Aalborg Stiftstidende, 1837-10-10
(Af Kjøbenhavnspostens.) I det foregaaende Stykke har jeg yttret, at Kjøbenhavnsposten uden Tvivl netop har virket det, som den har virket ved den Tone, hvori dens Artikler i det Hele have været skrevne, uden at jeg dog derved vil tage Tonen i hver enkelt Artikel i Forsvar. Kunde jeg iøvrigt antage, at en anden Tone og Skrivemaade vilde virke kraftigere til at fremme den Sag, hvorfor Bladet arbeider, da vilde jeg sikkert gjøre Alt, hvad der stod i min Magt for at modificere den. Dersom Bladet virkelig derved kom til meere at udtale, den nationale Tanke, og saaledes blev den sande offentlige Stemme, da maatte jo dette fra enhver Side betragtet være mig som Redacteur det kjæreste. Bladets Afsætning, - hvilket Mange vel mene at være det som der nærmest tages Hensyn til - kunde jo kun vinde derved, og dets moralske Indflydelse, hvilket alene ligger mig paa Hjerte, maatte jo tiltage i samme Grad, som det vandt Indgang hos Publicum. Jeg er selv af en altfor rolig Caracteer, til at det skulde ligge i min Natur at skrive bilieust, og om Bladets Medarbeidere gjælder det samme. Om nogen personlig Uvillie imod Regjering eller Autoriteterne kan der hos Jngen af os være Tale, og den Bitterhed, som Nogen maatte synes at finde i enkelte Artikler, er, som jeg med Bestemthed, kan forsikkre, alene fremstaaet af en i alt Fald for vidt dreven Iver for at fremme, hvad Bladet anseer for det Rette i og Sande, og af Misnøie med, at der saa ofte synes at arbeides i modsat Retning. Da dette i Sandhed forholder sig saaledes, saa indseer Enhver let, at der var den største Opfordring til, saavidt det var os muligt, at forandre Bladets Aand og Tone, naar Redactionen troede, at det derved kunde stifte mere Gavn end hidtil. Men det er dette som jeg meget befrygter ikke at ville blive Tilfældet, da jeg holder i mig overbeviist om, at det netop er den skarpe Tone, hvori flere af Bladets Artikler have været skrevne, der har holdt Vedkommende i Aande og navnligen holdt Et og Andet tilbage, som maaske ellers vilde have seet Lyset. Men Prof. Hjort mener, at det endnu af en anden Grund er vigtigt at forandre Aanden og Tonen i Bladet. Han giver nemlig Bladet at betænke, om det tilsidst vil kunne holde ud at staae saa alene i Literaturen, som det tegner til, at det i Fremtiden maa, og idet han spørger, hvor mange danske Skribenter der ikke ere, som føre samme Skjoldmærke som Kjøbenhavnspostens Redacteur og hans Medarbeidere, og hvor faa der dog nu staae hos dem, tilføier han, at Bladet kunde have de dygtigste Penne i Landet som en Rad af fældede Landser paa sin Side, hvis man blot udstedte en hæderlig Parolle, hvis man blot skrev meere humant, mere aabenhjertigt, mere loyalt. Men heri feiler den i ærede Forfatter sikkerligen. Naar man vilde give Slip paa Bladets Selvstændighed og lade det i en babylonisk Sprogforvirring tale i alle Tungemaal og i Dag nedbryde hvad det opbyggede i Gaar, vilde det vistnok aldrig mangle paa Artikler til samme, men for denne Priis kan hiin Forf. ikke ønske, at Redactionen skulde tilvinde sig Medarbeidere, og dersom de kun paa dette Vilkaar ere at erholde, vil jeg til evig Tid undvære dem; da det er min inderligste Overbeviisning, at Redacteuren af et Blad som Kjøbenhavnsposten, maa om alle Hovedmaterier eller Livsqvæstioner have en bestemt Mening, som han ikke kan tillade at Nogen benytter hans Tidende til at nedbryde. Naar Kjøbenhavnsposten altsaa