Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-08-18
Det saare vigtige og i Statsoeconomien saavelsom i den private, saa indvirkende Æmne, hvorvidt det hidtil brugte Fæstesystem, eller frie Contracter ved Bøndergaardes Afhændelse, bør gives Fortrin, er i denne Tid i den oeconomiske Correspondent blevet saameget omtalt og saa vel drøftet, saa det ikke var faldet Jndsenderen heraf ind at berøre det videre, dersom ikke Hr. Pastor Brolund, ved en Jndrykkelse i Skilderiet, havde forflyttet Kamppladsen til dette meget yndede Blad, – hvis Læsere for en stor Deel maaskee ei i oeconomisk Correspondent have læst Spørgsmaalet afhandlet fra dets forskjellige Sider, - og derved gjort det til Pligt for dem, der ei netop betragte Tingen fra samme Synspunkter som han, ligeledes i dette Blad at opstille nogle Modsætninger, for at hindre, at det dømmende Publicum ei skulde forledes til en Dom, grundet paa en blot eensidig Forestilling. Nu, da en rum Tid er forløben, uden at nogen har taget til Gjenmæle mod Hr. Pastor Brolunds i Skilderiets No. 48 sluttede Afhandling over bemeldte Gjenstand, troer jeg at burde ved nogle faa bemærkninger vise, at man i det mindste et ubetinget kan gaae over til hans yttrede Meninger, eller uden Modsigelse ganske hylde samme. For ei at kjede Læserne ved, paa ny at fremstille hvad Mænd, som Hr. Etatsraad Zeuthen, Hr. Professor Begtrup med Flere have skrevet til Fordeel for frie Contracter ved Bøndergaardes Afhændelse, vil jeg blot henvise til disses Skrifter herover, især i nye occonomiske Annaler og den oeconomiske Correspondent, men iøvrigt tillade mig at berøre enkelte Deele af Hr. Pastor Brolunds Fremsætninger, og tilføje nogle almindelige Betragtninger over Gienstanden, der afhandles. Hr. Pastor B. tager upaatvivleligen Feil, i det han Pag. 710 tillægger Hr. Etatsraad Zeuthen og Professor Begtrup den paradore Mening: "At en Mand, i den Forviisning at beholde sin Gaard paa Livstid, skulde finde et Motiv til at drive den paa en slet og skjødesløs Maade. Naar de formene, at det nærværende Fæste system paa Mands og Enkes Livstid, er til Hinder for Agerbrugets Fremgang til større Fuldkommenhed, hente de nok Grunden hertil, deels derfra, at – som tusinde Exempler daglig vise Fæstebonden, altid regnende paa ligesaa godt at kunne døe i Dag som i Morgen, ikke vil sætte noget paa sin Gaards Forbedring, i den Uvished, om han, eller nogen af hans opnaae at høste Frugten deraf, deels derfra, at Eieren, der er uvipaa, om han i de første 50 eller flere Aar, ved nyt Fæste eller Afgivts Forhøielse, kan faae Erstatning for det, han sætter paa sin bortfæstede Gaards Forbedring, – hvilket endog let kan blive aldeles spildt, i Tilfælde at Fæsteren eller hans Enke i deres Levetid holde slet Huus - intet vil anvende derpaa. Og hvorledes skulde andet kunne ventes, eller kan man fortænke dem deri, og dog opstaaer derved et betydeligt Nationaltab, som disse retsindige Statsborgere ugjerne have seet, samt desaarsag foreslaaet en friere Benyttelse af Eiendommen som Middel derimod. Naar en Gaardbruger, endog med rimelig Udsigt til endnu at kunne beboe Gaarden i 20 til 30 Aar, sætter noget betydeligt paa Grundforbedringer, kan hans Kone og Børn dog med Billighed gjøre ham den Bebreidelse, at han paa deres Regning vover et stort Hazardspil, thi ingen kan forsikkre ham den forventende Levetid, som udfordres til at indhente den udgivne Capital, og der er altsaa Grund noktil at afholde ham derfra. Det er vel i al Fald Grundeieren, og ikke Leieren (eller Fæsteren, der jo ogsaa kun ere Leier), hvoraf betydelige Forbedringer, der sigte til at hæve