Adresseavis for Børn, 1782-01-09
J denne Bondeby boede nu hverken nogen Smed eller Hjulmand. Det varede altsaa et Par Dage, førend Vognen kunde blive sat i Stand igien. Den stakkels Emilie, hvor sukkede hun, og hvor samrede hun sig, og beklagede, at Tiden for Børn. var hende forskrækkelig lang. Men hvo kunde vel hielpe hende, Moderen kunde slet ikke gjøre det, i hvor kjer hun endog havde sin Datter. Hun kunde ikke give hende noget af sit Arbeyde at bestille, thi det havde Emilie ikke lært Nu begyndte hun endelig at føle den Værdie, som Flid og Flittighed har, og hun sagde gandske skamfuld til sin Moder: Ach, jeg har fortjent det, min allersødeste Moder, at blive qvælet og plaget af denne forskrækkelige Tidens Langsomhed. Nu først veed jeg, og kan indsee det, hvor godt du har meent det med mig, hvergang du har formanet mig til at være arbeydsom og flittig. Det er nu vist og sandt – Her hængde hun sig om sin Moders Arm, og trykkede hendes Haand fast op til sig. Det er nu viist og sandt, at dine Formaninger skulle aldrig meere være forgjeves til mig. Jeg kjender nu og har følet det Utaalelige, som er ved Ørkesløshed og Lediggang. – Jeg lover nu, at jeg fra i Dag af vil aldrig elske den mere, og min søde Moder, (i det hun græd Taarer paa Moderen, Haand, som hun kyssede) tilgiv mig, at jeg har bedrøvet dig, jeg skal aldrig, ney aldrig gjøre det meere. Man siger og, at hun har aldrig gjort det oftere. Den faderlige Formaning. Der var engang en forstandig og kjerlig Fader, som intet inderligere ønskede, end at hans Børn maatte blive ret gode og lykkelige. Denne erfarne Mand vidste, at der gives mange Bøger, som vel ere behagelige og fornøyelige at læse, men hvis Læsning dog er høyst fordærvelig, og det allermeest for unge Folk. Derhen regnede han først alle de Bøger, som have et smudsigt Jndhold, der er fornærmeligt for Ærbarheden, videre alle de, hvorudi forliebte Gjekkes Historier af begge Kjøn blive beskrevne; fremdeles saadanne Bøger, som blot indeholde Narrerier, og slet ikke har til Sigte, at gjøre Menneskene fornuftigere, arbeydsom mere, velvilligere og meere veltilfreds, og endelig og saadanne Bøger, hvis Læsning giøre os kelne Avis. og forsagte, og uskikkede til at omgaaes med Fornøyelse i Verden, og tage Deel i det menneske lige Livs Forretninger. Han havde derfor ofte sagt til sine Børn; Dersom J ville føre eder viseligen og klogeligen op, saa skulle J ey tage nogen Bog i eders Haand at læse i, førend J først har viist mig eller en anden fornuftig Mand den, og har hørt vor Betænkning, om sammes Læsning kan være eder nyttig eller ikke. Engang maatte denne gode Mand paa et heelt Aars Tid reyse bort. Hans Børn besøgde imidlertid snart en og snart en anden af deres Legekammerater, hos hvilke de forefandt snart en og snart en anden Bog, som var ubekiendt for dem, og som de ikke havde seet før. Deres Kammerater roesde disse Bøger, og sagde, at de vare skrevne meget behagelige. Der over fik Børnene Lyst til, ogsaa at læse i dem. De vilde gjerne først have spurgt deres Fader derom; men han var nu ikke hjemme, og kom heller ikke saasnart hjem. Endelig tænkde de disse Bøger maae jo dog vel ikke indeholde noget Ondt, ellers skulde man jo vel og have forbudet vore unge Venner at læse i dem. De udbade sig altsaa en efter anden af disse Bøger til laans og læsde derudi med den største Fornøyelse. Men ach, hvorledes bekom denne Læsning dem Faderen fandt dem ved sin Hjemkomst gandske forandrede. J Stedet for deres Hjerters forrige Uskyldighed og Reenhed vare nu deres unge Siele opfyldte af vellystige billeder og skammelige Begjerligheder; i Stedtt for deres forrige Lyst til at lære, og til enhver nyttig Forretning, vilde de nu ikke læse andet, end Romaner, Comoedier og alle Slags løyerlige Historier; i Stedet for, at de altid tilforn havde et muntert og veltilfreds Sind, saa vare de nu kurvurne og misfornøyede, saa ofte de ikke kunde sidde i Roe ved saadanne deres Bøger og deraf indsue ny sød Gift for deres Sjele. Den bekymrede Fader kaldte dem til sig, og med taarefulde Øyne tiltalede dem saaledes: Mine allerkjereste Børn! Den Ulykke, som jeg paa alle mulige Maader har stræbet efter at afværge, den, merker jeg, er skeet. Der er fal for Børn. det Bøger i eders Hænder, om hvikke jeg ønskede, at de stedse maatte have blevet ubekiendte foreder; og den ulykkelige Læsning i disse Bøger – jeg siger det vist med den dybeste Bekymring! – den har undergravet eders hele Lyksalighed." Jeg siger ikke dette for at gjøre eder Bebreydelser. Eders Ulykke har villet, at jeg ikke var nærværende, for at raade eder, og da disse Bøger, om hvilke J ikke har troet, at de vare farlige, ere virkelig skrevne meget fornøyelige saa var det naturligt, at J snart fandt Smag deri. Men dersom eders egen allerede tildeels forstyrrede Lyksalighed er ikke bleven eder endnu gandske ligegyldig, o saa hører med al den