Corsaren, 1842-08-26
Æslets Naturhistorie. en Forelæsning. (Efter "Tivoli" 1842.) Mine Herree! Der gives maaskee ingen større Daarskab end den, med Spottens Vaaben i Hænderne at drage tilfelts mod Daarskab, Dumhed og Laster. Thi enten udfordrer man den halve Verden, eftersom den halve Verden har svoret til denne høie Allieredes Fane, eller ogsaa kommer man til at prædike i Ørkenen. Denne Betragtning har modnet den Beslutning hos mig, at forlade den satiriske Løbebane, at slutte en Vaabenstilstand med Narrene, Dosmerne og Skurkene, og ene og alene at beskjæftige mig med Betragtninger af Herrens uforfalskede Skaberværker, og at meddele Dem mine Undersøgelser og Opdagelser i Naturens Rige, i Særdeleshed i Dyreriget. Jeg vil begynde med Æslets Naturhistorie. Thi det er ikke mere end billigt, at Æslet ogsaa i Naturhistorien nyder den Forrang, som ikke sjelden vises samme i det borgerlige Samfund, og der behoves fandelig kun en ringe Grad af ÆselsKundskab for at gjøre den Erfaring, at det er Æslet, der har Forsædet i mangen Forsamling, Foredraget i mangt et Collegium, Fortrinet ved mangen Audients og Forrangen ved mangt et Valg. Lad os forst anstille nogle almindelige Betragtninger over Æslernes Slægt, en af de ældste og meest udbredte i Verden; thi overalt støder man paa Medlemmer af samme. De trives under ethvert Himmelstrog, og det er unegtelig en Fordom, naar man paastaaer, at de i Norden ere mindre og uanseligere end i Syden. Allerede Aristoteles var af den sælsomme Formening, at det kolde Klima enten forhindrer Æslets Forplantelse eller fremmer dets Udarten. Havde han kun levet et Var tusinde Aar senere, vilde han have kunnet finde i det frygtede kolde Clima høie og anselige Æsler, der maale deres fem, ja stundom sex Fod. Ligesaa besynderlig er den Fordom, at Æslet skulde var en Beslægtet af Hesten. Bufson har meget gi endigt og skarpsindigt modbeviist denne Paastand og med megen Varme forsvaret Æslets uforfalsk de Herkomst mod alle Anfægtelser. "Æslet" siger han i anden Deel af sin almindelige Naturhistorie, ger et Æsel og ingen vanslægtet Hest. Det er af reent Blod, og skjøndt det vel ikke er af saa ædelt og berømmeligt Blod som Hesten, saa er det dog af et ligesaa godt og gammelt." Efter disse foreløbige genealogiske bemærkninger ville vi nu først undersøge den legemlige Beskaffenhed og de udvortes characteristiske Kjendemærker, og derpaa gaae over til de indre Naturanlæg og Gemytsbeskaffenheder. Næsten alle Naturhistorikere skildre os Æslet som et fiirfødet Dyr, med lange Øren og sædvanlig iført en graa Dragt. Man behøver imidlertid kun at have seet sig saare lidet om blandt Æslerne for at være overtydet om, at hverken de fire Fødder, den graae Farve eller de lange Øren ere Kjendetegn paa alle Æsler. Andre ville kjende dem paa deres Skrig, der næsten lyder som Ya! Det forholder sig nu vistnok rigtigt, at der gives Æsler i Mængde, som aldrig sige Andet end Ya eller Ja, og derfor for Spog kaldes Jabrødre; men der gives ogsaa Æsler, som - ikke sandt, Fribert? – altidsidde paa Oppositionsbænken, og hvis Stemmer altid lyde som Nei, nei men som derfor ikke godt kunne udelukkes af Slægten. Med eet Ord: alle de Jagttagelser, man har anstillet over disse interessante Dyr, stadfæste den Overbeviisning, at der ikke lader sig fastsætte noget Bestemt angaaende dets ydre Kjendemærker, fordi de vandre omkring i de meest forskjellige Skikkelser, tale i alle Sprog og spille i alle Farver. Selv paa deres Holdning og ydre Anstand kan man ikke altid kjende dem. Thi skjønt det vel er sandt, at de fleste Æsler gaae med deres phlegmatiske Æselsskridt med sænket Hoved og ydmygt Blik, saa findes der dog ogsaa Æsler nok, der