Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-02-08
Publicum er ved de fleste litteraire Feider blevet saa vant til at see Personlighed blandet med Gjenstanden, at det nu endog synes at fordre Sligt. J det mindste troer jeg her at kunne sige dette med Hensyn til Hr. Jngemanns personlige Venner og Bekjendte. At de, paa Grund af at personlige Hensyn ved denne Leilighed dog eengang vilde været til Fordeel for den omhandlede Skribent, kunne undskyldes, vil jeg gjerne tilstaae; men at de derved gjøre mig eller enhver Anden i mit Tilfælde Uret, det troer jeg at være indlysende. Man burde dog betænke, at den litteraire Dommer alene bør holde sig til det litteraire Product, aldeles ubekymret om, hvem Forfatteren er, om han er af personlig god eller slet Tænkemaade, og at jeg saaledes i mine Yttringer om Hr. Js. Arbeider havde den fuldkomneste Ret til end- og ganske at ignorere hans Person. Men - vil man spørge – er det ikke netop hans personlige, ædle Hjerte, som udtrykker sig i hans Arbeider, og hertil maa jeg i Almindelighed svare: Jo. Men nu spørger jeg til Gjengield. Ere et ædelt Hjerte, en sund Forstand, en kun lidet skaberisk, men dog heller ikke sløv Phantasi og endeligen en tilbørlig Færdighed i Versekunsten nok for at skabe en Digter? Hvis man nu herpaa svarer, hvad man udentvivl med Rette kan, at disse Gaver ere nok for den blot lyriske Digter, og at han ved dem kan frembringe mangt et skjønt Arbeide, da spørger jeg videre. Ere de samme Gaver ogsaa nok for den episke, og især for den dramatiske Digter, Ere de i Særdeleshed nok, for at hjemle en Digter et saadant Navn, som det, man har behaget at tillægge Jngemann, og for i Publicums Omdømme at sætte ham istand til at rivalisere med en Digter af første Rang som Oehlenschlager, Og disse Spørgsmaal er det, jeg i det omhandlede Brev har taget mig den Frihed at besvare med Nei. Hr. Jngemann har i en Tid af fem Aar frembragt et stort Epos og syv dramatiske Værker, uden Forhold den største Deel af hans samtlige Skrifter. Hvor der nu tales om Hr. J. og især hvor han sammenlignes med en anden dramatisk Digter, som i hiint Brev, (hvis Hovedhensigt aabenbar var at gjøre Enkelte opmærksomme paa den besynderlige Modsætning. mellem Js. Arbeider og i Særdeleshed et af J. 2. Heibergs), der tør det dog nok være tilladt, fornemmeligen at have den omtalte større Deel af hans Arbeider for Øinene, og, hvis man ikke kan andet, da i disse at savne en skaberisk Phantas (som selv hos den lyriske Digter er høist velkommen) og især en omfattende Natur= og Menneskekundskab, samt den objective Selvfornægtelse, om jeg saa tør kalde den Egenskab, uden hvis Besiddelse den dramatiske Digter, svag og mat, stedse kun leverer os Skildringer af sit Jeg. Jeg troer, i Følge det Sagte, med alt dette meget vel at kunne forene den Mening, at adskillige af Hr. J. Digte, endog enkelte Steder, af hans Dramer, ville, saalænge dansk Litteratur er til, sikkre ham en hæderlig Plads blandt dens lyriske Digtere. Hvad der i hiint Brev tales om ham som Copi, bør og maa derfor i Særdeleshed forstaaes om hans Stræben efter Navn af dramatisk Digter. Jeg har saaledes troet og troer endnu, at i denne Henseende hans Ønske var at vinde et blandet Publicums Yndest ved at indklæde Kirketroen og den christelige Aand i Poesiens forskjellige moderne Former. Hvor misligt dette hans Forsøg var, har jeg sagt. Naar derimod Hr. J. taler i sit eget Navn, bringer han os næsten stedse, som sig bør, til at glemme enhver anden Person. - Endnu troer jeg at burde, skjøndt maaskee til Overflod, anmærke, at det tidtomtalte Brev, saavidt J. angik, alene var beregnet paa hans Beundrere, og ingenlunde paa ham selv, der, skjøndt han efter Sigende lægger saare liden Vægt paa de mange utidige Lovtaler over ham, dog neppe kunde formodes at paavirkes ved hine faa Linier, om han end læste dem. Dog - for at haste mod Enden - det er ikke saa meget de omhandlede Betragtninger, som det Gran Spøg, der har indlistet sig iblandt dem som har stødt Enkelte. Men naar man saaledes mener, at Spøg med en i alle sine Arbeider enten blid eller alvorlig Digter ei er tilladelig, da troer jeg, man miskjender Spøgens Natur. Og dette er nok tildeels ogsaa en Følge af Forseelserne i vore Pennekrige. Man er vant til, i disse at see de enkelte gode Jndfald ledsagede af saa megen Uartighed, at man nu forledes til at betragte enhver spøgende Vending som Haan og Bitterhed. Min hele Brøde bestaaer deri, at jeg har optaget og med et Par Ord videre udført et heibergsk Jndfald, som ei var grovt, ei fornærmeligt, ei betydningsløst, men i mine Tanker treffende. Endskjøndt nu min Andeel heri kun ufuldkomment kan henregnes til Spil med en Persons Navn, troer jeg dog ved denne Leilighed at torde bemærke, at naar saadant Spil er af den beskrevne Natur, dets Uværdighed nok kan være tvivlsom. Dog Dommen herom vorde som den vil ikke tager jeg i Betænkning, herved at erklære, at, hvis nogensomhelst Yttring i Brevet skulde være istand til at saare nogen anden Deel af Hr. Jngemanns Person end hans Forfatter-Jeg, enhver saadan da er uforsætlig og af mig ønskes usagt og magtesløs. Naar jeg siger, at Julespøgene ere en Satire ei blot over Js. Publicum, men og over ham selv, da vil enhver Apartisk indsee, at jeg alene mener hans litteraire Person. Hvis jeg, som Adskillige, nogensteds hos Heiberg havde troet at opdage en i streng Forstand personlig Satire, aldrig havde da hans Bog kunnet behage mig.