Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-08-29
Mit første Brev af 4 Juni 1791 til Nyerup afgik fra Leipzig omtrent d. 20de til Dannemark. Den 20 Juni 1821, efter en i fulde 30 Aar uafbrudt Brevverling, efter aandigt Samvem i en heel Menneskealder, gjorde denne trofaste Ven, denne ærværdige, ædle Dannemand mig ogsaa endnu den Glæde, at kunne omarme ham her ved Donau, og for hvert Aartiende af vort Venskab, at kunne fejre en heel Dag i mit Huus. Jeg var i Forveien underrettet derom. Hvor glædede jeg mig dertil. Hvor meget skulde der ikke skee til hans Modtagelse. Men det var en urolig Tid. Jkke engang svare den Ædle kunde jeg, og saaledes beregnede, gjættede, anede jeg kun, naar han kunde komme, og lykkeligviis havde jeg anet rigtigt. Netop i disse Dage var jeg her (i Ulm). Klokken slog 10 om Aftenen, da ringede det, og en Postkarl bragte mig Sextendedelen af et Octavblad, hvorpaa med Blyant stod Navnet Nyerup. Nyerup, sagde jeg. Er han derhvor Naar ankommen? – Nu nys. Aden Forhaling kaldte jeg paa mine, og alle tilsammen droge vi over til das golden Rad." Nyerup havde alt ladet afpakke, og vilde alt med Bestemthed sætte sig fast i dette Vertshuus, men vor fælles Overtalelseskunst seirede, og til min store Glæde drog Nyerup endnu samme Aften ind i min Bolig. Jeg lod hans Leie berede næst ved hans danske Fædreland, d. r. ved min Samling af Skrifter fra Norden, hvortil han selv og vor fælles Ven og Velynde Suhm engang havde lagt Grunden. Der for han ved Siden af en Langebeks og Suhms Snorros og Saxos, Wessels, Evalds og Holbergs og mange andres aandige Reliqvier, ligetil Baggesen og Oehlenschlager; og ved hans Opvaagnelse skuede den lige over for staaende gothiske Domkirke ham i Øiet. Saa levede vi tre Dage sammen, og lykke lige. Thi vi fandt, saae og elskede hinanden personligt, som vi hele tredive Aar i Forveierhavde elsket hinanden aandigt. Nyerup og jeg med mine udgjorde en lille patriarchalsk Familie Men alt den fjerde, eller om man vil regne Ankomstens Aften med, den femte Dag, drev Reiseaanden og Længsel efter Hjemmet han atter afsted. Med hjertelig Rørelse skiltes min Familie fra ham. Jeg ledsagede den Ustandselige til Gunsburg, men der blev nu ogsaa det sidst Level sagt, og den Danske og den Tydske om favnede hinanden nu og adskiltes, som Sønne af et Broderfolk, rørte og med Taarer, for stedse Allerede ved hans Ankomst skulde et til Selskab af unge Dannevenner modtage ham. An hvorledes det var muligt, maa jeg fortælle. Saavidt den ærværdige Grater i for Hæfte af: die Druden an der Donau. H. lover Slutningen i næste Hæfte.) Seneca Otto v. Falckenskjold. Han blev fød 15 April 1738 i Slagelse. Hans Fader, Oberst i den danske Armee, bestemte ham til Militærtjenesten, og allerede i sit trettende Aar indtraadte han i et Regiment. Ved en stadig Flid afbødede han hvad den alt for tidlige Ansættelse havde ladet ham mangle i videnskabelig Dannelse. Hans Studier bleve nu Historien, de levende Sprog og de Videnskaber der høre til Krigstanden, og da han blev ledet mindre af Tvang end af Smag, vedblev han hele sit Liv igjennem at dyrke dem. J Begyndelsen af 7 Aars Krigen gik han i fransk Tjeneste i Elsas-Regimentet, og han blev i Slagene ved Bergen og Clostercamp saaret; paa første Sted fik han kun et let Saar, paa sidstnævnte Sted derimod vare hans Saar af den Beskaffenhed, at han ej kunde gjøre Tjenesten.