Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-07-04
Jndledning Den afdøde Riegels har allerede for 24 Aar, siden leveret en Skildring af Straffeanstaltens daværende Tilstand i Kjøbenhavn, under den besynderlige Overskrivt: Børnehusets Statistik. Han sammenligner heri denne Stiftelse med en Stat, da den, efter hans Formening, besidder alle de Egenskaber, som en Stat, efter Statistikernes Paastand, bør have Grund, som tilhører den; Folk, som beboe den; et Formaal, der sigter til det Heles Vel, og en Regjering, som bestyrer den. Sammenligningen vilde være fuldkommen rigtig, dersom denne Stat ikke besad en Hovedegenskab, der strider aldeles mod den første Grundbetingelse for ethvert Statssamfund, nemlig den frivillige Overeenskomst om at sammentræde i en Stat, da det hyppige Rømning alt for tydelig viser, at hverken fælles Tarv eller Medlemmernes Lyst til at leve i den Riegelske Stat holder den sammen, men at den er grundfæstet og vedligeholdes ved Tvang. For Grandskeren er dette Straffehuus et mærkværdigt Sted. Man seer her et Samfund af omtrent 550 Mennesker, for største Delen forhen ubekiendte med hverandre, ledede af Skjebnens usynlige Haand paa saa høist forskjellige Veie, opdragne efter saa aldeles forskjellige Grundsætninger, samlede paa eet Sted, regjerede efter ens Forskrifter, ja endog nydende ens Føde og klædte i ens Dragt – alle savnende Menniskets, ja end- og Dyrets første Gode, hiin evig uslukkelig Jld strøm i Menneskets Barm - Friheden. Og alle de, som findes samlede paa dette ulyksalige Sted, som man maaskee ikke uden Føie kunde kalde Lasternes Slamkiste, ere komne her ved egen Brøde, og en stor Deel deraf have endog ved gjentagen Forbrydelse ordentlig søgt det igjen efter at de havde erholdt deres Frihed. Jeg kjender intet rædsommere Sted end et saadant Straffe, huus; de Følelser, som bemestre sig her Menneske vennens Hjerte er af en ganske egen Natur. Han gyser ved at komme i et Sygehuus og see Ulykkelige vaande sig under ulægelige Sygdomme, sukkende efter Døden som efter en frelsende Ven - han skjelver ved at see i et Daarehuus Guds skjønneste Værk: Mennesket, berøvet sin herligste Egenskab, Fornuften, spotte og fornedre sin egen Værdighed. Men han føler, at det er en naturlig, en uforskyldt Ulykke, og finder Trøst og Beroligelse i denne Tanke. Medlidenhed bemestrer sig hans hele Siel og med taarefulde Øine forlader han den hensmægtende Syges Smerteleie og den ulykkelige Afsindiges skumle Aflukker. Men her i denne Lasternes Bolig, hvor hans Øie overalt møder sunde og karske Mennesker, som Naturen har bestemt til at vorde gavnlige Medlemmer af Borgersamfundet, som mangle intet til at vorde lykkelige, uden Villie at være gode, som ved egen forsætlig Brøde have paadraget sig Frihedens Tab og en vanærende Stilling, som selv have tvunget Staten til at betage dem den Frihed, de have misbrugt og lade dem bevogte som glubende Dyr, her tænker og føler og dømmer Menneskevennen ganske anderledes, naar hans sunde, mandige dømmekraft ikke i Forveien er udartet til sygeligt qvindagtigt Følerie, og naar Sandheden er ham kjerere end hykkelsk Forstillelse. Jstedet for at tænke sig et saadant Sted, som Ulykkens, Jammerens og Elendighedens Bolig, forestiller han sig det som en velgjørende Byld paa det store Statslegeme, hvor alle usunde og skadelige Vædsker trække sig hen, en Byld, der vel er ubehagelig at see til, men hvis Tilværelse dog befordrer det Heles Vel. Han vil forestille sig alle disse Mennesker løsladte eller paa fri Fod, tænke sig ret levende alle de Uordener, al den Fare for Liv og Eiendom, som derved maatte opstaae i Borgersamfundet, og han vil i sit Hjerte prise den straffende Retfærdigheds aarvaagne Arm, der har vidst at lægge Baand paa saa mange tøileløse og skadelige Kræfter. Ligesom han paa den ene Side vil sørge over den menneskelige Naturs ulykkelige Udartelse, saaledes vil han paa den anden glæde sig over, at Lovgiverens Visdom har vidst at sikkre Staten mod saamange ryggesløse Medlemmer. Den første Grund til den nærværende Straffeanstalt lagdes af Kong Frederik den Anden, der skienkede til et Opfostringshuus 10,000 Rd., hvis Forvaltning blev overdraget til Kjøbenhavns Magistrat paa det Vilkaar, at den skulde være ansvarlig for Hovedstolen og af egne Midler betale hvad der af samme formindskedes. Christian den Fjerde gav 11,900 Rdlr. til Fattigvæsenet, og Riegels finder det rimeligt, at i det mindste noget af denne Capital, om ikke det Hele, er skjænket Børnehuset. Børne= og Tugthuset, endskiønt hvert havde sin særskilte Jndretning, vare paa den Tid samlede i et Huus i Klosterstrædet, og fik af denne Konge en Jnstrux. Siden forflyttedes Børnehuset i samme Regents Tid til Christianshavn i en dertil af Kongen kjøbt og indrettet Gaard, der tilhørte Lykkerne.