Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1836-03-09
Indenlandsk. No. 81 af Stænder=Tidenden indeholder Slutningsmødet den 26de Februar. ved hvilket Etatsraad og Deputeret i det Kongelige General=Toldkammer Bech var nærværende, der blev aabnet af den Kongelige Commissarius med en Tale af følgende Indhold: Hæderværdige Medborgere!" det vi staae i Begreb med at træde tilbage fra den Virksomhed, der nu i saa lang Tid har forenet os, vender Tanken sig uvilkaarlig hen til det Øieblik, der førte os sammen. Vi tilbagekalde os de Følelser og Forsætter, de Forventninger og Bekymringer, som da gjennemtrængte os, og vi kunne ikke undlade at spørge os selv, hvorledes det, vi her have erfaret, arbeidet, udrettet, svarer til det, som vi den Tid troede at gaae imode. Sikkert var der dyb, men ogsaa glad og frimodig Alvor i hver Siæl, da vi den 1ste October 1835 samledes, for at gaae med hverandre til Herrens Tempel og der indvies til den Tjeneste, som vi her ved dette Tempels Side havde at forrette. Templets egen Herlighed, de nationale Følelser, der knytte sig til samme, de Toner, som modtoge os, bidroge til at nære denne Stemning. Men alt, hvad vi tænkte og folte, traadte frem i klar og kraftig Udvikling, da den Mand, der er saa vant til at føre den faste levende Erkjendelse, den dybe Følelse af de høieste Sandheder ind i Sjælene, aabnede sine Læber, for med den ham egne Sandhed og Styrke at udtale, hvorledes vi efter GudsLov havde at vandre værdigen det Kald, hvortil vi vare kaldede. Efterat vi vare komne tilbage fra Heligdommen og havde indtaget den Plads, hvorpaa Enhver havde at virke for hiint Kald, var det min Lod i Kongens Navn at forkynde Dem, mine høitagtede Medborgere, at de nu havde at lægge Haand paa det store Værk, hvortil Kongens og Folkets Tillid havde kaldet Dem. En Følelse, der havde fulgt mig ligefra den Tid, da Kongen havde anviist mig den hæderfulde Plads, jeg her har beklædt, greb mig nu med forøget Kraft, den af mine Evners Svaghed til værdigen at kunne indlede en Begivenhed, der maaskee endnu, efterat Aarhundreder ere henvundne, vil mindes i Danmark Aarbøger. Men jeg troede at have opfattet Betydningen af den nye Jnstitution, hvorved Kongen har villet drage sit Folk nærmere til sig; dens heldige Udvikling til Hæder for Kongen og Gavn for Landet laae mig varmt paa Hjerte, jeg følte dybt Vægten af de Pligter, som den mig ved den Leilighed betroede Tieneste paalagde mig; jeg var gjennemtrængt, af de alvorligste Forsætter om tro Opfyldelse af disse Pligter. Jeg stolede derhos paa at finde den samme Erkjendelse, de samme Følelser, de samme Forsætter hos de Mænd, til hvilke jeg derved traadte i Forhold. Jeg ventede derfor, at, naar jeg oprigtig og ligefrem udtalte, hvad der bevægede sig i mit Indre, saa vilde jeg ikke mindre udtale, hvad der rørte sig i mine Tilhoreres Sjæle, og at de da lidet vilde spørge om min Tales Værd som Tale. Ogsaa bragte jeg den særdeles Velvillie med i Regning, som mine Medborgere, engang ere vante til at vise mig; jeg tog saaledes Mod til mig. Jeg skuffede mig heller ikke, da jeg byggede paa hiin Samklang i Følelser, paa denne overbærende Velvillie, de Ord, som jeg udtalte i Forsamlingen og og som siden ved Trykken bleve bragte frem i en videre Kreds, fandt en Modtagelse, der langt oversteg, hvad jeg havde kunne vente. Jeg er ikke forblindet nok til at skrive denne Modtagelse paa mine Ords Regning; den skyldtes den Jordbund, hvori de faldt. Men ogsaa siden, under Udførelsen af det Kald, derhar