Berlingske Tidende, 1810-02-16
J selv samme Paragraph bemærke vi endnu en anden Prostituering, af den somveraine Magt. Man taler i den om Kong Ferdinan den 7de, som om Kong Carl den 4de ei mere var til, eller som om Sønnen kunde have Rettigheder mens Faderen endnu er i Live. Hvad vilde Georg den 3die sige, hvis Prindsen af Walis, nandette Sted i Haanden, besteg hans Throne og i Spidsen af Windsorgarden og Folket i London indsperede sin gamle blinde Fader i Tower, Man maae tilstaae at Europa kunde være berettiget til at sige til Kong Georg: Det har Du vel fortient. Hvilke Grundsætninger for en Konge, der har Sønner paa 40 Aar. Hvilken Vildfarelse, hvilken Jmmoralitæt, Altsaa for i en Opstand af Tienere og Garden, havde det Udfald at en Konge, der var bleven graaehærdet paa sit Throne, blev nedstyrtet fra samme af sin Søn - erkiende J Ferdinand den 7de. Dette ene Ord forklarer tilstrækkelig Eders Jntriguer i de spanske Anliggender. Jerkiende Ferdinand, fordi I have forledet dem der omgave ham, og betient Eder af Hertugen af Jnfantadetil at indlede ham i Anslag mod sin Fader og sin Moder ; og alt dette under det foregivende at J vilde angribe Fredsfyrsten. Den af Eders Tilhængere allerede lagte Plan var, at man strax, efterat Kong Carl var styrtet, skulde forsyne Fæstningerne, lade Tropperne marsche, re til Pyrenæerne, derpaa forandre Systemmet og slutte Fred med Engelland. Jkiende den franske Keisers Karakteer nok for at kunne vide at han ikke vilde blive ligegyldig derved, og at Frankrig vilde angribe Spanien; og J tænkte vel ogsaa at dette maatte blive nødsaget til at kaste sig i Eders Arme og blive Eders Trælbundne. Dette er Knuden, dette det spanske Anliggendes hele Hemmelighed. Eders Tilhængere bragte deres Anslag i Udøvelse. Eders skiændige Jntriquer lykkedes det at væbne Sønnen mod sin Fader. Da Kong Carl saae sit Liv, Fare paakaldte han sin Bundsforvante om Beskyttelse, fine Armeer om Hielp, og søgte tillige med sin Dronning et Fristed hos den franske Hær imod Pøbelens Rasenhed. Vilde man endog troe at en Søn kunde have Ret til sin Faders Throne i Faderens levende Live, har da ikke alligevel Ferdinand af staaet fra denne Rettighed, og var ei hans Afstaaelse aldeles frie og tvungen, Hiin Tale skal evig forblive et Minde om Jntonseqvent- og om den Forvendthed i den politiske Moral, der forkynder Regieringernes Opløsning, Thronernes omstyrtning. Kongen af Sverrig, Engellands troeste Allierede, styrtes ; stedet for at understytte ham, række ham hielpsom Haand, eller i det mindste bortvende Øinene frae saa ynkeligt Skuespil, saa erkiender og billiger man i denn Tale alt hvad der er skeet i Sverrig. Dernæst erkiender man i samme Sønnens Ret, mens Faderen endnu lever, uden at han endnu nogensinde har regieret. Dette er et Hovedtræk i den engelske Karakter, at have saa let ved at drive Giæk med selve. Helligste. Gustav den 4de er styrtet fra sin Trone; og strax fornægtes han, og vorder et mere erkiendt. J sige med Petrue : nescio hominem istum qvem dicitis! (Jeg kiender det Menneske ikke om hvem J tale) Carl den 4de har mistet sin Throne; J indvillige Pødelen Ret til at skalte og valte over Thronen. J nævne endelig en retmæssig Regiering, overkiende som saadan en Deel Faktionister, der kalde sig Junta, og tale i Feldigandden 7des Navn, der ingenlunde vedkiender sig dem, men afskyer de Elendige, der, for at gavne Engelland, have Villie til at ruinere deres eget Fædreland. Saa længe det Navn Ferdinand den 7de blot tiente Røvere til Aucthoritæt, ansaae man det uværdigt at explicere sig; men da nu dette Navn ogsaa høres fra Engellands Throne, saa er det maaskee ikke upassende at fremlægge alle Aftstykkerne i denne store Proces for Publikums Øine.