Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1767-07-17
ved Premier, som til Opmuntringer for adskillige Videnskabers Befordring ere udsatte; Synes det paa høy Tiid, at vi her i Norden ogsaa med gode og fornuftige Overlæg kommer hverandre indbyrdes til Hielp, allerhelst vi endnu feile saa meget af nyttige ja høyst nødvendige Indretninger, som aldrig kand bringes til nogen Fuldkommenhed eller blive satte i Drift, med mindre vi blive saa løkkelige at udfinde Midler til Premier; Hvilke, endog i vore Dage skulle vise sig frugtbare og ej forgiæves være anvendte, og at tale om Efterkommerne, der ville velsigne vores Støv og eviggjøre vore Bestræbelser; Da man nu skulle formode nogles Jndsigt her udi, samt hvad Fordeel Opmuntrings Midler har gjort og herefter ville giøre, benytter man sig af Haabet, og til den Ende saa indstændig beder om nærmere Eftertanke og Besvarelse paa disse 2de Spørsmaale: 1) Om det ikke skulle blive mueligt at tilveyebringe saadanne Summer, hvoraf Premier kunde tages og udsættes til en og anden Videnskabs Befordring. Og for det 2) Maaden paa hvilken deslige, Premier best kunde erholdes, Kiæreste Venner og Med=Patrioter! lader os forekomme hinanden og af en inderlig Drivt beflitte os paa at øve denne sande og velgrundede Morale: Jkke at see saa meget paa eget som paa det almindelige Bæste; Til den Ende bedes ydmygst: at de, som har Evne og Jndsigt, ville behage at give sine Tanker tilkiende, og samme paa Adresse=Contoiret inden dette Aars Udgang indlevere, og om vi skulle blive saa lykkelig at finde det Forønskede, ville man med Glæde stræbe at fuldføre alt hvad Tiid og Omstændighed kunde give Leilighed til, og som virkelig befordrede Hensigten af disse Linier. Den gierrige Gier. Harpax levede en Tiid efter de udvortes Velanstændigheds Regler. Han gjorde et og andet, som havde et udvortes got Skin. Han lod til visse Tider, om Aaret nogle Fattige komme til sit Huus, og deelte noget (saa meget som det var) ud til dem. Der var samme Tiid god Forraad paa eeneste Skillinger. Men for denne Almisse vidste han saa uformerkt at søge Erstatning paa andre Maader. Jmidlertid passerede han dog den Tiid under adskillige Uretfærdigheds Øvelser for en honet Mand. Ligesom han nu blev ældre, tog denne hans fordervede Passion og til med Aarene. Han pønsede hver Dag paa nye Anslag til at formere sine Midler. Han gjorde nye Overslag paa hans Jndtægter og Udgifter. Han begynte at knibe sin Huusholdning ind. Han aftakkede sine Tiennestefolk, indtil en gammel Karl, der maatte for samme Løn agere baade Tienner og Pige. De Fattige maatte nu blive reent borte fra hans Dør. Gav han en Betler noget de Tider han gik til Alters, forbød han den samme, han ey maatte sige det tilde andre Staadere. Jngen tænke, at det skede, fordi han ville giøre got i Løndom, men for derved at forekomme Overløb af andre. Han havde hidindtil klædt sig anstændigen, holdt et skikkeligt, Bord for sig og sine Tiennestefolk og havde nogenledes opført sig efter hans Vilkaar. Men jo nærmere han kom sin Grav, jo meere frygtede han for, at hans Formue ey skulde strække til. Den maatte ingen Børste komme paa hans Klæder, at de ey deraf skulde slides. Jngen Kam maatte røre hans Paruque, at dens Krøller kunde holde sig deslængere. Hans Skoe loed han meer end eengang forsolle og hælflikke. Et skaaren Øl