Viborger Samler, 1845-04-14
(Kbhpost.) Efterat Borgerrepræsentanterne ligesaa forgiæves havde søgt at bevæge Magistraten til at tiltræde Adressen til Kongen som at erholde Tilladelse til selv at overrække Hs. Majestæt Kongen den, begav Repræsentationens Formand, Etatsraad Hvidt, sig i Torsdags Middags ud paa Amalienborg for at afgive den i det kongelige Forgemak eller hvor man ellers afleverer Suppliker til Kongen. Da Rygtet om at denne Aflevering saaledes vilde finde Sted havde udbredt sig, vare i Middagstimen vel omtrent et Par tusinde Mennesker afde meere dannede eller velklædte Classer forsamlede paa Amalienborg Plads og i de tilstødende Gader, hvor det heller ikke manglede paa talrige Afdelinger af bestokkede Politibetjente, hvis Adfærd ved denne Leilighed dog indstrænkede sig til at anmode Folk om at vedblive at bevæge sig og ikke standse. Ligeledes skulle fordoblede Vagtposter, have været udstillede paa Amalienborg Plads. Paa Henveien blev Etatsr. Hvidt i Bredgaden hilset med et flere Gange gjentaget Hurra, ligesom han ogsaa senere, efterat være vendt tilbage, blev modtagen med Begerstring paa Børsen. Udenfor Hvidts Bolig havde imidlertid en udsøgt Skare af Politibetjente været posteret. - Medens denne Demonstration for en stor Deel vel maa tilskrives den særegne Jndleveringsmaade og den Mand, som saaledes var Overbringeren, eftersom Adressens Jndhold endnu var ubekiendt, er dette, som man vil see af nedenstaaende, hverken nyt eller gradikalt", og ikke anderledes, end at Magistratens Medlemmer vist gjerne kunde have med understrevet det og dog vedblevet at gaae og gielde for meget loyale allerunderdanigste Undersaatter. Af Borgerrepræsentanterne mangle blandt Underskrifterne Gross. Borgen, og Etatsr. Haagen. Allerunderdanigst Adresse til Hs. Maj. Kongen fra Kjøbenhavns Borgerrepræsentanter, overrakt den 10de April 1845. Allernaadigste Konge! Naar vi Deres Majestæts troe Undersaatter, som ere valgte til at repræsentere Borgerskabet i den Hovedstad, der ikke alene har havt en væsentlig Andeel i Overantvordelsen af Arveregjeringen til Deres Majestæts kongelige Slægt, men som ogsaa med urokkelig Troskab har holdt fast ved det valgte Kongehuus og stedse viist sig redebon til enhver Anstrengelse og ethvert Offer, som Fædrelandets Ære og Frelse udkrævede, i dette alvorsfulde Øieblik med dyb Ærefrygt nærme os Deres Majestæts Throne, skeer dette i den Fortrøstning, at Deres Majestæt ikke kan miskjende den særegne Opfordring for danske Borgere, til et saadant Skridt under de nærværende Forhold, og ligesaalidt vil miskjende det Sindelag, den Kiærlighed til Fædrelandet og den Hengivenhed for Kongen, som udtaler sig deri. Allerede længe havde det danske Folk med stedse stigende Bekymring seet, hvorledes det danske Sprog og den danske Nationalitet tilbagetrængtes i Hertugdommet Slesvig, og det maatte med Smerte erkjende, at Grunden hertil ikke saa meget var at søge i den Jndflydelse, det større tydske Rabofolks Nationalitet efter Forholdenes Natur altid maa udøve paa det mindre danske Folks Nationalitet, som i Savnet af de Foranstaltninger, uden hvilke et Sprog og en Nationalitet ikke kan opretholdes og sikkres en værdig Tilværelse. Det maatte fremdeles – efter den nøie og naturlige Forbindelse imellem de nationale og de politiske Jnteresser – blive Folket klart, i hvilken Grad denne det danske Sprogs Krænkelse og den danske Nationalitets Fornedrelse bidrog til at slappe det Baand, der endnu forenede det halvdanske Hertugdomme med det danske Kongerige. Ogsaa Deres Majestæt syntes ved Deres Regjerings Tiltrædelse gjennemtrængt af Overbeviisningen om Nødvendigheden af at fastholde dette Baand, men de Foranstaltninger, Deres Majestæt i Deres Viisdom har fundet det hensigtsmæssigt at træffe, have kun mødt villie og Modstand, hos dem, der burde understøttet dem, og det er at forudsee, at denne Modstand fremdeles vil mode og vil formaae at gjøre enhver Forholdsregel i Danskhedens Jnteresse illusorisk, saalænge alle Foranstaltninger mangle, hvorved de danske Districter i Slesvig kunne vente at blive forsynede med dansktalende og dansksindede Embedsmænd. Jkke mindre maa det beklages, at en provisorisk Bestemmelse, som omtrent for et Aar siden udgik fra Deres Majestæts Regjering, har medført for det danske Folk i Slesvig ved Forhandlingerne af