Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1797-11-17
Jeg vil ikke videre dvæle ved den anonyme Es Linier der aldrig fød ud af en luttret Pen og paa ingen Maade qvalificere sig for nogen Kritik. Jeg frygter desuden, at kunde i Længden, uagtet al Varsomhed, blive bitter, og saaledes mod min Villie forgribe mig imod Urbanitetens conventionelle Love hvis Velgjørenhed endog bør tilflyde den mig ubekjendte, der har sløret sig ind i Anonymitetens natlige Svøb og staaer useet bag Coulisserne. M. C. P. Ægteskaber sluttes i Himlen. Følgende underlige Maade at frie paa, har den handlende Person selv for en Deel Aar siden fortalt mig. Han var meget pietistisk og ganske syg af bare Hellighed. Jeg mødte ham paa en Spadseretour. Da jeg just var noget knarvurn saa saae jeg alvorlig ud. Han troede at have fundet en Confrater, men han fandt i mig ingen Confrater, imidlertid har jeg Mandens Svaghed med Taalmodighed. Snart vare vi gode Venner og efter at vi havde talt et og andet om Menneskenes forskjellige Hendelser, hvortil han stedse fandt Grunden uden for dem selv, begyndte han at fortælle saaledes: seg havde vandret i denne Jammerdal i 39 Aar og kjempet vældigen mod de slemme Fristelser jeg i dette Tidsrum imellemstunder maatte taale. Min Moder saae min Qvide og saade derfor en Løverdags Aften til mig; Min Søn, hvad om du efter din Faders Exempel givtede dig, Jeg vilde dog saa gjerne see Sønner og Døttre kravle omkring dig. Af Moder svarede jeg med et dybt Suk, jeg er endnu for ung, jeg er jo ikke 40 Aar gammel. Det er sandt svarede min Moder, men min Søn et Aar under 40 vil ikke sige saa meget. Jeg tænker du skal nok alligevel kunne avle Sønner - og Døttre ogsaa. Jeg har altid havt megen Tillid til den gode gamle brave Kone og beslutrede altsaa paa hendes Ord og efter hendes Raadat gifte mig. Nu overlagde jeg med hende hvorledes jeg skulde gaae til Værks. Hør min Søn sagde hun du som ikke forsømmer nogen Præken, og som efter Præken endog læser i Biblen og Postillen Hjemme, du er vist yndet af Himlen hvor de gode Ægteskaber sluttes. Jeg fandt at hun talte sandt og besluttede altsaa at gaae den følgende Dag i Kirken og efter fuldende Præken at lægge Mærke til det første det bedste Fruentimmer, som gik ud af Kirken, hvilket jeg ansaae som bestemt for mig, men - hvad hænd te mig, et Fruentimmer med en stor Hat paa Hovedet var det første. Jeg gjorde store Øjne, thi som en stakkels Haandværksmand kunde jeg ikke vedligeholde Hatten med øvrige Apparatus. Jeg var færdig at tvivle paa Himlens Assistence i mit Frieri, men snart svandt alle mine Tvivl, da jeg tænkte paa min Moders Ord. Jeg fulgte efter hende, og lagde nøje Mærke til Huset, hvor hun gik ind. Om Aftenen forføiede jeg mig derhen, men blev ikke lidet forundret da Præsten selv aabnede Dørren. God Aften saade jeg med et dybt Buk, at, det var alt for dybt, thi jeg tabte Paryken fra Hovedet, Præsten smilte Er Eders Datter Hjemme Herre, spurgte jeg. - Jo. Hvad vil han hende? "Jeg vil frie til hende. Frie, til min Datter vil han frie, raabte Præsten forundringsfuld: hun er jo kun 3 Aar gammel, han tager Feil af Huset. Nei, nei, svarede jeg med sammenfoldede Hænder; jeg kjender Huset: hun er næsten lige saa lang som De, Herre. Nu sagde han kom følg mig ind i Stuen. Jeg fulgte ham og saae strax det af Himlen for mig bestemte Fruentimmer. Her er hun sagde jeg. "Det er jo min Kone, raabte Præsten, er han forrykt i Hovedet?" Jeg forsikrede ham at det maatte være Himlens Villie, at jeg skulde eje hende og jeg kunde ikke troe at hun var hans Kone, Præstens Forundring faldt noget: han betragtede mig med mildere Øine og forsikrede igjen at det var hans Kone og at det umulig kunde være Himlens Villie at jeg skulde tage hende fra ham. Da jeg stod og eftertænkte det Forunderlige i min Skjebne, saa ad Præsten mig ende dette Optrin ved at forlade hans Huus: han gjorde tillige Mine at føre mig ud af Dørren, men da jeg var stærkere end han, saa blev jeg hvorjeg var. Nu kaldte Præsten fine Folk ind, som uden videre Hocuspocus slængte mig ud af Huset. Jeg gik Hjemme og anstillede mange Betragtninger over det Forunderlige i Menneskenes Skjebne. Jeg fandt endeligen at dette kun var en Slags Prøve Himlen satte paa min Taalmodighed og jeg føiede mig i dens Villie. Nu blev han ved at fortælle, hvorledes han den paafølgende Søndag havde baaret sig af paa samme Maade, men at hans Genius denne Gang fravendte ethvert Puds. Det var en ærlig Haandværkmands Datter som havde gaaet først ud af Kirken. Han fortalte hvorledes han og Moderen vare blevne enige med den himmelske Bruds Forældre, hvis Villie var Pigens; men alt dette og især den Omstændighed at han efter Vielsen skulde præstere Præstanda, er af saa pudseerlig Jndhold, at jeg ikke fordrister mig, at fortælle det igjen for at spare Læserens Lunge og tillige for ikke at vige fra den Alvorlighed de Trondhjemske Tidender saa gjerne iagttage. M. C. P. 23. Søndag efter Trinitatis.