Berlingske Tidende, 1836-03-01
Hvad mit personlige Forhold til denne hæderlige Forsamling angaaer, da nærede jeg vel, da jeg traadte frem paa denne Plads, det Haab, at det skulde blive et godt og lykkeligt Forhold. Dog blandede sig nogen Frygt i Haabet; thi saa mange Prøver jo end gjennem en lang Aarrække har havt paa mine Medborgeres Yndest, saa forvisset jeg end var om, at flere af Forsamlingens hædrede Medlemmer medbragte et særdeles venskabeligt Sindelag imod mig, saa følte jeg dog, at jeg i de nye uvante Forhold kunde blive udsat for maaskee at forskjertse eller dog forringe den Velvillie, hvormed De kom mig imøde. Men jeg kan nu skilles fra Dem med den tilfredsstillende Folelse snarere at have befæstet mig i deres Velvillie. Jeg har saavel af Forsamlingen i det Hele som af dens enkelte Medlemmer modtaget saadanne Prøver paa Godhed og hjertelig Velvillie, at jeg, ved at kalde dem tilbage i Erindringen, gribes af en Følelse, som det mangler mig Ord til at udtrykke. Baade ved min offentlige Virksomhed og ved de personlige selskabelige Forhold, hvori jeg har levet, er derfor mit Ophold i Roeskilde blevet rigt paa Glæder, og det vilde danne et af de ladeste Afsnit af mit Liv, dersom ikke de gaderen Don Ceon Jriarte danne en sidste Dage vare blevne formørkede ved den sørgelige Tilskikkelse, der tog en Mand fra mig, som i mange Aar har været mig ikke blot en dygtig og tro Medarbeider, men ogsaa en inderlig elsket og agtet Ven, hvis lyse Aand og rene Sjæl aldrig skal udslettes af mit Minde. Men ogsaa i denne hæderlige Forsamling havde den Hedengangne vundet mange Hjerter, og den dybe Deeltagelse, som De, høitagtede Medborgere, have viist i den Ædles Død, er mig en ny dyrebar Erindring, som knytter mig til Dem. Modtag da nu, høitagtede Medborgere, min inderlige Tak for al den Glæde og Tilfredshed, som vor Samvirken og vort Samliv har skjænket mig. Denne Tak gjælder Alle og Enhver i denne Kreds, thi lige fra vor første Sammenkomst og indtil vor Skilsmisse har jeg staaet i et vedvarende, end ikke for et Øieblik afbrudt, venligt Forhold med Alle. Jsærdeleshed maa jeg bringe min Taktil den Hædersmand, som Forsamlingen valgte til sin Formand. Baade for den høitagtede Forsamlings og for min egen Skyld, glædede det mig, at dens Valg faldt paa en saa indsigtsfuld, saa retsindig, saa forretnings dygtig Mand. Hans Virken i Forsamlingen har fuldkommen bekræftet den Høiagtelse, jeg allerede længe forud har baaret for ham, og de indbyrdes Berørelser, hvori vore Stillinger, have bragt os, have, som jeg haaber, befæstet det venskabelige Forhold, hvori vi i mange Aar have staaet til hinanden. Ogsaa vender min Tak sig til Forsamlingens høitagtede Vicepræsident. Har denne end sjelden havt Leilighed til at indtage Præsidentstolen, saa har g dog i hans hele Færd i vor Kreds gjenfundet det samme skarpe og omfattende Blik, den samme klare Fremstilling, den samme utrættelige Virksomhed, den samme Varme for det, han erkjender for godt og gavnligt, som jeg har havt Leilighed til at bemærke hver Gang g har havt den Glæde at arbeide med ham i Almeenanliggender, og ligeledes har jeg den Tilfredsstillelse at have seet ham bevare det Venskab for mig, som han gjennem en ikke kort Række af Aar har viist mig. Fremdeles frembærer jeg min Tak til min agtværdige Ven, der ved sin grundige Sagkundskab og sit lyse Foredrag har staaet mig bi under Forhandlingen af tvende Sager, der høre tilde vigtigste og vanskeligste, som have sysselsat denne Forsamling. Ogsaa takker jeg de udmærkede Mænd, som Forsamlingen havde overdraget det besværlige Hverv at bearbeide de Meddelelser, som herfra skulde gaae ud til Folket, saavelsom de ærede Secretairer. Ligesom jeg ikke kan andet end paaskjønne