Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-10-01
Hr. de Beaumarchais i Frankerig, havde formedelst fine Talenter og sin virksomme Siel, opsvinget sig fra den nederste Stand, til den glindsenste Sphære blant sine Medborgere. Af hans Fader, som var Uhrmager, havde han det blotte Navn Caron. J Begyndelsen blev han holdt til hans Faders Profession; men snart søgte hans Ærgierrighed en høiere Kreds at virke i Begavet af Naturen med ugemeene Færdigheder, som ved Opdragelsen mere og meere bleve bildede, riig paa behagelige Tallenter, og hvad som til al dette gjorde ham i sær opmærksom, hans smukke Skabning; blev det ham ikke vanskeligt at hæve sig over den Stand, i hvilken han var født. Han var saa lykkelig og fik en lille Betiening ved Hoffet, Prinsessen af Frankerig hørte ham spille paa Harpe, og antog ham til at informere sig selv paa dette Jnstrument. Ved dette første Skrit paa sin Lykkes Vei, saae han Leilighed at erhverve sig, formedelst en vigtig Tieneste, Hr. Paris Devernaps Venskab, der forskaffede ham en vigtig Plads i Finantsvæsenet, og lagde Begyndelsen til hans Lykke. To Gange efter hverandre gjorde han meget fordeelagtige Giftermaale, og blev begge Gange, i en kort Tid Enkemand. Han kjøbte sig derefter en Tite- og lod sig adle. De hemmelige Misundelser, som gemeenlig opvækkes imod dem, der komme af ringe Stand i stor Anseelse i Verden; de Fortrin som Hr. Beaumarchais nød i alle Selskaber, een deraf flydende Letsindighed og til syneladende Stolthed i sin Opførsel, vare nok, for at paadrage ham Fiender. Ondskaben vaager, vønser paa hans Fald, og nu udbreder den det afskyelige Rygte, at det nok ikke var saa gandske rigtig med begge hans Koners hastige Død, ogsaa det Middel hvorved han havde beriget sig. Bagtalelsen, Ondskaben og Had, udbreeder de falskeste Fortolkninger, giver Stof i Selskaber til fornærmende Samtaler, der bestyrkes af Vantroen. Det varede ikke længe, saa var Hr. Beaumarchais anseet for en mistænkelig Mand, af hvis Omgang man ikke kunde giøre sig nogen Ære. En Strid, som paa samme Tid indfaldt imellem ham og en stor Herre, og som paa et par Maaneder fordrede hans Fængsel, gjorde det udbreedte Rygte endnu sortere. Hertil kom en Proces, som han havde med Greve de la Blache, som var Arving efter Hr. Paris Devernay. Beaumarchais fordrede 50000 Rdlr., som Devernai, i Følge en kort for hans Død undertegnet Afreigning, var bleven ham skyldig. De la Blache indvendte, at denne Afreigning ikke var sluttet paa den lovformeligste Maade. Sagen kom for Parlammentet og Beaumarchais Ret blev underkiendt. Men af denne Proces udsprang en anden, i hvilken heele Frankerig tog Andeel, og hvis Grundaarsag var følgende: Hr. Beaumarchais, som, imidlertid hans Proces med de la Blache varede, endnu saa fangen, havde faaet Tilladelse, under en Poletiebetients Geleide, at gaae ud, for at tale med sine Dommere. Det var og af Vigtighed for ham, hos sin Referent Hr. von Gotsmann, at faae Audients, men aldrig vilde der gives ham Leilighed dertil. En Boghandler ved Navn Le Jai, og en vis Bertrand de Airolles, forbandt sig til at skaffe ham Andients hos Gotsmann, naar han vilde beqvemme sig til en Gave til Frue Gotsmann. J Følge dette Raad bragte man denne Dame en Gave af hundrede Louisdor, et Uhr af samme Verdie, og 15 Louisd'or for Secretairen. Andientsen blev Beaumarchais nu givet, men Processen blev ikke desmindre tabt. Frue Gotsmann sendte ham derpaa sine Gaver tilbage, paa de 15 Louisdorer nær, som var bestemt for Secretairen. Opbragt over sin Processes Tab, paastod Beaumarchais Tilbagegivelsen af de 15 Lonisderer, som Secretairen nægtede at have imodtaget. Denne