Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-08-26
J den Knælendes Ansigt laae en heel Verdens Jammer. Jo længere man betragtede den tauseMartyrindes Figur, jo mere saae man at hendes andægtige Bøn synes at lette hendes Lidelser. Et veemodigt Sværmerie talede af det fromme Øie. Kummerens Taarer løb ned af de vaade Kinder, og et sagte Haab, at den Korsfæstede havde hørt hendes andægtige Bøn, svævede paa de brændende Læber. Ogsaa mig blev det lettere om det bespændte Bryst. Jeg havde igjen fattet mig. Opmuntret paa nye, stod jeg op, for nu nærmere at undersøge det gaadefulde Lys, som nedenfra magisk oplyste hiint kostelige Alterbillede. En lille Bliklampe, sparsom forsynet med Olie. stor paa Alterbordet. Hvem der havde sat denne fordægtige Lampe her, blev mig endnu uforklarlig, den flammede mat, som om den ville gaae ud. Nu takkede jeg Himlen at jeg havde taget mit Voxlys med. Jeg antændte det hurtigt ved Lampens døende Lys, og Mathias havde ret, dette klare Lys i Haanden, var mig kjerere, end en med Kattescher ladt Kanon. Bag Alteret var hiint Aandevæsen gaaet. Den maatte jeg søge Enden paa mine frygtelige Adnelser. Sagte sneg jeg mig ned forbi Alteret, og begyndte nu den sidste Gang, jeg trykkede mig tæt optil Muren, af Frygt for, at en eller Anden kunne springe frem bag fra Alteret, og som naar jeg havde holdt mig for nær samme strax havde kunnet angribe mig. Neppe havde jeg gjort nogle Skridt, fremad, da jeg saae Oplysningen for denne mig saa frygtelige Skrækkensnat. Fliserne paa det Sted, hvor Falddøren havde været tilmuret, laae alle opbrækkede og lagde paa hinanden, ved Aabningen af den underjordiske Gang. Jord og Gruus laae endnu frisk kastet omkring. Jeg var uvis om jeg skulle gaae videre, eller vende tilbage. Vandrede Aander eller Mennesker her paa denne grusomme Vei, hvem havde aabet. den slumrende Mathildes Grav? Hvem ikke undt hende den sidste Roe, og saa græsselig lemlæstet : hendes Legeme, Hvem havde sprængt, den ellers, altid tillukkede Sakrastider, hvad havde bevæget sig i Hedevigs hundredaarige Grav, Hvem havde sat Bliklampen paa Alteret, for i den dunke Midnat at beskue disse rædsomme Gjerninger, Hvem gjennemvandrede i denne skrækkelige Time alle disse stille Grave; og forstyrrede de Døde i deres evige Søvn, hvem, og hvorfor Endnu kunne jeg ikke overfer den hele Muur dag Alteret. Jeg maatte endnu gaae nogle Skridt fremad. Kold som Jisdug, foer mig den raadne Luft, at den aabne Gravhvælving imøde. Jeg stod paa nye rystet i mit Jnderste, længe kun med halv Bevidsthed. At stige ned i Hvælvingen, nei det var mig ikke muligt. Men at træde nærmere, at see ned i Forsalen til denne mystiske Hvælving, vilde jeg. Neppe havde jeg gjort nogle Skridt fremad, førend jeg tæt ved Alterets bagerste Muur sit Øie paa noget. Om det var et Menneske eller et Syn, kunne jeg ved første Øieblik ikke slutte mig til. Det saae ud som en Mumie. Hvem er det?" raabte jeg halvhøit. Jeg ville raabt stærkere, men Luftrøret var som til snøret paa mig. Det rørte sig ikke. Hvem er det da," spurgte jeg noget tydelige re, og holdt Stokken henrettet mod Mumirskikkelsen, traaede nærmere, og vendte mit Lys derhen for tydeligere at kunne see den. Spidsen af min Stok havde sagte berørt den. Den udfoldede sig langsomt. Store, hellige Gud, det var Hedevig, med Pa latinen om Halsen, saaledes som Klokkeren havde seet hende i det grevelige Slot. Hun rettede sig op i Veiret, blev mig vaer og skreg høit, "Jesus, Jesus!" og slog de tørre Dødningehænder klap rende i hinanden. Nu kjendte min Skræk ingen Grændser mere, jeg brølede meere end jeg skreg. I dette græsselige Øieblik gjenlød den hele Kirke som af tusende Stemmer. En kold stærk Haand greb mig bag fra i Halstørklædet. "Fordømte Helvedeshund!" tornede en frygtelig Mand, bevæbnet med Hellebard og Sværd, og styrtede mig til Jorden. Jeg sank ned uden Bevidsthed: Mit sidste Blik da jeg allerede laae paa Jorden, faldt i Gabet paa et Uhyre med funklende Øine. Min Puls standsede. Jeg lukkede det halvbrusine Øie. (Fortsættelsen i næste No.).