Corsaren, 1841-11-26
III. Tausend Ritter, wedidewappnet, Hat der heilige Geist erwählt, Seinen Willen zu erfüllen, Und er hat sie muthbeseelt. Ihre theuern Schwerdter bliven, Ihre guten Banner weh'n! Ei Du möchtest wohl, mein Kindchen, Solche stolge Ritter seh'n. Run, so schau mich an, mein Kindchen, Küsse mich und schaue dreist; Denn ich selver hin ein solcher Ritter von dem heiligen Geist. Heine. Og da nu det Rygte lød, at Friheden var født, da mærkede Despotiet og Undertrykkelsen, at de maatte opbyde den Kraft, de tidligere havde anvendt paa at styrte dens Forfædre. Kraft? Nei, det var ikke Vaabenets Navn. J aaben Kamp havde de ikke kunnet bestaae mod dens Forfædre, i aaben Kamp trostede de sig ikke heller til at bestaae mod den unge Guddom. Og nu havde de heller ikke mere et Banner, der kunde samle Alle i blind Begeistring til deres Tjeneste; dog jo, Banneret var der, men Begeistringen var der ikke - de havde selv dræbt den - og de maatte altsaa vælge endnu snildere Udveie. De gik da omkring til Menneskene og sagde. Der er født et skrækkeligt Uhyre, ganske ligt hiin Minotaurus, og som han fordrer det blodige Menneskeoffre og bliver aldrig mæt. Menneskene sagde hertil. Troværdige Folk fortælle, at det er en skjøn Jomfru med et mildt og kjærligt Blik, og i hvis Følge gaae Ro og Orden. Hine talte da atter. Ja, vel; det er ogsaa en skjøn Jomfru; men desto meere maae J vogte Eder for hende; thi i hendes Jndre boer Svig, Rovlyst og Mord. Er ikke saavel hendes som hver af hendes Forfædres Fødsel bleven feiret med Forbrydelse og Blod? Menneskene svarede: De troværdige Folk tilføie, at det ikke er hendes eller hendes Forfædres Skyld, men at Skylden var hos dem, som imellem Menneskene fremkaldte de vilde Lidenskaber og den vilde Kamp. Tyranniet og Undertrykkelsen toge da til at græde, og med Taarer i Øinene sagde de: Men hiin Pige kommer for at forjage os. Og ville I taale, at vi skulle forjages, vi, som nu i saa mange Aar have sørget for Eder, som Fædre for deres Børn? Og ville I have al den Uleilighed, som er forbundet med at jage os bort og indsætte Andre til at herske over Eder og sørge for Eder? Da bleve Menneskene rørte, og de sagde: Nei, J skulle ikke forjages; med vort Liv og Blod ville vi værne om Eder. Da sagde hine venligt. Saa lægger Eder kun roligt til at sove; vi skulle vaage over Eder og forsvare Eder, naar hiint Uhyre kommer. Og da nu Tidsaanden gik frem med sin Datter for at lade hende hylde blandt Menneskene, ei som Dronning, men som Frihedens høie Guddom, da fandt han dem næsten alle sovende. Han raabte: "Vaagn op!"; men de hørte ham ikke. Han rustede i dem; men de vedbleve at sove. Tilsidst sparkede han forbittret til dem, og saa vaagnede de og saae paa ham, og de syntes at kjende ham fra et Syn, de engang for umindelige Tider siden havde havt, og de vilde til at reise sig; men saa huskede de paa, hvad der var blevet sagt til den. Lægger Eder kun roligt til at sove, vi skulle vaage over Eder', og - de lagde sig til at sove igjen. Da besluttede Aanden at samle et lille udvalgt Corps til at beskytte hans Datter og virke for hendes retfærdige Sag. Og til de Enkelte, som han fandt vaagne, traadte han da og lagde sin Haand indviende paa deres Hoved. Han gik til dem, han fandt vaagne, paa det fattige Tagkammer saa godt som i de forgyldte Sale, og han gav dem Sværd og Skjold og Harnisk, og hans Datter indviede dem til sine Riddere. Og nu: "Jhre theuern Schwerdter blitzen, Jhre guten Banner wehn." Og det gaaer til Kamp for den hellige Sag. Jeg, som har affattet denne Kundgjørelse, jeg skal være med iblandt dem. Ogsaa til mig traadte den høie Guddom med sin Datter, og, da hun slog Sløret fra sit Aasyn, da sank jeg ned for at knæle for hende (thi Slavenaturen stak endnu i mig); men hun reiste mig og rakte mig det skarpe Sværd, medens Han lagde Pantseret om mig og satte Hjelmen paa mit Hoved. Og nu staaer jeg her. Vaabnene ere Gudindens; mit Blod er ogsaa hendes - benedidede Jomfru! det tilhører Dig, byd derover, naar det skal bruges til Din Priis.