Almuevennen, 1844-06-05
Om Fæstegodsets Overgang til Arvefæste eller Eiendom. (Sluttet.) Tvende vi derimod vor Betragtning til Selveien, doms- eller blot til Arvefæste-Forholdet for Bønder og Huusmænd, da – hvad enten vi tage Hensyn til Eiendomsbegrebet eller adspørge Erfaringens Vidnesbyrd i dette Stykke – lyser os en ganske anden og bedre Almueforfatning imode. Der ere alle de Afhængigheds Baand opløste, hvormed de enkelte Jorddrotter have det i deres vilkaarlige Magt at indskrænke og undertrykke de mange tusinde Familier, og tusinde Gange tusinde Familiers Børn og Efterkommere i deres Udvikling og Fremgang, Formue og Virksomhed, der skulde tjene til deres eget og til hele Statssamfundets sande Gavn og Bedste, som jo i Særdeleshed bestaaer i den Kraft, Selvstændighed og Enighed der allene kan fremales i de Undersaatters Hjerter, der have Følelse og Bevidsthed, om, at de selv eie Noget som det er dem kjært og vigtigt at arbeide for, saavel med Hensyn til deres Børn og Efterkommere, som til dem selv, og derfor at være velvillige og rede til at bringe alle de Offere og bære alle de Byrder, som udfordres til Vel og Sikkerhed for det Samfund i hvilket de befinde sig selv vel og sikkre. Under Selveiendom og Arvefæste erholde ogsaa alle Børnene den Arv, saavel af Stedernes som af Besætningens og Løsørets Værdi, som de kan tilkomme, og som de enten selv enes om at deele ved mindelig Afkord, eller lade Skifteretten deele imellem sig, og med denne større eller mindre Arvepart kunne de da forholdsviis derefter see til at kjøbe sig selv større eller mindre Eiendoms- eller Arvefæstesteder. Det beroer her ikke fortrinsviis paa et stort og godt Sted med en Masse af Penge og Gods, men paa Frihed, Kraft og Selvstændighed til at kunne ernære sig endog paa de smaae og fattige Parcelsteder, og Huse med lidt Jord, eller endog jordløse, som da dog tillige ere hoveriløse og herskabsløse, thi Folkeformerelsen vil nødvendig snart kræve fri Udparcellering overalt i Danmark Saaledes har dog Erfaringen paa ikke faa Steder i Danmark godtgjort, at under Selveiendom og Arvefæste kan Bondestanden, og dens Børn og Efterkommere selvstændig og lykkelig, foruden af sin Arbeidsfrugt at yde Hovedparten til hele Statens Ophold, dog finde eget Brød og Ophold uden enten at nedtrykkes af private Godsherskaber eller at avle og opelske i dens eget Skjød det frygtelige Communal-Onde, Fattigvæsenet, som paa Fæstegodserne og i de Selveier-Communer hvor Huusmændene kun ere Fæstere eller Leiere, har udstrømmet som en Syndflod saavel over dem selv som over Selveiercommunerne iblandt dem. Det er da visselig i hele Statens Jnteresse at Fæsteforholdet ved en ny kongelig Anordning ophæves og forandres til Selveiendom, efter en nedsat upartisk Commissions billige Vurdering af alle Fæstegaardene og Fæste- eller Leiehusene, til en Kjøbesum der enten blev at udbetale i taalelige Afdrag, eller at forrente for bestandig; eller til Arvefæste med Ret til at sælge og pantsætte, imod at Arvefæste-Kjøbesummen, der ogsaa maatte bestemmes ved en Commissions Mægling eller Kjendelse, enten heelt udbetaltes af den nærværende Fæster inden visse Aars Forløb, og som Følge deraf den nuværende aarlige Landgildeafgift forandredes til en mindre uforanderlig aarlig Afgift for ham og Efterkommere, eller og at Arvefæste-Kjøbesummen blev, saavel for den nærværende som alle efterfølgende Besiddere, at betale ved Tiltrædelsen af Stedet med en vis bestemt Sum pr. Tønde Hartkorn, og at da den aarlige Arvefæste-Afgift bestemtes uforanderlig til en passende Størrelse og blev at betale alene efter den aarlige Capitelstaxt for Kornarterne. At alt Hoveri eller Pligt, arbeide maatte bortfalde, saavel for Huusmændene, som for Gaardmændene er en Selvfølge, N. S. Om denne Sag vil fra flere Sider indkomme Andragender til Stænderne. Om Pauperismen. Pauperismen er et Ord som mere og mere blev