JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1781-08-23
Da Spanierne i Aaret 1502 under Don Diego von velascos Anførsel bemægtigede sig Provinsen Faragua paa Øen Hispaniola i Vestindien, saa flygtede Caciquen eller Fyrsten, i denne Provins, som heed Caonabo, med sine Brødre og nogle af sine troe Venner, til Biergene, for at skiule sig der for deres Fienders Forfølgelse. Her søgde han sig en Fristad, og udvalgde dertil en behagelig Dal, som rundt omkring var indsluttet af høye Bjerge og steile Klipper, neden for hvilke der uden omkring løb mange Bække, som havde sit Udspring fra Bjergene, og udgjorde en breed Grav omkring Dalen, og altsaa tillige Veyen til samme utilgiengelig. denne af Naturen befæstede Udørken, hvorudi den crystalklare Bæk forsynede ham med Fiske, og Skoven med Vildt og Fugle, som han skjød med Bue og Piil, havde han allerede levet i sex samfulde Aar, vel meget kummerlig; men dog betrygget for alle Forfølgelser af Fienderne, og der med mange Taarer begravet sine Brødre, som vare døde af Bedrøvelse, under to store blaa Stene. Da han en Morgen gandske tidlig efter sin daglige Sædvane havde besøgt sine Brødres Grave, vædet dem med sine Taarer, og gjort sin Bøn til hans Fæderne Guder om en snar Frelse og Befrielse fra denne hans Elendighed, saa steeg han op paa Spidsen af det høyeste Bjerg, hvorfra han kunde oversee sit ham berøvede Rige. J det han der stod og med vaade Øyne saae sig omkring, hørde han en ynkelig klagende Røst, ligesom af et Menneske, der var kommen til nogen Ulykke. Caonabo, der havde et Hjerte, som var opfyldt med Følelser af den ømmeste Menneskekierlighed, havde ikke saasnart hørt denne jamrende Stemme, førend han, af en ædelmodig Tilbøyelighed, at staae Nødlidende bi, gik saa hastigt som mueligt var, ned af Bjerget paa den Side, hvor den ynkelige Klagen kom fra, og gik stedse frem efter Røsten.
Adresseavis for Børn, 1781-08-23
Det maae endnu mældes, at Væveren havde medbragt en Foræring til Forvalteren, for desto snarere at blive lykkelig i sin Ansøgning. Man kan let forestille sig, at den ikke var betydelig, men bestod dog af saadanne Ting, som Væveren selv ikke uden Afsavn kunde miste. Denne Foræring vilde Forvalteren slet ikke imodtage, men gav Væveren den tilbage igjen tillige med en Deel Penge til Børnenes Underholding. Dette er kun en liden Historie, men fuld af de smukkeste Træk. Hvilket rørende Syn er ikke det, at see Folk i deres fælleds kummerlige Omstændigheder ved Venskab og Hielpsomhed at lindre samme for hinanden – At see Folk, som selv ville unddrage sig deres nødtørftige Underholding, for at kunne beholde et fremmed gebrækligt Barn hos sig, af hvilket de dog ikke kunne vente at have andet end Byrde og Bekostning, og for hvis Skyld de i Fremtiden endnu maae frygte for at lide meere Hunger og Kummer, Det er visselig og et nedslaaende Træk, at den Fattige troer, han bedst ved en Foræring kan give sin Begiering et Eftertryk, Men Forvalteren holder os igjen skadesløse, som ey allene ikke vil imodtage Foræringen, men giver den endog tilbage igjen med Rente. Denne værdige Forvalters Navn er Akkermann, thi Historien er sand.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
Numer Aar. Tredie Aargang. for Onsdagen. den 29. August. Børn. Der er ingen større Lyksalighed til, End være fornøyet med hvad Herren vil, Korrespondence. Mine unge Venner og Veninder! Veg veed at unge Folk finde en stor Fornøyelse i mørke Taler og Gjetninger. Jeg holder selv meget deraf, at fremsætte saadanne smaa Spørgsmaale for Børn; thi i det man tænker, paa at opløse dem, saa bliver Sindet og Eftertanken vant til Opmerksomhed, og Vittigheden bliver øvet paa en behagelig Maade. Da jeg en Dag forleden underholdt mig herude paa Landet med mine unge Venner paa den Maade, saa faldt det os ind, at gjøre saadanne nye mørke Taler, og de unge Venner sagde, vi ville fremsætte saadanne, som ikke enhver strax kan opløse, og hvorved man ogsaa kan lære noget. Vi gjorde altsaa paa den Maade en temmelig Deel mørke Spørgsmaale, og da jeg nu er forsikret, at de unge Venner og Veninder i Staden ikke mindre end de herude paa Landet, ville tage Deel i saadanne Fornøyelser, saa skulle disse Spørgsmaale efterhaanden anføres i Børne-Avisen, med Opløsningen paa hvert i næste Numer.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