deres virksomme og heldige Udførelse af det dem Betroede, saaledes fortjener og den forekommende Velvillie, som de ved enhver Leilighed have viist mig, min personlige Tak. Men det er, jeg gjentager det, til den Alle hæderværdige Medborgere, mit dybtbevægede Hjerte yder sin Tak. Den Godhed, og Velvillie, hvormed De har overvældet mig, skal evig leve i min Erindring, og fra min Side gjør jeg ogsaa Regning paa, at De, naar De, dragne hjem hver til sin Syssel, stundom tilbagekalde Dem Deres Liv og Virken i Roeskilde, da ville unde mig en liden Plads i dette Minde." Derpaa reiste Præsidenten, Professor Schouw, sig og holdt en Tale af følgende Jndhold: Det ligger i den menneskelige Aands Natur, at den, naar det gjelder om at grundlægge noget Nyt, med Friskhed og usædvanlig Kraftanstrængelse begynder Værket, saaledes naar et videnskabeligt Foretagende af stor Betydenhed iværksættes, naar almeennyttige Selskaber af stort Omfang oprettes, eller naar Nybyggere anlægge en Coloni. Om en saadan Friskhed, en saadan ualmindelig Kraftanstrængelse bærer vort nærværende Samværen Vidne, og vi overbevises især derom, naar vi see hen til nogle af vore Medarbeidere, der formedelst deres Kundskaber, Talenter og Dygtighed ved Forsamlingens Tillid kaldtes til saa mange og saa vidtløftige Arbeider, til saa dybtgaaende Undersøgelser. Ugers Varsel, til for mig, som Skifteforvalter, inden foreskrevne Tids Forløb, at anmelde og henialigtige, da At den første Forsamling af det danske Folks Mænd maatte bære et folkeligt Præg, at de Grundtræk, der findes i Folkecharakteren, her ogsaa maatte blive fremtrædende, var forud at vente. Den Danske har et klart Blik i og en sund Dom om Livet, og forfalder ikke let til tomme Theorier. Medens derfor ikke sjeldent begyndende Folkeraad have tabt sig i Theorier og syslet med abstracte Undersøgelser om Menneskerettigheder, almindelig Lighed og Frihed, uden at agte stort paa, om Resultaterne passede til og kunde træde over i den virkelige Verden, saa er vor Forsamling derimod strax gaaet ind paa de virkelige Forhold, og idet de Deputerede gjensidigen have meddeelt hverandre deres Erfaringer og derpaa grundede Anskuelser, ere Forhandlingerne komne til i en betydelig Grad at vidne om Kundskab til Livets virkelige Forhold. Den Danskes Jdræt er sindig og rolig. Besindighed og Rolighed have ogsaa viist sig som et Charakteertræk ved vor Forsamling. Vel er her med Jver blevet arbeidet paa at forbedre og omdanne det Bestaaende, til Held for enkelte Borgerclasser og det Hele, denne Jver for ved Forandring at føre Tingenes Orden videre frem har udtalt sig bestemt i mangfoldige Retninger; men ligesaa bestemt har der viist sig en stor Vaersomhed og Omhyggelighed, saasnart det gjaldt om Forandringer, der muligen kunde krænke de enkelte Borgerclassers eller de enkelte Borgeres Rettigheder. Sindig Tilbøielighed til Reform charakteriserer derfor vistnok vor Forsamling. Kjærlighed til og Ærefrygt for Kongen have altid charakteriseret det danske Folk; disse Følelser maatte saaledes allerede afdenne Grund vise sig i denne Forsamling af danske Mænd, men Jnstitutionen selv maatte tillige her give dem Styrke og en særegen Retning. Selve Jnstitutionen og hvert Foretagende, der var dens Anvendelse, maatte fremkalde en taknemmelig Erindring mod Kongen. Thi ikke er det en fra Forfædre modtaget Indretning, som han vedligeholder; Jnstitutionen er hans Værk, og ligesom han af Kjærlighed og Tillid til sit Folk af egen Drift gav den, saaledes er han vedbleven med Omhu at frede om den. Ved at give en Valglov, der gav en udstrakt Valgbeføielse, ved at bestemme, at Valgene skulde være umiddelbare og frie, og ved den Forsamlingen tilstaaede frie Raadighed til at