Corsaren, 1842-10-14
Den holsteinische Stænderforsamling og Holsteinerne. Danmark og Holsteen leve ommen i et ulykkeligt Ægteskab. Konen, Mome. Holsteen, blev tvungen til Manden uagtet hendes Raab om, at hun ønskede at bevare sin Frihed, hvilket hun dog ikke meente Noget med, da hun elskede den store tydske Grenadeer. Hun skjelder sin Mand ud for et Grodhoved og smidsker til Grenaderen, som imidlertid ikke bryder sig om hende, men kalder hende et Kjødhoved (vide: "literarische und kritische Blatter der Borsen-Halle"). Denne Koldfindighed tjener imidlertid kun til at forøge hendes Elskov. Den taalmodige Ægtemand søger paa alle mulige Maader at gjøre hende tilpas og faae et godt Ord af hende; men det gjør kun Ondt værre. Han opfylder alle hendes Luner, hun faaer al den Stads, hun peger paa, skjøndt Gud veed, at han har dagrlig Raad dertil - men hvad gjør man ikke for den kjære Huusfreds Skyld? Dog, som sagt, der hjælper Intet, hun er aldeles uregjerlig, raaber paa Skilsmisse o. desl. Da de som Følge af det daarlige Samliv allerede ere separerede i Henseende til Bord og Seng, vilde Manden uagtet sin store Kjærlighed til hende gjerne indvilge heri, om end blot for at vedligeholde sin Føielighed; men knap mærkede hun det, før hun kom med endnu en Fordring: hun forlangte at tage Barnet, den lille, trinde Jfr. Slesvig, med. Gud veed, hvad Manden vilde gjøre blot for at faae No. - om han ikke ogsaa sagde Ja til det med, hvis han saa ikke fik en langt værre Uro med de voxne Stedbørn. Disse ville ikke paa nogen Maade indvilge i, at den Lilles Godser komme fra Familien, og saaledes staaer Sagen hen. Denne Lille, denne haabefulde Datter, er forresten, som vi formode, den Datter, der omtales i Carl Bernhards Novelle, og som havde et saa underligt blandet Sprog, at hun sagde. "Mutter, hvor er Fatters Hut?" Med andre Ord, uden Lignelse, lyder denne Historie kortelig saaledes: Holstenerne ville danne en egen Stal, i Forening med Slesvig. Uagtet vi kjøbe deres Smør og Ost, bygge Chausseer for dem, hjælpe dem til at anlægge Jernbaner, kort: kjæle for dem, saa godt som vi kunne, og som vor Pung strækker til, saa ville de dog fra os - ligerviis som et Barn paa et fremmed Sted raaber. "Jeg vil hjem!" uagtet man giver det Kage og Frugt; ja, jo mere man giver det, jo mere raaber det. "Jeg vil hjem," men putter dog forsigtig Kagen og Frugten til sig. Hvorfor raaber Barnet: "Jeg vil hjem"? Hvad Grund giver det, naar man spørger derom? Det svarer: "Jeg vil hjem!" Hvorfor ville Holstenerne fra os? For Frihedens, for Uafhængighedens Skyld? – Nei! De ville jo have en Konge eller Storhertug og staae under det tydske Forbund. - Hvorfor ville de da fra os? Hvad svare de, naar vi sporge derom? "Vi ville fra Jer." - "Men, naar vi nu faae en Constitution og J faae Lov at dele den med os?" "Vi ville fra Jer! Vi ville fra Jer! Hellere ingen Constitution, ingen Frihed, end den, som vi dele med Jer!" De hade os Danske, de hovmode sig over os, de troe sig langt mere end vi. Kongen af Danmark, vor Hertug', sige de, og dette skal betyde, at en Mand, som kan være Konge over Danmark, kan ikke være Andet end Hertug over dem. De vide ikke af, de gode Mænd, at det forholder sig ganske modsat, at Holsteen ikke eengang er stort nok til at rumme og føde en Konge - dog jo, de vide det, de føle det, og derfor er det netop, at de ville have Slesvig med sig, for at dette nemlig skal hjælpe dem med at bære Udgifterne, slet ikke for Andet. Men dette sige de naturligviis ikke Slesvigerne, de indbyde dem tvertimod med en vis Nedladenhed til den Ære