Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-09-09
men den Østerrigske Jagttager fortæller saameget andet Ubehageligt og Foruroligende fra Neapel, hvorom man ikke hører tale andensteds fra, og som maaskee maae tilskrives den fiendtlige Stilling, hvori Østerrig for nærværende Tid staaer til dette Kongerige. Saaledes fortæller den f. Ex., at Krigsministeren Carrnscosa og General Pope leve i Strid med hinanden, og at den ene eller den anden maae snart afgaae. At Ministrene og især Greve Zur lo blive dagligen insulterede at de Carbonaris gaae løs paa dem med blanke Dolke og udstøde de skrækkeligste Trudsler imod dem Soldaterne fægte med hinanden hver Nat paa Gaderne. At de Carbonaris ville ikke optage flere Medlemmer i deres Sect, og de som afvises søge nu at stifte en nye Sekt. Desuagtet fortæller dog samme Blad, at en GeneralCarrocciolo har villet tvinge Jntendanten i AqvillaGuarini, til at gaae ind i de Carbonaris Sect, da han ellers vilde miste sin Postl. Endvidere fortæller dette Blad, at Folket sætter efter Godtbefindende, Embedsmændene ind og af, og at mange Familier, maae bevæbne sig for at være beredte paa ethvert Angreb af Almuen. At Muratisterne og de Carbonaris skulle ligge i Strid med hinanden, og at Frieheds- og Liighedssanden skal gaae saavidt, at Studenterne skulle være dragne og en Dag med hinanden foran det Kongelige Pallast i Neapel og have gjort Paastand paa, at de alle paa engang skulde creeres til Doctorer, for at der ingen Forskiel skal finde Sted imellem dem og Professorerne. (Detter Skade at der ikke ogsaa fortælles, at alle Haandværks svendene have gjort Fordring paa at skulle kaldes Mestere.) Det rimeligste hvad den Østerrigske Jagttager fortæller er dette: at de glade Forhaabninger hos Folket om de store Fordeele som de skulle høste af Revolutionen, begynde at tabe sig, og at endeel Misfornøielse giver sig tilkiende blandt det; dette er meget begribeligt og er grundet i Menneskenes Natur, thi ved saadanne Hovedforandringer bilder enhver sig ind, at den gyldne Tidsalder skal komme, og dertil paa engang. Enhver Stand og hvert enkelt Menneske haaber at skulle giøre sig store Fordele, og at befries fra alt det, som besværer dem; men naar de nu efterhaanden erfare, at deres Repræsentantere ikke heller kunne giøre meere end hvad der staaer i Menneskenes Magt, at der maae offentlige Bylder og Paalæg til, naar Staten skal holdes vedlige, at den ene Stand altid maae være den anden hinderlig fra at opnaae dens Ønsker, og at deres Kaar efter en saadan Statsforandring blive omtrent de samme, som de have været før den, om ikke værre, som ofte er Tilfældet; da Repræsentanterne heller ikke kunne tiene Staten for intet, og da de nye Magthavere saameget mere vide at sørge for deres Fordele, som de ikke kunne baade at forblive længe i Besiddelse af Magten, saa er det gandske naturligt, at saadanne enthusiasteste Forhaabninger blive efterhaanden temmelig atkiølede). Den værste Ubehagelighed for den nærværende Neapolitanske Regiering er forresten den, at de udenlandske Gesandtere, paa den Spanske Minister nær, afholde sig fra alle offentlige Forhandlinger, som ikke ere uundgaaelige, paa Grund af at de forvente nærmere Forholdsregler fra deres Hof ser. Det er derfore begribeligt, at Regieringen, maae fornemmelig tænke paa at sætte sin Armee paa en respectabel Fod. J Følge en Forordning fra Rigsforstanderen i Forbindelse med Juntaen, skal nu ogsaa Militsregimentenorganiseres over hele Riget, og 4 Regimenter blive allene oprettede for Hovedstaden. Hs. Majestæt Kongen er kommet sig af sin Upasselighed, og kjørte første Gang udden 3die August. Han blev modtaget af Folket med levende Beviser paa Ærefrygt og Kiærlighed – En stor Mængde Friehedsskrifter udkomme i Neapel, som tillige indeholde en stor Mængde Poesier, til Roes for Revolutionens Stiftere. – Kirkestaten nydenden fuldkomneste Rolighed. Regieringen træffer de alvorligste Foranstaltninger for at Revolutionsaanden ikke skal udbrede sig iblandt Folket. Nationalgarden bliver stærkt forøget. Regieringen stoler paa Hovedstadens Jndvaaneres Hengivenhed, da de blive saa fortrinligen favoriserede, end- og paa Provindsernes Bekostning. J Hertugdømmene Beeneven, og Pontecorvo hersker endnu bestandig Anarchiet; men den pavelige Regiering overlade dem til deres egen Skjebne, i det Haab, at disse snart igien ville godvilligen underkaste sig dens faderlige Omsorg.