Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-03-29
Da Skuespilleren er Menneskemaler, saa fristedes ogsaa han ofte til, at agere en Hogarth og Despreaux paa Skuepladsen, og frembragte ved sit Spil levende Satirer over virkelige Personer. Denne Misbrug af Skuespillerkonsten er meget gammel, og selv den vise Socrates undgik ikke denne seeniske Satires Pile. Som næsten alle store Mænd havde han sine Fiender, og disse søgte paa alle muelige Maader at skade ham. Blandt andre leiede hans Dødsfiender Anytus og Melytus, der siden bleve hans Anklagere for Retten, Lystspildigteren Aristophanes, der hadede Socrates, fordi denne aldrig vilde see hans alt for overgivne Stykker, til at forfatte Farcen, Skyerne, hvori den store Philosoph spillede Hovedrollen og gjor des til en Gienstand for offentlig Spot, hvorved hans Fiender troede at paadtage ham Folkets Had. Den, som fremstillede Hovedrollen, gav sig al muelig Umage for at efterabe Socrates, saaledes, som han gik og stod i det virkelige Liv. Han efterlignede hans Klædedragt, Gebærder, Stemme, kort, Alt paa det naturligste. Sotrates, der aldrig pleiede at besøge Skuespillet, uden naar Curipides's Stykker bleve givne, gik alligevel did den Dag, da hiin Pasquil blev opført. Han hørte, at mange tilstedeværende Fremmede forespurgte sig om, hvo denne Soerates, der paa Skuepladsen haanedes saa meget, egentligen var i Original, Han traadte frem midt i Skuespilhuset, og blev lige indtil Stykket var ude, staaende paa een Plet, paa det enhver desto bedre kunde see ham og sammenligne ham med Copien. Dette havde den uheldigste Virkning for Digteren og hans Stykke. Stykket faldt igjennem; Socrates's Person vakte Høiagtelse og hans Kulde Beundring. Aristophanes forandrede nu Stykket, og lod det næste Aar opføre, men ikke med bedre Held end første Gang. For at forevige hans Skjændsel har en retfærdig Nemesis bevaret det lige til vore Dage, skjønt Tiden kun har levnet os 11 af denne Forfatters 54 Stykker. Man kan endnu ikke læse det uden billig Harme, og istedet for, efter sin første Bestemmelse, at beskjæmme een af Grækenlands største, dydigste og viseste Mænd, staaer det nu som en evig Skamstøtte over sin Forfatter, skjønt han levede for mere end 2200 Aar siden (388 s. Ch. F.) Det Onde er et Ukrud, der kun skifter Blade, men hvis Rod er uforgjængelig. Endnu i de nyeste Tider har man fundet det passende, at pasquillisere Folk i Skuespil og paa Skuepladsen. Vel var Digteren aldrig nogen Aristophanes eller den Pasquilliserede en Socrates. Ofte kunde den saaledes offentligen mishandlede Person virkeligen ved sine Latterligheder, Taabeligheder og Laster have fortjent eftertrykkelig Jrettesættelse. Men hvor skal her være Dommer, Er det en Daare, der saaledes fremstilles, saa staaer deels Straffen aldeles ikke i noget Forhold til Forseelsen; deels vil han neppe aflægge Vaner, der ere blevne ham til en anden Natur, ved at gjøres til Gienstand for offentlig Haan. Er det en virkelig Strafværdig, saa er det Lovene, der skulle paatale og straffe hans Brøde, men ikke Skribenten, Digteren eller Skuespilleren, der bør straffe ham personligen. Der vilde opstaae alt for mange og alt for store Uretfærdigheder, som maatte gives Hevnelyst, Lidenskabelighed, Ondskab og Nederdrægtighed alt for udstrakt et Spillerum, dersom det skulde være enhver Rimer, enhver Leie skriver, enhver litterair Krybeskytte, enhver Skuespiller tilladt, saaledes at agere offentlig Straffe dommer. Men sæt, at Moraliteten kunde være sjunket hos et Folk ligesaa dybt som hos Athenienserne, der tillode en Aristophanes at pasquillisere en Socrates paa Skuepladsen, sæt, at den Pasquilliserede, efter et saadant Folks Begreb om Ret. og Retfærdighed, virkelig fortjente sin Straf, vilde da ikke enhver saaledes Pasquilliseret kunde med Føie spørge, hvorfor skal jeg blandt saa mange Tusinde, der i alt Fald ikke ere klogere eller bedre end jeg, just lide en saa forsmædelig Straf, En skrækkeligere Vilkaarlighed end denne, lader sig neppe tænke. Der gives Mennesker, som finde deres Regning ved at forsvare den Mening, at det bør være enhver tilladt at gjøre sig saa lystig, som han kun vil, over Andres Forstandsegenskaber. Naar man ikke ligefrem kalder en Mand, hvad man ofte kunde have største Føie til at kalde dem, naar man ikke uden Omsvøb beskylder ham for ærelse Handlinger, saa troe disse Sandhedsholte, der neppe vilde være tjente med, at Sandheden skulde holde dem sit blanke Skjold for Ansigtet, at det, efter alle Retsgrundsætninger, er tilladt, saavel i Skrifter, som i Billeder og paa Skuepladsen, at fremstille et Menneske til offentlig Haan. De hente deres sædvanlige Beviser derfra, at ligesom det er tilladt at fremstille en Mands Aandsfrembringelser, endog i det latterligste Lys, ligesaavel maa det være tilladt, at fremstille ham selv, som Person, i et haanligt Lys. Men det Hele beroer herpaa Sophisterie. Et er det at satirisere, raillere eller critisere en Mands Arbeide, og et andet at ville sætte ham selv i et saadant Lys, at han derved, i det mindste i Svagsynedes Øine, - og hvor mange gives der ikke af dem – maa tabe den Agtelse, der er nødvendig for ham som Menneske og Borger. Vist nok kan man med Pironsige f. Ex. om en forfængelig Nimer, hvis Arbeide man laster: Gest un fort galant homme, excellent eractere, Bou ami, bon mari, hom citoyen, bon pere: Mais a Thumanits, st parfair que Ton fut. Tonjours par quelque forble on paa le tribut Le senest de vouloin rimer malgre Minerve?)