, man betragte de med samme følgende Smerter, de vaklende Been, de Lemmer som seer allerede Forraadnelsen lige, og de ophørende Nærings=Safter; alt dette er Dødens Ledsagere. Et Hoved, som af Afmægtighed ikke kand holdes mere i Veyret, Arme, som af Afmagt ligger udstrakte paa Helsot Sengen, Øyne, som ikke ere mere i Stand til at adskille og giøre Forskiel paa de forekommende Ting; alt dette er bedrøvelige Forvarseler for Forskrekkelsernes Konge. Disse Smerter ledsages af vaagne Nætter, som bliver saa meget meere emfindtlige, siden man i samme tilforn var vant til at hvile og vederqvæge de udmattede Lemmer og Livsaander fra Arbeydet. om Dagen, og bringe dem til deres forrige Munterhed. Naar et Menneske i saadan Tilstand opvaagner, ønsker han at det var Dag, paa det at Solens Straaler kunde oplyse hans Seng. Bryder endelig Dagen frem, saa giør han atter Ønske over Ønske, og længes efter Aftenstunden, og troer, at han skulde maaskee faae sine Lemmer vederqvægede og forfriskede ved nogle Timers Søn. og at kunne tilbringe en kort Tid uden Smerter. Og hvorledes kand det i saadanne Omstændigheder være andet, end at der maae foraarsages en fortredelig Dorskhed i de naturlige Livsaander hos et døende Menneske, Hans Aand er søvnig. Han har ikke Kræfter til at kunne eftertænke en Sag tilbørlig. Han bliver afmægtig, og derer intet ret Syn i hans Øyen. Han er ikke i Stand, til at kunne bevæge sine Lemmer saaledes som han vil, og han har heller ikke engang Lyst til at foretage denne Bevægelse. Han er fortredelig over, at han ikke kand iverksette en eller anden Sag, som han har foretaget sig at udføre. Hans Beredvillighed til at hielpe de Nødtrængende; hans faste Forset, at tiene Gud endnu mere og bedre, ved alt hans Arbeyde i Fremtiden; fra alt dette river alle Jordens Jndbyggeres almindelige Fiende hannem. Alt hvad en Troende foretager sig, det foretager han sig til Guds Ære, og af dette Begreb giør han alle sine Pligter baade imod sig selv og sin Næste. Han veed, at naar man staaer, stille paa Dydens Bane, saa gaaer man tilbage. paa samme. Han foresetter sig derfor aldrig at ligne nogen, paa saadan Maade, at naar han kommer saavidt, saa vil han lade det blive derved. men hans Bestræbelser i Efterligningen ere stillede paa saa høyt og fuldkomment et Væsen, at han endogsaa i Evigheden vil søge at giøre sig meere og mere liig det samme, uden endda engang at kunne fuldkommen naae det. Men han ønske sig endnu en høyere Fuldkommenheds=Grad her paa Jorden. Og dette Forset giør hans Død urolig.