Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1843-11-29
Med Hensyn til det for nogen Tid siden opdagede Falskmøntneri heri Fyen, oplyses nu, at tre Personer have været deeltagtige heri, nemlig Smeden Mogens Pedersen af Espe, der er overbeviist om at have støbt falske Markstykker og Specier og forsøgt at give dem ud; - Ungkarl Peter Nielsen af Vesterskjærninge, der er overbeviist om, medens han var i Tjeneste hos Forannævnte, at have i Forening med ham støbt og forsøgt at udgive falske Markstykker - og den først arresterede Huusmand Rasmus Knudsen i Veile, der i Forening med Førstnævnte har støbt falske Specier og forsøgt at udgive dem, og endvidere selv har forsøgt at forfærdige falske Markstykker, Mogens Pedersen fandtes derhos i Besiddelse af Former til Specier, og Rasmus Knudsen ligeledes af Former til Markstykker. De støbte Specier ere komne tilveie og ere meget kjendeligen falske. Som et ikke interessant Moment i denne Falskmønterhistorie fortjener at anføres, at Planen til falske Penges Forfærdigelse var bleven aftalt imellem Smeden og Rasmus Knudsen efterat de havde været til "Missionsselskab, hos en Enke paa Nybølle Mark, hvor Hr. Pastor Agerbek havde holdt Foredrag, og hvor der var bleven indsamlet Bidrag til Hedningernes Omvendelse. Odense. Af og til giver Provindsialpressen dog en eller anden glædelig Livsyttring fra sig og hertil tør vistnok henregnes de i disse Dage her i Odense paa Hr. Boghandler Milos Forlag udkomne Skildringer, af den danske Historie i forskjellige Tidsrum, af Pastor J. L. Rohmann i Rønninge. Det afgjort Populaire i disse syv Skildringer, den humane og rolige Fremstilling, vil vistnok gjøre deres Læsning meget almindelig heri Provindsen, for hvilken desuden den sidste Skildring (Historiske Erindringer fra 1808) vil have en ganske særegen Jnteresse. Som en Prøve paa det sunde og tillige kjærlige Omdømme, som Forfatteren stadigen lægger for Dagen, tillader Man sig at anføre Følgende af hans Betragtninger over Landsbykirker, især betragtede som Mindemærker fra Fortiden; her siger han nemlig, efterat have omtalt Middelalderens religiøse Gavmildhed imod Kirkerne: Hvad christelig Godgjørenhed angaaer, da er den ingenlunde uddød; den har kun taget en anden Retning, og deeler sig igjen til mange Sider, uden at fremtræde under religiøse Former, og hvor den udøves, kunne vi for det meste være temmelig sikkre paa, at det i de fleste Tilfælde skeer uden timelig eller aandelig Egennytte; vi ville blot nævne Bidragene til Asylerne og andre milde Indretninger, til Brandlidte, Skibbrudne, til Bibel- og Missionsselskaber og mange flere. Middelalderens Religiøsitet var for største Delen den blinde Troes, de døde Gjerningers og Frygtens Religiøsitet; vor Tids derimod er maaskee mindre Troens, men mere Kjærlighedens Religiøsitet, og derfor er ogsaa Frygten næsten ganske udelukket af de religiøse Forestillinger og Yttringer. Endog de nyere Kirkeprydelser pege hen til denne omvendte religiøse Aandsretning, thi det er i vore Tider almindeligt, at Fremstillingen af Nadveren, vælges til Maleriet paa Altertavler, men sjeldnere Korsfæstelsen, og aldrig Begivenheder af det gamle Testament eller Dommedagen, Afbildninger, der ofte forekomme fra ældre Tider."