Berlingske Tidende, 1836-04-01
Endnu staaer den almindelige Betragtning tilbage, at Fæstegodsets Ophielpning er af største Vigtighed for Staten og Bondestanden. Dette kan kun skee, naar Godseierne ville anvende betydelige Kapitaler paa Bøndergodset; men dette kan igjen alene ventes at skee, naar en større Sikkerhed opnaaes i Henseende til Retsforholdet mellem ham og Fæsteren. Vel kan i enkelte Egne Godseieren anvende slige Kapitaler i Tillid til Almuens moralske Charakteer, men dette er destoværre kun Undtagelser, og ingen forsigtig Mand vil i Almindelighed, stolende herpaa, anvende en betydelig Kapital paa Bøndergodsets Forbedring uden en større Sikkerhed med Hensyn til Retsforholdet, enten denne nu tilveiebringes ved Lov eller Kontrakt. Taleren kunde saaledes, i Henhold til sit Anførte, ei Andet end efter sin bedste Overbeviisning votere for, at Stændernes Forsamling ei fraraader Udkastet men derimod henvender sin Opmærksomhed paa dets Forbedring, forsaavidt det trænger dertil. Grev Holstein bemærkede, at han havde glædet sig til en Lov, som nøiagtigen skulde bestemme Retsforholdet mellem Godseier og Fæster, da Fasthed i Retsforholdet nødvendigen maatte bidrage til større gjensidig Tilfredshed, idet Fæsteren derved fik en meere ønskelig Selvstændighed, og Godseieren ligeledes maatte finde sig i en behageligere Stilling, naar han var sikker paa, at han ikke begyndte noget Sogsmaal mod en Fæster, uden at dette vilde have den attraaede Dom til Følge. Han havde saaledes haabet at faae en Lov, som kunde slutte sig til den Lovgivning, som var Landets Hæder, og som siden Oeder skrev sin Bog om Bondens Fri Eiendom, stedse havde virket derhen, hed og at Selveiendom og Arvefæste skulde blive almindelig blandt de danske Bønder; men et nøiere Bekjendtskab til det forelagte Lovbud gjøre, og skal oftnævnte Executorer være pligtige til, at lade havde lært ham, at det ingenlunde vilde gjøre Retsforholdet fastere, ja at det i flere Punkter stod i en aabenbar Strid med hiin Landbolovgivning, som saa omhyggeligt havde værnet om Bondestanden. Taleren søgte nærmere at godtgjøre dette ved at gjennemgaae de enkelte Paragrapher i Udkastet, og bemærkede navnligen, at det var en væsentlig Mangel i dette, at der ikke var fastsat en bestemt Størrelse for den Skyld, som kunde berettige Godseieren til at søge Fæsteren til Fæstets Forbrydelse. Da Taleren ikke troede, at Udkastet, naar saa mange af dets Bestemmelser skulde undergaae saa væsentlige Forandringer, som var foreslaaet, kunde forandres saaledes, at det kunde ansees værdigt og passende at forelægge Hans Majestæt det i dets nye Skikkelse, fremsatte han sluttelig principaliter det Amendement, at Forsamlingens Jndstilling maatte gaae udi paa: At det maatte behage Hans Majestæt, istedetfor det Provindsialstænderne forelagte Lovforslag om Retsforholdet mellem Jorddrotter og Fæstere, ved deres næste Mødeat lade forelægge dem et Lovforslag over denne Gjenstand, hvori, foruden de Bestemmelser, som det nærværende Forslag indeholder, sigtende til en hurtigere Afgjørelse af Retsstridighederne, som findes i §§. 1, 2 og 9, var fastsat: 1) En, enten i Forhold tilFæstestedernes Størrelse eller i Forhold tilden accorderede Fæsteafgift, lovbestemt Storrelse for Jorddrottens Fordringer til Fæsteren, som skulde tjene til Regel for Domstolene, naar Fæsterens Ret til Fæstestedet skal ansees hævet. 2) Passende Mulktbestemmelser, som, uden Hensyn til Fæstestedets Storrelse, efter Forseelsens Størrelse kunne modificeres for de i Lovens 3131 og 2 omtalte og andre ligeartede Tilfælde. 