Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-02-17
J den sidste Tid ere, især ved Engelske Reisende, blevne mangehaande Efterretninger udbredte om de heldige Forsøg Perserne have gjort paa at disciplinere deres Armee og vænne den til Europæiske Vaabenøvelser. Jsær bliver Prinsen Abbas Mirza, Kronens præsumtive Arving og Statholder i Tauris, og som den nærværende Krig, tilskrives, meget roest derfor, men hans første Fremtrædelse paa Krigens Skueplads viser enten at Perserne ere siunkne for dybt til at lade sig saaledes reformere, eller at han ikke besidder Talenter dertil; ikke heller bliver han ligemeget rost af alle Reisende, og een af de nyeste (Frazer) meddeler Efterretninger, som lade formode, hvad man kunde vente af ham. Hs. Ord ere følgende: Slottet eller Paladset i Tabriz (Tauris kaldet Ark, indeholder Arsenalet og de dertil hørende Geværfabriker. Da der ere blevne holdte saa store Lovtaler over Abbas Mirzas militaire Jndretninger og hans Bestræbelser for at efterligne de Europæiske, saa er man tilbøielig til at troe, at dette Arsenal og disse Magaziner maae være anseelige Bygninger, men vi fandt dem at være saa ubetydelige og jammerlige, at de ikke kunde andet end indgyde os Foragt. Saalænge dette Departement stod under Europæiske Bestyrere, holdtes de i det mindste i god Orden; men for nærværende Tid ere Perserne ansatte til at have Opsyn med dem og vi kunde bemærke Begyndelsen til den Desorganisationen, som altid indfinder sig hvor blot en mechanisk Virksomhed, der er ubekiendt med Grundsætninger og blot holder sig til den ydre Form, træder i Stedet for videnskabelig Dannelse. – Magazinerne, dersom man vil kalde dem saaledes, vare næsten aldeles tomme; da man havde sendt til Armeen, som dengang laae til Feldts mod Tyrkerne, de faae Forraad, som de kunde indeholde. Disse Forraad bestod kun som vi hørte, i 20 Patroner for hver Mand af det lette Jnfanterie, og omtrent af 200 Skud Ammunition pr. Kanon for Artilleriet, som omtrent bestod af 20 Stykker, saadanne Forberede ser til Kamp mod et mægtigt Rige kunne ikke andet end opvække et ynksomt Smil. Det Oppe rationer vi saae kunde ikke heller indgyde en større Respect. Et Sted saae vi to Mænd beskjæftigede med at støbe Flintekugler, paa et andet faae vi ligesaa mange i Arbeide med at giøre Gabel greb, og paa et tredie vare omtrent 100 Gevære under Arbeide. J det største Rum laae nogle hundrede Kanonkugler tilligemed nogle Engelske Bomber o. s. v.; det hele lignede mere, en Gentlemans Vaabenhuus, som af Liebhaberie har anskaffet sig nogle krigerigske Redskaber end en Fyrstes Arsenal, som fører Krig med en mægtig Naboe. Man kunde ikke heller forvente større Resultater af de indskrænkede Hielpemidler, som bleve anvendte paa disse Operationer. Saaledes hørte vi f. Ex. at Opsynsmændene over Bøssemagerne havde faaet 400 Tomans, eller 220 Pd. St. anviiste for at lade giøre et vist Antal Gevære. Denne Sum gik snart med blot til at indkiøbe Materialierne. Kort Tid derefter forlangte man at han skulde aflevere alle de færdige Gevære. Han begav sig nu selv til Prinsen og meldte ham, at der ikke kunde blive nogen færdige, førend han fik flere Penge. Flere Penge, raabte Prinsen, hvad har J gjort med den store Pengesum, som jeg nyelig har givet Eder. - Det samme var Tilfældet med Armeens Sold, den var knap saa stor at Soldaterne kunde kiøbe sig de for de fornødne Levnetsmidler. Følgensvar, at Tropperne rykkede i Feldten modløse og med Ulyst og at meget betydelige Desertioner blev uophørligt begaaede. Dersom man kan forlade sig paa den offentlige Mening, saa er Abbas Mirzas Characteer bleven ligesaa overdrevent rost i Europa som hans militaire Jndretninger; man har tillagt ham Dyder og udmærkede Egenskaber som han ikke besidder. Man har især tillagt ham meget Energie, en høi Grad af Virksomhed