Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1781-07-06
J alle andre Stykker være eftergivende, maaskee endog alt for lemfældige, men ikkun herudi ikke. Overbærelse herudi, giør dem om kort eller lang Tiid til lastefulde Mennesker, i Fald ikke haarde Provelser og uafladelig Umage forbædrer dem endnu i de modnere Aar, Haver i Særdeleshed et vaaget Øye med, at de ikke vænner sig til at pine og plage det sletteste. Dyr, det foragteligste Jnsekt, eller vel og at martre det ihiel, og at forlyste sig ved dets langsomme Død. Vee det Barn, som ikkun kand lemlæste en Flue, og finde Fornøyelse i dens Smerter, Men vee den endnu mere, som seer det, og ikke strax med Godhed og med Alvorlighed straffer Barnet derfor, Hvo vil bestemme Grader, i hvilke det vil stige, høyere i sin Grusomhed, Fra Fluen til Fuglen, som sang for ham, fra Fuglen til den troe lille Hund, - fra det troeste Dyr til det troeste Menneske - maaskee til Sødskende, ja til Forældre selv. Forskrækkelige Tanke, Men hvor ofte, ja alt for ofte, har den bedrøvelige Erfaring stadfæstet den? – Jndskiærper ham uophørlig, hvilken en Himmelske Dyd det er, at være medlidende, giører ham opmærksom paa andres Elendighed! giver ham Middel i Hænderne til at lindre samme, og for alting, lader Eders eget Exempel tale, Udøver selv den Dyd, til hvilken J ville vænne de Eder anfortroede, thi det er en afgjort Sandhed, at alle Eders Moraler ere uden Virkning, naar I i deres Overværelser handle tvertimod samme. Giører dem opmærksomme paa andre, som udøver denne Dyd, og tager den sande og opdigtede Historie til Hielp. Og ere J saa lykkelige, at deres unge Gemytter ere beqvemme til milde og medlidende Følelser, og allerede har bragt dem med til Verden, som en lykkelig Naturens Gave, o, saa driver jo ikke Spot med deres Taarer, om endog ikkun skulde udgyde dem for en Fugle eller en troe Hunds Lidelse, men endnu mindre, om de have det ringeste Menneske til Gienstand. Men om nu vor Siel har antaget en vis Haardhed, enten ved et os engang ulykkeligviis medfødt Temperament eller, hvilket endnu er værre, ved en forsømt Opdragelse, og den er allerede fortvoxet derudi til de moednere Aar, hvad skulde vi da giøre, for at lade dette Onde, at forandre denne Vanart, som saa meget vanærer et hvert Menneske, og for at rive den ud af Hiertet igien, Sandelig, det er ikke noget let Foretagende, Overbeviisning om vor egen Ufuldkommenhed, et oprigtigt Forsætt, at forbedre sig, og de Midlers Udøvelse, hvorved vi kand komme til denne Dyd, kand formaae meget ved et Gemyt, hvis virkelige Alvor det er, at blive god. Saa gamle vi endog maatte være blevne, saa maa vidog igien i en vis Forstand blive Børn lige: vi maa, saa at sige, paa nye igien opdrage os selv, og lade os opdrage af andre. Vi maa for alting lære den Kunst, at sætte os i andres Sted; vi maa lære at føle andres Elendighed, og derfor ikke bortvende vore Øyne for fremmed Ulykke, før at spare os for nogle ømme Følelser, hvilket vi meget mere med al Flid skulde opsøge. Lykkelig er altsaa den, som Forsynet ved en let Tugtelse, ved en kort, og til at bære ikke alt for tung Ulykke, smelter det haarde Hierte udi, og lærer ham, ved egen Erfaring, hvad det er, at lide. En saadan kort Lidelse vil være hans bedste Lærmesterinde. Ved de Taarer, som han engang selv har udgyddet, vil han lære, at blive ikke nemfindtlig ved andres Taarer; og med et Ord: Ulykkens store Skole vil lære ham mere, end alle Moraler. Hvor meget vil det ved denne Leylighed komme ham til Nytte, at han flittig læser følelsesfulde Digteres Skrifter, og laaner gjerne sit Øre til Historier, som ere beqvemme til, at blødgiøre Sielen, og at giøre den beqvemmere til ogsaa engang selv at iværksætte det, som man læser med Henrykkelse og Deeltagelse. (Fortsættes.)