Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-05-09
Der gaaer med Ordet Publicum som med vise andre Ord, alle føre dem i Munden, og kun saa vide hvad de forstaae derved. Et stort Publicum ligner et Landskab; begge ere sammensatte af de meest forskjellige og modsatte Gjenstande. Titians skjønneste Landskaber indbefatte stolte Grane og lavt Krat, høie Bjerge og dybe Dale, straatakte Hytter og pragtfulde Sommerhuse, Mennesker og Qvæg, Møller og Gedebukke. Et hvert Publicum er sammensat af tusinde forskjellige Væsener, ligesaa modsigende af Caracteer som Handlemaade. Men ligesom der i hvert Landskab, hersker en vis Tone og en vis Maneer, var det iøvrigt end sammensat af nok saa forskjellige Gjenstande, saaledes kan man med Grund ogsaa antage, at ethvert Publicum, uden Forskjel, har en vis almindelig Caracteer, som har sine Feil og Fuldkommenheder. Selv den største Skjønhed, bør ikke være saa forfængelig, at paalægge Maleren at udelade de Blegne eller Ar, der findes i hendes Ansigt, af det Portrait, han skildrer, og intet Publicum hør tage det ilde op, at Skribenten skildrer det saaledes som det virkelig synes, og i det Lys, hans Erfaring viser ham det Ved at gaae ud fra disse Grundsætninger haaber jeg, at ingen vil mistyde eller miskjende mine Ord. Ved det store Publicum forstaaer jeg langtfra ikke den oplyste, selvstændige og indsigtsfulde Deel af vore Medborge, der sædvanlig af Beskedenhed tilbageholder eller i det mindste er meget forsigtig i at afsige sin Dom, men derimod den blandede Hob, som ved alle Leiligheder lader sin Stemme høre og lægger sine egne Svagheder for Dagen. Denne Hob er næsten i alle Lande sig selv liig, og kan umuelig undgaae Grandskerens Opmærksomhed. Sandhed er et Blomster, som kun bør plantes i en Jordbund, hvor det kan voxe og trives, og som man hellere bør lade døe i Spiren end vidne i Knoppen. At tie hvor det ikke nytter at tale, har altid været min Grundsætning. Men saa dybt kan Agtelsen for Sandheden dog vel ikke være sjunken, at man skulde behøve at frygte for Miskjendelse, ved at fremsætte almindelige Tanker om et Publicums Caracteer. Det Malerie, jeg her fremkommer med, underkaster jeg offentlig Bedømmelse. Den, som troer, at jeg har taget Feil af noget Hovedtræk, han træde frem og sige det. Kun maa jeg med Apelles bede Skomageren at holde sig til Skoen, og ikke til Næsen. Den første Svaghed man ikke uden Grund, synes at have fundet hos det store Publicum, er en høi Grad af Ustadighed og Uselvstændighed. Fremstaaer en Skuespiller, en anden Konstner eller offentlig Person, som det skienker sit opmuntrende bifald, saa løfter det ham saa himmelhøit i Veiret, at han maa falde ligesaa dybt, naar det lader ham dale, hvilket i Almindelighed er Tilfældet, naar den Yndede har tabt Nyhedens Glands, eller der fremtræder en Ny, som kappes med ham om Rangen. Den ny Concurrent kan altid gjøre sig Regning paa at vinde Prisen. Man kunde her anføre mangfoldige virkelige Exempler, dersom ikke Exempler af den Natur vare saa forhadte. Publicum behandler ofte sine Yndlinger som fornemme Herrer deres Friller; de overse dem med Guld og Kjertegn, saalænge Ungdommens Roser blomstre paa deres Kinder; de givte dem bort til deres Haarfriseur, naar Aarene have forvandlet disse Roser til Lilier. Held den virkelig Talentfulde, der i den farligste Periode af sin Vandring paa Banen til offentlig Hæder, undgaaer Publicums overdrevne Yndest! Han nærmer sig Maalet langtsomt, men naaer det saa meget sikkrere. En anden Lyde, som ingen Upartisk kan frikiende det store Publicum for, er en høi Grad af Svaghed. Det ligner et Jnstrument, som først maa stemmes førend det kan frembringe rene og bestemte Toner. Det er raadvildt, ængsteligt og uenigt med sig selv naar det skal afsige en Dom. Det antager meget let Enkeltes Meninger, der ikke sjelden grunde sig paa Privathensigter, og Jndividuers Stemme bliver da til Publicums. Hvor meget der end tales om Publicums ubestikkelige Re færdighed, saa er det dog vist, at mangt et Genie maatte qvæles i Fødselen, hvis dets Udvikling ene skulde beroe paa denne Retfærdighed. Jkke mindre vist er det, at mangen en Mand er bleven berømt, uden at han selv eller Publicum veed hvorfor. Jeg kunde opregne her adskillige pluraliserede Forfattere, der i Hjørtet maae lee over Publicums Troskyldighed Vi have saakaldte berømte Originalskribentere, hvis Navne ved alle Leiligheder tindre som Smaastjerner i Udødelighedens Catalog, uden i deres hele Liv at have skrevet tre Ark, som fortjente at komme i Betragtning. Ved Drivhuusvarme kan man under Nordens kolde Himmelegn fremtrylle Ananas, ved Konstgreb og Skryderie kan man forskaffe sig selv og Andre et stort Navn, uden at det godmodige Publien mærker Blændeværket. Advocatens Ord i Kotebues to Brødre: "jeg har i 10 Aar raabt paa, at jeg er en ærlig Mand, indtil Drengene paa Gaden raabte efter mig: see der gaaer en ærlig Mand!" falder mig ofte ind, naar jeg hører visse Mennesker ophøies til Skyerne Navnkundigheden ligner heri en Vandpompeder maa spædes førend den giver Vand. Ti Menneskers forenede Raad og Daad er nok til at spæde Navnkundighedspompen. - En større Følesløshed for det beskedne Talent, som, uden Konstgreb, vil vandre den jevne Vei, findes ned nogensteds i høiere Grad end hos det store Publicum. Det træder den beskedne Viol med Fødderne, og freder og vander pralende Tulipaner og Bonde roser. Med Bestemthed tør jeg sige, at kun faaer dem, der vælge Beskedenheden til deres Veileder, sjelden eller aldrig naae Maalet. Den, som vil gjøre Lykke hos det store Publicum, maa nødvendig betjene sig af dets Svaghed.