Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-08-19
J en af Wiens Forstæder levede en ung Enke med sit eneste Barn, en Pige paa sex Aar. Hun var smuk, og det fattedes derfor ikke paa Veilere. En af dem hengav hun sig, og levede med ham paa den fortroligste Fod, men – uden Kirkens Velsignelse. Bittert følte hun ofte det Piinlige i denne sin Stilling; men hendes Elsker vilde ikke vide af noget Giftermaal at sige, og ihvortidt hun end bestormede ham med sine Bønner, vægrede han sig dog altid paa det Bestemteste, under det Paaskud: "han ægtede ikke Nogen, som havde et Barn, thi han vidste forud, at det vilde blive et ulykkeligt Ægteskab." Da fattede hun en græsselig Beslutning. Under Huset, hvori hun boede, laa en dyb og fugtig Kjælder, som kun havde eet eneste lille Vindue, der vendte ud mod en øde Gaardsplads. En Aften tager Enken sit Barn ved Haanden og gaaer ned i denne Kjælder med hende. Her bliver du, Lene!" siger hun strængt, og uden at agte det arme Barns stille Graad, lukker hun den svære Dør og gaaer bort. Der hengaae to lange Dage, da lister Enken sig igjen ned til Kjælderen i Aftenskumringen. Hun lytter ved Døren. Alt er stille. Hun kaldet: "Lene!" Da hører hun sit grædende Barns Stemme, Klagelyd, saa rørende, at en Steen maatte bevæges derved. "Ak, lille Moder, lille Moder," raabte Barnet: "give mig dog et Stykke Brød, et lille Stykke Brød!" Men Moderen vender sig bort, og gaaer op igjen. Hendes Hjerte hæver, ikke af Smerte, men af Frygt for, at Barnets Raab skal naae et menneskeligt Øre, og af Harme over, at Døden nøler saalænge med at gribe sit Offer. Der hengaae atter fireogtyve Timer, og atter stiger Enken ned i Skumringen og raaber gjennem Nøglehullet: "Lene!" Lene svarer, og hendes Ord træffe Moderens Hjerte som med tusinde Dokke: "Moder, at lille Moder, Brød, et lille Stykke Brød!"Men Døren aabner sig ikke, og medens Barnet endnu jamrer og beder, sidder Enken allerede oppe i sit Værelse og spiser til Aften med sin Elsker. Da den fjerde Dags Aften var kommen, stiger hun tredie Gang ned og kaldet: "Lene!" Jntet Svar. "Langt om længe, raaber hun med vanvittig Glæde. Hun vil imidlertid være fuldkommen sikker, og kalder nok engang, med hævet Stemme: "Lene! Lene!" Da hører hun det stønne: "Ak Moder, et lille Stykke Brød!" Men det var kun en sagte Klynken, thi Dødens Engel havde allerede bøiet sig over Barnet. Og Ravnemoderen gik bort, med en djævelsk Vrede i Hjertet. Først efter tre Dages Forløb gik hun atter ned og aabnede Døren: der laa Barnet, blegt, koldt, dødt. Næste Dags Morgen hørte Naboerne et ynkeligt Klageskrig fra Enkens Huus, og da de bestyrtede traadte ind til hende, førte hun dem, idet hun gebærdede sig som en Fortvivlet, ind i sit Kammer. Her laa den lille Helene paa sin Seng. Moderen havde allerede pyntet Liget. Det blege Ansigt viste intet Spor af den skrækkelige Kamp, som den Ulykkelige havde ligget under i. Man hidkaldte en Læge; han saae flygtigt paa Liget og udstædte uden Betænkning Dødsattesten. Dagen efter fandt Begravelsen Sted. Efter Kisten fulgte, Haand i Haand, en Flok nydelige Børn, den lille Lene's Legesøstre; Enkens Naboersker havde sluttet sig til Toget; ogsaa en Præst fulgte. Da man nu havde sænket Kisten i Graven og Enhver havde strøet en Haandfuld Jord derpaa, traadte Præsten frem, for, efter Skik og Brug, at fremsige en kort Bøn. Han bad Fadervor, hiin eneste Bøn, der indeslutter Alt, hvad Mennesket har at nedbede sig fra Gud, og han fremsagde denne Bøn med saadan Salvelse, at Taarer traadte i Tilhørernes Øine. Kun et Øie græd ikke: det var Moderen, som begrov sit myrdede Barn, og da Præsten kom til de Ord: Giv os idag vort daglige Brød Da lod det som et Tordenslag i Forbryderskens Øre; med et frygteligt Angstskrig styrtede hun til Jorden hendes Misgierning var røbet.