Aarhuus Stifts-Tidende, 1844-11-26
Hvorledes det iøvrigt staaer sig med Hr. Borchs Begreber og Uvillie og Jndignation, samt og Jnvectiver der jo altid ere upassende og utilbørlige, og af hvilke det vrimler i hans eget Jnserat), vil man allerede tilstrækkelig kunne bedømme af dette; hvisaarsag jeg ei her skal udbrede mig videre derover. Eiheller skulde jeg, naar der ei var anden Urigtighed forbunden hermed, have indladt mig paa hans indiscrete Fremgangsmaade. med at kundgjøre saadanne Lapalia, som det, at en Sagfører er bleven mulcteret for sin Skrivemaade i en Retssag. Sligt er ikke saa sjeldent hændet de dueligste og agtbareste Mænd i Faget; og i den tidligere Sag han berører, blev Modparten eller hans Sagfører ogsaa muleteret; hvilket Hr. Borch ikke burde have fortiet. J ei anden saakaldte specielle Sag, han omtaler, var det lig som først maatte paastaae Hr. Borch mulcteret. *) Du havde gjort klogest i at tie. Retten frifandt os begge, hvilket Hr. Borch ogsaa har fortiet. Men naar han derhos i Forbigaaende debiterer: at mine Mandanter tabte Sagen i 2de Jnstantser, da er dette aabenbar urigtigt. Tvende velstaaende, men alligevel med Beneficium paupertatis regalerede Haandværkere her, sagsøgte nemlig Communalbestyrelsen (for hvilken jeg førte Sagen) til Betaling af et Beløb af 1000 Rbd. 7 s. efter en temmelig opskruet Regning, men ved Underretsdommen bleve de kun tilkiendte 113 Rbd. 12 s. samt 2000 Stk. Muursteen eller disses Værdi med 32 Rbd., og Proces=Omkostningerne bleve hævede, altsaa tabte Haandværkerne ved Underretten. Communalbestyrelsen, som meente at disse endnu var tilkjendt for meget, indankede Sagen for Overretten, der stadfæstede Underretsdommen, og tillagde de Jndstævnte Omkostninger. Forsaavidt Hr. Borch dernæst berøret Tyveriet paa Amtstuen i Januar Maaned f. A., og uden al Competence – har fundet det passende for sig at kundgjøre endeel Brudstykker af Præmisserne til Dommen i Sagen mod afdøde I. C. Sørensen, da skal jeg kuns her foreløbig bemærke, at jeg aldrig har acqviesteret eller vil acqviescere ved Størstedelen af disse Præmisser; og den eneste Grund, hvorfor jeg, med Hensyn hertil, ikke appellerede Dommen, var den, at jeg ikke vilde fortrædige den i hvert Fald uskyldige Enke med videre Proces. Da Hr. Borchs Jnserat, forsaavidt det berører hiin Begivenhed og slutter sig til de omhandlede Domspræmisser, iøvrigt vil blive besvaret fra de flere Jndvaaneres Side, saa skal jeg nu, saa kort som muligt, opklare hans tortydige og odisse Yttringer betræffende Justitssagen mod Konen fra Vinding (eller Vindingland), tilmed da Hr. Borch der har spillet en høist synderlig Rolle mod – en Collega. En Aften, ult. Januar eller pr. Februar Maaned f.A., som jeg kom gaaende paa Gaden, blev jeg hilset af Gaardmand Niels Hansen fra Estholt, som derpaa spurgte mig, om der var kommen nogen Oplysning angaaende Tyveriet paa Amtstuen, eller saa omtrent, hvortil jeg gar benægtende Svar efter den Kundskab jeg havde. Han fortalte da, at en Kone fra Binding havde udladt sig med, at hun havde mødt Kjøbmand Hansen paa Sønder bro den Morgen Tyveriet var begaaet Natten forud paa Amtstuen. (Dette havde hun, da han en Dag leilighedsviis kom derind, fortalt ham nogle Dage efter af Tyveriet var begaaet.) Skjøndt jeg ei antog, at dette kunde lede til Opdagelsen af Tyveriet, anmodede jeg dog Niels Hansen nøiere at erkyndige sig og Rigtigheden heraf og om Konens Navn; hvorefter jeg meddeelte Amtstuefuldmægtig Ovesen som den Bestiaalne, Niels Hansens Beretning, fordi han engang havde meddeelt mig, som hans Consulent, at Hansen havde sagt, at han ikke havde været ude af sin Gaard eller nede ved gl. Havn den omhandlede Morgen. Der blev derpaa af Ovesen sendt Bud til Konen (efter at hendes Navn Ane Sophie Nielsdatter eller Nielsen var opgivet) om, at komme her til Byen; ifølge heraf og efter Ovesens Ønske, indfandt hun sig senere en Dag (den 4de Februar f. A.) paa mit Contoir tillige med Niels Hansen, hvornæst der blev skikket Bud efter Ovesen, som strax indfandt sig. Hun udsagde eller forklarede dernæst: at hun den ommeldte Morgen havde seet Hr. Hansen komme fra gl. Havn og at hun derpaa havde mødt ham paa Sønderbro, og gik tæt om ved ham, samt beskrev hans Klædedragt, og erklærede derhos, at hun var aldeles forvisset om at det var Hr. Hansen, da hun i flere Aar havde kjendt ham, ligesom hun tydelig blev adspurgt, om hun var vis paa at det var Morgenen efter at Tyveriet qv. var begaaet, hvilket hun bekræftede. Hendes Forklaring blev derpaa - efter Dictamen af mig - strax i hendes