Berlingske Tidende, 1836-03-29
Ligesom det i Lovudkastets Motiver, som ovenfor bemærket, er indrømmet, at Fæstegodsets Tilstand i Danmark har betydeligen forbedret sig i det sidste halve Seculum, altsaa netop i den Periode, hvori den Lovgivning om Fæsteforholdet har bestaaet, som Man nu anseer det nødvendigt at underkaste en Forandring og nærmere Bestemmelse, saaledes vise ogsaa Lovndkastets Motiver, at Grunden til, at Fæstegodset endnu ikke indbringer Eier og Bruger den Fordeel, som det kunde og burde afgive, for en stor Deel maa søges i Aarsager, der ere uafhængige af Forholdet imellem Jorddrotten og Fæsteren. Den ovennævnte Commission har, som allerede bemærket, troet, at det laae udenfor den Undersøgelse, der var samme overdraget, nærmere at udvikle disse Aarsager. Det forekommer imidlertid nærværende Committee, at en Undersøgelse af disse Aarsager ikke er denne Sag aldeles vedkommende. Committeen holder for, at Fæstebonden, hvis Besiddelse af Fæstegaarden er knyttet til Opfyldelsen af hans Fæstepligter, i Almindelighed maa antages at være mest interesseret i, at disse Pligter til rette Tid opfyldes. Naar en Fæstebonde ikke sidder for større Skatter og Afgifter, end han, efter hans Gaards Beskaffenhed og Størrelsen af de øvrige ham paahvilende nødvendige Udgifter, er istand til at udrede, er det i Regelen vistnok ikke at befrygte, at han ikke til rette Tid skulde præstere til Herskabet, hvad der paaligger ham at udrede til samme. At han i saa Henseende, væsentligt skulde stole paa, at Godseieren ikke uden Uleilighed og med Bekostning kan gjøre sin Ret gjældende imod ham, synes lidet antageligt. Den, der ved en saadan Leilighed lider mest, er dog aabenbar Fæstebonden. Er det Skatter, hvormed han er udebleven, har Godseieren Ret til strax at skride til Udpantning hos ham. Det Samme gjælder, hvis der ved Tiendeforening eller Tiendekommissions Kjendelse er bestemt et Vederlag for Tiendeydelsen, in natura. Er det andre Ydelser i Penge eller in natura, hvormed Bonden udebliver, da udsættes. han for, at Godseieren strax indkalder ham for Forligelsescommissionen, og, hvis Forlig der hvilket udentvivl i Alminde ikke opnaaes, lighed er Tilfældet, og hvilket da medfører Executionstvang, naar den i Forliget bestemte Tid er udløben – forfølger Sagen ved Rettergang, hvor Dom i en Sag af denne Beskaffenhed ikke kan være forbunden enten med stor Bekostning eller lang Tidsfrist, hvorefter den da strax kan skrides til Exekution, og hvorved Bonden da kun føres i yderligere Bekostninger. At en Fæstebonde, som ikke sidder for høiere Afgifter, end han under de nærværende Forhold er istand til at udrede, skulde gjerne underkaste sig de Omkostninger og øvrige ubehagelige Følger, der flyde af, at han ikke til rette Tid afgiør, hvad der paaligger ham, er lidet sandsynligt. Endnu mindre kan det antages, at han, under den nævnte Forudsætning, vil paadrage sig saadanne Restancer, som han siden ikke vil være istand til at betale, og som altsaa, naar Godseieren forfølger sin Ret imod ham, om kortere eller længere Tid ville berøve ham Gaardens Besiddelse og skille ham ved hans og hans Families eneste Subsistentsmiddel, eller lade Gaarden i den Grad forfalde, at hans Fæste af den Grund, i Overeensstemmelse med L. 3131, kan forbrydes, eller iøvrigt gjøre sig skyldig i saadanne Overtrædelser af sine Fæstepligter, som kunde medføre denne Følge. Ved alt dette taber, som bemærket, Jngen meere end han selv. Det er en ringe Trøst, at han maaskee i Løbet af nogle Aar kan blive siddende ved Gaarden, førend Godseieren vil sætte ham ud af samme. For det Første kan han aldrig gjøre Regning herpaa, da Godseieren i Fdn. af 8de Juni 1787 S. 12. har tilstrækkelig Hjemmel til i saadanne Tilfælde at lade ham udsætte af Gaardens Brug og Besiddelse - hvilket, hvor Fæstekontraktens Overtrædelse er saa væsentlig, som her forudsættes at være Tilfældet, ikke kan antages at være forbundet med nogen sær Betænkelighed – og for det Andet opofrer han jo et saadant Tilfælde sin Ret til for Livstid at beholde Gaarden, imod for en kort Tid at blive hængende ved samme, og, under Mangel og Elendighed, friske en sørgelig Tilværelse paa Gaarden. At det i Almindelighed skulde være at befrygte, at Fæstebonden, hvor de ham paa hvilende Byrder og Afgifter ikke ere større, end at de, efter det Culturtrin, hvorpaa Agerdyrkningen nu staaer hos os, kunne, selv med anstrænget Flid, ventes udredede, skulde, fordi Godseieren ikke har tilstrækkeligt prømte og virksomme Tvangsmidler imod ham, være lunken i at præstere sine Afgifter, finder Committeen lidet antageligt. At der iblandt Fæstebønderne, som i enhver anden Klasse af Undersaatterne, kan findes Enkelte, som ikke opfylde deres Pligter, skjøndt disse ikke overskride deres Kræfter, er Noget, som forstaaer sig af sig selv, men at dette skulde være Tilfældet med Fleerheden af denne Stand, eller endog blot med nogen betydelig Deel af samme, vil Erfaringen vistnok modsige. Dette vilde forudsætte, at Fæstebondeklassen var en ved Dovenskab og Laster fordærvet Deel af Landbostanden, som derhos saare slet maatte vide at beregne dens egen Fordeel, og dette vil neppe Nogen paastaae, som kjender blot noget til denne agtværdige Deel af Bondestanden. Naar derfor Fæstegodset ikke hidtil giver enten Godseieren eller Fæstebonden de Fordele, som det under andre Omstændigheder kunde give, da maa Grunden dertil vistnok søges i noget Andet, end deri, at der for Tiden mangler Godseieren tilstrækkeligt virksomme Midler imod den Fæstebonde, som overtræder sine Fæstepligter. En Fæstegaard yder vel i Almindelighed til Godseieren saameget, som den, under de nærværende Forhold, er istand til at yde. Det kan vel være, at dette i sig selv kun er et lidet Udbytte, men Spørgsmaalet er, om den formaaer at yde meere. Naar man sammenlægger Skatter og Afgifter til Staten, Bidrag til Repartitionsfondet, Skoleskat, Fattigskat, Gjordemoderløn og de mange andre under forskjellige Benævnelser paabudne Afgifter, til Communen, naar Man hertil lægger Land præstationer til Herskabet, gilde og andre Tiende til Kongen, Kirken og Præsten, Hoveri, som enten præsteres in natura, eller hvorfor Bonden maa erlægge Hovveripenge, Veiarbeide og Frireiser, der berøve ham en Tid og Kraft, som han ellers kunde anvende paa sine Jorder, o. s. v., naar man fremdeles regner, at han skal udrede Folkeløn, afholde Reparationer paa Vogne, Plove og andre Avlsredskaber; vedligeholde sin Kvægbesætning; ernære sig og Familie, og have Noget tilovers til dermed at afholde de uforudseelige Udgifter, der uundgaaeligt indtræffe i enhver Landsconomie, - og naar man endeligen hermed sammenligner de for Landmanden uheldige Conjuncturer, som i en Række af Aar have existeret, og de lave Kornpriser, som have hersket og tildeels endnu herske, saa maa man snarere undre sig over, hvorledes alt dette kan afholdes af en Bondegaard paa 6 a 8 Tønder Hartkorn, under disse Gaardes nærværende Tilstand og Dyrkningsmaade, end over, at det i enkelte Tilfælde kan være vanskeligt selv for den flittige og dygtige Bonde til rette Tid at yde, hvad der paaligger ham. At Fæstejorderne kunne modtage en høiere Cultur end den nuværende, derom kan ikke være nogen Tvivl, og de ville da ogsaa kunne kaste et større Udbytte af sig for Godseieren. At dette ogsaa vil kunne fremmes ved Hoveriets og Naturaltiendens Forandring til en aarlig Afgift, som vel ogsaa i mange Tilfælde ved Jndfæstningens Nedsættelse imod en moderat Forhøielse i Landgilden - om hvilket sidste Middel Meningerne dog ere deelte iblandt Committeens Medlemmer – derom kan