Jyske Efterretninger, 1768-06-24
Menneskenes foranderlige Tænkemaade. vo som har betragtet sit Sindelav fra sin Manddoms Begyndelse indtil dens Ende, og tillige har lagt Mærke til, hvad han har ønsket, frygtet for, foragtet og høyragtet, kan let indsee, at hver Stand, og Embede har sin Forandring i Tænkemaaden. Ja jeg paastaaer, at enhver maae være overbeviist derom: Tiden nøder de uvilligste og uagtsomste Tilhørere dens Lærdomme paa, og, naar vi sammenligne de forbigangne Aar med de nærværende, saa see vi tydelig nok, at vor Tænkemaade har forandret sig, omendskiønt vi just ey veed, hvorledes den Forandring er skeet, og hvad for Aarsager der har forvoldet samme. C. For Forandringen i Tænkemaade er Skyld i en stændig Tvistighed imellem Unge og Gamle: De, som formedelst det Fortrin, de have i Følge deres Alder, holde sig berettigede. til at kan giøre Fordring paa Ærbødighed og Lydighed, ere gemeenligen tilbøyelige til at lade spodsk og haanlig om deres Meeninger, som de regiere over, og det, blot fordi de ey andsee, at man kan betragte een og den samme Sag i forskiællige Aldrer med forskiællige Øyne: De begribe ikke, hvor stor en Forskiæl der er imellem Haab og Nydelse; Nogle besynderlige Grund=Sandheder, som de Gamle ere villige til at forsyne de Unge med, ere oftest saa bittre og ubehagelige, at de ey troes og finder noget bifald, men alt belees og foragtes, som Alderdommens særsindede Jndfald, indtil saa længe at en egen Erfaring giver en følelig og smertelig Overbeviisning om deres fulde Rigtighed og ube i dragelige Sandhed. Det er naturligt, at Folk forlyster sig med de Tanker, som fornøye, Haab hersker hos alle saa længe, indtil det ofte har slaget feyl: Saa nedslaaes Sindet, og som enten ey har havt eller ey givet sig Tid til at op Forhaabning forsvinder. Den ueftertænksomme Ungdom, dage, hvor mange Farligheder, der hvert Øyeblik og Time kan overhænge os, bliver som henrykt af Glæde, naar den faaer sin Frihed, og slipper løs fra den Tvang, den hidindtil har staaet i under Forældres eller Læreres Opsigt, Tugt, Ave og Underviisning: For dem er det, som de kom i en anden Verden, nu forestille de sig, at deres Lyksalighed er saa stor, som den kan blive, siden de kan raade sig selv, og paa egen Haand udlede sig de Fornøyelser, som de ved en naturlig Drift ere tilbøyelige til Det er for dem, ret ligesom de kunde være slupne ind i de Elysæiske Marker, hvor de kan finde 1000de Forandringer paa Forlystelser og fuldt op af Fornøyelser: De sørge derfor ey for at undgaae det Onde, Verden legger i Veyen for dem, men bekymre sig kun for at nyde det Gode uden al ængstende Harme og ubehagelig Skræk for det Onde: Den eneste Bekymring, der have, er denne, at de af de mange Slags Fornøyelser, de have at gjøre Valg i, maatte være saa lykkelige at udvælge det beste. Den Mængde af Forandringer, de see for sig, gier. giør dem ofte saa raadvilde, at de ey uden lang Betænkning ere i Stand til at erklære sig, hvilke de ville være Liebhabere af, og vælge: De staae i Tvivl, som de, der ey vide, hvad Vey de skal tage, naar de see mange for sig, og derfor maae befinde sig og først giøre Overlæg, uagtet alle de Veye føre dem til Forlystelse og Fornøyelse. Evander, som for 14 Dage siden stod under en Formynders Opsyn, og blev styret ved en Hovmesters fornuftige Veyviisning og retsindige Underviisning, bliver i Dag 25. Aar, han bliver