Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-01-04
Stænderforsamlingen i Roeskilde. (Slutningen af den kgl. Commissarius's Tale, see sidste Torsdagssavis!). "Det er nu den tiende Stænderforsamling, som jeg har gjennemlevet med de Mænd, som ved Kongens og Folkets Tillid have været kaldede til at raadslaae om Landets Anliggender. Det kan ikke være andet, end at Afskeden stedse har maattet bevæge mig i i mit Jnderste, at Tilbageblikket over det vigtige Afsnit i mit Liv, som hver Gang er bragt til Ende, har maattet fylde min hele Sjæl med stærke, levende, alvorlige Folelser, og at disse, om end i det Hele beslægtede, dog hvergang have været blandede paa en særegen Maade. Een Følelse har imidlertid ved enhver saadan Leilighed været den første og mægtigste, den af hjertelig Taknemmelighed mod det Forsyn, der har ført mig af de vanskelige Veie, jeg har havt at gaae, og denne Følelse griber mig, om muligt, med end stærkere Kraft denne Gang end nogensinde tilforn. Da jeg for noget over 2 Maaneder siden her begyndte min Gierning, gik jeg vel dertil med det faste Mod, hvormed jeg stedse har betraadt den Vei, som Pligten havde anviist mig, og mit Mod blev styrket ved den Tillid som jeg, ved at tænke over Personer og Forhold, maatte fatte til den Aand, som her vilde gjøre sig gieldende. Jmidlertid følte jeg de Vanskeligheder, som Tidens mange Rivninger og den store Bevægelse i Meningerne, i Forbindelse med min tiltagne Alder, syntes at optaarne for mig. Men den Almægtige være lovet, som har givet mig Styrke til at føre mit Arbeide saaledes til Ende, at jeg, naar jeg i mit Lønkammer prøver min Virken, vel bliver mangen Brøst og Ufuldkommenhed vaer, men dog ikke kan skjønne, at jeg i det Hele har forfeilet den rette Vei. Med dyb Følelse maa jeg ogsaa erkjende, hvad jeg i saa Henseende skylder den dygtige Bistand, som jeg har fundet i Forsamlingen, og hvilken Tilfredsstillelse det har været mig, at denne, om ikke i sin Heelhed, saa dog i sin Fleerhed, har bevaret samme Velvillie og Hengivenhed for mig som den, hvormed jeg blev modtagen, da jeg i 1835 traadte frem, for at indvie den da nye Jnstitution, og som siden stedse har fulgt mig fra den ene Forsamling til den anden; ja, jeg kunde være nærved at troe, at denne Velvillie har faaet større Varme og Dybde end nogen finde forhen, ligesom jeg og mod flere af de Personligheder, som her yderligere have udviklet deres Aand og Sindelag, finder mig hendragen ved forstærkede Følelser, af Agtelse og Hengivenhed. Det er saaledes med glade og opløftende Bevægelser i mit Jndre, at jeg nu slutter min Virksomhed i denne Sal, ikke blot for denne Gang, men - derom kan jeg ikke tvivle - for bestandig. J Særdeleshed vender sig min Tak til den høitagtede Mand, som atter dennegang med sin anerkjendte Dygtighed og sin troe Udholdenhed har røgtet det ham ved Forsamlingens Tillid overdragne byrdefulde Kald, at lede dens Forhandlinger. Ligeledes have de flere udmærkede Mænd, der med særdeles Anstrængelse have udført de vidtløftige og vanskelige Arbeider, som Forsamlingens Tillid til deres Jndsigter og Nidkjærhed forden gode Sag har betroet dem, Krav paa særdeles Paaskjønnelse. Herunder er ogsaa Forsamlingens meget ærede Vice=Præsident indbefattet; han har kun havt liden Leilighed til at træde frem i denne Egenskab, men desto større til at anvende sin Skarpsindighed og sine Jndsigter i at bearbeide flere af de vigtigste og vanskeligste Sager, som ere komne under Forsamlingens Overveielse. Men atter vender min Tak tilbage til Forsamlingen i det Hele, til hvis vedvarende venlige Erindring, jeg anbefaler mig, idet jeg udtaler det Ønske, som vist er i Alles Hjerter, at det Værk, som nu er tilendebragt, maa bære gode Frugter til Held og Velsignelse for Konge- og Folk.