vel hellerikke være nogen Tvivl; men ligesom de gode Følger af en saadan Forandring først ville kunne vise sig efter en rum Tids Forløb, saaledes vil neppe denne Forandring alene være istand til at ophjælpe Fæstebondens Vilkaar. Der ere andre Byrder, som tynge paa Bonden, og hvori der maa skee en Lettelse, for at han skal blive istand til at drive sin Gaard til en større Fuldkommenhed end hidtil. Dertil hører navnligen Veiarbeidet og Frireiserne. Bonden maa selv modtage en høiere Dannelse, og erhverve sig flere og rigtigere landsconmiske Kundskaber end dem, hvoraf han nu i Almindelighed er i Besiddelse. Ogsaa de udvortes Omstændigheder maae begunstige ham, ved at skaffe ham god Afsætning paa hans Producter og saaledes Midler til at afholde sine Udgifter. Alt dette vil efterhaanden bidrage til at hæve Bøndergaardene og forskaffe Godseierne større Jndtægter af dem end hidtil, men denne Virkning kan ikke indtræde strax, men vil først vise sig successive, som hine Hindringer ryddes af Veien. Naar det er antaget, at de nærmere Bestemmelser, som Lovudkastet indeholder i Retsforholdet imellem Jorddrotten og Fæstebønderne, ved at tilstaae den Førstnævnte større Sikkerhed og promtere Tvangsmidler imod de Sidstnævnte, skulle tjene til at fremkalde den Forandring i Fæsteforholdet, som Man anseer ønskelig for begge Parter, da maa Committeen yttre den Formening, at hine Bestemmelser neppe allene ville fremkalde denne Forandring, naar ikke andre Omstændigheder begunstige samme, hvortil, hvad Hoveriets Afløsning angaaer, især hører, at Fæstebonden er istand til at vurdere og benytte den Tid og Kraft, som han indvinder ved en saadan Forandring. Jmidlertid nægtes det ikke, at den Udpantningsret, som er foreslaaet at skulle tilkomme den Godseier, der gjorde de tilsigtede Forandringer ihenseende til Jndfæstningen, Hoveriforpligtelsen og Tiendeydelsen in natura, vil kunne bidrage til at fremkalde saadanne for begge Parter velgjørende Forandringer i Fæsteforholdet, men Committeen skjønner da hellerikke rettere, end at hiin promte Executionsret bør indskrænkes til de Godseiere, som virkeligen have gjort disse Forandringer. Videre gaaer, efter det Ovenanførte, ikke Aarsagen, videre bør derfor hellerikke Virkningen gaae. Det er selv af den Godseier, der har givet den nærmeste Anledning til dette nye Lovudkast, blevet anført, at Jndfæstningen tildeels er saa høi, at den berøver den nye Fæster hans hele Kapital, ja endog meget ofte nøder ham til at stifte Gjæld, saa at han i Almindelighed ikke har Andet end sine personlige Kræfter at disponere over, hvorfor det indrømmes, at han let vil kunne bukke under, hvis dertil endnu kommer, at Gaarden er i maadelig Drift, og at der er Undentag at svare til Formanden. Det er fremdeles af den Commission, som har udarbeidet Lovudkastet, anført, at Øiemedet med samme er at bortrydde de Hindringer, der i de gjældende Bestemmelser findes for Naturalydelsernes Overgang til Afgifter i Penge eller i Korn saavelsom for Jndfæstningernes Formindskelse, og den antager, at Virkningen deraf vil blive, at Jorddrotten lader Fæstebonden i Besiddelse af en Driftskapital ved at nedsætte Jndfæstningssummen; at han fritager ham for Hoveriet mod en passende Godtgjørelse; og at han overlader ham Tienden mod en passende Afgift. Men derefter synes det da ogsaa naturligt, at Lovudkastets Bestemmelser, forsaavidt, de kunne ansees nødvendige til hiint Øiemeds Opnaaelse, kun komme den Godseier til Gode, som har nedsat Jndfæstningen for Bonden og saaledes conserveret hans Driftkapital (eller, hvad Nogle af Committeens Medlemmer ansee for noksaa ønskeligt, nedsat den aarlige Afgift, imod at betinge sig en passende Forhøielse i Jndfæstningen); som har fritaget ham for Hoveriet mod en passende Godtgjørelse, og overladt ham