Almuevennen, 1844-11-13
Kjøbmand Ree gjorde opmærksom paa, at det her gjaldt en af Grundpillerne for Folkets Værn imod administrativ Vilkaarlighed, det gjaldt her Domstolenes Ukrænkelighed, der er den moralske Hovedsikkerhed, hvorpaa Borgerfriheden hviler. Naar der i Folket yttrer sig den klareste Bevidsthed om, at Cancelliet har langt overskredet sin Myndighed, da er det Folkestemmens Pligt at reise sig, og bringe sin Klage for Thronen. Den ufordeelagtige Mening, den idelige Mistænkelighed som Cancelliet lægger for Dagen mod enhver Pressens Udøver, burde dog neppe være nogen Anledning for det Collegium, der er sat til at vaage over Justitiens Pleie, til at nægte dem, der daglig hæve Stemmen over tilføiet Uret, at blive forhjulpet til deres Ret, eller lade Domstolene afgjøre Sagen. Det var et af de sørgeligste Blade i vor Nutids Historie, som laae for dem, og det behøvede vist ikke meere nogen Stadfæstelse, at Folket med inderlig Bekymring var Tilskuer til de dagligt tilbagevendende Begivenheder, der vare Gjenstand for denne Retskrænkelse. Pressens Tilstand bliver hver Dag meere og meere fortrykt, den behøver derfor ogsaa, naar den ikke efterhaanden skal gaae sin fuldkomne Tilintetgjørelse imode, at den Vi stand, som der fra Folkets Side kan ydes, Proprietair Jensen erklærede som den meest ubetingede og velbegrundede Sandhed, at Cancelliets Fremfærd i den omhandlede Henseende, har i Folket vakt den almindeligste Misbilligelse (for ikke at bruge en skarpere Betegnelse, som der vilde kunne være Anledning til. Man har anseet denne Cancelliets Fremgangsmaade som et Forbud for, eller som et stort Skridt fremad til fuldstændig Censur, og neppe vilde der dog være nogen anden Regjeringsforanstaltning der vilde vække mere almindelig Harme, og i høiere Grad fravende Hs. Maj Folkets Kjerlighed og Tillid. Under vor Statsforfatning har Folket, næst Kongens Personlighed, intet andet Værn mod Regjeringsmagtens og Embedsmyndighedens Misbrug, end Lovens hidtil strængt respecterede og anerkjendte Hellighed og Ukrænkelighed, Domstolenes Selvstændighed i Forening med Trykke- og Yttringsfriheden; men derfor betragter Folket ogsaa med Frygt og Harme ethvert Tegn, ethvert tilsyneladende Skridt til at tillintetgjøre eller svække disse Værnemidler. – Gaardeier Kirk bekræftede, at den almindelige Mening hos dem, der kunne have nogen Mening om Sagen, er imod Cancelliets Fremgangsmaade, og selv mange Conservative have yttret den høieste Utilfredshed dermed. – Sognefoged Jacobsen erklærede, at Cancelliets Fremgangsmaade havde ogsaa i Bondestanden vakt Opmærksomhed og Uvillie, denne Stand formaaede vel ikke at bedømme om hiin Fremgangsmaade er lovlig, men den nærer den Formening, at der ikke maa komme andet til Publikums Kundskab, end hvad det høie Collegium lader flyde gjennem sin Naadeskilde, og en saadan Formening vakte og nærede Uvillie og Mistillid. – Referenten anførte, at, naar Comiteen havde sagt, at Cancelliet har ladet meget passere, der som henhørende til Politik kunde have været lagt under Beslag, da kunde Comiteen ingenlunde erkjende for rigtigt, at alt, hvad der kan henføres til Politik, hører under Collegiets Myndighed, da Plak 2 Octbr. 