Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-06-16
Skrivelse fra en verdslig Mand i Hovedstaden til en geistlig Mand paa Landet i Anledning af Hr. N. F. S. Grundtvigs Dimisprædiken. saa Deres landlige Ensomhed, ærværdige Ven, øn skeer De at høre Nyt fra Hovedstaden, denne Forningspunct for saa meget Godt og Ondt, denne Kampplads for saa mange Dyder og Laster, denne Kube for saa mange Vise og Daarer. Jeg opfylder med saa meget større Glæde Deres Begjering, som jeg veed, at De kun helst ønsker at høre saadanne Nyheder, der i det mindste vidne om en bestandig Stræben efter høiere Fuldkommenhed og større Udvikling, var end Midlerne til denne Stræben ikke altid de heldigste. Denne Gang sender jeg Dem en literair Nyhed, der, som Religionslærer, især maa interessere Dem. Det er Hr. N. F. S. Grundtvigs Dimisprædiken: Hvi er Herrens Ord forsvundet af hans Huus, som har gjort saa megen Opsigt her i Hovedstaden, især blandt de Geistlige, at hele Oplaget allerede er udsolgt, og et saadant Jndtryk hos endeel af dem, at de have troet sig beføiede til at føre Anke derover. Som verdslig Mand anstaaer det mig ikke at fælde nogen Dom i denne Sag. Jeg overlader det hellere til Deres bedre Jndsigter og Skjønnende. Men som, fordomsfri og upartisk Verdensborger anseer jeg mig dog ikke aldeles ubeføiet til at sige min Mening om de Udladelser i denne Prædiken, som fornemmelig skulle have foranlediget hiin Anke. De findes S. 12 og lyde saaledes: Og nu vore Kirker, jeg siger vore, thi Kristi ere de ei længer, hvad høres vel der, heel ofte forfængelig Snak om Alskens Smaating paa Jord og kommer det høit, da brammende Ord og kløgtige Taler, men idel Lærdomme, som kun ere Menneskens Bud. Herrens Ord er forsvundet af Huus, thi naar det og lyder er det ikke det, som udlægges og indskjærpes, det maa lade sig forvende og bruge til hos den Enfoldige at størke Menneskers Mening." - Jeg kjender for lidet til alle vore Kirker i Almindelighed til at kunne modsige eller underskrive en saa almindelig Dom, men saa meget troer jeg dog, at hvor der gives Meningsfrihed, der bør Meninger kun bestrides med Meninger, og Grunde med Grunde. Dog havde jeg ønsket, at Forfatteren noget nøiere havde forklaret hvad han forstaaer ved Smaating paa Jord, ved kløgtige Taler og idel Lærdomme, som kun er Menneskens Bud!" Om jeg mindes ret, saa var Zollioffer den første, der ret for Alvor begyndte at forkynde en practisk Morals Bud fra den geistlige Talestoel og at benytte Prædicantens værdige Kald som Dydens og følgelig ogsaa Religionens Lærer. Guds Ord er Dydens Ord ligesom Dydens Ord Guds Ord, derom er ingen Tvivl. Førend hiin værdige Religionslærers Tid var man i mangt et Land vant til, blot at holde sig til det, som man efter de Tiders Sædvane kaldte Guds Ord, men som stundom ikke var andet end en vidtløftig Ordsværm, som menig Mand ikke forstod, og altsaa heller ikke kunde finde nogen Opbyggelse i. Beskrivelser over Paradiset og Helvede, Skildringer af Satan og alle hans Underordnede, Declamationer over Arvesynden 2. var noget, som, om det end var indklædt i nok saa mange Skriftsprog, umuelig kunde opfylde en Prædikens sande Øiemed. Saa længe vi leve paa denne Klode bør Folkelæreren ogsaa søge at virke paa os som Mennesker. Bibelen, dette evig guddommelige Mindemærke, denne uudtømmelige Kilde af himmelsk og menneskelig Visdom, bør være den store Coder, hvoraf han øser sine Lærdomme, og Formaninger, men Menneskelivet bør han dog aldrig tabe af Sigte. Det er ligesaa godt de smaa som de store Ting, der virke saa meget paa det svage Menneskes Sædelighed, saalænge det er indhyllet i Støvets Kjortel. For Morallæreren, gives der ingen Smaating paa Jorden. Alting, lige indtil Menneskets ubetydeligste Sysler, Sædvaner og Tilbøieligheder, bør være hans Betragtninger værdigt, bør være ham vigtigt. Den mindste Last kan styrte Dydens største Helt ligesom den mindste Tue kan vælte det største Læs. Fra Sandseligheden