Tienden mod en passende Afgift, og derved gjort ham det lettere muligt til enhver Tid at yde, hvad der paaligger ham. Men Anordningen indskrænker sig ikke til de Godseiere, der have foretaget disse Forandringer ihenseende til deres Fæstegods. Den skal, efter sine almindelige Ord komme enhver Godseier tilgode, altsaa ogsaa den, der, uden Nedsættelse i den aarlige Afgift, vedbliver at tage en saa høi Jndfæstning af Fæsterne, at han derved berøver disse deres hele Driftskapital og vel endogsaa nøder dem til at sætte sig i Gjæld, for at kunne udrede samme; altsaa ogsaa den, der erklærer sig aldeles uvillig til at fritage dem for Hoveriet in natura, eller i alt Fald ikke vil fritage dem herfor imod nogen passende Godtgjørelse; altsaa ogsaa den, der ikke vil overlade dem Tienden af deres Jorder, uden ialfald ligeledes for en uforholdsmæssig høi Afgift. Men dette kan Committeen ikke andet end finde høist betænkeligt. Naar det er forudsat, at den omhandlede i ningsret kan bidrage til at fremkalde Hoveriets og Tiendeydelsens Afløsning, saa maa det være, fordi den, saaledes som Tilfældet ogsaa er, indeholder et hurtigere og virksommere Tvangsmiddel imod Bonden, end ved almindelig Rettergang haves. Men dette Tvangsmiddel, der er et Gode for Jorddrotten, er et Onde for Fæstebonden. Det bør derfor heller ikke tilstaaes andre Godseiere end dem, som have opfyldt Lovudkastets Øiemed, og saaledes gjort sig fortjente til at erholde en saadan promtere Tvangsret imod Bonden, hvem de, netop ved de omhandlede Forandringer i Fæsteforholdet, have givet større Kræfter til promte at udrede, hvad der paaligger ham. Ved saaledes at indskrænke den oftnævnte Rettighed til disse Godseiere, vil Lovgiverens Øiemed saameget mere fremmes; thi da Udpantningsretten ikke blot skal kunne gjøres gjældende med Hensyn til Vederlaget for Hoveriet og Tienden, men ogsaa ihenseende til Landgilden, saa ere Godseierne af denne sidste Grund interesserede i at afløse Hoveriet og Tiendeydelsen in natura imod en for derved at erhverve Udpantaarlig Afgifningsretten ogsaa med Hensyn til Landgildepræstationerne. Det er ikke blot den Udpantningsret, der er tilstaaet for Hoveripengene og Tiendeafgiften, som vil fremvirke hine velgjørende Forandringer, ved at give Godseieren. større Sikkerhed og hurtigere Executionsmidler for disse Afgifter end hidtil, men det er ogsaa den dermed følgende Udpantningsret for Landgilden, som Godseieren formeentlig kun bør erhverve, naar han har foretaget hine Forandringer paa sit Fæstegods, som dertil vil bidrage. Paa denne Maade vil saaledes Lovgiverens Øiemed med Anordningen saameget lettere opnaaes. Men uden Hensyn dertil, maa Committeen i ethvert Fald holde for, at Anordningens Bestemmelser ikke kunne gaae videre end dens Grund, og at der saaledes kun er Anledning til at lade de Godseiere, der virkeligen have gjort de Forbedringer i Fæsteforholdet paa deres Godser, hvis Fremvirkning Lovudkastet tilsigter, nyde godt af de Bestemmelser, Udkastet indeholder, forsaavidt disse iøvrigt kunne ansees nødvendige til hiint Øiemeds Opnaaelse, hvorom Committeen nærmere skal yttre sig nedenfor ved de enkelte Paragrapher. Naar imidlertid disse Lovudkastets Bestemmelser, efter Udkastets Grund, skulde indskrænkes til de Godseiere, der havde nedsat Jndfæstningen imod en moderat Forhøielse i Landgilden – eller, som ovenfor alternativt er foreslaaet, nedsat den aarlige Afgift imod en passende Forhøielse i Jndfæstningen – og afløst Hoveriet og Tiendeydelsen imod et passende aarligt Vederlag, saa maatte der ogsaa haves Sikkerhed for, at dette virkelig var Tilfældet. Men dette turde udentvivl være en Omstændighed, som maa vække Betænkelighed ved, i Særdeleshed i det nærværende Øieblik, at gjøre en saadan Forandring i det bestaaende Fæsteforhold. Dette