Berlingske Tidende, 1836-01-30
Den af Referenten, Professor Bang, paa Forsamlingens Vegne forfattede allerunderdanigste Betænkning til Hans Majestæt er af følgende Jndhold: Deres Majestæt har ved Deres Commissarius ladet Provindsialstændernes herværende Forsamling forelægge til Betænkning et efter Deres Majestæts allerhøieste Befaling udarbeidet Udkast til en ny Anordning, indeholdende nærmere Bestemmelser angaaende den Selveierbønder ved Forordningen af 13de Mai 1769 hjemlede Testationsfrihed. Efterat Forsamlingen har nedsat en af 5 Medlemmer bestaaende Committee til at tage denne Sag under Overveielse, og efterat den af Committeen afgivne Betænkning har været oplæst i Forsamlingen, og Sagen derefter paa lovbefalet Maade har været behandlet i tvende Plenarmøder, undlader man ei i dybeste Underdanighed at meddele følgende Betænkning. Forsamlingen kan ei andet end deele den Anskuelse, at de ældre Forskrifter om Selveierbøndernes Testationsfrihed, hvilken Frihed er af stor Vigtighed for Selveierbondestanden, i flere Henseender trænge til en nøiere Bestemmelse, for at det ved samme tilsigtede Formaal, saavidt skee kan, skal kunne opnaaes. Forsamlingen kan fremdeles ei heller andet end erkjende Hensigtsmæssigheden og Gavnligheden af de fleste Bestemmelser, som ere blevne optagne i det fornævnte Provindsialstænderne forelagte Udkast. Men den har dog troet at burde tilraade enkelte Forandringer af Udkastets Bestemmelser, som man nu skal tillade sig allerunderdanigst at udvikle ved de enkelte vedkommende Paragrapher. Ad § 1. Forsamlingen maa holde det for tilraadeligt, at Udøvelsen af den Selveierbønder ved Fdn. af 13de Mai 1769 § 5 og 6 indrømmede Testationsret, naar Bonden er gift, indskrænkes til de Tilfælde, hvor han og Hustru ere enige om Testamentets Oprettelse og Jndhold, og at derfor den sidste Halvdeel af denne Paragraph, som giver den gifte Selveierbonde en Ret til under visse Betingelser ensidigen at gjøre Testament, helst burde udgaae. Man maa i saa Henseende ganske tiltræde, hvad der er yttret i de Forsamlingen meddeelte Motiver til Udkastet, at i de Tilfælde, hvor Hustruen negter sit Minde til Testamentet, turde der være ligesaa megen Anledning til at formode, at dette er ubilligt, som til at formode det Modsatte. Den Manden indrømmede ensidige Testationsret vil navnligen kunne føre til et meget ubilligt Resultat, naar Hustruen, som har Børn af et tidligere Ægteskab, har indbragt Gaarden i Boet, og Manden, som ingen Børn har, da benytter den ham ved Udkastet hjemlede Testationsret til at bortgive Gaarden til en ganske fremmed Person. Hustruen taber da den hende efter Lovens almindelige Grundsætninger tilkommende Ret tilat beholde Boets faste Eiendom imod at tilsvare den afdøde Ægtefælles Arvinger deres Halvdeel af sammes Værdi efter lovlig Vurdering. Hun og hendes Børn maae tvertimod fravige deres Fædrene- og Mødrenegaard imod at erholde Halvdelen af Gaardens Værdi udbetalt, hvilken Fravigelse efter Forholdene i Bondestanden ofte kan blive meget trykkende for Enken og hendes Børn. At Manden, som Boets Værge, i levende Live dog kan afhænde Gaarden, kan formeentligen ei paaberaabes herimod, da vor Lovgivning, overeensstemmende med Sagens Natur, indeholder aldeles forskjellige Forskrifter om dispositiones inter vivos og dispositiones mor lis