Aalborg Stiftstidende, 1838-04-17
Hannover. Artiklen. Om Tilstanden i Hannover, som tidligere er meddeelt dette Blads Læsere, har, i Den tyske Coureer, et Blad som udkommer i Stuttgart, fundet en frimodig og diærv Antagonist, som med Fynd møder enhver af hiin Artikels Paastande. Han gaaer dem alle igjennem, men Rummet vil blot tillade os, at opholde os ved nogle enkelte af dem. Det tredie skuffede Haab, satte man til Vælgerne, som skulde gjøre en passiv Modstand, det fjerde til Stænderforsamlingen selv, som skulde erklære sig incompetent." Herom siger, Coureeren: "Svaret herpaa er saare let. Den passive Modstand er paafulgt i alle Landets større Stæder, hvor der herskede nogen Jntelligents, saavelsom i et Par dygtige Communer paa Landet, ved Vægring for at foretage Valg, altsaa directe, deels inddirecte, ved at knytte Valgene til visse betingelser, med Hensyn til Grundloven. Af andre Valgcorporationer ydedes den passive Modstand, ved at vælge saadanne Mænd, om hvilke man vidste, at de i Forsamlingen selv vilde værne om Landets Rettigheder og dets Forfatning. J disse 3 Categorier deelte sig beviisligen den langt større Deel af Valgcollegierne, og ikkun derved, at der ikke handledes efter nogen eenstemmig Plan, derved, at Nogle valgte til Fordeel for Statsgrundloven, og Andre, ligeledes i samme Aand, ganske undlode at vælge, som endelig derved, at flere Deputerede vilkaarligen udelukkedes af Regjeringen - en Fremgangsmaade, imod hvilken det nuværende 2det Kammer har gjort Forestillinger - er det lykkedes at hæve Minoriteten til en midlertidig Majoritet, i det Hele at faae samlet 5 til 6 Deputerede over det strængt fornødne Antal, og selv af denne Forsamling har man, som den hannoverske Tidende selv maa indrømme, kun kunnet bevirke en inddirecte Anerkjendelse af dens egen Competents. Naar den Dag i Dag de 19 Deputerede fra de ikke repræsenterede Valgcorporationer, traadte ind, saa vilde Majoriteten afgjørende erklære sig for det, som kan ansees for Ret. At adsplitte, for da at herske, er en gammel Regel." Angaaende det til Forbundsdagen satte Haab siger Coureren: "Hvorfor skulde Hs. Maj. Kongen af Hannover tage i Betænkning at lade en lovmæssig, forbundsforfatningsmæssig Kiendelse af det tyske Forbund, af Befuldmægtigede fra hans egentlige Pairer, de tyske Souverainer, faae Virkning, naar en tysk Folkestamme, - hans Undersaatter - eller naar Stæder, i hans Land nære en saadan Tillid til det tyske Fyrsteraad J en Skrivelse fra Hannover selv af 2den April hedder det blandt Andet: "Cabinettets Stilling er under nærværende Omstændigheder vanskeligere og meere forviklet end nogensinde og navnlig befinde derr. v. Scheele og Leistsig ikke paa nogen misundelsesværdig Plads. Man giver dem - om med Rette eller Urette er uvist - Skyld for, at Kongen ei er underrettet om Landets Ønsker og Anskuelser, og at de forespeile sig selv, Kongen og deres Parti det grundløse Haab, at Alt vil finde sig, uden Vanskelighed og Modstand og de i al Fald finde deres Frelse i den mindre heldige Forfatning, de have bidraget til at fremkalde, i den Forudsætning, at Kongen ei kan træde tilbage, men maa sætte det Begyndte igjennem, om endogsaa - (quand meme). Hvorledes Stemningen da er i Staden selv, kan man let tænke sig, da selv Kongens ivrigste Venner høit og lydeligt dadle Cabinettets Forholdsregler. At herhen ogsaa hører det fjendtlige Edict mod Universitetet i Leipzig, er udenfor al Tvivl, det Værste og, man kan vel sige, det Uhensigtsmæssigste ved dette Skridt er vel desuden, at det paany har bragt en Gjæring i den offentlige Mening i Tyskland tilveie. Det kan tjene til et Beviis paa, hvilken Vigtighed man tillægger Runkelroesukkerfabricationen i Frankrig, at en Petition om denne Gienstand fra Handelskammeret i Bordeaux har været værdiget en ikke mindre end 2 Dages Forhandling i Pairernes Kammer. Kjøbmændene i Bordeaux forlangte i Handelens og Coloniernes Jnteresse en Nedsættelse af Afgiften paa Colonialsukker. Et Par Medlemmer talte for Andragendets Henviisning til Ministeriet. Der anførtes, at Colonierne maatte gaae tilgrunde, da deres Sukkere ikke meere kunde concurrere med det indenlandske Runkelroesukker. (Denne umaadelige Fordeel har altsaa Frankrig alerede tilegnet sig.) Endvidere søgte man at vise, idet man tog en heel Deel statistiske Notuser til Hjælp at den franske Søhandel maatte gaae tilbage, at Frankrig vilde synke ned til en Sømaat af 3die Rang, medens Amerika, England og andre Nationer udvidede deres Handels marine. Man bad Pairerne, skjøndt de ei ere Folkerepræsentanter, at de dog ei vilde oversee 4 Coloniers og 24 Departementers Lidelser og Besværinger, men antage sig Sagen med Kraft. Men alle disse vægtige Argumenter kunde ei rokke det Forsvar, som Finantsministeren og Hr. Ar gout førte for det indenlandske Sukker, idet de paastode, at Nedsættelsen af Afgiften paa Colonialsukker vilde være en himmelskrigende Uretfærdighed mod de indenlandske Sukkerfabriker, som alle Hensyn bod at opretholde og fremme og det var utidigt, ved slige kunstige Forholdsregler at ville vedligeholde Forhaabninger hos Colonierne, som i Tidens Længde dog vilde blive skuffede. Petitionen blev altsaa afviist. (Hor hør, kunde man vel tilraabe de Nationer, hos hvilke denne Jndustrigreen endnu ikke har vakt behørig Opmærksomhed.) Det Forspring Frankrig alt har vundet, kan for os ei være af saa directe Virkning, men, efter alt hvad man erfarer, gaae vore Naboer paa den anden Side Sundet ogsaa rask fremad og de kunne dog ei have climatiske Fordeele forud for os.)¬