Berlingske Tidende, 1753-11-30
Paris, den 13 Nov. J heele Paris, taler man paa nærværende Tid om en Ordre, som Biskopen af Montauban har udgivet, da der skulde synges Te Deum for Hertugens af Aqvitanien Fødsel i hans Stift. Han er derudi saa vidtløftig, at han fremføter Ting, som ikke i det ringeste høre derhen, og har derved paadraget sig Spot og Foragt. Jblant andet, ladet han indløbe følgende: "Den sande Religion udbredede sig paa den gandske Jord; men adskillige Nationer beholdt den kuni een for deres virkelige Lykke alt for kort Tiid. Frankrig har aldrig forandret den. Det troer endnu det samme, som de troede i de første Seculis. Clodovei Troe, er Ludvig den høystelskedes Troe. Visselig anvendte Helvede tild efter anden de forskrækkeligste Forsøg og Kræfter derimod; men vore fromme Monarcher, triumpherede hver Gang med Berømmelse, i det de understøttede Bispernes Nidkierhed. Barmhiertighedens Gud, som aldrig trettes af at giøre vel, belønner ogsaa Kongen og Nationen derfor endnu i denne Verden, i det han giver Kronen og Staaten en Slags Bestandighed, som man i intet andet Monarchie kand merke. Den Kongelige Majestet, har i Sandhed i og for sig selv ingen vesentlig Forbindelse med den sande Religion: Thi samme kommer umidde har fra Gud og dependerer allene af ham. Efter den borgerlige og politiske Jndretning, maae Nationer være deres Fyrster, enten de ere onde eller gode Troende eller Vantroe, underdanige. Man var saavel en Nero, som en Titus, en Julianus Apostata som en Theedosuis, en Leo Jsauricus, som en Carolus Magnus Lydighed skyldig. Det er og ikke mindre ganske rigtig, at Gud gemeenlig befæster de troende Fyrsters Throne, og omstøder de Ugudeliges, at han udgyder Lydigheds og Roligheds Aand over de i Troen bestandige Nationer, og overlader de Nationer, som tillukke Øynene for Sandheden, til Uroe og Forvirrelse. Hvad er der ikke for adskillige Nationer, som give os Forskrækkelige Exempler paa denne Guds Forsyn, J Særdeleshed viser os en Nation, som i Henseende til sit arvelige Had, er vore Kyster alt for nær beliggende, denne Guds Huusholdning imod de mod Troens Aag gienstridige Folk, med et meget bevægeligt Billede. Efter at deres Fraskillelse fra den Souveraine Pave var kommen til sin Fuldkommenhed; saa svemmede Religionen og den i Forvirrelse geraadede Staat ligesom i Uroes og Ulykkes store Hav. Alle nye Secter, de maatte efter sine Lærdomme være nok saa meget stridige, befandt sig der tilsammen. Partier og Parthieskheds Aand herskede. Jntet blev bestandigt i guddommelige og menneskelige Love, og midt i de tykkeste Mørkheder, som opkom fra alle Kanter, syntes alting at blive uvist eller indifferent, undtagen den afskyelige og Guds bespotelige Satz om at tillegge den verdslige Høyhed suprematte i geistlige Sager. J denne ulyksalige Tiid skeede det, at efter at Bispedømmets Fiender havde faaet Overmagten blev den sande Religion gandske gjort til intet, og den Kongelige Værdighed maatte forsmædelig undergaae. Man saa første Gang, at oprørske Undersaatter med bevæbnede Hænder bemægtigede sig deres Konge, hvis hele Forbrydelse bestoed derudi, at han alt for taalmodig havde fordræget deres første Oprør, og kastede ham i et skammelig Fængsel. Man saae, hvorledes et Parlament, som afkastede alt den Høyeste Magtes Aag, med den ene Haand slog Bisperne, er med den anden greeb efter sin Souperains Hoved, hvorledes det imod Velanstændighed anklagede sin Souverain, uden Undseelse beskæmmede ham, imod Retfærdighed fordøm 1 te ham, i Raserie forte ham paa Schaftet, heel transk Kiøbenhavnske Danske Post Tidender. henrettede ham, og hvorledes det ved denne forskrækkelige Forgrivelse paa Øvrighed, døvede og dumme Folk blev gandske dum og tumlende ved den Sverm af Jndependence, ja hvorledes det ligesom afsindig løb efter Skyggen af Friehed, da det imidlertid som en Slave var en Tyran lydig, som drog dem fra deres retmessige Konge. Hvad forskrækkelig Svite af Forgribelser, Her seer man een i sin Seng henrettet Konge, der een stødt fra Thronen, og udjaget tillige med sin Familie, hvis Krone man igien setter paa et fremmed Hoved, hvor den dog altid skal blive vaklende, om man end til at stadfæste den, udøser nok saa meget Blod. Ambassadeuren fra dem i forbemeldte Mandement berørte Nation, vilde nyelig besvære sig derover for vores Hof, men Hans Majestet forekom ham, i det han lod dette urimelige Smørerie, fuldkommen supprimere og offentlig forbrænde.