Berlingske Tidende, 1773-03-01
Det Pohlske Modløfte. Vi ovenmeldte Kongelige Pohlske Commissarier tilsige og love tillige i Hs. Msts. og samtlige Stænders Navn, at bemeldte Durchlauchtigste Konge og Stænder ævig vil forglemme de forhen værende Stridigheder, aldrig igien begynde samme, men herefter leve med Hs. Keyserl. Majestæt, det heele Durchlauchtigste Erke=Huus, og i sær med Erke Hertug Maximilian, som og med alle Østerrigske Arvelande og Stænder, i et bestandig oprigtigt Venskab, og ingen Tid under nogen Slags Aarsag, Besmykkelse eller Paaskud, enten selv eller ved andre paa nogen Maade foruroelige og fiendtlig behandle Kongerigerne Ungern og Be heim, Østerrig, Mæhren, Schlesien, og de øvrige Provintser, Stæder, Slotte, Byer og Undersaattere af bemeldte Durchl. Fyrster, eller deres Naboe=Bunds=Forvandte og Tilhængere, ingen Oprørere understøtte mod samme, ey modtage nogle fra de Østerrigske Stater forviiste eller flygtende, og ey heller være andre, som maatte giøre saadant, behielpelige med Raad og Daad eller andre GunstBeviisninger. Af disse tvende Steders nøye Sammenligning sees tydelig, at man ved det Østerrigske Løfte ikke engang har kundet tænke paa at afstaae nogle besynderlige Rettigheder og Prætensioner, da i vidrig Fald skulle og maatte følge, at man paa Pohlsk Side ved bemeldte Contra=Løfte havde Ca gjort. gjort det samme, og ligeledes havde afstaaet nogle besynderlige Prætensioner paa de Østerrigske Lande, en følge, som ville være ganske modstridig, saasom det er overalt bekiendt, at Kongeriget Pohlen ikke tilkommer mindste Ret til de Østerrigske Provintser. - Af alle disse og flere Betragtninger er det upaatvivleligt beviist, at den erneste Hensigt hos begge contraherende Parter i det heele Forliig er gaaet ud derpaa, at forsikkre og love, at Erke=Hertug Marimilian og hans heele Huus, af det dobbelte Konge Val ingen Tid og paa ingen Maade skulle tilegne sig nogen Ret. og at desaarsag formedelst de Uenigheder, som af bemeldte Val ere opkomne, ey det ene Partie skulle foretage noget fiendtligt mod det andet, og sammes i Besiddelse havende Lande. - At dette har været begge Parters rette Meening og egentlige Hensigt, og at man saavel paa Østerrigsk som Pohlsk Side har anseet oftmeldte Forliig, som en Sag, der ene og allene havde Hensigt til det dobbelte Pohlske Val, og i sær angik Erke=Hertug Maximilian, sees endnu tydeligere af følgende Omstændigheder. Det Pitschner Freds=Forliig blev sluttet og underskrevet den 9de Martii 1589. To Maaneder derefter, nemlig den 26de Mai, kom det Forliig imellem Keyser Rudolph og Kong Sigismund i Stand, hvorudi, eftersom Pater Dogiel summorisk anfører samme, de forrige Forbund imellem Erkehuuset og Pohlen igien bleve fornyede. - Havde den Pitschner Freds Slutning ikke ganske allene angaaet ovenmelde te enkelte og besynderlige Gienstand, og haft sin Hoved=Hensigt til Erkehertug Maximilian, saa skulle det have været ganske overflødigt, 2 Maaneder derefter igjen at fornye det Hoved Forliig imellem Keyser Rudolph og Kong Sigismund, som i de efterfølgende Tider saa ofte og næsten altid med de samme Ord er blevet igientaget imellem Kongerne i Ungern og Pohlen. - J alle disse Forliig er ey allene ikke anført et erneste Ord om nogen Renuntiation af de Kongelige Ungerske Rettigheder, men udi samme beraaber man sig altid paa de Forbund, som ere sluttede imellem det Durchlauchtigste Erke og det Jagelloniske Huus. - Da nu iblant disse imellen det Erkehertugelige og det Jagelloniske Huus sluttede Forbund, det af Keyser Sigismund og Kong Vladislao som Stiftere til den Jagelloniske