Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-11-17
Blandede Efterretninger. Paganinis Spil omtales i det Frankfurtske Aftenblad af Freieisen paa følgende Maade: Paganini træder op. Hvilket Syn, Vi troe at see en henfaren Aand for os. En uanseelig Figur, af Middelstørrelse, mager; et blegt Ansigt ikke synderlig forrige Øine; Haaret hængende stridt om Hovedet; knoklede Hænder, tørre og lange Fingre, vaklende Gang. Forkert bøier han sig for den forsamlede Mængde, forkert holder Mesteren Instrumentet i Haanden, som han omskaber til et styrende Væsen. Saasnart han har sat Violinen under Kinden, hans Bue har berørt Strængene, synes en høiere Aand at komme over ham. Hans Ansigtstræk blive levende, hans Øine funkle, hans Bevægelser, der have Forhold til hans Spil, blive bestemte. Allerede under Tuttisatserne griber han dristigt og med Mesterens Sikkerhed enkelte Accorder. J hans Miner synes den indre Kamp som han maae bestaae, at afspeile sig; den dybeste Smerte, den inderligste Attraae, den bitterste Spot, ja en skjærende Haan bliver synlig, og Alt hos ham erindrer om Hoffmann Kapelmester Kraisler eller Raadmand Krespel. Og nu, disse Toner, denne Blodhed, denne inderlige Følelse, siden den Alt overgaaende dristige Udførelse af de mest ophøiede Jdeer, af den mest forvirrede Humør. Manden synes at være i Pagt med Fortryllere, Alle Følelser som sove i Mennesket, blive fremkaldte, Kjærlighed, Had, Vrede, Grusomhed, Anelsen om det Afskyelige vaagner i os. Gjengivelsen af den tænkeligste Vanskelighed! Vi see og troe det ikke; vi høre og blive uvisse paa os selv. Jeg kunde ikke see om han har en Ring paa Fingeren; man havde ellers kunnet troe, som Neapolitanerne om Mozart, at i Ringen laae Tryllekraften af det overordentlige Spil. J hans Adagio, i hans Cantabile gribes Menneskenes hele Sjæl. Det Skjønne og Rørende, det Zarte, Sværmeriske i Følelsen, den dybe Alvor bevæger sig i disse angribende Tonerækker. Hans Maestoso lyder som bydende Raab, hans Allegro er den mest begeistrede Dristighed, det mest afsindige Lune. De største Contraster stiller han ved Siden af hinanden og forstaaer at forbinde dem inderlig; det Yndigste og Skrækkeligste, det mest Angribende og Spøgefuldeste, det mest Ophøiede og Kunstigste forener han til det forunderligste Heelt. Hvo som ikke har hørt ham, kan ikke gjøre sig noget Begreb om disse Vidundere, og hvo som har hørt ham, kan kun udraabe: Ja die Erscheinung ist so riesengross, Das jeder sich als 8werg empfinden solte Senere hedder det i et andet Nummer i dette Blad om Concerten, som Paganini gav i Frankfurt den 31 August, Musiken, som Paganini veed at aflokke sit Instrument, Tonerne, som han lader strømme fra Violinen, Melodien, som han med fuld Aand fremlokker, ere saa ene af af deres Art, og indtage paa deres Maade et ligesaa høit Kunst trin som en Raphaels Madonna, eller en Ariosts Stanzer. Ja ham lykkes det, at udvikle paa Violinen Kunstens vidunderlige Rigdom og at fremføre det som hviler dybt i det Inderste. Vi bemærke i hans Adagio, som fra den dybeste Grund, den evigstræbende Længsel, den uudsigelige Attraae, som aldrig kan blive tilfredsstillet, og der kjæmper som i den hæftigste Lidenskab, der snart beseires, stigende op paa Tonernes Bølger, og stedse stræbende efter det Høiere, tilsidst synker ned. J hans Allegro springer han over alle Skranker. De rasende Lidenskaber ligesom svinde hen i sig selv, alle Kræfters Bryden, det Sælsomste, mest Fremmede, det Voldsomme i Overgangene, det Dybsindige i Phantasien opvækkes