Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-28
Efter Massenas Tilbagetog fra Portugal fik Marmont Overanførselen over den mod dette Rige opererende Armee. Hans Forening med Soult nødte Wellington til at opgive Beleyringen for Badajoz, men de Franske formaaede ei, eller forstode ej at forfølge deres Fordeele. Selv da Marmont havde forenet sig med Dorsenne under Murene af Cindad Rodrigo, vovede han ei at tilbyde Englænderne et Slag, men trak sig siden frivillig tilbage. Da Wellington siden igjen rykkede frem, kom det den 22de Juli 1812 til et blodigt Slag ved Salamanca, som Marmont, der selv blev saaret, tabte. Han var endnu en gandske lægt, da han 1814 blev kaldt Armeen i Tydskland. Her og i Frankerig fægtede han til Indtagelsen af Paris, hvis Forsvar var ham overdraget. Efter Napoleons Afsættelse var han een af de første, som erklærede sig for Ludvig 18de. Han blev derpaa ophøiet til Pair, og fulgte Kongen til Gent under Napoleons Usurpation 1815. Efterat Kongen var vendt tilbage, blev han Præsident i Cote d'or Departementets Valgcollegium. Ludvig 18de satte megen Tillid til hans Retskaffenhed og sendte ham derfor til Lyon for at undersøge det der forefaldne. Ultraerne havde nemlig med grusom Strenghed undertrykt Uroligheder, som de selv havde stiftet. J et Brev til Hertugen af Richelien opdagede Marmont Øvrighedernes uretfærdige og overilede Fremgangsmaade, faldt derfor i Unaade ved Hoffet og maatte begive sig til sit Landsted; i Aaret 1818 blev han tilbagekaldt og modtagen med Godhed af Ludvig den 18de. Under de sidste Uroligheder i Paris forsvarede han Carl den 10des Sag mod denne Hovedstads Indbyggere. Ved disses endelige Seir stod han omsider ilde anskreven hos begge Partier, men blev dog tagen til Naade, af Carl, med hvem han fulgte og agtede at begive sig til London. Flere norske Læsefruster. (Fortsatte. Af Chr. 3.) Drømme. Der er skrevet saa mange Bøger om denne Materie, at de, samlede, vilde danne et smukt Bibliothek, og Meningerne derom ere saa forskjellige, at der gives ligesaa mange Partier her, som i hvad der vedkommer Kirken eller Politiken, end sige Philosophien. Hvad ere Drømme; Allerede dette Spørgsmaal er vanskeligt at besvare, med mindre man, efter en bekjendt offentlig Talers Exempel, vilde nøjes med den Definition: Drømme ere Drømme. Saa meget er vist, at der ei findes et eneste Menneske i den hele, det være sig barbariske, civiliserte eller cultiverte Verden, der jo kunde fortælle om en eller anden mærkværdig, endog prophetisk Døm. Ligeledes er det vist, at vi leve et dobbelt Liv, det ene ved høilys Dag, det andet om Natten. Begge have tilfælleds med hinanden, at de ere fulde af Handlinger, Forestillinger, Fornemmelser og Følelser, af Smerte og Glæde, at Aanden er uvirksom, at Sjælens Kræfter yttre sig paa. Maader og Gemyttet kommer i alleslags Berørelser, med en i det Mindske tilsyneladende udenfor os liggende Verden. Ei altid ligne Synerne i Drømme det hvad vi ere blevne vaer i vaagen Tilstand; de afvige som oftest betydeligen derfra; vi opleve Noget, som vi ikke kunne erindre at have oplevet under Dagens sædvanlige Sysler, vi gjøre Bekjendtskaber, slutte endog Venskaber med Mennesker, Engle og Dæmoner, der, naar man vil, kunne ansees for Skabninger af vor Phantasie. Dog hændes det ikke sjelden, at vi, naar vi om Morgenen ere opvaagnede, slet ikke mægte at tilbagekalde i vor Hukommelse, hvad vi have drømt om Natten, skjøndt vi godt vide, at vi have drømt. Overalt er en Drøm snart glemt. Dagens Lys adspreder Natttens Frembringelser ligesaa hurtig som Taagen i Dalene. Stjernerne blegne, naar Morgenrøden rinder op. Der gives kun een og anden Drom, der hæfter i Pantasien, saalænge vi leve. Et Menneske, der er kommet sig af en Besvimmelse eller Letharge, eller ogsaa, efter nogen Tid at have ligger under Vandet, men ved anvendte Midler er igien bleven bragt til Live, ja om hvem der ikke urigtig kan siges, at det har været død, veed slet ikke at fortælle Noget om den Tilstand, hvori det i denne Tid, der alligevel for Samme er var nogen Tid, har befundet sig. Dog kan man vel deraf slutte, at en Saadans Aand imidlertid har været aldeles uvirksom, hverken har handlet eller fornummet, Sandelig ligesaa lidet, som at man ikke har drømt det Allermindste, naar