Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-12-30
(Fortsættelse.) B. Anlæggene i Jordlivet til at danne Menneskenes Hierte. 1. Det er en besynderlig Ting med den Benævnelse: Hjerte, istedet for de kiærlighedsfulde Følelser, som kunne opvækkes i Menneskets Siæl, og som den kan modtage. Jngen formaaer vel sikkert at angive hvori disse Følelser, hvortil Anlægget er Mennesket medfødt, ere grundede; thi hvo formaaer at skue i den aandelige Naturs Dybheder og dens hemmelighedsfulde Forbindelse med Legemet: saameget kan man allene sige med Vished, at de ere ikke grundede i Hiertet; de ere kun blevne kaldede saaledes, fordi naar Siælen bliver rørt og Følelserne opvækkes, saa sættes derved Blodet i en uroelig Bevægelse, hvilken fornemmes isærdeleshed i Hiertet, som det Middelpunkt i Legemet, hvor Blodet begiver sig hen og hvorfra det udstrømmer. 2. Man har ogsaa givet alle disse deeltagende og kiærlighedsfulde Følelser, hvoraf Menneskets Aand kan oplives, Navnet af de sympathetiske. Hvori de saa ere grundede, saa er det dog vist, at Mennesket er af Naturen begavet med dem; et Menneske i en stærkere og et andet i en svagere Grad, derfor siger man: at et Menneske har et bedre Hierte end et andet. Men ligesaa vist er det ogsaa, at Menneskene have af Naturen et Anlæg til onde, lidenskabelige og hadefulde Følelser, ligesom at et Menneske har af Naturen et større Anlæg dertil end et andet. Menneskets Fornuft har derfor noget at vælge imellem, noget at befordre og at udvikle, og noget at modstaae. 3. Menneskenes Egenkiærlighed, deres Egennytte og Tilbøieligheder, Heftigheden i deres Følelser eller deres Passioner, den idelige Paastøden af deres indbyrdes Jnterresse give en overflødig Leilighed til at nære og opvække deres ukiærlige Følelser og utallige Anledninger for Menneskets Fornuft til at være aarvaagne over hvad der foregaaer i dets aandelige Væsen og kjæmpe mod den Uorden hvori det kan komme; men i hele det menneskelige Livs Jndretning ere tillige mangfoldige Anlæg, gjorte til at antænde og vedligeholde ædle, deeltagende og kiærlighedsfulde Følelser, Kiønnenes Elskov og indbyrdes Forbindelse, det huuslige Livs Sysler, Aldernes Forskiellighed, Barndommens og Alderdommens Svagheder og Trang til Pleie og Biestand, som alle Menneskeer føle, ere saadanne naturlige Anlæg til gode Følelser, som selv ikke hos de raaeste og vildeste Folkeslag forfeile deres Hensigt. Men fremfor alt er Synet af andre Menneskers Lidelser, Fornemmelsen af deres Suk og Klager et Hovedmiddel til at opvække ømme og deeltagende Følelser; thi den levende Forestilling om andre Menneskers Lidelser opvækker Medlidenhed, og Medlidenheden er den rigeste Kilde hvoraf Kiærlighedens Væld udgyder sig. (Her aabner sig en Vei til at gjøre det begribeligt hvorfor det Onde skal være til.) Vi ville anvende disse Jagttagelser paa Nationernes indbyrdes Forhold og paa An lægene i Menneskeslægtens Tilstand for at danne den til et ædelt og kiærlighedsfuldt Sindelag. Vimaae bekiende derved, at det gaaer med Nationerne ligesom med enkelte Mennesker, deres Jnterresse kunne meget let gaae hinanden i Veien, de kunne derved komme i Strid med hinanden og forledes til at hade og forfølge hverandre; dette gielder isærdeles om Naboenationer, om hvilke det er bekiendt at de saare hyppigen ere hinandens Fiender, deres Fordeele komme saa let til at stride mod hinanden deres indbyrdes Jalousie finder en saa hyppig Næring, og det gaaer dem ligesom de enkelte Personer, som staae hinanden nær i Livets Stillinger, de kunne let blive ubehagelige for hverandre og blive hverandres Uvenner. Regenterne ere ofte ved de ufornødne Krige, som de have førte med deres Naboemagter, Skyld i, at Nationer, som grændse til hinanden, hade hverandre, da de derved forlede deres Undersaatter til at tilføie de Nationer ondt, som støde til dem. 5. Destommere tiener derimod Fædrenelandskiærligheden (Patriotismen) til at forbinde Jndvaanernes Hierter med hinanden i det samme Land. Vel er denne for det meeste grundet i Egenkiærlighed og Egenfordeel, desuagtet er det dog en venskabelig og deeltagende Følelse, som giennemtrænger dem, og som den maae være, da Venskabet bestaaer i en indbyrdes Forbindelse og Overeensstemmelse ved Bestræbelsen til et fælles Formaal. Hadet mod Naboenationerne opvækker Kiærligheden, til sine egne Landsmænd, og naar det kommer til aabenbar Kamp med dem, naar