Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1791-04-08
England kunde aldrig være stoltere af et smukkere, fuldkomnere og elskværdigere ungt Fruentimmer endLulse Neville og nu til sine Venners Bedrøvelse Lady Belford. Dannet ved Gratiernes Hænder, forenede hun med en Venus's Indtagelighed, en Dianes ubesmittede Reenhed. Ved et Besøg, som hun med sin Fader aflagde hos en Ven i Glourester, spire, saae Baron Belford hende, og forelskede sig i hende. Dette Øieblik lagde Grunden til deres Ulyksalighed paa begge Sider, saalænge de levede. Baronen var nu i sin blomstrende Ungdom, en Mand af en behagelig Levemaade, ubesmutet Ære og stor Rigdom, men han var af Naturen mere dannet til at forskaffe sig en fornuftig Mands Høiagtelse end er omfindtlig Fruentimmers Kierlighed. Endskiønt han fra det første Øieblik af var dødelig forelsket i MikNeville, saa skjulte han dog sit Hiertes Omfindtlighed for hende saalænge, indtil han havde forsikret sig hendes Faders Samtykke til deres Ægteforbindelse. Nu opdagede han hende først sin Kierlighed, men paa en forkiert Maade, som fornærmede enhver fiin fruentimmerlig Ømsindtlighed og strider imod Fruentimmerets Stolthed. Paa hans Kierligheds Erklæring gav hun ham følgende aabenhiertede, ædle og rørende Svar. . Hr. Baron! jeg føler mig meget æret: ved Deres Bekiendelse om Kieelighed og Tilbøielighed, men destomindre staaer det i min Magt at besvare Dem denne Følelse. Allerede for længe siden har en anden Mand bemægtiget sig min hele Øinhed, som De med at Ret allene kunde fordre af mig, som Deres Frue. Men jeg maa uden Betænkning forsikre Dem, at De ikke hertil har det ligeste Haab, og da jeg veed, at Capitain i Fitroy er Deres gode Ven, saa maa dette være den kraftigste Bevæggrund for Dem, at undgaae Kierlighedssproget til mig. Jeg tilstaaer Dem offentlig, at han er det unge Menneske, som har seiret over mit Hierte Førend Deres Bekiendtskab var intet i Veien for vores umiddelbare Forbindelse, uden vores ringe Lykkes Omstændigheder; han er 1, en syngre Søn og jeg en Datter af en Familie, som er kommet tilbage. Detuagtet elske vi dog hverandre, og jeg føler kun alt for meget, at jeg ikke kan elske andre end ham allene. Forskaan mig derfor, jeg besværger Dem, for Ægteskabs Tilbud. Thi endskiønt jeg endogsaa i denne Punkt ikke kan modstaae min Faders Ordre, naar han skulde være saa grusom at ville tvinge mig dertil; saa vild, forend det er for sildig for begge vores Lykke, vild, Hr. Baron, at han aldrig med min Haand kan give Dem mit Hierte, thi over dette kan han endnu mindre byde, da jeg ikke selv mere har det i min Magt. Man skulde troe, at en saadan aabenhiertet og bestemt Erklæring havde formaaet den forelskede Baron til at afstaae fra sin Beslutning. Men da han var døv mod alle Fornuftens Erindringer, saa vedblev han sin Kierlighed, og efter nogle Ugers Forløb tvang den gamle Fader, under den yderste Misfornøielses immertefulde Følelse, sin Datter til antage Baronens Tilbud, og saaledes blev den ulyk, kelige Luffe Neville ført af ham som et Slaatoffer til Alteret. Det skulde have geraadet Lady Belford meget til Ære, om hun tillige havde bragt sin Gemal et Offer af sin vedvarende Kierlighed til sin elskede Fitroy. Men dette var til hendes Ulykke ikke mueligt, alle Forsøg vare forgieves, endogsaa kun et Øieblik at forsage ham af sin Erindring. Begravet paa et ensomt Sted med Baronen gik alle hans Bestræbelser kun ud paa at behage hende og at opvække modsatte Følelser i hendes Bryst. Han viste Utilbøielighed, om ikke Afskye for alle Fornøielser, og inden faa Maaneder henfaldt hun iden dyb Melancho- og lie, som truede hendes Liv. Belfords Forfatning var ikke mindre elendig end hans Gemahlindes. Yderlig bekymret for at miste hende, var han sig selv bevidst, at han allene var Skyld deri. Han fattede derfor een ikke mindre besynderlig end ædel Beslutning Af mange Omstændigheder var han fuldkommen forvisset om, at Hovedaarsagen i hendes Sygdom var ingen anden end hendes feilslagne Kierlighed til Fitroy. I Hensigt til sit gamle Venskab med Fistroy, udbad han sig skrivtlig den Ære af hans Besøgelse, for at see, skrev han, hvad Virkning hans Selskab vilde giøre paa Lady Belfords svage Nerver, hvis Sundhed paa nogen Tid havde været meget svækket. Endskiønt dette Brev ikke satte Capitainen i en ringe Forlegenhed, saa tabte han dog ikke et Øieblik for at følge Indbydelsen. Ved hans Ankomst til Befordhall modtog Baronen ham med aabne Arme, og førte ham som een af sine bedste Venner til fin overSynet af Fittrøy ganske henrykte Frue. Hun vilde neppe troe sine egne Øine, da hun saae den for længe siden mistede Fitron i sine Værelser. Baronen beføel strax at spænde for sin Vogn, og erklærede blot, at han, som en Mand af Ære, satte en fuldkommen Fortrolighed saavel til hans Ærekierhed, som til hans