Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-04-04
J Selskabet var en ung Jtaliensk Dame, ved Navn Valeria Orsini. Da hun en lan Tid havde været sygelig, var hun kommen til Montpellier, for at søge Raad hos de der værende Læger. Her blev hun bekjendt med vor Værtinde. Da hendes Mand Grev Orsini formedelst et uventet Tilfælde maatte til Florenz, indbød Værtinden hende, at tilbringe Tiden i hans Fraværelse hos sig paa Landet. Denne unge udenlandske Dame var overmaade elskværdig. Med ualmindelig megen Forstand forenede hun en mild Opførsel, der altid var sig liig. J Omgang var hun munter og oprømt, og hendes Udvortes saavelsom hendes Karacteer viisde intet uden Godhed. Smægtende vare hendes Blikke og hendes store sorte Øine indgøde kun Ømhed; hendes Skjønhed, hendes rørende Ynde syntes at forhøjes ved hendes bestandig blege Ansigt. Selv hendes Læber vare blege, og naar hun talede, troede man at see en levende Alabasterstøtte; men endogsaa taus drog hun alles Øine til sig, og gjorde, at man fandt Pygmalions Historie sandsynlig. Blandt alle vore Damer viisde Valeria mest Kjækhed ved de frygteligste Fortællinger. Jntet syntes at røre hende, hun hørte til med en Smilen, og uden i mindste Maade at tvivle om de fortalte Historier, saae man blot paa hendes Ansigtstræk, at endog de mest frappante forekom hende ganske ubetydelige. Historien om Raadsherren i Toulouse, for hvem en dræbt Mand, der allerede i et halvt Aar havde været begravet, lod sig see og aabenbarede ham sin Morder, ligesom ogsaa Historien om den ulykkelige Ægtemand i Lyon som af Jalousie havde ombragt sin Kone, der nu hver Aften Klokken elleve besøgde ham, og lagde sig i Sengen hos ham med sine grønne Pampusser paa, med en Mængde flere Fortællinger af dette Slags, som, hvor sandfærdige de end i sig selv ere, dog falde noget i det Overordentlige, de forekom Valerie at være Hverdags Syner. Næsten vare vi blevne omfindtlige over hendes Ligegyldighed, vi fortalte hende en Dag vor Forundring over at see, at hun ikke undredes over noget. Jeg finder det meget naturligt, mine Venner, svarede hun, at den ubetydeligste Historie om at see Aander sætter dem i Forundring; thi maaskee næppe Halvdelen af dem har nogentid seet saadant noget. Og De, Madame, faldt jeg hastig ind, De har altsaa seet Aander? – Hun smilede til mit Spørgsmaal: Jkke alene seet blev hun ved jeg har selv været en Aand, er det endnu - kort, saaledes som de her seer og hører mig er jeg – en henfaren Siel Ved disse Ord gav enhver et højt Skrig, hele Selskabet foer tilbage, alle tyede til Døren. Valeries blide Stemme bragde os endelig ved sin imodstaaelige Ynde til at sidde igjen, og imedens vi indbyrdes holdt hinanden i Hænderne, betragtede hende med Forundring, og hvert Øjeblik troede at opdage et nyt Tegn, et forhen ubemærket Træk i hendes Ansigt, som røbede et Væsen, fra den anden Verden, begyndte Valerie Samtalen igjen, og blev saaledes ved Det er ikke min Skyld, mine Venner, at jeg er død for ti Aar siden. Jntet Menneske er sikker for, at dette jo kan møde ham; men det, som ikke saa hyppigt pleier at skee, er, at jeg siden den Tid har befundet mig undsigelig vel, og har nydt en Lyksalighed, som jeg forhen aldrig kjendte, og som jeg, Himlen skee Tak! endnu nyder. Rigtig nok har jeg ved Lidelserne i mit Liv temmeligt dyrt maattet kjøbe den Lykke efter min Død. Dog jeg maa omstændelig fortælle dem alt, hvad der er mødt mig indtil dette lykkelige Øjeblik. De vil see, at min Død alene kunde betrygge mig en rolig Skjebne i denne Verden. Jeg er fød i Florentz, eneste Barn af adelige og meget rige Forældre. Jeg blev opdragen i deres Huus, hvor en god og blid Moders Omhue, Kierlighed og Ømhed holdt mig skadesløs for den idelige Kummer, min Faders Strænghed, foraarsagede mig. Denne i mange Henseender agtværdige Mand, var saa stolt af sin høie Stand og de Æresposter, han havde beklædt i Keiserens Tieneste, at han uophørligen græmmede sig over, ikke at have en Søn, der kunde arve hans Navns Glands. Dette gav hans Karakter Bitterhed. Min stakkels Moder bar hans Lune med en Taalmodighed og Dyd, hvorved min Fader undertiden blev rørt; men Forfængeligheden traadte snart igjen i Følelsens Sted, min Fader troede at være barnløs, fordi han ingen Søn havde. Tæt ved vort Pallads boede Marquis Orsini, en Adelsmand, der ikke var rig, men almindeligen agtet. J mange Aar havde han været Enkemand, og opofret sig aldeles til sin eneste Søns Octavios Opdragelse, som omtrent var paa min Alder. Min Fader og den gamle Orsini havde fordum tjent sammen. De agtede hinanden, besøgte hinanden ofte, og den unge Octavio var fra sin Barndom af daglig hos os, og blev, især af min Moder, overvældet med Kjærtegn. Jeg var endnu ikke ti Aar, da Octavio allerede var min kjæreste Ven, han var saa from, saa smuk, saa elskværdig, at jeg elskede ham langt mere end en Søster sin Broder. Jeg klagede for ham over mine Lidelser, og han gjorde mig til alle sine Hemmeligheders Fortrolige; men vi dulgte vor gjensidige Tilbøielighed for hinanden, som om vi havde annet de Qvaler, den om kort Tid vilde foraarsage os. For mine Forældres Øine syntes vi ligegyldige mod hinanden, og alene sysselsatte med vore Lege; mangengang trættedes vi endog. Men neppe vare vi i Haven, eller den tilgrændsende Lund, saa ophørte al Trætte, al Leeg. Octavio talede da kun til mig om sin Ømhed, trykkede og kyssede min Hænder, ofte vovede han endog at omfavne mig, og svor mig til ikke at vælge nogen anden til Mage end sin Valerie, jeg forsikkrede ham det samme ligeledes ved en Eed, og overlod mig uden Rødmen til hans uskyldige Kjertegn.