Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-12
Lyon. er i afvigte Aar udkommet et mærkeligt Skrift under Titel: La Scandinavie, venge de Paccusation d'avoir produit les peuples barbares qui detruiserent lempire de Rome, par M. Grube, de Hemso, Membre de Academie, royale des sciences de Stockholm, correspondant de l'Academie des inscriptions et helles lettres &c., en 80, 250 P. - (Skandinavien hevnet forden Beskyldning, at have frembragt de barbariske Folkeslag, som ødelagde det romerske Rige, ved Hr. Graverg af Hemso, Medlem af det Kgl. Vidensk. Acad, i Stockholm, corresp. Medlem af Academiet for Jndskrifter og de skjønne Videnskaber &c.) - Over dette Værk findes i Journal des Savans, Avril 1822, en, især for os Danske, interessant Bedømmelse. Den Mening, siger Recens., Hr. Graberg paatager sig at gjendrive, som fornærmelig for hans Fædreneland, har af adskillige af Nordens Lærde været fremsat til sammes største Hæder. Efter dem gjør man det Uret, naar man nægter det Titelen af Nationernes Planteskole, tabrica generis humani, vagina gentium. Men efter vor Formening vedkommer historiske Spørgsmaale af dette Slags aldeles ikke de nuværende Folkeslags Ære, og, fra hvilket Land man end er, har man kun en eneste virkelig Jnteresse i disse Undersøgelser, nemlig Sandhedens. Det kommer her an paa at erfare, om Scytherne eller Gotherne, som Jornandes paastaaer, oprindeligen vare fra Skandinavien, eller Scanzia, det vil sige, de nordligste Lande i Europa, For at undersøge dette Spørgsmaal i hele sit Omfang vilde det maaskee være meest passende, at bestemme tre forskjellige Tidsrum, først Tidsrummet førend den almindelige Tidsregning; dernæst de fem første Aarhundreder af den nuværende Tidsregning; og endeligen Middelalderen; thi man har forudsat, i ethvert af disse Tidsrum, nordiske Folkeslags Jndfald i de sydlige Lande. - Der møder faa Vanskeligheder i Henseende til Middelalderen; det er upaatvivleligt, at fra det VI til X Aarhundrede Skandinaver have hæret Kysterne og adskillige Lande af Europa, at de have nedsat sig i forskjellige Provindser af Engelland, Rusland, Frankrig og Jtalien. Hr. Graberg antager blot, man ei bør slutte deraf, at Skandinavien den Gang var meget befolket. Han paastaaer, at der blandt disse Sørøvere kun var et ringe Antal Danske, Norske og Svenske, at den største Deel var Sachser, Belgier, Engelske, endog Franske, og at desuden den Skræk, de indgjøde, gav Anledning til, at man gjorde sig en alt for overdreven Forestilling om deres Mængde. Nyere Forfattere have allerede gjort denne bemærkning, og Middelalderens Historieskrivere bekræfte, at der blandt de normanniske Skarer blandede sig mange Røvere, som de hvervede endog i de Lande, de efterhaanden gjorde Jndfald i. Naar imidlertid 891 halvfemsindstyve Tusinde Normanner (North mann, siger Krøniken) faldt ind i Meuse og hæriede Belgien, har man da ikke Grund til at troe, at de virkeligen, for størstedelen, vare Folk fra Norden, Jøvrigt er denne Undersøgelse kun en Bisag i Hr. Grabergs Bog. Det er især kun til det foregaaende Tidsrum, han holder sig; han vil bevise: 1) at de barbariske Folkeslag, der have ødelagt det romerske Rige, ikke vare Skandinaver; 2) at tvertimod Skandinavien selv blev oversvømmet og anfaldt, i Slutningen af det i Aarhundrede, af Asiater, af et Folk, oprindeligen fra Asien. Disse to Opgaver behandles umiddelbart i hans Bog For at bevise det Første skildrer han først Skandinaviens Localitet, saaledes som den kunde være førend det romerske Riges Opløsning. Længe talte man om Scyther, da Skandinaverne endnu vare ubekiendte. Pytheas har først beskrevet Øen Basilie, der upaatvivleligen ikke nøiagtigen er den samme, som Jornandes siden har kaldet Scanzia. Steile Bjerge, nøgne Klipper, igjennemtrængelige Skove, Snee og Jis under en taget Himmel, det er Alt hvad Pytheas har seet i Bastlie. Men denne Reisendes Autoritet, som Graberg bygger paa, har