Corsaren, 1844-07-12
Den gamle Presselovs Begravelse. Ligesom vistnok Overhofmarschallen eller Overceremonimesteren blandt sine hemmelige Papirer allerede har Ceremoniellet til Kong Christian den 8des Begravelse, uagtet Hans Majestæt endnu lever, saaledes have vi alt i længere Tid havt Ceremoniellet til Presselovens Begravelse liggende i vor Pult, og da nu den Tid nærmer sig, da det kan komme i Anvendelse, ville vi tillade os at offenliggjøre samme. Den Dag, da den gamle Presselov døer, hvilket Cancelliet bekjendtgjør, ligesom Theaterdirectionen Dr. Ryges Død, ved røde Plakater, lukkes alle Boutikerne, Adresseavisen udgaaer med Sørgerand, og fra Kl. 8 til 10 om Aftenen ringes med Supprimeringsklokken. Berlingske, Aftenbladet, Hollard Nielsen, Jacob Behrend, Blok Tøxen og flere berømte Videnskabsdyrkere møde paa Graabrodretorvet og sværge den nye Trykkefrihedslov Troskab og Lydighed. J Nattens Mørke gaae alle de liberale Blade op til Justitsraad Reiersen til en gjensidig Condolation og eensidig Beslaglæggelse. Den første Søndag efter Dødsfaldet udgaaer "Ny Portefeuille" med sort Omslag, hvorpaa er trykt med hvide Bogstaver: O Fædreland, hvad har Du tabt! Hvad vil Din Skjæbne vorde? En Trykkelov, med Ømhed skabt, Snart stedes skal til Jorde! En Trykkelov, som værned' djærvi Om Fred med Øst og Vesten, Og Radicale tvang en Skjærv At offre hen til Næsten. Nu Du er død, snart China vil Fornærmet Krig erklære, Hvis ei Din Eftermand dem til En evig Taushed lærer. Fattigvæsenets Hovedkasse, som bestrider alle Omkostningerne ved Begravelsen, betaler naturligviis for Sørgedigtet. Da Loven i sig selv indeholdt saa meget Salt, Peber og andet Kryderi, at Balsamering er overflødig, vil den allerede ottende Dagen efter dens dødelige Afgang blive udstilt paa Lit-de-Parade i Cancellibygningen, omgiven af alle sine Vaaben ligefra Skarpretteroxen, Slaveriet, Vand og Brød indtil Frifindelse imod at betale Actionsomkostningerne. Som Sørgemarschal staaer Gudenrath ved Hovedet, iført den hemmelige Rets Coustume, og ved Fødderne ligge Berlingske, Aftenbladet og Hollard Nielsen som de tre dyrebare danske Lover. Adgangen aabnes derpaa for Folket, som Aftenbladet kan see græde; ved denne Leilighed nyde de Utallige, som have lært den kjære Afdøde at kjende i levende Live og bidraget til dens Navnkundighed, naturligviis Forrangen, og, for at vedligeholde Orden i den derved opstaaende Trængsel, udstilles et tilbørligt Antal vennehulde Politibetjente med sort Flor om Stokkene, hvilket dog maa være anbragt saaledes, at det ikke generer i Afbenyttelsen. Pastor Faber, der gjør Tjeneste som Bedemand, rider nu omkring i Byen og indbyder Følget. Derpaa stilles den salig Hensovede paa Castrum doloris, omgiven af Candelabrer med Stemanske Aandslys. Ovenpaa Kisten ligger, som Kronen for dens Virksomhed, de ni*) Provindsaviser, og paa Catafalken læses følgende Jnscriptioner: Ved Hovedet: Ret mangen Skraaler saa kraftig Du bed, At han blev mager, Hovedkassen fed. Ved den høire Haand: Du Tusinde kasted til Censor ned, Som glemte "pligtskyldig Opmærksomhed". Ved den venstre Haand: Med Dig man Supprimeringen drev, Og derfor man sagde, den leitet blev. Ved Fødderne: Med Tidsaanden skulde Du fremad gaae, Det kunde Du ei, da maatte - den staae. Naar Ligvognen, som