Ribe Stifts Adresseaviser, 1800-10-07
Hvor en Stue paa 3 Fag, og Sængekammer, samt i Stuen en 2 Etage Vindovn; af smuk Beliggenhed, er for en ledig Person at bekomme til Leie, anvises fra Adresse=Kontoiret. og Forordning, som nærmere forklarer og bestemmer Trykkefriehedens Grændser. Dateret Frederichsberg Slot, den 27de September 1799. Vi Christian den Syvende, af Guds Naade Konge til Danmark og Norge, de Venders og Gothers, Hertug udi Slesvig, Holsteen, Stormarn, Ditmarsken og Oldenborg; Giør vitterligt: At, ligesom det i Almindelighed er Vort Ønske og Vor Villie, at enhver af Vore kiære og troe Undersaatter skal nyde al den Friehed, som kan bestaae med Orden i Staten; saa ynde Vi og især Trykkefriheden, fordi Vi ansee denne som det virksomste Middel, til at udbrede Oplysning og almeennyttige Kundskaber iblant alle Borger=Klasser. Med Hensyn til at fremme en for Menneskeheden saa velgiørende Sag, have Vi, kort efter Vor Regierings Tiltrædelse, ophævet Censuren, og derved aabnet Vei for enhver oplyst og retskaffen Mand, til at kunne meddeele offentligen Resultaterne af sine Grandskninger, og ubehindret yttre sine Tanker og Meeninger og hvad der kunde biedrage til det almindelige Bedste. Men, ved ubegrændset Friehed, maatte Pressen blive allehaande uædle Lidenskabers Verktøi til skadelige Følger for den offentlige Rolighed og den private Sikkerhed. Trykkefrieheden maae altsaa, ved Lovens Forskrivt, ledes til Almeenvel, som er dens Øiemærke, og den maae, som endeel af den offentlige Underviisning, være Regieringens Tilsyn undergiven. Det paaligger Os derfor, som Konge og Lovgiver, at sætte Skranker for dens Misbruge, saaledes, at den ei skal udarte til tøileløs Frækhed, og blive et Middel for Ondskab, til at kunne, ustraffet, undergrave Statens Grundstøtter, og forstyrre den borgerlige Sikkerhed, der staaer i undskillelig Forbindelse med sand Borgerfrihed. Jmod saadanne Misbruge have Vi igientagne Gange advaret, især ved Rescriptet af 3die December 1790. Men Vi erfare med yderste Mishag, at vore Lovgivninger desangaaende endnu uden Ophør overtrædes, og at nogle ildesindede Personer med strafværdig Frækhed dagligen antaste og forhaane alt hvad der, i ethvert Borgersamfund, er helligt og agtbart, samt jevnligen udbrede falske Forestillinger, og søge at forplante vrange Meeninger og de, for Mennesket og Borgeren vigtigste, Gienstandt; hvorved den mindre oplyste Deel af Almuen, især den nerfarne Ungdom, letteligen kan misledes og forderves. Vel forebygges saadan Udaad allersikkerst ved Skrivters Censur, førend de til Trykken maae befordres; men, da dette Middel medfører en ubehagelig Tvang for enhver god og oplyst Mand, der har Lyst til at gavne med sine Jndsigter, ville Vi ikke gjøre Brug deraf, Derimod ville Vi forsøge, saa bestemt og nøie, som mueligt, nærmere ved Lov at fastsætte Trykkefrihedens Grændser, og at tilføie passende Straffe for dem, som vove at overtræde Vore landsfaderlige og velmeente Buds Forskrivter. I øvrigt have vi besluttet, at formilde de Straffe, der ere fastsatte i D. L. 2 B. 21 Cap. 4 Art., N. L. 2 B. 20 Cap. 4 Art., samt D. og N. L. 6 B. 1 Cap. 7 Art., saavelsom D. og N. L. 6 B. 44 Cap. 1, 2 og 9 Art., for saavidt disse kunne taale Formildelse, uden at forseile deres Hensigt; hvorimod Vi, med Hensyn til at værne kraftigen om den borgerlige Agtelse, som er en af de helligste Rettigheder i Borgerselskabet, have anseet det fornødent, at anvende legemlige Straffe imod grove Æreskiændere. Og, som det har viist sig, at lumsk og nedrig Ondskab i Almindelighed søger Skiul under Anonimitet; men Retfærdighed fordrer, at enhver bør vedstaae ligesaavel det, han lader offentligen trykke, som hvad han skrivtligen eller mundtligen yttrer, og at han altsaa ikke mindre bør være sit Navn bekiendt i hiint, end i disse sidste Tilfælde, saa ansee Vi det tienligst, at forbyde al Anonymitet, og at paalægge enhver der udgiver noget trykt Skrivt, den Pligt at nævne sig.