at gaae med, ganske som naar en fattig eller gjærrig Adelsmand indbyder en rig Borgerlig til at gaae ind med til en Conditor, hvor denne da for den nydte Æres Skyld betaler de nydte Drikkevare. De borgerlige Slesvigere ere virkelig allerede ganske fortumlede af den holstenske Adels naadige Jnvitationer til at deeltage med dem i det tydske Forbunds Herligheder og i en egen Hofholdning, og staae paa Springet ligesom Musen i den Fabel, som allerede Børnene lære i de danske Skoler, men som formodentlig de tydske Censorer i Slesvig have stroget for længe siden: Die Katze: Du allerliebstes kleine Thier, Komm doch ein wenig her zu mir. Ich bin dir gar zu gut. Komm, das ich dich nur küsse. Alte Maus: Jch rathe Dirtes, Kind, geh nicht. Katze: So komm doch! Siehe diese Nüsse. Sind alle Dein, wenn ich dich einmal küsse. Junge Maus. O Mutter, høre doch, wielsie for freundlich spricht. Jch gebe. -- Alte Maus: Kind, gehe nicht. Katze: Auch dieses Zuckerbrod und andre schöne Sachen Gebrich Dir, wenn Du kommst. Junge Maus: Was sollich machen? O Mutter last mich gehen! Alte Maus: Kind, gehe nichte Junge Maus. Was wird sie mir denn thun? Welch ehrliches Gesicht. Katze. Komm, Nürrchen komm! Junge Maus: Nun ja! -- Ach Mutter, bilf! o Weh! Den gamle Muus, der advarer saa fornuftig, er "Fædrelandet". Af den alvorlige Mine, hvormed det truer, den Jvrighed, hvormed det tager paa Vei, skulde man troe, at det Hele var Alvor, og dog, kjære Læser! er det Hele - kun Spøg og Phantasi. Jkke at Holstenerne jo gjerne for Alvor vilde, naar de blot kunde; men de kunne ikke engang gaae selv. Det høie tydske Forbund, ind i hvilket de ville have Slesvig for at lyksaliggjøre det, holder nemlig paa dem, som en besindig Amme. De kunne lægge saa mange Planer, de have Lyst til, bygge alle mulige Luftasteller, oprette Kongeriger - Gud bevares, det er dem vel undt, saa længe det blot bliver i Phantasien. Men, naar de blot med Spidsen af den lille Finger komme derudenfor, saa kommer ogsaa det aarvaagne tydske Forbund, ind i hvilket de som sagt ogsaa ville have Slesvig for at lyksaliggjøre det, strax og giver dem Dada over Fingeren. Om ogsaa det tydske Forbund selv kunde have Lyst til at faae hele Danmark, saa vilde det dog ikke tillade Holstenerne paa egen Haand at foretage Noget - for Principets Skyld - for Subordinationens Skyld - - naar vi see paa Holstenerne, kunne vi ordentlig glæde os over, at der dog er et tydsk Forbund. Ja, naar vi see paa de store Holstenere i Livgarden, disse 3-Alens Karle, der see saa haanligt ned paa os, saa gnide vi til Gjengjæld bemmelig Hænderne og tænke: J Trealens Folk! J staae dog under det tydske Forbund! See! Lock, Du djærve "Dänenfresser", Du, hvem vi Danske uagtet Dit Had til os maae agte for Din Mandighed og Din Kraft (hvoraf Du næste Gang gjerne, uden Skade for Dig selv, kunde sende en Portion til Roskilde), ja, Du "Dänenfresser", vi turde sætte hele Danmark paa et Fad for Dig og lade Dig være ene dermed, Du turde dog ikke engang slikke deraf, Du tør ikke - Du staaer under det tydske Forbund. I hoie holsteenske Herrer med Eders Præsident i Spidsen, som krænkede den ditmarsker-Deputeredes Talefrihed, saa at han forlod Forsamlingen og J da efter Onske i Ro. og Mag affattede en Petition om Foreningen - hvad Glæde have J deraf? Kirchspielvogt Engelbrecht fik J bort; men det tydske Forbund? – det tænkte J nok slet ikke paa. "Men, hvis nu det tydske Forbund virkelig lukkede et Die til og lod Holstenerne tage Slesvig fra os? og hvis de saa provede det?" – Hvis de provede det? Ha, hvor ere vi Danske da?