Berlingske Tidende, 1790-04-01
Alle, som høre mig nu, ville erindre sig, at de af mig i de sidste Dage af det forledne Aar opfordrede Stænder have ved et Glæderaab erkiendt, at den Forsikring, efter hvilken jeg hellig vil opfylde de indgaaede Forbindelser, ligeledes forbinder Nationen til at opfylde de Løfter, som den næst mig har gjort, da den kaldte mig til Tronen, og at følgelig ingen uden mit frievillige Samtykke har Ret til at antaste mine Fortrin. Jeg har just de paa Rigsdagen forsamlede Stænder, ja jeg har det hele Folk til Vidner paa, at da man foreslog er Commission, som skulde giøre Udkast til en nye Statsforfatning, da man siden fremlagte Grundsætningerne til denne Forfatning, og da ivrige Statsborgere gave mig tilkiende deres Uroelighed over visse Udtryk i disse Grundsætninger, som angik mig, jeg ligeledes sagde, at jeg, i fuld Fortroelighed til Nationens billighed og Jndsigter, frygtede for intet. - Den Gang altsaa, da jeg selv drev paa Ansættelsen af en Commission til Grundforfatningens Forfærdigelse og sammes Virksomhed, gav jeg derved et Beviis paa, at jeg hverken formodede Vildfarelse eller Ondskab; thi jeg tager ikke allene Deel i mit hele Folks Glæde, naar jeg seer, at det lægger Grund til sin Uafhængenhed, men søger ogsaa paa det kraftigste at forene samme. Endelig, omendskiønt jeg af gode Grunde troer, at Nationen skulde erkiende sin egen Ulykke deri, dersom dens Konge saaledes skulde blive berøvet al Magt og Virksomhed, at man ikke lod ham andet end Skyggen af Kongeværdigheden: saa dølger jeg dog ikke, da jeg er bered paa alting, at jeg trøster mig til at sige: Jo mindre Magt man vil anfortromig, desto mindre er mit Ansvar i den Ulykke, som saaned 1790. vil flyde deraf, naar jeg ikke kan handle efter min Overbeviisning. Men saa længe jeg kan giøre det, som Nationen selv forlangte jeg skulde giøre, da den valgte mig til Konge, vil jeg stedse bestræbe mig for mine Pligters Opfyldelse, og det er min Pligt at forestille mine Landsmænd alt det, som efter mine Tanker er godt eller skadeligt for dem, uden at agte paa noget af alt det, som derved for min egen Person kunde være at frygte eller haabe. Jeg kommer nu til den forehavende Gienstand, og beder, at anhøre mig indtil Enden med Opmærksomhed. Talen er om en imellem vor Fristan- og det Berlinske Hof sluttende Alliance. De bedrage sig. som troe, at jeg vil sætte mig imod dette Forbund. Tvert imod ønsker jeg det til mit Fædrenelands Vel, og jeg ønsker tillige, at Publikum ikke vil drage samme i mindste Tvivl. Polen kan ikke undvære, og det maae have en Bundsforvandter, og da en mægtig, modig, og hvad endnu mere er, en retskaffen Naboe indbyder os til at slutte dette Forbund med sig, saa bør vi, langt fra at vægre os derfor, meget mere beredvillig byde Hænderne dertil. Spørsmaalet er altsaa ikke om Forbundet skal have Sted, men paa hvilken Maade man skal slutte det. Nogle ere af den Mening, at Punkterne angaaende Handelen bør gandske skilles derfra, og andre, at de maae være uadskillelig dermed forbundne. De førstes Grunde ere disse Med Raadslagningen om Handelssager vilde man spilde for megen Tid, og skulde viderom ikke blive enige med Kongen af Preussen, vilde han maaskee ei heller slutte noget Forbund med os; man burde altsaa udsætte Handelsanligenderne til en sildigere Underhandling, for desto hastigere at fremme Forbundet. De andre sige: Forsigtigheden befaler enhver Nation, der vil indgaae nye Forbindelser, at den fornemmelig vogter sig for ikke at forværre sin Tilstand, og siden derpaa igien arbeide paa dens Forbedring. De sige, at vor nærværende Forfatning med Hensyn paa det Berlinske Hof maae