forefulde Tider, opstaae og uheldige Begivenheder møde, saa kan denne patriotiske Venskabs Følelse tage til i en meget høi Grad og frembringe de ædleste Handlinger og de største Opoffrelser. Det er mærkværdigt at see hvorledes ædle og kiærlighedsfulde Følelser især i Nødens og Farens Dage udvikle sig i deres høieste Skiønhed og hvor forunderligen det Gode fremgaaer af det Onde. 6. Venskab imellem forskiellige Nationer er derimod vanskeligt at tilveiebringe, det er sieldent og opnaaer aldrig nogen høi Fuldkommenhed; thi de ere afsondrede fra hinanden og have forlidet Kiendskab til hinanden; de behage hverandre for lidet formedelst Forskielligheden i Sprog og Sæder og deres Jnterresser gaae hinanden formeget i Veien til at et saadant Venskab er tænkeligt. Forbindelserne imellem Nationerne ere derfor enten kun de almindelige politiske Venskaber, som stiftes af Jnterressen, knyttes i Dag og brydes i Morgen og hvormed Hiertet har intet at bestille, eller de ere Handelsvenskaber, som ere mere solide, da de ere grundede i en mere varig Jnterresse; men som dog virker meest paa de Handlende og Søefarende til at opvække Hengivenhed hos dem for Udlændinger, da kun egentlig disse lære dem at kiende og staae i Forbindelse med dem. 7. Et stærkere og meere udbredet Middel til at forskaffe en Nation Jnterresse og Hengivenhed hos de øvrige Nationer, er, naar den udmærker sig ved sin Cultur, sine dannede Sæder, sine vise Statsindretninger, sine Frembringelser i Videnskaberne eller ved Konstværker og sin Jndustrie; den opvækker da Agtelse og indgyder Lyst til Efterlignelse og begge disse Følelser ere en Grundvold for Venskab og Hengivenhed. Grækerne og Romerne, de Franske, Englænderne og Tydskerur have saaledes virket betydeligt paa de øvrige Nationers Følelser. 8. Naar en Nation gjør en betydelig Opoffrelse for en Andens Vel saa ligger i Almindelighed en egennyttig Følelse til Grund derfor, f. Ex. da Frankerige understøttede de Nordamerikanske Colonier ved deres Opstand imod Storbrittannien, eller den handler saaledes af en almindelig Pligtfølelse uden just at dens Følelser derved sættes meget i Bevægelse, som ved Bestræbelserne for at udbrede Christendommen blandt hedenske Nationer. En ulykkelig Nation maae ikke gjøre megen Regning paa de øvrige Nationers Medlidenhed og Biestand; Athenen sendte Sparta i en saadan Periode, som der fortælles, ingen anden Hielp end Digteren Tyrtæus, endskiøndt Hielpen blev større end den blev anseet for i Begyndelsen. Grækerne og Schweitzerne maatte næsten udfægte deres store Frieheds=Kamp allene ingen Magt rørte sig for at redde Constantinopel for at falde i Tyrkernes Hænder. Sobiesky frelsede Vien, Frankerige og England antoge sig Nederlandene, og det første Land tilligemed Spanien Nordamerikanerne, men af egne politiske Jnterresser. Christian den 4de og Gustav Adolph allene toge sig af Protestanternes Sag i Tydskland af høiere Bevæggrunde. De nyere Tiders Cultur har først i en høiere Grad opvakt kosmopolitiske Følelser hos de civiliserede Nationer og man har seet et skiønt Exempel derpaa i vore Dage ved de mange Frievillige Biedrag, som ere samlede overalt i Europa til Grækernes Understøttelse og ved Tractaten til deres Frelse. Men i Almindelighed maae intet Folk stole i Nødens og Farens Dage paa andre Nationers Medlidenhed eller Venskab; men bør allene sætte sin Tillid til sin egen Klogskab, Forsigtighed, Virksomhed, Mod og Standhaftighed. 9. Der er unægteligt at der ere i det menneskelige Liv gjorte af Albestyreren mange vigtige Anlæg for at at danne Menneskenes Hierte og udvikle gode Følelser hos dem; men dog synes de ikke at være saa store og omfattende, som de der ere gjorte for at udvikle deres Aandskraft og danne deres Forstand; men dette er ogsaa Hovedsagen, da deri er grundet al videre Udvikling af Fuldkommenhed, og det Gode hos et aandeligt Væsen, som bestaaer i en rigtig Brug af dets Fornuft. C. Anlægene i Jordlivet for at danne Menneskene til Moralitet. 