Ribe Stifts Adresseaviser, 1828-07-22
(Fortsættelse af Portens Manifest.) Det Russiske Hof paastaaer, at disse Besværinger vare tilstrækkelige Grunde til at erklære den høie Port Krig. Den høie Port svarer først, at Rusland ogsaa først har begyndt den sidste Krig, som blev endt ved Freden til Bucharest. De hertil hørende Kjendsgjerninger ere almindelig bekjendte. Da Porten før denne Krig havde befunden sig i den Nødvendighed, at afsætte Hospodarerne i Moldau og Wallachiet, paastod Rusland heri at finde en Overtrædelse af Tractaterne; det var forgiæves, at den høie Port forestillede det Sagen i dens sande Lys, Rusland vægrede sig ved at give dens Grunde Gehør, og vedblev sin Begjæring, og ene og alene i den Hensigt at vedligeholde Fred og god Endrægtighed, samtykkede Porten i, igjen at indsætte hine to Hospodarer, saa ubehagelig end denne Concession maatte være. Det Russiske Hof erklærede sig tilfredsstillet i dette Punct, og Raad Fonton, første Russisk Tolk, havde allerede officielt tilmeldt den høie Port - Ghalib-Pascha var da Reis-Effendi - at Misforstaaelserne mellem begge Hofferne vare udjevne de, da Porten pludselig fik Efterretning om Jndfald i det Ottomanske Gebet ved Choczim og Bender. Besjelet af forsonlige Hensigter, forlangte Divanet Erklæringer herover fra det Russiske Gesandtskab, som dengang opholdt sig i Constantinopel. Den Russiske Gesandt nægtede Kjendsgierningen, og gav til Svar, at hans Hof var i Fred og Venskab med den høie Port; naar Porten befandt sig i Krig med Rusland, saa maatte den selv bedst vide det; uden Tvivl maatte de Russiske Tropper, som havde viist sig i hine Egne, have en ganske anden Bestemmelse. Saaledes søgte det Russiske Gesandtskab at vildlede den høie Port, og føre den bag Lyset, imedens Jndfaldet bekræftede sig, og satte Porten i den Nødvendighed at gribe til Vaaben. Da den var langt fra at ønske Krigens Trængsler og Blodsudgydelse, saa bragte den Fredens Vedligeholdelse betydelige Offre, og Tractaten til Bucharest blev sluttet. Det Russiske Hof opfyldte dog ingenlunde Stipulationerne i denne Tractat, men søgte at unddrage sig fra Fuldbyrdelsen af den Artikel, som angik Rømningen af de Asiatiske Fæstninger, et af de væsentligste Grundlage for hiin Tractat. Den høie Port, støttende sig paa Tractatens Bogstav, forlangte Fuldbyrdelsen af denne Artikel, men Rusland opsatte stedse at gjøre det. Endelig søgte de Russiske Befuldmægtigede ved Conferencerne i Akierman at omstøde Tractatens klare Bogstav, og, da de ikke kunde give noget fornuftigt Svar paa de af de Tyrkiske Befuldmægtigede gjorte Forestillinger, sluttede de med den Erklæring, at der var hengaaet et alt for lang Tidsrum siden den til Fuldbyrdelsen af denne Artikel berammede Frist, at Tiden dertil nu var forbi, og at der følgelig nu ikke meere kunde være Tale om at tilbagegive disse Fæstninger. Efter et saadant Svar kunde de Ottomaniske Befuldmægtigede vel have været berettigede til at svare, at, naar Undladelsen af en imellem Magterne stipuleret Artikels Fuldbyrdelse kunde drage dens Præscription og Annullering efter sig, saa maatte, efter denne Maxime, ogsaa Paatalen af de Artikler, som Rusland beskyldte Porten for ikke at have opfyldt, være præscriberet. Men de Jnstructioner, som de Ottomanske Befuldmægtigede havde erholdt, bemyndigede dem ikke til at føre et saadant Svar, der i lige Grad krænker Tractaterne og Folkeretten selv; og, da Hensigten med deres Afsendelse var at befæste Freden og den gode Forstaaelse med Rusland, saa gave de efter i dette Punct. Naar altsaa det Russiske Hof siger i sit Manifest, at Porten selv har erkjendt det Ugrundede i sine Fordringer med Hensyn til Rømningen af de Asiatiske Fæstninger, og derfor selv har frafaldet dem, saa fornærmer Rusland ligesaameget Sandheden, som det fjerner sig fra Redelighedens Bane. (Fortsættes.)