Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-11-23
Hr. Forf. vedbliver at gjennemgaae de Jndvendinger, der gjøres imod hans Plan, med Eftertryk og Sagkundskab. Han søger at godtgjøre, at den Mening: "lad Folk længe nok ødelægge sig, naar de ikke længer kunne rutte, holde de nok op af sig selv, er falsk, og at man ikke bør tøve indtil den allerede svækkede Credit er aldeles ødelagt. Hvad Forbudet angaaer, da skulde det kun gielde Jndførslen af de raae Producter, vi virkeligen behøve, kun ingen forædlede, mindst vore egne raae udsendte, f. Ex. Klude, der komme tilbage som Papir, og Huder, saavelsom Skind, der sendes os tilbage som Læder. - Ved denne Leilighed tillader Anmelderen sig at spørge, hvorfor benytte vore Papirfabriker sig ikke af vore Klude, og vore Læderfabriker af vore Huder, De maatte jo altid kunne have dem lettere end Udlændingerne, der i det mindste maa betale en dyr Transport? Alligevel er det dog notorisk, at de tre Papirfabriker, Sjælland eier, langtfra ikke kunne levere alt det Papir, vi behøve, hverken af Skrive, eller Trykpapiir. Trykpapiret, de levere, kan i det Hele, ikke bruges til andet end ganske simpelt Arbeide. Vil man indvende, at de ikke kunne faae det saa godt betalt, som det udenlandske, saa kan man svare, ikke af nogen anden Aarsag, end fordi de ei kunne eller ville levere det saa godt. Læder fabrikerne levere rigtigt nok det Læder, vi behøve, men godt Saalelæder maa endnu stedse forskrives fra Brabant og Engelland. Jndvender man: at Enhver burde lade sig nøie med indenlandsk Saalelæder, saa kan man dog ikke nægte, at det er alt for tungt for den, der har Raad til at lade sig gjøre et Par tætte Støvler, at han, for at ophielpe vore Læderfabriker, skal gaae i utætte. Det samme er Tilfældet med Papiret. Om man end kunde faae saa meget indenlandsk Papir, som vi behøve, hvilket man ikke kan, saa vilde det dog neppe være nogen Anbefaling for vore Trykkerier eller Papir fabriker, at danske Værker af Værdie, skulde trykkes paa det sædvanlige Slags danske Papir. Naar vore Fabriker altsaa ville gjøre grundet Fordring paa Opmuntring, saa bør de ogsaa, i tilstrækkelig Mængde, levere Fabricata, der ere en saadan Opmuntring værdige. Med adskillige Fabriker, f. Ex. Klæde, Bomuldstøis-, Hatte Fabriker, er det virkeligen ogsaa Tilfældet. Men hvor megen Grund man end længe har havt til at bebreide vor Almeenhed for alt for overdreven Forkierlighed for det Fremmede i mange Henseender, saakan man dog ikke nægte, at endog Damerne selv, naar de kunde faae ligesaa gode indenlandske Tøier, som udenlandske, neppe vilde unddrage sig fra at kjøbe dem, blot fordi de ei ere udenlandske. Men der gives ganske andre Aarsager, end den blotte Mangel paa Opmuntring, som gjøre, at vore Fabriker ikke kunne komme op. Disse maa nok fortrinligen søges deri, at Arbeidslysten er forringe, Arbeidslønnen, som en Følge deraf, for høi, og Higen efter at faae strax en betydelig Fordeel for stor. Man spørge vore Haandværks mestere og Fabricantere, om mange af deres Arbeidere gide bestille noget, naar ikke Trangen høiligen tvinger dem dertil; man besøge vore Værksteder, naar der en Dag er eet eller andet offentligt Skue, og man vil finde dem saa øde, som om alle Arbeiderne vare uddøde. Det mindste Optog i Byen foranlediger jo en heel Dags Forsømmelse. Men det er ikke hos os allene saaledes; ogsaa i det vindskibelige Engelland finder man samme Hang til Ørkesløshed, som Trang ene kan dæmme imod. Enhver veed, siger Mandeville, at der er et uhyre Antal Dagleiere, Vævere, Skrædere, Dugmagere og mange andre Haandværksfolk, der, naar de kunne leve af at arbeide fire Dage om Ugen, neppe kunne overtales til at ar heide den femte; og at der gives tusinde arbeidende Folk af hvert Slags, som, uagtet de have Møje ved at komme igjennem, for at holde en Fridag, vilde udsætte sig for tusinde Uleiligheder, støde deres Mestere, pine deres Maver og gjøre Gield. Naar Mennesker yttre en saa overordentlig Tilbøielighed til Ladhed og Fornøielse, hvad Grund have vi da til at troe, at de nogensinde vilde arbeide, dersom de ikke af umiddelbar Nødvendighed saae sig tvungne dertil, Naar vi see en Professionist, der ikke kan drives til sit Arbeide førend om Tirsdag, fordi han, Mandag Morgen, endnu har to Shillings af sine sidste Ugepenge i Lommen, hvorledes lunne vi da troe, at han vilde gaae dertil, om han havde fem eller ti Pund i Lommen:" - Erdet saaledes i Engelland, hvad skal man da dømme om de arbeidende Classer hos os, hvor Fabrikerne endnu langt fra ikke ere komne til saadan Fuldkommenhed, hvor Hanget til Fornøielser upaatvivleligen er større end noget Sted i Europa, hvor Climatet selv medfører mere Tilbøielighed til Hvile. end til Arbeide, Vi have Folk nok, det