Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-06-30
Blandt hans Serails Roser opblomstrede imidlertid en ung Slavinde, Saide, som hans Fader endnu i hendes Ungdom havde gjort til Bytte fra Hali, Anfører for en krigersk Stamme, og hans dødelige Fiende. Saide voxede til; hendes Deilighed var ubeskrivelig. Hun elskede tillige Prinds Nadir, ikke som hendes Behersker, men som hendes Hjertes Udkaarede. Nadir brændte for hende, dog lignede hans Følelse tillige en Gartners Ømhed, der betragter sin Haves skjønneste Blomster med Henrykkelse, men ikke nænner at røre dem. Hans Kjærligheds sidste Lue skulde være en from Gave af hendes ømme Følelse, ikke et Offer eller en Følge af Lydighed. Saaledes havde Nadir og Saide allerede levet nogen Tid med hinanden, næsten som Broder og Søster i Fortroligheds henrykkende Baand. Hun veeg sjelden fra hans Side, og han tillod hende, i Tillid til hendes ungdommelige Uskyld enhver Frihed, som var nægtet ethvert andet Fruentimmer i hans Serail. En Morgen fandt Nadir sin elskede Saide i Taarer. En fremmed Araber havde engang foræret hende en Due af den meest udmærkede Skjønhed. Dens Fiær vare blændende hvide, en rosenformet Krave omgav dens glimrende Hals. Naar hun lokkede af den, fløi den øiebliklig til hende, den saa ofte paa sin Herskerindes Fingre, spiste af hendes Mund og viste hende Kjertegn. Nu var hendes dyrebare Du bortkommen, og hun sørgede over Tabet. Giv mig mine Vaaben, sagde Nadir, i det han omarmede den Hulde, min Jagt-Landse, Koggeret og Buen; Vogterne af mine Hjorde have fortalt mig, at en Enhjørning har ladet sig see i Ørkenen. Det er vel vanskeligt at fange dette vilde og modige Dyr, men det er let at tæmme det. Jeg vil gjøre et Forsøg, og er jeg heldig bringer jeg dig Byttet af min Jagt, til Erstatning for den tabte Due. Den elskende Pige adlød ham med Ængstelse. Tusinde Farer frygtede hun for sit Hjertes Yngling af dette ligesaa vilde som stærke Dyr; men hun vovede ej at yttre sin Frygt for den Tapre. Nadir, væbnet ved Kierligheds Haand, befalede nu Oldinger, Qvinder og Børn at følge ham i langsomme Tog til Ørkenens Grændser. Selv besteg han med sine raske Mænd de væligste Heste og ilede foran did hen. Næppe var han ankommen der med Iagtfølget, førend han i lang Frastand blev en glimrende hvid Punkt vaer, snart saae de Enhjørningen springe frem af Buskene og vrinskende at komme ned af Bjerget. Den nærmede sig, syntes at ville udspeide Fæ gerne, blev trodsigen staaende, og skuede paa dem med sine klare Øine, men næppe havde de faaet Bue og Pile i Hænderne, førend den med overordentlig Hurtighed tog Flugten, og uagtet man af yderste Kraft satte efter den, ganske forsvandt fra deres Øine. Det vidunderlige Dyrs ranke og majestætiske Skabning, dets blændende hvide Hud, det glindsende Sorte i dets lange vildt flagrende Man, og det højt fremragende snoede Horn, var noget alt for Tillokkende for Nadir og hans Følge, til at de saa let skulde lade det Haab fare, at saare det let og derpaa faae det levende fanget, og de lode det derfor ikke blive ved dette ene frugtesløse Forsøg. De omgave nu hele Bjerget, hvorhen det var flygtet, med Næt og Reb, og søgte paa ny dets Spor. Flere Gange kom de det paa Spor, flere Gange fik de endog Øie paa det, men stedse fløi Pilene og Kastespydene det forbi, og naar de engang troede at have