Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-10-01
(Jndsendt.) Som man erfarer, har Hr. Færgeforpagter Arnkiel i Gaabense, formedelst de ugunstige Betingelser, under hvilke han ved sidste Forpagtningsopraab overtog Gaabense Færgevæsen og Gjæstgiveri, seet sig foranlediget til at benytte sig af den ham indrømmede Ret, at frasige sig denne Entreprise med et Aars Varsel, og man kan saaledes vente samme inden kort Tid opraabt til ny Bortforpagtning. For de Reisendes Vedkommende kunne vi ikke Andet end høiligen beklage, at der saaledes er meer end Sandsynlighed for, at en af de faa Færgebestyrere i Danmark der ere practisk kyndige og øvede i Søvæsenet, og hermed forbinde Jnteresse for deres Kald, Jver og Raskhed i dets Udførelse, Opmærksomhed og Omhu for de Reisende, vil blive fjernet denne Stilling, uden at man har nogen Garanti for, i hvilke Hænder man da paa hans Station vil falde, i hvilke Hænder man da der maa betroe Liv og Gods. Den Bedstbydende faaer naturligviis Tilslaget; det er da indlysende, hvormeget en Femdalerseddel her kan faae at betyde for et heelt Publicum af Reisende. Det længe nærede og ofte udtalte Ønske om en Dampskibsforbindelse mellem Vordingborg og Gaabense vender derfor forstærket tilbage. Hr. Arnkiel har i sin Forpagtningstid af al Kraft, og vi tilstaae beredvilligt, ogsaa med meget Held, stræbt at gjøre dette Ønske, om ikke ubetimeligt, saa dog mindre paatrængende; han har for sit Vedkommende – det er jo ret vel bekjendt, at der boer en anden Færgemand paa den anden Side af Sundet – med Held stræbt nogenledes at forsone os med Savnet af det Befordringsmiddel, ved hvis mange Fortrin man alt længe har glædet sig ved en Deel af vore andre Færgeløb. Da han nu staaer i Begreb med at fratræde, er det neppe i Utide at vi allerede nu bede høie Vedkommende at erindre, at ganske særdeles Opmærksomhed for de Reisendes Tarv ved den forestaaende Forandring vil blive nødvendig, hvis den ikke altfor ubehageligt skal komme til at føles af disse. Flere, som jævnlig reise mellem Gaabense og Vordingborg. Omendskjøndt Sommeren langtfra, formedelst den vedvarende Tørke, har været fordeelagtig for Kartoflernes Udvikling, og man desaarsag ikke om de forskjellige Maader, man har brugt for om mulig at komme til Kundskab om, hvilken der er den bedste til i Fremtiden at erholde sunde og fleest Kartofler, kan give et nogenlunde Resultat, saa vilde det dog være interessant, dersom de Landmænd, der iaar have anstillet saadanne Forsøg, vilde offentliggjøre disse. Jeg tillader mig desaarsag herved efter endt Kartoffelhøst at fremsætte Resultatet af de af mig anstillede Forsøg. Af de forskjellige Arter Kartofler, jeg i forrige Aar høstede, vare de røde mindst angrebne af Sygdommen; jeg opbevarede derfor saa mange som muligt til Læggekartofler, og have disse, uagtet den ugunstige Sommer, ikke alene givet stort, men ogsaa et velsmagende Udbytte, og vare næsten alle frie for Sygdommen. Efter Spirer, hvis Udplantning er skeet efter den af Hr. C. Matzen og denne Gjenstand udgivne meget hensigtssvarende Bog, har jeg faaet et ikke ringe Udbytte af aldeles sunde Kartofler, og efter Planter efter Frø, udsaaet meget tidlig i Foraaret, har jeg erholdt vel ikke mange, men aldeles sunde Kartofler, hvoraf flere ere saa store, at de kunne anvendes i Huusholdningen. For at faae Planter efter Frø, maa det saaes saasnart man kan komme i Jorden, for at Planterne kunne blive udplantede saa tidlig om Foraaret som muligt. Frøet saaes i Rader i god Haugejord og udplantes naar Planterne ere saa store som Kaalplanter. Jeg antager, at røde Kartofler ere de mindst modtagelige for Sygdommen, ligesom ogsaa ogsaa Frø=Kartofler, hvilke sidste ogsaa give mange forskjellige Arter af Kartofler, Kartoffelblomstringen, varede, formedelst den vedholdende og overhaandtagende Varme, ikkun kort og afgav desaarsag ubetydelig Frø, der, ifald jeg ikke havde noget fra afvigte Aar, vilde hindre mig i Udsaaening til næste Aar. Falster, den 30te Septbr. 18446. L. Mohr. Philippa Møller, den 28de September 1846. Som Engens Blomsterpragt for Leen segner, Som Solen synker i sit Purpurhav, Saa ofte unge Haab i Döden blegnen og synker brat i aarle dunkle Grav. Du var et yndigt Haab, Forældres Glæde, Derfor din Kiste tunge Taarer væde. Ja, græd kun Fader, Moder, ei at glemme Er tunge Slag af Skjæbnens haarde Haand, Men Taaren Jer til mildne Veemod stemme, Hun er forlyst af Jordens Smertens Baand; Hun er hos Ham, der over Stormen byder, Hvor ingen Sorg, hvor ingen Klage lyder. og liig den Eng, der atter smykket hæver, San Blomsterpragt, lig Sol, der træder frem Af Nattens Mulm, den skjönne Tanke bæver, Den skjönne Ahnelse: "Vi sees igjen I möde vil i Fredens lyse Egne, Det elskte Barn, i saae i Döden blegne.