Viborger Samler, 1773-01-18
Mandagen den 18 Januarii. ) en Tiid, da Nød og Armod saa kiendelig yttre sig, baade i vort Fæderneland og de fleeste andre Stæder, kan det vel ei kaldes enten unyttigt eller overflødigt at undersøge Aarsagerne til dette jo meere og meere Overhaandtagende Onde. Jeg tør just ikke sige, at de Aarsager jeg kan anføre, skulle være nye og ubekiendte, ikke heller love, at de alle kunde være de rette. Nok, naar de kun ikke ere almindelig bekiend bekiendte, og ei heller gandske urigtige. Jeg udretter alt meget, naar jeg giver Andre Anledning til Opmærksomhed, og hvorved de sættes i Stand til at erstatte Mangelen i mine Tanker. Uden at fornærme nogen af vore Patriotiske Skribentere, hvis Fortienester jeg med den største Høyagtelse erkiender, troer jeg, at mange af dem ved at undersøge Stats=Legemets Sygdomme have feilet, naar de skulde angive Aarsagerne. Den Maade, paa hvilken Geistlighedens Jndkomster hæves, Rettergangens Forkortelse, Frie Handel og meere ere Ting, som vel fortiene Eftertanke, men som dog ikke ville have den væsentligste Jndflydelse paa Staten til at udvirke nogen kiendelig Forbedring. Jeg troer, at Aarsagen til ethvert Folks gode eller slette Tilstand, maa fornemmelig søges i Folkets herskende Tænkemaade, og at hvor denne er fordervet, ingen sand Forbedring kan ventes i Staten, med mindre Begyndelsen skeer med Tænkemaadens Forbedring. Forgieves beraaber man sig paa Exempler af Stater, som have blomstret paa en Tiid, da Sæderne vare fordervede, forgieves anfører man Rom i Republikens sidste og Monarkiets første Tider, Frankerige. under Ludvig 14, Engeland i vore Tilder med flere. Ved nogen Eftertanke indseer man let, at det var kun en indbildt Magt og Velstand, som disse Stater, roses af. Lad os kun ligne Rom i de Carentinske og Puniske Krige med Rom i Sullas, Cæsars og Augusts Tiider. Vi skulle da finde, at Rom i de første Tider var vel kun en maadelig Stat af Størrelse, der ei eengang beherskede hele Jtalien, men tillige en Stat, som sand Patriotisme, Tapperhed, Maadelighed, Arbeidsomhed, Tarvelighed gjorde uovervindelig endog mod de mægtigste Fiender. J de sidste Tider derimod skal man befinde, at Romerne, som beherskede næsten den heele bekiendte Verden, vare i Grunden et afmægtigt Folk, der ofte maatte rømme Marken for de raae og uovede, men tillige ufordervede, Tydske, og siden ikke kunde værge Kiernen af deres Lande mod en Sverm streifende Barbarer, just fordi Eegennytte, Overdaadighed, Kielenhed, Løsagtighed, Troloshed og andre Laster havde betaget det store Stats=Legeme sin Sundhed og Styrke. De Fortaler, som Livius og Florus have sat forved deres Historier, bevidne tilstrækkeligen, at Rom var ikke saa mægtig, da den besad de fleste Lande, som da den i et snevrere Rum ovede fleere og større Dyder. Det samme gielder og Frankerig under Ludvig 14; thi da denne Prins i 60 Aar havde foruroliget hele Europa, og gjort meget store Erobringer, efterlod han ved Døden sit Rige paa Bredden af den fuldkomneste Ødelæggelses Afgrund, og i saa slet en Tilstand, at det aldrig siden har kunnet reise sig, og efter al Formodning neppe nogensinde naaer sin forrige Magt. Engeland holdes af mange for een af de mægtigste og næsten for den mægtigste Stat i Europa i vore Tiider; Men naar man betænker dette Folks Urolighed, det Overhaandtagende Fritænkerie, Overdaadighed og alle deraf flydende Laster, samt Handelens og Fabrikernes Aftagelse, og den offentlige Gields Tiltagelse, saa maa man næsten spaa Engeland samme Skiæbne som de foromtalte Stater, med mindre Regieringen ved vise Anstalter seer det forebygt. Som en Kontrast heraf kunde af den gamle Hilstorie anføres adskillige Folk, og af den nye Holland, og Sveitz. Den første af disse Stater, efter at den har ført de kostbareste Krige, efter at den ved andres tiltagende Søefart er sat ud af sine beste Fordeele, hanhæver sig dog endnu ved Vindskibelighed og Tarvelighed, og det i et Land blottet fra de fleeste naturlige Fordeele, i et Land, som endog ved kostbare Indretninger maa beskiermes mod Havets Overvold. Sweitz, som vist nok en har store naturlige Rigdomme, og ei heller vinder meget ved Handel, er maaskee den lyksaligste Stat i heele Verden, fordi den nøyes med sit eget, og bruger det vel, hvortil kommer, at Borgerne ere Patriotiske, og