Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-08-12
(Fortsat.) Det synes ikke, at have været min Bestemmelse, at henleve min Tid paa Landet, fjern fra det store moralske Pulterkammer, hvor Dyder og Laster ligge imellem hinanden, hvor det me Menneske bestandig hemmelig lurer paa det andet, hvor Alles Bestrædelse næsten gaae ud paa, gjensidigen at forbittre den korte Vei fra Vuggen til Graven. J Selskab med to andre Bancosedler blev jeg sendt til Kjøbenhavn, hvor en Mand, der var meget rig, puttede mig imellem en stor Hob Cammerater af forskjellig Rang. Dette store Assemblee af Bancosedler opvakde den Formodning hos mig, at min Herre maatte være meget lykkelig, thi jeg beregnede Graden af hans Lykke efter Mængden af hans Penge. Alle Folk kaldte ham og saa lykkelig, mange misundte ham, tusinde ønskede at være i hans Sted. Men her havde Jeg Grund til at udraabe med Baggesen: "O Lyksalighed af alle Jordens Chimærer er du den allermeest chimæriske, Heller vil jeg lede som tørre Figener paa Bunden af Havet, og som friske i denne Hede, - heller vil jeg lede om Frihed og Sandhed selv, eller de Vises Steen, end være saadan en Nar, at løbe sure efter dig, Veirlys for alle Veirlys, Jordens almindelige Lygtemand. Min Herre havde saa stor en Formue, at han, om han end naaede Methusalems Alder, kunde nyde Livet, og alle de tomme Glæder, som Menneskene kalde Lykke. Han behøvede kun at vinke, og de kostbareste Retter, Viin fra Cap og Madera blinkede paa hans Bord. En Halvsnees Betjenter surrede omkring ham som Bier, alle beredte til at efterkomme hans Bud. Hans Rigdom fandt overalt den sædvanlige Hylding; man kappedes om hans Selskab; man betragtede hans Ord, som Drakelsprog. Men en Aften, da der var Selskab hos ham, under holdte han sig i en Krog med en Mand, som ikke noksom kunde beundre hans lykkelige Forfatning. Ak, sagde min Herre: "det er fandt, Lykken - denne falske Flane - har fra min Fødsel gjøglet omkring mig; den har givet mig Alt, hvad der kan bidrage til at opvække mine Medmenneskers Misundelse, til at svække min Helbred og neddysse min Virksomhed. Mit Navn er bekjendt fra den ene Verdensdeel til den anden; mine Skibe gjennemstrømme Ocennet, min Formue sætter tusinde Hænder i Virksomhed. Men hvad nytter mig alt dette Lykken har givet mig et Guldbæger, fyldt med Malurt. Vægeret straaler af Glands, men den Drik, det indbefatter, er bitter. Udvortes er jeg vig og lykkelig, men i mit Jnderste hersker Øde og Mørke. Naar min Hypochondrie vaagner er jeg den ulykkeligste Skabning paa Jorden. Jkke allene mine Rigdomme, men endog mit eget Jeg er mig da til Byrde. Jeg seer Alting igjennem et taaget Slør, Menneskene, selv min nærmeste Paarørende, betragter jeg da som Tigere, der kun lure paa min Død, for at benægtige sig min Formue. Jeg føler hos mig selv, at jeg maaskee gjør den Uret, men jeg kan ikke tænke mig dem anderledes. Mit Hjerte er omspændt af Sorg og Kummer. O, i saadanne Øieblik vilde jeg bortgive min hele Rigdom og bytte med Hyren ved Ledet, for at kunne kaste mig i et Menneskes Armee, i hvis Barm jeg kunde udtømme viste Følelser, og, som uden egennyttige Bevæggrunde, vilde yde mig Trøst, Men saadan en Ven synes Jorden ikke at have frembragt. Hvorjeg henvender mine Øine finder jeg ikke andet end Skabninger, hvis Venskab og Fiendskab ikke ere andet end den givtige Frugt af lav Egennytte. Min Herre var endnu ikke tilende med sin Tale, da Cassereren kom med en Vexel, der skulde betales. Han tog nu mig og 10 af mine Staldbrødre op af Pulten, og jeg forlod nu, efter et meget kort Ophold og, uden at min Herre engang havde seet mig, dette fornemme og rige Huus.