Berlingske Tidende, 1775-02-06
Jmod Formodning paafulgte i August Maaned 1773 det heele Sælskabs Undertrykkelse. Strax talte Spaaqvinden, igien af en anden Tone: Hun paastod, at Sælskabet skulle igien opstaae, men Paven og alle de Fyrster, som vare imod samme, skulle døe. Desuagtet var Paven endda 8 Maaneder efter Sælskabets Afskaffelse munter og frisk, endskiønt ikke uden Formodning at der blev sat efter hans Liv. Han erklærede saadant for en i høy Anseelse staaende Statsmand, og sagde derhos: "Han befalede sig den kiære Gud, og tilbød sig frivillig som et Slagt-Offer. J sin Samvittighed vidste han sig ganske frie. Han havde intet besluttet, uden hvad han efter foregaaende egne og fromme Folkes mangfoldige Bønner havde fundet at være nødvendigt og ret." Clemens var af en meget stærk Complexion, og klagede ikkun undertiden over Opblæselser. Hans Røst blev reen og klar, hans Gang saa frisk og vis som en ung Mands, hans Sind opmuntret. Han var venlig mod enhver, han spiste med Appetit, og sov just 5 Timer, eller lidet derover. Udi den hellige Uge No. 1774 fornam denne afdøde Pave pludselig efter Maaltidet en heftig Bevægelse i Brystet, Maven og Underlivet, ligesom han var bleven anfaldet af en indvortes overordentlig Kulde. Han troede at det var en heftig Catharr, og forsynede sig, for at helligholde Paaske=Fæsten i St. Peders Kirke, med tykkere Klæder. Enhver mærkede hos han en Svaghed i Henseende til Røsten. Han fornam derpaa Betændelse i Halsen og Munden. Saadant foraarsagede ham en stærk Sinds Uroe. Man mærkede, at han næsten bestandig holdt Munden aaben. Nogle gange maatte han lidet brække sig og derpaa fulgte en bestandig tiltagende Svaghed i Legemet og Fodderne, hvorved den ellers sædvanlige Lethed i Gangen og Fødderne blev ham betagen. Der overfaldt ham ofte en usædvanlig Søvn, Smerter i Livet, og Besværlighed at lade sit Vand. Han beholdt dog derved saa stor en Sinds Styrke, at han søgte at skiule alle disse Tilfælde, endskiønt han tænkte ved sig selv, at han havde nydt noget giftigt i det mindste har man hos ham fundet en Modgift, som bestod i Piller. Saaledes forløb Mai, Junius og Julius. Den 16de Julii, heed det, skulle Paven døe. Da den Dag var forbie, blev hans Dødsdag forkyndt, at skulle falde ind i October Maaned. J Julio brugte Paven, som sædvanlig, Vand=Cuur, saasom han hver Sommer var underkastet nogle salte Væsker. Mod Slutningen af August Maaned gav han Ministrene igjen Audience, uagtet han befandt sig aldeles ikke vel, og blev stedse mere affældig. Den 10de September havde han en Besvimmelse. Man fratog ham ved Aareladen 10 Untzer Blod, hvorudi man ikke kunde finde nogen Betændelse, eller noget dødeligt Tegn. Den 15de ejusd. overfaldt ham dog en overordentlig Svaghed og en bestandig Søvn. Saadant vedvarede til den 18de Septbr. Den 19de havde han en stærk Feber, samt en tyk opsvolmet Mave, og kunde intet Vand lade. Manaarelod ham igien, og gnie de hans Mare, hvoraf han dog ingen Følelse havde. Blodet var ikke inflammeret, og hans Aande var frie; men mod Aftenen overfaldt ham en pludselig Betændelse, og Aaren blev igjen 2 gange aabnet. Den 20de meente man, at det havde mærkelig forbedret sig med ham; men saadant Haaborsvandt igien imod Aften, da man agtede det fornødent at betiene ham med det hellige Sacramente. Den 21de ejusd blev det bestandig slettere. Om Aftenen modtog han den sidste Salving med en meget stor Opbyggelse, og den 22de Sept. henimod Kl. 13 sov han bort." Saaledes beskriver Forfatteren af bemeldte Skrift Pavens Sygdom. Siden efter stadfæster han, at ved Balsammeringen Haarene og Neg lerne ere affaldne, og det hele Legeme, saa at sige, strax har været forraadnet, samt at det Glas, i hvilket Jndvoldenvare, er sprunget i Stykker. Af disse og adskillige andre Omstændigheder beviser han, at den hellige Fader virkelig er bleven forgivet. Derpaa vil han, formedelst saa klare Beviis paa Forgivelse, at Sagen i det mindste med den største Skarphed maatte undersøges, paa det at det ikke skulle hede, at Rom hverken straffede, eller undersøgte saadanne Laster.