Aalborg Stiftstidende, 1837-10-05
Enhver Læser af Kjøbenhavnsposten veed, at dette Bla i den senere Tid, fra et æsthetiskehistorisk Moerskabsblad, et gaaet over til at være en politisk Alvorstidende; og han vil sagtens kunne erindre sig de mindre skjønne Symptomer og Gjennemgangsformer, hvorunder denne Fornyelse fandt Sted. Bladet behøver alligevel ikke at gaae i Rette med dem, som vilde finde Et og Andet flaut og næsvist, i Stedet for vi tigt eller frimodigt; thi det var yderst naturligt, at Bladet maatte i alle Deele bære Præget af vor politiske Opvaagnen. (Dette er Liv-Ordet; man skulde dog hellere sige: Bemyndigelse. Thi Nationen havde allerede temmelig længe været vaagen, og bemyndigedes kun nu af Kongen til at yttre sig i Ord og Gjerning.) Men nu veed Enhver, at det ikke er nogen gratis Stilling, naar En træder frem og gnider sig i Øinene, og saaledes kunde Bladet heller ikke iagttage den tilbørlige Gratie i sine første politiske Aargange. Dette, mener jeg, maa ligeftem tilgives og glemmes. Vilde man fordre det unge Blad sammenlignet med et ungt Menneske, saa maatte man dog indrømme det Tid til at gjennemgaae en Lapsecrisis, og Kravet paa Publicums billige Skaansomhed, blev det samme. Men for Øieblikket staae Sagerne anderledes. Man har vel hos os gjort et Par mægtige Skridt fremad i Nydelsen af Selvfølelse og Tillid til egne Kræfter, og man er ifølge deraf kommen saa vidt, at man nu offentlig skriver om Tingene, saaledes som man igjennem en Menneskealder eller to, i Vennevold talte om dem. Man yttrer sine fleste Tanker uden Forbeholdenhed. Kjøbenhavnsposten har nydt godt heraf, ligesom den betydeligen har bidraget til, at det kunde skee. Men alligevel staaer Bladet i dette Øieblik til bage for Nationen. Det har vel den meest høirøsted, Stemme, som høres offentlig, men det er ikke den offentlige Stemme; thi denne Stemme, eller egentlig den nationale Tanke, som udpræger sig i den, er ikke saa sielden just foranlediget til at tie ved Kbhvostens, mindre overlagte Talle Denne Tanke er nemlig roligere i sit Haab, findigere i sine Fordringer, grundigere i sine Ønsker, og, til syvende og sidste maaskee fastere i sin Villie. Derfor er denne nationale Tanke ikke tilfreds med Bladets Tone, hvor veltilfreds, ja glad, den ofte maa være ved Bladets Handlinger. Jsær har man med Grund klaget over det, som Bladet stiltiende sagde, Man har klaget over det, som oftere laae i Udtryk og Vendinger, i Sammenstillinger, i Forudsætninger; over en vi styg Mistænkelighed, som Bladet mere troede pligtskyldigen at burde nære hos sig, eller lægge for Dagen, end virkelig stedse nærede; over den sørgelige Misforstaaelse, at Bladet troede, at det ligesom regelmæssigen burde holde Magthaverne i Aande ved Drillerier, ja at det endog syntes at indbilde sig, at man kunde vække en Regjering ved at skrække den over den Mangel af Betænksomhed og Værdighed, som flere Efterretningers Form røbede, samt over den underlige Eensidighed, at man saa gjerne lod en enkelt skrivende Persons Udsagn, der er saa langt fra en Dom, og endnu længere fra et Beviis, gjælde ganske anderledes end en anden enkelt ikke skrivende Persons Handling. Men især har man beklage sig over den Jmpietet, som udtalte sig i visse Gienstandes og Personers Omtale langt haardere og meere krænkende, enddet paa nogen Maade kunde tilgives. Endelig har man klaget over den Fornemhed eller Ringeagt, hvormed Bladet vedgik at have meldt noget Urigtigt, eller den høist ukloge Jlliberalitet, der neppe vil undgaae sin Nemesis, at det undertiden slet ikke berigtiger en feillagtig Efterretning, fo Ex. den om Hr. Etatsr. Viborgs saakaldte Gratiale, saavelsom over en altfor slet Smag, f. Ex. i Beretningen om de sidste Skydebaneskaaler den 28de Mai, hvor Bladet snarere skulde have tugtet et Par Talere med Satirens Svøbe, eller i det mindste hængt den nationale Blufærdigheds Slør, over dem. Jeg anfører forresten saa godt som ingen Exempler, da jeg handler om den Aand og Tone, der