Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-02-05
Det er en almindeligen vedkjendt Grundsætning, at i den Tid, vi leve, beroer en Stats Held paa Statscrediten, som paa sin paalideligste Støtte. Jntet hjælper saaledes til at regjere som Penge, som bare, indløselige Fonds; Mangel af samme staaer Fristaten, saavelsom det meest uindskrænkede Monarchi, trods nok saa stort et Fladerum og nok saa betydelig en Befolkning, paa de svageste Fødder. Finanzuordener hidledede Frankriges Revolution, bragte Familien Wasa ned af den svenske Throne, ved Finantz Uorden ere Riger, der forhen gave Jorden Love, komne ligesom til Tiggerstaven. Som nu Ingen kan blive en dygtig Chemiker, der ei i et Apothek vedbørligen har gjort sig bekjendt med de practiske Haandgreb og har der udlært, saaledes maa og hver Finanzier være Kjøbmand, fra Grunden af, thi den saakaldte Finantz videnskab er ingen Videnskab, men en Kunst, den nemlig at kunne behjælpe sig med Penge og i visse Henseender skaffe dem, den er et Slags fornuftig Guldmagerkunst, og kun i de Lande, f. Ex. i Storbrittanien, de forenede nordamericanske Fristater, hvor den er practiskviis dreven til denne Høide, gjør den Nytte. Undtages Lægekunsten, gives der vel ingen menneskelig Viden, hvor over der er skrevet mere Vaas, end over Finanzvidenskaben. Den har optaarnet sig et Labyrinth af Theorier, der næsten alle, satte i Udøvelse, ere blevne de europæiske Stater en Fordærvelse. Den, der med sundt Øie overskuer dette Labyrinth, Den, der paa Barneviis lader sig oplære af erfarne Kjøbmænd, som have Deel i Verdenshandelen og forstaae dens Gang, han faaer visse simple Grundsætninger klart ind, ved hvilke en Stats, eller et Riges Finanz- og Handels-Tilstand ikke blot indsees, men og paa en hensigtspassende og heldig Maade bedres. Disse Grundsætninger ere saa simple, og den deraf flydende Fremfærd saa let, at man mindes Fortællingen om Columbus og hans Æg. Hvad betyder nu - Penge? Det er det første, nødvendige Spørgsmaal, denne Undersøgelse leder til. Penge ere ikke møntet, eller u møntet Behold af ædle Metaller, men den Mulighed, at kunne i Øieblikket og paa alle Steder forskaffe sig disse, der blot ere en Vare, som alle andre Varer forresten. En Skat i Kisten er nu for Finantzer intet Andet, end en død Capital. Statscredit er og bliver Hovedsagen. Men denne Statscredit bestaaer ikke blot i Troen paa en Stats Evne til at kunne betale, nei, ogsaa i Tilliden til at den i Nødsfald kan hjælpe en anden. Statscrediten er aldeles ikke væsen ligen forskjellig fra en Verdenskjøbmands Credit. Jkke den Stat - eller den Privatmand - har Credit, om hvis Evne til at kunne betale maner overtydet, men den Stat, hvor man, hvis det Tilfælde indtraf, kan bringe et Laan tilveie, eller der kan concurrere med til et Laan. Jkke det Land, der har mange kostbare Vare at udføre, men det Land, der forstaaer at gjøre de største Pengeomsætninger, har den meest anseelige Jndflydelse paa Verdenshandelen og bemægtede tidt sig samme udelukkende; hvilket eengang Venedig og Genua - næsten kun to Stæder - og endeligen det lille Holland har beviist, dette Land, der ikke blot førte Verdenshandelen to hele Aarhundreder næsten ene, men endog steeg til en saadan Statsmagt, at snart det samtlige Europa blev skatskyldigt til det. De egenlige Capitalister (monied men) i hele Verden, det vil sige de høist agtbare Mænd, der virkeligen besidde Credit i Ordets nys opgivne Mening, de ere nu Statscreditens Støiter, og dem er det, hvis Tillid en Stat, der vil komme frem i Verden, maa vedligeholde sig. Vilkaarlighed og Bedrageri ere den lige forhadte, og, da de have Venner hele Verden over og allevegne modtages med aabne Arme (man tænke blot paa den gamle Schimmelmanns Modtagelse i Danmark, ogsaa have allevegne et Fædreland, fordi det allevegne gaaer dem vel, saa vandre de let ud med Alt, hvad de eie, og Vee den Stat, med hvilken de ei ville have at skaffe, Søger en Kjøbmand Credit hos en saadan Matador, slaaer han ærligen sine Bøger op og siger: "see her, min Høistærede, saa"ledes staae mine Ting. Kræves det, kan jeg igjen tjene; hjælp mig blot nu Den Stat, der vil forhverve sig disse Mænds Agtelse og Fortrolighed - hvorpaa Alt beroer - maa bære sig ligeledes ad. Dens Finanzer maae under streng Control ligge offenligen tilskue, som det i America