Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-11-16
til en Mordergribe, giør Christendommen forhadt for Fornuften, og har givet Anledning til de forskrækkeligste Gruesom heder. ble. Desto værre er dette en Bebreidelse mod Christendommen; en Jnqvisitionsret, og en Auto danse, men hvor er et skrekkeligere billede paa Helvede, end en Autod se. Og denne blodtørstige Morder, som med den sagtmodige Forløsers Kors, fører Vildfarende til Retterpladsen, og sammenkalder Menneskeer til dette Skuespil med gyselig Pragt, hvor ydmygende for Menneskeheden, Dog nok, at man ikke kan tilregne Christendommen selv Skylden for disse Forbrydelser, at intet strider meere imod sammes Aand, og at Stifteren til denne menneskelige Religion ikke allene lærer, men og tydelig med sit Exempel bekræfter det Modsatte. Hvad er herom, tydeligere end Lignelsen om Sædemanden; medens Folkene sove, saaede Fienden Ukrud iblant Hveden, saasnart det vorde op, ere Tienerne færdige til at oprykke det; nei, Fienden har vel saaet det, men oprykke det skulle J ikke J kunne tilligemed oprykke den gode Hvede; lader begge voxe tilsammen indtil Hø steen. Det vil vel imidlertid voxe og formeeres, men oprykke det skulle J dog ikke; J ville ikke nøie nok kiende den gode Hvede; J ville holde Meget for Ukrud, som ikke ere det; ved Høsten kan man sikkerst giøre Forskiel. Hvor eftertrykkeligt er Alt her, Om Ageren bærer Ukrud eller Hvede, et Huusfaderen ikke ligegyldigt; han har ladet saae idel god Sæd. Ved Menneskenes Svaghed er Ukrud kommen imellem; dette igiendriver Alt, hvad der var at befrygte forHuusfaderens Ære i Henseende til Ukrudets Formeerelse. Saaledes ere Menneskeer ikke i stand til at bedømme Menneskers Sindelag og Hierter; det Tab, at miskiende gode Menneskeer, og udrydde samme som Fiender af Sandhed, er for stort. Sæt, at de tage seil; men bliver Friehed til at tænke dem berøvet, 3) hvad er 5) Denne kan ikkun derved betages dem, naar det forbydes dem at legge for Dagen, hvad de tænda deres Religion, Hvad er Religion, uden Brug af egen Fornuft? Hvilken Gruesomhed, at forurette en uskyldig Sandhedsven. Og hvad er Huusfaderen tient med en øde Ager, Saa længe Menneskernes Svaghed varer, saa længe blive der og stedse Vildfarelser. Just det samme bekræfter Frelseren ogsaa med sit eget Exempel. Efter Luc. 9. kommer han paa Veien til Jerusalen, hvor han ved sin Død og Opstandelse nu vilde fuldende sin store Bestemmelse, kommer han til en samaritanisk Bye, og sender 2de af sine Disciple forud, for at berede ham sammesteds de nødvendige Beqvemmeligheder. Men da Samaritanerne, som ikke kiendte Jesum, saae, at han vilde reise til Jerusalem, og de holdt det for et Kietterie at tilbede Gud i Jernsalems Tempel, saasom ikke denne, men deres Tempel var det eneste rette Sted, hvor Gud kunde tilbedes; saa af denne overtroiske Jver vegrede de sig ved at modtage Forløseren. Herover bleve begge Discipiene saa forbittrede, at de troede, at det, at Samarritanerne ikke, som de, kiendte Jesum, og ikke med al Beredvillighed vilde modtage ham, var en saadan Forbrydelse, hvorfor disse Vantroe, fortiente at ødelegges med Jld fra Himmelen. Herre, vil du, at vi, som fordum Elias, lade falde Jld fra Himmelen til at forrære disse Vantroe, Men misfornøiet over deres utidige Iver for hans Ære, og at de endnu ikke bedre forstode at giøre Forskiel paa Tiden og den guddommelige Huusholdning, og især paa Hensigten af hans Sendelse, svarer Forløseren: J vide ikke, af hvad Aand J tale. J Elias's Tider, under den mosaiske Ockonomie, havde Evangelii milde Aand endnu ikke Sted, da Fal ket endnu ikke kunde anderledes end ved den største Strenghed, holdes fast i at bekiende een Gud, og skye alt Afguderie, og det var Prophetens store Kald at vaage over Vedligeholdelsen af denne sande Kundskab; men hans blotte Forestillinger, vilde have fundet liden Jndpas, da Afguderiet var ved den ugudelige Konges Aha ke. Man spotter Fornuften og Menneskeheden, ved den taabelige Snak, at man ikke vil herske over Menneskets Tanker, men over Yttrelsen af disse. Gives der da en anden Maade til at beherske Tankerne paa, end denne? Kan der, ved en anden gives ; stas Yndest blevet saa herskende, at den sande Religion var derved næsten undertrykt, og Fordervelsen saa stor, at Kongen selv sendte Bud til et maabitisk Orakel, for at vide, om han igien kunde helbredes, men en Propher fra den sande Gud var bleven saa foragtelig, at begge de Høvedsmænd, som vare affendte for at gribe ham, kaldte ham spotviis den Guds Mand, en Prophete fra Jehovah. Da var det, naar Guds Hensigt med dette Folk skulde opnaaes, nødvendigt, og meget paa sende med Guds Viisdom, at en Propheres Embede og Bestilling