Corsaren, 1842-10-21
En Hares Levnetsløb. J Paris har et i dette Aar udkommet Værk gjort overordenlig Lykke. Allerede dets særegne Titel. "Scener af Dyrenes private og offenlige Liv", giver det en egen pikant Tillokkelse; dertil kommer endnu, at flere af Frankrigs berømteste Skribenter (Jules Janin, Balzac, Georges Sand o. s. v.) nævnes iblandt dets Forfattere. Formedelst dets Størrelse og de kostbare Træsnit vilde det være vanskeligt at faae oversat paa Dansk, og vi havde derfor tænkt paa, blot at tage et Var Afdelinger deraf og indlemme disse i den Nytaarsgave, vi have under Arbeide; men, som Kammerherre Grevenkop-Castenschiold pleier at sige i Stænderne: "om vi end ikke fandt dette aldeles urigtigt og derfor ikke absolut skulle modsætte os det, ansee vi det dog for betænkeligt", og foretrække at gjøre nogle Spalter af "Corfaren" interessante ved en lille Afdeling som en Prove af nævnte Værk. Vi bemærke dog, at en Oversættelse deraf ikke behøver at blive en Oversættelse i almindelig Forstand; det kunde ypperlig localiseres, man kunde troe, at det var skrevet i Danmark. Det begynder med en Beretning om, at Dyrene holde en parlamentarisk Forsamling for at undersøge Midlerne til at forbedre deres Stilling og afryste Menneskets Aag. Vi havde gjerne, hvis det havde været os muligt, i Træsnit gjengivet den Afbildning, der leveres af Forsamlingen, men nu maae vi bede Læseren noies med en Beskrivelse. Man vilde see, at den conservative, høire Side her findes indtagen af Hesten, Svinet, Vædderen, Faaret og Haren; Centrum eller juste-milieu af Sneglen, Frøen, Skildpadden og de andre Dyr med det kolde Blod; venstre Side af Tigeren, Bjørnen, Elephanten o. s. v. Hunden hører egenlig ikke til Forsamlingen, uden forsaavidt den er den Underordnede ved at gjøre Opvartning. Ræven ligger ved Løvens Fod; ligeledes den pyntede Abekat. Løven holder en Tale. J denne Forsamling bliver nu af en Mængde Forslag det ene antaget, at man skal virke til Maalet ved Jntelligensen, gjennem Pressen, at hvert Dyr skal beskrive sit Liv, sine Glæder og Lidelser og derved vække Mennesket til Følelse af dets Rettigheder og tilsidst til Jndrømmelsen af disse. Det er disse Autobiographier, der udgiøre Værket, og den første er Harens. Da den nylig er bleven saaret ved et Skud i den høire Arm, kan den ikke selv skrive, men dicterer, siddende blandt sin Familie og med sit yngste Barn paa Skjødet. Skaden er dens Secretair. Det er denne Historie, vi her agte at gjengive i Udtog. "Jeg har engang været ung, mine Børn! ung, lystig og overgiven som J, og lykkelig, ja, jeg var lykkelig; thi jeg kjendte Jntet til Livet. Leve og vide, hvad en Hares Liv er, det er at døe hver Time, det er at skjælve bestandig. Desværre, jeg skulde snart erfare det, Ulykkens Time skulde komme; der skulde komme Ulykker, som faa Dyr af min Slægt have udholdt. En Morgen i Mai 1830 laa jeg i Skoven ved Rambouillet*) og sov i Græsset med Hovedet i min Moders Skjød, da jeg pludselig vaktes ved to Tordenskrald og frygtelige Raab. Min Moder laa ved min Side, døende, myrdet. – "Frels Dig! raabte hun, frels Dig!" - og døde. Hendes sidste Suk havde været for mig. Et eneste Secund havde været tilstrækkeligt til at lære mig, hvad et Bøsseskud, hvad en Ulykke, hvad Mennesket er. Der var stor kongelig Jagt i Skoven den Dag. Det var et grueligt Blodbad: Fem hundrede af Vore faldt, Blod flød overalt, paa Græsset, paa Blomsterne - og det kalde Menneskene en Fornøielse! Jeg har hort fortælle, at Menneskene have en Bog, hvori fortælles, at de ere skabte i Guds Billede. Hvilken Ugudelighed! Jøvrigt veed jeg da, at min Moder blev hævnet. Man har sagt mig, at denne Jagt blev den sidste af Kongens Jagter. Han, som anførte