Jyllandsposten, 1839-03-04
Nyheds=Post. - Jdet vi ei nok kunne anbefale Læsningen af de høist interessante udkomne Supplementblade af Capitain Tscherning om det danske Væbningssystem, som han end- og antager burde forudgaae Finantsordningen, kunne vi ei undlade efter Khuusp. Nr. 33 at uddrage blandt Andet efterstaaende Anførsel, som i dette Blad har til Overskrivt: det sande Deficit", og hvis Ord ere værd at lægge Mærke, til: "Det gamle System - bemærker han - havde viist sin egen Utilstrækkelighed, og man havde derfor Grund til at haabe, at denne dyrt kjøbte Erfaring ikke vilde have været spildt. Vi give Enhver at betænke, hvorledes det nu vilde have seet udi Danmark, dersom det 1814 havde været muligt at indføre en Forfatning som den, der ikke blot har reddet, men saa høit har hævet Norge, eller om man end- og blot havde indført saadanne administrative Reformer, som dem, Stein iværksatte i Preussen, da dette befandt sig i en lignende Opløsnings-Tilstand. Men i Stedet derfor lod man Alt blive ved det Gamle, som om Jntet var passeret; ja man fordrede endog, at den ene Halvdeel af det forhen fælles Rige, med sine af Krigen, eller rettere sagt af den langvarige, snigende Krigsfeber, dybt bøiede Kræfter, skulde bære den selvsamme Byrde, der havde viist sig for stor for tvende Riger i Forening. Jngen skal kunne nægte, at den danske Regjering, lige fra Godske Moltkes Ministerium af, stadigen har havt Besparelsessystemet for Øie, om den end ikke stedse har været lige heldig i at bringe det i Udøvelse; Jngen skal kunne nægte, at vore Embedsmænd, baade civile, militaire og geistlige, paa eenkelte vistnok besynderlige Anomalier nær, ere saa knapt aflagte, som det vel er muligt; – Jngen skal kunne nægte, at uagtet Landet er bebyrdet med Skatter indtil det Muli ges yderste Grændse, og uagtet vi maae finde os i Beskatningsmaader, der ere skadelige for Folkets Moralitet og Jndustrie, dog mangfoldige, almeennyttige Indretninger enten reent maae undlades, eller dog savne den fornødne Understøttelse af Mangel paa finantsielle Kræfter. Det er altsaa ikke Besparelser i denne Ordets hidtil værende Betydning, i det mindste ikke Besparelser alene, af hvilke Finantserne kunne vente deres Frelse, men ved en heel Omforming af vort hele Regjeringssystem. Kongeriget Danmark er ikke større end 23 franske Departements, der regjeres af et Par Præfecter, nogle Souspræfecter og en Snees Mairer, og dog skal dette lille Land bære en Hofholdning, der forholdsviis er den kostbareste i hele Europaa; dog skal det være paa eengang baade Landmagt og Sømagt, vel i Miniatur men dog efter samme Tilsnit, som de mægtigste Staters, – dog skal det holde kostbare Gesandtskaber selv ved saadanne Hoffer, med hvilke Danmark saa godt som ikke staaer i nogen Forbindelse. Og nu denne næsten talløse Sværm af Forvaltningens Embedsmænd, med hvilke, hvad Tal, Titler og Prætensioner angaaer, vel ikke engang det Embedspersonale, hvormed den hele store nordamerikanske Fristat regieres, kan maale sig. Hvo drister sig til at nægte, at med virkelig Communal=Frihed og med endog blot raadgivende Stænder det lille Danmark meget vel kunde regjeres – for her at blive staaende ved den nu værende Collegial=Forfatning, af et eneste Collegium, deelt i 3 til 4 Sectioner, med høist en ottende Deel af det nu værende Contoirpersonale og vel omtrent Halvdelen af de nuværende locale Embedsmænd. Men blot med at knibe et Par Procent i de nuværende Udgiftsposter, eller med reent at stryge en eller anden aldeles overflødig Post, er Tingen sandelig ikke gjort. Det vilde, som sagt, være uretfærdigt at nægte, at Regjeringen stadigen har havt den Villie at være sparsommelig; men Ulykken ligger langt dybere, – den ligger deri, at hele Statshuusholdningen er indrettet paa en Fod, der langt overstiger vore Evner, langt overskrider vore Fornødenheder. Derfor har Regjeringen med al Sparsommelighed dog ikke kunnet undgaae, for at opretholde det opstillede System, til de daglige Fornødenheder at fortære hele Kongeriget Norges Andeel i den fordum fælles Statsgield, saa at Danmark nu alene maa forrente og betale den Gield, der tidligere paa hvilede begge Riger i Forening, – derfor har den maattet fortære hele den Sum, der tilligemed Lauenburg blev givet os i Erstatning for Pommern, – derfor har den i Løbet af faa Aar forbrugt de store Summer, der udenfor de ordinaire Jndtægter bleve paalagte Landet, navnligen gjennem Rigsbanken, – derfor har den, alt dette uanseet, siden Begyndelsen af dette Aarhundrede maattet forøge Statsgielden med omtrent en Million for hvert Aar, – derfor har den ikke blot maattet bebyrde Folket med Skatter, der have unddraget den svage private Vindskibelighed de fornødne Capitaler, men tillige maattet vælte mange Udgifter, der retteligen tilkom Statskassen, over paa Communerne, – derfor har den savnet tilstrækkelige Kræfter til saa mange Foretagender, hvis Nytte, ja hvis Nødvendighed, den selv har erkjendt. Det er altsaa kun ved en heel Systemforandring, kun ved en gjennemgribende Reorganisation af det hele Forvaltningsvæsen, kun ved at opgive Prætensioner, der staae i Misforhold til Landets Kræfter, at man vil see sig i Stand til, ikke blot at tilveiebringe Balance i Finantsregnskabet, ikke blot at afskaffe enkelte, aabenbart fordærvelige Beskatningsarter; men i det Hele at formindske Statsgielden og lette Skattebyrderne, uden derfor at savne Midlerne til heldbringende Reformer. Først naar dette er skeet, først da kan der være Tale om, at det sande Deficit er dækket."¬