Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-08-26
Ansøgnings-Udkast, for Lægekonen, Jordemoder Larsen. (Fortsættelse; see forr. Nr.)A. Om mine Curer eller mit Færd fornærmer, eller skader, enten i Almindelighed, eller i Særdeleshed, Almindelighed. Dette maa vel her deles i 2 Classer, nemlig: Lægevidenskaben selv og Almeenheden, eller, rettere, Almuen. Den Første. Det vilde være under al Værdighed for samtlige dens ærede Dyrkere, dersom jeg kunde andet, end være aldeles forvisset om, at ingen af dem enten kan, eller vil være fornærmet ved mit, i deres Kreds saa ubetydelige, Hverv, og - Videnskaben selv er alt for fast, til at kunne rokkes, ligger alt for høit, tilat kunne berøres af mig; og, om den end kunde det, maatte den, som enhver anden bestridt Sandhed, jo snarere vinde, end tabe. Den Anden. Overtroens Fremme, Almuens Vildleden ere vel det Farligste, det eneste Tænkelige, jeg under denne Deel skulde kunne have at gjendrive, at rense mig for. Feiler jeg ikke i denne min Formening, da er mit Forsvar, imod saadant tænkeligt Onde fra min Haand, let ført. De Spor, hvori Lægekunsten først viste sig, da den, tilligemed al øvrig Lærdom, var i Præsternes Hænder, ere forlængst udslettede, og de Tider, hvori Paverne henviste de Syge til afdøde Helgene, der, tilligemed andre Overtroens Reliqvier, faldt Lægerne ind i deres Næring, vende aldrig tilbage for os. Vore Samtidige ansee derfor nu de mod saadanne Utings Virkninger givne Lovbud, som hævede ved sig selv, og blot som sørgelige Erindringer om hine Mørkhedens Dage. Selv den Undtagelse, Forordningen af 5te September 1794 indeholder, de mildere Udtryk, den fører, bekræfte min Sætning; at ingen Skjærpelse er bleven fornøden, gjør den saameget gyldigere. Man torde vel endog antage, at af Fordom og Overtro vilde, i vore Dage, hiin snarere være, og det med Føie, imod mig, end denne ledsage mig. Ja, de Dage ere komne, i hvilke Jngen - vi gaae nok saa lavt, eller nok saa høit, især i Hovedstaden, og uden for den kommer jeg ikke – antage Noget uden Beviis, uden den muligste Vished. Det Lykkelige heri hører til Statsmandens Omdømme. Kun at Vantroen ikke indtager Overtroens Plads, for denne ere vi sikre. Det skulde maaskee heller ikke ansees upassende, om jeg her tog Hensyn til den saalænge hensovede, nu igjen opvaagnede Magnetismus, hvis Virkninger vel, især for den Ukyndige, maae synes overnaturlige, og vel altsaa for Overtroen, hvis den kunde være at befrygte, maatte have første Rang. Overbeviist om, at jeg da ei, fra nogen af de nævnte Sider betragtet, vil kunne paadigtes, at have skadet i Almindelighed, bør jeg ende min Retfærdiggjørelse under denne Deel. J Særdeleshed. Misgreb blive, end- og for erfarne Læger, med den største Kundskab og nøieste Omhyggelighed, endnu mulige. Der er ingen Egenkjærlighed saa stor, at den vil kunne negte mig denne Sandhed. I det jeg da deraf torde uddrage, at Misgrebene for mig - der ei har, og ei kan have Lægernes ved Erfaring øvede, Sandser, for tilbørligen at kjende Pulsens Slag, Sundhedens Thermometer – vilde være saa meget tilgiveligere, er jeg dog heldig nok til at kunne lade Udfaldene af enhver Cuur, jeg har foretaget mig, vidne om, at jeg endnu ingen finde feilede under Samme.