Norske Intelligenssedler, 1770-10-31
Nordske JntelligensNo. 44. Onsdagen den 31. October 1770. Fortsættelsen af: Det ilde parrede Ægtefolk. J Mangel af behageligere Sparlagens Prædiken, førde han hende paa den Discours, og, da var hun alt for snedig, at nægte ham Svar paa sit Spørsmaal: men i den Sted, præparerede sig at give ham den Oplysning paa saadan en Maade, at hendes Aars Mangfoldighed ej skulde mishage ham. J det Forsæt fuldtes de begge med hverandre endnu i deres Nattøi op paa et Kammer udi Huset, hvortil hun allene havde Nøglen. Der oplukkede hun et Skab i Veggen, og tog derudaf Pose efter Pose, hver med 1000 Rigsdaler Specie-Penge, forklarende derhos, at vilde sætte saadan en Pose paa Bordet, for hvert et Aar, som hun havde tilbagelagt. Derpaa begyndte han at tælle, og da han i sit Tal kom til den 80de Pose, og fornam at hun vilde lukke Skabet til, faldt Mandens Ord omtrent saaledes: Er Moder ikke ældre, Nei, svarede Hustruen, nu er jeg gammel nok. Den Spaadom ønskede han i sit Hierte, snart at maatte see opfyldet, men alt som en Dag gik og en anden kom, formindskedes alt Tegn dertil; thi hannem syntes, at der blev lagt Styrke til hendes Kræfter, ved hver en Dag, som blev lagt til hendes Alder; dog var det ham ved alt dette en Lættelse, at hun havde overleveret ham Nøglen til Kammeret, hvor Skatten stod bevaret; der fordrev han Tiden med at beskue og eftertælle sine reede Midler, naar Tiden blev ham kiedsommelig at rue over sin gamle Kone, og i hvorvel han end bedre i Tiden merkede, at hun kunde øde det i Brændevin, hvad han ved sin Profession kunde fortiene, saa lod han sig det endnu befalde, siden han vidste, hvad han af de tilbbragte Midler havde i Behold. Nu begyndte hans Creditorer flittig at besøge ham, og han gav dem alle Geleide med en eller to Poser Penge efter en anden. Da Gielden var saaledes betalt, var han endda nogenledes fornøjet med det, som han beholte tilbage. De udi Brude Skatten gjorde Luker forsøgte han, at vinde tilbage ved at sætte sine Penge i Skibs Parter, men var ulykkelig, i det han forlisede et Skib efter det andet, indtil alle hans Penge vare tabte. Da Krybben saaledes var bleven tom, begyndte Hestene at bides. Han saae sig bunden til en Ægtefælle, som dagligt Fylderie gjorde saa rasende, at han hos samme havde baade onde Dage og fortrædelige Nætter, Nu skiønnede han først den falske Regning, som var gjort, da han havde calculeret sit Ægteskab at vare et Aar, og Tiden havde allerede lagt et Nul dertil. Nu var hans Huus ham en Vederstyggelighed, formedelst sit Huuskors, hvilket han i sine forvirrede Tanker lignede ved Kiøge Huuskors. Endelig blev dette Kors ham saa tungt, at han forsøgte at forandre sin tunge Byrde, ved at forandre Sted og Boepæl, og i den Betænkning udvælgede han sig det Sted, hvorhen han vilde flytte. Ved denne foresatte Reise maatte han lade alle sine Meubler tilbage, men det Verste af dem alle fandt han sig dog forbunden at slæbe med, det var hans gamle, kurvurrende, arrige og fordrukne Kone. Reisen over Land at fortsætte, udregnede han for kostbar, og resolverede sig derfor til, at gaae til Søes. Der paakom dem underveys saa haardt et Veir, at Skipperen begiærede af alle inden Borde værende, at udkaste alt hvad tungt var; efter den Anstalt greb denne Mand til at kaste sin Kone over Borde, og, da Skipperen vilde sætte ham til Rette derfor, svarede han: Jeg vidste intet at gribe til, som var mig tungere, end dette uduelige Meubel. En fornem Adelsmand, da han formerkede at det stundede til Døden med ham, lod han kalde sin Søn til sig, hvilken han iblant andre Formaninger gav følgende Tre Lærdomme: For det Første: Han skulde gierne gaae til Kirke, og ikke forsømme nogen Prædiken eller Gudstieneste; men holde Sabaten hellig, og aldrig glemme dagligen at bede. For det Andet: Han skulde skye og flye alt ondt Selskab. Og For det Tredie. Han skulde og lære at skikke sig efter Folkes Sæder, Maneer og Gebærder; med de Glade skulde han være glad, og med de Grædende skulde han græde. Dette lovede Sønnen ham at holde. Hvad skeer, Strax