Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-03-19
Frankerig. Damernes Baldragter skulle i Vinter i Paris være særdeles uanstændige. Jsær viste Damerne sig paa det sidste Bal hos den engelske Gesandt i en Nøgenhed, som har opbragt alle Bladene. Paa det omtalte Bal spurgte En i den Anledning den aandrige Skribent Merime: "har De i Deres Liv seet Mage, hvortil han svarede: nei, ikke siden jeg blev vendt fra Brystet!" Carl XIV Johan var født 1764 i Landsbyen Pau, hvor ogsaa Henrik IV fødtes; han var næstældste Søn af en Advocat, men da han meente, at Moderen holdt mere af hans ældre Broder, forlod han, 16 Aar gammel, i Aaret 1780, sit Fædrenehjem, lod sig indskrive som Rekrut og gik med sit Regiment til Corsica. Jean Baptiste=Jules Bernadotte tilbragte to Aar paa Corsica som simpel Grenadeer, da hans Sundhed leed under Tjenestens Besværligheder, erholdt han sin Afsked, vendte tilbage til Pau, gjenvandt sin Sundhed og vedblev haardnakket at følge sit Kald, trods Familiens indstændige Bønner, der bestræbte sig for at faae ham dragen bort fra en Bane, der dengang var saa utaknemmelig og lidet lovende for en Plebeier. Maaskee han allerede anede de store Begivenheder, som skulde tildrage sig vi gjenfinde ham derfor 1785 endnu som simpel Soldat i Marseille ved det samme Regiment, der havde skiftet Garnison; den 16 Juni blev han Corporal, derpaa Sergeant, Foureer, Sergeantmajor og endelig den 6 Februar 1790 Adjutant, en Post, som han 50 Aar tidligere neppe nogensinde vilde have erholdt. Dette for den Tid hurtige Avancement skyldtes hans udmærkede Opførsel, hans mærkelige Dygtighed, omhyggelige Opdragelse og belevne Væsen. Adjutant Bernadette var paa een Gang den smukkeste og meest intelligente af alle Underofficererne i den kongelige Marine. Bestandig var han en ivrig Republikaner; han fulgte de franske Soldaters Exempel og tatoverede sig paa sin Arm de Ord Republiken eller Døden, og, som bekjendt, fortælles just i disse Dage baade i Sverrig og i Kjøbenhavn, at dette Mærke skal have været Grunden til, at den gamle Konge aldrig har villet lade sig aarelade, hvorfor Lægerne under hans sidste Sygdom ikke vovede at foretage denne Operation, skjøndt det var nødvendig, inden Kronprindsen udtrykkelig befalede det. Efterat være bleven ophøiet til Divisionsgeneral, tog Bernadette de to følgende Aar (1795 og 1796) virksom Deel i de tusinde Kampe, som leveredes mellem Sambre-et-Mense Armeen og Prinds Carl. Under hele dette Feldttog udfoldede han en beundringsværdig Uforsagthed og hans snilde Manøvrer satte ham afgjort i Klasse med Generaler af første Rang. Naar hans Soldater vege tilbage, stod han urokkelig midt i Jlden og electriserede dem med sit sydlandske Sprog, kastede sine Epauletter ind i de fiendtlige Rækker og tog dem tilbage ud af Kampen. Da han ved Moreau's Uvirksomhed blev nødt til at trække sig tilbage, dækkede han snildt Armeens Marsch og ved sin glimrende Modstand foran Broen ved Neuwied forstod han at holde en Dør aaben til Tydskland. Da dette Feldttog var tilende, skrev Directoriet til ham: "Republiken er vant til at see de af sine Forsvarere triumphere, som adlyde Dem". Efter dette Feldttog blev det overdraget Bernadette at føre 20,000 Mand fra Sambre et Meuse Armeen til Armeen i Jtalien. Hele Europa havde Øinene henvendte paa det glimrende Theater for Bonapartes Bedrifter. Bernadotte modtog med Glæde det Kald at tjene under ham. Han gik med sin Hær igjennem Frankerig og ankom til Mailand henimod Slutningen af Vinteren i Aaret 1797. Den mistroiske og tilbageholdne Bernadette var paa sin Post. Den første Sammenkomst med Bonaparte var afgjørende. Da han vendte tilbage til sit Hovedqvarteer sagde han: "Jeg har der seet en Mand paa 27 Aar, der giver sig Mine af at være 50, det varsler mig ikke noget Godt for Republiken." Paa den anden Side skal Bonaparte have charakteriseret Bernadotte ved at sige om ham, at det var et fransk Hoved med et romersk Hjerte. De militaire Operationer lede dog Jntet ved denne gjenstdige Tilbageholdenhed. Bonaparte satte Bernadotte ved Fortropperne, og denne bidrog meget til det heldige Feldttog, som begyndte ved Tagliamento og endte ved Leoben. Bernadotte, der havde faaet det Hverv at overrække Directoriet de Faner, som Man havde taget fra Fienden, ankom til Paris fem Dage førend Stats omvæltningen af Fructider. Han medbragte et Brev fra sin Chef, der endte saaledes: "De seer i Bernadette en af Republikkens sikkreste Venner, der ifølge sine Principer og sin Charakteer ligesaa lidt er istand til at gaae paa Accord med Frihedens Fiender som med Æren."- Senere hen, da Man forberedede Toget til Ægypten, vendte Bernadotte tilbage fra Wien, hvor han havde været Gesandt, til Paris og sluttede sig til Bonapartes Familie, ved at ægte Joseph Bonapartes Svigerinde, Jomfru Desiree Clary, Datter af en Kjøbmand i Marseille, den nuværende Enkedronning af Sverrig, derkunde have været Keiserinde i Frankerig, dersom hendes Fader ikke nogle Aar iforveien havde givet Artillerigeneralen Napoleon Bonaparte, der dengang stod paa halv Sold, en Kurv. De to unge Folk elskede hinanden, men Clary lod sin Datter vide, at han havde nok af een Bonaparte i sin Familie, og den tilkommende Keiser maatte trække sig tilbage. Jdet Jomfru Clary blev Madame Bernadotte, ahnede hun ikke, at hun havde mistet den skjønneste Krone af Verden og at hun skulde faae en anden mindre glimrende, men mere sikker. Madame Bernadotte, en aandrig Dame med et godt Hjerte, lod sig længe bede, førend hun vilde tage til Sverrig, for at overtage en Dronnings Plads, som hun skal beklæde med megen Værdighed. Endogsaa længe efter Restaurationen, da Man kaldte hende til Stokholm, for at krone hende, opholdt hun sig endnu i Paris og skyndte sig ikke med at reise dertil, da hun beklagede, ikke at være nogen fornem Dame, og ikke brød sig om den Pragt, som ventede hende. Først efterat hun flere Gange havde faaet bestemte befalinger, besluttede hun sig til at reise. (Forts.)