Frues Dyd, tog den hastigste men ommeste Afskeed fra dem begge, illede til London og overlad de Elskende, om jeg saa tør kalde dem, til sig selv. See her, mine Damer, en Ægtemand, som vist ikke blandt 10000 har sin Lige; og De, mine givte Herrer, see her ogsaa et Exempel for Dem; endskiønt blandt 20000 neppe er een eneste, som skulde fatte saadan en Beslutning, paa saadan en Maade at redde sin elskede Ægtefælle. Capitain Fitzrøy var en Mand af Grundsætninger. Saa ømt han endogsaa havde elsket Lady Belford, og saa ømt han endnu elskede hende, saa holdt han det dog for skammeligt at fornærme Giestefrihedens Love, og at misbruge in Vens Fortrolighed. De levede deres Timer sammen i Uskyldighed, og efter en Uges Forløb vendte Baronen, denne sieldne Ægtemand, tilbage til Belfordball. Hans Ankomst syntes at være begge meget velkommen, og de første Timer af deres Sammenkomst blev hensakket om almendelige Gienstande. Capitainen, som allerede længe havde havt paa Tungen at opdage sin sande Forfatning, og endskiønt han af Frygt for ønde Følger endnu ikke vidste Hvorledes, vendte han sig efter Aftensmaaltidet til Lady Belfordmed følgende Ord: Det er os nægtet, Madam, at nyde Lyksalig ligheden med hinanden, hvormed vi saa behagelig forhen smigrede os, saa skulde jeg nu ikke torde tænke paa Dem med Deeltagelse, dersom jeg ikke oprigtig glædede mig over, at Skjæbnen havde bestemt Dem een af de meest fortienestfulde Mænd til Ægtefælle, som jeg har den Lykke at kalde min Ven. Alle de dyre Baand, som forhen saa ømt 1, forenede os, ere nu ganske opløste. For destovissere at kunne forglemme disse, har jeg truffet en Ægteforbindelse, som i Morgen ved min Afreise herfra ganske skal fuldbyrdes. For Deres egen Lyksaligheds, og for min Roligheds Skyld beder jeg Dem indstændig, udslet De selv Tanken af Deres Hukommelse, at der har levet en saadan Mand som Fitroy. Ved disse Ord zittrede ham en Taare ned af Kinderne, men det var en herolsk Omfindtligheds Taare, der gjorde ham som Mand, men som brav og dog dydefuld Soldat dobbelt Ære. Et Øiekast, fuld af Raserie og Fortvivlelse, var det eneste Svar, som Lady Belford gav ham; saaledes skiltes de om Aftenen fra hinanden. Da han den anden Morgen vilde stige i Vognen, anbefalede hun sig ham med en tilsyneladende Rolighed, uden at forraade mindste Tegn af Vrede, Fortrydelse eller Smerte. Fra denne Dag af kom hendes Sundhed med hendes sædvanlige Munterhed igien tilbage, og hun syntes ikke at nære noget Ønske i sit Bryst uden dette, ganske at forjage Erindringen om Capitainen af sin Hukommelse. Baronen anstrængede nu alle fine Kræfter forat vedligeholde og befæste hende i denne gode Sindsforfatning. For at giøre sin og sin Frues Lykke endnu fuldkomnere, reiste han med hende til London, hvorhan tillod hende alle Modens Forlystelser, som den lastefuldeste Hovedstad paa Jorden tilbød. Her skeede nu een alt for pludselig Forandring, thi paa den største Ensomhed fulgte den yderste Adspredelse. Baronens Hensigt var god, men af, han vidste ikke, at hans Frue med al hendes Kierlighed til Dyd dog ikke kunde elske ham, og at han selv skulde være Værktøiet, endnu mere at svække hendes Tilbøielighed til ham, da han styrtede hende ind i Forlystelsernes Hvirvel. Et Fruentimmers Hierte maa stedse være beskæftiget, og Erfaring lærer at det smukke Kiøns Tilbøielighed saart gaaer over til en anden Gienstand, saasnart den lidenskabelige Hang til en elsket Gienstand ophører. Lady Beliord, som under sin Ømhed med Fitroy havde fattet Afskye for Kaartspil, fandt nu med en lidenskabelig Hidsighed Behag deri Hun tabte anseelige Summer, som Baronen betalte uden at sige eet Ord: Hun tabte endnu større Summer, og han kuurrede endnu ikke, men tilsidst tabte hendes Gemahl Lyst til at betale, endskiønt hans Frue ikke blev kied af at tabe. Der gaves i de Selskaber, som Lady Belford med saa megen Fornøielse besøgte, stedse en Mængde unge Herrer, hvis Penge børs altid er smukke Damer til Tieneste, naar deres Mand er saa ufornuftig ikke meere uden Knurren at ville tilfredsstille deres egensindige og forøderske Fordringer, men sielden ere saadanne Herrers Tieneste uden egennyttige Hensigter, de fordre meget mere til Belønning saadanne Gunstbeviisninger, ved hvis blotte Anmeldelse Dyden maa rødme. For at betale sin Æregield, betænkte Lady Belford sig ikke et Øieblik paa at opofre sin egen Ære og at træde sin Gemahls Ære med Fødder. Baronen fik snart til sin yderste Bedrøvelse fuldgyldige Beviser paa hendes Forbrydelse. Han sendte sin Frue tilbage til hendes Fader og paastod Ægteskabskilmisse. Saaledes endte sig Baron Belfords Ægteskab med hans Frue. Maatte kun deres Historie have den heldige Virkning at bevise Sætningens Falskhed, at Kierligheden nok skulde komme efter Bryllupet, om endogsaa Hiertet førend samme er skienket til en anden.