1810 kun nævner politiske Nyheder og Efterretninger", og som en Kjendsgierning for Collegiets Anvendelse af Placaten, med Hensyn til Stoffets Omfang, bragte han Erindring, at det i den til Trykkefrihedsselskabet afgivne Comiteebetænkning er anført, at af 14 Tilfælde hvori Undertrykkelse uden Lov og Dom have fundet Sted, og som Comiteen havde undersøgt, var der kun et eneste, som den kunde ansee for henhørende under Pl. 2 Octbr. 1810. – Kammerherre Benzon fandt selv, at det var noget dristigt af ham at udtale, at Cancelliet ikke havde gjort Andet end opfyldt sin Pligt. Det havde kun udført, hvad Hans Majestæt ved Rescript af 10 April 1836 har befalet det, idet det der siges udtrykkeligt, at Kongen vil have Cancelliet paalagt alvorlig at paasee, at Forbudet mod politiske Efterretningers Meddelelse i uprivilegerede Blade, paa det strengeste overholdes, og han meente, at der hørte mere end almindelig Skarpsindighed, og et særdeles juridisk Blik for at faae andet ud af disse simple og tydelige Ord end det, der frembyder sig for den naturlige Menneskeforstand. Han fandt ogsaa, at, da Regjeringen i 8 Aar havde anseet denne Cancelliets Fremgangsmaade med Taushed, var det et Beviis for, at den var rigtig. Han ansaae det umuligt for Forsamlingen, at komme til en saa fuldkommen Overbeviisning om det Ulovhjemlede i Cancelliets Fremfærd, som var nødvendig for at begrunde en Anke. – – Der hører meere til at forsvare Collegier og Authoriteter end den blotte gode Villie, der hører ogsaa Jndsigt og Kjendskab til den Sag og de Forhold man vil indlade sig paa, og hvor disse mangle, der vil den Vedkommende som forsøger et saadant Forsvar, kun tale her i Veiret, skade Sagen og beskjæmme sig selv, og at dette ogsaa blev Hr. Kammerherrens Lod, viste Professor Larsen. Han troede ikke, den ærede Deputerede havde læst Rescriptet, af 1836 saa nøie igjennem, eller undersøgt det saaledes, at han derved kunde være kommen til den Overbeviisning han havde udtalt, idetmindste vilde han troe, at han ved nøiere at see det efter, vilde komme til en anden. Han syntes at have forvexlet to forskjellige Ting. Man beraaber sig vel ofte paa hiint Rescript med Hensyn til Omfanget af det Stof, som ikke maa meddeles, men han havde endnu ikke hørt Nogen paaberaabe sig Rescriptet med Hensyn til, hvorvidt det hører under Domstolene eller ikke at afgjøre, hvad der indbefattes under hint Stoff. Naar Rescriptet paalægger Cancelliet alvorligen at paasee, at Forbudet overholdes, saa behøves der blot, at man har sund Menneskeforstand og Kjendskab til de almindelige borgerlige Forhold, for at indsee, at der ikke paa nogen Maade er ved hine Ord givet Cancelliet Ret til en administrativ Myndighed. De samme Udtryk ville findes i mange Love og kongelige befalinger, uagtet det er hævet over al mulig Tvivl, at Meningen kun er, at Cancelliet skal vaage over befalingens Efterlevelse, ved at lade det paagieldende Forhold paatale ved Domstolene, men ingenlunde ved selv at afgjøre Sagen, og der ligger saaledes i Rescriptet ikke det Allerringeste med Hensyn til Hovedspørgsmaalet i Sagen. Hvad Kammerherren forstod ved den Regjering, der skulde have rescriberet Cancelliet hvis den havde været misfornøiet med dets Forhold, vidste han ikke, med mindre han skulde mene den høieste Statstyrelse, men han ansaae det for lidet passende og rigtigt at søge Beviser fra, hvad den høieste Statstyrelse skulde have gjort eller ikke gjort. – Kammerherre, Benzon vilde dog ikke taus modtage denne Tugtelse, men sagde, at, naar den forrige Taler havde meent, Rescriptet var saa