Jyllandsposten, 1838-09-17
Den dristige Godseier, som nogenlunde kan overvinde de Vanskeligheder, der øieblikkeligen frembyde sig ved Hoveriets Afløsning, maa det altid være til Nytte, selv ved egen Kraft at kunne drive sine Marker, efter en maaskee meere omfattende Plan, da Hoverie foreningerne, som bekjendt, sædvanlig ere til Hinder for Jndførelsen af en bedre Driftsmaade. Betragter man nu derhos disse Foreninger noget nøiere, da vil man finde, at de almindeligviis ikke holde, eller kun holde Skridt, med Tiden, da Agerdyrkningen paa den Tid, de bleve indgaaede, stod paa et langt lavere Tid end nu, og det er saaledes høist sandsynligt, at man dengang ikke klart nok har overveiet det meget forøgede Arbeide, derved Jordernes høiere Cultur vilde indtræde; thi ellers maatte der, ogsaa i denne Henseende, have været sat Grændse for Bondens Arbeide til Hove. At der nu paa de fleste Hovedgaarde, som en Følge af reen Brak og Mergling a., produceres et langt større Forhold af Korn og Straae, end da hine Foreninger bleve indgaaede, er vist, og Hoveriebonden har derfor og i visse Poster mere Arbeide at udføre nu end forhen, i det at hans Hovmaal giver ham flere Læs Korn at hjemføre, og atter som følge af større Production, mere Gjødning at udføre, vel og paa sine Steder mere Korn at tærske og flere Kornreiser at præstere. At Bonden naturligviis maa føle disse og flere Tryk, er indlysende, saa at han og enhver Ven af Bondestanden oprigtig maa ønske alt Hoverie in natura ophævet. Ved Siden af det byrdefulde Hovarbeide, hvorom saa meget er sagt og talt, maa man ei heller glemme den stundom høist usømmelige Maade, hvorpaa Hoveriebonden behandles til Hove, navnligen af sine nærmeste Foresatte; hvilket endmere fremkalder Ulyst ei alene til Hovarbeidets Udførelse, men det paa Siel og Legeme ligesom sløvgjorte Menneske gjøres derved mindre modtageligt for alt Godt og Nyttigt, hvilket en ellers agtværdig Omgang og friere Virksomhed vilde aabne den retsindige og vindskibelige Bonde fuldkommen Leilighed til at prøve og udføre i sin egen landlige Kreds. Fredericia.Det er noksom erkjendt, hvor gavnbringende Pressen, er for Lande og Riger til Leder for Aandens Lys, ligesom den eletriske Leder for Naturens samlede Lysstof og dettes velgjørende Virkninger. Vi Fredericianere - hvis Bye for et halvt Seculum neppe stort videre var bekjendt, end som en Samlingsplads for udenrigs Mordere, Kassedefrandateurer, Fallenter og andre slige Virtuoser, men som nu glæde os ved at see denne velanlagte Stad at komme med og at reise sig i forskjønnet Skikkelse, skjønt det, uden Kongens velsignede nye Communallov og Stedets nuværende høie Kommandants opoffrende Bidrag til dens Forskjønnelse, maaskee skulde varet længe nok, inden det nyskabte Lys havde fundet Vei til vort chaotiske Mørke og beknebne Forfatning - sukke ogsaa efter en Lysleder her, for paa en for Evnen taalelig Maade, lidt offentlig at kunne tale med hinanden og vore Medmennesker og Byens og Landets Bedste, der nu saa skjønt begynder, ogsaa her at vinde almeen Jnteresse, hvilket vor gode Konge saa gjerne seer, ja, hvad nysnævnte Lovbuds Resultater angaae, endog har befalet, og som Hs. Kongelige Høihed Prinds til Dannemark Frederik Carl Christian fra vores Midte, ved at interessere sig for et Trykkeries Anlæg her, ogsaa hjertelig har anbefalet, og, som man tillige siger, Byen, for dens Vel saa vigilerende Borgemester, Hr. Cancellieraad Rahbek; men, som Rygtet derhos vil, ikke skal være den Ansøgende bevilget. Vel have vi her endeel Trykkerier, Men dette er ikke det efterrettelige Sandhedstrykkerie, som man sukker efter. Naar denne Sag, som vist vil skee, nøiere bliver tagen under Overveielse, da er det mere end sandsynligt, at dette vil give et forandret Resultat. Vilde man mene, at en Presse her ikke kunde soutinere sig, da er det dog notorisk, at Stiftstrykkeriet flere Aar tilbage i Tiden, førend det blev forlagt til Ribe, havde sin Plads her - og saaledes paa en Tid, som med Hensyn til Pressens Virksomhed ikke kunde maale sig med