Forhold er af en saa eiendommelig Beskaffenhed, det er sammenknyttet med saamange forskjellige Jnteresser, og det er engang saaledes stillet under Lovgiverens særdeles Beskyttelse og bundet til saa særegne Regler og Lovbestemmelser, at Committeen antager, at der ikke uden yderste Nødvendighed bør paa denne Maade røres ved samme. At indrømme alle Godseiere, uden Hensyn til omde have foretaget de titnævnte Forbedringer ved deres Fæstegods, de yderligere Tvangs og Sikkerheds=Midler, som Lovudkastet hjemler, og som, efter Udkastet, kun ere tilstaaede for derved at fremkalde disse Forbedringer, det kan Committeen, efter det Foranførte, ikke andet end fraraade. Men at indskrænke det til de Godseiere, der havde foretaget disse Forandringer i Fæsteforholdet, vilde gjøre det nødvendigt at betrygge sig for, at disse Forandringer vare foregaaede: at Jndfæstningen var nedsat, uden at den aarlige Landgilde i nogen overdreven Grad var forhøiet, eller, omvendt, den aarlige Afgift nedsat, imod Jndfæstningens passende Forhøielse; at Hoveriet var afskaffet imod en passende Afgift, og at Tienden var overladt Fæsteren ligeledes imod et passende Vederlag. Nu mangler vistnok Lovgivningen ikke Analogie for, at en saadan Bedømmelse af disse Afgifters passende Størrelse kunde finde Sted, i hvilken Henseende Man kun skal nævne Lovgivningen om Hoveriets Bestemmelse og Fdn. af 25 Marts 1791 om Bøndergaardes Nedlæggelse, men Committeen anseer det dog ønskeligere, at en saadan Bedømmelse af de omhandlede Fæstevilkaars billige Størrelse kan undgaaes. Men i saa Fald bliver der, saavidt skjønnes, ingen anden Udventilbage, end at lade Forholdet forblive i dets nærværende Stilling, hvad idetmindste de Punkter i Lovudkastet angaaer, som gaae ud paa at binde Fæstebonden til strengere Opfyldelse af hans Fæstepligter end hidtil. Ogsaa af andre Grunde turde det udentvivl være det rigtigste, ikke i det nærværende Øieblik paa den i Udkastet omhandlede Maade, at røre ved Fæsteforholdet. Ligesom det er Committeens Mening, at Fæstebonden, under de nærværende Conjuncturer og efter det Trin, hvorpaa Agerdyrkningen befinder sig i Danmark, ikke tør paalægges en strengere Ansvarlighed eller bindes til stærkere forpligtende Fæstebestemmelser, end den nu bestaaende Lovgivning hjemler, naar den ham tilsikrede livsvarige Besiddelse af Fæstegaarden ikke skal blive yderst precair, saaledes turde selv de Forandringer i Fæste=Lovgivningen, hvorom dette ikke maatte gjælde, og som altsaa i og for sig kunne ansees ønskelige, dog maaskee fra andre Sider betragtede ikke være tilraadelige. Der ere flere Grunde, af hvilke man maa ønske, at Fæsteforholdet ikke i det nærværende Tidspunkt underkastes saadanne Forandringer og nærmere Bestemmelser, som ville gjøre en fornyet Undersøgelse af dette hele Forholds Beskaffenhed nødvendig. Committeen skal kun nævne to Grunde, som i saa Henseende turde fortjene at komme i fortrinlig Betragtning. Efter hvad Nogle af Committeens Medlemmer antage, vil det være ønskeligt, om Fæsteindretningen kunde undergaae en Hovedforandring, der paa en eller anden Maade kunde udløse Godseieren og Fæstebonden af det mislige Forhold, hvori de nu staae til hinanden, og derved undergive Eiendommen den frie og fuldstændige Afbenyttelse, der fra flere Sider maa ansees som den ønske ste. Hvorledes en saadan Ophævelse af den nærværende Fæsteindretning rettest skal kunne skee, derom er her ikke Stedet at udlade sig, ligesom det nærværende Øieblik hellerikke ansees som det beleiligste Tidspunkt til at bringe en saa omfattende Forandring i den bestaaende Tingenes Orden i Forslag. Derimod er det vist, at en saadan fuldstændig Opløsning af Fæsteforholdet vil blive desto vanskeligere at iværksætte, jo meere Man giver det nu bestaaende Forhold Fasthed ved at foreskrive