gjængse i Tale om og til den ringe Mand, og man betegner vel dermed nu den ringe fattige Almues Vilkaar i Folket. Dette Ord er blevet populært og blev det netop i en ikke meget populær Mands Mund).Men mon man ogsaa virkelig har forstaaet Manden og Begrebet rigtig, eller betegner dette Navn rigtig hvad man vil have betegnet derved Det hænder sig ikke sjælden, at et meere eller mindre forskjelligt Begreb fra det, hvad det i det oprindelige Sprog betegner, forbinder sig med Ordet, naar det optages i et andet Sprog. Pauperisme kan dog ikke forklares aldeles lige modsat Rigdommen: det er jo vistnok Fattigdom, men noget mere end Fattigdom i Almindelighed lægges dog deri det er Fattig-Dommen altsaa, maaskee ogsaa Lovens Fordømmelse over de Fattige i Folket. Det synes næsten mere og meere at blive dette, man vil have forstaaet derved. Altsaa Jndbegrebet af Fattigdommens Ulykke, dermed ogsaa den Fordærvelses Smittee, der hænger ved Fattigdom som ved smitsom Syge, og angriber skadelig Alt, hvad dermed kommer i Berøring; som Bauon, den engelske Skribent, har sagt det for meere end halvtredie Seculum siden, da han i Modsætningen kaldte det Rigdommens Velsignelse, at den Rige kan meddele af sine Rigdomme til den Fattige uden at miste Noget deraf, og denne Sandhed er vel værd at minde om. Men der kunde ogsaa ved denne Leilighed passende erindres om en anden Sandhed, og dertil skal benyttes en Yttring af en gammel Præst hertillands fra det forrige Aarhundredes Slutning. Da hans Kone engang vilde minde ham om, at de vare fattige Folk, udbrød han: "hvad Kone, Fattige, hvem er fattig?" Fanden er fattig. Det maa da vel have en egen Beskaffenhed med Fandens Fattigdom. Der møder unægtelig adskillige Exempler paa, at der gives saakaldte Fattige, som dog ere meget rige og lykkelige. Høre da disse Fattige med ind under Pauperismen, eller er Fandens Fattigdom den egenlige Pauperisme? Her ere jo to paralele Linier, der aldrig kunne forenes og løbe dog hinanden saa nær, at de synes kun at være een, og vexelverke mod hinanden saaledes, at den ene aabenbar stræber at inddrage den anden. Den ene Linie forlænges i en ængstende Maade i een Retning, men det skal overlades til Andre at følge denne. Dette eri Sandhed et suurt Hverv, der vel er anden Opofrelse værd, for derfra at maatte fritages. De, der skulle have *) Scavenius i Roeskilde Stænder. dette Hverv faae tilvisse nok at gjøre med at foreskrive Jndskrænkninger, Love osv. for den Ringe og Fattige, ordne Arbeidshuse, Straffeanstalter m.v. indtil det Hele, dog maa synes at skulle ende i et frygtelig stort Ladegaards Hospital. Hvo kan nu, uden Gru i Sjælens Jnderste, tænke paa den endeløse Elendigheds Række, hvilken Rigdommens Fremskridt bereder Armoden i Verden; disse grufulde Offere for den menneskelige Aands Udvikling; denne Humanitetens Afskumning og Bærme; disse Vederstyggeligheder, der ere uundgaaelige for at Mennesket kan opreises til Lighed med det Gudsbillede, i hvilket det skabtes, og hvilket er Humanitet i Sandhed og i Ordets videste Betydning. Var Christendommen ikke anderledes bleven Mennesket dyrebar fremfor enhver anden Lærdom, den maatte blive det derved at den forundte os den eneste mulige trøstende Betragtning af det menneskelige Livs grændseløse Elendigheder. Kunde ikke Enhver især have været at tælle blandt disse Livs-Gjæringens frygtelige Bobler, og veed Nogen naar, hvor eller hvorledes dette Fordærvelsens frygtelige Rensningsværk griber ogsaa ham, men ogsaa da var der Frelsenetop i dette sidste Spørgsmaal lægger sig det trøstende forsonende Svar – ogsaa for hine er der Frelse ved Selvfornægtelsens store Forkjæmpe. Derfor skal her Blikket være bortvendt fra hiint forfærdelige billede. Tiden tegner et andet efter det berlige Forbillede i Christus, og ikke hos den Rige, den Fornemme, den Vældige, men hos den Fa tige, den Ringe, den Uformuende gjemmer sig Forklaringen. Almuen