Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-02-08
J Aaret 1806, nærmede de krigende Magters kjæmpende Hære sig til Statens Grændse, mod Fastlandet. Vore sammendragne Tropper holdtes da der, for at sikkre mod saadanne Voldsomheder, som Grændseprovindser, blottede for væbnet Forsvar, i en saadan Tid maatte være og vare udsatte for Vore Hensigter vare rene og aabne, Vort Folks og Europas Fyrster erkjendte dem som saadanne. Alle Forbundene med fremmede Magter vare fornyede og bekræftede. Med ærlig Troskab opfyldte Vi Pligterne, som de paalagte Os. Jngen Paastand yttredes fra Vor Side, som kunde opvække Tvivl om Hensigt til Trætte med nogensomhelst Magt, mindre endnu fremkalde til Angreb eller Overfald. Alle Nationers Skibe søgte Sikkerhed i danske og norske Havne, og fandt den der lige for Alle. Vi nærede da roligen det Haab, at enhver vilde indsee, at det fra Vor Side saaledes fulgte politiske System vilde være i alle Henseender ufornærmende, og det eneste, som, efter Vor Stats Beliggenhed, stemmede mod dens Jnteresse, og med det øvrige nordlige Europas tillige. Men dette Vort retmæssige Haab blev pludseligen skuffet. Sielland og med den Hovedstaden overfaldtes baade til Lands og til Vands af en meer end almindelig Overmagt, og Flanden faldt de Angribende i Hænde. Jmidlertid opbragtes de talrige danske og norske Skibe, som, i Tillid til Statens Fred, before alle Have, og de, med deres Ladninger, Nationens kostbare Eiendom, gjorde til Bytte. Et saa overordentlig Angreb fremkaldte til Modstand, som fandt almindeligt og lydeligt bifald, ogsaa hos de største Continental=Magter, og som ledte til nøiere Forening med Frankrige, der tilsagde Forbund og Understørrelse. Men ved denne Understyttelse selv forøgedes kun Statens Byrder, uden at Øiemedet blev opnaadt. For en Tid forstærkedes vel Forsvaret til Lands, men uden at derved kunde udrettes noget mod Magten paa Soen. Jmidlertid rystedes Folkets, i den foregaaende Fredstid erhvervede, Velstand ved Krigens Udbrud, og ved dens Fortsættelse, Kilderne til denne Velstand svækkedes meer og meer. Statens Jndtægter og sammes Beløb i Værd maatte aftage i lige Grad, som dens ælindværlige Fornødenheder, og med dem dens Udgivter, tiltoge, Nationens vigtige Erhverv ved Skibsfart og Handel afbrødes, og endeligen indfortes et System, som umiddelbart virk de imod al Samfærsel til Søes imellem Nationer og Stater, og tilintetgjorden for Vore Riger og Lande den sidste Levning af den Sahandel, som endnu havde lindret Krigens Onde, uden at fore nærmere til det angivne Øiemed, Freden. finder denne Tingenes Forfatning blev Norgen Forsyning med Levnetsmidler stedse besværligere og for Danmark kostbarere. Neppe blev det muligt, at tilbringe dette Rige den Hielp, hvorpaa det havde saa billigt Krav. Jkkun utrolige Opofrelser kunde paa nogen Maade overvinde denne Vanskelighed. Det par Og inndlertid stedse om at gjøre, at tilveiebringe et forandret Forhold i Statens udvortes Stilling Tidspuncten hertil syntes at nærme sig, da flere Europads store Stater yttrede Tilbøielighed til Fredsunderhandlinger. Vi grebe denne Leilighed for at tilbyde Storbrittanien, den eneste Magt, med hvilken Danmark var indviklet i Krig, at underhandle om Fred, og Vi formodede, at Tilbuddet, ogsaa hos de med Storbrittanien allierede Magter, skulde sinde billig