den, vendte rigtignok engang senere tilbage til Rambouillet; men denne Gang blev han selv jaget. Jeg fulgte min Moders sidste Raad. Af en Hare paa atten Dage at være flygtede jeg kjækt, ja, paa Ære! meget kjækt. Dersom J nogensinde skulde befinde Eder i en lignende Stilling, mine Børn, saa frygter kun Jntet, frels Eder. At trække sig tilbage for overlegne Kræfter, er ikke at flygte, det er at efterligne de største Anførere, det er at kjæmpe flygtende. Jeg løb altsaa, jeg løb længe. Men, da jeg havde løbet mig aandeløs, fik jeg ulykkeligviis Sting i Siden, og jeg besvimede. Jeg veed ikke, hvor længe jeg havde ligget saaledes; men, da jeg vaagnede, befandt jeg mig ikke i Græsset, ikke under Guds Himmel, jeg laa i et snevert Fængsel, indespærret i et Buur. Et Menneske holdt Buret, medens han hurtig red fremad. Jeg var altsaa fangen, bortført. Jeg vil ikke opholde mig ved at fortælle alle mine Gjenvordigheder. Det vil være tilstrækkeligt at sige, at man tvang mig til at lære Ting, som jeg nu blot behøver at tænke paa for at gyse. Jeg lærte at slaae paa Tromme og at skyde en Pistol af - tænk Jer, Børn! Jeg skjælver endnu, *) Cart den 10des Jagtslot. naar jeg tænker derpaa. Jeg var gjerne undløben; men jeg var fangen paa Wresord, og man holdt desuden altid mit Værelse lukket. - Min Bortfører var, som jeg nu erfarede, en af de kongelige Lakaier. En Dag - jeg glemmer aldrig denne Dag - det var en Tirsdag, den 27de Juli 1830. Solen skinnede i al sin Glands. Jeg havde slaaet paa Tromme for Hertugen af Angouleme, og mine Nerver vare endnu irriterede af Lyven fra dette forfærdelige Jnstrument - da jeg pludselig, for anden Gang i mit Liv hørte Flinteskud. "Store Gud! tænkte jeg, have de ulykkelige Harer havt den Uklogskab at vove sig ind i Paris, hvor der er ligesaa mange Mennesker som Hunde og Bosser?", og den ulykkelige Erindring, om Skoven ved Rambouillet bragte mit Blod til at stivne af Rædsel. Men jeg erfarede snart, at Menneskene denne Gang ikke skjød paa Harer, men paa hinanden indbyrdes. Jeg vilde først ikke troe det, jeg gned mine Øine, kneb mine Poter for at see, om jeg ikke drømte; men jeg drømte ikke. Ja, den Trang, Menneskene have til at jage, er virkelig saa stor, at de hellere ville dræbe sig selv end slet Jntet dræbe. - Hvad De der fortæller - faldt Skaden her Fortælleren i Ordet - har intet Forunderligt i mine Øine. Hvor mange Gange er jeg ikke om Aftenen bleven udsat for Skud fra de hjemvendende Jægere, som paa os afskjøde deres sidste Skud - for ikke at spilde deres Krudt, som de fagde. Og det, uagtet vi jo ansees for uspiselige." Ja, saaledes ere de, svarede Fortæileren med et Suk. Men tilbage til min Historie. J ville let see, at disse Dage vare Julirevolutionens tre Dage.... Hvad er en Julirevolution, Fa'er? - spugte den yngste Hare. Kan Du ikke begribe det? svarede den ældre Broder. Det var de Dage, da hele Verden var ret inderlig bange. Mig hændte egenlig intet Ondt i de Dage - vedblev den Gamle - naar undtages, at jeg var bange. Paa den sidste Dag kom der høie Mænd ind i det Værelse, hvor jeg var, og stillede sig i Vinduet og skjøde ud deraf under Raabet: "Kongen leve!" Raaber kun, tænkte jeg, raaber kun; det er let at see, at Kongen ikke har været paa Jagt iblandt Eder. - Men snart bleve disse, som jeg strax tænkte, jagne ud, og andre Folk trængte ind i Værelset. De havde ingen Uniformer paa, deres Klædedragt faae endog temmelig simpel og uordenlig ud. De undersøgle hele Værelset under Raabet: "Friheden leve!" Det synes, at iblandt Menneskene er Friheden Dronning for dem, som ikke ville have nogen Konge. De fandt ikke Andet end mig og nogle Meubler og Kostbarheder; men det lod ikke til, at de brøde sig Noget om Alt