Berlingske Tidende, 1814-06-03
Hr. Canning yttrede det Ønske at Tingen maatte blive afgjort inden Hertugen ankom til Engelland, forat han kunde see, at Fædre= nelandet paaskiønnede hans Værd. Han bemærkede dernæst, at Finants ministrene aldrig havde havt bedre Leilighed til at anvende Statens Penge i et Øiemed, som vilde opvække almindelig Tilfredshed. Skatkammercantsleren sagde, at han med Glæde vilde overdrage den dertil udvalgte Commitee at stile Bevilgningen paa 400000 istedet for 300000 Pund. Beslutningen blev eensstemmigen antaget saaledes :At en Sum, som ikke overskred 13000 Pund aarlig skulde af den consolideerte Fond betales til Lord Wellington og hans Arvinge for bestandig. At det skulde paalægges Commissionairerne for Skatkammeret at udrede en Sum, der ikke overskred 400000 Pund, til Jndkiøb af en Landgods a., istedetfor den ovenmeldte aarlige Jndtægt. - Da denne Forhandling var endt gik man over til at debattere om Norges Blocade. J denne Anledning forefaldt følgende: Hr. W. Wynne forelæste den Deel af Tractaten med Sverrig som angaaer Norge, og paastod, at Engelland ingen videre Forpligtelse havde efterat Danmark havde afstaaet sidstnævnte Land. Efterat have fremsat forskiellige Grunde for sin Mening endte han med en Mation for en Adresse til Prindsregenten, hvori Hs. Kongel. Høiher, skulde bønfaldes om at tage Forholdsregler, som sigtede til at beordre, de engelske Skibe at ophæve Blocaden af Norges Havne. Hr. Lambton understøttede Motionen, skildrede Nordmændene, ugunstige Stemning mod de Svenske, og fandt det sørgeligt, om en Krig skulde udbryde i Norden nu da Rolighed synes at vende tilbagetil det hele øvrige Europa. Hr. Stephen var ganske og aldeles af den Mening, at hvad der ikke bestod med Pligt kunde heller ikke bestaae med Jnteresse. Vi vare pligtige at efterkomme den Tractat vi havde sluttet, ved at giøre alt hvad der stod i vor Magt forat forene Norge med Sverrig, med mindre Sverrig selv fritog os fra denne Forpligtelse. Han viste dernæst at vor Fremfærd mod Norge var lovlig: thi, var det en Deel af Danmark, da var det jo bleven afstaaet til Sverrig, og var pligtige i saa Henseende at lyde Danmark befalinger; nægtede det at opfylde den af Danmark sluttede Tractat, da satte det sig ved saadant Forhold i sin forrige Krigstilstand mod os, og kunde ikke drage Fordeel af den mellem begge Magter sluttede Fred. At udsulte Norge var skrækkeligt; men han meente, at vi burde forene vore Kræfter med vore Allieredes, forat overtyde Nordmændene om at Modstand var forgieves. Paa disse Grunde modsatte han sig Motionen. Hr. J. Macintosh inrømmede, at Conventionen var forpligtende; men understøttede dog fra sin Side Motionen. Hr. Stephen forklarede sig nøiere. Hr. Canning understøttede Hr. Stephens Mening, og sagde, at han efter en nøie Undersøgelse af Tractaten med Sverrig maatte tilstaae, at vi vare forpligtede til de Forholdsregler, som vare tagne, thi Tractaten sagde, at vi skulde ved en Cooperation tilsøes med virke til Foreningen, og dette var ikke skeet blot ved at faae Afstaael, sen udvirket. Man maatte ogsaa tage Hensyn til den Tieneste Sverrig havde gjort de Allierede, og betænke, at det for deres Skyld havde skilt sig ved en Krigsmagt, som det selv kunde have brugt mod Norge. Han vilde ønske at vi kunde blive fritagne for de Forpligtelser vi have indgaaet; men han kunde ikke give sit Samtykke til en Mation, hvorved Tractaten vilde blive krænket. Hr. Whitbread gientog hvad han i samme Anledning før havde sagt.