Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-07-24
Hvorvidt Bispe-Embedet i Ribe Stift og sammes Forretning medfører flere Besværligheder end udi andre Stifter, kan jeg naturligviis ei bedømme. Jmidlertid har Biskoppen i Ribe, naar han anstiller eller foretager Kirkevisitats i adskillige Sogne, en længere Reise at gjøre end nogen af de andre Biskopper i Jylland; thi i Henseende til Længden har bemeldte Stift en større Strækning end de andre Jyllands Stifter; hertil kommer, at naar en Deel Stiftstæder, ligger omtrent midtveis i Stiftet, saa er Ribe beliggende i en Ydredeel af samme; hvilket naturligviis maa have til følge, at Reisen til visse Sogne ved foretagne Kirkevisitatser maa blive længere, og vilde være kortere, dersom Stiftsstaden laae midt i Stiftet. Foretages der Kirkevisitation paa Vesterlands Føhr og Amrum, saa har Biskoppen, med mindre han vil reise Søeværts, en Deel Miil at tilbagelægge. igjennem Haderslebhuus- og Tønder-Amt, saa at han maa reise uden for Stiftet, forinden han kan komme til disse 2de Sogne. Føier man endvidere til, at i det Tørninglenske ere 29. Kirker, hvorved ere ansatte 25 Præster, som, hvad Kirkevæsenet og de med samme i Forbindelse værende Indretninger anbelanger, i visse Poster sortere under Ribe Stift, i andre under Haderslebhuus Amt, saa har denne Blanding af forskjellige Jurisdictioner udi paakommende Stridigheder givet Anledning til, at Stiftets Biskop har maattet correspondere baade med det Kongelige danske Cancellie og det Schlesw. Holsteenske *). I Almindelighed have de danske Biskopper kun at henvende sig til det ene af disse Collegier, hvad Kirkevæsenet og de ved samme ansatte Personer anbelanger. God Grund havde I. C. Bloch til som Slotspræst saaledes at tale: Jeg omskifter Roe med Uroe og det mindst adspredende Embede af min Stand med det meest besværlige i det ganske Rige. Denne Mand var ellers af Naturen noget undseelig og frygtagtig. Saaledes har han beskrevet sig selv i den 3die Afskedsprædiken S. 61.: "Jeg takker Gud min Manddoms Styrer, der har ført mig hidindtil, vant mig til at bære Aaget af min Ungdom, gaaet ud og ind med mig, iblandt Fattige og Rige, Ringe og Høie, ja haver end- og efter sin Viisdoms Raad forunderlig aabnet mig Adgang til de Høieste paa Jorden, bevaret mig i deres Naade fra den første til den allersidste Time: Det er meget, det er hans Gierning, jeg indseer det; jeg takker ham i Forsamlingen derfor. Saalidet det er min Viisdom Om Kirkevæsenet i det Tørninglenske og de Stridigheder, som de forskjellige Jurisdictioner, samme District sorterer under, have givet Anledning til i ældre Tider, derom findes temmelig nøiagtig Underretning i Pastor Aagards Beskrivelse over benævnte District S. 106-141. og Værdighed at tilskrive, saa heller ikke Hyklerie, et krydende Væsen, ja Broderskabs og Selskabssyge, som jeg endog af Naturen har Afskye for, og er intet mindre end oplagt til Uldrig har jeg med mit Vidende sagt Lyset at være Mørke, eller Mørket at være Lys, og da Undseelse, endog utidig, samt Frygtagtighed, er min Naturs Feil, jeg ikke dølger for Mennesker, da den ikke er dulgt for Gud, saa er det Sporgsmaal, hveden skulle min Frimodighed komme baade for Store og Smaae, at vidne om Sandhed, al Sandhed, uden fra ham, uden fra dig, min Gud! fra hvilken alle gode og alle fuldkomne Gaver komme. Som nu Bloch var af Natur noget undseelig og frygtagtig, saa har man og adskillige Exempler paa, at en og anden lærd og meget belæst Mand har været underkastet samme Feil. Cicero var en ypperlig Taler og Philosoph, men med alt dette savnedes hos ham et frimodigt og uforfærdet Sind. Prorostris, hedder det i et vist Skrivt *), var Cicero den største Mand i Verden, og naar Veltalenhed kunde frelse Rom, maatte den blive frelst ved ham. Men til Krig havde han ikke Cæsars Mod, og ikke i Modgang Catos Standhaftighed; jeg tilstaaer gjerne, at man ikke kan tage, hvad som ikke er givet, og Enhver fortjener sin Roes, som gavner det Almindelige med hvad han formaaer.