Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1774-12-12
Fortsættelse af Oversættelsen, afbrudt i No. 49, Nogle havde Laurbær-Krandse paa deres Hoveder, andre høie Skoe paa deres Fødder. Kort, der var neppe et Jnstrument i de mekaniske eller de frie Kunster, hvor af man ikke ved denne Leilighed havde betienet sig. Min Skyts-Ængel, hvilken, medens jeg drømmede, stedse stod ved min høire Haand, mærkede hos mig en brændende Attraae til at give mig ind i dette roseværdige Sælskab, og sagde mig, at han i høieste Grad bifaldt denne ædle Begiærlighed, af hvilken jeg syntes indtagen; men tillige formanede han mig, at skiule mit Ansigt med en Maske, alt medens jeg havde at bestille oppe paa Bierget. Jeg antog dens Raad, uden at spørge efter Aarsagen dertil. Den hele Flok af de Reisende deelede sig i adskillige Partier, og begyndte paa ti tusinde forskiellige Veie at stige op paa den steile Høi Nogle vendede sig til nogle smaa Alleer, men hvilke ikke rakte gandske op paa Bierget, inden de gik til Ende, og bragte denne altsaa ikke til Maalet. Jeg anmærkede, at de fleste Konstnere og Haandverks Folk, hvilke temmeligen formindskede vort Antall, faldt paa disse Gange. Der var endnu bag efter os en betragtelig Flok af vandrende Riddere, som indbildede sig, at de havde paa Bierget opdaget Gienveie, hvilke endelig bleve saa krumme, jevne og ugaaelige, at de, efter at de vare gangne lidt frem derpaa, gandske forvildedes og kom bort i de adskillige Vendinger og Krumminger. Og endskiønt de vare saa hastige og hurtige i deres Bevægelser. som nogen anden, saa lagde de der just ikke tilbage nogen mærkelig Vei i det de stege op. Dette vare, som Medfører underrettede mig om, Folk af en subtil Spidssindighed og fulde af forvirrede Opfindelser, hvilke Underfundighed og Træskhed vilde sætte i Stedet for den sande verdslige Viisdom. Jblandt dem, som allerede vare komne langt paa deres Vei, vare nogle, som ved en Feiltrin faldt tilbage, og i et Øieblik mistede mere Grund end de havde vunden i mange Timer, eller nogensinde kunde faae igien. Vi vare nu komne meget høit, og fornumme, at alle de adskillige Fodstier, hvilke løbe om Siderne af Bierget, stødte sammen i to store Landveie, hvilke da uformærkt igien forenede den hele Mængde af Reisen. de i to store Hobe. Jkke langt fra Indgangen til enhver LandeVei stod et afskyeligt Spøgelse, hvilket hindrede vor videre Fremgang. Et af disse Spøgelser havde i den høire Haand et Kaste-Spyde, hvilket han kastede i Ansigtet paa alle dem, som betrædede denne Vei. Mange sprunge tilbage, da de saae det, og skrege: Død! Død: Det Spøgelse, hvilket holdt Vagt paa den anden Vei, var Avind Dette var ikke udrustet med Fordærvelsens Vaaben. som det andet: men det lod ved sin gruelige Hvidslen, Brummen, og Skielden, og ved sin forskrækkelige Latter og Mund-Vrængen forskrækkelige re end Døden selv. Saa, at end og en tæmmer lig Hob af vor Reise-Kammerader blev afskræk ked fra at gaae længer, og andre syntes allerede at skamme sig ved, at de allerede havde umage sig hidtil. Hvad mig angaaer, saa maae jeg til staae, at mit Hierte skalv og bævede i mig ved at see disse fæle Figurer. (Resten følger.) Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir hos O. Bros¬