Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-04-22
Den Engelske Handels Spærring vil altsaa neppe være et virksomt Middel til at tvinge Engelland, til Eftergivelse. Dertil kommer, at Engelland er rigere end alle Europæiske Stater og kan altsaa bedre bære sit Tab, om dette Tab end var større end disses. Holland har nu i tyve Aar ved sit Exempel beviist hvad en Stat, der er bleven rig ved Handel, formaaer at udholde. Ved Krigen har Engelland vundet i Jndtægter, og derfor stiles den nu ogsaa ene mod dets Handel. Men saaledes som Tingene nu staae, kan den kun angribes i Europa. Dog om end hele Europa blev lukket for det, staae endnu begge Jndierne og Africa aabne for det, hvor det ikke vil falde det vanskeligt at finde ny Rigdomskilder og Hielpemidler til Krigens Fortsættelse. Det maatte ogsaa fortrænges fra Asien og America, ligesom fra Europa, dersom det skulde kunne ydmyges. Skal Europa have Fred, saa maa der gjøres Ende paa Engellændernes Sø-Despotismus og Enerettigheder i Handel og Manufacturvæsen. Dette maa Europa kjøbe med Anstrængelse og Undværelse; men de hidtil anvendte Midler have ikke været tilstrækkelige. Engellænderne føle dette og ændse derfor ikke hvad der foretages imod dem. Hvad de hidtil have gjort synes at pege paa hvad de formaae at gjøre. Adskillige af deres Foretagender have de vel havt Skam af, andre have bragt hele Europa i Harnisk mod dem, eller ere blevne uden afgjørende Virkning. Men dog kan det ikke negtes, at de kunde have frembragt store Virkninger, dersom de vare blevne bedre udførte, og at Engelland endnu besidder Fordele, som de hidtil valgte Midler ikke have betaget det, og at det, saalænge hine ikke betages det, neppe vil kunne tvinges til at give efter. Endnu bestandig ere Engellænderne i Besiddelse af Herredømmet over Havet. Asia og America ere dem endnu skatskyldige, og hvad vilde det ikke koste, dersom man blot skulde angribe dem i den første Verdensdeel, ikke at tale om, hvis det skulde skee med Held. En Krig mellem Engelland og America, hvis Jnteresse er saa nøie forenet, er en Usandsynlighed, og skulde den end udbryde, bliver det dog St. Domingo og de Spanske og Hollandske Colonier tilbage. Og skulde end alt dette ansees eller gjøres uvirksomt, vilde man da, saalænge man ikke har rystet Grundstøtterne til Engellændernes hele Subsistence, kunne bøie deres Nationalstolthed og udtømme deres Kræfter i den Grad, at de maatte beslutte sig til Underkastelser og Ydmygelser, der ganske stride saavel mod deres Nationalaand som deres indbildte Nationalinteresse? Og formaaer man dette, naar man ikke angriber dem i en Kamp paa Liv og Død, i Asia og America og - i Engelland selv paa eengang. – Den Engelske Nations Egenhed lader os befrygte, at Napoleons store Hensigt ikke vil opnaaes førend det er kommet med Fastlandet ligesom med Engelland paa det yderste. Egennytte og Stolthed ere Grundtræk hos den Engelske Nation. Herredømmet paa Havet og i Handelen ansee alde Engellændere for deres Rettighed, for deres Æres Væsen, for Grundstenen til deres Velstand, deres Uafhængighed og selv deres politiske Tilværelse. Heri ere alle de stridende Partier enige For, Pitt, John Bull og Skatkammer=Lorden. Den i et Engelsk Ministerielblad nylig fremsatte Yttring angaaende den Russiske Erklæring synes i den Henseende høist mærkværdig: "Saalænge Engelland endnu har et Skib og en Matros, vil det ikke beqvemme sig til en Fred, der strider mod dets ovenanførte Grundsætninger;" og om det end kunde bringes til en saadan Fred, saa vil det sikkert snart bryde den igjen. Kunde Freden i Amiens ikke kaldes en saadan, og er den af Engelland endog kun bragt i Opfyldelse? – En Fred, som ikke ganske svarer til Frankriges Øiemed, kan ikke ønskes af denne Magt, og en Fred, hvorved Frankrige ganske naaede sit Øiemed, vilde Engelland ikke slutte, saalænge det endnu har et Forsvarsmiddel i Hænde. Da Napoleon (i Aaret 1806) erklærede, ikke at ville forlade Tydskland og de Preussiske Stater, førend Engellænderne havde beqvemmet sig til Fred og tilbagegivet hans Allierede de erobrede Besiddelser, hvorledes udlode da de Engelske Journaler sig angaaende dette Tvangsmiddel, "Ligesom Engelland brød sig meget om, sagde de, at Kongen af Preussen mister sine Stater." Dette udtaler den Engelske Regjerings Aand, og derfor kunne vi ikke troe, at den i Europa og ved Europa vil tvinges til Fred. Dette ere omtrent denne Forfatters Hovedideer om Engelland og om Mueligheden at kunne tvinge det til Fred. Hans