Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-09-18
Noget om de franske Ministre i Aaret 1792. (See Begyndelsen i No. 37). Servan, der kom i Degraves Sted, er er en retskaffen Mand i dette Ords strengeste Forstand; hans Siel er virksom, hans Sæder reene, og med en Philosophs Strenghed foreener han Medlidenhed. Denne oplyste Patriot, brave Soldat og aarvaagne Minister manglede intet uden en større Grad af Koldsindighed og Fasthed i Characteren. Da Religionsuroelighederne og Fiendernes Anstalter havde gjort bestemte Decreter nødvendige, viisde Ludvig den 16de, hvis Ærlighed, var allerede bleven meget mistænkelig for Mistrene, som i Førstningen forlode sig derpaa, sit virkelige Sindelag, ved at vegre sig for at stadfæste disse Dekreter. Vegringen skeete ikke strax udtrykkelig. Kongen vilde derover betænke sig; han opsatte Stadfæstelsen til Conseillets næste Sammenkomst, og fandt stedse nye Aarsager til at forhale Stadfæstelsen. Dette gar Ministerne Anledning til at tale med megen Eftertryk. Jsær trængde Roland og Servan uophørlig paa ham, og med stor Fynd sagde ham de drøieste Sandheder. Deres Tilstand blev kritisk, Staren stod i Fare, oprigtig patriotske Ministre maatte enten forlange det, hvorved den kunde reddes, eller nedlegge deres Embeder, for ikke at medvirke til dens Undergang. Rolland gjorde sine Colleger det Forslag, at seende Kongen et Brev, der var skrevet i denne Tone. Claviere tviste de og Udtrykkene. Duranthon, der gierne vilde beholde sin Post, havde ikke Lyst til at udsætte sig for den Fare, at tabe samme, saa længe han saae Udveie til at beholde den, uden at blive en aabenbar Forræder, alle store Foldsregler mishagede Lacoste, og i Grunden holdt han Kongens Villie for den beste af alle Regieringer, Dumourier lod dem tvistes, og drev sit Spil sort; han var fortørnet over en Sag, som han kaldte et blot Kiv, og søgde Leilighed til at her ne sig. Sagen var følgende: Der omløb et Rygte, at Bonnecarrere, som Dumourier havde gjort til General=Director for de udenlandske Sagers Departement, havde bortgivet et Embede, eller afgjort en Sag, og derfor taget hundrede tusende Livres, hvoraf Madame Beauvert havde faaet en Deel. Denne Dame var Dumouriers Maitresse, opholdt sig i hans Huus og modtog hans Giester, til stor Forargelse for alle fornuftige Folk og Venner af Sædelighed. Thi en saadan Udsvævelse hos en offentlig Embedsmand, til hvem Statens Forretninger vare overdragne, beviisde alt formeget en fuldkommen Foragt for Vil anstændigheds Regler; og Madame Bauvert, en Søster til Rivarol, der just ikke stod i noget godt Rygte, samlede omkring sig en Mængde leiede Tilhængere af Aristokratiet, hvis Character var i ingen Henseende roesværdig. Du mouriers Forhold var altsaa høist upolitisk, og kunde let paadrage ham Mistanke. Jeg havde ofte Leilighed til at see Brissot og nogle andre Medlemmer af den lovgivende Forsamling. De indfandt sig undertiden i Ministernes Selskab hos mig, og underholdt med disse et Slags Forbindelse, der er nødvendigt mellem Mænd, som have opofret sig til Statens Jnteresse, og maa forstaae og underrette hinanden, for at kunde tiene den destobedre. Tildragelsen med Bonnecarrere blev fortalt til een af dem; man nævnde Personerne, Formaalet, ja endog den Natarius, hos hvem Pengesummen var nedlagt, eller skulde nedlegges. De nærmere Omstændigheder herved har jeg glemt; jeg erindrer allene, at to meget agtværdige Mænd bevidnede Sandheden heraf i mit Huus, i Nærværelsen af to eller tre Deputerede, af hvilke den ene var Dumouriers Ven. Man besluttede at tale med Dumourier, og forestille ham paa en Slags høitidelig Maade, hvad der tilforn var sagt ham under fire Øine; hvor nødvendigt det var, saavel for hans egen, som for den offentlige Sags Skyld, at han i sin Opførsel og i Valget af sine Underbetientere handlede overeenstemmende med de politiske Grundsætninger, som han foregar at bekiende. J Følge Aftalen skeete denne Samtale i hans Collegers og tre eller fire Deputeredes Nærværelse. Rolland, hvis Alder og Character berettigede ham til at føre Ordet, søgde at overbevise Dumourier og Vigtigheden, af en anstændigere og strængere Levemaade, og alle stemmede overeens deri, at den sidste Streg af Bonnecarrere burde aabne hans Øie, og bevæge ham til at sætte en anden i dette Menneskes Sted. Dumourier, som saae meget paa sine Talenter, men lidet paa Sædelighed, tog i Førstningen disse Advarsler af sine Venner vel op, men