Ribe Stifts Adresseaviser, 1814-02-18
Følgende er det Vigtigste af Forhandlingerne i det mærkværdige Senatsmøde den 27de Decbr. f. A., som findes berørt i den i No. 6 af disse Aviser indførte Skrivelse fra Kiel af 18de Jan. Først aflagde Grev v. Fortaines i den udnævnte Commissions Navnen Rapport, som begynder med disse Ord: "Senatets første Pligt mod Monarken og Folket er Sandhed, Fædrelandets nuværende kritiske Stilling giør denne Pligt endnu helligere. Keiseren selv opfordrer alle sine Statscollegietil frit at yttre deres Meeninger, Et i Sandhed Fyrster værdigt Exempel." Derpaa omtaler han det franske Kabinets forgiæves Bestræbelser paa at gienknytte de Prager Fredsunderhandlinger, og de tydske Bundsforvandtes Frafald, som nødte Keiseren til at anbefale sine Franskmænd Tydsklands Rømning. Fegtende ved hvert Skridt førte han dem tilbage, og selv paa dette Tilbaget og blev den trange Sti, hvorpaa exempel løs Afspændighed og hemmeligt Forræderie hindrede hans Marsch og Bevægelser, betegnet ved Heltegierninger. Tilbagekommen i sin Hovedstad, bortvendte han sit Øie fra Kamppladsen, hvor Verden i 15 Aar beundrede ham; selv de store Planer han havde udkastet, opgav hanHan har, for at betiene sig af hans eget Udtryk, henvendt sig til sit Folk, hans Hierte har aabnet sig, og Vi læse deri Vore egne Følelser. Krigsomstændighederne have foranlediget Baron de Saint-Augnans Sendelse til de forbundne Maa ters Hovedqvarteer. Der har han talt med den østerrigske Minister, Fyrsten af Metternich, og confereret med den rusvne Minister, Grev Resselrode. Begge have i deres Hoffers Navne og ved en venskabelig Samtale forelagt ham Præliminait=Grundvoldene til en almindelig Fred. Den eng. Gesandt Lord Aberdeen var nærværende ved denne Couserence. Skiønt Frankrig havde Ret til at forvente andre Forslag, har Keiseren alligevel opofret Alt for Fredens oprigtige Ønsker. Hvis de allierede Magter virkelig og oprigtig ønske Freden, som vi ikke tør omtvivle, saa staaer ogsaa intet i Veien for dens Tilveiebringelse, Keiseren ønsker intet hellere end Freden, ja vil endog kiøbe den ved Opofrelser; Hans store Siel synes hellere at ville frafalde sin personlige Hæder for ene og allene at beskieftige sig med Nationens Tarv. - Naar Man - hedder det videre - kaster et Blik paa Kolitionen, der er sammensat af saamange med hinanden stridende Bestanddele, paa den besynderlige Blanding af saa mange Folkeslag, som Naturen har skabt til Meddeilere, da kan man neppe troe, at et Sammenløb af Mennesker, der have saa forskiellig Jnteresse, kan være af lang Varighed. Hiin Kriger der fordum forsvarede Frankrig, kan umuelig længe være væbnet mod samme. Endnu for kort siden regnede en Monark fra Norden, vel den mægtigste af alle, den store Mands Venskab, som han nu bekriger, blandt sine skiønneste Hæderstitler. Tillidsfuld falde nu vore Blikke paa den Keiser, der ved saa mange Baand er bunden til vores, der i en elsket Fyrstinde gav os den skiønneste og ædelste Foræring, og som i sit Barnebarn seer Frankrigs tilkommende Arving. Er det da endnu ved saa mange Bevæggrunde til at nærme og gienforene sig med hinanden, saa svært at slutte Fred, Selv de fremmede Magter have i en udstædt Erklæring yttret: "en stor Nation maa ikke fornedre sig!" Dog Man har overskredet vore Grændser og Krigens Skueplads er Os nær. 30 Mill. Mennesker ville ikke være Forrædere mod deres Hæder og tilkommende Skiæbne. Dette Folkeslag maatte ofte i store Kampe stride mod alseens Ulykker; meer end engang laae det under og endnu. bløde deres Saar. Ogsaa Frankrig har lidt, dog er det aldeles ikke nedslaaet frit kan det ligesaa vel trodse af sine Saar som af sine fordums Seire. Lader Os Alle forene Os om det Diadem, hvorpaa Glandsen af halvtredsindstyve Seire endnu herlig straaler gjennem Fortidens Taage. Sielden bortfierner sig Fortuna længe fra de Nationer, som blive sig selv liig. Dette Opraab til Nationalære dikterede Kierligheden til Freden, som Man ikke erhverver ved Svaghed, men ved Standhaftighed." J Senatets Tale til Keiseren, takker det for hans yttrede Fredsønske med disse Ord: "UdenTvivl, Sire, har De betænkt, at en Magt forstærker sig, naar den sætter sig Grændser, og at det er en Fyrstes største Statskundskab, at sørge for sit Folks Lykke. Saavel for Riger som for enkelte Mennesker gives der Trængslers og Lykkes Dage i store og vanskelige Omstændigheder læret Man at kiende store Nationer. Nei, det skiønne og ædle Frankrig, der i fiorten Sekler saa ofte bestod med Hæde midt under Skiæbnens Slag, skal ei heller nu vorde ødelagt ved Fiendehaand. Ei heller nu skal det lykkes Udlændere at sønderrive et Land, der stedse, selv til sine Naboers Bedste, vidste at lægge en anseelig Tyngde i Europas Vægtskaal. Deres Majestæts heeltemodige Standhaftighed og Nationens Ære er os Borgen derfor. Sire, Sog at tilveiebringe og Freden ved Deres og Nationens sidste værdige Anstrængelser, og naar dette er lykkedes D. M., da lad Vaabnene synke ud af Deres saa ofte seierrige Haand, og lev for os og for Frankrigs Held. Dette, Sire, er Senatets Ønske, dette er Frankrigs Ønske, dette er hele Menneskehedens Ønske og Tarv. Herpaa svarede Keiseren: "Senatorer, Jeg er rørt ved de Følelser som de lægge for Dagen for mig. Af de Akter, som jeg har ladet Eder meddele, have de seet hvad jeg har gjort for Freden. Uden Anger vil jeg fuldbringe de Opoffrelser, som den mig af Fienden foreslagne og af mig antagne foreløbige Basis, fordrer; Mit Liv har kun eet Formaal, mine Franskmænds Lykke. Jmidlertid er Bern, Elsat, Franche=Commte og Braband anfalden. Denne Deel af Mines Jammerskrisønderrive mit Hierte. Jeg vil opfordre Franskmænd til Franskmænds Bistand! Jeg vil opfordre de Franske fa Paris, fra Bretagne, fra Normandiet, Campagne, Burgogne og øvrige Departementer, at ile deres Brødre til Hielp! Skulde vi lade dem i deres Elendighed, Fred og Befrielse være vor Forenings Løsen. Naar Fienden da seer hele Folket væbnet, vil han standse sine Vaabens Fremtrængen, og undertegne Fredens Betingelser som han selv foreslog. At vindede tabte Lande tilbage er ei mere at tænke paa Adskilligt,