middelbart viser sig i et og andet, men ikke ligefrem indtager paapegelig Skikkelse, og da jeg kun offentlig vil aflægge en Bekjendelse, for derved igjen at fremkalde Erklæringer og Gjendrivelser, idet at jeg anseer denne Fremgangsmaade for den, som bedst kan føre til en Forstaaelse imellem de to for Tiden altfor ulige Meninger hos os om offentlige Sager; i Fald den nemlig overhovedet gjennemføres med Held. Jeg giver altsaa heelt igjennem noget ganske Subjectivt. Jeg skjænker den rene, klare Viin og spørger ærligt Værterne i Bladet: hvorledes smager den, Vil J maaske herefter servere noget tiere med den, Men jeg appellerer iøvrigt til den Dom, som ved Kbhpostens daglige Læsning i længere Tid har dannet sig hos den selvstændige danske Mand. Men egentlig vil jeg dog tillade mig at advare Bladet og bede det betænke, om det tilsidst vil kunne holde ud at staae saa alene i Literaturen, som det rigtignok tegner til, at det i Fremtiden maa. Hvor mange danske Skribenter føre ikke samme Skjoldmærke, som Hr. Gjødwad, Hr. Lehmann og hvad de ærede Herrer monne hedde, Og hvor faa staae dog nu hos dem, Bladet kunde have de dygtigste Penne i Landet, som en Rad af fældede Landser paa sin Side, hvis man blot udstedte en hæderlig Parole, hvis man blot skrev meere humant, mere aabenhjertet, mere loyalt. Man kunde derfor gjerne engang imellem sparke ud og gjøre sig lystig. Det er Aanden og Tonen om at gjøre, ikke det enkelte Ord, eller den enkelte Synsmaade. Thi i Grunden er Bladets Sag, saaledes som det nu efterhaanden fremlyser, ingen anden end selve den Danske Sag; kun maa man mene, at de selvbeskikkede Defensorer hidtil ikke have tilfredsstillet de Fordringer, Nationen maa gjøre til dem, meer end nogenlunde, og at man især har seet dem øve sig Men nu maa denne Prøve=Procurator Tid være omme Alligevel har Bladet visselig allerede indlagt sig sand Fortjeneste. Det har været som et langt Talerør hele Landet over, hvorved den Ligefindede ofte hørte sin egen Tanke uventet gjenlyde, og hvorved Truselens Basunlyd undertiden ramte den Jldesindede saa nær, f. Ex. i Stykket om Nepotismen, at han virkelig bragtes til Eftertanke. Ved sine idelige Gjentagelser har Bladet udbredt og rodfæstet flere vigtige Sætningers Antagelse: ved sine drøie, men retfærdige Angreb, har det upaatvivlelig forhindret adskillige Skurkestreger; ved sine velrettede Stød har det kastet meer end eet kunstigt Skjærmbræt overende, saa at Vedkommende i det mindste mere, skjult maa foretage sine Hokuspokus. Bladet har faaet adskillige Døre op; det har aabnet ikke saa faa Øren. for Sandhedens Stemme, i det mindste for andre Stemmer end blot Egoismens og Bagvaskelsens, og det har, som jeg tillidsfuldt antager, lukket meer end een Haand for Bestikkelsens tusindprægede Mynt. Bladet har gjort adskillige Smaatyranner betænksomme, om ogsaa ved en Bidsthed og Søndighed, som kunde have været sparet, og det har udklækket en Frygt for at komme i Bladene" i Fleres Hjerter, som godtroende hidtil antoge, at dette Blad kun handlede om den Snak, de selv førte, om Skuespil og Forfremmelser, Selvmord og Giftermaal, o. a. l., men som nu med Forfærdelse erfore, at det ogsaa handlede om andre Ting, f. Ex. om slette Embedsmænd og Magtens Misbrug, om Patroners Ubluhed og Lovens Hellighed. Dette Blad har upaatvivlelig lært en og anden Supplicant Forsigtighed, ja maask Anstændighed; det har øiensynlig gjort den offentlige Smiger mindre rundhaandet og tvunget ækle Krybere til imellem at stikke i deres Hul i Stedet for altid at liste sig op ad visse Trapper. Langsomheden har faaet Hastværk paa flere Steder, ved at høre den Musik, som Bladet spillede op med, og Fingrene skulle have faaet travlt i et Par støvede Contoirer af Angest for denne kjøbenhavnske Feiekost. Feil i Administrationen ere upaatvivlelig rettede og Misgreb og Misbrug forebyggede ved Bladets Artikler, om ogsaa den selv sommetider gjorde sig skyldigt i noget Lignende, idet at det saa tidt havde Leilighed til at