Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-12-24
At den slesvigske Stænderforsamling, saaledes som nu skeet er, har opløst sig selv – hedder det i en Correspondent-Artikel fra Slesvig af 5te Decbr., i Beobachter om Sunde" – er ingenlunde kommen og uventet; thi det var allerede for Stændernes Sammenkomst bekjendt her, at man ligeoverfor Regjeringen vilde danne en afgjort statsfjendtlig Opposition og hovedsageligen kun drage Omsorg for, at Statsønderlemmelses-Bestræbelserne her i Stændersaalen erholdt et officielt Anstrøg. Dette Formaal er nu vistnok kuldkommen opnaaet, og vi beklage kun, at vor Statsregjering allerede saa længe har ladet dette aldeles umiskjendelige Øiemed i det Væsentlige uantastet. For vort Land er dette en saa meget mere uheldig Omstændighed, som man, ved Regjeringens hidtil udviste Eftergivenhed og Mildhed, ikke har nogen Udsigt til, naar dette engang skal blive bedre; thi af de forestaaende Valg til det nye Sexennium maa man i blevente sig Sligt. Det separatistiske Parties Hovedanførere have i denne Henseende allerede forlængst været i Virksomhed, og da Stændervalgene i de fleste Tilfælde ledes af statsfjendtlige Embedsmænd, saa er det saa godt som afgjort, at Udfaldet vil blive i Schleswig Holsteinismens Aand, ja det er endog ikke usandsynligt, at der endnu vil blive valgt nogle flere exalterede Statssønderlemmere. Vistnok staaer i saa Fald det Middel til Regjeringens Raadighed, at den kan nægte Embedsmændene og Advocaterne den til Møde i Stænderforsamlingen behøvende Tilladelse; men ved sin hidtil fulgte milde Fremfærd vil Regjeringen vel ansee dette Middel, hvorved man ellers engang vilde lære den sande Folkestemning at kjende, for altfor gjennemgribende. Separatisterne vilde da rigtignok ogsaa i alle mulige Tidender oplofte det frygteligste Skrig over despotiske Forholdsregler, Friheds-Undertrykkelser og des. m.; men Folket vilde staae sig godt derved, og i ethvert Tilfælde maa der skee noget Gjennemgribende, naar ikke Stænderinstitutionen selv, Folket og Regjeringen skal blive et Offer for Separatismen. Endnu er der Tid til, ved kraftig Handling at undertrykke Schleswig-Holsteinismen; giver man derimod Hertugen af Augustenborg og hans Tilhængere endnu en kort Frist til Realiseringen af deres Planer, vil man siden blive nødt til at gribe til de yderste Midler; thi man vil da, istedetfor en Aristokrat og Bureaukrat-Bevægelse, have med en virkelig Folkebevægelse at gjøre. Dette vide ogsaa Separatisterne meget vel, og netop derfor udvikle de uafbrudt en Virksomhed, hvorom man vistnok ingen Jdee gjør sig i Kjøbenhavn. Der har allerede for længere Tid siden været gjort opmærksom paa, hvor ønskeligt det vilde være, om vor folkelige Kronprinds af og til tog Ophold i vor Midte. Maatte det dog behage vor ophøiede Konge og Landsfader saavelsom vor ædle Tronarving at opfylde dette sande Folkeønske, og det om muligt endnu forinden Vinteren, om endog kun for en føie Tid, afbryder den regelmæssige Forbindelse imellem vore Hertugdømmer og den fjerne Residents. Jntet vilde meere egne sig til, paa en aldeles tilintetgjørende Maade at imødegaae den omsiggribende Hertug-Politik; thi hverken Hertugen af Angustenborg eller hans Broder Prindsen paa Noer ere i Grunden elskede af Folket, men derimod ere de Begge frygtede, og det er kun efterhaanden at man i Mellemclasserne har vant sig til deres Forgudelse ved deres politiske Soldnere og Tjenere, medens Kjærlighed og Tillid derimod vilde samle Folket skareviis omkring Kronprindsen. Alle troløse, separatistiske Forestillinger og stedfaderlig Tænkemaade hos Kongen og Kronprindsen imod de tydskalende Deele af Monarchiet vilde derved allerlettest forsvinde, og sikkerligt vilde ogsaa Hertugen af Augustenborg under Stænderforsamlingen have spillet en ganske anden Rolle, dersom Kronprindsen havde været tilstede her paa den Tid.