blev retfærdiggjort ved et saadant Uveir, som dræbde begge Høvedsmængdenne tilligemed deres Følge. En passende Underviisning, hvor lidet den mosaiske Oekonomie, den mosaiske Gudstieneste, det mosaiske Præsteskab kunde tages til Mynster i dennevangeliske Oekonomie. Til hvilken stor Fordervelse, til hvor megen Misbrug i Christendommen er detteblever Anledning, Hvad Paaskud har det givet, Stolthed og Egennytte til at giøre af Evangelii Lærestand et mosaisk Præstedom, med aabenbar Tilsidesættelse af Jesu og Apostlernes Lære, at den ganske mofaiske Oekonomie var ikkun Sandselighed og Trældom, der ikkun skulde vare til Evangelii fuldkomnere Oekonomie. Den kan altsaa ikke giøres den protestantiske Kirke nogen Bebreidelse deraf, at den ingen Præster- og Offerc har. Joh. 4. Hebr. 10. Men han, dette er fremdeles Forløserens Underviisning, er kommen i Verden, for at optage Menneskerne i den store Naadepagt med Gud; for at opmuntre dem med Taalmodighed og Kierlighed, til Deeltagelse i den ved ham forkyndte Naade og Salighed, og for at indkalde dem ved Sinds forbedring og Troe paa ham til Forsyning med Gud. Han er kommen, som Menneskernes Frelser og Forløser, der har Taalmodighed med deres Svaghed, men ikke som deres Dømmer; ikke for at skrække dem med Magt og Trusler, men for at bringe dem, ved Erkiendelse og Overbeviisning om sit Evangel i Veldædighed og Guddommelighed, til Troen paa ham som Verdens Frelser. Dette er Aanden af hans Evangelium, hvilken de ved deres hevngierrige Utaalmodighed bevise endnu lidet at kiende, da dog dette sagtmodige taalige Sind skulde ved hans Evangelii forestaaende Forkyndelse være deres fornemste Gemptsbeskaffenhed. Taalmodig end- og imod alle dem, som med den forsætligste Haerdnakkenhed ved de tydeligste Beviser paa huns Sandhed ikke vil de erkiende ham, antager, han selv endog paa Korset deres Forblindelse, som en Grund til at bede for dem til sin himmelske Fader. Han til hvis Tieneste tolv Legioner Engle stode; han, som ikkun behøvede, at tale for at see dem fuldbringe sin Villie, han, han, den Herre fra Himmelen, vil ikke bevise sin Sandhed og nogen Maade, som Menneskernes Stolthed kunde misbruge eller hvorover det store Bud, om almindelig Menneskekierlighed kunde tilsidesættes. Hvor, tydelig erklærer Frelseren i Fortællingen om det Menneske, som faldt iblandt Røvere, just denne Sandhed, at Forskiellighed i Religionen, giør ingen Forskiel i Udøvelse af det Bud om almindelig Menneskekierlighed, Næsten. være endog prangtroende, naar han først behøver min Kierlighed, saa er jeg ham og samme først skyldig. Frelseren giør herover ingen vidtløftig Forklaring, men billedet selv hvor talende, Det ulykkelige Menneske er en Jøde; Samaritaneren er virkelig Medlem af en Kirke, som efter Frelserens egen Tilstaaelse havde uretmæssig afsondret sig fra den sande Kirke; men hvor ædelmodig og rørende er her Samaritanerens Opførsel, som uden først at spørge, om den Elendige og hører til hans kirkelige Menighed, antager sig ham paa den ædelmodigste og kierligste Maade, og hvor foragtelig er derimod den ukierlige Rettroenhed i den følesløs forbigaaende Præst og Levit Men Gud være lovet, at Christendommen ogsaa efterhaanden stedse bliver meere renset fra denne Bebreidelse, og Menneskeheden, stedse kommer meere igien til sine Rettigheder; ja velsignet være de Regentere, som have saa meget antaget sig disse Menneskehedens Rettigheder. Den sagtmodige taalige Forløser, som bad for sine Fiender, fordi de ikke vidste, hvad de gjorde, han vil og i sin Dom bede for Evangelii Fiender, fordi de ikke have kiendt sammes Aand, hvilken de holdt for en blodtørstig Forfølgelses=Aand, men derimod have med saa megen meere Iver antaget sig Menneskeheden, bragt dens Rettigheder med saa høi Røst for Kongernes Throne, og derved endog selv befordret Religionens Ære. Det vil vist gaae dem taaleligere end den ukierlige Rettroende, som giorde Evangelii Ære til Skam for Verden, og rog Bøddelen til Medhielper i at omvende Mennesker, Lærer, hvad det hidder, jeg haver Lyst til Barmhiertighed og ikke til Ost fer. Pharisæeren takker Gud, at han er ikke som Tolderen, og Tolderen gaaer for ham retfærdiggjort i sit Huus. Dog endnu engang, disse frygtelige Tider nærme sig, Gud skee Lov, til deres Ende. Men da Kilden til dette Onde ligger i Menneskernes Hierter, da Stolthed, Dovenskab og Egennytte, naar de blive fornærmede, stedse forfølge, og hvor de ikkrekunne stifte Retterpladse, søge at tilfredsstille deres Hevn ved bittre Domme, krænkende foragtende Spotterier, ved Mistanke opvækkende beskyldinger og ved Berøvelse af den offentlige Tillid, saa kan Frelserens Lære og Eremvel ikke noksom være os for Øine. Politisk.