blev tilsidst vreed, da de stode fast herpaa. Fra den Tid af holdt han ingen Omgængelse med de Deputeerte, blev kold imod sine Colleger, og tænkde uden Tvivl ikkun paa, hvorledes han kunde udstøde dem, som ved deres Strenghed meest havde mishaget ham. Jeg forudsaae Følgerne af denne Samtale, og sagde til Roland; "var du en Jntrigant, der følede dig istand til at handle efter det forrige Hof Maneer= og dets da værende Indretning, saa var nu Tidspunktet til at styrte Dumourier, at han ikke skulde spille eder en slem Streg Men paa slige smaa Listigheder forstaae ærlige Folk sig ikke, og Roland var just ligesaa uduelig til at tage sin Tilflugt til samme, som uskilket til at udføre dem. Kongens Nølen med Dekreternes Stadfæstelse var allerede det samme som en Vegring; Terminen for Opsættelsen nærmede sig. Vi følede, at, da Conseilet manglede Kraft og Enighed til at giøre fælleds Modstand, vilde det være anstændigt Rolands Retskaffenhed og Mod, at træde frem alle, og i den Hensigt skrev han det bekiendte Brev til Kongen. Reland tog det med sig i Conseillet, for der at oplæse det lydelig, da Kongen, medens man paa nye drev paa Dekreternes Stadfæstelse, reent ud erklærede, at enhver Minister maatte derom give ham sin Mening skriftlig og med sit Navns Underskrivt, hvorpaa han hurtig gik over til andre Materier, Saasnart Roland kom hiem, føiede han til sit Brev en Skrivelse af nogle faa Linier, og sendte det altsammen til Kongen om Morgenen den 11te Junii. Den følgende Dag og Aftenen Klokken 8 saae jeg Servan med en glad Mine komme til os ØnstDe mig til Lykke, sagde ham til mig, jeg har havt den Ære at faae min Afskeed."Min Mand, svarede jeg, maa inden kort Tid deele denne Ære med Dem og det giør mig ondt, at De er den første. - Han fortalde derpaa, at han om Morgenen havde været hos Kongen for at tale med ham om sit Departements=Sager, og at han ved denne Leilighed havde med megen Varme drevet paa Nødvendigheden af en Leir paa tive tusende Mand, ifald man alvorlig tænkde paa at modstaae Fiendernes Hensigter; men Kongen havde meget vreed vendt ham Røgen; Dumourier var derpaa kommen til Krigsministerens Hotel, og havde efter fremviist højere Ordre affordret ham Portefeuillen. - Dumourier? – han spiller en vederstyggelig Rolle, men den sætter mig ikke i Forundring. I de tre foregaaende Dage havde han ofte været paa Slottet, hvor har havde holdt lange Samtaler med Dronningen, og det kan ikke være overflødigt at anmærke, at Bonnecarrere havde en Støtte i Hende formedelst Fruentimre, hos hvilke han stod godt anskreven. Saasnart Rolland erfarede, at Ser van var kommen til mig, forlod han de Personer, som han just var ifærd med at give Audience og da han havde hørt Efterretningen, lod han strax bede sin Colleger, Dumouriet undtagen, at komme til sig. Han var af den Mening, at de ikke skulde oppebit deres Afsættelse, men at de, da Ser van nu var afsat, skulde, som Mænd af lige Tænkemaade med ham, tage deres Afskeed, med mindre Kongen kaldte Servan tilbage, og afskedigede Dumourier, med hvem de ikke længer kunde sidde i Conseillet. Jeg er overbeviist om, at havde de fire Ministre gjort dette, var Hof set kommet i største Forlegenhed for at faae de res Embeder besatte; Lacoste og Duranthon havde derved indlagt sig Ære, og Sagen havde opvakt bestostørre Opmærksomhed hos Publikum, men de vilde gaae tilværks paa en anden Maade. Ministerne kom; man raadslog uden at afgiøre noget andet, end at man den følgende Morgen Kl. 8 vilde igien komme sammen, og Roland skulde imidlertid opsætte et Brev i alle deres Navne. Aldrig havde jeg troet, naar ikke Omstændighederne havde sat mig i Stand, til at vide det af Erfaring, at en rigtig Forstand og en fast Charatter ere høist sieldne at finde; og derfor gives der saa faa Mennesker, der ere skikkede til Forretninger, og endnu mindre til Regiering. Skal med disse Egenskaber, tillige være forbundet en fuldkommen Ugennyttighed, saa søger man efter en Phoenix, derer næsten umuelig at finde. Nei jeg forundrer mig ikke meere over, at Menneskeer som ved deres Tænkemaade ere opløftede over den store Hob, og satte paa Rigets Spidse, sedvanlig see ned med en temmelig Grad af Foragt paa det heele Menneskekiøn. Denne Følelse er næsten nød vendig Refultatet af et stort Bekiendtskab med Verden, hvilket hos Mænd, til hvem Nationers Velfærd er betroet, kan have slemme Følger, naar de ikke tillige besidde overordentlig megen Philosophie og Sielstyrke.