Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1772-03-27
Følgende er forlanget indrykket. Tak noble Hr. Møllmann for Hielpen Du mig rakte, Den Femtende Passat, ved Dit troeværdig Bud, Derved en Halvdøende Du til Livet gienkaldte, Og sleed den Snare, som af Hunger kastes ud. Jeg ydmygst takker og Din Frue Confrentzraad-Jnde! Og Frøken Datteren velsignet være skal; Jeg veed, De gunstigst har, Dig draget udi Minde: Min store Nød og Trang, min Sygdoms haarde Qval Slig Ynde rører mig; Men dette endnu meere: At Hendes Naade Selv, udspørger min Tilstand, Selv taler med mit Bud, og mig med Svar beære, Som Tanker, Huu og Sind, ja! Siælen fryde kand. Bliv, noble Frue! ved, har for sin Tiener Raade, Endskiøndt som ubekandt, dog skiønner meget vel, Hun ædelt Hierte bær, for den som er i Vaade, Jal ja! for mig er rart, at høre en saadan Siæll. Jeg skammer mig ey ved, den Armod, som mig trykker, Thi Gud skee Lov og Tak, min Venner veed Beskeed, At de af Ondskab mig, tillagde fæle Nykker, Har ey opmærksom gjort, Den Høye Øvrighed. Neyl De aarvaagne er, De Omsorg for mig drager, Saavidt til Dem kand staae, nu jeg desvær er sat, J den Forfatning jeg ey have kand med Sager, Da jeg i Tvende Aar til Sængs har været lagt. Velbaarne Herre veed, hvordan jeg har pladeret, Adskillig Sager for den Høye Laugtings=Ræt; For Magistrat Bye=Fogd, jeg ofte har ageret, Og væste Skudsmaal fik, naar jeg forlangte det. Jeg fleer Attester har, som Sindet kand fornøye, Jeg takker Dem som gav, de samtlig giæmmes skal Til Døden Ende giør paa al min Jammer, Møye, Jeg tænker nu ey meer paa Frederichs Hospital. O! Store Herr Patron! Høysalig Major Peters Du hialp i fordum Tiid, til Venners Raade-Brød, Dit ædelmodig Brev, til Salig Fætter Herslebs, Formildet vældelig mit andet Modgangs Stød. Du nyelig for Din Død, med Skrivelse mig glædde, Og ønsker, at jeg kom helbred fra Kiøbenhavn, Som gammel Militair, Du søgte mig at rædde, Men Skjæbnen sagde: Bliv kun i din Føde=Stavn. Det smerter mig nu meest, jeg lydde ey Hr. Fischer, Som aabenbare skrev, jeg incurabel var, Thi stærk Forkiølelse, ved Cuur man ey afprister, Det jeg ved tredie Cuur, nu atter prøvet har. Mercurialia, forfrøsne Lemmer skiller, Saa man til Slutning maae, udskiære Been for Been, Man Tænder, Been af Mund, pro Resto ogsaa piller Et Hoved knust ved Stød, faaer dobbelt Værk og Meen. En grum Erfarenhed her ene fører Ordet, Et gammel Bonde-Raad, har jeg og fidem til Kom Zebtici og see, at jeg har end paa Bordet, Det Mund og Vænstre Foed, beholdet have vil Hav da Medlidenhed, enhver som dette læser, Med mig, som var Soldat, nu en værkbruden Mand; At Sindet er confus, at Mælet gyser, qvæser, Er intet paradox, naar skiøntsomt tænkes kand. Min Huustroe vilde vel for Dig og Dine knæle, Med vor Taksigelse, med dette ringe Skrift, Men hun undseelig er, hun var ey af de Siæle, Som med sin Overmænd, tør tale, snakke frit Jeg derfor ydmygst har, formaaet min Velynder, At føre frem min Tak udi sit smukke Blad; Thi jeg mod GUDog Dig mig høyligen forsynder, Om jeg ey takkede paa samme Maade som jeg bad. Din Troft, Din skiønsom Hielp, jeg aldrig skal forglemme, Jal jeg erindre vil, hvert gunstig Oyeblik, Jeg ey fortie bør, med Haand, med Mund og Stemme, Hvor trøstefuld jeg sidst ifra Dit Aasiun gik. Jeg burde skrive meer, og meere burde takke, Men jeg afmægtig bliv, min Pen maae lægges need, Jeg atter maae til Sæng, mig under Greenen pakke, Desuden gvæles jeg af Uroe og Fortred. Til Slutning maae jeg end anholde om Din Naade, Dit Huus tilønsker jeg, ald sand Lyksalighed, Dit Patrocinium kand rædde min fra Vaade, Vær hin Confrentz-Raad lig, udi Standhaftighed, Min Kræfter, Efte er, nu ey med Ham at tale, Dog frydes Siælen ved Han stander paa sin Post. ey betale, Jeg sparsom leve maae, kand Port Men Han vel husker paa en Albert Angell Frost.