efter sin Faders Død kom han til et Kongeligt Hoff, for at være Dronningens Opvarter. Dette unge Menneske forsømte imidlertid ikke at efterkomme sin Faders Formaninger, og opfylde sit givne Løfte. Han var kiærlig mod hver Mand, saa at han ogsaa vandt hver Mands Yndest; ja, Kongen og Dronningen selv var ham bevaagen. Dette gav Anledning, at en Anden, ved samme Hoff, tog sin Fortrydelse derover, og hadede ham, fordi han stod i saa stor Gunst og Naade ved Hoffet. For nu at bringe ham i Ugunst og Ungade, foregav han hos Kongen, at denne havde en hemmelig lastværdig Omgang med Dronningen, og at det forholdt sig saa, bad han Kongen allerne at give Agt paa hans Geberder, saa skulde han strax befinde det i Sandhed, thi som Dronningen anstillede sig, saa stillede han sig ogsaa var hun bedrøvet, var han det med, var hun glad, var han ligesaa. Kongen drog det til Eftertanke, og passede paa; men paa det han ret kunde see det, tog han en Dag over Middags Taffelet en overmaade prægtig Ring af sin Finger, og forærte den sin Dronning; hvorover hun loe og var glad. Dette uskyldige Menneste, som stod bag Dronningen og vartede op, glædede sig og derover. Dagen efter søgte Kongen, atter over Bordet, Lejlighed, at trætte med Dronningen, da det kom saa vidt, at han gav hende en Kindhest; hvorover hun blev bedrøvet og græd. Denne Uskyldige gjorde det samme. Udaf disse Geberder sluttede Kongen, at det maatte være sandt, som ham om dette Menneske var sagt. Nu tænkte han paa Middel, at skaffe ham hemmelig af Veien, ved at lade ham ombringe. Forræderen, som falskeligen af Had havde beskyldt dette Menneske, foreslog strax et Raad for Kongen, nemlig: han skulde lade Kalkbrænderne, som ikke langt derfra i Skoven boede, give befaling, at den, som den anden Morgen tidlig kom og tiltalede dem med disse Ord: Har J gjort, hvad Kongen har befalet, skulde de tage og kaste strax i Kalk-Ovnen, og lade ham opbrænde. Dernest skulde han befale dette unge Menneske, at han i Morgen tidlig skulde gaae til Kalkbrænderne, og spørge dem disse Ord. Kongen fulgte dette Raad, og befalede denne Uskyldige, at han skulde gaae i Morgen tidlig i Skoven til Kalkbrænderne, og spørge: Har J gjort, hvad Kongen har befalet, Han svarede: ja, jeg skal efterkomme det. Men om Morgenen tidlig, førend han kom derhen, gik han i en Landsbye-Kirke, som laae noget af Veien, for at paakalde Gud, saavel efter sin Skyldighed, som for at efterkomme sin Faders Formaning, den han saa haard havde paabudet ham. Forræderen, som havde tiltænkt dette uskyldige Menneske dette Bad, og glædede sig inderligen oder dette Anslag, ilede ogsaa derhen, om at erfare hvorledes det var afløbet med ham; thi han troede, at den anden allerede laae i Ovnen og meest forbrændt. Men da han kom til Kalkbrænderne, og spurgte: Om de havde gjort, hvad Kongen havde befalet, svarede de ham: Nei, vi har endnu ej gjort det, men nu vil vi giøre det. Derpaa tog de ham, og kastede ham i den gloende Kalk-Ovn. Efterat den Uskyldige havde forrettet sin Gudstieneste, gik han efter befaling til Kalkbrænderne, og spurgte dem. Har J giort, hvad Kongen har befalet, de svarde ham: at han kunde berette Kongen, at den, som saa tidlig kom, laae alt i Ovnen og brændte. Da han nu kom til Hoffet igien, blev Kongen meget forundret, at han endnu var i Live, og endnu meer, da han hørte at Lodden var falden den Anden til, og spurgte, hvorledes det var tilgaaet? Da tilstoed den Uskyldige Kongen, at han havde været først i Kirken og forrettet sin Bøn, førend han gik til Kalkbrænderne, imidlertid var hans Forræder kommen der. Derefter adspurgte Kongen ham: Hvad han da meente med hans Geberder, ved det, at han saa vel kunde stille og skikke sig efter hans Gemahls Sindelav, baade i Sorg og Glæde. Han svarede: at hans Fader havde lært ham det, saa at skikke sig i Verden. Da nu Kongen saae dette unge Menneskes Uskyldighed, samt Forræderens Ondskab, og Ugudelighed; glædede han sig over dennes Befrielse, og den Andens velfortiente Straf, og ophøiede ham siden til stor Ære. Saa frelser Gud fine, som raabe til ham.