Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-02-20
Trykkes og udgives i Odense af Søren Hempel, Cancellieraad. Onsdagen. 20 Februar 1839. Til den gamle Landsbyepræst." Domine confrater in Spe J det Haab, at velærværdige Hr. Broder ikke taler det ilde op, at jeg saa ligefrem skriver Ham til og foreslaaer en confraria, et Broderskab imellem Ham og mig, endskjøndt Haner bleven velærværdig, medens jeg, der dog er næsten ligesaa gammel Student som Han, kun er uværdig udimagister in trivio; sender jeg Ham min venlige Hilsen og et velmeent Enge nate, Frisk op min Søn, ikke for at encouragere Ham, thi jeg formærker heel vel at Han, exeptis exipiendis, har courage nok i sit eget Hjerte; men for at bringe Ham min broderlige Hyldest og Tak formedelst Hans glorværdige Kamp og Strid imod en Overmagt, der har været forsmædelig for mig alle Dage, siden jeg kom ind i den geistlige Stand. Hvorledes det nu er gaaet til, at jeg, som er Examinatus artium, ikke er avanceret videre, medens saa Mange ere gangne frem, der ikke kunde conjugere ano, da jeg allerede havde havt en Søn over Daaben, er for vidtløftigt at fortælle paa dette Sted. Men dersom Du, min Hjertensbroer og Aandsbeslægtede, vil antage mig til Din Busenfreund i den Sl. Muurmesters Sted, han er jo dog død, – da skal Du faae dette og meget mere at høre. Da Du er en ligefrem Mand, gjør jeg dristig Regning paa, at du ikke fortørnes over, at jeg anticiperer en Vens Rettighed, og dutter Dig i al Fortrolighed efter mit Hjertes Drift. Nu maa jeg tilmelde Dig, hvad der har ligesom sat Kronen paa Verket og tilvendt Dig mit ganske Hjerte, som har bøiet sig til Dig saavel med Admiration, som i Kjærlighed fra den Dag af jeg læste Dit drabelige Feidebrev imod Provstemagten, der, som sagt, har været mig en Torn i Øiet, oxokom ey ocort, eyehos Jern, udi mange Aar. Jeg havde gjerne selv fordret denne min Fjende og Avindsmand ud til en ærlig Holmgang – - nu skal Monsrere dog høre, at det ikke er nogen Bogfinke, der dutter Ham. Jeg skal fortælle Dig, hvad de Høilærde ikke saalige vide. De indbilde dem, at Holmgang kommer af Holm, liden Øe udi Havet eller Søen, hvorhen de gamle Kæmper skulle have søgt, naar de vilde ud for Haanden med hinanden, ret ligesom de ikke torde slaaes oppe i Landet. Men paa det Lag! De Karle torde slaaes hvor det skulde være. Den der ikke er bange for sit Liv, tør gjøre hvad han vil, endog tale Sandhed, længe før han blier 70 Aar, som Monsrere dog mener at være den rette Tid dertil. Men Holmgang, det siger Petrus Diaconus og jeg til Dig og alle Høilærde, det Ord betyder at gaae hen og holme, og hvad dette er veed hver Mand udi Jylland. Man holmer det afslagne Græs; en mandholm, ikke, mandolm Tyr endevender Folk, som en Høestak; og de gamle Kæmper, som gik Holmgang, bare sig ikke bedre ad med hinanden. Forstaaer Monsrere nu hvordan det hænger sammen med Holmgang, Pigen holmer Græsset, Tyren holmer Enhver, som han kan over og Du holmer Provster, itom Amtsprovster. Men jeg Til den gamle Landsbyepræst." kommer for langt fra min Text. Jeg vilde pro primo fortælle Dig, at jeg selv skulde med Lyst have draget tilfeldts imod Provstemagten, dersom der ikke havde været et bitte Om ved; men