Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-01-06
J Domkirke-Sogn 95, i Korskirke-Sogn 81, i Nykirke-Sogn 51, i alle 3de Sogner 227. Blandt Dyrene var der eengang kommen en Pest, som angreb alle og dræbte mange. Den ene kunde ikke hjælpe den anden. Ulve og Ræve, hvilke ellers ei pleier mangle Mad-Lyst, hverken vilde eller kunde gaae ud for at søge Bytte. Denne almindelige Nød bevægede Løven til at sammenkalde sit Raad, til hvilket den holdt saadan Tale, Kiære Venner, Himmelen har visseligen sendt denne Ulykke over os til Straf for vore Synder. Ligesaa vist som dette er, saa fornødent en det og, at her søges Raad, førend den hele DyrreSlægt bliver ødelagt. Himmelens Vrede maa formildes. For at stille den, maa den Lastefuldeste blandt os opofres. Ved saadant Offer haaber jeg at Sygdommen skal ophøre. Historien lærer os, at man i slige Ulykker har gjort saadanne Offere. Paa det man kand faae at vide, hvilken blandt os er den værste, maa enhver bigte oprigtig Jngen maa hykle for sig selv. Jngen maa igiennem Fingre med og dølge sine egne Laster. jeg vil selv først giøre min Bekiendelse. Jeg har opstuget en Mængde af Faar. Jkke nogen deres Forseelse mod mig, men min Graadighed har dreven mig dertil. Ja jeg er, dets værre, undertiden, gaaen endnu videre. Jeg har mere end een Gang myrdet og opædt Hyrden med Findes der ingen værre end jeg; saa skal ingen være færdigere til at lade sig opofre end jeg. Men da det just maa blive den værste, som skal være Offeret; saa maa derom først skee Undersøgning. Naadide Herre, sagde Ræven. De er alt for god. Destrupler for meget. Deres Samvittighed er alt for øm. Skulde det være Synd at æde Faar, dette gemene Pak, disse dumme Kreaturer, Nei, Nei Herre! De gjorde dem tvertimod stor Ære, ved at tygge deres gemene Kiød. Hyrden kand man jo sige, fortienede al den Ulykke, han fik Han er jo een af dem, som tilegne sig et uretmæssigt og ophitted Herredom over Dyrene. Behøvedes der vel meere til at giøre ham dødskyldig? Her endeede Ræven sin Tale. Hyklerne bifaldt den. Tygrene, Biørnene og de andre mægtige Dyr vare ei frie for de største Laster, Men de bekiendte den ligesaa lidet selv, som andre vovede at opdage dem. Alle graadige Dyr, indtil de ringeste Bul-Bider, bleve eenstemmigen anseede som smaa Helgene. Endeligen kom det saavidt, at Æelet skulde bekiende sine Forseelser. Det bigtede saaledes: Jeg gik for nogen Tid siden igiennem en Munke-Eng. Hunger, Anledning, det lekre Græs, ja tillige en ond Aand forførede mig til at bide en Mundfuld af dette Græs. Jeg bør tale reent ud. Jeg havde hertil ingen Ret. Neppe havde han udtalet, førend man raabte med een Mund; Grib den Misdæder. En halv lovkyndig Ale holdt derpaa en Tale, hvori han bevisede at man burde opofre dette forhandede Dyr, denne Skaldede, denne Aarsag til al Ulykke. Den ne Æselets ringe Forseelse blev anseet for hænge værdig. At æde en anden Mands Græs, Hvilken afskyelig Misgiærning, Misgiærningen var saa stor, at den ei kunde forsones uden ved ÆjeStakkels Æiil føle. lets Død. Dette fik og det Tvende Vandrings Mænd fandt engang ved Strand-Bredden en Østers, opkasted af Bølgerne. De fæstede Øine paa den. De pegede paa den. Begge vare begiærlige efter dette lekre Bid. Den ene bukkede sig allerede ned for at optage den. Den anden stødte ham bort, sigende: Jeg har seet den først. Hvem skulde den da vel tilhøre uden Skal man dømme der mig, Den første svarede efter, saa har jeg ligesaa stor Ret til den, som du Jeg saae den ligesaa tidlig som du. Jeg sværge dyrt, sagde den anden, at jeg saa den først. Ja, agde den første, har du seet den; saa har jeg havt Haanden paa den. Medens denne Strid var paa det hæftigste, indfandt sig ist Perrin Dandin. Han havde gjort sig saa berømt og velfortient ved at forlige Folk, at de ei et Øieblik betænkede sig paa at antage ham til Voldgifts Mand i denne vigtige Sag. Perrin søgte alt for stor Fornøielse i at tiene Folk, til at han ei skulde paatage sig denne Dommer-Forretning. Han aabnede Øster sen med en myndig Mine, Han fortærede den og i de 2de Tvistendes Paasyn. Da Maaltidet var gjort, afsagde han saadan Dom: De tvistende Parter skal beholde hver sit Skal; Sagens Omkostninger skal være ophævede, Parterne skal roligen gaae hiem, hver til sit De Huus-Værelser med Pak=Boder og Lofter, som er beliggende paa Strand-Gaden, mellem Hr. Over-Vrager Paaskee paa den ene og Hr. Diderich Nielsen paa den anden Side, ere til Leie, hvorom med Madame Hind kand accorderes.