Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-04-06
Det var omtrent i afvigte Aars Midte, at der i Aarhuus Stiftstidende læstes en Annonce fra dHrr. Jversen og Dessau, bosiddende Borgere i Aarhuus, i hvilken de indbøde deres Landsmænd at deeltage i en Udvandring til Matemores, i Provindsen Tamaulipas, henhorende til Fristaten Mexico i Nordamerica. Jfølge denne Jndbydelse og foregaaende Correspondence med Contrahenterne, indfandt sig i Aarhuus et ikke ubetydeligt Antal Personer af forskjelligt Kjøn, Alder og Stand; hvoriblandt Familiefædre med mange Børn. Men hvilken var de Forsamledes Overraskelse, da de ved deres Ankomst vel fandt det til Expeditionen bestemte Skib i Aarhuus Havn, men i useilbar Tilstand og uden at Rhederne i mindste Maade havde truffet de fornødne Anstalter til dets Proviantering. Jmidlertid, for at paaskynde Afreisen, som nu eengang var bestemt og hvortil Alle havde indrettet sig, traadte endeel af de mere velhavende Passagerer sammen og forstrakte Rhederne, imod Prioritets=Ret i Skibet, en saa stor Pengesum, som disse ansaae for nødvendig til dets complette udrustning. Dog – hermed hengik flere Uger, i hvilken Tid Passagererne paa egen Bekostning maatte ligge paa Gjestgivergaardene i 3 Aarhuus. Endeligt er Skibet udrustet; men hvorledes, skal, ved vor Fremstilling af Begivenhederne, nærmere belyses. – Den 16de October 1838 lov die Elde ud i Kattegattet med føielig Vind. Dog, snart blev den saa contrair og stormfuld, at Skibsføreren ansaae det for raadeligst at tye ind til Frederikshavn. Paa anden Dagen derefter blev Vinden mere favorabel; hvorfor vi fortsatte vor Cours. Bi passerede heldigt Skagens Rif, men vi vare aldrig saasnart traadte ind i Nordsøen, førende den første Ulykke hjemsøgte os. En af Skibsdrengene, havde af Skjødesløshed spildt al vor Lampeolie, som skulde tjene til Compassets Belysning. Denne fortrædelige Omstændighed nødte os til at løbe ind i Flekkerøe i Norge, for der at anskaffe os det Manglende. Canalen mellem England og Frankrig passeredes lykkeligt; men vi vare neppe komne ud i Spanskesøen, førend det til Alles Forbauselse sporedes, at 3die Elde var mere end almindeligt læk, og det uden at hun var løbet an mod Skjær eller skjulte Grunde. Jkke destomindre fortsattes Reisen, uagtet vi havde nogle svære Storme at trækkes med; hvilke huserede slemt med vore usle Seil og øvrige jammerlige Takkelage, som vistnok, hvis Alt havde været fra Begyndelsen af forfærdiget af forsvarligt Materiale, ei i den Grad og i den korte Tid kunnet blevet saa ramponeret, som det blev. Hertil kom at Skibets Leccage tiltog paa en foruroligende Maade, ja Vandet steeg saa høit i Skibsrummet, at det fordærvede en stor Deel af vor Proviant. Vandforraadet afknappedes og tilmaaltes os i saa smaae Portioner, at det var umulig med en saadan Qvantitet at slukke den overvættes Tørst, som det meget Saltmad og den af Søvand gjennemtrukne Proviant opvakte – hvilken formeredes ved de mageløfAnstrængelser – det stod ikke længere i Skibsfolkener Magt, alene at udholde det uafbrudte Arbeide ved Pomperne - Passagererne anvendte Dag og Nat, for at frelse Liv og Gods. Og ret som om Skjæbnen ikke kjededes ved at byde os sine bedske Skaaler, havde den gjemt os sin allerbittreste tilsidst. Med Skræk og Rædsel overtydedes vi om, at Skibets Styrer havde forfeilet sin Cours, saa at vi nu befandt os i en ringe Afstand fra de