trækkes af otte Skildpadder, eller i Mangel deraf af en kongelig Commission, kommer for Døren, indlades Følget i Sørgehuset og stilles ved Fødderne af den Afdøde, imedens følgende Cantate, under Anførsel af Hr. Saloman, udføres af alle de Studenter, som jublede for H. M. Kongen ved den sidste Mønstring. Chor. "Hvo veed hvor nær mig er min Ende", Det var din Yndlingsmelodie, Det maatte Bladene bekjende, Derfor saa sjeldent de slap frie; Nu er Du selv paa Baaren lagt Med Smiil om Mund, i Høitidsdragt. Recitativ. Kun sjeldent nogen Dødelig kan beile Til slig en Hæderskrands som din. O Vee! *) Læserne bedes godhedsfuldt selv at rette Antallet, alt efterhaanden som Cancelliet forøger det. - Nu have vi under Bladets Trykning maattet forandre Antallet et Par Gange, for hver Gang at lægge et Par Stykker til; vi ere kjede af det. Din Aand den fløi fra Øresund til Veile, Til Ribe, Aalborg, Aarhuus, Odense. Derfor Du har Dig sat et varigt Minde, Og Taarer, potteviis, Dig væde skal, Hen over Jorden lyder: Man ei finde Skal slig en Lov igjen i denne Dal. Qvartet. O Hulde, sku Du fra de høie Zoner i Og see din Søn, Justitsraad Reiersen, See Taaren paa hans Kind, hør disse Toner, Som finde Gjenklang dybt hos ham igjen. Chor. See saa, hold op! aftør nu Taaren, Lad Hjertet lide i sin Fred, Tag alle Mand nu fat paa Baaren Og bærer den til Vognen ned; Vi faae dog ingen Viin og Kage, Saa lad sig Fanden nær det tage. Derpaa sættes den kjære Afdøde i Ligvognen og Følget ordner sig; men - pludselig høres dybe, smertelige Toner, det er de beslaglagte Blade paa "det store Loft", som synge: Farvel, farvel! vi bringe, Fader! Med Taarer Dig et ømt Farvel, For disse Mure Du forlader, Hvor Du har fredet om vort Held. Hvor Du har smiilt ved Andres Smerte, Hvor Du har grædt ved Andres Lyst, Hvor Jntet Du for Dig begjærte: For Fattigkassen Slog dit Bryst. For Fattigkassen, Du forlader! Hvorfor da standse Taarens Væld? Farvel, farvel! vi bringe, Fader! Med Taarer Dig et ømt Farvel. Dybt rørt sætter nu Toget sig i Bevægelse. Naar det ankommer til sit Bestemmelsessted, fremtræder Digteren Holst og fremsiger følgende Tale i bunden Stiil: Skjønt aldrig jeg Dig har kjendt imedens Du leved' og virked', Da aldrig trykke jeg lod, hvad der ei forhen var trykt, Saa føler jeg dog i min Sjæl, saa rig paa laante Jdeer, Trang at tølke min Sorg, for man Dig i Muld sænker ned. Fast som jeg talede ved den store hensovede Kunstner, Satte i Billeder frem hans Liv og kraftige Daad, Saadan jeg ogsaa vil her i Billeder vise din Virken, Og vise, min Digteraand tilfulde fatter dit Værd. Halvhundrede Aar jo forsvandt, siden Du fødtes til Verden, Langsomt Du voxede op, til Du i Graven blev lagt; Ja, som guddommelig stor Hiin blev ved hvert Slag af sin Meisel, Saaledes vandt og Du ved hvert allernaadigst Rescript; Som Aandslyn de krydsedes : jo, oplyste dit dunkle Mørke, - Liig det berømte Taarn, som opreist i Pisa man har, Af hver en tilfoiet Steen vandt mere og mere i Styrke Og Skjævhed, - saaledes og Du ved Plakater blev hvad Du var. Ja som den - - - - I dette Øieblik træder Justitsraad Reiersen frem og beder ham at holde op, da han foler sig for stærkt angreben derved; han føies, og under Graad og Hylen nedsænkes den gamle Trykkelov i Graven - Musæet for nordiske Oldsager.