Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-04-29
En vakker Foraarsmorgen reed jeg igjennem et af de yndigste Partier af den store VirginyDal. Solen, som stod op bag Alleghany-Bjergenes Toppe, forvandlede disses blaalige Farve til Guld- og Purpur-Nuancer, og den hele Natur syntes, i sin første Ungdom, at hengive sig til dens nykomne Straalers milde Indflydelse. Et Ridt af tre Mile i Dalen og en halv Miil igiennem en nydelig Skov, førte mig til det operordentlige Sted, som jeg havde i Sinde at besøge, Endskjøndt jeg utaalmodig havde ønsket dette Øieblik, og allerede i Indbildningen havde nydt dets Tillokkelser, overgik dog Virkningen langt min Forventning. Dette forhausende Naturværk ansee Mange for den største Mærkværdighed i Unionskredsen, næst efter Niagaras Vandfald, og jeg anseer det umuligt, at give en nøiagtig Skildring deraf, fordi det Jndtryk, som dette henrivende Tableau frembringer, ikke lader sig male i noget Sprog. Naturbroen dannes af en compact Klippe, som i Form af en Bue gaaer over en uhyre Afgrund som adskiller to høie Bjerge, hvis Communication paa denne Maade. er tilveiebragt uden menneskelig Hjælp. Denne Bue er 80 Fod lang, 35 Fod bred og 45 Fod tyk. Dens lodrette Høide over Strømmen, som flyder under den, udgjør ikke mindre end 230 Fod; de tungeste Vogne kjøre derover. Nogle Buske, som voxe paa begge Sider, gjøre det muligt for den ængsteligste Reisende at bøie sig saa langt forover, at han kan see ned i den dybe Kløft; ved Siden af Broen, og paa begge Sider af Floden, gives der igjen andre Klipper, som rage 10 til 15 Fod over Vandet, og ere 200 til 300 Fod høie fra deres Basis, alt solide Masser af blød Kalksteen. Det er umuligt at forebygge et Anfald af Angest, naar man forsigtig har naaet den yderste Kant af en af disse nogne Klipper, og nu seer Vandet at styrte sig fra Klippe til Klippe i en Dybde af næsten 300 Fod og i en Brede af 40 til 60 Fod, med en Brusen, som endnu forhøier Virkningen af denne ophøiede Scene. Under Buen voxe Træer af 70 Fods Høide og see ud som ubetydelige Buske; Fuglene, som flagre deromkring, forekomme En som smaa Torbister. Jeg tællede til 34, inden en Steen, som jeg kastede ned, naaede Vandet. Udsigten nedenfra er ligesaa behagelig, som den er imponerende ovenpaa Broen, og staaer Een underneden og en Anden ovenpaa, er det ikke muligt at høre hinanden. Da jeg var under Broen, besaae jeg det Sted, hvor de See lystne pleie at anbringe sine Navne; der, i en Høide af 25 Fod, havde den udødelige Washington ogsaa indgravet sit. Nogle have stræbt at sikkre sig et langvarigt Minde paa dette Album secularium ved at indføre sine Navne med store og dybtskaarne Bogstaver; derimod have Andre villet udmærke sig derved, at de anbragte sine saa høit som muligt. Lysten til det Sidste havde et ungt Menneske, for nogle Aar siden, nær maattet betale med sit Liv. Derved, at han, med et skarpt Jnstrument, gjorde Jndsnit, der vare store nok til at tjene ham som Trin, klavrede han op i en betydelig Høide og havde den Fornøielse, at kunne indgrave sit Navn langt over alle de øvrige; men da han skulde begynde paa Tilbageveien, mærkede han, at dette ikke var muligt paa anden Maade, end ved at styrte sig over paa en af de fremragende Klipper, som han da nok aldrig var kommen levende fra. Hans Venner, der nu bleve ligesaa forskrækkede, som han selv, kunde hverken raade eller hjælpe ham, og hvert Øieblik ventede de, at see ham ligge knust for deres Fødder. Længe kunde Vovehalsen ikke blive i sin critiske Stilling; han tog Mod til sig, og, da han ikke kunde komme tilbage, besluttede han, at gaae længere opad. Ved Hjælp af sit Jnstrument, hug og klavrede han nu med overmenneskelig Jver idelig opad og saae, med den nødvendige Forsigtighed, altid over, aldrig under sig. Saaledes havde han, efter utrolig Anstrængelse, arbeidet sig op til en Høide af mere end 200 Fod, men da forlode Kræfterne ham, og medens han et Øieblik holdt sig i en svævende Stilling, tænkte han allerede paa, om han ikke hellere med Et skulde styrte sig ned, end martre sig endnu længer, da der dog ikke var at tænke paa nogen Redning, men i dette afgjørende Øieblik trængte et opmuntrende Tilraab fra hans Venner paa Broen hen til ham, et Tegn paa at han ikke var meget langt derfra; Kjærlighed til Livet beholdt Overhaand, og da Fortvivlelsen atter vakte de udslukte Kræfter, arbeidede han sig endnu saa høit op, at han kunde gribe en lang Stang, man holdt til ham, og hvorved hans Redning blev fuldført. Efter to Timers Arbeide havde han nu klattret i en næsten lodret Høide af 250, Fod, men da hans glædedrukne Venner endelig toge ham i sine Arme, var han saa udmattet, at han faldt ned uden Bevidsthed, og det varede lang Tid inden han kom til sig igjen. Jkke uden Deeltagelse saae jeg de endnu fuldkommen tydelige Spor af denne frygtelige Klavreen, og det ubesindige unge Menneskes Navn vidner omhans Forvovenhed, hans Mod og hans Daarskab. Endnu i fire Timer gjennemvandrede jeg disse ophøiede Skjønheder, og aldrig er Tider forekommen mig saa kort, med Beklagelse maatte jeg omsider rive mig bort fra et Sted, som havde vakt Følelser hos mig, der endnu ved Erindringen skjænke mig nye Glæder. (L. B. d. B. H. og N. M.)