Jyllandsposten, 1840-03-10
Af denne Resolution sees nu rigtignok, at Stuttericommissionens Beslutning, med Hensyn til Præmiens Udbetaling til Dyrlæge Pedersen, er tilintetgjort, men ogsaa, at den i 1838 som stutteridygtig indbrændte Halvblodshingst, Orion, er casseret, ligesom min Begjæring, om en ny Besigtigelse, afslaaet. Det bemærkes, at ved Stutteribesigtigelsen i Varde f. A. forevistes 2 Hopper med Føl efter Orion; det ene Føl tilkjendtes 1ste Præmie; men det andet, paa Grund af at det havde en Hævelse paa Laaret efter et Slag, ikkun anden. Til Forebyggelse af Misforstaaelse oplyses, at ikke alene den Omstændighed, at Dyrlæge Pedersen, er en Selveier (skjøndt nok til at afvise ham, hvor Beboere af Hertugdommet Jntet have at bestille) foranledigede mig til at gjøre Jndsigelse. Jeg vidste af flere Aars Erfaring, at Afkommet af denne Hingst var smaat og maadeligt; at dens Eier, Hr. Windfeldt, paa Lundgaard, af Mangel paa Søgning, solgte den tilDyrlægen netop i det Moment, da denne var ifærd med at skulle skjære den; jeg bemærkede, at den producerede Attest var ulovlig, samt endelig, at en Hingst med saa grove Feil som Beenspat, Skjæver, Spakkæm, Sabelknæe m. m., aldrig burde komme i Betragtning, om den end havde tilhørt en til Præmiens Æskelse berettiget Mand. Nok, min ubeleilige Jndsigelse forhindrede, at 100 Rbd. bortkastedes; thi uagtet Sagen var afgjort og ført til Protocollen, bød en saa pludselig Forandring af Omstændigheder Udbetalingen, idetmindste indtil videre, standset. Det kan ei nægtes, at Professor Wiborg takkede mig for de meddeelte Oplysninger; men om denne Tak var hjertelig meent, eller maaskee blot Jmpulsion af Klogskab, for at give Handlingen, for det tilstedeværende Publikum, et upartisk Anstrøg – vil maaskee kunne sees af det Følgende. Hr. Ritmester Christiansen erklærede strax den petersenske Hingst uværdig til Concurrence og frafaldt ikke sin Paastand; derimod var det lykkedes Professoren at faae de af Stiftamtet som Medcommissairer udnævnte Landmænd, Hansen og Nielsen, til at stemme ogsaa for samme Hingst. Jeg kan tilgive disse Mænd, der, efter den almindelige Mening, Begge forstaae sig meget lidet paa at bedømme en Hest, om de, som rimeligt, have antaget, at en Professor i Veterinairvidenskaben ogsaa maatte være en practisk Kiender, og at de saaledes have meent, Jntet at vove ved at være enige med ham. Jkke alene jeg erklærede, nærmere at documentere Rigtigheden af, hvad jeg til Præjudice for Dyr lægens Hingst havde yttret, men en Mand af Varde, Jeppe Eliasen, tilbød sig uopfordet at overtage Beviisførelsen. Man kunde nu vente al videre Forsøg i Faveur af Dyrlæge Pedersen opgivet. Men nei, et nyt Middel skulde forsøges - dog først et Par Bemærkninger om Hingsten Grion, den eneste Halvblodshingst, som concurrerede om Præmien i Varde, og upaatvivlelig den samme, som omtales af Hr. Lorenzen til Wassersleben i hans Jnserat i Følgebladet til Aarhuus Stiftstidende Nr. 12 for d. A., der ellers nærmest omhandler det Passerede ved Bedømmelsen af den forædlede Hingst, Bellund, paa Morsøe. Allerede 1838, da den haarige Hingst Orion ind brændtes som stutteridygtig, var dette Dyr en Torn i Professor Wiborgs Øie, og der blev fra hans Side ingen Møie sparet for at modstaae Jndbrændingen. Feil udhævedes, og andre, som endnu ei vare synbare, f. Ex. Harespat, kunde ventes! Men alle Jndsigelser, vare spildte; den ligesaa retskafne som characteerfaste og saakyndige Major v. Hornemann erkjendte Hingstens Fortrin, vidste at gjøre Sandheden gjeldende, og da Hansen og Nielsen for denne Gang vare enige med Majoren, blev kun tilbage for Professoren - Haabet til Fremtiden. - Halvblodshingsteen, Orion, fremstilledes altsaa atter for Stuttericommissionen i Varde 1839, havde nu fyldt det 6te Aar, var erkjendt for stutteridygtig, følgelig, saavel med Hensyn til Alder som Qvaliteter, aldeles berettiget til Concurrence. Hvad jeg ventede, indtraf. Professor Wiborg opdagede, ved at besigtige Hingsten, flere Feil end af ham lagt toges 1838, nu var, saa paastod han, den da bebudede Harespat frembrudt; tillige bemærkede han Beenspat, fremdeles vare Øinene for smaae, Nakken for lav og Benene stive. Disse vare nu unægteligt mange Feil, men der udfordredes ogsaa mange til at gjøre Hesten slettere, end den slesvigske Dyrlægges, og dette var absolut nødvendigt, for at man kunde tilkiende denne sidste Præmien.