Berlingske Tidende, 1835-07-10
J den franske Pairs-Rets Møde den 2den d. M. blev Lagrange, den betydeligste af de Anklagede fra Lyon, ført for Skrankerne. Han har før været et af de kraftigste Mennesker, men nu var han saa udtæret af Fængselslivet og af moralske Lidelser, at han neppe kunde slæbe sig frem. Paa hans Forlangende oplæstes Protokollen over hans Transport til Luxembourg, hvoraf man erfarede, at han kun havde givet efter for den physiske Magt, og nu fik han Ordet. Min Hensigt, sagde han, er ikke at fornye de Skandaler, der kun for ofte forefalde for disse Skranker; og jeg haaber at De i Deres Dom ej vil erindre dem. Jeg agter kun at bestride Deres Competentse. Skulde De som Edsvorne dømme mig, vilde jeg ikke forkaste mange af Dem, Jeg erkjender, at Pairerne tælle Nationens meest udmærkede Mænd blandt sig, der til Løn for deres Tjeneste mod Fædrelandet, have indtaget deres Plads, men som Corporation kan jeg ikke ansee Dem for et upartiske Tribunal, jeg kan kun betragte Dem, mine Herrer, som mine politiske Fjender, der ere interesserede i at tilintetgjøre mig, da De vel indsee, at jeg, hvis jeg var fri, vilde opbyde mine sidste Kræfter, for at hjelpe Friheden til Sejr. – Lagrange var saa angrebet, at Præsidenten opfordrede ham til at sætte sig ned; men han takkede og vedblev, idet han støttede sig paa Skrankerne. Historisk søgte han at bevise, hvorledes han og hans Venner, ved Tingenes Gang overtydede, om, at ethvert Monarki løb ud paa Vildfarelse og Undertrykkelse, vare blevne tvungne til at gjøre Republikken til deres Haabs eneste Anker. Republikken, sagde han blandt andet, har ved sit Bryst mættet et Barn, af hvilket den siden blev forraadt. Hiin Republikkens frafaldne Søn Napoleon) mægtede ikke, ved alle sine Sejre at udjevne Forræderiet; han beherskede Frankerig, men ikke ifølge Nationens Kjærlighed. Ogsaa siden JuliRevolutionen er Frankerig af sin Regjering blevet forledet til, at vorde Forræder mod alle sine Pligter. Det har ladet alle dem i Stikken, hvem det havde givet Impuls til Frihedens Opnaaelse. Belgien tilbød sig os, det tilkom os med Rette, og vi have overanvortet det til en fremmed Prinds. J Jtalien have vi hiulpet med til at træde den fremspirende Frihed i Støvet. Polen, den Jernbom mellem os og den nordiske Colos, have vi seigt opoffret. Frankerig havde lovet, at Polen skulde ikke gaae under, og det er dog gaaet under. Og da det saae alt sit Helteblod strømme ud af tusinde Saar, da det atter maatte høje Nakken under det afkastede Aag, sagde man til os; Ordenen er gjenoprettet i Warschau, Ja, en Orden, som den i alle Lyons Gader og Forstæder, da man meente at maatte bringe den vort Blod strømmeviis til Offer. – Hvis det er en Forbrydelse, at være Republikaner, da roser jeg mig med Stolthed af denne Forbrydelse, stolt seer jeg som Republikaner hen paa saadanne min politiske Troes Staldbrødre, som de, der findes blandt mine Med anklagede, paa denne Carrier, som, idet han kun hørte paa Menneskeligheden, heller ikke vilde have, at Skurkens Blod unyttigviis skulde udgydes, og som endog reddede deres Liv, der tørstede efter hans, efter vort Blod og endnu bestandig ere begjærlige efter at slukke denne Tørst. En Hentydning paa General Advocaten Chegaray, som Carrier troede at redde. Regjeringen søgte paa alle Maader at tilintetgjøre os, de republicanske Lyonesere. Til vort Forsvar traadte vi sammen i Foreninger, tilhvilke Folket i Masse sluttede sig. Da opdagede Regjeringen, at vi havde fundet Midlet til, stærke ved hine Foreninger, at gjøre dens Undertrykkelser Modstand. Den foreslog Loven mod Foreninger. Og da den havde sat det igjennem, søgte den at forlede Folket til Voldsomheder. J Førstningen formaaede vi, at bevare Folket for denne Fælde. Men senere vare alle