Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-08-04
Den kongelige Commissarius yttrede at det nu oplæste Andragende er saa omfattende og indholdsvigt, at han, uagtet han skal beflitte sig paa den muligste Korthed, dog nødsagedes til i nogen Tid dermed at opholde Forsamlingen. Foreløbigt maatte han bemærke, at den ærede Proponent, navnlig efter Slutningen af hans Andragende, synes at ville have de af ham foreslaaede Forandringer i Stænderinstitutionen betragtede blot som Modificationer i de Bestemmelser, som Frd. af 15de Mai 1834 omtaler som underkastede mulige Forandringer. Det er imidlertid klart, at naar Slutningen af denne Forordning siger, at Kongen, saafremt han i Tiden skulde finde nogen Forandring i samme fornøden, først vil i Overeensstemmelse med Anordn. 28 Mai 1831 indhente Stændernes Betænkning, inden han i saa Henseende tager nogen endelig Beslutning, saa har dette ikkun Hensyn til Jndholdet af selve Frd. 15 Mai 1834. Dette bestyrkes ogsaa ved at sammenholde hiin Passus i Frd. 1834 med Slutningen af Anordn. 28 Mai 1831, hvor det hedder at saafremt der i Tiden skulde findes Anledning til nogen Forandring i disse yderligere Bestemmelser (de som efter Sagens Overveielse af de af Kongen dertil indkaldte oplyste Mænd, skulde gives), vil saadan Forandring ikke blive iværksat, forinden Kongen i Overeensstemmelse med § 4 derom har indhentet Stændernes Betænkninger." Det er aabenbart, at der hermed er gjort en Modsætning mellem de yderligere Regulationer af Stænderinstitutionen, som da forkyndtes, og som indeholdes i Frd. 15 Mai 1834, og Jndholdet af selve Anordningen 1831, hvis Præmisser ogsaa erklære samme for det faste Grundlag for Jnstitutionen. Proponentens Forslag gaaer imidlertid næsten heelt i gjennem ud paa Forandringer i Anordn. 28 Mai 1831. Efter det Anførte er det altsaa klart, at hans Andragende i alt Fald ikke har Hjemmel i den paaberaabte Passus af Frd. 15 Mai 1834. Commissarius gik derpaa over til de enkelte Punkter i Andragendet og bemærkede med Hensyn til A. om Stændernes Forening, at ogsaa han vilde henholde sig til hvad der tidligere om denne Gjenstand var yttret, og vilde kun gjentage sin forhen nedlagte Jndsigelse mod Stændernes Competence til at indgive en saadan Petition, skjøndt denne Jndsigelse ikke tidligere var bleven bifaldet af Forsamlingerne. Andragendet meente Commissarius og var af en meget ubestemt Natur, da man hverken havde gjort noget bestemt Forslag om Stedet hvor den forenede Forsamling skulde afholdes, eller om denne skulde bestaae af det samme Antal Medlemmer som de tvende adskildte, og da Jylland i Forhold til sin Folkemængde var stærkere repræsenteret end Østifterne, og det derhos var omtalt at indskrænke Medlemmernes Antal, vilde en saadan Forholdsregel vistnok fremkalde saa megen Misfornøielse og Dissents, at Regjeringen alene af denne Grund vilde blive nødsaget til at opgive Foreningen. Hertugdømmet Slesvigs Forhold saavel til Holsteen som til det egentlige Danmark, meente Commissarius og frembød saa mange Vanskeligheder netop for Øieblikket, at en Forening af de danske Provindsialstænder heller ikke af denne Grund for Tiden var hensigtsmæssig. Med Hensyn til B. om en Forandring i Valgbarheden, bemærkede Commissarius, at det vel har noget tilsyneladende rigtigt, at da Valgets Hensigtsmæssighed grunder sig paa Tillid til Vælgerne, saa bør man ikke hos den Valgte fordre anden Garantie, end den, der ligger i at han er valgt; men hvad der dog maatte opvække Betænkeligheder herved er, at dette strider imod det, der i alle Stater er antaget. Commissarius gik derpaa over til en Sammenligning mellem Danmark og de europæiske constitutionelle Stater, og viste derved, at Danmark med Hensyn til Valgretten og Valgbarheden var begunstiget fremfor de fleste andre Stater. At antage andre udvortes Qvalificationer for Valgbarheden end Grundbesiddelse, forekom Commissarius utilraadeligt. At tilstede Jøderne Valgbarhed, meente