Aalborg Stiftstidende, 1827-12-22
At Biskop Valdemar, der ikke havde taget i Betænkning at forgive Knud den 6te, og som ikke synes at være bange for nogen Udaad, skulde lade Biskop Peder komme derfra med Livet, da han havde leiet Banditer imod ham, har ligesaaliden Rimelighed, som at disse skulde lade Pengene ligge urørte, naar de havde faaet Papirerne. Sligt har vel hændet i nyere Tider, naar politiske Partier fratage Courerer Depecheer; men at leiede Stimænd i hine Dage skulde have ladet Pengene ligge, synes utroligt. Man kunde iøvrigt ønske en Variation ihenseende til Maaden, hvorpaa Biskop Peder og Arnfred miste deres Papirer, da begge miste dem i en bevidstløs Tilstand, foraarsaget ved et Fald med Hesten. Da Romanen har saa stort Antal af Personer, har Forfatteren været vel rund i at beskrive Enhvers Udseende og isærdeleshed Enhvers Drapperie; da dette neppe er nødvendigt uden ved Hovedpersonerne, eller hvor Drapperiet bidrager til at skildre noget Karakteristiskt hos en Tidsalder eller Nation. Det er nok, at Klæderne spille en saa vigtig Rolle i den virkelige Verden, de bør ikke indtage en lignende i den ideale; det er slemt nok, at vor modesyge Tid bedømmer Manden efter Kjolen, Digteren bør ikke smigre denne Uvane, ved hellere at vise pyntelige Skaller end saftfulde og kraftige Kjærner. Hvor Valdemars Sorg over Dagmars Død skildres, kunde Digteren maaske ligesaa gjerne hensat adskillige Strofer af Kæmpevisen om Dagmars Død, der har saa mange poetiske Steder, ordret, som i en Omskrivning i ubunden Stiil. Noget af det uheldigste i Romanen er den Maade, hvorpaa det Overnaturlige indtræder deri. Kæmpevisen, har vel en Havfrue, der dandser paa Tilje og spaaer Dronning Dagmars Død; men at gjøre denne Havfrue til en forsmaaet Elskerinde, der, ligesom Brynhild i Sangene om Sigurd Fofnes Bane og hans Æt, forfølger den lykkeligere Medbeilerske og hendes Afkom, er en saa forslidt, af Forfatteren saa ofte benyttet Jder, at den her intet tiltrækkende har. Astrologen Thor Knudsøn eller Kullemanden fremtræder halvt som et menneskeligt og halvt som et overmenneskeligt Vasen, og det synes indlysende, at Digteren ikke selv ret har vidst, hvad han vil gjøre ham til. Om det i det Hele er en heldig Jdee, at lade Astrologien denne den afsindigste af alle afsindige Videnskaber, fremtræde saa ofte og i saa stor Virksomhed, synes i vores til mystisk Viisdom saa tilbøielige Tid at være tvivlsomt. Til Betragtningen af den stjernefulde Himmel knytter det religiense Sind saa gjerne sit Haab og sin Fortrøstning, og jo nøiere Betragtningen er, jo mere forvisser den Hjertet om en almægtig, viis og kjærlig Styrelse; men jo vigtigere denne Forviisning er, desto sørgeligere ere ogsaa de Vildfarelser, paa hvilke Menneskene ved Stjernernes Betragtning ere geraadede. Naar derfor en Digter, der vil sin Samtid vel, vil tage Hensyn til Astrologien, bør han skildre den, et blot som en Videnskab, der er farlig for Menneskets Rolighed og formastelig i sin Stræben, men ogsaa som den, der skuffende og bedragelig leder Mennesket i Vildfarelser. Man vil maaskee sige, at vor Tidsalders Oplysning nu kan fritage Digteren for alle slige Betænkeligheder; men Anmelderen tør mene, at den der paastaaer dette, ikkun kiender Skallen af vor Tid, og at der intet skarpt Blik behøves, for at opdage megen og mangeslags Overtro i Borge saavelsom i Hytter, blandt forfinede saavelsom blandt raae Mennesker. Troen paa Anelser, Forvarsler, Drømme, Frygt for at sidde selv trettende tilbord, og deslige findes vel hyppigt selv hos vor Tids stærke Aander.