Ribe Stifts Adresseaviser, 1813-06-15
England vil, i at garantere Sverrige Norrig, ved en nye og endnu større Voldsgierning bringe Verden til at glemme hiin gamle og mindre, Flodens Ran og Kiøbenhavns Afbrændelse. Denne Stat har paa den senere Tid, i Henseende til sig selv, tænkt med la Fontaine saaledes: det er for stor en Ære at bestride den overdreven Galskab med Fornuft. Giør det kun galere endnu, om muligt thi nemmere er den Vei, og Du bringer Din Galde ei i Oprør derved. 2 Preussen, hvis Garantie ogsaa paaberaabes her, veed bedst om det forholder sig som skrevet. 8) Ja saa Er Østerriges Garantie kommen til Stokhom uden: Man undskylde en besteden Tvil anseer Nordmænd og Svenske 9) for eet Folk, og, om nok til ikke at ville paaføre Norrigs Jndbyggere Ulykker, der følge Krigen 10), vil saa længe muligt undgaae at tage Norrig med væbnet Haand i Besiddelse 11), har desaarsag i Sammenhæng med Rusland, Preussens og Englands Forestillinger, søgt at formaae Kongen af Danmark til, uden Blodsudgydelse at afstaae Norrig 12). imod at faae Skadeserstatning i Tydskland 13); men Kongen af Dannemark, hvem det ligger mindre paa Hierte, at forekomme Ulykker for Norrig 14), end at opvække Nationalhad imellem Nordmanden og Svensken. 15), har søgt idelige Udflugter, uden at ville give bestemt Svar paa Hovedspørgsmaalet 16), fordi han mener, at han vel saaledes skal forlede vor Kronprinds til directe Anfald paa Norrig. Kronprindsen der ret godt har indseet disse rænkefulde 17) Hensigter, (Fortsættes.) 5) Nordmændene undlade dog ikke at bemærke, hvorunde de dette ædle Brev heelt igiennem altid nævnes først! Det er al den Artighed, de kunne ønske. Den vilde, denne Forrang, møde dem allevegne, om de kun forenede sig med deres gamle Venner, Svensken. Man vilde afladeligen sætte dem først, selv i Jlden, naar ogsaa de eengang i fremmede Egne blødte for fremmede Penge. 10) Hil være den naadige Herre. Heiberg i Jndtoget. 11) Vee hver en Normand, som ei bliver heed, saa tidt hans Øine det skue Zinklars Vise af E. Storm. 12) Denne Lyst til Mindelighed og fredeligt Naboskab har sin Grund i et Factum, som siden Brevskriveren opvarter med Facta, vi igien ville opvarte ham med. Da den svenske gamle Kongestamme var fordreven, efter ofte i Vers, og Prosa at have modtaget de inderligste Forsikringer og sødeste Ord for, at Minnet af den tredie Guslaf skulle gora, för altid hans Son och Thronföljare till ett heligt föremaal för deras evig trobert, da den augustenborgske Prinds, der ei kunde taale Luften i Sverrige, var pludseligen død og nu den nærværende Kronprinds gik igiennem Dannemark til sin Throne, behagede han paa hele Reisen, i de naadigste Udtryk, at bevidne den Glæde, hans Hierte følte, ved at skulle bilægge og aldeles udslette det gamle Had imellem Sverrige og Tvillingrigerne. 13) Kongen af Dannemark og Norrig har og staaet sig selv; Lyset der. Hverken det behagelige i at miste gamle troe Undersaatter og faae splinternye igien, eller det utvilsomme i Løfterne om denne Skadeserstatning, eller det Retfærdige i saadan Forhvervelse af Eiendom maa have været ham indlysende nok. 14) Sortere Skygge kunde dog den sorteste Siel ei kaste paa et Lands Regent! 15) Naar sov det, siden det nu vækkes, 16) Vi Danske og Norske indbilde os derimod at bestemtere Svar end det rene Afslag, vor Konge har meddeelt os i offentlige Blade, som givet af ham til Sverrige, kan ei tænkes. "Hvo har Ret, Kors, for et Spørgsmaal. Deen, som skiælder. Det er rent Leopold.