Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-06-21
Om Krig og Krigstand Jngen Sandhed er mere indlysende end den, at Naturen selv har væbnet alle Væsener mod hinanden. Fra Midden til Elephanten have de alle faaet Forsvarsvaaden, og ingen Skabning er saa ubetydelig at den jo har en Fiende. Mennesker staaer øverst i denne uendelige Række af væbnede Krigere. Det fører ikke allene Krig med hele den levende Natur, men det er og bestandig væbnet mod sin egen Slægt. Ligesaa meget som mange Dyr overgaae det i naturlige Kræfter, overgaaer det dem alle i Snildhed og Aandskraft, Overlegenheden bliver derfor bestandig paa denne Dyrekonges Side. Denne evige Strid imellem gjensidige Kræfter er nødvendig, thi uden den vilde Kraften døe hen i dorsk Uvirksomhed og hele Verden ligne et stillestaaende Vand, der bliver fordærvet og grumset af Mangel paa Bevægelse. At ønske en evig Fred er at ønske en Uvirksomhed, en Forstyttelse i de Hjul, som kun ved bestandig at møde hinanden fra modsatte Sider kunne bestaae og fornyes. Men dette gielder kun om Menneskeslægten i det Hele, denne vil og kan aldrig ophøre at føre Krig, thi det er dens Natur og Bestemmelse. Erfaring har ogsaa lært, at en almindelig Fred paa Jorden aldrig lader sig tænke. Men hvad der gielder for det Hele gielder dog ikke altid for det Enkelte. Vort Dannemark har i et heelt Aarhundrede nydt Fred, og befundet sig vel derved Det fordum lykkelige Schweiz har siden Wilhelm Tells Tid ved sit Exempel bevist, at det svageste Siv kan staae sig midt under den Storm, der knækker Aarhundreder gamle Egetræer. Men hvor gavnlig Freden end for enkelte Stater og i enkelte Tidspunkter kan være, saa er det dog vist, at Krigen med alle sine Rædsler og Afskyeligheder, er et af de tilsyneladende Onder, der lade sig sammenligne med Jordskjelv, Orcaner og Oversvømmelser. Endskjøndt den for de enkelte Stater, som den rammer, er et øieblikkelig stort Onde, ophører den dog ikke at være et Gode for den hele Slægt, og om ikke for den nærværende saa for den tilkommende. Men Naturen bryder sig intet om det Enkelte, naar kun det Hel bestaaer. Det kortsynede Menneske er vant til bestandig at bedømme det Hele efter det Enkelte, og derfor miskjender og mistyder det saa efte Naturens største Velgierninger. - Kunde Korstogene i deres første Oprindelse ansees for andet end en Ulykke for hele Europa, Kan der tænkes noget sørgeligere end at see Hære af Religionssværmere forlade deres Huus og Hjem, deres Slægt og Venner, ødelægge alt hvad de støde paa med Jld og Sværd, og under Overtroens Banner fægte og falde for et Skyggebillede, Og dog havde disse Korstoge de meest velgjørende Følger, som man hverken havde forudseet eller ventet. "J deres Fremrykken til det forjettede Land siger Robertson 2, droge Korsfarerne igjennem Egne, der vare bedre dyrkede og mere civiliserede end deres egne. Deres første Sammenkomst var sædvanlig i Jtalien, hvor Venedig, Genua, Pisa og andre Stæder, havde begyndt at lægge sig efter Handel, og havde gjort nogle Fremskridt saavel til Velstand som Forfinelse. De indskibede sig der og, landende i Dalmatien, fortsatte de deres Vei over Land til Constantinopel. Uagtet den militaire Aand længe havde være udstukt i det oftlige Keiserdømme og en Despotismus af det værste Slags næsten havde tilintetgjort hver offentlig Dyd, var Constantinopel, som endnu ikke havde følet de barbariske Nationers ødelæggende Raserie, den største og skjønneste Stad i Europa, og den eneste, hvor der endnu var noget Spor tilbage af den gamle *) The Ristary of the Reien of the Amperor Charles N.T. J. S. 34. Zirlighed i Sæder og Konster; det østlige Keiser dømmes Sømagt var betydelig. Manufacturer af de ypperligste Slags blev drevne i dens Districter, Constantinopel var i Europa det eneste Marked, for Ostindiske Varer. Endskjønt Saracenerne og Tyrkerne havde frarevet Riget mange af de rigeste Provindser, og indskrænket det til meget snævre Grændser, flød dog store Rigdomme til Hovedstaden fra de forskjellige Kilder, som ikke allene nærede saadan en Smag for Storhed, men tillige vedlige holdt en saadan Kierlighed til Videnskaberne, som er vigtig i Sammenligning med den i andre Deel af Europa bekjendte. Selv i Asien fandt Curopæerne, der førte Korset, Levninger af de Konster og Videnskaber, som Caliphernes Exempel og Opmuntring havde udbredt i deres Rige. Uagtet Korstogenes Historieskrivere havde deres Opmærksomhed henvendt paa andre Gjenstande end Selskabets og Sædernes Tilstand blandt de Nationer som de overfaldt, uagtet de fleste af dem hverken besadde Smag eller dømmekraft nok til at beskrive disse, anføre de dog saadanne udmærkede Exempler paa Menneskelighed og Høimodighed i Saladins og andre Mahomedanske Høvdingers Fremfærd, at de give os en høi Jdee om deres Sæder. Det var ikke mueligt for Korsfarerne at reise igjennem saa mange Lande og betragte deres forskjellige Vedtægter, uden at erhverve sig Kundskab og Forædling. De res Synskreds udvidedes; deres Fordomme tabte sig; nye Jdeer opsamledes i deres Siel, og de maatte ved mange Leiligheder blive opmærksomme paa Raaheden i deres egne Sæder ved at sammenligne dem med andre mere slebne Nationers. Diss Jndtryk lode sig ikke saa let udslette, da de kom tilbage til deres Fødeland. Et nøie Samqvem fandt i to Aarhundreder Sted mellem Østen og Vesten, ny Armeer marcherede uafladelig fra Europa til Asien, medens de foregaaende Æventyrier vendte hjem og indførte mange af de Sæder, de vare blevne fortrolige med under deres lange Ophold i andre Lande. Som en Følge heraf see vi strax efter Korstogenes Begyndelse, større Pragt i offentlige Ceremonier, en mere forsinet Smag i Fornøielse og Forlystelser, forenet med en mere romantisk Aand for Bedrivter gradviis udbrede sig over hele Europa og disse vilde Toge, Virkningen af Overtro eller Daarskab, skylde vilde første Glimt af Lys, der bidroge til at fordrive Barbarie og Vankundighed. Saadanne velgjørende Følger havde een af de afskyeligste Krige Menneskene nogensinde have ført. Hvorledes er det nu mueligt, at bedømme Virkningerne af den store Kamp, som Europa nu i en Række af femten Aar har ført, Lader os tilstaae at vi ere for kortsynede dertil, lader os ikke forbande Vesuven fordi den i sit Udbrud begraver dem, der boe ved dens Fod, under sin Aske. Lader os beklage disse Ulykkelige, men lader os aldrig glemme, at dette Offer maaskee redder det halve Europa. Den nærværende Slægt har den Ulykke at boe ved Bredden af et ildsprudende Bjerg. Den vil maaskee begraves under dets Lavastrøm. Men der vil komme en Slægt efter den, som igjen vil anlægge de herligste Viingaarde og Hauger paa disse ødelagte Jordsmon, og høste Fred og Lyksalighed, hvor nu Jld og Sværd rase. (Fortsættes.)¬