Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-09-30
Jndenlandske Efterretninger. Fædrelandet har i denne Tid meddeelt nogle af en dansk Reisende, Hr. Licentiat Hagen, hjemsendte høist interessante Reisebilleder fra Jtalien, der gjøre Læseren fortroligere med forskjellige af de Forhold og Personligheder, som for Øieblikket drage hele Europas Opmærksomhed hen paa Jtalien. Det vil næppe være vore Læsere uvelkomment, efterhaanden at modtage nogle Uddrag af disse Reisebilleder. Vi skulle idag gjøre Begyndelsen, med Padre Ventura: J Rækken af de Prædikanter, jeg havde Leilighed til at høre i Rom, var der en Mand, hvis Foredrag havde særegen Jnteresse for mig. Denne Mand var Theatineren Goarchino Ventura. Hans Prædikener stode høit over alt Andet, hvad jeg horte, ved den Skarpsindighed, hvormed de vare anlagte, den Begeistringens Varme, hvormed de vare udarbeidede, og endelig den Overbeviisningens Myndighed, hvormed de blev holdte. Ved disse Egenskaber har Padre Ventura allerede i længere Tid været det dannede Roms Yndlingsprædikant. Den utrættelige Bestræbelse, som han i den sidste Tid har lagt for Dagen, for at alliere de religiense Jdeer og Nutidens sociale Spørgsmaal og paa een Gang at tale Religionens og Politikens Sag. har forskaffet ham en uhyre Popularitet. Som Rom i Pius 1 hilser Statsmanden paa Thronen, saaledes seer det i Ventura Statsmanden paa Prædikestolen", og antecipando har Folket allerede skjænket ham Cardinalshatten. - Dagen for den store Peters- og Panels-Fest, Mandagen den 28de Juni, strømmede Romerne fra den tidlige Morgenstund til Kirken St. Andrea della Valle, for at bivaane Sørgefesten for Daniel O'Connell. En prægtig Katafalk var opreist for hans Hjerte, Væggene vare behængte med sorte Tæpper; hist og her vare anbragte Jndskrifter, hentede fra det Gamle Testamente, som kunde anvendes paa den store Agitators Værk. Efter Sorge-Cantaten, bestiger Padre Ventura Prædikestolen. Han begynder med at erklære at Æmnet er saa rigt, og Alt, hvad han ved denne Leilighed har at lægge Romerne paa Hjerte, saa meget, at han umulig kan blive færdig i et Par Timer; han vil tale idag, saalænge man har Taalmodighed til at høre ham; den paafølgende Onsdag vil han fuldende. Han begynder sin "Sørgetale. Med Smerte skildrer han, hvad Jrland og Rom, Folkefriheden og Kirken have tabt; O'Connell selv træder efterhaanden mere tilbage, og med Eet er Taleren, midt inde i Øieblikkets politiske Spørgsmaal. Man har kaldt Napoleon Aarhundredets første Mand, Manden, par exellence, siger han i Talens bevingede Flugt; "jeg vil stille O'Connell ved hans Side og anstille en Sammenligning. O'Connel og Napoleon, hiin gaaer over Scenen efterladende sig en Stribe af Lys, denne gaaer over Scenen efterladende sig en Stribe af Blod; hiin offrer sig ganske til Religionen, denne gjor Religionen til en Slave af sig og sit Hovmod; hiin skjænker sit Hjerte til Kirkens Fyrste, denne slæber Kirkens Fyrste i Fangenskab; hist Opoffrelse, her Egoisme; hist Broderkjærlighed, her Selvkjærlighed; hist Religion og Fromhed, her Hykleri og Vantro; hist Frihed, her Despoti. - - Nei, var det mig tilladt, vilde jeg stille en anden Mand ved siden af O'Connell, og sige: Pio Nono og O'Connell: Begge have til Losen "Religion og Frihed, begge kæmpe den samme Kamp, hiin som Fyrste paa Thronen, denne som Borger og paa Tribunen. O'Connell var sand Christen og sand Borger. – sand Christen, thi han betjener sig af Religionen for at skaffe Folkefriheden Seiren; – sand Borger, thi han betjener sig af sit Folks Frihed for at skaffe Religionen Seiren. J disse to synthetiske Formler angiver Prædikanten de Hovedsynspuncter, hvorfra den irlandske Helt maa betragtes, og gaaende ud fra dem angiver han den Vei, Slægten maa gaae for at naae sit store Maal. "Politisk Frihed, siger han i Løbet af den første Prædiken, er Aarhundredets Fordring, er en dybtfølt og ganske naturlig og nødvendig Trang hos alle de moderne christelige Nationer; Religionen bor ikke frygte og afvise den, men respectere, tilfredsstille og veilede den. Desværre