Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-10-19
hollandsalske sattstidende. Udgivet i Nykjøbing af W. F. Laubs Enke. Redigeret af Chr. Jørgensen. Tirsdagen den 19de October. No 167. Svarog Bøn. IV. Øer skal jeg aldeles ikke indlade mig paa at fremstille den paatænkte Skoles Væsen og Vigtighed og Nødvendighed. Det Sidste tilstaaes nu af alle Fædrelandsvenner, hvor uenige de forresten maatte være. En saadan Fremstilling vilde føre mig forvidt, og vilde i et Dagblad kun blive ganske overfladisk, jeg skal maaskee paa en anden Maade forsøge en saadan. Men naar Jndsenderen taler om den ualmindelige Deeltagelse denne Sag har fundet, saa maa jeg dog mene – uden iøvrigt med Hensyn til hvorledes den almindelige Deeltagelse er beskaffen hos os at ville nægte dette –, at der er Maade med den. Der findes endeel Ligegyldige og enkelte Modstandere af denne Skolesag som af enhver god og gavnlig Sag. Fordi man ei møder aabenbar Modstand, saa kan den være der skjult og hemmeligt, og det hos dem, som man aldrig troede det om, ja som endogsaa havde lagt en vis Jnteresse for Dagen. Nu er det vel saa, at naar Meninger og Ønsker ere blevne saaledes medtagne af den almindelige Mening og Sandhedens Magt, at de ei meere aabenlyst tor yttre sig, saa blive de en blot privat Lidenskabelighed og døe snart ganske hen; men det varer dog en Tid – og ofte en lang Tid –, inden dette skeer, og i dette Mellemrum kunne de afstedkomme stor Fortræd, uagtet deres offentlige Taushed, ved Forstillelse og Omsnigning paa saadanne Steder, hvor de vide sig sikkre og mægtige. Disse Folk ere mangeslags, af ganske forskjellig Natur, Characteer og Livsanskuelse. De ere snart Mørkets og Trældommens Venner enten af Overbeviisning eller af Egoisme; de raisonnere som saa: vi have forhen havt vor Nød mangengang med at regjere de lavere Stænder, disse simple, uvidende Krabater have tidt viist sig balstyrrige baade med Mund og Pen eller havt Dristighed og Frækhed nok til at lade sig mislede af ildesindede Personer, Bladskrivere og andre ørkesløse Agitatorer, hvorledes skulle vi bevare vor Myndighed og Fornemhed, dersom de blive meere oplyste og klogere, Eller: disse Stænder bør være dumme og lyde blindt, det er det meest Tjenlige baade for dem selv og Staten; deres Lykke og Tilfredshed forsvinder ved Oplysning. Snart de, som frygte for Mangel paa raa Arbeidskraft, hvad skal der tilsidst blive af, naar Alle ville være boglærde og faae Smag for Læsning og Dannelse, hvorledes skal man faae Jorden pløiet og vel behandlet, naar Jngen meere vil arbeide med Hænderne, vi mangle grove Arbeidere, men have Overflod paa fine Herrer uden Levevei, der ei meere kunne tage Haand i med af bare Dannelse. Denne eenfoldige Mening behøver ei at modbevises, ogsaa ikke af den Grund, at der er Jntet, der giver den legemlige Udholdenhed, Arbeidslyst og Styrke, som en dannet Forstand; derimod træffer denne Yttring formeentlig en National lyde og en Nationalegenskab hos os. Den første er Haug til Vellevnet og Magelighed, saa at naar vi kunne unddrage os legemlige og aandelige Besværligheder, Anstrængelser og Kampe, gjøre vi det, selv om disse bringe os øiensynlig tifold Ære, Glæde og Vinding. Den anden er en vis Uhjælpsomhed, en mærkelig Mangel paa Forening af legemlig og aandelig, practisk og theoretisk Arbeidsomhed og Dygtighed. En videnskabelig dannet Mand hos os er hyppig keitet og fjollet i alt Andet, end i sit Fag. Pæne Mennesker og Genier forargede