Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-04-18
(See Skilderiet No. 15 d. A.) Det kunde vel synes, som om der til Videre var sagt nok om denne Materie; men da det forekommer Jndsenderen, man, som Ordsproget lyder, sælger Skindet før man har skudt Bjørnen, saa være det ham tilladt ogsaa i denne Sag, maaskee til Overflod, endnu at sige nogle Ord. Først maatte vel det Spørgsmaal afgjøres, om Sangen, saaledes som den er i de fleste og man tør vel sige i alle Landsbymenigheder, ja i selve Kjøbstæderne, ikke trængte til noget ganske andet end en Sekondstemme, hvori alle Musik kyndige skulle være enige, for at erstatte Mangel paa Liv og Aand, Grunden, hvorpaa noget skal bygges, maa være tilforladelig, altsaa maa den vel ogsaa være det for Sangen. At begynde med fleerstemmig Sang for den eenstemmige er nogenlunde reen, kan vel give "Samklang, men neppe bliver den harmonisk. For at overbevise sit Øre om af hvad Natur den Samklang er, der nu findes ved, saakaldet, eenstemmig Sang, behøver man kun at besøge den første den bedste Landsbykirke og man vil, de fleste Steder, faae Beviset i Hænderne, at det første, der behøves, er: at den nuværende Sang maa vorde endnu mere simpel. "Liv og Aand vil da nok komme af sig selv. Til at naae dette Meed hører udentvivl: 1. At Forsangeren selv beflitter sig paa simpel Sang og holder sig saanær den anordnede Koralbog, som mueligt. Virkningen deraf vil snarere, end Mange formøde, spores. Men naar Forsangeren troer at Menigheden, som en vis Mand, hvis Stemme i den Henseende havde Vægt, udtrykte sig, ikke regner en Haandfuld Noder saa nøie; eller af andre Aarsager føier sig i Menighedens Slendrian; eller af misforstaaer Kunst anvender Praltriller, Dobbelslag, Figurer af, Gud veed hvormange, Toner, som den musikalske Terminslogie intet Navn har til, eller uden Nødvendighed overlader Sangen til en musikkyndig Skrædder eller anden talentfuld Mand af Menigheden, saa kan rigtig nok ingen Eenhed eller Forbedring i Sang finde Sted. Noget der vel ikke umiddelbart kan fremhielpe Sangen, men dog gjør at Forfangeren ikke er saa nyttig, som han kunde være, er dennes sædvanlige Plads i vore Kirker. Den er anbragt i en Side af Kirken og han maa altsaa de fleste Steder kun anbringe en Deel af sin Røst mod en Væg skraaes for. At dette ikke er den fordeelagtigste Maade, kan akkustisk godtgjøres. Bedre var det, forrest i Choret, og altsaa midt i Kirken, at anbringe en Nodestol og derfra at anføre Kirkesangen. Jndsenderen af dette har seet en Jndretning i en Landsbykirke saaledes, og, om det maaskee falder Forsangeren noget tungere, saa nytter han vist mere; og overhovedet kommer det jo kun an paa, fordeelagtigst at benytte sin Stemmestyrke, saa kan ofte udrettes meget med lidt; thi overdøves skal Menigheden ikke, men kun styres. 2. At Lemmerne af Menigheden rette sig efter Forsangeren og ikke ved den Overvægt, deres Antal giver dem, gjøre dennes Sang ukjendelig. Dog, dersom den første Fordring maatte møde Vanskeligheder, saa turde denne let give uoverstigelige Vanskeligheder; thi selv vore selskabelige Forsamlinger give ofte Prøver paa at den der mindst rigtigt veed at bruge sin Røst, anvender den til at overdøve sin Sidemand, ja om muligt hele Selskabet med sit Skraal, og i Kirken troer man at have større Frihed, den man vel og har, men dog ikke til at forstyrre Andagten. Naar altsaa dæmpet Sang ved vore offentlige kirkelige Sammenkomster ikke finder Sted, eller det som endnu var bedre og som skal finde Sted ved Herrnhuthernes Andagt, at den, som Naturen ikke udstyrede med nogenlunde Gaver til Sang, nøies med at deeltage i den, ved Taushed, saa vil fra denne Side kun lidet udrettes om man end fik nok saa mange Mellemstemmer. Men kan Dagens Verden, af ei frelses mere, Dog Fremtid raaber: frelser mig! kan vel og med særdeles Føie siges om Sangen og derfor maa 3. Børnene anføres til at synge reent og simpelt i Skolen; thi fra den yngere Slægt maa i denne Henseende Forbedringen begynde, saa meget mere, som de endnu ere bøieligere for Alt og desuden i Tiden blande sig i den ældre Menighed, og der, rigtig nok langsomt, men sikkert udbrede en forbedret Sang. At der ved Undervisning i Sang i Skolen kan og maae begyndes med fleerstemmig Sang, er vist uden at Tvivl, men dog ogsaa der først, naar den eenstemmige Sang er nogenlunde sikker. At Ungdommen paa Landet mangler en Deel Tid, men ingenlunde Evner til at lære to Stemmer foruden Grundtonen", der nok skal hedde Melodien, er kun tildeels sandt. Overgangen til fleerstemmig Sang bliver da smaae Canons, fordi de vel ere eenstemmige, men dog tillige afgive fleerstemmig Sang paa letteste Maade. Tid efter anden maa dannes et Chor, som anbragt ved Kirkesangen maae kunne fremhielpe den øvrige Menighed, fordi den virkelige Diskant er mere gjennemtrængende end Sang af Tenorstemmer, der udfører den samme Koralmelodie. Hvad Organisterne angaae, da er vel meget lidt i denne Henseende nødvendigt at sige, saalænge der ere saa faa Orgeler i Brug i Landsbykirkerne, og for disse især er Jndsenderens Anmærkninger forfattede. Den første Egenskab bliver dog ved Orgelspillet, som ved Sangen, Simpelhed. Besad end Organisten sjelden Duelighed, saa bør han vist mindst vise den i Koralen, thi dertil gives Leilighed nok ved Forspillet til den, hvor samme er brugelig, og ved Slutningen af Gudstjenesten. Der er Leilighed til fugeret Contrapunkt &c., men Koralen bør foredrages simpelt; thi Organisten er da kun Accompagnateur, men ikke Solospiller. Den Paastand, at Kingos Gradual ikke er brugelig og Schjørings Koralbog henligger uden Nytte, er som man tager den. Paa en Deel Steder i Danmark og, saavidt Jndsenderen veed, overalt paa Landet i Norge, er Kingos Psalmebog i Brug og altsaa Gradualen paa vis Maade nødvendig.