Københavns Adresseavis, 1762-02-05
J mine Velstands Dage havde jeg en Tienestepige, som jeg holdt meget af, og hvilken jeg, da hun blev gift med en skikkelig Haandverkmand, forærede en liden Medgift af 250 Rdlr., som jeg havde arvet efter een af mine Paarørende. Dette unge Fruentimmer var nyligen blevet Enke, og saasom hendes Mand havde efterladt hende kun i maadelige Omstændigheder, saa leyede hun et stort Huus nær ved Børsen, og leyede Værelser bort, til sin Underholdning. Det var til dette Fruentimmer jeg tog min Tilflugt; da jeg var ikke meere end atten Aar gammel, og som min Fader pleyede at sige til mig, var for smuk til at have Venner. Jeg nævner ikke denne Omstændighed, jeg giør i Sandhed ikke, som noget at giøre mig til af Himlen veed, at jeg er derved blevet ydmyget lige ned i Støvet; jeg anførte den alleneste som den beste Undskyldning jeg kunde tænke paa for mine Bekiendteres Umildhed. Jeg blev modtaget af denne min fordum elskte Pige med stor Taknemmeligheds og Æres Beviisning. Hun syntes at have Medynk med mine Gienvordigheder, og at tage alle Leyligheder i agt til at trøste og forpligte mig. Iblant de Mandspersoner, som opholdt sig i hendes Huus, var der een, som hun pleyede at tale og med stor Fornøyelse. En Dag, efter at jeg havde været nesten en Uge hos hende, sagde hun til mig, at denne Herre havde stor Lyst til at være kiendt med mig, og i fald det var mig ikke imod at have Selskab, saa vilde han drikke Thee med os i Eftermiddag. Hun havde neppe udtalt førend han trinede ind i Stuen. Jeg blev vreed i mit Hierte over denne Frihed; men hans skikkelige Anseelse og Opførsel overrandt snart min Fortrydelse, og bragte mig til at høre efter hans Samtale med mere end sædvanlig Agtsomhed. For at være saa kort som jeg kand, denne første Besøgelse gjorde mig begierlig efter den anden, den anden efter den tredie, og den tredie efter tusinde fleere; hvilke alle han syntes ligesaa begierlig efter at giøre, som jeg var villig til at modtage. Alle Værelser i Huset vare saa besatte, at VertinUn havde alleneste en Stue for sig selv og mig; og saasom hun havde nesten altid noget at forrette hiemme, saa havde min Elsker meget faa Leyligheder til at tale med mig allene. Men den tredie Persons Nærværelse hindrede ham ikke fra at erklære den inderligste og uforanderligste Kierlighed for mig; ey heller undsaae jeg mig derover for at lade see, hvor fornøyet og lyksalig jeg var ved den Erobring jeg havde gjort. I denne glædelige Tilstand forgik nesten tolv Maaneder; i hvilken Tid han ofte beklagede for mig, at hans Velfærd beroede paa en gammel Farbroder, hvilken han sagde, vilde gandske vist giøre ham arveløs, dersom han ægtede et Fruentimmer uden Midler. Jeg begierte ingen bedre Aarsag til denne Opsættelse, og ventede efter en Hendelse, der lovede mig Besiddelse af alt hvad jeg ønskte, da min Lyksalighed blev afbrudt ved det allerliderligste Paasund, som nogensinde er hørt. Jeg var gaaet ud en Morgen for at kjøbe noget Silke, til at fuldfærdige et Overtræk til en Canape, som jeg syede for min Velgiørerske, og da jeg gik hiem igiennem en liden Gade, blev jeg, til min ubeskrivelige Forundring, taget fat af tvende Mænd, som toge frem hvad de kaldte et Skriftimod mig, og derpaa slæbte mig ind i en Karrete og bragte mig, Halvdod af Skræk, til et elendigt Huus, hvor Vinduerne vare forvarede med Jernstænger. Saasnart som jeg fik Magt til at tale, begierte jeg at vide af hvem og for hvad Misgierning jeg blev saa grømmeligen medhandlet. De viiste mig strax deres Fuldmagt; hvoraf jeg saae, at den Kone, som jeg var hos, havde ladet mig arrestere for en Gield af 150 Rdlr., som hun havde gjort Eed paa at jeg var hende skyldig for Kost og Kammer. Det er umuebligt, raabte jeg; hun kand ikke have beggegnet mig saaledes, der maae være nogen Vildfarelse heri Send strax Bud efter hende, Jeg er viis paa det er en Vildfarelse." Vel mueligt, Madam, svarede en af Mændene smillen de; men dersom J vil lyde mit Raad, da skulde J sende Bud efter en Mandsperson, i steden for eders Anklager elske. Saadant et ungt Fruentimmer, som I, Madam! behøver