betragtes efter Forbundene af 1773 og de senere Betingelser. Da nu det Berlinske Hof har for 17 Aar siden, at regne fra Forbundets Undertegnelses Dato, nægtet os Anvendelsen af de faa Artikler, som nogenlunde vare os gunstige i denne Alliance, som under denne selvsamme Magtes Vaaden blev foreskrevet her i Warschau, saa er det i det mindste høist billigt, at man først og fornemmelig bevilger os disse Artikler, der ei allene ere Gienstanden for vore Ønsker, men end- og vor væsentlige Rettighed. Da man desuden nægter os vores (endskjønt bevilgede) Handelsfrihed i Schlesien, ja end- og har anmodet os om, at frasige os samme ved en udtrykkelig Artikel i et nyt Forbund, og da vi end videre af troeværdige Beviser veed, at man vil forbyde vore Producter den Jndførsel til Vestpreussen, som hidindtil stod dem aaben; saa kunne vore Medborgere, og fornemmelig de, som derved umiddelbar lide, der ikke finde andet end Ubillighed og et betydeligt Tab for Polen. Endelig, da intet Menneske kan bygge Haabet om en lykkelig Fremtid paa den Ulykke og Uret, han i De til Forsendelse med Posten den nærværende maae lide, saa maae for alle Ting disse Hindringer ryddes bort. De første svare: Den nu regierende Konge af Preussens personlige Tænkemaade maae være os Borgen for, at dette Onde skal i Fremtiden ikke meere have Sted, eller at man vil jevne det. Men de andre giver til Giensvar, "Alliancer slutter man ikke for enkelte Personer, men for Nationer, i det man derved forbinder Efterslægten uden foreskrev ne Grendser. Jntet Folk er ei heller saa lykkeligt, at det kunde love sig og sine Naboer en uafbrudt Rekke af saa retskafne Beherskere, som vi vide, at den nu regierende Konge af Preussen, er." Naar de første forestille, at den indvortes Forfatning i Schlesien, Preussen og Brandenborg er af den Beskaffenhed, at samme vilde lide meget, naar man gav os Handelsfriheden, eftersom dens Vel fornemmelig beroer derpaa, at de Schlesiske Grændser holdes tillugte for vor Handel, saa indvende de andre derimod, at naar en af de Parter, som slutte et Forlig, vilde troe, at han ei meere burde holde det Jndgaaede, fordi han i en Punkt af samme leed nogen Skade, saa vilde intet mere i Verden være paalideligt, og intet meere helligt. Naar de første anføre, at man dog allerede har tilladt os den frie Passage igiennem Schlesien til de bageste Lande, omendskiønt man nægter os Handelen i Schlesien selv, og at mani Weichseltolden lover os en Eftergivelse fra 12 til 6 Procent; saa svare de andre: "For det første veie disse tvende Artikle ikke op imod den om Schlesien, som man nægter os, desuden forkynder man os Forbudet imod vore Handelsvahres Jndførsel til Vestpreussen, og fornemmelig tilbyder man den fri Passage igiennem Schlesien og Eftergivelse i Tolden, kun med Fordring paa Danzig og Thorn. Men da alt dette er bleven tilbagekaldet ved det sidste Preussiske Forslag, saa bestaaer nu den hele Sag i det Spørsmaal. Dersom vi slutte Forbundet, uden at forsikre os Handelsfriheden i Schlesien, Preussen og Brandenborg, til hvilken Jndførsel berettiger os da det endnu bestaaende Forlig? Naar de første lade sig nøie med, at der i Alliance=Tractaten blev sagt: Handelsartiklerne skulle siden blive berigtigede, saa spørge de andre Naar skal dette skee, og hvorledes skal det skee? "Vi indsee selv, sige de, at man kunde udsætte de nøiere Beregninger til en anden Tid, og overdrage dem til nogle dertil udnævnende Personer. Men Handelsforligets væsentlige Grundstøtter maae dog fra nu af stilles i Sikkerhed, uden hvilket vi tidlig eller sildig kunne komme til Ansvar og i Fare saavel paa Sikkerhed som Ære; thi visee jo, at endog