Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-02-14
Med det sidste Hefte af Maanedsskriftet Athene følger en Prøve at et nyt dansk Forfatter Lexicon af Prof. R. Nyerup og Translateur Kraft. Den indbefatter Bogstavet Ø. Om et saadant Arbeides bedste og meest hensigtssvarende Indretning har der længe, ligge fra 1767 til 1813, været stridt, og Striden synes endnu uafgjort Anmelderen troer, at man kunde være tjent med to saadanne Værker, udarbeidede efter en ganske forskjellig Plan. Spørger man den egentlige Litterator, saa ønsker han nok helst et Forfatterlexicon, som indeholder Alt hvad der saa at sige har levet og vævet i Forfatterverdenen" fra Cederen paa Libanon til Ysop, der voxer hos Vægge, fra Kong Salomon til Jørgen Hattemager. Enhver, endog den allerubetydeligste Forfatter, kan engang have skrevet Noget, som paa en vis Tid, ved en vis Leilighed og under visse Omstændigheder kan og maa have sin Nytte, der, hvor betinget, hvor ubetydelig den end maatte være, dog nødigen savnes af enhver, der søger den. Saaledes er det for Historikeren ei allene vigtigt, at vide Alt, hvad der om en historisk mærkværdig Person er skrevet, men endog hvad der ikke er skrevet, da det sidste stundom siger mere end det, der virkelig er skrevet om ham, og Sandheden udtaler sig som oftest mere i Tausheden end i det, der siges. Men ligesom den egentlige Litterator ønsker at finde i et Forfatterlexicon Alt, da for ham, ligesom for Naturgrandskeren Myggen, i den uafbrydelige Kjæde af Skabninger, er ligesaa vigtig som Elephanten, saaledes ønske den blotte Litteracurynder kun at finde i et saadant Lexicon det, der har et virkeligt, selvstændigt Værd. Hos ham ingen Navn af Author fik, førend han havde lært at læse, og i hans Øine er det et aldeles frugtesløst Arbeide, med Møie og Anstrængelse at opfiske i Lethe Flod alle de usle Vrag, som allerede længe have ligget begravede paa dens Bund, og at skienke dem en Ære, som de aldrig fortiente. Naar den store Gram siger i Fortalen til O. H. Mølleri Cimbria Litterata, at der paa Himlen ikke blot gives Stjerner af første og anden Størrelse, men ogsaa af tredie og fjerde; at der i en Skov ikke blot er himmelhøie Træer, men ogsaa lave Buske, Ymper og Smaariis, saa har han, med Hensyn til sig selv, som Historiker, fuldkommen Ret; han levede paa en Tid, da alle Trykkematerialier ikke vare dyre og Begierligheden at kjøbe Bøger større. end den er nu, thi ellers havde man ikke kunnet udgive saadanne Folianter som Mølleri CimbriaLitterata. Men Lignelsen med Stiernerne og med Skovens Træer halter. Den mindste Taagestjerne maa dog nok være Stiernegrandskeren vigtigere end en Ligpræken, og det ubetydeligste Smaariis interessantere for Botanikeren end en elendig Disputats, der stundom ikke engang var forfattet af den, hvis Navn findes paa Titelen. Naar Gram taler om at give Bogsskriverpøbelen Rang og Sæde ved siden af Hædermænd, saa er denne Jndvending heller ikke af nogen Betydenhed. Hvor man følger den strænge alphabetiske Orden kan der ikke være Tale og Rang og Sæde. Paa denne Maade maatte man ogsaa antage, at den Skræder, der i Kjøbenhavns Veiviser staaer ved siden af en Greve, hvis Navne han er, har Rang og Sæde ved Siden af Grever. Det er altsaa vist, at to saadanne Værker, udarbeidede det ene blot for Litteratorer, og indbefattende Alt, det andet blot for Litteraturyndere, og indbefattende de mærkeligste Forfattere med deres vigtigste Arbeider, vilde begge være lige nyttige. Spørger man, hvilket af dem imidlertid for Øieblikket vilde være rigtigst at levere, saa svares: det sidste. Man trykker Bøger, fordi de skulle læses og stifte Nytte, og man kan, i et Øieblik som det nærværende, da Trykkematerialierne ere saa dyre, og Kjøbelysten af forskjellige Aarsager saa ubetydelig, neppe vente nogen stor Afsætning, naar et Forfatterlexicon er af et saadant Omfang, som det lovede, efter den leverede Prøve at dømme, maa blive. At anføre hver enkelt Afhandling, hver Oversættelse, som enhver Forfatter, har leveret i vore mangfoldige Tidsskrifter, hvoraf de fleste ere døde deels i Fødselen, deels i de første Børneaar, vilde lede til alt for megen Vidtløftighed. Vist nok er denne Vidtløftighed eller rettere Fuldstændighed, som sagt, høist behagelig for den egentlige Litterator, men for ham gives der jo Veie nok, hvorpaa han kan erfare om dette eller hiint Stykke er oversat af den eller hiin ubekiendte Forfatter, eller om den eller hiin Mand engang har skrevet en Disputats, et Brudevers eller en Ligprækken. For disse enkelte Litteratorers Skyld synes det ikke at være Umagen værd, at gjøre Værket meget bekosteligere og mindre afsætteligere. Det er Anmelderens individnelle Mening. Skulde Udgiverne imidlertid troe, at Værket kan gives en saadan Fuldstændighed, uden at Afsætningen derved vil lide, saa er der aldeles ingen Tvivl om, at denne Fuldstændighed maa fra den litteraire Side tjene det til stor Anbefaling. Om Varers offentlige Salg i rede Sølv.