Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-08-21
P. C. Lemontay har leveret et interessant historisk Arbeide om Ludvig XIV. monarkiske Jndretning og de i hans levende Liv indtrufne Forandringer i samme. Han viser her den af saa mange Hyklere forgudede og med Navn af den Store saa ufortjent prunkende Ludvig d. 14de i et ganske andet Lys end hans Lovtalere havde vidst at fremstille ham. Af sin spanske Moder og en italiensk Cardinal havde Ludvig faaet en meget slet Opdragelse. J sin Barndom var han omgiven af usædelige unge Mennesker. Blandt disse var en Barbeer, ved Navn La Vienne, et raat, Pumt Menneske, der besad behagelige Hemmeligheder, hvorved han vandt Monarkens Tillid, blev udnævnt af ham til hans første Kammertjener og havde fortrolig Omgang med Rigets Store. Ludvig havde den grændseløse Stolthed, at han indbildte sig at være ophøiet over den menneskelige Natur og at hans Handlinger indgaves ham af en høiere Genius. Han ansaae sig som Menneske for Guds Repræsentant paa Jorden. Dette sporede man i hans Foretagender. Frankrigs Koran laae i fire af ham yttrede Ord, jeg er Staten. J en Alder af 17 Aar saae man ham med Ridepidsken i Haanden træde ind i Parlamentet og opløse denne Forsamling. For at tilintetgjøre denne maa han ogsaa tilintetgjøre Levningerne af Communernes og Provindsernes Frihed, Parlamentets, Geistlighedens og Adelens Jndflydelse. Som Halvgud maatte han have et Palads, der skal have kostet henved tolv Hundrede Millioner Franker, og af Undseelse kastede han Regningerne over det, Slottet Ver ailles havde kostet at bygge, paa Jlden. Jkke allene for at have et Palads, værdigt at optage en Afgud, men ogsaa for at understøtte Trængende, opførte Ludvig de kostbareste Slotte. Da Mad. Main tenen bad ham om en Understøttelse for de Ulykkelige, som hans Palads's Omgivelser vrimlede af, svarede han med Kulde: "en Konge giver Almisse, naar han giør stor Luxus." Denne Luxus viste han i alle sine Foretagender. Hine yppige Hauger og Slotte, hine Huustropper, der udgjorde en Armee, hiint uhyre Antal Hofbetjenter, de Udvalgteste blandt Folket, hiin Blanding af Magt og Overdaad, af Smag og Rigdom, af ridderlige Fester og forfinede Vellyst og Nydelser, forblindede Mængden ved Billedet af en fortryllet Magt og ved Jdeen om en høiere Natur. Denne Pragt havde i Hungersnøden 1662 taget sin Begyndelse, og vedvarede 44 Aar med uhørt Ødselhed, selv i Nødens og Smertens Dage. Paa en Tid, da Monarkiet laae af Afmagt i de sidste Aandedræt i Aaret 1712 – havde den yngste af Ludvigs Bastarder 260 Heste paa Stalden. Rigets Store trak han til sit Hof, for at forvandle dem til tilbedende Hofmænd, og fra nu af ophørte den lavere Adel at finde en Hielpekilde hos de Store, der levede ved Hoffet og ødelagde sig selv af Forfængelighed. Herved bebyrdes Staten 30,000 fattige, ørkesløse, urolige og anmassende Adelsmænd, der ikke forstode andet end den raa Gymnastik, som ved Muskettens Opfindelse var bleven meget forandret. Da denne Adelspøbel intet havde at leve af mere, tog den sin Tilflugt til Krigstjenesteen. For at ansætte dem i større Antal deelte man Armeen i smaa Corps, og disse igjen i smaa Divisioner; derpaa fordobblede man Officererne, ansatte endeel af samme a la suite, og oprettede omsider et Corps, der bestod af lutter Officierer. Den Masse af Adelige, som 1674 blev sat mod Fienden, forlod sin Generalcapitain. Ved Ludvig d. XIV. Tronbestigelse bestod Armeen kun af 50,000 Mand; han bragte den snart til 400,000, og tvang derved de øvrige Magter i Europa til at forøge deres Tropper i samme Forhold. Saaledes blev han