Berlingske Tidende, 1836-03-16
Da det efter det Foranførte netop var formedelst Mangel af fuld Vished om den Mening og Hensigt, der skulde udgjøre den lovbestemte Forbrydelse, at der i den oftberørte Sag blev afsagt Frifindelsesdom, uagtet Retten erkjendte, at de paatalte Artikler vare skikkede til at gjøre et for Regjeringen fornærmeligt Jndtryk, og at dette kunde tilregnes Forfatteren, saa synes Udkastets § 1 at indeholde det Supplement til Forordningen, hvortil Dommen hentyder. Denne Paragraph maa iøvrigt for retteligen at forstaaes, betragtes i sin hele Sammenhæng, og hvad der siges om det lovlige og den gode Borger værdige Formaal med Trykkefriheden, kan ikke være nogen tvivlsom Mening underkastet, naar man seer hen til Præmisserne i Placaten af 4de December 1790 og Forordningen. af 27de September 1799 samt denne Forordnings §7, hvor hiint lovlige Formaal. angives i klare og bestemte Udtryk. Det fremgaaer heraf tydeligt, at ingen Forfatter, udsætter sig for Straf ved frimodig Udvikling skaffe den skjønne Sangerinde Fred, og han ska af, hvad han finder at forbedre eller rette Landets Love, Anordninger og offentlige Jndretninger. Den Modsætning, Udkastet fremsætter til den Fremstilling, der svarer til hiint lovlige Formaal, medfører heller ingenlunde, at en Forfatter ligefrem gjor sig strafskyldig derved at hiin Fremstilling kan virke Misnøie med den Lov eller Jndretning, hvis Uhensigtsmæssighed han søger at fremstille. Kun naar Fremstillingen indeholder Noget, der ikke svarer til det lovlige Øiemed, at oplyse og overbevise Regjeringen, for af denne ene lovlige Vei at virke Rettelse og Forbedring, men alene kan tjene til at nedsætte Regjeringen, vilde Paragraphen være at anvende, under den Forudsætning, at Forfatteren efter Skriftets Jndhold ikke kan ansees med en af de strengere Straffe, der ere paabudne i Forord§ 2, 3 eller 7. ningen 27 September 1799 Commissarius kunde ikke indsee, at en saadan Lovbestemmelse vilde være mere vaklende eller tvivlsom i Anvendelsen, end de Straffe bud, som indeholdes i Forordningen 27 September 1799, og maatte iøvrigt henholde sig til, hvad der i Motiverne er anført om Umuligheden af en nøiere Begrændsning af det Tilladelige og Utilladelige i Trykkefrihedens Brug. Committeen synes selv i fuldeste Maade at erkjende denne Umulighed; den siger endog i dens Betænkning, at det netop ved Trykkefrihedsforsetten og skaffe den skjønne Sangerinde Fred, og han skal seelser beroer paa et vilkaarligt Skjøn, om Forseelsen skal antages at existere eller ikke. Committeen indvender fremdeles, at fornævnte. Paragraph ei indeholder den Adskillelse imellem Materie og Form, der skal være Grundlaget for Modsætningen imellem Bestemmelserne i Forordningen 27de September 1799. §§ 2 og 7. Efter hvad der forhen er udviklet, vil man imidlertid vanskeligt kunne gjøre den Mening gieldende, at Forordningens § 7 kun angaaer Udladelser, der allerede i Formen ere anstødelige. J alt Fald maatte man da tage "Formen i saa udvidet betydning, at man ikke med mindre Føie kunde paastaae, at Udkastet, der gaaer ud paa at inddrage en vis Fremstillingsmaade, under Straffelovens Bestemmelse, selv hvorikke bestemt Vished haves om den onde Villie, ligeledes kun tager Hensyn til Formen. Ma Form lade sig heller ikke skarpt afterie og sondre i den aandelige Virksomhed, hvorfor man finder, at denne Modsætning fører til idelig Misforstaaelse og Ordstrid i videnskabelige og æsthetiske Anliggender.