Viborger Samler, 1789-07-06
Eqva legis necessitos Sortitur insignes, & imos Omne capax movet urna nomen. Dives ne prisco natus ab machoNil interest, an pauper, & infima De gente sub Dio moreris Victima nil miserdantis orci. g Død, hvor imodstaaelig din Magt, hvor ubetvingetelig din kolde Haand, med hvilken du sønderriver de Baand, der lenker Sielen til Legemet, ei Dyd, ei Viisdom, ei Livets og Legemets Fordeele, kan rokke din Villie, endskiønt forenede, maae det dog falde for din alt ødeleggende Lee. Lad Venners, lad Yndlingers Bønner anraabe Dig, lad elsket Ægtefælle knæle for Dig, saa dog med en barbarisk Stivhed bortriver du Ægtefællen af Ægtefølles Arme, Moderen fra de af Skræk stønnende Børn, og Vennerne maae være sukkende Vidner til din grusomme Magt. Daglig see vi rædselfulde ved dig fældede Offere, Kongen og Undersaatter, den Lærde og den Læge, den Rige og den Fattige, blive vexel vise Gienstænder for din gyselige Magt. Med Skræk og billig Angest saae vi nylig os tilføres de rædselfulde Ruiner af et ved dig fælded Offer, men et uforligneligt Offer, et Offen blant de sieldneste, en Dame, hvis store Siele Evner (fordum) opvakte Forundring, hvis Skarpsindighed kom Minervæ Mænd til at gruble, hvis blant sit Kiøn sieldne Lærdom satte ofte de grundigste Mænd i Forlegenhed, hvis Dyd kom den lastefulde til at skielve, hvis Lyst til at undskylde, befoel Bagtaleren at tie, hvis Medlidenhed stemte endog den Haardeste til Følsomheds Træk, kort, hvis Siæle-Styrke, hvis store Læsning, hvis henrivende Væsen, hvis ejegode Hierte, hvis usminkede Dyd, indprægede Beundring endog hos den, som ei var vandt at elske andre, end sig selv. Saa matte end disse Træk ere, saa bunkel de end udkaste enkelte Farver af det Skilderie, som behøvede Mesterens Haand, saa dog kiender enhver i dem den sal. Frue Majorinde de Moldrup. Ode som kiendte hende, De, der nød Lykken af hendes lærerige og muntre Selskab, De der saa ofte med dyb Henrykkelse har anhørt hendes nøjagtige Betænkninger ved adskillige Tilfælde, de der har kundet føle det Fine i hendes Afskildringer, det Stærke i hendes Beviser, det Ømme i hendes Kritiker, det Vittig i hendes Udtrykke; O. dem kræver jeg til Vidne paa hvad jeg har sagt. Men det var ei allene Vittighed og Forstand, der ophøiede hende, og giorde hende saa æret og elsket af alle, nei, med den største Forstand forenede hun en skinnende Dyd, med den meest udmærkede Vittighed forenede hun den ømmeste Menneskelighed, hun var Menneske i sand Forstand, hendes Hjerte var opfyldt af de Medlidenheds Følelser, som saameget ophøier Mennesket til Guddommen. Stedse saae man hende med Ømhed at tage Deel i Medmenneskers Nød, ikke sielden saae man hende selv ile hen for at lette den Fattiges Trang, aldrig glemte hun at giøre Vel; men hun ansaae det for hendes største Lykke at have Evne dertil. Naar Mangfoldigheden af Trængende ei tillod hende at hielpe dem alle, saa vidnede hendes Medynks Taare om hendes Lyst dertil. O DuWesterwig! og Du den Siberiske (? Havkantes fattige Jndvaanere, J glædede Eder ved at modtage en Frue, hvis Ud myghed gav Eder Mod til at tale, hvis Mildhed opmuntrede Eder, hvis Godhed lod Eder glemme Eders Nød, og hvis Gavmildhed gav Eder fast Haab om virkelig Lettelse. O hvor *) Aggerboernes usle Land sammenlignes