Corsaren, 1843-09-01
Prof. Heiberg og Dramaet. Prof. Heiberg er, som bekjendt, den Mand, der for en ny opfunden philosophisk Menings Skyld ikke frygter at geraade i Strid med hele Verden, ikke engang med sig selv. Saaledes er det da ogsaa kommet til en Kamp mellem ham og Dr. Hebbel i Anledning af de Opdagelser, han i Forening med Prof. Martensen har gjort i sit dramatisk- anatomiske Cabinet. Dette Cabinet er saa mærkværdigt, at det fortjener en nærmere Beskrivelse. Det er langt mere mærkværdigt end det tivoliske Voxcabinet, endskjøndt Hr. Carsensen har oversat det paa Fransk og kaldt det cabinet de cirage. Paa et stort Bord ligger udstrakt en Mængde nyere Dramaer, med opskaaren Mave, Bryst: og Lemmer og det poetiske Kjød og Blod omhyggelig bortskrabet fra den philosophiske Nerve, som - ikke findes deri, men som dHrr. Heiberg. og Martensen formode efter Førstnævntes egne Værker, og hvis Retning de angive med lige saa megen Nøiagtighed som Geographerne den hvide Nils Kilder. Mangen Geograph er død af Kolik paa Reisen efter den hvide Nils Kilder. Forhaabenlig har Prof. Heiberg havt en mindre besværlig Reise: Efter at have fundet denne Nerve, raisonnerer Prof. Heiberg videre: Her have vi da den philosophiske Tanke aldeles ubedækket for os, og da Gjennemførelsen af en philosophisk Tanke er Formaalet for ethvert poetisk Værk, saa er den poetiske Productions Mysterier altsaa aabenbarede. Herefter vil ikke behøves nogen schofelnaturlig Fødsel af et poetisk-philosophisk Foster: Man stiller den philosophiske Nerve paa et Par Stylter, giver den et poetisk Klædebon paa, og saa skrider den med philosophisk Værdighed overScenen til de forhausede Tilskueres største Forhauselse. For ikke-philosophiske Læsere er endog dette lidt uklart, skjøndt vi have gjort os al mulig Umage for at oversætte det. Naar vi skulle see os om, har Heiberg, blot ved at vi have nærmet os for at læse ham, gjort ogsaa os til Philosopher. For at opfylde den os paahvilende Tydelighedspligt ville vi desaarsag søge at oplyse ved et Exempel. En Digter inspireres til et Mesterstykke som, lader os vælge "Correggio". Den poctiske Begeistring griber ham, hensætter ham i hiin Tilstand midt imellem Himmel og Jord, Gud og Menneske, og i sikkre, dristige, flammende Træk skildrer han en Characteer, en Kamp, en Catastrophe. Naturligviis gaaer en fornuftig Hovedtanke igjennem det Hele; thi Poesten er, uden at Poeten ret veed af det, gjennemtrængt af Fornuft, det er det Eneste, der adskiller den fra Vanvid. Helten bliver altsaa den synlige Repræsentant for en vis Tanke eller Jdee, alle de Personligheder, som omgive ham, ligeledes. Heiberg vil ikke vide Noget af Repræsentanten, han vil have selve Jdeen. Et ægte heibergsk Stykke vil derfor kunne annonceres saaledes: Versonerne. Kunstens Jdee, her kaldet: Correggio Hr. Holst. Kjærlighedens Jdee, . . .. Maria . Fru Heiberg. Forførselsens Jdee, . . .. . Ottavio . Hr. Wiehe. Ondskabens Jder ..... Battista . Hr. Phister. De mørke Anelsers Jdee,. Lauretta. En Choristinde. Novgjærrighedens Jdee,.. Nicolo .. En Elev. Disse Jdeer kjæmpe philosophisk mod hinanden, Ondskabens Jdee slaaer ved Hjelp af Forførselsens Jdee Kjærlighedens Jdee ihjel, og tilsidst kommer den høiere Forsonings Jdee og gjør sig Umage for at forsyne Tilskuerne med Prof. Heibergs Jdee. Dr. Hebbel opponerer herimod. Han siger: Lad os være Mennesker. Lad vore poetiske Fostere have poetisk Kjød og Blod; ere de sunde, ville de uden videre Umage for os med Forsynets og den sunde Fornufts Hjelp have sunde Fornuftigheds-Nerver. Prof. Heiberg vil paa ingen Maade vide heraf*) Han har nu engang opstillet Philosophien som vor Tids Poesies Første og Sidste, som det, hvorfra Alt maa gaae ud, og hvortil Alt maa stræbe. Der var en Tid, da man ansaae Moralen for det Samme, en Tid, hvortil Heiberg sikkert smiller med sit meest ironiske Smiil. Dengang opstillede Pater Le Bossu*) Den hele Strid er klart fremstillet i sidste Nr. af "Arena" og Hebbels Svar til Heibergs Jntelligensblade ("Mein Wort uber das Drama"). følgende Princip. "Stoffet skal være en sand moralsk Tanke eller Sætning, som fremstilles i allegoriske Figurer, saa at man ikke opfinder Handlingen og dens Udvikling, for man har valgt den moralske Tanke, og at man ikke tænker paa Handlingens Personer, for man har opfundet Handlingen." Heiberg vedbliver med sit ironiske Smiil under Oplæsningen af denne Sætning. Men, naar vi istedetfor "moralsk Tanke" sætte "philosophisk Tanke" ind i Sætningen, saa er Touren til os at smile. Den, som leer sidst, leer dog altid bedst.