Agerbruget, bør ventes; men til at opmuntre eller bevæge denne dertil, er det, frem for alt nødvendigt, at Mueligheden til Erstatning af de dermed forbundne Omkostninger, ei enten aldeles betages ham, eller gjøres saa vanskelig, at Lysten dertil forgaaer, og dette er upaatvivlelig Tilfældet, hver Gang der lægges en Hindring for en Eiendoms frie Benyttelse efter Omstændighederne og bedste Skjønnende. At ville paastaae, at en Fæster paa sin og Enkes Levetid ikke snarere end en Leier paa faa Aar (en Forpagter), kunde ventes at anvende noget paa et bedre Jordbrugs Fremme, var en Urimelighed, der neppe er falden nogen ind; men neppe heller vil nogen nægte, at det især maae ventes af den, der er Eier - han høre iøvrigt til de Størres eller Mindres Tal, til Godseiere, eller de saakaldte Selveiere, hvis Antal man netop paa denne Grund søger, eller i det mindste for faa Aar siden søgte, at fremme - og i saa Fald bør Bevæggrunden, nemlig Rimeligheden at kunne vinde derved, ei betages ham. Denne Rimelighed tilveiebringes, naar Godseieren har fri Raadighed til, enten at bortfæste eller bortforpagte sine Bøndergaarde paa kortere eller længere Tid. Den indsigtsfulde, virksomme, og med fornøden Capital begavede Godseier, vil upaatvivlelig for det meste vælge at forpagte sine Gaarde paa kortere eller længere Tid, efter Omstændighederne, for, ved udløbne Forpagtningsaar, at kunne forhøje Afgivten i Forhold til de af ham i dette Mellemrum bekostede Forbedringer. Den uvirksomme, sin Magelighed meest elskende, og den, der enten af Nød eller gammel Vane foretrækker det, hvorved den rede Skilling snarest mueligt kan tilveiebringes, vil derimod upaatvivlelig vælge det, sikkert endnu af Fleerheden høist yndede Fæstesystem, hvorved strax en klækkelig Skilling kan modtages, og ikke mindste Hovedbrud eller Uleilighed videre haves med at indføre en bedre Drift, bekoste Grundforbedringer &c., men tvertimod, et mageligt Haab kan sættes paa, at Fæsteren nok for sin egen Fordeels Skyld sætter Gaarden i god Drift, samt derefter lægger sig og gode Kone til evig Hvile, hvorefter den betydelig forbedrede Gaard ved nyt Fæste kan udbringes til langt høiere Jndtægt, og Eieren komme til at høste, uden at have havt nødig at faae. Jkke ved at befale Fæsteindretningen forandret til Forpagtning, men ved at tilstede det ene og det andet, eftersom de Contraherende paa begge Sider blive enige derom og fandt det meest overeenstemmende med deres Tarv, vilde formodentlig det, efter Tid, Sted og Omstændigheder, Naturligste, Nyttigste og Bedste af sig selv fremstaae, og Staten i det Hele vinde Friheds imodsigelig skjønne Frugter, nemlig slumrende Kræfters fuldkomneste Udvikling. At det ikke er ene Fæsteindretningen, der har afgivet hindring for Agerbrugets større Fuldkommenhed paa Bøndergodset i Danmark, sander vist enhver af dem, der have talt og skrevet mod bemeldte Indretning, ligesom de villigen indrømme Hr. B., at Fælledskab og Hoverie endnu mere maaskee hindrer Agerbrugets Fremskridt end Fæsteindretningen, men det strider alt for meget mod deres Overbeviisning, at frikiende denne fra, i Forening med hine, ogsaa at have bidraget sit dertil, og da de ønske, at man ikke, efterat have bortryddet een eller flere Hindringer for tiltagende Nationalvelstand, maatte finde sig beroliget, og standse midt paa Banen, saa andrage de paa, at de Hindringer, Fæsteindretningen lægger i Veien for Agerbrugets større Fuldkommenhed ved Bøndergods, maatte bortryddes ved en mindre indskrænket Frihed til sammes Afhændelse. (Fortsættes.) Hvorledes seer det ud inden i Nyeholland, (Fortsættelse; see forr. No.)