Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-04-22
Allerede i Lyon udstedte Napoleon Bonaparte d. 12 f. M. en almindelig Brødeforladelse for alle dem af civil og militair Stand, som havde forseet sig imod ham, og det, som det i Jndledningen til Decretet hedte, i Betragtning af, at Adskillige have forraadt ham og Riget, hidkaldet og begunstiget Fremmede, og bidraget til den Keiser lige Trones Omstyrtning. Dog undtages fra samme Brødeforladelse de Herrer Lynch, de la RocheJaquelin, de Vitrolles, Alexis de Noailles, Hertugen af Ragusa, Sosthene de la Rochefaucault, Bourienne, Bellart, Prindsen af Benevent, Grev Bournonville, Grev Jaucourt, Hertugen af Dalberg og Abbed Montesquion. - De erindrer, min Ven, at de fem sidstnævnte udgjorde i Fjor Medlemmerne af den provisoriske Regjering, i Spidsen for hvilken Prinds Talleyrand stod, og som de 2 April 1814 udstedte en Addresse til de franske Armeer, hvori den erklærede, at Senatet og hele Frankrig havde løst dem fra deres Eed, og at de ikke mere vare Napoleons Soldater. Talleyrand er een af Frankrigs første og største Mænd. Som Diplomatiker søger han sin Mage, og ved at fraraade Bonaparte saavel Krigen mod Spanien, som Toget til Rusland, paadrog han sig oprindeligen dennes Unaade. Ved at høre i denne Tid saa ideligen tal om Forræderie og Fremmedes Jndkaldelse i Frankrig, bringes naturligviis den af Napoleon Bonaparte forrige Aar udstedte Tronfrasigelse atter i Erindring; men da De, min Ven, neppe har gjemt det Numer af Skilderiet, hvori den var indført, saa troer jeg, at det ikke vil være Dem ukjert, at see den aftrykt her paa ny. Den lyder saaledes: Da de allierede Magter have offentligen bekjendtgjort, at Keiser Napoleon var den eneste hindring, for Europas Fred, saa erklærer herved Keiser Napoleon, sin Eed tro, at han frasiger for sig og sine Arvinger Frankrig og Jtaliens Trone, og at der ikke gives noget personligt Offer, Livet selv ei undtaget, som han jo er beredvillig til at bringe Frankrigs Tarv. - Givet i Fontainebleau, d. 11 April 1814. - Napoleon. Vi see i dette Afkald paa Tronen intet uden en aldeles frivillig Handling. Vel kjender ingen af os dens Omstændigheder, som ere de Franske (efter den i Bourgning udstedte Proclamation af 8 Marts) bekiendte," men ubegribeligt maa det altid blive den Undviede, hvorledes en Regent kunde beqvemme sig til at give et saa høitideligt Afkald, dersom det ikke skulde gielde længer end til Maaneder. Man veed, hvor helligt endog den mindste Hærfører holder den Capitulation eller Vaabenstilstand, han slutter, og at dens Overtrædelse ansees for Folkerettens Krænkelse. Skulde en med Europas forenede Magter sluttet Overenskomst, af den Natur som den anførte, ansees for mindre hellig, En anden Sag er det med Tractater, til at bryde disse kan der findes tusinde Udflugter og Paaskud, men en formelig Tronfrasigelse? - De kunde svare mig, at Folket, som havde kaaret Ludvig den Atteende, maa det ogsaa være tilladt at vælge sig en ny Regent, ligemeget hvor denne nu maatte være. - Men har da Folket afsat Ludvig den Attende eller har det indkaldet Napoleon Bonaparte, – J Bonapartes Proclamation hedder det: "Franske, jeg hørte i min Landflygtighed eders Forlangende og eders Ønsker; J forlangte den af eder selv valgte Regiering, som den eneste retmæssige. J bebreide mig min lange Slummer, og at jeg