Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-04-24
Ligesom der i Naturens Rige gives Dyr, Planter og Mineralier, som Naturkjenderne ere uenige om, til hvilken Classe de henhøre, saaledes gives der ogsaa blandt Menneskene Skabninger, som den største Menneskekjender har ondt ved at bestemme, til hvilken Race de bør henføres. Jsær gives der et Slags Mennesker, der kunde kaldes Lykkefristere, have hjemme overalt og ingensteds, og fremkomme og forsvinde, ligesom Sommerfugle, under forskjellige Skikkelser. De drive omkring fra eet Land til det andet som Franske Emigranter, uden andet Fædreneland end hele Jordkloden. Store Stæder ere i Almindelighed Tumlepladser for saadanne Lykkefristere. J Dag spille de en Baronsrolle i Kjøbenhavn, – om fire Uger seer man dem med en Quene i Haanden, paa et Billardhuus i Paris eller som Talere, paa en Tribun i een eller anden Republik. Forfatteren har kjendt adskillige saadanne Personer her i Hovedstaden, og iblandt andre een, hvis Skildring maaskee ikke staaer paa sit urette Sted i dette Blad. Denne Aventurier opholdt sig her i Staden for endeel Aar siden. Han kaldte sig Baron von O***, og foregav, at han var af en meget anseelig Familie i Wien, som han formedelst en Duel havde maattet forlade. Han havde, efter hans Beretning, taget Veien til Constantinopel, var kommen i Tyrkisk Fangenskab, og var af Tyrkerne bleven tvungen til at lade sig omskjære. Han var derpaa bleven ansat som et Slags Dervisch ved en Mochee. Efterat han havde tjent der i syv Aar, og gjennemgaaet mange Hændelser og Aventurer, fik han Leilighed til at undløbe, og kom derpaa til Kjøbenhavn, hvor han som Baron von Ost, tog Logis i Adelgaden. Han klædte sig i galonerede Klæder, holdt en Tjener, som han havde medbragt fra Constantinopel, kom, efter hans eget Sigende, næsten dagligen til Hove arbeidede paa en Beskrivelse over det Tyrkiske Rige og sit Fangenskab i samme, gjorde Tegninger til dette Værk, tog paa Puf, hvor han kunde faae noget, og levede i alle Maader, som Baron. Sin Værtinde og alle dem, han stod i Regning med, fortalte han saare meget om de uhyre Summer, han ventede sig med det første fra sin Familie i Wien, og om den store Anseelse, han stod i ved det Danske Hof, og især hos Enkedronningen. Hver Gang han talede med een af sine Creditorer, vare hans sædvanlige Ord: "Jeg skal til Cour i Dag jeg skal spise hos Grev**" –"jeg skal til Assemblee hos Geheimeraad**" og saa fremdeles. Sin Skræder fortalte han engang følgende Anecdote: "Jeg sad i Aftes ved Kongens Taffel lige for Enkedronningen. Da jeg, som De veed, er en Mester i at male en mignature, havde jeg taget min Farvelade med mig, og medens Dronningen var engageret i en dyb Discours med en udenlandsk Prinds, malede jeg under min Serviette hendes Portrait. Dronningen, som mærkede, at jeg bestandig betragtede hende, og som maaskee havde seet, at jeg malede, spurgte mig meget naadig: "Hvad bestiller De, min kjere Baron von Os 178. - Jngen Ting, Deres Majestæt J det jeg siger disse Ord og løfter Haanden op, bliver Dronningen vaer, at jeg har malet hendes Portrait paa Næglen af min store Tommelsinger. Jh, charmant, charmant raabte Dronningen, min kjere Hr. Baron. Hvor livagtigt. - Hvor livagtigt, raabte alle de Tilstedeværende, og jeg forsikkrer Dem, min kjere Mester, at man var færdig at skiære Fingren af mig for Portraitets Skyld. Jeg maatte nu love Drønningen at male hendes Portrait i samme Maneer paa et Stykke Æggeskal. - Det vilde være for vidtløftigt, at anføre endog en Hundredtusindedeel af alle de Anecdoter, denne Vindmager fortalte. Han forstod saa godt at tale for sig, at han i adskillige Maaneder betalte sine Creditorer med Hofanecdoter og Beskrivelser over hans Constantinopolitanske Fangenskab og hans store Godser i Østerrig. De hørte med Ærefrygt og Forundring paa hans Fortællinger, og tabte baade Næse og Mund, naar han talede om sin Duel med en vis Tyrkisk Pascha. Men omsider bleve de kjede af dette Slags Mynt, og hvordan det var eller ikke, nok er det, man erfarede med eet, at Baron von O havde en Morgen leiet sig en Hest i Gothersgaden, og gjort en Tour ud paa Landet. Man ventede og ventede, – men hverken Baronen eller Hesten indfandt sig mere. Man beregnede nu saa klart som to og to er fire, at Baronen var en Spitsbub. For nogle Aar siden traf Forfatteren heraf ham hændelsesviis paa Frederiksberg, hvor han var give med en Dansk Pige, der langtfra ikke saae ud som en Baronesse, og hans usle Paaklædning vidnede tilfulde om, at hans tragiedmiske Rolle nu var til Ende. Han levede af at male Portraiter, og man kunde af det Hele slutte, at han maatte have været en forløben Malersvend, men som ved sin idelige Omstreifning havde forskaffet sig nogen Politur, Han var i øvrigt ikke blottet for Talenter, hvorved han i vore Dage maaskee kunde have gjort sin Lykke. Han kunde holde en Violin imellem Benene og spille paa den, efterabe adskillige Dyrs Lyd, f. Ex. mave som en Kat, giøe som en Hund, grynte som et Sviin og gale som en Hane; han kunde voltigere, bære adskillige Skippunds Vægt paa Brystet, foruden flere andre Konster.