Stamme oprettede Forliig af 1412 er det første og tillige vigtigste, saa følger heraf, at samme udi alle efterfølgende Forliig, hvorudi man har resereret sig til de Forbund imellem Østerrig og det Jagelloniske Huus, just derved altid er blevet erkiendt for gyldig og stadfæstet. - Men lad endog være, at Kryser Rudolph i den Freds Slutning af Ao. 1589 virkelig havde frasagt den Ungerske Krones Prætensioner paa Reussen og Podolien, hvoraf dog det Modsatte paa en uimodsigelig Maade allerede er bleven beviist, saa havde dog denne Afstaaelse efter al Ret ikke været af mindste Virkning, da han vel i et besynderligt Document har lovet: "At han vilde drage Omsorg for, at de Ungerske Stænders Deputerede udi havnske sammes Navn paa næste Rigsdag skulle aflægge Eed efter den i bemeldte Forliig foreskrevne Formular, og at det derover udstædende Document skulle i en for Retten bestaaende og uomstødelig Form oversendes til Kongen af Pohlen. Men han kunde ikke holde dette Løfte, saasom de Ungerske Stænder aldeles ikke vare at bevæge dertil, som og hverken ved den næst derpaa følgende Landdag af 1593 eller i alle de seenere holdte Landdage mindste Spor er at finde, at man paa Ungerne Side nogen Tid har beqvemmet sig til at aflægge denne Eed. Meget mere indeholder det Decret af Ao. 1596 Stændernes udtrykkelige Forlangende, at de hidtil værende Stridigheder imellem Ungern og Pohlen endelig engang maatte blive bragte i Rigtighed, hvilke Begieringer og Klagemaal paa de følgende Landdage ofte ere blevne igientagne. - Nu er det bekiendt, at Ungern i Keyser og Kong Rudolphs Tid er bleven anseet som et Val=Rige, og at derfor bemeldte Kongesaa meget mindre var beføyet til, uden Stændernes udtrykkelige Samtykke, at frasige sig saa vigtige Kron=Rettigheder paa Røde=Reussen og Podolien, da den Eed, som ved Kronningen aflægges, udtrykkelig forbyder, at intet maae afhændiges fra Riget; at altsaa Keiser Rudolph, dersom han virkelig havde frasagt sig bemeldte Rettigheder, som dog ikke er skeet, skulle have befundet sig i samme Tilfælde, som i Decretalierne under den Titel af Eed afhandles og paakiendes med følgende Ord: Naar nogen, som beklæder et Embede, afhændiger Gods som hører til samme Embede, er saadan Afstaaelse ugyldig, og han maae selv kalde den tilbage, uagtet den Eed, som han har gjort, ikke at ville igienkalde den. Jsær, naar han forhen har svoret, intet at ville afhændige. "Honorius den Tredie til Erke=Biskoppen i Kollocza og hans Suffraganer Aar 1220. Da vi for nogen Tid siden have erfaret, at vor elskelige Søn i Christo, Kongen i Ungern, har gjort nogle Afhændigelser til Skade for sit Rige og sin Kongelige Værdighed; saa formane vi ham ved vor Skrivelse, at han ikke skal forhale med at igienkalde disse Afhændigelser, omendskiønt han med Eed skulle have forpligtet sig til, ikke at igienkalde samme, thi da han er skyldig til uforkrænket at vedligeholde sit Riges og sin Kongelige Værdigheds Rettigheder, saa var saadan en redelig Forpligtelse, ikke at igienkalde Afhændigelserne, utilladelig, og er derfor ikke at ansee som forbindende." - Ja, hvor lidet endog den Formodning kunde have Sted, at de Ungerske Stænder nogen Tid skulle have indladt sig med at afstaa saa betydelige Kron=Rettigheder, er klart af den Historie som Palatinus Jsthuansius, der selv som Gesandt var nærværende ved oftmeldte Freds Handling, har udgivet, hvor han, i Henseende til det Sted, hvorudi tales om Slottets Lublo Tilbagegivelse, udtrykkelig melder: De Ungerske Deputerede havde strax indlagt den Erindring, at ved bemeldte Slots Tilbagegivelse de Ungerske Rettigheder