3) Passende Mulktbestemmelser for de Jorddrotter, som i Fæstebrevene enten sætte Fæstefortabelse som Straf for en eller flere Betingelser, eller som der fastsætte saadanne Vilkaar, hvis Opfyldelse af Retten erkjendes for umulig, hvilke Vilkaar da bør ansees for ei at være tilføiede Fæstebrevet. Et Medlem bemærkede, at Lovudkastet umiskjendelig havde til Hovedøiemed at meddele nogle faste og bestemte Regler, som skulde træde i Stedet for den Ubestemthed, der nu svæver over det omhandlede Retsforhold, paa det at den Vilkaarlighed, som saavel Jorddrotten som Fæsteren nu er undergiven, naar Spørgsmaalet er og Fæstefortabelse, for Fremtiden kunde undgaaes; og det synes virkeligt, at dette gavnlige Øiemed kunde opnaaes ved de fremsatte Bestemmelser, naar de modificeredes noget. Efterat Taleren havde gjennemgaaet flere af Udkastets Bestemmelser, for at vise, hvor Meget der vilde vindes ved dem, maatte han tilraade Forsamlingen at antage Lovndkastet, dog med enkelte Modificationer. Han maatte ansee det betænkeligt for Forsamlingen og for Bondestanden i Særdeleshed, at ville forkaste et Lovforslag, der maatte antages i flere Henseender at kunne blive gavnligt baade for Jorddrot og Fæster, eftersom det paa en hensigtssvarende Maade sikkrede begges Rettigheder. At forkaste Lovforslaget vilde være det samme som at bortskyde en Gave, Kongen havde givet sit Folk. Med de Forandringer, som Stænderforsamlingen maatte bifalde, vilde Udkastet sikkert blive et passende og gavnligt Led til den gyldne Kjæde, som udgjør Danmarks Landbolovgivning. Standet Medlem yttrede, at han gav Committeens Pluralitet Ret, naar den i Begyndelsen af sin Betænkning udviklede, hvor simpel og sikker Jnddrivelsen af Godseierens Tilgodehavende hos Fæsteren er; han gav den fremdeles Ret, naar den som almindelig Regel paastod, at det ikke kunde interessere Nogen saa meget som Fæstebonden promte at betale sin Skyld og tilbørligen at drive og vedligeholde sit Fæstested. Taleren vilde og saa gjerne indrømme, at ikke Fleerheden eller nogen betydelig Deel af Fæstebønderne med Rette kan lægges en høi Grad af Ligegyldighed i denne Henseende til Last, og han antog, at det kun var faa, i de bedre Egne af Landet kun enkelte, Bønder, der vare saa slette Fæstere, at Godseieren kom i den Nødvendighed, at anlægge Sag imod dem til Fæstes Forbrydelse. Men netop mod disse faa Fæstere var det at Lovgivningen (vel at mærke ingenlunde som den er, men som den i de senere Aars Praxis ved Domstolene bragt i Udøvelse) ikke er bleven fortolket og giver Godseieren den Hjelp, som den i lignende Tilfælde yder alle andre Statens Borgere, og som disse, om Taleren ei feilede, have Ret til at fordre af den. Bonden, der er kommen til den Yderlighed, at han skal fra sin Gaard, eier nemlig Jntet og næsten altid meget mindre end Jntet; han har altsaa pecuniær Henseende Jntet at tabe. Han er dernæst i Almindelighed, idetmindste i de Tilfælde, Taleren havde kjendt, ved en eller anden Last, oftest ved Drikfældighed, selv Skyld i sin slette Tilstand; han har altsaa ogsaa i Henseende til sin borgerlige Agtelse Lidet eller Jntet at tabe. Det var saaledes klart, at Pluraliteten havde i høi Grad Uret, naar den fremhævede den Sætning at Fæsteren i saadanne Tilfælde havde Meest at tabe; han havde tvertimod Jntet at tabe, men Alt at vinde ved en Proces. Ganske modsat forholder det sig med Godseieren. Det er bekjendt, at Bonden i Sager om Fæsteforbrydelse skal have fri Proces og fri Sagfører. Sagen maa være klarere og uimodsigeligere, end den i de allerfleste Tilfælde kan være, saalænge ingen bestemte Criterier for Fæsteforbrydelse haves, hvis den ikke skal gaae til begge de høiere Jnstantser. Der medgaaer altsaa et Tidsrum af circa 3 Aar, i hvilke Godseieren maa savne al Jndtægt, af Eiendommen, og dertil betale alle Skatter og Afgifter af den; han maa i denne Tid see sin Gaard, blive totalt ruineret. Enhver, der kjendte lidet til Processer, vidste vistnok bedre, end Taleren kunde sige det, hvad en Sag, udført gjennem alle Jnstantser, koster, og denne Sum, lagt til Tabet ved Gaarden, udgjorde altid mere, end Fæsteretten til den ødelagte Gaard, hvorom der disputeredes, var værd. Heraf fulgte da, at Godseieren ved en saadan Sag ikke alene altid er den, der har Meest at tabe, men at han endog i ethvert Tilfælde skal tabe. Men, siger man, hvorfor benytter Godseieren ikke sin Ret til at sætte Fæsteren fra Gaarden i Overeensstemmelse med Fdn. 8de Juni 1787 § 12. Taleren maatte med Commitde teens Minoritet svare: fordi han derved riskerer for meget. Sagen er og maa, ifølge være. Lovgivningens nuværende Tilstand, hvad tvivlsom indtil det sidste Øieblik, og der efter en saadan Udsættelse forestaaer Godseieren, naar Processen tabes, skulde Taleren ikke opholde sig ved at oplyse. Det er da dette