1. Under Moralitet forstaaer man: at Mennesket saaledes betiener sig af sin selvbestemmende Kraft, eller af sin frie Villie, at det modsætter sig sin Lyst og derimod erklærer sig for og følger det, som er fornuftigt, og at det modsætter sig sin Selvkiærligged og derimod erklærer sig for og følger en saadan Handlemaade, hvorved Menneskenes Vel allene kan bestaae (af det fornuftige og ædle Princips Overvægt i Menneskenaturen udspringer Guddommens Tilbedelse af sig selv, som er Moralitetens tredie Fordring). Hvor der er ingen Lyst at modstaae, ingen Selvkiærlighed at bekiæmpe kunne Menneskenes Handlinger vel være gode og roesværdige, men det Menneske, som udøver dem, kan derfor ikke holde sig for at være dydigt; jo større derimod den Kamp er, som Mennesket har at udholde for at gjøre det Gode og jo renere og kraftfuldere dets Villie er desto meere moralsk er Mennesket, og destomere har det Grund til at agte sig selv og i en desto høiere Grad fortiener det andre Menneskers Agtelse. Dydens Værd beroer paa den Møie den koster, og over de gode Handlinger, hvortil vi ledes af en naturlig Tilbøielighed, have vi ingen væsentlig Grund til at glæde os. 2. Naar vi føle os overbeviste om, at hele det jordiske Liv har en moralsk Bestemmelse og at den sandselige Tingenes Orden er underkastet en høiere moralsk Orden, saa aabne vi os Veien til nogenlunde at forklare os den Gaade, som ellers denne Verdens Beskaffenhed maatte være for os, Vi kunne da giøre os en Jdee og hvorfor den skal være en Kampens Tilstand, som den er indrettet til at være i alle sine Forhold, og vi da maae erkiende, at der gives ligesaamange Anlæg til Moralitet i Menneskenaturen, som der gives i den Tilbøieligheder eller Passioner, som kunne forstyrre den roelige Brug af Fornuften eller bringe Kiærligheden til sig selv og til andre (Selkiærligheden og Sympathien) udaf Ligevægt med hinanden. Man kunde synes, at de hellere burde kaldes Anlæg til Umoralitet; de vilde ogsaa være det, naar Siælen ikke besad en eiendommelig Kraft til at modstaae dem, og ved denne Modstand at udvikle sin Moralitet. Saadanne Anlæg ere Hang til Sandselighed (Fraadserie, Drukkenskab, Vellyst, Ladhed) Gierrighed (eller den overdrevne Kiærlighed til Eiendom) Hang til Ære og Magt og Tilbøielighed til Misundelse, Vrede og Hævn. 3. Formaalet er ikke her videre at betragte Menneskenaturens Anlæg til Moralitet i Almindelighed eller hvorledes det yttrer sig hos det enkelte Menneske. Men det er det nærværende Formaal at betragte denne Gienstand i ethographisk Henseende, eller hvorledes dette Anlæg yttrer sig hos de store Foreninger af Mennesker, eller hos de Nationer, som beboe vores Klode. 4. Nationerne besidde først de samme Anlæg til at feile, som de enkelte Mennesker, fordi de bestaae af et Samfund af disse; det vil sige, iblandt alle Nationer begaaes alle de umoralske Handlinger, hvortil Tilbøielighederne og Passionerne kunne forlede os Mennesker; men Nationerne have tillige som en Forening visse Anlæg til urigtige Handlinger, hvorved den ene Nation udmærker sig fra den anden: Saaledes anklages alle nomadiske Nationer for deres Hang til Rov og Plyndring; den Jødiske Nation for sin Ulyst til Arbeidsomhed og for sin smaaelige Handelsaand, den Franske for sin Letsindighed og Forfængelighed; den Engelske for sin Vindesyge; den Spanske for sin Stolthed; den Tydske for sit Hang til Pralerie; den Nederlandske for sin Gierrighed; den Jtalienske for sin Hævngierrighed, og den Græske for sin Foranderlighed og Trættekiærhed o. s. v. Saaledes som en Nation har visse Anlæg til Feil, saaledes har den ogsaa visse Anlæg til gode Egenskaber; man kalder disse Egenskaber nationale Dyder. Aarsagen til disse Forskielligheder i Nationernes Characteer, ere vanskelige at udgrunde. De kunne være en Følge af Klimatet, af Næringsveiene og Næringsmidlerne, af den hele Levemaade, af en Nations Skjebne; af de Grundsætninger, som have faaet Jndpas hos den, og maaskee allermeest af deres Stammefædre. Saaledes synes Negernes Slaveaand i Modsætning til de Nordamerikanske Vildes Friehedaand; og den store Forskiellighed imellem Papua=Racen og den Malaiske Race i Australien ikke godt at kunne forklares uded ved at antage en saadan oprindelig Forskiellighed. 5. Men hvoraf den saa skal forklares, saa er dog saameget vist, at ligesom ethvert enkelt Menneske bør, naar det kommer til Eftertanke, være opmærksom paa sine naturlige Anlæg til at feile, saaledes bør ogsaa enhver Nation naar den kommer saavidt i Culturen, at den kan sammenligne sig med andre Nationer, være aarvaagen over sine naturlige Ufuldkommenhed og bestræbe sig for at arbeide saameget som mueligt imod den ved sine Statsindretninger. 