Berlingske Tidende, 1836-03-26
Slutning af Sagen angaaende de forskjellige Andragender om Danmarks Finantser. (See denne Tidende Nr. 116-117.) Den Kongelige Commissarius yttrede, at naar det er blevet paaanket, at den i Rescript af 9de Februar 1816 givne befaling, at en aarlig Sum af 1,500,000 Mark Hamborger Banco eller 1 Million Rbd. r. S. skulde foruden det, der behøvedes til Renternes Betaling, henlægges til Statsgjeldens Formindskelse, ikke er bleven opfyldt, og derhos bemærket, at Statsgielden, saafremt denne allerhøieste Befaling var bleven efterlevet, nu maatte være i en meget høi Grad aftaget, saa maatte det erindres, at ovennævnte Rescript blev givet paa en Tid, da Statscrediten, som Følge af den lange byrdefulde Krig, endnu stod paa et lavt Punkt, og at derfor de største Anstrængelser maatte anvendes for at hæve samme, at disse ogsaa havde de meest velgjørende Følger og bragte de danske Statspapirer i en betydelig høiere Værdi, men at Omstændighederne kort efter gjorde det fornødent at tilstaae saa betydelige Lettelser i de paabudne Skatter, at det ikke længere blev muligt at anvende en saa betydelig Sum som den foranførte, til Afdrag paa Gjelden, hvilket heller ikke længere var fornødent for Credittens Skyld, da Statspapirerne uden slige store Afdrag vedbleve at stige, og nye Laan bleve at erholde under de meest fordeelagtige Vilkaar. Forordningen af 13de Marts 1816 eftergav den Jldstedskat, som ved Forordningen 6te Mai 1812. var paabudet, forsaavidt denne skulde svares af Eiendomme paa Landet (et Beløb af 28,000 Tønder Rug og 28,000 Tønder Byg, at betale med Penge efter de derfor aarlig bestemte Priser), en Placat af samme Dato eftergav forAaret 1816 Værdien af 50,000 Tønder Rug og 50,000 Tønder Byg af det ved Forordningen 9de Juli 1813 § 10 bestemte Beløb af den Deel af Landskatten, der blev udredet i Overeensstemmelse med den ved Forordningen 1ste October 1802 paabudne Maalestok. Statskassen havde ved i Aarene 1820 til 1827 at modtage en betydelig Deel af Landskatten i Korn, et Tab af henved 4,300,000 Rbd. Fra 1823 have 4000,000 Rbd. aarligen været eftergivne i det ved Freg15de April 1818 bestemte Beløb af Landskatten i Danmark, ligesom 400,000 Rbd. aarlig i de paa Landeiendommen i Hertugdømmene hvilende Skatter, og endelig har Landskatten i Danmark, fra 1ste Januar 1824 kun været udredet med Sedler og Tegn, Daler for Daler og Skillinfor Skilling, ved hvilket Sidste Statskassen, der ligefuldt maatte ligvidere de 2/3 af Bankheftelses man dog derved ingenlunde at hæve Sedlernes Værdi, men Mistilliden var saa almindelig, at deres Værdi i lang Tid var meget ringe. Den daværende Bankbestyrelse troede, at den burde anvende ethvert Middel for at bringe Sedlerne til pari, og med uhyre Opofrelser, bragte man det virkelig dertil, at Coursen i Sommeren 1819 var pari. Men denne Heide var frembragt paa en kunstig Maade og kunde derfor ei have nogen Bestand, og kort Tid efter steg Coursen til over 300, og først 15 Aar senere har den paa en naturlig Maade atter opnaaet en pari Stand. De Rystelser, der frembragtes ved denne kunstige Jndvirkning paa Coursen, vare for bekjendte til at han behøvede at gjentage dem. Noget Lignende kunde let hænde og med Hensyn til Obligationerne ved at indføre en Foranstaltning, som den foreslaaede, og han maatte derfor aldeles fraraade den, og denne forekom ham saa meget betænkeligere, som det efter hans Formening maaskee ei vilde være muligt at frembringe Ligevægten i Finantserne ene ved