Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1790-03-30
Erlangen, den 16de Mart. Fra Wien læses følgende Udtog af Keiser Josephs Testamente: "Efter hans Død skal 10000 fl. ud, betales til Præsterne i Wien og i Forstæderne, for at uddeles blandt de Fattige. Den Revenne af 80000 fl., som var bestemt for Erkehertuginde Elisabeth, skal hendes nyfødte Prindsesse erholde, men indtil hendes 18de Aar skal hendes Fader, Erkehertug Frands, nyde denne Revenne, som tilligemed Erkehertuginde Elisabeths Fader skal føre Formynderskabet. Den fortreflige Grevinde af Canclos skal være hendes Oberhovmesterinde, som faaer en Legat af 100000 sk. Døer Prindsessen, før hun opnaaer det 18de Aar, saa erholder hendes Fader en aarlig Revenne af Halvparten, og den anden halve Part tilfalder den afdøde Erkehertuginde Elisabeths Forældre, og efter begges Død falder hele Summen hiem til deres Søn, den Østerrigske Seneralmajor af Würtemberg. Erkehertug Frand erholder, foruden Capitaler, et Legat af 1500000 fl., og alt hvad hans afdøde elskværdige Gemalinde havde i Besiddelse. Konen, som der kun gives faa af J. (Taget af Meizners Skizen). C. var en ung duelig Mand, som havde benyttes sig af sine academiske Aar bedre, end sædvanlig pleier at skee, og derefter, for stedse at giøre sig meere og mere bekiendt med den praktiske Lovkyndighed, havde antaget Tieneste som Fuldmægtig i et betydeligt Amt mandskab. Blandt hans Amtmands Huusfolk fandtes ogsaa en Huusholderske, en Person, som allerede var over de første Ungdoms Aar, i det Udvortes hverken smuk eller beslig, men for det øvrige meget taalelig i Omgang, af god Herkomst, temmelig dannet ved nyttige Bøgers Læsning og af en overmaade tienstfærdig og beleven Caracteer. Adskillige smaae Tienstagtigheder som hun uombedet beviiste ham, foraarsaaede, at den unge Mand stedse begegnede hende med en vis Agtelse, og denne tog meget til, da han eengang ved en farlig Sygdom havde hendes omhyggelige Pleie at takke for den vigtigste Deel af sin Helbredelse. Deres Omgang var fra den Tid af paa begge Sider meget venskabelig, men alligevel var derved, hos ham i det mindste, ikke den ringeste Tanke om Kierlighed opkommet, thi i deres Alder var der for megen Ullighed. Saaledes gik en lang Tid bort, og derefter troede C. at have noksom beredet sig til selv at forstaae Rettergangs Sager paa en værdig Maade. Han forlod derfor Amtmandens Tieneste. Rygtet og hans Retskaffenhed og Jndsigter erhvervede ham et temmeligt Antal af Clienter, og han beholdt dem ogsaa ved sin Fliid og sin Billighed. Han saae sig snart i en Kreds af Forretninger, og havde sandsynlig formedelst sam 1) En sandfærdig Anecdote, hvoraf Hovedpersonen endnu lever. Jeg stod desaarsag et Øieblik i Betænkning at bekiendtgiøre samme, thi den Mand, som jeg har at takke for denne Fortælling, var kun en Ven af Hu seet og havde ingen udtrykkelig Fuldmagt at fortælle mig den, end sige fortælle mig den for at bekiendtgiøres, Altsaa oprigtig tilstaaet, naar man vil være kritisk, saa maa jeg see mig om efter en Undskyldning, men naar jeg paa den anden Side betænker, at det, som her bliver fortalt, geraader alle deri forekommende Personer til Roes, et i Sandhed fieldent Tilfælde! - og at alle, som jeg mundtlig spurgte derom, raadede mig at indføre den, saa troede jeg endelig, at for megen Betænkelighed var - for megen Betænkelighed. I det ringeste skulde jeg visseligen gjerne tilgive enhver, som kunde fortælle saadant noget om mig, om han end- ogsaa ikke dertil havde indhentet min udtrykkelige Tilladelse. - J Hovedomstændighederne af Fortællinger, har jeg intet forandret; skulde desuagtet Urigtigheder, være indløbne, saa hviler Skylden paa min Referent, om hvem jeg dog har Grund til at troe, at han er en Mand, som paa det nøiagtigste elsker Sandheden. me ganske forglemt den gode