Københavns Adresseavis, 1759-07-27
Den hellige Skrift selv giver vor speculerende Fornuft ingen udførlig Efterretning derom. Skulde denne Uvished ikke være tilstrekkelig nok til at indjage os en Frygt for Døden, Dersom Døden havde intet fælt i sig, hvorfor kalder vi da ydermere det en Død og at døe, som foraarsages ved en fordeelagtig Forholdelses Ophævelse der ledsages af nogle Smerter, eller ved en Vanes Afleggelse, som er bleven til en Natur, eller og ved Ophævelsen af en Forening med nogle Ting som befindes omkring os. Kalder vi ikke Korset Kiødets Dødelse? Siger vi ikke at afdøe Verden, og mange fleere saadanne Ting? Det tredie Beviis er taget af Sætningen. Døden forhindrer Aanden i at nyde et fuldkomment Himmerig. Sielen er i Himmelen ligesom i en Enkestand. Legemet er uendelig langt adskildte fra den. Døden holder det indsperret i Jorden, og Støvet blandes med den almindelige Jord. Man gaae tilbage til vore Fædre. Man see paa en Abraham, paa en David. Man kaste et Blinpaa vor almindelige Stammfader. Hvor mange Aar har ikke disse Sallige tilbragt uden deres Legemers Fellesskab og Compagnie. Naar man gaaer ind i Begravelserne og man seer ned i Graverne, saa finder man altid bedrøvelige Spor af den Fiende, som forstyrrer den menneskelige Natur. Skulde vel Sielen uden Legemet nyde saa stor en Sallighed, som den skal være, naar den bliver forenet med sit Legeme igien, Der vil vel neppe nogen troe det. Jeg kand beviisliggiøre det af Begrebet og Fuldkommenhed. Denne bestaaer i adskillige Tings Overeensstemmelse til et Øyemeed. Jo større sammes Overeensstemmelse er, jo større er ogsaa Fuldkommenheden. Legemet stemmer overeens med Sielen at prise Skaberen. Ved Legemet forestiller Sielen sig Gud og hans Fuldkommenheder paa en beskuende Maade. Saa viist som nu dette er, at en beskuende Kundskab har et Fortrin for al anden Slags Kundskab, ligesaavist følger deraf, at Sielens Sallighed uden Legemet er ikke saa stor, som den vil blive, naar den bliver forrenet med sit Legeme. Hvor mange saade Forlystelser mangler Sielen uden Legeme. Thi Sielen nyder ikkun Glæden i dens blotte andelige Natur og Beqvemhed. Den har ingen sandselige Følelser uden Legemet. Det henhører jo ogsaa til det Begreb af Himmelen at vi kand forestille os saa stor og ubegribelig Mangfoldighed af Ting, som bliver vore Siele forestillede i den tilkommende Tilstand og kand formere vor Glæde. Kand vi ikke betragte Døden som vor Fiende, saavidt den hindrer os fra denne Sallighed. Vi har nu betragtet Døden paa den fæle Side. Man maae nu ogsaa tillade mig, at sige noget behageligt om Døden, og vise nogle trøstelige Grunde, af Dødens Betragtning. Skulde vi vel være komne til saa høy en Grad af Sallighed, dersom vi vare blevne i Uskyldigheds Standen, Jeg kand aldrig forestille mig det. Det er vel saa, at dersom vi ikke havde syndet, da havde Døden ikke forekommet os saa forskrekkelig fæl. Det som vi nu kalder død havde i denne Tilstand da ikke været andet, end en nærmere Bekiendtgiørelse at omgaaes i Aandernes Verden. Men Døden er nu en bedrøvelig Lævning af vor syndige Natur. Dersom vi havde bleven uden Synd, saa havde vi blevet salige, uden at vi havde kommet til at udstaae saa meget Kors og saa mange Fristelser. Alting havde gaaet os efter Ønske. Vi havde ingen Bedrøvelse og ingen Nød havt. Alting havde været efter vort Sind. Hvor meget fuldkomnere maae nu ikke vor Sallighed blive, da vi maae udstaae alt dette, efterdi det for nærværende Tiid koster os saa megen Møye at leve ulastværdige og dydefulde. Jeg forstaaer dette ikke saaledes, som at vi aldeles ikke syndede naar vi var i Naadestanden. Det gaaer allene derud paa, ikke at begaae nogle forsetlige synder. Skulde dette ey være tilstrekkeligt nok, ey at forestille os Døden saa sæl Den anden Trøstegrund er saa angenem, som den forhen anførte Tanke forekom os fortredelig, nemlig at Døden river os bort og skiller os fra vore ømmeste Venner. Men den foreener os ogsaa igien med samme. Vi veed af Erfarenhed hvilken en stor Glæde det er, naar vi atter faaer en Ven at see, som har længe været fraværende fra os. Vi falder ham om Halsen med den største Henrykkelse. De Sukke, som vi skienkte ham, da han var langt borte fra os, de Sukke bliver giengieldede med de kierligste og heftigste Kysse. Og hvor fuldkommen skal ikke denne Fornøyelse være. Hvor trøstefulde kand vi ikke være ved vore fortroligste Venners Død, da vi sikkert vide, at vi engang skal finde dem i Himmelen, hvor de synger Skaberen Lov og forkynder hans Navn. Den Fornøyelse, som vi finder over en Ting, den maae være saa stor, som den nogen Tiid vil saa bliver den dog altid forringet, naar vi ingen Venner har, som kand tage Deel i vor Fornøveise. Hvor ædel og henrykkende maae altsaa den Lyst være, naar vi midt iblant alle vore Hiertens Venner kand nyde denne Himmelske Vellyst. Jngen Ulykke blandes i vor lyksalige Tilstand og forringer samme. Og ydermeere, denne Fornøyelse skal være ævindelig. Er Døden da endnu vor Fiende, naar den fører os til en ævig Fornøyelse, hvorefter vi dog saa hiertelig længes og tragter. Er Døden endnu saa forskrekkelig, som den gang den berøvede os vore halve Siele, Deer desuden et bestandigt Klagemaal imellem gode Venner, at de ere dødelige. Saa ofte de besøger hinanden kommer ogsaa gierne de Ord ind i deres kierlige Samtaler: hvo veed, om vi faaer hinanden at see meere i dette Liv. Her for stillet Sielen sig de livagtigste Smerter, som det vilde foraarsage dem, om Døden rev nogen at den bort. Men er saadanne Tanker muelige i Ævigheden, J den Ævighed, hvor Fornøyelsen skal være af en bestandig Varighed; og hvor fuldkommen vil de der ikke kunne oprette deres Venskabs Pligter til hverandre, som de dog her til deres stedsevarende Bedrøvelse paa alle Sider ikke saa sterkt kunde udøve, som deres ømme og kierlige Venskab foreskrev dem. Her blev alting gjort i Stykkeviis og ufuldkomment; men der skal alting blive til en fuldkommen og stedsevarende Fornøyelse. Her maae vi ofte bedrøve os over voxe værdigste Venners Tab, men der ere vi bestandig hos dem i den allerfuldkomneste Omgang. Jeg afbryder disse Betragtninger, og vil ikke længer opholde mig ved samme, for ikke at falde den bevaagne Læser besværlig dermed. Jeg vil være vel fornøyet, dersom disse ufuldkomne Tanker kand give Leylighed, til at eftertænke denne rige Materie videre.