Ribe Stifts Adresseaviser, 1840-07-24
Paa min Forespørgsel om der var nogen Bestemmelse for Opkrævningen svarede han ja, og at den laae hist henne paa Contoiret, vi passerte forbi, hvilket jeg vist ikke ændsede videre at uleilige mig over, men da vi kom til Stedet, æskede Betienten mig saa at jeg troede at min Vægring kunde krænke hans Retfærdsfølelse, hvorfor jeg traad ind- og blev en Taxt leveret hvorpaa jeg flygtig saae, at der gjordes Forskjell paa Befordring og Folk og derfor svarte at vi var Bønderfolk og vor Vogn en Bondevogn, hvorfor der var opkrævet 2 Skilling formeget af Vognen og een Skilling formeget af hver Person, hvilke 7 Skilling Betienten tilbagebetalte med 4 s. H. C.; men paa Hjemveien den 13de kom vi til Byen paa en anden Retning og havde nogle Medlemmer af Familien paa en anden Vogn til Følge, og da det var tænkeligt at disse kunde holde mig for nær og ved Stansningen for Bommen bryde min Vognkurv, saa forceerte jeg mine Heste saa at jeg kom igjennem Bommen, før jeg holdt; her traad en Toldbetjent ud og sagde mig, at jeg havde overtraadt Forordningen og derfor maatte betale 1 Rigsbankdaler, hvortil jeg svarte at han sandsynlig havde seet at jeg for at undgaae anden Ulempe ikke med min bedste Villie kunde standse for og at man vist maatte troe at det ikke var Lovgivningens Mening i et saadant Tilfælde at antage forsætlig Overtrædelse ligesom vi ei heller intet havde at consumere, men betjenten svarte at Forordningen maatte følges uden nogen Jndvending og at han i Vægringstilfælde anholdt Hestene, hvortil han gjorde Mine; jeg betalte derfor de forlangte Penge, udbad mig Betientens Navn som var Voree, traad af Vognen og talte fra dens forreste Deel Ti Skridt til Bommen saa at dersom nu Bommen er udenfor Consumtionsboden, hvilket jeg ikke husker, da var jeg netop kommet Vognens Længde, for langt, derpaa kjørte vi til den anden Ende af Byen hvor jeg bad mine Reisefæller at betale Færgen og føre den ene Vogn til Kongebroen, men lade den anden vente mig til jeg havde talt med Toldinspekteuren, hvorpaa jeg gik tilbage og rigtig traf Hr. Toldinspekteur Prehn hvem jeg forebragte foranførte Besværing, hvortil blev svart: at Forordningen var rigtig, men at en saadan Anvendelse, som den Betjent altid gjorde, slet ikke var med hans Villie og med ham ville han slet ikke indlade sig, vilde jeg derimod klage til Generaltoldkammeret eller til Overbetjenten da kunde jeg vist faae Opreisning, men hertil svarte jeg, at jeg anerkjendte ingen anden Dommer i nærværende Sag, end Toldinspekteuren, og da det desuagtet ikke var mig mueligt at faae Sagen undersøgt og det ikke var mig saameget om at vinde Pengene tilbage som dette: at jeg var og ikke ville være behandlet som en forsætlig Lovsovertræder, saa foreslog jeg Toldinspekteuren at gaae paa Accort og give Pengene til de Fattige, hvormed jeg desuden havde til Hensigt at permittere en Eskorte af 3de Tiggerdrenge der havde fulgt mig hertil og nu holdt Vagt ved Døren; herom bleve vi da enige, saa at Toldinspekteuren hentede selv alene Pengene tilbage, hvorpaa jeg gik ud, og saasnart Eskorten traad til, paa dens Vegne bad Jnspekteuren om Almisse, men derom kunde vi ikke enes da han forretrakat gaae ind til Fattigforstanderen Hr. Kjøbmand Müller, til hvem Pengene blev leveret og hvorefter jeg igjen under mine Tiggerdrenges harmoniske Klagetoner blev ført igjennem Byen til den førstnævnte Betjent Tofte, der ved Bommen foretog den sædvanlige Opsummeren, men derpaa forlangte - Pas, hvortil jeg svarte at vi vare skikkelige Folk og fraraadte ham at forhindre os, da jeg agtede af benytte Publiciteten, hvortil han svarte at det vel skulle rygtes hvad Folk vi var og derpaa lukkede op, nu tænkte jeg at være sluppet igjennem, men da jeg kom til Kongebroen fortalte mine Reisefæller at de havde maattet betale det Dobbelte for Færgen, nemlig 15 Mk. istedet for 7 Mk. 8 s., og omendskjøndt de havde protesteret derimod, saa var der blevet svart at Færgen for enhver Vogn med 5 a 6 Personer kostede 7 Mk. 8 s. hvilket kunde bevises med Tarten. Jeg besluttede nu igjen at opponere men mine Reisefæller sagde mig omtrent reent ud at jeg var et Barn i Livserfaring af en saadan Behandling imod dem og at jeg maatte vide som deres Jevning at skikke mig i alSlags Vold og Forrettelse, hvilket jeg vel indrømte naar intet andet kunde blive, men at det derfor ikke var mod Christendommens Aand at værne om sin Borgerret eller idetmindste benytte Publiciteten til at vidne for Konge og Folk at Humaniteten ikke altid er saa stor som man tilsyneladende skulle troe og gjerne maatte ønske. Med et Vidne gik jeg derfor tilbage og hørte den samme Fremstilling samt blev Taxten præsenteret, hvorimod jeg intet kunde indvende indtil jeg efter nogen Betænkning saae at Aarstallet var 1817, saa at nu blev det mig klart at som man brugte Magt i den ene Ende af Middelfart saaledes brugte man List i den Anden, hvorfor jeg bad Madamen, der sandsynlig for at undgaae Lovens Arm besørgede det Hele (thi Manden sagde hun dog var hjemme, at den rette Tart maatte fremlægges, som da ogsaa endelig med Møie blev opsøgt og hvorefter jeg uden at gaae paa Accort fik 7 Mk. 8 s. tilbagebetalt. Dette var altsaa Reisen, gjennem Middelfart, der næsten kunde betage Lysten til Sommertoure, og hvorefter jeg gik ombord og stævnede glad mod den venlige Snoghøi paa jydsk Grund. Dybmosegaard pr. Ribe d. 16. Juli 1840. Lindberg, Sognefoged.