Besparelser, men at det kunde indtræffe. at man saae sig nødsaget til at tage sin Tilflugt til nye Skattepaalæg, dersom man ei vilde we til det, der var langt værre, yderligere Laan Viinhandler Hansen yttrede, at det forekom ham, at Secretær Algreen-Ussings Forslag var gaaet ud fra den urigtige Forudsætning, at Statens Credit var tabt, og at man maatte søge igjen at bringe den paa Fode. Enhver, som kjendte noget til Begivenhedernes Gang, vilde imidlertid vistnok finde, at Statens Credit aldrig har været paa en bedre Standpunkt end netop nu, og at den ogsaa med fuld Føie fortjener at være derpaa, naar man seer hen til den Redelighed og Punktlighed, hvormed Staten, opfylder sine Forpligtelser, ligesom man af Regjeringens hele Handlemaade tør vente, at dette fremdeles vil skee. Professor Bang yttrede i samme Anledning at han vel var forvisset om, at Proponenten har havt den bestemteste Overbeviisning om Forslaindraldes herved, med 12 Ugers Varsel, til at anmelde og be committerede Skifteforgod gets Gavnlighed, ligesom og Flere udenfor Forsamlingen have erklæret sig derfor, men Taleren vilde forelægge Forsamlingen sine Grunde for hans modsatte ligesaa faste Overbeviisning. Hvad først den projecterede Nationalbestyrelse angaaer, da vilde man høiligen feile, naar man vilde lade sig blænde af Ordet National og dermed antage, at det nye Jnstitut blev af samme Beskaffenhed, dets Credit den samme som Nationalbankens. Bankens Credit beroer paa den sikkre Forviisning, at dens Seddelgjeld og øvrige Byrder aldrig kunne blive forøgede, saalænge Ret er til i Landet. Men uagtet hiin Nationalbestyrelse af Statsgielden, skulde det, som Proponenten gjentagne Gange har ytret, staae til Regjeringen, efter forud indhentet Betænkning fra Stænderne, at optage nye Statslaan, naar den fandt det nødvendigt. Det er allerede viist, hvor let en saadan Nødvendighed kan fremkaldes ved forandrede Conjuncturer, og hiint nye Nationalinstitut. taber da al Analogie med Nationalbanken og den største Deel af sin Betydning. Proponenten havde talt om Statsgieldens Firering til en ufravigelig Størrelse, men var dette Ord ei brugt af en Misforstaaelse, stod det i aabenbar Modsigelse med hans Ytring om Regjeringens Beføielse til at optage nye Laan. Det er ei i Kister med mange Laase og i slige Former man skal søge Grundvolden for Crediten, men i en redelig Finantsbestyrelse, som Danmarks altid har været, i en kraftfuld oconomisk Bestyrelse af Finantserne i det Hele, saaledes som Kongen, understøttet af Stændernes nærværende Andragende, vil vide at sætte i Kraft, og fremfor alt i Finantsforvaltningens Offentlighed hvorpaa derfor og Stændernes Andragende, efter Committeens Jndstilling, først og fremmest skal gaae ud. Hvad Preussens saa ofte paaberaabte Exempel angaaer, da staaer vel denne Stats 4pCt. rentebærende Papirer omtrent paa pari, men en Reduction til en lavere Rentefod har denne Stat ei endnu kunne iværksætte. Danmarks 4pCts Papirer staae vel omtrent kun paa 90, men naar det betænkes, at Danmarks Statsgjeld – Hensyn taget til Preussens Størrelse og Resoureer– i det mindste er dobbelt saa ster som J rens sens, saa er Danmarks Credit allerede nu ei mindre end Preussens, og det blot i Tillid til Regjeringens strænge Redelighed. Naar nu dertil kommer større Besparelser og Finantsforvaltningens Offentlighed, vil der ei behøves en Adsplittelse af Statens Kræfter og en overordentlig Control for end mere at hæve Danmarks Credit. Er der noget Land, som man i finantielle Anliggender