Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-11-30
En af de Prædikener, som de Herrer Hermees og Hilmer have leveret til Acterne, indeholder mange Usandheder, saasom at Præsten Schulz iblant andet skal have sagt: "Jeg er efter Christus paa nye Verdens Lys, og derpaa, at han skal have gjort Folket opmærksom paa sin egen Magt, og ophidset det til Oprør. Hvo der har efterskrevet denne Prædiken, var ikke anmeldt. Hr. A. paastod derfor, at C. R. Hermes og Hilmer skulde nøiere bevise deres Angivelse: 1. Hvorledes de vare komne til denne Prædiken, 2. Om samme var efterskreved deres Foranstaltning eller befaling, 3. Af hvem Herpaa bad han at Afskriverne selv maatte forhøres: af hvem de vare bestilte til denne Forretning? Hvad Belønning de havde erholdet derfor, Og endelig, hvorledes Afskriveren var kommen til at skrive saa mange Urigtigheder just saa, og ikke anderledes, Dette Forhør, legger han til, har samme Hensigt, som det foregaaende, det fører til Sandhed. Derpaa bemærker han, at alle de hidindtil i Acterne anførste Personer ere fremstillede ikke til at bevise Schulzes Uskyldighed, men til at beskylde ham. Fremdeles at Kongens Forfædre, iblant andre Churfyrste Johan Sigismund udtrykkelig har lovet: "at Sagen ikkun da skulde tages under Forhør, naar Nogen af Præsterne i sit Embeds Tid opførde sig saaledes, at han gik uden for Ordinationen, og blev ubehagelig for sine Patroner og Tilhørere, det er, naar han imod sin Patrons og Tilhørers Villie bestræbde sig for at udbrede den reformeerte Religion (som benævnte Churfyrste havde antaget, og for hvis Paanødelse eller Jndsnigelse Landstænderne da befrygtede). Men hvad der gielder, legger Hr. A. til, om den reformeerte Religions Lærdomme, kan med Ret anvendes paa alle øvrige Afvigelser fra de saa kaldte symboliske Bøger i den Lutherske Kirke. Slige Afvigelser kunde nu efter de foranføyte Ord ikke udgjøre nogen Gienstand for Undersøgelse, førend deres Udbredelse, og Forredrag blev ubehageligt for Patroner og Tilhørere. Hr. A. lod derfor holde Forhør overden heele Meenighed baade i Gielsdorf og Wilkendorf, og paa begge Steder forlangde man samtligen, at det i Henseende til Gudstienesten og deres Præstes Læremaade, hvori de fandt deres Opbyggelse og Rolighed, maatte forblive som hidindtil. Hr. A. paastaaer derfor med Ret, at her ikke er det Tilfælde, hvor man i Henseeende til Embedsførelse kan berøve en Menighed sin Sielesørger, og at dette ikke kan skee, uden at give en offentlig Forargelse. Og sandelig den heele protestantiske Kirke, naar den ellers veed, hvad den er, og hvad der tiener til dens Fred, maa deraf tage Forargelse. Jeg haaber, saa slutter Hr. A. sin foreløbende Forestilling til Hr. O. C. F. Huulbeck, jeg haaber til Ære for Retfærdigheden; at den heller ikke bliver nægtet Præsten Schulz, og at man lader denne Sag paadømme af vedkommende Justitscollegium, hvorunder den henhører, og hvorpaa jeg udtrykkelig giør Paastand. Man tage derfor denne Forestilling nøie re i Overveielse og overile ikke Sagen, thi det er ikke en Sag, der angaaer blot et eneste Menneske, det er en Sag, hvori Religions Fordragelighed, Samvittigheds=Friehed og Menneskehedens Rettigheder ere i Spillet med. I det mindste ere Jnqvisitioner af det Slags, hvorom her handles, siden et halvt Aarhundrede, om ikke længer, ubekiendte i de Preussiske Stater. Man har seet Præster blive afsatte og casserede formed elst deres ryggesløse Levnet og det onde Exempel, som de have givet; men der lever vist ingen meer, der kan erindre sig at have seet, at en Præst er kommen under Jnqvisition for sin Lære, endog uden hans Menigheds Forlangende. Deres K. Majestæt har og i den allernaadigste Cabinetsordre af 13 August 1791, paa Grund af hvilken man har foranstaltet denne Undersøgelse, ikkun befalet: "at sætte Maal og Grændse for den usædelige Geistlighed; men Høistsamme har ikke sagt, at Schulz, uagtet hans Patrons og Meenigheders Tilfredshed, skulde trækkes til Jnqvisition. Under disse Omstændigheder maa, efter min Meening, den strengeste Retfærdighed geleides af den nølagtigste Forsigtighed, for at betryge den retfærdigste Monarchs høieste Værdighed. for ikke at krænke enkelte Meenigheders Rettigheder, og for ikke at foruroelige disse i Samvittigheds Anliggender."