Københavns Adresseavis, 1775-02-01
Naar nu den særskilte eller udflyttede Gaard foraarsager, saa vidt dens Grund strekker, som oftest dobbelt, ja større men i allermindste en tredie Deel mere Hegn, end ellers, saa faae jo Naboerne, naar denne Gaard ey skulde tage Hegn uden efter Hartkorn, formedelst den Adskillelse eller Udflytning, større Hegn end de ellers fik. Ligesaa stor Andeel i Hegnet, som den adskilte Gaard nu faaer, vilde lodde dens Hartkorn, om den var bleven indcorporeret med en eller flere af Naboebyerne. Alt det større Hegn, som dens Adskillelse foraarsager, tørner da altsammen paa de paa grændsende Byer, og er en Byrde og Overlast, som dens Adskillelse paa fører dem. Saaledes vil Gaarders Udflytning, der naturligviis skulde komme Naboer til Gavn ved at faae nærmere Grunde i Steden for længere fraliggende, geraade dem, saafremt Hegn skulde tages efter Hartkorn, til Skade og Fornærmelse. Og hvad kan være urimeligere, end at Byens Hegn i Almindelighed ved dens Formindskelse skulde forøges. Den vonerede Gaard paa 10 Tdr., omgivet af Naboer paa 800 Tdr. Hartkorn, skulde kun hegne en een og tyvende Deel af sin Omgrændsningslinie, da den foraarsager Naboerne, at Hegnet, saa vidt dens Grunde strekker, i allermindste bliver en tredie Deel længere end ellers. At dette er ubilligt, vil jeg dog haabe, at enhver kan føle og tage paa. Og, som den særskilte Gaard, som nu viist er, giver Naboerne, om Hegn skulde tages efter Hartkorn, endog et større Hegn, saa nytter det vist ikke, at Beboeren til saadan sin Paastands Bestyrkelse, vil foregive: at Gierdet af hans Grundes Jndhegning, da samme eneste kommer ham til Nytte, er et publiqve Arbeyde, hvortil hans Naboer efter Evne og Kræfter, Tilleg og Hartkorn, bør contribere. Naboerne vil vist overtyde ham, at det er et privat Arbeyde, ja end mere, at det efter hans Paastand iverksat, ikkun geraadede dem til Last og Byrde. Og lige saa lidet kan Adskillelsens Hegn imellem 2 enkelte Byer erkiendes for et publiqve Arbeyde, da 2 Byer, som 2 enkelte Personer her blive at ansee. Endnu et Ord til Slutning: En Tvistighed reyste sig imellem 2de Bryggerkarle, som paa en Stang skulde bære en Tønde Øl. Den ene, som angav sig, og vist nok og var anseelig svagere, paastod først, at siden dette Ølbærende var et publiqve Arbeyde, burde det og uddeeles efter Forholdet af Bærernes forskiellige Kræfter, hvilket han dog, da ham gaves liden Tid til at befinde sig, selv strax frafaldt; dog vedblev han at paastaae: At billigheden fordrede, siden de begge tiente en Hosbond, i samme Forretning, og fik lige Kost og Løn, saa burde de og begge lige bebyrdes, og følgelig Vegten hænge den Sterkere noget nærmere. Den Sterkere svarede dertil kort og godt: At naar han selv anden skulde bære en Vegt med den, der tiente for Karl saavelsom han, da vidste han, at den halve Byrde var hans Lod og Andeel, den vilde han bære med den Svagere og Sterkere. Han vilde ikke lide, ved det hans Kammerat var svagere, heller ikke profitere, ved det han var sterkere. Sin Andeel, Halvparten, vilde han bære, og hverken meer eller mindre. Skulde nu Publicum, som venteligt, decidere denne Tvistighed i Faveur af den sidste, da maa det langt meere bifalde den større Byes Paastand, ey at bære, uden sin Andeel, det halve af Hegnet, i Betragtning, at Beboeren, af den mindre Bye, eller Sted, ey virkelig og i Sandhed, kan siges svagere end Beboeren i den større Bye, da hiin for hvad sværere Hegn, efter Hartkorn udregnet, han kan have, fuldkommen indemniseres ved hans Jorders nærmere Beliggenhed. Hvor, som negter dette, maa nødvendig tilraade et Anleg af store Byer, ja jo større jo bedre, og som han vist derved vil drage sig alle vore cconomiske Skribentere samt Landmænd paa Halsen, saa kan jeg aftræde. J. F. Lütken, Kongelig Landmaaler.