Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1784-05-28
(Fortsettelse af No. 21.) Dersom gode Loves Spendekraft, ikke formindskede sig eller den Vegt, som vedligeholder deres Bevægelse, ikke aftog, saa vare de allerne tilstrekkelige. Men Tiidens og Chicanens Rust svekker deres Fiedre, og standser deres Gang, eller man glemmer at optrække Loddet og saa staaer de der uden Virkning og Nøtte. Det sikkerste er at forbinde alting saaledes med hinanden, at det ene stedse berører det andet, og at alt faaer endeel af den vedvarende Bevægelse der har sin Oprindelse for det første MobilsTrykning. Dette er det almindelige Beste men som ikke maae være noget tomt eller misbrugt Navn, men noget virkeligt, der strekker sig til alle, og bliver fornummet af alle. Vel bliver ogsaa saadan en Jndretning, uagtet dens Bestandighed forslidt ved Tiiden og dens egen Gang og geraader i Standselse; men dette skeer først seent, og dette er alt, hvad vi Mennisker kan vente. En Jordisk Evighed findes blodt i Hyperbolen. Nye Systemmers, i sær politiskes Skabere, synes ofte at glemme dette omendskiøndt de vandrer iblandt deres Forfædres indfaldne Monumenter, og altsaa billig skulde erindre sig at de ere Dødelige, de spinde og væve ligesom Gellerts Edderkop, for Evigheden og har henvendt deres Øyemerke langt ud i den tilkommende Tiid. De giøre deres Udkast saa stort, at just derfor intet kommer ud deraf. Det er den sikkerste Vej til at tage feil af sin Plan, naar man giør den for stor. Man maae giøre den saa almindelig nøttig, vigtig og let som muligt. Det øvrige maae billig overlades til Tiiden og Forsynet. De beste og nyttigste Anordninger ved Fattigvæsenet ere unægtelig de, som oplive Flittighed, vedligeholde Virksomhed, og ikke blodt ere en Velgierning for de Fattige, men for hele Staten. Fliid og Vindskibelighed er Siælen i en Stad, hvor der er ingen Flittighed iblandt et Folk, der er ingen Velfærd. Det Frugtbare Ægybten blev fattigt uden Vindskibelighed, og Alperne og de Bataviske Sumper bleve rige ved Arbejdsomhed. En Stad, hvorved alle kun nogenledes brugbare Hænder ere i Bevægelse paa en nyttig Maade, skal ikke have nogen Mangel paa noget Slags Gode. Jngen, end ikke de matte og Afmægtige maae være udelukte herfra. Der findes stedse et Arbeide for dem, som ikke er for tungt. Og om de endog ikke bestiller meget, saa er dog det lidet, de giøre stedse meeget, naar man regner det imod det tomme Jntet, i Ørkesløsheden. Just fra denne Side fortiener de Hanoverske og Brunsviske Fattiges Anstalter, særdeles Berømmelse, fordi de ikke blodt give for at have givet, men giøre deres Velgierninger nyttige og kalde Hænder, til Arbeide, som Tiggerstaven eller uvarsomme Almisser skulde have gjort Lamme, og Dorske. Men naar man endnu kunde gaae et Skridt videre og give disse Hænder saa meegen Kraft og Bevægelse, at de behøvede liden eller slet ingen Hielp, men kunde af sig selv holde sig i Virksomhed? Det var unægtelig endda bædre? Jeg vil strax forklare mig tydelig: Dersom man kunde sette den ringere Deel af Mennisker der er egentlig de Fattiges Planteskole, ved Fliid og Sparsommelighed, saavel som ved nogen Forskaaning i offentlige Byrder og Paalæg, i Sikkerhed for Fattigdom og Armod, saa skulde man have truffet de beste Anstalter, ikke for, men imod Armoen. (Fortsettelsen følger.)