Huusholderske, da hun en Dag uformodentlig besøgte ham. Hun havde, sagde hun, i gammel Tid saamegen Fortrolighed til ham, at hun ogsaa nu i et meget vigtigt Anliggende vilde vende sig til ham frem for alle andre. En ikke for langt ude beslægtet Fetter af hende, som havde søgt, og virkelig ogsaa fundet sin Lykke i Ostindien, var vendt tilbage til Holland, og der fornylig død; hans Efterladenskab beløb sig til ikke mindre end 90000 Rd., hun troede, at være den nærmeste Arving, havde allerede skrevet til Holland, og faaet Svar, fuldt af Jndvendinger. - Hun kom altsaa nu for at bede ham, at han vilde eftersee adskillige af hende medbragte Papirer, og som en redelig Mand i Oprigtighed sige hende, om hun havde en grundet Ret til bemeldte Arvepart eller ikke. Et undersøgte disse Papirer med den behørige Opmerksomhed, og hans Dom blev, at hendes Rettighed, til Arveparten var upaatvivlelig; Ja! at han selv tilbød sig at udføre samme for hende: Den gode Pige, indvendte vel, at de første Forholds=Regler vilde i det ringeste koste endeel Penge, og hun havde ikke meget at vove derpaa, men han tilbød sig at giøre Reisen paa sin Bekostning, først igjen at fordre den, dersom det lykkedes, derimod at lade den falde bort, dersom det mislykkedes; og saa reiste han af, ledsaget af hendes Taksigelse og Ønsker. Han fandt Sagerne i Haag, som han havde forestillet sig dem; Mange Hindringer, som hans Færdig bed ryddede af Veien; mange Tilbud, som hans Redelighed afslog; mange Tilfælde, for hvilke hans Klogskab bevarede ham. - Efter et Ophold af nogle Uger var alting afgjort til hans Fordeel, Arveparten udleveret, og han selv færdig til igjen at reise tilbage. Da han kom tilbage med saa glad et Budskab og saa anseelige Rigdomme, kan man let tænke sig den Glæde, med hvilken hans Veninde modtog ham. Hun holdt nesten alle Ting for en Drøm; tusinde Gange besaae hun de vigtige Pengesummer i sine Doenmenter, tusinde Gange aftørrede hun Øinene, og glædede sig atter, at denne Aftørring gjorde ingen Forandring hos hende. Dog alligevel tænkte hun den hele første Dag ikke paa nogen Belønning for den Mand, som hun, om ikke for alt, saa dog meget, havde at takke; blot ved Afskeeden om Aftenen sagde hun, at hun i Morgen skulde være betænkt paa at betale sin Gield til ham og saa skiltes de ad. Dagen derpaa indbød hun ham til sig, spurgte ham til Raads om tusinde Ting; fandt ethvert Raad fortrefligt, lovede at følge det, og syntes alle Øieblikke at ville sige noget, som hun igien tog tilbage, som sagt, endelig fattede hun Mod til en Erklæring af følgende Jndhold, om det just ikke saa nøie var Ordene. Jngen, sagde hun, kunde meere levende, end hun, føle, at denne hele gunstige Lykkens Omvexling var en Frugt af hans Venskab. Ved een saa hastig Overgang fra Middelmaadighed til Overflødighed var intet nødvendigere for hende end en Raadgiver, hvis Klag skab hun kiendte, og hvis Hierte hun kunde forlade sig paa. Vel skulde hendes Formue maaskee snart lykke Mænd af enhver Stand og Alder, at tilbyde sig for hende; men i Stedet for at blive søgt af dem, havde hun besluttet, heller selv at udsøge sig saadan en Mand, og da hun med den inderligste Taknemmelighed følte sig forpligtet for Hr. C., saa spurgte hun ham hermed: om han ansaae hendes Haand, og fuldkommen Raadighed over hendes hele Formue for et antagelsesværdigt Tilbud eller ikke? E. for hvem dette Forslag kom ganske uventet, findsede ikke lidet ved at anhøre samme. Blandt hundrede Mennesker i hans Lykkes Forfatning, skulde ikke ni og halvfemtesinstyve have betænkt sig et Øieblik, han var ikke allene denne Hundrede, som betænkte sig men han tilstod hende ogsaa ligeftem sine Tvivlsmaal og Betænkninger. Han forsikrede, at han vidste at sette den tilbørlige Priis paa dette Tilbuds Ædelmodighed, han agtede hende meget høit, ei allene som