Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-12-18
Jndsenderen heraf anser det ikke for overflødigt, i Anledning af nogle bemærkninger over Modersmalet i et af vore Blade, udførligen at udvikle og vise her hvilke de stumme Bogstaver ere, der kunne forkastes, og at give Grunde for deres Undværlighed og Urigtighed, for at bidrage til at skille Modersmalet ved denne barbariske Vansir, saa snart som muligt. Til de stumme og overflødige Bogstaver, kan man da 1) regne h i Sahl, Vahre, Uhr, thi v. des. De to første ere ældgamle nordiske Ord, der forekomme i Sagerne uden h (salr. rara). Det tredie skrives af Jslænderne at, ligesa af Svenskerne ur, og af Hollænderne uur, ei heller findes i dets Stamsprog noget h efter Selvlyden: fr. heure, ital, fora o. s. v., ti det er bekjendt at det kommer heraf, skont Betydningen er noget forandret. Det sidstes in kommer vel af det isl. ; men da dette i alle andre Tilfælde er blevet til i eller de, og intet Menneske meere skriver thænke, trykke, dhu, fordhe eller desl. er det vist nok fare unyttigt at beholde hiint h i dette ene Ord. Man vil adskille det fra Talordet Ti (10); men Mundsproget adskiller jo ikke disse Ord i mindste Made, og hvor yderst fjælden indtræffer et Tilfælde, hvor de af den tankeløse kunde forblandes, Desuden opnar man kun halvt Hensigten; thi hvorledes vil man vel skille den tiende (i Tallet) fra tiende (af tier), Svenskerne skrive ny uden h; og vi skrive jo selv det samme Ord i fordi uden h. Fremdeles da man i Ur og ti hører kun to Lyde, hvorledes kan det da besta med sund Sands at skrive tre Bogstaver, Det samme gielder om ThinsThrone, Character og desl. for Ting, Trone, Karakter. De franske skrive: trone, caractere, Jtalienerne trono, carattere, Spanierne ligesaatrono, caracter, o. s. v. skont de ere meget nærmere i Forbindelse med Græsk og Latin end vi2) t i Intetkonnet af Tillægsord pack; f. C. barbariskt, danskt, islandsket og desl. Hvilken Lyd, nar man virkelig vil udtale Bogstaverne i disse Ord: "et nyt tydske Stykke! et smukt hollandsk Skrift, J sidste Tilfælde har man otte Medlyde umiddelbar efter hvorandre, udskes. Men udtaler man ikke dette i (som intet Menneske gor), hvor urimeligt da at give vort Sprog et sa barbarisk Udseende, som det oven i Købet ikke vedkjender sig. Jslænderne skrive danskt, islennet; men de udtale virkeligt hardt, og derimod det foregaaende k ganske svagt, næsten som: dant, islenst. Ligesa de Svenske, vi have da her forandret Lyden, og bør derfor billig tillige forandre Skriften. 3) d foran sk. et o. desl. sasom: vadske, grædsk, tydsk, Landse, Dands, som om disse Ord kom af vade, græde, tyde, Land. Dog dette er paa omtalte Sted meget vel afhandlet. Jeg vil kun tilføje at de Svenske skrive vask, tysk dans, piska o. s. v., ligesa Jslænderne, for sa vidt de have samme Ord, ja endog Færøboerne. Kun vi vanskabe vort Sprog, ved at fortyske Skrivemaden, skont vor Udtale er den sammesom alle andre nordiske Stammers, og ikke den samme som Tyskernes; ti disse ikke blot skrive, men sige ogsa: Kranz, Tanz, dentsch, Peitscheo. s. v. Oprindelsen burde være meget tydelig og afgjort, ja neppe ligge udenfor samme Ord, end sige uden for de skandinaviske Sprog, nar den skulde bevæge os til at skrive anderledes end vi tale; da vort Sprog ellers taber sin Simpelhed, Enhed og nordiske Karakter. Og hvad vinde vi ved at gore vor Retskrivning halvtysk, Heltysk bliver den dog aldrig, salænge den danske Tunge lever og rører sig, dertil er den altfor forskjellig fra Tysken. 4) Gi og Kj for 6 og K foran de bløde Selvlyde 2, i, 6, 8, 7, hvilket er aldeles unyttigt, dak og her aldrig have den harde Lyd; men efter vort Sprogs Natur blødgøres af den efterfølgende bløde Selvlyd. Anderledes er det mede; efterdi det er en hard Selvlyd i vort Sprog; f. C. i Silke, elske, Dage, Bægere, rigere, længere, og altsaa ligesavel som de øvrige harde, 2, a. c. m. fordrer et i indskudt, nar den bløde Lyd skal udtrykkes, sasom: Skje, maske, begiere, regiere, ligesavel som: Skjald, Kjole, skjule, o. des. J gamle Skrifter findes hint overflødige, ogsaa yderst sjælden. Man skrev først Kopmanhaffn eller Købmandhaffn, f. C. i Herr Mikkels Bøger de vita hominis og de creationererum begge trykte 1514, siden Københafn. J det ny Test. i Andorp 1531, skrives overalt gere, købe, gor din flit (ikke gjør din Fliid) o. desl. som Grundtvig og andre endnu bruge. Saledes skrive ogsa Svenskerne. Jslandsken er derimod anderledes indrettet; da 6 der er en hard og e en blød Selvlyd, sa at gorn lyder anderledes end gjörn, kotte anderledes end kjörmen Stavelserne ke, ge, ske o. s. v. i alle Tilfælde som vort kje, gje, skje, aldrig som i hvilke, læge, Paske. Her have vi da atter forandret Udtalen, og bør derfor billigen forandre Skrivningen. Forf. bemærket fare rigtig at de beslægtede Ord som oftest visse hvor hint Jod er uægte: det samme gielder om de beslægtede Sprog; f. C. købe har intet i, i holl. Koopen, t. kausen, isl. kaupa, sv. kopa. Skød ei heller i holl. Schoot, t. Schoss, isl. skant, sv. sker. Ligesaalidet skun i holl. schoon, t. schön, sv. skön, ei heller dets Jntetkon, brugt som Binde ord, skont (hvorvel) holl. schoon, t. med en gammel Form obschon, sv. skat, ( nygr. ansæd, d. c. a 222.) 