Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-07-27
Her seer man det danske Korn, de fede jydske Stude og herlige Heste, ligesom ved et Slags Sielevandring, forvandlede til Musselin, Moll, Tyll, Shawler, Hatte, Blomster, Strudsfjere o. s. v. En eneste Times Regn ødelægger her mere Pynt, end ti Tusinde vindskibelige Landmænd kunne frembringe med deres Ansigts Sveed i en heel Maaned. Naar Bonden i stærk Tørke beder om Regn, der kan væde hans fortørrede Marker, istemme her Modehandlerne og Pyntmagerne hans Bøn, og anraabe alle Olympens Guder om, at aabne Himlens Sluser, og overøse vore pyntede Skjønne med en dygtig Skylleregn; thi for hine Mennesker er en saadan Regn uskatteerlig, og der maa anskaffes nye Hatte og nye Baand i Tusindtal. De har nu i tredive Aar, min Ven, ikke seet Dyrehaugen. Saae De den nu, vilde De neppe gienkiende den. End ikke Pladsen er mere ganske den samme. Bakken, som i fordums Dage hørte til Dyrehaugens Colonialterritorium, er nu det egentlige Musebjerg, hvor alle de vandrende Virtuoser og Konstnere have opslaaet deres Templer, hvor Kildegjæsterne især om Søndagen præsse sig frem, som Poeterne paa vort Parnas, og hvor man hvert Øi blik faaer Side- og Ribbestød, og trædes paa Hælene. J Deres landlige Ensomhed vil det maaskee ikke være Dem ukjert, naar jeg leverer Dem her et lidet Panorama af Dyrehaugen. Men vi ville gjøre en Lystseilads did med Dampskibet, og begynde med Jndskibningen paa Toldboden. Klokken er Treqvarteer til Fire om Eftermiddagen. Man samles. Adskillige Jolle indtage Passagererne. Vi bestige Dampskibet, som ligger lige uden for. Et Soeltelt er spændt over hele Skibet. Man sætter sig paa de grønne BænkPassagerernes Tal forøger sig efterhaanden. An ter en Baad fuld – og atter een. Det vare ikke længe, og Skibet er propfuldt. Selskabet af stort og vilde ogsaa være behageligt, om det var mindre talrigt. Alle ere pynteligen klædte, og Damerne især i deres fulde Stads. Nu kan de ikke rummes flere. Man seiler af. Sjælland, ynderige Kyst glider som det nydeligste Landskab med alle sine Lyststeder, Hauger, Bakker, Ma ker, venligt forbi os, og den sqvulpende Sø, me sine Sølvbølger, vifter os svalende Kjølighed imod Jnden vi vide et Ord deraf, og uden at mærke enten man gaaer eller seiler, rider eller kjører nærmer man sig Charlottenlund, hvor mange hun drede Vogne rulle afsted paa Strandveien, indbylede i Støvskyer. Endeligen øine vi BellevuMan hilser os fra Landet med Canonskud. Baad komme os seilende imøde og indtage Passagererne Vi bringes ved dem til en med Løv smykket Bre som her er anlagt for Dampskibets Skyld, og i gaae i Land. Hele Rækker af Vogne holde stil for at see de Reisende stige ud. Søreisens Farer ere overstandne; den spanske Søer passere men nu skal der vandres et Stykke af det stened Arabien, igjennem et Slags Sandørken, Klambenborg. Ogsaa denne Besværlighed over vindes snart, og nu spadsere de Reisende af de lige Vei igjennem Skoven til Dyrehaugen. M. kommer til Bommen, og den første Virtuos, de hilser os, er: "Jetst ist der Doctor da!" Gam Riger gik under og nye fremkom, Kroner opastes og nye skabtes, Jsøer løsreve sig ved No polen, Bonaparte blev Keiser, og fra Keiser igjeBonaparte, tusinde Revolutioner foregik i de sidste tredive Aar i den physiske og moralske Va den, men denne Doctor er endnu den samme Han glæder med sit beer brer roppaba og si forkeerte Paryk, Sønnerne og Døttrene, ligesohan engang morede Fædrene og Mødrene. Herpaa den samme Plads, under det samme store skyggefulde Træ hørte vi ham engang synge Marseillaner Marschen, og den bekiendte Vise: "Wir von Gottes Gaden Prinzen &c." Hvor de svandt - hvor de svandt disse vor Barndoms og Ungdoms feire Dage. Hvor forandrede Tiderne og med dem Menneskene og deres Grundsætninger sig! Vi gaae videre. Her staaer midt paa Grønningen opreist et lidet Huus, overtrukket med Voxlærred. Det er et Camera obscura. Men Obskurantismen finder ingen Yndere paa et Sted, hvor man er kommen for at see Alting i det klareste Lys. Den hører hjemme i Døgnets Literatur, ikke i Dyrehaugen. Vi giøre en Promenade langs med Teltene op til Kilden. Dette Partie er omtrent det samme som for tredive Aar siden, paa det nær, at den berømte Kilde er forsynet med et smukt Rækværk. Vi begive os nu op paa Bakken, hvor vi see Menneskevrimmelen strømme til, som til Lykkens Tempel. Skingrende Musik fra de hvirvlende Gynger blander sig her paa en heel forunderlig Maade med alskøns Toner og den evige Skraal fra Bajazer, der anvende Alt hvad Flauhed og Ækkelhed formaae, for at lokke den gabende Hob til at gaae ind i Fjellehytterne og see de Konster og Rariteter, der tilbydes den. Men det er i Grunden kun Reversen af det virkelige Livs store Skuemynt.