Adresseavis for Børn, 1779-08-04
Vi har fra Tydskland følgende Efterretning om en fattig Bonde-Dreng, som paa en besynderlig Ti Avis, derlig Maade er kommen til megen lykke i Verden. Martin saa heed denne Dreng var fød i den nedersaxiske Kreds, ikke langt fra Brunsvig. Hans fattige Forældre døde, førend han endnu ret kunde tale, og efterlod ham intet uden den yderste Armod. Han maatte altsaa leve af Almisser, men han blev dog holdt i en fattig Skole, hvor han lærte at læse og skrive. Nu havde han allerede opnaaet sit femtende Aar, og derfor i Stand til at fortiene sit Brød selv. Det lykkes for ham at komme i Tieneste hos en Forpagter paa en lille Herregaard, og blev betroet at vogte Forpagterens unge Qvæg. Paa samme Tid, som han var betroet Opsigten herover i Marken, var der tillige sammesteds en ung Pige, som heed Mikke, en riig Bondes Datter, som vogtede sin Faders Faar. Disse to unge Mennesker kom omsider i Bekiendtskab med hverandre, vare næsten hver Dag samlede, og forslog Tiden, men tilsidst lærte de at kiende hinandens Hierte og Tilbøielighed saa nøie, at man kunde sige, de elskede hverandre, førend de endnu selv vidste det. En Dag, som de sad sammen, og havde fornøiet hinanden med smaa Historier, sagde Martin til Mikke. Hør Mikke, dersom du vil have mig til din Mand, saa vil jeg have dig til min Kone – Ja det vil jeg gierne, svarede Pigen; for jeg holder meget af dig Martin, og jeg troer, du er en ærlig Karl. Kort og godt, de bleve eenige, og nu overlagde de, at Martin skulle Dagen efter, som just var en Søndag, begiere hende af hendes Fader. Søndagen kom, og Martin kommer til Mikkes Fader. Jeg elsker Jeres Datter Faer, sagde han, og kommer for at begiere hende til min Kone. Og hvorpaa vil du gifte dig min Søn, spurgte Faderen, har du Gaard Nei, svarede Martin, men jeg har to sunde og friske Arme, og Lyst til at arbeide saa godt som den Bedste. Af det Lille jeg har kundet svare, har jeg samlet mig 20 Daler, og jeg haaber nok Tid efter anden at samle mig saa meget, at jeg kan faae mig en Bondegaard. – Nu min Søn, saa giør det; og kom saa til mig, saa skal du faae Mikke. Martin blev bedrøvet, og gik sin Vei. Mikke var den Dag gaaet til Staden, for ikke at være for Børn. hiemme, naar Alartin begierede hende af hendes Fader; han kommer hende i Møde paa Veien, og endnu førend de hilse hverandre, kunde Mikke læse af hans misfornøiede Miner, hvorledes Frieriet var løbet af. Min Fader har nok ikke villet give sit Samtykke, spurgte hun Nei Mikke, svarede Martin, heel nedslaaet; Jeg er for ringe, hans Øine, det er godt at mærke, o HerreGud, hvorfor er jeg dog fød til at være saa fattig? – Tie du kun stille Martin, sagde Mikke, mit Hierte siger mig dog, at du bliver min Mand. Mener du det Mikke, Nu saa skal jeg ogsaa fra denne Time af arbeide over mine Kræfter, for at faae dig til min Kone. Som de saaledes ik og talede med hverandre paa Veien, og det begyndte allerede at blive mørkt, hendte det sig, at Martin stødte imod Noget med sin Fod, saa han havde nær snublet. Og da han vilde vide, hvad det kunde være, og ragede efter det med Hænderne, faaer han fat paa et lidet Skriin, hvilket efter sin Størrelse var temmelig svært; han føler sig for, og finder, at Nøglen stikker deri. Det var nu ikke at spørge om, om han skulde tage det op. Mikke hielper ham at bære det, de gaaer noget afsides ind i Skoven, og forvarer det i en tæt Busk til om Morgenen. Hvad skeer, Morgenen kom, og de forsamledes tidlig, for at see, hvori deres Findegods bestod, og nu finder de, at Skrinet var fuldt af Penge=Tutter. O Gud skee Lov, raabte Mikke, nu er du jo paa een Gang bleven riig Martin. Nu vil min Fader ikke veigre sig, naar du begierer mig igien. Martin sprang omkring af Glæde, kastede sin Hat i Veiret, fang og raabte: Hei Mikke, min rare Mikke, nu bliver du min Kone. Herpaa skyndede de sig begge til Byen, men paa een Gang blev Martin staaende gandske stille paa Veien. Hør Mikke, sagde han, der falder mig noget ind Disse Penge troe vi at blive lykkelig ved; men de hører os jo dog ikke til. Maaskee har nogen tabt dem, og saa maae vi give dem tilbage. Ja Mikke, det maae vi For at beholde dem, det var ligesaa slemt, som at stiæle dem. Hvor maae den Stakkels Mand, som har forloret dem, hvor maae han ikke nu være forrigfuld over sit Tab, maaskee det er alt, hvad han eier og har Skal vi ikke give ham dem tilbage igien Mikke.