Viborger Samler, 1798-01-02
Paris den 11 December. Fredsfesten, som blev celebreret i Gaar var meget prægtig, endskjendt Regn og Blæst holdt deres Jndtog paa den. Kl. 12 gav Artilleriet i Luxemborg, Haven Signal, og Direktorerne gik da i deres Stads Habit i Procession til Slottet. J Processionen befandt sig desuden Ministrene, de fremmede Gesandter, Øvrighedspersoner, Generalstaben og Medlemmerne af Nationalinstitutet. J Palæets Forgaard stoed et Fædrelands Altar omgivet af Friehedens, Liighedens og Fredens Billeder og og udziret med de af den italienske Armee erobrede Fahner og Sejerstegn. Amphitheatret, paa hvilken Direktorerne toge Plads, var en vantet med Fabner. Over Altret og Amphitheaet udbredte sig et stort Telt. Alle Gaderne i Nær heder af Pladsen vare fulde af Mennesker. Krigsministeren og General Buonaparte, Joubert og Brigadechefen Andreosso, bleve, ved en af Præsident Barres afsent Huissier, indbudne (de opholdte sig hos Directørens Lepaur ). Saasnart Buonaparte kom, blev Symsonien ofte afbrudt ved Raabet Republiken, leve! Buonaparte leve! den store Nation leve! Alle stod op, for at hilse ham. Derpaa blev Friehedshymmen, siungen, hvis Omqvæd heele Forsamlingen gjenteg og under samme toge Directorerne og alle Nærværende Hattene af Da Buonaporte stillede sig ved Fædrenelandets Alter forestillede den udenlandske Minister Tallevrand ham for Direttorerne i en Tale, hvori han fornemmelig roste Revolutionen og de Mænd af Regjeringen, som havde udsøgt Buonaparte til General og givet ham der. Fortroelighed. Han udvidede denne Roes til alle Soldater og Franskmænd, og drog den Slutning: at alle havde seiret ved ham og at hans Roes var alles Roes. Til Slutning roeste han Generalens simple og eensformige Levemaade, hans Lyst til Videnskaberne og yttrede den Formodning, at han, med den liden Tilbøielighed til Pragt og Glands snarere stod Fare for at afsondre sig fra Verden, end blive ærgiærrig. Heele Frankrig, sagde han, vil blive frie, han vil maaskee være den eeneste der ei bliver det. Endelig ønskede han ham Held til at kæmpe mod Engelland, som han afmalede som den Drage der ruger over heele Jordens Skatte, Handel og Velfærd. Buonaparte stod ganske ukonstlet og beskeden hørte paa denne Virak. Enhver længtes efter at høre ham tale. Endelig nærmede han sig til Præsidenten, leverede ham den udvexlede Ratification paa Freden og holdt denne korte Tale. Borgerdirectorer, Det franske Folk, maatte, for at blive frit, kampe med Kongerne. For at faae en paa Fornuft grundet Konstitution, havde det 18 aarhundredes Fordomme at bestride. De, og det 3die Aars Konstitution har seiret over alle Hindringer - Religioner, Lehusretten og Ravalismen har i 20 Aarhundrede efterhaanden behersket Europa, men Freden De har sluttet, er at regne som Begyndelsen til den repræsentative Regiering. Det er lykkedes Dem at organisere en stor Nation, hvis vidt strakte Lande blot begrændses af Naturen (Havet).De har gjort meere. De to skjønneste Lande i Europa, for saa berømte ved Konster, Videnskaber og store Mænd, hvis Bugge de vare, see med det største Haab Frihedens Engel at komme frem af deres Forfædres Grave. Disse ere 2 Stetter, paa hvilke 2 mæg lige Nationers Skjebne vil komme til at staae. Jeg har den Ære at overlevere den i Campoformido undertegnede og af Hs. Majestæt Keiseren ratificeerte FredsTractat. Freden sikrer Friheden og Republikens Velstand og Berømmelse. Saasnart det franske Folks Lykke hviler paa de beste Love, vil heele Europa blive frie Republiken leve! Buonaparte leve, den store Armees General leve, raabde man fra alle Sider. Præsident Barras holdt derpaa en lang Tale til Buonaparte hvori han kalder ham Fredsstifteren paa det faste Land, og gjennemhægler Londoner Hoffet, hvilket han med Landet ønsker i Buonapartes Hænder som Seiervinder og Hævner over alle dets Ugudeligheder. Efter denne Tale gav han ham Broderkysset, de øvrige Direktorer omarmede ham, han nedsteg fra Alteret og blev anviist en Lænestoel at sidde paa.