Københavns Adresseavis, 1773-10-20
De fleste, som har studeret det menneskelige Hierte med nogen Opmerksomhed, ere endnu indbyrdes stridige, om Mennesket har en medfødt Tilbøyelighed til Medi denhed, eller ikke meget mere til Haardhed og Grusomhed. De, som ere af den sidste Mening beraaber sig paa mange unægtelige Erfaringer, hvor de endogsaa allerede hos de spæveste Børn har vildet merke en Fornøyelse at pine og plage andre og at glæde sig over Skade og Ulykke. Vi ville ikke her indlade os i nogen dette omtvistede Spørsmaals vild øs tige Undersøgelse, men tage Menneskene saaledes som de ere, eller som i det mindste de all ofleste af dem plevet den meste Tid at være, og da maae vi vist nok i visse Maader slaae os til de sidstes Partie; thi et er sandt, at iblant ti Børn, om hvilke man ikke skulde troe, at de allerede havde lært at giøre Forskiel paa Got og Ondt, og i hvis endnu saa spæde Alder man intet andet maatte formode, end de mildeste og ømmeste Følelser, iblant saadanne ti Børn findes næsten altid ni, hos hvilke man til sin største Forundring merker, hvad for en uimodstaaelig Tilbøyelighed der driver dem til smaae Skielmstykker og Grusomheder, hvilke de ogsaa begynder at udøve, saasnart de tør giøre sligt ustraffet. Vee de Skabninger, som ere mindre og afmægtigere end de ere: Vee de arme Værgeløse Dyr og Jnsecter, som de faaer fat paa At indlade mig her til enkelte Exempler, vilde blive alt for vildtløftigt. Dersom altsaa Medlidenhed ikke bliver os medfødt, eller dog, som det synes, ikkun den mindste Deel af os med født: saa kan vel ikke lettelig noget være af større Vigtighed, end ikke allene fra Ungdommen af at rænne Menneskene dertil, men endog ved allehaande Midler endnu i de modnere Aar at holde dem til sammes Udøvelse; thi jeg maae tilstaae, at jeg anseer Medlidenhed som en rig Kilde til de herligste Dyder, og de Dyder flyder visselig derudaf, som har den største og almindeligste Nytte for det hele menneskelige Selskab. Thi hvad er Medlidenhed andet, end Sielens Færdighed, at tage Deel i andres Ulykke? Hvor lykkelig er Mennesket, som besidder denne Færdighed, og hvor megen Trøst er det allerede for den Ulykkelige, naar han dog i det mindste endnu kan giøre Regning paa hans Medmenneskers Medlidenhed! Lad os engang henvende vore Øyne til Skuepladsen for saa mange ulykkelige og himmelraabende Misgierninger, som endnu dagligen hist og her begaaes i det menneskelige Selskab. Hvo er iblant os, som giør Paastand, jeg vilikke sige paa Navn af en Christen, men ikkun paa Navn af et Menneske, hvor er saadan en iblant os, som ikke overfaldes af en Gysen, naar han hører om en Moder, som med egne Hænder kan myrde hendes arme hielpeløse Barn, hvilket hun ny har født til Verden, ja maaskee myrder det i samme Øyeblik, da det miller første Gang til hende naar han hører og Umennesker, som overfalder den trætte Vandringsmand, der gik ind i deres Huus, og under GiesteFriehedens Beskyttelse, troede at være sikker hos dem, dræ der ham i hans søde Søvn, og slaaer ham ligesom en Oxe for Panden, naar han hører om Misdædere, som, ved voldsømt Jndbrud i et ulykkeligt Huus, ikke allene røder alFormuen, men endog siden, ikke saa meget for deres Sikkerheds Skyld, som blot af en virkelig dievelsk Glæde, my de Manden for Konens Øyne, og Borgene for Moderens Øyne, Hvad have de haardeste Straffe i saa mange Aarhundrede hiulpet imod disse Forbrydelser, Gaaer der et Aar forbi, at saadanne Forbrydelser