Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-02-26
Den Opfindelse, jeg her offentliggiør, er iøvrigt af den Beskaffenhed, at dens Eiendommelighed, ved Sagens Natur og ved første Øiekast vil overtyde Konstforstandige om, at der hidtil endnu. ikke gaves nogen, som i den Grad har opnaaet det. tilsigtede Øiemed. Jeg maa endnu tilføie, at den. kan udvikles og fuldkommes endnu langt mere, og at den duelige Konstner, som Opfindelsen er meddeelt, efterat Veien, nu eengang er banet, kan yde langt betydelig mere heri, end min oeconomiske Stilling hidtil har, tilladt mig at udføre. Prøveaftryk af Stemplerne forevises hos undertegnede, boende paa St. Anneplads No. 60. Kjøbenhavn d. 20. Dec. 1818. H. Plytz: Om Fredsvirkningerne i Kjøbenhavn. (Til en Ven paa Landet.)De spørger, min Ven, hvorledes det staaer til Kjøbenhavn, nu da Fredens blide Engel, hvis Fraværelse saa længe beklagedes, og hvis Tilbagevendelse saa ivrig ønskedes, atter udbreder sine hulde Vin er over vort dyrebare Fødeland, Jeg svarer: ganske anderledes, end De og saa mange Andre, det boe langt fra Hovedstaben, maaskee troe. Under hele Krigen har man bestandig beraabt sig paa, at Kilden til alle vore Ulykker var vort ufordeelagtige Pengevæsen. Man forsikkrede, at naar dette først havde forbedret sig, vilde alle Priser falde af sig selv. Nu er den da endelig kommen, den længe ønskte Tid, da vort Pengevæsen med hver Dag forbedrer sig, og da en Specie – næsten imod al Formodning – er gaaet ned til 27 Rbmk., men alligevel ere alle Livets Fornødenheder ligesaa dyre nu som den Gang den kostede over 100, for ikke at sige imellem 140 og 160 Rbmk. Man synes aldeles ikke at tage Hensyn til Pengenes daglige Forbedring, og enhver betjener sig af det Paaskud, "naar andre slaae af, saa skal jeg ogsaa slaae af," og da nu saaledes den ene venter paa den anden, og kun faa ville være de første, saa er der kun spaa Udsigt til, at man saa hastig vil begynde at slaae af. Men de, som vise sig mindst beredvillige til at nedsætte deres Priser, ere Professionisterne. Deres Undskyldning er Levnetsmidlernes og Svendelønnens Dyrhed.*) Endnu i denne Uge har jeg maatte betale i Arbeidsløn for et Stykke Arbeide 16 Gange saa meget som jeg betalte i Fredstider i Banksedler og omtrent to Gange saa meget, naar jeg regner Betalingen i rede Sølv. Hvorfor man endog i Sølv skal betale nu dobbelt saa meget som for Krigen, er een af de mange mørke Gaader, vor Tidsalder er saa rig paa, og som kun kunne forklares naar man seer hen til den Forvirring, som i de senere Aar har grebet ind i saa mange borgerlige Forhold og Sysler. En Slagter lader sig endnu. betale 20 Mk. D. C. for et Pund Oxekjød. Foren Specie, beregnet til 27 Rbmk., faaer De altsaa 87 Pund Kiød. Hvorimod De fik førend Krigen for en Specie, beregnet til 8 Mk., omtrent det dobbelte, nemlig 16. Pd., om man endog regner Prisen høit, til 8 s. - Er det et Forhold? Men hvad er Følgen af disse urimelig høie Priser? – Almindelig Klage over Mangel paa Arbeide og Afsætning. Boutikerne ere tomme, og kun faa Professionister have synderligt: at bestille. Spørger De om Aarsagen, saa svarer man dem: ) Der gives Svende, som i vore Dage kunne fortjene henved 120 til 150 Rdlr. om Ugen. Følgen deraf er, at mange ikke finde det fornødent, at arbeide mere end 23 Dage om Ugen, og anvende Resten til deres Recretion. Pengemangel - Dyrhed - Folk have nok at gjøre med at tilveiebringe det Nødtørftigste. Men undersøger De den sande Aarsag, saa vil De finde, at hiin saa høist skadelige Standsning i de fleste Næringsgrene især hidrører deraf, at enhver vil have sine Varer