Hertugdommets vigtigste Anliggender en Jndskrænkning i Modersmaalets Brug som maa synes uforenelig med den Stilling, hvorpaa den danske Nationalitet i Slesvig ligeoverfor den tydske har naturligt og uafviseligt Krav. Der var derfor vistnok den største Anledning for begge Kongerigets Stænderforsamlinger til at tage de for Nationens Ære krænkende og for Nationalitetens Fremtid farlige Vilkaar, under hvilke det danske Sprog og den danske Nationalitet i Slesvig befinder sig, under den alvorligste Betragtning, og sikkert have de ikke nogensinde handlet i fuldkomnere Samklang med det af dem repræsenterede Folk, end da de forestillede Deres Majestæt den indtrængende Nødvendighed af ikke blot ved utvetydige Ord, men ogsaa ved kraftige Handlinger at opretholde og beskjerme det danske Sprog og dansk Nationalitet i Hertugdømmet Slesvig. Til disse Andragender fra Stænderne, der ikke have forlangt Andet end Opfyldelsen af Retfærdighedens Fordringer, slutter sig med fuldkommen Samstemning Hovedstadens Borgerstand, der føler sig gjennemtrængt af den Erkjendelse, at Sprogets Tilværelse og Blomstren, dets Ære og dets Vanære, er uadskillelig fra Nationens, og det er paa denne Borgerstands Vegne vi udtale den tillidsfulde Fortrøstning, at Danmarks Konge vil, hvor det gielder Danskhedens Bevarelse paa dens egne Enemærker, vide at overvinde den Modstand, som maatte reises af tydsk sindede Embedsmænd, idet vi her gjentage, hvad allerede i Stænderforsamlingen er blevet yttret, at det er ikke Færdighed i Sproget, men Kjærlighed til Sproget, hvorom det gjelder, det er dansk Sind, Samstemmen med Nationen, dens Charakteer, dens Maade at være og tænke paa, dens Historie og Literatur og Folkeliv, og at, naar dette skal opnaaes, Middelet, maa søges i den Mand, hvori den første Underviisning bliver meddeelt, den Sprogform, hvortil den tidlige Ungdomsdannelse bliver knyttet. Det er imidlertid ikke alene den danske Nationalitets Krænkelse, der i Henseende til Forholdene med Hertugdommet Slesvig har fremkaldt en stigende Misstemning i Kongeriget, men et andet i begge Stænderforsamlingerne forhandlet Anliggende har maattet vække den største Uro og Bekymring hos Folket, som derved er kommet til en klar Bevidsthed om den Fare, der i Henseende til Arvesuccessionen truer Staten. Rigets Eenhed og Udelelighed er den første Betingelse for Statens Tilværelse, og for Statsborgerne er derfor ingen Tanke mere foruroligende end Tanken og Rigets Sønderlemmelse, der af Nogle er bleven opstillet som en Følge af Successionsforholdene, naar engang den kongelige Mandsstamme i Tiden skulde uddøe. Vel nærer det danske Folk ikke nogen Tvivl om den fælles Successionsordens fulde Gyldighed for alle til Monarchie henhørende Landsdese, hvilken det anseer ikke alene for retlig begrundet, men ogsaa aldeles stemmende med alle Parters Jnteresse, men det antager tillige, at i et Øieblik, som det nærværende, da en utrættelig virksom og om sig gribende Partiaand har i lang Tid havt uforstyrret Ro til at arbeide paa at løsne Forbindelsen imellem Kongeriget og Hertugdømmerne, er et officielt Skridt fra Regjeringens Side ikke alene ønskeligt, men endogsaa paatrængende nødvendigt for at dæmpe den Frygt paa den ene Side og nedslaae den Formastelse paa den anden Side, der ikke kan andet end adsplitte Landets Kræfter og virke opløsende og forstyrrende ind paa saamange af de vigtigste borgerlige Forhold. Hvor naturlig imidlertid end Opfordringen kunde synes at være for det danske Folk til paa enhver lovlig Maade at understotte dets Repræsentanters Andragende ligeoverfor den kloge og samdrægtige Modstand, det maa befrygtes at det vil møde maaskee endog blandt flere af Kronens høist betroede Raadgivere, stulde vi dog have fundet fornøden Beroligelse i den Tanke, at det danske Folks Ønsker i denne Henseende paa mang Maader ere komne til Deres Majestæts Kundskab og at de i Deres egen Erkjendelse af Statens Tarv og Øieblikkets Krav have fundet deres bedste Talsmand, dersom ikke siden Stændernes Slutning Begivenheder Slag i Slag vare indtrufne, angaaende hvilke Folket først seent vil have Leilighed til at henvende sig til Stænderne og som desaarsag vil kunne ansees for Repræsentanterne af Landets største Commune at indeholde en Opfordring, som de ikke kunne unddrage sig, til umiddelbart at henvende sig til deres Konge.