Den Vest-Sjællandske Avis, 1841-02-12
Da han herved tænker sig, at Præstegaardene og alle mulige visse og uvisse Jndtægter skulle overtages og oppebæres af det Offentlige, og Præsterne derimod erholde et bestemt Pengegehalt, der efter Alder og Værdighed kunde forhøies, maae vi være aldeles enige med ham i at fraraade det; men vi mene dog, at der med Lethed kunde findes en Middelvei, naar nemlig, efter Hr. Hansens Forslag, Geistlighedens Hovedindtægt, Tienden, paa denne Maade blev oppevaaren af det Offentlige, og fordeelt efter et strengt Retfærdighedshensyn. Det af Hr. N. fremsatte Forslag vilde unegtelig med endnu mindre Vanskelighed kunne udføres, idet han mener, at Fordelene ved fast Gagering i det Væsentlige kunde opnaaes derved, at en større eller mindre Deel af Tienderne et terhaanden ved Vacance fradroges de større Kald saaledes, at der tilveiebragtes en større Lighed mellem Embederne i det Hele, og at dette Fradrag anvendtes til at give de ældre Præster, uden Hensyn til Opholdsted, et Tillæg i Forhold til Alder og Fortjeneste. At Amtsprovsternes Lønningsfond da maatte anvendes til samme Bestemmelse, ansee vil med Forfatteren som en Selvfølge, da det synes os fornuftstridigt, at dette Fond længere skulde bestaae, og accumuleres, efterat Amtsprovsterne forlængst ere forsvundne, ligesom det neppe kunde være retfærdigt paa een Gang at lade de Jndtægter, hvoraf det er dannet, hjemfalde til de Præster, der nu tilfældigviis ere i Besiddelse af de Kald, hvorfra de ere tagne, Te og det paa den anden Side tilhører Geistligheden i det Hele og ikke med Retfærdighed kan fratages denne. Skjøndt de Grunde mod Præsternes hyppige Forflyttelser, som hentes fra deres Virksomhed som Sjælesørgere og Lærere, unegtelig ere de vigtigste, og i og for sig tilstrækkelige til at gjøre en Forandring i det bestaaende Forhold paatrængende nødvendig, er der dog en anden, som i statsbekonomisk Henseende og navnlig for Præsternes Vilkaar heller ikke er uvigtig. Vi mene herved den usle Forfatning, hvori de fleste Præstegaarde befinde sig. Naar en ung Mand nu bliver kaldet til Præst, tænker han strax paa at komme bort igjen til et bedre Kald, og i Reglen erholder Jngen et Kald, hvor han kan beslutte sig til at blive sin Listid, for det er saa langt ud paa hans Livs Aften, at han ikke kan gjøre Regning paa at have ret mange Aar tilbage, og i alt Fald mangler Kraft og Lyst, og som oftest tillige Evne til at paatage sig de Besværligheder, der ere forbundne med at bygge. Det bliver heraf en naturlig Følge, at de fleste Præster nøies med at flikke og lappe paa det Gamle, saa at Præstegaarden, blot nogenlunde kan udholde Provstesynet, der som oftest ikke har meget at betyde; men derfor boe de fleste Præster usselt, og de evige Smaareparationer medtage dog i Tidens Længde saa meget, at disse ofte ere en væsentlig Grund til Præsternes trange Kaar. Vi maae til Slutning lægge Præsterne paa Hjerte i Tide at forene sig for at kunne indkomme til de næste Stænderforsamlinger med Andragender om disse og andre for deres Stand vigtige Gjenstande. Naar Stændernes Petition om en forenet Bestyrelse af Kirke- og Underviisningsvæsenet bliver opfyldt, – og at dette ret snart vil skee, betvivle vi ikke – kan man have grundet Haab om, at saadanne Bestræbelser ville blive kronede med Held.