Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-11-24
AVERTISSEMENTS. At Udgiveren af Lollands-Falsters Stiftstidende, W. F. Laubs Enke, og samme Tidendes Redacteur, Chr. Jørgensen, under Dags Dato ere beordrede tiltalte for Overtrædelse af Trykkefrihedslovgivningen, med Hensyn til en i bemeldte Blads No 141 for Løverdagen den 15de d. M. indlørt Artikel, betitlet Cancelli-Skrivelsen af 8de Novbr., bekjendtgjøres herved i Overeensstemmelse med Forordningen 27de September Det Kongelige Danske Cancelli, den 18de Novbr. 1845. Flere af mine Venner have oftere spurgt mig om Aarsagen, at jeg ikke selv har offentliggjort Udfaldet af den Sag, der ifjor blev ført imellem mig og Gaardmand Peder Nielsen Naver, angaaende et af mig i Lollands-Falsters Stiftstidende indrykket Stykke. Aarsagen til min Taushed er imidlertid klar nok. Efter den mig overgaaede Overretsdom blev jeg ifjor Sommer idømt 1 Aars Censur, og inden den Tids Udløb kunde jeg altsaa ikke selv skrive noget, og ønskede ikke, at nogen Anden skulde staae mig bi i denne Henseende, fordi jeg holdt for, at naar Nogen skulde tale i denne Sag, da maatte det være mig selv. Nu da Censurtiden er udløben, har jeg troet at burde imødekomme de Opfordringer, der fra flere Sider ere stillede til mig, skjøndt det, jeg har at sige, kun kan være meget lidt, deels fordi Sagen i og for sig er klar nok, og deels fordi jeg efter min Sagførers bemærkninger til den mig overgaaede Dom, der skal bære øiensynlige Spor af de mange offentlige Trykkefrihedssager, velbemeldte Overret maa anvende en Deel af sin kostbare Tid paa, nu har bragt i Erfaring, at man ikke blot kan dømmes for at have havt Villie til at fornærme, eller for at være skeet ud fra Sandheden, men tillige for at have viist, hvad han kalder "Mangel paa pligtskyldig Opmærksomhed, og for at have været i en – for Lægfolk vel nogenlunde tilgivelig - Uvidenhed om Forskjellen imellem at sige, hvad man selv antager at have Overbeviisning om, og hvad man er istand til at meddele Andre Overbeviisning om. Det vil af det, der tidligere er fremført, erindres, at Peder Naver fra en Mark, hvor der blandt flere Qvier henstode 2 af hans egne paa Græs, modtog tvende Qvier, der i Couleur og Størrelse omtrent svarede til dem, han havde havt paa Græs der, men dog ikke vare de samme, at han, da de vare komne hjem til ham, ommærkede dem med sit eget Mærke, og at dette, efter tvende Mænds beedigede Forklaring, af ham var forklaret at være skeet, fordi han ikke havde Udsigt til at faae sine egne igjen, – men efter hans egen og 2 af hans Tienestefolks Forklaring var skeet, fordi han derved vilde sætte sig Stand til at reclammere dem, dersom de, der vare fremmede for Stedet og Egnen, skulde komme iblandt Andres Creaturer." Det er ved Fremstillingen heraf, at jeg skulde have lagt an paa at berøve Peder Naver hans Medborgeres Agtelse. Om dette nu i og for sig havde staaet i min Magt, skal jeg lade staae hen, men vist er det, at den blotte Fremstilling af Sagens Omstændigheder ikke kunde indeholde nogen strafværdig Fornærmelse. Dette har Overretten ikke heller antaget, men den har derimod formeent, at der i mit i Stiftstidenden indrykkede Stykke fandtes fornærmelige Hentydninger til, at Peder Naver ulovligt skulde have villet tilegne sig de 2 fremmede Qvier. Dette er urigtigt; thi jeg har kun sagt, hvad jeg antog at være beviist, og overladt Andre at uddrage de Slutninger deraf, som de ansaae sig berettigede til, men jeg har derimod Intet sagt, hvori der skulde ligge Andet end Ordenes naturlige Betydning medførte. Jeg har, med andre Ord, saa hvad jeg