Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-02-08
Jeg læser saa tidt og ofte i de Fyenske Aviser, som Folk kalde dem, at der nu og da skrives Lovtaler over Folk. Det er noget, som jeg ret godt kan lide, thi en Mand af novel Extraction og store Fortjenester kan dog paa denne Maade blive bekjendt blandt Folk, og var jeg Keiser eller Churførste, saa vilde jeg udgive en Skrivefrihedsforordning, som skulde forbyde enhver at skrive andet end Lovtaler. Alt det Hvisvas, der nu, som Folk sige, skrives om Oplysning og sligt, er jo saa ikke til nogen sand Nytte. Men Skrivter, hvori agtbare Mænds Fortjenester fremstilles til Exempel og Efterlevelse, kunne dog altid stifte nogen Nytte, i det mindste kildre, fornøie og more de dog vedkommende agtbare Mænd. Jeg er, uden at rose mig selv, - thi Selvroes er en Torn i mine Øine, er bekjendt over hele Jylland, og Kiønt jeg ikke hører til den nybagte Adel, saa nedskammer jeg dog fra Folk i Jellinge, der, pagtet de nu kun regnes for Bønder, paastaae at være af konge t. Forvalteren og Præsten paa mit Gods vine og plage mig daglig for, at jeg skal udgive miste Levnedsbeskrivelse med Portrait foran. Det kunde nu være snyrrige nok, men Frive, det er en Pest for mig, og desuden klæder det heller ikke i vore Dage for Folk af nobel Extraction, at skrive Bøger. Folk sige - det er saa gemeent, Jmidlertid gad jeg dog, inden jeg døer, seet S. Sørensens Vita og Fata, som Folk kalde det, paa Prent. At jeg er ærgjerrig. - det skal en Skjelm sige mig paa De fleste af mine Naboer paastaae endog offentligen, at jeg er en Kornpuger, uden at det nogensinde er faldet mig paa Ærens Vegne ind, at lade nogen af den stevne for denne Beskyldning. Men hvor lidet jeg end bryder mig om Ære, især naar den foster Penge, saa gad jeg, som sagt, dog see min Biographie paa Prent. Men jeg selv kan nu paa ingen Maade beqvemme mig til at udgive den; thi ikke at tale om, at fornemme Folk ansee det for degraderende, saa kan jeg, – naar jeg vil være retfærdig imod mig selv, - heller ikke undgaae at tale med tilbørlig Berømmelse om mig selv, og det klæder heller ikke. Gjør det vel, Men nu faldt det mig nylig ind, at det maaskee ikke kunde være saa galt, at overlade Dem, min Herre, Materialierne til min Levnedsbeskrivelse. De kan giøre Den saa lystig dermed som De vil; De kan lægge saa meget til af Deres egen Roes som De vil; De kan udgive den i saa mange Bind som De vil, aber vel at mærke - in meinem Nahmen nicht. Jeg forlanger ikke mere i Honorar, end ti Eremplaver paa Skrivpapir, hvoraf de to maa være indbundne i Marmorbind og forgyldte paa Snittet. Det skal være Mæcenatexemplarer, som Folk kalde det. Jmidlertid sender jeg Dem heren lille Prøve. Af denne kan De slutte Dem til Resten. vorledes min Fader var kommen til Jylland, det maa Himlen vide. Jeg har aldrig spurgt ham derom, og det faldt ham aldrig ind, at sige mig noget, som jeg ikke spurgte ham om. Den salig Mand var desuden bestandig ude i Marken, og havde nok at bestille med at passe paa sine Folk og sit Kræ, og naar han var hjemme, saa sad han bestandig og gjorde Afregning med Forvalteren. Naar jeg spurgte ham om noget, saa kaldte han mig bestandig Peer Næsviis, og for ikke at kaldes saaledes, spurgte jeg ham siden aldrig om noget. Om min Fader lader der sig altsaa ikke sige andet, end at han døde som en rig Herremand, og at min Moder har ladet ham oprette et herligt Monument af Marmor, som har kostet 1500 Rdlr. Oven paa samme staae to sneehvide Engle af Alabast, som græde, hvilket har givet en Spottefugl Anledning til at skrive et Epigram over min salig Fader, hvori der siges, at disse ere de eneste, som græde over hans Død. Men det var en skammelig Bagvaskelse. Min Fader har efterladt sig mange Pensionister; blandt andre Smedens Datter, der ofte nok begræder ham, thi hendes Pension døde tillige med ham.