Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-01-31
Det Kjøbenhavnske smukke Kjøn har imidlertid fundet Brevskriverens Naade; "usædvanlig mange store og føre Fruentimmer finder man i alle Stænder og paa deres fulde runde Ansigter en frisk rød Farve; deres hele Væsen vidner om Sundhed, og deres Legemsbygning er fyldig, rund og hvælvet. Hos de høiere Stænder synes endnu at herske megen Beskedenhed, Middelstanden er maaskee friere og mere fordærvet i Henseende til Kjøns kjerligheden, hvortil den store Søhandel maaskee bidrager meest. Tjenestepigerne udmærke sig mere end nogensteds ved Pragt og Liderlighed. A. Skjøger gives en stor Mængde, men ikke mange til deres Ophold privilegerede Huse. Det skikkeligste og beqvemmeste Sted til at giøre Bekjendtskaber er – Rosenborg Hauge. En Kongenshauge=Nymphe har uden Tvivl tjent vor Brevskriver til Model! Forfatteren lader til at være en stor Elsker af Tobaksrøgen og Hunde, thi naar han taler om Schweizerne (Restaurateurerne), Rosenborg Hauge og Frederiksberg Hauge klynker han bestandig over, at man ikke der maa røge Tobak eller medbringe Hunde, skjønt det, som han forsikkrer, ikke ved nogen Politielov er forbudet, at røge Tobak paa Gaden, trods de mange Jldebrande, Kjøbenhavn er bleven hjemsøgt med. - S. 233 leveres en Caracteerskildring af den Danske Nation. Ved at læse denne veed man ikke enten man skal lee eller græde over et Menneske, der, efter otte Ugers Ophold i Kjøbenhavn, som strax efter hans Ankomst blev indfluttet og bombarderet, og hvor Alting ved et ligesaa skjændigt som pludseligt Overfald var i største Forvirring og Uorden, formaster sig til at skildre Nationens Caracteer, uden endog at kjende dens Sprog og dens Sæder. "Hvad de Danskes Caracteer angaaer, siger han, "da rose de sig af en fortrinlig Gjæstfrihed; jeg har ikke nydt noget deraf, jeg vil ikke negte dem samme, men tilskrive mine og Tidens Forhold dette Savn. Dog kunde jeg være tilbøielig til at drage denne Dyd i Tvivl, thi efter de gjorte Erfaringer hersker her, som i alle store Handelstæder, Handels- og Pengestolthed, kun ved Handel og Penge bestaaer hos dem Verden. Jøvrigt besidde de en overdreven Nationalstolthed og synes af Egenkierlighed at hæve sig over alle andre Nationer. Hvor disse Lidenskaber ere de herskende, kan Gjæstfrih dens Frugt (?) ikke fæste Rødder. Dertil kommer endnu en ubegrændset Mistillid til enhver Fremmed, som de ofte, jeg kan ikke opgive nogen Aarsag, med Foragt og Had især lade Tydskerne føle, i det de paa godt Tyrkisk pleie at beære dem med Tilnavnet Tydske Hunde eller Tydske Abekatte) Men Forf. er dog naadig, og siger, at han her kun taler om Nationalaanden, og tvivler ingenlunde paa, at der ogsaa gives Danske, der ære de Tydske. Hvorfor Tydskerne staae saa slet anskrevne hos de Danske, veed han ikke, og baade Tiden og Øiemedet forbyde ham, at opsætte sine Tanker derom, men nok er det: det er nu eengang saaledes, og de arme Tydskere kom her under Beleiringen i stor Knibe. Engellænderne ængstede dem udenfra med deres Jld*) Vee den Danske, der nogensinde har tilladt sig et saadant Udtryk mod en saa brav, oplyst og sto Nation som den Tydske; men dobbelt Vee Forfatteren, der af skjændig Dadlesyge har villet paa dutte hele den Danske Nation en saadan Beskyldning, Jeg appellerer her til alle vore Tydske Medundersaattere, hvoraf der gives saa mange, som ere stolte af at kalde Dannemark deres andet Fædreneland og som Dannemark er stolt af at kunne kalde sine Sønner. De sige om de nogensinde i deres Liv have hørt endog den ringeste Almuesmand bruge de Udtryk, som denne nedrige Skribler beskylder hele Nationen for, at betiene sig af: kugler og de Danske indenfra med deres Mistanke. Baade Forf. og hans Venner ønskede af denne dobbelte Grund at forlade Kjøbenhavn og aldrig at see det mere." Deres Hjerte hoppede af Taknemmelighed og Kierlighed ved Tanken om deres Tydske Fædreneland og dets Beboere; af kunne kysse dem og dets Bund var deres varmeste Ønske. (Hvorfor bleve J da ikke i Tydskland, Har nogen kaldet eder til Kjøbenhavn?)Men hvad der gjorde dem deres Ophold her endnu mere ubehageligt var den overdrevne Vindesyge. Uden i Forveien at have overbevist sig om Prisen paa en Vareartikel, turde man ikke vove at træde ind i en Krambod, thi saasnart man kun fordrede noget paa Tydsk, blev man forfærdelig optrukken, og naar man siden bød den sædvanlige Priis, bleve de – af Egensindighed eller Undseelse – staaende ved den gamle Priis. Man slap nemmest, naar man i Forveien spurgte en Bekjendter om Prisen, begierte Tingen og betalte den bekiendte Priis, uden at gjøre noget Spørgsmaal, tvivlede de, saa behøvede man kun at nævne en Dansk som Angiver og de vare fornøiede. Endog hos en Kjøbmand, som en Bekjendter havde givet Forf. Anviisning paa, var han bleven tagen saaledes ved Næsen. Een af hans Venner og Landsmænd vilde man snyde for 20,000 Rdlr., som han kort førend Beleiringen havde bragt did, under det Paaskud, at de vare brændte, og dette Bedragerie skulde formodentlig skee med Bedragerens Creditorers Samtykke. "At der jo gives Optrækkere og lignende Handlinger hos andre Nationer," siger Forf. tvivler jeg ikke om, men jeg har ikke stødt saa almindelig paa dem, at jeg derved, som her, kan betegne en Nations Almeenaand. Han beraaber sig paa Kütner, der har lært at kjende de Danske i de bedste og fredeligste Tider og udkastet et ligende Billede af dem, ja, til de Reisendes Bedste fastsat som Rettesnor Priserne paa Livets første Fornødenheder lige indtil Smørrebrød. (Fortsættes.)