ingen Fornærmelse maatte blive tilføyet, uagtet denne Præcaution aldeles ikke havde været fornøden, og ikkun til Overflod blev anbragt, da eftmeldte Forliig desuden ikke kan geraade de Kongelige Ungerske Eiendoms Rettigheder til de saa kaldte Zipser Stæder til mindste Præjudice, hvilket ved en anden Leylighed allerede paa en uomstødelig Maade er blevet beviist. - Altsaa har man paa ingen Maade nogen Tid paa Kongelig Ungersk Side frasagt sig de ældgamle Rettigheder, men meget mere altid søgt at holde samme vedlige og uforkrænket. Og endskiønt man deels ved indvortes Uroligheder, deels ved næsten bestandige udvortes Krige og flere andre hindringer, udi saa langen Tid er bleven afholdt fra at handthæve disse Rettigheder og bringe dem til enendelig Fuldførelse; saa har man dog i alle de Forbund, som udi meer end halvtredie hundrede Aar imellem begge Riger ere blevne oprettede og fornyede, saasom f. Ex. under Kong Ferdinand den Første i Aaret 1549, Rudolph den Anden i Aaret 1589, Mathias Av. 1613, Ferdinand den Anden 1621 og 1633, og Leopold 1677, altid i Følge den aftalte Forhandlings=Maade med igientagne ligelydende Ord betinget og forbeholdt sig den mindelige eller retsbrugelige Afgiørelse af de ældre saavel som nyere Stridigheder og Rettigheder. Ligesom og de deels i her værende Archiver befindtlige mange Documenter og Segl, deels de Kongelige Ungerske Decreta, som findes i Samlingen af de Ungerske Love, og i sær Matthias Corvins af de Aar 1464 og 1486, Vladislai den Andens af 1492, 1495, 1498, 1500, 1503, 1504, 1506 og 1514, Ludvig den Andens af 1522, Ferdinand den Førstes af 1560, og Hans nu regierende Keiserl. Kongel. Apostoliske Majestæts af 1741 og 1751, tilligemed Høystsammes nyeste Ungerske større Segl af 1769 tilstrække, lig bevise, at de hidtil værende Regentere og Konger i Ungerne efter deres gamle Forfædres vel grundede Exempler bestandig have ført den Titel af Gallicien og Lodomerien, altsaa og herved stedse have tilkiendegivet og handthævet deres gamle Prætensions Rettigheder. - J øvrigt forekommer endnu i Keyser Leopolds Tid en Bi=Omstændighed, som ikke ganske med Stiltienhed bør forbigaaes, saasom den tydelig lægger for Dagen Pohlakkernes egen Tilstaaelse om den Ungerske Krones gamle retmæssige Prætensioner paa Reussen og Podolien. Den findes nemlig iblant de af Andrea Zaluski udgivne 3 Breve en Skrivelse fra den da værende Pehlske Under=Kantzler Opacikaf 4de Augusti 1673, hvorudi han blant andet beretter, at den Keyserlige Gesandt ved det Pohlske Hof, som da var Friherre von Skom, har overleveret Kongen en Pro=Memoria angaaende de Zipser Pante=Stæders Jndløsning, som UnderKantzleren til staaer ikke læt at kunde besvare; dog holder har denne Sag formedelst foregivne Afstaaelse af de Zipser Pante, Stæder for længe siden at være afgjort, og tilføyer derpaa det merkværdige Tillæg, at Keiseren ellers og kunde giøre en Prætension paa Reussen og Podolien mod Betaling af 100000 Gylden, eftersom de Forliig med Kong Ludvig medførte. -Med denne Skrivelse kommer i det væsentlige ganske overeens den af bemeldte Keiserlige Gesandt Friherre v. Stom herover meddeelte og endnu i Original forefundne Beretning af 9de Augusti 1673, saasom han derudi melder, at den Pohlske Under=Kanhler i Henseende til den forlangte Jndløsning af de Zipser Pante=Stæder iblant andet har svaret ham: Man maatte ikke aabne denne Restitutions Dør med Zipser Stænderne; thi efter dette Exempel kunde Hans Keyserlige Majestæt ligeledes formere samme Prætensioner paa den Provints Reussen med dens Tilhørende, som for nogle Aarhundrede siden