Adresseavis for Børn, 1779-08-11
Paa samme Tid skulle just en lille Gaard bortforpagtes. Den gode Præst giorde sig Umage for at Martin kunde blive Forpagter paa samme Gaard, det lykkes ham, og nu overtalte han vir for Børn. kes Fader, at give sit Samtykke til deres Foreening. Jngen var lykkeligere end Martin og ikke. Vore unge Folk elskede hinanden inderligen og den ene arbeidede for den andens Lyksalighed. Martin besørgede Marken og Mikke Huusvæsenet, begge med megen Vindskibelighed; og da de i al deres Handtering frygtede Gud og tilbad ham, saa savnede de heller ikke hans Velsignelse. Saaledes gik to Aar hen i det ønskeligste Levnet, og uagtet de ofte igientagne Anmældelser i de offentlige Blade om den fundne Skat, indfandt sig dog ingen, som meldte sig at være Eiere af samme. Nu gik Præsten til de unge Folk og sagde: Mine Børn, nyder nu den Velgierning, som Forsynet har tiltænkt Eder. De Ti Tusind Daler ere Eders; thi ingen har meldt sig til dem. Brug og benyt Eder nu af dem, som Eders egne her ere de. Nei Faer, svarede Martin, det kunde dog endnu være muelig, at den, som hører dem til, kunde indfinde sig, men om Faer saa vil, saa lad os sætte dem i en Gaard eller i et lille Gods, at de altid kan være sikkre. Hvorledes da, min Søn, – spurgte Præsten. Denne Gaard, svarede Martin, som vi her har forpagtet, er at faae til Kiøbs. Med sine Jorder og Qvæg-Avling er den gjerne Ti Tusinde Rixdaler være. Hvad synes Faer, om vi satte Pengene heri, og kiøbte Stedet, Kommer da Eieren til denne fundne Capital, saa er Gaarden hans, og jeg hans Forpagter. Præsten billigede fuldkommen Martins Forslag, og Dagen efter blev det udført. Gaarden blev kiøbt, og Martin forvaltede samme med den Troskab og Fliid, som det kunde være hans egen Jmidlertid havde Mikke født ham to Børn, og de levede nu i den største Fred og Glæde sammen, saae deres Børn opvoxe og blive dydige, og nød i deres enfoldige Liv den største Lyksalighed. Komartin hiem af Marken, saa gik Mikke han i Møde med sine Smaae ved Haanden, han kyssede den ene efter den anden, og omfavnede derpaa den kierlige Moder. Bornene kappedes nu om at gaae deres Fader til Haande, den ene har hans Rive eller ler, den anden hans Kofte, og Mikke en var ere hos Avis, Mikke tørte Sveeden af ham. Martin glædede sig over sin gode Kones og sine Børns kierlige Omhue, og takkede Gud, som havde velsignet ham med saa elskværdig en Familie. Efter nogen Tids Forløb døde den gode Præst, hvem de tildeels havde at takke for deres Lykke. Vi skal ogsaa engang døe, sagde Martin, og hvad vi efterlade os, tilhøre vore Børn, Kommer da engang Eieren til dette Gods, saa vil vi ikke, der maae reise sig nogen Dispute imellem ham og dem derom. Han bør vide, hvad sit er og Børnene, hvad deres er. Denne Tanke bevægede ham til at lade opsætte en skriftlig Erklæring, hvorledes det var gaaet til med disse Ti Tusinde Rixdaler, og hvorledes de vare anvendte, denne Erklæring lod han underskrive tillige af sine Naboer til Vitterlighed og derpaa overleverede samme til den nye Præst, paa det, om der engang i Tiden skulle blive Efterspørsel, at man da kunde vide Sagens Beskaffenhed. Nu havde han allerede besiddet dette Sted i ti Aar, og ingen Eiermand indfandt sig til den fundne Skat. En Dag, som Martin gik hiem fra Marken, for at spise til Middag, saa han en Vogn var væltet paa Landeveien, i hvilken tvende fremmede Reisende var. Han løb til før at vilde hielpe dem. Til al Lykke havde de ingen Skade faaet. Han bad dem hiem til sig, for at tage til Takke, med hvad hans Huus formaaede, lod sine Heste spænde fra Plougen, for at bringe deres Sager med dem. De Reisende takkede, og en af dem fortalte, at han troede, dette Sted, de var væltet paa maatte være forheret. Det er den anden Gang, jeg er kommen til Ulykke i denne Egn, sagde han For 10 Aar siden forlorede jeg her en anseelig Capital. Hvorledes, spurgte Ulartin, fandt de da ikke samme igien Nei, det var umuelig, svarede den Fremmede. Et ondt Menneske og en falsk Anklager nødede mig jo før jo heller at forlade Landet, saafremt jeg ikke vilde underkaste mig Skam og Fængsel. Jeg skrabede derfore tilsammen, hvad leg havde af Penge, og som ongefehr kunde være en Ti Tusinde Rixdaler, pakkede dem i et Skriin, og satte dette paa Bunden af Vognen, med hvil for Børn. ken jeg reiste, og foer derpaa med Extraposten Dag og Nat, for at undgaae min Fiendes Efterstræbelse. – Ulykkeligviis var Vognbunden, i Stykker, og brast maaskee meere af Skrinets Tyngsel, saa at, da jeg mod Aften kom til næste Poststation, savnede jeg mit Penge=Skriin, og som jeg ingen Tiid havde at forløbe, for at sætte baade mit Liv og min Frihed i Sikkerhed, saa saae jeg mig nød til at lade mine Penge i Stikken; Jeg reiste derpaa lige til Hamborg, gik om Bord paa et Skib, som laae seilfærdig at gaae til Vestindien. Og nu, da min Uskyldighed er kommen for Lyset, nu er jeg kommen tilbage til mit Fæderneland. arrins Øine funklede af Glæde ved denne Fortælling, og hvad han ikke havde bedet den før, saa had han den Reisende nu at følge hiem med ham. Det skeede. Selv løb han for i Veien, for at melde den Fremmedes Ankomst for sin Kone, bad hende lave nogen Mad til rette, og imidlertid drog Omsorg for at faae lidet Forfriskning fremsat for sin Giæst, at vederqvæge sig paa Nu kom den Fremmede, og Martin tog imod ham, som en giestfrie Mand; han fører igien den Passage paa Tale, som den Fremmede havde fortalt ham, for at blive overbeviist om, at det var de samme Penge, han havde fundet, som den Fremmede havde forloret. Nu kunde han ikke mere tvivle herom. Han løb til Præsten, for at berette ham denne behagelige Tidende, og at bede ham, spise hos sig til Middag tillige med den Fremmede, Præsten lovte det, og beundrede tillige denne Mands Ærlighed og Retskaffenhed. Man kom til Bords og spiste, og den Fremmede blev mere og mere forundret over hans Ver tes aabne og venskabelige Omgang, og over Vertindens elskværdige Godhiertighed og geskeftige Væsen, samt tillige over den Orden og Reenlighed, som herskede i det hele Huus.