høie needækte Pyrenæer, dem vi neppe formaaede et klar fra os. Der blev nu sat Lods- og Nødflag til; i bange Forventning oppebiede vi Udfaldet. Natten faldt paa Stormen hyllede, en mægtig Bølge gik over Skibet, borttog Skandsklædningen, rev Agterlugen væk og væltede med frygteligt Drøn ned i vore Lukafer. Hjerteskjærende Skrig og Beklage hørtes fra Qvindernes og Børnenes Lukaf. Som en Løbeild udbredtes det Rygte at en Planki Skibet var sprungen. De Koldere og Fastere iblandt og havde Fatning nok til at indsee, at Saadant ikke var tænkeligt, da Skibet ellers øieblikkeligt maatte synke. Sagen var denne, at Slagvandet havde udstødt et indsat Stykke af Beklædningen, og fyldt en Køie, hvori der laae et Par Fruentimmer. Hene illæ exclamationes! Ogsaa denne frygtelige Nat gik til Ende. Morgenen derefter var Søen noget roligere; men da – da observerede vi en Mængde Baade, der ligesom vrimlede ud af Pyrenæernes snevre Engpasser. Af disse toge 3 store Barkasser deres Retning lige imod os, og som, da vi ikke strax brasede Bak som det hedder i Skibsproget, sendte os en Kanonkugle der strog tæt forbi Skibets Forstavn. Vi brasede da Bak Alt som de kom os nærmere, saae vi, at de store Barkasser vare opfyldte af et talrigt, bevæbnet Mandskab At tænke paa Modstand, hvilket Nogle foreslog, vilde fra vor Side og under vore Omstændigheder, da vi manglede grov Skyts, været Afsindighed og medføre vor totale Undergang. Vi lode dem derfor bestige vort Skib. Strax bemægtigede sig Anføreren for Banden Skibsroret, medens hans Folk udbredte sig overalt i 3die Eldes forskjellige Deele. En fuldkommen Plyndring paafulgte af denne Røverhorde, som bestod af spanske Carlister. De berøvede os vore Klædningstykker, Fodtøi, vore Jagtgeværer, kort: Alt hvad de i dette Hurlumhei kunde faae fat paa. En Afdeling trængte ind i Capitainens Kahyt, tvang ham til at udlevere alle Skibspapirer og vore Passe. Efter fuldbragt Plyndring stege de ned i deres Kanonbaade, førende vor Capitain med som deres Fange, og forsvandt kort Tid efter i de samme Bjergpasser, hvorfra vi havde seet dem at uddrage, overladende til os selv at hielpe os, som vi bedst kunde. Ethvert følende Menneske tænke sig vor rædsomme Stilling! Vi vare udplyndrede, Skibet. var frygteligt læk, Provianten fordærvet af Søvand, Øl havde vi aldeles intet af, den Smule Forraad af Vand vi endnu havde tilbage var hartad udrikkeligt, og stor Modløshed herskede hos de fleste. Jkke destomindre traadte vi hurtigen sammen for at raadslaae om de hensigtsmæssigste Midler til vor Frelse. Efter modent Overlæg blev Commandoen overdraget til Overstyrmanden i den fangne Capitains Sted; selv toge vi atter fat paa Pomperne, arbeidede ved Seilene og overalt hvor vor Bistand var nødvendig. Lykkeligviis blev Vinden lidt fralands med jevn Kuling; vi fik Skibet vendt, hvilket det hidtil havde nægtet os, og vandt saaledes aaben Søe. Da Natten faldt paa, blev ingen Lanterne tændt. Denne Forholdsregel var vor Frelse. Thi da Carlisterne, hvad vi af sikkre Kilder veed, vilde vende tilbage, for at give os vor sidste Rest, kunde de ikke see Skibet. J Daggryet hei gede vi atter Lotsflag og fik strax efter et nyt Besøg af Spanierne; men disse vare disciplinerede Christinere, hvilke, da de havde hørt om den Behandlingsmaade, vi nyligen havde modtaget af Carlisterne, baandende disse, ikke alene ingen Overlast tilføiede os, men gav os