Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-12-10
J den korte Tid, han havde opholdt sig i Staden, intet Menneske vidste hvorfor, havde han allerede gjort alt for megen Gjeld, og var hans nærværende Reise ustridig en Følge af hans Gjeld, thi neppe var han bleven vexelmyndig, saa havde han ogsaa allerede udstedet Vexsler, for ikke at lade den nye erholdte Ret blive ubenyttet, og just disse Vexler nødsagede ham til at spille den synlige. 7. Den græsselige Skjebne. Jøvrigt var Hr. Kammerraad Rügelein ikke ret vel tilmode ved Sagen. Saa lidet han i Almindelighed vidste, saa vidste han dog, at naar Giftermaalstanker først ere komne i Hovedet paa Pigerne, saa er det ikke saa let at faae dem uddrevne igjen, uden ved et Giftermaal. Hvilken Glæde var det derfor ikke for ham, da just Stiftsraad Nenner virkelig anholdt om Constances Haand. Constances Fortvivlelse var kjempestor, da han meddeelte hende Sagen. Tusende Piger vilde grebet med begge Hænder mod Stifsraadens Tilbud; thi han var smuk, behagelig og havde til skrækkelige Jndkomster til at ernære en temmelig stor Familie, men hvem der nu som Constance, allerede havde bortskjænket sit Hjerle, Trods Faderens Forbud lod hun uopholdelig afsende en Staffet til Hr. Koller, som allerede om Morgenen havde notificeret hende sin Ankomst ved et Ridt (en Tour til Hest) forbi hendes Vindue. Naar Constance tænkte paa hendes Faders Haardnakkenhed, saa kunde hun ikke forestille sig hendes Skjebne græsselig nok. Ja, hvis der havde været noget at foretage sig ved Døden, men denne seendrægtige Karl, kjendte hun allerede fra den forommeldte Musiktime, da hun allerede var fuldkommen marschfærdig ind i Evigheden, men hvem som dengang ikke kom var Døden og af sig selv at kaste sig den i Armene det ville være at være alt for paatrængende og Læder nu engang ikke en smuk Pige. 8. Tippo Saib. Nedsjunken i disse mørke Tanker stod Constance, paa den Tid hendes Fader som Middagssovn, ved den lille Havder som førte ud til frie Mark. Det unge Græs skjød hyppigt frem. J Mængde fremvældede overalt Sæd og Blomster af Jorden. Træernes Knoppe ventede kun paa den varme Regn, som den skyede Himmel at lerede forkyndte, for at forvandle sig til fødduftende Blomster, og i Luften svævede den muntre, Lærke og anmeldte huld, at Alt hvad der var Skjønt vendte tilbage. Constance saae Jntet af Alt dette, aldeles intet. Død og Grav var hendes eneste Tanke midt i dette nye Liv. Da kom til al Lykke en sort Puddel springende og bragte hende paa andre Ideer. Det var den bekjendte Tippo Saib Hr. Kollers Livpuddel, der tillige forrettede Løbers og Heidukkes Tjeneste hos ham og aldrig frivillig var at antræffe andensteds end i Nærheden af sin Herre. Constance saae venlig mod den Side Tippo var kommen fra, og see, der var Hr. Koller allerede selv og gjorde hende sin Compliment. H. Hanselv. Constande, min dyrebare, eneste Constance! sagde den unge Mand, efterat deres første Allegro kun alt for snart var overgaaet til det erbarmeligste Lammentofo, fat kun Mod, fortvivl ikke for Tiden. Lad, som de hengiver Dem villig i Deres Hr. Faders umenneskelige Villie. Ved Tippo Saib, han skal lære at kjende Kjerligheds Magt, hvorpaa han endnu ikke vil troe. Paa mit Æresord, jeg kommer engang pludselig som en Tyv om Natten og bortfører dem af hans Huus. Bagporten kjender jeg allerede. Hist er den lille Trappe, hvor de fortalte mig nyelig ingen meer kommer. Døren, som er nedenunder behøver De kun om Aftenen hemmelig at aabne, saa kommer jeg, klattrer over Havemuren og er som en Lynild ved hiin Dør. Tippo bag