Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-03-16
Nyeste. kilderie Kjøbenhavn. No. 31. Den 16 Martii, 1804. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Forfatter- og Skribenterlaug. Forfatter er et Ord, som er ligesaa udstrakt i sin Betydning som dets Gienstand i sine Functioner. Den Mand, som skriver en Lov, der skal gjøre en heel Nation lykkelig, og den Visemager, der leies for 2 Mark af en Bogtrykker til at gjøre en Vise, kaldes begge Forfattere. Det lærde Rige er en Republik, som staaer aaben for enhver, hvad enten han sidder paa en Trone eller ved et Led. Jmidlertid gaaer det dog med denne Fristat i Særdeleshed, som med Republiker i Almindelighed, - den er fuld af Partier og Factioner. Hvor democratisk end den lærde Stat synes at være, saa regjeres den dog af enkelte Familier og Laug, som have tilranet sig Herredømmet over deres Medborgere. Den der ikke har skjettet om eller gjort sig Umage for, at blive optagen i disse Lang, kan være viis paa, at blive talt iblandt Plebeierne. Hyklerie er her som andensteds det probateste Middel til at faae een eller anden Ærespost. Den, der ønsker at gjøre Lykke med sine Arbeider, maa for alting krybe for de Magthavende eller, med andre Ord, for dem, der angive Tonen; thi her gielder især Ordsproget: "Som man raaber i Skoven, faaer man Svar, i sin fulde Betydning. Naar Hr. K skriver i Dag: Den vidtberømte Professor 1, der nylig har udgivet et Værk, hvori ethvert Ord – enhver Tanke end ikke kan betales med Guldservicet paa Rosenborg Slot – saa kan Hr. A ganske sikkert vente til Vederlag i et af Professor, Skrivter: "Den af sine udødelige Værker fra Aarhuus til Canton - fra Othaheit til Valbybakke ligesaa yndede som hædrede. - ligesaa lærde som beskedne. - ligesaa vittige som skarpsindige Hr. X. har nyligen skjenket Verden en Afhandling om at gaae paa Stylter, forsynet med Græske og Latinske Anmærkninger. Denne Afhandling er en større Acquisition for Staten end 600 Qvadratmile Land. Guldet er og vil altid være den Talismand, hvis lønlige Kraft ikke sjelden formaaer at sprænge Fængslernes Døre, – at gjøre sort til hvidt og hvidt til sort – og at krone Daaren med den Krands, som var bestemt den Vise; men neppe gives der dog nogen, som sætter større Priis paa dette Metal end netop det stolte Skribenterlaug. Man hører aldrig, at den ene Skomager bebreider den anden hans Fattigdom, - han rækker ham snarere Haanden, naar han trænger dertil. Skribenterne derimod, i det mindste en vis Race, tale bestandig om forsultne Forfattere, om de end i det samme Øieblik, de skrive det, ere af Muserne dømte til at tære Vand og Brød. Saaledes gives der en vis Forfatter, som, uagtet han selv lever af det, hans Pen producerer og som stundom opvarter Publicum med Oversættelser, hvis Usselhed røber, at det er Brødet han beiler efter, - dog ved alle muelige Leiligheder satiriserer og hoverer over forsultne Skribenter, og usle Oversættere. Men hvad beviser i og for sig denne evige Declameren over Skribenternes Sult, Vilde man antage den Absurditet, at et sultent Væsen ikke kunde frembringe noget godt, – saa maatte alle de, der spise Posteier og Harer, kunne levere Mesterstykker, og da vilde Jyllands Proprietairer være de største Skribenter i Dannemark. Men det kommer ikke an paa, hvo der skriver og hvorfor der skrives, men det kommer an paa, hvad der skrives og hvorledes det skrives. En forsulten Skribent skriver ikke slet, fordi han er forsulten, men fordi han ikke kan skrive bedre. Forslag til et nyt Jnstitut.