Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-03-28
Hr. Hother Hage giver i en fortræffelig Artikel, den sidste engelske Parlamentssession, som gaaer igjennem flere Numere af Dansk Folkeblad, følgende smukke og sande Skildring af denne store irske Folkeleder: "O'Connell er nu en Mand c. 20 Aar gammel; i 30 til 40 Aar har han uafbrudt offret sin Tid, Kraft og Anstrængelse for een Sag: Jrlands Befrielse fra Undertrykkelse, og dets Opnaaelse af Retfærdighed. Han har efterhaanden vunden en saadan Anseelse, et sligt Herredømme, over Folkestemningen, at han i en vis Forstand, hvor talentfulde Medkjæmpere han end maa have, kan betragtes som Jrlands eneste sande, almægtige Repræsentant. For at virke frit og med den fulde Styrke, har han opgivet sine store Jndtægter, som den første Advocat i Dublin; af samme Grund har han tilbageviist anseelige Embedsposter, der i sin Tid bleve ham tilbudte af Wigerne, og i Stedet herfor modtager han den saakaldte O'ConnellsRente, hvorved han har overgivet sin hele Fremtid, til et Folks Luner, og ligesom stillet det et Pant for, at han til Enden skal blive Folkets Sag tro. Til at indtage en saadan Stilling hører der tilvisse ganske ualmindelige Egenskaber. Men er det alene det mægtige Geni, den store Veltalenhed, O'Connell har at takke for sin Stilling, Naar man seer og hører denne Kjæmpe med de herkuliske Lemmer, med det lynende Blik, med den tordnende Stemme, med den vidunderlige Veltalenhed, der veed at gribe alle Strenge i den menneskelige Sjæl, der kan sætte de inderste Følelser i Bevægelse, der snart med den bidende Sarkasme ødelægger sin Modstander, snart vækker Harme, Had og Uvillie hos sine Tilhørere, og snart igjen opvækker de ædleste og høieste Følelser, Kjærlighed til Frihed, Lighed og Fædreland, naar man seer ham have disse Kræfter til sin Raadighed, da kan man forstaae, at han er et Væsen, der er bestemt til at spille en stor Rølle. Naar man dertil erindrer, at han ei blot kan føre et Sprog, der tiltaler den egentlige Folkemasse, men at han er den meest slebne, elegante Taler, naar han har et Auditorium af Damer for sig, at han i lærde Forsamlinger kan føre et Sprog, der er undet der, og at han i den lovgivende Forsamling er en ligesaa udmærket Taktiker som mægtig Taler, saa kan man forstaae, at han for en Tid, ligesom de faae Medbeilere, han har havt i Talens Trolddomskunst, har kunne vinde en stor Autoritet, at han har revet Folkemassen med sig, og at Mænd af alle Klasser have fulgt ham og benyttet ham, som deres bedste Kjæmper. Men Alt dette er endnu ei nok, for at forklare, hvorledes det har være muligt for et Menneske i en lang Aarrække at gjøre sig til det udelukkende Centrum for en Folkebevægelse, hvorledes han har kunnet tvinge Massen til paa sit Bud at holde sig inden Lovens Grændser, og hvorledes han har været istand til, ei til visse Tider, paa visse Steder og med Hensyn til visse Spørgsmaal, at blive den villende, styrende, herskende, men at han uafbrudt, med altid lige Herredømme over den offentlige Mening, har kunne staae saaledes; thi sligt saae man aldrig tilforn. Hvad giver da O'Connell denne ham egne Stilling blandt Folkelederne? – Man vil vistnok have lagt Mærke til, at de fleste Folkeførere, hvormeget de end tale om deres Kjærlighed til og Respekt for Folket, og om de end ofte ødsle med en sørgelig Smiger, hvormed de søge at vinde det, i Virkeligheden have en stolt Ringeagt for Folkemassen, at de betragte den som sig i alle Henseender underordnet og af en lavere Natur Men i hvert Fald have de næsten Alle manglet eller dog tabt de reent folkelige Egenskaber, det naturlige Præg, der charakteriserer Almeenmanden. Med O'Connell er det Modsatte Tilfældet. Medens han er udrustet med den klareste og skarpeste Forstand, den meest udholdende, kraftige og ubøielige Charakteer, der pleier at være charakteristisk for de egentlige Englændere, har han tillige af Naturen erholdt alle de Egenskaber, der ere Særkjendet paa en ægte Jrlænder. Han er saaledes udstyret som en ægte Folkets Mand med de Grundtoner, der findes hos det Folk, han af Skjæbnen er bestemt til at lede. Som enhver af sine Landsmænd, er han udrustet med det fyrrige, levende Gemyt kun at det er forigere og meere levende, end man ellers finder det, som enhver af dem, hader han Undertrykkelsen fra England, forbander han Aristokratiet, vil han ryste Statskirkens tunge Aag, kun er hans Had meere energisk og selvbevidst, hans Uvillie over Ulighedens Ulykker stærkere, hans Fordømmelse af Statskirken lydeligere; som enhver af den sværmer han for Friheden, er han begeistret for sin Katholicisme, elsker han sin herlige Ø, kun er hans Følelse for Friheden rigere og meere ophøiet, hans religiøse Begeistring dybere og inderligere, hans Patriotisme mere storartet og mandig stolt. Det er derfor intet Under, at O'Connelkan befale, og hans Landsmænd adlyde, at han kan byde dem bede, og de bede, at han kan lade den sværge evigt Had til Undertrykkelsen og Troskab mod Frihed og Fædreland; thi naar han taler saa til dem, da er det, som om de selv talte, det er deres egne Tanker og Følelser, der i ham have faaet et mægtigt, herligt klingende Talerør. Altsaa O'Connells Jndflydelse har sin Grund i, at han er tagen ud af Folket, at han er udrustet med dets Følelser og Sympathier, og han har vedligeholdt dem, fordi han, skjøndt Olding, endnu er evig ung, endnu er udstyret med den hele Livlighed, Kraft og Jld i Følelsen, der ellers kun findes i den yngre Alder. Derfor tale ogsaa de som Taaber, der paastaae, at det er beklageligt, at et heelt Folk kan lade sig lede af en Enkelt; thi han leder det kun, forsaavidt som han bedre end Nogen kan føle for det og med det. At han engang agtet, elsket og mægtig har kunne benytte sin Jndflydelse til ogsaa at lede sine Landsmænd mod deres Lyst, geraader ikke blot ham men ogsaa dem til Ære i Stedet for Daddel. Dette har han nemlig gjort ved stedse strengt at holde dem under Lovens og Ordenens Grændser, hvorved han undertiden udsatte sin Popularitet ja selv sit Liv for Fare. Ved at sætte sin Villie i saa Henseende igjennem har han ei blot viist, hvor stor hans Magt er, men, efterat han har overvundet hindringerne, der satte sig imod ham, er hans Magt og Anseelse steget dobbelt. (Forlangt indrykket.) Jdet man henleder Stiftamtmandens og især Biskoppens Opmærksomhed paa et Avertissement i Lollands=Falsters Stiftstidende af 23de de af Sognefogden i Flintinge, Jørgen Suhr, hvori der bekjendtgjøres, at han med Øvrighedens Tilladelse afholder en Point=Skiveskydning om et Stk. feet Oxekjød Langfredag den 5te April, nærer man det Ønske, at det maa blive betydet saavel vedkommende Øvrighed som og Sognefogden, at Langfredag er en Helligdag.