causa, i Henseende til hvilke sidste den nyere Lovgivning sætter Hustruen lige med Manden. Det fortjener ogsaa at bemærkes, at de af Forsamlingens Medlemmer, som høre til Selveierbondestanden, alle have yttret, at de selv holde for, og derhos ansee det som det almindelige Ønske iblandt Selveierbønder, at Manden ei bør kunne benytte den i Fdn. af 13de Mai 1769 hjemlede Testationsret, uden at Hustruen er enig med ham. Dertil kommer endeligen, at dersom Deres Majestæt skulde bifalde Forsamlingens, i et af samme indgivet allerunderdanigst Andragende, fremsatte Jndstilling, at der efter Loven skulde gives En af Livsarvingerne et vist Forlods af Gaardens Værdi, for at han eller hun med Held kunde bestaae ved samme, saa vilde det i det almindeligste Tilfælde, hvor der er Børn, ei være af saa stor Viig tighed, at et Selveiertestament en enkelt Gang ei kom i Stand, fordi Manden og Hustruen ei derom kunde forenes. Ad § 2 og 5 4. Forsamlingen kan efter nøieste Overveielse ei andet end antage, at Bestemmelserne i disse Paragrapher, der omhandle Ægtefællernes Ret til i et reciprokt Testament gjensidigen at indrømme hinanden visse Fordele, uagtet de faae Livsarvinger, i flere Henseender ere betænkelige. Den Ret, der ved et sligt reciprokt Testamente skal kunne indrømmes Manden, gaaer ud paa, at han skal kunne beholde Gaarden for sin Livstid, om han end gifter sig, og det som sin Eiendom, imod at tilstaae Børnene deres Mødrenearv, beregnet efter det Vederlag, hvorfor Gaarden i sin Tid skal overtages af den Arving, som den ifølge Testamentet skal tilfalde efter Faderens Død, dog at denne Arving har en Forkjøbsret, hvis Enkemanden senere vil sælge Gaarden. Det forekommer nu Forsamlingen at være en mærkelig Betænkelighed ved denne Forskrift, at Manden har en egen Jnteresse i at sætte det nysmeldte Vederlag, hvorfor den nærmeste Arving i sin Tid skal overtage Gaarden, saa lavt som muligt, medens denne Bestemmelse dog afham alene skulde tages med Hensyn til Børnenes og Gaardens Tarv, og det vil vel oftere kunne lykkes Manden at erholde Hustruens Minde til en ubillig og egennyttig Disposition, hvorved han kan tilvende sig Gaarden mod et uforholdsmæssigt lavt Vederlag, hvorfor ei alene Halvdelen af Gaarden skal gaae over til ham, men senere den hele Gaard til den testamentariske Arving. Den Lovbydelse, Enkemanden, hvis han vil sælge, er undergiven, vil ogsaa ofte kunne give Anledning til Forviklinger, især naar den vedkommende Arving endnu er umyndig. Endnu misligere er efter Forsamlingens Skjøn den Bestemmelse om Hustruens Ret ifølge et saadant reciprokt Testament, at hun, naar hun anden Gang gifter sig, skal overgive Gaarden til den i Testamentet indsatte Arving, saasnart denne bliver myndig eller gift. J dette Tilfælde, som ideligen maa indtræde, da Bondestandens Vilkaar i Almindelighed ei tilsteder den Længstlevende at hensidde i Enkestand, vil nemlig Enkens anden Mand, som veed, at han skal aflevere Gaarden til et vis Tidspunkt, i Almindelighed søge at gjøre sig den størst mulige Fordeel af Gaarden, ved at drive dens Jorder over Evne, ved at føre Gjødningen til anden Jord, som han maatte eie, og deslige, og det vil derhos være yderst vanskeligt for den vedkommende Arving eller hans Værge at controllere saadanne Misbrug og derfor erholde Erstatning. Paa den anden Side