Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-09-08
J de sidste 4 a 5 Aar har jeg ganske opoffret min hele Tid og Virke kraft for denne vigtige Sag, især har jeg, siden Nedlæggelsen af mit Skolelærer-Embede for at vinde Tid hertil, uafladeligt skrevet, omreist, talt og virket i dette Øiemed, deels ved at opmuntre og veilede til livlige Aftenskolers og levende Læseforeningers Oprettelse og Fremme, deels ved at affatte og udbrede de Andragender, stillede til Stænderforsamlingerne og derefter til Hs. Majestæt Kongen, som angaaende Landboforholdene, Værnepligten, Hartkornets Beskatning, Fæstevæsenet, Huusmandshoveriet o. fl., bleve underskrevne og indgivne af de flere tusinde Bønder og Huusmænd fra de forskjellige danske Provindser, deels ved at affatte og udbrede en Plan til en Actieforening for Jndkjøb af Herregaarde til Udstykning, hvilken af Mangel paa tilstrækkelig Deeltagelse dog ikke kom til Udførelse; deels ved at affatte og iværksætte Planer til Oprettelse af private Assuranceforeninger blandt Bønderne i Sjælland; og deels ved først og sidst at vække Sandsen og Lysten hos den tænkende og mere indsigtsfulde danske Bonde til at opoffre Noget for hans voxne Sønners fortsatte Underviisning og Aandsdannelse til den Grad, at der af dem i Tiden kunde vorde dygtige Folketalsmænd og Repræsentanter, der selvstændige kunde føre Ordet med Mund og Pen ved Siden af de andre Stænders Repræsentanter, i hvilken Anledning jeg har tilbudt min Virksomhed som Lærer. – Uagtet det nu allevegne har lykkedes mig, hos de mange af Bondestanden, som jeg paa mine betydelige Omreiser kom i Berørelse med, at vække Sands og Tanke om det Vigtige og Gavnlige i disse mine Foretagender og Forslag for det almene Bedste, saa har det dog ikke været mig muligt at tilveiebringe en saadan Deeltagelse for Sagen, der sikkrede samme en Fortsætttelse, ved hvilken min Virksomhed kunde vedblive. – Aarsagen hertil ligger deri, at slig en Virksomhed kun kunde begyndes alene med Opoffrelse af Tid, af Umage og af Penge, under den visse Udsættelse for slet Omdømme, Miskjendelse, Bagtalelse og Modstand af alle dem, der ikke fattede eller ikke vilde fatte slige Bestræbelsers Gavnlighed for det almene Vel i Samfundet. Jeg saae grant forud, at dersom mine Bestræbelser skulde lykkes og fortsættes til den Udførelse, at man engang kunde see, tage og føle paa den almene Nytte deraf, da maatte jeg ikke alene først paa en Maade give mig hen som en Slags Martyr eller plaget Mand, fordenne Sags Fremme, men jeg maatte tillige foraarsage at de enkelte adspredte Mænd, der vare ligesindede med mig, og hver i sin Kreds virkede med mig for samme gode Sag, maatte vorde samme lille Martyrskjæbne underkastet, som jeg selv gav mig under. Dette forudsaae jeg - og det indtraf ganske rigtig saaledes. Alligevel lod jeg mig ikke derved afskrække fra dette Foretagende; thi jeg tænkte, at naar først denne Skjærsildsprøve var udholdt, vilde Deeltagelsen for Sagen være saa levende opvakt og udbredt, at denne vilde seirende gaae sin Gang, stedse fremad. Hvad jeg derimod ikke saaledes forudsaae, men som jeg nu har erfaret, det var den Grundanstødsteen, paa hvilken mit Haab om den tilsigtede Frugt for Almuefolket af slige Bestræbelser hos os tildeels er strandet – ja den Anstødssteen eller Almeenligegyldighed, som under Alt bliver liggende urokkelig fast paa sit gamle Sted i Almuens Tænkemaade, og som med Rette spørger os ganske tørt og koldt: Hvad faaer jeg for at lade mig flytte af Veien?" Det er med andre Ord: Saalænge vi ikke kunne anvise Folkealmuen (Arbeidsclassen) en bestemt bedre Existents eller mere fordeelagtige og indbringende timelige og aandelige Vilkaar i Samfundet, med det samme vi anprise og søge at meddele den en mere udviklet Almeenoplysning, en mere selvtilegnet Christendom og Aanbscultur, da faae vi aldrig Almuen til velvillig Deeltagelse i den sidstnævnte, faae aldrig Almeenligegyldigheden overvunden, faae aldrig reist den tilbørlige Modvægt fra Almeenheden mod de Enkeltes Egoisme eller Egennytte og Herskesyge i Samfundet, om undertrykke de Mange. – Om