Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-09-08
Roeskildske Stænderforsamling. (Fortsættelse.)To og tredivte Møde. Præsidenten anmeldte følgende private Andragender: 111) Kammerraad Drewsen. Skrivelse fra L. H. Wiihm, indeholdende yderligere Oplysninger om Hjortespringsgaardene; hvilken med Forsamlingens Samtykke blev afgivet til den om Hjortespringsgaardene nedsatte Comittee. 112) Andragende fra Garverne, Skomagerne og Sadelmagerne i Kallundborg om Foranstaltninger til at forebygge Opkjøb af raae Huder og Skind. 113) Capitainlieutenant Recke. Andragende fra Skomagerne, Sadelmagerne, Garverne og Handskemagerne i Slagelse om samme Gjenstand. 114) Samme. Andragende fra Skomagerne i Skjelskjør om samme Gjenstand. 115) Assessor Algreen-Ussing. Andragende fra Brændeviinsbrænderlauget i Kjøbenhavn om, at en hensigtsmæssig Ordning af Landbrænderierne snarest muligt maatte iværksættes, og Consumtionsafgiften af Brænderierne saavel i Hovedstaden som i Kjøbstæderne maatte fastsættes til een og samme Størrelse. Det besluttedes at afgive dette Andragende til Comiteen og Forandringer i Consumtionstariffen. Efterat derpaa den foreløbige Behandling af Landcommunesagen var endt, oplæste Farver Svane et Andragende fra 1131 af Roeskilde Kjøbstads Borgere og Jndvaanere om, at Stænderne maatte faae en besluttende Medvirkning i Lovgivningen i Almindelighed og Skatternes Bestemmelse i Særdeleshed, hvilket Andragende Producenten erklærede at ville understøtte. Commissarius fandt sig foranlediget til at fremkomme med nogle bemærkninger i Anledning af Motiveringen af dette Andragende og han henledede derfor Forsamlingens Opmærksomhed paa, at den mislige Finantsforfatning, hvoraf Landet i en lang Række af Aar har lidt, nærmest har sin Grund i den ulykkelige Krig, hvori Staten i Aaret 1807 uforskyldt blev indviklet, og de Midler, som bleve brugte for at bære denne Krigs Byrder. Derpaa gik Commissarius over til ved en omstændelig Udvikling af Forholdene at vise, at Finantsforfatningen ikke var saa mislig, som man i Almindelighed søgte at fremstille den, samt at Skattebyrderne ikke vare saa trykkende nu som forhen, hvorom og den større Velstand, der nu skal findes saavel i Kjøbstæderne som paa Landet, afgav Vidnesbyrd. Skattebyrderne vare vel ikke formindskede i de senere Aar, men dette var alt skeet 1816, altsaa paa en Tid, da Forholdene vare langt mere trykkende, hvilket vel Ingen vilde beklage. Farver Svane svarede herpaa, idet han blandt andet bemærkede: Ingenlunde er det de nuværende Dage, som meest ængste det danske Folk; men det er Fremtiden, som man med Gru seer imøde; thi hvis Staten, med en Gjæld paa over 120 Mill. Rbd., skulde komme i Krig, vilde dette være det samme som at Staten blev opløst. Kan nu en saadan Tilstand være beroligende, Jngenlunde; thi naar vor forevigede Konge, hvis hele Tid altid var henvendt paa sit Folks sande Bedste, og som havde en fast og bestemt Villie; naar han ikke, uagtet gjentagne befalinger, kunde frembringe Orden i Finantserne og energiske Besparelser, men Udgifterne endnu ere de samme, hvad kunne vi da vente af Fremtiden, og naar vi have seet, at siden 1835 otte Stænderforsamlinger næsten eenstemmig have andraget paa Forbedringer i Finants forvaltningen, navnligen og kraftige Besparelser og fuldkommen Offentlighed, og der dog Jntet endnu er skeet, hvad Grund have vi da til at bygge noget Haab paa Jeg mener derfor, at de Yttringer, der lydeligen og talrige frembæres for Stænderne, hverken ere ubeføiede eller ubetimelige, ikke