Almuevennen, 1843-10-18
Efterat Kammerraad Drewsen havde kaldt P. H. Lorenzen op til sig paa Talerstadet og i den omkring Skamlings Hoved herskende Østenvind at have tilraabt Folket, om det kunde høre ham (hvilket besvaredes med et tusindstemmigt "Ja) foredrog han med tydelig Røst omtrent Efterstaaende: Hvor gaaer den Mand, mine Herrer, der, naar han læser eller hører omtale Krigerens Mod paa Valpladsen, ei skjenker dette Høiagtelse, og naar Kampen, har været haard, naar Krigeren har staaet kold, uforfærdet, bestemt til at seire eller døe til det truede Fædrelands Forsvar, ei skjenker ham sin Beundring, og omhan falder, sin Deeltagelse? Og dog gives der et Mod, der maaskee er sjeldnere end det krigerske, og som ei fordrer mindre Offere end dette, men, som mindre iøinefaldende, ofte mindre paaskjønnes, og dette er det borgerlige Mod. Naar mange sammenstødende Omstændigheder opflamme Krigerens Mod, mangler Borgeren de fleste af disse Støttepuncter. Exemplet, som ligesindede Mænd give Krigeren; Bevidstheden om, at Manges Øine vogte paa ham; Slagets Bulder, den krigerske Musik - opflammer Modet; Æren virker i Baggrunden og Skjendselen staaer truende ved Krigerens Side, om han lader sig henrive til mindste Feighed. – Borgeren kan derimod blive rolig hjemme i sin lune Stue og lade Fem være lige, uden at Nogen dadler ham derfor, ja, passer han sine Forretninger ordentligt og betaler Enhver Sit, kan han erhverve sig Navnet af en god, rolig og agtværdig Borger, og virkelig, om end for en mindre Kreds, være dette. Men vover han at styrte sig ind i den politiske Strudel, i et vanskeligt Øieblik at fremtræde kraftigt, ja endog at stille sig i Spidsen for et Parti, da maa han være beredt paa at bringe store Offere. Det modsatte Parti bliver da et Samfund af forbittrede, personlige Fjender, der underlægger enhver af hans Handlinger nædle Bevæggrunde, der fordreier Meningen af hans Ord, der haaner og spotter ham, og dersom hans Grundsætninger ikke behage dem, i hvis Hænder Magten er, maa han i det mindste være beredt paa Tilsidesættelse, muligen endog paa Forfølgelse, hvilket alle Tiders og alle Landes Historie viser. Men det, der maaskee bliver ham allersmerteligst, er, at han maa see gamle Venner vende sig Ryggen, og selv i hans Families Skjød vil ofte, som Følge af forskjellige Meninger, Uenighed opstaae, hans Huusfred være forstyrret, og Familielivets Behageligheder være for ham tilintetgjorte. – J Barmen af den Mand, der vover at udsætte sig for alt dette, maa Fædrelandskjærligheden blusse høit, og han maa være sig et stort Mod, en stor Hengivelse bevidst. Kunne vi derfor undre os over, at saadanne Mænd ere faa, og skylde vi dem ei Høiagtelse, naar de findes - Her, ved min Side, staaer en saadan Mand; en Mand, der, da han saae, at Fædrelandet truedes af et statsopløsende Parti, hvis Øiemed var ei mindre end Danskhedens Undertrykkelse i Slesvig, offrede alle personlige Hensyn, og fremtraadte med hele den Kraft, Naturen har skjænket ham. Han saae, at et Parti havde sat sig som Maal, at opløse den danske Stat, at undertrykke den danske Nationalitet i Slesvig, og at nogle obseure Personer søgte at undertrykke, at baane det danske Sprog, det Sprog, hvori Holberg, Vessel, Ewald, Baggesen, Rahbek, Oehlenschlæger, Jngemann, Heiberg, Blicher, Flectromagnetismens Opdager og saa mange andre Store og Herlige, have skrevet og digtet; – det Sprog, som Konstnerkongen, skjøndt i en Menneskealder fraværende, bevarede reent og uforfalsket i sit danske Bryst jeg siger, da han saae alt dette, greb han Dannebrogen, og fulgt af ganske faa, ligesindede og modige Mænd, plantede han den, uden at agte paa den uhyre fjendtlige Overmagt, saa uventet og pludseligt i den fjendtlige Leir, at den frembragte saadan Forbauselse og saadan Forvirring, at man lod den kun halvfærdige Mine springe, der saaledes blev uskadelig, men med det samme afslørede det fjendtlige Parties, for kun halvtopdækkede Planer, og lod os Danske tydeligt see, at mellem os og Schlesvigholstenerne kan aldrig sluttes Fred. – Og hvem var da denne uforfærdede og gode Kjæmpe, Det var Peter Hjort Lorenzen fra Haderslev, der ved denne Daad har stedsevarende Krav paa alle fædrelandsksindede Danskes Høiagtelse og Taknemmelighed, og hvis Minde skal, naar hans Knokler alt længe har muldnet i Graven, bevares i kjærlig Hukommelse, og tjene dem, der komme efter ham, til følgeværdigt Exempel.