sig engang over den Yttring af Algreen-Ussing, at vore Studerende vare saa confuse, at de ei kunde binde Seilgarn om en Pakke; men der laae en dyb Sandhed til Grund for denne kloge Mands bemærkning. Men naar en saadan Jndvending gjøres mod den paatænkte Agerdyrkningsskole, saa er den meget uheldig valgt; thi netop hvad denne Skole efter Planen og Lovene lægger an paa, er at lære at bruge baade Haand og Hoved i Forening. Andre have stor Modbydelighed for de forskjellige Stænders Sammenblanding og for Borttagelse af Skillevæggen mellem dem. Da dette nu skulde være et Hovedformaal for vor Skole, saa er det galt. De ville nøiagtig Begrændsning og Afpæling, kort: en indisk Kasteinddeling - Parias. Heri, som i mange andre Henseender, ere Flere af vor høieste og laveste Stand fuldkommen enige. En almindelig Utilbøielighed hos Bondestanden heri Stiftet til at bidrage til Skolens Oprettelse udsprang af den Grund, at det ei skulde være en udelukkende og reen Anstalt for den saakaldte Bondestand; der var Frygt for, at Præstesønner, Forpagtersønner, Skomagersønner, ja selv Kammerraad= og Etatsraadsønner skulde fortrænge deres. Og hvilken Glæde vilde ei et reent fuldblods Ridderacademi endnu i vore Dage være for mange Hjerter, J Middelstanden og Borger kasten er det ei stort bedre; man erindre blot de famense Optrin mod Gaardfæster Hans Olesen i dansk Samfund i Mariebo, samt den Forbanseelse, der reiste sig i Hovederne over den Yttring af ham, at han ei vidste, hvad en Bonde var, og den hidsige Uro efter at faae denne Ubegribelighed oplyst. Folket er i det Hele intet Samfundsfolk, slutter sig ikke let og ikke gjerne sammen, skrev nylig en Forf. i Berlingske Tidende". Nei, det veed Gud, det gjor ikke, Enhver virker helst ene, eller i Forening med saa Faa, som muligt. Naar man derfor vil forene et heelt Stifts Beboere af alle Classer til et fælles Øiemed, moder man Modstand i den private Jsoleringslyst, der har sin Rod snart i Forfængelighed, snart i Egenraadighed, snart i Mangel paa høiere og ægte Nationalfølelse og Fædrelandssind. Samfundsaanden er ny hos os, vi have kun ringe Tillid til den og til Dem, som virke i dens Tjeneste. Hjemme ved vort Familiebord, Theebord og Spillebord, paa vor Mark eller paa vort Gods, i vor Krambod, Værkstue eller Studeerkammer ere vi ret flinke og i vort Æs, men herudenfor befinde vi os uhyggelige og ilde. Alle vore Forhold, som vore pecunaire Kræfter ere kun smaa, kun ved Forening blive de Noget, ligesom vort Land er lidet, og desuden tvedeelt ved to modstridende Nationaliteter. Naar nu enhver Mand kun vil see hen til sit Allernærmeste og ikke bryde sig om det store Almindelige: en Fader kun spørge, kan det gavne min Søn, en Bymand, kan jeg virke Lidt for min By eller mit Sogn, eller en Ven eller Slægtning her, eller en Godseier i gammeldags godmodig patriarchalsk Jndskrænkethed, kan jeg gavne og understøtte mine egne Godsbeboere, saa bliver det umuligt at skabe noget Større, Skjønnere, noget ret Nationalt og Altomfattende, hvorved alle de enkelte usle Smaadele kunne samles sammen, gjensidigen indvirke paa og uddanne hverandre, skaffe hverandre en høiere, friere og friskere Livsanskuelse, et udvidet Blik, Varme for og Kjærlighed til Alt hvad der er godt og maa være os dyrebart og helligt; hvorimod Sjælene, Hjerterne, Charactererne, alle Livskræfterne indskrumpe, hensygne og forgaae i dette snævre, indpinede, klamme, af egne Dunster kun opfyldte og forpestede Jndelukke.