Veninde, men og som et Fruentimmer, der besad en ulastelig Siel; men Agtelse er ikke Kierlighed. Han skulde lettere ære hende som Moder, end omfavne hende som Ægtefælle, og han gav hende at betænke, at Uligheden i deres Alder var en Omstændighed, der ofte gjorde Ægteskaber, som vare sluttede med den forigste Kierlighed, snart derpaa ulykkelige; hvor meget mere saadanne, som havde deres Oprindelse af blot Velvillighed." Dette Svar, saa alvorligt det lød, saa lidet forandrede det hendes Beslutning. Hun havde, svarede hun, venket dette eller noget andet saadant; det var hende endog kiert, som et Beviis, at hvad han endogsaa vilde giøre, ikke skeete af ham af blot Egennytte. Selv havde ogsaa ingen daarlig Egenkierlighed gjort hende blind mod Forskiellen, af deres Aar; men just af den Aarsag gjorde hun ham dette Forslag ikke med Kierlighedens Heftighed, men blot med Venskabs Varme. Dette sidste skulle ogsaa være den eneste Betingelse, som hun ville udbede sig af ham i Ægteskabet. Alt det øvrige skulle være hen stilt og overladt til ham selv. Jalousie skulde aldrig qvæle hende og Vellyst aldrig sette hende i Forlegenhed. Thi det vilde kun være hendes høieste Ønske, at sette den, som havde gjort sig saa agtværdig og fortient af hende, i fordeelagtigere Omstændigheder. Jeg drager her med Overlæg det sammen i en Talle hvad som virkelig blev afhandlet under mange Svar og Giensvar. Nok er det, Slutningen af den heele Samtale blev, at C. med Taknemmelighed tog imod Tilbuddet, og at de snart derefter bleve Ægtefolk, i det mindste ganske lovmessige. Deres Ægteskab var virkelig saa fornøiet, som en blot venskabelig Forbindelse kunde være, og da han ved sin nu i Eie havende Formme ikke fandt for godt at fortsette den blatte Praris, saa forpagtede han et Amt mandskab, og gjorde sig almindelig elsket ved Gudaisrenhed og Apartiskhed af sige Undergivne, ved Selskabelighed og et utvungen Væsen af sine Lige, ved Jndsigter og et ulasteligt Forhold af de fornemmere. Det var naturligt, at de øvrige Amtsbetientere der i Egnen gjerne saae og søgte hans Omgang, og da blandt denne Classe af Mænd ikke sielden indfalde smaae Giestebuder, saa saae Cr ofte Familier hos sig, og var ligesaa ofte en Giest ved glade venskabelige Maal lider hos andre i en Omkreds af nogle Mile. Blandt de andre Amtmænds Hustruer, var ogsaa een først for nylig givtet ung Kone, smuk af Legems Dannelse, behagelig af sin Førstand, og begge Dele, vare endnu meget forbedrede ved en god Opdragelse. Hun udmerkede sig af sig selv allerede alt for endelig frem for det øvrige Selskab, at 6, ikke ogsaa Kulde have bemerket denne Forskiel. Anld lad han han hos hende ved Bordet; altid pleiede han ved maae Suntzeregange efter Maaltidet heist at tilbyde hende sin Arm; altid var i det ringeste en tredie Deel af hans heele selskabelige Samtale rettet til hende; og naar hun undertiden tilligemed en anden Perion, gjorde et Spørgsmaal til ham, saa hørte han stedse hvad hun, og aldrig hvad den anden saade. Alt dette var Smaating; han begik dem selv uden maaskee at formode den ringeste Grund dertil. Men det Øie, med hvilket en Kone passer paa sin Mand, seer mestendeels meget skarpere end hans eget. Alt dette undgik derfor ingenlunde Es Kones Opmerksomhed, og hun tvivlede ogsaa ikke et Bablik paa, at Kierligheden laae her i Baghold, og visselen drev sit Spil, men hun forholdt sig derved saa betænksomt, at hun vaagede ligesaa stærk over sit Hiertes Godhed, som over Rigtigheden i sine Jndsigter. Jkke et Ord, ikke en Mine forraadte hendes Formodning Hun indbød den elskede Person ikke en eneste Gang meere eller mindre til sig end forhen. Mere ikke, for ikke at antænde noget, som naar det nu skulle blusse i Veiret, altid vilde blusse for tidlig. Mindre ikke, for at undgaae enhver Mistanke af Jalousie, hvis Opdagelse