Berlingske Tidende, 1833-09-05
De fem dissenterede Cantoner holdt en Conferents i SchwytDe protesterede høitideligen imod de nye Cantoners Erkjendelse, og adskilte sig definitivt fra Landdagen. J Slutningen af Juni 1833 forsamledes Landdagen. Pluraliteten af Cantonerne lod sine Repræsentanter møde, for at deliberere og Forbunds-Conventionens Revision. Allerede begyndte Schweiz, hvis Kræfter vare udtømte ved Uroligheder og Anarchie, at nære Haab om en sidste Reform, hvis Følge skulde vorde en afhængigere og kraftfuldere Central-Regjering. Men denne ormstukne Maskine, som kaldes "Landdagen", var saa brøstfældig, at den ikke i sig selv kunde finde Materialierne til sin Restauration. To Aar forløb med at gjøre Forsøg, med at føje Foranstaltninger, som stedse kom altfor sildigt og stedse vare ufuldstændige, og en Protocol ad reserendum satte omsider Kronen paa Værket. Man kunde ikke enes om Forbunds-Conventionen; og hvad en legal Forsamling forgjeves havde forsøgt, ventede man nu af en venskabelig Conferents. Den rebelske Sarner-Forsamling lovede at sende Deputerede dertil. Men dette var ingenlunde dens sande Hensigt. Den 2den August erklærede den Baselske Oligarchie den ny Canton Krig; Blod flød i Strømme. Den 30te Juli, d. .: omtrent samtidigen hermed, overfaldt Aristokratiet i Gammel-Schwye", under et tomt Paaskud, den Lydre, Canton i Kifsnacht. Dette er Oprindelsen til den blodige Kamp, som i den sidste Tid er opluet i den Helvetiske Republik. Vi have troet, at burde berøre de forudgangne Begivenheder, i deres Cronologiske Orden, overbeviiste om, at denne korte, men fuldstændige, faatiske Fremstilling, ene kan give den rette Nøgle til det Problem, som nu er bragt sin Opløsning nærmere. Virkelig see vi, siden den Schweizerske Revolutions Begyndelse, to nødvendige Aarsager til Uroelighederne tilkjendegive sig: 1 den egoistiske Haardnakkenhed hos Aristokratiet, der, opbragt over sit Tab, ikke kan opgive Tanken om atter at komme til Roeret; 2) Langsomheden og Ubestemtheden paa Landdagen (die Tagsatzung), som, af Mangel paa Jndsigt og Energie til at forskaffe sig Lydighed, trætter Folkets Taalmodighed, og sætter Mod i den retrograde Faction. Vel have vi i de sidste Dage seet den endes, hvor den skulde have begyndt; den Jver og Hurtighed, hvormed Landets Jndvaanere i det Hele understytte dens Foranstaltninger, maa lade den føle, hvilken Uret den har havt med sin Temporisering; og saa er det uden Tvivl ønskeligt, at dens Jntervention, understyttet af Folkekraften, maa være tilstrækkelig til at sætte en Grændse for de beklagelige Uordener. Men hvad der end vorder Resultatet af denne Intervention og af den almindelige Rets afgjørende Seier over forældede Privilegier, saa er det dog mueligt, at dette bliver den sidste Gang, Landdagen gjør sin Jntervention gjeldende. Tvende Aars fordærvelige Erfaringer have lært, endog den ringeste Schweizer, hvor feilfuldt dette Statslegeme er i sit Grundlag. Allerede bebreider man det, medens man dog billigen dets sidste Handlinger, fra alle Kanter en Langmodighed, som vækker Mistanke om dets Motiver. Benævnelsen constituerende Forsamling, vorder stedse dybere indgravet paa et altfor længe foragtet, Demokraties Faner. Man har Grund til at frygte, at Ordens Gjenoprettelse ikke meere vil vorde tilstrækkelig til Autoriteternes Restitution, og at den Helvetiske Land dags sidste Time omsider er slaaet.