7. Umoraliteten yttrer sig hos Nationerne ligesom hos det enkelte Menneske førend Moraliteten; de maae først feile førend de kunne blive dydige, og den yttrer sig hos dem paa mange forskiellige Maader. Saalænge Nationerne endnu ere i en raae og ucultiveret Tilstand har i Almindelighed Fylderie, Drukkenskab og allehaande Voldshandlinger Overhaand i deres eget Samfund Røverier, Drab og indvortes Feider er almindelige hos dem. Naar Culturen og derved den indvortes Orden og Rolighed tager noget til, saa vedblive dog Nationerne at begaae Røverier og voldsomme Handlinger imod hinanden. De utallige uretfærdige og grusomme Krige, som ere førte paa Jorden, og som ere fremkaldede deels af Egennytte og deels af Lidenskabelighed, og som finde lige saa hyppigt Sted i Republikerne som under Enevoldsherredømmene, ere en Hovedplet paa Menneskeslægtens Moralitet. Som Culturen tager til blandt Nationerne aflægge de visse Laster; men overgive sig i deres Sted til andre Barbariet og Grusomheden forsvinder, Drukkenskab kommer tildeels af Brug; men saa træder igien i deres Sted, Overdaadighed, en raffineret Vellyst, Uredelighed og Falskhed. Til alle Tider have Nationernes Moralitet desuden lidt af tre Hovedlaster, af den Bestræbelse, som de Mennesker, som ere i Besiddelse af Magten, have anvendt for at undertrykke de Ringere og at forskaffe sig Livets Fordeele og Beqvemmeligheder paa deres Bekostning; af den Uredelighed og Tilbøielighed til at lade sig bestikke, som har fundet Sted hos dem, som have de offentlige Anliggender under Hænderne og tillige hos Brugerne af de forskiellige Næringsveie; og endelig af de mangehaande Midler, som de Mennesker, som enten have været i Besiddelse af bedre Religions Kundskaber, eller som have givet sig ud for at besidde dem, have anvendet for at bedrage deres Medmennesker og at holde Mængden under et religiøst Aag, som kunde være fordeelagtigt for dem selv. 8. Det er bemærket, at Umoraliteten yttrer sig hos Nationerne førend Moraliteten; de kunne vel ligesom enkelte Mennesker besidde af Naturen visse gode Egenskaber; men disse udgiøre endnu ikke Moraliteten; denne opkommer først naar Nationerne begynde at tænke over deres Handlinger og disses Følger og overbevise sig om, at de hverken stemme overeens med hvad Fornuften maae holde for at være sømmeligt og værdigt, eller med hvad der kan være tienligt for Menneskenes Vel; eller med hvad man maae tænke sig at være et viist og kiærlig Væsens Hensigter med det menneskelige Liv. Naar man først begynder at komme til den Jndsigt, at den Verden, som man tilhører ikke kan være et tilfældigt Værk, men maae være et Værk af et fornuftigt Væsens Overlæg, som har anviist Menneskene en Bestemmelse til Dyden, naar Nationerne begynde at indsee dette, og derfor at misbillige og føle en Afskye for deres hidtil udviste Forhold og forandre det, saa begynde de at udvikle sig til Moralitet. 9. Hovedmidlet til Moralitetens Udvikling hos Nationerne er, ligesom til Udviklingen af deres Aandskraft, i Almindelighed Modgang og Lidelser. Naar de komme til at lide under de skadelige Følger af at de overlade sig til deres Passioner, saa begynde de at erkiende det urigtige i en saadan Handlemaade og at udtænke og foreskrive sig visse Regler for deres Forhold. Saaledes begynde de efterhaanden at respectere Eiendommen, at giøre Aftaler mod indvortes Røverier og Mishandlinger, at sætte Straffe for visse skadelige Handlinger. – Af det Onde fremgaaer saaledes efterhaanden det Gode, det er en Hovedlov for hele denne Verdens Indretning. 10. Hos alle Nationer opstaae saaledes efterhaanden visse moralske Former, eller de danne sig visse Sædvaner og Skikke, som blive de første Love; disse udvikle sig enten efterhaanden og umærkeligen af sig selv og fremkaldes af Omstændighederne, eller de tilveiebringes ved enkelte forstandigere Menneskers Forestillinger og Overtalelser. (Den fælles Trang f. Ex. har saaledes lært Araberne at være giæstfrie.) 11. Heraf følger at Forholdene blive hurtigere regulerede indbyrdes hos et Folk eller Stamme, end imellem Stammerne og Nationerne indbyrdes; mange vilde Nationer tage saaledes ikke i Betænkning at stiæle fra Udlændinger, imedens de respektere Eiendomsretten hos dem selv. 12. Nationernes Moralitet vil i deres Forhold til hinanden blive sildigt bragt til nogen Fuldkommenhed, og Folkeretten vil af alle Love blive mindst respecteret. Nationerne og deres Styrere ville altid blive tilbøielige til at betragte Patriotismen som en Dyd der kan være tilladt at udøves paa andre Nationers Bekostning; imidlertid vil dog aldrig Menneskeslægten opnaae nogen moralsk Fuldkommenhed, naar ikke Nationerne lære at handle imod hinanden saaledes som de ville at deres enkelte Medlemmer skulle forholde sig med hverandre. 