og Brød og en tynd HavreSuppe uden Viin og andre Jngredientser, vare hans daglig Fortæring, Sundheds Regler skulde besmykke denne hans Nidskhed og Karrighed. Han gik sielden ud, at Klæderne ikke skulde slides formeget. For Skam skyld besøgte han undertiden Kirken. J Steden for en Psalme Bog, tog han sin JndtægtsBog med sig; Fik han Øye paa nogen af hans Debitorer, i Kirken, gjorde han Overslag, hvor megen Rente han nød af dem, Om han ey kunde giøre sig større Fordeel hos en anden! Begierlighed efter Profit lokkede ham til at sætte nogle af hans Penge ud, dog brugte han derved den største Forsigtighed; Laante han paa Pant, maatte Pantet, i det mindste være af firedobbelt Værdie. Han calculerede: bliver Pantet, staaende stiger Renterne, Renterne kunde maaskee ved Forfalds-Tiden ey faaes; bliver Pantet ey indløst førend Renterne stiger til dets halve Værdie, maatte han lade Pantet gaae til Auction, at han baade kunde faae sine Renter og Auctions Salarium betalt. Fandt nogen af hans Debitorer sig nødsaget til at fornye sin Vexel-Obligation, maatte de samme, hver gang give ham dobbelt saa megen Rente. Lad os nu give Agt, paa Harpax, nu sætter han sig paa sine Penge-Poser og regner efter. Vi vil høre paa ham uden at forstyrre ham. Det var altsaa 20 9. 5. 14. 1. got det var altsaa 49000 Rdlr., her i denne Pose 500 og 300 og 100, og her i Haanden de 100 Rdlr. - - - det er rigtigt, det giør tilsammen, 50000 Rdlr., Gud skee Lov, Nu vil jeg ikkun fortiene 10000 Rdlr. dertil, og derefter leve roelig i min Alderdom, og giøre de kiære Fattige got efter min Evne, saa snart jeg har faaet disse 60000 Rdlr. samlede; Gud spar mig min lille Fattigdom, Jeg vil vil visseligen og meddeele deraf til den, som maae lide Mangel, i det ringeste efter min Død; thi saalænge man lever, veed man ikke hvad man selv behøver. Harpax, som var vandt at tælle sine Fingre blaae paa sine Penge, gjorde ikke dette Arbeyde om Dagen men om Natten; at brende Lys derved, var noget som stred imod Sparsommelig heds Regler. Han tog sig da helst denne Gierning for, naar det var klart, Maaneskinn. Hvad skeede, en Nat da han var allerivrigst i at tælle sine Ducater, kom der uformodentlig en Skye for Maanen; En Hændelse der bragte varpax i største Forvirring og Uroelighed. Denne Skrek foraarsagede, at nogle af de Ducater, han havde i Haanden faldt paa Gulvet, han kunde ey finde dem. Forestil dig et Menneske, som den største Ulykke i Verden har troffet. Stil dig et Menneske for Øyen, som paa eengang var gaaet reent fra Forstanden. Aldrig kunde nogen af disse have taget saa galt afsted som Harpax; En stor Ulykke, nogle faae Ducater vare blevne usynlige i en stor Sprekke paa Gulvet. Harpax tog dette Forliis saa nær, at han blev syg; Følgende Dag maatte han holde Sengen; Sygdommen tog til; Man spurgte om han vilde have en Docter til sig dette vilde han ey; Omkostningerne maatte blive for store. Da Sygdommen efter et par Dages Forløb syntes at blive dødelig, vilde man have Præsten til ham; men Harpax loed i den Sted sin gamle Gaards-Dreng læse og synge noget for sig af en Psalme- og Bønne Bog; han selv laa imidlertid og ragede i en Ducat-Pung, som han havde i Sengen hos sig. J saadan Andagt saae man Harpax at opgive sin Aand. Skilmisse imellem ham og hans Mamon har uden Tvivl været haard at gaae paa Harpax har nu faaet nok.