Spørgsmaal. Hvor bliver Smørret maalt med Alen, og solgt i Alenviis Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
De framme Børn. Annette og Leopold elst de deres Forældre meget kjelent, og bleve ligesaa it og kjelent elskte af deres Forældre igjen. Paa nogen Tid pleyede begge disse Sydskende, saasnart de havde faaet deres Frokost, at løbe udi Haagen, og først en god Stund derefter at komme tilbage igjen, for at tage fat paa deres Forretninger. Dette, som var noget usædvanligt, kom baade Faderen og Moderen selsomt for. Thi tilforn havde begge Børnene været ret besynderlig flittige, og havde meget ofte ikke engang spiist meer end deres halve Frokost, førend de skyndte sig til deres Arbeyde, eller i Skolen at lære. Men nu syndes det, ligesom de havde slet ingen Lyst mere, enten til at arbeyde, eller til at læse, efterdi de stedse løbe først ud i Haugen. Dette gjorde deres gode Forældre bedrøvede; thi, sagde de til hinanden, dersom vore Børn først faae Lyst til Lediggang, saa vil der ikke blive meget godt af dem. FadeMom. Avis Faderen spurde dem undertiden: "Men, Børn, hvorfor løbe J stedse saaledes ud om Morgenen tidlig? Det kunde jo skee siden, naar havde forrettet eders Arbeyde, eller Skoletimerne vare forbi, Men Børnene tangde stille, og sagde ikke, hvad de gjorde i Haugen. Endelig besluttede Moderen, at gaae paa Spor efter dem, for at faae at vide, hvad de dog saaledes hver Morgen kunde foretage sig i Haugen. Den næste Morgen saa hun, at Annette og Leopold løbe hen til et tykt Lysthuus, som stod ved Enden af Haugen. Hun gik altsaa efter dem. Da hun nu var kommen gandske sagte hen til Lysthuset, og stod ved den Side, hvor hun just igjennem det tykke Løv kunde komme til at see lidet ind til dem: o Gud, hvad følede da hendes moderlige Hjerte, da hun saae begge Børnene med foldede Hænder at ligge paa deres Knæe ned paa Jorden. Hun skjelvede og rystede af inderlig Glæde, da hun hørde Leopold at bede saaledes til Gud, og Annette at bede ligesaaledes sagte efter ham: Ach, du barmhiertige Gud, lad dog vore kjere Forældre endnu ikke døe i lang Tid, Vi elske dem jo saa inderlig, og vilde gjerne gjøre dem nogen Glæde, dersom vi først vare blevne store. Ach, gjør os ogsaa ret fromme og artige, at vor Fader og Moder maae hver Dag fornøye sig over os, Bønhør os, du milde Gud! Du veed jo, at vi og gjerne ville giøre det, som du befaler i dine hellige Bud. Saa meget hørde hun af deres Bøn, og efterat de havde fuldendt deres Bøn, reyede de sig op begge to, gave hverandre et Kys, og løbe fornøyete og meget hurtigt tilbage igjen ind i Huset. De hede Glædestaarer trillede Moderen ned ad Kinderne. Hun skyndte sig ind til sin Mand, omfavnede ham, og trykkede ham fast op til sit Bryst, i det hun fortælde ham hvad hun havde seet og hørt. De følede sig begge to saa inderlig fornøyede og for Børn. lyksaligge derover, som de allerede havde befundet sig i Himmelen. Rosentornen.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