forløbe sig. Men den vigtigste Fortjeneste har Bladet dog indlagt sig af sig selv, idet at det aarligen har skaffet sig bedre og bedre Plads til at ager paa; ligesom Meieren i sit Skaar hugger sig Plads til at sætte Foden et Skridt videre frem, saaledes har Kjøbenhavnsposten Fod for Fod banet sig en Bane, som nu er bred og slagen. Det gjælder nu at kjøre rigtig paa denne Vei, og især at holde Tømmerne fast. Men hvorom alting er, saa maa jeg offentlig herved bekjende, at enten jeg føler mig som christeligsindet Menneskeven, eller som Kongens troe og taknemmelige Undersaat, eller som dansk fra Skribent, saa er mit Ord det samme: Gud være lovet for denne Kjøbenhavnspost, selv saaledes som den hidtil var med alle dens Feil og Udyder. Men hvor tilladeligt det er for en Anden at tænke og tale saaledes, saa utilladeligt er det for Redaction og Medarbeidere at blive staaende ved denne Beroligelse, og ikke kraf tigt stræbe efter en bestemt Forædling i Aand og Tone. Ja, jeg mener, at Tidspunktet just er kommet til et store Fremskridt for Bladet. Vi have hverken Tid eller Raad til Splid; Samdrægtighed ene kan frelse os. Derfor burde Bladet opgive sin eensidige Oppositionscaracteer og hæve sig til at blive et alsidigt Nationalblad, til at være en ærliTolk for den danske Samvittighed. Det er en saadan daglig Paaminder, vi alle, Folk og Regjering, lige meget kunne ønske os. Men for at udføre dette, maatte Bladet ændre i sine Grundsætninger, i sit Sprog og i sin Tale og Tanke, hvilket dog ikke blev mere, end det med Lethed og uden egentlig Selvfornægtelse var i Stand til. Af Grundsætninger maatte den altfor beqvemme Forudsættelse om alle Formers forestaaende Opløsning eller Omstøbning opgives, og et tydeligere Formaal sættes, end blot det, at røre op allevegne, der vel har sin store Vigtighed, men som let vil endeel med at oprøre Alle, og ikke umuligen kan ende med selve Oprør. Bladet vil fremfor meget andet bekæmpe Autoritetstroen, det Absolute i enhver Skikkelse. Dette er i og for sig et ret tydeligt Formaal, hvis Opnaaelse vilde kunne, medføre en vigtig Vinding; men saa maa Bladet ikke middelbart bylde dette Absolute, eller Ubetingede, Ubegrændsede, under meer end een Afgudsskikkelse. Jeg kalder det nemlig en Hylding af det Ubetingede, naar Bladet bestandig slaaer paa Herligheden i en ganske uindskrænket Trykkefrihed, naar det stedse forudsætter, at Regjeringen maa tænkes at burde udføre alle Stændernes Forslag, eller strax afskaffe de paapegede Misbrug, eller opmærksomt lytte til alle Slags Klager; jeg kalder det en Hylding af det Absolute, naar Bladet kalder en ædel og talentrig Medstrider, Hr. Overlærer Hage, en stor Aand eller giver et Catalog paa hans Lærdom, saa man skulde troe, at han havde syv berlinske Professorer i Livet; og jeg kalder adskillig anden ubetinget Tale med dette Navn, f. Ex. en og anden Yttring, eller vel egentlig Forudsætning, om Geistlighed, om Embedsmænd overhovedet, om det Haab, at Alle engang skulle blive ivrige Politikere, om en ganske umaadelig Gavnlighed af Læsnings Udbredelse o. des J Sproget maatte adskilligt af den tilvante Phraseologi opgives. Allerede har Bladet antaget ikke faa typiske Talle maader; Overgangen fra disse til Klingklang, der ligesaagodt kan fremkomme i Politik som i Poesi, er ikke vanskelig, og har allerede viist sig i nogle altfor velskrevne Artikler; men Overgangen fra det Klingende til det Tomme er maaske endnu lettere. Der skal skaffes Bidrag til Bladet; Pennen, tages i Haanden og Virtuositeten aflokker nogle Sider, der tage sig ret godt ud, ligesom noget Violinspil, noget Linie dands; men det er dog i Grunden tømt og indeholder Jntet, der kan politisk opbygge, om ogsaa dets Læsning fordriver Tiden ret behageligt. Bladets Jroni derimod maatte gjerne være mere let og spillende, og oftere afløse en vis jydsk Skraphed, der er den alleruheldigste Jndklædning for noget, der i sig selv allerede er nærgaaende, og saare let gjør dette til en grov Fornærmelse.