Viborger Samler, 1778-06-08
Vi har hos os ingen Begreb om Hunger og Træthed, svarede Sybariten. Men er Jda ei dovne, spurgte jeg; føler J ei Plagerne af Lediggang? – Han vilde svare mig. Et ungt Fruentimmer faldt os ind i Talen - det var en Enke, og en Enke har hos dette Folk fleere Friheder - Jeg vil slikke denne Biørneunge, sagde hun, til han faa en anden Skikkelse. Lad mig være allene med he jeg skal vise, hvad jeg formaaer. Afrostes Forsig fandt bifald, og jeg blev betroet hendes Opsigt. u kan. kan let forestille dig, den var ei meget streng. Jeg var omringet af en Hoben Slaver, som jeg ei brugte, jeg var derfor ei bedre betient. Enhver havde sin særdeles Forretning. Een besørgede mit Haar, en anden mit Skæg, den tredie min Mund, den fierde min Kiol, den femte mine Halvstovler. Med eet Ord, der var knap nogen Deel paa mit Legem, der jo havde sin egen Oppasser. Hvilken Urimelighed, hvilket Tyrannie, raabte Heraklit; men jeg ynker dig meer, end disse Elendige Og jeg for min Person, svarede Manden fra Abdera, jeg loe af alt det, du græder over. Jeg var vis paa, at mine Slaver gjorde sig ret got betalt for deres Umage; de forlystede sig paa min Regning, som hver Slave giør paa sin Herres Bekostning. Afroste glædte sig over sin gode Fremgang, og tvivlede aldeles ikke paa, at jeg jo skulle blive en Sprader. Hun gjorde sig al mulig Umage, for at faae mig fuldkommen dertil. Jeg loe af hende, og reent ud sagt, saa fandt jeg dog Behag i Afrostes Agtsomhed. Det er meget sieldent, at man ei fornøier sig over en smuk Kones Opmerksomhed; jeg, i det ringeste, skulle af Hiertet allerførst tilgive Fruentimmerne denne Svaghed, af alle dem, de besidde i Mængde. Midlertid tænkte hun ikke saa meget paa at behage mig, som at forbedre mig. Hun søgte derved at fortiene Sybariternes bifald, og holdt endelig for, at jeg var i Stand til at lade mig see for dem. Dette var en Fest for heele Staden; mig var det visselig een. Jeg skulle lade mig see for Sybariterne, og de løb sammen fra alle Steder, at lade dem see for mig. Saasnart jeg kom, hørte man bifald og Jubelskrig fra alle Kanter. Jeg besvarede dem paa min Maade. De omringede mig, ønskede mig til Lykke, og og ledsagede mig under Afrostes bestandige Berommelse; endelig tildømte de den muntre Enke eet af de fornemste Steder ved deres offentlige Spil, tilligemed ti unge Slaver, langt skiønnere end Anlinnous, og Ret at klæde sig paa efter den høieste Mode, der kunde opfindes - Og hvad var din Deel, spurgte Heraklit ham i en bedrøvet Tone. - Man vilde give mig Borgerretten; Jeg skulde være Overopsynsmand over Folkets ovenns plaisirs. Sagte, Venner, sagde jeg; Komedien har alt varet for længe. Spiller J denne Rolle, som skikker sig for Eder, men lad mig beholde min. Jeg fordrede strax mine forrige. Klæder igien, og begyndte at trække dem af, jeg havde paa. De murrede derved, men med et vellystig Folk kan man komme got til rette. De gjorde, som jeg bad, og ledsagede mig ud af Staden med en høi Latter, som jeg betalte dem igjen med Renter. Jeg besøgte andre Stæder i det Jtalienske Grækenland: ingen var som Sybaris, men de var dog alle eens. Alle var ødsle i at rose Orden, og ingen lagt tog den. De begik deres Daarligheder med meer Alvorlighed, men det var dog Daarligheder, og hvad der var galere, simple Daarligheder, som dem, jeg havde seet i mit Fædreneland. Jeg tovede i Syrakusaa. Overalt lod sig høre Jubelskrig. De glædte sig over Karthaginiensernes Nederlag, der var nogle farlige Fiender af den romerske Republik. Af en Hendelse vendte jeg mig til een af de fornemste i Staden, en Medlem af Raadet og Adelen. Tak være Mars og Neptun, raabte han, jeg skal ikke blandes iblandt den nedrige Pøbel, Jordens Afskum. Jeg skal altid være een af Herrerne over dette Folk, som troer sig frit. Jmellem os; er det i Stand til at være frit lagde han til; kan den Slaviske Fod gaae, Uden uden at have et Øie, der leder dens S. frit Men spurgte jeg, var den General ikke fød iblandt Eder, som slog Fienden. Ja, svarede Adelmanden, men saasnart vi er har ham meer nødig, saa veed vi strax at sætte ham i hans forrige Stand igien. Medens han endnu gjorde denne Anmerkning, kom et Rygte, at Generalen tragtede efter Thronen, og truede alle dem paa Livet, som ei ville underkaste sig ham - Skulle jeg vel være sikker paa unt Liv om det er sandt, sagde Raadsherren, dog vil jeg vel frelse mig. Du vil fandelig, sagde jeg, nok vide, at forsætte den Pottemagerson i sin forrige Stand - Han tilsto mig oprigtig, at det var ikke saa let. Ja, lagde jeg til, tilstaae kuns, at du skulle snarere fornedrige dig selv, og blive en Pottemager, om han forlangte det - Jeg maa forlade dig, min Ven, faldt han mig i Ordet; jeg vilde ikke gjerne være den sidste med min Lykønskning, og maa desuden endnu opsætte en Tale dertil.