Københavns Adresseavis, 1762-05-21
Portugal. Har Kronen Portugal Neutralitet end svoret, Den dog sit Heltemod har derfor ey forloret. Vil nogen tvinge den, at tage et Partie Saa vil den Spanien dog sikkert ey staae bi Den vil, ifald den maae, neutral i Krigen blive; Men Love lader den sig ikke foreskrive. See, Spaniens Gesandt nu pakker hurtig ind. Der den Neutralitet fløy bort i Veyr og Vind. (Dette er taget af den for Martii Maaned og i Dag udgaaende Kongl. Privilegerede Skiald Tidende for April Maaned a, som naar den tages tillige med disse Blade koster 3 Mark aarlig. P. Plainals Klage over hans reenfærdige Kone, Hin Herre. Jeg har en Hustrue, som er særdeles omOr hyggelig for Reenlighed og Nethed, og er udraabt blant alle de duelige Fruentimmer af hendes Bekiendtere, for at være den reenligste Kone i hendes Huus, som de nogensinde have kiendt. Dette, min Herre, er min Fortred, Denne ugemenne Nethed er mig saa aldeles besværlig og modbydelig, at jeg forsikkrer, jeg vilde heller leve i en Vognmands Kro, eller slaae min Boepæl op blant Hestene i Stalden. Det maae tilstaaes, at en tilbørlig Omsorg for Nethed og Reenlighed er ligesaa fornøden at tages i Agt i vore Boliger, som i vore Personer; men omendskiønt jeg skulde ikke ville have mine Hænder sværtede ligesom en Skorsteenfeyers, saa vilde jeg dog ikke, ligesom de overtroende Mahometaner, toe dem sex gange om Dagen; og ommendskiønt det skulde ikke staae mig an, at vælte mig i en Svinestie, saa kand jeg dog ikke lide, at mit Huus bliver gjort mig unyttigt, under den Forevending at holde det reent. Jeg for min Part kand ikke see hvad Forskiel der er imellem at have et Huus som er altid skident, og et Huus som skal altid giøres reent. Jeg kunde meget gjerne finde mig i at lade mig toes ud af mit Huus, ligesom andre Huusfædre, hver Løverdag Eftermiddag: men min Hustrue er saa meget huuslig, at det samme reengjørende Arbeyde maae igientages hver Dag i Ugen. Hele Formiddagen igiennem er jeg vis paa at blive opvartet med en Huus=Concert af at skrubbe Gulvene, skure Jerntøyet, og banke Gulvtepperne, og jeg bliver ideligen jaget af et Værelse i et andet, medens et skal støves ud, et andet gnies tørt, et andet toes, og et andet stryges over med en tør Svabert. Saaledes kand jeg visseligen siges at leve i en stedsevarende Skidenhed, paa det mit Huus maae være reent; thi saa længe disse peene Forretninger vedvare, er et hvert Værelse fuldt af Sæbe, stødte Muursteene, Sand, Gulvskrubber, Støvekoste, Karklude og Viskeklæder. kand slutte, at der anvendes den største Flid paa at forekomme, at ikke den mindste Plæt af Skarn skal befudle Gulvene. For denne Aarsag maae alle de som komme i vort Huus, (foruden den Ceremonie at skrabe uden for Døren, stryge deres Skoe i en halv Time paa en stor lodden Matte ved Indgangen; og derpaa maae de med lange Skrit gaae frem over adskillige mindre Matter, som ere lagte i tilbørlig Viide fra hinanden, hvor deres Gang falder, og (ligesom Drengene i en viis Leeg) komme ind i Stuen med et Hop, et Skrit, og et Spring. Den sam ne Varlighed bruges af heele Familien; jeg selv har neppe Frihed til at gaae et Trin uden Søkker; min Hustrue kry her paa Tæerne op og ned af Trapperne: Pigerne humpe stedse neden i Huset med store Overskoe, og Tieneren maae snige sig omkring i Huset paa Hosesokker, ligesom han kom med et listigt Anslag at stiele noget. Efter det som er sagt vil J naturligen