ikke at blive her for en Gield af 150 Rdlr., Gaar hvor jeg sender eder, sagde jeg, slig hende hvad der er skeedt, og beed hende skynde sig til mig, om hun vil redde mit Liv., Manden rystede paa Hovedet, da han gi ud, men lovede at giøre som jeg befalede. Hans Staldbroder spurgte mig hvad jeg havde Lyst til at kræve, og førklarede sin Mening, i det han lod mig vide at jeg var i et offentligt Huus. Jeg bad ham kræve hvad han havde Lyst til, og lade det føre mig til Regning; han takkede mig meget høfligen, og da han havde slaaet Døren i Laas efter sig, lod han mig være allene. Jeg havde nu liden Tid til at eftertænke denne Tildragelse; men, jo mere jeg tænkte derpaa, jo større blev min forvirring. Jeg blev nesten een Time i denne fortredelige Tvivlraadighed, da jeg hørte at Døren blev aabnet med stor Hastighed, og saae min Elsker komme ind i Kammeret i en ubeskrivelig Bestyrtning. Gode Gud, sagde han, i det han tog mig i sine Armee, er dette et Værelse for min Allerkiereste, 2 - Den umenneskelige Kone, Hvad for en Kone spura- Hun 1s. te jeg strax; "kand det være mueligt, staaer det selv;, svarede han: "Denne forsikrende Ven, denne taknemmelige Pige, tilstaaer at hun har ladet eder arrestere, Jeg var fordig at daane, da jeg hørte dette, men da jeg var kommet til mig selv igien saa got som jeg kunde, spurgte jeg, hvad der havde drevet denne Kone til saadan Grumhed. Gierrighed, svarede han, har drevet hende dertil; Jeg var kommet lidet i Ord med hende forevende Dage siden, og truede hende af Spøg at jeg vilde drage ud af hendes Huus. Hun meente at det var mit Alvor, og saasom hun troede, at jeg snart vilde ægte min Engel, som jeg elskede saa høyt, besluttede hun at trække af mig hvad Penge hun kunde, i det hun lod min føde Pige arrestere. Hun tænkte ikke feyl, da hun sluttede hvor hasteligen jeg vilde betale hende Gielden. See her min Herre, sagde han fremdeles, i det han vendte sig til Underfogden, er den fulde Sum og en Foræring for eder selv. Kom nu, Madam, og lad os forlade dette afskyelige Sted, for Værelser som ere eder mere værdige, Karretten, som bragte ham til mit Fængsel, holdt uden for Døren. Han satte mig strax deri, og førte mig til en Udstaffer=Bod paa Ludgate=Hill. Jeg blev i Vog blas Al. . nen, medens han gik ind i Boden, og talede et var Minuter med Konen i Huset ; derpaa kom han meget fornøyet tilbage, og ønskede mig til Lykke, at han havde fundet hvad han søgte, og ledte mig op paa meget smukke og beqvemme Værelser. Den fuldkomne Orden, i hvilken jeg fandt alting i disse Værelser, gav mig Anledning til at sige, at Vertinden maatte være en Prophetinde, og have vidst, at jeg just i denne Formiddag skulde behøve dem. Min Kiereste svarede intet paa denne Anmerkning, men han tog mig i sine Arme, og var færdig at trykke mig ihiel, han kaldte dem mine Brude=Værelser, og bad mig være velkommen i dem som saadanne. Derefter gik han need og lod hente Middags Mad og en Flaske Champagne=Viin fra et Giestgiver=Huus, og kom op til mig igien saa kierlig og fornøyet, at jeg blev overmaade indtaget af ham. Da Maaltidet var forbi, og Tieneren, som opvartede os, var gaaet bort, sagde hans Mund og Øyne saa mange søde og angenemme Ting, hvilke han forenede med saadan Venlighed, og nødte mig tillige til at drikke tre eller fire Glas af en Viin jeg var ikke vant til, at mit Hierte, der allerede tilforn var saa indtaget af Kierlighed og Taknemmelighed, samtykte hans Begierligheder, og i et ulyksaligt Øyeblik forraadte mig til en liderlig Bedrager. Jeg levede i denne ulovlige Omgængelse, indtil Virkningerne deraf gave mig tilkiende, at jeg inden faa Uger skulde blive Moder. Jeg havde ofte drevet paa at han skulde fuldbyrde sit Løfte, og havde nu besluttet at giøre ham meere alvorlige forestillinger om denne Sag; men i steden for at høre mig, som jeg tænkte han vilde, fordrede han hastigen sin Kaarde, og sagde mig Farvel indtil Aften. Jeg ventede hans Hiemkomst med den yderste Utaalmodighed. Aftenen kom, en anden, og endnu en anden; men jeg hverken saae ham, eller hørte til ham. Den fierde Dag efterat han havde forladt mig, fik