Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-03-21
Den Aar 1826 paa Malta afdøde Marquis af Hastings har en saadan Kjærlighed til sin Gemalinde, der forleden fulgte ham i Døden, at han paa Dødsleiet befalte sine Læger, efter hans Afgang at aftage hans høire Haand og at indbalsammere den, forat den i Tiden kunde vorde begravet med hende Dette skete, og den i en Mahognikasse opbevarede Haand blev nu lagt i Kisten til Marquisen og begravet med hende. Læserne huske vel endnu hiin Mirkelpige, som vistes for Penge - det kan omtrent være ti Aar siden og som i sine Øine har Præget af en under Keiserregjeringen møntet Halvfranc. Temmelig tydeligt skjelnede man deri Ordene Napoleon Empereur, samt et Hoved af Keiseren, der udgjorde Barnets hele Øie æble. J Valenciennes har man nu et lignende Phænomen. Sammesteds er et Pigebarn, der bærer en lille Uhrskive i hvert Øieble. Timerne ere nøiagtigt angivne, paa den ene Side med arabiske, paa den anden med romerske Ziffre. Hendes Moder skal, medens hun gik frugtsommelig med hende, have ønsker sig et ret smukt Uhr, og tid, betragtet endeel Uhre som vare udstillede til Salg. Dyrtæmmeren Martin, som, i Besiddelse af en betydelig Formue, boer paa et smukt Landgods ved Rotterdam, kunde forleden, da det ham tilforn tilhørende Menagerie befandt sig i Brüssel, ikke modstaae den Fristelse, endnu engang at besøge sine fordums Lærlinger. Han traadte ind, blandede sig mellem Tilskuerne og oppebiede det Øieblik, da Dyrene skulde fodres. Da hostede han, strax vorde alle Dyrene opmærksomme, lade Kjødet ligge, udstøde et Glædesbrøl- og gjøre de forunderligste Spring. Nu paabyder Martin Stilhed, først ved et Vink, derpaa ved sin vældige Stemme. Herpaa springer han over den Planke, som adskiller Tilskuerne fra Dyrenes Bure, og siger Enhver af sine fordums Kostgængere en venlig Goddag. Alle bøiede de deres Hoved under hans Haand. Jsær geberdede Tigerinden sig som en henrykt Elskerinde; hun rystede, hun kastede sig ned, hun syntes at ville udaande en om Klage. Da han var gaaet bort, knurrede hun, var som fortvivlet, og lagde sig omsider, som sønderknust, ned i en Krog af sit Buur, uden at røre Kjødet, som hun havde forladt ved den første Lyd af sin gamle Herres Røst. Da Martin kom til Løven Nero, der tidligere havde saaret ham engang, og siden havde viist sig uforsonlig mod ham, løftede den blot sit Hoved en Smule iveiret, blev liggende i Baggrunden af sit Buur og rørte sig ikke. Martin talte til den og kaldte den ved Navn: Løven svarte ikke, men saae paa ham med et stivt, trodsigt Blik. Martin vendte sig nu, for at gaae men med et lumskt, uventet Spring foer Nero efter ham, slog Kløerne ud mellem Gitteret og sønderrev Martins Kappe fra øverst til nederst. J Brüssel er der forfærdiget et Par Støvler, et sandt Pragtstykke, til Prinds Albert, Dronningen af Englands Gemaal. Skafterne ere af Maroquin, foret med rødt Fløiel og broderet med Guld. J Midten seer man det kgl. Vaaben med Begyndelsesbogstaverne V. A., hvorunder de franske Ord, nous der vons. Paa Siderne hænge Guirlander af Roser, Kløver og Tidsler (Storbrittaniens Sindbilleder), som slynge sig omkring Skaftet. Foden er af det skjønneste Læder, Syningen med hvidt Silke, Hælene af Sølv og Sømmene af Guld. Futteralet, hvori disse Pragtstøvler skulle overrækkes Prindsen, er riigt udarbeidet i Mahognitræ. Paa det sidste Bal hos den engelske Gesandt i Paris har en russisk Dame det Diadem, der fordum havde tilhørt Murats Enke, og ved Auction var kjøbt for halvanden Million Francs.