altid kun formerer, hvad den søger og ønsker at formindske. Og saaledes forløb adskillige Aar, hinanden saa lige, og saa lykkelige, som kan en fornuftig Mand altid kunde ønske dem. Endelig blev en Omstændighed opfyldt, paa hvilken Madame Et efter al Sandsynlighed længe maa have tænkt med et Slags Haab. Den artige unge Kones Mand, som vi ville kalde Sted, der var meere end dobbelt saa gammel som sin Ægtefælle, var saa føielig at døe. Hans efterladte halve Deel begræd ham meget anstændig, og neppe endnu var hun færdig med de uundgaaeligste Sørnemaaneder, da Et en Morgen fik et Forslag af sin Kone, som satte ham i een endnu større Forundring, end hendes forrige Ægteskabs tilbud, Forslag til en - Ægteskabsskilsmisse. Han behøvede nogle Minuter til at komme sig igien af sin Forundring, og spurgte hende derpaa om Grundaarsagen til dette saa uventede Jndfald; han bad hende at sige ham, ved hvilken Handling eller ved hvilken Efterladelsesfeil, han havde opvakt hendes Fortrydelse: Hun forsikrede ham, ikke ved een eneste; Hun bevidnede ham med Ed, at af alle Mennesker elskede hun ingen halv saa høit som ham, men det var hende umueligt at leve længere i et Ægteskab, som var tvertimod Hovedgiemerket af samme, og hvis Ullighed maatte være Gienstanden for en almindelig Daddel, eller i det ringeste fortiente at være det. Alle Nodforestillinger, fremdragne af deres saa langvarige fredelige Forening, af det falske Lys, i hvilket man vilde betragte saa hasligt et Brud, og af det Venskab, til hvilket de havde vænt sig; alle disse Grunde, bleve uden Jndtryk, hun besvor ham, dersom ellers hendes Roe var ham kier, ikke længere at være hende imod i en Sag, som var hende en Samvittighedssag; men at anholde tillige med hende om Skilsmisse; - dog at love hende, at denne Skilsmisse ikke skulde giøre nogen Forandring i deres huuslige Eendrægtighed. Da C. merkede hendes Paastaaenhed, saa gav han efter, for ikke at aftvinge hende noget, hvorved hans Egennytte syntes at komme med i Spillet. Deres giensidige Ansøgning om Ægteskabsskilmisse blev paa behørig Maade anbragt for Consistorium, og under hele Processen opførte hun sig paa en Maade, som maatte komme enhver ei af Fordom indtagen Tilskuer yderlig fremmed for, thi hun lod ingen Leilighed gaae forbi, uden at give sin hidtil værende Mand det bedste Vidnesbyrd om hans Troskab, om hans Opmerkomhed paa det ringeste af hendes Ønsker, om hans Maadelighed i Brugen af hendes Formue, om hans sig selv altid lignende Siels Munterhed - kort sagt: om en ulastelig Opførsel. Men saa ofte hendes Dommere, spurgte hende: Hvorfor hun da tænkte paa at skilles fra saa god en Ægtefælle, saa ofte beraabte hun sig paa en indvortes Urolighed, paa en undsigelig Umuelighed, som vist nok ingen af dem troede, men ogsaa ingen kunde modsige, og Skilsmissen gik altsaa for sig. De droge derpaa hiem i den samme Vogn, som de bedste Venner, hun paastod at ville beboe sine forrige Værelser, og ikke allene at spise med ham ved Bør det, men endogsaa at forestaae, som hidtil hans Huusholdning. Kort sagt, der skulde intet, uden en blot tom Titel, og det fortrolige Du i deres Samtaler, falde bort. En saadan Opførsel blev unægtelig ganske undgrundelig for hendes forrige Mand; men han faldt endnu i større Forundring, da han Dagen derpaa, tidlig om Morgenen, fandt paa sit Skriverbord, efterat hun kort tilforn havde været hos ham, for at ønske ham en god Morgen, en temmelig tyk Pakket og i samme Documenter af 40000 Rdlrs. Værdie, tilligemed nogle faa Linier af det Jndhold: at denne Summa fra nu af, uden ringeste Forbeholdenhed, tilhørte ham som hans egen. Haandskrivten af denne Forsikring, Documenterne selv, og den hele Maade, paa hvilken han fik dem, lod ham ikke et eneste Øieblik være i Uvished om, hvem han havde at takke for denne Foræring. Han iilede strax