13. Desuagtet er Nationernes Moralitet i en fremskridende Tilstand og det langt mere end de enkelte Menneskers og det af den naturlige Aarsag, at Nationerne vedvare imedens de enkelte Mennesker idelig aftræde fra Livets Skueplads. Ethvert enkelt Menneske skal paa sin Vei til Dyden begynde forfra, skal, foruroliget af sine Tilbøieligheder, forledes af dem til at feile, fortryde sine Feil, kjæmpe imod sine Lyster, og naar det har gaaet sin Skole igiennem forlade Livet; det veiledes vel i Ungdommen af de Ældres Raad og Erfaringer; men det indseer dog ikke saa let deres Rigtighed og er ikke tilbøielig til at følge dem førend det selv har prøvet det menneskelige Livs Beskaffenhed. Men hos Nationerne rodfæste sig efterhaanden visse gode Grundsætninger, som uformærket lede dem til en større moralsk Fuldkommenhed; saa at man maaskee med Føie kan opstille den tilsyneladende paradore Sætning, at Nationerne eller Staterne ere mere moralske betragtede som et Collectivum end betragtede individuelt, eller at de ere dydigere end de Personer, hvoraf de bestaae. Saaledes har man efterhaanden i de cultiverede Stater lært at respectere Eiendommenes og Personernes Sikkerhed, Retspleiens Uafhængighed, religiøs Tolerance, Omsorg for Folkets Underviisning og de Trængendes og Ulykkeliges Forsørgelse, lært at afskye Slaveriet o. s. v. Derved er i det hele vundet betydeligt for Menneskeslægtens Forædling, endskiøndt denne Forædling hverken er almindelig, eller altid vedholdende; eller man tør antage at Menneskeslægten vil nogensinde opnaae nogen høi Grad af moralsk Forædling. 14. Skulde man gjøre sig Haab, at Nationerne kunde nogensinde bringe det ret vidt i Dyden, saa kunde man allene vente det deraf, at en fornuftig, for hver Stand passende, Oplysning kunde blive temmelig almindelig iblandt dem, og især naar de kunde bringes til tydeligt at indsee Menneskelivets Bestemmelse og Skaberens Hensigter med denne vor jordiske Tilstand; thi derved kunde de blive meest bevægede til at søge at opfylde hiin og rette sig efter disse; men en saadan almindelig religiøs Oplysning er et Gode, som meere maa ønskes, end den kan forventes; thi det er en almindelig Jagtagelse i Menneskelivet, at naar Religionen begynder at tænde sit Lys, saa er Overtroen strax ved Haanden for at forbunkle det. D. Om de Jndretninger i Jordlivet hvorved Menneskenes og især Nationernes Lyksalighed formindskes eller befordres. Man kan ikke nægte, at det jordiske Liv er i mange Henseender saaledes beskaffent at saavel de enkelte Menneskers, som heele Nationers Velbefindende, maae lide meget derunder, og at de endog saare let kunne derved blive i en høi Grad ulykkelige, naar de ikke meget anstrænge deres Eftertanke og deres Kræfter for at undgaae eller arbeide imod de Lidelser, som true dem; men man maae ogsaa paa den anden Side erkiende, at naar Menneskene gjøre begge Deele i tilbørlig Grad, saa kunne de forebygge meget ondt i Livet, eller ogsaa hæve det, eller dog formindske det, naar det ikke kan undgaaes. Og man maae holde sig overbeviist om, at det som de vinde i indvortes Forædling ved at kjæmpe mod Jordlivets Lidelser, er en langt større Vinding for dem med Hensyn til deres heele tilkommende Bestemmelse, end Lidelserne selv kunne antages at være for dem et virkeligt Onde. 2. J Naturens Jndretninger ere visse Egenskaber grundede, som undertiden kunne udbrede store Ulykker over heele Folkeslægter. Ofte ere de selv Skyld i dem, da det staaer i deres egen Magt at undgaae den, naar de bedre vilde bruge deres Eftertanke, Saaledes er det ufornuftigt at boesætte sig op af et ildsprudende Blerg som Vesuv, eller Ætna, eller i Nærheden af det, da man aldrig kan beregne i hvilken Grad det vil udgyde sine Jldstrømme, eller Jorden kan være udhulet rundt omkring det. Men naar et Jordskjelv pludselig ødelægger en Stad, som Lissabon, hvor man tilforn ikke har kiendt noget til Jordskjelv, saa var en saadan Ulykke ikke til at undgaae og flere tu finde Menneskers Død eller Lemlæstelse kunde ved denne Leilighed ikke forebygges. Man kan allene ved en saadan Begivenhed trøste sig ved med Apostellen, at vore Trængsler i denne Verden ere ikke den