Jyske Efterretninger, 1770-11-02
Over fløtgelærFortsættelsen af Ordsproget: Penge giver Mod. Dette kan være nok til at bevise, at det Ordsprog: Penge giver Moed, er meget vel grundet. Tillige har jeg anført Aarsagen derfor, og eftersom jeg just ikke har nødig at være misundelig paa de Rige, saa har jeg været saa billig, og viist, at Skylden er ikke saa meget hos den Rige, som hos Verdens Domme. Med et Ord: Jeg troer, jeg har gjort alt, hvad man kunde forlange af en upartisk Moralist. Nu vil jeg ogsaa betragte den anden Side af OrdProget, og meddeele mine Tanker om dem, som uden Penge, ere modige nok, og ere ofte langt utaaleligere i Selskab, end en Hofmodig Riig. Ex. Hvor 27 Re Hvo er den stidne Cynicus, der fordum sad ved sin Skriverpult, og tyggede sine Nægle, og loe af Forbittrelse Det er den Sædelærer, som foragter Verden, for at hævne sig paa Verden, som foragter ham. Hans sønderrevne Kappe skiuler et hofmodigt Hierte. Han er just den, der allermeest er vreed paa dem, som ikke belønne Fortienester, uagtet de havde Formue til at drage ham frem af sit lærde Støv. Han mangler Herkomst, Lykke og Dygtighed til med Flid og behagelig Omgang at gjøre sig elsket. Han beleer derfore de Stores Pragt, kalder dem glimrende Rar rer, og giør Nar af det, han selv mangler. Har vel disse Rige noget Friheds Brev paa frem for ham at være lykkelige. Forstaaer vel nogen af dem de lærde Sprog, hvilke vores Timon bedre forstaaer end sit Moders Maal, De Grækers Sæder ere ham meere bekiendte end de Tiders Sæder. i hvilke han lever. Vov engang, og indlad eder i en Samtale med ham ved hans Skriverpult. Han vil beskiæmme eders Vankundighed, han vil gjøre eder stum med FornuftSlutninger, som J ikke engang veed at nævne. J skal staae for ham i hans Studerekammer ligesaa vankundige og eenfoldige, som han staaer skiælvende for eder i eders Forgemakker. Er det ikke Fortienester nok, som skulde belønnes, som giver Timon Ret til at være hofmodig i sin lærde Fattigdom, og at have Moed nok til at foragte disse prægtige Staklers Forfængelighed, som hverken forstaaer, Græsk eller Latin, som holder Hector for at have været en stor Dogge, som bilde sig ind, at de tænke bestemt, og dog veed ikke engang, i hvad Form de tænke, som dog i deres Uviidenhed har nydt den Lykke, som Timon allene burde nyde naar Himmelen havde været retfærdig, og Verden erkiendt lig, Midt i sin Armod er Timon dog saa modig, at han mundhugges med Himmelen og Verden, at han er hofmodig af sin Uselhed, af hvilken han ikke veed at udvikle sig. Man troer ikke, at Timon stedse har tænkt saa ædelmodig Det første Trin, som han gjorde af Skolen i Verden, vare Henseende til hans Ønsker og Indbildninger, det Trin til Rigdom og Ære. Han krøb tiggende omkring for deres Fødder, som nu foragte hans pedantiske Hofmoed. Hansøgte at vinde deres Yndest paa en nederdrægtig Maade. Ha berømmede deres Fortienester, og deres Forstand. To Ting, som han nu aldeles nægter dem. Gudernes Sprog, hvilket Misbrug har gjort hos os til Staaderens Sprog, var det, som han helst talede med dem, eftersom det blev gemeenlig betalt med reede Penge. Han foruroeligede, de gamle Helters Aske, for i det ringeste at finde En, som han kunde ligne sin Mæcenat med. Aleeneste for Efterkommerne udsang han deres Berømmelse. Efterkommerne lydede forundringsfulde paa, naar han sang, og hans følesløse Mæcenat sov hen derover. Medet Ord=Timon naaede ikke sit Øye med. Han smigrede vel, men ikke i Hoffets Sprog; det var en Pedants Sprog. Dette gjorde ham latterlig, og eftersom han ikke kunde lide, at man gjorde Nar af ham, og vilde giøre ham til Nar med sin Viisdom (en Vey, som kunde have været den nærmeste for ham til at erholde sin Lykke, saa forlod han det utaknemmelig Hof ganske vred, lukkede sig inde ved sin Skriverpult, følede sin Hunger, men og sin Værdighed, svøbte sig saa hofmodig ind i sin egen Lærdom, og foragtede den oplyste Pøbel; thi saaledes kalder han den, hvis Lykke han havde udsiunget, og som han nu misundte dem. J Begyndelsen faldt det ham vel noget vanskeligt at sige noget, som var imod hans egen Følelse, men den vedvarende Foragt, og Vanen ved at sige eet og det samme daglig, bragte det saa vidt hos ham, at han blev veltalende, han ivrede med Overbeviisning, og af en Philosophisk Ædelmodighed. Nu er han hofmodig i sin Fattigdom, og foragtet alle dem, som leve i Rigdom, Anseelse og Overflødighed. Denne Anmærkning er den rette Nøgle til de fleeste Satyrer imod Riigdom og de Stores Lykke. De, som have været riige, og ved adskillige ulykkelige Tilfælde ere blevne fattige, høre og til dem, som ere misundelige paa de Riige. De have forloret deres Liggendefæe, men Modet har de endnu beholdt til at foragte andre. J mod de Fattige tør de ikke yttre deres Foragt, thi de ere selv blevne fattige. De foragte derfore de Riige, og det med langt større Bitterhed end Timon, eftersom de have virkelig nydt det, som denne allene ønskede. Den bedrøvelige Jhukommelse om deres forrige Lykke gjør dem rasende ret ligesom en Rennegats Had er langt uforsonligere end en indfød Muselmands. Til disse tvende Exempler om de Fattiges Hofmod vil jeg endnu legge det tredie. (Slutningen skal følge: Jnscription paa Sal. Biskop Woldikes Liig Kiste. Her gjemmes. Den nedbrudte jordiske Hytte, Den afklædte Boelig, Som engang skal overklædes med Udødelighed, Naar det Dødelige bliver opslugt af Livet, Den sidste Fiendes Rov Hørædle og Høværværdige, nu Sallige. Hr. ANDREAS VIII K. Biskop over Wiborg=Stift.