Herre over sin Formue, faaer sine Midler, selv at raade for Hans Formynder, som jævnligen, medens han havde hans Midler at skalte og valte over, fik en feed Mund, tracteres i Dag sidste Gang, som til Afskeed; Denne hans Myndling glæder sig over, at den Tid er kommen, han saa længe har sukket efter, og med al sin kostbare Anretning ey har kundet forekomme; Thi kunde Opvartningen have gjort noget dertil, saa havde hans Formynders Tid. for lang Tid siden været ude; Nu naaede han sit Ønske. Nu maatte hans Formynder godvillig nedlegge sin Myndigheds Stap, som Løn og Bøn forgiæves tilforn anmodede ham om at maatte skee. Hvo der er glad, det er Evander: Han er som uden for sig selv, han veed ey hvorhen, saa fornøyet er han, han føler retskaffen, hvor ædel Friheden er, og ganske klogeligen skiller sig ved sin knurvorret. Hovmester: Dog, at han ey som han for hans fortrædeliskal gaae brødløs, saa byder han ham til, at han vil beholge Strængheds og Laste=Syges Skyld frygter haardt forde ham hos sig, som sin Kammer=Tiener, siden han skriver Tiener, saa synes han, at hans Opvartning ey kunde geraa Modens brugelige Sprog, en stor Zirat paa en Kammer saa smuk en Haand, og, saasom han dygtig forstaaer de nye ne Evander, bliv ædrue, du taabelige Nar besind dig din de ham, som Herre, til nogen Vanære. - Men du druk Indbilding er for stor, dine Luftspring for høye, dine Opvartere, som hver Dag bestormer dine Døre, være dine optoge for farlige, hvad meener du, skulde den Klynge af Op dette, hvad er det de tilbede og opvarte dig for skulde det rigtige Venner, jo men, har du Taabelighed nok til at troe Co ey være, for at betiene sig af din Troeskyldighed til deres lumpne Fordeel. Det er dine Midler og ey dig selv de ere Velyndere af, troe mig, de ere dine arrigste Fiender, det ved deres Besøgelse slæbe Armod ind af Døren til dig, og naar de faae handlet med dig, som de vil, og, saa at sige faae plukket Fierene af dig, saa tage de Flugten, og haste med deres Rov og Bytte til deres Huule, uden at bryde sig det mindste om dig: Lad dig intet snakke for, Der er i al Sandhed ikke saa meget godt i Verden, som du bilder dig ind: Staae paa din Post! De veenligste Mødre søge ved deres Smigren at gjøre dig ulykkelig, ved at behænge dig med en ond Kone i en af deres Døttre: Skye det Onde, saa kommer du til at nyde det Gode. Den, som kuns betragter det Udvortes i det menneskelige Liv tænker vist, at alle Ting ere saaledes beskafne, som de see ud at være, han bilder sig ind, at de Ting, som falde behagelige og yndige i de udvortes Sandser, ere ægte og indvortes gode og ubedragelige: Men hvor merkelig tænker han ikke feyl. Den udvortes Yndighed forfører ham, uagtet den lover noget stort indvortes: Skin af Godt er det Merke, mange Ting har paa sig i Verden: Men Skade er det, at det er ikke alt Guld, der glimrer, sielden kan han troe, at den udvortes Glands kan være forknyttet med hemmelig Sorg og kummerlige Viderværdigheder, at høy Stand er omskandset med Uroe: Det koster Arbeyde at sande den ufeylbare Sandhed: At ingen Ridder er saa fornem og ædel, at jo den sorte Bekymring, som oftest, hænger i Ridder=Baandet af ham. Det staaer haardt, at han kan formaae sig til at troe, at de høyeste Embeder, naar de ret skal betienes, ere kuns en forklædt Trældom og et anseeligt Slaverie, Kunde han forestille sig, at man kan være ophøyet i Værdighed