vælge sine Embedsmænd og Committeer, viste han allerede ved Jnstitutionens Stiftelse, at det var hans alvorlige Mening at skabe noget Virkeligt og intet Skyggebillede. Ved de paafølgende Valg søgte Kongen end ikke i fjerneste Maade at faae Jndflydelse; de vare saa fuldkomment frie, som de vel neppe i noget Land have været. Da Forhandlingerne vare begyndte, tilstededes dem den største Frihed; ingen Jndskrænkning foretoges i Henseende til hvilke Sager, der kunde blive Gjenstand for Forhandling; ingen Jndskrænkning i Henseende til Tiden, der forhindrede nogen Sags Tilendebringelse. Da ingen Tavsheds Forpligtelse blev de Deputerede paalagt, og da Stændertidenden erholdt et betydeligt Omfang, blev Offentlighed til en ikke ubetydelig Grad Forhandlingerne til Deel. Og allerede har det i adskillige vigtige Anledninger viist sig, at Kongen med Glæde opfylder de Ønsker, vi frembære. Taknemmelighed mod Kongen maa derfor være den herskende Følelse, nu da vi skilles ad, som det var den, da vi samledes. Men een Beslutning af vor elskede Konge er der især, ved hvilken han har lagt sin Kjærlighed til Jnstitutionen for Dagen. Med blandede Følelser af Haab og Frygt imode saae alle Deputerede, ja det hele Folk, Valget af den, der skulde fremtræde som Mægler mellem Kongen og Stænderne; hele Folket nævnte høit og lydeligt, at der kun var een Mand i Landet, som fuldeligen kunde overtage dette Hverv, Kongen kaldte denne Mand, og saaledes blev i denne Forsamling ei blot Folkets Mænd, men ogsaa Kongens Mand, i Virkeligheden valgt af Folket. Betænkes det, Jnstitutiohvor vigtigt dette Valg var for nen, især ved dens Grundlæggelse, og hvorledes et andet Valg muligen kunde have skadet, ja maaskee tilintetgjort dens Virksomhed, da siger man neppe for meget, naar man yttrer, at Kongen, ved at sende os denne Mand, anden Gang skjenkede os Jnstitutionen. Troligen bragte denne Mand Kongens Budskab til os og vore Budskab til Kongen; Ærlighed, Oprigtighed og Hjertelighed vare de Skytsaander, som stedse ledsagede ham. Danmark har i denne Forsamling maaskee frembudt et Exempel uden Mage, – en Forsamyrstens Udsending høiagtes og ling, hvor F. elskes af hvert et Medlem. Mange ere her tilstede, hvis Fraværelse ved vor næste Forsamling jeg siger det vilde smerte os dybt, men – frit, thi jeg veed, at jeg udtaler hvad Alle tænke - ikke en Eneste er der, hvis Nærværelse vilde glæde meere, hvis Fraværelse vilde vække dybere Sorg og Bekymring end denne Mands. Den levende Erkjendelse heraf er vel den Maade, hvorpaa Forsamlingen bedste kan tolke ham sin inderligste Tak. Vi skylde ogsaa vor Tak til den Hædersmand, som Kongen sendte os for at oplyse og veilede os i en af de vanskeligste Sager, der blev os forelagt; vi paaskjønne hans Dygtighed, hans Redebonhed og hans Humanitet. Jkke faa Mænd ere der i vor Midte, som ved deres udbredte Kundskaber, deres udmærkede Talenter og deres sjeldne Arbeidsomhed have erhvervet sig Krav paa Forsamlingens Taknemmelighed. Blandt disse maa jeg her kun nævne vor høitagtede Vicepræsident, der vel som saadan sjelden har havt Leilighed til at virke, men som især ved sine udbredte Kundskaber i Handelsfaget og i Statsvidenskaberne har givet Forsamlingen en saa vig de tvende Mænd, som med tig Støtte; saa meget Held og til saa almindelig Tilfredshed have redigeret vor Stændertidende, skjøndt de paa samme Tid tillige have været blandt de meest virksomme Arbeidere i For- og vore tvende samlingens Committeer, ærede Secretærer, der med Opoffrelse have udført deres besværlige og trættende Hverv. Kaster jeg endeligen blikket paa min egen Stilling, da ere Følelserne mange og stærke, men Ordene saa og svage; jeg kan kun sige, at den Lykke, der faldt i min Lod, at komme