dette. De syntes ikke at have Tanker for Andet end den Dronning, de raabte paa, og det var formodenlig hende, de ledte efter. Jeg har senere ikke hørt, om de fandt hende. Jeg havde ogsaa et Øieblik ifinde at raabe: "Friheden leve!" men saa tænkte jeg. "Hvad kan det hjælpe?" og saa taug jeg. Da Spektaklet var forbi, kom min Herre, Tjeneren, tilbage. Jeg har glemt at sige, at han var bleven gjort til min Herre, da jeg var bleven fangen; men, skjøndt han var min Herre, var han dog Tjener. Blandt Menneskene er Enhver Bejjent. Forskjellen bestaaer kun i Maaden, hvorpaa man er Betjent. Han havde nu ikke længere Tjenerkjolen paa, paa Hatten havde han istedetfor sin hvide Cocarde sat en stor trefarvet. Jeg hørte ham tale med sin Kone. Han sagde, at nu havde de intet Levebrod, nu vare de ruinerede. De flyttede ind i et mindre Huus, og jeg kunde snart see, at det gik dem daarligt, thi deres lille Datter fik intet Andet end Brod at spise. En Dag kom min Herre hjem aldeles fortvivlet. Han var sulten og havde Jntet at spise. Tilfældigviis saae han paa mig, og han befalede nu, at jeg skulde slagtes. Da begyndte den lille Pige at græde og sagde, at det var Synd, da jeg var saadant et rart Dyr og kunde styde med Pistoler. Ved disse Ord syntes det, at en usædvanlig Tanke foer gjennem min Herres Hoved; han løb bort, efter nogen Tids Forløb kom han tilbage for at tage mig med. Jeg blev stillet op paa et Stillads, medens min Herre trompetede, og en stor Mængde Mennesker samlede sig snart omkring Stilladset. Min Herre hvidskede til mig, at jeg nu vel maatte erindre, blot at slaae paa Trommen eller skyde ved det Tegn, jeg var vant til, og ikke bryde mig om de Ord, han sagde. Uagtet den Sindsbevægelse, der er uadstillelig fra en Debut, gjorde jeg mine Sager fortræffelig. Snart vilde hele Paris see mig; jeg blev Dagens Løve. Dag ud og Dag ind Slog jeg paa Tromme og skjød for den polytechniske Skole, for Lafayette, for Lafitte, for Polen og først og sidst for Napoleon. Aldrig tog jeg feil af min Herres Tegn. Men, akl Krukken gaaer saa længe til Vands, til den tilsidst kommer hankeløs hjem. Jeg huster den ulykkelige Dag og hvert Ord, der blev talt. Jeg stod paa Stilladset som sædvanlig. - "Fyr for Ludvig d. 18de!" raabte min Herre, men han gjorde ikke Tegnet, og jeg rørte ikke et Lem. Utallige Bravoraab lønnede mig. - "Fyr for Wellington!" - Aandeles Taushed; men jeg blev ubevægelig. Nye, stormende Vifaldsraab. - "Fyr for Carl d. 10de!" raabte tilsidst min Herre triumpherende. -- Jeg veed ikke, hvad det var for en ulykkelig Skjælven, der kom over mig - min Haand rystede -- jeg rørte ved Fjederen -- Skuddet faldt - "Ned med Carlisten!" brolede Mængden, "ned med Forræderen!" - Jeg Carlist? Jeg, Haren fra Rambouillet? Var det muligt? Jmidlertid, Mængden stormede rasende op paa Stilladset, og jeg var ufeilbarlig død en ynkelig Død, hvis ikke en lykkelig Skjæbne havde frelst mig: Stilladset styrtede sammen under Mængden, det var ikke bygget til at bære saa Mange. J et Dieblik var min hele Storheds Bygning tilintetgjort, og jeg laa under Ruinerne af den. St. Augustin og Mirabeau! I have havt Ret i at sige: Fra Capitolium til den tarpejiske Klippe er kun eet Skridt. Men, som sagt, en lykkelig Skjæbne reddede mig, Ulykken blev netop min Lykke; thi i Forvirringen fandt jeg en Udvei aaben, jeg benyttede den og flygtede af alle Kræfter. (Her ender den mærkeligste Afdeling af Harens Fortælling. Vi tilføie endnu en Tegning, som findes i Slutningen. Det er en Armee af Harer, som marscherer mod Fjenden. Vi have kun tilladt os at give dem Træsko paa istedetfor Støvler og forandre Noget paa deres Vaaben. Have vi ikke sagt, at Adstilligt af dette Værk kunde localiseres?