Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1806-01-15
Det vil sikkert ikke fortryde Læserne her at finde følgen de Guldbergske Sang til Prindsesse Caroline der 28de October 1805, som læses i danske Tilskuer: Mørk Danmarks Fredrik, støttet til sit Sværd, Paa Danmarks Grændser, seer Europas Skjæbne, Seer Nord og Syd med Krigens Blus sig væbne, Og Luen svæve Fædrelandet nær. Omringet af en trofast Ledingshær, Der styrter paa hans Vink af blodig Æresbane, Og døer med Jubel under Danmarks Kane, Han stirrer mod de vilde Flammers Skiær, Og veed: at Dannerløven, naar den vækkes, Af Kampens rædselfulde Tordenfærd Ei nogensinde skrækkes. Og dog i Midnatsstund fra Borgens Tinde Seer Fredrik tankemørk ud over elskte Land, Hvor Alle roligt slumre Brud, og Qvinde, Den Diende ved Moderbryst, og han, Der alt med Staven naaer til Gravens Rand. Og dander rinder ham saa tidt i Hu Ak! slog og Luen hen engang om hine Hytter, Som Fredens Oliegreen endnu, Endnu i Nat saa moderligt beskytter! Og klar den Taare tindrer i hans Øje. Der hædrer Fyrsten meer end pundne Slag; Og op han seer med Veemod til det Høie, Hvor Fremtids Mulm er Lys og Dag, Og varslende, som Stormens Skrig, Der raaber op af Bølgedyb om Liig, Nu Mindets Sagn ham lyder, naar det taler Om danske Kjæmpers Jd fra fjernest Old. Og kun hans kjække Eed ham da husvaler: At Danmarks Sværd blot drages skal mod Vold, Men, naar det engang først af Balgen træder, Og aldrig lægges udm Hæder. Ærbødig seer Maria Fredriks Kummer, Hans Dags utrættelige Daad Hans Grublen, selv i Nattens brudte Slummer, Paa Viisdoms faste Raad. Omkring hans mødefulde Bryst hun flynger Sin Arm, besaaer hans Vei med huusligt Held, Og deeler lindrende hver Byrde, der betynger Hans Klippesiæll. Naar Natten over Jorden breder Den lykkelige Taushed ud For Dannemark og for sin Fredrik beder Hun, hans og Danmarks Skytsaand, da til Gud. See! derfor fra hvert glade Tag J Fredriks trygge Tvillingriger, J Dag Marias Høitidsdag, Velsignelser for hende stiger. Men Du, de Ædles Trøst, o viid: at Begges Løg Er lagt af Himmelen i Dine Hænder, O viid: at under hver for dem andægtig Bøn Den Bedende til Dig sit Øie vender! Det giør den Brud, der gaaer i Dands til Altret herDen Landmand der bag Ploven høres qvæde, Den Moder, der omfavner nyfødt Spæde, Den Vandrer, der seer Danmarks Kyst igjen O. Fredriks og Marias Caroline, For hvem mit Hjerte staaer med stærke Slag! Jeg træder frem for Dig paa Festens Dag Med Sandhed i min Røst, og Alvor i hver Mine, I Dag, mens ingen Sko din Himmel dækker, Lad Sandheds Stemme naae din Barm; Frygt ikke! Sandhed kalder ei til Harm; Sin Søster, Glæden, Roserne den rækker. Guds Fred med Dig, Dit Danmarks første Mand Dit Danmark første Qvinde Du betale! Saa lyder Himlens Bud saa raaber Fædreland, Saa Ret og Pligt med høien Røst befale. Og ak! af mange Kjære er kun Du Nu Fredriks og Marias Ene. Naar blødende de gaae blandt friske Mindestene, De see til Dig, og troe Gud god endnu. De see til Dig - for alle rundne Taarer, For hvert er Suk, der end sig trænger frem, Hvert skuffet Haab, hvis Minde stundom saarer, Skal Du belønne dem. For Danmark, til hvis Held Din Fredrik ofter sig. For hver en Ædling, hvem hans Blik har trøstet, For hver en Nidding, hvem hans Blik har rystet, Han lønnes skal af Dig. For bifaldsmillet i Mariae Øje, Der altid bød ham glemme Kronens Qval, Og være fra ved Zeptrets Møie, Af Dig Maria lønnes skal. O føl det, Fredriks og Marias Caroline! Din glade Leeg i moderlige Hjem, Din Tillids Smiil, Din Uskylds Mine, Alt qvæger, lindrer tryller dem. Men naar Religion og Viisdom vinde De modne Dyders Løv om Dine Haar: Naar ei som Barn, men som Veninde Omslynget Du af begge staaer: Da ved Din Haand forskjønnes Fredriks Veie, Marias Aften fyldes da med Ro Og, glemmende hvert Savn, de glade troe: At Jntet tabte de, da Dig de eie! Du vil det. Ja! den Dag end venter mig, Da Begge, naar de Dig omfavne, Ei mindes Sorg, ei Glæde savne. Den Dag end kommer. Fred, Guds Fred med Dig Den bekjendte Engelske Konstgartner har opdaget en nye sikker Maade at oplive og forynge Træer, der ville gaae ud. Jsteden for at afskalle Barken, som hidindtil har været brugeligt og at dække Stammen med Compositionen, opkradser han nu den sprukne Bark, paalægger med en Pensel af Svinebørster en Blanding af blot Koemøg og Urin, der gjøres saa tyk som en Dækfarve, hvormed Stammen omhyggelig overstryges. Derved bliver den gamle knudrede og ujevne Bark gjort blød, afskaller sig selv i paa følgende Vinter og Foraar og Træet faaer en reen smuk og glat Bark.