Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-10-13
agen den 13 6 Ho T T T T T T T Tanker i Anledning af en kiær Søsters Død. den 11te Sept. 1780. Vi Menneskeer leve alle, men vores Lives Maal er uviis, ligesom enhvers Vei og Vandring haver ulige Følger med sig. Min nu salige Søster, du bortgik i din modneste og beste Alder, men Trængsler og Lidelser var det, som fulgte det meeste af dit Liv og Vandring. Det Fornøielige du fandt af det Timelige, bestod fornemmelig i dine egne Hænders Gierninger, som du saa troelig og mangen Gang mødig forfremmede og udførte. Det var din Lyst at bruge Tiden af dit Liv til Handlinger, som jeg end- og som Broder tør kalde ædle i dit Fag for, saavidt en reen uskyldig Velmeenthed, et godt Hierte, forenet med det Nyttige deraf, bevarede dem, og var nok til, at giøre dig elsket af enhver, der ret kiendte dig. - Du deelede med din trængende Næste saameget du kunde og var dig mueligt; hans Nød gik dig til Hierte, og paa hans Sotteseng, var det dig behageligt at trøste ham. Derfor græde mange ved din Bortgang, ja gid jeg selv kunde ofre dito Støv de Taare, som et ømt Hierte, anviser at være dig skyldig. Du tænkte, men tænkte vel, ja udrettede meere end du talede; thi du attraaede helst i Gierningen at vise Hiertets Tolk. - En rolig og kierlig Vandel var en af de Sødheder, du stedse pønsede og anbragte alt til, omendskiøndt den ikke altid kunde nydes. Du var dine Forældres Glæde, af hvem vores fælleds Moder endnu staaer tilbage og sørgende betragter din Bortgang. - Du var deres Trøst saavel i Med som Modgangs Dage, ja dine Sødskendes halve Liv og Glæde, formedelst din Flid, Duelighed og gode Forholdsmaade, indtil du nægtedes sædvanlig Færdighed, med hvilken dine Handlinger for øvrigt vare klædte. - Din Aand blev svag, og Svaghedens eneste Trøst, var Haabet og en tilkommende Styrke. - Din Troe var kraftig nok til at glimte og vise dig Forsyningen af din Frelsere. En kiæk og troe Ægtemages Pligter, var du et Formaal af ; thi din Samvittighed tillod dig ikke Bebreydelser, i hvordan end Gienstændigheden faldt for dig, - derfor endte og din Striid sig med en sagte Søvn fra dette Jordiske. Ol salige Søster, far da vel - jeg er vis paa du og er det, og nyd nu Roe i de fuldkomneste Glæder, der oppe, hvor al Uret og Sværm er udstødt. - Din Siel svinge og prydes i de qvægsomste Himmelegne, og forlyste sig i det Selskab, som aldrig Jordisk fandt eller kunde øyne. Hav Tak, og Skabere, ja evig Tak for det Sted, hvor dine krones i de evige Lyksaligheder. Dog var det ei imod dit Viisdoms Raad og Villie, hvad havde jeg da øn skeet meere, end denne Sallige maatte blevet hos os i Fred og gode Dage, Men dit Behag var en saaledes. En elsket kiær Søster skulle borttages, og vi maatte et længere nyde den Glæde af hendes kierlige og fornøyelige Omgang. Du Trøstens Fader, troste os derfore i denne Sorg og for dette Tab; et Tab, som sildig, ja aldrig kan glemmes; et Tab, hvis Erindring et blødende Hierte udbyder billige og fortiente Taare for. Lad kuns saa den skumlende Tand hærde sig paa indbildte Gisninger fra den ondskabsfulde Daarlighed. - De bide sig kuns dog selv; og Tiden bliver vist nok et nærmere Vidnesbyrd om, hvor frek og uforskyldt er handler og talt om den, som tvertimod ei har opviist andet end alt, som egner sand Dyd, Fromhed og Goddædighed. Nok er det, salige Søster, de, som have kiendt dig, bevidne ikke mindre hvad min Pen med svage Træk har tillagt dig; de tale for dig mod det Giensidige, overbeviiste af din Handlemaade. Tak skee dig kuns for hvert et Øieblik du var hos os. - Min takkendes Aand, bliver stedse ved at følge dig; hav Tak salige Søster, for hver en Gang dit Hierte af troe og ægte Søsterkiærlighed har været mig hengiven, endog fra min tidligste Ungdom af, thi du elskede mig oprigtig, og hvor høit kunde jeg bevidne det igien paa min Side - . . . Derfor giør din Bortgang de ømmeste Jndtrykke paa mig, og dit Lives Minde pranger for en følende Siel saalænge, indtil vi hist maa møde dig. G. Ph. R.