vore Anstrængelser, for at hindre Blodsudgydelse, forgjeves. Politi=Agenter havde blandet sig mellem Folkesværmene og skjøde paa Tropperne; paa alle Punkter vare de de første, der gave Jld. Tropperne fyrede igien og strakte Qvinder og Børn til Jorden. Da maatte jo de Myrdedes Mænd og Brødre gribe til Vaaben. Saaledes ere det, at vi bleve indviklede i Kampen. Og derfor vil man nu behandle os som Røvere og Mordere. Aldrig gjorde vi os skyldige i hiint afskyelige Barbari, der under Kampen blev begaaet af de, af Regjeringen dertil forledte Tropper. Lagrange opløste nu en Række berømmelige Handlinger, der ere fuldførte af hans Medanklagede under Opstanden i Lyon, og yttrede det Haab, at det ikke vilde blive glemt, hvorledes han i fire Dage, i Spidsen for kun 40 Mand, der lede Mangel paa Alt, havde forsvaret den ham betroede Post mod de optaarnede, uhyre Troppemasser; hvorledes han, medens Tropperne brændte og myrdede, havde beskyttet Ejendommen og skaanet selve Modpartiets Spioner, der dog efter Krigsrettens Love havde forbrudt Livet. Regjeringen sluttede han nyser Hævn. Derfor slæbte den os frem for Dem, mine Herrer Pairer, for Dem, der ere vore politiske Fjender, der saa meget lettere kunne udgyde Deres Fjendskab over os, da Deres Jurisdiction mangler enhver beskyttende Garanti, der ellers findes hos de ordentlige Retter. Saa lader da Deres Hævn frit Løb, Naade og Skaansel vil jeg ikke have af Dem! En Mildhed, udøvet af Dem, vilde kun være en moralsk Skjærpelse af min Straf Vort Blod vil falde tilbage paa Dem. Det vil ikke kunne lykkes Dem, at vælte Ansvaret hen paa Andre, der skjule sig bag Dem, og som forlede Dem til alle Deres Skridt. Betænker, at Pilatus, som ligeledes vilde vaske sine Hæder i Uskyldighed, endnu i dette Øjeblik, efter 2000 Aars Forløb, kun nævnes med almindelig Foragt. Jeg bestrider Deres Competentse; jeg vil derfor heller ikke svare Dem; jeg vil ikke forsvare mig, skjøndt jeg veed, at falske Vidner skulle vidne mod mig. Kun een Bøn være mig tilladt: den gaaer ud paa, at De ville lade mit Hoved falde for Bøddelens Øxe, men ikke indespærre mig i noget Fængsel. Takke Dem vilde jeg ikke, men forbande dem for en saadan Mildhed! – Præsidenten forsøgte at bevæge den Anklagede til at underkaste sig Retten og at tage Deel i Debatterne, da han jo selv havde erklæret, at han i den saae en Samling af Frankerigs bedste Mænd. Men Lagrange svarede at han havde svoret, ikke at blande sig i Debatterne, og derfor vilde vel Præsidenten, der for faa Møder tilbage havde udhævet det Æreløse i en Meeneed, ikke forlede ham til at bryde sin Eed. – Han afholdt sig ogsaa fra al egentlig Deeltagelse i det nu begyndende Vidneforhør, skjøndt han ikke kunde undlade, at erklære dette eller hiint Vidne for falskt eller underkjøbt. Den Overbeviisningens Kraft, hvormed han havde talt, syntes ikke at have været uden Jndflydelse, selv paa Dommerne. Præsidenten behandlede ham med udmærket Humanitet, og efter Mødets Slutning lod han ham bringes, ikke tilbage til Fængslet, men til et Sygehuus. – J Mødet Dagen efter belyste Præfecten af Lyen, Gasparin, i et langt Vidne-Udsagn hele Lyoneser-Opstandens Historie. J et foregaaende Møde var den Anklagede Roczinsky blevet viist ud for Uro i Retten, og da han nu, fordi han med Magt var blevet ført for Skrankerne, kun med Magt vilde lade sig føres ud igjen, kom det til slemme Voldsomheder fra Municipal-Gardisternes Side mod ham. - De, allerede udstedte Stævninger til Vidnerne i de Pariser-, Luneviller- og Marseillaiser-Anklagedes Sag, ere tagne tilbage, saa at det nu med Vished kan ventes, at Pairs=Retten, saasnart den er færdig med dem fra Lyon og St. Etienne, fælder en særskilt Dom over denne Deel af de Anklagede, og derpaa udsætter de videre Debatter til Vinteren.