Tvistighed gjorde Allarm, og havde den naturlige Følge at baade Hr. Gotsmann og hans Frue kom i et slet Rygte, Parlements Herren, som havde taget sig dette udbreedende Rygte meget nær, angav nu, for at hævne sig, Hr. Beaumarchais for en Bestikker af Retten og en Æreskiender. Den Anklagede forsvarede sig med ligesaa stor Behiertighed som Aands Styrke. Han beviiste, at han i ingen anden Henseende havde gjort disse Foræringer, end for at faae Andients hvilken han paa ingen Maade kunde erlange, saa vigtig den ellers var ham. J sin Deklaration mod Frue Gotsmann viste han sig meget beskeden; han vidste at forbinde Ømhed, med den Høflighed, som man er det andet Kiøn skyldig, og at blande samme med den muntre og fiine Jronie, som kunde tillades ham, for baade at undskylde hende og retfærdiggiøre sig selv. Man kiender fuldkommen Forfatteren til Engenie og de tvende Venner, i dette Forsvars=Skrift, Spottere sagde derfor, at Beaumarchais skulle have bestemt sine Comoedier til rette, og sit Forsvarsskrift for Theatret. Nok det gav Anledning til megen Latter blant Publikum. Berstand d'Atrolles; Hr. Marni, Forfatter til Gadette de France, der som Mægler havde blandet sig i denne Proces; Hr. d'Arnand, Forfatter til nogle slette Skuespill, som paa en uforsigtig Maade, for at favorisere Boghandler Le Jai, havde skrevet et Brev, hvilket han maatte tage tilbage; alle disse Fiender af Hr. Beaumarchais stode i hans Opsats til Skue, ligesaa latterlige, som han brugte dem. Aldrig er den Gave, at skiertse og spotte tillige, høiere dreven. Paa samme Tid, da han gjorde sine Fiender latterlige, og bedækkede dem med Skam og Vanære, betienede han sig af Leiligheden, ved Publicums Hielp, at opsvinge, sig paa nye, efter at han havde tilintetgjort de Forekastelser, som bleve ham gjorte. Jmidlertid forfulgte dog Greve de la Blache ham med den yderste Heftighed. Neppe var Dommen falden ham imod, førend han bemægtigede sig hans Eiendomme, baade i Staden og paa Landet. Alleslags Underbetiente af Jnstitien, indtog hans Huse og plyndrede hans Forraad. Alting var til Priis; man drev Omkostningerne ved disse Excecutioner daglig til 500 Livres; man spendte alle muelige Kræfter an for at styrte ham til Grunde. Selv saa han imidlertid i Fængslet. Jeg vil indrykke det fortreffelige Sted, hvor han afskildten sig i denne fangne Scene. Min Person beskiæmmet, min Friehed berøvet, for et Tab af 50000 Rixdaler, sadt i Fængsel, ilde bagte let, dømt til Ruin, uden Jndkomster, uden Penge, uden Credit, min Familie trøstesløs, min Formue givet til Priis for Plyndringer; ingen anden Støtte have at trøste mig ved end min Smerte og Elendighed, og i saadan en Tilstand mindre end 2 Maaneder, været nedstyrtet fra den behageligste Stand, hvori nogen privat Mand har " kundet befundet sig til det nederste Trin af Ulykke. Jeg havde Medlidenhed med mig selv, og skammede mig i samme Øyeblik over min Skiebne. Disse blotte Muure, disse tredobbelte Jerngitterværker, denne Skrig, disse San pige, disse uteerlige Glæder af Drukkenholte, og det menneskelige Kiøns Afskum, som gienlyder rundt om mig i Fængselet, og for hvilket det retskafne Menneske zittrer, døvede uophørlig mit Øre, og formerede dette afskyelige Steds Grusomhed. Mine Venner kom til mig i Fængslet, og græd over min Lykkes Forliis og min tabte Frihed, min ærværdige Faders Medlidenhed og fromme Gelassenhed formerede mine Lidelsers Byrde. Ved hans røgrende Opmuntringer, at jeg skulde tage min Tilflugt til Gud, som behager at prøve os baade ved det Gode og det Onde, følte ieg endnu meere levende, hvor liden Retfærdighed og Hielplieg fra nu af kunde vente af