Adresseavis for Børn, 1781-01-10
Aar. Numer Tredie Aargang. for Onsdagen. Børn. den 10. Januarii. Man intet bør gjøre, som man vil fortryde, Om Hjertet skal varig Fornøyelse nyde. Om Temperamenterne. Grunden til tusinde Mistanker, Bagtalelser, Fornærmelser, iblandt Menneskene er, at de see ikke paa Temperamenterne hos hverandre Saa kalde vi Indretningen i Bygningen og Blandingen af Blodet og Vædskerne i Legemet, hvorpaa Lysterne og Bevægelserne i Sielen beroer. Jngen iblandt os bygde sig selv, men den, som skabde os alle, dannede hver af os saaledes, som han saae, at enhver, efter de Steder han skulde boe paa, de Embeder, Omstændigheder, Fristelser, han skulde komme ind i behøvede. Jld, Jord, Luft, Vand, vide vi ere blandete i alle: Vi kalde disse Fire: Elementerne, og pleye efter dem at inddeele Temperamenterne i fire. Det sangviniske, choleriske, mellancholske og phlegmatiske Alle fire finde vi i alle; men een eller to merke vi har Overv., over de andre. En har meest Jld, vi kalde ham cholerisk, ved den mindste Fornærmelse, ved et Ord, ved en Mine, er hans Blod i Bevægelse Jorden tynger en anden han er mellancholisk, naar hiin ivreer, da sørger han, Sindet er fyldt ved det mindste af de forteste Billeder. Eens Blod lettes af Luften, han er sangvinisk Blodets hurtige Løb sætter Øyne, Mund, Been og alt i Bevægelse af Glæde; men den Phlegmatiske, den Vandagtige, er sey i sit Blod, ligegyldig ved alt, uden Sorg, uden Fryd, uden Følelse. Hver Complexion har sine Mangler og Fordeele. Lettest gjennem Verden, kommer den Phlegmatiske, den Vædskefulde; men han gaaer og mindst savnet af Verden, thi han gjorde ey megen Nytte medens han var i den. Han lider ikke ret ondt, thi over ingen Ting sørger han, men kan han og siges at have godt, da han ey heller har Følelse af Glæde, Alt for lidet kan glæde den Sangviniske, snart gaaer han for vidt i sin Glæde; men saa bortslaaer han Sorgen, opmuntrer de Sørgende, opliver Selskaberne, han er den behageligste Selskabsbroder, han tager Deel i hvers Glæde, han giør Godt imod Trængende, han bærer over med Feylende. Ved sin Mine allene bortkyser han Sorgerne fordobler han Gaverne. Ham er det ey Roes; det koster ham ey Møye; Nytte og Glæde derimod bliver det for andre Langt mere Møye koster det at glæde sin Næste, den Melancholske, den Tungsindige; han er sig selv Byrde og andre; men han bebyrder sig og ikke letteligen med Laster, thi han frygter for alt, overveyer alt; men af Frygt og Forsigtighed undlader han og ofte det Avis det Gode, han ellers kunde gjøre. Skal store Beslutninger tages, Foretagender udføres, Hindringer overvindes og gjennemtrænges, den Choleriske gjør det; men see han til, han forløber sig ikke, han vaage vel over sit Hjerte. Han føres af Naturen til Mod, snart kan han vove for meget: – til Stolthed; han foragter da. – til Vrede, han fortørner da mange Skaberen blandede Vædskerne, at et Slags Tilbøyeligheder i os kan holde Stand med et andet, og han blandede Menneskene, at hiin kan opmuntre denne, den sidste igjen standse og styre den første. Nu kan vi øve og prøve, fornøye og forbedre hverandre. Mit sagte Sind skjønnede jeg ey, saae jeg ikke, at en andens er voldsommere, og den Hæftige skammer sig, og før han merker det selv, ligner han alt den Sagtmodigere. Tvende Forseelser begaae