Bedømmelse og Bistand, Men Vore gientagne Skridt for at gjenoprette Fred med Storbrittanen bleve uden Virkning, da Gjonoprokkelsen stedse blev underkastet den Betingelse: at Kongeriget Norges Aftrædelse til Sverrig maatte lægges til Grund for Fredsunderhandlingerne, og Sverrig, forladende sig paa sine mægtige Medforbundne, som ikke undlade at understøtte den te Riges Fordring og Storbrittaniens Erklæring, lagde dagligen, mindre Skjul paa fie Sindelag, indtil det viste sig i virkelige Fiendtligheder. Jsaadan Stilling, truet af halve Europa, omgivet. til Lands og til Vands af overlegne Magter, fornyede Bi med Frankrigs Keiser de for en Tid afbrudte Forholde, og oprettede med Keiserenet nøiere ForsvarsForbund, hvori giensidig Understøttelse mod fælleds Fiender blev fastsat, og hvoraf fulgte Krigs=Erklæringer mod de Magter, som allerede i Gierningen havde tiklæret Krig imod Os. Troligen opfyldte Vi fra Vor Side dette fornyede Forbund, som sigtede til Opretholdelien af Statens Selvstændighed. Et belydeligt Troppe-Corps foren de Vi med det franske, for at forsvare Holsteen og Hamborg; men saaledes forandrede Krigslykken sig, at Vi ikke kunde erholde den forventede og tilsagte Bistand. Da de stendtlige Hære i stort Antal, med Kraft, trængde frem, maatte de franske Tropper, hvis Antal under Begivenhedernes Omvexling var mindre end Tractaten havde stipuleret, trække sig tilbage til Hamborg, og overlade Grændsens Forsvar til Vore Tropper allene, hvis Styrke ingenlunde var tilstrækkelig til at modstaae Fiendens angribende Overmagt. Jmidlertid havde det Keiserlige Østerrigske Hof tilbudet sin Mægling imellem Danmark og de mod sammerallierede Magter. Den truende Fare for Staten, som daglig blev frygteligere, og Byrderne som allerede trykkede Folket, og som vilde forøges ved fiendtlige Overfald og mulig Oversvømmelse, svævede Os for Øine. Den eneste Allierede, Vighavde, saae sig ikke Stand til, nu at kunne komme til Hielp hvor det for Os uopsætteligen behøvedes. Vi betænkte Os da ikke paa at antage den Østerrigske Keisers forkommende, velvillige Tilbud, og Vismigrede Os med, at saa mægtig en Fyrstes Mellemkomst skulde, i det mindste tildeels afvende det Tab, som Sverrig, understøttet af Rusland, Engeland og Preussen, var sat i Stand til at foraarsage Vort Monnykie, Men ogsaa dette Haab blev skuffet, da det fra Østerrig gjorte Skridt ikkun for en kort Tid standsede Fiendens Fremgang i Hertugdommene. Gjentagne Fredsforslage bleve nu gjorte fra og til Sverrigs Kronprinds, som, i Spidsen af en overlegen, af flere mægtige Staters Tropper sammensat Hær, vedblev at fordre Norges Aftrædelse, hvilken Sverrigs Medforbundne havde tilsagt. Fiendtlighederne begynd de paa nye. Fæstningerne Frederiksort og Glückstads vare faldne. Om ikke Alt skulde sættes i Vove, maatte Forsvarsanstalterne for det første og for det meste indskrænkes til Fyen, hvorhen Vi beordrede alle de Tropper, som fra Sielland kunde undværes, og hvorhen Vi begave Os Selv, for at være Kamppladsen og Underhandlingerne desto nærmere. En fornyet Underhandling standsede atter Angrebet, som var naaet til JyLands Grændse. Denne Provinds var ikke at beskytte mod Overmagtens fjendtlige Oversvommelse, om endog en rolig Benddelse deraf kunde have været gjort stridig. Men ved at blive, ligesom begge Hertugdommene allerede