her i ham og kundgjør sig. Himmelsk Begeistrings glødende Funker synes at oplyse hans Indre. Fast og dristig staaer Paganini der og vover, ufortrøden, det der forekommer os umueligt. Hvormegen oplivende Munterhed, Spøgefuldhed, sorgløs Fjaserie hersker der ikke i hans Rondo. Han behandler her Instrumentet som et kjært Barn. Han blander den muntre Smerte med den smertelige Munterhed i de behageligste Melodier. Hvor sindrigt anvender Paganini det Fuldkomneste i Mekanismen. Hans forvovne Spring, hans i chromatiske Toner, op- og nedgaaende Passager, hans Staccatos Rullen. Pizzicato i Forbindelse med col arco Spillet, Flageolettens Anvendelse, alt dette slynger han i hverandre med mangfoldig Kunst, og han forekomme os her snart særdeles humoristisk, snart haanende, snart at ville forstyrre et foregaaende dybt Jndtryk af en sjelfuld Tone, snart dybt foragtende Alt. Lfr. 3 B. 21. Ægtekjærlighed. Hver Stad i Frankrig skryder, ligesom Paris, af i sit Skjød at have seet lysende Exempler paa Kjærlighed imellem Ægtefæller. J Lyon, som efter sin Overgivelse blev en Skueplads for de blodigste Grusomheder, tildrog sig følgende: En Kone fik at vide, at hendes Mands Navn var sat paa Proskriptionslisten. Strax underrettede hun ham derom, gav ham sine Penge og Juveler, nødede ham til at forføje sig bort og tog hans Klæder paa. Mod Aften kom Lønmorderne og spurgte efter Manden. Konen lod sig see i hans Klæder, og blev ført til Komitteen. Man afhørte hende, og snart opdagedes Feiltagelsen. Man spurgte hende, hvilken Vei hendes Mand havde taget? - Min Mand, jeg har sat ham i Sikkerhed for eders Efterspeidninger; jeg har hjulpet ham paa Flugten, og jeg gjør mig en Ære af at have vovet mit Liv for at redde hans. - Man truede hende med Dødsstraf, om hun ei aabenbarede hvad Vei han havde taget. – Slaaer til, naar eder behager, svarede hun; jeg er færdig. - Eders Fædrenelands Vel, føiede man til, paalægger eder at tale. Barbarer, tog hun Ordet, naar har vel Fædrenelandet befalet at fornærme Naturen? – Saamegen Standhaftighed paabød Kommiteens Lemmer Ærefrygt, og for denne Gang fik en ædel Handling Overmagten over det Grumhedssystem, som syntes at have forvandlet Frankrige til en vidtstrakt Grav. Gjæstfrihed. En Franskmand, som under Rædselsregjeringen var flygtet til Bryssel, blev der overrasket af Tropper som, efter Bataillen ved Fleuris, seirende rykkede ind i denne Stad. Af Frygt for at blive taget til Fange flyede han ogsaa derfra. Bevæget af den Medlidenhed, Ulykken indgyder, standsede ham en ung Pige, som sad i en Dør, med de Ord: De er forloren, om De gaaer længere. - Vender jeg om, svarede han, er jeg det ogsaa. Nu vel, kom da herind. Franskmanden modtog Tilbudet. Pigen underrettede ham om, at hun var Søsterdatter af Klokkeren i Sognet, men da hun var overbevist om, at Morbroderen ei vilde tillade hende at modtage ham i sit Huus, førte hun ham hen i en Lade, hvor hun skjulede ham. Men imod Nattetid kom nogle Soldater for at hvile sig der. Urolig over Franskmandens Skjæbne fulgte Pigen dem uden at sees, og passede det Øjeblik da de vare faldne i Søvn, for at ledsage ham fra dette usikre Sted. Han var paa Veien at snige sig bort, da en af dem vaagnede, tog fat i ham og raabte: hvem er der, Pigen kastede sig strax imellem dem og sagde: slip mig dog, det er mig der kommer. - Hun behøvede ikke at sige mere; bedragen af en Fruentimmerstemme slap Soldaten sit Rov. Hun førte nu Flygtningen op paa sit Værelse, tog der Nøglerne til Kirken, og, med en Lampe i Haanden, aabnede