Københavns Adresseavis, 1771-10-23
Omendskiønt en Deel Lærde, saavelsom Kong AlphonsMeening, nemlig at Børnene faaer Ammens Naturell, tillimed hendes Melk, forkastes af de fleste, paa Grund, at man da og burde frygte at faae noget af de Dyrs Egenskaber, hvis Melk og Kiød vi nyde, saa er dog af mange Aarsager bedre. at Mødrene lo give Die. Dog er Alphonst og fleres Meening ikke saa urimelig. Vi see jo hvad Virkning den daglige Spise giør paa vore Legemer og Gemytter, endog naar vi ere til Alders, ja et Slags Spise giør meer døsig, melancholsk, og saa videre, end et andet; meget meer kan den da virke i et spædt og nyefødt Legeme. Jeg kan ikke troe, at det giør noget til Haardførhed som nogle meene, enten et Barn patter kortere eller længer; thi i Jsland patte Børnene gemeenlig fjorten Dage, i Grønland, fire til fem Aar, og begge Folkeslag ere omtrent lige haardføre. Naturen selv synes at vise, naar Børnene kan afvænnes, nemlig naar de faaer Tænder, og derved settes i Stand til at nyde haardere Mad. Det Latinske Sprog. Vi synes det Latinske Sprog er fuldkommere end det Danske. Det er ogsaa, med hvoraf kommer det? Man har foragtet dette, man har behandlet det som Børn, man jager fra sig til Ammestuen blant Tienestefolkene, hvor de lære kun Pøbelens Talemaader og Opførsel. Saaledes har vores Sprog været foragtet. Man har forviist det fra Hoffet, nægtet det Adgang til Academier og Skoler, udelukt det fra lærde Brevvexlinger, og ikke taalt det i artige Samqvem uden spekket med Fransk og Tydsk. Hvad Under, om et Ammestue Borgestue Verkstæd og Kroe Sprog ikke har den Nethed og Fuldkommenhed, som et andet, der med saa meget Flid er blevet brugt, og ved saadan idelig Brug poleret? Vil man betragte et Sprog med rette Øyne, maae man og saaledes betragte dem, som har skrevet der. Og hond Fortrin faae vel de gamle Skriben ere for de nyere, naar man setter Fordomme tilside? De skulde have det i Materien eller Skrivemaaden. J henseende til det første kan vel ikke nægtes, at jo disse Tiders Menneskeer kan have ligesom skiønne Tanker, som enten Plato eller en anden af de Gamle. Man kan ingen Aarsag give for det, som er tvertimod; men der kunde gives adskillige, hvorfor de nye kunde tænke bedre. F. Ex de Gamles Opdagelser har tient de nyere til at slibe deres Forstand paa, som altsaa unægtelig er skarpere end hiines, o. s. v. Desuden hvad Sandhed angaaer, da bliver den vel den samme, enten den udtrykkes paa Latin eller Fransk. Hvad Udtrykkene angaaer, eller det foregivne Tække, der skal ligge i visse Sving ved Ordenes Sammenføyelse, da er samme som tiest indbildt og uefterrettligt. Jeg har ofte fundet ved upartisk Enersyn, besynderlig hos Poeterne, intet uden en unaturlig og væmmelig Sammenflekning, hvor man har har viist mig de skiønneste Udtryk. Saadanne Urimeligheder pidsker man Ungdommen til at beundre hos de gamle Poeter. Men sæt, at Poessen er hvad den holdes for, hvor glimrer ikke Daarligheder i en saa udpyntet Stiil, Og hvad Høyagtelse kan man ikke vænnes til at faae for Laster, der ere indklædte i en Klygt, som vore Lærere saa meget ophøye, Hvem kan læse Horatins f. Ex., uden at see, hvor tvungne de Berømmelser ere, der giøres over Dyden og Fornøyelse i Fattigdom, frem for de der giøres over Rigdom, Drukkenskab, Vellyst, o. s. v. i hvilke sidste findes overalt vittige Jndfald og en levende Stift, saa at man kan see, at disse allene ere komne af Hiertet. Jeg vil bruge mit Exempel. Jeg maatte læse i min Barndom hele Antores fulde af tørre Historier, for at lære et Sprog som kaldtes det Lærde, af Aarsag, som jeg har lært siden, at det har ikke mindste Nytte i det almindelige Liv Naar jeg læste Phædri Fabler, var det ikke min Sag, som et Barn at uddrage Lærdommen; jeg fik nok at bestille med at uddrage Pbraser. Man sagde aldrig: "Denne Lærdom kan anvendes i Livet, men allene: " Denne Talemaade " skal indføres i Phrasebogen, Jeg læste hos somme Skribentere, at det var en priselig Heltebedrift, at tage Livet af sig selv, naar man leed ilde. Man sagde mig aldrig, at dette var ilde tænkt; men jeg fandt mig til al Lykke ikke fristet til nogen finde at blive slig Helt, og holdt altid for, at det var bedre, at være Conion og leve. Jeg fandt Dyden ofte anbefalet, men det var gemeenlig paa samme Maade, som en stor Herre recommenderer en Supplikant, hvis Overløb har gjort ham kiedsommelig. Jeg fandt ogsaa Lasterne sværtede, men det var gierne paa saadan Maade, som en Skildrer dunkler et Skilderie for at gjøre det mere behageligt. Jeg bør tilstaa mine Lærere, at de brugte den Forsigtighed, at springe over visse forargelige Stæder; men just dette opvakke min Nys gierrighed, saa at jeg paa min egen Haand lærte disse Stæder, bedre end de andre. J syn sammfulde Aar sværmede jeg saaledes om i Guldalderen, og sik derefter mit Lærebrev som god Latiner, der gav intet Ord Qvarteer, som skrev sin Herkomst fra Jern=Kobber og Sølvalderen. Jeg følte den Ære, som dette Gavmig, endskiønt min Forstand sagde mit hemmeligen, at jeg havde været ulykkelig, om jeg paa det samme havde raget i Diskours med Ciceros Kokkepige. Nu skulde jeg see til, hvad jeg havde lært. Jeg meente jeg kunde Alting, undtagen mit Moders Maal, hvilket jeg ansaae som noget nedrigt for en studeret Person. Og havde nogen talt til mig om Videnskabernes Uvished, havde jeg ganske vist leet ham ud; thi jeg troede fuldt og fast at de hvilede paa Diamant=Grunde, og at jeg forstod dem alle. Saadan Oprindelse har de flege Fordomme, samt den Haardnakkenhed, hvorved man hænger ved dem (Taget af Tullins Skrifter andet Bind.) 2 Adskilligt Nyt Kiøbenhavn. De Kongelige Skibe, som har været ude paa Besealing, ere i Dag ankomne her paa Rheden.