og sit Arbeide alt for overdreven dyrt betalte; at de fleste nu, da Pengene have forbedret sig i saa betydelig Grad, ikke see sig istand til at tilvei bringe saa hurtig og saa let saa mange Sedler, som for et halv Aar siden, førend Rigsbanken havde inddraget en saa betydelig Masse, og at endelig enhver behielper sig saa godt som han kan, og ikke, uden naar han høilig trænger dertil, kjøber noget eller lader gjøre noget Arbeide. Dersom de fleste Mennesker indsaae deres egen Tarv, saa vilde de selv bidrage til at faae Priserne til at dale, istedet for at nu saa mange uafladelig bestræbe sig for at faae dem til at stige. Mon de, som have Varer liggende til høie Priser, smigre sig endnu bestandig med den søde Drøm, at Coursen igjen vil løbe op til 15,000 Mangel paa Tillid har bidraget meest til vor Ulykke i Krigen, Mangel paa Tillid bidrager meest til vor Ulykke i Freden. Hiin FemtenrusindCours er det Jdeal, som endnu maaskee svæver for Øinene - den Lygtemand, som endnu bestandig fører dem ind i Moser, de aldrig meere ville komme op af. Er den Ulykke ikke allerede stor nok, at vi skulle kalde en Cours paa 2700, som selv reduceret til Rigsbankpenge, udgiør 460, er god Cours, Saalænge altsaa ikke Livets første Fornødenheder falde ligesom Pengene forbedre sig, og saalænge de arbeidende Classer ikke i samme Forhold ville nedsætte deres Priser, smigrer man sig forgjeves med Haabet om bedre Tider, som ellers pleie at være umiddelbare Følger af fredeligere Forhold. Men istedet for at trøste os med bedre Dage ovenpaa saa mange sure, giver man sig tvertimod al Umage for, at opsøge alle muelige Skingrunde, hvorfor vor Cours igjen maa blive slettere og med den alle Priser stige. Man opsøger disse Grunde med prophetisk Begeistring, og forudberegner og forudforkynder Ting, som kun den Alseende og Alvidende formaaer at see og vide. Jmidlertid trøster jeg mig med, min Ven, at vore borgerlige Anliggender, trods alle Sibylliske Spaadomme, ville tage en langt bedre Vending end de, der see alt igjennem sorte Briller, saa gjerne ville overtale os til at troe. Vinteren har været ualmindelig stræng, maaskee ligesaa stræng som den i Aaret 1789, men der smiller en Sol, der har Kraft til at smelte Bjerge af Js og Fjeld af Snee; den nærmer sig os, og denne alt oplivende Foraarssol vil med fornyet Handel og Skibsfart, sikkrere og uforstyrret Samfærsel med andre Lande, bringe os det Held og den Velsignelse tilbage, som henved syv Aars Forsvarskrig og alle de Ulykker, den havde i Ledtog med sig, hidtil bortfjernede fra os. Vort Financevæsen er bleven skrækkelig rystet; men endnu groer der Guld paa vore Agere - endnu er det fortladne Hav de Danskes Vei, om just ikke til politisk Storhed, saa dog til det, der maaskee opveier denne - Velstand og Borgerheld. Deres forbundne &c. Athenes Erklæring i Anledning af hendes Gulhed. (See Dagen No. 26.) Min Gulhed nys i Bladet Dagen Et djærvt og kraftigt Forsvar fandt, Endskjønt enhver, der kjender Sagen, Ei finder Tonen elegant. Naar dybt min Gulhed man beklager, Saa er det ei det gule Bind, (Hvori tidt gjemmes lærde Sager, Som Larven i sit Silkespind). Hvis Gulheds Aarsag de, som spotte, Erfare tydeligst og bedst J Klareboder Nummer Otte, Hvor man har budet mig til Gjæst Men hvis jeg selv i sidste Tider Er bleven guul og ikke blaa, Da mindes hvad Athene lider Nu, Himlen er saa mørk og graa For hende, som for hver Gudinde, Der troner paa Olympens Top, Hvor Hippocrene ei kan rinde, For Oldets Js er tøet op; Hvor intet Grønt formaaer at spire J Nutids alenhøie Snee, Hvori Orphens med sin Live Fast ingen Steene meer kan see