Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-03-04
Hoverieforsamlingerne er for de Fleste iblandt dem en stor Glædesdag. Det er - efter Jndsenderens Erfaring - saare sjeldent Tilfældet, at en hoverievant Karl er flittig og paapassende i hans Husbonds Tieneste, naar denne ikke er nærværende, eller opfylder sine Pligter uden idelige Paamindelser og lige saamange Modsigelser, dersom det er noget Nyt, der skal foretages. Som oftest er det Hovedsagen at Dagen kan faae Ende, for at han de lange Vinteraftener kan strække sig paa Bænken ved den varme Kakkelovn, og gives derend en eller anden Karl, der anvender Aftentimerne til Nytte, saa bliver han ofte drillet og efterstræbt. Men mon ikke en saadan Tænkemaade, der ideligen finder Næring, maae være Skolens og Kirkens Virksomhed ugunstig, Jkke sjeldent hører man værdige Forældre i Bondestanden at sige: "vi kunne ikke fordrage, at vore Børn bande, sværge eller vise sig usædelige i Ord og Opførsel, vi formane, advare og straffe dem: vi vænne dem hjemme til Tugt og Orden; men ved Hoveriesammenkomsterne nedbrydes efterhaanden det Gode, vi lære dem, den Ene forfører den Anden." Den samme Klage føre baade Skole og Kirke; de indskjærpe Ærbarhed og Velanstændighed, indprænte Flid og Troskab, Gudsfrygt, Sædelighed og Orden; men Hoveriesammenkomsterne udslette Jndtrykket af deres Bestræbelser. Det er langt fra, at Jndsenderen ved disse sine Yttringer har villet compromittere de mange humane Religion og Sædelighed agtende - Godseiere, som om de ikke holdte tilbørlig Orden, for saavidt det staaer til dem eller deres Fuldmægtige, blandt Hovarbeiderne; men ligesom han er overbevist om: at de i høieste Grad misbillige al Frækhed hos disse og fordre Orden og Anstændighed, saa tvivler han ikke paa, at de jo ere enige med ham deri, at usædelig Adfærd vanskeligen vil kunne forebygges iblandt saamange unge Mennesker af begge Kiøn, af hvilke adskillige have faaet en saare maadelig Opdragelse. Efter Jndsenderens Mening er derfor ogsaa Bøndersønnernes Bestemmelse til Soldaterstanden, formedelst den herskende Orden og nøiagtige Pligtopfyldelse, som der finder Sted, til stort Gavn, naar de i Øvrigt have Exempler for Øjne, der ere Mønstere paa Religiøsitet og Sædelighed - disse Staternes faste og eneste sikkre Grundstøtter. - Borgersamfundets Vel beroer paa en ægte christelig Aand. Sørger man ikke omhyggelig for at den næres og befæstes i Krigernes Hjerter, forgiæves stoler man da i Farens Tid paa Vaabenmagt. Dersom saaledes Jndsenderen ikke aldeles feiler i Henseende til sin Mening om Hoveriets Kamp mod Skole, Kirke og Sædernes Forbedring, saa maae vel Oplysningens, Religionens, Sædelighedens og Fædrelandets Ven inderlig ønske: at den Tid snart var forhaanden, da Hoveriet efterhaanden kunde afskaffes og Selveiendom indføres. Men naar skal en saa ønske lig Tid komme? De nuværende Udsigter ere intet mindre end lyse - deels formedelst Tidsomstændighederne - deels lader det til, at man ikke mere er Selveiendom gunstig. Der gives vel endog de, der mene, efterdi de ikke tage Hensyn til de Omstændigheder, under hvilke, den Tid og de Vilkaar, paa hvilke Selveiendom erhvervedes, at Hoveriebondens Stilling altid er den lykkeligste. Saaledes kunne Meningerne forandre sig et Beviis paa den menneskelige Ustadighed, der vel for en Deel hidrører derfra; at man dømmer efter Øjeblikkets Jndskydelser, uden moden Overveielse. Er Selveierens Stilling for Tiden uheldig, saa ligger Aarsagen ikke i Selveiendom; men maae udledes af andre. J Jylland herskede der fra Aaret 1800 til 1807 – den Jndsenderen bekiendte Tidspunkt - den største Virksomhed - Hoveriets Afskaffelse, Bondens Frihed, Selveiendoms Erhvervelse hørte til Dagens Orden Mangfoldige anseelige Herresæder udparcellere des - Bønderne kjøbte sig selv og erholdt offentlig Laan, for saavidt de ikke selv formaaede at udrede Kjøbesummen, som dog af adskillige ifald Jndsenderen mindes ret - blev betalt uden offentlig Understøttelse; thi den Gang var der