derfor lod jeg det være – pro secundo vilde jeg berette Dig, hvorledes mit Horn blev opløftet, da velærværdige Hr. Broder, som ret maa være en Helt, tam in Marte qvam in arte, tracterede Provstemagten som en Skovisk, ja viste, at han har Mod til at hæve sig over dumme Hensyn og taabelig Snak og graae Haar, der skal holdes i Ære. Da var det, at mit Hjerte ret smeltede sammen med Monsreres; thi saadanne Folk ere fast blevne rare udi Landet i vore Dage. Efter hvad jeg nu har sagt Dig, behøver jeg ikke at melde stort om den Sjelefryd jeg følte, ved at lytte til Din musica cyelopica, da Du gav den gamle Ex-Amtsprovst paa Langeland Giensvar paa hans formastelige Tiltale. J Sandhed da blev stadfæstet hvad Ordsproget siger som man raaber i Skov, faaer man Svar, thi Du blev ham ikke et Jota, ikke en Tøddel skyldig udi dette Capitul; men naar Amtsprovsten slog en Minima, en Halvtakt an, svarede Hr. Broder strax med en Maxima, - Monfrere kjender dog andre musikalske Udtryk, end de cyelopiske, Jeg takker Gud fordi jeg kjender lidt til den ene Musik, saavelsom til den anden; thi havde den Smule Orgelspil ikke været, var jeg sagtens gaaet bag af Dandsen. Men, hvad det nu var, jeg vilde sige: skjøndt Dit af Vittighed og Jronie oversprudlende Brev til Ex-Amtsprovsten rigtig nok slog Hovedet paa Sømmet, som hefter mit Hjerte til Dit – tro mig, det er sussisant Arbeide – saa maa jeg dog laste Dig noget for samme Brevs Skyld. At Du blev opbragt over nogle cyelopiske Ord og Talemaader og brugte til Betaling eyclopiske Steen, vil jeg lade gaae saa hen. Man skulde visselig lade Dig urørt uden i Kjærlighed. Og hvor maa ikke rose Din Snildhed, naar Du stener Folk, Det er let at see at Du er gaaet i Skole hos den vise Odyssens. Du har slaget Dine Fjender med Blindhed og naar Nogen af dem faaer en Steen i Nakken, og hans Nabo, der har hørt hans "Au spørger: Kjære, Hvo slog Dig, da maa han svare med Polyphemus, "Jngen slog mig, Jngen" og Du kanst lee i Dit Hjerte - og sender man en lille næsviis, fiffig Trine ud paa at fritte Dig, og hun synger nok saa fiint: Slig lille Gorgemand hvo der var Jdag Din Nar Da kan Du trykke Dig i Sædet, som Haren, der har gjort sit Afsæt, more Dig over, at Du har dem paa falsk Spor og i Hjertets Fryd raabe høit paa Din Hede med den vise Aristippo: "scurror ege mini. Jeg er min egen Nar. Men du mærker vist at Skoen trykker mig etsteds, og jeg har noget paa Hjertet, som jeg nødig vil rykke fremmed. Men det maa herud; thi hvad er Venskab uden Oprigtighed, Slig mig hvorfor vilde Du lade den gamle Amtsprovst høre, at han ikke er Ridder, og hvorfor vilde Du slaae Dig til Ridder paa ham for den Sags Skyld, Se See Du lader rigtignok, som Du ikke vidste ret Beskeed. Men Folk har saa til seet at du veed god Besked om Alt, og Duhar selv sagt at Du veed, Formeget, derfor vil man ikke ret troe Dig udi dette Stykke – Jo Du veed det vist, og har sikkert Statscalenderen for 1838; thi man kan mærke, at Du har mange Bøger; har du ikke? Men da Du skrev saa meget om dette Ridderskab, eller Jkkeridderskab, da huskede Du, endskjøndt Du er saavel funderet in studiis, ikke paa ham, der blev spurgt: hvorfor hans statua ikke stod paa Torvet, og dertil svarede, at