og Siælstorhed, Standhaftighed og en fast Charakteer og en uegennyttig Jver for at forbedre sit Fødelands Tilstand. - Opvakte han endog store Forhaabninger ved Begyndelsen af sin Løbebant, saa har hans Forhold siden ingenlunde ladet dem gaae i Opfyldelse. Han har uimodsigelig beviist, at han hverken besidder megen Talent til at udtænke gode Forholdsregler eller Fasthed nok i Charakteren til at exeqvere andres; thi endskiøndt han villig laaner Øret til dem, som for staae ham noget, saa lader han sig ligesaa let forlede ved andres Raad til at forlade dem. Det er saaledes flere Gange mødt, at naar en Minister vilde begynde paa at iværksætte et Forslag, som havde erholdet hans Bifald, saa fandt han ved den næste Audience, at Sagen var forglemt eller aldeles lagt paa Hylden og at der aldrig blev meere talt om dem. – Den Lyst, som Abbas Mirza har viist til at indføre den Europæiske Disciplin iblandt sine Tropper, synes ligesaa meget at have sin Grund i et barnagtigt Liebhaberie for det Nye, som i en sand Overbeviisning om dens Superioritet og i en Bestræbelse for at bringe Armeen til en større Fuldkommenhed. Deraf kom det ogsaa, at endskiøndt han i Begyndelsen, formedelst den truende Fare, fra Ruslands Side syntes at udvise nogen Vedholdenhed i at udføre denne hans tilsyneladende Yndlingsplan, saa var han dog, faasnart Faren var forbi, saa langt fra at holde fast ved sit System eller at holde den Grad af Disciplin vedlige blandt sine Tropper, som de utrættelige Anstrængelser af de Officere, som vare i hans Tieneste, havde indført iblandt dem, at han meget mere ikke allene behandlede disse Officere med Foragt men endog med Mistanke, og for at blive fri for regelmæssigt at besolde sine Tropper, saa lod han dem gaae hiem, hvor de forbleve i hele Aar uden at blive øvede, eller indkaldte til Krigstienesten - Prinsen udmærker sig ingenlunde ved personlig Tapperhed, og hans moralske Forhold fortiener samme Dadel, som hans Landsmænds i Almindelighed. Han er er i høi Grad underkastet den Svaghed, som saa ofte finder Sted hos Fyrster, at de finde Behag i Smigrerier og en Modbydelighed mod at høre ubehagelige Sandheder, saa at han paa ingen Maade vil taale nogen Frimodighed hos andre, som vil modsige hans Liner, eller erkiende nogen aandelig Superioritet hos dem, (hvormange Mennesker gives der vel, som kunne finde sig deri, Derfor have ogsaa de fleste Mænd af Talent bortfjernet sig af hans Divan og selv den gamle Caimaken blev nødt til at drive sine Planer igiennem ved Konstareb og en tilsyneladende Eftergivenhed. Han skal vel af Naturen ikke besidde nogen Tilbøielighed til Gierrighed, og endskiønt han ligesom hans Landsmænd holder meget af Penge, saa er han meget tilbøielig til Gavmildhed; men han er en slet Huusbo der og forøder ofte Penge paa en Maade, som hverten bringer ham Ære eller Fordeel Jkke heller besidder han det behagelige Egenskab at give noget bort med en god Maneer, som fordobler Gavens Værd, og som giver selv den ubetydeligste Gave en Værdie, meget mere udviser han ved at uddeele Gunstbeviisninger eller ved at opyede en Begiæring et saa ubehageligt og upassende Forhold, at han meere saarer Modtageren, derved, end han opvækker hans Taknemm lighed. Alle disse Feil have skadet hans Popularitet, saa at det kan blive tvivlsomt nok, om han vil blive istand til ved Faderens Død, og ved den Kamp, som han da sandsynligen maa udholde med sin Broder, at soutinere sig paa Tronen. – Jeg maae forresten anføre, siger Hr. Frazer, at alle disse B mærkninger og Abbas Mirzas Characteer ere allene byggede paa Samtaler med mine Bekiendte i Tabriz, saavel Europæere, som Persere, og som havde bedst Leilighed til at lære ham at kiende og bedømme ham. Jeg for min Perion fik ham ikke at see, da han just dengang var med sin Armee rykket i Feldten mod Tyrkerne.