og har hørt til Ungern, og er pantsat Republiken for 100000 Gylden. - Ved denne Skrivelse fra den Pohlske UnderKantzler og hans egen Bekiendelse bliver det fuldkommen stadfæstet, som oven er anført om Forliget imellem Kong Ludvig den Første og Kong Casimir den Tredie Ap. 1352 (i Følge det Sommerbergske Udtog). - J dette Udtog meldes vel allene om Kongeriget Reussen, men Under=Kantzleren synes at indbesatte Podolien med derunder, hvilket og formodentlig forstaaes ved den Provints Reussens Apertinentier, som Friherre von Stom udtrykte det. Den Summa af 100000 Gylden passer rigtig hertil, hvilken vel af Under=Kantzleren ansees som en tilbage betalende Pante-Summe; men efter den Ludvigske Forskrivning har Kongeriget Reussen efter Kong Castmits Død maattet uden Betaling falde tilbage til den Ungerske Krone, saasom Casimir ingen mandlige Livs=Arvinger havde efterladt sig, altsaa det Fald ikke havde existeret, hvorpaa Betalingen af 100000 Gylden var lovet. - Just altsaa derved, at Under=Kantzleren efter meget forunderlige logiske Regler vil bevise, at man maatte holde den Rettighed A. for tabt, saasom ellers den Rettighed b) derved kunde paastaaes, har han med sin egen Tilstaaelse stadfæstet og sat uden for al Tvivl Rigtigheden af bemeldte Prætensioner, og det i en formelig Ministerial=Erklæring mod den Keyserl. Gesandt. - En lige saa unægtelig Prætension tilkommer Kronen Bø heim paa de tvende Hertugdommer Oswitzim (eller Auschwitz, og Zator. - Det Hertugdom Oswitzim med det da tilhørende Zator, er alt i Aaret 1179 af Kong Casimir den Anden i Pohlen til Eiendom overladt Hertug Miecislav af Ober Schlesien og Teschen til billig Vederlag, og lagt til dette Fyrstendom. At forklare de egentlige Aarsager hertil og den heele Omgang med Sagen, ville her blive alt for vidtløftigt og tille ge være overflødigt, da alt dette omstændelig er anført saavel af de Tydske som Pohlske ældre og nyere Historieskrivere, hvorom Sommersberg giver udførlig Efterretning. - De udi de følgende Tider i Henseende til Pehlen og Schlesien skeete Tildragelser, skildte omsider henimod Slutningen af det 13de og 14de Seculo det Schlesiske Hertugdom og Fyrstendog ganske fra den Pohlske Krone, som det hidindtil havde været forenet med, og foraarsagede sammes Forening med Bøheim. Tho saasom de imidlertid stærk tilvoxende og forskiellig fordeelte Schlesiske Fyrster saae sig paa den ene Side formedelst deres Landes Beliggende allermeest Fare underkastet udi de ofte forefaldende. faldende fremmede Krige med Pohlen, men paa den anden Side, formedelst den ved mange Tydskers Modtagelse og ved andre Leyligheder sig paadragne Mistanke om en nøyere Forstaaelse med Tydskland, af den Pohlske Nation saaledes foragtede og fiendtli angrebne, at de ved de Pohlske Val, RigsDage og andre fælleds Handlinger Tid efter anden ganske bleve forbigaaede og udelukte, ja endog tildeels skildte ved de enkelte Godser, som de endda havde i Pohlen, eftersom alle Historieskrivere eenstemmig bevidne, saa grebe de omsider den eene efter den anden, for i Fremtiden at forsvare sig, til det Mid deel, at rive sig løs fra al Forening med Pohlen, og ganske at underkaste sin Konen Bøheims Skyts. - Den virkelige Begyndelse hertil gjorde allerede i Aaret 1289 Hertug Cas mit den Anden i Ober Schlesien, og Stamfader til den besønderlige Linie af Teschen, i det han frivillig overdrog Kong Wenzel af Bøhmen til Lehn sine med fuld Eiendom besiddende Lande, hvorunder det Anschwitzsiske og Zatoriske Gebeet var med indbegreben. J det med 14 vedheftede Segl herover udstædte Brev taler bemeldte Hertug Casimir om