Berlingske Tidende, 1834-06-14
Den Græske Geistlighed har aabenbart mægtigen understyttet Revolutionen. Efter at Patriarchen Greger, Synodet og et stort Antal Biskopper paa Chios, Cypern og overhovedet allevegne, hvor Ottomanernes Sværd kunde naae dem, vare omkomne som Martyrer, antog Krigen, der i Begyndelsen bleve betragtet som en Kamp for Korset, fuldkommen Charakteren afet legitimt Forsvar for den Religions Sag, hvilken de vantroe Barbarer vilde udrydde. Geistlige af alle Grader traadte ind i Armeens Rækker. Den heeltemodigste af de Krigere, der kæmpede ved Thermopylæ, var en Diaconus, da han faldt i Tyrkernes Hænder, gav man ham Valget imellem Afsværgelsen af sin Troe eller Døden paa glødende Kul. Bringer Risten hid, raabte han uden at betænke sig et Øjeblik, og han blev levende stegt. Hans Død fremkaldte hele Vestrækenlands Opstand. Munke og Præster traadte i Krigernes Rækker. Biskopperne i Talanti, Athen og andre Steder, Erkebiskopperne i Patras og Arta, Patriarchen i Alexandrien, en høist ærværdig og lærd Olding, Alle udmærkede sig iblandt de første Forfægtere af den Græske Uafhængighed. Men Jntriguer af Prima terne, disse Biskoppernes gamle Modstandere, erholdt Seiren over Taknemmelighedens og Ærbødighedens Følelser. Ved Constitutionen i Troezene bleve de Geistlige udelukkede fra alle politiske Embeder og Repræsentantskabet. Man paastod, at kunne ved denne Kirkens Adskillelse fra Staten vedligeholde Cleristets Autoritet renere og forskaffe den større Agtelse; men derved forberedede man denne Stands Slaverie. Præsidenten - Capodistrias –, der fandt Kirken i en opløst Tilstand, benyttede denne Omstændighed til at gjøre den til et Redskab for sin Magt; da han ikke kunde udnævne Biskopper og ikke vilde modtage dem af Synodets Hænder, udnævnte han adskillige, der havde taget deres Tilflugt til Grækenland, til Vicarier i de ledigblevne Stifter, men udelukkede dem fra al Andeel i den borgerlige og Rets bestyrelsen og gjorde dem uden Undtagelse afhængige ei allene afTribunalerne, men endog af Gouverneurerne og Politiecheferne. Han paanødte dem desuden Præster og Diaconer; for at have saameget paalideligere Redskaber i denne Classe, lod han komme Jndividuer fra de Joniske Øer, og erklærede de Biskopper ulydige, som enten ikke modtoge dem eller vilde undersøge deres Fordringer og tidligere Opførsel. Man forlangte af de Geistlige, at de i Alt skulde underkaste sig Regjeringens Villie. Dette var ogsaa den Betingelse, under hvilken Præsidentens Minister indbød Alexandriens til Parmos flygtede Patriarch til Nauplion, for at beklæde et af de første kirkelige Embeder i Grækenland. Saa ugunstig denne Prælats Stilling i Øvrigt end var, da han efter alle de Tjenester, som han havde ydet Grækenland – saae sig nødsaget til at leve paa sit fordums Klosters Bekostning, saa tog han dog intet Ojeblik i Betænkning: at erklære Regjeringens Forlangende uforenelig med hans Samvittighed. En Biskop, til hvem Regjeringen fattede Mistanke, blev som en Tyv eller Røver ført for Politiet, hans Huus gjennemsøgt, hans Papirer forseglede og han selv kastet i Fængsel. Ansaae man ham for farlig, eller havde man bestemt hans Plads til en eller den Yndling eller et mere føjeligt Jndividuum, saa blev han anuden Videre afsat, ja endog forviist fra sit Divecese. Følgen var, at Kirkedisciplinens sidste Baand bleve sønderrevne, i Stedet for at vinde i Magt, maatte Cleristet stedse synke dybere i den offentlige Agtelse. Vel projecterede Præsidenten et Synode, men hans Plan kom aldrig til Udførelse. Han organiserede en theologisk Skole paa det rige Klosters Bekostning paa Paros, men overlod den snart til sin egen Skjebne, og den opløste sig endnu for dens Stifters Død. For at grundlægge en Kirke administration, forenede han den med Underviisningsvæsenet og gjorde en fordums Skolelærer, et charakteerløst Menneske og maadeligt Hoved, til Minister for Underviisning og Cultus.