Hvem forærer mig et lidet Træe, som jeg kan sætte i min Hauge, sagde Vilhelm i Foraaret til sine smaa Sydskende. Deres Fader havde givet hver af dem et lidet Stykke Jord, at dyrke og beplante. Jeg ikke, jeg ikke raabte to af dem, saa vil jeg, raabte den godhiertige Lotte, hvad vil du have for et En Rosentorn, svarede han, thi see min den er gaaet ud. Godt, sagde Lotte, og tog Spaden, og vilde begynde at grave ham en op Hvad seer jeg, sagde Vilhelm, da har jo selv kun to, og den, som der staaer, er desuden endda saa liden Siden du vil give mig en, saa giv mig da den mindste Ney, ney, min Broder, raabde den lille gode Pige, den maatte og gaae ud for dig, saa havde du atter ingen. Jeg kan jo ogsaa fornøye mig, ved at see den groe i din Hauge. Vilhelm fik Rosentornen, og var glad.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
J det samme gik Gartneren der forbi, og har et Spanske Hyldetræe, Skal jeg plante dette der i Stedet, spurade han den lille Lotte Ja nok, dersom De ellers ikke kan bruge det, sagde han Ney, sagde Gartneren, jeg vilde nu just gaae og kaste det ud paa Pladsen, for der er alt for meget af det Tøy i Haugen. Han satte der paa Træet.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
Nu kom Maymaaned. Vilhelms Rosentorn florerede godt, og har mange af de smukkeste Roser. Deraf fik Lotte hver Morgen en halvudsprungen Knop i sit Haar, og een paa Brystet. Men det Spanske Hyldetræe florerede ligeledes, og gav saa megen Skygge, at Lotte kunde sætte sig i Skjul derunder i den sterkeste Middags Hede. – Ja deres Fader kom endog ofte hen under dette Træe, og i dets Skygge fortælde de lærerigeste Historier. Det Avis Det er ikke godt, at være ulydig. Fire smaa Piger legede med hinanden i Haugen, efter at Læsetimerne vare forbi. Deres Lærerinde, som elskede dem meget og var deres Veninde, pleyede altid at ledsage dem, ligesom hun og dennegang var hos dem.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
Det var nu just paa den Tid, da Frugten begyndte at blive moden, og naar der nu og da hist og her falet noget ned, saa kom de Smaa løbende til hende, spurade om det var modent, og bade om Tilladelse, at spise det. En liden Forretning nødte Lærerinden til at forlade Haugen og de Smaa et Qvarterstid, Lad mig nu see, mine Smaa, sagde hun, at J ikke, saa længe jeg er borte fra eder, spiser nogen Frugt, og J maae heller ingen tage op af den, som er nedfalden." Med disse Ord forlod hun Børnene, og disse lovede, at være lydige.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
J det nu Børnene sadde der under et Træe og legede, saa faldt der en deylig Pære ned paa Jorden lige for ved dem. De vilde strax, efter deres Sædvane, allesammen gribe efter den; men i en Hast besindede de sig, at deres Lærerinde havde forbudet dem det, og at det var uret, om de gjorde det. Kun den lille Rosette (den yngste af dem, vilde ikke staae sin Lyst og Begierlighed imod Hun løb hen, tog Pæren op, og sagde til sine Sydskende: "Jeg vil lade den smage mig vel; Mammesellen seer det dog ikke.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
J det samme hun sagde det, kom Lærerinden, gaaende ned af Gangen. Den lille og de andre Smaa løbe hende i Møde, og hun erkyndigede sig, om de havde allesammen været lydige. De tre Ældste forsikrede hende derom med det reneste Øyesyn og den munterste Frihed, som det, at være sig sin Uskyldighed bevidst, altid giver een; men Rasette tang gandske stille. Godt, sagde Lærerinden, eder Tre giver jeg Tilladelse, at gaae der hisset hen, for at plukke Himbær, Kirsebær, Rips og Stikkelsbær, thi paa Eder tør jeg forlade mig, at J ikke skulle spise noget umodent, eller som jeg har forbudet Eder. Jeg vil imidlertid gaae hen i Alleen under Lindetræerne. Du, lille Rosette, kan ikke tage Deel i de andres Fornøyelse; thi du maatte ellers, fordi for Børn. jeg ikke seer det, spise dig en Sygdom paa Halsen af de forbudne Frugter, eller og ved at spise for stor Mængde af dem, som ere tilladte, og jeg elsker dig dog endnu altid for meget dertil, at jeg skulde kunne tillade