Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-04-05
Kjøbenhavn. No. 58. Den 5 April, 1805. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Om tillyneladende Dødes Begravelse. (Fortigt.) For at bevise, det var mueligt at betjene sig af Liighuse, er det nødvendigt at gjennemgaae de her anførte Modgrunde Punct for Punct. - Dersom enhver saae sig istand til at beholde sin Vens eller Paarørendes Liig i Huset, og oppebie der de sikkre Kjendemærker paa Døden, saa er der intet Spørgsmaal om, at dette jo vilde være langt hensigtsmæssigere end offentlige Liig huse. Men hvor mange Fattige gives der ikke, som kun have et eneste Værelse, i hvilket de umueligen kunne beholde Liget saalænge uden Anden Aargang. største Skade for Sundheden? Hvor mange døer der ikke i Hospitaler, i hvilke dette ligesaa lidet lader sig giøre? Desuden staae mange Mennesker i den Tanke, at den, der engang er død, aldrig kan bringes til Live igjen, og Lægens kraftigste Erindringer vilde neppe kunne forandre denne Tanke hos den store Hob i det Øieblik, den troer, at der er Syn for Sagen. Kan man altsaa ikke udrette noget paa denne Maade, saa bør man ved andre Midler søge at forekomme tilsyneladende Dødes Begravelse, og da man hidtil endnu ikke har lært at kjende noget bedre Middel hertil end offentlige Liig huse, saa er det billigt, at opsøge alle de Grunde, der tale for denne Sag. Den første Modgrund, Afhandlingens Forfatter anfører, kan aldrig blive nogen grundet Aarsag til at forkaste en saadan Jndretning. Forskjellen paa Høie og Lave maa her reent falde bort. De Formuende, der end ikke i Døden kunne overtale sig til at give Slip paa deres taabelige Griller og usle Glands, kunde man jo overlade til deres egen Skjebne. Der burde desuden ikke herske nogen Tvang. Det maatte staae enhver frit for, at forlange sig henlagt, efter sin Død, i et saadant Huus eller ikke. De Fattige vilde neppe undslaae sig derfor. Den Døde kunde jo, om man saa vilde, efterat han havde staaet den bestemte Tid i dette Huus, føres med alle muelige Ceremonier til Graven. Naar ikke alle Hovedstadens Liig vare samlede paa eet Sted, men der var et Liighuus ved hver Kirkegaard, saa kunde Ligenes Antal ikke blive saa stort, og Luften ved tilbørlige Preservativer heller ikke saa skadelig. Hvorfor skulde det vel være farligere at have 618 Liig (og flere kunde der vel neppe blive i 405 Dage, i en dertil indrettet stor Bygning, hvor Luften kunde trænge ind fra alle Kanter, end naar et Liig staaer i en liden Sygestue, hvor Luften, allerede førend den Syge døde, var fordærdet. Af dem, der døde af ondartede smitsomme Sygdomme, havde man maaskee mindst at befrygte, thi hos dem indfinde Kiendetegnene paa Forraadnelsen sig saa meget hastigere, og de kunde derfor saa meget snarere begraves. Desuden seer man jo at der paa Anatomiestuer ligger endog halvforraadnede Liig, uden at Luften, saavidt man veed, bliver dræbende derved. Det vilde ikke være vanskeligt, at udfinde en Maade, hvorpaa man kunde lægge de Døde saaledes, at Uddunstningen, saa at sige, var indskrænket til et vist Rum. Et Aslukke med Glasvinduer, f. Ex. som de liggende Drivhuse i Rosenborg Hauge, kunde maaskee nærmest opfylde dette Øiemed. Snorene, som skulde sætte Klokken i Bevægelse, kunde her lettelig anbringes, og igjennem Vinduerne kunde man jo see den mindste Livsgnist, der yttrede sig. Disse Aslukker behøvedes ikke at aabnes mere end eengang, nemlig naar der saaes Tegn til Liv eller Forraadnelse, og dette maatte da skee med den fornødne Forsigtighed.