Københavns Adresseavis, 1774-01-26
Jndsendt. Af en Ven fra Falster er indsendt til Publici gunstige Bedømmelse, ved Giennemlæsning i disse Blade denne 8de Afhandling: om Forsynet, af Reimari naturlige Religion, da han ellers har det gandske Skrift, som er inddeelt i 10 Afhandlinger, oversat, og med allerførste agter, næst Guds Hielp, ved Trykken at lade det bekiendtgiøre: Den 8de Afhandling. det guddommelige Forsyn. Godhed og Magt, som har formaaet ham til, i en vis Hensigt, at bringe Verden til sin første Virkelighed, denne udstrækker sig og over Verdens gandske Varighed, i al Tilstand, til alt, og et hvert, endog til de allermindste Deele og Begivenheder. Thi man maatte her fornærme denne uendelige Fuldkommenhed, hvis man vilde sige: at enten hans Viisdom ikke ved det første Anlæg, havde paa det tydeligste igiennemseet den tilkommende Verdens gandske Sammenhæng, til Overeensstemmelsen med hans Hensigt; eller, at hans Raadslutning ved Jndsigt i alt Tilkommende, ikke havde paa eengang og uforanderlig holdt Begivenhederne som passede sig til hans Øyemærke, Gode; eller og, at noget uden Gud, ja uden ham og hans Kraft kunde bestaae. Derfore kan og ikke det ringeste i den gandske Verden, i alle Tider enten være eller skee, som Gud ikke af Evighed forhen havde seet, eller som ikke var indbefattet med i hans Hensigt og Raadslutning, eller hvis Virkelighed ikke hængte af hans Virkning. Man kan altsaa ikke nægte det guddommelige Forsyn, uden at ophæve Guds Tilværelse og Fuldkommenheder, tillige iøbenhavns Magazin Nr. 1. med Skabelsen. Satte man, der var noget i Verden, som Skaberen ikke forhen saae, eller havde formodet anderledes, saa vilde man tillige sætte Grændser for hans Forstand, og i Steden for Alvidenhed og den fuldkommenste Viisdom, tillægge ham Uvidenhed, Mørkhed, Utydelighed, Overilelse, Modsagn og Vildfarelse, Vilde man sige: at han ikke videre bekymrede sig om Verden, eller alle de smaae Lidenheder i den, saa forestilte man sig saavel den guddommelige Kundskab, som hans Villie, kuns efter menneskelig Svaghed; thi dette satte jo forud, at Gud ligesom vi Mennesker, først kunde kiende Tingene efter deres Virkelighed, og, at han, for at kiende dette virkelige, behøvede en møysom Agtpaagivenhed, og dog ikke holdt Tingene værd, at umage sig derfor. Alleneste, Guds Vidende hænger ikke af Tingenes Virkelighed, men tvertimod, Tingenes Virkelighed hænger vist af Guds Vidende, og Raadslutning. Jntet tilfældigt kan enten være eller blive, som ikke har sin fulde Muelighed; og intet saadant kan være mueligt, som ikke for var tænkt og indbefattet i denne uendelige Forstand, der paa det tydeligste og paa eengang har forestilt sig al Muelighed for al Virkelighed. Denne er altsaa den væsentlige Kilde til alt mueligt, og stiller sig derhos tillige, uden al betimelig Udforskning, Bestræbelse og Bekymring dette for, som har en tilstrækkelig Grund af Virkelighed i Tingenes Forbindelse. Og heri er intet ham for ringe eller forlidet at betragte, efterdi han der paa det fuldkommenste seer sine store Hensigter i det Gandske, og i alle Tidens Følger, ved Overeensstemmelsen i de allermindste Deele opfyldt. Denne Jndsigt er tillige en stedsevarende Bevæg=Grund for den guddommelige Villie, at opholde Verden uforandret i sin gandske Virkelighed og Varighed. Thi dersom Guds Raadslutninger bleve af de virkelige Begivenheder og Midlerne dertil forandrede, saa maatte han og have andre Bevæggrunde end han i Begyndelsen har haft. Følgelig maatte han derved erklære selv sine forrige Jndsigter og Raadslutninger, for