overalt er Skik, og hele Finansbestyrelsen maa ligge udenfor Statsmagtens Omkreds; den maa være Statsmagtens Støtte men ikke samme underlagt. Fatter nu, som i England, Capitalisten Tiltro til en saadan Stat, saa har Staten Credit og kan gjøre Jertegn. Der gives desaarsag ingen fordærveligere Fordom, end den Tanke, at hine Rige maae være Undersaatter, af en Stat, saa at de nødes til at rykke ud med Penge, saa at de kunne tvinges. De ere frie Verdensborgere, dem man maa tilbyde fordeelagtige Leiligheder til at sætte deres Capitaler i Virksomhed; da vise de sig endog taknemmelige. Saaledes fremmes Statsvellet ved Frihed og Redelighed, og her, som i mange andre Tilfælde, er Jntet visere, end at ville regjere saa lidt muligt. Man lade Pengeomsætningen nyde saa stor Frihed tænkes kan, bryde sig ei derom, at ædle Metaller gaae ud af Landet. Hvor Jntet gaaer ud, kommer og Jntet ind. Har man bemægtet sig Capitalisternes Tillid, er med Statscreditten ogsaa Statspapirernes Credit frelst, selve Statsgielden er da – hvilket med god Føie paastodes af en stor Statsmand i de forenede Stater i Nordamerica en Statsvelsignelse; og det vil sagtens synes mangen en tydske Finanzier ubegribeligt. Derfor er en tillukt Handelstat et Non plus ultra af Sludder, da al heldbringede Pengeomsætning maa omkredse den hele Jord, og den Stat, der har sand Credit, forstaae at gjøre samme gieldende paa alle Torvepladser i den hele cultiverede Verden. Ligesom Guld og Sølv ere, efter høiere Handelsbeskuelser, intet Andet end Varer, saaledes staae alle Varer i et bestemt Forhold til et Lands Pengeomsætning, i det de kun for saavidt ere Noget, som de kunne gjøres til Penge. Et Pakhuus, fyldt med Varer, Jngen vil kjøbe, er egenligen talet endnu ufordeelagtigere, end et tomt, i det Varerne i hiint koste Pakhuusleie og maaskee bedærves. At bringe søgte Varer tiltorv er Kjøbmandens sande Kunst. Det Land har altsaa kun en Skat i sine Varer, der eier søgte Varer. Det er derfor en gammel, ofte sagt, men visseligen sand Lære, at Omsætningen af Varer maa, som Omsætningen af End da hos os, hvor alle Stænder og alle Medlemmer i alle Stænder forstaae, sig bedre paa Finantsbestyrelsen, end paa deres eget Fag? Hvor Mange gives der iblandt os, som ei dagligen pølse Noget af sig og saa i dette Stykke? Penge, gjøres saa fri muligt, da ellers Kjøbmanden ikke er istand til, at afsende og lade komme søgte Varer. Ved fri Handel kan han gavne Staten og forhjælpe samme til Hvad den maatte behøve. Da opstaaer ei den ulykkelige Opposition imellem Kjøbmandsverdenen og Staten, der var en Hovedaarsag til, at Napoleon blev forhadt og gik sin Undergang imode. Destoværre vedvarer endnu denne Opposition i mange af Europas Lande, hvor tunge Toldafgifter trykke Handelsforretningerne og ere forbundne med Misbrug, der volde Kjøbmanden daglig Ærgrelse og bevæge ham til Forholdsregler, der ere under hans Værdighed. Statscredit er den ene sande Statsskat. Roligen lade Regenten Capitalerne være i deres Eieres Hænder; -de yde Staten dem gjerne, naar denne opfylder punctligen og samvittighedsfuldt sine paatagne Forpligtelser, og Statscrediten virker fordeelagtigt tilbage paa deres Privatcredit. Den sande Statsskat bestaaer langtfra ikke i et med døde Klenodier spækket Skatkammer i Storbrittaniens Treasury gives kun Papirer, gode ; men i fyldte Arsenaler, Overflødighed af velforsynet Skyts og, hos en Sømagt, en slagfærdig Marine, for, om endog blot et Algier gjør sig udtilbeens, at være rede til en eftertrykkelig Revselse. Statscreditten skaffer Penge til Krig, og paa den Maade staaer en saadan Magt hvert Øieblik virkeligen rustet og selvstændig frem og frygter ei en heel Verden i Vaaben. Med Hensyn til hine Krigsfornødenheder hedder det medrette: "kjøb itide, saa har Dui Nødens Tid, og forstørstedelen ere de og af den Beskaffenhed, at de ei bedærves ved at ligge længe. Ogsaa lyde de hemmelige Efterretninger, som hver den Magt, der har et Anfald ifinde, pleier forud at indhente sig, slet ikke opmuntrende fra et saadant Land, kunne maaskee og i mangt et Tilfælde afholde fra Tanken om et Anfald. Saaledes leve et Lands Finanzer og Handel i den inderligste Fælledsvirken; uden levende Handel staaer det sig - i det mindste i de store Stater - slet med Finantzerne; og, hvor disse ere i Uorden, kan aldrig Handel trives.