Viborger Samler, 1783-05-26
J Aaret 1768, fornam J. B. Rignier, født i Montoidier, Præst i Bispedømmet Beauvais, da han omtrent var 49 Aar gammel, en Hovedpine paa et Aars Tid, samt Gistren for Øinene og Skielven i Jndvoldene, der undertiden foraarsagede ham convulsiviske Spændinger i Lemmerne. Af Uagtsomhed betiente han sig ikke af nogen Medsens til at raade Bod paa disse slemme Tilfælde, eller at sætte sig i Sikkerhed for de onde Følger, som samme syntes at spaae ham. Hen levede som han pleiede, nemlig maadeligt. Han udskeiede hverken i Mad eller Drikke, eller i heftige Legems Øvelser. Han spadserede hver Dag tilstrækkeligt, saavel for at befordre sin Fordøielse, som og for desto bedre at uddunste, og havde hele Natten en dyb og sagte Søvn. Jmod midt i Fasten fik han paa Hænderne imellem Tommel- og Pege Pegefingeren smaa næsten ukiendelige Hævelser, der foraarsagede ham en stærk Kløen, og hvoraf han troede, at det maatte være et Slags Faat. En Chirurgus, som han raadførte sig med, sagde ham, at det ikkun var en Skarphed i Blodet, som var foraarsaget af Fasten og den slette Spise i Fastetiden, og gav ham det Raad, at han skulde spise stærk Kraft Suppe, som han dog ikke gjorde. Endelig om Natten imellem Skiertorsdag og Langfredag, uden at have nogen Feber eller anden Ubeqvemmelighed, mistede han sit Skieg, Øienhaarene, Øienbrynene, Haarene paa Hovedet, og alle de Haar, som vare paa hans Legeme. Da han vaagnede, blev han meget forundret over at finde hans affaldne Haar i hans Nat=Hue, og at see, at hans Hoved var ganske skaldet, som forrige Aften havde været bedækket med en Mængde sort Haar. Det besynderligste ved denne Begivenhed var, at saa sort som hans Hovedhaar, Skieg og Øienbryne endog forhen havde været, saa havde de dog i Øieblikket faaet en glindsende Hvidhed, uden al Blanding. Altsaa kunde man fra den ene Dag til den anden sige om ham: O nox quam longaes, que facis una senem, Siden denne besynderlige Forandring brød han sig aldrig om nogen Læge; han har aldrig været aareladt, eller brugt afførende Midler, og befandt sig meget vel, undtagen at han undertiden havde lidet Hovedpine, som han bestandig havde været underkastet. Fort a.) Hvormeget vil denne Forandring og Anlæg koste, c.) Hvor høit ere Fiskene at vurdere, som ved SøensAfgravning kunde bekommes u.) Hvilke Hovedaarsager og Vandskeligheder kan forhindre og imodstaae denne Indretning, og paa hvad Ret og Slutning ere de grundet? Dette mine kiære Landsmænd, dette er i den beste Meening forelagt til Besvaring, og vel os, naar hver tænkende Medborger tænkte paa sit Hiemmes Opkomst, som best bekient, og agtede lit meer paa almindelig Vel, end privat Nytte. Ellers indseer enhver Veltænkende, at saadant et Anlæg fra først til sidst bliver ledsaget af Nytte og Fordeel. Grøften fra Loldrup Søe, giør Skiæl og Hegning imellem Ager og Eng, afskiærer Kilde og Sugvand som nedfalder fra Kanterne, afleder den gamle Aae, og befrier Eng for sure Dynd og Morads, giver Leilighed i sine Tider at overlede Vand igien, og føre en løbende Aae op ved Agermarkerne og Viborg Bye. Vandmølle i Byen og nær ved, er i man ge Henseende nyttig; Kornloft og Mølle i Byen er som et Spisekammer at regne. Nogle 100 Læs Høe til en Bye, som har en stor Mark og meget Hedejord, og nogle 100 Læs Høe til en Herregaard giver vedvarende Reveneur. Derfor, om ikke alle Hensigeer saa lige kunde opnaaes, og heele Verket fuldføres, saa bliver dog ikke heller gjort noget forgieves eller til Unytte, men alene at Anlægget fra først af bliver saadan rettet, at det ikke bliver til Hinder for de sidste, og flere gode Hensigter, som maaeskee af Efterkommerne kunde opnaaes. Nyeheder. øndagen efter Paaske bleve 71 unge Mennesker af begge Kiøn offentlig bekræftede i deres Daabes Pagt i St. Mortens Kirke i Randers.