Ribe Stifts Adresseaviser, 1838-03-01
Det er en almindelig Formening, at de sand fagne Strækninger. - Klitter, Strandduner, som findes langs flere Landes Kyster - og hvoraf Vesterjylland har sin Deel – ere opkastede af Havet, idet nemlig at dette, ved under Storme at oprode Sandbunden, afsatte Sandet paa Strandbredden. - J det eneste belærende danske Skrivt, vi have over Sandflugtsvæsenet.), er denne Formening antaget, og den er fremdeles fulgt af andre Forfatteret). - Ligesom imidlertid Jngen hidtil, det mig bekjendt, har omstændeligen oplyst, hvorledes en saadan Virkning af Havet, ifølge Naturlovene maatte fremkaldes, saaledes maa jeg, efter den fleeraarige daglig Erfaring, jeg har havt, ganske bestemt antage, at Havet, i Regelen, ikke opkaster saameget Sand, at Strandduner deraf kunne opstaae, men at disse fremkomme paa en heel anden Maade. Da Sandflugtsvæsenet har i den sidste Tid været skjænket nogen offentlig Opmærksomhed?), tør jeg haabe, at man velvillig vil modtage en Udvikling af min foranførte Anskuelse, endskjøndt jeg fuldkommen indseer Vanskeligheden i, at væk 1) C. Viborgs Efterretning om Sandverterne, o. s. v. Kiøben. 1) C. Viborgs Efterretning om Sandverterne, o. s. v. Kiøben. havn. 1788. 2) Anleitung zum Anhau der Sandflachen, von Pannewitz, Königl. Preus. Ober-Forst-Meister. Marienwerder. 1832. 3) Uddrag af Cand. Bergsøes Priisskrivt over Greve Reventlov, i dansk Folkeblad for 1837. ke Jnteresse for - eller sætte Folk ind i – en Ting, der begrundes i Localeiendommeligheder. Hvor en Strandbred er meget ophøiet over Vandspeilet, har et sandigt Underlag og vender ud til et stort Hav lige mod de meest herskende Vinde, der er det en Erfaringssætning, at Kysten er sandfugen. Naar et stort Hav er i Oprør, stiger det, naturligviis, betydeligt høiere end naar det er i almindelig Tilstand; det slaaer følgelig voldsomt mod Strandbrinken og underminerer denne, idet nemlig hver Bølge løsner og i sin Tilbagerullen, medtager og udjevner en Deel af det Sand, hvoraf Brinken bestaaer, hvorefter det ovenfor værende Sand samt Jordskorpen successive falder ned og ligeledes tilbagerives. Naar Havet derefter atter vorder roligt og synker tilbage i sit forrige Leie, da fremkommer et Spatium mellem Havet og Brinken. – som oftest af 1 a 200 Alens Bredde – der bestaar af det fra denne bortrevne Sand, og som ifølge den forudgaaende successive Tilbagesynken af Havet, har en fra dette jevnt opadskraaende Stilling, saa at dette oppe under Brinken er flere Alen over Havspeilets Niveau. Denne Sandflade er i Begyndelsen fast og vaad, men efterhaanden som den tørres, fører Vinden Sandet op imod Brinken og over denne, hvorved Sandklitter da efterhaanden opstaae. - Vel modtager Havet ved indtræffende Landvinde noget af Sandet; men deels indeholder og afsætter Bølgerne atter nogle Sandpartikler, deels afgiver Brinken Læ, og endelig maadet bemærkes, at det i det Foregaaende er gjort til en betingelse, at Landvindene ikke dominere. Efterhaanden som Sandet saaledes tørres og borthvirvler, bliver Terrainet lavere og lavere, og Havet bliver derved snart istand til, ved en ubetydelig Stigen over dets almindelige Vandlinie, atter at naae op til Brinkerne, hvorved den omforklarede Proces begynder paany og saaledes continuerer i det Uendelige. Det Sand, som Havets Bølger i Almindelig hed opkaste, maa ansees som høist ubetydeligt; men ved indtræffende paalands Storme oprodes Havets Sandbund saa langt ud, som Bølgegangen kan indvirke (bryde paa Grunden, og Bølgerne medføre da en Deel Sand, der ved Havets Tilbagegang i sit sædvanlige Leie, forbliver blandt det øvrige Sand paa den omforklarede Sandflade mellem Havet og Brinken. Det Qvantum Sand, som Havet saaledes af sætter, er imidlertid, paa en ligeløbende Strandbred, neppe større end det Havet atter modtager ved Sandets Flugt med Landvindene, og Havets Dybde paa eet og samme Sted varierer derfor ikke meget; men hvis Havet opruller Masser af Smaastene, hvad eller Kysten har Krumninger, Hjørner, Viger eller deslige, da kan saavel Strømgangen som de forskjellige Vinde foranledige, at Land bortskiæres eller lægges til, samt at Havets Dybde under Landet forandres, alt ifølge de særegne Localforhold, der ei kunne indbefattes ved Bestemmelsen af almindelige Regler. Naar Sandet er, som omforklaret, af Vinden, ført fra Strandsiden op mod Brinken og over denne, sammenhober det sig efterhaanden i Banker, fra hvilke Sandet atter føres længere ind i Landet og derved danner de saakaldte Dune, eller Sandbjergkjæder. Af dette her Opstillede skulde man tro, at Havet maatte bortskjære betydeligt af Kysterne, imidlertid er dette ikke ubetinget Tilfældet. Hvorden oprindelige Strandbred eller rettere Land brink er eller har været høi, der har selvfølgelig den Sandmasse der efterhaanden nedstyrtede i Havet ligeledes været betydelig, og Sandbjergene, paa saadanne Steder ere derfor høie. Naar nu Havet ved dets forsatte Undermineren foranlediger, at Brinken med den derpaa hvilende Sanddune nedstyrter, saa vorder Terrainet nedenfor Brinken saa opfyldt med Sand, at meget lang Tid udkræves, for dette Sand borthvirvler i en saadan Grad, at Havet atter kan naae heelt op Derhos gjør Brinken med de paa samme hvilende høie Bjerge Sandet hinderligt i at fyge over, og det føres saaledes fornemmeligen kun op mod Brinken og dens Bjerge, foran hvilke det da udgjør det første Værn mod det fremrykkende Hav, idet det nemlig danner sig selv til en Dune foran Landbrinken og saaledes beskytter og skjuler denne. Saaledes er, for det meste, Havsandenes Situation paa vore Kyster nu. Den egentlige Landbrink sees ikke meere; thi Sand, bjergrækkerne paa denne Grund udgjøre en sammenhængende Kjæde med de udenfor opstaaede Bjerge, og naar Havet bortskjærer Foden af disse, da nedstyrter der saameget Sand, at bemeldte Fod derved siden efter remplaceres, og altsaa sætter Havet og Landet i en omtrentlig ligeReciprocation. Hvor derimod Landbrinkene ikke have været eller ere høie, der er Sandmassen, som Havet udriver, ikke saa betydelig, at svære Düner kunne opstaae, og som følge deraf bortskjærer Havet efterhaanden af disse Strækninger.