Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-19
Den næste Dag holdt Kongen, Prindserne og de fornemste af Adelen en Turnering, i fuld Rustning tilhest paa Gammeltorv. Skrankerne, som her opsloges, vare af 250 Fods Længde og 6 Fods Høide. Naar Nogen ved denne blev løftet af Sadlen, skulde han til Straf gaae hjem; men dette Tilfælde indtraf ikke. Enhver maatte kun gjøre tre Ridt og ikkun bruge Landser, der paa Enderne vare forsynede med smaae Jernkroner, for at man kunde see naar de havde truffet. – Efterat Turneringen var endt blev der holdt Taffel, og derefter bleve Belønningerne uddeelte til Sejerherrerne, ifølge de samme Ceremonier, som forhen ere de bemærkede ved Carlewitz. Prinds Frederik erholdt en kostbar Ring, overleveret af Eleonore, som Løn for hans Tapperhed ved Turneringen i Slotsgaarden. Herpaa erholdt tvende Andre Prisen. Dernæst blev uddeelt Præmier for Turneringen tilhest. Alle vare deri eenstemmige, at Kongen tilkom den første Priis, men han lod den overgive til sin Søn Kronprindsen, som næst ham havde kæmpet tap prest. Jøvrigt var Knud Ulfeld een af de fornemste Sejerherrer. Hermed endtes denne Formælings Høitidelighed, hvis Liige, i Pragt og Overflødighed, Ingen kunde mindes. De fyrstelige Personer bleve ved deres Afreise ledsagede paa samme Maade, som ved deres Ankomst. (Prøver af H. C. Hansens nyelig udkomne histor. Fremstilling af de mærkeligste Begivenheder, henhørende under Kjøbenhavn.) Gustav Adolph. opadde Slig en Helt kan Mindesteen ei hædre, Jntet Marmor dække skal hans Been. Hjertets kjære Minde er langt bedre; Thi Europa er hans Mindesteen. Vidt lød over Lande Beængstedes Skrig De Troendes Suk steeg mod Himmel: Friedlænderen dækkede Marker med Liig. Frem rased den blodige Vrimmel; Hvor ikke for Keiseren bøied sig ned Og ærede Paven i Frelserens Sted, Med Liv og Blod maatte undgielde. De Sukke de stege mod Himmelens Hal O Fader, kan du os forglemme, See hjemløse Skarer i tusinde Tal, Hør Børnenes klagende Stemme. Din Tjener er gangen til himmelske Ro Han, som os har styrket i salige Tro At Hjelpen fra oven ei glipper. Da vinkede Herren: Hans Tjener fra Nord, Fremkaldtes de Svage at skjærme; Og ud med saa liden en Skare han foer Om Brødrene huldrig at værne; Thi vel han det vidste, ei Kjæmpernes Tal Gud Herren gav Seier paa blodige Val Men skifter den, som han selv tykkes. Gud med os, det var deres Løsen til Strid, I Hans Navn de løftede Glavind Og Seieren smiled fra Himmelen blid Trods Pave, og Keiser, og Avind. Thi naar Gud er med, da monne vi staae, Mens Løgnens de talløse Skarer forgaae Saa byder Herskarernes Herre! De vældigste Høvdinger veeg for hans Arm! For Gustavs, Guds Tjener fra Norden; Thi han har sin Frelser i troende Barm, Hans Haand førte Hævnerens Torden. De Svage han værned, saa vide han drog, Jmedens med Heltemod freidig han slog Hvor Farer og Død ham omringed. Forvisset han var om den Mægtiges Haand, Som svævede over hans Jsse: Og ham han befalte i Faren sin Aand. Fortrøstningen har han tilvisse; Og ydmyg han følte, at Herren ei kan Paa Kjæmpere fattes saa vide om Land, Om og han i Striden hjemkaldtes. Hans Heltedaad Saga har ristet i Steen, I Himlen hans Tro er optegned Saa vide han færded's (hans Hjerte var reen) Til udi sit Kald han henblegned. Sit Blod han udgjød for den himmelske Tro, Og rolig han gik til hiin salige Boe, Hvor Palmerne grønnes for Oven Nu Luther ham favner i Himmelens Hal Mens Englene glædes saa saare Med Wasa han vandrer blandt Salliges Tal, Som tørrer hver rindende Taare. Og Christian som Grande ham rækker sin Haand, Og evigen knytted er Kjæmpernes Aand Hvor Glæden evindelig bygger. C. Mülertz.