Anviisning paa en fransk Lots, der efter 2 Dages Forløb bragte die Elde synkefærdig ind i Bayonnes Havn nogle Dage før Juul. – J Bayonne søgte vi strax den derværende danske Consul, Hr. Joe, som vel gjorde sig megen Umage for at jevne de imellem Rheder og Passagerer opstandne heftige Tvistigheder; men hans Bestræbelser bare kun liden Frugt, formedelst Partiernes gjensidige Forbittrelse. Rederne skjeldte Passagererne ud for Oprørere, fordi de ikke vilde afvente et nyt Overfald af Sørøverne, og fordi de, hvad dog den almindelige Nød absolut fordrede, havde anmodet Overstyrmanden om at overtage Skibets Forelse i den fangne Capitains Sted, og bruge al sin Con dutte for at frelse hvad der endnu stod til at frelse; – Passagererne paa deres Side bedreidede, og det med Rette, Ahederne den beviisligen slette Forfatning, hvormed de havde udstyret et Skib, til hvis Conservation Liv og Eiendom var knyttet. - Et Par Dage efter 3die Elbes Ankomst i Bayonnes Havn viste Rhederne en Grusomhed, som evigt maa skamplette dem. Under Paaskud, at Skibet strax skulde udbedres og istandsættes, joge de ubarmhiertigt alle Passagerer iland, uden at bekymre sig om de fattige Passagerers Skjæbne, og uden at uddeele iblandt disse end det ringeste af den overblevne ufordærvede Proviant, hvilken de dog selv havde betalt. Saadan var Rhedernes Adfærd, – en Adfærd som maa dybt røre og saare hver ædel, omtfølende Menneskevens Hjerte. Ved Jndsenderens Afreise fra Bayonne den 7de Februar var denne Reparation endnu ikke paabegyndt. Denne Bye, som ligger ved den spanske Grændse og ved en Flod, er deelt i tvende Deele, hvoraf den Deel, som de fleste af os Danske beboede, kaldes Sains Esprit, er et særdeles dyrt Opholdsted. Dette har formodentligen sin Grund deri, at flere tusinde Spanier, hvoriblandt flere rige og anseete Familier, for at undgaae Borgerkrigens Rædsler i deres ulykkelige Fædreneland, have med den franske Regjerings Tilladelse her fundet et sikkert Tilflugtsted. Disses Ophold giør Huusleie og Levnetsmidler overdrevent dyrt i Bayonne. Enhver af os Danske stræbte derfor alvorligt at komme bort. Nogle af dHrr. Passagerer (Færck, Lassen, Møller, c. Fl.) som havde velhavende Familier i Danmark, erholdt derfra nye Remisser tilsendte og gik til Bordeaux, for paany at indskibe sig til Amerika. de fattige Familiefædre med deres talrige Børneflok erholdt ved den danske Consuls Bestræbelser nogen Understøttelse fra det Offentliges Side, Andre erholdt Arbeide, som Snedkere, Tømmere, Sangskjærere o. s. v. Jndsenderen, som ikke har lært noget Haandværk og som ikke kunde beqvemme sig til at trygle i Bayonne, forlod nu en Bye hvor han havde lidt Mangel endog paa Livets første Fornødenheder. Den 7de Febr. forlod han Bayonne, tog over Bordeaux, Paris, Rouen, til Havre de Grace, hvorfra han med Dampskibet Paris" ankom til Hamborg. Her hørte han først at die Elde skulde udruskes og afgaae med en Ladning Viin til Kjøbenhavn. Af de respective danske Consuler i benævnte franske Stæder erholdt Jndsenderen en Pengeunderstøttelse. Denne ophørte saasnart han betraadte dansk Grund. J Overgaars er han ankommen til Aarhuus i den meest trængende Forfatning, efter at have gjennemvandret begge Hertugdom merne paa sin Fod i den meest skjærende Kulde, arbeidende sig møisommeligt frem af de af Sneen næsten ufremkommelige Veie. Aarhuus, den 2den April 1839. Chr. Fr. Bagger, pastor emeritus.