Viborger Samler, 1787-10-08
Semira og Semin. Et Skilderie fra Syndflodens Tider. Oversat efter Gener. ellerede stode de høieste Marmor=Taarne dybt under den stigende Flod, og sorte Bølge=Bjerge veltede sig allerede over Bjergenes Toppe; blot den øverste Ryg af det høieste Bjerg ragede endnu frem af Bølgerne. Rundt omkring hørtes en skrækkelig Allarm, Skriget af de Elendige, som fortvivlende klyngede sig op til Spidsen, og hvilke Døden paa Bølgerne stedse. stedse forfulgte lige i Halene. Her rev en Banke sig løs fra Bjerget, og styrtede sig med sin hele Last af hylende Mennesker i den skummende Flod; hist udkastes i det vilde Hav ved de samlede Skyl=Regnes Magt, den Søn som slæbede sin halvdøde Fader høiere i Veiret, eller og den trøsteløse Moder styrtes udi med et Favnfuld af umyndige Børn. Og nu stod blot den øverste Bjerg=Spidse frem af de ødelæggende Vande; her havde Semin, en ædel Yngling, til hvem den ædelste blant Pigerne havde svaret evig Troskab, reddet sin elskede Semira hen. Ensomme, da Floden eller havde qvalt alle Mennesker, stode de der i de rasende Stormvinde. Bølgerne styrtede ind paa dem; over deres Hoveder brølede Tordenen, og under deres Fødder det brusende Hav. Et skrækkeligt Mørke omgav dem, naar ei Lynstraalerne oplyste denne rædselfulde Syns=Kreds. Enhver Skye truede Forfærdelse fra sit sorte Bjerg, og enhver Bølge overdyngede sig med tusende Liig, veltende sig længere frem igjennem Uveiret, for at at søge nye Ødelæggelse. Semira trykkede sin Elskede til hendes bævende Hjerte, blandede med Regn=Draaberne skyllede Taarerne ned af hendes blege Kinder, og med stammende Røst sagde hun: Min Elskede, Min SeminDer er ingen Redning tilbage. Rundt omkring indsluttes vi af den brølende Død. O Ødelæggelse. O Jammer. Jmmer nærmer han sig meer herop, den grusomme Død, Hvilken af disse Bølger skal blive vor Grav. Hold mig, min Elskede; hold mig i dine hævende Arme, min Semin. Semin, Snart, snart er jeg, er du ei meer til, bortskyllede i den almindelige Ødelæggelse. - Nu - O Gud - Der velter den sig hid! hvor frygtelig! Oplyst af Lynstraalerne velter den sig nærmere hid. Nu o almægtige Gud, Retfærdige Dommer, Gud Saa raabte hun og sank i Semins Arme Hans zittrende Arm flyngede sig omkring hans afmægtige Elskede, hans hævende Læber taug stille, han saae nu ei længere Ødelæggelsen omkring sig, han saae blot sin asmægtige Elskede, heldende sig op til hans Barm, og han følede meer end dødelig Gysen igjennem ethvert Ledemod. Nu kysser han hendes, af den kolde Regn overskyllede, blege Kinder, han trykker hende med afmægtig Heftighed til sit Bryst, og siger - Semira Elskede Semira, Vaagn op! Kom dog eengang endnu tilbage til denne Forfærdelsens Skueplads, at dit Øje endnu eengang kan see mig an, at dine blegnende Læber endnu eengang kan sige mig, at du i Dødens Øjeblik selv elskede mig - endnu eengang før Floden river os bort med sig. Saa talede han og hun vaagnede; med et Øjekast fuldt af Ømhed og undsigegelig Bedrøvelse saahun op til ham; derpaa saae hun ud i Ødelæggelsens Vande: Gud, Dommer, saa raabte hun, er der da ingen Redning, ingen Forbarmelse tilbage for os Bølgerne styrte ind, Tordenen, og rædselfuld Forfærdelse forkynde den uforsonede Hevn. O Gud! Vore Ungdoms Aar svandt bort i Uskyldighed, du