Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-05-21
Mellem den 13de og 20de October indskibede Englænderne sig fra Sjælland og forlode Danmark. Den danske Flaade, som de toge med sig, bestod af 17 Linieskibe, 17 Fregatter, 8 Brigger og 34 mindre Krigsfartøier, foruden et stort Forraad af Krigs- og Skibsmaterialier, tilsammen til en Værdi, efter Admiralitets-Collegiets senere detaillerede Opgjørelse, af 18,126,116 Rbd. Dette var et stort Tab for Danmark, men det var Krigens Gang, og Englænderne kunde dog her paaberaabe sig Capitulationen, men naar de tillige ødelagde alle de Skibe, der vare under Bygning, og borttoge eller ødelagde mangfoldige Ting paa Holmen, der slet ikke kunde henregnes til Flaaden og dens Udrustning, da kan man kun heri see ond Villie, den Mand, som man fornemmelig lagde dette skadefro Hærværk til Last, var den en gelske Marine-Capitain Henry Popham. Hjemreisen, var iøvrigt meget uheldig for Englænderne; de bleve i Nordsøen hjemsøgte af en frygtelig Storm, hvorved flere Transportskibe gik under, og mange hundrede Mennesker mistede Livet. Vor Forfatter gjør herved den, som trøstende, noget curieuse bemærkning, at Mennesketaber for England ved denne Expedition saaledes ei vil have været mindre, end for Kjøbenhavn Tabet ved Bombardementet var for Stadens Borgere, ja, rimeligviis end- og langt større." Vi ville nu kaste et Blik paa, hvad Kronprindsen, foretog sig i Holsteen under Kjøbenhavns Beleiring. Han var dengang i sin kraftfuldeste Alder, lidt over 3 Aar, en rask, livfuld Mand, og han lod det heller ikke mangle paa Virksomhed. Vi have allerede seet, hvilke strenge Forholdsregler han tog for at afbryde al Forbindelse med Sjælland; han lod endvidere oprette Kystmilicer, udstedte Ordrer i alle Retninger, og der fløi Courerer fra den ene Ende af Landet til den anden kort, man kan ikke sige andet, end at Kronprindsen udviste i administrativ Henseende megen Virksomhed. "Men" – her ville vi anføre Forfes egne Ord, da vi finde, at det er det Sted i Bogen, hvor han har udtalt sig meest uforbeholdent - "neppe kunne vi sige det Samme i militair Henseende, hvilket dog nu nærmest maatte synes at være af størst Vigtighed; thi en landet Fjende lader sig ikkun af bevæbnede og kraftige Krigsmænd, som hurtig bringes paa Kamppladsen, atter tvinge til Jndskibning. Rigtignok maa man indrømme, at det var forbundet med saare mange Vanskeligheder at transportere Tropper fra een Ø til den anden paa en Tid, da talrige engelske Flaader blokerede alle Sunde og Strømme, saa at det ikke blev muligt, uden ved List og om Natten, at føre enkelte Smaaafdelinger over i aabne Baade under Mulm og Mørke og i stormende Veir. Men alligevel synes ikke nogen almindelig Concentrering, eller noget almindeligt Angreb af den forenede holsteenske Armee og de i Fyen og Jylland værende Tropper at have været paatænkt, og i alle Tilfælde maatte og et saadant Angreb være kommet for sildigt, naar Tropperne først sattes i Bevægelse efter Kronprindsens Tilbagekomst fra Kjøbenhavn. Havde denne derimod, inden han den 9de August forlod Kiel, strax sat hele Landets disponible Armee i Bevægelse til Fyen, saa maatte Størstedelen af samme have, ved forcerede Marscher og tildeels ogsaa transporteret paa Vogne, kunne i 3–6 Dage været concentreret ved det store Velt, der kun er circa 30 Mile fra Eideren, og Kronprindsen kunde da ved Tilbagekomsten fra Kbhvn, have forefundet den, strax sat sig i Spidsen, for den, og ved sin personlige Nærværelse paaskyndet Overgangen over Beltet til Sjælland, medens han ved kloge Negociationer maatte have kunnet opholdt Ministeren, Jackson og derved vundet flere Dage. Men, omendskjøndt Armeen stod paa Feltfod, kan man derfor ei sige, at den var marsch- og slagfærdig. Meget snarere manglede den saare meget, for strax at kunne tiltræde en Krigsmarsch og med Held aabne et Felttog. Saavidt vor Forf., som man seer har taget noget Mod til sig, skjøndt han rigtignok strax, som sædvanligt, gjør den formildende bemærkning, at Armeen, omendskjøndt den stod paa Feltfod, dog ikke kunde rykke i Marken; men det var netop Ulykken, at vi havde en Armee, der kun blev brugt til Legetøi. En anden ikke mindre uheldig Omstændighed var, at Kronprindsen selv var Armeens høistcommanderende General, en Post, som han tilvisse ikke var voxen; men denne ellers fortræffelige Mand havde den Svaghed, at han gjerne vilde co pierre Napoleon. Vel var det vanskeligt at finde en dygtig Mand til denne Post, men Armeen besad dog i Generalmajor Evald en Officeer, der baade besad personligt Mod, megen militair Dannelse, og havde gjennemgaaet en rig Krigskole i Amerika, og den Jndvending, Forf. giør, at hans Rang var for ringe til at commandere en chef, beviser kun, hvor hildede vi vare, som vi da endnu ere, i Fordomme.