Viborger Samler, 1847-09-09
Frankerig. J sit Svar paa Hertugen af Boissys Beskyldning erklærede Hertug Pasquier, Cantsler i Pairskammeret, og i denne Egenskab tillige Præsident i Pairs retten, at saafremt en Artikel i Chartet var overtraadt, da var denne Krænkelse Regjeringen aldeles uvedkommende, og Krænkelsen var da ene og alene udgaaet fra ham Kammerets Præsident; han (Pasquier) havde ikke handlet efter Nogens Tilskyndelse; han havde kun fulgt sin faste Overbeviisning, og de af ham tagne Forholdsregler maatte efter hans Formening, ansees som en Handlemaade i selve Pairskammerets Jnteresse. Da de sig sammenhobende Jnvicier allerede den 18de om Morgenen havde ledet de undersøgende Øvrighedspersoners Mistanke paa Hertugen, af Praslin, da havde Magistratspersonerne, af Agtelse for Pairernes Forrettigheder, ikke vovet at gaae videre; de havde ikke vovet at befale Hertugens Arrestering. Efter hans Mening havde disse Øvrighedspersoner handlet urigtigt. Efter hans Formening giver det at gribes paa fersk Gierning (le flagrant delit) Magistraterne en Magtfuldkommenhed, som de ellers ikke have, men naar Forbrydere grebes in slagranti, da vorede deres Pligt med deres Ret. Det var tilvisse af den meest bydende Nødvendighed, at lægge Haand paa det Jndivid, der af den offentlige Stemme betegnedes som skyldig i den begaaede Forbrydelse. Sikkert vilde Pairsretten ikke deele den af Boissy udtalte Mening; hiin Artikel i Chartet kunde ikke iagttages med en saadan Strenghed, der haanede Fornuften; den strenge, bogstavelige Fortolkning af en Lovbestemmelse kunde ikke gaae saa vidt, at den stod i Strid med sund Menneskeforstand. Man kunde til Er. ikke lade en, for en Forbrydelse mistænkt, Pair i en fjern Provinds være paa fri Fod, saalænge indtil Ordonnancen, der tillod hans Fængsling, indtraf fra Hovedstaden; man kunde i den mere eller mindre lange Mellemtid umulig tillade ham at begive sig, hvorhen han vilde. - Pasquiers Colleger - Pairerne Pontecoulant, Portalis og Cousinsluttede sig til Præsidentens Anskuelse, og Kammeret billigede Præsidentens Handlemaade, saa at fra nu af en Pair, er gribes paa frisk Gierning, kan arresteres som enhver anden Forbryder. Saavel Hertugen som Hertuginden af Choiseul-Praslin have efterladt sig Testamenter. Hertugindens betydelige Formue anslaaes til 10 1/2 Mill. Fres, hvoraf hendes Gemal skulde nyde en Deel af Renterne. Jblandt andre Legater havde Hertugen testamenteret Frøken Laura Des portes en Rente af 3000 Fres. Denne Dame nød i det hertugelige Huus en aarlig Løn af 2,400 Fres. - Hertugen, synes at have begravet sin frygtelige Hemmelighed i sin Skriftefaders Bryst. Denne tildeelte Hertugen den sidste Olie i Overværelse af Pairsrettens Cantsler, den bedagede Pasquier, der knællede ved Siden af den dvende Hertug. Da den Geistlige forlod Hertugen, skal denne have grebet hans Haand og sagt til ham: Hvormeget Godt har de ikke udviist imod mig (nne de hien vous Mave, sait!). - Han bad derefter Præsten om at lade ham beholde Crucifiret. En halv Time derefter udaandede Hertugen. - J den phychologiske Historie om Aarsagerne til Mordet er et Hul, der vel først senere, om overhovedet nogensinde, fyldestgjørende vil vorde udfyldt. At Forholdet imellem Ægteparret var blevet uforsonligt, vil man vide med saa meget større Bestemthed, da endog den kongelige Familie har hos Hertuginden interesseret sig for, at hun ikke skulde trænge paa Skilsmisse, fra Bord og Seng. Ogsaa Marschal Sebastiani var underrettet om den imellem Hertugen og Hertuginden stedfindende Uenighed; derom vidne Brevene fra Marschallens Haand til Hertugen, i hvilke han i en djærv Tone irettesætter denne for hans Forhold imod Hertuginden. Af Marschallen kunne vel erholdes flere Oplysninger, men det er et stort Spørgsmaal om de egne sig til Offentlig hed. - Laura Desportes skal nu fremtræde for Assiseretten. Man skal iblandt Hertugens Papirer have fundet et stort Antal Breve fra hende til Hertugen, undertegnede Azelee og alle begyndende med de Ord: "Mon cher Theobald. (Jøvrigt paastaaes at Hertugen har havt flere lignende Forhold med Gouvernanter og Kammerpiger, af hvilke Forhold ikke mindre end 20 uægte Descendenter skulle være fremgaaede.) – Det Besøg, som Hertugen aflagde Laura Desportes Aftenen for Mordet, er en Hovedgjenstand for Undersøgelserne. Efter Damens Angivelse har Hertugen ikke et eneste Øieblik været alene med hende; men Andre modsige dette vigtige Factum. Hendes Papirer og Breve vare ikke i hendes Bolig i Marais; hun havde nedlagt dem i et tillaaset Skriin hos en Veninde, fra denne vare Brevene vandrede i en Læges Hænder; hos denne fandtes de, men ikke i Skrinet, men imellem Bladene i en Bog i hans Bogsamling. J et af disse Breve, melder en Parisereorrespondent i Allg. Zeit., som i Almindelighed lægge for Dagen en Amourette imellem Hertugen og Ergouvernanten, giver Hertugen hende godt Haab om snart at gjøre hende fuldkommen lykkelig; dog uden den mindste Hentydning til den af ham udøvede Forbrydelse. Men imellem dette Forhold og Medskyld i det fule Mord ligger en uhyre Kløft, og Jntet berettiger endnu til at nære en grundet Mistanke til den skjønne og aandrige Laura. Hun skal vel i sin Arrest vise sig nedslaaet og sørgmodig; men iøvrigt forholde sig roligt og med stor Anstand, og svare med Bestemthed paa de til hende rettede Spørgsmaal. Endnu maa bemærkes, at man paa Herresædet Vaux Praslin har fundet Arsenik. At Hertuginden i længere Tid har lidt af mørke Anelser, forsikkres med Bestemthed, og man sætter i Forbindelse med denne Tungsindighed følgende Anecdote, hvis Ægthed, vel ikke vil blive constateret. Da Hertugen nemlig for nogen Tid siden havde ladet istandsætte den imponerende Gravhvælving i Vaur=Praslin, og han anmodede sin Gemalinde om at nedstige med ham i den for at tage den i Øiesyn, skal Hertuginden sørgmodig have svaret ham: Hvortil det; jeg vil tidlig nok, og det for stedse besøge den Paris, den 2den Septbr. Journalernes Spalter ere fulde af Jndholdet af de Documenter, der angaae det Praslinske Anliggende. For sin Død har Hertugen tilstaaet, at han havde taget Arsenik af en lille Flacon, som man fandt i hans Slobrok. Paa Spørgsmaalet, om han var skyldig i Forbrydelsen, gav han det undvigende Svar: "Oh, om det gjør mig ondt!" - Hans Lidelser hindrede ham i at give yderligere Svar; kun lovede han at give den følgende Dag en nøiere Forklaring. Døden forhindrede denne.