man al Anstrængelse uagtet ikke kan erindre hvad man har drømt. En nødvendig Betingelse for Erindringen er, at Aanden, om end kun ved svage Traade, er knyttet til Legemet. Ere disse Traade afklippede, da vedbliver uden Tvivl Aanden i sin Geskjeftighed, men den af Legemets Beskaffenhed afhængige Hukommelse mangler. Saaledes er det ikke nogen blot poetisk Anskuelse, at betragte Døden som en Drom. Den tilintetgjor ingenlunde Aandens Kræfter, Sjælens Yttringer, Gemyttets Egenskaber. Det eneste Spørgsmaal kan være, om den Døde ikke, efter vor Regnings maade senere eller tidligere, kan sættes i en Stilling, hvor han ogsaa mægter at tolke, hvad han under denne Drøm har erfaret. At han ved at gjengives det forrige Legemes Organer ei er i Stand dertil, er klart af de saakaldte Skindødes Exempel. Men hvis dette Legeme skulde, efterat være undergaaet en formelig Transformation, vorde begavet med nye, maa et finere, ædlere Organer, da maa det være mueligt, at gjenvinde Erindringen, om Alt, hvad skeet er, og endog at tolke Samme, paa een eller anden Viis. Hvorom Alt er, saa maa Hovedsagen og den derpaa grundede Attraa være, at Erindringen bliver behagelig og ikke smertelig. Ogsaa heraf er Vigtigheden af en Religionen, Dyden, Retfærdigheden helliget Vandel indlysende. Penne. En god Huusholder maae ei kjøbe noget, som han selv kan forskaffe sig med ringe Umage og liden eller ingen Bekostning. Pennene betales som oftest dyrt, hvorvel hver Landmand, der holder Gjæs, kan have dem for Jntet, saasnart han forstaaer den Konst at tilberede dem til Brug; thi raae, som man trækker dem ud af Gjæssene, ere de uduelige, mørke, bløde og fittede. Der gives Struds-, Svane, Gaase- og Ravne Poser. Begge de første, der er meget stærke, bruger man især til at skrive paa Pergament eller tykt Papir, saasom Ravnepennene til Tegning og Fiinskrivning, men Gaasepennene til den almindelige Skrivning. I Havnestæder drives dermed af de saakaldte Poseskrabere en stærk Handel. De kjøbe dem af Bønderne, sortere, trække og forsende dem enten i store Partier, i hele Fade, eller sælge dem bundtviis i 25, 50 eller 100 Stykker, der da betales til forskjellige Priser efter deres Størrelse, Haardhed og Godhed. De hollandske og hamborgske Poser ansees for de bedste. - De Penne, som Gjæssene selv lade falde, ere modne, følgelig bedre end de, der aftrækkes dem enten døde eller levende. Dernæst er den anden, tredie og fjerde i det andet Vingebeen de bedste; dog kunne ogsaa de følgende benyttes af dem, der skrive en let Haand. Trækningen, hvorved Pennene faae den behørige Haardhed, og hvorved Fidtet bringes ud, skeer ved et meget simpelt Greb. Dertil bruges enten varm Aske eller Gløder. J Asken maa der ei være Kul; heller ikke maa den være altfor heed, eller altfor kold. J første Tilfælde bliver Posen altfor snart blød og seig, istedetfor haard, og faaer Tænder. J andet Tilfælde bliver Posen enten ikke blød nok, eller Varmen gjennemtrænger i det Mindste ikke alle Posens Dele, og da faaer den igjen Tænder. Det er bedst, at bearbeide Pennene over Kulilden paa følgende Maade. For det Første vogte man sig for, at Kullene give Flamme; thi da vilde Pennen strax brænde. Pennen bevæges hurtig over Kullene frem og tilbage, og tages ofte fra Jlden, for at føle, om den er jævn og aldeles blød. Er dette Tilfældet, lægger man en Uldlap paa Knæet, tager Posen i venstre Haand, saa at dens Ryg vender nedad, holder Samme paa Lappen og trykker med Ryggen af en bred Kniv oven paa Posens Begyndelse. Denne trækkes igjennem, hvorved der fremkommer en gjennemsigtig Stribe, og den ydre Hinde afløses. Derefter trykkes Posen i dens forrige runde Form, idet man nogle Gange trækker den, medens den endnu er varm, gjennem et Klæde. Hvo, som holder af meget haarde Penne, kan trække dem to Gange og give dem to Striber; dog maa den anden Gang iforveien være bleven ganske kold. Det er fortrædeligt, naar Pennen, som man skjærer, har Tænder. Dog gaae disse sjelden igjennem Posens hele Tykkelse og findes ikkun paa Overfladen. Enhver Skriver forstaaer nok, ved at skrabe at faae dem bort. Naar en Pose er behørigen haard, faaer den aldrig Tænder. Naar man lader en uskaaren Pen ligge nogen Tid paa en varm Ovn, kan den, uden Tænder, kløves fra den ene Ende til den anden.