i nøie Berørelse med en Mand, som Danmarks Aarbøger tælle blandt Fødelandets Heroer, og at blive kaldet til saa hæderfuldt et Hverv i en saa hæderlig Forsamling vil udgjøre en af mit Livs største Glæder, og at det Venskab, den Tillid, den Velvillie og Overbærelse, hvormed man fra alle Sider er kommen mig imøde, ville være blandt mine kjæreste Minder", Vicepræsidenten, Etatsraad Hvidt, yttrede sig derefter som følger: Forsamlingen kan ikke forlade dette Sted uden at bringe den Hædersmand sin Hylding, som nu i et saa langt Tidsrum har ledet og styret dens Forhandlinger, og det er en formig høist behagelig Pligt jeg opfylder, i det jeg, efter Opfordring, frembærer Forsamlingens varmeste Tak til ham. Da hiint Kongebud overraskede os, der kaldte ham til at være Medlem af denne Kreds, da forenede Folket og Forsamlingen sig i et Glædesudraab, og fjernt og nær erkjendtes den Kongelige Viisdom, som ved dette Valg havde opfyldt Folkets varmeste Ønske. Forsamlingen kunde ikke give noget bedre Beviis paa den Taknemmelighed, hvormed den af Kongens Haand modtog denne kjære Gave, end ved i samme Øieblik at vælge ham til sin Formand, og den bestemte sig saa meget lettere til dette Valg, som den ikke kjendte Nogen, i hvis Haand den med større Tryghed kunde nedlægge denne Myndighed. Men var end Forventningen ved hans første Optræden spændt, har han dog i fuldeste Maal opfyldt denne. Med en beundringsværdig Lethed har han vidst at sætte Ugers Varsel, til for mig, som Skifteforvalter, inden for skrevne Tids Forlab at anmelde sa henialiantsig ind i Forhold, der ei alene vare ham fremmede, men for hvilke der end ikke gaves noget Forbillede, og idet han med Skarpsindighed løste de ofte vanskelige Opgaver, som her frembøde sig, har han med en elskværdig Beskedenhed ikke sjelden underkastet sin Mening Forsamlingens. Med Velvillie og Redebonhed er han kommen Enhver imøde, som har henvendt sig til ham, og det er hans utrættelige Virksomhed, som det maa tilskrives, at Forsamlingen ikke efterlader nogen Sag afgjort. Naar jeg nu hertil føier, at det foren stor Deel er fra ham, at den humane Aand er gaaet ud, der har udbredt sig over hele Forsamlingen, saa har jeg vist anført Grunde nok for de varme Taknemmeligheds=Følelser, med hvilke Enhver af Forsamlingens Medlemmer nu ved Afskeden trykker hans Haand, og med hvilke hele Forsamlingen nu ved mig udraaber: saa Leve Præsidenten. Derpaa tog Provst Birch Ordet paa følgende Maade: Visseligen, det er med dybe og levende Følelser, at vi her ere tilstede; med dybe og levende Følelser, at vi tænke os den nær forestaaende Opløsning af vor Forsamling! Ere disse Følelser end forskjellige, som Følge af den meer eller mindre klare Overbeviisning, der hos de forskjellige Medlemmer, er tilstede og Jnstitutionens Betydning, og vor Virksomheds Værd i dennes Tjeneste: een Følelse er der, som fremfor alle andre med Jnderlighed, Varme og Styrke har maattet, og end maa, gribe os Alle uden Undtagelse – denne er Taknemmelighedens og Erkjendtlighedens Følelse. Jngen kalde det Ubeskedenhed, at jeg har vovet at fremstaae som denne Følelses Tolk – jo mere man selv har modtaget, uden igjen at have kunnet give, igjen meddele i det Maal, man saa gjerne vilde, saa inderligt ønskede, des dybere føles Trangen til at yde Tak og Erkjendtlighed for de modtagne Gaver. Og saa vist som denne udstrømmer fra et dybt bevæget Bryst, saa vist ville og de svage Toner, hvori den frembæres, vinde Styrke og Klarhed ved Gjenklangen, de møde i taknemmelige og erkjendtlige Brødres Sindelag. Thi, skulde vi ikke alle tilstaae, at vi skylde Tak og Erkjendtlighed, til Forsynet, ved hvis Styrelse vi oplevede dette mærkelige Tidspunkt, da Jnstitutionen paatænktes, grundedes