tænke, at min Hustrue maae ikke være mindre peen i andre Poster. Men som det er anmærket af Stift, at en meget peen Mand har skidne Tanker; saa kand vi ligeledes sige, at disse meget nette og reenlige Folk ere ved mange Leyligheder de meest skidenfærdige De kand ikke begribe, at noget, som giøres af saadanne nydelige Personer, kand mueligen være anstødeligt; Jeg har derfor ofte været i Angest for min Kone, naar jeg har seet at hun, i Selskab, har tørret Støvet af Theekopper, ne med et skident Forklæde eller Morgenkiole, og jeg en mere end engang blevet Skamrød for hendes skyld, naar hun, formedelst hendes overmaade Reenfærdighed, har ikke været fornøyet uden at aande i vore Drikkeglas, og derefter tørre dem af med hendes Lommetørklæde. Folk, min Herre, som ere ikke meget bekiendte i Familier, see den sielden (fornemmeligen Fruentimmerne) uden i Forklædning; og det vil gjerne tilstaaes, at et Fruentimmer har en gandske anden Anseelse, naar hun kommer i Selskab, end naar hun først sætter sig ved hendes Natbord. Min Kone sees anstændigen nok klædt, af dem som besøge os om Eftermiddagen; men om Formiddagen er hun en gandske anden Figur. Hendes sædvanlige Morgendragt er da en gemeen ulden Jakke og Skiørt, et dobbelt Klæde kastet over hendes Hoved og fæstet under Hagen, en sort fittet Nathue, og et grovt Lærrets Forklæde, saa at J skulde snarere tage hende an for en Arbeyds Qvinde. Hun giør sig ey heller nogen Betænkning over at fornedre sig til det groveste Arbeyde, som ligger til saadan Handtering; thi saa stor er hendes Lyst til Reenlighed, at jeg har ofte seet hende ligge paa sine Knæ og skure Fyrstedet, og stænke Viineddike og Valke=Leer over Bordene. Denne ugemeene, Ombyggelighed hos min Kone, for at holde hendes Værelser rene, og den Omsorg hun har for at bevare hendes Boeskab, gjør mit Huus gandske ubrugbart, og betager mig al den Magelighed og Frihed, som er den fornemste Beqvemmelighed man har i sit eget Hiem. Jeg maae behielpe mig med de allersletteste Ting, paa det de smukkere Stykker af Boeskabet maae blive ubesudlede og kand altid vises frem til Stats og Pragt. Jeg faaer aldrig Lov til at spise paa noget bedre end Hollandsk Steentøy, paa det Fadeburets Orden, der er udstafferet med allehaande Chinesisk Porcelain, skal ikke bringes af lave, og sandeligen min Hustrue giør sig en særdeles Ære af hendes kløgtige Jndretning i denne Post, da hun iblant det øvrige Porcelain har hensat noget gammelt og ubrugeligt, men stillet det op paa saadan en Maade, at man ikke kandsee Strægerne af det hvide Cemment, som holder de brækkede Stykker tilsammen. Jeg maae drikke mit Øl af et Leerkruus. endskiønt en stor Mængde Sølvtøy bliver ideligen viist frem i Skænken; da alt Boeskabet, undtagen naar vi have Selskab, er svøbt ind i Papiir, ret ligesom Familien, hvilken det tilhører, var reyst ud paa Landet. Med et Ord, min Herre, enhver Ting, som er anstændig og reenlig, er for god til at bruges, at det skal ikke blive skident; og jeg lever, med alle Beqvemmeligheder ved Haanden, uden at have Magt til at benytte mig af nogen af dem. Jeg har smukke Værelser, men er næsten bange for at komme ind i dem, jeg har Sølvtøy, Porcelain, og det allervakkerste Boeskab, men maae ikke bruge det; hvilket er lige saa latterlig en Urimelighed, og næsten lige saa stor en Plage, som om jeg havde Hænder uden Magt til at røre dem, Syn, Lugt, Smag, uden at tillades at benytte