Grunde synes ved første Øiekast vægtige, men vi ville ved nøiere at drøfte dem finde, at de ikke udholde Prøven. Adskillige af hans Jdeer havde maaskee faaet en anden Skikkelse, dersom han havde seet Europas politiske Stilling saaledes som den viser sig i dette Øieblik. Den første urigtige Forudsætning, som Forfatteren gaaer ud fra, er den, "at de mod Engelland Krig førende Magters Mariner deels ere ødelagte, deels i Engellændernes Hænder, deels for ubetydelige, deels aldeles ikke mere til. Den Franske og Spanske, den Russiske og Hollandske Flaade er ikke allene anseelige og endnu til, men de tre første forbedres og forøges endog dagligen. De Danske – siger Forf. - besidde ingen Sømagt mere – men røber han ikke derved, at han har et ganske urigtigt Begreb om Dannemark og dets Sømagt, Troer han da, at Dannemark, een af de ældste Sømagter i Europa, har ophørt at være hvad Naturen fra umindelige Tider har bestemt det til, fordi Engellænderne have ranet vor Flaade og udplyndret vore Arsenaler. Det er det samme, som om nogen vilde sige, at Herkules har mistet sin Styrke, fordi en Omphale har stiaalet hans Kølle. Engellænderne have kunnet fra rane Tippo Saib hans Guld, Spanierne have kunnet aftvinge Jncaerne deres Skatte, men have disse Tyranner kunnet rane de Gruber, hvor disse rige Skatte fremkom, Dannemark har Ege, som ingen Ransmand har kunnet bortføre – en Slægt af Orlogshelte, som evig vil blive dets Eiendom, og saalænge vi have Træ til at bygge Skibe og kjekke Mænd til at føre dem, have vi ogsaa en Sømagt. Kun en Konge som vor Frederik, kun et Folk som det Danske, og Dannemarks Flaade staaer frem igjen i sin hele Glands til Trods for den Brittiske Røverslægt. Hvad der i Dannemark i et eneste Aar er gjort for vort Søværn, er maaskee mere end Europa forestiller sig. Eller skal den Muur af Canonbaade, der beskytte vore Kyster og som i en Tid af et Aar i ærlig Kamp, ikke paa Niddingsviis, har frataget Havets saakaldte Behersker, sex Krigskibe, da aldeles ikke regnes for noget, Disse Canonbaade, der have aflagt saa glimrende Prøver paa Dansk Mod og Tapperhed, endog naar de havde en dobbelt eller tredobbelt Magt at kjæmpe imod, Naar Dannemark havde mistet sin Sømagt, hvorfore convoyere da Engellænderne alle de Kjøbmandsskibe, de sende til Østersøen, med hele Flaader? Hvorfor klynkes da saa ofte i Parlamentet over den Skade vore Canonbaade tilføie den Engelske Skibsfart, Man maatte aldeles ikke kjende vore Canon baades Fægtninger ved Dragøe, med Linieskibet the African og ved andre Leiligheder, dersom man med hiin Forfatter ligefrem skulde paastaae, at Dannemark har mistet sin Sømagt. Er saa stort et Antal Canonbaade, som vi nu eie, foruden større Fartøier, som ere blevne til i en Tid af et Aar ligesom ved en Tryllekraft, da ingen Magt? Have vi ikke endnu Holmens faste Stok, Dokken og alt hvad der udfordres til at bygge ny Skibe, Offrede og offter ikke endnu Patriotismen til en ny Flaades Gienskabelse? Hvad der i det korte Tidsrum af et Aar allerede er skeet, lærer os, hvad der endnu vil og kan skee. Kun endnu to Aar til, og Engelland vil overtydes om, at man kan rane Krigsskibe, men ikke Sømagter. Forfatteren er, som saa mange andre udenlandske Skribenter, meget ilde underrettet, naar han (S. 17) paastaaer, at uden Engellændernes Villie formaaer ingen Nations Skib at gaae igjennem Sundet o. s. v. Engellands Magt maatte rigtig nok være frygtelig, dersom det skulde staae uden for Sundet som Englen med det dragne Sværd uden for Paradiset. Men enhver Sagkyndig veed, at Engellænderne ere saalidet Herrer over Sundet, at de tvertimod selv maa snige sig derigjennem med en staaende Vind, og at intet Engelsk Kjøbmandsskib vover at gjøre denne Tour uden under stærk Convoy. Desuden have Engellænderne kun kunnet drive Caperie i dette Farvand, saa længe Sverrig var uretfærdigt nok til at modtage i sine Havne icke allene Engelske Skibe, men ogsaa ranede Danske, ja endog de saa skjændigen fra Nyborg bortførte Transportfartøier, der efter la Romanas Løvte, skulde tilbageleveres Dannemark, naar de havde bragt de Spanske Tropper til Spanien. Men naar ogsaa disse Smuthuller lukkes for Engellænderne og Sverrig tvinges til at forandre sit skadelige System, saa vil det end ikke blive mueligt for Engellænderne at drive Caperie i Sundet. Sverrig allene, eller med andre Ord, de røde Guineer, ikke sin overlegne Sømagt, kan Engelland, takke for, at dets Skibe hidtil af og til have kunnet drive deres Spil i Øresund.