Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-03-20
J Kongens eget Navn jeg den reqvirerer Og, fyldt med Guld, jeg Dig den remitterer. Som Patriot Du mig levere den, For Sol gaaer ned, Du seer mig her igien; Jeg bringer Dig til Kongens Hof J Purpur og 4 Gyldenstof." En Skjorte, raaber Knøsen i sin Latter, Din Fordring, Kjære, jeg er ganske fatter. Ak, i vor hele, skjønne Fødestavn Man kjender neppe slige Ting af Navn. Er det om Skjorten Dig at gjøre, Ven! Du helst i Staden burde søge den. Paa Landet man har ikke Raad Til saadan uhørt Overdaad." – Herolden lader Staven synke, Og slaaer paa Panden dybe Rynke. "Den lykkeligste Mand J Kongens hele Land, Som i sin elskte Møen Dronning favner, En Skjorte, at, en ussel Skjorte favner!"Med den Besked Han gaaer til Kongens Borg; Monarken hører den med Sorg, Og - døer i Fred. En Yngling, hvis Forstand er uddannet, og hvil Hjerte slaaer varmt for Dyd, er unægtelig er at Jordens skjønneste Prydelser. Jntet uden Dyd kan gjøre Mennesket varigt lykkelig, ved den kan det erhverve sand Agtelse blandt sine Medmennesker, ved den kan det bevare Legemets Sundhed, og ikke sielden glæde sig ved Velstand, som en Følge af Flid, Orden i det daglige Liv og Maadehold i Livets Nydelser. J det mindste kan Mennesket ved Dyd fortjene Ære og Hæder, hvilket om det ubillige nægtes – erstattes ved en god Samvittighed, eget og Guds bifald. Jkke selvvoldte Lidelser og Gjenvordigheder, som tilintetgjøre Sundhed og Velstand, kunne af den Dydige ogsaa med Taalmodighed bæres. Kun at den Unge oplæres om den Vei, han har at vandre i Retfærdighed og Dyd, naar han bliver gammel skal han ikke vige derfra Hvo indseer ikke Sandheden heraf, Og hvilken Fader og Moder glæder sig ikke i Haabet: at see deres Børn oplyste til stadigen at øve det Gode, Skulde vel Forældre lægge hindringer i Veien for deres Børns Oplysning? Den tvungne Skolegang synes derfor ved første Øiekast upassende thi hvo skulde vel formode andet, end at enhver med Glæde lod Børn søge Skolen, som det Sted, hvor Grundvolden lægges for den tilkommende Lykke og Lyksalighed i Tid og Evighed? Men - som Erfaring viser: at mange af de Ældre, blandt menig Mand især, have vrange Begreber om Skilevæsenet, efter en nye og forbedret Plan, og derfor ere uvillige til at benytte de gunstige Øieblikke, i hvilke Visdoms og Dyds Skole aabnes fordem og deres Efterkommere, saa har vor overalt aarvaagne Regjering givet gode Anordninger, til, paa en billig Maade, at tvinge de Uvillige. Tvang er nødvendig - om den end ikke er ønskelig for den, som enten af Uvidenhed eller Gjenstridighed ikke indseer sit eget Vel. Jeg kan derfor vel holde med Hr. Pastor Rønne, at han ingen Elsker er af tvungen Skolegang; men - da denne er et nødvendigt Onde, saa kan jeg ikke være af hans Mening, om han troer, at den burde ophøre, fordi den er et Onde Hvad Hr. Skolelærer Friderichsen har skrevet i Nyeste Skilderie No. 20, til oplysende Anmærkning for Hr. Pastoren, det samtykker jeg derimod af ganske Hjerte. Jeg har selv seet, og seer endnu dagligen skadelige Følger af en frivillig Skolegang – jeg taler nemlig om Almue- og Borgerskolen - gaaer og kommer man i Skolen efter egen Lyst, da seer det sørgeligt ud med Oplysningen; thi hvo der mangler Lyst udebliver da, enten ganske, eller for største Deelen. Naar et Barn rettesættes, eller paa en passende Maade afstraf ses for Efterladenhed, Uorden etc., saa udeblive det derefter, enten nogen Tid, eller ganske. Skulde en og anden af de ubesindige Ældre udlade sig haanligen om Læreren, eller endog begegne ham uhøfligen, da lader dette sig bedst høre af eet Øre. for strax at gaae ud af et andet. Synderlig Satisfaction vil jeg ikke tænke mig paa et saadant Sted, om