Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-09-06
Vort Parterre har saa bestandig de store Ord castigar ridende mores for Øine, at det umueligt kan tage det ilde op, om man for en enkelt Gang husker det paa det Usommelige i dets egne Sæder. Ligesaa vist som det er, at en Pibe er et meget usselt Argument, saa sandt er det, at den ligeledes er et Vaaben, som langtfra ikke anstaaer et Publicum, der, hvad enten Flerheden deraf bestaaer af beføiede eller ubeføiede Dommere, dog altid er det Tribunal, som har et Skuespils Liv og Død i sin Haand. Vel er det sandt, at dette Tribunal har megen Lighed med den hemmelige Ret, hvor den Anklagede blev dømt af ukjendte Dommere, vel kan man indvende, at Dommere, der ikke kunne fremlægge andet Vidnesbyrd om deres Competence end den Billet, de have betalt to Mark for, aldrig kunne betragtes som competente Dommere, og at deres Stemmerettighed, saa længe man ikke kjendte videre dertil, burde drages i Tvivl, men da man i de fleste Lande har overladt Forfatteres litteraire Ære til en saa blandet Domstoels Enevoldmagt, saa er det næsten overflødigt at tale om Parterrets Competence til at fælde en saadan Dom, men man bør lade sig nøie med at undersøge, hvorvidt den hidtil brugelige Maade anstaaer en Forsamling af Mennesker, som tiltroer sig en saa afgjørende Stemmerettighed i en Sag, der dog er saa vigtig for det Jndividuum, den vedkommer. Det første man her maa undersøge er: fortjener den Forfatter, der har skrevet et Stykke, som mishager, at haanes saa offentligen, og er det nødvendigt at haane, fordi man ikke vil bifalde? Jeg siger med Flid, et Stykke, som mishager, thi ingen Sagkyndig troer, blindt hen, at et Stykke just er slet, fordi det udpibes. Man kan med Bestemthed sige, at ikke een blandt alle dem, der nedlade sig til at udpibe et Stykke, forstaaer at bedømme om det er slet, thi til at bedømme om et Stykke er slet, bør man ogsaa vide hvad der udfordres, naar det skal være godt. Et Skuespil, som mishager, kan desuagtet have store Fortjenester, og man har endog havt Exempler paa, at Stykker faldt igjennem da de første Gang bleve givne, og hundrede Aar derefter bleve opførte med storste Bifald *) Ofte hænder det sig, at Skuespillet ikke er modent for Tiden, og ligesaa ofte at Tiden ikke er moden for Skuespillet. Visse Arbeider have stor Lighed med Viin, der ordentlig vinder ved at blive ældre. Naar et Skuespil derfor ikke er reent Ronsens, naar det ikke strider mod Anstændighedens og Sædelighedens Forskrivter, saa burde ethvert Parterre være meget samvittighedsfuldt i at afsige sin Dom, deels for ikke uretfærdigen at krænke en Forfatter, deels for ikke at fælde en Dom, som Efterverdenen maaskee med Harme vil underkjende. Man kan ikke aftvinge det bifald, men kan fordre af det, at holde sin Haan tilbage. At det er en Straf, ja en følelig Straf, at see Frugterne af sin Anstrængelse - de være heldige eller uheldige – udpibes som en foragtelig Skjøge, derom er der vel neppe to Meninger. At enhver Straf bør have en Brøde til Grund, det tilstaaer ogsaa enhver, og at den Forfatter, der endog har skrevet et slet Stykke, ikke har begaaet nogen egentlig Brøde, det kan heller ingen negte, thi hvilken Forfatter udarbeider og indleverer vel et Stykke til Opførsel, naar han i Forveien troer at det er slet, Enten han arbeider blot for at fortjene Penge eller høste bifald, saa gaaer jo dog hans Ønske be Dette har f. Ex. været Tilfældet med Stykket den Sandsesløse. standig ud paa at behage Publicum. Hvor billigt er det nu ikke, at lønne den med Haanhed, hvis ivrigste Attraa det netop er, at behage og fornøie os Det er altsaa vist, at den, der har forfeilet dette i sig selv rosværdige Maal, langt fra ikke fortjener en saa haanlig Straf.