*) Det er et meget artige Menneske, en fortræffelig Characteer, god Ven, god Ægtemand, god Borger, god Fader; dog, Menneskeligheden ydede, man altid, af nogen Svaghed, hvor fuldkommen man end var, en Tribut. Hans er den, at ville time trods Minerva. Saaledes kan man være en stor Prædicant eller stor Retslærd, og en meget ussel Historiker. Göthe er, som hele Verden veed, Tydsklands største Digter; men i hans Bog om Farvelæren, spiller han kun en maadelig Rolle som Physiker. Den, der altsaa laster Göthe som Physiker, men lader ham vederfares Ret som Digter, gjør i Grunden ikke andet end hvad Göthe selv vilde gjøre mod enhver Riimsmed, var han end nok saa stor en Physiker. Men ganske anderledes er det med Pasquillanten, denne er det aldeles ikke omArbeidet, eller den enkelte Egenskab, men ene om Personen at gjøre. Enten han nu fremstiller et saadant Menneske i en Libel, paa et Billede eller paa Skuepladsen, til offentlig Forhaanelse, saa kan der neppe tjene ham til Undskyldning, at det blot var hans Forstand, han vilde latterliggjøre. Som moralske Væsener er det ubetinget nødvendig til vor offentlige Agtelses Vedligeholdelse, at man ikke tillægger os Mangel af den Egenskab i Almindelighed, der udfordres til vore Pligters tilbørlige Opfyldelse som Menneske og Borger. Den, som beskylder en Mand for ærelse Handlinger, han vil skille ham ved sin borgerlige Ære, og den, som løgnagtigen vil tillægge ham Egenskaber, der gjøre ham aldeles udygtig til hvilket somhelst Kalds Røgtelse, han gjør Jndgreb i de Rettigheder, der som Statsborger tilkomme ham, og som det paaligger Staten at vaage over. Men vil man indvende, hvo skal bestemme Grændsen her, saa svares: Dommeren. Han vil ved første Øiekast kunne skjønne, hvad der er en aabenbar Frugt i Ondskab, eller hvad der er blot fremsat for at belære, oplyse og forbedre, hvad der blot sigter til Tingen, og hvad der ene gielder Personen. Jkke alle ere saa almindelig agtede Philosopher som en Sperates, der ligegyldigen kunne see sig offentligen pasquillise rede, og var de det end, saa vilde Staten kun være lidet tjent med lutter saadanne Philosopher, da en saadan Philosophie vilde lede til Selv ringeagt, der maatte undergrave de første Grundstøtter til den Æresfølelse, uden hvilken ingen Stat kan bestaae. "Men", raabe her visse affecterede Sandhedshelte: "Yttringefriheden - hvad vil den ikke lide ved en saadan Ømfindtlighed fra Borgernes Side." - Beklagelsesværdige Væsener, Kunde en Heraklit, om han hørte eder saaledes tale, vel bare sig for at smile? J, som sælge eders Samvittighed, eders Den, eder selv til en hver, som vil betale eder bedst, J, som saa ofte gjøre eder skyldige i den største af alle Laster, Utaknemmelighed, som forraade Ven og Fiende, naar eders Egennytte eller Forfængelighed drive eder dertil, J tale om Yttringsfrihed, om Sandhedskjerlighed. - Men det er nu eengang saadanne Folks Skik, at forbytte Menneskets medfødte Frihed til, at yttre med anstændig Frimodighed sin Mening om Tingene, med Æreskjænderens Tilbøielighed til at beskjæmme Personen. J Engelland, hvor man nyder en næsten uindskrænket Trykkefrihed, ere Lovene mod Desamation (Æreskjænderie, dog meget strænge, og man veed der saare vel at gjøre Forskiel imellem Skrivefrihed og Skjældefrihed. At Skumle frihed over den enkelte Borger ikke altid forudsætter Yttringsfrihed i Henseende til Samfundets vigtigste Anliggender, det havde man i Athenen allerede for 2200 Aar siden det tydeligste Exempel paa. Den samme Regjering, der tillod Aristophanes, ved de fornærmeligste Yttringer, offentligen at haane Socrate, dømte siden denne til at tømme Giftbægeret, paa Grund af Yttringer, han skulde have tilladt sig mod Guderne. Men intet Slags Pasquiller vil det være vanskeligere for den borgerlige Domstoel at kunne paatale og straffe end de freniske, thi her vil Skuespilleren lettest kunne beraabe sig paa, om end alle Tilskuerne bevidne det Modsatte, at han ikke har meent den copierede Person, og erklære den Lighed, der findes, for tilfældig, men intet Slags Pasquiller kunne tillige lettere forebygges; thi enhver Theaterdirection behøver jo kun at befale en saadan Skuespiller at spille Rollen paa en anden Maade, og dermed er det Hele hævet. Dette vil ogsaa enhver fornuftig og billig tænkende Direction gjøre, da et Skuespilhuus hverken er eller bør være et Officin for levende Pasquiller.