Jyske Efterretninger, 1767-07-17
Følgende er indsendt. Den rette Lyksalighed i Gud og Dyden. Vort Liv er i sig selv af megen Møye fuld - Og vi fordoble den ved ufornødne Sorger, Ved vor utidig Lyst til Vellyst, Ære, Guld, Som al sin heele Værd af vor Indbilding borger, Ved Uroe, Haab og Frygt, ved Ubestandighed. Da Hiertet dreven om iblant saa mange Bølger Snart hæves trødsig op, snart styrtes nedrig ned, Og oftest Vane, Drift, Exempler, Skygger følger. O! hvilken Afgrund, ol et bundløs Dyb er her Hvor Vid, Skarpsindighed og Viisdom ey kan bunde; Kuns han, som skabte det, han veed, hvad Hiertet er, Han seer dets dybe Saar og skiulte Træk til Grunde. Men hvilken Nød min Siællo sænk dig dog engang Ned i dit eget Dyb; Tænk hvilken Sorrigs Kilde; Et Hierte fuldt af Ondt, som kiender ey sin Trang, Og ey kan redde sig, om det end ogsaa vilde. Du spørger mig: Men er da alle Hierter saa Er der da ingen frie fra disse tunge Lænker, Og er der ingen, som paa Dydens Vey kan gaae, Der dog saa stor en Fryd og rig Belønning skiænker, Jo Siæl du nævner Dyd, just dennes Elskere Er de Lyksalige, hvis Hierter Naaden fører Paa Dydens søde Vey, hvis Skiønhed de kan see, Skiønt den ey Mørkets Børn i Lasters Taage rører. For dem er Livet født, og ingen selvgjort Nag Forstyrrer deres Roe. Vel har de Strid og Møye, Men det er alt hos dem en længe afgjort Sag: At Græde=Dalen ey er skabt til at fornøye. Fra De De søge kuns i Dyd en sand Lyksalighed, Og finde den, naar hin uroelig Mængde løber. Forgiæves efter Roe; da, hvad de faae og veed, Kuns Siælen meer og meer i Tvivl og Taage svøber, Og Enden er kuns Skræk. Men Dyden derimod Giir Lys og visse Trin paa Livets vildsom Bane, Forsikkring, Fred og Roe, og Enden den er god; Thi Kronen er for dem, som følge Dydens Fane. Ja salig er den Siæl, som elsker Gud og Dyd Den føler i sig selv en Himmel her paa Jorden, En reen og varig Lyst, en Forsmag paa den Fryd, Som nydes fuldt blant de fuldkomne Aanders Orden. Den kaldes Konge, Præst, Prophete for sin Gud. O hvilken Glands o Dyd, hvor er du rig paa Ære, Du giør din Elskere til Jesu elsket Brud; Saa alle Kroners Pragt mod din maae intet være. Min Siæl i Fald et Valg blev stillet hen til dig Jmellem Throner, Guld og Vellyst=fulde Dage, Og Dyd, hvad tog du da, o skiul dig ey for mig. Siig, skulde Skyggers Skin vel kunde dig bedrage, O ney, dog grundes en mit Haab paa din Forstand; Ney, kiære Siæl det Lys, hvoraf du har en Straale Fra Naadens milde Soel, det Lys umuelig kan Din fulde Undergang ved Lasters Mørke taale. Saa elsk da Dyden ret, og Dydens Kilde, Gud; Tænk paa dens høye Glands, og paa dens høye Lykke; Lad Lysters Jrre=Lys og Lykkens Stierneskud Fra denne Himmel her din Attraae aldrig rykke; Følg Naaden; O hvor født og saligt leder den Vil Dunkelhed, vil Tvivl og Feil dig ofte røre, Saa husk, du boer i Støv, men tænk, du har en Ven, Som midt i Verden vil dig ud fra Verden føre. Hvor salig er du hvis du føler Styrken af Min Sang. Men kiære Siæl, for den endnu faaer Ende Saal. Saa giør et Fodefald, og tak, for Gud dig gav Den Naade, at du ham og Dyd har lært at kiende Du alle Dyders Vældo kast en Straale ned Paa min lærvillig Siæl, drag den den følger gierne, Og kysser dine Baand i Underdanighed; Lær den at stille Kraft fra Skinn, og Stal fra Kierne! At see de skiulte Garn, det sukkerklædte Gift, Som Fienden tænker op, i Haab dens Lyst at fælde, Desverre alt for vel da Kiød, Natur og Drift Slaaer tidt paa samme Streng med samlet List og Vælde. Men du er sterkere. O styrk dit eget VerkOvand din Plante og giv Væxt til Dydens Ymper Giv Næring til min Lyst, gjør Siælen fast og stert! Skiær alt det Raadne af, skiønt Kiød og Blod sig krymper, Saa spirer Dyden ud i Verdens Vinter herTil fuld og moeden Væxt i Ævighedens Sommer Ved dig Forbarmere. O givl jeg færdig er, Naar Forskiels=Dagen da paa Dyd og Laster kommer Jndkomne Skippere. Fra d. 9 til d. 15. Julii. P. Asmus. Dahl af Norborg fra Narva. H. Hendrichs. af Niibe fra Khn. L. Kiær af Runchenes fra Sønderborg. P. Sørensen af Sønderborg fra Riga Tellef Sørens af Nedenes fra Øster=Riisøer.