over andre, og dog være uroelig, siden de Store end ikke ere fritagne for Uroe, saa vilde han vist ikke lile og hige efter de Vilkor, som føre den største Urolighed med sig. Kan man efter hans Tanker være riig, og dog misfornøyet, Han meener ney, Thiefter hans Tænkemaade er det umueligt, at Rigdom og Misfornøyelse nogen. er gensinde skulle være parrede med hinanden; Derfore forag. ter han den Fattige, hvor redelig han end er, og driver Spøg med den Levenhed og muntre Fornøyelighed, han mærker hos ham, ret ligesom den var kun en Maske og Skygge og ingen virkelig Munterhed. Skulde man vel kunne være glad og lystig uden Venskab og Selskab, aldrig gaaer det an, meener han: Skulde der være bedre Viin at faae nogensteds end hos hans Hiertens Ven Cleront, som titulerer alle sine Giester for sine ægte Venner: svær han ey ved hvert et Glas Viin paa, at han aldrig vil forlade dem, saa længe, som de ey vil forlade ham, ere ikke alle overmaade glade ved at drikke hans Viin, som han har ødt saa mange lange Lovtaler over at berømme: Skal han nødes til formedelst indløbende Omstændigheder, ondt Veyrligt, at undvære Selskab, saa pines han i Eenlighed med Uroe, fordi Vanen, som minder ham, maae gaae overstyre eengang: Hvad skal han nu hitte paa til sin Fornøyelse, hvormed skal han dæmpe sin fortrædelige Time, han griber til dette Raad, at han tænker paa den Lyst, han allerede har nydt, og tænker efter, hvorledes han kan komme til at smage nye Forlystelser, dermed driver han sin Urve bort, og skaffer sine Tanker noget behageligt at omgaaes med: Saadant et Creatur bilder sig rigtig ind, at han har en retmæsig Fordring, paa alle de Vellyster, som enhver Stand medfører, og det Umagelige overlader han til de Dumme og Eenfoldige: Han tager mod Jndkomsten af sit Embede, og lader andre svede i at opvarte det: Betieningens søde Frugter er en Velsmag, for ham, men dens tilbørlige Opvartning er han saa høflig at overlade til hvem, der vil have det: efter hans Forestilling kan man gjerne have et Embede uden at betiene det: Somme Tider falder det ham ind, aldrig at holde nogen for ulykkelig, uden han selv er Skyld derudi, Seer han en skibbrudden Mand, der uden Forseelse ved Storm og U veyr har mist Skib og Gods, ynker han ham, saa skal han være i en god Lune, ellers forekommer han hans Bøn om Hielp ved christelig Haandrækning, i det at han overfuusen, ham med Grovhed, og belæsser ham med Skields=Ord for hans uforsvarlige Dumhed og taabelige Uforsigtighed, paa Ces hvil hvilken han er strax rede at kaste al Skylden, fordi han forulykkedes: Derved søger han at kue ham, at han udi sin Ombeden ikke skal bestorme hans Ubarmhiertighed, og røre ham til Gavmildhed, som er tvert imod hans Natur, Møder, han en fattig, dog ærlig Haandværksmand, der med Nap og Nød, med Kummer og Møye maae med sit Hænders Arbeyde opføde 12 levende Børn, saa spotter han ham, og tor spørge, hvorfore han just maae have saa mange BørnDen arme Stakkel veed endnu ikke, at hans for tilige Vellyst vil hindre, at han aldrig kommer til at avle et eneste, Han betragter sielden eens Nød og Jammer, han kan trykkes af, fordi hans Haab er slaget ham feyl, med nogen Medynk og Forbarmelse; Thi han regieres af det Jndfald, at alt, hvad der hændes ham, er han selv Skyld i og (som han meener, har intet at takke derfor, uden hans egen Efterladenhed og Frivillie. Fortsættelsen skal følge.)