drevet det i Nættet saa sprang det let derover, eller sønderrev det med sin Styrke. Udmattede og yderst misfornøiede over at alle Anstrængelser vare forgjeves vendte omsider Nadix og hans Følge mod Aften tilbage fra den vilde Ørken. Allerede langt fra saae han sine Telte, glædede ved sin Saides kierlige Modtagelse og sporede sin raske Hest. Dog førend han endnu havde naaet Leyren, saae han under et duftende Tamarisktræet Par unge Mennesker, som omarmede hinanden. Han troede næppe sine egne Øine, det var hans Saide, og en ham ubekjendt skjøn Yngling. Na dirs Skræk og Raserie kjendte ingen Grændse. Dreven af Jalousi og Hævn styrtede han ind paa det ømme Par, og gjennemborede med sin Dolk den Fremmede, som, uden at give en Lyd fra sig, sank i Saides Arme. Uden at agte paa hendes Bønner og Taarer befalede han sine Tienere at fængsle den Utro, og nu begav han sig i mørkeste Tungsind til sit Telt. Han var vaagen hele Natten; han kunde ikke slumre; men udstødte Forbaandelser over Saide og sin Skjebne. "Jeg elskede hende, sagde han, mere end mig selv; hun syntes saa god, saa uskyldig, saa om; og en Fremmed kunde fortrænge hendes Herre og Ven af hendes utaknemmelige utro Hjerte. Nu gik Solen op bag de blaae Bjerge, og hans Gemalinde Zulima traadte ind i hans Telt. Allerede længe havde hun været misundelig over de Fortrin, som Nadix havde viist den unge Slavinde; hun hadede hende med den største Forbittrelse, nu haabede hun at kunne udføre den Hævn, hun længe havde tilsvoret hende. Du har, min Herre og Gemal, sagde hun med forstilt Ømhed til den ved hendes Ankomst overraskede Nadix, omsonst udmattet dig, den vilde Enhjørning har undgaaet dig, og hvad du fandt ved din Tilbagekomst maatte være dig høist uventet. Lad mig være i Ro, Zulima, svarede Nadir; jeg kan vel fortjene Bebreidelser af dig, men din Spot kan jeg ej taale." Langt være det fra mig at spotte dig, svarede hun; jeg er kommen for at trøste dig, og for at deele den Sorg. Kan jeg ikke mere være din Elskede, saa lad mig dog være din deeltagende Veninde, din forsigtige Raadgiverinde, og at jeg stedse var det, skal jeg give dig Beviis paa, altsaa hør mig, og du vil finde det billigt og godt, hvad jeg har at sige dig. Saa tal da, Zulima. Ondskabsfuld Glæde fremlyste nu af Zulimas Øine, og hun begyndte, som det syntes, med en formildende Stemme. Endnu har du, kjere Nadir, ikke, i det mindste efter mit Tykke, tilstrækkelig Aarsag til at vredes over Saide, og at græmme dig over hendes Utaknemlighed. Det er sandt, at Saide allerede længe har været mig mistænkelig: det er sandt, at du saae hende i en Andens Arme, hvem man allerede flere Gange skal have seet i Nærheden af vor Leir, men alligevel, hvo veed, om dit Syn ikke har været forblindet; eller om der ikke i den af hende viste Fortrolighed har været noget at undskylde?" Hvad Zulima ønskede, skeete. Nadir blev stedse mere og mere opbragt. Han befalede Saide fremført. Betynget med Jernlænker, med blege Kinder og forgrædte Øine, fremstod den ulykkelige Saide Nadirs rasende, Zulimas triumpherende Blik syntes at slukke enhver Livsgnist hos hende; men havde endog Synet af hende kunnet ryste og røre Nadir, saa vilde hendes Ord igjen opvække hans Vrede. "Jeg burde hade dig, Nadir, tiltalede hun ham med taareblændte Øine, og dog kan jeg ikke andet end elske dig. Du har myrdet den