Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-09-25
Jndenlandske Efterretninger. Saxkjøbing, den 20de Septbr. "Dansk Samfund for Fuglse og Musse Herreder knyttede dennegang sit Efteraarsmøde til Hs. Majestæt Kongens Fødselsfest, og afholdt samme paa Gjæstgivergaarden her i Byen iaftes i en særdeles smukt decoreret Sal, hvor Hs. Majestæts Buste var opstillet. Samfundet kunde glæde sig ved en talrig Forsamling, omtrent 250 Personer, hvoriblandt mange qvindelige Deeltagere baade fra Kjøbstad og Land Formanden, Kjøbmand Bøttern, aabnede Mødet og gjorde Forslag til Love, som eenstemmigt bleve vedtagne, hvorefter han fra Talerstolen, efter et indledende, med Bifald modtaget Foredrag, udbragte et levende istemmet: Christian den Ottende længe leve!" J sit Foredrag mindede han om det betydningsfulde Aar, der er hengledet siden "dansk Samfund sidst var forsamlet i Saxkjøbing, et Sorgens Aar, i hvilket en stor Deel af Europa er bleven rystet ved Uroligheder, som Mangel og Elendighed have fremkaldt, i hvilket Tusinder af Medmennesker ere udslettede af de Levendes Tal ene ved Mangel paa det Allernødtørftigste, og i hvilket andre Tusinder ere, ved at forlade den fædrede Arne for i det fjerne Americas Skove at søge en Tilværelse, som de i deres eget Hjem mistvivlede om at kunne finde, imødegaaede et usikkert, besværligt og med mange Savn og Farer forbunde Liv. "Ogsaa vort kjære Fædreland, yttrede han, hvor lille Danmark, hvis velbesatte Marker lovede dets Børn et sorgfrit Aar, rammedes, ei af Mangel, thi selv den Allerfattigste har faaet det Fornødne til Livets Ophold, men af Dyrtiden, og denne har vistnok trykket haardt paa mangen Familiefaders Skuldre og ofte ladet ham mistvivle om at skaffe Opholdet til sine Kjære. Dog Alt hos os er gaaet godt Forholdene have jævnet sig ved privat Godgjørenhed og de vise Foranstaltninger, som Regjeringen har foretaget, for at Jngen skulde mangle Handelen har frit kunne udvikle sig, alle Contractsforhold ere blevne opfyldte, Tilliden i Udlandet for vore Handelsmænd er derved bleven styrket og vil rimeligviis for de kommende Aaringer virke velgjørende for vor Afsætning dertil, vi kunne altsaa, hvor trykkende Aaret kan have været for Mange, dog maaskee gjøre os Haab om gunstige Resultater deraf. Ondet er nu hævet, Bekymringen for at man her, i et af Europas Forraadskamre, skulde mangle Brød, har viist sig at være ugrundet, og dertil, at Forsynet, da Nøden var størst lod Hjælpen være os nærmest, ved med en tidlig og tildeels rigelig Høf at fylde vore Lader, det kan ikke andet end opmuntre os til at gaae enhver Fare imøde med Mod, og det ville vi, hyldende Ordsproget, at Enighed styrker Samfundet. Og at en saadan Enighed og Brodersind vort danske Fædreland har fundet Sted i det Trængselsaar, som er tilbagelagt, derom vidner den Rolighed og Orden, hvormed samme er hengledet. Som Middel til at bringe de forskjellige Samfundets Classer nærmere til hinanden have Folkefesterne vist meget godt egnet sig, men dog endnu mere troer jeg de mindre Afdelinger, dem vi kalde danske Samfund, kunde det, hvorfor jeg særdeles maa anbefale disse, da man der i en mindre Kreds lettere slutter sig til hinanden og vil kunne udvexle Jdeer; man glemme kun aldrig, at dette kan skee uden at den ene Stand behøver at træde fjendtlig op imod den anden, thi da forfeile vistnok Møderne aldeles deres Hensigt, og jeg frygter for, at det da vil gaae som Fablen om Maven og