skulde tage Hensyn til, saa var det vel England. Her var det fra den berømte Statsminister Pitts Tid Princip at henlægge store Midler til en synkende Fond, hvis Anvendelse Parlamentet controllerede. Dog steg Gjelden til en uhyre Størrelse og i 1813 og 1814 stode de engelske SpCt. Papirer kun i 47pCt. Det oplyste engelske Ministerium forlod fra CanHutchinsons Tid med Parlamentets nings og Samtykke hiin ældre Anskuelse; man separerede ei visse Summer til den synkende Fond, men gjorde efterhaanden Besparelser og nedsatte Skatterne, og Nationens stigende Velstand forøgede, uagtet Nedsættelsen, den aarlige Jndtægt, hvis Overskud da deels anvendtes til Betaling paa Gield, deels til ny Nedsættelse af Skatter. Saaledes er Englands Gield formindsket siden Freden, og uagtet den tilbageblivende Skylds uhyre Størrelse, staae Englands 3pCt. Papirer nu i 90 til 92, og dets Credit er saaledes gaaet foran Preussens, uanseet den anpriste Nationalbestyrelse af de til Statsgieldens Betaling afsondrede Fonds. Den anden Hovedgrund, som maaskee rettere burde være den første, søgte Taleren i det Undførlige i Proponentens Forslag efter Danmark nærværende Finantstilstand. Proponenten vil nemlig, at der skal henlægges saa meget af Statens Jndtægter til Statsgjelden, at ei blot Renter, men ogsaa Afdragene skulle afholdes af disse Jndtægter, og Activerne maae ei forbruges dertil. Altsaa skulde hele den Sum, der af Committeen er anført som Underballance, noget over 1 1/2 Million, strax dækkes ved Besparelser. Men Proponenten anseer Forfatningen for endnu misligere, navnligen de extraordinære Udgifter for endnu større, end af Committeen er antaget, og altsaa maatte, efter hans Regning, Underballancen vel være henved 2 Millioner, og om denne siger han, at den skal dækkes ved Besparelser, saa at Afsondringen af Statsgjelden strax kan skee. En saadan Besparelse skulde synes mulig, da Udgifterne ere over 14 Millioner; men dog ligger heri Hovedfeilen i den bestridte Anskuelse. Træk nemlig først fra disse 14 Millioner 5 1/2 Million til Renter og Afdrag paa Statsgjelden, træk fra hiin Sum de mangfoldige knapt tilmaalte Lønninger for civile og militære Embedsmænd, træk endelig saa mange andre Udgifter fra, som ei kunne taale Nedsættelse uden at træde al Ret og billighed for nær, saa bliver der kun faa Millioner tilbage, hvorpaa man strax skulde spare 1 1/2 eller 2 Millioner. Og er det da sandt, at Danmarks Credit ei kan reddes, hvis alle slige Forhold rystende Besparelser ei iværksættes, og Statsgjeldens Afsondring fra Finantserne derved bliver mulig? Det er ikke Tilfældet; thi kan endog blot 600,000 Rbd. eller noget meere bespares, saa kan, som Committeen har viist, den rentebærende Statsgjeld holdes paa sin nærværende Stand, idet man dækker Afdragene ved Salg af Domæner og andre Activer, og Danmark afdrager da hvert Aar 820,000 Rbd. S. paa Seddelgjelden, og naar den er afgjort, paa den rentebærende Gield. Et andet Lyspunkt i Danmarks finantielle Stilling er, at Landets Production og Folkemængde er i Fremskriden, og kan Kongen undgaae at paalægge nye Skatter, ville de indirecte Afgifter forøges og give et Overskud over deres nærværende Beløb, hvis oconomiske Anvendelse især til Afdrag paa Gjelden Regjeringens alvorlige Villie og Finantsforvaltningens Offentlighed ville sikkre. – Taleren maatte endnu engang gjentage, at en kraftig oconomisk Finantsbestyrelses frie Raadighed over alle Statens pecuniære Kræfter er et Gode, ved hvilket Forslaget vilde skille os.