vilde sige; men jeg har ikke villet sige Andet end hvad jeg har sagt. Overretten er imidlertid, som anført, af en anden Mening; men om den var retlig beføiet dertil, havde jeg havt megen Lyst til at underkaste i endnu en høiere Jnstants en Prøve, hvis mine Evner havde slaaet til, at afholde de meget betydelige Bekostninger, det medfører at føre en Sag for Høiesteret. Da de nu ikke slaae til, saa maa jeg lade mig nøimed at indanke min Sag for mine Medborgeres større Domstol, hvis Kiendelse naturligviis er mig allermeest vigtig. Om denne Domstol vil ordlydende stadfæste Overrettens Dom, veed jeg ikke; men det veed jeg i ethvert Tilfælde, at jeg ikke misunder Peder Naver den ham ved bemeldte Dom tilkjendt Ret, at en vunden Sag undertiden i visse Henseender kan være ligesaa kostbar som en tabt, og at jeg, fordi jeg engang, under min Bestræbelse for at fremme Sandhed og Ret, har været uheldig nok til imod min Villie at saare en brøde fri Mand, derfor ikke skal lade mig afholde fra, skjøndt naturligviis med mere Forsigtighed, at fremstille for Dagens Lys, hvad jeg maatte træffe af Ulovligt og Retsløst, selv om det skulde skjule sig under Skinhellighedens Kaabe, og forstaae at tilvende sig de velbekjendte kalkede Graves ziirlige Udvortes, skjøndt de indvendigt ere opfyldte, ja overfyldte med Raaden hed, Uhumskhed og Aadselets øvrige Kjendemærker. Nørre Alsløv, den 19de Novbr. 1845. Ole Snedker. Lollands Landboforenings Medlemmer tilkjendegives herved, at jeg med Posten sidste Torsdag har modtaget en Skrivelse fra Politimesteren i Mariebo, der er saalydende: "At det paa Grund af Forskrivterne i det Kongelige danske Cancellies Circulaire af 8de dennes ikke i Fremtiden kan tilstædes "den Lollandske Landboforening" at afholde dens Forsamlinger i Mariebo Kjøbstad, derom undlader jeg ikke herved at underrette Deres Velædelhed, som Formand for Foreningen. Mariebo Byfogedcontoir, den 18de November 1845. Møller. Som Følge heraf vilde Foreningens ordinaire Møde i Januar Maaned næste Aar ei saaledes som bestemt kunne afholdes. Jeg henvendte mig derfor til Politimesteren Hr. Justitsraad Jbsen i Rødby med Anmodning om Tilladelse for Foreningen til at afholde et extraordinairt Møde i min iboende Gaard, ved hvilket jeg da havde agtet at forelægge Foreningen et Forslag om at seende en Deputation til Hs. Majestæt Kongen med en allerunderdanigst Supplik angaaende nævnte Cancelli-Circulaire. Men da Tilladelsen hertil nægtedes, og det saaledes er umuligt for Foreningen at komme sammen for at tage en Beslutning, samt da jeg ifølge Foreningens Love § 15 N 1 er forpligtet til, ved alle Leiligheder at varetage Foreningens Tarv, har jeg, efterat have talt med en Deel af Foreningens Medlemmer desangaaende, taget den Beslutning, paa Foreningens Vegne qua formand (helst i Forening med Falsters Landboforenings Formand, hvem jeg har tilskreven i denne Anledning) personlig at begive mig til Kjøbenhavn, for om mueligen at erholde Audients hos Hs. Majestæt Kongen, og da overrække Allerhøistsamme en allerunderdanigst Ansøgning, der skal gaae ud paa, at bede om allernaadigst Tilladelse for Foreningen, uden Hinder at afholde dens Møder som hidtil. Jdet jeg bekjendtgjør denne min Beslutning, der af alle de Medlemmer, jeg har talt med desangaaende, ubetinget er billiget, undlader jeg ikke tillige herved at anmode ethvert af Foreningens Medlemmer, som mulig maatte have Noget herimod at erindre, at de da vilde anmelde saadant for mig paa min Bopæl inden den 1ste December d. A. Sæddinge, den 22de Novbr. 1845. H. Olesen, p. t. Formand for Lollands Landboforening.