selv skal i Tiden lære at forklare, hvad der er den Fattiges Rigdom, den Ringes Høihed, og den Svages Magt; og da kan Andre forklare for den Ringe i Folket hvad Pauperismen er. Christus eiede ikke det hvortil han kunde helde sit Hoved; hørte ogsaa han maaskee med til den TidsPauperisme? Nei, Nei, den gamle Præst sagde rigtig: Fanden er fattig! Tiden har viist, at de Ringe i Folket kunne være rige nok til af deres Overflod at give den Rige; høie nok til at hæve den Ophøiede, og stærke nok til at styrke den Mægtige, og dette Alt meere og meere som de blive sig Selvfornægtelsensmægtige Kræfter bevidst. Folket formaaer Alt hvad det skal og bør ved Herren som er Christus". Disse Ord klinge orthodore og anstødelige for Mange, allerhelst i vor politisk oplyste General-EmancipationsPeriode, men vee den der her legede med saadanne Ord, Hine faa Ord betegner hvad der nu bør udsiges som lært af Tiden, og Herren vil selv røre dennes kraftige Tunge til at udtale i Folket hvad hine Ord indeholde. Deri formaaer den Fattige selv at overvinde Pauperismen; der bliver han rig nok til at give den Rige, til at undvære, for den der ikke kan undvære, og den der der har lært at skatte den selvfornægtende Nøisomheds ubeskrivelig store Værd, bytter siden ikke sin Rigdom for alle Overflodens Nydelser. De Ringe have et stort Kald i Folket, Prøv det og siig da at der var ikke Sandhed i hvad her efter Tidernes Vidnesbyrd mindedes om. Og er det da ikke saaledes at alle Ringe i Folket skulle søge at opfatte og forstaae Ringhedens Vilkaar i den saakaldte Pauperisme - de Vilkaar, der ikke skulle vides henviste til Fattige eller Fængsels-Væsenet, men forklares af altid flere kraftfulde Mennesker, der have lært at undvære for i Sandhed at nyde Livet og deri at fuldkomne Ringhedens Kald i Folkelivets Reformation. Pintse 1844. Tutein og Scavenius. Hver den som har fulgt vort politiske Liv i de senere Aar og som isærdeleshed har været opmærksom Jagttager af Stændernes Virksomhed, vil ovenstaaende to Navne være vel bekjendte. Man vil ved at læse dem, strax ligesom see to modsatte Principer fremstillede for sine Øine, man vil see Constitution og Absolutisme, Demokrati og Aristorati, Borgerskab og Adelskab ligesom repræsenterede ved disse to Navne. Det maatte derfor være os særdeles paafaldende at læse en Jndrykkelse i "Kjøbenhavnsposten Nr. 81 d. A. hvori de nævnte Mænd fremstilles, som hyldende i deres Praxis de modsatte af de Grundsætninger de offentlig have vedkjendt sig, og vi omtalte derfor ikke denne Jndrykkelse, som vi havde ventet modsagt og belyst fra andre Sider, følgende Ord, der udtaltes af Tutein i Roeskilde Stænder 1836, toge vi frem: Som yngre Menneske tænkte jeg mig altid en Godseiers Stilling som skjøn, idet den aabnede ham Veien til at virke gavn ligen, til at udbrede Lykke og Velstand blandt en saa talrig Klasse som Fæsteklassen. Da jeg senere erholdt dette Ønske opfyldt, fandt jeg flere Hindringer for denne Virksomhed, jeg fandt Fæstegodset i en ringe Forfatning, fandt Fæsterne nedtrykte ved mange skadelige Byrder. Naturligviis rettede jeg min hele Tænksomhed paa at udfinde, hvorledes disse Hindringer kunde ryddes af Veien, jeg skal ei fortryde mit Arbeide, da jeg dog altid vil beholde Bevidstheden om at have arbeidet med en redelig Hensigt, og ved Siden af disse Ord erindrede vi os Scavenius som Forsvarer for Huusmandspidsken, for Fæste paa Aaremaal, og for flere slige Ting, og vi tænkte. Jndsenderen i Kjøbenhavnsposten kan umuelig have Ret. Jmidlertid udeblev enhver Belysning eller Tilsvar til hiin Artikel, og da nu flere Fæstebønder paa Møen have forsikkret os at den indeholder den strængeste Sandhed og have anmodet os om at optage den i "Almuevennen, saa skulle vi ikke undslaae os derfor, haabende derved at fremkalde en Berigtigelse dertil, dersom de Vedkommende see sig istand til at give en saadan Her er den: