Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-07-31
Da horch nun ungestort, mein Herz Da horch den leisen Klangen, Die wie von fern, zu Wonn' und SchmerSich der entgegen drangen. Sie dringen sig so wunderbar, Sie regen all mein Sehnen. Osag mir, Ahndung, bist du wahr, Bist du ein eitles Wahnen? Wiid einst mein Aug in heller Lust, Wie jest in Thranen lachelt: Wird einst die oftemporte Brust Mir selige Ruh umfachelt: Solen var svunden bag Skyer, Naturen var rolig og taus; Svaret udeblev. - En Stund sad jeg endnu hensiunken i Drømmerier, til jeg blev vækket ved Hestetrav. En ung Dame svævede hen ad Veien paa sin lette Ganger, der syntes dobbelt let ved den skiønne Byrde. Hun var ilet forud for sin Ledsager, og ventede paa ham ved Korsveien. Uden lang Betænkning fandt jeg, at den Vei, hun valgte, maatte være den bedste. Den førte mig rigtig til – Brøndshøi, men her blev jeg ikke meget klogere end før, og vilde jeg ikke nøies med at see paa en Kirke, hvis Syn vakte mit Sind af uvirksomme Drømme og ledede min Tanke til Danmarks Fortid og den store Helt, hvis Minde, fremfor Alle, er mig helligt maatte jeg flytte min Stav videre frem. Skumringen faldt paa; men jeg tabte ikke stort ved Udsigterne over de evindelige, nogne Sletter lige til Ballerup. Silde ud paa Aftenen kom jeg til Jonstrup, der ligger halvtredie Miil fra Kiø*) Brøndshøi Kirke skal Absalon have ladet bygge af Kridstene fra Møen, hvor han eiede Elmelund. benhavn, i en Dal ved Enden af de betydelige Skove, der strække sig mod Nord og Øst til Furese og Frederiksdal. Et skiønt harmonisk Chor af mandige Stemmer lød mig i Møde, som jeg traadte ind i Gaarden; og det Overraskende i denne høitidelige Sang, der tonede stærkt og høit i Nattens dybe Taushed, virkede selsomt paa min Siæl, der alt var stemt i en romantisk Tone. Jeg standsede, og lyttede i fjern Afstand; Sangen blandede sig for mit Øre med hemmelige, underfulde Lyde, udrundne af Jordens Dyb og af de mørke Skoves inderste Hvælvinger; det Hele blev mig en andagtsfuld Hymne. Jeg traadte ind i det ukiendte Huus, hvor Alt var øde og taust, efter et kort Ophold kom jeg lidt hovedkulds ind i et talrigt og muntert Samqvem, hvor den fremmede Vandrer modtoges med Velvillie, og dog ikke saa fluks efter den pludselige Overgang fra Eensomhed og Mørke kunde finde sig hiemme. Om Jonstrup vil jeg ikke fortælle Dig bekiendte Ting; men kun sige Dig, at jeg fandt Ste dit tækkeligt, Egnen ret behagelig, og Jndretningerne, saavidt jeg lærte at kiende dem, i en smuk Orden. Det Hele syntes mig at bære Præg af rolig Virksomhed, og jeg blev halv indtaget af Tanken om at leve med jævn Tilfredshed og stille Ønsker i en lignende Kreds. Foruden Seminariet har Jonstrup, efter Stedets Leilighed, en anden Mærkværdighed: et Klædevæveri, der lod til at være i rask Gang og drives for største Delen ved Maskinværk. Det er altid et interessant Syn, at see Mennesket beherske Materiens Liv, den skiulte Kraft, der overalt stræber efter Frihed, og villigen paa mangehaande Maader lader sig lede til høiere Øiemed. Er end den mekaniske Konst uden Frihed og uden skabende Kraft, saa er den dog ikke ganske betydningsløs, thi den giver det døde Redskab Liv, og Letheden, hvormed Mennesket virker giennem den, udgjør en sønderlig Contrast til den uhyre Kæmpekraft, som vi finde anvendt ved nogle Værker af Menneskehaand. Her er det et eneste Vand hiul, som driver alle disse konstige Redskaber til at karte og spinde Uld, hvor smaa Børn nu hielpe til at udrette det, hvortil ellers udfordredes flere Voksnes Hænder.