Skaberen af en af de skrækkeligste Landeplager, der siden den Tidspunkt nedtrykkede den civiliserede Verden. Han var ikke allene lidenskabelig indtagen for Prunk, men ogsaa for Krig og Erobring. Alting maatte her tjene ham til Middel: Troløshed, Forræderie, Vold. De italienske Læresætninger, som Mozarin havde indpræget ham, bleve ofte anvendte. Ved Hoffet havde Sædernes Fordærvelse naaet den høieste Grad. Skjøndt formælet, tog han ikke i Betænkning at fremvise sine Bislopperske offentligen, og at kjøre med disse og sin Gemalinde i een Vogn. Gik han i Krig, saa vare de i hans Følge. Harzardspil var ved hans Hof et meget hæderligt Hverv. For at bestride sine uhyre Udgivter maatte han udtømme sine Undersaatters Hielpekilder. De sædvanlige Afgivter stege trefold, og nye skabtes. Men saa trykkende de end bleve, vare de dog ikke tilstrækkelige. Alting var tilfals. En Sværm af 40,000 nyskabte Embeder bedækkede nu Frankrige, ogsaa Adelsdiplommer solgtes. Der gaves tillige andre for Kongen og Hofmænd vigtige Pengemidler, nemlig Denunciationer. Saaledes pleiede ofte een af Rigets Store og ofte en Prinds, eller endog en Broder af Kongen at denuncere en Undersøgelse, der var gaaet i Glemmebogen eller et Underslæb, som var blevet ustraffet. Rigets Eien dighed blev efterhaanden alt større og større. De Forarmedes Tal var saa stort, at Kongen maatte bruge bevæbnede Schweizersoldater imod dem. De, som undsaae sig for at tige, toge deres Tilflugt til Armeen. Men ikke desto mindre gav Ludvig sig Mine af en meget Andægtig. De Hoffolk, som snakkede i Messen, hvilken han regelmæssigen besøgte, bleve straffede. Han var behængt med Reliquier; gav Omvendte en Pension, og sendte Emissairer til Døende, for at befordre deres Omvendelse. Han har et grændseløst Had til Kiettere, sendte dem i Tusindtal paa Galeierne eller lod dem nedsable, hvilket tillige gav ham Anledning til at confisquere deres Eiendom. Hans Broder vandt saaledes engang 1 Mill. ved en Krigscasserers Denunciation. Ogsaa bevilgede man ofte Hofmændene saakaldte brevets daffaires, der berettigede dem til at deeltage i Finantsforpagternes Pengeudpræsninger. Ligesaa overlod man den Domfældtes eller de for Religionen Landflygtiges Formue. Kongen selv overlod en Prindsesse Liget af en Selvmorder, hvis Paarørende maatte betale hende en vis Sum, for at befrie ham fra en beskjæmmende Begravelse. - Lovtalerne over de Opmuntringer, Ludvig skjænkede Konster og Videnskaber, indeholdt ligesaa meget Falsk som Sandt. Kun de Lærde, der blandede sig i Hofmændenes Skare, fik Pension; men de, som viiste nogen Characteer-Uafhængighed, levede og døde i Armod. Efter Coberts Død indgøde Videnskaberne ikke mere nogen Jnteresse. En eneste unyttig Hofmand, Hertugen af Le kostede Kongen mere end Konsterne og Videnskaberne i hans hele Regjeringstid. Siden den Tid, den hollandske Regjering har faaet den af Engellænderne besatte Øe Java tilbage, har den ladet de af Engellænderne der opsøgte Oldsager sammenbringe, for at føre disse til Europa. De betydeligste af den tidligere Konsts Levninger ere 6 Steen Billedstøtter i naturlig Størrelse; de ere blevne udgravede i Ma langs Ruiner, og have tjent colossale Bygninger til Prydelse. Af disse 6 Statuer ere allerede 3 underveis fra Batavia til Amsterdam, nemlig Gudinden Durza, som har otte Hænder, sidder paa en Bøffel, der træder Lasten med Fødderne. Den anden Gudinde har et Elephanthoved. Den hedder i den hindostanske Gudelære Ganes(hos Javaneren Gans Singa Jaga). Den tredie Gudinde hedder Nandi, den har Skikkelse af en Oxe og skal være af fortrinligt Arbeide.