Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1836-08-09
Et stort Værk er nu fuldbragt. Nørre-Jyllands Provindsialstænder have nu udført det Ærinde, hvori de for noget over 15 Uger siden her traadte sammen, og da den slesvigske Provindsialstænder til samme Tid ville blive opløste, saa har det nu overalt udviklet sig, hvorledes de nye Folkeraad, hvorved Kongen har søgt at knytte sig nærmere til sit Folk og Folket til ham, ville svare til hans landsfaderlige Hensigter og til Folkets glade Forventninger. Hvad der i disse Forsamlinger er virket af de Mænd, som den almindelige Tillid gav Plads i samme, er efterhaanden hurtigt og fuldstændigt bragt til almindelig Kundskab, og om føie Tid vil hvad der endnu staaer tilbage af dette Vidnesbyrd om Forsamlingens Virksomhed, ligge for alles Øine, saa at Samtid og Fremtid derom kan dømme. Ved at sammenstille den roeskildske og viborgske Stænderforsamlings Arbeider, yttrer han, at den sidste i de fleste Sager vel i det Væsentlige har været af lige Tanker med hiin, men at de nye og afvigende bemærkninger eller Tilføininger, som nærværende Forsamling har meddeelt, dog hverken ere faae eller uvigtige. Forsamlingen har, ligesom Øestifternes, gjort en omfattende Brug af Petitionsretten, og mange af deres Medbrødres Ønsker har den deelt, men andre har den ikke fundet tilstrækkelig Anledning til at tiltræde, og iblandt disse eet, som det maaskee, vil blive Forsamlingens Medlemmer bebreidet, at de ikke have gjort til deres. Men man vil siger den kongl. Commiss. - have megen Uret, dersom man, fordi de ikke bestemte dem for at bønfalde Kongen om at Forsamlingens Dørre for Fremtiden maatte aabnes, vil tillægge dem det Ønske at unddrage deres Virken fra deres Medborgeres Kundskab. Nei de have erkjendt, at Provindsialstændernes Forhandlinger gjennem Stænd. Tid, allerede have opnaaet en Offentlighed, som langt overgaaer den, der kunde opnaaes gjennem de enkelte Tilhørere, som af og til maatte indfinde sig i Forsamlingens Sale. De fandt, at mange derved kunde finde sig hæmmede i deres frimodige Tankeyttring. De ville ganske vist Offentlighed; kun ikke den Art, Fri hvorom der spurgtes. Lad end Andre mene, at ogsaa denne vil være ønskelig. Men disse have dog ikke Ret til at gjøre det til et Tegn paa en mindre frisindet Tænkemaade, at de ikke have deelt denne Mening. Om Medlemmernes gjensidige Forhold, siger han, at de forskjellige Synsmaader ofte have fremkaldt en haard Kamp, at stundom skarpe Udtryk ere vexlede, men at Fredens Baand ikke derved er brudt, de have snart erindret sig, at man i sin Jver for at finde det Sande, ofte er udsat for Vildfarelse, og Eensidighed. Dernæst henvender den kongl. Commiss. sig med Tak til Forsamlingen og til den Hædersmand, der her, ligesom i Roeskilde, efter Forsamlingens Valg, har ledet dens Forhandlinger, og hvis Valg til Formand for begge de første raadgivende Forsamlinger i Danmark, vil udgjøre et af de ærefuldeste Træk i disse Forsamlingers Historie. Ogsaa Forsamlingens ædle Vice-Præsident (Stiftamtmand, Rosenørn) ydede han sin varmeste Tak, i det han beklagede, at dennes store Beskedenhed havde udelukket Forsamlingen fra at høre ham saa ofte som det havde været ønskeligt. Efterat han ligeledes har bevidnet den Mand, som Kongen havde givet ham til Medhielper i nogle af de vigtigste og meest forviklede Sager, saavelsom Protocol-Secretairerne sin Erkjendtlighed, for den Velvillie, hvormed de stedse ere komne ham i Møde, sender han sin Taksigelse op til ham, uden hvis Bistand intet Menneske formaaer noget, og slutter med at nedbede Himlens bedste Velsignelser over Alt hvad der er virket og arbeidet i det store fædrelandske Anliggende, der har forenet Forsamlingen, saa at det maa blive til Glæde for den kjærlige Landsfader og til Held for den Slægt, som nu er, saavelsom for den, der skal komme. Derpaa tog Præsidenten, Prof. Schouw Ordet, hvori han udviklede Stænder=Jnstitutionens gavnlige Jndflydelse paa Statsbestyrelsen, paa Almeenaandens og Foreningsaandens Oplivelse. Hvad skulde denne Aand', – siger Taleren ikke kunne virke i Danmark, hvor saamange slumrende Kræfter endnu vente paa at vækkes. Naar denne tilfulde er vakt, da skal den brune Hede forvandles til gule Agre, grønne Enge og Skove, da skulle ved de mange Vandløb høres de travle Fabrikhjul, Aarne skulle fyldes med Pramme og Havnene med Skibe. Da skulle og de aandelige Kræfter, mexeøves, Bogsamlinger og Kunstsamlinger skulle pryde Kjøbstæderne, Boghylden skal ikke savnes i Bondens og Haandværkerens Stue. Men da skal mann ogsaa mindes Jnstitutionen, som et Udgangspunkt, for Foreningsganden. Da skal man med Taknemmelighedsterindre hver sund Tanke, som her opstod, hvert kraftigt Ord, her blev talt, og paaskjønne hver redelig Jdræt, som her viste sig. Derefter opsendte Taleren sin Tak til Den, uden hvis Bistand intet Menneskeværk kan lykkes, udtrykkede sin levende Erkjendtligheds=Følelse for vor elskede Konge, for den kongl. Commisse, Præsidenterne og Forsamlingen, af hvis Medlemmer han modtoges med saamegen Agtelse og Velvillie, at han ved Skilsmissen tør antage, at ethvert Haandtryk, han modtager, er Haandtrykket af en Ven. Dernæst tolkede Alderspræsidenten, Møller, Wulff, Forsamlingens varmeste Følelser for Konge, Fædreland, Justitutionen og de Mænd der have ledet Forsamlingens første Forhandlinger. Tre Aarhundreder siger Taleren blandt Andet, ere hensvundne, siden en velgjørende Reformation befriede Fædrelandet for Pavedømmets Magt og Hierarchiets trykkende Aag; men en mere mærkværdig Reformation have vi i vore Dage oplevet, da en uindskrænket Konge, af egen Drift og af Kjærlighed til sine Undersaatter, lod dem tage virksom Deel i Lovgivningen. Han sluttede med et længe leve Fader Frederik, vor elskede Konge! og længe leve de hæderkronede Mænd, som viste den sandeste Fødelands=Kjærlighed ved at fremme dets Vel!" Derefter reiste den kongl. Commiss, sig og tilkjendegav, i Kongens Navn: "At Provindsialstændernes nærværende Forsamling var opløst." Forsamlingen udbrød derpaa i det eenstemmige Udraaben, Længe leve Kongen, hvorpaa den adskilte sig. (Stænd. Tid.)