Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-03-18
(Jndsendt.) Deklamatorier have i Grunden stedse været Udskeielser fra, hvad de burde være; thi forstaaer man ved Deklamatoriet en Samling af fremsagte Stykker med forskjellig Tendens, saa tilintetgjøre disse jo gjensidigt hinandens Jndtryk, og hæve altsaa den Enhed og Totalitet, som er al ægte Konsts Formaal. Jo ypperligere hvert enkelt Stykke gives, des mere er synes man til Slutningen at maatte blive. - dog, at selv slige Samlinger kunne skjænke sand Nydelse, det indrømmer vel Enhver, som erkjender hvad vi tabte i Heger og Foersom. Her knyttedes ledende Traade fra Indgang til Udgang, og med Glæde dvælte Erindringen i Labyrintets enkelte Gange. Nu fremspire Vandskud af den vilde Stamme, og sandelig, ikkun Frygten for, at Kjøbenhavn skal opleve en tredie Aftenunderholdning, bringer Jndsenderen til at omtale, hvad han saae og hørte, og infandum renovare dolorem Jndsenderen er gjennemtrængt af Velvillie og Ærefrygt for den store Konstnerinde, hvis sidste Benefice, han tilstaaer det, gav nærmeste Anledning til disse Ord. Men Agtelse for Sandheden, det Offentlige, og den ædle Konst, her nedværdiges, bringer ham til at yttre, hvad han alt ved første Forestilling harmfuld følte, og senere ei kunde gienkalde: at Bestyrerne af disse Under holdninger have indrettet dem med Smagløshed, ja med Ringeagt for det Publikum, der betaler dem. Man forlader Skuespilhuset, ei gjennemtrængt og forvirret af forskjellige Tanker og Følelser, men forbittret, slappet og udmattet af den langvarige Modstand imod de meest afstikkende og heterogene. Det behøves ei her at anføre, hvilke voldsomme, mod al sund og ædel Følelse stødende, Spring der ideligen gjøres i Stykkernes Valg: hvilke maadelige Subjecter, som maaskee skulle have Møie med at gjøre Rede for, hvad det vil sige, at deklamere, der tilstedes Adgang paa Skuepladsen, for at underholde et dannet Publikum; hvilke vandede, gjentagne, originaliserte Oversættelser og oversatte Originaler der indklædes i Svulst eller Løier, for at høste Klap. Dersom hine Herrer vilde bruge det Skjøn, de skylde sig selv og det Publikum, de bukke sig for, dersom de vilde kaste et alvorligt Blik i deres Madkurv, da skulle de heri vist ei finde en saa jevngod Mad som Øllebrød og Sild *), men et høist uappetitligt Ruskumsnusk, det de maaskee agte godt nok for slige Tunger. Dog - det Kjøbenhavnske Publikum, som i den senere Tid har maattet vænne sig af med at være kræsent, lader et betydeligt Antal Loger staae tomme, naar der spilles til Jndtægt for en almeenyndet fortjent Skuespil*) See Doctor Ryges Epilog. lerinde - og der behøves vel intet sikkrere Beviis for Retternes Væmmelighed. Deklamation er Skuespilkonstens Grundpille; en rigtig Bettoning forudsætter alt det, der kan hæve den til høi Rang blandt de skjønne Konster: varm Følelse, sikker Takt og hurtigt Øie for det Rigtige. Talentet til Deklamation maa da, som hvert andet Talent, være medfødt, og ved senere Dannelse bragt til Modenhed. Hvor mange slige virkelige Talenter der findes blandt vore Skuespillere og Skuespillerelever, anseer Jndsenderen sig ei for competent til at afgjøre; hvorvidt vore Jnstructeurer formaae at afslibe de forefundne haarde Stene, kan enhver bedst bedømme, der har hørt dem selv declamere; men saa meget er vist, at hvis der, som man maa antage, virkeligt existerer Superioritet ved det Kongelige Theater, da maa det ikke tilstædes nogensomhelst Fusker at mishandle Scenens ædleste Konst med grove Feil mod den simple Oplæsning; da maa ikkun passende Stykker af erkjendt Værd vælges, og Forestillingen befries fra alt Uvedkommende, ligge tilden forresten sædvanligen ypperlige Concertmusik. Men en Deel af Publikum beklapper dog de brogede Prøveklude. - Nu vel, hvo der stræber efter slige Krandse, han søge dem paa første bedste Fjellebod. Men hvo der vil fortjene det Konstner navn, han anmasser sig, hvo der vil meer end more, og kan more, for ham beklæder en anden Deel af Publikum Dommersædet – den tiende. Thi ligesom man maa være Digter, Maler, Musiker i en vis Forstand, for at nyde disses Konstværker, saaledes maa man og være Deklamator for at bedømme Declamation, som saadan, og glæde sig ved dens Fiinheder. Af enhver anden Konstner fordres medrette, at han skal overgaae og fyldestgjøre den Talentfulde i samme Fag; men Deklamationen forhaanes ustraffet af Dumdristige i sin egen Helligdom. - Det støder vel Øiet at see Thalias Diamant-Smykke givet til Priis for legende Børn; dog Barnet griber jo efter alt Glimrende, og de ædle Steene beholde for Kienderne ligefuldt deres rene Skiær, men Melpomenes Krands er flettet af Copresser, og det saarer Hjertet, naar de formastelige Drenge afrive de spæde Stilke, for med en Busk at pryde deres Kjephest. Naar raa og kolde Fingre gribe om den fine Plante, da blive Taarernes lyse Draaber til skjemmende Pletter, som vidne modden skjødesløse Gartner. Kiævler Læredrengen, ei pathetisk sit Qvad ved Siden af Mesterne, og troer at tilfredsstille et Samfund, hvoraf den største Deel maa føle, at de kunde gjøre det ligesaa godt, eller bedre om de lystede? – Dog saadant Qvodlibet kræver, vel Nutiden. Hvo der vil leve i den maa rette sig efter den. - Nei, denne Sentens kan føre til alle Daarskaber og tillade alle Usselheder. Vee den, som efter Tidens Aand vil danne det, der ligger hans Hjerte nærMen Sandsen for det Rigtige og det Skjønne, Evnen, harmoniskt at fremstille det, man har fornummet, ere hellige dyrebare Gaver fra Himlen, som Jngen kan forringe, uden at forringe Menneskets Værd, og det er visseligen Tid at den gode Konstner vaagner, griber i sin Barm og spørger: hvad skal hædre Konstneren, naar han har ladet nedværdige sin Konst?