Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1772-07-10
Fra Jtalien, den 26de Maj. J Florenz er nylig død en liden Pige, ikkun paa 8 Aar, hvis Skiæbne og Tildragelse har der gjort temmelig Opsigt, ligesom samme og virkelig ere besynderlige. Dette Barn er født i Mailland. Dets Moder, som ved en tilig Enkestand blev sat i kummerlige Omstændigheder, saae sig nødsaget til at gaae i Hospitalet for at finde Hielp og Bistand i en Sygdom, hvoraf hun døde. Hendes Barn blev af Hospitals=Forstanderne overladt til en Kone i Staden, som begierte samme, forat opdrage det. Denne lille Pige fandt hos bemeldte Kone ikke den ømme Kiærlighed, som det var vant til at nyde hos sin Moder. Barnet kom ofte løbende grædende, for at søge denne gode Moder i Hospitalet, hvor det havde seet hende at blive baaren bort. Man sagde til det, at hun var død, men dette Udtryk var for hende ikkun et Ord, hvorom hun endnu intet Begreb kunde giøre sig, og kunde ikke holde hende fra at græde, og bestandig igien at forlange sin Moder. For at trøste hende, sagde een af Opvarterne i Hospitalet, at hun var gaaet til Paradiis. Kan jeg da ikke og spurte Barnet begiærlig, komme derhen. Man svarede ja dertil. Fra den Tid af digtede og tragtede hun derefter. Den Længsel at see sin Moder igien, indtog hende ganske. Hun tvilede ikke paa at der jo maatte være et Sted omkring ved Majland, som hed Paradiis. Nogle af hendes Pleie=Moder en Dag bekomme haarde Ord bragte hende ganske til den Beslutning, Dagen derpaa at forlade samme, for at opsøge det Land, hvor hendes Moder boede. Hun reiste og virkelig bort, ganske alene uden Penge og anden Formue, end den hun havde paa sig, gik betlende fra en Stad til anden til Florenz, hvor hun imod Slutningen af sidste Carnewalankom. Hun spurte alle dem, som mødte hende, hvor Veien gik til Paradiis, og fik af dem ikkun en Almisse, og det Svar ey at være saa dumdristig. En Dag kom hun i Ursuliner Klosteret. Opvarteerinden, som hun bad og en Almisse havde den Curiositet, nærmere at udfritte hende, Paadet Svar, at hun søgte hendes Moders Land, som hun ikke kunde finde, med Begiering, at den gode Nonne vilde sige hende nogen, som viste hende Veien derhen, blev Nonnen endnu meere begierlig efter at sørge, og Barnet meere snaksom, og fortalte saaledes sit ganske Forehavende og Skiæbne. Nonnen lod derfor ikke denne lille Pige gaae videre fort, men pleiede hende og forsørgede hende med alt det Fornødne til hendes Restitution af et slemt Tilfald, som hun af udstandne Strabatser paa den lange Reise, og af Kuld havde faaet i Fødderne. Men hun var neppe kommen under en Wund Læges Hænder, førend en farlig Sygdom, og for nogle Dage siden Døden, den sikkerste Veiviser, til Paradiis, overfalt hende. Da Regieringen erfarede dette Barns Tildragelse, meldte den saadant til Maland i den Formodning, at den Afdøde kunde maaske være af god Familie, og samme være bekymret over dets Fraværelse, og tog herudi ikke feil. Siden have nogle Formuende Paarørende fra dette Barns Føde=Stad givet sig tilkiende, som ikke have vidst hendes og hendes Moders Skiæbne, eller medens de levede, ikke agtede om at vide samme. Efter deres Begiering bliver nu hendes Liig balsammeret, og skal sendes til Maland, hvor de vil lade samme Standmæsig begrave.