Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-07-18
Hvad den høist ufordeelagtige Jndflydelse paa Rigsbanken angaaer, som et stort og pludseligt Fald af Priserne paa faste Eiendomme kunde have, da er Forestillingen herom nok lidt overspændt. Saakyndige have allerede forhen beviist, at den samlede Værdie af de faste Eiendomme i Staten, hvori Panteret er bleven tillagt Rigsbanken, afgiver en meget meer end tilstrækkelig Garantie for den Masse af Sedler, til hvis Udstædelse Rigsbanken er bleven bemyndiget. Hertil kommer, at Rigsbanken er bleven tillagt første Prioritets Panteret fremfor enhver anden Fordring og Hæfrelse, endog af de Kongelige Skatter. Da nu førend Forordningen af 5 Januar 1813 udkom, enhver privat første Prioritetshaver blot ved at lægge Assurancessummen til Grund for sit Udlaan i faste Eiendomme, i Almindelighed kunde ansee sin Capital som sikkert anbragt, kan det aldeles ikke antages, at Rigsbankens Sikkerhed, naar man ydermere tager Hensyn til de den tillagte store Forrettigheder, kunde svækkes, om endog faste Eiendomme faldt dybt i Prisen. Endeligen vil Sandsynligheden for at vor Cours om et eller to Aar kan være al pari indtil videre ikkun blive en Sandsynlighed, Efterat det saaledes er bleven forsøgt at fremstille det mindre betydelige i Grunde, der ved første Øiekast synes at have en heel Deel Vægt, torde det være tilladt at anføre adskilligt, der kunde tale for at Placaten af 26 Apr. 1814, der bestemmer terminus a 910 for Capitalers Opsigelighed, fremdeles maatte vedblive i Kraft. Var Forordningen af 5 Januer 1813 ikke udkommen, kunde Creditorerne have gjort sig Haab om en ikke ubetydelig Fordeel ved at modtage de udlaante Bancosedler tilbagebetalte under et forbedret Coursforhold. Denne Fordeel, som i og for sig selv var ubillig, har Forordningen forhindret ved at fastsætte de udlaante Capitalers Omskrivning til deres omtrentlige virkelige Værdie. Herved have upaatvivleligen Debitorerne i Almindelighed, vundet, de undtagne, som vare istand til i kort Tid at tilbagebetale det modtagne Laan, i hvilket Tilfælde imidlertid vel ikkun den mindste Deel af dem befinder sig. Fremdeles har Lovgivningen Debitorernes Jnteresse for Øie, naar Forordningen byder, at Creditor skal være pligtig til, fra det andet indtil det slette Aar efter Freden, at modtage den opsagte Capital med en ikke ubetydelig Rabat. Endeligen har Debitor en væsentlig Fordeel af den modererte Rentefod. Naar man til alt det Foranførte føier, at den omskrevne Capital, efter dens egentlige Bestemmelse, skulde indeholde en virkelig Værdie i Sølv, og tillige tager Hensyn paa den store Forskjel, der nu for Tiden er, og i Aaret 1816, efter al Sandsynlighed fremdeles mere eller mindre vilblive mellem 2 Rbdlr. S. V. og 2 Rbdlr. i Sølv, indsees ikke letteligen hvad Creditorerne stort kunne vinde, eller Debitorerne tabe, ved at Capitalerne i det nysnævnte Aar ere opsigelige. De skadelige Følger af Capitalers Uopsigelig hed ere allerede ovenfor i en anden Henseende berørte. Den ufordeelagtige Virkning deraf paa Handel og Vandel bliver vel ligeledes ingen Tvivl, underkastet. At flere kunde findes i det Tilfælde, som Anmelderen i No. 55 af dette Blad anfører, at de nemlig paa engang maatte udbetale en Sum, hvis Beløb de selv maatte modtage af deres Debitorer i mindre Dele til forskjellige Tider, kan ligesaalidet nægtes, som at de herved maaskee vilde sættes i Forlegenhed. Men hvorledes er det mueligt for Lovgivningen at forudsee alle Tilfælde, og at førene Alles Jnteresse, Erfaringen har lært, at ved Forordningen af 5 Januar 1813 ere nogle blevne mere, andre mindre fattige, nogle derimod- hvor paradop det end synes - rige. At bringe en aldeles fuldkommen Lighed tilveie imellem Creditor og Debitor i de Forhold, hvori Forordningen har sat dem, vil være ligesaa umueligt som at udskrive en Skat, hvorved Alle skulde komme til at bære en fuldkommen lige Byrde.