ubeføiede, thi vi have en trykkende Gjæld, og vore Næringsveie ere saa godt som standsede, ikke ubetimelige, thi 25 Fredsaar have bragt saaliden Fremgang, at man snarere maa kalde denne Stillestaaen Tilbagegang. Derfor et det ikke at undre sig over, at den danske Borger ønsker statsretlige Garantier, der kunne betrygge os mod slige Vederstyggeligheder og Rædsler, som dem, Krigen har os som Frugter. Man har vel paaberaabt sig, at Kjøbstædernes Tilstand er god, og at Afgifterne efterhaanden ere aftagne; men jeg spørger enhver af de Tilstedeværende Kjøbstad-Deputerede, hvorledes Kjøbstædernes Tilstand, virkelig er. Haandværksmanden maa der ikke alene betale Afgifter af sin Grund; men endog det, hvormed han mætter sin Hunger eller stiller sin Tørst, med Undtagelse af Vandet, betynges med Consumtion; hvortil kommer, at endeel Statsudgifter for Tiden ere paalagte Kjøbstæderne. Efterat Commissarius havde repliceret og Farver Svane ligeledes havde fremsat nogle yderligere bemærkninger og fundet Understøttelse hos Assessor Algreen-Ussing, blev Andragendet afleveret til Skattebevillings-Comiteen. Tre og tredivte Møde. Præsidenten anmeldte følgende private Andragende: 116) en Skrivelse fra Magister Lindberg, hvormed han indsender en Petition fra 110 Beboere af Brigsted med flere Sogne i Veile Amt, hvori Forandringer i Statsforfatningen fraraades. Præsidenten henstillede, at dette Andragende maatte afgives til vedkommende Comitee, hvilket og skeete, efterat Commissarius havde gjort opmærksom paa det urigtige i, at Forsamlingen modtog Andragender fra Jylland. Etatsraad Hvidt oplæste derefter den af ham indgivne Petition fra 3,101 Borgere og Jndvaanere i Kjøbenhavn om, at Folkets forenede Repræsentanter maae tillægges en besluttende Medvirkning ved Lovgivningen i Almindelighed og ved Bestemmelsen af Statens Jndtægter og Udgifter i Særdeleshed. Efterat have oplæst dette Andragende, oplæste Producenten tillige den Skrivelse, hvormed han havde fremsendt det og hvori det blandt andet hedder: Flere Andragender ere fra forskjellige Egne blevne indgivne, som, skjøndt de paa en anden Maade udtrykke deres Gjenstand, hvilken de benævne en fuldstændig Skattebevillingsret, dog gaae ud fra de samme Bevæggrunde, som den herved fremlagte Petition, nemlig Nødvendigheden af, og Trangen til statsretlige Garantier mod Magtens Misbrug, og kunne neppe bringes i Udførelse uden i Forbindelse med det, hvorom i denne anholdes. Ogsaa vil sikkerligen enhver af de mange høist agtbare Deputerede, som fra Østifternes forskjellige Egne her ere forsamlede, naar han opfordres til oprigtigen at meddele sin Formening om den almindelige Folkestemning, ei kunne erklære Andet, end at i denne udtaler sig, og dette dagligen, med stærkere Ord, et Ønske om en Forandring i de hos os bestaaende Samfundsformer. Og maatte det ikke, efter Verdensbegivenhedernes almindelige, naturlige Gang, komme saaledes: Den Opgave, som Borgerne foresatte sig, da de for omtrent to hundrede Aar siden overdroge Enevoldsmagten til den Konge, hvis Virksomhed Adelens stedse tiltagende Magt holdt indenfor de snævreste Grændser, men hvilken Opgave i mere end hundrede og tyve Aar derefter under fem forskjellige Kongers Regjering saa godt som slet ikke var bleven bragt sin Løsning nærmere, er nu tilfulde bleven løst – velsignet være den ophøiede Fyrstes Minde, som Haand i Haand med den daværende Tids største Mænd, og understøttet af Statstjenere, hvis Navne Historien stedse vil nævne med Ærefrygt, i det korte Tidsrum af ti Aar iværksatte flere