yderligere Regler til dets Betryggelse. Dette vil være som en ny Sanction af en Jndretning, der, efter flere af Committens Medlemmers Formening, trænger til en Hovedforandring, hvis Agerbruget i Danmark skal hæve sig til nogen Høide, og det vil blive desto vanskeligere senere at fremkalde en saadan Forandring, naar det sees, at Forholdet atter i den nyeste Tid har været underkastet en fornyet Undersøgelse, uden at man har troet at burde bringe andre Modificationer i samme i Forslog, end de i Lovudkastet indeholdte. En anden Grund, som heller ikke turde være uvigtig i denne Henseende, er den, at det nærværende Øieblik opviser en meget bevæget Tid, hvad netop Retsforholdet imellem Jorddrotter og Fæstere angaaer, hvilken Bevægelse kun vil finde yderligere Næring i enhver, selv tilsyneladende ubetydelig, Forandring i dette Forhold. Det vil være Enhver af Forsamlingens Medlemmer tilstrækkelig bekjendt, at flere i det ovennævnte Retsforhold dybtindgribende Spørgsmaal i den seneste Tid paa mangfoldig Maade ere komne under Omhandling, ligesom ogsaa flere Andragender i den Anledning ere indkomme til den nærværende Stænderforsamling og stillede under sammes Overveielse. Committeen skal ikke indlade sig paa nogen Undersøgelse af disse Spørgsmaal, der ligger udenfor dens Hverv, men den vil kun gjøre opmærksom paa, at disse mangfoldige Andragender om Hoveriets Ophævelse, m. m., som dagligen indløbe til Forsamlingen, vistnok for en stor Deel ere fremkaldte derved, at Fæstebønderne have bragt i Erfaring, at et Lovudkast er forelagt Stænderne til en nærmere Bestemmelse af Retsforholdet imellem Jorddrotten og Fæstebønderne, som gaaer ud paa at give den Første større Sikkerheds- og TvangsMidler imod de Sidste, tildeels netop for at fremkalde Hoveriets Afløsning, uden at dog disse Rettigheders Udøvelse er knyttede til den Betingelse, at Hoveriet afløses. Jo meere Godseierne derfor maatte ønske, at Hoveriets Afløsning bliver en aldeles fri Sag imellem Jorddrotten og Fæsterne, desto meere er det udentvivl i deres egen velforstaaede Jnteresse, ikke at ivre for en saadan Skærpelse af Fæsteforholdet, som Lovudkastet tilsigter, da dette nødvendigviis vil fremkalde yderligere Andragender og Besværinger fra Fæstebønderne, der idetmindste, som til nok bemærket, med Føie synes at kunne fordre, at de yderligere Rettigheder, der tilstaaes Godseierne for at formaae dem til at ophæve Hoveriet imod en passende Afgift, ogsaa kun tilstaaes dem, der have ophævet Hoveriet imod en saadan passende Afgift. For saaledes ikke at gjøre en Jndvirkning fra Regjeringens Side i denne Sag nødvendig, hvilket Flere af Committeens Medlemmer maa ansee fraraadeligt, og for ikke, om vi saa maae udtrykke os, at allarmere Fæstebondeclassen, der i denne Anordning, og det neppe uden Grund, troer at see mange Bestemmelser, som i en streng og nøieregnende Godseiers Haand kunne benyttes til stor Ulempe for Bonden og let forspilde ham den af ham for Livstid tilfæstede Gaards-Besiddelse, hvortil hans hele Existents knytter sig, skulde Committeen være af den Formening, at det turde være rettest ikke for Tiden at røre ved det bestaaende Fæsteforhold. Man kan, saaledes som ved de enkelte Paragrapher nærmere skal blive udviklet, ikke ansee det paatrængende nødvendigt, at der træffes saadanne nærmere Bestemmelser i Fæsteforholdet, som Lovudkastet, indeholder. Nogle af disse finder Committeen vistnok ingen synderlig Betænkelighed ved at tilraade, ialfald med nogen Modification, men med Hensyn til andre Punkter i Udkastet har Man derimod desto flere Betænkeligheder. Nu ere de sidste imidlertid netop dem, som maae antages at interessere Godseierne meest dersom det altsaa skulde blive Resultatet, at Forsamlingen troede at burde enten aldeles fraraade disse eller ialfald indskrænke