de øvrige Lemmer, – medens man derimod ved et venligt Sindelag rykker tættere sammen, og saaledes af hvert lille dansk Samfund danner et fuldstændigt Led til den store Kjæde, som da engang forenet vil slynge sig om Danmark og værge for Konge og Fædreland." Derefter talte Skolelærer Henningsen og foredrog et hjerteligt Digt, han havde forfattet i Anledning af Kongens Fødselsdag. Pastor Posselt holdt dernæst et med levende Opmærksomhed hørt og med stort Bifald modtaget Foredrag, hvori han mindede om det næsten fortabte Danmark paa den kullede Greves Tid, og efter Jngemann fortalte om den ulykkelige og slette Kong Christophers Ophold i Saxkjøbing i hans sidste Levedage, hvor Adelsmændene Henrik Bryde og Johan Ellemose afbrændte Huset over Horedet paa ham, og i Haab at tjene Penge derved hos Grev Johan førte ham fangen med sig til Slottet Aalholm, hvorefter Taleren til Slutning dvællede ved Mindet om Tyrandræberen Niels Ebbesen, der ved sin dristige Daad banede Veien for KongValdemar, med hvem der atter oprandt en lysere Tid for Danmark. Grundtvigs Sang om "Niels Ebbesøn, blev derefter foreslaaet; men da Melodien ikke var ret bekjendt, forlangtes Sangen oplæst, hvilket Formanden efterkom, hvorefter Forsamlingen istemte levende Hurraraab for Mindet om Fædrelandets Redningsmand. Lieutenant og Toldinspecteur Schiøtt foredrog Chr. Wilsters kjærnefulde, nationale Digt Ludvig Holberg, som hørtes med megen Jnteresse og sikkert ogsaa var vel anbragt i det danske Samfund, hvor vi ikke inderligt nok kunne mindes den Mand, som paa høie Tid lærte de Danske, at Dansken er født, at tale med Fædrenes Tunge" og brugte Satirens "Lugekniv, saa vel, at indsmuglede Noder som Græshopper sprang den Vei, de var komne, tilbage, og hvis Formaal ogsaa vi, om end ad en anden Vei, stræbe henimod. Redacteur Jørgensen henledte Opmærksomheden paa en uforlignelig Blomsterrække blandt Sangene i vort Modersmaal, Chr. Winthers deilige Træsnit, disse i Sandhed originale og folkelige Poester, om hvilke det træffende er sagt, at der over dem hviler en Duft som af nyslaaet Hol, og foredrog et af dem – om Kon Volmer og liden Else" –, efter hvis Slutningsvers: "Foralle vakkre Piger paa Danmarks grønne Vang" osv., Forsamlingen, efter hans Opfordring, hilsede den danske Qvinde, der iaften for første Gang ret alvorligt havde viist, at hun ikke er sky for vore danske Samfund, velkommen i Mændenes Kreds med et trefoldigt Hurra. Foredragene afvexlede stadigt med fædrelandske Sange. Da Alle, som ønskede det, havde havt Ordet fra Talerstolen, skredes til Valget af en Formand for næste Mode, og faldt dette da eenstemmigt paa Kjøbmand Knud Sidenius i Mariebo. Størstedelen af de Forsamlede deeltog derefter i et festligt Aftensmaaltid, ved hvilket Skaaler og Fædrelandssange ligeledes afvexlede og hvor der herskede en hjertelig og tvangfri Munterhed. Jblandt de udbragte Skaaler, der Alle bleve indledede med kortere eller længere Foredrag vare: for Kongen, af Kjøbmand Bøttern; for gamle Danmark af Lieutenant Schiøtt, for det unge Danmark, af Cand. juris Schonning; for Kronprindsen, af Redacteur Jørgensen; for dansk Samfund af Pastor Posselt; for Associationsaanden, af Cand. Schonning; for Pius den Niende, af Kjøbmand W. F. C. Jbsen, for Damerne, af Kjøbmand Bottern for dette Mødes Formand, Kjøbmand Bøttern, at Dyrlæge Andersen; for de Herrer der ved deres Foredrag have bidraget til Selskabets Underholdning, af Doctor