Vilkaarlige, dette Ubestemte og Vage i Lovgivningen, som den Commission, der har behandlet denne Sag har troet at burde sætte en Grændse for, og hertil sigte Udkastets §§ 1, 2, 4 og 5. En Paastand, der idelig og idelig er fremsat af Pluraliteten, er den, at de Bestemmelser, Udkastet indeholder, ikkun skulle komme de Godseiere til Gode, som have nedsat Jndfæstningen eller Landgilden, som have afskaffet Hoveriet, og som have forandret Tiendeafgiften. At dette vilde være en stor Uretfærdighed, er viist af Committeens Minoritet; at det er umuligt, er alt af et andet Medlem udviklet. Taleren skulde derfor ikke opholde i derved, men kun bemærke, at det havde været ham paafaldende, at Pluraliteten, efter at have anstillet disse Undersøgelser, og efter at have antydet, at saadanne Bestemmelser, i Analogi med Forordningerne om Hoveriet og Fogn. 25de Marts 1791 om Gaardes Nedlæggelse, meget vel lode sig tænke, aldeles ikke havde prøvet paa at gjennemføre denne Plan, men paa eengang havde forladt sin Argumentation, og med den Yttring, at den ansaae det ønskeligere, at en saadan Bedømmelse af de omhandlede Fæstevilkaars billige Størrelse kunde undgaaes, taget Anledning, især heraf, til at fraraade hele Lovudkastet. Taleren maatte aabenhiertig tilstaae, at den første Tanke, der paatrængte sig ham, var den, at Pluraliteten visselig ikke var betænkelig ved at bringe nogle Jndskrænkninger i Godseierens Dispositionsret over Bøndergodset i Forslag, men at saa oplyste og erfarne Mænd, som den bestod af, bedre end nogen Anden, saae, at dette var aldeles undførligt. At Committeen altsaa opgav denne Tanke, det var i sin Orden, men at man derfra hentede et Argument mod Lovudkastet, det var ubegribeligt, og blottet for al reel Grund. Men hvad der dog vist maatte forekomme Enhver, gjøre, og skal oftnævnte Executorer være pligtige til, at lade og i der endog blot flygtigt havde gjennemlæst Pluralitetens Betænkning, aldeles ubegribeligt, var, at efterat den samlede Pluralitet paa et Sted havde udtrykt sig om Fæstevæsenet saaledes: "Dette Forhold er af en saa eiendommelig Beskaffenhed, det er sammenknyttet af saa mange forskjellige Jnteresser, det er engang saaledes stillet under Lovgivningens særdeles Beskyttelse og bundet til saa særegne Regler og Lovbestemmelser, at ommitteen antager, at der ikke uden yderste lødvendighed bor paa denne Maade røres ed samme, havde den, for at faae et nyt ranment mod Lovndkastet, fast i samme andedrag yttret sig saaledes: Efter hvad Nogle af Committeens Medlemmer antage, vilde det være ønskeligt, om Fæsteindretninden kunde undergaae en Hovedforandring der paa en eller anden Maade kunde udløse Godseieren og Fæstebonden af det mislige Forhold, hvori de staae til hinanden, og derved undergive Eiendommene den frie og fuldstændige Afbenyttelse, der fra flere Sider maa antages som den ønskeligste." Paa den ene Side i Betænkningen var man ængstelig ved at røre, var det endog nok saa lidet, ved Fæstevæsenet; paa den anden fandt man det ønskeligt, at det kunde undergaae en gjennemgribende Forandring. Taleren skjønnede ikke rettere, end at heri laae den meest paafaldende Modsigelse. Vel stræbte man at forklare det sidste derved, at Lovudkastets Bestemmelser skulde være hinderlige i en saadan Overgang for Fæstevæsenet; men da man aldeles havde afholdt sig fra enhver Yttring, om, hvori disse gjennemgribende Forandringer skulde bestaae, saa havde man jo ikke gjort det muligt for Forsamlingen at bedømme, om Udkastet virkelig skulde kunne have en saadan skadelig Virkning i Henseende til dette sangvinske Ønske. Taleren kaldte Ønsket om en meere gjennemgribende Forandring. sangvinsk, ikke fordi der ikke skulde være god Grund til et saadant Ønske, ei heller fordi det ikke skulde være ham bekjendt, at et saadant Ønske længe havde været næret af Landmanden og ofte været udtalt, men fordi der for Tiden ikke var fjerneste Grund til at vente det realiseret, naar man saae, hvor er Fuar, der fra Cap vare sender ere nyre og hen, vakt meget stor Glæde i Colonien. Vejret var bittert de nærværende saa aldeles ikke indgribende Lovbestemmelser, der i høi Grad vare grundede i Billighed og Retfærdighed, bleve angrebne.