Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-07-16
J den ældre Kirke laae Klosterets Stiftere, begravne. Men da den store Klosterkirke efter Jldebranden var færdig bygget, bleve deres Been førte derfra Aar 1285. disse vældige Helte, hvis Rygte var over alle Lande fremfor nogen af Danmarks Slægter D, fredede og hægnede den Spire, deres Fader og Farbrødre havde plantet, og den store Absalon gav nyt Liv. Ham ærede Sorøe giennem 6 Aarhundreder som sin rette Stifter. (161.) Han førte ei blot Munke hid fra Esrom; han gav dem ei blot Livets Nødtørft; men han var dem i et og alt en Fader indtil hans Endeligt *). Hvorledes han ved Gaver berigede sin Stiftelse, hvorledes han ved heldige Mageskifter samlede Klosterens Jorder rundt omkring dets Sæde; dette skal engang Sorves Historie fortælle. Hvorledes Absalon, den danske Histories Fosterfader, ogsaa bød sine Munke i Sorøe ei blot at leve for Andagt eller Ørkesløshed, men ogsaa for Videnskaberne, og det især for den, som han fremfor alle yndede, hvis sorgløse Behandling i Fædrenelandet smertede ham - dette har Danmarks Saga taknemmelig optegnet, og skiøndt Tiden ei har levnet andet af Sorvemunkenes historiske Arbeider end en Stump bortri potentes, & samori in om i terre & præ ommigeneratione Danorum. Lider donar. Monst. Sør Fuit eis Pater in omnibus cunctis diebus usque ad finem Endog i Halland skienkede han et Gods til Brødrene i Sorøe, hvorfra de kunde faae deres Jern, Salt og Bygningstømmer. Man maa undre sig over, hvorledes Klostrene i hine Tider kunde raade med og bestyre deres vidtløftige Jordegods, som laae adspredt et blot over hele Provindser; men hartad over det hele Land. Sorøe Kloster eiede ogsaa Gods i Skaane og paa Møen. Efter Reformationen har det vel neppe beholdt andet, end hvad der laae omkring Stedet. af et Tidsregister bag i den Absalonske Justinus 9, Broder Nielses danske Riimkrønike, og den Sorøiske Tavle, saa har man derfor ikke Ret til at beskylde dem for Dovenskab; thi meget kan have været, som nu ikke er. Men det var ei ene Absalon, der sørgede for Klosterets Berigelse. Hans hele Slægt, der ærede Danmarks største Helt, elskede ogsaa hans Yndling. Jngen af dem forlod det Timelige, uden at betænke Sorøe, og naar da Dødens Time slog, var Heltenes og deres Huustroers sidste Ønske, at hvile inden Sorøes Klostermure *). Saaledes voksede denne Stiftelse, og den stod i fuld Velmagt 400 Aar, uden andet Uheld end en Jldebrand, hvor*) Det var denne Coder, som man saa længe falskelig holdt for at være skrevet med Absalons egen Haand, forledet af den Jndskrift: Liber se Marie de Sora, per manum Domni Absalonis Archiepiscopi, der synes at være af en jævnaldrende Haand, og ei betyder andet, end at det var en Gave til Sorøe. Denne Coder gjemmes nu paa det Kongel. Bibliothek. Hr. Prof. Nyerup har gjort opmærksom paa denne Vildfarelse i Minerva for 1788. 11. 80. Absalons hele Slægt, fra Farfaderen Skialm Hvide af, hviler i Sorøe Kirke, og deres Navne og Vaabener ere malede blandt flere paa Muren over Pillerne. Aar 1515 bleve disse Navne og Jndskrifter under Abbed Henrik fornyede. Siden er det vel flere Gange skeet, og nogle af dem som findes i Kirkens nordlige og sydlige Fløi ere ifior fornyede. Det samme er skeet med et Mariebillede, som findes malet paa Kobber meget høit under Hvælvingen i den sydlige Fløi; men neppe har dette faaet sin gamle Skikkelse igien; i det mindste er det langt plumpere og grovere end de paa Muren malede Vaabner og Figurer. efter den steeg skiønnere frem af Asken. Den herlige, store, i al sin rene Simpelhed prægtige Klosterkirke, bygget imellem 1247 og 1285 – et ligesaa skiønt, som helligt og ærværdigt Monument, der i Danmark søger sin Lige – vidner endnu om, hvad Sorøe Kloster engang var. Tiderne krævede en Forandring og Forbedring i Staten og i Kirken. Tredie Christian udførte dette store Værk og gav sig udødelighed. Abbediet Sorøe blev ei oprykket med Rod; det havde endnu Abbeder, en Absalon værdige. Mindet om en Henrik Christensen af Familien Torne krantz (1608-1538) er varigt og glimrende Sagtelig døde Klosteret hen, og levede op igien i den store Skole, som Fjerde Christians Fader skiftede (1686), som denne kraftfulde, danske Konge hævede paa et høiere Trin, ved at lade et Academie blomstre jævnsides ved Skolen (1623) ved at give det Opsynsmænd som Just Høegh og Jørgen, Rosenkrantz; ved at give det Lærere, som vare Nordens og Europas Lys. Hvo tænker paa Sorøe, uden at tænke paa Meursius og Stephanius. – Under Christian IV. stod Sorøe i sin største Glands, men alt under ham aftog den ogsaa Lidet skiønnede Danmark Adel paa en ypperlig Stiftelse, der især sigtede til dens Dannelse for Livet og Staten *). Sorøes Afmagt under Frederik III. endte sig med en fuldkommen Opløs2 Et anderledes viiste Adelen sig i senere Tider, og heri – saa lyder de fleste Underrettedes Mening maa en af Hovedaarsagerne søges til Sorøes Forfald. See Nyerups Pilegrimsreise. Jris 1807. Jan. S. 16. 25. 26. ning. Academiet gik til Grunde efter den svenske Krig, endnu stod Skolen. Efter tre til fire Snese Aar fattede Christian VI. den Tanke at reise Academiet af Støvet, og vor femte Frederik udførte den. Det reiste sig i en anden, dog lignende Skikkelse; det reiste sig, støttet ved Sorøes største Velgiører efter Absalon Holberg. Naar vi nævne dette Navn, da nævne vi Danmarks Ære, og vee den, der i Sorøe Kirke kan staae ved Holbergs Grav, nær Absalons Hvilested, og i hvis Barm da ei luer Følelse af Danmarks Værd og Danskes Storhed!