dydigste blant Ynglinger. - Vee mig, Vee mig! De ere ere alle borte, De, som frydede mit Liv med tusende Glæder, ere alle borte, Ogsaa du, du som gav mig Livet, Ormartrende Syn! Fra min Side rev Vandsloden dig bort; endnu eengang hævede du dit Hoved og dine Armee i Veiret, vilde velsigne mig, og var opslugt. De ere alle borte, Og dog - Semin, Semin, Ved din Side vilde den ensomme ødelagte Verden være mig et Paradiis, O Gud! J Uskyldighed svandt vore Ungdoms Aar bort. Er der da ingen Redning, ingen Forbarmelse at vente? – Dog - hvad spotter mit jammerfulde Hjerte, O Gud! Vi døe! Hvad er et Menneskes Uskyldighed for din DomstoelSemin, holdt fast ved sin Elskede, som vaklede i Stormen, og sagde: Ja, min Elskede, Alle Levende ere bortskyllede af Jorden; af denne brusende Ødeleggelse høres er meer nogen Døendes Hylen. Dyrebareste Pige, beste Semira det næste Øieblik er det sidste for os. Ja, de ere borte, alle vore Glæder i dette Liv ere borte, enhver salig Udsigt, som vi tænkte os i vor Elskovs henrykte Timer, er borte; Vi døe, Døden stiger i Veiret, og omfavner allerede vore vaklende Fødder; men vi ville ei, som de fordømte Ugudelige, bæve for den almindelige Skjebne. Vi døe, Men - elskede Semira, hvad var vel vort længste frydefuldeste Liv, En Dug=Draabe, som hænger ved Klippen, og falder i Havet, for Morgen=Solen, staaer op. Fat Mod! paa hiin Side af Livet er Glæde og Evighed. Der vilde vi ej gaae over med bævende Skridt; omfavn mig, og vi vilde da med Rolighed vente paa vor Skjebne. Snart, min Semira! snart snart svinge vore Sjele sig op over denne Ødelæggelse, fulde af ubeskrivelig Salligheds Følelse svinge de sig derop. O Gud, saa stort haaber min Siel. Ja, Semira, vi vilde hæve vore Hænder op til vor Gud. Skulde den Dødelige vel bedømme hans Veie, Han, der har givet os Livet, Han sender ogsaa Døden over Retfærdige og Uretfærdige. Men lykkelig er den, som har vandret paa Dydens Vei. Ei om Livet bede vi, retfærdigste Gud, Tag os bort til din Dom. Menbesiel os med det salige Haab om hiin undstigelige Lyksalighed, saa at ingen Død meere kan forstyrre os. Brøler da, Tordener, Ras da, Ødelegelse, skyller over os Bølger, Lovet være han, den Retfærdige! Denne være den sidste Tanke, som vor Siel tænkee sig i vort døende Legeme! Mod og Glæde steg op i Semiras forskjønnede Ansigt; hun hævede sine Hænder og i Uveiret, og sagde: Ja, jeg føler dem, alle disse store salige Forventninger. Lov Herren, min Mund! Fremvelter Glædes Taare mine Øjne, indtil den overfaldende Død tillukker eder, En Himmel fuld af Sallighed, venter paa os. J ere gangne foran, alle vore elskede Venner, vi komme, strax efter, snart, snart skulde vi see eder igien; der staae de for hans Trone, de Retfærdige, fra sin Dom har han samlet dem frem for sit Ansigt. Brøll, Torden, hyl, Ødelæg, gelse. J ere hans Retfærdigheds Lovsangere. Opsluger og, J Bølger. - See, Elskede, omfavn mig hist kommer han, hist kommer Døden paa den sorte Bølge Dø Bølge, omfavn mig Semin, slip mig ei, allerede hæver Floden mig i Veiret. Jeg omsavner dig min Elskede, svarede Seminjeg omfavner dig Semira! Død, vær velkommen, Her ere vi Lovet være den evig Retfærdige, Saa talede de, da de, indflyngede i hinandens Armee, bleve bortskyllede i den almindelige Vandflod.