Københavns Adresseavis, 1774-03-30
Tanker i Faste=Tiden. En bestandig Erindring af vores Guddommelige Forløse res Forsonnings Død, bliver alle Tider en af vores fornemmeste Pligter. Og visselig, naar vi ret eftertænker denne store Begivenhed, som er alle Menneskeer lige Magtpaaliggende, vil det ikke kunde feyle, at vore Hierter jo maae blive opfyldte med en stedse nye Ærbødighed for Gud, med stedse fornyet Kierlighed til vores Forløser, og med altid nye Bevæggrunde til et helligt Liv, saa frugthar er Betragtningen af vor Frelseres Lidelse, saa velgiørende sammes Jndflydelse paa vores hele Tænkemaade. En Uskyldiges Død, har i og forsig selv saa meget rørende, at et Gemyt, som ikkun har nogenledes Følelse, umuelig kan betragte den med Ligegyldighed. Naar den er ledsaget med besynderlige mærkværdige Omstændigheder, eller naar den, som udstod samme, er en Mand af sædvanlige Fortienester, maa og den Deel vi der tog, af mange Aarsager nødvendig formeres. Men oppofrede denne Mand frivillig, og af Kierlighed til sit Fædreneland, sig til den visse Død, som en Regulus, en Codrus, en Leonidaas, da stiger vores Medlidenhed, og tillige vores Erkiendtlighed og Beundring, til den høyeste Grad. Men saa glimrende endog de Exempler ere, hvilke man i den verdlige Historie finder af saadanne høye Siele, som for deres Medborgeres Beste frivillig har opofret sig til Døden; kan dog ikke et eneste i ringeste Maade sættes i Ligning med vor Frelseres Forsonings Død. Et upartisk og alvorlig tænkende Menneske, vil neppe være i Stand til at læse Historien af Christi Marter=Død, uden at blive rørt indtil Taare; thi hvilket Menneske skulle det ikke røre, at Jesus frivillig overgav sig til denne Død, og udstod den samme af Kierlighed til ethvert Menneske, og for dets fuldkomne Lyksalighed, den smerteligste og tillige den aller haanligste Død; som han af de helligste og ædelste Aarsager, paatog sig for at forsone en forloren Verden igien med sin Skaber, Det er derfor ikke at undre, at den Christen Kirke fra første Tider af har indviet visse Helligedage, hvorved Mennesket kunde opvækkes, og fornemmelig føres det til Betragtning af Jesu Lidelse og Død. Den har ikke villet ladet det mangle paa Anledninger til at erindre Menneskene om denne Pligt og til paa den meest levende Maade at opvække dem til Taknemmelighed og Kierlighed mod det menneskelige Kiøns Forløser. Men ligesom endog de roesværdigste Hensigter kan giøres frugtesløse, saa er det og skeet her. Andagten, som skulde komme fra Hiertet, blev efterhaanden til en mechanisk Drift: Øyet græd uden at Sielen var rørt, og Tungen bad, omendskiønt Tankerne ikke var overeensstemmende med den. Naar ogsaa Hiertets Følelser vare oprigtige, og man virkelig tænkte med den tilbørlige Andagt og Livagtighed, som enhver retskaffen Christen burde, og sin Frelseres Død, sadt man paa den anden Side en alt for stor Tillid til disse gudfrygtige Øvelser. Man stod i den Indbildning, naar man kun ikke forsømte Kirken, naar man kun gandske overlod Hiertet til Veemodighed, saa havde man gjort alt det man var skyldig at giøre. De fleste Christne giøre sig af Troen paa Christum et gandske falsk Begreb, og mener det er nok, naar de ikkun holder det for en historisk Sandhed, at der virkelig har levet en Jesus Christus i Verden, som har prædiket den fortrefselige Lære der kaldes efter hans Navn, bekræftet denne saalige og trøstefulde Lære med Mirakler og tilsidst beseglet den med sin Død. Naar de kun ikke tvivler herpaa, have de efter deres Meening den sande Troe til Christum; men ingen af disse magelige og roelige Troende falder det nogen finde ind, at det ikke er nok, blot allene at være historisk overbeviist og Jesu Lære, men at man virkelig maae udøve den samme, og da først ved den nøyeste Forbindelse af disse tvende nomgiengelig nødvendige Pligter kan rose sig af en sand og oprigtig Troe til Forløseren. Vi have derfor vores hele Opmærksomhed nødig for at tage os i Agt for denne farlige Selvtillid, i hvilke saa mange af vore Medchristne i disse Tider befinder sig. Vi kan aldrig for ofte erindre os, at Christns som Apostelen siger, har efterladt os et Exempel paa det vi skulle efterfølge hans Fodspor. Lader os flittig besøge Kirken i disse hellige Dage, ydmyge os for Gud, med et rørt og følende Sind anstille hellige Betragtninger over Forløserens Lidelses Historie, og erindre os hans Død paa Korset. Men alt dette, saa priiseeligt det er, er ikke nok; vi maae og følge hans Exempel, og hans Fødspor; vi maae lære at tæmme vore opbragte Passioner; vi maae klæde den Nøgne, spise den Hungrige, og aftørre den Elendiges Taare, qvæle al Had og Bitterhed i vore Hierter, ikke giengielde Ondt med Ondt, ikke allene elske vore Børn, vore Paarørende, vore Venner, ney, ogsaa vore Fiender og Forfølgere. En tung Forskrift forden sig selv overladte Menneskelige Natur, men tillige den ædelste og største Dyd som kan giøre Menneskerne til Brødre. Exemplet er givet, Forbilledet have vi, de største Dyder ere paa det fuldkomstne bleven udøvet og opfyldt af vores Religions Guddommelige Stifter, han har viist, at man kan elske sine Fiender, fine Forfølgere. O lad os da følge hans Fodspor Nyheder.