Aalborg Stiftstidende, 1833-01-17
J Anledning af Hertuginden af Berrys Sag vare en stor Mængde Petitioner indløbne til Kammeret. Paa den desangaaende nedsatte Commissions Vegne resererede Hr. Sa per. J nogle af disse - sagde han - var der andraget paa, at Hertuginden ufortøvet skulde sættes i Frihed og skikkes tilbage til sin Familie, en anden havde tilbudt sig som Gidsel i hendes Sted; i en tredie blev der foreslaaet, at Hertuginden skulde indspærres i een eller anden Fæstning indtil Frankrigs indre og ydre Rolighed fuldkommen var consolideret; atter i andre bad man Kammeret om ingenlunde i denne Sag at tilegne sig nogen dømmende Magt, men overlade Sagen aldeles til Regjeringen. Dette var ogsaa Commissionens Mening. Af den paafølgende Debatte, i hvilken tvende af Ministrene, Dhrr. Thiers og Broglio deeltoge, sees, at det virkelig er Regjeringens Hensigt indtil videre at holde Hertuginden indspærret som Statsfange, men at den tillige gjerne ønskede Kammerets Samtykke eller bifald til denne Beslutning, hvortil dette dog ikke har været at formaae. "Ville De, m. H., sagde Hertugen af Broglio, bestemme de nærmere betingelser for dette Fangenskab, (Nei, Nei, raabtes der fra flere Sider. Behag at tilkjendegive os Deres Anskuelser, Vi ville vide at rette os derefter uden at unddrage os den Ansvarlighed, som der maatte opstaae for os af at følge dem. Herpaa vilde nu, som sagt, Kammeret ikke indlade sig, hvorimod adskillige af dets bekjendte Medlemmer, Dhrr. Odilon=Barrot, Salverte o. fl., ivrigt forfægtede den Paastand, at Sagen skulde gaae sin naturlige Gang for Domstolene, i idet de benægtede baade Regjeringens og Kamrenes Ret til et vilkaarligt Indgreb i samme. Med Gjendrivelsen af denne juridiske Paastand vare Ministrene ikke synderlig heldige og kunde ei heller være det, da Aarsagen, hvorfor den her afviges fra den almindelige Orden, jo ikke er af juridisk, men politisk Natur. For at kunne stille Hertuginden for Retten, sagde Hr. Thiers, behøves der visse bestemte Facta, Love og Vidne." Derpaa vil det ikke mangle raabte flere Stemmer paa engang. Mere Vægt havde derfor de politiske Grunde, som Ministrene fremførte mod hiin Paastand. "Hvad om Hertuginden blev frikjendt, spurgte blandt andet Hr. Thiers, fremdeles: stiller man Hertuginden for Pairskammeret, vil man see alle hine Uroligheder fornyede, som forefaldt ved Ministrenes Proces og er manhendog altid beredt til at undertrykke Uroligheder, er det dog vedre at undgaae dem. Det er mærkeligt, at netop AnarUchisterne fra Juni og Carlisterne ønske at see Hertuginden stillet for Retten ; de søge deri en ny Leilighed til at stifte Ulroligheder, ved hvilke Carlisterne ikke ville betænke sig paa selv at sætte Hertugindens Liv i Fare, hvis de derved kunde snaae deres Hensigt. Ville nu De, m. H. række Haanden, til sligt: Visselig ikke. Ogsaa Hertugen af Broglio søgte at retfærdiggjøre eller undskylde en overordentlig Fremgangsmaade mod Hertuginden med Nødvendigheden. Da, sagde han, nogen Tid efter Carl den 10des Forviisning hans Ministre bleve stævnede for Retten, bragtes Begivenheder af 7de August atter paa Bane. Man sagde: enten har Kongen eller Ministrene Skylden for de bekjendte Forordninger; i første Tilfælde, da er jo Kongen forviist og Ministrene kunne ikke straffes for samme Forseelse. Jkke destomindre fordømte Pairskammeret Ministrene; det dannede en speciel Lov for det forelagte specielle Tilfælde og gav derved et Exempel paa hvad der stundom maaskee ifølge Nødvendighedens Bud, denne Nødvendighed, som er den sidste Grund for alle politiske Forholdsregler og som ikke kan tage andre Hensyn end paa den almindelige Ret og Moral. Dette Hertugens Raisonnement fandt en skarp Modstander i den bekjendte Carlist Berryer, som paastod, at dette Nødvendighedsprincip kunde bruges til at besmykke al Tyranni og Grusomhed. Fremdeles paastod han, at alle de 3 Reqvisiter, som vare nødvendige for at kunne stille Hertuginden for Retten, manglede, nemlig : en Straffelov, der sigtede til hendes Handlinger, competente Dommere og en annvendelig Straf. Han raadte derfor Kammeret til ganske at holde sig udenfor den hele vilkaarlige Fremgangsmaade og loverlade hele Ansvaret for samme til Ministrene. Denne Tales Yttringer, som tydeligt gik ud fra det Princip, at det var Uret at straffe en Moder, der vilde gjøre sin Søns uforældelige Rettigheder gieldende, foranledigede følgende Replik af Ministeren Thiers: "Var Ludvig Philips Regjering, endog kun en Regjering de facta, saa maatte den dog have Ret til at forsvare sig. Men den er en Regjering de jura og har en reen Kilde. Den beroer paa en Revolution, som paa en imponerende og tillige høist ædel Maade har udtalNationalvillien. Jeg veed vel, at ikke alle Revolutioner kunne anføre en Ret for sig, men naar en Statsomvæltning er iværksat som en Følge af et aabenbart Brud paa Forfatningen, naar den, uagtet en stærk pirret Lidenskabelig hed, har skaanet Menneskeliv og ikke forstyrret den almindelige Fred, da tør den med Rette gjøre Fordring paa Navn af en legitim Revolution. (Dette blev meget applauderet. Jeg vil stedse respectere den afsatte Families Ulykke, saalænge den finder sig i den Skjebne, som den selv har beredt sig. Men naar den forsøger paa at bryde Banlysningen, da er det ogsaa paa Tiden at lade den mærke, at Frankrig ikke vil have Noget med den at skaffe. Jkke først ved Julirevolutionen er den bleven fremmed for Frankrig, nei, allerede i et Aarhundrede har den lagt i Strid med Nationens Caracteer. Ved nogle gode Egenskaber hos Ludvig den 16de syn, tes den at ville fremtræde af sin Jsollering, men snart tog den atter sin Tilflugt til Udlandet imod Nationen. De Lidelser, som vi maatte udstaae under Revolutionen og Keiserregjeringen, syntes at have tilbagegivet den nogle Fordringer, men kun ved fremmede Bajonetter paatrængte den sig atter i 1815 Nationen. Siden den Tid er den og Nationen stedse blevne mere fremmede for hverandre; dens Skjebne er Stuarternes og vil stedse blive denne.