efter. Derpaa gaaer det op af Trappen hvor De venter paa mig i deres Kaabe. Jeg tager Dem under Armen og saa gaaer det tralleralleral over alle Bjerge. Af Gud, sukkede den krænkede Ærbarhed, hos Constance. Neil sagde hun, Nei, hun gjorde hendes eneste Dyrebare fornuftige Forestillinger; men han forkastede dem alle med Kjerligheds Magt og Omstændighederne, og da nu Ærbarhedens Jndvendinger vare tilsidesatte saa kunde alt det Øvrige heller ikke holde Stik, men Johan, sagde Constance ængstelig, sover jo ovenfor den lille Trappe til Venstre. Johan, svarede Hr. Koller, der er jo en god gammel Karl, som troer paa Spøgelser. For at fornøie ham bliver jeg nedenfor Trappen endnu en Gang saa stor til, som jeg er, ved Hjælp af hvide Lagener. Og sæt Karlen skulle være Frietænker og gjøre Allarm, nu vel, saa hidser jeg Tippo paa ham og raaber, naar denne har ham ved Brystet: muk endnu engang, Gamle, hvis du for bestandig vil have mukket af, eller lad heller være at mukke, forhold dig hellere stille som det tilkommer en fornuftig Karl, hvem et saadant Best har i Kløerne, eller - du forstaaer mig. - Saa vil nok, tænker jeg, Johan lade os gaae vor Vei, og skriger han ogsaa en Tid Brand! naar Hunden igjen løber bag efter os, saa gjør det Jmet. Her udenfor staaer min gode Hest, derpaa svinger jeg mig, tager min Stance paa og saa gaaer det ud i den vide Verden. Og hvad skal vi da fange an, spurgde ikke saa dumt, Stance? Men Hr. Koller svarede, da foretage vi os hvad vi ville. Ak, du kjære Gud, jeg hører alt Fader, raabte Stance. J et Øieblik var Hr. Koller med sin Puddel om Hjørnet og da Commerceraaden, kom, sad hans lille Datter allerede langt fra Døren i en ensom Krog af Haven og strikkede saa flittig og uden at see op, som om hun allerede havde sat der og strikket et halvt Aarhundrede eller i det Mindste under den Ankommendes Middagssøvn. 10. Paa ChristihimmelfartsdagNu, sagde Commerceraaden i det han blæste sin Pibe op, nu vil det snart gaae for sig. Min Søster skriver just, at hun har eqviperet Dig med Alt hvad Du behøver som Brud. Paa Christi Himmelfartsdag tænker jeg derfor at vi ville høitideligholde Forlovelsen. Stance vedblev at strikke uden at see op, dog med en temmelig rolig Mine, thi hun tænkte: jeg veed nok hvad jeg veed. Men jo mere hun, da hun igjen blev allene, tænkte paa hvad hun vidste og paa Hr. Kollers Plan, desto mere vindig forekom den sidste hende. Ja den kunde saagaar aldeles mislykkes. J hvorvel hendes Fader laae saa langt borte fra den gamle Johan, at vel neppe denne kunde skrige ham vaagen, saa gaves der dog endnu en ung stærk Gartner, paa hvilken Hr. Koller aldeles ikke synes at have tænkt. Tilmed, sukkede Stance, synes Alt ikke at være saa vel overlagt, som for Exempel den Omstændighed amed den vide Verden, og da kunde vi foretage os hvad vi ville." Alligevel troede hun at burde lade det komme an derpaa. Derfor sørgede hun i ogsaa hver Aften redelig for, at Døren til den hemmelige Trappe stod aaben. Men hvad der gjorde Hovedet meget varmt paa hende, var, at hun allerede havde holdt det saaledes og luret oven paa hele otte Dage naar Johan var gaaet til Sengs, og det bevidste Gespenst udeblev dog altid. Hun gjorde sig tusinde Slags Tanker derom. Man kunde umulig have begrebet det, thi saa ville hun ikke have staaet sig saa godt hos Papa. Men om den Eneste var bleven utroe, var bleven en Meeneder, Den gode Stance vidste, ingen Ende paa hendes Angest og Bedrøvelse, da endelig Christi=Himmelfartsdag brød frem, at hun følte sig aldeles ikke som om hun skulle fare til Himmels. 11. Selskabs-Cavalieren.