tydeligt, at kun den Mening kunde faaes ud deraf, som han tillagde det, saa skulde han tillade sig at oplæse det. Efter at han havde oplæst det, vedblev han, at han ikke skjønnede andet, end at det, naar det var paalagt Cancelliet ikke at lade Noget af det angivne Jndhold passere, ogsaa var dets Pligt at opfylde dette Paalæg. Professor Larsen maatte da gjentage, at den ærede Deputerede syntes endnu at være i Vildfarelse angaaende det, hvorom det med Hensyn til Fortolkningen af Rescriptet her dreiede sig, og fattede ikke, hvad han egentlig havde villet bevise ved at oplæse Rescriptet. Commissarius bemærkede, at, naar Rescriptet paalægger Cancelliet at vaage over, at der ikke meddeles politiske Artikler i uprivilegerede Blade, da var det klart, at, hvis der var Spørgsmaal om en Straffelov, da maatte denne Aarvaagenhed vises ved at foranstalte Paatale ved Domstolene, men da der ikke er eller fornuftigviis kan være Straf for slige Meddelelser, efterdi Begrebet om Politik er altfor ubestemt til, dertil at knytte en Straffelov, saa er det deraf en Følge, at Cancelliet maa vaage over Forbudets Overholdelse, ved at forhindre at Bladene udkomme. Naar det var yttret, at denne Forholdsregel skulde være en Forløber for Censur, fandt dette sin Gjendrivelse deri, at der forelaae Forsamlingen et Lovudkast, hvorefter de Bestemmelser, der hjemle Beslaglæggelse uden Paatale, skulle bortfalde. Der existerer her en høi Grad af Trykkefrihed, ved Bedømmelsen af de indvortes Anliggender, og det er kun for at Staten ikke skal blive indviklet i ubehagelige politiske Forhold, som kunde have uberegnelige Følger, at Lovgivningen med Hensyn til de udvortes Anliggender er gaaet noget udenfor det almindelige Princip. J flere af de meest oplyste Lande i Europa finder fuldkommen Censur Sted, og det er kun i en vis bestemt Retning at der hos os existerer noget som dertil kan henføres. – Apotheker Dahlerup erindrede, hertil, at selve Undertrykkelsen er en Straf, thi det er ligesaa godt en Straf at berøves sin Eiendom, som at berøves sin Frihed, og det Værste ved denne Straf af Undertrykkelse er, at den træffer ikke alene den egentlige Skyldige, men en Mængde andre af Landets Borgere, ikke blot Bladudgiveren men ogsaa hans Abonnenter. Gaardeler Kirk yttrede: Vi tale saa lidt om en friere Regjeringsform, men som Sagen stiller sig formig, kan enhver Regjeringsform være meget god, naar man bløt har en uindskrænket Trykkefrihed; thi gjennem Pressen er det, at Sandheden skal komme frem, og ingen Regjering vil være i Stand til at modsætte sig den. Det er derfor mit Ønske, at Pressen maa blive saa fri som muligt. Kjøbmand Røe bemærkede, at Besværingen over Cancelliets Fremgangsmaade i denne Sag gjenlyder overalt i Folket, der paa det Utvetydigste har lagt sin Misstemning herover for Dagen, hvorom ogsaa de talrige indkomne Adresser bære et levende Vidnesbyrd, som man dog ikke med et Ord eller et Pennestrøg, skulde kunne tilintetgjøre. Enhver der kjender noget til Pressens Udøvelse føler hvormeget Jndgreb af den Natur, som de omhandlede, maa svække og lamme Blad udgivernes Virksomhed, og han skulde dog mene, at de Pengetab der ved saadan Undertrykkelse og Eiendoms berøvelse opstaae, maatte være det Offentlige Erstatning nok saalænge Pengemulcter maa erkjendes som Straf. Hermed sluttedes den foreløbige Behandling, Stænderne i Roeskilde. 3. Adresse-Discussionen.