Aalborg Stiftstidende, 1844-09-18
Den kgl. Commissarius havde ved denne Sags endelige Behandling talt 10 Gange. Af Referentens Jespersens Foredrag hidsætte vi Følgende: Det kunde saaledes synes ufornødent for mig, for Øieblikket at tale videre i denne Sag; men jeg maa tilstaae, at jeg føler mig saa greben af Sagens Vigtighed, jeg føler en saa levende Trang til at meddele den ærede Forsamling enkelte af de Hovedideer, der ligesom gjennemstrømme mit Jndre, min levende Retsbevidsthed ved Tanken om denne særdeles vigtige Sag, at jeg maa udbede mig Tilladelse til at opholde Forsamlingen nogle Øieblikke. Hver Gang, jeg har tænkt over denne Sag, har det først for mig fremtrædende Moment stedse været Tanken om Domstolene, Tanken og Vigtigheden, ja Nødvendigheden af, saasandt Ret og Retfærdighed skulle have sikkert Sæde her i Landet, at Domstolene ere afhængige, og at der fra Øvrighedens Side intet Jndgreb skeer i disses Rets sphære. Min daglige Gierning er, for Domstolenes Skranker at værne for Ret og Uskyld, men mit Kald giver mig ogsaa ofte Leilighed til at lære Øvrighederne og Øvrigheds handlingerne at kjende. Det er derfor af egen og begrundet Erfaring jeg taler, naar jeg taler og den himmelvide Forskjel, der er imellem den Retsnydelse, den Retssikkerhed, den Retsgaranti, der erholdes ved en Slags lovlige Paa kjendelse af Domstolene, og den, der faaes ved en Øvrigheds Resolution; ja jeg maa tilstaae det, jeg kan paa Retfærdighedens Vegne, hvis varmeste Talsmand jeg saa gjerne vilde være, ei andet end skjælve ved den Tanke, at det lovbegrundede Forhold imellem Domstole og Øvrighed skulde kunne forrykkes, at denne skulde kunne tiltage sig Noget af den Myndighed, der alene tilkommer Domstolene. Og dette Forhold er her forrykket. – det kongl. danske Cancelli har tiltaget sig Ret til at afgjøre det, som alene tilkommer Domstolene. Jeg spørger derfor den ærede Forsamling, om det ikke, for at værne og vore Domstoles Rettigheder, og i det Hele for Retshaandhævelsen, er absolut fornødent, at vi som Folkets Repræsentanter benytte os af den Stænderne af Jnstitutionens Stifter givne Ret, at føre Anke over den Maade, hvorpaa Lovene overholdes, at føre Anke over det kongl. danske Cancelli, saaledes som foreslaaet? "Det er sagt og atter saat, men Sandheden kan ei siges for ofte, at det er Trykkefrihedens Væsen, at det ene er Lovene, der skulle bestemme denne Friheds Grændse, men Domstolene, som skulle afgjøre, om denne Grændse er overtraadt, og hvad der i Overeensstemmelse med Løvene maa skrives, samt at i Modsætning heraf Trykkefriheden ophæves i sit Væsen, naar Øvrigheden ved et vilkaarligt Skjøn afgiør, hvad der maa og ikke maa trykkes, at den Tilstand, da indtræder, som har det velbekjendte Navn Censur. Denne er det, som det kongl. danske Cancelli har indført, uagtet den ikke er lovhjemlet, og dette kan jeg ikke noksom lægge den ærede Forsamling paa Sinde. Saasandt nemlig som Trykkefriheden under vor nuværende Regjeringsform er den vigtigste Garanti for den borgerlige Frihed ialmindelighed, er den bedste Beskytter imod al Vold og Uret, den komme hvorfra den komme vil, saasandt som Trykkefriheden er den bedste, er den uundværligste Støtte for Provindsialstænder-Jnstitutionen, for at denne kan faae den Betydning og Jndflydelse paa Regjeringen og Folket, som er ønskelig, som er nødvendig, ja, saasandt derfor Trykkefriheden og Provindsialstænder-Jnstitutionen staae i den nøieste Forbindelse med hinanden - saasandt maa det være en hellig Pligt for Stænderne at sørge for, at Trykkefriheden ei. forrykkes i sit Væsen, at Censur ei indføres." Commissarius paastod, at Referenten forrykkede Sagens Punct, ved af den at danne et Spørgsmaal om Domstolenes Uafhængighed. Det var her, meente han, kun en Meningstlighed om Domstolenes og de administrative Autoriteters Myndighed i en bestemt Retning det gjaldt. Han meente, at der maatte være og i alle Lande gaves en Grændse mellem Domstoles og Øvrigheders Virkekreds. Grundene for Cancelliets Fremgangsmaade i denne Sag, den han aabent vedkjendte sig, havde han