til hendes Værelse, besover hende endnu engang at opdage ham, hvad der bevægede hende til denne ligesaa ubegribelige som ædelmodige Opførsel, og at tage sin alt for rige Gave tilbage. Hun afslog det sidste med en Tone hvorimod ingen videre Jndvending havde Sted, og lovede at giøre det første, naar hun først endnu havde bragt et lille Udkast i Stand. Saaledes levede de fuldkommen een Uge sammen, som sædvanligt. En Eftermiddag besvel hun at spær de for sin Vogn, da hun vilde kjøre en Tour ud. Hun indbød ham ellers sædvanlig til at ledsage sig, men denne Gang gjorde hun det ikke. Han forundrede sig et et Par Minuter stilkiende derover, men forglemte det over andre Forretninger. Neppe var hun ham af Øinene, før hun befoel sin Kudsk at kjøre til Enken Stok; Hun traf hende hiemme, og bler meget hoslig modtaget, og Samtalen havde en Tid lang meget forskiellige og mestendeels ligegyldige Ting til Gienstand. Tilsidst dreiede den ældre Dame Samtalen paa Enkestanden og spurgte. Om hun ikke følede mange af de bekiendte Ubehageligheder, som ere forbundne med Enkestanden. Da hun bejade dette Spørgsmaal fulgte strax et andet: Om hun ikke var tilbøielig til ved et andet Ægteskab at afhielpe disse Besværligheder, og for det endnu var hende mueligt at svare herpaa, tilføiede hun allerede den Forsikring, at Hovedøiemeedet af hendes Besøg for i Dag var, at foreslaae hende en Mand, som ganske vist besad alle Egenskaber af en behagelig Elsker: Fortrin i Legems Skikkelse, en god Siel, bekiendte Siels Færdigheder, et anstændigt Embede, en anseelig Formue, og en middelmaadig Alder med fuldkommen Styrke og Sundhed. Man begriber meget let, at faadant et Forslag, uagtet det sandelig ikke henhører til de skrækkende, dog deels formedelst sin Vigtighed, deels formedelst sin overraskende Maade, paa hvilken det blev foredraget, maatte giøre den unge Enke temmelig bestyrtset. Men hvor meget mere blev hun det ikke, da hendes Veninde paa hendes stammende Spørsmaal. Om hvem hun da egentlig talte, gav til Svar: Om hendes hidtil værende Mand, som vel ikke vidste et Ord af dette Besøg, heller ikke overhovedet en Tøddel af denne hendes hele Handel; men hvis Tilbøielighed var hende allerede for længst bekiendt og saa bestemt, som hendes Nærværelse i denne Eftermiddag. Den yndre Dame søgte forgieves i det ringeste at opsette sit Svar ved den Jndvending, at hun umuelig kunde erklære sig bestemt paa et saadant tvivlsom Forslag. Men den ældre Dame trængde saa heftig og saa vedholdende an paa hende, indtil hun endelig erklærede sig: at dersom Et elskede hende oprigtig, saa skulde hun maaskee, men ogsaa kun maaskee, ikke afvise hans Tilbøielighed. Med dette Maaskee, som var bedre end ti Ja i andre Tilfælde, syntes den Ældre tilfreds, tog den venskabeligste Afskeed; kom hiem, og fortalte hele Aftenen igiennem ikke et Ord om alt dette. Den anden Morgen ved Theebordet tiltalede denne besynderlige Kone sin forrige Mand paa følgende Maade: " Kiere Ven! jeg har nu allerede to Gange gjort Dem en Foræring, hvorpaa De ikke i mindste Maade har tænkt. . Kun 2 Gange, O! De tilgive mig, Taalmodighed, Taalmodighed, kiere C. Kun 2 Gange! Den første Gang da jeg paatrængde mig at blive Deres Kone; den anden Gang, da jeg vilde skille mig ved den mindste, mig desuden til Overflødighed, byrdefulde, Halvpart at min Formue. Hvad vilde De nu sige, naar jeg i Dag gjorde Dem en tredie Foræring, som er nendelig mere værd, end begge de foregaaende. Han. (forundringsfuld) Madame? Hun. (med en Smil tagende fat paa hans Haand) En tredie, siger jeg Dem; og det af en ung elskværdig, Dem værdig og af Dem elsket Kones Hierte. Han. (endnu mere bestyrtet) Den Forbanseelse, som maa herske i mit Ansigt, vil sige Dem, at jeg ikke forstaaer et Ord af alt det De siger; at jeg endnu ikke har tænkt paa noget andet Givtemaal, end