stikke Snuden temmelig høit, og skride meget gravitetisk frem, som jeg senere skal have den Ære at vise. Vi ville derfor nu gaae over til Æslets Gemytsbeskaffenhed, Fortrin og Aandsevner. Æslet stildres sædvanligen som et ydmygt, taalmodigt, og nøisomt Tyr - Egenstaber man maa beundre. Æselsmod og Æselstaalmodighed ere blevne til Ordsprog og anføres som opmuntrende Exempler. Den førstnævnte Dyd aabenbarer sig især i en ærefrygtsfuld Underkastelse og Devotion for dets Drivere, den sidstnævnte derimod ved en standhaftig Taalen af de Prygl, Puf og Spark, som Driveren saa rigeligt tildeler det, og ved en stoisk Taalmodighed i at bære det paalagte Aag. Overlæsses det, da forraader det i det høieste sit Mismod ved at hænge med Hovedet eller Ørene, og plages det grusomt, rynker det i det høieste Næsen, hvorved det, som Bufson bemærker, faaer et meget spodsk Udseende. Hvad Æslets Nøisomhed angaaer, da er samme vistnok høist rosværdig. Det er bekjendt nok, at det ofte tager til Takke med Tidsler og en Haandfuld Hø, ja, med det usleste Foder, som dets Herre tilkaster det. Men der gives ogsaa undisomme Æsler, der have en saa jart og forvænt Gane, at de kun tilkfredsstilles med de meest udsøgte Lækkerbidskener, og som tillige ere saa graadige, at de glat væk æde Foderet bort for Næsen af dem, der staae ved samme Krybbe som det. Det er en almindelig Klage, at Æslet er et af de dummeste Dyr. Uden at træde Respekten for nær indrømmer jeg, at der er noget Sandt i denne Beskyldning. Men det er vitterligt, at man heri gaaer forvidt. Ogsaa i denne Henseende støtter jeg mig til Buffons Vidnesbyrd, at Æslet er modtageligt for en god Opdragelse, og med Held kan afrettes til alleslags Kunster. Den store Naturforsker lægger til, at Æslet i sin tidligste Ungdom er artigt og muntert, og dette er jo Egenskaber, som slet ikke forliges med Dumheden. Er man imidlertid ikke tilfreds med Buffons Vidnesbyrd, saa beraaber jeg mig paa den daglige Erfaring. Vi finde saaledes, at Æsler ikke blot kunne bringe det til en betydelig Færdighed i de skjønne Kunster; vi finde ogsaa Æsler med ualmindeligt Sprogtalent, og som især tale det franske Sprog med en Lethed og Zirlighed, der forhauser os. Vi finde arithmetiske Æsler, der paa staaende Fod kunne finde ud af enhver Brok i Regningen; vi finde philosophiske Æsler, der meget speculativt bevise os, at "das Ding an sich" er intet andet end "ein Ding an sich," ergo hverken "ein Ding in sich" eller "für sich" eller "durch sich" eller "bei sich", og at de derfor selv, som eget Jeg betragtede, ikke ere en "For sig væren" men en "Ude af sig selv væren." Endvidere finde vi statsoeconomiske Æsler, der meget dybsindig bevise os, at et Lands største Rigdom bestaaer i Klude, fordi der af Klude fabrikeres Papir og af Papir Vapirspenge, altsaa at Klude ere en endnu større Rigdom end Smør, og vi finde kritiske Æsler, der med megen Skarpsindighed betage os den Grændse, udover hvilken Geniet aldrig tør forvilde sig, for at kunne bestaae for deres Æselskritiks Domstol. Ja, vi finde endogsaa nogle iblandt dem, der af en Mængde andre Æsler beundres som Bel- esprits, hvilken Beundring dog kun tilkommer dem forsaavidt, at det overhovedet maa beundres, at et Æsel, saaledes som Bileams, kunde bringe det til en vis menneskelig Sprogfærdighed. Naar vi nu desforuden blive endnu et betydelig Antal Æsler vaer, der ere dresserede til at practisere, docere, referere, instruere, inqvirere, expedere, registrere, calculere, controllere, consulere, ja endog til at præsidere, dirigere og commandere, saa ville vi udentvivl give Slip paa vor Fordom og gjennemtrænges af Høiagtelse for disse Dyrs udmærkede Aandsevner. (Fortsættes.)