og fremkaldtes til Virksomhed; at det forundtes Os at bidrage til dens Udvikling, og under enige, heldige og uafbrudte Bestræbelser at udkaste de første Sædekorn til den rige Høst, der, ved det samme Forsyns Styrelse, vil, – saa er vort Haab og vor Fortrøstning – i stedse større Mangfoldighed af Jnstitutionens heldbringende Virkninger, vorde vort elskede Fædreland til Deel. Tak og Erkjendtlighed til Danmarks Konge, der kaldede os til den vigtige Gierning, som her skulde udføres, heri stedse høiere Maal fuldbringes. Medens vi frembære for Ham vore Hjerters Takoffere, stiger Ønsket og Bønnen til Kongernes Konge- og Herrernes Herre, at Aar, lykkelige Aar maae lægges til Landsfaderens Alder, i hvilke Retfærdighedens og Kjærlighedens Frugter, ville indsamles, nydes og paaskjønnes af et trofast og lykkeligt Folk. Tak og Erkjendtlighed. til Ham, hvem Kongen bød, iblandt os at forkynde hans landsfaderlige Villie. Dog, hvor skulde jeg begynde, hvor skulde jeg ende, dersom jeg end i de svageste Omrids vilde betegne, hvad Jnstitutionen, hvad vi skylde denne Mand, og maatte ønske værdigen at udtale: det er her, som ellers i Livets bedste, høitideligste Øieblikke, at Læben tier, Udtrykket mangler, fordi Ordet ei formaaer at fortolke, hvad der ligger klart for den indvortes Sands; men ligesom Fædrelandet bringer sin ædleste Søn hans Fortjenesters Hylding, saaledes og vi, medens vi fremsige de rigeste, de varmeste, de oprigtigste Ønsker for hans Liv, for hans Sundhed og Kraft, hans Glæde, hans Fred. Linie der strækker sig ti Mile hen mellem Tak og Erkjendtlighed – til de Kyndige og Erfarne i Forsamlingen, de Sandrue, Stærke og Frimodige; de redelige og samvittighedsfulde, trofaste og utrættede Medarbeidere, hvis Kundskab og Talent, hvis Jver og Aarvaagenhed, hvis varme Følelse og klare Fremstilling har bidraget til at berige den hele Forsamling med Jndsigter, berigtige Anskuelser, opgløde Hjerterne for det, som er sandt og godt og priseligt. Med disse Erkjendtlighedens og Taknemmelighedens Følelser sige vi da hinanden Farvel! Jngenlunde flygtige og forbifarende, men stærke, virksomme og bestandige, skulle de vedblive at boe i vore Hjerter, befæste vor Villie, styrke vor Kraft, fremkalde Gierning og Daad. Vel adskilles vi, dog vedblive vi at være forenede, ved een Aand forenede, ved Virksomheds og Nidkjærheds Aand, i Fædrelandets Tjeneste; Enhver i sit Kald, i sin Stand, i sit Embed, Enhver paa den større eller mindre Plet, hvor hans Arbeide vinker, hans Raad fordres, hans Jndsigt kan gavne, hans Exempel virke, indtil – om det er Forsynets Villie – Tiden og Rummet atter samler de Adskilte, indtil vi atter mødes, for at hente nærende Olie til den Flamme, der, aldrig slukt, aldrig fordunklet, stedse renere og stadigere, stedse klarere og høiere skal vedblive at brænde i vort, for Fædrelandets Held og Hæder virksomt bevægede, Bryst. Dette være Løftet, vi give hinanden; denne være Pagten, vi slutte, medens fra eendrægtige Hjerter vore Bønner opstige til den Evige, som giver Vært til hver ædel og gavnlig Plantning, til Ham, fra hvem al god og fuldkommen Gave kommer, at han ogsaa vil lade det Træ, som er plantet, voxe, trives og blomstre, at han med dets rigeste og bedste Frugter vil velsigne Kongen og Fædrelandet. Visseligen. – Dette skal altsammen. skee, som vi bede." Derefter reiste den Kongelige Com og tilkjendegav i Kongensmissarius sig Navn: "At Provindsialstændernes nærværende Forsamling var opløst." Forsamlingen udbragte derpaa et tre Gange gjentaget: Leve Kongen, hvorpaa den adskilte sig Saaledes sluttedes det første Møde af Provindsialstænderne for Sjællands, Fyens og Lollands-Falsters Stifter samt for Jsland og Færøerne den 26de Februar 1836.