Københavns Adresseavis, 1778-02-04
Paa Ringe og Høye, Hun Hierter kan høye, skes. Thalia, Dit Alter Faaer Lys af Frue W. Vort Ephen vi flette: Hun leve for dette, Da Tordenskjold beleirede Marstrand, og havde indtaget Byen, skrev han til Commandanten paa Fæstningen, og lod ham vide, at det var hans Alvor at indtage den, at han havde selv Folk nok dertil, og ventede snart Undsætning af en heel Armee. Han forestilte ham derfor, hvor umueligt det altsaa vilde blive ham at holde Fæstningen længe, og bad ham, at han ligesaavel først som sidst vilde overgive den, paa det at Byen ei skulde blive lagt i Aske. Hertil lagde han dette, at vilde Commandanten nedsende en Officeer, for at eftersee hans Folk og de Foranstaltninger, han havde gjort, da skulde han erfare, at det forholdt sig saaledes, som han havde skrevet. Dette sidste skrev maaskee Tordenskiold kun for at giøre ham desmeere godtroende; men Commandanten tog ham paa Ordet, og sendte en Søe=Capitain ned for at besee Mandskabet. Saasnart han foreviiste sin Fuldmagt, svarede Tordenskjold strax at det skulde skee, og befalede i hans Paahør, at alt Mandskabet skulde stilles op i Gaderne. Medens de bleve opstilte, tog Tordenskjold Capitainen. ind med sig, og gav ham god Frokost. Derpaa gik de ud sammen, og besaae Mandskabet. Men Tordenskiold havde ladet dem opstille saaledes, at efterhaanden som de gik forbi, trækkede de af Folkene, som allerede vare seete, sig uformærkt og i en anden Gade, stillede sig der op paa nye, og angaves for andre end de forrige. Capitainen, som var omringet af de danske Officerer, der holdte ham immer med Snak, tog ei saa nøie Kiendemærke paa Folket, men lod sig blinde, og ansaae dem langt talrigere, end de vare. Christopher Rosenkrands krævede af Christen Juuls Enke 5000 Rdlr. som en vitterlig Gield. Hun vid ste, at han havde intet tilgode. Jmidlertid fremviiste han dog en Forskrivning med hendes afdøde Mands og hendes Underskrift. Hun paastod, at den var falsk. Sagen blev stævnet for Retten, men hun tabte og blev tildømt at betale. Tilsidst tog hun sin Tilflugt til Christian den Fierde, forsikrede endnu om, at det Beviis, hendes Modstander havde i Hænde, var hverken skrevet eller underskrevet af hende eller hendes Mand. Kongen lovede at han selv skulde undersøge Sagen paa det allernøieste. Derefter lod han Rosenkrands kalde til sig, udspurgte ham, formanede ham, men alt forgiæves; han var fræk og beraabte sig paa Forskrivningen. Kongen fordrede da denne Forskrivning selv, besaae den nøie, lod derpaa Rosenkrands gaae bort, men beholdt Forskrivningen, og sagde: at han en anden Gang skulde give ham den tilbage. Jmidlertid blev Kongen ved gandske allene at eftergrandske det omtvistede Document. Alting blev nøie overseet og samt menlignet, og endelig opdagede Kongen, at den Papiirmester, hvis Stempel stod paa Papiret, havde anlagt sin Fabrike i Frideriksborg længe efter at Obligationen var skrevet; og da han af Mesterens egen Forsikring var bleven forvisset om, at han intet saadant Papiir havde gjort før her i Landet, saae han nu det tydeligste Beviis mod Rosenkrands. Jmidlertid lod han sig dog intet mærke for nogen, men lod Rosenkrands nogle Dage derefter kalde til sig, og foreholdt ham, at han dog skulde have Medlidenhed med en stakkels Enke og vel betænke, at Himmelens Hevn vilde forfølge ham, i fald han var Aarsag i at hun blev saa haardt forurettet. Rosenkrands var fræk og pukkede, Kongen gav ham endnu nogle Dage til Betænkning, men da alt dette var nyttigt, blev han greben og straf set efter yderste Strænghed.