Herlighed værd (eller intet at regne imod den) som i hiin himmelske Verden skal aabenbares paa os. Og Betragtningen kan finde en Lise ved den Tanke, at en saadan overordentlig og sielden Ulykke fremkalder Virksomhed, store Anstrængelser af Aands- og Legemskraft, og opvækker barmhiertige Følelser hos Landsmænd og Udlændinger, hvilke Ulykken har sparet 3. Den underjordiske Jld er af alle de Naturulykker, som kan overfalde en heel Nation, den som mindst kan undgaaes og forebygges (den kan maaskee betragtes som det virkende Princip i Jordens Legeme, hvilket engang skal bevirke dens totale Omdannelse, og som af og til yttrer sig for tidligt, ligesom saa mange af Naturens Kræfter.) De to andre Elementers Angreb Havets og Luftens ere allerede langt mindre farlige. Det er behageligt at betragte med hvormeget Konst Nationerne have lært at opføre Dæmninger imod Havets Oversvømmelse, eller at aflede Lynildens Slag, eller at bygge sine Huse og Skibe saaledes, at de kunne imodstaae Storme, og over et Onde i Naturen, som lærer og Mennesker at bruge vor Eftertanke og forskaffer os et gandeligt Gode, bør vi ikke klage; thi det har været vor Velgjører. Af Jordens Bygning og Bevægelser er det ogsaa en Følge, at Temperaturens Forskiellighed og Afvexlinger volde store Ubehageligheder, nogle Nationer, nemlig de saakaldte Polarmennesker ere udsatte for en frygtelig Kulde, andre som boe under eller nærved Linien lide af Solens brændende Hede. Men deels ere nogle Nationer af Naturen skabte for det Klima hvorunder de leve og organiserede efter dets Beskaffenhed; dette har den berømte Physiolog Sömme ring beviist med Hensyn til Negernes Ophold i de hede Egne, og det er bekiendt at Polarnationerne besidde en overordentlig høi Grad af indvortes Varme; tillige vide Menneskene ved mangehaande Jndretninger at forebygge Klimatets ubehagelige Virkninger. Derfor lider man altid meest under en overvættes Grad af Kulde eller Hede i de Lande, hvor de sielden indtræffe og hvor man ikke er beredet paa at gjøre den Modstand; en streng Vinter er langt mere ubehagelig i Neapel end i Norge. Een af de store Ulykker, som af og til ramme Nationerne er Misvært, eller hvilkensomhelst Ødelæggelse af deres Næringsmidler. Hos raae og ucultiverede Nationer har det altid de sørgeligste Følger, kommer der smitsom Sygdom imellem Vildtet i de Vildes Skove, eller imellem Romadernes Hiorder, saa maae de enten crepere af Sult eller udvandre og angribe andre Nationer, og styrte sig i blodige Krige; man formoder saaledes, at Cimbrernes og Teutonernes Udvandringer vilde Anfald paa Romerne vare Følger af Misvært her oppe i Norden. Udeblive Fiskenes Stimmel saa komme ligeledes de Nationer, som leve af Fiskeriet, i den største Forlegenhed. Men Nationerne gjøre efterhaanden den Opdagelse, at ved at bruge deres Eftertanke lade disse sørgelige Følger af en Aftagelse af Næringsmidlerne sig hæve, saaledes ved at lægge Vind paa flere Næringsveie paa een gang, som i vore Dage ved Kartoflers Jndførelse i de Nordiske Lande; ved at giøre Oplag af Fodemidler i overflødige Tider, ved at samle sig i de gode Dage en Velstand til at staae imod med i de Onde, og fornemmelig ved at Nationerne bestræbe sig for at leve i god Forstaaelse med hinanden og benytte indbyrdes Handelsforbindelser. Det er behageligt for Menneskene at giøre den Opdagelse, at der ligger i deres Fornuft et Lægemiddel mod Naturens Onde 5. Nationerne ere, som det enkelte Menneske, tvungne til at føre en ubehagelig og farlig Kamp med Dyrenes Rige. Glubende og farlige Dyr ere næsten udbredte over hole Jordens Overflade; men Menneskets Mod og Snildhed, Virksomhed og Standhaftighed udvikles i denne Kamp og den tiener i høi Grad til at øve og skiærpe deres aandelige Evner. De som udrydde de vilde Dyr blive saaledes, som i det gamle Grækenland, Nationernes første Helte, deres velgiørende Daad opvækker almindelig Beundring og prises i Sange, som overleveres til Efterslægten. J Kampen med Dyrene føler Mennesker sin Aands Overlegenhed og bringes til Erkiendelsen af i Udviklingen af dets aandelige Væsen, i Brugen af dets Fornuft ligger Midlet til at overvinde det Værste af Jordlivets Lidelser. Som Culturen udbredes, taber sig de skadelige Dyrs Magt og Farlighed: Ulvene ere for længe siden udryddede af England og de Danske Provinser; Rovdyrene tage selv af i de biergfuldeste Egne, ligesom Menneskenes Antal stiger, deres Opfindelser tage til og deres Anstrængelser formeres. Naar et øde Land opdyrkes, naar dets Moradser udtørres, saa forsvinde Myggenes Hærskarer og de skadelige Kryddyrs Mængde. J Kampen imellem Dyreverdenen og Menneskeverdenen seirer denne efterhaanden, som den forædles. 