dette vigtige Punkt havde jeg meget at sige mine Venner, men nu vil jeg gjemme det, til jeg kan tilmelde Dem noget bedre derom fra et andet Sted. Jeg er mig bevidst, at jeg under ethvert mit Foretagende kun har eftertragtet det fælles Bedste for Alle, timeligt som aandeligt. Vor nærværende Tidsaand er sig derimod bevidst, at den kun eftertragter: Enhver sin egen Fordeel og Myndighed paa Næstens Tab. og Umyndighed. Om jeg i min Virksomhed har været foran eller bagved denne Tidsaand, veed jeg ikke, men det har jeg erfaret: vi ere afgjorte Modstandere til hinanden, og for en saa millionarmet og tusindtunget Modkæmpe, vil jeg heller undvige, end lade mig indspærre af dens Jernarme til at døe en forsmædelig Hungersdød, kun til Beklagelse for Efterkommerne. Der gives for min fortsatte fremtidige Virksomhed nu kun een af følgende to Veie at vælge: enten at søge tilbage til en Børneskole, som den jeg forlod, og hvis Livsfrugt jeg anseer omtrent for spildt, uden at en fortsat Skole for det vorne Folk følger efter, eller at udvandre til et Land og et Folk, hvor Skolen fordet voxne Folkeliv, siden Franklins Tid, er en practisk Hovedsag og er i fuld Udførelse, nenlig udvandre til de nordamerikanske Fristater. Denne Udflugt, denne Vei har jeg valgt, ikke alene for at søge mig selv en fri Skolemesterbane derovre, hvortil jeg føler mig kaldet, men virkelig ogsaa for at kunne være til nogen Gavn for de maaskee ikke saa af mine Landsmænd blandt Almuen, som herefter maatte føle sig tilskyndede at vorde Udflyttere til Nordamerika. Have mine Been ikke været for svage, mit Syn ikke for bunkelt, mit Øre ikke for tillukt og min Tunge ikke for stammende til at bære og føre mig og mit Ærinde til og fra de fleste Landsogne trindt i hele mit Fædreland, og det ikke blot een, men flere Gange i min nærværende Alder (48 Aar), og det saaledes, at jeg omtrent blev lige hjemlig paa ethvert Sted, – da frygter jeg ikke for at være endnu for gammel til at blive ligesaa hjemlig i Nordamerika, hvor baade Fællesproget (det Engelske) og Fællesnationaliteten (det Fællesmenneskelige) staae netop i det fælles overordnede Forhold til de enkelte Sprog og Nationaliteter, som giver enhver Sit, og Jngen fornærmer. - Det er derfor herved min sidste og eneste Bøn til mine Venner blandt mine Landsmænd, at de ville understøtte mig til at kunne foretage denne min besluttede Udvandring med min talrige Familie af Hustru og 8 Børn (min ældste Søn er alt for 3 Aar siden udvandret foran didover, og er allerede en ægte Amerikaner, er theologisk Candidat i den episkopale amerikanske Kirke) – jeg mener og beder, at mine Venner ville kjærligst ved Laan, eller paa anden Maade bidrage til denne lange og kostbare Udflytning med saamange Børn. - Jeg har for nogen Tid siden foreslaaet dem af mine Landsmænd, der ligeledes have besluttet at udvandre, at jeg vilde gjøre en undersøgende og forberedende Forudreise paa deres og egne Vegne derover, dersom de vare et tilstrækkeligt Antal til at kunne understøtte denne Forudreise, hvilket nu har viist sig at de ikke ere, og altsaa bliver der intet af dette Forslag. De af mine Venner trindt i de danske Provindser, som ville komme mig saaledes, som her er ombedt, venligst ihu til Afskeed, de behage at sende mig deres Bidrag til det nævnte Øiemed i anstundende Efteraar, da jeg til næste Foraar, uden noget betingende Hensyn til Andre end den levende Gud, bestemt agter at afreise med min Familie. Jeg skal, til Gjengjæld for den Deeltagelse, der hermed maatte vises mig, tilsende mine Venner en trykt Beskrivelse af min Reise og mine første Erfaringer i Amerika, som jeg er vis paa vil blive læst af Dem med Jnteresse. Hvo, der i Sandhed er af mine Venner, vil ikke tage mig denne Bøn ilde op, hvo, der ikke er det, har ikke hermed at gjøre. Kun det ønsker jeg til Slutning, at de ærede Herrer Avis- og Bladredacteurer i Provindserne saavelsom her i Staden ville vise ikke min Person men denne min Bøns Nyhed den godhedsfulde Opmærksomhed, at optage efter Kbhposten, nærværende Stykke af mig heel og holden i deres resp. Tidender eller Blade.