Menneskene. " Jeg havde forloret alt, men endnu havde jeg beholdt mit Mod. Jeg tørrede mine Øine, i det jeg sagde til mine Venner. Skiuler eders Bedrøvelse for mig! giør min Siel ikke Modløs i det den kiemper mod Viderværdighederne; dersom ieg taber den mandelige Kiekhed; dersom ieg eengang af Modløvhed bliver fældet; dersom ieg græder med eder, da, ach, da er jeg forloren! Og hvad mine Venner, dersom mine Dommere mangler den Grad af Lys, der skal ophielpe min Sag; dersom mine Fienders Kunstgreb er min Kraft overlegen: hvad skulde ieg da giøre, Bliver J skamfulde paa mine Vegne, fordi man bagtaler mig, Skal jeg omkomme i Fængslet, fordi man vildfarer ved Retterne, Skal jeg for andres egen" nytte, Stolthed og Vildfarelse, lade min Lykke eller Ulykeke blot dependere af udvortes Tilfælde, Kuns en laant Tilværelse, skulle ieg da kun besidde. Ach! Lad dem kun fylde min Ulykkes Bæger; den Triumph at have berøvet mig min Siels Munterhed, denne Triumph skal de dog ikke have. Jeg haver tabt meget for andre, men i lidet for mig selv. Naar mine Fiender har læsset paa mig; " naar Medlidenhed smelter i Taare over min Skiebne, da skal man maaskee endnu engang sige, denne var ingen foragtelig Siel; han var Mester over sine Sinds Lidelser, e foragtede Beskræmmelser, bod Faren selv Trods, og var mandig i Ulykker."" Mine Venner tang, mine Sødskende græd, min Fader bævede; og jeg - sammenbeed Tænderne, heftede mine Øyne paa Jorden i mit skrekkefulde Fængsel, gien" nemløb det korte Rum af samme, samlede mine Kræfter, og beredede mig til nye Ulykke. Den kom, og overraskede mig ikke. Jeg vidste allerede at bære den. Flere vil komme efter denne, og jeg haaber at bære dem og " saa. Thi veed jeg ikke, at i denne Verden, er der intet, " der hører mig meere virkelig til, end den Tanke, min Siæl frembringer, og det Øieblik ieg nyder, "Et ærerørigt Brev, som Beaumarchais Fiender hav havde udstrøt, betreffende en Reise til Spanien, som han for 10 Aar siden havde gjort, gav ham Leilighed at opgive den sande Hensigt af samme. Og denne Historie, som blev stadfæstet af de anseeligste og respektableste Mænd, bragte Hr. de Beaumarchais Sag i et saa prægtig Lys, og opklarede en saa herlig Seene for ham, at man var nærved at troe, at han selv havde været Opfinderen af dette beskiemmede Brev, der forhvervede ham saa store Fordeele Kort, man kom deri overeens, at de fire Opsatser, som Beaumarchais havde udgivet i Trykken betreffende denne Sag, vare Mesterstykker af en spøgende Vittighed; man saae her de dybsindigste Forviklinger, og den meest seyrende Veltalenhed. Virkningen blev, at hans Fiender, som søgte at styrte ham i Afgrunden, herved tvang ham at redde sig paa en Piedestal. Strax derefter blev Hr. de Beaumarchais, alligevel efter en Raads Forsamling, som varede den ganske Dag, ved de fleste Stemmer dømt, som en der havde understaaet sig at bestikke sin Dommer, og forhaaned Magistraturen, og derfor fortient at undergaae saadan Beskiemmelses Dom som man i Paris kalder Ltre blamt et amende. Frue von Götsman blev tilkiendt samme Straf, fordi hun havde modtaget Pengene; Bertrand de Airolles og Le Jai, bleve, fordi de havde været Mellemhandlere af denne Beskikkelse, admonestreret (en ringere Beskiemmelse end den foregaaende, men de øvrige Partier i denne Proces frikiende te. Denne Doms Slutning, har sat hele Paris i Bevægelse. Man ansaae den for en Undertrykkelse; kort man var ikke fornøiet med den. Jmidlertid er Beaumarchais Ære reddet for Publikum, efterdi ingen kan være af den Mening, at det kunde være nogen strafværdig Forbrydelse, at man ved Penge, søgte at faae en Dommer i tale, der gjorde sig usynlig.