maa Forsamlingen aldeles tiltræde den Grundsætning, hvorfra Udkastets her omhandlede Paragrapher ere gaaede ud, at der nemlig bør kunne indrømmes den Længstlevende saadanne Fordele, at den kan ventes med Held at blive ved Gaarden, og ei skal bringes i en fortrykt Stilling, ved at skaffe Udvei til at udbetale den fulde Værdi af den Afdødes Halvdeel i Gaarden, navnligen til den Efterlevendes egne Børn. Forsamlingen har ogsaa i sit ovennævnte allerunderdanigste Andragende hen tydet paa, at der formeentligen kunde være Anledning til ved Loven at give den længstlevende Ægtefælle 2 Dele af Gaardens Værdi, denne dog kun beregnet efter Fradrag af den Gield, som kommer til at hvile paa samme, og derunder indbefattet den Efterlevendes egen Halvdeel af Gaardens Værdi, samt under den Betingelse, at den Længstlevende frafalder sin Ret til at tage Broderlod efter den Forstafdøde, hvor ellers i et sligt Tilfælde en saadan Ret maatte tilkomme den. Dersom denne Jndstilling vinder Deres Majestæts allerhøieste bifald, vilde det maaskee ei gjøres fornødent, at der indrømmedes Selveierbonden og hans Hustru, der have Livsarvinger, nogen særegen Ret til at gjøre reciproct Testamente. Men da Forsamlingen naturligviis ei tør forudsætte, at dens nysnævnte Forslag vil blive gjort til Lov, saa skulde man her alene allerunderdanigst tilraade som Forsamlingens principale Jndstilling, at der i Stedet for de Bestemmelser og Rettigheden, til at gjøre reciproet Testament, som ere givne i Udkastets § 2 og 4, fastsættes, at Ægtefællerne, uagtet de have Børn, dog gjensidigen maae kunne tilstaae den Længstlevende 2/3 Dele af Gaardens Værdi, under de nysnævnte Betingelser som dens fulde Eiendom. Det er formeentligen klart, at en slig Bestemmelse anbefaler sig ved sin Simpelhed, og at derved undgaaes alle de forberørte Forviklinger, som frygtes at kunne følge af Udkastets her omhandlede Bestemmelser. Fordet Tilfælde, at denne Forsamlingens principale Jndstilling imidlertid ei maatte vinde Deres Majestæts allerhøieste Bifald, og Be J 4 derimod stemmelserne i Udkastets § 2 og skulde blive gjeldende Lov, maa Forsamlingen dog in subsidium gjøre opmærksom paa, at naar § 4 foreskriver, at Enken, efter igjen at have giftet sig, skal overlade Gaarden med Tilbehør, derunder efter § 7 indbefattet Jnd- og Udbo, til den testamentariske Arving, naar denne bliver myndig eller gift, saa vilde det være unaturligt, dersom den længstlevende Hustrues 2den Mand i Almindelighed skulde overgive det hele fælles i Gaarden værende Bohave, hvoraf en stor Deel kunde være indbragt eller erhvervet afham tilligemed Gaarden, til det myndigblevne eller gifte Barn. Det samme gjelderogsaa, naar Enkemanden døer og hans anden 2. tefælle skal udgive Gaarden med tilhørende Jnd- og Udbo. Det synes derfor nødvendigt, at der tilføies Bestemmelserne i 56 2 og 4 en Clausul om, at der i de omhandlede Tilfælde, hvor den Længstlevende overtager Gaarden, bør optages en Syns- og Tarationsforretning, som nøiagtigen viser, hvilket Jnd- og Udbo der skal følge med Gaarden, naar den i sin Tid skal afgives til den testamentariske Arving. En saadan Syns- og Carationsforretning gjøres ei heller efter Forsamlingens Skjøn overflødig ved den Registerings- og Vurderingsforretning, som optoges til Efterretning paa Skiftet efter den Først afdøde.