6. Ligesom det enkelte Menneske erkiender sin Naturs Svaghed deri, at dets Aand er i dette jordiske Liv indsluttet i en konstig, men skrøbelig Hytte, hvori en svag Barndom skal giennemgaaes, som skal hele Livet igiennem være udsat for farlige Tilfælde, og som skal tilsidst nedbrydes ved voldsomme Angreb eller forfalde af Ælde, saaledes lide ogsaa Nationerne, som et heelt Samfund af alle Menneskenaturens legemlige Svagheder. De have ikke allene i deres hele Skjebne en Lighed med det enkelte Menneskes, deres Barndoms og deres Ældes Tilstand; men som Culturen tiltager paa Jorden udtænkes stedse flere hensigtsmæssige Midler til at afhielpe og formilde Følgerne af den menneskelige Naturs Skrøbelighed. Smitsomme Sygdomme overfalde ofte hele Folkemasser og ligesom udæske dem til Kamp; men ogsaa i denne Kamp lærer ofte Menneskenes Fornuft at seire; den lærer at forebygge, at overvinde eller dog at formilde det Onde. Ved Menneskenes Forbindelse med hinanden til hele Folkeslægter, tilveiebringes Midler til at faae Magt med et Onde, som Menskenene ikke kunde modstaae naar de levede isolerede. Den menneskelige Naturs Svaghed aabenbarer sig i alle Menneske=Livets Forhold; de ubehagelige og besværlige Følger deraf føles i ethvert huuslig Samfund og give sig ofte paa en paafaldende Maade tilkiende i Nationernes hele indvortes Tilstand, men overalt glædes man ved den bemærkning, at ligesom en Nation voxer i Cultur og Forædling, saa lærer den at indføre saadanne Indretninger og træffe saadanne Foranstaltninger, at de ubehagelige Følger, som opstaae af Menneskenes indbyrdes Forhold til hinanden blive efterhaanden hævede eller dog mindre følelige. Naar Børn blive udsatte eller overgivne til Døden i barbariske Lande, fordi ingen vil tage sig af dem, eller der mangle Udveie til deres Forsørgelse, saa bæres i cultiverede Lande Omsorg for deres Forsørgelse ved velgjørende Stiftelser, eller ved at aabne nye Næringsveie for de Personer, hvis naturlige Kald det er at forsørge dem. Naar de Vilde saa ofte overgive deres Oldinger til deres Elendighed eller endog myrde dem fordi de falde dem til Byrde ved deres omflakkende Liv og det er vanskeligt for dem at ernære dem, saa bliver hos de cultiverede Nationer Omsorgen for de Gamle een af de helligste Pligter. – Næsten hos alle raa Nationer bliver det qvindelige Kiøns Svaghed misbrugt af det mandlige; det behandles haardt af dette og bliver dets Trældyr, i det dannede Borgersamfund føles derimod Forskiellen neppe imellem begge Kiøns mindre Legemskraft og de qvindelige Kiøn behandles med Blidhed og Agtelse. Det kan ikke undgaaes paa Jorden, at der maae være Forskiel paa Menneskene i Henseende til Kaar, at nogle maae være Herrer og andre Tienere, nogle Rige og andre Fattige; mangeslags Ulemper og Trængsler opstaae deraf, men Forholdene formildes, som Nationernes Civilisation tiltager. Slaveriet, som var almindeligt i Oldtiden og er det i enhver barbarisk Tidsalder, ophæves efterhaanden eller bliver mindre haardt Livegenskabets Baand løsnes med Tiden; de Tienende blive behandlede med større Blidhed; der bliver baaret Omsorg for de Fattiges Forsørgelse og Retten bliver efterhaanden lige for alle (den danske Stat tiener heri til et glædeligt Exempel.) – Menneskene foruroliges bestandig af deres Pyantasie; denne Foruroeligelse yttrer sig stærkt hos hele Folkeslag; den viser især sine skadelige Virkninger i den religiøse Overtroe, som forleder Menneskene til mange lastværdige og grusomme Handlinger; men som Fornuftens Herredømme udvides paa Jorden aftager dens skadelige Virkninger; Menneskene lære at blive tolerante imod hinanden i Henseende til deres Meeninger, og at giøre sig lysere og værdigere Forestillinger og Guddommens Natur og dens Forhold til Menneskene. Menneskenes Trang, og Begiærligheder og Lidenskaber bringe Nationerne saavel som de enkelte Mennesker i Kamp med hinanden; derfor har Krigen altid hersket paa Jorden; de Lidelser, som den har forvoldet Jordens Folkeslægter, ere utallige og frygtelige; Krigen er Menneskeslægtens største indvortes Onde, men ved Civilisatinens Tilvært bliver Krigen dog sieldnere; i