have Kirkens Tjenere ofte miskjendt dette Kald. J det 16de Aarhundrede var Clerus geraadet i et moralsk Forfald, Kirkens hellig Jnstitutioner bleve skammelig misbrugte; Trangen til Reform føltes af alle frie Aander i Christenheden; Reform var ogsaa dengang Tidens Løsen. Men hvad gjorde Kirken, Jmod den retfærdige Fordring stillede den urokkelig Modstand; Fyrsterne gjorde sig i deres egen Jnteresse til Herrer over Reformen; Folkenes Lidenskaber ophidsedes ved Geistlighedens Modstand, og Reformen blev eenstydig med Kjætteri og Schisma. Hvorledes kunde Kirken standse, eller rettere, hvorledes burde den have forekommet denne ulykkelige Splid i Christenheden, Ved selv at raabe Reform, ved selv at stille sig i Spidsen for Reformen, ved selv at tilfredsstille Folkenes billige Fordring. Saaledes vilde Reformen være bleven et helligt og lovligt Fremskridt og ikke et vanhelligt og vilkaarligt Anarchi. J det 19de Aarhundrede har Statsmændenes Despotisme og Rovgjerrighed, en Politik, baseret paa det lumpeste af alle Principer, nemlig Penge-Jnteressen, en iøinefaldende Mangel paa Ligevægt i Forholdet mellem Regjering og Folk allevegne fremkaldt en stærk og mægtig Trang til Frihed. Frihed er de moderne Folkeslags Raab. Men hvorledes have Statsmændene som oftest baaret sig ad? Jmod den retfærdige Fordring stillede de en haardnakket og voldsom Modstand; og det er Statsmændene og ingen Andre, der have forvandlet Friheden til Revolution og Anarchi. Hvad skulde Statsmændene have gjort, Netop disse, som intet Andet have at gjøre end at varetage Folkenes Tarv, burde have været de Første til at raabe Frihed: de burde have stillet sig i Spidsen for Bevægelsen og ledet den." Ved at fortælle flere Facta af O'Connells politiske Liv og ved at anføre flere Steder af hans Taler – hvis stundom noget burleske Characteer contrasterede forunderligt med de kirkelige Omgivelser – skildrer Ventura den opponerende Undersaat og den undersaatlige Oppositionsmand. Hans Opposition charactiseres nærmere som activ Lydighed og passiv Modstand, og den irlandske Helt har i denne Henseende St. Paulus til Forbillede, der ikke underkastede sig de jødiske Dommere, men, paa een Gang Opponent og god Undersaat, siger: "Jeg er romersk Borger, jeg appellerer til Keiseren". Fyrsterne pleie at fordre af deres Undersaatter en passiv Lydighed; de ville, at en christelig Undersaat skal opgive sin Frihed og Værdighed og tænke lavt nok om sig selv til at vise en hedensk Slaves eller en Muselmans "dyriske Underdanighed. Hvad Under, at Folkene i Følelsen af deres Værd som frie Væsener imod hiin Fordring stille en activ Modstand? Men Resultatet bliver da Anarchi, som allevegne, hvor Friheden mangler Autoriteten, Fraraadende al Voldsomhed, prædikende Friheden af Lovlighedens Vei, paa een Gang modsættende sig og underkastende sig, blev O'Connell Jrlands Befrier." – Dog (siger Reisebilledernes Forfatter) jeg vil holde inde med mine Citater, jeg er jo ikke sikker paa, at Venturas politiske Reflexioner ville interessere mine Landsmænd saa meget, som de interesserede, ja electriserede de tilstedeværende Romere, der hvert Øieblik udbrøde i et henissimod eller "bellissimod, ja endogsaa ved Slutningen af den første Prædiken, uagtet Taleren med en Haandbevægelse søgte at afværge det, lode Kirkens Hvælvinger gjentone et fuldstændigt bravissimod. Jeg giver mig ikke ud for at være Politiker anderledes, end ethvert dannet Menneske bør være det; jeg skal derfor ikke officielt kunne erklære, om det er systematisk rigtigt, hvad der for en Ugestid siden stod i et romersk Blad, at P. Ventures Tale er en af de betydeligste Begivenheder i den moderne Tid, at Fyrsterne og Folkene deri finde Normerne for en fornuftig Politik, der kunne læse deres egen Fremtid, der have en Apologi for deres Rettigheder og Garantier osv. Er dette Tilfældet, vil sikkert Venturas Tale, naar den udkommer i Trykken, blive oversat i alle Tungemaal. Da ville mine Landsmænd gjøre Bekjendtskab med Theatinermunkens Politik, jeg har kun villet gjøre dem bekjendt med den politiske Theatiner.