Almuevennen, 1844-07-27
Nr. 51. 3die Aarg. Almuevennen. Udgiver: J. A. Hansen. Ansvarlig Redacteur: O. Wedfall, forhen Medhielper ved Opdragelsesanstalten paa Flakkeberg Jnstitut. Løverdagen den 27. Juli 1844. Løverdagen den 27. Juli 1844. Stænderne i Viborg. 3. Adresse-Discussionen. (Fortsættes). See vi hen til vor Retsforfatning, da er den personlige Frihed kun daarligt garanteret. Det staaer endnu i Politimesterens Magt, af tilregnelige eller utilregnelige Grunde at kaste en Mand i Fængsel, og der lade ham hensidde under høist mislige Forhold blandt de laveste Forbrydere. Bliver da hans Uskyldighed paa det evidenteste beviist, faaer han en Frifindelsesdom; men kan der nogensinde gjengives ham, hvad han har tabt, eller kunne Følgerne af en saadan Behandling udslettes, Og Dommeren, som har udøvet den ulovlige Virksomhed, underkastes intet Ansvar, ikke engang retslig Forfølgning, bliver i rolig Besiddelse af sit Embede, og kan igjen imorgen begynde forfra. Jeg tillader mig endvidere at spørge, hvad er der gjort for Udviklingen af Stænderinstitutionen, Regeringens Svar paa de af begge de danske Stænderforsamlinger i 1840 indgivne Petitioner var Løftet og stænderske Comiteer. Begge de danske Forsamlinger gik ind paa Jdeen. Jeg veed ikke om det er denne Forsamling, der tør tilregne sig, hvad der findes anført i den kongelige Bekjendtgjørelse og fuldelig at have sat sig ind i Hs. Majestæts Hensigter med den videre Udvikling; i det mindste skete der her en Tilføining, som gik ud paa det Ønske, at hine Comiteer maatte danne et Overgangspunct til en friere Forfatning, til en Constitution. Det være imidlertid saa eller ikke, vist er det, at begge Forsamlinger gik ind paa Forslaget; men desuagtet have dog Hs. Majestæts Raadgivere ikke mægtet at bringe Sagen videre fremad eller at faae noget Andet sat i Stedet, Sagen er stillet i Bero. Men det er ogsaa vitterligt, at der i Kongens Raad sidder en Mand, hvis jernfaste Villie og ubøielige Absolutisme gjør hver Fremgang i friere Retning, umulig. Hvad, og det fremfor Alt, er der endelig gjort for Opretholdelsen af vor Statsenhed, hvad for i vort eget Land og udenfor at hævde vort dyrebare Sprogs Ære og naturlige Ret, Endnu bestaaer den administrative Forbindelse med Holsten, som har til Følge, at Slesvig drages bort fra Danmark hen mod det tydske Forbund, idet dettes Bestemmelser ogsaa der anvendes. Endnu administreres et halvt dansk Land af Tydske, og hvo kjender ilke disses Stræben og Øiemed, Endnu er en Fyrste, der har erklæret Danmark for et fremmed Land, i Besiddelse af den øverste civile og militaire Magti Hertugdømmerne. Men tungest staaer dog for os Følgerne af Patentet af 29de Marts d. A., der giver et smerteligt og sørgeligt Vidnesbyrd om, hvor lidel Hs. Majestæts danske Raadgivere have formaaet mod de Tydskes Anmasselse. Endelig see vi af den kgl. Bekjendtgjørelse, at vor hellige Nationalitetssag kaldes en indre Foranstaltning i en anden Statsdeel. Jeg tier om det Jndtryk, hine Begivenheder have gjort paa mig og, jeg tør sige, paa hver dansk Mand; men en betegnende Taushed har ogsaa sin Betydning. Jeg har i ufuldkomne Træk udtalt min fulde Overbeviisning, og jeg har hertil havt en dobbelt Grund først fordi jeg skyldte at gjøre Rede for Motiverne til mine Yttringer, dernæst fordi jeg ansaae det rigtigst, strax i Begyndelsen at udtale, hvad der ligger mig paa Hjertet. Jeg opfordrer Enhver, der tænker som jeg, til at gjøre det Samme, og det netop endnu idag, thi vi vide ikke, om den næste Dag tilhører os. Vi have Erfaring for, at det kan blive forsildigt, at vor Tid kan tabes, vore Kræfter fortæres, uden at vi fra vort Stondpunct udrette Noget. Herer det rette Sted og den rette Tid, aabenhiertigt og ærligt at fremsætte sin Mening, og med loyale Følelser, saa at sige, tale umiddelbart til Kongen. At gaae ind i Detaillen ligger udenfor vore Evner og vor hele Sphære, dette maa overlades til Enkelte, hvis Livstilling og Kundskab give dem Leilighed og Evne til dy gere Granskning og Behandling af givne Emner; men vi have, som den kgl. Commissarius igaar sagde, det sunde Omdømme og den sunde Forstand, der i Forening med vor gode Villie vil føre os, – vi have i os en naturlig, inderlig og dyb Kraft, Følelsen for, og Erkjendelsen af en selvstændig, lovlig Frihed. Den blev fra oven nedlagt i os. Vore Meninger