Københavns Adresseavis, 1764-10-12
Dødsfald. Her i Staden. Sr. Søren Poulsen Mørch, Muurmester i Skidenstrædet, er den 8 October i sit Alders 33. Aar ved Døden afgaaen. Sr. Gert Hansen, Reebslager, paa Vestergade, død den 10 October i sit 64 Aar. Sr. Lorenz Meins, Barbeer paa Vandkunsten, død den 11te ejusd. i sit 34 Aar. Dyden og Døden mindes vi om at betænke, ved at betragte den i Livet Høyædle og Velbaarne Frøken, nu hos Gud salige Anne Hwiid, en værdig Datter af den velberømte salig Biskop Hwiid og dydige efterlevende Frue Karen Fielsted, som i sit Alders 22de Aar. sidstleden 3 October, efter 11 Dages udstanden smertelig Sygdom, forlod det Timelige, og indgik til det Evige. Her saaes i Livet en Belevenhed, blandet med Ærbarhed, en Artighed med Alvorlighed, en Yndighed med Dydighed, en Ungdom med aldrende Forstand, ja det som indbefatter alle Ting i sig, en reen og oprigtig Gudsfrygt hvad Under da, at hos hendes Sygdoms og Dødsseng fandtes i de største Smerter en forundringsværdig Taalmodighed, ved Dødens Ankomst en ubeskrivelig Frimodighed; thi her var altid en under Guds Villie bestandig Hengivenhed: Ach Sallige! Du fandt i Livet største Glæde Paa Guds Ords sande Vey oprigtigen at træde, Du høyst skatterede for alle Ting Din Gud, Derfor saa tilig han Dig førte hiem sin Brud. Far vel, far evig vel, tak for hver Dag og Time, Vi kiendte Dig vor Sorg forbyder meer at rime. En Ven og Brødere beklage smertelig, At de uventende saa hastig savne Dig. End videre ere følgende Tanker ved Graven, som i sit Skiød gjemmer det Dødelige af Høyædle og Velbaarne Frøken, nu hos Gud salige Frøken Anna Hiid, fød den 4 Junii 1743, med Tanker ved Afskeden, som Høyædle og Velbaarne, nu salige Frøken Hviid, den 4 October 1764 tog fra det Jordiske. Jndsendte af det høye Sørgehuses forbundne Tiener. Hvad er det for en Skræk, som med et bemestrer mine Sandser, hvilken ynkelig Skrigen fylder mine Øren, mit Sinds overordentlige Uroe spaaer en stor Ulykke! Jeg hører den kierligste Moder bejamre sin Eenlighed; jeg seer forladte Sydskende omfavne sin blegnende Syster. Er da ingen Ting i Stand, at bevæge dig du Mørkets skræksomme Beherskere; grumme Død, bortriver du den Gudfrygtige lige med den Ugudeliges hvad Belønning er de da for Dyden, hvo vil elske den tomme Dyd, visselig havde Fromhed og Ædelmodighed, den i hvide Klæder skinnende Oprigtighed, kundet standse din utøylede Voldsomhed, vi havde beholdet den, vil med Vemodighed savner, vor salige Afdøde. Sallige, saa mange som kiendte Dig, saa mange bær Vidne om Din Hengivenhed til Gudsfrygt, Venlighed imod Din Næste, Godgiørenhed mod de Trængende, Kierlighed mod Dine Sydskende, Lydighed mod den beste Moder, som bejamrer Tabet af saa dyrebar en Datter. Ney det er ey Døden selv; men det er Dødens Følger, der aabner Forskiellen imellem den Gudfrygtige og Ugudelige, det giftige Æble spredte Giften vilde, da blev det en Nødvendighed at døe. Dog endog dette forfremmer vor Fuldkommenhed, hvor skulde vi ellers blive afført det Syndens Legeme, som Adams Brøde gjorde arvelig. Saa indstiller da Døden sig for begge, dog i forskiellig Dragt. For hine, som en Æreport, hvoraf de, seyerrige ved Lammets Blod, indgaaer til det Rige, som de i Løven af Juda har vundet, for disse, som Glædens Forstyrrere, Forfærdelses Herold. Sallige! Dette var Grunden til den Frimodighed, Du trodsede Døden, gik den uforsærdet i Mode, Du vidste Din Frelsere lever. Du betragtede Verden med de rette Øyne, Du ansaae den, som en Kiæde, sammensat af Forfængeligheder; en forraadnet Kiep, som styrter den, der helder sig til den; en uægte Perle, som bedrager ved et falsk Jntet Under da, at alle Verdens smigrende Lokkelser, Haab. manglede Virkninger, dens Blendeverk vare uden Frugt, dens Pile søgte forgieves at saare den Siæl, som var forsynet med et saa ugiennemtrængelig Harnisk. Sallige! vi prise Dig lykkelig, som i den grønnende Alder indsaae det, som ey mange Aars Alder, ey en Kiæde af Erfaringer, kand indskærpe andre; men havde Du Afskye for Verden, var Din Længsel til Din Christum desto større; han var malet for Dine Betragtninger; Din Lindring i din Pine, Sigte for Dine Ønsker, ja den, som Din Siæl allene elskede. Sallige! Du erlangte og det Du attraaede, Du staaer for Lammets Trone, om savner din Brudom, og iført de lange hvide Retfærdigheds Klæder, istemmer Engleliig det Dulidelig i Tiden nynnede over paa Lammets Sang: Ære være Lammet, som er slagtet. Her er altsaa ey Anledning til Sorg, hvor ingen Elændighed er. Bestemmer Anvendelsen af Tiden et langt Liv, saa har vor salige Afdøde levet længe nok, som brugte Tiden, for at beredes til Evigheden. Aftørrer da Graaden, bedrøvede Slægtninge! af Hendes Lyksalighed opmuntres til Dyder, elsker Hendes Dyd! ærer Hendes Afmindelse, ved at efterfølge Hende. Til Lykke derfor med Din Seyer, Sallige! vi jage efter Kienodiet Du har faaet sat, vi kiempes, Duhar vundet. En uforvisnelig Ærekrands zirer Dine Tindinger. Gid vi ligne Dig i Striden, at vi kand ligne Dig i Seyeren. De Ord: Kongens Trøstestav, i sal. Controlleur Lunds Vers (i forrige Nummer) var en Skriverfeyl af Autor, da det skal hede Konens Trøstestav.