Berlingske Tidende, 1836-03-31
Om Kundgjørelsen ved Kirkestevne til vedkommende Fæstere, hvis Gaarde skulle synes, maa være tilstrækkelig, kan være tvivlsomt, og indrømme vi, at der Adskilligt taler for en nøiagtigere Tilsigelse; men troe vi dog tillige, at forsaavidt den skal finde Sted ved Sognets Stævningsmænd, da en nedsat Betaling bør fastsættes, da her ligeledes blive mange i Nærheden af hinanden Boende at tilsige. For ei at afbryde Materien om Vedligeholdelsen, have vi hidindtil ei omtalt et tidligere af Pluraliteten fremsat Jndstillingspunkt, nemlig, at Fæstebonden bør have Godtgjørelse for saadanne yderligere Jndretninger g Forbedringer, som han i sin Fæstetid har udført. Vi tillade os herved at bemærke, at hvor rigtigt end dette ved første Øiekast maatte synes, saa er Tingen dog mindre anvendelig i det Practiske. Selve Pluraliteten anerkjender, at almindelige Forbedringer ei bør komme i Betragtning, idet det følger af et velordnet Avlsbrug, at Jorderne maae stige i Cultur, ligesom den livsvarige Besiddelse, der er tilsikkret Fæsteren, altid maa føre med sig, at saadanne Forbedringer komme ham selv foren stor Deel tilgode. Forordningen 8de Juni 178765, hvis Analogi anføres, tilsteder ogsaa Bygninger, ikkun Ret til Erstatning for saadanne. som ere nødvendige til Gaardens Drift, og videre end til det Nødvendige bør man vistnok i intet Tilfælde gaae. Fæsteren vilde ellers derved see sig istand til at paaføre Eieren Villie meget betydelige Omkostmod dennes ninger for Gjenstande, der ei vare nødvendige, og en saadan Bestemmelse maatte give megen Anledning til Strid og Rettergang. Den lange Periode, hvori Gaarden overlades til Fæsteren og dennes Enke, synes at gjøre saadanne Bestemmelser overflødige og ubillige, ligesom det ogsaa bør bemærkes, at hvor der er nogen Velstand Gaarden vel næsten altid forbliver i Fæsterens Families Besiddelse, og at her saadanne Forbedringer komme Bornene tilgode, men hvor ingen Velstand findes Familien af den Aarsag seer sig nødsa- og get til at fravige Gaarden, der er det vel aldrig Tilfældet, at Forbedringer ere udførte, og kunne vi desaarsag ei erkjende dette Jndstillingspunkt for rigtigt. 5. Naar Pluraliteten formener, at de i denne § indeholdte Bestemmelser kunne fore til Misligheder saavel for Eier som Bruger, da kunne vi vel ei aldeles deele denne Anskuelse, men fra den anden Side skulle vi ei nægte, at vistnok Hensigten ogsaa vil kunne opnaaes ved en Lovbestemmelse af den Art, som Pluralitetens principale Paastand, gaaer ud paa, dog med nogen Modification. Pluraliteten formener nemlig, at naar Fæsteren 3die Gange tiltales for Misbrug af de § nævnte Arter, bør han ei letteligen fritages for Fæstes Forbrydelse, medmindre samtlige Overtrædelser maatte være af ringe Omfang og begaaede med langt Mellemrum, eller Omstændighederne iøvrigt maatte tale særdeles til hans Fordeel, i hvilket Tilfælde han skal ansees med en forhøiet Mulkt. dertil maae vi bemærke, at nærværende Lovudkast netop har villet saavidt muligt give faste bestemte Regler for Fæstes Forbrydelse, og at Pluralitetens Jndstilling medfører, at man derved vender for en stor Deel tilbage til det gamle System, hvor alt beroede paa tilfældige Omstændigheder og Graden af Misbrug, og altsaa Domstolenes Skjøn ligesom Dommernes individuelle Anskuelser afgjorde, om Fæsteren havde gjort sig skyldig i Fæstets Forbrydelse. Jmidlertid vil en Lovbestemmelse som den af Pluraliteten foreslaaede have betydelige Fortrin for den ældre Lovgivning, thi denne kjendte intet andet Forebyggelsesmidler mod store og smaa Forseelser, end Fæstes Forbrydelse, og da Domstolene, saaledes som det af Pluraliteten anførte Exempel tydeligen udviser, ei vilde give stav Medhold med Hensyn til Lovens Misbrug, medmindre disse havde fundet Sted i en meget betydelig Grad, saa var intet andet Middel tilbage for Godseieren end at lade de mindre Arter af Misbrug hengaae upaatalte. Fæsteren er derved ogsaa kommen til den Tro, at han var berettiget til at benytte sin Gaard med Tilbehør paa saadan Maade, men vist er det, at Misbrugen aldrig havde opnaaet en saadan Grad, som saa ofte har været Tilfældet – thi denne kan ikkun finde Sted ved at udøves i længere Tid – dersom Misbrugen fra Begyndelsen, af havde været paatalt. Skulde man derfor antage, at den af Pluraliteten foreslaaede Bestemmelse havde Fortrin for den i Lovudkastet indeholdte, da maatte vi dog andrage paa, at Ordene: eller Omstændighederne iøvrigt maatte tale særdeles til hans Fordeel, bør udgaae, thi ved disse Udtryk forfalder Bestemmelsen til den samme Ubestemthed og giver Anledning til samme Vilkaarlighed, som de ældre Bestemmelser. Pluraliteten gjør dernæst opmærksom paa, hvorledes den sidste Passus af Litr. b medfører en betydelig Afvigelse fra det i Lovudkastet iøvrigt fulgte Princip, idet den nemlig gjør det til noget aldeles ubestemt, om Fæsteren, paa Grund af Misbrug med Hensyn til Foder og Gjødske, retsgyldigen kan tiltales. Ogsaa vi maae anerkjende, at denne Passus er aldeles afvigende fra Principet, og giør, at den i Litr. bindeholdte Bestemmelse bliver betydningsløs. Da det imidlertid er af største Vigtighed, at Foder og Gjødske forblive ved Stedet, saa bør Eieren vistnok ogsaa sættes i Stand til at overholde dette, og Fæsteren være forpligtet til at efterkomme denne Forskrift. Vi skulde derfor andrage, paa, at den Passus: "saaledes at han derved sættes ud af Stand til forsvarligen at jøde sine Jorder, bør aldeles udgaae.