det. Rosette følede nu megen inderlig Smerte over denne hendes Ulydighed; men denne Smerte havde en meget lykkelig Virkning for hende. Hun blev nemlig derved bragt til Eftertanke, hun indsaae og erkjendte, hvor mange Farer et Barn hvert Øyeblik udsætter sig for, naar det ikke vil adlyde, og fattede nu det stadige Forsæt, fra dette Øyeblik af at aflægge denne Last, og aldrig mere at være ulydig. Hun holdt sit Løvte, og nød nu, saavelsom hendes øvrige Sydskende, alle deres Kierlighed, som kjendte hende, og kunde fra denne Tid af tage Deel i alle de smaa Friheder, som man tilstod de andre, uden at man nu deraf befrygtede videre Fare for hende. Det er et hæsseligt Sind, som med Glæde søger andres Skade. En meget skadelig og ondsindet Kat, ved Navn Murre, fandt en afskyelig Fornøyelse derudi, saa ofte han kunde, at gjøre en stakkels Pudelhund Fortred. Naar Maden blev sat ind paa Bordet, saa sprang Murre i en Hast op, og snappede det første det bedste, som han kunde faae fat, lod et Stykke deraf falde ned ved Siden af Pudelen, og sprang siden ud igjennem det aabne Vindue. Naar da Folkene komme ind i Stuen igjen, og saae det henslængte Stykke af Maden at ligge hos Pudelen, saa holdt de ham for Tyven, og den uskyldige stakkels Pudelhund fik StrygEn andengang, da Murre var atter allene med Pudelen inde i Værelset, kastede han et Glas, eller en Theekop, eller noget andet, som kunde gaae i Stykker, hen ved Siden af Pudel hunden paa Gulvet, og tog derpaa, som sædvanlig, Flugten. Pudelhunden blev da atter holdt for Gierningsmanden, og blev ynkelig pidsket.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
Denne stakkels Hund har sin Lidelse med megen Taalmodighed; thi han tænkde min Uskyldighed Avis. dighed vil dog engang tilsidst blive lagt forDagen. En Dag laae han ude i Soelskinnet, tæt ved Hønsehuset. Jkke langt derfra havde man opstillet en Fælde, for at fange en Maar udi, som Dagen tilforn havde taget et Par Høns, J Fælden laae en død Høne, for at lokke Maaren til. Murre, som just gik og pønsede paa nye Skjelmstykker, saae denne Høne, og fattede strax det Anslag, paa nye igjen at skaffe den stakkels Pudel flere Stryg. Jeg vil tage Hønen bort, tænkde han ved sig selv, og i al Stilhed gjøre mig til gode dermed, den dumme Pudels Ryg skal da vist nok betale det. Sagte listede han sig derpaa hen, for at fuldføre sit Forsæt. Men neppe berørde han Hønen med sin tyvagtige Pote, førend Fælden faldt ned, og knusede Ryggen paa ham. Da han begyndte at skrige, kom Folk løbende til; men han var allerede død, førend de fik hjulpet ham ud. Enhver af dem faldt da strax af sig selv paa denne Formodning, at just denne samme Kat havde vel ogsaa gjort al den øvrige Skade, og begaaet alle de andre Skjelmstykker, for hvilke den uskyldige Pudel havde saa tidt faaet Stryg Og da det virkelig siden befandtes, at der fra den Tid af, at Katten var død, ikke meere skede noget saadant, saa fattede alle Folk Godhed for den stakkels Pudel, og belønnede ham for Alt, hvorfor han tilforn paa saa uskyldig en Maade havde liidt. Den pudseerlige Abefangst.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
Ved Oronoko-Floden i Amerika betjener man sig af et besynderligt Middel til at fange Aber. Her er en Beskrivelse over samme Aberne finde allesammen en særdeles Smag i det Jndianske Korn, som kaldes Maiz.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
Af dette kommer man nu noget i et Kar, som har en lang og tillige meget snæver Hals, saa at de allene kunne faae een af deres Poter der ind i for Børn. Dette Kar sætter man da hen under et Træe, hvori man seer en Abe sidde, og gaaer saa bort derfra Neppe har Aben merket dette, førend den stiger ned af Træet, stikker sin Pote ind i den snævre Hals, og tager sig en Haandfuld Mai; op fra Bunden.