dem tilde Godseiere, som beviisliggen havde gjort de Forbedringer i Henseende til deres Fæstegods, som Lovudkastet ønsker at fremkalde – hvilket vel af Pluraliteten af Godseierne vil ansees omtrent lige med en Forkastelse af Lovforslaget saa vilde det neppe være hensigtsmæssigt at lade en Lov emanere, hvori kun de uvæsentligste Punkter af det forelagte Udkast vare optagne. Committeen maa ogsaa, i Henhold til hvad den allerede ovenfor har yttret, være af den Formening, at det tilsigtede Øiemed med de Godseieren ved Lovudkastet tilstaaede yderligere Tvangsmidler, og navnligen Hoveriets og Naturaltiendens Forandring til en aarlig Afgift, væsentligen maa fremmes ved andre Midler end ved hiin promtere Executionstvang til denne Afgifts Erholdelse. Denne skærpede Tvangsret giver Bonden ingen Midler ihænde til at udrede sine Hoveripenge og sin Tiende afgift, og det er kun en liden Trøst for en Godseier, der ikke kan erholde disse Afgifter, at han da strax kan skride til at pante Bonden. Der maa være Velstand paa Godset; Gaardene maae være i god og hensitsmæssig Drift; Bønderne maae kunne benytte den Tid og Kraft, de indvinde ved hine Naturalpræstationers Forandring til en aarlig Afgift, paa en saadan Maade, at den giver dem mangefold igjen, hvad Afgiften udgiør, da først vil en fornuftig Godseier ikke finde det betænkeligt at skride til hiin Afløsning. Det er disse Hensyn, han bør tage ved at bestemme sig foren saadan Forandring, og ikke Hensynet til at han kan udpante i Bondens Bo; thi dette er et Middel, hvis Anvendelse er lige sørgeligt for Godseieren og for Bonden, og som kun vil gjøre den Sidste det saameget vanskeligere for Fremtiden at opfylde sine Fæste pligter. Committeen har saaledes udtalt, hvad den, efter sin bedste Overbeviisning, maa ansee som det Retteste i denne Sag. Det gaaer ud paa, at Forsamlingen, ved at afgive den befalede Betænkning over det den forelagte Lovudkast, vil indstille til Hans Majestæts Viisdom, om det ikke, paa de foranførste Grunde, maatte ansees rigtigst, at lade Retsforholdet imellem Jorddrotten og Fæsterne for det første forblive urørt, og i alt Fald oppebie en for Fæstebønderne gunstigere Periode til at underkaste Fæsteforholdet de nærmere Bestemmelser og Modificationer, som, efter nøieste Overveielse, maatte findes overeensstemmende med Godseiernes og Fæsternes fælles Jnteresse, og at, som en Følge heraf, den paatænkte nye Lov og Retsforholdet imellem Jorddrotten og Fæsterne indtil Videre ikke maatte udkomme. Skulde dette Forslag ikke finde Forsamlingens bifald, maa Committeen paa det Jndstændigste tilraade, at Forsamlingen vil andrage paa, at Lovudkastets Bestemmelse om en Udvidelse af Udpantningsretten saavelsom de øvrige Bestemmelser, om hvilke man nedenfor maa gjøre en lige bemærkning, kun komme de Godseiere tilgode, som have opfyldt Lovudkastets Hensigt med at nedsætte Jndfæstningen imod en moderat Forhøielse af Landgilden (eller nedsætte den aarlige Afgift imod en passende Forhøielse af Jndfæstningen), at fritage Fæsterne for Hoveri imod en passende Afgift, og at overlade dem Tienden imod et passende Vederlag, og at Hans Majestæt vil behage at bestemme, hvorledes den fornødne Betryggelse skal erholdes for, at dette Øiemed er blevet opfyldt paa en saadan Maade, som svarer til Hensigten. Efterat Committeen saaledes har ytret sig om Lovndkastet i dets Heelhed, skal den nu tillade sig at fremsætte sine bemærkninger ved de enkelte Paragrapher i samme, da Forsamlingen, om den ogsaa maatte bifalde Committeens principale Jndstilling, der gaaer ud paa, at Lovudkastet ikke maatte udkomme, ikke derfor kan fritage sig for at afgive dens allerunderdanigste Betænkning over de i Udkastet indeholdte Bestemmelser. Jhenseende til disse skulde Committeen derfor ytre Følgende Ad §. 1.