den nuværende. At nu afdøde Bogtrykker Lund, som foret halvt Seculum siden bestyrede Officinet her, nær havde fristet Hungersdøden med Kone og Barn, saa at han maatte slippe Linklædet og flygte til underordnet Virksomhed i Kjøbenhavn, kom nok nærmest deraf, at han var traadt i en ulyksalig Compagniehandel herom med Stadens daværende Tolder, som vanligst henbar den fælleds Fortjeneste til Modeboutikkerne, da han skal have været Kjønnet meere hengiven end Compagnonnen. Da nu langt mindre Byer, med et Folketal af 1200 Jndivider, til Exempel Frederiksborg i Sjælland, soutinere en Presse, endog saa nær Hovedstaden, saa er det tungt, naar en Bye, som tæller over 4000 Jndvaanere og nu staaer i Klasse med et af Landets større Steder, skal savne dette Gode, saa meget mere, som man ved enhver Anledning, naar man har Brug for en saadan Tanke= og Talemeddeelingsmaskine, har saa langt at fare med det lille Tankeforraad, at det let bliver koldt paa Veien, tildeels af Skræk over Bekostningen, som ofte ikke er lille, da Monopolerne, baade de som formaae noget, og de, som kun staae der som Qvasi Bomme for intenderede bedre Indretninger, til Exempel det Naboeligste, vide at sætte os i Contribution ved det Lidet, de kunne præstere. Vi føle imidlertid nu Haabet atter oplivet, da en virksom og brav Mand, som er Medsidder i Communeraadet og indseer dette vigtige Savn for Byen, selv har til Hensigt at petitionere Majestæten og det Kongelige Danske Cancellie og Bevilling til en Presses Anlæg her, der da vist vil levere et Communeblad og en Avertissementstidende for Byen, hvorved vi da tør vente at see, hvad vi dog alle ere lidt videbegjærlige efter, hvorledes Communalbidragene og Byens vigtige Legata anvendes og hvordan disse al Denne noksom bekjendte redelige, duelige og virksomme Mand, der senere fik Leilighed at vise hvad han formaaede at præstere i Faget, da Geheimeraad Guldberg i Forening med Biskop Jansen forhialp ham til Trykkerie i Aarhuus, hvilket han paa sine ældre Dage afstod til sammes nuværende Eier. mene Anliggender efterhaanden fremmes; vel er det sandt, at, ligesom i Holbergs Culminationstid og mine Drengeaar Kalveskindet gav Bulder, naar Raadet eller Borgeren havde noget paa Hjertet, som de vilde forkynde; vi ogsaa til denne Hensigt, foruden Plakaterne - iblandt hvilke stundom nogle meget slemme Exemplarer have været at skue - have, for ikke at komme i Collision med Militairtrømmen, en Opraaber, som skrider frem fra et Gadehjørne til et andet, bevæbnet med en Ringe-Ting i sin Høire og et stærkt Organ til Forkyndelsen, men derhos tillige saa uforstaaelig, at man næppe paa en Afstand af 10 Skridt skal kunde fatte, hvad han fortæller, hvorved mangen nødvendig Efterretning, til Exempel om Henlæg paa Raadhuset af de kjære Skatteroller og saadant noget, gaaer os Glip, til Skræk ved Varslet om Pantningen. Mange ønske derfor, saalænge intet andet Forkyndelsesmiddel gives her, at dette velvillende Subjekt, da det dog med flere Mark lader sig betale for enhver Meddelelse, maatte lade sig lære at læse lidt mere forstaaelig og mindre liremæssig, eller, da dette nu vel er forsildigt, kunde afløses med et fatteligere Organ. Disse Ulemper hævedes ved en Presse og et Avertissementsblad, som vilde blive meget velgjørende for alle, saavel nærende som tærende, Stænder. Ved polytechnisk Candidat Simesens særdeles interessante og lærerige Foredrag af nogle Grene af Naturlæren, saa man her for nylig Frugten af Pressens Savn, da hans korte Ophold ikkun tillod ham faa Timers Forelæsninger, og han i de første af disse maatte saa godt som tale for tomme Bænke, idet han ansaae den ovennævnte Bekjendtgjørelsesmaade for upasselig, og derfor meget Faa vidste noget herom, førend Erfaringen af hans sjeldne Gaver herved, efter mundtlige Beretninger herom, gav fuldt Huus og hos Enhver avlede det Ønske: at det maatte forundes denne i sit Fag saa talentrige unge Mand, at give os et fuldstændigt Cursus over den for Enhver saa gavnlige Naturlære, der fører Mennesket Guddommen nærmere. T. Mørch.