lignende Ubehagelighed muligen skulde indtræffe; thi Commissions Samling er der maaske ikke altid en Følge af Anordningens hensigtsmæssige Bydende, og om end saadan (til Exempel i 5 a 6 Aar et Par Gange) skulde finde Sted, da tillader man ikke Læreren noget Sæde i slig Forsamling (her skal jo ingen Skoletvang findes, altsaa intet Læreren vedkommende) man byder ham derfor maaskee hellere at gaae ud, naar Deliberation over en og anden Gjenstand foretages. Saaledes staaer det til ved utvungen Skolegang. Naar undtages en Deel af de ædleste Borgere, eller Bønder, som stedse vise Skjønsomhed mod Underviisningsanstalterne, saa kan man iøvrigt nok slutte sig til, hvorledes en stor Deel, under saadanne Omstændigheder, agte og ære Lærestanden og Læreren. Den udvortes Agtelse, for Læreren selv, kan vel undværes; thi det er ikkun svage Sjele, som trænge til laant Glimmer, og ustadig Yndest. Man kan tie og sukke, og hvad Godt man kan udrette i Løndom, kan man jo trøste sig ved, at Gud skal betale aabenbar. Egen Bevidsthed om den gode Sag kan nok opretholde Modet; men det er netop den gode Sag der lider, ved Tilsidesættelse af tilbørlig Agt for Læreren og Undervisningsfaget, derfor kan udvortes Agtelse for Lærerstanden ingenlunde tilsidesættes, hvis Almeenoplysning ellers skal fremmes. Jeg kunde vel, i denne Anledning, vidtløftigere udvikle Sagen, men - for ikke at blive kjedsommelig ved Vidtløftighed, eller maaskee anstødelig ved at offentliggjøre mange forargelige Optrin, denne Sag vedkommende, vil jeg slutte med det Ønske, at Hr. Pastor Rønne noget nøiere vil forklare, hvorledes en utvungen Skolegang bedst kan lade sig anbringe i vore Dage, og da glæde mig i det Haab, at alt vil vorde bedre med Oplysningens Fremme, endog der, hvor den staaer mest tilbage. Middelfart d. 13de Marti 1819. J. H. Edsberg, ordineret Catechet. Vink til Bedømmelse af Hr. Prof. Sibberns i Hauchs Jris indrykkede Strøtanker. Daa sandt det er en Fortjeneste, i et populært Foredrag at indklæde de dybe, evigfaste Grundsandheder, som ved de dybsindigste Tænkeres Bestræbelser gjennem flere Seklers Række have successivt i Tiden udviklet sig i den philosophiske Bevidsthed, og derved give disse en lang og mødefuld, men tilsidst vistnok rigt sig lønnende Grandsknings Resultater almeen Udbredelse og Frugtbringenhed, saa sandt fortjene ogsaa hine faa Linier, saavel fra Materiens som Formens Side, fortrinligt at lægges Mærke til, som det i vort Fædrelands Litteratur første Forsøg paa en saadan almeenfattelig Fremstilling af enkelte den nyere Philosophies indholdsrige, men for Andre end de Jndviede mindre tilgængelige Mysterier. Nødvendigheden og Nytten af en slig populær Fremstilling have alt Hedenoldets meest cultiverede Folkeslag for os indseet, kun enkelte, saaledes som Ægypter og Hindostaner, gjorde deres Mysteriers Jndhold til udelukkende Eie for en enkelt Kaste eller Sekt, enten for derved at holde Folket i Slavisk Undertrykthed og ved Modsætningen mellem deres egen indbildte Viden og disses Jkkeviden at holde disse ved skarpe Grændser afsondrede fra sig, eller snarere, fordi de af politiske Grunde indsaae, at Mængdens Øine endnu ikke vare opladte for Anskuelsen af det Lys, der luede for de Jndviede alene og dem, der efter streng Prøvelse viste sig værdige til at indlemmes i disses Samfund. Derfor begrove de Resultaterne af den Visdom, de følede sig at skylde en høiere Magts Aabenbaring, der usynligt talede til dem gjennem deres dunkle Anelser og Drømme om noget Evigt og Betydningsfuldt, der ligger til Grund for det Sandseliges Forgængelighed og Jntethed, i Hjeroglypher og Symboler, ligesom Druiderne indhyllede deres Philosophemer i Runer eller – som Jrerne kalde det - Ogham. Hebræerne