Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-10-19
Naar Juristerne paastaae, at det skal være effractio violenta, at Gierningen maatte være skeet paa en særdeles voldsom Maade, ja endog med farlige Jnstrumenter, naar den skal kaldes Jndbrud, saa synes de at gaae alt for vidt. Efter Sprogets Genius betegner Jndbrud, baade i egentlig og negentlig Forstand, den Handling, med Vold at trænge ind i eller paa noget. Det forudsætter just ikke som nødvendigt, at Handlingen maa skee med farlige Redskaber. Det kan være ligegyldigt, om Tyven opbrækker eller opdirker den Dør, han gaaer ind igjennem; thi det er Resultatet af Aabningen, ikke Maaden, hvorpaa Aabningen skeer, der gjør den her farlig i dette Tilfælde. Den, som vil aabne en lukket Dør, for at stiele, har kun det Alternativ, enten at dirke eller brække den op. Han vælger naturligviis det første, fordi han derved mindst udsætter sig for at blive greben, men han vilde unægtelig vælge det sidste, dersom dette lettere satte ham istand til at naae Maale. Den Tyv, der stieler ved Hjelp af Tyvenøgle, synes endog at være farligere end den, der bræbker ind; thi ved Jndbrud, i den Forstand Juristerne sædvanlig tage Ordet, maa der altid foraarsages en Allarm, hvorved Tyven udsættes for at blive desto lettere greben. Med en Tyvenøgle derimod kan man snige sig ind i et Huus, uden at noget Menneske mærker det, hvilket mangfoldige Erfaringer ogsaa tilfulde godtgjøre. Naar altsaa Forordningen antager, at den om Natten indbrydende Tyvs Forsæt ligesaa snart kan være at myrde, som stiele, om han skeede Hinder eller Modstand, saa er dette ligesaa godt anvendelig paa den, der opbrækker, som paa den, der opdirker Døre. Det er ikke Redskabet, hvormed, men Tiden, hvorpaa Jndbrudet skeer, at Lovgiveren især tager Hensyn til. Man maa altid antage, at den Tyv, der netop vælger Natten til at forskaffe sig Indgang i et Huus, som beboes af Folk, gjør forud Regning paa Modstand, og er beredt paa at møde den med Vold. Erfaringen lærer, at de fleste Tyverier, der i denne Tid begaaes i Hovedstaden, ere saadanne, der begaaes af Tjenestetiender. Utroskab blandt Tjenestefolk er saare almindelig, hvortil Aarsagerne allerede eengang have været anførte. Uagtet den gamle Talemaade, for Huustyve kan ingen vogte sig, er en af Erfaring fuldkommen stadfæstet Sandhed, saa straffes Huustyven dog aldrig høiere end for simpelt Tyverie, end ikke engang naar han har opbrudt eller opdirket lukte Gjemmer. Den, som stieler en Hest paa Marken, der ikke er 5 Rdlr. værd, straffes med Kagstrygning og Fæstnings= eller Tugthuusarbeide for Livstid; det Tyende derimod, som opbrækker sit Herskabs Chatol og stieler 1000 Rdlr., straffes første Gang i det Høieste med 2 Aars Arbeide i Forbedringshuset. Forordningen af 5 Febr. 1751 siger om Skippere &c., der paa en tynagtig og underfundig Maade have forkommet eller bortvendt det dem betroede Skib eller Gods, at de have gjort det "just i saadanne Omstændigheder, hvor det var Kjøbmanden ummelige med deres Behandling over en Part af hans Velfærd at have ringeste Opsigt, hvorved de ei allene skammelig have misbrugt den mod dem viste Fortrolighed, men endog handlet, imod den Redelighed, som udi Handel og Vandel saa høiligen er fornøden. Men lader dette sig ikke i en vis Forstand, og med fornødne Jndskrænkninger ogsaa anvende paa Tienestetiende, der bestiele sit Herskab, Mod enhver anden Tyv kan man nogenledes bruge Forsigtighedsregler, men ikke mod den, som man har i sit Huus, og som man viser Fortrolighed, eller som man har havt i sin Tieneste, og som kjender Husets Jndretninger. De Tjenestefolk, som altsaa naar deres Herskab er ude, opbrække deres Gjemmer for at stiele, eller give Andre Anviisning paa det, begaae i Grunden en Forbrydelse, der kan sættes i Ligning med den i Frd. af 6 Febr. 1751 omtalte. Enten jeg betroer nogen mit Huus, eller jeg betroer ham mit Skib, synes her ganske at komme ud paa eet. Fortroligheden er her i samme Grad misbrugt, den almindelige Sikkerhed i samme Grad krænket. - At her ikke sigtes til saadanne Tyverier, som begaaes af Tjenestetyendt, uden at opbryde lukte Gjemmer, falder af sig selv, endskjønt den, der i sit Herskabs Tjeneste stieler det ham betroede Gods, burde, selv naar det ikke skeer ved Gjemmers Opbrydelse, straffes alvorligere, end den Tyv, som finder Leilighed til at stiele ved Jndsnigelse i et Huus eller paa nogen anden Marde, som ved tilbørlig Forsigtighed mueligen kunde have været forebygget. Klagen over Hæleres Hyppighed og Ønsker at Straffene for Hælere maatte vorde skjærpede, er begge i vore Dage lige almindelige. Det første synes temmelig grundet, men det sidstes Nødvendighed kan man ikke ubetinget indrømme. - Tyvsimedvidere og Hælere dømmes, efter Frd. af 20 Febr. 1789 §. 7, første Gang, til vilkaarlig Tugthuusstraf, fra 1 Maaned til 1 Aar, hvilken Straf skal fordobles, naar Forseelsen gjentages anden Gang, men skeer det oftere, da straffes Forbryde ten med at hensættes til Fæstnings= eller Tugthuusarbeide sin Livstid. Straffestedet for 1ste og 22den Gang er ved Placat af 15 Jan. 1790 for iden største Deel af Sjælland forandret. Sammenligner man nu denne Straf med det vi allerede have sagt om Straffen for første Gang begaaet Tyverie, saa vil neppe nogen Sagkyndig finde iden for mild. Men naar man vil føre Anke over alt for milde Straffe for Hælere, saa maaiman gjøre Forskiel paa Hæleren, det vil sige, den, der befordrer et Tyverie enten ved at anvise Ty iven Stedet, forsyne ham med Midler til at udøve Tyveriet, eller lægge Dølgsmaal paa de stiaalne Koster, og den, som blot har kjøbt noget, efterat idet allerede har været stiaalet. Mueligen kunne ide for ulovligt Kjøb bestemte Straffe skjærpes, men at belægge en saadan Forseelse med offentlig corporlig Straf af Stokkeprygl, Gabestok &c. er noiget, som man ikke for Alvor bør foreslaae, med mindre at en saadan Lov skulde indføres i Tunis, Marocco eller Algier.