Aalborg Stiftstidende, 1833-12-19
J flere Egne i Holsten har man fanget Blæksprutter, og kan ikke forklare sig hvorledes de ere komne ind i disse Vande. Ved min Vens, Overlærer J. C. Millings Grav. rigjorte Sjæl, kan Du fra Aanders lyse Bolig, hvor Du nu fundet har en salig Naadelön, Nedsende Tanken til Din Ven, Du elskte trolig, For hvem Du sendte for til Gud saa mangen Bön, ho elskte Milling! lad da mödes vore Tanker, og - Sorrigs Tanker Du ei evig kjender meer, Men jeg, som her endnu, forladt af Dig, omvanker, Saa vermodefuld hen til Din Gravhöi seer. Sød er hin Slummer her, men stedse skal det mindes Hvad Du som Menneske og Christen været har, i maatte kun iblandt os Mange findes, hvis Liv, som Dit, til gavnlig Paad indviet var Jeg saae Dig, sjeldne Sön, ved fromme Moders Side, 10 i hvor Du barnlig hæged om de sölvgraa Haar, eg saae Dig Broder med de hulde Söstre lide, Da hun gik bort i Livets höie Aar. eg saae Dig ædle Ven saa kjærlig at udbrede, Trindt om Dig Glæde, Held og salig Troet; Og lönlig Armods bittre Sorger at adsprede, Det var og blev Dit sjeldne Hjertes Lyst. en og ud Lærdoms Vei Du vandrede med Fre Og reiste Dig derved en herlig Bantusteen; a Saga skal Din Roes end længe her frembære, Mens i Din stille Fred södt hvile Dine Been. Dit Haab paa Gud var fast, Din Tro paa Jesu lære, i Og aldrig hylded Du Dögulysets usle Tant; Men dette skal om Dig det bedste Minde være, at vi Dig tro til Livets Aften fandt. og nu - min elskte den i Farvel for dennesinde, Min Vandrings-Tid er maaske snarlig endt; Mit Haab staaer da til Gud, jeg skal Dig atter finde, Hvor Glæden aldrig meer til Sorg skal blive vendt. D. 12te Decbr. 1833. Tanker ved Efterretningen om min Ven Niels Simoni Kroghs Död. Ban höd da Alviisdommens uranengelige Villie, at den allerede ofte Prøvede end atter skulle underkastes Skjæbnens tunge Haand, saa skulde den bedste Moders eeneste og sidste Haab her paa Jorden bortkaldes, saa skulde dette ædle Hjerte briste der fölte varmt kunfor det Gode, hvis Fryd var Andres Fryd, hvis Sorg var Andres Sorg. Med inderlig Vemodighed see vi hertil den Gravhöi, som gjemmer Oldingen, der kun opfyldte Naturens Krav, men med uendelig Sönderknu selse træde vi til den blomstrende, den saa meget lovende Ynglings Baare, og kunne fristes til at spørge: Herre, hvorfor gjorde Du dette, hvorfor borttog Du saa tidligt den Blomst, Din Godhed ene havde ladet, mig tilbage, Ja, min Ungdoms kjære Ven, vi kunne fristes til at gaae i Rette med Forsynet, da vi vide hvad du var som Sön, som Ven, som Menneske, naar vi betænke, hvad Din kjærlige Moder berøvedes ved Dinsk Bortgang : - dag nei, hvad Herren gav, kan Herrens ogsaa tage, end blev Din Moder ikke barnös, den, Fattige som hun opdrog, den Hungrige som hun bespiste, den Nögne som hun klædte, mig som hun engang stod i Moders Sted, og i hvis unge Siæl hendes stille gndhengivne Vandel tidligt vakte Sands for Taal mods, Dydens, Endsfrygts höie Værd, vi ville signende erkjende hende for vor Moder, tröstige see hen til hende, dersom Skjæbnens vilde Storme bryde lös mod os, af hende lære, at kun et gudhengivent Sind formaaer at bære Jordens tunge Sorger. Himlens bedste Tröst nedbede vi for den Bedrøvede, forvissede om, at Algodheds Fader vil belönne den saa haardt Pro vede med sin bedste Glæde, naar, först seent, hun atter samles med sin Andreas, sin Niels og sin Sophia.