opoffrede Landets Jnteresse for min Rolighed. Under allehaande Farer har jeg gjennemkrydset Havet. Jeg kommer til eder, for igjen at giøre mine Rettigheder gieldende, som ere eders." Det er en Statsretslære, som giør mig ganske svimmel! Efter mit Begreb og Rettigheder, ophøre de at være Rettigheder, naar man engang ubetinget har frasagt sig dem. Jeg har i eet af mine forrige Breve, førend Bonapartes Ankomst til Paris, yttret min Frygt for en Borgerkrig i Frankrig. Han ankom til sin Hovedstad, uden, som det synes, at hans Tog didhen kostede mindste Blodsudgydelse. Men min Frygt var dog ikke uden Grund. Hvor meget end Moniteuren og andre franske Blade ville forsikkre os, at de i det sydlige Frankrig udbrudte Uroligheder have intet at betyde, synes dog de Efterretninger, som Moniteuren af 7de d. M. meddeler om Royalisternes Tog, at være satte alt for meget paa Skruer. Hvor megen Umage man end har gjort sig for, saaledes som Tilfældet engang var med de Efterretninger, man meddeelte fra Armeen i Spanien, kun at fortælle Folket det, man skjøttede om at lade det vide, saa skimter det Overdrevne dog alt for tydeligt frem igjennem et konstigt Væv af Urimeligheder. Dersom Marseillerne, under General Ernens, kun, som Moniteuren paastaaer, bestod af 1500 Mand, understøttede af 2 Regimenter under General Ardanne, hvortil behøvede da, som samme Blad siger, hele Nationalgarden i Grenoble og overalt i hele Departementet at gribe til Vaaben imod dem? Hvorledes kunde de saakaldte Oprørere rykke frem lige indtil Sisteron, som ligger 2 Lieues fra Marseille? Hvorledes havde Hertugen af Angouleme kunne vove at trække sig til Montelmart, naar Bourbonnernes Tilhæng havde været saa ubetydeligt? – Jeg vil ikke paastaae, at de Kongeligsindedes Partie, under andre Omstændigheder, vilde kunne lægge Bonaparte synderlige hindringer i Veien, og den forrige Krig i Vende har vist, at han ikke frygtede dem, selv da de vare meget stærke. Men nu, da Frankrig udvortes fra trues af hele det forenede Europa, da Gjæringen desuden maa være meget stor, kan en Fiende i hans eget Land, hvor ringe denne end maatte synes, endnu give ham nok at bestille, og Jlden lue op igien, naar den vel synes dæmpet. Allerede Decretet af 28de f. M., hvori han befaler enhver Vaabenhandler at opgive sit Forraad, og hver Borger at aflevere, mod en vis Betaling, de Vaaben, han eier, og paalægger Præfecterne, at lade alle Vaaben bringe til et sikkert Sted, vidner noksom om, at han frygter for indbyrdes Uroligheder. At han paa Vogne har maattet sende 6000 Mand til Vendee og et andet ligesaa stort Corps til Lyon, om hvilken Stad, det for ikke længe siden hedte, at den havde vist sig ham saa hengiven, altsammen i et Øieblik, da han kan behøve alle de Tropper, han kan sammenbringe mod hans fremrykkende udvortes Fiender, er det største og tydeligste Beviis paa, at Stemningen i det Hele ikke er saa gunstig for ham. Paafaldende er den Strænghed, hvormed Napoleon Bonaparte gaaer frem imod Bourbounerne, i Sammenlingning med den Mildhed, Ludvig XVIII viste endog dem, der havde stemt for hans Broder, Ludvig XVIdes Død. Bonaparte har ved et Decret befalet, at Nationalforsamlingens Love, i Henseende til Bourbonnerne, skulle bringes i Udførelse, og at de af denne Families Medlemmer, som findes paa Rigets Gebet, skulle stilles for en Ret, og dømmes efter disse Love. *) Retfærdige Himmel, hvad have disse Ulykkelige da forbrudt, at de endog efter at være tilbagekaldte til Frankrig, skulle være bandlyste fra det Land, som, om det end vilde nægte dem Alt, dog ikke kan nægte dem, at det er deres Fædreneland? 