Københavns Adresseavis, 1774-05-18
J et Land, hvor Rigdom er anseet høyere end Herkomst og Byrd, fik alting en anden Anseelse for Faderen. Han blev sin Datter bevaagen igien, saalænge han levede, og han testamenterede hend, saa meget ved hans Død, at hun kom i den Stand, at hun kunde erstatte Jly det igien, som han tilforn havde udgivet for hende. Det var for vidtløftigt at fortælle alle Exempler paa hans Ædelmodighed. Han bebreydede sig ofte selv, ligesom Titus, at han havde spildt den Tid, som han ikke havde anvendt til noget godt. Man har, førend Jly døde, talt over 80 Personer, som han har staaet bi med sin Formue saa længe, indtil han har tilveyebragt en anseelig Forandring i deres Lykkes Omstændigheder, uden at melde noget om adskillige Stiftelser, som han har gjort for de Syge og Fattige, hvis Nytte vil saa meget længere vedvare, da intet iblant Engellænderne bliver saa høyt agtet, som disse kierlige og milde Stiftelser. Forslag, hvorledes man best kan benytte sig af store Kampestene, og anvende dem til Bygning. Efterat Stenen paa Marken er bleven blottet fra al Jord, indtil dens underste Basis, legger man Jld rundtomkring, og oven paa den, indtil den er bleven ganske gjennemhed, og næsten gloende. Hertil udfordres hverken megen Tid eller stor Bekostning paa Brænde. Gløder og Aske tages da bort fra Stenen, og seyes af med en Kost, og derpaa slaaer man med et Toug, som i Forveyen, er blødet i Vand, saa mange gange paa visse Distantser, fra hinanden paa Stenen, som man har i Sinde at flekke den i større eller mindre Stykker. Ved hvert Slag med det vaade Toug faaer Stenen fra øverst til nederst en lige Sprekke, og falder af sig selv fra hinanden, naar den er bleven kold, eller man kan og ved ringe Umag med Jernkile, som settes i Sprekken, kløve den efter Behag. Saadanne Stykker, som man paa denne Maade faaer, ligner de bekiendte Fliser, og ere i Henseende til deres jevne Figur meget gode at mure med. Ofte ere ogsaa bemeldte Kløvninger saa regulære, at man skulde troe, saadan en Flise havde været under Steenhuggerens Meisel. Noget om Arabernes Sæder og Levemaade af Niebuhrs Beschreibung von Arabien. Arabernes Opdragelse er meget forskiellig fra vores, saa at man slet ikke maa undres over, at man ogsaa finder deres Character meget afvigende fra Europæernes Character. De lade deres Sønner blive 4 til 5 Aar i Harem, d. c. hos Fruentimmerne, og da forlyster de sig i denne Tid, ligesom Enropæernes Børn. Men saasnart de ere komne af Harem, maae de vænne sig til at tærke alvorligt og tale alvorligt, og vel sidde hele Dage hos Faderen, naar han ikke er saa bemidlet, at han kan holde nogen Læremmester til dem. Da Musiken og Dandsekunsten holdes for nanstændige hos Araberne. efterdi Fruentimmerne ere hos dem udelukte fra alle offentlige Selskaber, da de slet ingen sterke Drikke drikker, eller maa drikke, saa lærer de unge Araber ikke engang at kiende de fleste af Europæernes Forlystelser, men ligesom de opvoxer under gamle Folkes bestandige Opsigt, saa bliver de og allerede i Ungdommen alvorlige. Araberne synes slet ikke at være trættekiere. Men naar de begynder at kives, saa giøre de megen Allarm. Jeg har undertiden seet dem at trekke Knive imod hinanden. J alt dette ere de dog snart fredsommelige igien; thi naar den ene kun ey er saa hidsig som den anden, eller naar der ikkun kommer en ubekiendt Koldsindig dertil, og siger nogle gange: Tænker paa Gud og hans Propheete, saa forliges de gemeenlig, enten strax paa Stedet, eller de vælger en Voldgiftsmand, for i Mindelighed at forlige sig med hinanden. De har maaskee ikke saa mange Skieldsord, som den europæiske Pøbel, men de ere derfor ikke desto mindre emfindtlige, og undertiden hevngierrige. Men naar en Schech iblant Bedumerne med en alvorlig Mine siger til den anden: Huen (Turban) er ureen, eller, din Hue sidder skievt! eller set din Hue bedre, O. d. l. saa troer den Fornærmede, at han ligesaavel som en Europæisk Cavalier, der vil myrde en anden for et ubetænksomt Ords Skyld, er for Ærens Skyld forpligtet til, ikke allene at tragte Fornærmeren, men endog hans mandlige Paarørende efter Livet. Man fortalte mig herom i Basra følgende Historie, som for 10 eller 12 Aar siden skal have tildraget sig i Nærværelsen af denne Stad. En anseelig Mand af Montesidsi Stamme havde giftet sin Datter med en Araber i Korne. Jkke længe efter Bryllupet spurgte en anden Araber ham, som var af en anden Stamme, der ligeledes staaer under Moutesidsis store Stamme, paa en temmelig spotsk Maade i et Caffehuus. Om han var Fader til denne unge og smukke Frue N. N. Denne formodede, at man havde hans Datters Ære mistænkt, og forlod Selskabet paa Timen, for at hente sin Datters Hoved. Ved hans Tilbagekomst havde den anden Araber gaaet bort, af Frygt for Hevnen. Den Fornærmede søgte siden at hevne den Uret, der var ham og hans Datter vederfaret. Han gjorde sig i lang Tid forgieves Umag, at finde Fornærmeren selv; imidlertid dræbte han adskillige af hans Fiendes Paarørende, ja lagde endog Haand paa hans Betientere og hans Qvæg. Da Fornærmeren endelig saae hans Undergang uundgaaelig, og vidste intet Middel til at redde sig, saa tilbød han Janitscharernes Overhoved og Gouverneur i Korne en stor Summe, om han vilde lade paagribe og aflive hans Fiende. Aga fordrede denne Mand for sig, og forlangte, at han skulde forsone sig. Men han vilde slet intet høre om noget Forlig, men paastod at dræbe sin Fiende. Aga truede ham med, at tage Livet af ham selv, og lod dertil giøre nogle Anstalter, for at skrekke ham. Men da han var saa standhaftig, at han agtede Døden for intet imod den lidte Skam, og sin Datters Forliis: saa besluttede Aga tilligemed nogle fornemme Arabere, af Agtelse for denne Mands ærekiere Sindelav, at skaffe ham Fyldestgiørelse saa vidt som mueligt var. Man blev eenig om, at Fornærmeren skulde give den Fornærmede sin egen Datter med et bestemt Udstyr af Penge, Heste, Vaaben a. Han ophørte vel derpaa siden at søge videre Hevn, men Fornærmeren selv torde dog aldrig nogen Tid lade sig see for sin nye Svigersøns Øyne. (Fortsettelsen følger.) Nyheder.