Opmerksomhed, som J ere i Stand til, paa en Faders Advarsel og Formaning, som elsker eder saahjertelig, og hvis Erfaring har viist ham de bedrøvelige Følger, som disse fordærvelige Bøgers Læsning tilforladelig vil have for eder, saafremt J ikke fra i Dag af gjøre eder Umag og paa det alvorligste bestræbe eder, at helbrede eders allerede syge Siele. Tilstaaer det for mig, eller rettere tilstaaer det for eder selv, at siden J har læst disse Bøger, har alle eders Tanker faaet et gandske andet Sving. Du, min Søn, du anseer det ikke meere for din fornemste Forretning, at lære noget Nyttigt, og ved enhver lykkelig Fremgang i enhver Slags god Kundskab at forhværve dig din Faders bifald, og at forøge hans Velbehag til dig. Du, min Datter, du er ikke mere saa ivrig og hurtig, til at besørge de Forretninger, som jeg betroer dig, og til at dyrke de lykkelige Dueligheder, som jeg saae med hver Dag at tiltage hos dig. Er det ikke sandt, at J siden den Tid ikke tænke paa andet, end hvorledes J kunne finde Gjenstande, som ere værdige for eders indbildte Om hed, som efter eders Jndbilding kunne gjøre eder lykkelige, og blive lykkelige ved eder, Forekommer ikke enhver anden Pligt, enhver anden Forretning eder afsmagelig og uroesværdig, og ønske J ikke, jo før jo heller, at see eder indviklede i en Række af Begivenheder, ligesom de ere, hvilke Heltene og Heltinderne i eders Bøger har gjort saa Avis saa skatterlige og saa misundelsesværdige i eders Øyne. Men overveyer - og jeg beder eder for eders egen Velfærds Skyld, hvormeget dette maae hindre eder, i at forhværve eder de Dyder og Jndsigter, ved hvilke allene J kunne blive ret lykkelige, ved hvilke allene J kunne gjøre andre lykkelige. Det er – J maae – jeg besværer eder, mine allerkjereste Børn, J maae vel betænke det – det er en falsk og meget fordærvelig Fordom, som udgjør Hovedlærdommen i disse Bøger, at to elskende Hjerters Forening er Livets fornemste Beskæftigelse, og det eneste Mid deel til Lyksalighed. Jeg nægter ikke, og dølger det heller ikke for eder, at Kjerlighed, den dydige rene Kierlighed, er en Kilde til den høyeste og reneste Lyksalighed. Men hverken en romansk Tænkemaade, eller eventyrlige Begivenheder, skulle føre eder tildette salige Maal. J kunne – J maae troe eders Fader, som aldrig har foresagt eder nogen Usandhed! – J kunne ikke andet, end gjøre andre ulykkelige, naar J overiler denne betænkelige Tidspunkt. Først maae vore Siele være modne til en dydig Forbindelse med en anden ligestemt Sjel, førend en saadan Forbindelse er mulig: og hvor langt ere eders Siele endnu borte fra denne Modenhed Betænk, min Søn, hvor mange Kundskaber du endnu skal forhværve dig, hvor mange Dyder, du endnu skal stræbe efter, førend du kan blive i Stand til at gjøre Staten og det menneskelige Kjøn nogen nyttig Tjeneste. Og du, min Datter, overvey, hvor meget du endnu behøver at lære, førend du er i Stand til at kunne forestaae et Huus klogeligen, og at opdrage fornuftige Børn, da du endnu er ikke andet selv end et Barn, Hvor ubetænksomme ere J altsaa ikke, at J ved schimæriske og enfoldige Drømme standse eder selv i eders lykkelige Fremgang til Fuldkommenhed og Lyksalighed, Overveyer, hvor ulykkelige J skulde blive, dersom det, som J allerheftigst ønske eder, skulde blive eder strax til Deel for Børn. maae betragte, at Romandigteren kan efter Behag gjøre sine Helte og Heltinder vise, fuldkomne, og frie for Bekymringer; men at J derimod afhænge af alle Livets Tilfælde, at J allene ved Viisdom og ved Klogskab kunne forbedre eders Skjebne; at Ubetænksomhed og Letsindighed maae nødvendig udsætte eder for den Fare, at geraade i den yderste Elendighed; at dersom Kjerlighed skal engang gjøre eder lykkelige, den først kan gjøre det da, naar den, oplyst og billiget af Fornuften, ikke meere kan blive en Hinder til Fuldkommenhed for eder, eller en Kilde til Modgang og Sørger. Her taug Faderen, og saae med et betænkeligt og vemodigt Øyekast paa sine vildfarende kjere Børn. Og disse, forskrækkede for den Fare, i hvilken de havde svævet, uden at vide det, grebe skjelvende fat paa den ømme Faders Haand, forat væde den med deres Taarer, og bede ham, at han dog vilde hielpe dem, at undgaae den Fordærvelse, som de allerede havde været saa nærved at styrtes udi. En andengang betænksommere. Den lille Hans engang i Sommer En deylig Dag i Haugen kommer, Og faaer en Sommerfugl at see. O, sæt dig, – raabde han – du Lille! O, sæt dig ned, og sid saa stille, Og lad mig faae dig, smukke Kree Godt, flyv kun, jeg dig nok skal fange, Og nu i alle Haugens Gange Han den forfulde overalt Løb varsomt, Dreng - Ney, ingenlunde Betænk, en liden Steen jo kunde J Veyen ligge, at du faldt Hans løber frisk, vil Fuglen have, Og nærmer sig en af de Grave, Man havde nys opkastet der. Han opad seer, paa Fuglen kalder, Og i sit Løb i Graven falder. En andengang meer varsom vær.