en alt ældre Forbindtlighed, som hans Fader stod udi med Kong Otto Karn i Bøhmen, og melder om de hidtil værende Pohlske Undertrykkelser, mod hvilke han og hans Folk ved den Bøhmiske Skyts best kunde være sikre. – J Aaret 1327 fornyede Hertugerne Casimir den Tredie i Teschen og Johann i Oswiehim den forrige Lehns=Forbindelse med Bøheim. Hiin var en Søn af Hertug Cassimir den Anden i Ober=Schlesien, og Johann af Auschwitz var efter den af Sommersberg anførte Stam Tavle en Sønne Søn af samme og Casimir den Tredies Broder=Søn, hvilken det til Teschen hørende Hertugdom Anschwitz i sær er bleven tildeelt. - Begge de Hertugelige Lehn Reverser findes i det her værende Archiv in Originali, og ere aftrykte hos Sommersberg. Af den sidste, som fornemmelig hører herhid, bliver (No. 13.) hossøyet en Copie. Udi samme bliver blant andre derhen hørende Steder og det SloZator navnlig anført, hvilket først i de seenere Tider er videre blevet afdeelt ved at lægge dertil et tilstrækkelig Bezirk af Oswieetzim, og som formedelst den Hertugelige Besiddere ligeledes er tillagt Navn af et Hertugdom. - Paa samme Tid gar Kong Johan i Bøheim, som Lehns=Herre, bemeldte Casimir den Tredie og hans Arvinger Successions=Forsikring i det Hertugdom Oswietzim, i Fald Hertug Johann, hans Fætter, eller hans tilkommende Efterfølgere og Livs=Arvinger skulle af gaae som kan sees af det Kongelige Forenings=Document hos Sommersberg. - Udi de Aar 1335 og 1339, altsaa efter Vladislaw Lokteks Død, blev imellem Kong Johan i Bøheim og Lokteks Søn og Efterfølgere, Kong Casimir den Tredie i Pohlen, for ganske at ophæve alle hidtil værende Stridigheder, ved den med begge Hoved=Parter besvogrede Kong Carls Mediation i Ungern bragt en Fred i Stand, i Kraft at hvilken formedelst en imellem begge Parters Commissarier i bemeldte Aar 1335 oprettet foregaaende Slutning, som er trykt hos Sommersberg og Dumont, blev af Kong Johan i Bøhelm og hans Søn Carl, da værende Margaræve i Mæhren, for dem og deres Arvinger gjort en reen Afstaaelse paa af Ret til Kongeriget Pohlen, og den deraf førte Titel, og dernæst paa den Pohlske Krones Side ligeledes ævig afstaaet alle formeente Rettigheder i Henseende til Schlesien og forommeldte Hertugdommer, uden i Fremtiden at begynde nogen Strid med Kongerne i Bøheim. Hvilket siden i Aaret 1339 af bemeldte Kong Casimir i Pohlen ved et skriftligt Document (No. 16.) udførlig er blevet bekræftet. - J begge Breve blive de Hertuger og Hertugdommer i Schlesien, paa hvilke paa Pohlsk Side var til Kronen Bøheime Fordeel gjort en ævig Afstaaelse, ved Navn anførte, og derunder i sær Hertug Vladislaw i Teschen og forommeldte Hertug Johan i Otwitzim, og deres Hertugdommer udtrykkelig med indbegrebne. Men i Confirmationen af 1339 bekiender og forsikker Kong Casimii Pohlen for sig, sine Arvinger og Efterkommere under aflagt corporlig Eed, at de aldrig nogen Tid have haft eller have nogen Rettighed til disse herudi igien navngivne Hertuger og Hertugdommer, at de derfor ævig frasige sig al Fordring paa samme, og at de desaarsag ingen Tid ville foruroelige eller antaste Kongerne i Bøheim, ey heller nogen Tid ville drage til sig eller modtage bemeldte Hertuger og Hertugdommerne, og at alle mod denne Pohlske Afstaaelse og Forskrivning nogen Ti optænkelige Udflugter og Jndvendinger, i sær og Hævd, ikke nogen Tid skal have den mindste Kraft eller Sted. - Keysen Carl den Fierde, Konge i Bøheim, betiente sig derfor af sin velgrundede Ret, da han bestandig indlemmede og lagte til Kronen Bøhelm Hertugdommet og de øvrige Hertugdømmer, og i sær det Hertugdom