saadanne Fei fordres til Regnskab, som igiennem 17 forløbne Aar syntes at være betryggede imod Undersøgelser." - Af dette, jeg her har sagt, maae jeg nu lade en ærværdig Forsamling selv bedømme, hvilke af disse Betragtninger den vil værdige meest Agtelse. Maaskee nogen kunde sige: Om endog nogle at mine Medborgere skulde lide ved Tilsidesættelsen af denne Forsigtighed, saa maae dog hele Nationen ikke sinkes, men tile, for at nyde de Fordele, hvis Kilde det Preussiske Forbund kan blive for os. Men denne maae overveie, at under de Ord, allene privilegerede Kiøbenhavnske Nogle Medborgere, ere alle de indbefattede, som fra Kra kan af beboe den hele Strækning af de Preussiske Grændser, det vil sige, et Rum af mere end 100 Mile. Deraf kan har dømme om, hvor stor den Deel af Nationen var, som derved blev bestemt til at lide. Men om endog Talen var om nogle 1000, saa har dog den saa almindelige Sammenlig, og af det naturlige menneskelige Legeme med Statslegemet ogsaa Sted i denne Sag. Man spørge altsaa, hvo den er, som at sin Naboe vilde lade sig frivillig saare paa den ringeste Deel af sit Legeme; eller hvo den er, der vilde tillade, at man bestandig lod hans Saar bløde, uden at anvende Midler derimod? Herpaa svarede man vel: Talen er her, at Polen bør i en Hast skaffe sig en Bundsforvanter, som styrket ved andre nyelig sluttede Forbund med Engeland, Holland, Sverrig, Tyrkerne og med næsten det hele Tydske Statslegeme, kan beskytte Republiken Polen imod al Vold og fremmede Troppers J. giennemmarch, og stille den sikker for enhver Jndflydelse, som igien kunde gjøre den til en Vasal. Have vi ingen Bundsforvandter, saa kunne vi ikke nægte nogen fremmed ArmeeJgjennemmarchen, naar den forlanger samme. Dersom en Krig antændes rundt om os imellem de Christelige Magter, saa ere vi saa meget meere udsatte for saadanne Jgiennemmarcher, som vi ikke kunne støtte os til nogen Allieret, imod hvis Fordeel samme stred. Uden Forbund og uden Understøttelse ere vi altid paa vor egen Bekostning en Gienstand for Naboernes Anslag, Handel og Forlig i saadanne Tilfælde. Forbundet selv, hvorom her tales, maae, ved at garandere os vore Besiddelser, udslette al den Mistroe, som Modanslaget havde indgivet. Og da saa mange, allerede med hinanden forbundne Magter, forene sig til Betryggelsen for vore Eiendomme, og vor Uafhængenhed, saa maae vi derpaa giøre Regning med større Sikkerhed, end paa enhver anden Formodning. Paa saadan Maade skulle viendelig stige gradeviis op til den Anseelse i Europa, hvilken vi saa gierne ville nyde. Jmidlertid stadfæster Exemplet af 17 paa hinanden følgende Aar i Schlesien, og det, som gandske nyelig er skeet i Preussen og Brandenborg, til vor Handels Skade, bemærkningen over den nødvendige Forarmelse i en saa stor Deel af Polen. Men herpaa svarer man igien: "Dersom vi blive uden Forbund, blive vore Byrder endnu større, og vi udsætte os for al Slags Haan og Trængsel. Men dersom vi vise Frimodighed imod Kongen af Preussen, samt en tillidsfuld, og at jeg saa skal kalde det, en troehiertet Redelighed, saa vil han skiænke vore billige Klager, sin Opmærksomhed, og naar han seer vor Jver til denne Forbindelse, forskaffe os fyldestgiørelse. Dette er det, som vi bevæge Kongen af Preussen og bringe ham til at forkaste deres Raad, der lægge den Grundsætning, som ingen Fordeele kjender uden i sine Naboers Ulykke, til Grundsteen for hin Statskunst, der allerede er bleven til en Vanære. Da Loven beret, tiger til Raadslagning endog i Ting af mindre Vigtighed, saa var det min Pligt, Høie Stænder, at fremsætte for Dem begge Parters Grunde i det klareste Lys og uden mindste Tilbageoldenhed.