Aalborg Stiftstidende, 1844-07-27
Efter at have skildret Stemningen som den siden har viist sig, yttrer han: Ja jeg kan vidne med Sandhed, og jeg troer, at Mange i Forsamlingen med mig ville stadfæste det, endnu bevæger den samme Aand og den samme Trang sig ligesaa levende, ja maaskee stærkere end forhen i Folket; men det turde nok være muligt, at Maaden, hvorpaa den nu træder frem, ikke er den samme, at den har antaget en mere foruroligende Charakteer. Man bliver tilsidst kjed og træt af idelig at gjentage Ønsker og Forhaabninger, naar ingen synlig Virkning deraf spores, naar ingen Frugter sees, hvor der før var Haab, Tillid og Fortrøstning, der spores nu Misnøie, Tvivl og Bitterhed. Af paatrængende Nødvendighed anseer jeg det derfor at være, at der, imedens det endnu er Tid, gribes de rette Midler til at forsvare sig imod, hvad der, og det just ikke saa særdeles uventet forden, der har levet i Folket, og iagttaget, hvad der rører sig i det, – mulig kunde skee; thi vel er det danske Folk trofast, besindigt og taalmodigt; men Taalmodigheden har sin Grændse, og hvis den brast – og hvo, som har havt Øie og Øre for Begivenhedernes Gang tør nægte Muligheden heraf, - kunde det ende med Rædsel. Som det fortiden er, kan og bør det ikke blive, derom ere vist Alle enige, selv de, hvis Meninger ellers staae skarpest imod hinanden; thi med hver Dag ere Forholdene blevne betænkeligere. Hvor vi vende Øiet hen, seer det ængsteligt og sorgeligt ud. Om Stemningen her har Udfaldet af Forsamlingens nylig stedfundne 2det Møde formeentlig givet det meest umiskjendelige Vidnesbyrd, og vende vi Blikket imod Syden, vise Forholdene sig da ikke faretruende paa den ene Side Bitterhed imod danske Medbrødre og statsopløsende Bestræbelser, paa den anden Side Udbrudet af en haardt krænket og tilbagetrængt, men derfor ikke mindre modig BefolkningsNationalfølelse og Modstand imod Undertrykkelser. "Jeg vil overlade til Forsamlingens Skjønnende at bedømme, hvorvidt de forviklede og spændte Forhold, hvori vi befinde os, kunne tilregnes Regjeringen eller Kongens Raad, min særlige Mening derom har jeg forhen udtalt; men Svaret herpaa blive nu som det vil, saameget tør dog nok siges med Vished, at en anden Villie og en anden Dygtighed maa findes iblandt Kongens Raadgivere, end den, der har viist sig, dersom den Fare, der omgiver os, skal kunne undgaaes, dersom den ulykkelige Adsplittelse i Mening og Kraft, der daglig stærkere træder frem, skal opløse sig i Enighed, dersom det Brodersind i Nationen, der maa være vor høieste Opgave at opretholde, skal bevares. Men dølges kan det ikke, at denne Opgaves Løsning meer og mere forvikler sig, og vi, som vente Løsningen, og sætte vort Haab og Fortrøstning til vort dyrebare Fædrelands fremtidige Velvære, i en fri Forfatning, vi maae især erkjende, at hindringer maae bortryddes og vigtige Forberedelser skee, for dette vort Haab kan opfyldes, dette vort Maal naaes, men hvadenten man tænker sig, at disse Forberedelser skulle gaae Haand i Haand med Nærmelsen til Maalet, eller dette være en Følge af Forberedelserne, forekommer det mig, at Jndførelsen af en constitutionel Forfatning vil være det eneste sikkre Middel til ikke alene at udjævne de nationale Stridigheder, men tillige til i det Hele at føre Regjering og Folk tilbage til det tillidsfulde Hengivenhedsforhold, uden hvilket dog ingen Regjering i Længden kan holde sig, om det endog ved Udøvelsen af den Magt, den besidder, en Tidlang kan lykkes den, paa Tillidens Bekostning at tilbagetrænge Folkets Ønsker og Trang. – Jkkun naar selve Regjeringen tager Jnitiativet og fremkommer med et fuldstændigt Udkast, kan man vente, at de forskjellige Anskuelser ville forme sig om dette; men til at fremkomme med et Saadant hører vistnok en i Aand og Sandhed folkeligsindet Regjering, som jeg i mit Forslag har antydet. Jdet jeg nu erkjender, at det langt overstiger mine Evner at fremsætte et bestemt Forslag, vil jeg dog ikke undlade at fremsætte en Tanke, der efter min Mening kunde forberede Veien for Regjeringen. Da Frederik den 6te havde besluttet at skiænke os Stænderinstitutionen, dette hans helligste Efterladenskab, kaldte han gode Mænd fra alle Deele af Landet sammen; han vilde høre Folkets Røst, idet han erkjendte, at han ikke kunde bygge sit Værk alene paa det, han igjennem sit Raad og Bureaukratiet kunde erfare. Jeg troer, at et Anliggende, som det, jeg idag her har omhandlet, vistnok fremfor noget andet trænger til, paa en levende Maade at belyses af Mænd, tagne af Folkets Midte. og som et Middel til, paa en fredelig Maade at opnaae et heldigt og tilfredsstillende Udfald, henstiller jeg derfor den Tanke, om det ikke maatte ansees som et hensigtsmæssigt forberedende Skridt, at alle 4 Stænderforsamlinger bemyndiges til, af deres egen Midte eller tillige udenfor Samme at vælge Mænd til, i dette Øiemed, men ogsaa kun alene i dette Øiemed, at træde sammen med et Antal af Kongen udnævnte Mænd, for at tage alle Forholdene under den modneste Overveielse, og udfinde Midler til at udsævne de forskjellige Anskuelser, der gjøre sig gjældende, og derover i det Hele indgive Forslag til Regjeringen, hvilke derefter maatte forelægges Stænderne."J sin Replik til den kgl. Commissarius og dennes fornyede Angreb paa Bladliteraturen og dens formeentlige Jndflydelse paa (eller vel rettere Sympathie med) Stemningen, bemærkede Taleren.