Viborger Samler, 1784-05-17
(Slutning af No. 19.)f Kaffee plantes ikke meget paa disse Øer, sielden meere, end enhver behøver til egen Fornødenhed. Dog haves det meste paa St. Jan, og dens Bønner holdes for i sin Smag at overgaae dem fra Martinique. Maytz eller Tyrkiske Korn saaes overalt, da det er Negernes, eller de fra Africa kiøbte Slavers sædvanlige Spise, hvilket de enten spise raat, eller bage i Kager, eller og støde og kaage det ud, som en Velling. ling. Bomuldstræet er næst Sukkerrøret det, som frembringer den betydeligste Handels=Produkt. Det er en Busk, omtrent 3 Alen høi; den kunde voxe høiere, men Toppen kappes af, hvorved den nødes til at skyde fleere Greene og bære meere Bomuld. Det voxer i Skaller, saa store som en Valnød, hvilke, naar Bomuldet modnes og udvides, sprekke fra hinanden. Byggemaaden afviger og endeel fra den Europæiske. Af grundmurede Huse findes ei mange; Stenene tage saa megen Hede til sig om Dagen, at de ei engang ere kiølige om Natten. Tømmerhuse ere derimod baade svalere og sikrere, naar stærke Jordskielv indtreffe. De fleste ere kun et Loft høie, da de best kan modstaae Orkanernes Magt. Tagene ere lave og for største Deel tækkede med Cederspaan, thi Tagsteene ere baade kostbarere og ei saa tienlige til at samle Regnvandet, hvilket er der en betydelig Sag. Glasvinduer bruges ikke i Husene, thi den frie Luft maae om Dagen have Træk igjennem Værelserne, om Heden ikke skal blive utaalelig. Kunom Natten lukkes Aabningerne med Skudder. Skorsteene findes ei heller uden alene i Kiøkkenet. Stedet for Senge bruges meestendeels Hængemaatter, deels fordi de ere kiøligere, deels fordi man er der sikkrere for Skorpioner og andre krybende Jnsekteer. ArbeiArbeidet baade i Husene og Plantagerne forrettes altsammen ved Negere. De af dem, som enten arbeide i Pakhusene, eller holdes til Opvartning i Husene, føle for største Deelen ikke meget, at de ere Slaver, men have langt bedre Vilkaar end i deres eget Fædreneland. De almindelige Plantage. Negere derimod, hvis Antal er det største, da der til en stor Plantages Dyrkning kan behøves 100 og flere Negere, leve meget kummerlig. Deres Herrer give dem intet til Underholdning; men der anvises dem et Stykke Jord, som de i deres fri Timer kan dyrke og besaae med Maytz og andre Jordfrugter, og deraf maae de føde sig selv. Deres daglige Arbeids tid er sædvanlig fra Kl. 5 om Morgenen til Kl. 8, da de har en halv Time fri; derpaa arbeides igien til Kl. 12. Eftermiddags=Arbeidet begynder Kl. 2 og varer til Kl. 6. Løverdag Eftermiddag og Søndagen have de meestendeels Frihed, og maa da besørge deres egne Nødvendigheder. Af disse Ulykkelige ere der overhovedet 10 mod een Europæer paa alle Øerne. ramme den rette Maade baade i at holde dem til Arbeide og at straffe, er en Sag af yderste Vigtighed. Ved at plage dem for haart med Arbeide, ødelegger en Planteur sine Slaver, og følgelig i Tidens Længde sig selv; Ved overdreven Strenghed i at straffe drives de til fortvivlede Beslutninger. Behandles de derimod alt for lemfældig, blive de overmodige og trodsige. De maae derfor, især de nys ankomne, nomgiengelig straffes endog for de ringeste Forseelser, og altid. altid holdes til den nøiagtigste Lydighed, endog i de ubetydeligste Ting. Der ere og, til deres Herrers Sikkerhed, fastsatte svære Straffer for deres Forseelser: Løber en Slave bort, og gribes igien, bliver ham en Fod afhugget; Løfter han Haanden op til Modværge mod nogen Europæer, mister han den ved Skarpretterens Øxe. Uagtet disse haarde Straffer, vove dog endeel at løbe bort; Adskillige Gange har der og været spundet paa Oprør, men det er næsten altid betids blevet opdaget og har kostet Hovedmændene Livet. Jkke destomindre tildrog sig paa St. Jan. i Aaret 1733 en meget tragisk Begivenhed, og man troer, at just Uligheden i Slavernes Behandling, da nogle Herrer vare for strenge, andre for