Aalborg Stiftstidende, 1835-06-01
Et Par Miil fra Paris lod en skurrende Musikke sig høre; jeg kastede Blikket til Siden og saae, udenfor en Landsbykirke, en Mand med en Clarinet, hvis rødbrune Farve allerede forkyndte dens Ælde; dens hæse Toner ledsagedes af en meget brøstfældig Violins, ikke meget melodiske, Accorder og begge Deeles tilsammen udgjorde en, jeg veed ikke hvilken, ildelye dende Disharmoni, som imidlertid skulde gielde fori en Vals; i raske Kredse hvirvlede en Flok Mennesker omkring, halvt i Bonde, halvt i Kjøbstæds Dragt, og søgte, paa bedste Maade, at erstatte, hvad der i Kunstfærdighed savnedes hos Musikens Kunstdisciple. Ha, sagde Soldaten, idet han saae ned paa sit Træbeen, gjeg mindes endnu den Tid, da jeg gialdte for en god Dandser; men nu er det, Gudskelovliforbi dermed. Hvorfor Gudskelov?" sagde jeg, adet synes mig, snarere at være en Ulykke. Ja, udraabte nu den lille Kone, min Mand er en Philosoph, og, naar han kun vil, saa beviser hans dem, at et Træbeen er bedre end to naturlige." Og det er dog virkelig ikke saa, faldt den lille Pige ind i Talen, med sin spæde Stemme. - Jeg klappede hende paa Kinden og spurgte derpaa Faderen, ved hvilket philosophisk Argument, han vilde bevise Træbenets Fortrinlighed, idet jeg tilføiede: Lykkes det Dem, at overbevise mig, saa skal jeg været den Første, der lader begge sine Been sætte af. Vil De det, svarede min nye Pariser-Bekjendt, trykkende min Haand, saa har vi snart den herligste Leilighed dertil; vi komme over Douai, og den dueligste Chirurg der i Staden er en Ven af mig, han vil foretage sig den Operation paa det Allerbedste. Top!" sagde jeg. Seer De, hvorledes skulde vel Gigt og Podagra komme til et Træbeen? Herligt!" Og regner De den Oeconomi med Sko og Strømper, som Besiddelsen af et Træbeen fører mig sig, for Ingenting? Er De en god Oeconom, saa maa Vigtigheden af dette Punkt være Dem indlysende. Hertil kommer endnu Pudsning og Vask af begge Deele. Herpaa lader sig Jntet svare. Havde General Moreau havt Træbeen, saa levede han maaske endnu. De erindrer jo, at han ved Dresden mistede begge Benene ved en Kanonkugle. Jmod disse Argumenter lader sig Jntet sige. Alverden viser en levende Medfølelse med den, som er udrustet med et Træbeen. Man bygger Pa pladser for slige Folk; Hospitalerne i Greenwich og Jnvalidhospitalet i Paris ere mine Vidner. BleveTræbenene Mode, hvorledes saae det da ud med Krig, og med Duelraseriet? Alle Mennesker vilde blive Phillantroper og holde af Fred. Hvad jeg har sagt Dem, med Hensyn til et Træbeen, vilde faae en endnu mere afgjørende Anvendelse paa to slige Been. Men hvad jeg her har sagt, er allerede tilstrækkeligt, ikke sandt? Saaledes forløb Tiden, og jeg beundrede Jndflydelsen af den Drift til Selskabelighed, den Trang hos Mennesket til at behage og vække Munterhed, som forstaaer at give selv de ubetydeligste Ting en hvis Værd, og som i Frankrig er saa almindelig. Det er muligt, at det gamle Kjøbmandsland, hvorjeg har hjemme, kan være stolt af solidere Dyder, at nyttigere Egenskaber, men den livlige Omgangs tone, denne saa uundværlige Skillemynt, som Livet, saa meget trænger til, og som selv da, naar den er falsk, dog beholder en vis Cours, den maa man søge i Frankrig. Vi vare allerede langt borte fra Paris, meer end en Stad var rullet forbi vore Blikke, men jeg vil her hverken tale om St. Quentin og den underjordiske Canal, som Napoleon der har ladet anlægge, eller og Cambray og den meget middelmaadige Statu, som Billedhuggeren David der har helliget Fenelon, den meest ophøiede Aand og det frimodigste Gemyt, Frankrig har frembragt. J Douai mistede jeg begge mine Reisekammerater, for at erholde en anden liden Prøve af den franske Nationalitet, som desværre var langt mindre behagelig og af en meere almindelig Slags. Man tænke sig een af hine gamlet gasconniske Sladdermunde, som i deres Person forene alle Civilisationens Ubehageligheder og alle Uvidenhedens Ynkeligheder. En, usselt intoneret, Marseillaise eller Parisienne, afløst af Spørgsmaale, paa hvilke han aldrig oppebiede Svaret, tossede Udraab, gamle skimlede Anecdoter, Calembours, som vare uden af Mode, alt dette Visvas blev mig saa modbydeligt, at jeg ei vidste at undgaae min Plageaand paa anden Maade end ved at stikke Hovedet ud af Kareetvinduet. Men det rørte ham ikke; han aabnede nu ogsaa sit Vindue, og søgte at indlede en Passiar med Postillonen; dog denne indlod sig ei med ham, men blev rolig og stum ved