Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1830-02-05
Napoleon. Agtelsesfulde Hensyn, Del- Hr. Lowe lad os ikke spille Comedie med hinanden, lad os være oprigtige. De haver mig af Deres inderste Hjerte, og jeg kan ikke udstaae Dem. Hvad Deres agtelsesfulde Hensyn angaae, hvoraf De bryster Dem saameget, saa høre de til Dem, som den engelske Bøddelknegt iagttog, naar han drog den skjæbnerige Hue ned over Deliqventens Hoved, og aldrig glemte at raabe til ham: undskyld at jeg er saa fri. Gouverneur. Just for at bringe Dem tilbage fra denne ufordeelagtige Mening. Napoleon. Min Mening, Herre, er ikke en overilet Dom, den er grundet paa Kjendsgjerninger, paa Deres Handlinger. Gouverneur. Hvilke De og de, der omgive Dem hidindtil stedse kundhar udlagt paa det Værste Oprigtig sagt, jeg troer at mit ubehagelige ja endog tilbagestødende Ydre – jeg bedtager mig slet ikke desangaaende – mine barske Manerer, som ere en Følge af Soldaterlivet i Feldten - Napoleon Soldaterlivet i Feldten. - Hr. Lowe forglemmer vistnok at han har gjort alle sine Feldttog i Skriverstuerne? Dog vi ere jo ikke komne sammen for at røre op i det Forbigangne, dette angaaer ikke mig, kun det Nærværende skal sysselsætte os og jeg siger Dem derfor gandske aabenhiertig, at naar en eller anden Grund kunne tjene til Erstatning for det Ubehagelige ved Deres Besøg, thi Deres Besøg kan naturligviis paa ingen Maade være mig behagelig Gouverneur. Hr. General disse uskaansamme Yttringer Rapoleon. De har Ret - Vi ville rolig erklære os for hinanden, saa viid da, at jeg ønskede mig en Leilighed at kunne afgjøre vore Ting med hinanden – De talte just nu om det ubehagelige Jndtryk De troede at maatte tilskrive Deres Udvortes. Nu ja, det er sandt, Deres Udvortes har ikke gjort noget gunstigt Jndtryk paa os. Gouverneur. Men hvor kunde en Mand af saa dyb Menneskekundskab lade saa barnagtig en Grund indrømme nogen Magt over sig Napoleon. Det var og aldeles ikke Tilfældet, jeg har endog talt med Bertrand derom, og paa det Eftertrykkeligste søgt at bekjæmpe Stormarskalkens Fordomme, som jeg den Gang kaldte dem; idet jeg paastod at det var muligt, at det tilbagestødende Jndtryk deres Udvortes gjorde, kunne udslettes ved fortrinlige Sjæls-Egenskaber Man veed jo, at man ikke selv har skabt sig. Gouverneur. Jeg takker Deres Excellence, Napoleon. Holdt, Holdt, Hr. Gouverneur, tak ikke for tidlig Seer De da ikke, at jeg blot talede som den sunde Fornuft bød, da jeg i denne Henseende tog Deres Partie? Det var jo ligesom man ville udmaale et Mennestes Værd med en Alen. Som en Følge deraf, skulle Schweitzeren, Novorraz, en af mine Kammertjenere, der er mod 6 Fod høi, og har sande Herkules=Skuldre, være alle vores Herre og Mester, og saaledes ville man ogsaa ikke i 10 Aar mere tale om Slaget ved Austerlitz, og den Mand, som vandt det. Men Herre! De har siden fuldkommen retfærdiggjort den Modbydelighed Stormarskalken Hr. v. Montholon har fattet for Dem De har viist at deres Sjæl er ligesaa afskrækkende hæslig, som Deres Ydre. Gouverneur Hr. General! De taler med Gouverneuren, med Hans storbrittaniske Majestæts Repræsentant, Rapoleon. Jeg er langt fra at ville giøre Dem en Gouverneurs Titel stridig, hvilken i Deres Øine har samme Betydning, som en Bød deels Functioner. Gouverneur. Disse Fornærmelser Rapoleon. O! hør De kun til, min Herre, jeg er endnu langt fra færdig. Gouverneur Nu vel, jeg vil høre derpaa, Synet af en sjelden Ulykke. Napoleon. Gjør paa Deres Jern- og SteenHjerte intet Jndtryk - men De skal ikke destomindre høre mig, thi jeg har Ret til at beklage mig Gouverneur Hr. General, jeg vil med ærefrygtsfuld Agtelse høre paa Dem; med Dem, veed jeg dog i det mindste, hvordan jeg er faren, De giver mig Deres Had aabenbart tilkiende. Rapsleon. Ganske og aldeles. Gouverneur. Men de Mennesker, som omgive Dem, forgifte Alt; og dem alene har jeg at takke for den sandelig vidt drevne Uvillie, som De Hr. General føler mod mig. Rapoleon. Hvem i al Verden kunne ogsaa blive koldblodig ved Deres Opførsel. - Hvoraf kommer for Exempel den Narre-Egensindighed, som forleder Dem til at forfølge og insultere Personer, som deels af Vane, og deels af gammel Ærbødighed, endnu paastaae at ville kalde mig Keiser. Gonverneur. Tillad De at jeg bryder af, jeg har de bestemteste Ordres i denne Henseende, og Lord Barburst Napoleon. Er en frig usling, hvem har givet ham Ret til, at gjøre mig Reisertitelen stridig? Har jeg ikke kjøbt den dyrt nok Ere min Soldater ikke Vidner paa, at jeg har vovet Liv og Lemmer? – Gyldne Ærestøtter skulle Monarkerne oprette mig, thi den kongelige Magt var nedtraadt i Støvet, jeg har trukket den frem deraf, jeg har laant den nye Glands, Hvad for øvrigt Eders Castlereagh. Eders Bathurst, Eders Wellington og alle disse Herrer tilsammentagne og særskildt angaae, da ere de fordømte til en vanærende Forglemmelse; og skulle deres Minde leve, saa vil det sikkert kun skee, for at kunne gienkalde i Erindringen om de Afskyeligheder, som ere uadskillelig forbundne med deres politiske Exstents, og for den et Øiebliks græsselig Berømmelse have de at takke denne uværdige Behandling, som de have gjort dem til Pligt mod mig Gouverneur Hr. General, disse Beskyldninger gaae forvidt. Napoleon Nei, de ere retfærdige, hele Verden veed det. - Jeg havde søgt Tilflugt paa Bellerophon, et engelsk Skib, jeg var Deres Nations Gjest – jeg havde villet være frie - og disse Elændige have forraadt og solgt mig, Gouverneur. De vil maatte tilstaae, at det ikke tilkommer mig at fælde en Dom over Gyldigheden af denne politiske Forholdsregel. Napoleon. Det er sandt, jeg gaaer for vidt jeg forfalder til Gjentagelser, saaledes gaaer det, Ulykken gjør enten taus eller snaksom, og alt formange Lidelser gjør pirrelig. Velan, Hr. Gouverneur, hvormed vil De retfærdiggjøre Deres Opførsel mod Grev Bertrand? (Fortsættes.)