Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-09-22
De Americanske Vilde har det bekiendte Middel at frembringe Jld, at de river et fiirkantet Stykke haardt Træe, imellem to andre Stykker af et blødere Slags; de trykker, dem sammen imellem Knæerne, i det de river, saa fast som mueligt, hvorved Træet bliver saa heedt, at det begynder at ryge, og antændes. Formodentlig var denne Maade disse Folk ubekiendt; med de pidste, at naar man river to tørre Stokke, en haard og en blød paa hverandre, den sidste da antændes; thi foruden at Bønderne paa nogle Steder i Rusland giøre Jld paa denne Maade, naar de ere i Skovene, er det ogsaa en Religions Skik hos dem i alle Byer, hvor der ere Kirker at frembringe Jlden paa denne Maade men de fattedes Materialier at giøre Forsøg med, thi det Træe, som de havde, var tilsammen af Fyrreart, og meget vaadt. Jmidlertid skulde der nødvendig vedligeholdes en bestandig Jld, uden at dertil medgik meget Brænde. Efterat de i lang Tid havde overlagt dette, faldt de endelig paa følgende Anslag: I deres Streifferier omkring paa Øen havde de fundet et Slags Leer; heraf tænkte de at giøre en Lampe, som de vilde bestandig vedligeholde brændende med Fedt af de Dyr, som de dræbte; thi i disse Verdens Egn, hvor det i nogle Maaneders Tid ikke bliver Dag, at være uden Lys, er meget bedrøveligt. De gjorde sig altsaa en Lampe af Leret, tørrede den, fyldte den med Rensdyr Fedt, gjorde et flettet Væge derudi af sønderskaaret Lerret, og stak den an. Men de befandt, til deres Bekymring, at Fedtet, saasnart det var smeltet, trakte ind i Leret, og siden løb igiennem. De gjorde derfor en nye Lampe, tørrede den i Luften, glødede den siden ud i Jlden, og tilsidst dyppede de den i Kiedelen, hvorudi de havde kogt noget af deres Meel til en tynd Stivelse. Da denne Lampe var tør, fyldte de samme med smeltet Fedt, og fandt med stor Glæde, at den ikke lekkede. For at være desmere sikkere, dyppede de linnede Klude i det kogte Klister, og lagde dem udvendig omkring Lampen. Da de havde været lykkelige i dette Forsøg, gjorde de strax endnu ligesaadan en Lampe, paa det at, ifald den ene gik i Stykker eller blev ubrugelig, de da ikke skulde være uden Lys; men Resten af Meelet gjemte de ombyggelig, til maaske ligesaadant Brug. Da de samlede alt det, som Søen kastede i Land, i Begyndelsen fornemmelig af den Aarsag, for at forsyne sig med Brænde, havde de iblant Vragstykker af Skibe ogsaa engang fundet noget lidet Værk af opsnoede Tonge, saaledes som det bruges til at kalfatre Skibe med; deraf betiente de sig nu til at giøre Vægger af til Lampen; men da denne Forraad var opbrugt, toge de deres Skjorter og Lærreds Buxer, som Søefolk pleie at gaae med, til dette Brug. Paa denne Maade vedligeholdt de deres Lampe bestandig brændende, fra den Dag af, da den blev færdig, hvilket ikke var længe efter Ankomst paa Øen, indtil det Øieblik, da de forlode samme. Den Nødvendighed, at forbruge deres Lintøi til Væger, udsatte dem saa meget meere for Virkningerne af den strænge, Kuld. Ligeledes lede de snart Mangel paa Skoe, Støvler, og andre nødvendige Klædningsstykker. Vinteren var forhaanden, og de maatte ogsaa herudi tage deres Tilflugt til Opfindelseskonsteen, som Trang opvækker i os, og som i Nødens Øieblik sielden lader os i Stikken. De havde allerede en temmelig Forraad af Rensdyr= og Rævskind, hvoraf de hidindtil allene havde betient sig i Stedet for Sengeklæder; de besluttede at forsøge, om de ikke kunde bruge dem til Klædning. Efter mange Anslag faldt de paa følgende Maade: de lagde Skindene i nogle Dage i færskt Vand, saa længe indtil Haaret gik temmelig læt af dem; derpaa gneed de dem imellem Hænderne indtil de vare meest tørre, smurte dem siden ind med smeltet Rensdyrfedt, og reve dem dermed atter vel igiennem. Læderet blev derefter blødt, smidigt og beqvemt til alt hvad de behøvede at bruge det til. Paa de Skind, hvilket de vilde bruge til Peltse, lode de Haaret sidde. Men nu havde de atter nye Besværligheder at overvinde. De havde hverken Syle til at sye deres Skoe og Støvle med, eller Naale til at sye Klæderne med. For at giøre disse Redskaber af de smaa Jernstykker, som de havde i Forraad, maatte de først atter øve et andet Haandværk. De bragte det ogsaa derudi til en temmelig Fuldkommenhed. Naaløiet gjorde dem det meste Bryderie, hvilket de endelig tilsidst dog fik gjort med deres Kniv, som de til den Ende tilspidsede temmelig skarpt. De gjorde nemlig et lidet Stykke Jern gloende, som allerede var tillavet til denne Hensigt. Da det nu var bleven blødt af Heden, stak de et Huul paa den ene Ende med Knivspidsen. Siden slibede de den anden Ende spids paa Stene, og tilveiebragte saaledes en ganske skikkelig Figur af en Syenaal, hvaraf de endda bragte nogle med sig til deres Fæderneland, hvorved ingen videre Ufuldkommenheder fandtes end at Øiet var saa skarpt, at det snart kunde skiere Traaden over. Nu fattedes de igien Saxe til at klippe Skindene til rette med. Tilsidst brugte de Knipen i sammes Sted; og omendskiønt der var hverken Skræder eller Skomager, iblant dem, lykkedes det dem dog alligevel godt nok at til skiere Skindene og Peltsene til deres Behov. Senerne af Biørnene, hvilke, som forhen er sagt, lode sig flække, og af Rensdyrene, brugte de i Stedet for Traad. De vare nu forsynede med alle Nødvendigheder, som de behøvede for at kunne giøre sig Klæder. Deres SommerKlæder bestode af Vester og Buxer af Skind, men omVinteren fandt de lange Klæder og Peltse tienligere med en Hætte bag udi, som de kunne trække over Hovedet, saa at alting var bedækket uden Ansigtet. Disse Kiole vare tilsyede rundt omkring, saa at de maatte trækkes paa over Hovedet ligesom en Skjorte.