Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-01-26
Læserne af det ny Phlenschlægerske Sørgespil Corregio vil det neppe være ubehageligt at finde her de vigtigste Træk af denne berømte Malers Levnet: Antonio Allegri, kaldet Corregio, efter hans Fødeby, blev født i Aaret 1494. Født af fattige Forældre og opdraget den ubekiendt Landsby, nød han ingen af de Fordele, der bidrog saa meget til at danne andre af den berømte Tidsalders store Malere. Han saae ingen af det gamle Grækenlands eller Roms Billedstøtter; eller noget af de Romerske og Venetianske Skolers Værker. Men Naturen var hans Veileder, og Corregio var een af dens udkaarede Yndlinger. For at udtrykke den Lethed, hvormed han malede, pleiede han altid at sige, at han havde sine Tanker i Beredskab paa Spidsen af hans Pensel. - Det behagelige Smiil og den Fylde af Yndigheder, han gav sine Ma dønner, Helgene og Børn, har man ofte kaldet unaturlige, men alligevel ere de elskværdige og indtagende: en let og flydende Pensel, en Eenhed og Harmonie i Farverne og en fuldkommen Kundskab om Lys og Skygge hæve alle hans Malerier, paa en beundringsværdig Maade og have været en Gjenstand baade for hans Samtidiges og Efterfølgeres Beundring. Annibal Carract, der blomstrede 60 Aar efter ham, studerede og antog hans Maneer fremfor andre Mesteres. J et Brev til hans Fetter Louis udtrykker denne med stor Varme, det Jndtryk, som det første Syn af Corregios Malerier havde gjort paa ham. "Hver Ting, jeg seer her, siger han, sætter mig i Forundring; især Børnenes Colorit og Skjønhed. De leve de aande, de smile med saa megen Ynde og saa megen Sundhed, at det er umueligt at undlade at smile og tage Deel i deres Nydelse. Mit Hjerte er færdigt at briste, naar jeg tænker paa den stakkels Corregios Skjebne - at en saa underfuld Mand som han ikke snarere burde kaldes Engel) skulde ende sine Dage saa elendigen, i et Land hvor hans Talenter aldrig bleve bekjendte. - Af Mangel paa Nysgierrighed eller Beslutning, eller af Mangel paa Velyndere, besøgte Corregio aldrig Rom, men blev sit hele Liv igjennem i Parma, hvor Malerkonsten var i liden Agtelse og følgelig usselt belønnet. Dette Sammenstød af ugunstige Omstændigheder fremskyndte tilsidst hans tidlige Død i en Alder af 40 Aar. Det var ham overdraget at male Kuppelen i Domkirken i Parma, hvis Gjenstand er Jomfru Mariæ Himmelfart, og efter at han havde udført dette Arbeide i en Maneer, som længe har været beundret af enhver Mand af Smag formedelst Storheden i Tegningen, og især for Dristigheden i Forkortningen (en Konst, som han først og paa eengang bragte til Fuldkommenhed) gik han hen for at hente sin Betaling Kirkens Domherrer fandt, enten af Uvidenhed eller Nedrighed, Feil i hans Værk, og uagtet den betingede Betaling var meget ringe, paastode de dog, at den langt overgik Konstnerens Fortjeneste, og tvang ham til at tage den usle Sum af 200 Livre, og for at forøge det Uværdige heri, betalte de ham i Kobbermynt. For at slæbe denne uværdige Byrde til hans trængende Kone og Børn, maatte den arme Corregio reise sex til otte Miil fra Parma. Vægten af hans Byrde, Veirligets Hede og hans Ærgrelse over denne nedrige Behandling, paadrog ham strax en Pleuris, som i tre Dage gjorde en Ende paa hans Liv og Ulykker. - For dette kostbare Værks Bevaring maa Verden takke Titian. Da han reiste igjennem Parma, i Carl den 6tes Suite, var hans første Ærende at tage Corregios Mesterværk i Øiesyn. Medens han opmærksom betragtede det, fortalde een af Kirkens første Domherrer ham, at et saa grotesque Arbeide ikke fortjente hans Opmærksomhed, og at de snart agtede at lade det tage bort. "Tag Dem lagt hvad De giør, svarede hiin, dersom jeg ikke var Titian, vilde jeg sikkerlig ønske at være Corregio. - Corregios Udraab, da han saae et Raphaelsk Malerie, er vel bekjendt. Han havde længe været vant til at høre denne guddommelige Maler ydes det meest uindskrænkede bifald, og blev efterhaanden mindre nysgjerrig end bange for at see noget af dem. Et fik han imidlertid Leilighed til at see. Han betragtede det i nogle Minuter opmærksomt med dyb Taushed, og derpaa udraabte han med Tilfredshed: "jeg er ikke desto mindre en Maler." Giulio Romano erklærede, da han i Parma saa nogle af Corregios Arbeider, at de overgik alt hvad han af Malerier hidtil havde seet.