Norske Intelligenssedler, 1763-06-22
Nordske. Jntelligen oder. No. 5. Onsdagen den 22. Junii 1763. Fi har nu omstunder snart fra alle Kanter i Europa Forslag til Oeconomiens Forbedring. Men kunde det og ikke være godt, at de Lærde extraherede af de gamle Autores det, som kunde tiene til det samme, i Steden for at man fremlægger for os mange Gange adskillige uexperimenterede Beretninger og til Deels Gisninger til Oeconomiens Forfræmmelse, var det da ikke bedre at applicere de gamle og i mange Aar forsøgte Prøver paa vores Nordske Lande, dog med Omstændighedernes nøje Overveielse, Kunde man ikke sætte Tillid til Baron Leibnitzens Jndsigt i disse Ting, naar han i hans Breve saaledes skriver: Det skulle være nyttigt for os, naar af de gamle Skribentere bleve udtrokkene de hos dem befundne herlige Underviisninger i Philosophien og Sæde=Læren, samt deres fortræffelige Øvelser sigtende til Menneskenes Beqvemmelighed i Oeconomien, Krigs- og Søe-Væsenet, paa det de gamle og saa got som forlorne Ting nogenledes kunde blive fræmskaffede igien. J det mindste er det unægteligt, at Krigs-Kunsten, i vore Tider, for at forbigaae alt andet, lærer og laaner meget af de Gamle, hvilket og blandt andet har anlediget den lærde Hr. Etats-Raad Suhm udi Tronhiem i hans yngre Alder at udgive de gamles Krigs-Skole. Jeg vil ej udlade mig i den vanskelige Disputte, hvem der har Fortrin i Erudition og Videnskaber, enten de Gamle eller Yngere. Nok er det, at havde vi ikke havt de Gamle vi var aldrig komne saa vidt, som vi nu ere Noget Andet til at udføre det sidste Gang begynte. Jo fleere man læser af Madame P.: Hendes Breve, jo fleere vil Læseren ønske Hun havde skrevet, og jo nærmere Hun kommer til Norge, jo meere interessent er e Jndholden af Hendes Fortælling. Dette er en Continuation af det Forrige, og datiteret fra samme Sted om Aftenen den 21de Maji 1755. Min Kjære Broder, Nu er atter en Dag forløben, og Vihar haft en temmelig Storm, dog ere Vit ej komne videre. Det ævige Helsingøer, har Vi endnu stedse for os. Jeg troer, staae faste paa dette Sted. Den ulykkelige Anker=Plads, Jeg skulle dog vel ikke tænke at Magneten her vil vise sin Kraft; Vi ere jo ikke meere i den Verden som fortælles om i Tusinde og een Nat. Ach nei, Vores Skipper er klogere end Vi alle. Veed De hvad Han siger, Han paastaaer, at der er en Person Ombord, som foraarsager os al denne Fortræd; En betydelig Person, som Vind og Veir stræber at forfølge. Mig synes at Menniskene behøver ej andre at forfølge sig, end De Selv. Vores gode Skipper har til al Ulykke hørt at det ene Fruentimmer ikke har det bedste Renomee i Henseende til sit Liv og Levnet. Dette er Beviis nok, til beskyldningen imod Hende, At kaste Hende over Bord, synes ej vel at lade sig giøre, Men Skipperen vil dog gierne hævne sig paa Hende, og veed De, hvorledes Han har anstillet sin Hævne Baade naar Han staaer op og lægger sig, beder Han ondt over sin formeente Modstandere, Hver gang Vinden vender sig, naar den ikke er fra den Side som Skipperen vil have, giør Han ligeledes; og for ret at faae en fuldkommen Hævn over Hende, har Han forbudet alle Skibs-Folkene, at de ei maa laane Hende sine Thee-Kopper at drikke af. Var det ikke en underlig Mand, Jeg frygtede sandelig for at Han, tilsidst og ville ansee os for saadanne Personer, som Veir og Vind ville straffe, efterdi Han forsikrede, at Han paa alle sine Reiser aldrig var vederfaret saadant tilforn; Men jeg var Ham lidet for klog og forekom Ham. Jeg fortælte Ham omstændelig, at jeg forhen havde gjort 2de Søe-Reiser, og at jeg aldrig over 3 Dage. har været opholdt paa Havet, og dette opmuntrede den gode Mand saaledes, at Han blev bedre til Moode. Han er nu ofte hos os, og baade spiser og drikker Thee med os, og vi venter os endog den Ære, i denne Aften. Jeg har ofte tænkt, at jeg skulle friegiøre det stakkels uskyldige Menniske; Thi sandt at sige: Veed De vel hvem der er skyld i det alt, Det er min Hr. Gemahl, med Hans Hastighed og Egensindighed. Jeg advarte Ham forud adskillige gange derom, men hans bestandige Villie var, strax at komme bort fra Kiøbenhavn. Jeg fik engang ikke Tiid, at besee den Feldt-Leier, som stod nær ved Byen, Men maaskee Han frygtet for, at naar jeg havde lært at kiende Kiøbenhavn, saa havde jeg undslaaet mig for at følge Ham paa sine Kryds=Toge i de Nordske Jisbierge. Naar man vil bruge Undskyldninger, kand de ikke være saavandskelige at opfinde, Jeg kunde foregivet, at jeg var syg, eller udfundet en anden Undskyldning, saa at Han skulle været nød til at lade mig blive tilbage. Endet ikke sandt, Han veed, at jeg ei kand tale Nordsk, og forinden jeg lærte Sproget, maatte Vi give os paa Reisen tilbage. Jeg var snart falden paa de Tanker for at hævne mig, at imedens Han vandrede om paa de Nordske Fielde og Klipper, skulle jeg giøre en Reise til Engelland for at besee mig; og sig mig, skal jeg giøre det? Den 22de Maji. Endnu for Anker. Nu.