han hellere vilde, at Folk spurgte, hvorfor hans Støtte ikke stod der, end at de skulde spørge, hvorfor den stod der. Dog, Du er maaskee bleven misforstaaet; ja, det er Du visselig: Du vilde vise den gamle Mand en Ære, da Du talte og Ridderkoriet. Jeg bør dog endnu sige Dig dette, at den gamle Amtsprovst har viist sig som en brav Mand imod mig, og da han ifjor mødte mig i Korsøer, kjendtes han godt ved den gamle Peer Degn. Der ere Provster, ja maaskee Præster, med hvem jeg har siddet paa Bænk, der ikke havde gjort det. Han har og som en ærlig Ridder angrebet Dig med aabent Vizier, endog Dit er tillukket. Jeg har derfor noget imod, at Du vil gjøre den Mand til Din Apopompæus. Men jeg kommer igjen ud af Texten. Jeg er ikke som Du øvet i at gaae paa Stolen, og taber derfor let Traaden og geraader udi lange Parentheser som det ikke er godt at rede sig ud af. Aber ich wende meine Rede, jeg kommer tilbage, igjen, og siger, at der pro tertio var Noget i Dit berømmelige Brev, der rørte mit Hjerte fast ligesaa meget, som da Du vippede Provstemagten tilvæirs - og det var den rare, exellente Historia om Plumpet ned i Kjælderen med Muurmesteren, da Amtsprovsten, det var vel ham med de store Fødder, – – duxede Eder. Der herster, en yndig, ja henrivende Naivitet udi denne Fortælling. Men for mig har den endnu større Vigtighed; thi der seer jeg grangiveligen, som i et klart Speil, ja jeg tænker som i Daguerres nye Camera obscura, hvorledes vor Skjæbne i mange delige Partier stemmer overeens indtil de fineste Nuancer; hvoraf jeg drager den søde Slutning, at der er en harmonia præstabilita imellem Din Sjæl og min; ja de skulle forvist flyde sammen, som Kildens chrystalklare Draaber, naar de berøre hinanden gutrumque nostrum incredibili mode consentitHORAT. astrum. Jeg har og prøvet et lignende Fald, men slap ikke saavel derfra. Jeg vil fortælle Dig derom, skjøndt det ikke er mit Livs Lyspunkt. Men Jntet bør være skjult imellem Venner, amicorum omnia sunt communia. Dog maa Hr. Broder ikke have mig mistænkt for nogen usømmelig Bedrift, thi jeg kan endnu meget vel svøbe mig i min Ustyldighed - Tingen er, at man havde et Horn i Siden paa mig, fordi jeg, som man sagde, havde været mundkaad imod Provsten, det var endnu før Amtsprovstdagene, og saa greb man Leiligheden og søgte at removere mig fra Tjenesten. Men til Sagen! Der var ogsaa et Hul paa mit Storstue gulv, jeg faldt ogsaa ned i Kjælderen, Pigen var ogsaa nede at tappe Øl, men der var ingen Muurmester med mig, ingen Kæmpeprovst over mig - og derfor fik man Sag imod mig. Jeg har havt slemme Suiter heraf Monfrere og maa endnu den Dag idag, endskjøndt jeg er civis academicus, holde en Seminarist som Substitut. Deri er Provstemagten Skyld; thi hun kunde, som Du saa kjønt har sagt, med Kjærligheds Kaabe have dækket hvad Menneskeligt hun fandt hos en Herredsbroder; men hun vilde ikke, og derfor har jeg foret hende Had i al Ævighed. Heri ligne vi nu hinanden, som i mere: Jeg fik ogsaa en Provstecorrer, og mine Kinder rødmede paa min Næses Vegne, men jeg har ogsaa et let livsglad Sind, saa jeg snart kunde lee og spøge over den Skjæbne, som en Slægt, der hylder Convenientsen, kalder en Tort; jeg har ogsaa Courage, og