Adresseavis for Børn, 1781-08-30
Men nu kan den ikke faae den sammenknyttede Haand op igien, og at lukke den op, og slippe den Maiz ud af den igjen, som den engang har faaet fat paa, dertil kan den heller ikke beslutte sig til, det maae koste, hvad det vil. Den begynder altsaa ynkelig at skrige, ligesom den var i stor Nød, uagtet at det staaer til den selv, at gjøre sig frie Men dens Begjerlighed efter Mai, er saastor, at den heller skulde lade sig dræbe, end lade den fare. Jægerne forsikre, at de aldrig har seet, at nogen Abe har lukket sin med Mai, fyldte Pote op igien, for at tage Flugten. Denne Abernes besynderlige Daarlighed har givet Anledning til følgende opdigtede Samtale. Slaven og Aben. Slaven. Hvilken Daarlighed? Hvorfor bier du, til jeg kommer. Aben. Hvad vil du mig? Slav. Jeg vil dræbe dig, eller fange dig! Aben. Mig, fordi jeg har taget en Haandfuld Mai, Saa er du jo et gjerrigt Menneske! Slav. Det er ikke for mig selv, men for min Herre, jeg kommer. Aben. Er da din Herre et vildt Dyr, og du saa fey, at du er hans Slave, Slav. Nu skal jeg betale dig for det du siger. Aben. Du har godt ved, for jeg er i Klemme. Men du maae tilstaae mig, at det er skammeligt, af blot Tvang at handle som Slave. Jeg er kun en Abe, men jeg er dog frie. Slav. Gaae da din Vey, om du er frie, Aben. Du seer vel, jeg kan ikke, saa skulde jeg jo tabe den deylige Mai. Slav. Saa er der da og Slaver iblandt Dyrene, naar en Haandfuld Mai kan være en Tyran over dig. Min Herre er en viis Mand. Aben. Du maae dog og være ham lydig, ligesom jeg min
Adresseavis for Børn, 1781-09-05
J Spanien bliver Smørret maalt med Alen, men i Forveien bliver det fyldt i Svine, eller Lamme Tarme. Folkene i Spanien ere i Almindelighed stolte og magelige, og arbeyde ikke gjerne; og da Viinavlen desuden indbringer Spanierne langt meere end Agerdyrkningen, saa forsømme de næsten gandske og aldeles den sidste, og ikkun meget faa, og det endda de fattigste Folk, give sig af med Qvægavl. Og da det i Spanien er meget varmt, saa smelter Smørret ogsaa letteligen. Man fylder det derfor i Svine, eller Lamme-Tarme, som er mældt, og sælger det ved Udmaaling i Alenviis paa Torvene Spørgsmaal. Hvilken er den længste Dag? Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1781-09-05
Den medlidende Genueser og taknemmelige Tyrk.
