Viborger Samler, 1784-06-28
Man beskriver et Menneskes legemlige Besættelse ved den Tilstand, at Satan ved sin Virkning paa Legemet frembringer adskillige selsomme og forskrækkelige Adfærd. Man finder 2 Maader for sig til at forklare denne Besættelse. Den ene findes hos Balthazar Becher, som vil, at det ikke har været andet end visse naturlige Svagheder, som den H. Aand, i det hand har rettet sig efter Jødernes galne Griller, har beskrevet, som de vare virkede af visse onde Aander. Af alt dette, siger han, maa man vel slutte, at disse Dæroness, onde og ureene Aander, eller en ureen Dæmonis Geist vare visse onde Svagheder, som forvirrede Hiernen, og derved krænkede de indvortes Sandser, særdeles Jndbildningen, som undertiden brød ud, og var blandet med en hidsig Feber, eller den faldende Syge, som hos een meer end hos en anden faldt ud til Hiernens Forvirrelse og Raserie, hvoraf de haarde Tilfælde, som fortælles i den hellige Skrift, opkom. Han beviser og med megen Lærdoms Kundskab, hvorledes saavel Hedninger som Jøder har tilskrevet Aanderne saadanne naturlige Svagheder. Men vor Frelsere skal i saadannes Helbredelse have indrettet sin Gierning og Tale efter Jødernes Leilighed, og ladet Menneskene blive i deres Vildfarelse, og derefter indrettet sin Tale. Han synes at ville bekræfte sin Meening derved, at der i de evangeliske Beretninger, hvor der tales om Besatte, ikke tales om Dievelen, men siges ikkun Dæmonier, Geister, eller ikkun med det det Tillæg, at det har været onde og ureene Aander, hvorfor og de Befatte kaldes Dæmoniaci, men man kan meget vel igiendrive dette med det, der staaer Act. 10 38. Christus helbredede alle, som vare overveldede af Dievelen; Thi der af følger, at der ved Dæmonia maae forstaaes Dievelen. Ei at tale om, at de Samtaler, den Herre Jesus holdt med Dievlene i de Besatte, maatte være forunderlig uforstaaelige, naar man vilde holde deres Tilfælde for blotte naturlige Svagheder. Den almindeligste Meening er, at Dievelen virkelig har besat Legemet, og har været Aarsag til deres Svaghed. Sagen har sin gode Rigtighed. Men hvorledes kan Dievelen frembringe saadanne Svagheder, Han er en Aand, og kan ikke virke paa Legemet, og lader sig altsaa ikke ansee, som han kunde udvirke legemlige Svagheder. Dog synes, at dette er ham ikke plat umueligt. Vor Siel er en Aand, derfor kan Diævelen virke paa den, hvilket ikke kan nægtes, da den hellige Skrift vidner, at Menneskene af ham forledes til Synd, og det maa jo skee ved onde Tankers Jndskydelse og Forestilling. Vi veed vel ikke Maaden, paa hvilken han frembringer disse onde Tanker, og jeg veed ikke nogen, som tydelig har kunne forklare det. Naar nogle sige, at han forestiller den menneskelige Phantasie species senstbiles, og Sindet species intelligbiles, da beder det ikke meere, og forklarer os ikke den rette Art og Maade. Man kan ikke sige meere derved, end at han han forestiller den menneskelige Phantasie og Sindet Tingene; men det er aleene Spørgsmaalet, paa hvad Maade det skeer, imidlertid maa man tilstaae Sagen selv, saafremt man ikke vil imodsige den hell. Skrift Men heraf lader sig slutte, hvorledes Dievelen kan foraarsage Sygdomme hos Menneskene. Affekterne har en stor Jndflydelse i det menneskelige Legeme, som vist kan foraarsage Skade og forvolde Svagheder. Hvad for en Uorden kan Vrede ikke anrette i Blodet; den er i Stand til at befordre Døden, naar den er heftig, som vi see mange Exempler paa. Samme Virkning kan Frygt og Skræk giøre. En overmaade og længe vedholdende Villiens Tilbeielighed til en Ting er ikke lidet skadelig for Legemet. Derimod kan modbydelige Forestillinger først giøre et Menneske dybsindig, derefter melankolisk, og fordi Livs Geisterne derved blive svækkede og forvirrede, kan det let falde udtil Raserie. Nu forestiller Dievelen, som sagt er, den menneskelige Siel alle Slags Ting, kan altsaa ved Affekterne opvække Uorden i Legemet og derved Sygdomme. Saaledes gik det med Saul, som vil læse om 1 Sam. 16, 1 v. at en Aand fra Gud gjorde ham uroelig. Dievelen havde først ved sine Forestillinger styrtet ham i Melankolie, og søgte siden at føre ham i Fortvivlelse, som ogsaa temmelig gelingede sig. Jeg vil derfor ikke love for, at Dievelen paa saadan Maade jo i Christi og Apostlernes Tider hos nogle Besatte har været Aarsag til deres Sygdomme. Der Der vare deels galne og rasende Folk, som han havde i den Stand ved sine Forestillinger. En Deel vare beladte med store Skrøbeligheder og Legems Bræk Matth. 17, 15. Marc. 9. 20. Hvilke Svagheder kan, reise sig særdeles af Vrede og Skræk. Men der vises og saadanne Tilfælde ved de Besatte, som paa ingen anden Maade lade sig hidlede af Affekterne, og derfor ikke ved Dievelen kan være virkede. Som Luc. 11, 14 læse vi om en, der var stum, og Matth. 12, 22, tales om en blind og dum Besat. Jeg anmærker ved det første Exempel, at naar Matthæus fortæller det samme, saa siger han Cap. 9, 22. at det Menneske var stum og besat, altsaa var hans Maaleshed en naturlig Feil, men derhos var han og besat af Dievelen, og derved bragt til Raserie og Galenskab. Vor Frelsere beviiste et dobbelt Under paa ham, han drev Dievelen ud, og befriede ham fra Raseriet, gav ham og tillige sit Mæle igien. Om det andet Exempel kan fældes lige Dom, nemlig at dette Menneskes Blindhed og Dumhed var en naturlig Feil, og dertil kom Dievelens Besættelse, da Christus befriede ham fra begge Deele, havde disse Folk ikkun været stumme og blinde, kunde man ikke have holdt dem for Besatte, efterdi der findes mange saadanne, hvis Tilfælde man ikke kunde give Dievelen Skyld for. Derfor er det sandsynligt, at der foruden saadanne Tilfælde har viist sig noget andet hos dem, hvoraf man sluttede, at de har været besatte, allerhelst da Pherisæerne. sæerne begge Gange tog Leilighed til at beskylde Christum for, at han uddrev Dievlene ved Beelzebul, den øverste Dievel. (Resten følger.) Nyeheder.