Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-10-11
Corresp.) Kjøbenhavn den 8de Octbr. Hvad der i de sidste 14 Dage har udgjort et staaende Conversations-Thema i Hovedstadens Cirkler, er Spørgsmaalet om Danmarks Tiltrædelse af det tydske Forbund. Fædrelandet har behandlet dette Spørgsmaal saa grundigt, saa roligt og saa upartisk, at der neppe vil kunne siges noget bedre derom, og hvis Nogen endnu skulde tvivle om, hvorledes dette Spørgsmaal bør besvares, saa kunne vi forsikkre, at af alle de Stemmer, som vi have hørt udtale sig desangaaende, har kun een eneste, og det var en Holstener, stemt derfor. Der er ingen Sympathi for denne Forbindelse, det er det fyndigste og korteste Svar, man kan give paa Spørgsmaalet. Ved at omhandle denne Sag har Fædrelandet berørt Begivenhederne i 1813 – trist Jhukommelse! – og mener, at der burde have været vovet et sidste Slag for dog at falde med Ære. Vi have seet og hørt mange Meninger om Datidens Begivenheder, og der er ingen Tvivl om, at der blev begaaet store Misgreb, men det er vanskeligt at sige, hvad der under de daværende indviklede Forhold var klogest at gjøre, og først, naar alle de hemmelige Memoirer fra hiin Tid ere komne for Lyset, vil det være en tilkommende Historieskriver muligt at fælde en upartisk Dom. Man har meent, at naar der fra dansk Side var skeet en kraftig Diversion til Fordeel for Frankrig, kunde Tingen have faaet en ganske anden Vending; men det maatte da ikke have været en Diversion med 15,000 Mand, som jo virkelig rykkede ind i Mecklenborg, men med 50,000 Mand, og hvad vilde saa derved været opnaaet? Under de gunstigste Tilfælde, at Kampen vilde være trukket ud et Aar længere; thi det lille Danmark vilde neppe have formaaet at holde Napoleon opret mod det hele forenede Europa, og vort Fald vilde da have været saa meget des dybere. Men der var en anden væsentlig Omstændighed, der vistnok havde en afgjørende Jndflydelse paa, at man indgik de haarde Conditioner, som man gjorde, det var - Finantsernes fuldkomne Udtømmelse. Det var kun med den yderste Anstrengelse, at man var istand til at tilveiebringe de nødvendigste Penge til Armeens Underholdning, og i Slutningen af Aaret 1813 kunde man ikke engang det. Omtrent i November 1813 maatte mange Amtstuer, især i Hertugdømmene og Jylland standse med at honorere Anviisningerne, og som en Følge deraf fik Officererne ingen Gage og Mandskabet ingen Lønning. Mandskabet blev anviist Naturalforpleining hos Værterne, og til Officerernes Gage søgte man saameget som muligt at gjøre Udvei, men en stor Deel af dem fik dog ikke deres tilgodehavende Gage for langt hen i Aaret 1814, og først fra Juli eller August i bemeldte Aar begyndte atter Gagens regelmæssige Udbetaling. Ligesom det gik med Gagen, saaledes gik det ogsaa med Armeens øvrige Fornødenheder: Munderingsstykkerne vare i den ynkeligste Forfatning, især ved Armeen i Holsteen, mangfoldige Soldater havde kun Ruinerne af en Fodbedækning tilbage, og man kunde neppe gjøre Udvei til Nyt for Fjerdeparten. Det er mærkeligt, og det geraader den danske Soldat til største Ære, at han under disse fortvivlede Omstændigheder bevarede den fortræffeligste Stemning; kun et Ønske besjelede den hele Armee – at blive ført mod Fjenden, og i de enkelte Tilfælde, hvor det skeete som ved Sehested, hævdede den danske Soldat sit gamle Renome, at han, selv under store Afsavn), er en saa brav Kriger som nogen i Verden, naar han blot har gode Anførere. Men uagtet denne fortræffelige Stemning baade hos Soldat og Nation, tvivle vi dog meget om, at der, saaledes som Tingene nu engang stode, var Andet at gjøre end at slutte Fred a tot prix; uden Penge udretter man Jntet i Verden, men allermindst fører man Krig uden Penge, og hverken Frederik den 6te selv eller hans nærmeste Omgivelser vare istand til ved genial Feltherretalent at erstatte hvad der manglede i pecuniair Kraft.