Adresseavis for Børn, 1782-02-20
J den Lykke, at have retskafne Lærere, saa skatterer dem høyt, og beder for dem – Junker Hochher havde neppe nogle gange været i Skolen, førend han, formedelst hans Hopmod og Lærerens Partiskhed, havde paadraget sig alle hans Meddisciples Had. Hans Opførsel var endog eengang efter Skoletimerne saa fornærmelig, at de vare alle enige om, ikke at ville have ham i deres Selskab meere, med mindre han først gjorde dem en offentlig Afbigt. Til saadan Ydmygelse kunde nu Hr. von Hochher umulig beslutte sig, og skrev derfor sin Fader til og bad, at han paa ny vilde tage ham fra denne Skole, hvilket og skede. Derefter lod hans Fader ham i nogle Aar reyse udenlands, og forskaffede ham ved hans Hjemkomst en Plads i et Kollegium, hvor han for det første tjende uden Løn, siden man endnu ikke kjendte noget til hans Duelighed. bekjendt med al Arbeydsomhed og Flid, viisde han heller ingen Lyst dertil her, eller rettere sagt, han havde intet lært, og var altsaa ikke voxen til de Forretninger, som hans Post udkrævede, Uvidenhed i Følge med Stolthed og Dovenskab ere skrækkelige Fiender af Mennesket; og de vare det især for Hr. v. Hochhere. Naar han havde spillet sin korte stumme Rolle i Kollegiet, saa faldt Tiden ham keedsommelig, og nu gjorde han det, som alle Arbeydsomheds Fiender gjøre han spillede. Hans Stolthed forøgede endnu Faren ved denne Sygdom, og tillod ham ikke, at spille smaat. Og da han desuden gjorde store Bekostninger paa en prægtig Eqvipage, saa var hans Fordærvelse uundgaaelig. J en Tid af nogle Maaneder var han kommen i en Labyrinth af Gield, fra hvilken alle hans Faders Rigdomme neppe vare i Stand til at udrede ham. Nu blev han det, som gemeenlig alle Spillere af Profession blive, han blev – en Tyv. Han havde nemlig en offentlig Kasse under Hænder, og af denne bemægtigede han sig en stor Deel Penge og tog Flugten. Men han blev indhentet og sat i Fængsel, og hans Skjebne skulde have blevet hans Forbrydelse lig, dersom ikke hans for Børn. Fader havde betalt en stor Sum Penge for ham. Hans Dom faldt altsaa, at han skulde indsættes i Tugthuset sin Livestid, hvor han havde et nogenledes taaleligt Ophold saa længe Faderen levede, men efter hans Død maatte han drages med den bedrøveligste Skjebne. Han blev sat ind i et hæsligt, mørkt og stinkende Kammer; blev sat i beyde i de groveste og hæsligste Fangers Selskab, havde et bedrøveligt haardt Leye, og fik saadan Begegnelse, som hans troe Lærer, den han foragtede, havde spaaet ham. - Siger, J Børn, som læse dette, om saadan Skjebne ikke forekommer eder gyselig? Men hvad var det, som foraarsagede den arme Junker Hoch her denne Skjebne, Var det vel andet, end hans Stolthed og Uvidenhed, J maae derfor aldrig ansee Underviisninger af eders Forældre og Lærere for en Byrde og Besværlighed! J maae aldrig være dorske og dovne til at lære nyttige Kundskaber, og aldrig maae J lade Stolthed og Dovenskab henrive eder til Ørkesløshed, og Leddiggang. Saa skulle J see den bedste Lykke tilsmile eder; eller i det mindste ey have noget at bebreyde eder selv, om den vender eder Ryggen. Den Sindsroelighed, som kommer af Bevidsthed om sin egen Redelighed, skal ikke nogen Tid vige fra eder. Erfarenheden. Jeg vidste endnu ikke, At Rosentorne stikke, Da jeg en Rose til mig trak, Men derved mig i Haanden stak. O, merk det, og mit Hjerte, Hvor grændser Lyst og Smerte Dog til hinanden meget nær, Som Rosen og som Tørnen her