Adresseavis for Børn, 1781-09-05
En ung Genueser forlod sit Fæderneland, forat besøge de fornemste Steder i Jtalien. For at tilfredsstille sin Nysgierrighed opholdt han sig en temmelig Tid i Livorno. Jntet rørde ham saa emfindtligt, som Synet af en overmaade stor Mængde fangne Tyrker, hvilke vare blevne solgte til Jndvaanerne paa Søen til deres Tjeneste, omendskjønt man langt fra ikke behandlede dem med saa megen Strænghed, som Tyrkerne behandle de christne Slaver. Da han altsaa tog sig deres Ulykke nær, saa gjorde han dem, som han af en Hændelse traf, nogle smaa Foræringer, samt gav dem andre Kiendetegn paa hans Medlidenhed. Faa Dage derefter merkede han, at en af disse Ulyksalige blev staaende lige over for hans Kammervindue, ligesom han var saa træt, at han ikke kunde gaae længer, og derefter, da han ikke blev nogen vaer, satte han sig gandske bedrøvet og afmægtig ned paa Jorden. J denne Stilling saae Genueseren ham; men for at blive endnu mere rørt af dette Syn, saa skjulde han sig bag ved Gardinet. Tyrkens bestyrtede Ansigt, hans Sukke, nogle Taarer, som han undertiden saae trille ned af hans Øyne, lode ham troe, at dennes Avis. dennes Skjebne var langt sørgeligere, end de andre Fangers, eller at han var født i en Stand, som gjorde Slaveriet emfindtligere for ham. Jnderlig rørt af Medlidenhed, lod han ham kalde til sig, gav ham en Almisse, og erkyndigede sig om, hvorledes han var kommen i dette Slaverie.
Adresseavis for Børn, 1781-09-05
(En Fabel.) Katten til den unge Muus. Kom hid, du smukke Dyr, kom hid til mig, Du kan ey troe, hvor høyt jeg elsker dig. Den gamle Muus. Gaae ikke hen til ham; det er en Kat. Han lokker kun, for han kan faae dig fat Den unge Muus. see, Moder, see, han er saa mild og from. Osee, hvor han sig kjelent velter om. Den gamle Muus. Du skal ham ikke troe, han vil dig kun forføre. Den unge Muus. Ney, Moder, Ney. Han vil mig kun Karesser gjøre. Katten. Kom hid, du lille Nar, saa skal jeg kysse dig. Den unge Muus. Ach! Nu gaaer jeg, Moder! hielp, han vil dræbe mig. Den gamle Muus. For sildig, og fortjent er det, som dig nu møder. Den ey kan hielpes, som godt Raad bort fra sig støder.
Adresseavis for Børn, 1781-09-12
Spørgsmaal. Hvad er det for en Søe, i hvilken man fanger baade Fiske og Ræve i et Aar, Nyeheder. Den lyksalige Nøysomhed. Menalkas, en Hyrde; Æschines, en Jæger.
Adresseavis for Børn, 1781-09-12
Nu er det forbi, det forskrækkelige Veyr, Nu tier Tordenens fæle Røst. Lynilden slynger sig ikke meere igjennem de sorte Skyer, Faarene, som ængstelig havde samlet sig under dette Løvtag, ryste nu Regnen af sin dryppende Uld, og adsprede sig igjen omkring paa den forfriskede Græsmark. Hvor herlig glindser nu denne hele Egn igjen, Hvor klart skinner nu det deylige Himmelblaa frem igjennem de sønderrevne Skyer, hvor behageligt er det Syn, at see den smuktfarvede Regnbue straale fra den ene vaade Høy til den anden i sin udspredte Bue, Skyerne flye bort. See, hvor de adsprede og tabe sin Skygge i den af Solen beskinnede Egn. Hisset ligger den hele Høy med alle sine Hytter og Hjorde i Skyggen; men nu farer Skyggen bort, og lader den ligge frit i Soelskinnet. See, hvor den løber, den flygtende Skygge, hen igjennem Dalen, over de blomsterrige Enge. Ach, hvor herligt er nu Alling her omkring, hvor smukt er Alting! fra den oplivende Soel af, indtil den mindste Plante. O hvor henrykt bliver jeg, naar jeg her fra denne Høy overseer den hele vidtløftige Egn, eller naar jeg lægger mig ned i Græsset, som nu er tørt igjen, og betragter de mangfoldige Blomster og Urter, og de utallige smaa Orme og Kreer, som har deres Bolig paa dem, eller naar jeg for Morgenrødens Ankomst, eller efter Aftendæmringen, eller i de stille Timer om Natten, betragter den stjerneklare Himmel! – - o hvor mange tusinde søde Tanker, hvor mange tusinde store Tanker opkomme da i min Avis. min Sjel! Mit Øye udgyder Glædestaarer; og fuld af Henrykkelse tilbeder jeg ham, som har skabt alt dette, alle Skabningers Fader O hvor herlig, hvor almægtig, hvor evig god maae han værre!