ofte været bestridt. Ei at tale om, at hans Efterretninger ikke ere os bekiendte, uden af Citationer og Udtoge, veed man, at Polybius og Strabo ansee dem for unøiagtige og fulde af Opdigtelser. Bayle og andre Nyere underskrive denne haarde Dom, og selv blandt dem, der ære Pytheas's Duelighed og tilskrive ham de første Fremskridt, den mathematiske Geographie har gjort, tvivle Nogle aldeles paa, at han har gjort Reisen i de nordlige Lande, hvis celtiske Benævnelser, han kun synes at have kjendt; de antage, at han, uden at gaae til Stederne selv, indskrænkede sig til at samle de Efterretninger, de Gaulske Nationer kunde give ham. Det være nu som det vil, Hr. Graberg begynder med at forudsætte, at Skandinavien var i hine gamle Tider næsten ubeboet, og følgeligen ei istand til at oversvømme det sydlige Europa med talrige Armeer, endog sex eller syv Aarhundreder efter Pytheas. Han er overbevist om, at hele Skandinavien ikke den Gang var kommet videre end i vore Dage Lapland, hvor man neppe finder et Menneske paa een Qvadratmiil. Hvorfra kom da disse Gother eller disse Barbarer, deres Navn være nu hvilket det være vil, som i de første Aarhundreder af den almindelige Tidsregning nærmede sig Norden af Pontus Eurinus, og som siden gave Rom, Gaulerne, Spanien og Africa Love? De kom fra Asien, svarer Hr. Graberg, beraabende sig paa Vidnesbyrd af Justinus, Orosius, Ammanus Mercellinus, Forfattere, langt ældre og mere oplyste end Jornandes. Maaskee det ikke havde været unyttigt at citere og drøfte deres Texter. Justinus's, især i hans anden Bog, kunde give Stof til Strid; thi han sætter de oprindelige Scythers strænge Clima mod Ægyptens brændende Sol; han lader dem boe Norden for PalusMæotis: et Udtryk, der hos de Gamle ofte betegner en meget nordligere Brede. Unægteligen kom de første Anfald paa Roms Magt, som Hr. Graberg paastaaer, fra Euxinus's Nabolav; men denne Kiendsgierning giver endnu Anledning til det Spørgsmaal, om det var fra Østen eller Norden, at disse Scyther, disse Gother, disse Barbarer udbredte sig omkring eller paa hiin Side det sorte Hav, Længe førend Jornandes satte Ovid Gotherne under den store Bjørn. Aspicit hirsutos cominus ura Getas . . . Ulterius nihil est nisi non habitabile frigus. Hr. Graberg dølger ikke, at den Mening, han bestrider, har været foredraget af næsten alle Middelalderens Historieskrivere; men han troer, at de have alle øst af Jornandes hvilket synes os tvivlsomt i Henseende til Adskillige, og især til Gregorius fra Tours, der levede i samme Aarhundrede, skrev paa samme Tid, som Forfatteren af Gothernes Historie, og havde sandsynligviis ingen Kundskab om dette Værk. Jøvrigt kan Autoriteten af disse Krøniker, ligesaa lidet som nyere Skribenters, saasom d'An ville, Montesquien, Voltaire, Gibbon, der have antaget samme Hypothese, i nogen Henseende modveie de historiske Beviser, som nu føres til Fordeel for det modsatte System, og vi troe, at Hr. Graberg har fremsat saadanne, der ere de Lærdes Opmærksomhed saare værdige; de have meget forøget det Lys, som Hr. Pinckerton allerede længe har udbredt over dette vanskelige og interessante Æmne. Det Skillerum, som ved Hunnernes pludselige Jndfald, henimod 376, reistes imellem Norden og Sønden af Europa, maatte, paa lang Tid, standse al Samfærsel mellem begge Egne. Siden, da, efter Hunnernes Nederlag og Adspredelse, de gothiske Skarer, som de havde drevet indtil Kysterne af Østersøen, fordi de nægtede at forbinde sig med dem, nedsatte sig igjen i Sønden, for at forene sig med dem af deres Landsmænd, der havde bemestret sig Jtalien, indbildte man sig, at alle disse Folkeslag vare udgangne fra Nordens Skjød. De Tydske vare kun lidet bekiendte; man ansaae dem ikke istand til at tilveiebringe denne overvættes Befolkning, og alle Gotherne bleve erklærede for Skandinaver, fordi en Deel af dem maaskee kom fra Skandinavien, hvorfra de tilfældigviis vare blevne forviste. (Fortsættes.)