jeg en Besøgelse af Konen i Huset, som til min store Bestyrtning talede til mig med disse Ord. "Jeg tænkte, Madam, da J kom her i Huset, at J var en gift Kone. Det Fruentimmer, som leyede Værelserne til eder to Dage tilforn, forsikrede mig at J var gift.,. - : "Hvad for et Fruentimmer, raabte jeg. J giør mig gandske forbanset! Jeg har aldrig hørt om disse Værelser, førend jeg var kommet i dem. Vær snart og sig mig, hvem var dette Fruentimmer, "Aha, svarede Vertinden, jeg vidste ikke førend i Morges, at J var faldet i den verste Kones, og den allerfnedigste Mands Snarer. Hun saae min Bestyrtning, men bad mig høre hende, og sagde fremdeles. Hvad ham angaaer, da vil I aldrig meere faae ham at see, . . - Hvordan, Madam, spurgte jeg, aldrig mere faae ham at see, . . . . Maalet forgik mig, da jeg sagde disse Ord; jeg faldt tilbage i min Stoel og besvimmede. Hun bragte mig til rette igien, og derpaa sagde fremdeles: Han har i dette Øyeblik sendt sin Tiener her hid for at betale Værelserne; og da jeg spurgte ham, hvorledes der skulde drages Omsorg for eder i eders forestaaende Tid, svarede han, at det var ham ikke befalet at give noget Svar paa saadan Spørsmaal. Stig mig, Madam! sagde hun fremdeles, er det sandt, at I blev arrestere paa Gaden samme Mar egen, da J kom i disse Værelser, Jeg sagde ja. Tiemiren er da ærlig, svarede huun. Han har fortalt mig Peders hele Historie. Den Kone, i hvis Huus J var, og det Skarn, som J forlyd eder paa, have overlagt denne Arrest. Deres Anslag var at kaste eder aldeles i hans Magt, paa det han kunde bruge den til eders Forderveise. Men vær ikke mistrøstig, Madam, sagde hun videre, da hun faae mig i den yderste Bedrøvelse; alle Fruentimmer er ikke Udyr. Jeg har Medlidenhed med eders Ung dem, og vil staae eder hi i eders Nød. Disse Værelger ere eders, indtil J selv faaer i Sinde at forlade dem; er heller skal eder fattes nogen Ting, som eders Tilstand, skal udkræve, eller som et Fruentimmer i lykkeligere Omstændigheder vilde ønske at forsørges med. Og herefter, dersom J skal faae Lyst til at blive hos mig, og gaae mig til Haande i min Haanderring, da vil jeg ansee eder som min Datter, og forglemme alt hvad der er vederfares heder. Hvar overvældet jeg end var af Hiertesorg og Skam, saa høynede dog mit Hierte ved dette Tilbud. Jeg faldt min Velgiørerske om Halsen, og vædede den med mine Taare, sigende hende, saa got som disse Taare vilde tillade mig, at jeg var hende ævigen forbundet, og vilde ikke ønske anden Lyksalighed, end at tiene og at behage hende. Det er nu trende Maaneder siden at jeg blev Moder, til en velskabt Dreng; i hvilken gandske Tid jeg aldrig har seet (og jeg beder hierteligen at jeg aldrig maae see hans umenneskelige Fader.) Den ædelmodige Kone, som opholder mig, er endog gunstigere imod mig end hun havde lovet. Hun siger at hun betaler sig selv derfor i den trøstelige Tanke, at hun har været et Redskab i Himmelens Haand til at redde mig fra den yderste Fordervelse. Hun fortalte mig i Gaar, at dette Udyr giør sig en Fornøyelse af at fortælle i alle Sælskaber det listige Paasund, hvorved han fik mig i sin Vold, tilligemed alle Omstændigheder af hans Forhold imod mig før og siden. For da at skille ham ved hans ypperste Fornøyelse, har jeg fundet for godt at tage Historien ud af hans Hænder, i det jeg fortæller den selv. Jeg er min Herre eders ydmygste Tienerinde. A. Forklaring over Navnene i Almanakken. Februarius. VII. Nichardus. Har været en Konge i Engelland, som, efter at han havde overladt Regieringen; til hans Datter Valburg, samt begge hans Sønner Ville bald og Vinnidald, frivillig skal have begivet sig i Landflygtighed og Elendighed. Han reyste først til Bonifacio, Erkebiskoppen i Mayntz, som var en indfødt Engellænder, og efterat han var reyst derfra, og havde med største Fare og megen udstanden Elendighed giennemrandret mange Lande, er han endelig kommen over de Alpiske Bierge ind i Jtalien, hvor han i lang Tid opholdt sig i Udørkener og Skove, men tilsidst døde sagte og salig i Lucca, og er sammesteds bleven begraven i Stiftskirken ved Siden at Frigdiani Legeme.