Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-07-15
Vi have Grund til at antage, at Udnævnelsen af de kongelige Deputerede og føie Tid vil blive offentliggjort. At Kongen har forbeholdt sig med Stændernes Raad at gjøre Alt, hvad han maatte synes, og altsaa ligesaavel at forandre og forkaste dem, som at tage Hensyn til samme, er en Følge af Absolutismen og af Stændernes blot raadgivende Charakteer. At Stændernes Andragender foredrages Kongen gjennem de af ham valgte Embedsmænd, hvis Meninger derved nødvendigviis maae erholde en Overvægt over Stændernes Mening, der stiller disse i et meget underordnet Forhold, følger ikke af Absolutismen og af Stændernes blot raadgivende Væsen, men er en Mangel, der meget vel kunde afhielpes, selv uden at gjøre nogen Forandring i Statsforfatningen. Men at Kongen endog selv vælger nogle Medlemmer af selve Stænderforsamlingen (for Østifternes Vedkommende 10) forekommer os endogsaa at staae i aabenbar Strid med hele Stænderindretningens Natur og Øiemed. Jo meere derfor Regjeringens Jndflydelse paa Sammensætningen af den Forsamling, der skal ansees for at Udtryk af Folkemeningen, og som saadan give Kongen de Raad, med hvilke han siden kan gjøre hvad han vil, beroer paa et formeentlig urigtigt Princip, og jo større Fare dette medfører forat Stændernes Væsen kan komme til at lide derunder, desto større Anledning er der for den offentlige Opmærksomhed til nøie at vaage over, paa hvilke Mænd, dette Hs. Majestæts Valg falder, og hvilke Principer der deri maatte udtale sig. Navnligen troe vi ikke at vove for meget, naar vi paastaae, at de 6 hidtil afholdte Stænderforsamlingers Præsident, den af alle Partier for sin Dygtighed og fornemmelig for sin rene og ædle Characteer, saa høit agtede Prof. Schouw, indtager en saadan Plads i den offentlige Mening og navnlig i alle Godes Omdømme, at det vil blive betragtet som et høist mærkeligt og betydningsfuldt Factum, dersom han ikke vilde blive valgt igjen - forudsat naturligviis at han ikke selv maatte have afslaaet (Fædrelandet.) det. Fædrelandet leverer en statistisk Udsigt over det sidste Aars Pressesager, hvoraf sees, at i dette Tidsrum 22 saadanne ere anlagte. Af disse har Hof= og Stadsretten afsagt endelig Dom i 13, nemlig 6 Fordømmelsesdomme og 7 Frifindelsesdomme, af hvilke sidste de 4 allerede ere under kjendte af Høiesteret. Ved de 10 saaledes endelig afsagte Fordømmelsesdomme udgjøre Mulcterne et Beløb af 2050 Rbd., som endnu forøges til 2530 Rbd., naar den sidste Dom over Hr. Gjødwad tages med. Til Slutning hedder det i Fædrelandet: Tages der nu Hensyn til, at dette er Resultatet af kun tolv definitivt afgjorte Pressesager, da troe vi, at den Eneste, der, ved at læse dette Blad, af Trykkefrihedens enaarige Historie under Christian den Ottendes Regjering, med Rolighed og Hjertens Glæde kan imødesee Udfaldet af det resterende endnu for Retten svævende Antal – er Fattigvæsenet. Den, der derimod, deels herved, deels ved Erindringen om, at det først er i dette ene Aar, at man har gjort Tilbagegang til den i en lang Aarrække ukiendte, reen criminelle Behandling af Pressesager og endelig ved Tanken om, at der mellem to saa respectable Domstole som Høiesteret og Hof= og Stadsretten, ved Paakiendelsen, af det samme Factum efter den samme Lov kan existere en saa iøinefaldende og mærkelig Forskjel i Anskuelser - den, sige vi, der ved Tanken om alt dette fyldes med Alvor og Bekymring, er sandelig ikke blot Journalisten, der har helliget sin Pen til sit Fædrelands Gavn, men Enhver den, for hvem Trykkefrihedens Betydning i Sandhed staaer klar og tydelig. Enhver den, for hvem en fast og ligeRetspraris er et Gode, Enhver den, som ikke ønsker, at der blot skal existere en servil og krybende Hofpresse, men som veed, at det navnlig i det nærværende Tidspunct vilde være en Ulykke for Danmark, om det ved Mulcter og Censur gjordes til en Umulighed, at der vedligeholdtes og uddannede sig ei blot en kraftig, men ogsaa en dygtig Oppositionspresse med sand og levende Gienklang hos Nationen, Enhver den endelig, der tilfulde har fattet de praktiske Conseqventser af Plac. 1ste Novbr. 1837, thi vi ere i vor gode Ret, naar vi slutteligen minde om, at det for en stor Deel udelukkende maa tilskrives Emanationen af dette, næsten med Eenstemmighed af Stænderne fraraadede Lovbud, at Pressen befinder sig i sin nuværende Tilstand, idet det først ved samme er blevet gjort til en Mulighed, hvad der tidligere ei blot her, men i ethvert Land, hvor der hersker sand Trykkefrihed, hørte til Umulighederne – nemlig at domfælde en Forfatter, uagtet han nægter at have havt en Mening, som Domstolene ei heller med Bestemthed tør paa sige ham.