Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-02-06
Den fremmede Konstnerinde maa være glad over at kunne faae en Dag til at vise sig paa, og hun især maa af den Aarsag derfor ofte spille, endskjøndt hun ikke finder sig oplagt eller skikket dertil. Kiender Publikum alle de Skjæbnens ublide Tilskikkelser, som maaskee nedtrykke Konstnerindens Sjæl, og dog maa Den, hvis Forestilling skal blive fuldkommen, ikke blot være fri for Sorg og Bekymring, men være oprømt i høi Grad. Derfor vente man heller ikke af den Fremmede, at hun skal kunne give sin Forestilling med ligegodt Lune som den Jndfødte. Denne gaaer frem som til et dagligt Selskab af Venner, der agte og tilbede hende, der vinde hende dobbelt kiær, hver Gang de see hende, eller et gammelt Parti udført af hende, fordi det er en Egenskab ved ethvert skjønt Konstprodukt, at dets Fuldkommenheder udvikles alt mere og mere, jo oftere det betragtes; og der sikkert ville tage Hensyn til, hvorledes hun forhen udførte samme Parti, eller til hendes større Fuldkommenhed i den yngre yndefuldere eller kraft fuldere Alder, og saaledes oversee, eller bære over med den maaskee mindre heldige Fremstillelse. Den Fremmede er i ingen af disse Henseender lige lykkelig, om hun forresten end kommer til at vise sig i en Kreds, hos hvis Pluralitet hun finder Konstsands og Konstkjendskab, og en Patriotisme, der er fri for Uretfærdighed eller Partiskhed mod fremmed Fortjeneste. Hun har især ikke det Fortrin, at en maaskee mindre god Fremstillelse kan sammenholdes med de foregaaende mere fuldkomne, og at den igjentagne Nydelse kan opdage nye, eller finde fordoblet Glæde i atter at skue de alt fattede Skjønheder og Fuldkommenheder. Er det fremmede Sprog, og at de Stykker, som gives, ere Tilskuerne eller Tilhørerne ubekjendte, ikke tillige en medvirkende Aarsag til ulige Meninger, Dette er en Hindring for Mængden, og ialmindelighed uovervindelig. Faa forstaae ikke engang det fremmede Sprog, som de res Modersmaal. Men dette er i det mindste nødvendigt for at kunne sammenligne, ja end- og for at bedømme den fremmede og den indfødte Konstners Deklamation. Jgrunden hører der langt mere dertil. Ligesom Jngen kan deklamere til Fuldkommenhed i et Sprog, som han ikke forstaaer grundigt, saa kan Sandheden og Skjønheden i det Deklameerte ikke heller bedømmes uden af Den, der besidder samme Grundighed. Allerede dette gjør det indlysende, hvorlidet der ogsaa af denne Aarsag kan slaaes Lid til Mængdens Dom om den Fremmedes Deklamation, og hvor rimeligt det kan være, at Dommen er urigtig, naar den gaaer ham imod. Hans Deklamation kan især meget let bedømmes urigtigt, naar han deklamerer i et Sprog, som efter sin Natur er haardere end den Jndfødtes, til Exempel det Tydske. J dette Tilfælde vil Deklamationen end ikke yndes af Dem blandt Konstens Jndviede, der mere sætte Deklamationens Væsen i Velklang, eller i den Færdighed at foredrage Alt paa en for Øret behagelig Maade, end i Betoningens Overensstemmelse med Foredragets Jndhold, det er i Sandhed. Sandheden i en Deklamation kan derhos aldrig bedømmes, naar ikke Tilhøreren iforveien kjender Stykkets Jndhold, har sat sig ind i dets Aand, og med Tænksomhed læst det saa ofte, at han næsten kan det udenad. Men denne, at jeg skal kalde det Forkundskab, der er en undvendig Betingelse, naar man vil vente Føde for Forstand og Hjerte, have meget Faa i det store Publikum ved vore Deklamatorier. Derfor gjøre selv vore Jndfødte ialmindelighed mest Lykke ved Stykker af muntert og let fatteligt Jndhold, derfor maa den Fremmede, der saa ofte deklamerer Stykker, som Mængden ikke kjender, finde end een Hindring for Adgang til at røre og at vinde bifald.