ikke bliver udøvede, og maae straffes af Øvrighederne, De ligesaa skammelige Gierninger uberegnede, som bliver skiulle af Mørket, i hvilket de bliver begangne, og ikke kommer for Dagens Lys. Og de, som begik dem, vi kan ikke nægte det, vore Menneskeer, ligesom vi, men gandske vist umenneskelige Mennesker, som allerede for længe siden havde qvalt al Medlidenhed i sig, som fra den første Følesløshed ved andres Lidelser vare altid stegne til større Haardhed og Grusomhed, indtil de tilsidst ikke allene kunde see paa et Mord, men, og Forskrekkeligt, selv udøve og begaae det, Gandske sikkert skulde disse Ulykkelige ikke have blevet Udskud af Mennesker, Skam for deres Familier, og Offere for Retfærdigheden, dersom de ikke med Magt havde qvalt den liden Medlidenhed, som maaskee endnu var tilovers i deres Bryst, eller om de havde været saa lykkelige, at et gunstigt Tilfælde, en oprigtig Vens Bestræbelse, eller et Guds Buds Røn havde paa nye igien antændt den udgaaende Guist deraf. Enhver skielver og forskrekkes, naar han ikkun tænker sig et Øyeblik i sa danne Menneskers Sted, og hvilken Forskrekkelse, hvilken Afskye, skulde pludselig bemægtige sig dens gandske Siel, ifald han skulde begaae saadan en Last. Dog ikke blot saadanne store Menneskeligheden vanhædrende Laster skulde blive sieldnere iblant Menneskene; endog en Mængde mindre Forbrydelser, som kan skiule sig for Øvrige hedens Øyne, eller som ikke henhører for Retfærdighedens Domstort, skulde falde bort, naar vi fra Ungdom af vare meere vante til Medlidenhed, og lode samme ubehindret virke i vor Siel. Hvor skulde den haarde unaturlige Stolthed med saadan Foragt kunne fornærme dem, som ved et Tilfælde ere en Graad under den, dersom der endnu var en Guist af Medlidenhed tilovers i dens Siel, Hvor kunde den Gierrige vove det, ved sine hemmelige Kunstgreb at skille en Familie ved alt det den eyede, og at see den bragt til Bettelstaven, dersom Tarer, endnu formaaede at virke paa ham, Og hvor kunde Bagtaleren med saadan Ondskab og med saadanne Opdigelser skille en ærlig Mand ved sit gode Navn og Rygte, dersom han endnu var i Stand til at sette sig i andres Sted, og at føle deres Lidelser, som han er Aarsag til, Med et Ord, hvor megen mindre Haardhed, Ukierlighed, Avind, hemmelig Forfølgelse og deslige Forbrydelser, som ere saa skadelige for det menneskelige Selskab, skulde der være mindre i Verden, om vore Hierter kiendte og udøvede den guddommelige Medlidenheds Dyd. En Jndvending maae jeg her gaae i Møde, som maaskee adskillige maatte give Plads i deres Tanker. Medlidenhed er en herlig Dyd, vil man sige, men ikke enhver Stand, ikke enhvers Bestemmelse kan lade sig saa uomskrænket beherske af den. Der gives Tilfælde, hvor en vis Haardhed er nødvendig, og hvor Medlidenhed skulde være meget paa det urette Sted. - Man tage ikkun Krigstanden. Velan, man tage den. Hvo troer sig til at gotgiøre, at den ædle Krigsmand (og ædel skulde han være i sine Handlinger) ikke midt i sig blodige Haandverks Beskieftigelser kunde være medlidende, eller meget mere efter Fornuftens og Religionens Forskrift, maatte være det, Er han ikke medlidende, kan han udgyde Menneskers konbare Blod, uden at være tvungen dertil af den yderste Nødvendighed og sin Stands strængeste Pligter - Hvilke Navne maatte man da give saadan en Krigsmand, og med hvad for Øyne maatte et hvert ærekiert og dydigt Menneske ansee ham, Ney, han kan, naar det kommer derpaa an, gaae Faren