vi, som hindre vor Omvendelse meere, end vi tænke, nogle iblandt os stole paa Temperament-Dyder, nogle igjen undskylde Temperament-Feyl. Saa bryster sig den Melancholske af sin Gudsfrygt, og den Sangviniske af sin Menneskekierlighed; Begge forglemme, at begge de Dyder bør være samlete med hverandre, hiin bør være Moder til denne. Den Melancholske er ey ødsel, og den Sangviniske ey gjerrig. Saa over hver den Dyd, som er ham let, og troer dog denne er nok. Er det Kunst, Fordrer det Strid, Vise vi deri Fornægtelse, Vi ere dydige blot fordi vi ikke kunne være lastefulde. Hiin kan ikke være ødsel, og denne ey gjerrig; Menneskehaderen kan ikke være vellystig, og den Vellystige ey længe være Fiende. Var Temperamentet det modsatte, vi vare da de, som vi nu laste i de andre; men vi gave os selv ikke Sindet, og dog regne vi os det til Fortjeneste, Lader os prøve vore Grunde, vor Kamp, vore Hensigter. Men vi tillukke Øynene, vi ville være gode, strax ere vi det. Vi see paa een Dyd, og vi oversee Feylene. Paa Temperament-Dyder stole vi, og (hvor forvendt er ey Mennesket) Temperament-Feyl undskylde vi. En føler Jlden i Blodet, og troer, ham er det tilladt at være løsagtig. Haar vi da ey Opmuntringer, Midler, Fornuften, Ordet og Bønnen, ville vi bruge dem strax, stedse, upartiske, utrættede, vi skulle vinde. Vi ville kjende vore Fiende. Hver modstaae sig selv; men hver vide hvad Last, Lyst, for Børn. Vane, Bevægelse, han har at imodstaae, Her er nu min Post, og her bør jeg vaage. Var ey Strid, var ey Seyer. Gud gjør Pligterne tunge, for at gjøre Glæderne større, men nu flyer den Feyge, nu siger han, jeg kan ikke imodstaae. Som troe Søn opsanker han Faderens Figenblade. Han kalder Vellysten Munterhed, Strenghed Alvorlighed, Karrighed Sparsomhed, Ødselhed Gavmildhed. Kunde han ey skjelne det bedre, modstride troere, Jeg vil minde mig selv ofte, at Spørgsmaalet vil gjøres eengang af den, som dannede, kjender og dømmer mig. Dog dette angaaer kun os selv. Vi maae see derimod paa Sindets Beskaffenhed og Vædskernes Blanding, naar vi dømme om andre. Hvad daarligere, end at troe, at i et Selskab den Muntre skulde aldrig engang tale for frit, eller den Melancholske see suurt, Hvad unaturligere fordre vi af dem, som opofre os al deres Tid, deres Kraft, end at deres Gierning, deres Gang, skal være saa hurtig, som hiins, naar Gud gav dem en langsommere Siel, og den Vædske, som bevæger deres Krop, af Naturen er sey; ler, at den aldrig skal fortale sig imod mig, som har et ildagtigt Blod, og et altsaa ved hver Leylighed brusende Sind, Omskab dig først selv, svarer den med Ret, last mig saa først, fordi jeg kan ikke omskabe mig, Vi bør forbedre os selv, det er sandt; men lader os gjøre det først, da merke vi, hvor langsomt det skeer, hvor vanskeligt det er. Vi bør ey undskylde os selv; thi vi have Kundskab, Opdragelse, Anledninger, Mindelser, selv; men vi vide det ikke om andre. Vi vide det tidt, ville vi kun vide, at de ere langt mere undskyldelige, end vi. Vi see ikke, hvor meget de imodstaae sig selv, eller om de kunne imodstaae sig selv, eller om de kunne imodstaae sig mere; dog tør vi dømme, dog laste, dog paalægge enhver, som har ringere Kraft, tungere Byrde, end os selv. Hvad, om deres Sukke gaae op over os, Hvad, om vi ere ufuldkommere, end de? Min første