Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-01-13
Ogsaa om det Tusind Stykker, der trykkes til Salg, vil jeg, ved denne Leilighed, sige min Mening, og det er den, at de bør sælges for Hælvden af den billigste Boglade Priis, man kiender nuomstunder, altsaa for 8 Skilling Arket, thi da kan Anskaffelsen ikke falde Nogen besværlig, som ellers kan betale en Bog, og med ordenlig Afsætning kan derved komme ind, hvad der behøves til Værkets Fuldførelse. At nu de, som have bidraget til Værket, have nærmest Adkomst til at faae det for godt Kjøb, er ligefrem, og derfor mener jeg, at først naar de iblandt dem som vilde, havde tegnet sig, kunde man see ad om der, hvad jeg ikke vil formode, blev noget tilovers. Skulde deres Antal, som have bidraget, og vilde eie Bøgerne, overstige Exemplarernes. da maatte det naturligviis, uden noget andet Hensyn, hedde, den Første, den Bedste. Veed Nogen bedre Raad, da sige han til, thi paa den bedst muelige Maade bør jo Alting skee. Hvad mig selv og min Tarv angaaer, de giver jeg næsten ikke talt et Ord mere derom, men da jeg dog troer at burde det, vil jeg begynde med den, som jeg mener, tilfredsstillende Erklæring, at hvem der arbeider i Guds Navn og har lært at bie, staaer i Grunden aldrig til at trænge, saa Uleilighed skal man slet ikke gjøre sig for min Skyld, Proces er Publikum sikker nok for, og, skjøndt jeg jo ikke saa lige kan vide det, vil jeg haabe, at Krønikerne Jntet skal tabe derved, om end, deres Oversætter faaer lidt haardt Høe at trække. Kun fordi det er sandt, og vilde klædt godt, mindede jeg om, at man ogsaa burde betænkt ham; efter hvad som nu atter er sagt om den betydelige Sum, anseer jeg det for min Pligt, ikke, om den saa blev dobbelt saa betydelig, at beregne mig en Skillings Jndtægt deraf, med mindre Giverne udtrykkelig ønskede det. Det har nu vel ingen Nød, og lidt bedre hen, skal jeg da sige Publikum en Maade, hvorpaa jeg kan faae det Nødvendigste, uden at vi derfor paa nogen af Siderne, er hinanden det Mindste forbunden, men skulde selv det Forslag ikke finde bifald, da har jeg endnu et Raad bag Øret, nemlig at tie bomstille, og først, naar Tiden er overstridt, sige med et Smiil, havde vor Herre regnet paa jer, Godtfolk, da havde Capellanen faaet Skam, og J. ingen Krøniker dengang. Vilde nu kun Hr. Brolnud ikke tænke, at Alt hvad jeg, ved denne Leilighed fandt passende at sige, sigter paa hans Yttringer i uvenlig Mening, Manden er mig aldeles fremmed, og jeg troer han har Uret, men det er mig kjært at see en Mand dog tage sig saameget af Sagen, at han ikke vil lade mig tale ene derom, men taler med, og det aabenlyst og ligefrem, som Mænd anstaaer, ja jeg anseer det endnu for et Spørgsmaal, om vi i Grunden ere saa uenige om Sagens Gang, som det kan lade. Sligt maatte jeg imidlertid lade afgjort, og sige reent ud af Posen, hvad jeg meende om de Ting, her bragdes paa Baue. Jngen kunde undres over, om jeg, mens jeg sidder og giør mit Bedste, blev lidt heed i Hovedet, naar man kommer, og siger mig, at det er ingen Ting, og det Mildeste jeg kunde svare, var: det skulde J, min Sanden, dog have sagt lidt før, thi havde jeg mærket, det var Meningen, skulde Skolen nu knap have fundet mig over et Arbeide, som er til ingen Nytte, uden at faae Utak for Men nu er Uretten mod mig det Mindste, thi vel er jeg et meget ubetydeligt Menneske i Grunden, men hvad jeg, med Guds Hielp, kan og vil giøre for Fædrenelandets Historie og Tungemaal, det er, i Forhold, slet ikke ubetydeligt, og kun en fiantet Beskedenhed, eller jammerlig Døgn-Frygt kunde bevæge mig til at kalde det, eller lade det, upaatalt, af Mænd kaldes saa Man betragte Sagen fra det allerlaveste FornuftStade, blot i Henseende til Statens udvortes Tarv, da er det ingenlunde ubetydeligt, om Menigmand faaer sit Fædrenelands Old=Krønike i en Skikkelse, som kan behage dem. Hvad nu Sagen er, naar den betragtes fra en høiere, historisk Standpunkt, vil jeg ikke gjentage, men sige viljeg, hvad Sandhed er, at Mueligheden af, blot at give Krønikerne saa danske og folkelige, som jeg formaaer, forudsætter et Sammenstød af Lyst, Retning og Omstændigheder, som ikke indtræffe i hvert Aarhundrede, og som ventelig aldrig vilde indtræffe meer, thi de Omstændigheder under hvilke jeg i Barndommen blev fortroelig med det Gammeldags i Tankegang og Tungemaal, i de Kroge af Fædrenelandet, hvor det havde holdt sig længst, og just da sagde Farvel, ere udentvivl nu forsvundne; igjennem Jslandsken maa man gaae, naar man videnskabelig skal komme ind i det gamle Nordens Forestillinger og Tungemaal, men havde jeg ikke havt den gammeldanske Grundvold, da var jeg blevet hængende, som det er gaaet fleer, og havde aldrig lært at tolke de Gamle for Sællandsfar og Jyde. Det er langt fra at være nogen Fortjeneste hos mig, at Lykken har været mig saa god, men det var en Forbrydelse af mig, hvis jeg ikke af alle Kræfter modsatte mig den Forestilling, at det er ligegyldigt, enten jeg kommer til at tage Lidt eller Meget af det dyrebare Arvegods med mig i Graven, at et Par tusinde Daler eller Exemplarer er mere værd end Opsamlingen og Sammenføiningen af saameget Herligt i Danmarks Aand og Tungemaal, som staaer paa Nippet at forsvinde, end den venlige Haandrækning jeg er dannet, og først gjennem mange sære Hændelser bøiet og drevet til at byde Folket, for at de, om de selv vil, kan igjen finde sig i Hjemmet, og da, efter at have prøvet alle Ting, see til at vælge det Bedste, Altsaa man sige om mig hvad man vil, jeg har mit Regnskab at aflægge for meere klarøiede Dommere: Gud og Efter=Slægten; men naar man kalder det ingen Ting, hvad jeg gjør for Nordens Historie, da siger jeg, beviis! eller lad mig arbeide i Roe, gjør det bedre, om J kan, eller tag til Takke! N. F. S. Grundtvig.