velordnede Stater ophører i det mindste den indvortes Krig imellem Statens Borgere, da vise Love holde deres Lidenskaber i Tømme; de udenlandske Krige blive førte i det Hele paa en meere menneskelig Maade, og en Folkeret dannes efterhaanden til at indskrænke dem. Saaledes lærer Erfaringen vel, at Nationerne ere ligesom det enkelte Menneske udfatte i dette jordiske Liv for store Lidelser; men at ved disses Fremgang til en høiere aandelig Cultur kunne disse Lidelser blive stedse meere formindskede. Et Haab, som man stedse bør nære, og til hvis Realisering man stedse maae stræbe, endskiøndt man ikke kan vente nogen aldeles Befrielse fra sine Lidelser, eller at det nogensinde vil blive ret fuldkomment her paa Jorden; thi Jordlivet bliver altid en Kam(Fortsættes.) pens og aldrig en Fuldkommenheds Tilstand. Gnomer. Man har ofte Leilighed til at bemærke, naar man overveier hvorledes det gaaer til i dette menneskelige Liv, at Menneskene have deres lykkelige og ulykkelige Periode i Livet; Lykken føier dem til en Tid og derpaa synes den at forlade dem; dette var f. Ex. Tilfældet med Napoleon, med Keiser Carl den V, med Konge Carl den X11 i Sverrig og mange flere; dette kan vist nok være en Følge af den usynlige Bestyrelse, som Menneskelivet nødvendig maae være underkastet, og som vi kalde Forsynet, saaledes synes Napoleons Angreb paa Spanien at være Vendepunktet for hans Lykke, ligesom det ogsaa synes at være Formaalet for hans jordiske Bestemmelse; da det bevirkede Amerikas Uafhængighed. Men for det meste følger en ulykkelig Periode oven paa en lykkelig, fordi Menneskene kunne ikke taale deres Lykke, blive overmodige og misbruge den, og Ulykken vedbliver at forfølge dem, fordi de under deres Modgang tabe Mod og Tillid til dem selv, som ere fornødne Egenskaber, naar vore Foretagender ikke skulle mislykkes. Derfor duer ofte en Feldtherre ikke mere, naar han engang har lidt et Nederlag f. E den Franske Marskal Jourdan; men dette gieldte ikke om Frederik den Store. Vor Lykke kan opvaagne paa nye, naar vi kun ikke opgiver Haabet derom. Mennesket forlades ikke saa let af Skjebnen, naar det ikke forlader sig selv. Hos de ucultiverede Folkeklasser er det brugeligt at anstille Hylen og Klageraab ved de Dødes Begravelser, undertiden giøres endog mangehaande Spørgsmaal til dem af deres efterlevende Venner, hvorfor de vilde forlade dem og det foreholdes dem at de havde det godt imedens de levede En saadan overdreven Sorg er naturlig hos Mennesker, som staae paa et lavt Trin af Culturen, som med alle deres Følelser ere bundne til dette jordiske Liv, og have kun utydelige Forestillinger og noget Tilkommende. Men hvorfor giøre cultiverede Nationer, som bør indsee, at dette Liv er kun en Forberedelse til et høiere og fuldkomnere Liv, og som tillige føle sig overbeviiste derom, de Dødes Begravelse til Sorgens Handling, Jntet oplyst Menneske bør ønske sin afdøde Ven tilbage til Livet naar Gud har bortkaldet ham, og naar han ikke selv har med formastelig Haand gjort Ende paa sine Dage, og det er en egennyttig og ukiærlig Følelse mod vore Elskede, at ville ønske at de skulle forblive hos os og afholdes fra at tage Deel i det tilkommende Livs høiere Glæder. Naar man derimod giorde de Dødes Begravelse til en glædelig Handling, istedet for til en sørgelig, klædte sig ved at følge sine Venner til Jorden i Haabets grønne Farve, istedet for i Melancholiens sorte, lagde Billedet af den slumrende Puppe paa Kistens Laag, bar Grene og Blomster med de endnu ikke aabnede Knopper i Hænderne, og valgte andre Emblemer paa den roelige og haabefulde Glæde, for den Dag, paa hvilken vi vilde bevise dem den sidste Hæder og ledsage det forladte Legeme til sit Hvilested, saa vilde dette være det bedste Middel til at betage Menneskene den uforstandige Skræk for Døden, hvoraf saamange ere plagede og til at trøste og beroelige de sørgende Efterladte, som ikke burde sørge heftigere naar deres Elskede døe, end naar de reise fra dem. Derimod kunde det være passende, i Sørgedragt og med alle Bedrøvelsens Kiendetegn at følge Selvmorderen til Graven, som egenraadigen forlod denne sin Forberedelses Tilstand til det fuldkomnere Liv, og ikke vilde udholde den Prøvelse, som Al bestyreren havde paalagt ham. 127 og 28. No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Nummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. Ethographiske Resultater.