lemseldige, var Hovedaarsagen, der gjorde Negerne forvovne no til at beslutte, at myrde alle Hvide paa Øen. Nogle 100 Negere af en meget stridbar Afrikansk Nation havde sammensoret sig til dette grumme Foretagende, og satte det paa følgende Maade i Verk: Endeel af de stærkeste og modigste iblandt Oprørerne havde, da de, som sædvanlig, skulde bære Brænde ind i Fæstningen, skiult deres Kapmessere, som de bruge til Arbeide i Plantagerne, imellem Brændet, og med disse farlige Vaaben nedhug de strax den svage Besætning. De gave derpaa deres Kammerater det aftalte Signal med nogle Kanonskud, og strax begyndte Blodbadet over heele Øen. Trefierdedele af Øens Beboere faldt i Oprørernes Hænder og bleve ynkelig dræbte. De øvrige skulde og unegtelig havt samme Skiebne, ne, dersom alle Øens Negere havde taget Deel i Oprøret; men til Lykke vare en stor Deel for frygtsomme, hvilke holdt sig ganske neutrale og ansaae det aleene som en lykkelig Leilighed, om de kunde blive fri. Nogle faa vare endog saa troe mod deres Herrer, at de forsvarede dem mod deres Landsmænds Overfald. Et Exempel herpaa kan jeg ikke undlade at anføre; Skade kun, at man ikke veed meere om den redelige Slave, hvis Troeskab paa en saadan Tid havde fortient et offentligt Mindemærke: En Planteur, da han saae Oprøret blive almindeligt og troede sig uden Redning, leverede een af sine Slaver en ladet Flint og bad ham skyde sig ihiel, at han ei skulde falde i Oprørernes Hænder, men den retskafne Neger svarede ham: Det giør jeg ingenlunde, ei heller skal nogen anden giøre det, saalænge jeg har mit Hoved. De vare og begge, baade Herren og Slaven, saa lykkelige, at de undgik Faren og beholdt Livet. Da nu Oprørerne vare blevne Mestere af Øen, plyndrede de, skiendte og brændte overalt og levede i Drukkenskab og Overdaadighed næsten et halv Aar igiennem, indtil man endelig fik Franske Tropper fra Martinique, som bragte dem i Knibe. Overmandede af disse, forsamlede henved 300 af disse Fortvivlede sig, tilligemed deres 2 Anførere, paa et Bierg, hvor de bleve ihielskudte, en efter den anden, af Anførerne, som tilsidst dræbte sig selv. De øvrige, som faldt i Europæernes Hænder, bleve overførte til St. Thomas, halshugne og deres Hoveder sadte paa Stager, hvor de længe stod til Skræk og Advarsel for Neger Negerne. Saaledes endtes omsider dette Opløb, og siden er intet oprørisk Foretagende kommet til nogen Yderlighed. Betænker man Negernes store Antal, deres Styrke, vilde Art, og Misfornøielse med deres Tilstand, skulde man formode, at slige sørgelige Optrin idelig kunde forefalde, og at Europæerne derfor maatte paa disse Øer leve i bestandig Frygt; Men enhver, der er bekiendt med de der værende Indretninger, veed, at der ere føiede saadanne Anstalter, at Sammenrottelser næsten ere umuelige, og Slaverne overbevises let om, at det mindste fiendtlige Foretagende vil giøre dem aldeles ulykkelige. Desuden ere nu alle fornuftige Europæer paa disse Øer overbeviiste om, at intet forbedrer meere Negernes vilde Tænkemaade, og sætter deres Herrer i Sikkerhed for oprørske Foretagender, end den christelige Religions Udbredelse Den Ulykkelige. el! Skal det være saa, Skal mig Vanlykke følge. J hvor jeg gaaer, Skal Uheld storme til om mig, som Havets Bølge Om Klippen slaaer, Skal tidlig Alderdom paa dette Ansigt tegne Sit Rynkespor, Og som et Blomst for Frost indfaldne Kinder blegne J Ungdoms Flor Skaal. Skal Stræbsomhed, skal Flid mig ei indbringe andet End Uselhed Skal jeg vansmægte, mens mit Ansigt bliver vandet Af Pandens Sveed? Og skal jeg aldrig meer en Draabe Glæde smaae, Og aldrig faae En Straale kun af hin Lyksalighed tilbage, Min Ungdom saae, Vel! lad saa være da Du evig haarde Skjebne, Jeg følger dig. Kun med Taalmodighed skal dette Bryst sig væbne Uryggelig. Saa vil den mørke Vei jeg sagte giennemvandre, Og stille see, At, ene grum mod mig, du giør titusind Andre Lyksalige.