Ribe Stifts Adresseaviser, 1797-04-14
Herr. Tobias Witt var født i en middelmaadig Byr, og havde aldrig reist meget længere end til de i Nærheden af hans Fødebye liggende Landsbyer. Alligevel havde han seet meere af Verden, end mangen een, der har fortæret sin Formue i Paris eller Reapel, Han Fortaltergierne smaae Historier, som han her og derhavde samlet sig af egen Erfaring; og det besynderligste ved disse Historier, var, at altid to og to hørte sammen. Engang roesde en ung Bekiendt, Hr. Till, ham for hans Klogskab. - Et sagde den gamle Witt, og smillede, er jeg da virkelig saa klog, Hele Verden siger det, Hr. Witt, og da jeg ogsaa gierne vilde blive det J nu, naar han vil det, det er let. - Han maae skun flittig give Agt paa, hvorledes Daarerne bære sig Hvad, hvorledes Daarerne bære sig af Ja, Hr. Tilli Og da maae han giøre anderledes and de. Som for Exempel, - Som for Exempel, Herr Till: Saa levede her i min Ungdom en gammel Regnemester ; en udtørret melankolsk Mand, Herr Viereck hedde han. Denne gik bestandig omkring og mumlede Skiægget; aldrig talede han med noget Menneske. - Og see een i Ansigtet, det gjorde han endnu endnu meget mindre : han Ligede bestandig med en mørk Mine, ind i sig selv. Haad mener han nu vel Hr. Till, at Folk kaldte denne Mand Et dybfindigt Hovede, formodentlig Mange Tak, En Nar kaldte de ham. Ei, tænkte jeg da hos mig selv - thi denne Titel stød mig ikke an - man maae ikke bære sig af som Hr. Viereck. Det er ikke smukt: - At lige indri sig selv, duer, intet: See du Folk dristig i Øinene, Eller endog at tale med sig selv; fyl Tael du heller med andre Nu, hvad tykkes ham, Hr. Till, havde jeg da Ret, Sikkerligen havde De Ret. Men jeg veed ikke saa aldeles dog nok neppe. - Thi der løb endnu en anden omkring; det var Dandsemesteren, Herr Flink, denne gloede al Verden lig op i Ansigtet, og pluddrede med enhver, som kunhavde Øre, og denne, Hr. Till - Hvad mener han vel, at Folk kaldte ham Et lystigt Hoved? – Noget nær, De kaldte ham ogsaa en Nr. - Et tænkte jeg da igien; det er dog snurrigt! Hvorledes maae du da bære dig ad, for at hedde klog? – Hverken ganske som Hr. Viereck, eller ganske som Hr. Flink Først seer du Folk smukt dristig i Ansigtet, som den ene, og siden seer smukt betænksom ind i dig selv, som den anden. Først taler du høit med Folk som Hr. Flink, og saa hemmelig med dig selv, som Hr. Vier eck. - Seer han, Hr. Till, Saaledes har jeg baaret mig af, og dette er den hele Hemmelighed. En anden gang besøgte en ung Kiøbmand, Hr. Flan, ham, som meget beklagede sig over sin Ulykke. - Et hvad, sagde den gamle Witt og rystede hans Haand; han maae søge Lykken, Herr Flau; han maae giøre sig Umage derfor. Det har jeg jo gjort i lang Tid; men hvad hielper det? – bestandig kommer der et Slag efter det andet For Fremtiden vil jeg hellere reent lange Hænder, nerie Skiødet, og blive hiemme. At vist ikke, Hr. Flau, han maae bestandig gaae efter Lykken, men kunn tillige tage sig smukt i Agt hvorledes han bærer Hovedet. Hvad, hvorledes jeg bærer Hovedet, Ja, Hr. Flau, hvorledes han bærer Hovedet. Jeg skal forklare ham det. - Da min Naboe til venstre byggede sit Huus, laae hele Gaden engang fuld af Bielker og Steen, og da kom vor Borgemester, som dengang endnu var en meget ung Raadmand, han løb lige hen i Veiret, og holdt Rakken saa stiv, at Næsen var saa temmelig lig med Skyerne. - Plum i der laae han, brækkede et Been, og halter endnu den Dagi Dag er. - Hvad vil jeg nu sige hermed, kiere Hr. Flau 2 - Den gamle Lære, Du maae ikke stikke Næsen for høit i Veiret. Ja seer han, Men heller ikke holde den for lavt. - Thi ikke længe derefter kom endnu en anden samme Vei; det var Stadsporten, Hr. Schall. Denne maakke enten have Vers eller Huussorger i Hovedet; et han listede sig ganske tungfindet frem, og givede saa stivt paa Jorden, som om han vilde synke ind i den - Knæk, gik et Reed i Stykker og Bielken faldt med Lynilds Fart, just lige ned for hans Fødder. Af Forskrækkelse faldt Stakkelen i Besvimmelse, blev syg, og maatte holde ud i nogle Uger. - Mærker han nu vel, hvorledes jeg meener, Herr Flan, at man bør bære Hovedet, De meener, saa smukt i Midten. Ja vist, at man hverken alt for kiæk seer i Skyerne eller alt for forsaat til Jorden. - Naar man saa smukt rolig kaster fine Øine op og ned og til beage Sider, saa kommer man nok frem i Verden, og med Klykken har det ikke saa let nogen Fare.