om jeg end ikke tør slippe hende saa frit løs, som Monfrere; saa har jeg hende dog i Hjertet; ja mit hele Væsen, vidner at det er beslægtet med Dit, og jeg kan og vil ikke fornægte min klare Bevidstheds Vidnesbyrd, især da det geraader mig til stor Ære. Forund mig derfor Dit Venskab, der er mig kosteligere end Guld og ædelige Stene. Jeg skal være Dig huld og tro indtil mit sidste Hik. Vær Du ligesaa mod mig. Skam Dig ligesaalidt ved Degnen, som ved Muurmesteren, men udræk Din Broderhaand imod mig og jeg skal komme og trykke den til mit Broderhjerte, thi min Sjæls Længsel efter Dig er stor. Og frygt Dig ikke for mit Navns Skyld; thi jeg hedder vel Petrus Diaconus, Peer Degn til Tjeneste; men er derfor slet ikke nogen Revenant, et Slags Utysker, som Du medrette har Aversion for. Og derover behøver Du ingenlunde at undsee Dig. Vore Dages Vise have jo gjort det indlysende, baade ved den høiere Lærdoms og den sikkreste Erfarings uigjendrivelige Vidnesbyrd, at hiint uhyggelige Mellem rige, som er et Hjem for mange hedengangne Sjæle, hverken er Phantasiens tomme Foster, eller uden Forbindelse, med os Jordborgere. Jeg kunde føre Beviser herfor af Kerner, Eschenmayer, v. Mejer, Schubert (ikke G. H.) og fl. men Din Lærdom gjør det overflødigt. Jeg forstaaer meget vel at vurdere Din Frygt, og skjønner, at ligesom der kan være noget uhyggeligt ved Aben, just fordi En Abekat blandt Dyrene meest findes lig et Menneske, saaledes og ved Revenants, Gjengangere, fordi de aabenbare sig i Gestalter, som have Lighed med vore – Naar jeg nu dertil tænker paa Ordsproget: "Frænde er Frænde været, sagde Ræven om de røde Hunde" og overveier Din Natur, der qva Anonymus og Dobbeltgænger, er hine Væsener nærbeslægtet; saa fatter jeg ganske Din Afskye for Revenants og dømmer, at Du er ligefuldt en Helt, endog Du frygter. Men jeg er Petrus Diaconus og ingen Gjenganger, og kunde i fornødent Fald bevise at jeg har Kjød og Blod ved en Extract af Provstens Protocol – Du forstaaer vel Rummelen Monsrere? - Jeg har aldrig været paa Anholt hvor min ene Navnesætter boede, og jeg var første Gang for 40 Aar siden paa Set Jörgensbjerg ved Roeskilde, hvor den anden havde sit Hjem i Sl. Baronens Dage, og der kommer jeg vel aldrig meer. Som Deputeret neppe; thi forsmaae de Præsterne, vil de vel ikke heller have Degnene. Der er jo og dem, som mene, at det Hele snart falder sammen. Nu Vorherre bevare Jylland, og os begge hvordan det gaaer. Fjender have vi alle Tre Vesterhavet, Tydsken og Provstemagten - og hvem kan vi stole paa, Dog det er bedst at lade den Fugl flyve. Vil Du nu som jeg, Monsrere, saa give vi Verden en god Dag; Du lægger Din trofaste Høire i min Ditto, for det første par distance, og jeg bliver Din sidus Achates, Din allertroeste Peer Degn, og det vil da ikke vare længe, inden Du siger til mig, hvad Peer Jversen sagde til Erasmus Montanus, jam sumus pares, det er udlagt: Kragen har fundet sin Mage, og Hver den som seer os, skal udbryde og sige: par nobile fratrum, d. e. Sikke To Da skal det skee, at Du vil kalde mit Navn Naham, det er: Trøst, istedetfor Peer Degn og sige: nu er jeg trøstet over min Sl. Muurmester og Dit Hjerte skal være glad. Jeg havde endnu Meget at sige Dig, thi mine Jndvolde bevæge sig over Dig. Men deres stærke Lyd skulle nu indeholde sig imod Dig i nogen Tid, indtil jeg kommer at staae De for Dit Aasyn. Dog trøst Dig, aufgeschoben ist nicht aufgehoben! - Det har iøvrigt været mig en stor Glæde at erfare af Din Skrivelse til Amtsprovsten, hvorlunde Duer velsignet med en riig Høst og har Ryg nok til at lade Dit Korn ligge indtil Du kan profitere af de stive Kornpriser. Den stakkels Landsbyedegn maatte sælge inden Priserne kom. Apropos om Korn, Whitingtons Præmie eller Vaar-Hvede, groer godt paa lette Jorder. Maaskee Du kunde være tjent med at dyrke den. J din Overflødighed vil Du sikkert betænke vore vandlidte Landsmænd, thi den lille underlige Fyr, som Du skriver saa pudsigt om, der idelig er paa Reiser, skulde dog vel ikke være echaperet fra Dig paa denne Tid? – Du har sagtens mærket at jeg maa knibe lidt paa Latinen og endda tage vocabula medii ævi til Hjælp, samt at det ikke ret vil flaske sig med de gammeldags Talemaader. Jeg har hverken Dit ingenium, eller Din force i Pennen. Men selv Du maa jo bekjende: interdum et bonus dormitat Homerus d. c. Selv Provsten stundom slumrer - sagtens kan det gaae en Stakkels Klokker over. Men opnaaer jeg det ædle Maal. for denne min Skrivelse: Dit Venskab, da hjælper Du mig nok til et bedre Greb paa Tingen, og jeg skal lære at archæisere, strive gammeldags, uden at blive henregnet til dem, som M. Cato kaldte mera mortuaria glossarin, døde Glosebøger. Man har spurgt mig, om jeg antager Monsrere for en Revenant, den første gl. Landsbyepræsis Numer to; eller om en Heraustretten ans sich selbst, skulde finde Sted hos Dig? Man finder nemlig den første Landsbypræsis stilus noget forskjellig fra Din. Skjøndt I. Kerner siger, at das zweite Gesicht er noget Sædvanligt i Danmark har jeg det dog ikke, og kan derfor ikke opklare denne Tvivl. Men endog jeg er en geistlig Mand, tør jeg fast sværge paa, at Du er identisk med Dig selv, enten Du saa er en Tohed, eller en Eenhed. J Førstningen brugte Du Svøben, senere tog Du Kantschuen fat, men Du fører begge med en lige fast og sikker Haand, og jeg gratulerer ikke den, som bliver enten pidsket eller knutet af Dig Men "Adams Børn vi alle, alle ere, der kunde hændes Dig noget Menneskeligt, og da vilde en undslukkelig Latter vist reise sig blandt Provsterne i Landet, 72dens ost hos anocoot Oøbtorn; thi – – . Du maa sikkerligen tro At Du er paa jus talioLad derfor Din allertroeste Ven staae ved Din Side for at han betimelig kan tilraabe Dig: Lusisti satis. Tempus abire tibiest, ne potum largiusæqvo Rideat et pulset lasciva decentius ætas. D. c. Nu har Du spaset nok, See til at komme hjem, før Du en Snidser faaer Og Spot og Prygl af dem, som Kaadhed bedre staaer. Horatius selv, som snærtede Folk i de herligste Jamber, huskede dog paa den gamle Hest. Skulde Du være mindre viis, Men endnu en god Stund skal Du svinge Svøben, Din Ven Færlen under Dit Bunner - Og Danmark skal høre den gamle Landsbyepræsts Røst gjennem alle sine Aviser. Ja Ham skal det taknemmelige Fædreneland Waardig achten dat eyn naam ey vereenwigt door de saamDin Busenfreund in Spe Petrus incoraas, Organarius & Campanista item Ludimagister cum adjuncto. No