Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-02-28
Ein Vater ist der König, Nicht sey das Volk ein Knecht, Wohl mocht, in vorgen Tagen (O, nicht vergis der Schmach!) Sich deine Kraft nicht regen, Weil sie gefesselt lag. Jest aber, sie, wie frendig Das Licht und wiederkehrt! O, heitres Licht der Wahrheit, Du hast die Nacht verklart. Wohl vieles noch ist dunkel, Trub ist's noch allerwärts. Getrost, das Herz des Königs, Es ist des Volkes Herz. Nur must du mannhaft schaffen, Dem Feind inds Auge sehn. Nur, wenn bestellt der Acker, Kann erst die Saat erstehn! Ad. Danaskald. Forlangte Jndrykkelser. Et Alvorsord til J. H. At Tiden og dens Fordringer sjelden vurderes ret, dertil er man saa vant, at een Stemme meer eller mindre hverken gjør til eller fra; men at den Aand, der for Øieblikket besjeler det danske Folk, saa frygteligt kan miskjendes, og det endog af en Mand som kalder sig "Gammel-Danmarks Søn, det er et Særsyn, som vel blot behøver at paareges, for at detesteres af Alle. Det vilde smerte mig dybt, om Forfatteren som Ordet gaaer, skulde være en gammel fortjent Videnskabsmand; det vilde da være klart, at man, med den grundigste klassiske Lærdom, kan leve saare lidet i og med sin Tid. At en mægtig Genius over sine Vinger paa de danske Sletter hvo mærker ikke det? Og hvo haaber ikke, at den snart vil hæve sig til en Flugt, som Verden maa beundre? – Den Retning, Folkestemningen har taget, kan aldrig vorde farlig dertil er den for loyal Ei heller fortjener den at ridikule res; dertil er den for ophøiet. At den nye Jnstitution denne spæde, nys fremspirede Plante, skulde voxe op til et mægtig Træ i Frederik Fredegodes Tid, er vel ikke at vente, skjøndt vi ønske denne sande Fædrelandets Fader det længste Liv, men den Tid kan vel komme, da Folket vil samle sig i Ly af Træets Krone, for at velsigne den Drot, hvis Haand lagde det Frø, hvoraf det udviklede sig. En ægte Søn af Gammel=Danmark tænker, ved en Jnstitution af denne Natur, ikke saa meget paa sin Tid, som paa den, der skal komme. Til Hr. Asmus. (vide Aarhuus Stiftstidende No. 31.) Griginalen til mine Tankesprog havde De sandsynligger ikke læst, thi deres Titel lyder, for Europa. De vil at jeg skal blive hjemme; De fængsler mig med Deres Skrivemaade nu vel! jeg vil være Deres Ønskers Fange. Gid en Landmands simple melankolsk stemte Sprog behage Dem, og gid De, hvor jeg feiler, med skaansom Haand vise mig tilrette, thi ved min Hjemkomst maa jeg strax ligefrem sige Dem: Fattigvæsenet er overalt omtrent eens, ckest tout comme cher nous. Vel skriver jeg ikke uden Frygt, da jeg neppe forstaaer at afmaale Skrivefrihedens afstukne Grændse, da Professor Davids Skjæbne staaer mig for Øie, og det vel egentlig er en rigtig Levetact, aldrig uopfordret og offentligt at skrive om Statsanliggender, men heller, liig Lærken, at holde sig skjult i den høie bølgende Kornmark. Thi hvor høit den end flyver over Jordens Tant eller endog skjult under Rosen, Ørnens fjendske Blik forfølger dog den Fremmede. Dog, da Hensigten er reen, Gjenstanden vigtig, vil jeg ikke gruble over Følgerne. Men førend jeg udlader mig om Midlerne, ved hvilke Armoden, efter min Mening, kunde hæmmes, skylder jeg Dem Svar paa Deres Bemærkninger. Naar De, min kjære Hr. Asmus, vilde gjendrive mig i Gjenstande, der have en phillantropisk Tendents, og som omtale civiliserede Menneskehjerters Egenskaber, saa er det mig uforklarligt, hvorledes De kunde føre mig til de Vilde paa de amerikanske Øer, og derfra hente Deres Beviser. Jkke jeg, men De, fjerner Dem fra Skuepladsen for vore Betragtninger. Men indbyrdes elske maaskee disse Mennesker hinanden troere end Europæerne, og det Blod europæiske Sværd engang lod flyde i hine Hemisphærer, kunde vel der ikke avle Menneskekjærlighed for de hvide Diævle. Det er et simpelt vice versa hos de vilde Antipoder, at de af Frygt for vore Slagterier gjerne opæde os. Men dermed er ingenlunde beviist, at Medlidenhedsfølelsen ikke