med Siberien i Henseende til dets gyselige og ufrugtbare Klitbierge. rørende; men tillige hvor behageligt et Syn at see den gode Frue omringet af disse fattige Folk, der glemte deres Trang ved hendes Nærværelse, og fandt Lise ved at betragte hende, ved hendes Nedladelse syntes de ligesom med et udrevne af at deres Nød. Stor var deres Glæde, men desværre, den varede kuns kort, de lærte at kiende hende, for desto stærkere at føl Bitterheden af hendes Tab, de geleidede hende bort med Taarene, som de afviskede i det glade Haab, snart at glædes ved hendes Hiemkomst igien. Men ak, den Lykke skulde hverken de eller vi nyde, Westerwig og (torde jeg sige) Thye var stolt af at eie en ved sin Skarpsindighed og Godhed saa udmærket Dame, men snart fik vort Hofmod et Knek, hendes Ønsker vare opfyldte, Westerwig Stamhuus var faldet i hendes Mands Lod, hun havde en Søn, som hun kunde vente at see i Faderens Sted, naar Døden (O Gid sildig) vilde bortkalde ham, Lykken havde ligesom udtømmet sit Beggere for hende; æret af alle og elsket uden af dem, som ei kunde taale Glandsen af hendes skinnende Egenskaber, kronet af Lykken maatte hun høre det Budskab: Beskik dit Huus, du skal dee. Saa ubegribelige ere Guds Veie, saa urandsagelig hans Førelse, naar Livet synes best for Mennesket, saa seer Guds Viisdom, at Døden er os tienligst ogsaa der ligger Guds Viisdom, skiønt skiult for os, vog da ikke Dødelige, at mønstre Himlens Veie, og tænk ei at udgranske hans evige Raadslutninger, faae først Stemme i det evige Raad, det er bliv Gud, og da først skal du kunde see de hemmelige Springfiedre i Guds Regiering og de skiulte Aarsager med deres Virkninger. Det maae være Dig nok o lykkelige Skabning, at ogsaa Gud seer dig, ogsaa du har været Gienstanden for hans evige Villie, dette kan beroelige os under det bedrøvelige Tab af vore Venner og Velynder, dette, forenet med Tanker og Evigheden, hvor vore Venner gjemmes for os, kan øse Trøst i vores Sorg, og borttage det Fortvivlende og alt for Ængstende; men derfore forbyder disse Sandheder os ei at føle Tabet af vore Venner; thi skulde Gud have dannet vore Siele til Følsomhed, og dog forbudet os denne Sinds Lidelse, saa havde han jo skabt en Egenskab i vor Siel og forbudet os Brugen deraf, hvor urimeligt, nei bort da at Stoisk Følesløshed, bort al barbarisk Ligegyldighed, kom Menneske, kom Ven, kom Yndling, offrer billige Taaber ved hendes Gravstæd; thi hun fortiente det, den Uforlignelige aldrig skal dit Minde forlade os, o Uforglemmelige, stedse skal din Dyd være os et Exempel til Efterfølgelse, din Forstand, være os en Opmuntring til lige Flid, din Godhed være en talende Erindring, naar vi glemme Menneskeligheden, aldrig skal dit Navn udslettes; men stedse skal den være vor Lyst, du skal være en af de Vaaben vi skal bruge mod Dødens Bitterhed, din Død skal giøre den Virkning paa os, som Narcissæ og andre Venners Død giorde paa sin Engelske Sanger, naar han omtrent saaledes udtrykker sig: "En dens Død er en Fieder, som rykkes ud af vor Forfængeligheds Vinge, og giør at vi dale til Jorden, og ønske os til Graven. Til Lykke Sallige! med Kronen du har vundet, Det Du Dig ønskte her, har du i Himlen fundet, En Gud, hvis Guddom er nu al Din Sallighed: Hvor Din Forstand og Dyd i Tilvext varer ved Viborg.