Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1828-05-13
Efter 5 Aars velvillige og af Ruslands Repræsentantere understøttede Bestræbelser, efter lige lange Udflugter og Forhalinger fra Portens Side, efter at flere Puncter af den, med Hensyn til Akjerman-Tractaten indledte Underhandling, allerede synes at være fastsat; opvakte en almindelig Opstand i Morea, og det fjendtlige Jndfald af nogle sin Pligt forglemmende Partie=Chefer, hos den tyrkiske Regjering og Nation, alle et blindt Hads Bevægelser mod dens skatskyldige Christne, uden Forskiel om de vare skyldige eller uskyldige. Rusland tøvede intet Øieblik med at tilkjendegive sin retsindige Misbilligelse over Fyrst Ypsilantis Foretagende. Som begge Fyrstendømmers Beskytter, billigede det de af Divanet anordnede retmæssige Forsvars=Midler og neddæmpende ForholdsRegler, idet det imidlertid paastod hos samme, Nødvendigheden af, ikke at forvexle den uskyldige Deel af Befolkningen med Uroesstifterne, som man havde at afvæbne og bestraffe. Disse Raad bleve afviste, Hans Keiserlige Majestæts Repræsentant blev beskjæmmet i hans egen Bopæl, de Fornemste af den græske Geistlighed, med Patriarchen, deres Chef i Spidsen, erfore midt under vor hellige Religions Festligholdelse en skammelig Dødsmaade. Alle Christne af nogen Udmærkelse bleve grebne, plyndrede og uden Dom nedsablede; Resten tog Flugten. Oprørsilden langt fra at aftage, udbredte sig imidlertid overalt. Forgjeves søgte den russiske Gesandt at vise Porten den sidste Tjeneste, forgjeves viste han den ved en Note af 6te Juli 1827, Veien til Lykke og Forsoning. Efterat han havde protesteret mod de forøvede og i Historien exempelløse Forbrydelser og Udbrud af Raserie, saae han sig nødsaget til at adlyde sin Sonverains Befaling og forlade Constantinopel. Paa denne Tid skeede det, at de venskabelig forbundne Magter, hvis Jnteresse i lige Maade udfordrede den almindelige Freds Vedligeholdelse, skyndte sig med at tilbyde deres gode Tjeneste til dette Øiemeed, og benyttede ogsaa denne til at besværge det Uveir, der truede med at bryde løs overden forblindede tyrkiske Regjering. Rusland paa sin Side opsatte at faae sine alt for retmæssige Besværinger afhjulpne, i det Haab, at det ville lykkes det, at forene hvad det var sig selv skyldig med den Skaansel, som Europas Stilling, og dennes meer end engang i Fare stædte Rolighed, dengang synes at fordre. Saa store disse Opofringer og saa vare, bleve de dog frugtesløse. Alle Keiserens Allieredes Bestræbelser strandede, den ene efter den anden, paa Portens Haardnakkended, som maaskee i Vildfarelse saavel om Grundene til vores Handlemaade, som over Omfanget af deres egne Hjælpemidler, fortsatte Udførelsen af en Ødelæggelsesplan mod alle de under deres Magt staaende. christelige Folkeslag. - Krigen med Grækerne blev til Trods for Jnterventionen, som den Gang havde Grækerlands Pacification til Hensigt, fortsat med fordoblet Forbittrelse. Divanets Stilling, blev uagtet Serwiens exemplariske Troskab, Dag for Dag mere truende mod samme, og Besættelsen af Moldau og Wallachiet forlængede sig, uagtet de, den storbrittaniske Repræsentant gjorte høitidelige Lofter, ja endog uagtet den Beredvillighed Rusland lagde for Dagen til, saasnart hine Løfter, vare givne, at indtræde igjen i de tidligere Forhold med Porten. Saamange fjendtlige Forholdsregler maatte endelig trætte Keiser Alexanders Taalmod. Hun lod i October Maaned 1825 overgive det ottomaniske Ministerium en eenergisk Protestation, og da en fortidlig Død bortreev ham fra hans Folks Kjerlighed, havde han just afgivet den Erklæring, at han ville ordne Anliggenderne med Tyrkiet efter Ret og billighed og efter hans Riges Jnteresse. En nye Regjering begyndte og afgav et gjentaget Beviis paa Kjerlighed til Fred, hvilket den forrige Regjering havde efterladt den, som en skjøn Arvedeel. Neppe havde Keiser Nikolaus bestegen Thronen, førend han indledede Underhandlinger med Porten, for at jevne flere Stridigheder, som kun angik Rusland. (Herpaa følger hvad vi allerede kjende: Conventionens Afslutning med Engeland den 4de April i Petersburg, derpaa Afslutningen af Conventionen. i Akjerman, endelig Tractaten af 6te Juli 1827, og Portens Utilbøielighed til at indlade sig paa Jnterventionen af de 3 Magter, samt Jbrahims Brud, af Vaabenstilstanden.) Derpaa fulgte Slaget ved Navarino, det nødvendige Resultat af et Brud paa Troe og Love og af et aabenbart Angreb, denne Fægtning gav selv Rusland og dets Forbundne endnu en Leilighed til for Divanet at yttre de Ønsker, som de nærede for Fredens Vedligeholdelse, og at anmode samme om at befæste denne Fred, at udvide den over hele Levanten, og at grunde den paa saadanne Betingelser, som kunne forskaffe det ottomaniske Rige de med disse forbundne gjensidige Garantier, og hvilke formedelst priisværdige Concessioner ville forskaffe samme det Gode, som en fuldkommen Sikkerhed fører med sig. Dette er det System, denne den Handling, som Porten gjengjeldte ved dens Manifest af 20de Dec. og ved Forholdsregler, som kun ere ligesaa mange Brud paa de med Rusland afsluttede Tractater, ligesaamange Krænkelser af dens Rettigheder, ligesaamange store Angreb paa dens Handel, ligesaamange Beviser paa dens Forlangende at sætte Rusland i Forlegenhed og skaffe det Fjender. Rusland, nu fat i en Stilling, hvori det for dets Ære og lidende Jnteresse ikke længere kan forblive, erklærer Porten Krig, dog ikke uden at maatte beklage at det skeer, efterat det i hele 16 Aar. intet har forsømt, for at forsvare den for dette Omde. Aarsagerne til denne Krig betegne tilstrækkelig sammes Øiemeed. Foranlediget af Tyrkiet vil det paalægge det Byrden af de derved foraarsagede Omkostninger, og det Tab Hans keiserlige Majestæts Undersaattere have lidt. Foretaget i det Øiemed at sætte de Tractater som Porten ikke anseer for gieldende, i Kraft, vil den stræbe at gjøre deres Opfyldelse og virksomme udøvelse sikker; - foranlediget af den bydende Trang at maatte sikkre Handelen paa det sorte Hav og Skibsfarten i Bosporus en ukrænkelig Frihed, vil den være henvendt paa dette for alle europæiske Stater, lige nyttige Øiemed. J det at Rusland tager sin Tilflugt til Vaabenene, troer det, langt fra - efter Divanets beskyldning at hengive sig til Hadet, mod den ottomaniske Magt eller at være betænkt, paa dens Fald, at have givet et overtydende Beviis paa, at hvis det laae i dets Plan at bekjempe samme til det yderste eller omstyrte det, ville det have grebet alle de Anledninger til Krig, som ved dets Forhold til Porten uophørlig have frembudt sig.