gandske modig i Møde, han kan bruge sit Sværd imod sin Fiende, og søge at overe inde ham; men han kan ogsaa midt i det blodige Slag endda lade Medlidenhed tale i sin Siel; han kan redde eller i det mindste skaane enhvers Liv, som Krigen ikke nødvendig udkræver til Offer. Og hvor utallige Leyligheder har han endda uden for Valpladsen, til at følge Medlidenheds milde Drift, til at standse mangen en Voldsomhed, og til at styre og hemme mangen en raabende Uret. Den ægte Helt, som fortiener dette Navn, og som Efterverden endda skal erkiende derfor, har altid været medlidende. Forældre, Lærere, og J alle, som unge Hierters Dannelse er anbetroet, o for Alting giver tidlig Agt paa de første og hemmeligste Bevægelser i disse nerfarne Gemytter, som endnu ikke har lært den Kunst at forstille sig, og som en lang Vane endnu ikke har forhærdet. Merker I den ringeste Drift til Grusomhed, den ringeste Tilbøyelighed til at glæde sig over andres Ulykke hos dem - saa rykker denne umenneskelige Drift i Tide med Roden ud af deres Hierter. J alle andre Stykker være eftergivende, maaskee endog alt for lemfældige, men ikkun herudi ikke. Overbærelse herudi giør dem om kort eller lang Tid til lastefulde Mennesker, ifald ikke haarde Prøvelser og afladelig Umage forbedrer dem endnu i de moednere Aar. Haver i særdeleshed et paaget Øye med, at de ikke vænner sig til at pine og plage det sletteste Dyr, det foragteligste Jnsekt, eller vel og at martre det ibiel, og at forlyste sig ved dets langsomme Død. Vee det Barn, som ikkun kan lemlæste en Flue, og finde Fornøyelse i dens Smerter, Men vee den endnu meere, som seer det, og ikke strax med Godhed og med Alvorlighed straffet Barnet derfor, Hvo vil bestemme de Grader, i hvilke det vil stige høyere i sin Grusomhed, Fra Fluen til Fuglen, som sang for ham, fra Fuglen til den troe lille Hund, - fra det troeste Dyr til det troeste Menneske - maaske til Sydskende, ja til Forældre selv. - Forskrekkelige Tanke, men hvor ofte, ja alt for ofte har den bedrøvelige Erfaring stadfæstet den. Jndskierper ham uophørlig, hvilken en himmelsk Dyd det er, at være med lidende; giører ham opmerksom paa andres Elendighed; giver ham Middel i Hænder til at lindre samme, og for alting, lader eders eget Exempel tale, udøver selv den Dyd, til hvilken J ville vænne de eder Anfortroede, thi det er en algjort Sandhed, at alle eders Moraler ere uden Virkning, naar I deres Overværelse handle tvertimod samme. Giører dem opmerksomme paa andre, som udøver denne Dyd, tager den sande og opdigtede Historie til Hielp. Og ere J saa lykkelige, at deres unge Gemytter ere beqvemme til melde og medlidende Følelser, og allerede har bragt dem med til Verden, som en lykkelig Naturens Gave: og saa driver jo ikke Spot med deres Taarer om de en dog ikkun skulde udgyde dem for en Fugls, eller en troe, Hunds Lidelse, men endnu mindre, om de havde det ringeste Menneske til Gienstand. Men om nu vor Siel har antaget en vi Haardhed enten ved et os engang ulykkeligviis medfødt Temperamment, eller, hvilket endnu er verre, ved en forsømt Opdragelse, og den er allerede fortvoxet derudi til de modnere Aar, hvad skulle vi da giøre, for at lægge dette Onde, at forandre denne Vanart, som saa meget vanærer ethvert Menneske, og for at rive den udaf Hier et igien, Sandelig, det er ikke noget let Foretagende Overbeviisning om vor egen Ufuldkommenhed, et oprigtigt Forset, at forbedre sig, og de Midlers Udøvelse, hvorved vi