kan ikke nægtes, men arbeidende Hænder mangle os, og de, som lide Nød her tillands, lide den, naar ikke Sygdom er Aarsag dertil, sædvanligen af Ladhed. Men dette er ikke den eneste hindring, skjønt den i sig selv er meget vigtig, for vore Fabrikers Opkomst. J Almindelighed anlægges de med alt for liden Fond, man skal og vil alt for hurtigen drage Fordeel deraf, man vil høste modne Frugter medens man endnu burde lade sig nøie med Blomster. Man anlægger ikke Fabriker, som i Engelland, for i Begyndelsen at nyde 2 til 3 PC. af sine Penge, i det Haab, at de kunne stige med Tiden; men man vil strax have 15 til 20 PC., og det maa man ofte have, naar man ikke et Capitalist, men maa laane Pengene til høi Disconto. Derfor kan man ikke udholde nogen Kappestrid med Udlændingen, derfor kunne Fabrikerne saa sjeldent trives hos os. Naar vore Capitalister vilde anvende en Deel af de Summer, hvormed de gjøre Expeditioner til Ost- og Vestindien, paa at anlægge Fabriker i det Store, naar de i Begyndelsen vilde lade sig nøie med en ringe Fordeel og vente en større af Fremtiden, naar Flid og Vindskibelighed blandt de arbeidende Classer i større Grad end hidtil vilde tiltage, da kunde vi ogsaa haabe, at de indenlandske Fabriker, med Fordeel vilde kappes med de udenlandske, og omsider vinde Prisen. Men saalænge dette ikke skeer, lige saalænge kunne vi heller ikke tilskrive Mangel paa Opmuntring, fra Almeenhedens Side, hele Skylden for vore Fabrikers maadelige Fremkomst. Ligesaa vigtige som disse Hindringer i og for sig ere, saa meget nødvendigere er det, at henvende vore Capitalisters Opmærksomhed paa denne Gjenstand, og ved kraftige Midler at fremme Arbeidsomhed i vort Fædreneland. Hvad der siges stadfæstes tildeels ogsaa af Hr. N. S. 13334, hvor det hedder, at de af vore Fabriker, som, efter Krigen, viste Udholdenhed, gjøre Udlændingerne Rangen stridig, f. Ex. vore gode Klæde fabriker; at Fabrikerne ved Buddinge og i Roeskilde have bragt det saavidt, at Olmerdug endog føres ud af Landet, og at der ifjor ere komne 100,000 Dusin Par Strømper herind. - Hvad Bønderfolks Spinden og Væven angaaer, som Forf. tilraader, at formaae dem til, da er det vist, at de lange Vinteraftener alt for unyttigen spildes hos os paa Landet, ligesom Huusfliden, i det Hele, hverken der eller i Kjøbstæderne har saa meget hjemme, som den burde have - Vor Cours antager Forf., som en Følge af de anførte Aarsager, at være af den Beskaffenhed, at det mindste Vindpust er for os en ødelæggende Orcan, og at Udsigterne ere langt fra at være gunstige. Han søger at godtgjøre, at Forværrelsen, hverken er en Følge af blorøieblikkelig Trang, eller at den ved Retourladningers Ankomst fra Vestindien vil ophøre. Resultatet af denne hans Undersøgelse er, at dersom vi vedblive at forøge vor Ulykke ved Overdaadsartikler, og en Handelscrises, liig den i 1799, indtræffer, da hver Udlænding kræver sit Tilgodehavende, saa kan intet afværge Cour sens grændseløse Fald. Anmelderen er af den Formening, at om end en saadan Crises skulde indtræffe, saa vilde denne upaatvivleligen, ligesom hiin Gang, foranledige mange Fallissementer, men Coursen vilde den neppe bringe saa meget til at falde, og det af den naturlige Grund, at den circulerende Seddelmasse allerede nu, til en Cours af 630, synes for liden for en Handelstat, som Danmark; thi hvad betyder i Grunden, selv under formindsket Handel, en Repræsentativmasse af 6 til 4 Mill. virkelig Valuta, Skal den nærværende følelige Pengemangel vedblive, saa vil denne allerede, som Erfaringen har viist, være en vigtig Dæmning imod Coursens alt for store Forværrelse, skjøndt den heller ikke kan betragtes som noget egentligt Middel til dens Forbedring. Men denne Mangel har næsten, som ethvert Lægemiddel, den ubehagelige Egenskab, at den, i det den bøder paa den ene Side paa eet Onde, letteligen kan avte paa den anden et nyt, om just ikke fuldt saa de læggende, saa dog altid skadelige. Ved alt for stor Pengemangel i Handelsforretninger fremkommer Forvirring og Standsning, som stedse maa virke ufordeelagtigen tilbage paa Staten. Den overdrevent høie Disconto, som selv den iøvrigt solide Kjøbmand, maa beqvemme sig til at give, for ei at komme i Staa, er en ødelæggende Kræffor Handelen. Naar Coursen skal forbedres, eller rettere, hindres fra at blive værre, ved Vengemangel, saa forekommer det Anmelderen, som at helbrede en Syg, der har en svag Mave, ved ikke at give ham noget at spise. Maven befries derved rigtig nok for at samle nye Cruditeter, men den Syge vil blive tilsidst saa udtæret, at han vil foretrække en fordærvet Mave for en Tæring. Selv en Sultecuur bestaaer, som bekjendt, ikke i blot at lade den Syge sulte, men i at give Hamen Lagligen afveier Portion Føde.