at ryge sin Pibe. Man maae sige om Bryssel, hvad man vil, saa beholder man dog Ret. Det er saadan en Mellemting, en Stad, som spiller i alle Farver, paa en Maade et Gjenskin af Frankrig, med en Skygge af Tyskland. Man finder ogsaa der Jtalien, hvad Kunsterne angaaer; Holland med Hensyn til Privatlivet, og England i Henseende til de mange Fallerende, som fra alle tre Kongeriger søge Tilflugt i Bryssel. Det er ganske rigtigt, at Bryssel fabriquerer de smukkeste Equipager af Verden; det er mindre en Hovedstad, end et Slags Stevnemøde for alle Nationer. Stadens Characteer bestaaer i, at den ingen Characteer har. Man rose, man dadle, man skielde paa Bryssels Jndvaanere og Sæder; man kalde dets Jndvaanere sparsomme, kunstfærdige, ødsle, uordentlige, beskedne, yppige, - man faaer altid Ret. Det er en let Sag at finde den fremspringende Side hos de fleste Stæder af nogen Betydning; saaledes er Londen en Handelstad, Amsterdam en Søstad; Venne dig har været en yppig Stad; Paris lever for Øieblikkets Nydelser; Wien er en god ærlig Borgerstad, Rom en Ceremonistad, men - Bryssel er den Stad, der herligt forstaaer at copiere dem alle. (Fortsættes.) sen svarende Apparat for Realunderviisningen i Danmark, en Artikel, som ogsaa faaes i særskilte Aftryk i den Gyldendalske Boghandling. Forfatteren, der saa fuldkomment lader Vigtigheden af det absolut klassiske eller lærde Studium vederfares Ret, at han anseer det som en Grundkilde til høiere Humanitet og som et forædlende og forskjønnende Princip i Hverdagslivets materielle Virksomhed og derfor ogsaa ganske erklærer sig imod den undertiden yttrede Idee, at fremhæve den reale Underviisning paa den klassiskes Bekostning, mener netop, at begge disse, som lige nødvendige i Staten, bør bestaae ved Si Alden af hinanden, og dette endog aldeles afsondre. de, da deres eiendommelige Præg vilde fordunkles eller forsvinde ved Forening eller Blanding. Men lidet han gaaer ud fra denne, som det synes, velbegrunildede Paastand, gjør han tillige opmærksom paa, at den ene af disse tvende Hovedunderviisninger ikke vil kunne antages som passende Forberedelse for den anden. - J en human og rigtig Erkjendelse af den i vor Tid saa betydningsfulde høiere Borgerklasses stigende Trang til Læreanstalter, paa hvilke en meere forhøiet practisk Duelighed kunde erhverves, end i sædvanlige Almue, og Elementairskoler, har Regjeringen nylig gavmildt skjænket den høiere Realunderviisning tvende Jnstituter, den polytechniske Læreanstalt og den militaire Høiskole. Men disse mangle, hvad Universitetet, den klassiske Underviisnings Høiskole, eier i de lærde (eller latinske) Skoler, nemlig passende Forberedelsesanstalter. Derfor foreslaaer Forf. egne forbebredende Realskoler for den polytechniske LæFreanstalt og mener, at denne, ligesom Universitetet, kunde og burde have een stor Forberedelseskole i Hovedstaden og flere mindre i Provindserne, til Lettelse for de Forældre, der af pecuntaire Hensyn ei kunne sende, eller af andre Grunde ei finde det heldbringende at sende deres Børn langt fra Hjemmet. Til en saadan større Forberedelsesskole i Kjøbenhavn foreslaaer han Landcadetacademiet indrettet, og mener, at de mindre i Provindserne kunne erholdes, ved dertil at indrette nogle af de bestaaende lærde, der alt længe synes at have været erkjendte for meer end tilstrækkeligt talrige. - Da fremdeles den militaire Høiskole ikke trænger til saadanne Forberedelseskoler, og for ei, ved en Forgrening af to forskjellige Sorter Forberedelsesanstalter nemlig til to Slags høiere Realskoler) at frembringe et altfor forviklet og for en mindre Stat meget bekosteligt System at et fuldstændigt Underviisningsapparat i denne Retning, foreslaaer endeligen Forf. en Sammensmeltning af disse tvende, for den høiere Realunderviisning exsterende Jnstitutioner, til en eneste polytechnisk Høiskole, hvilken Sammensmeltnings Mulighed han godtgjør : 1) Ved den Betragtning, at Lærregrenene for den polytechniske Anstalt og den militaire Høiskoles Artilleri- og Jngenieur-Elever ere, eller meget let kunne vorde overeensstemmende, da paa begge Steder doceres mathematisk Analyse, Physik Chemi, Mechanik, Maskinlære og descriptiv Geometri, paa begge en vis Færdighed i det levende Sprog er nødvendig og paa begge Statistik vil kunne finde ligesaamegen Application som Topographi og den dermed forbundne Tegning, da disse sidste ikke, som hidtil hos Mange synes at have været antaget, kunne ansees for blot militaire