bragt os sammen, har jeg havt de gladeste Erfaringer om, at jeg ikke bedrog mig i de Forudsætninger, jeg bragte med mig om den Aand, der vilde vise sig i denne Forsamling, i de Forventninger, som jeg gjorde mig om dens Virksomhed. Mange og ikke ubetydelige Arbeider ere bragte til Ende. Saavel ved Behandlingen af de Lovudkast, som Kongen gjennem mig har forelagt Forsamlingen, som i Behandlingen af de Sager, der af enkelte i Forsamlingen ere bragte i Bevægelse, har der yttret sig Sandhedskjærlighed, Fædrenelandskjærlighed, Virksomhed, Indsigt, Frimodighed, og altid har tillidsfuld Hengivenhed mod Kongen, vor Herre og Fader, staaet ved Siden. Om end ikke alle Besværinger, som her ere fremkomne over det, som er, alle Forslag, som her ere gjorte til det, der skal skee, ere lige grundede, maae dog alle forklares af oprigtig Omhu for Landets Vel. Forsamlingen har og underkastet hine Besværinger og Ønsker en omhyggelig Prøvelse, og hvad der, efterat de have gjennemgaaet denne, er kom nen for Thronen, vil sikkert finde den nøiagtigste og meest omfattende Prøvelse. Kongen vil gjøre sig en Glæde af at afhielpe enhver virkelig Brost, der lader sig afhjælpe, at bringe ethvert Forslag i Fuldbyrdelse, der, efter at alle Hensyn ere tagne, findes i Sandhed gavnligt og iværksætteligt, og i sin Viisdom vil han tage faadanne Beslutninger, at Folkets Vel vil fremmes og dets Tillid til ham stadfæstes. Ogsaa er indbyrdes Velvillie og giensidig Agtelse stedse blevet bevaret i vor Kreds, og om det end er skeet, som jeg forudsagde, at Meninger stundom ere staaede frem mod hinanden i skarp Modsætning, saa er dog aldrig det personlige Fredens og Velvilliens Baand derved blevet oplyst. Lige ud af Stridens Hede er Modstanderen gaaet sin Modstander imode, venligen rækkende ham Haanden, uden derfor mindre bestemt at træde op mod ham næste Gang, naar de vege fra hinanden i Overbeviisningen om, hvad der var ret og godt, men ogsaa uden at de vare mindre villige til at forene sig, hvor deres Overbeviisning mødtes. Saaledes have De, efter den hellige Formaning, der lød til os under Templets Hvælvinger, uagtet de skiltes ad i Dette eller Hiint, bevaret Aandens Eenhed i Fredens Baand. De forskiellige Stillinger og Forhold i Livet have vel ikke været uden Jndflydelse paa Ønsker og Meninger; Kjøbstædborgere og Landmænd have ikke altid kunne forene sig om, hvad der var gjensidig Ret og fælleds Vel; Godseiere og Bønder ere stødte sammen i ulige Meninger om det Punkt, hvorpaa deres indbyrdes Forhold kunde ordnes i Overeensstemmelse med Retfærdigheden og det Heles Gavn. Men det er dog ingen fiendtlig Aand, der har viist sig, ikke nogen Drift til Anmasselse fra den ene Side, ei heller Lyst til voldsomt at omstøde lovhjemlede Rettigheder fra den anden. Hvor Enighed ikke har været at tilveiebringe, saa har Grumden ligget i Misforstaaelser, som vist med Tiden, og maaskee inden den høitagtede Forsamling paa ny træder sammen, ville være hævede. Saaledes have De, høitagtede Medborgere, hæderligen fuldført det store Kald, der blev Dem betroet, at fore denne for Konge og Folk, for Samtid og Fremtid, saa vigtige Indretning frem paa sit første Udviklingstrin. Man tør derfor, og endnu sikrere end vi traadte sammen, overlade sig til det glade Haab, at denne Indretning vil i sin fortfatte Udvikling svare til vor eiegode Konges landsfaderlige Hensigter, at den vil blive til en Støtte for Thronen og for Folkets Held, hvilke det danske Folk aldrig kan skille fra hinanden. (Fortsættes i næste No.)