Eneste, som næst dig var mit Hjerte dyrebar! Elendige, udbrød Nadir i yderste Harme. Vær rolig min Gemal afbrød Zulima ham: Vrede gjør ikke det, som kan bestaae for Allah! lad mig, som den der kan dømme upartisk, tale med Saide. Mørk taug Nadir, og Zulima vendte sig nu til Saide. Vel troer jeg, Uværdige, sagde hun til hende, at den Dræbte var dyrebar for dig, ligesom du var det for ham, allerede længe fattede jeg Mistanke ved din dig saa kjere, saa vidunderlige Due; men først for kort Tid siden er det lykkedes mig at fange din tro Brevdrager; her er den. Zulima tog Duen, som hun havde qvalt, frem af en Kurv og viiste Nadir en lille guldbroderet Pung, som havde været skjult under den rosenfarvede Krone om Duens Hals. Saide bævede. Zittrende af Vrede opløste Nadir Snoren, og fandt et sammenviklet Palmblad med følgende Ord: "Jeg længes ubeskrivelig efter igjen at omarme dig, og skal stedse være dig nær, saasnart Nadir bortfjerner sig. Mit Hjerte vil stedse med Ømhed slaae for dig. Var dette Brev til dig, du skjendige, spurgte Nadir med et rasende Blik. "Det var det svarede Saide, og dog er jeg uskyldig. Den Yngling, du myrdede, var min eneste Broder; min Moder, en af Halis Slavinder, er for længe siden død. Han selv tjente allerede i Hallis Hær, da din Fader gjorde mig til Bytte. Han elskede mig stedse ømt, og i de senere Aar fandt han en umodstaaelig Længsel efter at see mig. Han sendte mig Duen med en Araber, og den har i sin Tid været et tro Bud for vor ømme Sødskendekjerlig hed. Godt udtænkt, Slavinde, sagde Julima haanligen; - han var din Broder og er nu dræbt, din Moder er for længe siden død; blot de døde kunne vidne for dig." Jeg er uskyldig, sagde Saide, i det hun vendte sig til Nadir, uden at værdige Zulima et Svar, kun Fortsættelsen af det arvede Had imellem dig og Halis Søn var Aarsag i, at jeg maatte gjøre en Hemmelighed af hans Besøg, ham var jeg hengiven med et søsterligt Hjerte, blot dig har jeg elsket, og aldrig nogen Anden; for dig har jeg blomstret; med Kjerlighed til dig skal jeg henviisne, naar du udrydder mig af din Have. Blot de Døde kunne vidne for hende, gjentog Zulima, i det hun vendte sig til Nadix; men da denne Søster trodser saa stærkt paa sin Uskyld, saa frembyder sig just nu et Middel til at hun kan overbevise os om sin Troskab, og derved maaskee igjen skienke min Nadir sin tabte Ro. Og hvilket, spurgte Nadir mørkt. Ved den Stamme, svarede Zulima med hyklersk Bestemthed, endskjøndt hun ikke selv troede paa Sagnets Sandhed, – ved den Stamme, som min Fader behersker, er det almindeligen bekjendt, at den vilde Enhjørning spotter selv de tappreste Mænds Kraft og Behændighed; men naar en Jomfrue i Uskylds Reenhed træder den imøde, da lader den sig fængsle af hende med en gylden Kiede. Ogsaa jeg, sagde Saide, har i min Barndom hørt dette, og hvad er Livet mig uden Na dirs Kierlighed. Gjerne underkaster jeg mig denne Prøve, og bær Tillid til Himlens Retfærdighed. Saa giv hende da en gylden Kjede, sagde Nadir til Zulima, og lad hende føres hen til Enhjørningsbjerget, i Morgen ved Solens Opgang vil jeg atter jage der. Den ondskabsfulde Zulima, allerede ahnende og frydende sig ved den forhadte Medbeilerindes sandsynlige Død, lod strax Saide bringe derhen, gav tillige sin Gemals Ord en langt anden og grusommere Betydning, end han selv tænkte sig.