tidligere udvikket og han antog og søgte paany at udvikle, at de foregaaende Stænderforsamlinge heller ikke have anseet den brugte Fremgang for ulovmedholdelig. At Cancelliet i de sidste Aar jævnlig havde maattet bruge denne sin (?) Myndighed, var vist, men det maatte ene tillægges Pressen, idet Udgiverne af Oppositionsbladene, utilfredse over en af den Prinds, der har nærmest Adgang til den danske Throne naar Mandstammen uddøer, indgaaet Forbindelse med en russisk Storfyrstinde, en Forbindelse, som han var overbeviist om, ikke fra den danske Regjerings Side blev indledet af politiske Hensyn, men fremkaldtes ved Jndividernes personlige Tilbøielighed for hinanden, havde angrebet denne paa fjendtligste Maade og tilladt sig Øyttringer, som vare krænkende for Rusland, skjøndt man undgik saadanne Udladelser, som kunde paadrage Straffeansvar, og, for at forcere disses Yttringer frem, begyndte man at indføre en Mængde andre politiske Artikler, som for en stor Deel vare uskyldige og som ikke vilde være blevne standsede naar ikke hin Hensigt (!) havde ligget klart for Dagen." "Dette - sagde han – er Sagens Sammenhæng og der er Jntet meer ugrundet, end naar man taler om en Forfølgelseslyst hos Cancelliet; tvertimod har dette Collegium viist den største Langmodighed, isærdeleshed med Hensyn til de Fornærmelser, som Pressen daglig udspyer imod Collegiet selv. Heraf gjør man sig ikke nogen Fortjeneste, da man anseer slige Angreb med den største Foragt og Ligegyldighed. Han vidste forøvrigt nok, at det Princip, at vaage over Meddelelser mod fremmede Stater, ikke var vel anseet, men antog, at de, der kjende Forholdene, vide, at det ved mange Leiligheder er af Vigtighed at staae i et velvilligt Forhold til andre Stater, og han meente, at selv de største Magter tage meget Hensyn til andre Regjeringer. Referenten troede ikke uden Føie at have talt om Domstolenes Uafhængighed; thi det forekom ham klart, at Domstolenes Uafhænghed ikke vil kunne give den fornødne Retsgaranti, naar man ikke tillige har Forviisning om, at intet Jndgreb skeer i deres Retsphære, at Øvrigheden ikke tiltager sig Myndighed til at afgjøre det, som retligt hører under Domstolene; det er kun, naar Domstolene have en saadan Uaghængighed og Selvstændighed, at de kunne give Borgerne det fornødne Værn imod Forurettelser, og i det Hele for deres Rettigheders Haandhævelse." Fremdeles gjorde han opmærksom paa, hvad af Commissarius ikke var berørt i Referatet af denne Sags tidligere Behandling, at den jydske Stænderforsamling allerede i den i 1840 indgivne Trykkefriheds-Petition havde indstillet, med 40 Stemmer imod 3, at ethvert Beslag, som ikke ophæves, uden nogensomhelst Undtagelse skulde undergives Retternes Prøvelse, hvilken Jndstilling var subsidiair, for det Tilfælde nemlig, at Placaterne af 1810 og 1814 ikke maatte blive hævede, hvorom der af Forsamlingen principaliter var petitioneret, og ved hvilken Ophævelse Anledning til saadant Beslag bortfaldt Ogsaa Trykkefrihedscomitteen i Roeskilde (Haagen, Ussing, Reventlov, Salicath og Tutein, havde yttret: "Committeen vilde derfor ogsaa paa det Stærkeste have fundet sig opfordret til at paatale slig Vilkaarlighed, saafremt Anke derover var indkommen fra rette Vedkommende, som have lidt derunder."(Fortsættes.) I de jydske Stænders 55de Møde blev Committeens Jndstilling i Nationalitetssagen: At Forsamlingen i et allerunderdanigst Andragende til Kongen vilde forestille Allerhøistsamme den paatrængende Nødvendighed af, at den danske Nationalitet i Hertugdømmet Slesvig erholder den Betryggelse, som den nu savner, og uden hvilken den tidligere eller senere vil gaae sin Undergang imode. eenstemmig billiget med 44 Stemmer. Committeebetænkningen og Referatet i denne Sag, saavelsom i Sagen om Stats eenheden, Arvesagen o. fl. skyldes Forsamlingens udmærkede Medlem, Prof. Larsen, som ogsaa er Forfatter af Committeebetænkningen og Udkastet til en Presselov, om hvilken det endnu er uvist, hvorvidt den faaer Tilladelse til at komme i Stændertidenden, da selve Sagen ikke kunde komme under Behandling.