vare det, Krigens Stue plads, var ethvert Middel Os berøvet, til at see Korn sendt derfra til Norge. Nu fremkom altsaa det vigtige Øieblik, da, uden videre Henstand, maatte afgjøres om Fred eller fortsat Krig, Vanskeligere Stilling end Danmark, som, afskaaren fra Norge, stode ene imod saa mange, og i Forening saa mægtige Stater, har neppe nogen Stat hidtil havt, og vanskeligere Pligt end her at vælge, har ingen Fyrste været paalagt. Havde Sagen angaaet OsSelv allene, eller det blot var kommet an paa, at gaae en truende Fare imode, naar et ønsket Udfald kunde, endog igjennem den skrækkeligste Kamp, øines, da vilde Vor Beslutning snart have været tagen; thi Vi kjendte Vort Folk, som Vore Tropper, modige Sindelag, og vidste, hvad Folket endnu, uagtet langvarig Krig havde svækket dets Kræfter, vilde opofre og lide for Fædrenelandet og for Os, naar Vi dertil opfordrede. Men under Omstændigheder saadanne som de der vare forhaanden, kunde Vi ikke udsætte det hele Mouarkie for at opløses, endog i dets enkelte Dele, ikke forlange, at et trofast Folk i en alt for ulige Kamp skulde udgyde sit Blod, for muligen og Landsynligen at fremme det Modsatte af Kampens Øiemed. Dog var det end ikke om Vaabenkamp allene, Vor Beslutning var at tage. Norge var udsat for den frygteligste Hungersnød, naar Jylland blev Krigens Skueplads, og al Korntilførsel andenstedsfra var Nordmændene betagen. Efter Forestillinger, som Vi alt forhen havde modtaget fra indsigtsfulde og betroede Mænd, havde allene en fjerdedeel af det Kornforraad, som udfordres til Norges Forsyning indtil næste Høst, med største Fare og Tab kunnet opsendes. Selv Midlerne til Korntransporten didhen vare nu ikke tilstrækkelige. Jkke en fjerdedeel af de Skibe, som ellers kunde dertil være brugte, vare mere i de danske Havne. De øvrige vare allerede med deres Ladninger blevne til Bytte. De Anstrængelser, som Danmark i den Henseende længe havde gjort mulige, vare ikke at udholde; de havde allerede kostet Landets Finanter mange Millioner. En tredie Deel af Norges cultiverede Land, var i forrige Aar, af Mangel paa Sædekorn, ikke bleven besaaet. Saaetiden i Aar nærmede sig, og fordrede en Opsendelse af flere Hundrede Tusinder Tønder Korn. Tilførsel fra fremmede Havne i Sønden og Norden gjordes, ved Landets Blokade, umulig. At udsætte Norge i dette Aar atter for Mangel af Sædekorn, vilde have været et Middel til Ødelæggelse, hvis Følger vare uberegnelige, thi naar Norges Production, af Korn i saa høi Grad blev ved, aarligen at svækkes eller hæmmes, og Udførselen af dette Riges Produkter var spærret, tilstrækkede ikke Rigets hele circulerende Formue til at kjøbe alt dets nødvendige Brødkorn, om det endog var muligt at see samme tilbragt. For Gud og for Mennesker have Vi da ikke troet, at kunne forsvare, at stille et ædelt Folk blot for en Ulykke, som overgaaer alle andre, og som selv ikke Sværdet havde kunnet afværge, naar Vi endog, omgiven af Vore brave Tropper, efter deres og samtlige Vore Undersaatters Ønske, havde kastet Os i Kampen, ikke med een, men med flere, i Forening overlegne, Fiender, Kræfterne, som vare frembragte og kunde fremdeles frembringes imed Os, vare ikke at beregne. Selv en Stier kunde ikke redde det Hele, og Tab maatte have fremskyndet endnu større Ulykke, og have gjort alle videre Underhandlinger umulige.