Nærværelse opskrevet af Ovesen, og derefter oplæst samt af hende vedgaaet som rigtig, hvorefter Ovesen (der medtog Opskriften, i et Brev til Dommeren, meddeelte Forklaringen saaledes som den var opskrevet, samt, efter Dommerens Ønske, sendte Bud til Ane Sophie Nielsen om at møde til Retsforhør her i Byen, hvorfra hun kuns boede omtrent 1/2 Fjerdingvei. Hun mødte altsaa til Forhør den 6te Februar f. A., og (saaledes hedder det i Protocollen) efter at være foreholdt Jndholdet af den fremlagte Skrivelse (fra Ovesen) afgav en dermed aldeles overeensstemmende Forklaring, hvilken i Retsprotocollen blev gjentaget og detailleret, samt dernæst atter reffereret til Jndholdet af Ovesens Skrivelse. Den Dag faldt det ikke Dommeren ind at examinere hende om hun var vispaa, at det var den ommeldte Morgen; hvilket – uden Hensyn til Ovesens Skrivelse, der kuns var en almindelig Anmeldelse – havde været Dommerens første ufravigelige Pligt, hvis han havde havt mindske Grund til Tvivl i saa Henseende; men en saadan reiste sig først hos ham, efter at han (paany) var bleven ledet paa Spor efter de formeentlige Tyve, eller efter at en af disse havde bekjendt. Nu begyndte man at examinere Ane Sophie Nielsen om det ovenberørte Punct og at behandle hende inqvisitorisk, hvorved blev tilvejebragt en om end kuns tilsyneladende Uvished i hendes første Forklaring, saa hun nu ei vidste rettere end at Mødet med Hansen paa Sønderbro netop var den Morgen Jndbrudet skete, eftersom hendes Svigermoder og Eftermiddagen kom hjem og fortalte at Tyveriet var begaaet; men hun (Ane Sophie Nielsen vedblev iøvrigt sin forhen afgivne Forklaring. Kort sagt hun blev alligevel sat under Action for formeentlig falsk Forklaring, inden Retten under Eeds Tilbud. Under denne Sag fandt Actor Procurator Kragballe Anledning til at henstille, om Actionsordren burde extenderes til at gjelde Ovesen, Niels Hansen og mig, eller Justitiens Ret forbeholdes forsaavidt vort Forhold dertil maatte egne sig. Defenfor, Hr. Borch, gik videre, og androg ligefrem paa at vi skulde inddrages under Sagen. (Herom fik vi naturligviis først meget seent nogen paalidelig Kundskab; thi Sligt skeer jo ved Jndstillinger og Erklæringer, der holdes hemmelige; altsaa uden at man hørte os.) Dommeren skal dog ikke have billiget Hr. Borchs Andragende, og Amtmanden maaskee (?) eiheller, siden han, uden selv at resolvere herom, indstillede Sagen til Cancelliet, der, som af Hr. Borch bemærket, svarede, at der ikke var tilstrækkelig Anledning dertil; men ligesom Begrebet af Ordet tilstrækkelig er saa elastiskt, at det kan indskrænkes og udvides efter Dens Behag, som bruger det", og ligesom det er en af de Pleonasmer der hører til den gl. Curiatstiil her i Landet, følgelig ikke har været udhævet med store Bogstaver af Collegiet, saaledes gjaldt jo ogsaa her Reglen: tertium non datur (en tredie Mulighed gives ikke) thi enten var der Anledning til Action eller ikke; og – her var ingen Anledning. Dette viste sig udermere da Sagen mod Ane Sophie Nielsen blev paakiendt i Høiesteret i Marts Maaned d. A., thi hun blev da aldeles frifunden for Actors Tiltale; og hendes Forklaring staaer saaledes som rigtig, ligesom hun ogsaa, medens Sagen stod for Overretten, blev afæ sket ny Forklaring, hvorved hun opgav Dato, der fuldelig bestyrkede den først afgivne af 6te Februar. Hvormegen Ære Hr. Kragballe og især Hr. Borch have indlagt sig ved deres Jntensioner mod Ovesen, Niels Hansen og mig, faaer nu Publicum at bedømme. Man kan nu ogsaa bedømme, hvad det er Hr. Borch har kaldt et ubehageligt Forhold for mig, med Hensyn til Sagen med Konen fra Binding. Da Ovesen agtede til Forhørsdommeren at indberette hvad Ane Sophie Nielsen kunde forklare, raadede jeg ham til, forinden at forvisse sig og Rigtigheden; dette var Anledningen til det Møde paa mit Contoir, som man har kaldt det private Forhør, Jeg mener at vi herved handlede baade forsigtigt og lovligt; og jeg agter virkelig fremdeles, i forekommende Tilfælde, at bruge samme Fremgangsmaade Jeg skal kuns endnu tilføie, at Ane Sophie Nielsen der har meget fordeelagtige Vidnesbyrd om sin Vandel, fik sig engageret en privat Defenfor for Underretten i Hr. Procurator Seidelin fra Fredericia, hvis Dygtighed og Retsind nyder almindelig Anerkjendelse, og følgelig gav Slip paa den beskikkede Defensor, Hr. Borch der ikke trøstede hende godt. Derimod gav Hr. Borch ikke Slip paa det ham som befalet Defensor tilkjendte Sallair, medens Hr. Seidelin aldeles Jntet tog for sit Arbeide og sine Reiser. Veile, den 20de November 1844. Anchersen.