Adresseavis for Børn, 1781-09-12
Bekjendtgjørelse. Hauge-Fornøyelsen. Ach, min Fader, sagde Leopold, tillad mig dog, at jeg maae gaae ud i Haugen, og fornøye mig der med de andre Børn. Leopold havde endnu aldrig været ude af Huset, og ikkun igjennem Stuevinduet seet, hvad der gik for sig i Verden. Han havde ofte, men altid forgjeves, bedet om at komme ud. Nu til lod dog endelig Faderen ham, at han maatte gaae ud i Haugen, og gik selv med ham derud. Ach, sagde han henrykt af Fornøyelse, da han nu var sluppen ud, og saae sig rundt omkring, hvor behageligt er alt dette Grønne, hvor herligt florerer alting her! Nu sprang han afsted forbi Hækkene og igjennem de skyggefulde lukte Gange, i hvilke en Mængde Fugle opholdt sig og sang. Han kom derefter til en Klippe, udfra hvilken der af alle Hjørnerne sprang Vand, som faldt ned i Marmorbækkener med Sølv-Hvirvler. Drengen blev overmaade glad ved dette Syn, og kunde ey see sig mæt derpaa. "Ney, min Fader, sagde han, der kan umueligt have været deyligere i Paradiis, end her ere Ach, tillad mig dog, at jeg altid maae blive her aldrig komme herfra meere, o, hvor herligt og født vil jeg her fordrive Tiden! Faderen tillod, at han maatte blive her og fornøye sig; gik derpaa bort, og lod Sønnen blive allene. O hvor fornøyet var han nu J lutter Glæde forgik den hele deylige Sommertid uformerkt for ham. Snart prisede og ophøyede han syngende sin Lyksalighed. Snart plukkede han Blomster og flettede Krandse deraf. Snart spiisde han af for Børn. de deylige Æbler, som Træerne tilbøde ham, saa velsom af de andre Frugter, og naar han var mæt, sov han i det Grønne. Jmidlertid forløb Sommeren. Dagene begyndte at blive korte og Nætterne lange og kolde. Sommerens milde Luft forsvandt, og Varmen ophørde. Haugens smukkeste Ziir, Roser, Nelliker og de andre Blomster begyndte at visne. Nordenvinden kom og afrev Træerne deres Sommerklædning. Alting bebudede Vinterens snare Ankomst. Kilderne vare ikke meere saa behagelige at drikke af. Vor Dreng begyndte at keedes ved det, som nylig havde været hans Glæde og Fornøyelse. Han frøes, og han skielvede af Kulden. Han ønskede nu ligesaa hæftigt, at han maatte komme ud igjen af Haugen, som han ønskede før, at han maatte komme derind, og var meget misfornøyet med sit Opholdsted.
Adresseavis for Børn, 1781-09-12
J det samme, at Sønnen saaledes gik bedrøvet, og træt og mat spadserede langsom omkring, kom Faderen til ham, og ledsagede ham hjem og ind i Huset igjen. Seer, J unge Mennesker, Saaledes indtager og saaledes befalder Verden os i vor Ungdom. Men naar Mod og Kræfter forsvinde, naar vi føle Alderens Byrder, og alle Livets Behageligheder tabe sig for os, da, ach da følge vi med Glæde det Kald vi faae at gaae herfra; og da ønske vi, at Gud, vor Himmelske Fader, vil komme, og føre os ud herfra, og ind til et bedre, et evigt Liv, i Himmelen, hvor vort rette Hjem skal være. Til Morgenen. Velkommen, glade Morgenstund, Velkommen, unge Dag Den Tanke, du har Guld i Mund, For mig er Velbehag. Jeg Morgenrøden smille seer Til ny velkommen Tid; Og alting i Naturen leer: Opvart dit Kald med Flid,