Commissarius var for Tiden utilraadeligt, da den jydske Stænderforsamling ikke havde andraget herpaa. Mod det under C. fremsatte Forslag erindrede Commissarius om de overordentlig store Vanskeligheder der vilde være forbundne med at faae Geistligheden samlet til Valg. At Præsterne som Beneficiarier vare valgbare, havde vel endeel for sig, men det var da ikke som Præster, de fik denne Ret, men fordi de kunne sættes i Klasse med Grundeiere. De i Stænderforsamlingen værende Geistlige vare der ikke for at repræsentere Geistligheden, men de aandelige Jnteresser, og Repræsentanterne for disse havde man troet rettest at burde søge blandt Geistligheden og Universitetslærerne. Da disse imidlertid vare de eneste, Embedsmænd, der som saadanne have Sæde i Forsamlingen, havde Kongen forbeholdt sig selv at udvælge disse, og der var neppe nogen Grund til at antage, at Valget derfor vilde blive mindre heldigt. Mod D. blev bemærket, at det ved alle Constitutioner var bestemt, at Embedsmændene skulde have Regjeringers Samtykke for at deeltage i Forsamlingerne, og da der factisk ingen Trang var til Ophævelsen af denne befaling, da Kongen aldrig har nægtet nogen Embedsmand saadan Tilladelse, var der ingen Grund til at petitionere herom. Til E. svarede Commissarius, at mange forskjellige Forhold kunne medføre, at snart en snart en anden Tid af Aaret vil være meest beleiligt til et Stændermødes Afholdelse. Ogsaa Tiden i hvilken Stænderne skulle være samlede, beroede ligeledes paa forskjellige Omstændigheder, og saaledes havde denne Gang Kronningen og det at alle Stændermøder skulle være endte i dette Aar bevirker at der kun var tilstaaet Stænderne 2 Maaneder at være samlede i. Spørgsmaalet om Stænderforhandlingernes større Offentlighed Litr. F., havde forhen været udførligt debatteret og Commissarius vilde derfor ikke indlade sig herpaa, men erindrede kun om, at den jydske Stænderforsamling ikke havde andraget paa Dørrenes Aabning. Paa G. vilde Commissarius ikke nu gaae ind, da et særskilt Forslag om samme Gjenstand vil fremkomme og han forbeholdt sig da at gjøre sine bemærkninger. Proponenten tog nu atter Ordet og bemærkede, at Forsamlingen oftere har havt Leilighed til at erfare den Styrke, hvormed den kongelige Commissarius veed at fremhæve den betænkelige Side ved ethvert Andragende, der tilsigter en Forandring i de bestaaende Jnstitutioner, og han ansaae det forret heldigt at disse Betænkeligheder allerede nu ere fremhævede, da Comitten derved faaer Leilighed til at prøve dem, men forøvrigt vare hans Anskuelser i Alt Væsentlig uforandrede, og han fremsatte kortelig nogle Grunde herfor, idet han forbeholdt sig senere omstændelig at udtale sig. Efterat den kongelige Commissarius havde repliceret herpaa, bemærkede Vicepræsidenten, Etatsraad Hvidt, at skjøndt dette Forslag ikke indeholder, hvad, efter hans Formening, Folket er berettiget til at vente af Kongen og Stænderne, og skjøndt han maatte befrygte, at dette Forslag, uagtet det vistnok ikke har været beregnet derpaa, vil have en ugunstig Jndflydelse paa en større Udvikling af vore Samfundsforhold, vilde han dog, da han, forsaavidt ikke en væsentligere Forandring af vore Jnstitutioner skulde kunne bevirkes, var i de fleste Puncter enig med Proponenten, understøtte Motionen, men meente, at denne Sag skulde behandles af den samme Comittee, der formodentlig vilde blive nedsat over de til Stænderne indsendte Andragender om væsentligere Forandringer i Stænderinstitutionen. Efterat Bang havde bemærket, at dersom han havde andraget paa Andet eller Mere end det hvorpaa hans Forslag gik ud, havde han handlet mod sin Overbeviisning, dreiede Sagen sig meere om der skulde nedsættes en Comittee og om denne da skulle udnævnes strax, eller man skulde oppebie den Bestemmelse, der blev taget med Hensyn til de Andragender der nu stode for Tour. flere Talere yttrede sig i denne Anledning, og endelig blev man enig i først at høre de anmeldte Petitioner.