Foranstaltninger, af hvilke hver enkelt var tilstrækkelig til at erhverve ham udødelig Hæder, og blandt disse fornemmelig den, hvorved han hævede den tredie Stand op til en Høide, hvorfra ingen Adels-Magt nogensinde vil kunne nedstyrte den. Ved denne Forholdsregel og ved den Opmærksomhed, han uafbrudt skienkede Underviisningsvæsenet, er en almindelig Oplysning, hvis Værd den simpleste Mand dagligen mere og meere lærer at skatte, bleven udbredt i Landet, og den Institution, i hvis Følge vi her ere samlede, har, om den end kun kan ansees som en Forberedelse til noget Høiere, dog vakt en almindelig Deeltagelse for Staten og forAlt, hvad der staaer i Forbindelse med dens Vel. Kunde det da være Andet, end at Folket, for hvis Øie Jdeen om den Fornuftnødvendighed, der er Grundvolden for Statens hele Væsen, fremstillede sig, for Nogle i et bunklere, for Andre i et klarere Lys, maatte komme til at erkjende Nødvendigheden, af, at ogsaa Statens Form dannes i Overeensstemmelse med Fornuftens Forskrifter, og til at indsee Farligheden af, at Millioners Skjæbne er henlagt i een eneste Mands Haand, som, hvor rige Gaver Naturen end kan have skienket ham, dog ikkun er et Menneske, som, hvor reen end hans Villie og hvor stærk end hans Jver for at fremme det almindelige Vel kan være, dog kan feile i sin Anskuelse og Bedømmelse af saa mange forviklede Forhold, som formedelst de Grændser, der ere satte for den menneskelige Natur, ikke selv kan overskue, og ikke selv kan styre Alt, men er nødt til at benytte Organer, der intet offentlig Ansvar ere undergivne, og som kunne lade sig lede af ganske andre Jnteresser end dem, der besjele ham, som er underkastet den menneskelige Naturs ubetvingelige Nødvendighed, Døden, og ikke kan frembyde nogen Sikkerhed for, at de Grundsætninger, som under hans Regjering til Almeenvellets Fremme have gjort sig gjeldende, ville af hans Eftermand vorde respecterede, Kunde det da være andet, end at Folket, hos hvilket Bevidstheden af dets egen Kraft og Erkjendelse af dets eget Værd var ved den høiere Civilisation bleven vakt, maatte ønske paa en fyldestgiørende Maade at see sig ei alene betrygget for den nærværende Tid, men især beroliget for Fremtiden, Men en saadan Betryggelse mod Misbrug af Magten i den Enkeltes Haand, kunde kun, saavidt den menneskelige Tænkning hidtil har udfundet, opnaaes derved, at der dannede sig et fra Folket selv udgaaet Organ for Udtrykket af den almindelige Villie, og at endogsaa dette Organs Beslutning, om den nogensinde skulde findes overilet og uoverlagt, kunde paralyseres ved en Regtelse fra Regentens Side. Producenten viste dernæst at disse Ønsker ikke vare fremtraadte under Frederik den 6te paa Grund af den Pietetsfølelse, der af alle næredes mod denne Fyrste, men at de havde vundet forøget Styrke, da Christian den 8de besteeg Thronen. At Ønsket ikke næredes af Enkelte, oplyste Producenten ved at henvise til de mange Petitioner, der vare indkomne, hvortil han sluttelig føiede, at Folket vel i Kongens Personlighed har den sikkerste Borgen for, at alle gode Kræfter vil under hans Regjering vorde fremmet, og Folkets Hæder og Lykke ved vise Jndretninger befæstet, men over Kongens Liv – og ved dette hænger hele vort Haab - raader en Magt, der er stillet langt over den menneskelige Jndflydelse og ligesaa umueligt, som det er for noget Menneske, nu med Sikkerhed at kunne paapege den Haand, i hvilken Rigets Scepter engang vil gaae over, ligesaa umueligt er det, nu at angive de Grundsætninger, der ville styre denne Haand.