Den Vest-Sjællandske Avis, 1816-10-10
(Fortsat.) Og bestiger man Eder J høie Alper, skuer man ned i Eder J skiønne og blomstrende Schweitferdale, saa møder os overalt samme Sørgesyn. Mangfoldige Reisende har i dette Aar bereist dette Pragtland, men den ublide Sommer har ikke forunder dem megen Glæde. Smeltningen af den stærke Snee paa Biergene, den vedholdende Regn, dannede store Søer i Dalene, saaledes lød allerede Klagen i Junii. Alperne, heder det fra Schweits under 12te Juli, see sørgelige ud i Aar; deres smukke grønne Beklædning mangler dem; Qvæget, som ellers allerede i Mai græssede paa deres Bierg sletter, maae endnu holdes i Staldene. J Dalene seer man intet uden Oversvømmelser. J Canton St. Gallen ere to Huse med 9 Mennesker begravne under en Jordlarine eller Jordfald. Endnu i August regnede det uopbørligt næsten i alle Egne af Schweits. – Paa hiin Side af Alverne især henimod det sydlige Jtalien og paa hiin Side af Pyrenæerne var Regnveiret ikke saa vedholdende, der var en mere forholdsmæssig Blanding af Solens Lys og Luftens Væde, Veirliget var gunstigt for Jordens Frembringelser og en riig Høst lovede at give Erstatning for det forrige Aars Mangel. Derimod i Landene ved det store Hav, som ligger Norden og Østen for disse Bierge, som strække sig lands op med de høie Alper og med den majestætiske Rhinstrøm, i Frankerige og i Holland var Regn veiret ligesaa stærkt og vedholdende som i Tydskland. J Frankerige henvendte man den nye opvaagnede religiøse Følelse og den nye Anseelse, som Geistlighehen der erholder, paa at anraabe Albestyreren om et meere gunstigt Veirligt; Grand-Vicarierne for det parisiske Docese forordnede offentlige Bønner og Sacramenternes Udstillelse; desuagtet vedblev Regnen at udgyde sig i Strømme, den uroelige Seine truede det roelige Paris med Oversvømmelser. J det sydlige Frankerige skal Regnveiret have været saa vedholdende, at Viinhøsten skal saa godt som være gaaet til Grunde. Uagtet denne almindelige Oversvømmelse havde dog den Overtwe udbredet sig i Frankerige, som i andre Lande, at Verden skulde forgaae den 18de Juli, endskiøndt den Formodning ellers er almindelig, at det skal være ved Jld og ikke ved Vand, at denne redical Cuur skal foretages med Jorden; det et derfore begribeligt, at en Piece, som Colporteurerne raabte med paa Parises Gader, og som havde til Titel: "nærmere Forklaring om Verdens Undergang," fik en rivende Afsætning, som et Ord sagt til sin Tid. – J Holland, som allerede af Naturen er et Vandland, hvor man boer bag Dæmninger, og hører Havet bruse udenfor, var man endnu mere besværet og ængstet af det vedholdende Regnveir, der vare monge Landeveie ikke til at passere, Posterne udebleve, og Menneskene maatte i tusindviis arbeide paa Dæmningerne. – En hollandsk Skipper, som havde lagt i 8 Uger paa Fiskerie ude paa Havet, 80 Mile nord for Texel, foræller, at der paa denne Høide slet ikke var faldet en Draabe Regn, i alden Tid han havde været der; men derimod hersket en overordentlig Hede, saa at han undrer sig over, at der var faldet saamegen Regn i hans Fødeland. Men man skal betænke, at 30 Mile Nord for Texel er omtrent imellem Bergen og de Øer som ligge Norden for Skotland, og under Stokholms og Perersborg Paraleller, og man vil bemærke, at det stærke Regnveir i Aar egentlig har holdt sig til den midterste Deel af det vestlige Europa, og har hverken strakt sig saa høit Nord eller Syd paa, thi her i Danmark, var det ikke heller nær saa stærkt og vedholdende som længere Syd paa, Overalt paa Havet var der ikke Tørke; thi i England, f. Ex. som ligger midt i det atlantiske Hav, og som laae tørt i Fior, da hele Fastlandet laae i Blod, var i Aar underkastet samme Skjebne; det regnede i Juli 12 Dage i eet fort i London, og hele Høehøsten gik forloren. Der, som i Holland, i Tydskland og i Frankerige holdt man Bønner fra Prækestolen, om at Regnen maatte ophøre Mon det forresten er passende og forraader en opklaret Gudsfrygt, at anraabe Guddommen om Forandringer i Naturens Gang; denne foregaaer efter vise, for det meste for den svage menneskelige Fornuft ufattelige Love, umodne Begjæringer; vi kunne ikke antage at Na og kan ikke dreies og rettes efter de Dødeliges turens Ubehageligheder ere en Straf for et Folks Synder; thi disse kan ingen Dødelig overskue og vurdere, og for et væsentlig Onde kan man ikke betragte det, som er en Følge af den uendelige Fornufts Jndretninger. Var det ikke meere passende, og viiste det ikke en større Ærbødighed for Guddommen og Tillid til den, naar man under den physiske Verdens Ubehageligheder betiente sig af Religionens Jndflydelse, for at styrke Nationerne i Taalmodighed og i Hengivenhed til med Taknemmelighed at modtage Naturens Glæder, og med Tillid i deres Lidelser, som Spiren til et tilkommende Gode. For det enkelte Menneske, som kan afveie sit lønlige Brøst, kan det derimod være rigtigt i Nødens Time at henvende sig med Løfter og Bønner og dens Ophørelse til den Asynlige.