Viborger Samler, 1780-09-04
Mandagen den 4 September (Slutningen af No. 35) Da vi kom til os selv igien af denne dybe og fortryllede Forglemmelse, begge to forvirrede og bestyrtsede, betragtede vi hinanden i et Øieblik i en skummel Taushed; endelig rev Kansade sig paa eengang ud af mine Arme, og stødte mig med Skræk tilbage, hvor er jeg, raabte hun, jeg ulykkelige, hvad Os har og har jeg gjort, altsaa er jeg da forloren, og derpaa overgav hun sig til den heftigste Fortvivlelse. Min var ikke mindre; men for at standse Virkningerne af hendes, gjorde jeg Vold paa mig selv. Endelig skildtes vilad, med Hiertet sønderrevet af Samvittigheds Nag, og, uden eengang at torde betragte hinanden, sagde vi os et evigt Farvel. Der var heller ikke meere Tiid; den ulykkelige Afor var just kommet til, i det meest forrige Øieblik af vor Samtale; man dømme, hvad han maatte føle. Jeg var uvidende om, at han vidste min Forbrydelse, men jeg frygtede derfor ikke desmindre hans Aasyn; hvorledes skulle jeg have kundet udholde en Vens Øiekast, som jeg paa saa grum en Maade havde forraadt, i denne Qval meldte man mig, at han nylig var taget hen til et andet Gods, som vi havde nogle Mille derfra, og som ellers var et Sted for Jagten. Det kom mig vel noget underlig for, at han var reist saaledes alleene, men dog bar jeg ikke Mistanke om noget. Jeg lagde mig, men sov ikke, og stod meget tidlig op. Synet af min Forbrydelse forlod mig ikke; det stod levende for mine Øine, og straffede mig uden Ophør; jeg veed selv ikke, hvad for en gyselig Ahnelse endnu forøgede den Afskye, jeg havde for mig selv. Man bragte mig et Brev fra Azor; jeg fornam min Haand zittre ved Aabningen; Bogstaverne vare slet trækkede, og her er Ordene selv, der ere indgravne i mit Hierte, som de sønderslide. Tilgiv, om Sukke og Taare qvæle min Røst, i det jeg vil fremføre dem: J dette Øieblik du læser disse Linier, skal Afor ikke meere være til. Jeg saae dig i gaar i Kansades Arme. O! min Ven! jeg har følet Bevægelser af Hevn, men døende afskyer, miskiender. kiender jeg dem; maatte du kunde være lykkelig med Kansade, og ikke forraade Eder selv begge to, Gid J aldrig maa føle den Smerte, jeg prover! Farvel, min Ære er mig dyrebar, men dog er det mindre dens Forliis, end Tabet af dit Venskab, der giennemborer mig. Jeg gav ved denne Seddels Læsning et skrækkeligt Skrig fra mig, og forlangte en Hest. Skielvende, og reent ude af mig selv, gjorde jeg ikke andet, end jamre mig, græde og fortvivle. Man advarede Kansade derom, som kom tilløbende; ved at see hende, gav jeg et nyt Skrig fra mig; see der, sagde jeg, og gav hende Brevet, læs; hun gjorde det og faldt i Besvimmelse; jeg befalede at drage Omsorg for hende, kastede mig paa Hesten, og fløi til dette ulykkelige Huus; men det var klart; jeg fandt kuns Azors blaa og blodige Levninger. Hvorledes kan jeg skildre den græsselige Qvall, som dette Syn foraarsagede. Jeg styrtede mig paa min Vens Legeme, uden at fælde en Taar, men gav lydelige Skrig fra mig; og da jeg saae nær ved ham den Dolk, hvormed han havde dræbt sig, saa greb jeg fat om den, og stødte den i mig; jeg vilde igientage Stødet, men man vristede mig den af Hænderne, og jeg faldt i en Daanelse. Da jeg kom til mig selv igien, forbandede jeg den Omsorg, man ville bære for mig; jeg ville afrive Forbindingen, men man tog vare paa mig, og man havde den Grumhed at sætte sig derimod; Strax derpaa faldt jeg i en hidsig Feber, og havde alt den ene Fod i Graven, men jeg skulle have været alt for lykkelig ved at døe; min Misgierning fortiente en lang Forsoning; Naturen var stærkere end min Fortvivlelse; den reddede mig, Aars og man gav nøie Agt paa mig, saa længe til Tiden havde betaget mig, ikke Attraae efter Døden, men det Forsæt at bringe mig den selv. Kansade, meer lykkelig end jeg, havde ikke kundet modstaae sin Smerte. Da jeg igjen ganske var kommet mig, tog jeg den Beslutning at flye alle Mennesker. Kansades og min Vens Liig vare blevne lagte i een Kiste; denne lod jeg henbringe i den Eenlighed, hvor De har fundet mig; jeg nedsank den i Jordens Skiød, oprettede en Grav over dem, og der tilbringer jeg næsten alle Øieblikke af et Liv, som Himlen forlænger for at straffe mig. Synet af denne Grav sønderslider mit Hierte, og dog kan jeg ikke unddrage mig derfra; hver Dag vædder jeg den med mine Taare, og sukker uophørlig efter det Minut, der skal blande min Aske med min Vens.