Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-07-02
Det er en særdeles rigtig Anmerkning, at Sædelighed er det smukke Kiøn til ligesaa stor Prydelse, som Behiertighed vores, og at et Fruentimmer, der har vist at bevare sin Kydskhed ubesmittet, stedse bliver betragtet af en Øie=Punct, som tilfører hende Ære, om hun end og ellers er den arrigste Kantippe; Ligesom en Mand, der har haft Hierte nok, for skammelig Medfart sig at hævne, kaldes en Mand af Ære, endskiønt han vel ellers ti Gange havde fortient Galgen. Dette forudsat, maa jeg sige Dennem min Hr. Forlægger, hvorledes jeg forlibede mig i en ung Pige, som blev min Kone førend jeg kiendte hendes Hiertes Værd eller hendes Forstands Grændser. Hun havde en behagelig Stemme og et yndigt Ansigt. Kort sagt: Hun behagede mig, og Kierligheden indbildte mig i hende alle de øvrige gode Egenskaber, som jeg mig i en Kone havde ønsket. Naar man først bliver forlidt, saa seer man alt det Gode igiennem Kiærlighedens Forstørrelses Glas. Det naturligste Svar paa et ligesaa naturlig Spørsmaal falder, som det klogeste Jndfald i Øret, og et blot Ja eller Ney bliver ofte optagen, som Udtalen af den skarpsindigste Forstand. Men neppe er man nogle Maaneder gift, førend Taagen, som Jndbildnings=Kraften fortryllede os med, bortflyver; Man veed ikke, hvor de tusindfolde Yndigheder, hvilke saa mægtig henrykkede, ere hensvundne, og forskrækkes at høre en Mund sædvanlig Tale, paa hvilken tilforn en heel Herskare af Gratier synes at have Boelig. Jo meere da Ægtemanden sørger over hans Kones indbildte Fuldkommenheders Forlis, des hastigere forlader ham hans bedragne Jndbildning til at frakiende hende Prisen af hendes virkelige Fortrin. Dog, jeg kommer til Sagen: J den første Maaned efter Brylluppet, ansaae jeg mig selv, som en temmelig lykkelig Mand. Min Kones tugtige Forhold, hvilket udi andre Omstændigheder vist vilde have forsikkret hende min stedsevarende Høyagtelse, blev Oprindelsen af en bestandig Uenighed. Formeget vant til den Eftersyn, hvilken jeg havde for hende, som Brud, fordrede hun den Opmerksomhed, hvormed jeg havde søgt end og at forekomme alle hendes Tilbøieligheder, som en Ræt; Hvilket hun sig ved et sagtmodigt Forhold mod en Mand af en saa behagelig Caracteer, som jeg er, og let kunde have erhvervet. Men tvertimod vilde hun et heelt langt Aar efter vores Bryllup, endnu være saa egensindig, ligesaa bydende, som hun havde været i den ulykkelige Time, udi hvilken Skilsmissen af min Skiæbne stod i hendes Magt, og jeg, ligesom andre, af Kierligheds Syge lille Mand, den yderste Uhøflighed udtydede, som en Misundelses-værdig Gundstighed. Jeg havde stedse været vant at gaae i Sælskab. Dog, hun vilde hverken, at jeg skulde gaae ud, eller bortdrive Aftenen med en god Ven, og heed det da, at jeg fandt hendes Sælskab at være utaalelig; at min Kierlighed var bleven kold; og korteligen, nu holdt hun sig berettiget at blive utaaleligen jalouse. J Begyndelsen søgte jeg ved et sagtmodigt og kiælent Forhold at betage hende denne ugrunde Mistanke. Alt hvad jeg dermed udrettede, var, at hun stedse forblev derved: Hun var en retskaffen, en dydig Kone, og beklagede sig for enhver, der vilde høre hende, over en Mands Grusomhed, som ikke var værd at have en Kone, der lagde saa meget paa Ære og Dyd. Enhver ynker hende, siden ingen kan giøre hende den Berømmelse af en dydig Kone stridig. De tillader mig imidlertid, min Herre, at giøre denne Anmerkning, at endskiønt en Kone ved en ulastelig Kydskhed opfylder een af de kostbareste Ægteskabs=Pligter, hun derforuden dog haver endnu fleere andre Forbindtligheder at observere mod hendes Mand, uden hvilke hun aldrig bliver elskværdig; og at det er en for Fornøyelsen i Ægtestanden høyst ufordeelagtig Jndbildning, naar man troer, at man ved ustraffelig Jagttagelser af en vigtig Pligt opnaaer Rigtighed at torde kiende sig frie for andre Forbindtlighed. Saa stor er den Elendighed, hvorunder jeg sukker. Min Kone er sandelig yndig, men hvor fæl (styg, hæslig) bliver hun ved hendes utaalelige Forhold. O! dersom Fruentimmeret vilde vide, hvormeget de ved et behageligt Ansigt lægger til deres Skiønhed, hvor gjerne vi eftergive, naar en sød Mund beder; Hvilken Magt vilde de da ikke kunde beholde over os, Jeg har den Ære at være Deres N. N.