2 Ganske nyligen havde han sagt i en Proclamation, at dersom nogen af Bourbonnerne skulde falde hans Hænder, vilde han frigive dem. Men ligesaa stræng som Napoleon Bonaparte viser sig imod det bourbonske Huus og dem, som have været det troe, saa gavmild viser han sig mod sine Krigere. De saarede og invalide Soldater har han lovet store Erstatninger og Belønninger. At Krigerne førend hans Tilbagekomst til Frankrig have svillet en vigtig Rolle, sees blandt andet af en Artikel i Morgenblatt, dat. Paris d. 23 Dec. f. A., hvori det hedder: "De Militaire føre endnu stedse en meget herskesyg Tone, og i alle Tidender og Flyveskrifter offres dem Røgelser; selv Hr. Chateaubriand har maattet rette sig efter denne Skik. Det vilde heller ikke være raadeligt for en Forfatter at omtale den franske Armee, uden med Hensyn til dens Seire. Dette erfarede især General Sarrozin, der har udgivet en Historie om den spanske Krig. Da han deri ikke, som alle andre Skribenter, har omtalt de Franske som Seiervindere, saa udfordrede Gener. Girard ham, som en Bagvasker, og da han ikke vilde beqvemme sig til at slaaes, skal han paa Stedet være blevet mishandlet. Om den ny Krigsminister fortælles, at han strax i de første Dage af hans Ansættelse skal have afskediget en vis Mand, fordi denne havde skrevet en Historie om Tilbagetoget fra Moscau. Sande Fremstillinger af de sidste Feldttoge betragtes her overalt som Skumlerier, og ville ikke saasnart faae Jndpas." Allerede af denne Beretning seer man det franske Militaires Aand, selv under Bourbonnerne. Overalt har Krigstanden i Frankrig, eengang Landets første Stolthed, i de sidste Aar følt sig saa dybt ydmyget, at den ved sin Opvaagnen maatte blive frygtelig for dette Rige, og der er neppe noget Spørgsmaal om, at Napoleon Bonapartes Tilbagekomst var ene Frugten af denne Opvaagnen. Mueligen har Bonaparte blot exileret sig selv i Fjor, fordi han følte, at han, saa dybt ydmyget, som Frankrig den Gang var, ikke kunde holde sig paa Tronen, og løse Ord har det neppe været, da han ved sin Bortgang sagde: "at man inden tre Aar vilde kalde ham tilbage. J den preussiske Erklæring af 7 April d. A. hedder det udtrykkeligen, "at Napoleon Bonaparte endnu besad en betydelig Magt, da han frasagde sig Tronen." - Han frasagde sig den uden Tvivl, fordi han nu bedre end den Gang kunde sige, hvad Moniteuren af 24de f. M. fortæller Verden: "Da Keiseren havde erfaret, at det franske Folk havde mistet alle sine i 25 Aar ved Slag og Seire erhvervede Rettigheder, og at Armeens Hæder var blevet angrebet, besluttede han, at forandre Tingenes Tilstand, og at gjenoprette Keisertronen, der allene var istand tilat sikkre Nationens Rettigheder. - thi Armeens Hæder var jo allerede angrebet i Fjor, efter det mislykkede Tog til Rusland og den fornyede Kamp i Tydskland, og det var jo ikke Ludvig XVIII, der havde forvoldt disse Nederlag. - Skal Frankrig nu igjen tilbagevinde de Laurbær, som det mistede paa Ruslands og Champagnes Slætter, saa maa Anstrængelsen være næsten overnaturlig; thi en Million Mennesker rykke frem imod det. Men ikke nok med, at det i nærværende