mig af dem, og Fødder uden at have Lov til at gaae. Saaledes, min Herre, gjør denne umaadelige Lyst til Reenlighed, der har saaledes taget Overhaand hos min Hustrue, at vor Familie lever i en bestandig Ureenhed; og omendskiønt vi ere forsynede med alle fornødne Ting, ere vi dog underkastede alle Uleyligheder. Men hvad som giør det endnu meere besværligt, er at det har været en latter lig Aarsag til mange andre Fortredeligheder. Hun er undertiden blevet vreed fordi jeg har gjort urøddeligt i Stuen, ved at kaste mine Strømpebaand paa en Stoel, eller hænge min Perryk paa en af de forgyldte Lyse=Arme. Da jeg engang havde været saa ulykkelig at spilde en Flaske Blæd paa et af de beste Gulv=Tepper, kunde jeg ikke stille hende tilfreds i en heel Maaned, og jeg havde neppe faaet hende god igien, førend jeg atter var saa uhældig at løbe imod Tieneren, da han kom ind med Middags=Maden, og kastede en Skinke og Ærte=Pudding paa Stue=Gulvet. Denne overmaade store Reenlighed havde og engang nær kostet mit Liv; thi da jeg laae syg af en Feber, meente min peene Hustrue, at det vilde forfriske mig, og befalede derfor at mit Senge=Kammer skulde tves og skures; og den samme alt for store Reenlighed var ligemaade Aarsag til at vi mistede en meget anseelig Arv. En riig gammel Morbroder, som vi kunde vente store Midler efter, kom i forrige Sommer her til Staden for at besøge os, men ommendskiønt han havde reedet over tredsindstyve (engelske) Miile den Dag, maatte han dog staae uden for i Gangen, indtil hans Støvler vare dragne af, paa det han skulde ikke skidne det Tyrkiske Gulv=Teppe. Da vi havde faaet Aftensmad, vilde den gamle Herre, som han stedse pleyede, røge sin Pibe Tobak, men dette maae J troe kunde ingenlunde tillades, saasom den hestige Tobaks=Stank kunde aldrig faaes ud af Værelset og Boeskabet igien; og det var med stor Nød at min Hustrue vilde endog taale at han gik ned og røgte sin Pibe i Kiøkkenet. Vi havde intet Værelse at legge ham i, undtagen et Loft=Kammer med bare Vegge, efterdi det Sirtses Senge=Kammer var i Sandhed for peent for en skiden Landsby=Herremand. Saadan foragtelig Medfart gik min gode Morbroder meget nær, men han havde ikke været hos os en Dag eller to, førende min Hustrue og han kom i aabenbart Klammerie ved følgende Leylighed. Det hændte sig, at han havde bragt med sig en Støver, som han holdt meget af hvilken, saa snart han kom, blev strax indsluttet i Kul=Kammeret; men da Hunden havde fundet Leylighed til at slippe ud, sneeg han sig hemmeligen op af Trappen, og (foruden andre Tegn paa hans Uhøvisked) havde gandske roligen strakt sig ud paa en Carmosin Damaskes Canape. Min Hustrue dømte ham ikke alleneste til at pidskes, men paastod og at Misdæderen derefter skulde hænges op, men da hans Herre lagde sig der imellem og bad for ham, kom de saa stærkt i Ord sammen, at min Morbroder lod sin Hest sadle og sver paa, at han aldrig meere vilde mørkne vore Døre saa længe han levede. Han reyste hiem og døde to Maaneder derefter; men saasom han kunde ikke tilgive den slette Modtagelse, som baade han og hans Hund havde fundet i vort Huus, saa havde han forandret sit Testaament; i hvilket han tilforn havde gjort mig til sin eneste Arving. Jeg er, min Herre, eders ydmyge Tiener, P. P. (Dette er taget af Ugebladene Bie=Kuben kaldet, og faaes de udkomne Tommer til Kiøbs i den Rothiske Bohandling paa Børsen og hos Sr. Boppenhausen i Grønnegade.