blev ved at virke frem i samme Retning, som hidtil, hvilket netop er det, som Prof. Hjort ønsker, da han erklærer Bladets Sag for at være, selve den danske Sag" og kun vil, at man skulde ændre Noget i Aand og Tone, og det er ikke meere end man med Lethed var i Stand til, saa vilde Bladet neppe derved faae de dygtigste Penne i Landet til at staae som en Rad fældede Landser paa sin Side. Det er noget ganske Andet der afholder Folk fra at skrive, den Ene een Grund, den Anden en anden, og ikke den Omstændighed, at der ikke findes et værdigt Organ til at udtalet sig i. Det bedste Beviis herpaa er uden Tvivl Fædrelandet og Folkebladet. Jngen vil vel negte, at Aanden og Tonen i begge disse Blade er baade human, aabenhjertet og loyal, og dog har intet af dem nogen Overflødighed paa Artikler. Det førstnævnte Blad har ganske den Caracteer, som Forf, ønsker Kjøbenhavnsposten ; det behandler med stor Frimodighed statsborgerlige Æmner og har et ikke ringe Publium: det maatte altsaa, hvis Forfatterens Forudsætning var tigtig, kunne gjøre Regning paa en stor Mængde Medarbeidere, men dette er saa langtfra at være Tilfældet, at man, naar man gjennemgaaer de Aargange, der hidtil ere udkomne af dette Blad, kun træffer meget faa Artikler fra fremmed Haand. Folkebladet staaer, hvad Humanitet og Loyalitet angaaer, maaske endog over Fædrelandet, og da det derhos har samlet en Mængde berømte Forfattere i dets Repræsentantskab og ved dets Filialer har sat sig i Forbindelse, med Videnskabsmænd over hele Landet, skulde man troe, at det aldrig kunde mangle paa Artikler. Jmidlertid er det en bekjendt Sag, at det kun har været meget sparsomt forsynet med Bidrag, og de, der have været leverede i Bladet, synes ikke altid at skrive sig fra de dygtigste Penne i Landet. Gaaer det saaledes med disse tvende Blade, har Kjøbenhavnsposten ingen Grund til at antage, at den vilde være heldigere, om den ogsaa stræbte efter at forandre sin Aand og Tone, saaledes som Prof. Hjort har foreslaaet. Hvad de øvrige Udsættelser angaaer, som denne Forf. har gjort ved Kjøbenhavnsposten, da kan jeg være enig med ham i de fleste af disse. Der kan vistnok baade i Form og Indhold, i Sprog og Materie være Adskilligt at udsætte ved Bladet, Noget at ønske borte og Mere at ønske tilføiet. Det forstaaer sig af sig selv, og det kan ikke være Nogen mere magtpaaliggende end mig, at give Bladet den i saa Henseende størst mulige Fuldkommenhed. Men det er lettere sagt end gjort, navnligen for saavidt Forf. vil, at man i Gienstandenes Valg skulde udvide sin Kreds. Han siger saaledes iblandt Andet, at det har undret ham, da der dog viist maa være noget Grundet i den skarpe Critik, som ikke sjelden høres over det kgl. Rentekammer, at Bladet ikke har skaffet, sig en saakyndig Medarbeider til disse høist vigtige Materiers Behandling og at der saaledes vist kunde opgives Bladet flere interessante Themaer til Variation. Der vilde Jntet være os kjærkommere, end om Nogen vilde levere en saadan grundig Critik over Rentekammeret, men vi vide virkelig ikke, hvor vi skulde finde den saakyndige Mand, der vilde paatage sig dette Hværv. Der er nok Faa eller Jngen udenfor Rentekammeret, som kunde levere en saadan Artikel, og af Embedsmændene under Kammeret ville de høiere ikke, og de lavere tør ikke, om de ogsaa havde det Overblik over Sagerne, at de kunde meddele noget Grundigt, og om man ogsaa turde betynge deres Samvittighed med slige Meddelelser.