5) e i Navneord og Gierningsord, som intet e have f. C. i Bro, Ro, Di, Bryggeri, Hu Gru, far, gar, Sky, By, der udtales hel forskjellig fra: Broer, Roe, tie, Materie, Hue, grue, fet, gaet. - Sa og tvende er, i Ord der have kun Et; f. C. der, ler, og Ler, tren, den 9. s. v.,der lyde ganske anderledes end en Seer, Leerne), treenig, Henseende. 6) Det dobbelt aa for den enkelte, fra 2 høist forskjellige Lyd 2, hvortil ofte kommer endnu et stumte; f. C. gaae for ga, staae for sia, spaaer for spar, altsa tre Bogstaver aae foren eneste enkelt Lyd 4. Hverken Svensker eller Jslændere kjende noget sligt; og i gammel Dansk var det i det mindste aldrig Brug at understøtte aa; man finder f. C. i de nysanførte Oldtryk overalt: gaar, staar, før, maa, stundum med et enkelt a, hvorved menes a. Hvilken utrolig Lettelse vilde det ikke være for Børn og Fremmede, naar man satte o over og bortkastede det stummee, der dog sasent er indkommet i vort Sprog, og hvilken Rigtighed, Korthed og Simpelhed vilde ikke derved tilvejebringes, samt hvilken Overensstemmelse med vore Naboers Sprog, der dog alligevel have aldeles samme Lyd som vi i alle disse Ord! Vilde man endelig adskille de lange Selv lyde fra de korte, hvor uendelig rigtigere var det ikke da efter vor Forfatters Forslag at sætte Tonetegn over, end at skrive et andet Bogstav, som slet ikke høres, ved Siden, Tonetegnene ere jo dog bestemte til sligt, og Bogstaverne til at betegne Lydene, der høres. Tonetegn bruges ogsa af Franskmænd, Jtaliener, Spanier, og Portugiser, sa og af Jslænderne, samt i visse Tilfælde af de Svenske, især i Navne, der have Tonen pa sidste, som Franzen, Juren o. desl. Jeg ma dog tilsta jeg anser det ikke fornødent uden i visse Ord for Tydeligheds Skyld, sasom: ved, för, vis, Dug, tiende (decimus) og desl. da vi jo hidindtil skrive galt ligesom alt, drog ligesom Sprog, fri ligesom vi, ud ligesom Bud, Nød (Trang) ligesom en Nød, billige ligesom tillige, og des, hvilket ogsa vore Naboer gore, uden at derved afstedkommes ringeste Uleilighed. Men fuldkomnere var det vist nok at adskille i Skrivningen alt hvad der er forskjelligt i Talen; ei heller bor Frygt for at støde Øiet afholde vor Forf. fra at forsøge det; ti vi befinde og ikke blot i en Gæringstilstand med vor Retskrivning, hvoraf enhver Fædrelandsven sikkerlig onsker den ma udga forædlet og forbedret, det vil sige rigtigere, fuldkomnere eller mere overeensstemmende med Fornuften og de nordiske Sprog Natur, men tillige i en Overgang fra de goske til de latinske Bogstaver, hvilken Omstændighed meget ma lette Indførelsen af slige Forbedringer. Man er endnu ikke meget vant til at se Dansk med latinske Bogstaver; men derimod vel til at se Fransk, Jslandsk os. v. med Tone tegn. Kun vilde jeg meget rade Forf. til en vis Sparsommelighed med disse Tegn. Vore Selvlyde have en bekjendt Tone, nar de slutte Stavelsen, og en ganske anden, nar en Medlyd i samme Stavelse følger efter; f. C. ledet, nar de i slige Tilfælde have disse naturlige Lyde, vor de vel aldrig tonetegnes, altsa ikke i Ordene: Fader, tre, Sne, se, Kli, vride, bo, more, Huuden, By, lyse, T., kare, Træ, bære, Hø, køre, ei heller i halv, hen, Kilde, Kid, for, Bud, Lyst o. des.; men snarere i hellig, gjerrig, Kost Sal, ser, sen, hid, Börd, hal, lys, ler, hør, samt isteden, forebygge, drigtig. HøysgardsSystem er vel meget nojagtigere indrettet; med jeg frygter alt for kunstigt, til nogensinde af blive almindeligt. Vi have nemlig i Dansken 6 Tonehold tre lange og tre korte, burde altse egentlig have 6 Tonetegn over enhver af Selv lydene; men dette vilde vanskeliggere bade Skrif- og Tryk i den Grad, at derved vilde tabes mere end vindes. Derimod vilde Adskillelsen af Selvlydene 8 og 6, der forholde sig ligesome og 2, 6 og 2) ligeledes pa den korteste og rigtigste Made adskille mange Ord uden Tonetegn; f. C. det tør (er Tøvejr), det tør (jeg ikke); jeg sa en for Mand för, Hunden gor nok, men den gor Dem ikke noget, sa og hør - Hør, der - Dör, der desuden skjelnes ved de store Bogstaver. Sameget er der at gore til vor Retskrivnings Forbedring, og som letteligen kan lade sig udføre uden Forvirring, nar vi kun ikke lægge Hænderne i Skødet, især ved den gode Leilighed som Jndførelsen af de latinske Bogstaver tilbyder os.