kunne være forskjellige, og maaskee staae i denne Forsamling Mænd, der maa ansees som dens Notabiliteter, stil imod hinanden. Men lad os luttre vore Anskuelser, blive staaende kunne vi ikke, frem eller tilbage maae vi tilbage ville vi ikke; fremad maae vi; det staaer til os selv. Vor Konge maa ville føre os fremad – det er utænkeligt andet – men han vil det maaskee ikke, førend han er overbevist om, at vi ere værdige dertil, og herpaa er det, at vi maae give ham et Beviis. Vi ville slutte os til Kongen, og den Mand, som i sin Ungdoms Glands paa Eidsvolds Klipper plantede det Frihedens Banner, som vore norske Brødre ansee for deres bedste Lykke, og vi som vor Forlængsel og vor Fortrøstning; han vil ei undlade at reise sig i vort Fædreland et Minde, som Efterverdenen ikke skal glemme. At et saadant alvorligt og djærvt Angreb paa Kongens Raadgivere maatte forhause Commissarius er naturligt, og han tog Ordet til et Slags Forsvar, der, uagtet hans dialetiske Færdighed og Styrke i at forsvare en Sag, dog maatte blive mat og intetsigende. Han begyndte med at ville overføre de Bebreidelser der vare førte imod Kongens Raad, paa Kongen selv, "den vistnok ikke blindt følger de Raad som gives." Om Arvespørgsmaalene sagde han at det vistnok var uheldigt for Staten at saadanne kunne opstaae, men det er ikke Regjeringen der har skabt dem, og man kan være overbeviist om at Kongen Jntet vil efterlade af hvad der staaer i hans Magt for at de kunne klare sig paa en fordeelagtig Maade for Danmark, "men de Forhandlinger som desangaaende kunne have fundet Sted, egne sig naturligviis ikke til Offentliggjørelse." Angaaende Klagen over at Folkets Bestræbelser for at blive deelagtige i en høiere Udvikling ikke ere blevne paaagtede, beraaber han sig paa Forslaget og stænderske Comiteer; men da dette kun blev vel modtaget i den roeskildske Forsamling, medens den slesvigske ligefrem erklærede sig imod det og den holsteenske erklærede sig saaledes at det var klart den ikke ønskede disse Comiteer, og den jydske kun attraaede dem som en Overgang til Jndførelsen af en fri Forfatning, havde Kongen ikke derpaa kunnet indlade sig. Thi uden Hensyn til, at vor Statsforfatning nu engang er den absolut monarchiske, saa er det og heelt uvist om det kunde bestaae med Landets Velfærd, at indføre en constitutionel Forfatning, men især er det indlysende, at der ikke er at tænke paa Jndførelsen af en saadan saalænge Forholdene imellem de forskjellige Statsdele ikke ere bragte i det Klare. Det gaaer ikke an at indrømme den ene Statsdeel Skattebevillingsret, naar den ikke ogsaa indrømmes de andre. – Om Finantsforfatningen anfører han, at Toldindtægterne ere stadigen tiltagne, og det er et Tegn paa større Udvikling og forøget Velstand, at det er mange sagkyndige Fædrelandsvenners Mening at et tilstrækkeligt Forsvarsvæsen ikke kan tilveiebringes med mindre Bekostning end der er anvendt; at enkelte Apanager (de til Kongefamilien henhørende fyrstelige Personers Aarpenge) vel ere blevne forøgede, men dette var skeet fordi de fandtes at trænge til Forøgelse; at det var forunderligt, at Regjeringen, i det Øieblik den har gjort et betydeligt Skridt til at formindske de uheldige Følger af Tallotteriet, skal høre Bebreidelser for at Jntet er skeet. Naar man betænker, hvorledes Stats balancen for ikke mange Aar siden stod, synes det dog at man maa være særdeles tilfreds med Finantsernes nuværende Tilstand, – Han erkjendte at der var Meget i Lovudkastet om Værnepligten, som kunde være Tvivl, underkastet, og han var overbeviist om at der i forskjellige Retninger vil fremkomme Jndvendinger derimod, men han fandt det ubetimeligt at nævne dette Udkast som en Synd, begaaet af Kongens Raad. Der ankes fremdeles over den Behandling, Bondestanden lider; men den ærede Deputerede har til Støtte for denne Ankee ikke fremført Andet, end at der er blevet oprettet nye Baronier. Jeg skal herved bemærke, at jeg aldeles ikke antager, at Bondestandens Kaar ere mindre gode paa Fideicommis- og Lehnsgodser, end paa andre Steder. Netop i de Provindser, hvor det meste Gods er belagt med fideicommissariske Baand, og hvor der saagodtsom ikke findes Selveiendom, ere Bønderne i høi Grad velhavende. Dette gielder til Exempel Langeland, der for den allerstørste Deel bestaaer af sligt Gods (Grevskabet Langeland og Stamhuset Nedergaard)