Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-12-10
Under 23de f. M. har Dhvbd. beæret mig med en Skrivelse, i hvilken De misbilliger, at jeg i Stiftstidenden har optaget flere Jnserater om Hoveriet til Corselitze. Uagtet jeg fuldtvel tør paastaae, at kun Den, der selv har betraadt Journalist Banen, kan dømme om, hvor saare vanskeligt det er for en Blad-Udgiver at være Alle tilpas – hvilken Erfaring, jeg alt i den korte Tid, jeg har forestaaet Stiftstidendens Udgivelse, har gjort – saa havde jeg dog i Sandhed troet, at naar De kun et Øieblik vilde sætte Dem i min Stilling, De da neppe vilde have gjort mig nogen Bebreidelse i Anledning af de optagne Jnserater. Disse behandle et Theema, der for Øieblikket er af særdeles Jnteresse, og, havde jeg end, ved at negte deres Optagelse, vundet Dhvbhds. Bifald, saa havde jeg ogsaa - det vil De indsee - paadraget mig fortjent Uvillie, ikke alene af Jndsenderne, men af enhver Ven af Hoveriets Afløsning. At dette er et stort Gode og Kongens Ønske, en Folkesag, som har erhvervet for sig en betydelig Majoritet blandt den intelligente Deel af Publicum, samt mange djærve og ufortrødne Talsmænd og Kæmpere, derom føler De Dem sikkert selv overbeviist, ligesom det og er min fuldkomne Overbeviisning, at de omhandlede Jnserater kun have havt Opnaaelsen af et saadant Gode til Hensigt. Hvorvidt disse Juserater indeholde mere eller mindre Sandhed, derom kan jeg, som temmelig ubekjendt med den berørte Gjenstand, saavelsom overhovedet med Alt, hvad der angaaer Fideicommissets Bestyrelse, naturligviis ingen fuldkommen Vished have; men naar De derfor troer at kunne bebreide mig Mangel paa Conseqvents, fordi jeg i et andet Tilfælde har fordret Beviis for Sandheden af en mig tilstillet Artikel, forinden jeg optog den, saa har De her sigtet mig aldeles uden mindste Grund; thi jeg kan forsikkre Dem, at jeg i nærværende Tilfælde netop er i Besiddelse af det samme Beviis, som det, jeg stedse strengt fordrer som Betingelse for anonyme Artiklers Optagelse, nemlig: Jndsenderens Attest om, at han indestaaer for sin Meddelelses Rigtighed. Med Hensyn til Deres ærede bemærkning, at jeg, da de nævnte Jnseraters Forfattere ere anonyme, har antaget Ansvaret, da veed De selv, at dette Ansvar kun er pro forma, moralsk Ansvar kan her naturligviis ikke være Tale om, og det juridiske bortfalder, naar Red. har garderet sig som han bør. Det har vakt Dhvbyds. Forundring, at jeg ikke har opdaget den Modsigelse, der ligger i, at medens man beskylder Directionen for det Classenske Fideicommis for at hemmeligholde Testamentet, anfører man ordlydende Alt, hvad der af samme vedrører Bønderne. - Herpaa kan jeg kun svare ved at spørge: Hvorledes skulde jeg kunne indsee, at det, som jeg og vist mange flere har antaget kun at være et Par Brudstykker af hvad der af det omtalte Testament vedkommer Bønderne, skulde indeholde Alt, hvad der af samme vedrører Bønderne, Dhvbh. Anskuelse, at Fideicommissets Formaal (d. e. Velgiørenhed) netop opfordrer Directionen til at sørge for, at Stiftelsens aarlige Jndtægter ikke formindskes –, hvilket De antager at Hoveriets Ophævelse vil bevirke – maa jeg tilstaae, at jeg ikke ret fatter. Hvorvidt Hoveriets Afløsning mod et passende Vederlag vil bevirke nogen egentlig eller væsentlig Formindskelse i Stiftelsens Jndtægter, kan jeg ingen Mening have om, men da Velgjørenhed vel aldrig kan finde Sted, uden Opoffrelse, og da Ophævelsen af Hoveriet (hvilket Ord De nok veed betragtes synonymt med: Trællestand) vistnok vilde modtages som den største Velgierning, Stiftelsen for Tiden kunde byde sine Bønder, saa maa jeg tilstaae, at jeg her aldeles ingen Hindring seer for at ogsaa Fideicommisset kunde skjænke en saadan Velgierning, og det saa meget mindre, som det forekommer mig, at Deres Paastand, at Fideicommissets Bønder ingenlunde kunne være Gjenstand for en offentlig Stiftelses Velgjørenhed, staaer i en meget skarp Modsætning til Fideicommissets Formaal, som er Velgjørenhed; thi mod hvem har det vel nærmere at udøve denne, end netop mod dets Bønder? Det er mig særdeles kjært at vide Dhvbd. overbeviist om, at det ikke har været min Hensigt, ved at optage de nævnte Jnserater i Stiftstidenden, at bevirke Forstyrrelse i det gode Forhold mellem Fideicommissets Bønder og Bestyrelsen; jeg tør ogsaa forsikkre Dem om, at De i saa Henseende ikke har taget feil i Deres gode Mening om mig. Forøvrigt maa jeg aldeles tiltræde. Deres Mening, at en saadan, vistnok saare beklagelig, Forstyrrelse i det nævnte Forhold lettelig vil kunne opstaae, saafremt Fideicommisset ikke, ved selv kraftigt at arbeide paa Hoveriets Ophævelse, snart gjør en Ende paa denne Sags videre Omtale. Sluttelig maa jeg endnu tillade mig at henlede Dhvbyds, Opmærksomhed paa den Maade, paa hvilken De har behaget at tilkjendegive mig Deres Misbilligelse af mit Forhold i denne Sag. Det, hvorover De besværer Dem, er offentlig fremsat, og burde derfor ogsaa gjendrives paa samme Maade. Ligesom Stiftstidenden har optaget Anken over Fideicommis-Bestyrelsen, saaledes staaer den ogsaa stedse aaben for enhver Tilbageviisning af de gjorte Beskyldninger. Redacteuren maa her, naar han ikke bestemt tør optræde som Part i Sagen, forholde sig neutral. Dette har jeg gjort, og enhver privat Bebreidelse kunde jeg derfor rolig oversee. Men De har paa saa artig og venskabelig Maade henvendt Dem til mig, at jeg ikke har kunnet negte mig den Fornøielse at give Dem privat Svar. Jmidlertid kan jeg ikke tilbageholde det Ønske, at det maatte tillades mig gjennem Stiftstidenden at gjøre Publicum bekjendt med de Punkter af Deres Skrivelse, der maatte ansees tjenlige til nærmere at oplyse den omhandlede Hoverisag; thi i hvor smigrende det end er for mig, at De privat har villet beære mig med hvad De har havt at fremføre til Hoveriets Forsvar, saa vil De dog vel indrømme mig, at dette aldeles ingen Jndflydelse vil kunne have paa Sagen i Publicums Øine. Som Følge heraf maa det tillades mig at antage, at De bifalder mit Ønske, saafremt De ikke med Bestemthed, skulde udtale Dem derimod.