Viborger Samler, 1837-03-14
Om den Maade hvorpaa Hr. Dorph er kommen til Kundskab om Zigennernes Sprog, at han har været istand til at udarbeide en Ordbog deri, giver han følgende interessante Underretning: "Det er et almindeligt, og vel ikke ugrundet Sagn, at Zigennerne, ihvor de end ere og opholde sig, straffe de "Sibeknaspere, med Døden, som befindes at have røbet deres hemmelige Sprog til Uvedkommende. Da jeg blev foranlediget til, og fik i Sinde at samle alle de Oplysninger, jeg kunde faae, om dette jydske Zigennersprog, henvendte jeg mig først til Hr. Major Undall, Jnspecteur ved Viborg Straffeanstalt, om han maaskee kunde give mig Anviisning paa nogen der værende Rotvelsker, som kunde og vilde være mig til Hielp i denne Sag. Saaledes fik jeg fat paa en Mand paa omtrent 40 Aar, af den ægte Zigenner-Race, og som hele sin Levetid havde streifet omkring, ikke alene i Jylland, men hele Tydskland igjennem, lige til, og end- ogsaa ind over de italienske, franske og hollandske Grændser. Han havde i denne Tid flere Gange, naar Nøden drev ham dertil, ladet sig hverve som Tambour eller simpel Soldat ved forskjellige fremmede Regimenter, og saaledes havde han bivaanet flere Feldtslag i Jtalien, og ved Jena, og ved Brislan, og som en skyldig Taksigelse til Mutter Marie, fordi han var kommen vel fra disse grumme Slagsmaal," som han udtrykte sig, havde han ladet et blodrødt Kors indgrave paa sin høire Arm. Men stedse var Lysten til det frie, ubundne Liv, hvortil han fra Barnsbeen var vant, med uimodstaaelig Styrke vendt tilbage og havde lokket ham til bestandig at løbe bort igjen fra den militaire Tvang. Han maatte erkjende Sandheden af det gængse Zigenner-Mundheld, at "det er vanskelig at lægge Kjeppen (Vandringsstaven) naar den først er bleven varm i Haanden." J denne Vandringstid, da han havde levet i naturlig Ægteskab med flere Zigennerinder, var han dog flere Gange, som af en ubevidst Drift, draget tilbage til sit Fødeland, Danmark, men naar han saa var bleven grebet og straffet paa længere Tid for Losgængeri og deslige, eller naar han ikke kunde see Udvei til paa anden Maade at undgaae Retfærdighedens Arm, forlod han atter sit Hjem og drog til Tydskland. Endelig var han bleven kjed af dette omstreifende Liv, og vendte tilbage til sin Fødestavn, et Sted i Sønder-Jylland, hvor han ved Arv fik et lidet Huus, med et tilliggende Stykke Jord, til Eiendom. Han havde nu fuldt og fast besluttet at bosætte sig her i en fra Zigennernes almindelige Færdsels-Vei fjern Arkrog, var færd med at gifte sig, og til den Ende sætte Bo, det vil sige, anskaffe sig de til Livets første Fornødenheder allernødvendigste Redskaber, til Værdie et Par Rigsbankdaler. Han havde endogsaa, som han syntes, faaet Alt meget smukt indrettet, og fattedes blot en lille Jernkjedel, men vidste ingen Udvei til at skaffe sig den ved egne ockonomiske Kræfter. Han stial den altsaa i et nærliggende Udflytterhuus, men havde hos sig, selv besluttet, ikke allene at dette skulde være det sidste "Nøkkeri, han indlod sig i, men at han endog, det allerførste det blev ham muligt, vilde bringe Kjedlen tilbage igjen til dens Eier. Uheldigviis blev han opdaget som Tyven, og dømt til Viborg Tugthuus i fem Aar; og hans Kjæreste som Hælerske i eet Aar. Medens jeg i denne Tid udspurgte ham om det rotvelske Sprog, dulgte jeg ikke for ham min Forundring over, at han torde opdage mig denne Hemmelighed, da jeg vidste, at der blandt hans Kammerater var Livsstraf for denne Forbrydelse. Han tilstod, at dette var sandt; men for det første haabede han, at de andre Rovelskere ikke skulde faae at vide, at han havde opdaget noget, og desuden havde han foresat sig, saasnart han kom ud af Tugthuset, at begive sig lige til sit Hjem, og aldrig meere have noget Samqvem med dem. Men desværre er det netop i denne Tid bleven mig forsikkret, at de snue "Kieldringer havde faaet opsporet Forræderen af deres Sprog, og at de nogle Dage efterat han var kommen ud af Tugthuset sloge ham ihiel, den Stakkel, paa Veien i Nærheden af Kolding, førend han endnu naaede sit Hjem, hvor en Kone og en fattig menrolig Arne ventede ham, forat skjænke hans aldrende Dage den Fred, han hidtil ikke havde kjendt i Livet. Jeg kan ikke dølge en synderlig bevæget og veemodig Følelse, ved at gjentage Sagnet om dette Drab, thi skjøndt jeg vel ikke kan føle Samvittighedsnag derover, som om Brøden var mig tilregnelig, saa meget mindre, som jeg aldrig brugte den ringeste Overtalelse eller nogetslags Lokkemad, for at lede ham til at røbe sin Hemmelighed; kan jeg dog ikke nægte for mig selv, at jeg jo alligevel, skjøndt uskyldig, er Skyld i hans Død; jeg kan ikke frive mig fra den Tanke, at han under den fortvivlede Kamp for sit Liv - thi der vare flere om ham – og i sin Dødsstund har sendt mig sin Vrede, maaskee Forbandelse, fordi jeg var Aarsag i den Ulykke, som rammede ham. "Det er den samme Rovelsker, som under Navn af Professoren - hvilken Ærestitel han allerede havde faaet af sine Kammerater efter denne af ham aflagde Lærdoms Prøve er skildret i Blichers naturtroe og naturkraftige Malerie, Kieldringe Liv, som findes i hans udgivne Novel(Dagen) er Domme, afsagte i den Kongelige Lands-Overret i Viborg. (Mandagen den 6te Marts 1837.)J Sagen No. 22. Ldsopprit. Jespersen som Actor, contra: Ldsopprkt. Krigsraad Deigaard, Defensor for og Tiltalte Jørgen Jensen Frøik. (Der tiltales for 2den Gang begaaet Tyverie.) Dom: "Herredstingsdommen bor ved Magt at stande. – J Salarium til Actor ved Overretten, Procurator Jespersen, betaler Tiltalte 5 Rbd. Sølv. - At efterkommes under Adfærd, efter Loven."