Ribe Stifts Adresseaviser, 1847-04-20
Udenlandske Efterretninger. Preussen. Af den Tale Kongen af Preussen holdt ved Aabningen af Landdagen hidsætte vi følgende: "Mit og min Faders frie og troe Folk har med varm Taknemmelighed modtaget alle de Love, som Vi Begge have givet det til Beskyttelse for dets høieste Jnteresser og navnlig Lovene af 3 Februar, og Vee den der vilde forbittre dets Tak eller endog forvandle den til Utak. Hver Preusser veed allerede i 24 Aar, at alle Love, der angaae hans Frihed og hans Eiendom, først overlægges med Stænderne. Men fra nu af veed Enhver i Landet, at Jeg, blot med den nødvendige Undtagelse af Krigsnød, ikke vil afsluttet noget Statslaan, ikke forhøie en Skat eller paalægge en ny, uden alle Stænders frie Samtykke. - Finde andre Lande deres Lykke paa færdige og givne Konstitutioners Vei, saa ville vi oprigtig og broderlig med dem prise deres Lykke. Men Preussen, mine Herrer, kan ikke taale saadanne Tilstande. Spørger, De mig. Hvorfor, saa svarer Jeg: Kast et Blik paa Europas Kort, paa vort Lands Beliggenhed, paa vor Sammensætning, følg vore Grændsers Linier, vei vore Naboers Magt, fremfor Alt gjør med Aanden et Blik i vor Historie. Det har behaget Gud, at gjøre Preussen stort ved Sværdet, ved Krigens Sværd mod det Ydre, ved Aandens Sværd i det Jndre; men det har sandelig ikke været Tidens negative Aand, men en Tugtens og Ordens Aand. Jeg udtaler det, mine Herrer: Ligesom i Feldtleiren, uden den meest truende Fare og største Daarskab, kun een Villie tør byde, saaledes kan dette Lands Skjæbne, dersom det ikke øieblikkelig skal falde fra sin Høide, kun styres af een Villie, og handlede Kongen af Preussen formasteligt, naar han af sine Undersaatter forlangte en Træls Lydighed, saa vilde han sandelig handle endnu mere formasteligt, naar han ikke vilde forlange det af ham, som er den frie Mands Krone, Lydighed for Guds og Samvittighedens Skyld. Hvem Udtydningen af disse Ord foruroliger, ham henviser Jeg blot til Udviklingen af vore Love allerede i et Aarhundrede, til de stænderske Edikter, endelig til denne Forsamling og dens Rettigheder. Da kan han finde Beroligelse, naar han vil. - Ædle Herrer og troe Stænder. Jeg føler Trang til at afgive den høitidelige Erklæring, at det aldrig skal lykkes nogen Magt paa Jorden at bevæge mig til at forvandle det naturlige, netop hos os ved sin indre Sandhed saa mægtige Forhold mellem Fyrste og Folk til et konventionelt, et konstitutionelt, og at jeg aldrig vil tillade, at et skrevet Blad ligesom et andet Forsyn skal trænge sig imellem vor Herre Gud i Himmelen og dette Land, for at regere os ved sine Paragrapher og ved dem at erstatte den gamle, hellige Troskab. Lad der være Sandhed imellem os. Af een Svaghed veed Jeg mig aldeles fri; Jeg stræber ikke efter forgængelig Folkegunst. Og hvo kunde det, der har ladet sig belære af Historien? Jeg stræber alene efter at opfylde mine Pligter efter bedste Vidende og efter Min Samvittighed og at fortjene Mit Folks Tak, om den end aldrig skal blive Mig tildeel. Afbetalingen paa Nationalgjælden skrider frem; Afgivterne ere formindskede, Finantserne ordnede. De unde Mig idag den Lykke, at tilbyde Provindserne en Gave af 2 Mill. Rdlr. til Fordeel for Hjelpekasserne. Pressen er saa fri, som Forbundslovene kun nogenlunde tilstæde. Ved al Erkjendelse af den agtværdige Bestræbelse, at hæve Pressen ved en ædel Aand, er det dog utvivlsomt, at der i en Deel af samme hersker en mørk Fordærvelsens Aand, en Mand, der, ved at løsne Baandene for det bestaaende, stræber efter Omvæltninger, den frækkeste Løgns Aand, en Skjændsel for den tydske Troskab og den preussiske Ære. – Det Kirkelige hører ikke for Stænderne; men en Bekjendelse kan Jeg idag umulig undertrykke, naar Jeg tænker paa den forfærdelige Bestræbelse, at bedrage Mit Folk for dets helligste Klenodie, forTroen paa dets og vor Alles guddommelige Frelser, Herre og Konge. Denne Bekjendelse lyder (her reiste Hs. Maj. sig og fremsagde Bekjendelsen staaende og med opløftet Høire. Jeg og Mit Huus, Vi ville tjene Herren! - Betænk ogsaa, at Uvishedens Tid med Hensyn til vort Stændervæsens Uddannelse nu er forbi. Meget, hvad Overbærelsen hidtil kunde undskylde med denne Uvished, har for Fremtiden ingen Undskyldning mere. – J en Skrivelse fra Berlin af 12. April hedder det blandt Andet og Trontalen. Kronen har talt udførligt, klart og forstandigt, varmt og hjærteligt. Hvad der blev talt om Statens geographiske og politiske Stilling, om Preussens Forhold til andre Magter har fundet alle Partiers, selv de meest afgjorte Liberales bifald. Mindre Tilfredshed vakte den Maade, hvorpaa det politiske System, hvortil Preussen trænger, blev i sin Eiendommelighed stillet ligeoverfor de vesteuropæiske Staters og de konstitutionelle tydske Staters moderne Repræsentativsystem, - hvor andre Landes saakaldte Papirs=Konstitutioner bleve omtalte. Ligeledes saae man smertelige Følelser udtrykte paa Manges Ansigter, da vor Tids religiøse og politiske Bevægelser bleve berørte. Det Mishag, hvormed de uundgaaeligste Jnkonvenienser og de let forklarlige Rivninger, der yttrer sig i enhver Stat, hvor store aandelige Kræfter udvikles og bevæge sig - blev omtalt, vakte ogsaa Forsamlingens Misstemning, saa at der med det "Leve, som ved Slutningen af Talen blev udbragt, snarere blandede sig veemodsfulde end glade Følelser.