Oswietzim, hvilket og desuden af samt lige Churfyrster No. 1355 blev stadfæstet, som kan sees af de her værende originale Breve fra enhver Churfyrst i sær, og at det ligelydende Maynziske, som er aftrykt hos Balbin og Da mont. - J Aaret 1372 blev paa Pohlsk Side den forrige Afstaaelse af den da værende Kong Ludvig den Første i Ungerne og Pohlen fornyet, hvorved navnlig er anført de samtlige Schlesiske Hertugdommer, i sær Hertugdommet OswietzimKong Ludvig forbandt sig derudi under corporlig Eeds Aflæggelse for sig, sin Gemahlinde Elisabeth, deres Arvinger og Efterfølgere, at de aldrig ville tragte efter de Bohmiske Lande, og i sær bemeldte Hertugdommer eller tilegne sig nogen Ret eller Fordring derpaa, samt i Fald nogle Hertuger maatte faae i Sinde at underkaste sig ham, Kong Ludvig eller hans Arvinger de dog paa ingen Maade nogen Tid ville eller skulle tage mod samme. - Ved saadanne igientagne Pohlske Afstaaelser er Kronen Bø heims Ret til det samme lehnbare Hertugdom Oswitzim og Zator saa fuldkommen bleven befæstet, at hverken af Pohlen eller af Vasallerne nogentid derimod noget har kundet foretages, som ikke herved forud var blevet erklæret for ugyldigt. - Paa de imidlertid saavel paa Bøhmisk Side udøvede Rettigheder, som og paa de ved disse Bøhmiske Lehns Fyrster uden ringeste Modsigelser af den Pohlske Krone fortsatte Paakiendelser og Pligter, har man i Aaret 1372 et Exempel udi Hertug Premis i Teschen, da samme efter Hertug Johan, som døde uden Livs=Arvinger, bekom det Hertugdom Oswitzim at Kong Wenzl, som da alt kronet Konge i Bøheim, til Lehn, hvilket Sommersberg beretter. - J Aaret 1400 bekræftede Kong Wenzl i Bøhelm som Lehns Herre den af Hertugen til Oswietim Johan eller Janusch hans Gemahlinde Hedewig forsikrede Tilbagefald af hendes Brudisket paa Zator, som kan læses hos Sommersberg paa foranførte Sted. - J Kraf af et Document af 1402 hos Sommersberg, forbandt sig de samtlige Hertuger i Schlesien, og iblant dem bemeldte Hertug Johan af Oswitzim, til, udi de da værende Uroligheder og til den fortrængte Kong Wenzls Forsvar at forskaffe ham, som deres Arveherre, som de udtrykkelig kalde ham, al muelig Hielp mod hans Fiender. - J Aaret 1407 bekræstede oftmeldte Kong Wenzl foromtalte Hertug Premis i Teschen Hertugdommets Oswitzims Lehn, i Følge det Extract hos Sommersberg. - Den Lande Fred 1435 hos Sommersberg, som de derudi nævnte Hertuger i Schlesien, og iblant dem i sær Hertug Wenzl af Auschwitz og hans Brødre, havde tilsammen sluttet, var af dom efter Keyler Sigismunds, som Konge i Boheim, hans Begiering og befaling, bleven oprettet, hvis troe og lydige Fyrster og Undersaattere de med egne Ord bekiende sig at være. J Aaret 1447 finder man videre en merkværdig Tildragelse af den venskabsfulde Forening som efter Documentet hos Sommersberg er bleven oprette imellem de Ober=Schlesiske Hertuger af Oppeln, Ratibor, Te schen, og Johan eller Janusch af Oswirtzim paa den ene, og Kongen og Riget Pohlen paa den anden Side, til at beskytte begge Parters Lande udi de da værende uroelige Tider. Hvoraf tydelig sees, at den Pohlske Krone har anseet disse Hertuger, og iblant dem Hertugen af Auschwitz, samt deres Hertugdømmer, ikke anderledes, end for blot Naboe=Fyrster og Gebetter, der ingen Skade havde af samme, og handlet og forbundet sig med dem, som med Fremmede. - Men om sider, og uagtet den saa gamle og paa Pohlsk Side saa ofte tilstaaede Bøheinske Kronnings=Ret, faldt Kong Casimir den Fierde i Pohlen udi Aaret 1452 paa det Anslag, at rive Hertugdommet Oswitzim til sig, paa hvad Maade det end maatteskee, hvortil de just