Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-08-22
Endnu mangler i mange Egne den hjertelige Godhed, og Forekommenhed, den Eenhed, Enighed og almene Jnteresse for Andres og det Heles, som for eget Vel, der alene kan gjøre Samfundet lykkeligt. Bymænd see og omgaaes hverandre med Ligegyldighed, og interessere sig i Grunden, hver især, kun for sig selv. "Det er ikke min Sag, hører man endnu ikke sjeldent sige, naar Kreaturerne gaae løse paa Marken, jeg har ingen Vintersæd, der kan nedtrædes eller opædes. Naar Høns og Gjæs bedække den nyssaaede Ager, naar saavel de, som større Kreaturer, afgræsse Vintersæden, siger den fordomsfulde Bonde: "Det skader ikke, vor Herre lader den nok gro alligevel, og til Foraaret kommer Vintersæden nok igien. Og kommer der nu ingen, eller kun tynd Sæd, da skal vor Herre atter have Skylden; thi hvad der ene og alene ofte er en Følge af Fordom og egen Efterladenhed, skal dog ogsaa kaldes hans Gierning. Ja det er nu ogsaa det Letteste, at kaste al Skylden paa ham, og selv at henleve sin Tid i søvnig Tankeløshed. "Lad ham kun prøve paa at tage mine Kreaturer i Huus, jeg skal vel vide at ramme ham igien; Forordningen er for mig som for ham Der ligger han nu og pløier i sit Kjær og sin Hede, og faaer tilsidst en heel Mark der, og vi Andre skulle for hans Skyld holde vore Kreaturer tøirede, ja ja, lad ham nu see, hvad han faaer for det. J en saadan Aand og Tone hører man ofte endnu tale blandt Eder, J gode Bønder, og hvilke ere Aarsagerne dertil, Det er Egennytten, der ene og allene har sin egen Fordeel for Øie Selvklogskaben, der haardnakket fordømmer alt Nyt, og med ubøielig Stivsind og Paastaaenhed forfægter gamle Skikke og gammel Slendrian; Misundelsen, der med skele Øine betragter enhver Fordeel, en meere oplyst og driftig Agerdyrker kan gjøre sig; Bagtalelsen, i hvis Sold der destoværre findes Skokke af tjenstagtige Aander, hvis giftige Tunger udspye Ædder og Galde, og derved udstrøe Mistro, Splid, Had og Hævn imellem Naboer og Byfolk; Nærigheden, der endnu i vore Dage gaaer saa vidt, at man i Sommernætterne seer en Nabo henflytte sine Kreaturer paa en Andens Græsmark, eller endog drive dem løse derhen, naar han veed sig sikker, og endelig Smaalighedsaanden, der er saa lav hos mangen Bonde, at han ængstelig beregner, om han kan vente en lige, eller helst en endnu større Tjeneste, end den en fattig eller trængende Bymand forlanger af ham, da han i modsat Fald nægter, hvad han ellers let kunde have opfyldt, og ved denne foragtelige, smaalige Tænke- og Handlemaade bekræfter, hvad der til Skam for ham er bleven til et Ordsprog: "Bonden giver ei en Pære hen, med mindre han kan vente et Æble igjen. Hvad her er sagt, er ingen Overdrivelse, men den nøgne Sandhed, for hvilken Beviserne ikke ville være vanskelige at føre; men det bør hellerikke paa den anden Side forties, at der til Ære, for Bondestanden finder efterhaanden fleer og flere hæderlige Undtagelser Sted, saa at fleer og flere Bønder ere fremmede for disse Feil og Mønstre paa Velvillighed, Tjenstagtighed og Forekommenhed, som see ligesaameget paa Andres som eget Vel, og som med fordomsfrit Blik tilegne sig Tidens Fremskridt til det bedre. Og det er en saadan Velvilligheds, Uegennyttigheds og Fordomsfri heds Aand, man maa ønske indplantet i Bondestanden, for at denne ogsaa fra dette Standpunct kunde hævde den Agtelse i Samfundet, hvorpaa den i saamange andre Henseender har det retfærdigste Krav.