Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-09-21
Paris den 22de August. De catholske Geistlige arbeide med megen Dristighed mod den nærværende Tingenes Orden; nemlig den ringere Geistlighed, thi den høiere er mere tilbageholden; den yttrer slet ingen Forundring over, at man tillader dem en fuldkommen Talefrihed. De Geistlige behøve ikke at aflægge nogen nye Eed; man afsætter dem ikke, som Præsekterne, Prokureurerne og Dommeren Amp; opmuntrede af de Revolutionaires Høimodighed tale de ganske ligefrem fra Prædikestolen imod den nærværende Regiering. Under den første Skræk raabte de Geistlige: Herre velsign den provisoriske Regiering, men nu bære de sig ganske anderledes ad, dog maae jeg tilføie, at dette gielder kun Puraliteten af de Geistlige; thi der gives mange enkelte Mænd imellem dem, som kun have indvortes Roe og Frankeriges Vel for Øinene; men hine raabe: Man træder Religionen med Fødderne, Verdens Undergang forestaaer, en Messias vil vise sig, og de sammenligne Hertuginden af Berrys Reise med den hellige Jomfrues Vandring til Ægypen. - Men det er ikke sandt, at man træder Religionen med Fødderne: De dræbte Borgere den 28de og 29de Juli bleve fulgte til Graven af de Geistlige. Det nye Charte erklærer den catholske Religion for den Troe, hvortil Majoriteten af de Franske bekiender sig; Gristligheden bliver endnu betalt af Staten og Kirkerne ere endnu som tilforn opfyldte af Mennesker. Men denne Fremgangsmaade kan blive fordærvelig for Geistligheden, selv; thi Nationen har den faste Beslutning ikke at lade sig forlede ved noget Konstgreb. Borgerne gik for nogle Dage siden i Kirke for at høre Fredens Ord; men da de bleve skuffede i deres Forventning, saa bleve de borte i Dag, J mange Kirker hvor hidindtil Menneskene havde været samlede i tusindeviis, vare i Dag neppe 30 Tilhørere; og da Præsterne kom til det Capitel om Syndfloden og Verdens Undergang, saa reiste Borgerne sig leende op, og forsikkrede at de vilde vel dyrke Gud, men Fredens Gud. Samme Dag holdt Nationalgarden sin første store Mønstring. Nogle vare i Uniform og andre ikke; de sidste stode i andet Geleed. Mange af dem havde endnu Dagen tilforn ikke baaret et Gevær, men de lode sig om Morgenen tidlig excrere, og da de stode bag ved dem som var mere øvede, saa herskede dog temmelig Regelmæssighed ved Paraden. Man saae slet ingen Rang forhold; thi Officerene loe og passiarede med Soldaterne. Jndvaanerne stimlede sammen i stor Mængde for at see paa dem, endog pyntede Damer. Nationalgarderne stode selv i Solen, og Skildvagterne viste med megen Høflighed de Mandfolk og Fruentimmer, som kom dem for nær, tilbage i Skyggen. Kl. 12 defilerede Nationalgarden, 40,000 Mand stærk, 12 Mand i hver Rad, med flyvende Faner, langs med Boulevards. J alle Vinduer stode Damer, som hilsede paa dem; Folket jublede, en Mand raabte: havde vi dog kun Krig, en anden fortalte at 150,000 Mand vare allerede marscherede til Jtalien; en gammel Lærd tystede med Hovedet og sagde: ingen Krig, men vil Du have Fred saa bereed Dig til Krig! (Det er nu vistnok at det vil falde vanskeligt at bringe to saadanne militaire Corps, hvilke ere udbredte over hele Landet, som den regulaire Armee og Nationalgarden til at leve i Harmonie med hinanden. Det vilde gaae bedst naar hiin var rykket ud i Feldten og denne vaagede over Landets indvortes Roelighed.) Man beviste en almindelig Agtelse for de bevæbnede Borgere; efter Paraden spadsere, de de med hinanden under Armen, eller med deres Koner i Haven ved Tuillerierne og paa andre offentlige Prommenader i det herligste Veir. Mange morede sig med at stige op af de 176 Spiraltrin, som omgive Støtten paa Vendome Pladsen for at hæve sig over den lumre og størfulde Luft, og see ud over Staden. Midt under Revolutionskampen var det lykkedes et Menneske at krybe op paa Kuppelen over denne Søile, at hugge den Kobbertillie ned, som stod paa den, og at plante den trefarvede Fane istedetfor den hvide.