er disse Jordsønner medfødt. Hvor Had og Lidenskaber herske, der kan vistnok ingen Medlidenhed fremspire, hiin Følelse ikke yttre sig, som vi see udøves af, og beundre hos alle Dyr af samme Art. Ligeledes finder jeg heller ikke at min Paastand, at Menneskets Medlidenhed tvangløst virker skjønnest, i fjerneste Maade, er gjendreven af Dem, og, støttet paa mit Livs Erfaringer, kan jeg ikke opgive denne Mening. Deres Bemærkninger om "Woltemade og den skrigende Modere, ere jo aldeles feilagtigen anvendte og Slutningerne falske. Medens jeg taler om det menneskelige Hjertes høie Egenskaber, at Mennesket af Medlidenhed opofrer sit Liv, hvorfor ingen Lov kan gives, fordreier De min Paastand ved en virkelig Lovens Dragt. "Hvor høiere Foranstaltninger sikkert og synligt tilbyder Hjelp, der flammer ingen Medlidenhed mere, enthusiastisk i Menneskets Hjerte." Saaledes var min Paastand, og efter nogen Eftertanke vil De, Hr. Asmus, sikkerligen bifalde min Mening. Den Velhavende maa jo give til den Fattige, og efter Lovens Bestemmelse betaler han sin Andeel. Men vilde han ikke uden alle Love gjøre langt mere, og træffe ikke de almindelige Love paa en upolitisk Maade saadanne Mennesker haardt, der selv staae paa Armodens Grandse. Paa den ringere Folkeklasse i Stæderne virke de Fattigafgivter, der nu fordres, meest trykkende. Bliver han Restant, bortpantes ham Dynen af Sengen, ham, der selv ikke mere veed at ernære sig og Familie. Sine Børn kan han ikke elske, fordi han ikke kan ernære dem, men maa arbeide for Bastarder og forarmede Lotteriespillere. Døer et Barn for ham, saa finder han glædelig Trøst deri, at hans Næringssorger lettes o. s. v. Landboen føler ikke i samme Grad Fattigbyrden trykkende, fordi Agerdyrkningen mægtigen hæver sig, og Afgivten ydes i Korn. Fyldte ikke den fri Privatvelgjørenhed tidligere Fattigkasserne langt lykkeligere, end nu Lovens Tvang, Er Lübeck ikke, blandt andre Stater, endnu et Vidnesbyrd derom, og blive de Fattige endnu saa rigeligen betænkte i Testamenter, som i ældre Tider. J ældre Tider byggede Privatvelgjørenheden og den fromme Trode herlige Domkirker og stiftede Klosterne. Privatvelgjørenheden opsøgte fordum den bly Armod, og den Høire gjorde her, hvad den Venstre ikke faae. Med en zittrende Taknemmelighedstaare skuede de Hjulpne op til Gud og den stille Giver. Ak nei, saaledes hjælpes nu ikke meere, thi ved Lovenes Tvang, og ved de Virkninger, de nuværende Former udøve paa de Fattiges og Jkkefattiges Moralitet, ere Menneskenes Hjerter blevne forstemte. Solon vilde fordum ingen Straffelov fastsætte for Fadermord, fordi han frygtede for, derved at fremkalde den frygtelige Tanke af dens Umulighed. Er det da ikke nu nødvendigt at kaste et Blik paa vore af Menneskekjærlighed givne Fattiglove, da vi see, at de virke naturnedværdiggende paa Pøbelen, Lærer Erfaring ikke, at der ikke kan gives Love for enhver Sag, uden at denne derved skades, Sorgløs kaster, den ringere Folkeklasse sig nu i Armodens Skjød, fordi den seer, at den vide Kappe uden Forskjel udbredes for gode og slette Fattige, for uforskyldt og selvforskyldt Armod. De Fattiges Frækhed og Dovenskab overstiger i Sandhed al Tro Blandt hundrede Exempler, der staae mig til Tjeneste, vil jeg her kun anføre Dem eet. Om Efteraaret kan en Moder med sine 2 Børn, ved at optage Kartofler, dagligen fortjene 1 Td. Kartofler her, altsaa næsten 1 Rbd. Dagløn. Men denne Fortjeneste bliver forsmaaet af de Fleste, fordi der paa den Tid ogsaa brydes Hør hos Bonden, hvorved der gives Kaffepunsch og Brændeviin, men Jntet videre. Dette Arbeide faaer stedse Fortrinet. Paa mit Spørgsmaal, om 1 Rbd. ikke var bedre end en Kaffepunsch, fik jeg til Svar: "Nei, thi Fattigcommissionen maatte forsørge og hjælpe, naar De Jntet havde." J gamle Tider tænkte man paa en Nødskilling for Alderdommen, men det er forbi, lystigt og med Extrapost gaaer det gjennem Livet, indtil Nøden er der, da man lader sig forpleies af Communerne.