sige paa en vis bestemt Person, at jeg aldeles ikke kan begribe, hvad = Hun. Hvad det kommer mig ved Jkke. - Lad min da engang see. Paa slet ingen har de endnu tænkt, Altsaa heller ikke paa Enken Stad, Truffet, Truffet. Af Deres Ansigtsfarve seer jeg, hvad jeg vilde see, og derfor nu Spøg til Side. Jeg er Dem endnu Regnskab skyldig for forrige Dags Eftermiddag, og jeg vil ogsaa give Dem samme. Hun fortalte ham her alt, hvad som forhen allerede er fortalt; kun at hun gjorde det meget fuldstændigere og tydeligere, og endelig sluttede med det Spørgsmaal. Om hun ogsaa saaledes havde gjort det re og godt Kun alt for godt, endskiønt jeg endnu altid ikke forstaaer = Hun. (faldende ham ind i Talen) Hvor jeg kunde see Dem saaledes ind i Hiertet? O min Ven: hvad dette betreffer, har jeg længe kunnet seet Dem deri, jeg saae Deres Kierlighed ulme, saae den voxe, og agtede den Mand dobbelt høit, som ved Siden af en aldrende Ægtefælle, endnu udrustet med al Ungdommens Styrke, kunde dog saaledes modstaae Tilbøieligheden til en smuk, ung, mod ham efter Anseende ikke ligegyldig Kone, og undertvinge Kierligheden ved Venskabs og Taknemmeligheds Pligter. Allerede da udkastede jeg min Plan, og saasnart en Forandring paa hin Side forefaldt, fulgte jeg den; ja! jeg skulde evig have gjort mig det til en Bebreidelse, om jeg længer skulde have været en Anledning til Skilmisse imellem to for hinanden saaledes skabte Personer. Hal fortreflige Kone! - . Stille, ingen Smigrerier! Har De nu Nøglen til min Dem saa ubegribelig forekommende Opførsel Seer De nu, hvorfor jeg just, da hiine Sørgemaaneder snart gik til Ende . . . Dog jeg troer, at mine fleste Læsere skulde kunne tænke sig til det øvrige af denne Samtale; endskiønt ikke mange saadanne siden Verdens Skabelse ere førte. Med eet Ord! Et antog, hvad han uden at være daarlig ikke kunde afslaae. Endnu samme Eftermiddag drog han i Selskab med denne sieldne Ægteskabs Stifterske til sin Elskede, og inden 2 Timer vare forløbne, var hun hans Brud. Bruddommens Glæde, Anstalterne til Bryllupet, og Høitidelighederne ved Bryllupsgiæstebudet ville ved her forbigaae; men en Foræring, som hans forrige Kone, den fornemmeste Glæst ved Maaltidet, paa denne høitidelige Dag gjorde den ny Ægtemand, bør ikke forbigaaes; thi den bestod i intet mindre, end i en lovmessig opsat Overdragelse af hendes ganske Formue, saa at hun intet betingede sig, uden hendes hidtil havte Kost, Boepæl, Eqvipage, øvrige fornødne Beqvemmeligheder, og en aarlig Lommepenge af 200 Rdlr. Forgieves gjorde Es endnu alvorligere Jndvending mod denne Foræring, end mod nogen af de forrige, men hans ædelmodige Veninde blev fast ved sin Beslutning. Hun havde ogsaa aldrig Aarsag til at fortryde sin Ædelmodighed. De, som hun saa rigelig havde beskienket, viiste sig værdige til denne hendes Foræring. Hun blev fra nu af betragtet som Moder og Bestyrerinde for det hele Huus, og bestandig nævnet som Moder af det ny Ægtepar. Enhver beviiste hende den Høiagtelse, som tilkom hendes Stand og endnu mere hendes Caracteer, og hun opnaaede en ærefuld rolig Alder. Vel begyndte hun mod Enden af sit Liv undertiden at føle Legemets og Aandens Skrøbeligheder, eller for at tale mere bestemt, den tilbagevendende Barndoms Svagheder. Ja, der gaves endog Øieblikke, hvori hun troede ikke meere at torde forlade sig paa sine bedste og meest prøvede Venner, og af Tunasindighed frygtede sig for at indsperres eller anden uvenskabelig Opførsel. Men hendes saa kaldte Børn behandlede hende med den samme Kierlighed, Ombyggelighed og Skaansel, hvilket hun ogsaa saa vel havde forvent af dem; de fik derfor ogsaa hendes Taksigelse og Velsignelse, naar de sørgelige Phantasier (som sædvanlig snart pleiede at skee) igien forsvandt, og de have endelig grædende lukket hendes Øine. Fred være med hendes Aske.