derimod forraade et endnu høiere Trin af Cultur ved den Jnddeeling af Mysterierne, Jødernes Lovgiver Moses - som Decius bemærker – gjorde, idet han indlemmede Leviterne alene i de høiere, men hele Folket i de lavere Grader af samme. De græske Philosopher, Pythagoros, den ærværdige Plato og den dybsindige Aristoteles inddeelte og deres Philosophie i den esoteriske og exoteriske, af hvilken sidste de fleste tilbageblevne Levninger af deres Skrifter ere Bestanddele. -De senere fulgte, desværre, ikke hine deres Forgjængeres Exempler, men indviklede sig i komme Grublerier, der deels ikke havde nogen praktisk Jnteresse, deels af Mangel paa en almeenforstaae, lig, ved Livlighed og Ynde tiltrækkende Form ikke kunde med udbredt Virksomhed gribe ind i Livet. - Vist er det vel, at, om end ikke Philosopherne selv saaledes virkede til deres Undersøgelsers Udbredelse, vare der dog Andre, som paatoge sig det Kald, at iføre hines Lærdomme Phantassens tryllende Gevandt, og til saadanne høre især Digterne; men saa meget end Posten derfor maa vide dem Tak, saa lidet ere Philosopherne dem skyldige, og enkelte af Nutidens Philosopher have ogsaa virkeligt i deres Skrifter anket over at deres Anskuelser og Jdeer, ved saaledes, som oftest urigtigt opfattede, at fremstilles af Andre og det i et Philosophien aldeles fremmed Sprog, bleve stundom betragtede fra et vrangt Synspunkt og uforskyldt udsatte for Publikums Miskiendelse. Men Skylden ligger hos dem selv, idet de ikke forekom Andre ved selv at levere Publikum en populær Fremstillelse af det, hvad de under Abstraheringens Former havde tænkt og anskuet. Dette har og formodenligt svævet Fichte for Øine, som saa mesterligt og i et saa simpelt, fatteligt Sprog, har stræbt at opstille sin dybe Tænknings og Grandsknings Resultater, forat ogsaa den ikkelærde Deel af Publikum kund sættes istand til deri at nyde og føle Philosophiens evige Sandheder og derved dannes for Livet og Evigheden. Fichte er blandt de nyere Philosopher den eneste, der i det Formelle af enkelte sine Skrifter har iagttaget Ciceros: non solum seire aliquid artis et, sed qvædam ers etiam decendiSom et lignende Forsøg paa at aabne Alle Udsigt over den nyere Philosophies Væsen, forsaavidt den griber ind i Livet og Troen, ved at udvikle Menneskets moralske og religiøse Bevidsthed, ere hine, under Navnet "Strøetanker, udgivne Brudstykker at betragte. Navnet viser, at man her ikke maa gjøre Fordring paa et systematiske sammenhængende rundet Hele, men at det ere blot enkelte udhævede Aphorismer af Livets Philosophie, der hverken i den kolde Abstractionseller i den udsvævende Phantasies Former, men i Naturens eget, aabne, barnlige Sprog skulle tale til Hjertet og Bevidstheden. Enhver, der med ufordærvet Sands og varm, ubesmittet Følelse for det Evige og Guddommelige, der lever og rører sig i hans fornuftige Bevidsthed, gjennemlæser hine, af Kierlighedens og Troens Aand besjellede Linier, vil – uden at ændse, at denne eller hiin (der lader haant om alt det Nye, der ikke kan passe i hans snevre Jdeekreds) slaaer Rynker i Panden og trækker paa Skuldrene, – føle sin Siel oplivet og forfrisket, og, med Sind og Hu hensjunken i Anskuelsen af Sandhedens og Dydens evige Jdeer, neppe spørge Critikerne, om han skal billige eller dadle det Læste. J. W. Pændelseviis erfarer jeg: Hr. Hempel fortæller i sin Avis No. 23, at en Peter Christian, Ægidius paa Schobüllgaard formodentlig mig meent - gjør i Skilderiet en grumme Støi over en Jndrykkelse, hvis Hovedformaal allene var at opmuntre til at skaffe Huusmænd og Jndsiddere Fortjeneste i disse arbeidsløse – nok rigtigere Hr. Hempel. - pengeløse Tider, hvortil især anbefaledes side Jorders Opfyldning og Vanddammes Gravning.