forsvare sig selv uden at behøve nogen leiet eller staaende Krigshær. Maaskee det vilde fornøye een og anden af vore Læsere, om man her kortelig berettede den Danske StatsMagt og Afmagt i adskillige Perioder. Jeg vil begynde ved Kong Knud den store. J hans Tiid synes Danmark at have blomstret, men med ham fik ogsaa den Herlighed Ende; thi under de følgende Konger, og især under Sven Estridsens Sønner blev Danmark næsten ødelagt deels ved udvortes, deels og fornemmelig ved indvortes Krige. Under Valdemar den store og Knud den slette var Danmark atter mægtig, men, som det synes, grundede denne Magt sig meere paa en god Krigshær og Flode, end paa nogen sund Statsforfatning, og man finder neppe Spor af nogen blomstrende Handel og Agerdyrkning. Valdemar 2 begik den samme Feil, som de fleste Erobrere, nemlig han søgte kun at udbreede sit Herredømme, og tænkte ei paa at forsikkre sig om det Erobrede. Efter ham følger en Rad af lutter Ulykke indtil Valdemar 3 og Dronning Margrete. Og neppe veed jeg, om Tilstanden under dem fortiener at kaldes nogen sand Velstand. Handelen var ved de forrige Kongers Forseelse allerede kommen i Hansestædernes Hænder, som derved udsuede af Landet de Rigdomme, hvormed de ved hver Leilighed bekrigede det. Pengemangelen maatte derover nødvendig være stor, og Kong Valdemar fik et stort meere for Estland, end man nu faaer for een maadelig Herregaard. Sverrigs Tillæg under Dronning Margrete var Riget virkelig til Skade. Den Calmarske Union, som skulde være de forenede Rigers Jus publicum, var saaledes sat paa Skruer, at der altid var noget at klage over, saa den just gav Anledning til de Tvistigheder, som den efter sit Øiemerke, skulde forekomme. Under de følgende Konger indtil Foreningens Ophævelse saaes dette tydelig, hvorpaa Exemplerne ere saa bekiendte, at jeg holder undvendigt at anføre dem. Jmidlertid bleve de smaa og arbeidende Stænder mere og mere undertrykte, Borgerne af Hansestæderne, og Bønderne af Adelen, som vidste at bringe sig Regenternes slette Stats=Kundskab til Fordeel. Kong Christian 2 indsaae disse Feil, og kunde have rettet dem, om hans Jndsigt havde været geleidet med meere Sindighed. Under Christian Friderich 2 og Begyndelsen af Christian 4 Tid syntes Danmark stedse at tiltage. Krigene vare lykkelige, skiønt de endtes uden stor Fordeel, Handelen, og Søefarten begyndte at komme op. Dog hindrede Adelens alt for store Magt Kongen i at foretage noget betydeligt. Slutningen af Christian 4 og Begyndelsen af Frederich 3 Regiering bragte Danmark i den yderste Elendighed. Friderich 3 levede efter den forandrede Regierings Form ei længe nok til at see sit Rige komme til Kræfter. Under Kong Christian 5, blev Danmark temmelig mægtig og end meere under Friderich 4, hvis Viisdom og sunde Regieringskunst vil gjøre hans Hukommelse æret og el skeet i Danmark til de sildigste Tiider. Denne store Konge, som paa en besværlig og langvarig Krig, paa afbrændte Stæders Opbyggelse, paa ødelagte MarsksDigers Jstandsættelse havde maattet anvende utroelige Bekostninger, efterlader sig - maatte man ikke vente nogle Millioners Gield, nei en anseelig Formue Men da var endnu ei Hoffet og de Store, og langt mindre de smaae, som efterfølge deres Exempler, befængte med vore Tiders Sygdom, den for alle Lande fordervelige Overdaadighed. Denne har siden angrebet alle Stænder, og i en Fred, som nu varer 50, Aar, gjort Danmark ligesaa arm, som mange af de Lande, der i samme Tiid have ført to eller tre blodige Krige. Jmidlertid ere vi en ulykkeligere, end andre. De fleste Stater i Europa forarmes, uden at de andre beriges, og man har ont ved at sige, hvor den Rigdom er bleven af, som saa mange Lande savne. Allevegne høres Klagemaal over Pengemangel, over Levnetsmidlers høie Priis, over haarde Paalæg. Jkke det frugtbare Tydskland, ikke det feede Engeland, ikke det yndige Frankrig ere frie for disse Plager. Man seer her Virkningerne af Overdaadighed og andre Laster tillige med den Asiatiske Han deel, ved hvilken Europæerne, som paastaae at være Verdens Herrer, efterhaanden saaledes forarmes, at vi maa glæde os ved, at Chineserne og Jndianerne boe saa langt borte, og at de endnu ei have bragt det ret vidt i Seiladsen og Krigs=Kunsten, da de ellers vist nok undertvang os, og hevnede Europæernes Tyrannie mod Americanerne.