hun den for ham. De kom til Kapellet som Krigens Ødelæggelser havde røvet dets Prydelser. Bag ved Alteret var en Faldluge, som var vanskelig at finde. Hun løftede den op og sagde: see der er en mørk Trappe som fører til en Hvælving, hvor en anseelig Families Aske forvares. Formodentlig vil man ikke troe, at nogen findes paa dette Sted. Hav blot Mod til at stige ned, og bliv der, indtil en gunstig Leilighed kan vise sig til Deres Flugt. Derpaa forlod hun Franskmanden, og lod Lugen falde til over ham. Forladt, ene paa dette Forskrækkelsens Sted, steg han med Tryghed ned. Hvilken Overraskning! De første Gjenstande, som ved Lampens Skin slaae hans studsende Øje, ere hans Families Vaaben, hvilken nedstammede fra dette Land. Han kjænder sine Forfædres Grave igjen han hilser dem med Ærbødighed, og rører grædende ved det Marmor der gjemmer deres elskede Støv. Den første Dag tilbragtes i disse blide Folelser. Paa den anden ventede han, martret ligesaameget af Hunger som af Begjerlighed efter at faae sin Frihed igjen, forgiæves sin Befrierinde. Den hæftigste Uro blandede sig nu med hans Utaalmodighed. Han frygtede snart for at hun var bleven et Offer for hendes Velgjørenhed, snart forat hun havde glemt ham. Hans Urolighed tiltog endnu mere, da han den tredie Dag ikke hørte Nogen komme ham til Hjelp. Et Rov for de rædsomste Forestillinger og de mest trykkende Fornødenheder havde han ikke Andet for Øjne end Billedet af en Død, skrækkeligere end den han havde villet undvige. Hans Kræfter forlode ham og han faldt afmægtig ned paa en af sine Forfædres Kister. Jmidlertid hørtes imod Aften en Lyd. Det var Stemmen af den følende Pige der kaldte paa ham. Glæden over denne uventede Redning, i Forening med hans Mathed, betog ham Mælet. Hun troede at han var død og lod, sukkende, Lugen falde. Ved Lyden heraf følede den Ulykkelige at hans Styrke kom tilbage, han udstødte et Skrig og styrtede hæftigen til Trappen. Til Lykke hørte Pigen ham og vendte om. Hun aabnede Lugen, gav ham Mad, underrettede ham om Aarsagen til sin Tøven, og forsikkrede, at hun havde taget sine Forhold saa godt, at han for Fremtiden ei havde sligt at befrygte. Derpaa gik hun bort, men havde neppe gjort nogle Skridt, før hun hørte Kirkedøren aabnes med Brag og faae adskillige Bevæbnede komme ind. Hun ilede tilbage i Hvælvingen, og anbefalede Franskmanden, den dybeste Taushed. Det var et Detasiement franske Soldater, som kom for at undersøge, om ikke Klokkeren havde givet nogen Emigrant Fristed, i Kirken. Han, som var uvidende om sin Søsterdatters Foretagende gik i Spidsen for dem, og opfordrede dem til med yderste Omhyggelighed at anstille Undersøgelsen. Intet undslap deres Blik. De eftersaae alt og gik endog over Lugen. Hvilken Prøve for de to Fanger, Hvert Skridt, som rystede den, gjenlød i deres Hjerter og satte dem i den grueligste Angest. Men efterhaanden sagtnedes Larmen og forsvandt tilsidst aldeles. Pigen steg nu op af Hvælvingen, gjennemsøgte Kirken, og da hun ikke mærkede nogen, kom hun tilbage, trøstende den forskrækkede Franskmand og gik bort. De følgende Dage undlod hun ikke nøje at forsyne ham med Alt hvad han behøvede. Han opholdt sig længe i denne Grav under den ombyggelige Piges Forsorg. Endelig kom det gunstige Øjeblik. Hun underrettede ham derom, og, efterat have sagt sin Skytsengel det taknemmeligste Farvel, begav han sig bort, kom lykkelig til sin Landgaard, og lærte der, i en kjær Hustrues Favn, at sætte end høiere Priis paa den Velgierning, den ædelmodige Pige havde viist ham.