Videnskaber eller Haandfærdigheder, men ligesaavel maae interessere Geographen og Statistikeren, som Landoeconomen og Forstmanden. - 2) Ved med Hensyn til den paa den militaire Høiskole sted, findende egne Afdeling, for Elever til Generalstaben, en Jndretning, der meest turde synes at modsætte sig Sammensmeltningsystemmet, at fremsætte sin Mening om dennes Overflødighed, endog Uhensigtsmæssighed og sin Overbeviisning om, at Generalstabens Rekrutering, til størst Fordeel og Held, saavel for den selv som for Armeen, baseredes paa den kongelige Forordning af 20de Januar 1868, nemlig ved til Staden at forfremme flinke Officerer af Armeen, der i saa Fald, medens de gjorde Tjeneste i Hovedstaden, og iøvrigt uafhængige af de for Høiskolens Eleven gieldende Bestemmelser, hørte enkelte til deres tilkommende Stilling svarende Forelæsninger paa denne, og da, efterat de vare prøvede og optagne i Staben, og siden havde gjort flere Aar Tjeneste i samme, igjen at forftemme dem til Stabsofficerer i Armeen en Overbeviisning, han, uindviet i disse militaire Details, og derfor ei ganske istand til at sætte sig ind i en aadan Stabsafdelings Væsen, Bestemmelse og Nytte, har vundet, deels ved at skaffe sig til Gjennemlæsning det for samme trykte Foredrag, der bærer Titel af Militair Administration og Generalstabslære, og paa hvilke Foredrags fritiske Bedømmelse han er vil indlade sig, men der ikke synes ham at indeholde Noget, der, som videnskabeligt Fag, kan sættes ved Siden af befæstnings konst og Artilleri, deels ved at raadspørge en Militair, til hos Kyndighed han troede at have begrundet Tillid og udbede sig hans Anskuelse af og Forklaring over Foholdet mellem Generalstaben, Høiskolen, og Armeen (vilken ham af hiin Officeer meddeelte Anskuelse attr i Artiklen in extens er meddeelt).- 3) Endelig ved, til flere alt forudsendte bemærkninger over de uforenelige i en Stræben efter, paa samme Læreamtalt at opnaae militair Pli, Tjenstdygtighed og Rouine ved Siden af reen videnskabelig Uddannelse at øie, som Gjendrivelse af den forudseete Jndvendig. Men hvorledes skulle de unge Artillerister og Jngenieurer dannes til Soldater: den bemærkning: at dette jo i alt Fald som behøve4des) ligesaa let kunde skee, naar den militaire Høiskole var forenet med den polytechniske Læreanstalt, som nu, da det jo naturligviis maatte forudsættes, at militaire Lærere fik Andeel i den polytechniske Høiskoles Bestyrelse. - Og i Anledning af denne bemærkning om Bestyrelsen anstiller Forf. nogle Betragtninger, der aande en saa ægte Sands for Videnskabeligheds Værd, en saa rigtig Takt for, hvorledes denne bør fremmelskes og pleies, at vi ei kunne nægte os den Fornøielse, her heelt at citere dem. Vi nævne her, siger Forf. Lærere, ikke Commandeurer eller Underviisningsdirecteurer, fordi disse Poster forekomme os aldeles overflødige og turde i sin Tid være bragte i Forslag, maaske i Særdeleshed for at efterligne fremmede Jnstitutioner af samme Art, uden at derved er taget Hensyn til disses ulige større Personale. De civile Skoler have ogsaa en administrativ og disciplinarisk Bestyrelse, i hvis Spidse der lofte staae Mænd af betydelig Rang; men disse forsmaae derfor dog ingenlunde, tillige at betræde Kathedret, hvori de tvertimod sætte deres største Ære. Deri have de upaatvivleligen Ret; thi blandt virkekelige Videnskabsmænd gielder kun Videnskabsmanden; blandt dem er det ikke Rang, Udmærkelsestegn og Tjenstgrader, men videnskabelig Aand og Duelighed, forenet med en retsindig og aaben Handlemaade, der formaaer at tiltrække sig almindelig Agtelse og Tillid, og saaledes gjøre Vedkommende skikket til, med sand Rytte at staae i Spidsen for en videnskabelig Jnstitutions Bestyrelse. Jøvrigt bør denne Bestyrelse aldrig være en enkelt Mand udelukkende betroet, var han end selv den meest udmærkede Lærde, Docent og Forretningsmand; thi da er der intet Værn mod Eensidighed, ingen Garantii for den til enhver aandig Udvikling nødvendige Frihed. Det gaae med de politiske Republiter som det vil - og det er langt fra vor Hensigt at tale deres Sag - men den litteraire Republik har altid existeret og vil altid blive uundværlig der, hvor Videnskabelighed skal fremmelskes. Hvor man, muligen forvildet ved en stundom underfundigen fremledet Forvexling af den videnskabelige Republikanisme med den derfra himmelvidt forskjellige politiske, ikke vil taale den førstnævnte, der maa man engang for Alle gjøre Afkald paa al sand Videnskabelighed.