Øjeblik især mangler Cavallerie til at modsætte sig denne uhyre Magt, som Europas forenede Fyrster sende til dets Grændser, det mangler ogsaa hvad der næsten er vigtigere end Alt, Hovedanførere for de forskjellige Corpser. De gamle berømte Navne synes forsvundne og nye, deels mindre berømte, deels ubekiendte fremtræde i deres Sted. Som Anfører for de 6 store Armeecorpser, der oprettes, nævnes Gener. Rapp, bekjendt som Danzigs tappre Forsvarer, men ikke som egentlig Over anfører for et Armeecorps, Parthoneau, Reille, Giraud o. a. Derimod skulle Marschallerne Macdonald og Ondinot have taget deres Afskeed, medens Marmont, Berthier og Victor ere hos Ludvig XVIII og Augereau vel er kommen tilbage, men efter Alt hvad der er skeet og i offentlige Proclamationer sagt om ham, neppe vil blive betroet nogen Commando, medens Massena, som Bonaparte skyldte saa mange Seire og som han selv engang kaldte Lykkens Skjødebarn, endnu bestandigen synes at være Kongeligsindet, og den Taushed, som de Franske Blade i Henseende til ham lagttage, tilfulde vidner om at han hidtil ikke har forandret sine Grundsætninger. Det samme synes at være Tilfældet med Soult. Den eneste af de ret berømte Generaler, som Bonaparte agter at betroe en Hovedcommando, er Ney. Men hvad skal man dømme om denne General, som i det ene Øjeblik faldt paa Knæ for Ludvig XVIII og, kyssende hans Haand, lovede ham, "at bringe ham Uhyret i et Jernbuur, og i det andet Øieblik forraadte ham. - Kan man stole paa saadanne Menneskers Ord eller Forsikkringer, Men til denne Mangel paa virkelig store Hoved anførere, hvoraf den franske Armee i alle de forrige Feldttoge havde saa mange, kommer endnu Mangel paa Krigstugt, som efter offentlige Blade hersker og under Omstændigheder, som de nærværende, nødvendigen maa herske, i den franske Armee, og den Tanke, som er saa skadelig for denne Armee, at de Franske kunne slaaes, overvindes, jages paa Flugten, ja at endog deres Hovedstad kan indtages, deres Jdols Billedstøtte nedrives og de Skatte, de have frataget andre Stater, bortføres; – at Krigen kan forplantes paa deres egen Bund, hvor hverken Klostere eller Kirker eller Slotte kunne plyndres, hvor ingen Brandskatter kunne udskrives eller Borgere udsues. - Denne Tanke maa trodse den øieblikkelige Enthusiasme, som den sidste Ydmygelse har avlet, og knække det franske Mod, thi vist er det, at uden uafbrudt Seier, lader ingen hastigere Modet synke end den franske Kriger, og en Nation, som altid har anseet sig for uovervindelig, maa, eengang overvundet, og saaledes overvundet, saa meget mindre kunne staae sig mod en overlegen Fiende, som Vanheld, have lært, ikke at sætte for megen Tillid til Krigslykken. Lader os derfor vogte os vel for, min Ven, at forbytte Frankrig, som det har været, med Frankrig, som det er nu, de Hielpekilder, som Napoleon Bonaparte har havt, og den Modstand, man i en Deel Aar har viist ham, med de Hielpekilder han nu har og den Modstand, der nu vises ham. Jeg veed ret vel hvad det har at betyde, naar et Land som Frankrig, for Alvor vil forsvare sig med forenede Kræfter, og Keiser Alexanders Ord: "Sagen er ubetydelig, naar vi kun ikke betragte den som ubetydelig, ere høist betydningsfulde; men jeg veed ogsaa hvad Europa med forenede Kræfter hidtil havde kunnet og endnu vil kunne udrette. Lysning ved Vandstogas eller Thermolampen.