Københavns Adresseavis, 1768-04-26
Da her vel flige To paa mindre Horizont, Hvad menne de betye, De spaae mig som Propheter: Beskik dit Huus, og døe, kun Liv og Tid er laant Thi seer man nøye til, hvert Tal som Øxe tegnes, To Øxer lagt ved Rod, at fælde Træet om; Leer=Hakker synes de, af Skib, ogsaa kan regnes, At aabne for mit Leer Leer=blandet Gravens Vom. Kun Liv en Haandbreed nu, Død mig i Hæl, ja Hænde Tilbage kun en Gnist, en Aske=hyllet Glød, Der kan saa snart gaae ud, som en kan Haanden vende, Tit mindste Fald og Stød de Gamles visse Død. Hvad end de tvende Syveret ligesom To Hamre, Hver uden paa mit Huus, at banke paa min Dør, Der daglig Dags i Flæng, med Slag i Slag at klamre, For vel opvakt at faae aarvaagen meer end før Derhos en Lyd og Røst: Pak ind, vær reysefærdig! Pak dig paa Døren ud, see paa dit Time=Glas, Hvor lidet Sand til Rest! vel dig, som giøres værdig, At møde for din Gud til sidste Attestatz. Ol jo, til dette Par, som parres i min Alder, Et Par af Tal og Aar, som Paradiis ey saae, Jeg vælger og et Par, og det i Tanke falder, Min Troe, min Kierlighed, skal sammenparret staae. Jmens de begge Syv kan verves om til Stave, Hvo tager heller fleer end en i hver sin Haand, Jeg meen i dette Aar, veed Gud, at Føden lave Endnu for Herrens Hiord, med Lystighed og Baand (d(b) Ordspr. 30, 1. Ihiel c: Gud er med mig. Uchal c: Jeg skal være stærk. () Christ. Matth. Theatr. p. m. 804. (a) Zach. 1177. Men synes de, i Form, som Nrog, som Vinkelhage, Arbeydet vil da ret og rigtigt passes af, Fra Verden Synden med, man lar sig villig drage, Med Siælen hen til Gud, naar Legemet til Grav, End lader det Bis=Syv, som hvert af dem en Stytte, For den faldefærdig Væg der daglig staaer paa Tru. (a) Min Gud har Stiver nok til Stytte for min Hytte, Opholder lidt endnu, som indtil dette Nu. Alt bliver Syv og Syveret som de dobbelt Mynter, Som dobbelt Blomster=Urt, to Perler i min Ring, Hver skattes var og kiær, hvormed man sig og pynter, To Poli, mellem hver at vendes flux omkring. Ach! saadant dobbelt jeg af Herrens Haand annammer, At jeg, som Ephraim, er og en dobbelt Vext, Det fra hans Godhed alt allene hid nedstammer, Hans Lov er dagligdags min Lectie, min Text. Min Gud, leg dette til, giv endnu dobbelt Naade, Ol dobbelt Aand og Kraft til dobbelt Dyd og Flid, Er jeg af dobbelt Synd, frie dog fra dobbelt Vaade, Hold mig i dol belt Bod og Bøn min korte Tid! Lad saa mit dobbelt Syv til Dødsens Lee forvandles, Saa komme de mig for, om end i Møde kom Min døde Jesu Bryst giør, at jeg vel behandles, Dets dobbelt Kildevæld formilder Død og Dom. Man saae, hvor Lænker to, to Stridsmænd om en Fange, Der tændtes og et Lys, derhos en Engel stod, Et mod et andet lagt, gjør Petrus ey saa bange, Men freydig, uforsagt, han stilles fri paa Fod. Foer Jacob end sin Vey med Fare, Frygt for tvende For Laban, Esan, Mahanaim, to Hær, Naar de paa Veyen med, hvor kan de Stenen vende At Manden vel udsøer sin møysom Reyse=Færd. Og hvad min Mark staaer hvid, den trænger til at meyes, Nu snart paa hvert et Laar de Fyrretyve Aar, Hielp Gud slig Rigdom svar som Steen paa Byrde veyes () Hvis ey med Jesu sagt: Til Faderen jeg gaaer. Did stunder, staaer min Agt, ved Aandens Drift at lange, Jo nærmere mit Maal, jo meer i Troens Fart, Jeg tiler haster did, som med hver Fode=Svange, Mod Aften siger man at faae sit Arbeyd klart. Mens det en evig Trøst, som Aar, saa mange Gange Just og min Jesu Navn i Passionen staaer, Ved lige Tal de Aar, han helliger saa mange, Ja selv clarerer af hvad rester for hvert Aar. Og har vel nogle meent i Jesu Marter=Krone, Som Aare=Tal for mig, saa mange Torne var O! Trøst formedelst dem, naar stilles for Guds Throne, En Seyers Ære=Krands jeg faaer blant Engle=Skar At Trøsten, ligesom Velsignelsen fordobles, Med Syv og Spv i ham, forsættes Abraham, O! ævig, timelig, her, hidset sammenkobles; Den blev og Jacobs Deel, da halt og Hofterlam. Som han i Aar med mig har seet den Himmel=Stie, Man regner vist han Syv Halvfierdsindstyve Aar, () Psal. 62, 4. ( Syr. 43. Saa vil jeg og med ham paa Himlen see, og bie, Til jeg ved den han saae, i Evigheden staaer. Men er tilmed det Syv holdt hellig udi Skrifter, Retfærdiggiørelsen, Fornyelsen, den giør En dobbelt Hellighed i Troe, i Levnets Drifter, Guds Hellig Aand i dem opholde til jeg døer. Saa før min Hvile=Dag indsamles dobbelt Manna, Mens jeg mig selv og fleer her overleve skal, Der siunge Lammets Sang med dobbelt Hosianna, Og blive gandske ung i Lammets Brude=Sal. J. M. æternæ Glorie, gloriosæ Eternitatis Candidatus. P. 119, v. 81. Herre, min Siel forlængtes efter din Salighed, jeg haabede paa dit Ord. Vers 123. Mine Øyne forventede saare efter din Salighed og efter din Retfærdigheds Ord. Vers 166. Herre, jeg biede efter din Sallighed, og gjorde efter dine Bud. See 1 Mos. B. 49, 18. Vers 174. Herre, jeg havde Begierlighed til din Sallighed, og din Lov er min store Lyst. Es. 46. v. 4. Og jeg selv, (siger Herren) vil bære. eder indtil Alderdommen, og jeg vil bære eder indtil graae Haar; Jeg, jeg haver gjort eder, og jeg, jeg vil opløfte, og jeg, jeg vil bære og lade undkomme. Conf. P. 124, v. 7. Plena et Voluptatis Senecus, sitilla scias uti. Sen Mature fias Sennen, si vis dinesse Senner. Cic. Cat. Maj. Ao. 1768. d. 10 Febr. Efterretning.