kan komme til denne Dyd, kan formaae meget ved et Gemyt, hvis virkelige Alvor det er, at blive god. Saa gamle vi endog maatte være blevne, saa maae vi dog igien i en vis Forstand blive Børn lige: vi maae, saa at sige, paa nye igien opdrage os selv, og lade os opdrage af andre. Vi maa for alting lære den Kunst, at sette os i andres Sted; vi maa lære at føle andres Elendighed, og derfor ikke bortvende vore Øyne fra fremmed Ulykke, for at svare os for nogle ømme Følelser, hvilke vi meget meere med al Flid skulde opsøge. Lykkelig er altsaa den, som Forsynet ved en let Tugtelse, ved en kort og til at bære ikke alt for tung Ulykke, smelter det haarde Hierte udi, og lærer ham ved egen Erfaring hvad det er at lide. En saadan kort Lidelse vil være hans beste Læremmesterinde; ved de Taarer, som han engang selv har udgydet, vil han lære, at blive ikke uomfindtlig ved andres Taarer; og med et Ord, Ulykkens store Skole vil lære ham meere end alle Moraler. Hvor meget vil det ved denne Leylighed komme ham til Nytte, at han flittig læser følelsesfulde Digteres Skrifter, og laaner gjerne sit Øre til Historier, som ere beqvemme til, at blødgjøre Sielen, og at giøre den beqvemmere til ogsaa engang selv at iverksette det, som man læser med Henrykkelse og Deeltagelse! Ogsaa gode Skuespil kan være nyttige hertil. Her finder de haarde ubøyelige, følesløse Gemytter ofte Leyligheder, hvorved de kan blive mildere, mere følende og menneskeligere; i sær ere hertil de saa kaldede rørende Lystspil særdeles skikkede. Enhver emfindtlig Taare, som jeg ved saadanne Skuespil seer at flyde, eller med Umage at holdes tilbage, overbeviser mig at de ikke blot bedrager til Smagens Dannelse, men hvilket maae være os endelig meget meere værd ogsaa til Hiertets. Men det sikkerste Middel, til at giøre vore ved lang Øvelse og slet Opdragelse til Haardhed vante Hierter milde, billige, menneskelige og medlidende igien, er unægtelig, at vi overveyer, at dette er en af vor Religions første og fornemmeste Pligter, som sammes store Stifter har ved alle Leylighever paa det kraftigste indskjerpet, og uden hvilken vi intet Haab skal have til den store Lyksalighed, som bliver lovet os i det andet Liv. Kierlighed til Næsten kan ikke bestaae uden Medlidenhed, og at elske Næsten som sig selv, er, som enhver veed, der vil fortiene Navn af en Christen, næst det store Bud, at elske Gud over alle Ting, det fornemste og nødvendigste, og, som vores anddommelige Lærer selv siger, ligesom det første. Hvor som altsaa ey er medlidende, hvo som følesløs kan see den Hungrige at bungre, hvo som ingen Glæde finder i at aftørre, den Elendiges Taarer, den er ingen Christen. Hvor lykkelige ere J derimod, J omsindede følelsesfulde Siele, enten den milde Natur, eller den bestandige oprigtige Bestræbelse at blive god, maae have dannet eder dertil, hvor lykkelige ere J, at J ha Følelse, at J kan udgyde medlidende Taare. Men troer ikke, at det nu allerede er nok, naar andres Elendighed bevæger eder til Taarer. Dyden kræver Gierningen. I maae ikke allene blot med Ord, med villige Sukke, ophielpe den Elendige. I maae hielpe ham, J maae hielpe ham i Gierningen. Den Hungrige maae bespises, den Tørstige lædskes, og den Undertrykte beskyttes. Erindrer eder, at vor guddommelige Lærer siger: Alt hvad J har gjort een af disse, det har J gjort mig! En sterkere bevægende Aarsag til at være medlidende, kan hverken Moralen eller Religionen give ved Haanden. Nyeheder.