udgaaer al Synd, og for at forebygge denne maa man altsaa vide at virke paa hiin og igjennem hiin. Jeg er fuldkommen enig med dem, der paastaae, at Prædikanten bør holde sig til Herrens Ord, og at det er skadeligt og urigtigt at forvende og bruge det til hos den Enfoldige at styrke Menneskers Meninger (for saavidt disse Meninger ikke ere grundede paa en sund og reen Morals Grundstøtter); men denne Jdee er allerede henved halvtredie Hundrede Aar gammel. har ogsaa i min Tid," siger Montaigne *), seet Folk klage over nogle Skrifter, fordi de blot vare af menneskelig og philosophisk Jndhold, uden al Blanding af Theologie. Men man kunde, og det ikke uden al føie, paastaae det Modsatte, at den guddommelige Lære forsvarer bedre sin Rang naar den bliver, som Dronning og Herskerinde, for sig selv, og at den overalt bør være herskende, ikke underordnet og tjenende; at de Exempler, man Sproglæren, Talekonsten, Fornuftlæren anfører af ) Essais de Michel de Montaigne; Livre premier, Chap. EVI. den, maaskee langt passeligere kunde hentes andensteds fra end fra et saa helligt Æmne ligesaa vel som Grundsætningerne paa Theatret og i offentlige Skuespil; at de guddommelige Beviisgrunde ere langt ærværdigere og helligere for sig allene og i deres egen Stiil end naar de udstafferes med menneskelige Taler; at Theologerne oftere begaae den Feil at skrive alt for menneskelig, end Humanisterne begaae den modsatte: at skrive alt for theologisk. Man seer heraf, at der lige saa lidet under den literaire som physiske Soel gives noget Nyt, og at det, der siges i Danmark i Aar 1810, allerede i det Væsentligste har været sagt i Frankrige i Aar 1680. Men alt dette angaaer dog kun Formen, Jndklædningen og Foredraget. Saa upassende som det paa den ene Side vilde være, at en Prædiken ikke skulde være andet end en simpel Tale, der lige saa vel lader sig holde fra en verdslig som en geistlig Talestoel, lige saa upassende vilde det ogsaa være, om Religionslæreren ganske vilde tabe Jordelivet og dets Sysler af Sigte, og ene tale om himmelske Anliggender. Det første og vigtigste Sted, hvorfra Folket kan hente den practiske Moral, er Kirken. Her maa herskende Laster revses, Dyden opmuntres, Fædrenelandskjerlighed opflammes hos den store Hob, som sjelden eller aldrig læser Bøger. Religionens Lærer og Dydens Lærer ere adskillelige Begreber, og hvo i al Verden skulde vel virke paa Mængdens Moralitet, naar ikke Folkelæreren, som har saa god Leilighed dertil, skulde gjøre det, Og kan dette skee paa nogen anden og bedre Maade, end ved at nedlade sig til det Jordiske, gribe Lasterne saa at sige in flagranti, revse herskende Daarligheder, der er saa meget farligere, som Nyhedens og Modens Glands befordrer deres Udbredelse? Religionen og Lovgivningen maa følge her Haand i Haand. Fra Prækestolen maa Lovene gives ny Kraft; thi ved at adlyde en retfærdig Konges Ord, lyder man ogsaa Guds Ord. Borgerdydens blomsterrige Bane fører til Religionens straalende Tempel. Lad vore geistlige Talere kun revse Dagens herskende Feil, Daarligheder og Udyder! Det er paa denne Maade de opfylde deres værdige Kald som sande Sielehyrder. Vare Propheterne i deres Tid da andet end saadanne Morallærere, Vardet ikke de herskende Laster de prædikede og ivrede imod, Dydens Ord er Herrens Ord, og saalænge det første ei er forsvundet af hans Huus, er der sidste heller ikke. Kun een Ting troer jeg den geistlige Taler, bør afholde sig fra at omtale paa Prædikestolen, og det er Politiken. Deels kan man være en slet Politiker, og dog ligefuldt en meget dydig og religiøs Mand, deels er Politiken en Sag, som menig Mand aldrig kan have rigtige og klare Begreber om, og som han befinder sig meget vel ved, aldeles ikke at kjende noget til. Jeg har derfor altid anseet det for upassende, at Religionslærere ofte indblandede politiske Betragtninger i deres Prædikener, da dette er noget, som ligger saa ganske uden for deres Kalds Grændser.