Regel er denne Fordre intet af Nogen, uden det, du er viis paa, at du, naar du i alt var i dens Sted, kunde og vilde efterkomme selv. Og den anden bør være denne: Dom intet om Nogen, uden du veed, at du indvortes og udvortes nøye nok kjender ham. NyeheAvis Nyeheder. En Fødselsdag forud bør altid erindres. Bagefter er saadant for seent. Om dens Celebrering af noget forhindres, Man regner det vist for gemeent, Disse Tanker havde den lille Frideriche faaet i sit Hoved af et Vers, som var indleveret til hende selv, da hun sidst fyldte Aar. Hun underrettede sig derfor altid om, naar hendes Sydskendes Fødselsdage indfaldt. J Overmorgen, hjerte Moder, er det allerede Henriches Geburtsdag, og jeg veed endnu ikke, hvormed jeg ret skulde fornøye ham, Kunde du ikke give mig noget, som jeg kunde forære ham Moderen. Det kunde jeg vel, min lille Datter; men jeg kan dog og ligesaa godt forære ham det selv. Mener du maaskee, at jeg ringeagter den Fornøyelse, at forære noget bort, Og naar jeg nu ogsaa gav dig noget at forære ham, saa var det jo dog jeg, og ikke du, som forærede ham det, mit Barn, kan du ikke nok begribe det? Frideriche. Ja, det er vel sandt nok, min søde Moder. Men jeg vilde dog saa gjerne, saa gjerne forære ham noget. Mod. Det er brav, lille Frederich, Lados da engang see, hvad du har – Forær ham dit Rosmarintræe, Frid. Ach, søde Moder, det holder jeg alt for meget af. (Hun sukkede gandske dybt, ved at sige dette.) Mod. Forær ham da dit lille Lam, Frid. O ney, det lille Lam vilde jeg saa gjerne beholde selv. Mod. Forær ham da dine to Turtelduer, Frid. O, min søde Moder. Mine Turtelduer ere mig det Kjereste af alt hvad jeg har Mod. Og derfor vil du ikke forære din Broder dem, Veed du da ikke, at den man elsker, forærer man just det, som man selv holder meest af. - Din Børs med dine vare Guldpenge, som du fik forleden af din Tante, skulde just ikke være nogen synderlig var Gevinst for ham, efterdi du hverken selv kan bruge dem, eller holder meget af dem, og fordi han heller ikke kan bruge for Børn. dem. - Du maae vide dette, mit Barn, at naar en Foræring skal være kjerkommen, og fortjene Agtelse, saa maae den ikke allene gives med Lyst og Venlighed, men endog bestaae i noget, som vi finde selv Fornøyelse i, og som virkelig kan fornøye den, der faaer samme. Frid. Ach, min søde Moder. Skulde jeg da give Broder Henrich alt det, som jeg selv har Lyst til og finder Behag udi, Mod. Ney, mit Barn, Du behøver ikke at give ham det altsammen, men kun hvilket deraf, og saa meget deraf, som du selv vil. Frid. (befindende sig noget) Ja, mine to Turtelduer, mine to søde, kjere og venlige Duer, skal han have, og jeg skal give ham mine Hvacinther. Mod, omfavnende hende) Dermed vil du visselig gjøre baade ham og mig megen Fornøyelse. Frid. Jeg gjør mit Hjerte ogsaa en stor Fornøyelse derved; det fornemmer jeg nu. Jeg er allerede langt meere glad, og langt bedre tilmode, end jeg var før. Men i Overmorgen skal du endnu blive meere glad; thi jeg skal bede alle dine smaa Venner og Veninder herhid til dig, og J skal lege inde paa Salen, og blive trakterete med Æblegrød og Faaremelk. Frideriche kyssede sin Moders Haand meget ømt og taknemmelig, hoppede og dandsede af Glæde rundt omkring hende, og igjentog mange gange det Ønske: O gid det var Overmorgen,