for at ikke være gode og vise, og altsaa enten først eller sidst at have feilet og ilde valgt, hvilket imodsiger Guds endelige Fuldkommenhed; men hvordan kunde Verden efter Guds Villie uforandret forblive virkelig, hvis den guddommelige Magtes virksomme Indflydelse ikke opholdt den i dens Virkelighed, Den havde jo vist nok, Grunden til Virkelighed, ikke i sig selv og sit Væsen, thi den maatte skabes af Gud, om den skulde være til, og dens første Virkelighed hængte jo da umiddelbar af Guds virksomme Magt. Men derved, at den er skabt, har den intet andet Væsen bekommet: Den er blot bleven en saadan virkelig Verden, som forhen var muelig. Altsaa kan dens Væsen eller inderlige Muelighed, hverken nu eller i dens Vedvarenhed indeholde nogen Grund i sig til dens Virkelighed. Den kan derved, at den er skabt, som Verden, ikke være bleven uafhængelig, selvstændig, ja med et Ord, den kan ikke være bleven Gud. Det andet, tredie og fierde Øyeblik af dens Virkelighed, er og bliver lige saa vel som det første uden for dens Væsen grundet i den allene selv stændige Skaberes Magt, hvis vedvarende Virkning maatte underholde dens vedvarende afhængelige Virkelighed, vilde altsaa Gud, at en Verden skulde forblive virkelig, hvilken ved dens eget Væsen ikkke kunde bestaae, saa laae og indbefattet i denne Villie, det Forsæt, at Gud ved sin kraftige Virkning vilde opholde Verden i alle Stykker, og regiere den efter de fastsatte Hensigter. Mangen een tænker maaskee herved; Et Menneske som en Kunstmester, kan jo vel indrette en Maskine, som efter hans Hensigt bliver ved at gaae af sig selv, om han endskiønt ikke videre legger Haand derpaa, og man vilde holde den for en meget ufuldkommen Kunstnere, som hvert Øyeblik maatte omdreye og forthielpe sit Værk. Saaledes meene de, at man var Skaberens guddommelige Giernings Fuldkommenheder ogsaa dette skyldig, at sige: at Verden nu bestaaer ved sig selv, og, uden Guds vedvarende Indflydelse, dog opfylder alle hans Hensigter. Alleneste denne Jndvending berver paa en gandske falsk Forestilling; thi Mennesket giør slet intet til, at Maskinen bestaaer, baade Materien og Kraften er allerede for hans Kunst, den han blot laaner dem af Naturen, og giør ikke videre dertil, end at han giver Materien en vis Figur, Jnddeeling og Sammenføyelse, paa det den naturlige Kraft, maa frembringe deri den forlangte Virkning. Han giør det ikke heller, at Materien herefter vedbliver, eller at den beholder sin indvortes Kraft og Fasthed. Han kan altsaa vel gaae derfra. Det som uden hans Medvirkning har været der, kan og bestaae uden ham, men deraf følger ikke, at det og uden et høyere Væsen er og bestaaer, og ingen Opholdere behøver. Havemanden planter et Træ, saaer en Sed og vander det maaskee og dette er alt, hvad han giør. Men tør han vel tilskrive sig og sin Handling, at Træet og Sæden derefter voxer, da han dog kuns har givet Leylighed til, at Naturen kan virke, Det er altsaa falskt, at et Menneske frembringer noget, som for sig selv bestaaer. Den gode Hensigt, at man ved saadan Verdens Uafhængelighed, vil forestille Gud og hans Gierning desto fuldkomnere, den bedrager saa let. Thi Gierningen bliver derved saaledes ophøyet over Mesteren, at denne torde ansees som aldeles ufornøden. En Arheist vil i det mindste saa hendreye det antagne, og sige til sin Hensigt: kan nu Verden for sig være uden Gud og bestaaer hvorfor har den ikke kundet gjort det af Evighed, man lærer tillige heraf, at blotte gode Hensigter legge en vaklende og farlig Grund til Sandheden. Fortsættelsen følger.) Nyeheder.