Velstand blandt Bønderne, medens Fattigdom og Armod nu tiltager blandt disse vore Medborgere. Ved saadanne Udveie, som de, offentlig Understøttelse aabnede, var det let for Godseierne, at faae Kjøbere og for Bonden at erhverve sig Selveiendom. Hvilket Held skulde ikke den Aand have frembragt baade for de nuværende og kommende Slægter, der i hine Tider saa lydeligen udtalte sig for Hoveriets Afskaffelse, der viste sig saa virksom i at kjøbe, sælge, udparcellere, dersom man altid havde ladet sig styre af ædle Grundsætninger, og i det mindste ligesaa meget havt Fødelandets sande Gavn for Øjne, som egen Fordeel og Jnteresse; men det var vel undertiden Tilfældet: at man i sine Beregninger og Speculationer udelukkede det almindelige Bedste, fulgte de øieblikkelige Berigelses=Udsigter, og forglemte "at Rigdomme, byggede paa egennyttig Vinding, ei lede til varigt Held eller have Forsynets Velsignelse til Ledsager" – en bitter, men lærerig Erfaring - i Tidernes Løb - bekræftet for mange, der - i Besiddelse af jordisk Glimmersand, sværmende i Forgjængelighedens Rige - forglemte Christendommens Erindring: Verden med alle dens Herligheder og glimrende Tant forgaaer, medens den, der elsker Gud, Konge, Fødeland, og ved sand gavnrig Daad fremmer Statens Bedste og efterlader Frugter, over hvilke Efterslægten længe kan glæde sig, bliver til evig Tid. Tonen har nu, som sagt, forandret sig - Talen synes ikke mere at være om Hoveriets Afskaffelse, Bondens Frihed og Selveiendom - Det forekommer endog Jndsenderen, at de senere Tider meere ere stemte imod end for dette Anliggende. Jmidmidlertid tør man af Regjeringens Viisdom og Mildhed haabe: at der, naar de nuværende Omstændigheder forandre sig, vil igjen begynde at virkes for denne ligesaa ædle, som velgjørende Sag. Værdige Godseiere, der ere deres Godsers sande Velgjørere og have udmærket sig ved mange nyttige Indretninger og Forbedringer, maae nu i den høiere Alder see deres og Familiers Forhaabninger at synke i Tidernes Svælg. Hvor var det dog ønskeligt og glædeligt, naar disse vore hæderlige Medborgere kunne hielpes, naar deres Godser, som de, uagtet al Tarvelighed og Orden formedelst Tidens Uheld ei kunde besidde, bleve kjøbte af vor blide, menneskekierlige Regjering, der aldrig kunde tabe ved denne Foranstaltning, om end en saadan Erhvervelse ei lod sig tilveiebringe uden Laan. For de betrængte Godseiere maatte det være den største Velgierning, der kunde bevises dem, naar deres Godser faldt i Regjeringens Hænder, da de i dette Tilfælde torde haabe, at der blev taget Hensyn til Eiendommenes rimelige Værdi, istedetfor at de eller maaskee nødes til at sælge dem til ringere og uforholdsmæssig Priis, hvorved de da ere aldeles ruinerede. Jndsenderen ter ikke vove at udvikle sine - muligens aldeles urigtige - Anskuelser, da vor Regjerings Visdom og Fædrelandskjerlighed, og vor blide, ophøiede landsfader, hvis ømme Hjerte er aabent for ethvert kummerfuldt Ansigt, enhver klagende Stemme, nok vil vide, om det er gjørligt, at udfinde Midler til at frelse værdige og hengivne Undersaatter fra den Undergang, der truer dem. For den hoveriegiørende Bonde var en saadan Forandring den største Lykke, der kunde falde i hans Lod, efterdi han da torde haabe at kunne kjøbe sig paa saadanne Vilkaar, at han ved Flid, Sædelighed og huslig Orden kunde i Tidernes Løb bestaae. Da skulde man snart finde Anledning til at glæde sig over en bedre Virksomhed, et hensigtsmæssigere Agerbrug, levende Gierder og Markfred. Efterhaanden vilde man faae at see andre Bygninger opførte istedetfor de elendige Leerhytter, der ofte neppe kunne hænge sammen, og vidne om, at deres Beboere enten ere meget fattige, eller ogsaa langt tilbage i Sands og Smag for det Bedre og Varigere, eller aldeles dovne og efterladne. Fædrelandets oprigtige Ven vilde glæde sig over en saa heldig Forandring; Skoler og Kirker, Religion og Sædelighed ønske sig til Lykke med de lyse Udsigter, der aabnede sig for deres Virksomhed. Den 24 Januari 1823.