Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-20
Nyeste ilderie af Kjøbenhavn. Eenogtyvende Aargang. No. 93. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 20 November 1824. Trøstebrev i Sorgen. over Kong Valdemar og hans Mænd. (Fortsættelse; see forr. No.)Der er en vis Fornøielse ved Livet, Det kan ei nægtes, som ved Folke-Sang, Men vi, som det med Konst blev givet, At skue dybere i Form og Rang, Vi maa dog ikke have lært omsonst, At i det Døde er den største Konst, Det Levende, trods Lyst og Gammen, Dog aldrig hænger rigtig sammen, Thi, som Kong Volmær og hans Mænd, Det let kan skilles af igien: Hvad derimod er koldt og stivt, Det sankes kan med Konst i Panden, Saa det staaer fast som Bogstav=Skrift, Og løber aldrig fra hinanden. Det er det Dødes første Dyd, At det er plastisk, som en Støtte, Har tabt den Flygtighed, som, trods at Fryd, Er i et Konst-Værk dog til ingen Nytte, Hvad siger jeg, til største Skade, Saa selv sig vende Bogens Blade, Da dog hver Bog, for bundet kiøbt, Figurlig talt, som godt indbundet. Maa være heel, som den var støbt, Saa intet Blad er let udfundet. Det Levende er for det Andet, Fra Konstens Side reent forbandet, Er det end kiønt, saa er dog Formen Bestandig langt fra Normen, Her er en Barm for trang, Hist er en Taa for lang, Her gaber Munden lidt, Hist mangler Colorit, Ja, alt det Levende er saa fortegnet, At ingen Mund det har opregnet, Dog er Kong Valdemar et Speil, Hvori man seer de fleste Feil, Thi hele Digtet er en VimmelAf Syndere mod Konstens Love Som, trodsende paa Livet, vove At løbe Storm mod Konstens Himmel Ja, Haarene sig reise maa Paa hvert et Hoved, vel forvaret, Ved Synet af de Blokke raa, J hvilke her er Liv indfaret, Thi Konstens Rige deres Sang Kun truer høit med Undergang, O. Jette Trods mod alle Former, Hvordan fik du dog Liv og Aand! En Galler-Hær mod Delphi stormer, Som Lynild i en Barne=Haand, Og Bjerget, hvor Apol nu bygger, Ak, det har ingen Klippe-Stykker, Apol har ingen Bue meer, Vort Bjerg, skiøndt det os kan forgude, Er dog i Grunden gamle Klude, Vor Bue er en Gaase-Fjer! Ak, hvor man selv paa Konstens Tinde Dog er kortsynet mangen Gang, Og kiender ei sin værste Fiende, Før Alt man seer sin Undergang! At Grundtvig vilde, om han kunde, Nedrive Konstens Hoved-Stad, Saa alle Former gik til Grunde J et chaotisk Saga=Kvad, At Dansk for ham var det, paa Trods, Som Tydsk med Rette er for os, Det ret Naturlige, Normale I Tunge=Maal, i Sang og Tale, Saa hans den grove Aristark Hedd gammel Skik i Dannemark, Det vidste man, det loe man ad, Da længer ei man snyse gad! Men Jngemann, De sorte Ridderes og Blancas Skjald, Den Pæne, med det bløde Tone-Fald, Som giæstet har det Charis-Land, Hvor ikke blot Citronen groer, Hvor Cros og Cythere boer Og lege end i Aften Stunden, Skjøndt døde, Skjul i Laurbær-Lunden. O, han, som har paa Alve=Fielde Seet Iis Naturen i sin Vælde, O, han, som har, i Mai-Lands Eden, Følt Sol-Naturens Kraft i Sveden, Ak, han, som, under Romas Buer, Har seet, hvortil det Døde duer, Har lært, at Konstens Liv er Død, Dens døde Liv dens store Gaade, At aldrig sin Triumph den nød, Hvor Formen ei fik Lov at raade, Saa det er Konsten, ret med Held At slaae Materien ihiel! Da kan den tegne og da kan den maale, Da kan den male efter Knappe Naale, Da seer i Alt man ingen Dele, Men ikkun Skyggen af det Hele, Og denne Skygge er Jdeen, Som man med Konstner Blik kan seelen, Ja denne Skygge, det er Aanden, Som skabes efter Haanden, Vel bedst i Farver og i Stene, Det rette Stof til Former reene, Men, ved et velberegnet Mord, Dog ogsaa godt i døde Ord, Hvem skulde tænkt, at Jngemann, Hjemkommet nys fra Konstens Land, At Sangeren ved Skiønheds Alter, Naar han fornam, den Sag var reen, Der maatte sættes Kiød og Been Til Blancas luftige Gestalter, At han, med samt sin Poesie, Som dog naturlig var at kalde, Da skulde sørgelig forfalde Til et historisk Kiætterie, Og bygge paa et Dannevirke, Som, synker det ei brat i Jord, Adskille maa det hele NordFra Konstens tydsk catholske Kirke! Han saae, og det ei uden Sands, Det Døde i sin hele Glands, Og kunde blind sig dog indbilde At Liv og Aand er Konstens Kilde, Vanhellig spotte Konstner Gaaden, At meer end Liv er Leve Maaden, At uden den er Kraft og Fynd Og Kiærlighed den største Synd, Saa ingen Skiønhed kan forsone En uharmonisk Bonde-Tone! Ak, at saa galt han kunde vælge, Skiøndt ham for Øie stod Kong Helge!