Aarestrup, for de danske Digtere, og navnlig den Digter, vi iaften have i vor Midte, En i Aarestrup, af Pastor Posselt; for Saxkjøbings Borgere, af Gaardmand Hans Olesen fra Sæddinge. Efterat Maaltidet var sluttet, blev en stor Deel af Selskabet endnu en Stund samlet i Festlocalet og underholdt sig ved Sang og livlig og opromt Samtale. – Før vi slutte denne Beretning skulle vi endnu tillade os at referere det smukke Foredrag, hvormed Kjøbmand Jbsen indledede sin Skaal for Pave Pius den Niende: Der er et Land, et deiligt Land i Syden sagde han - hvor Digteren og Historikeren mødes i een Tanke og i de samme Udtryk, naar de beskrive dets Rigdom og Ynde. De have begge kaldet det Europas Have, Konstens Hjem. Engang var dette Land mægtigt og frit. Jtaliens Sønner vare Verdens Beherskere, og fra Tiberens Bredder, Tvillingbrødrenes Stad, bruste Legionerne frem, der gik ud i Verden for at hilse fra Rom og byde Folkene at bøie Nakken for det kneisende Spiir. Men Friheden gik under i Rom. Paa Capitoliet trampede Tyrannerne den Sæd ned, hvori Spiren til dens Fremtid og Storhed laae forborgen. Stilich, dens sidste Forsvarer, udaandede sin Heltesjæl, og snart vristede den raae Kraft Stædernes Stad Herskerspiret af den zittrende Haand. Men stor vedblev dog Rom at være gjennem Aarhundreder, og stor er den endnu den Dagi Dag, stor ved Ruinerne af hvad den har været, stor selv endnu ved sit Sprog, stor ved fine Skatte af Konster, stor ved sine vidunderlige og stolte Minder, og dagligen favner Tiberens Vande Sønnerne af det høie Nord, thi en underlig Længsel drager dem Alle derned, til Mindernes By, til denne Stad, hvor engang Menneskehedens Hjerte slog. – J denne Stad og omgivne af al dens melancholske Pragt er en ny Skikkelse traadt frem paa Skuepladsen, en høi, en ædel, en ridderlig Herre, en Herre, som Rom med Stolthed og Glæde kalder sin Overherr, og Regent. Høit rager hans ædle Skikkelse frem i Regenternes Række, som Folkenes Velgjører og Ven, og Enropas, Folkenes Blik hviler i dette Øieblik paa ham med Beundring, Deeltagelse eller Frygt. Kjækt har han tændt Oplysningens og Frihedens Fakkel i den stille, dæmrende Nat, der hvilede over det ulykkelige sønderlemmede Land den kaster sit Skin henover det ganske Jtalien og bringer overalt dets Sønners Hjerter til at banke, tænder i deres Sjæle Mindet om Fortidens Bedrifter og vækker Attraaen efter at overføre en længst forsvunden Tids Stordaad paa den nulevende Slægt: opgaaet i Nutidens stille Dyder og fredelige Jdrætter. Naar et Folk saaledes arbeider paa at gjenføde sig selv i Oplysning og i Frihed, da gaae der som en dyb Strømning gjennem Folkenes Bryst, de ønske alle Friheden og Oplysningen Seier; de glæde dem ved at see, hvorledes en bestemt kraftig Villie overvinder alle Vanskeligheder, der stille sig den i Veien, hvorledes Friheden, denne guddommelige Magt her paa Jorden, hvorledes den overvinder Alt, henriver Alt, beggeistrer Alt. - Derfor veed jeg ogsaa, at De Alle med Deeltagelse have fulgt Begivenhedernes Udvikling i Kirkestaten, jeg veed, at De Alle her i Deres Hjerter ønske Pius den Niende og hans Folk Kraft og Eendrægtighed til at føre deres retfærdige Sag fremad til Seier, og derfor vover jeg det ogsaa, her i det danske Samfund, at bede Dem Alle, at tømme et Glas til Ære for ham, som Frihedens og Oplysningens Befordrer, som Kirkestatens Verdslige Overhoved og Regent. Længe leve den ædle og ridderlige Pius den Niende!