da i Bøheim, Ungern og Østerrig, i Henseende til den unge Kong Ladislav Posthumus herskende Uroeligheder gave den beqvemmeste Leylighed. - Paa hvad Maade disse Kong Cassimirs Hensigter bleve udførte, kan udførlig læses hos den Pohlske Historieskriver Diuges. Den Krakanske Under Kæmmereer Schaffranier; gjorde nemlig i Aaret 1452 Begyndelse med Fiendtligheder imod de 2de Brødre Premis af Teschen og Janusch af Oswirtzim, for at udpresse af dem en uretfærdig Tribut, og da de satte sig til Modværge, og havde gjort Jndfald i det Krakanske, greb Kongen selv i det følgende Aar 1453 til Vaaben, ved hvis Overmagt Hertug Janusch blev tvungen til at overgive Slottet Oswitzim- og efterat han forgiæves havde forsøgt igjen at erobre det, saae sig endelig overvældet og nødt til ganske at overlade Kong Cas mir det Oswitziske Gebert, deels for den forlangte Erstatning i Henseende til de forstrakte Pohlske Krigs=Omkostninger deels imod Betaling af en Penge=Summe paa 20000 Mark Groschen. - Den Bøhelmske Krone fandt sig vel under forommeldte unge Konge Ladislaw, deels formedelst de indvortes Religions=Uroligheder, deels formed let hans i Aaret 1457 paafulgte tillige Død, ikke strax i de Omstændigheder, med Magt at kunde handthave sin herved fornærmede Ret imod Pohlen, dog forsømte den følgende Konge Georg ikke, uagtet hans besværlige Regiering, at være betænkt paa, at redde de Bøhmiske Rettigheder, og at tilbagefordre af Poblen det Hertugdom Oswitzim som et til det Ober=Schlesiske Fyrstendom Teschen hørende Gebeet. - Men saasom Kong Georg paa alle muelige Maader søgte at vedligeholde den for ham høyst fornødne gode Forstaaelse med Kong Casimir, hvilken han alt i Aaret 1460 ved en Venskabs Forbindelse havre forsikret sig, saa tilstædte han ham vel, i Kraft af et i Aaret 1462 ved deres Sammenkomst i Glegan sluttet Forbund, fremdeles at besidde det Oswistiske Gebeet tilligemed Zator, dog, for ikke at afstaae den Bøheimske Krones Rettigheder, ikkun paa saadan Maade, at han allene paa sin Livs Tid skulle beholde det, tilligemed andre derudi nævnte Stæder, hvilket det (No. 16.) herhos liggende Sommersbergske Udtog beviser. - Det Haab, som Hertugerne af Oswirtzim endda tilforn havde haft, men som nu ved bemeldte Forbund var sat saa vidt ud, nemlig ved den Bøhmiske Bistand igjen at komme til deres Fædrene Besiddelser, synes tilligemed Religions Jver at have været en Medaarsag til, at Hertug Premiz til Auschwitz og Toft og Hertug Johan til Auschwitz og Gleibitz, tilligemed de andre Ober=Schlesiske Hertuger, i Aaret 1469 have slaget sig til Mathias Corvinus, Kongen i Ungern, som af det Catholske Partie var efter Pavens Tilskyndelse opkastet til Konge i Bøheim mod den Calixtinske Konge Georg, og antaget bemeldte Mathias Corvinus for deres Konge og Herre, som sees af Forenings=Documentet hos Sommersberg. Dog er herudi den Bøhrinske Krones Ret fornemmelig lagt til Grund. - Kong Casimir den Fierde var siden og indtil hans i Aaret 1492 paafulgte Død, forbleven i Besiddelse af Hertugdommet Oswietzim og Slottet Zator, og da hans Søn og Efterfølger Kong Johan Albrecht i Pohlen, læt kunde forudsee at hans Broder, Kong Vladislaw den Anden Ungern og Bøheim, deels formedelst de i hans egne Lande herskende Uroligheder, deels formedelst den udenlandske Krig, ikke saasnart skulle være i Stand til med Eftertryk at kunde drive paa dette Hertugdoms og Slots Tilbage=Afstaaelse; saa foretog han endog i Aaret 1494 at tilkiøbe sig det øvrige Zatoriske Gebeet af den da værende Besiddere, Hertug Janusch den Anden, efter Documentet hos Sommersberg. (Slutningen følger.)