Aarhuus Stifts-Tidende, 1821-08-02
No. 116. Aar 1821. den 2den August. Torsdagen. med Brevposterne. Den til Forsendelse. privilegerede Kongelig allernaadigst i tøildende: Flode Høyst Afskedsbrev, fra Napoleon til Marie Louise. Vil vel min Røst, mit Hiertes Afskedssuk trænge til Dem, min elskte Gemalinde, over Bølgerne, som adskille mig fra mit faderløse, fordum stolte Rige, Vil mit Farvel, maaskee mit sidste, naae Deres Øre, Paa Thronen var Deres Kiærlighed min Siels Stolt, hed, mit Hiertes Sallighed; saa være det da ogsaa den fangne Mands sidste Trøst, at vide sit Minde be baret i trofast Qvindebryst, Fangen, Heltens Siæ erkiender intet Baand, og Verden menne ei, Napoleon er mindre fri nu, indsluttet af St. Helenas Klipper, ind da han svang Scepteret over halve Jorden, Verdens Beundring - Verdens Forbandelse; det er min Krønike, Men saasandt jeg i Fredens Hiem var mit Folks Fader, i Kampens Larm dets dierve Høvding, laasandt dets Kiærlighed keisede mig til Frankrige Herskerthrone, hvis Glands jeg aldrig plettede - saasandt foragter jeg Verdens Dom over mig. J minSiel har jeg en Verden, og hvad i den bevæger sig, veed jeg at agte paa. Min stolteste Titel kan dog ingen jordisk Magt berøve mig, den, at kaldes Deres Verden kalder mig levende - død. Den veed ei, at mit egentlige Liv blomstrer i Deres Kiærlighed. Læng nok kalde den mig en blodtørstig Verdensstormer. Efterverdenen vil bedre veie min Daad. Længe nok rive den Lauren af min Jsse - Myrthen beholder og dog - Engang kunde jeg vel oprulle Fremtidens dække og forudberegne Begivenhederne paa Jordens Skueplads. Ei veed jeg nu, om min udvortes Styrke er brudt for stedse, om jeg nogensinde skal vende tilbage fra det Exil, mine Fienders Høimodighed bestemte mig; - men muligt var det dog at Ørnen atter kunde ryste sine Viinger over Jorden i vældig Flugt, at det endnu forundtes mig, for mine Dages Ende at favne Dem, favne mit elskede Barn. - Men vil Skjebnen, at jeg skal udaande Livet her paa Klippen, at mit sidste Suk skal blande sig med Bølgestormen, som ombruser den, at mine Fiender skulle nyde den Triumph, at have berøvet Keiseren Scepter og Krone, knust Heltens Kraft, sønderrevet det hellige Baand, der knyttede Mand til Hustrue, Fader til Søn, da mit sidste Farvel her, Hvi er mig dette Farvel saa tungt, Thronen kunde jeg frasige mig uden Smerte, thi jeg følte, hvor utaknemmelig en Herskers Møie er; men mit Hierte bløder, i det jeg skal frasige mig Dem, thi skiøndt Venner, luttrede i Farens Jld, skiøndt Mindet og mine Bedrifter, Bevidstheden om et hæderligt Liv, ledsager mig i mit Klippebuur, vil dog den Rest af Liv, jeg har tilbage, vorde mig fryd løs og øde uden Dem. - J mig ligger en Verdens Kraft, det skulle Aarbøgerne vidne, naar Jorden favner mine Been, skal først Hædersglorien omstraale mit Navn, skal Sagnet og mine Bedrifter lyde over at Jorden, opflammende Fremtidsslægter - hvad skiønnere Trøst for den døende Helt, Skuer jeg fremad, da veed jeg ei, hvad Lod der venter mig; snart bæres det mig føre, som skal jeg endnu engang fuldbringe noget hæderligt og stort, som er det blotte Liv mig nok til at hævde mit Navns Berømmelse: snart kommer det mig atter fore, som om min Tilværelse maa styrte sammen i sig selv, som om mit Hierte maa briste, løsrevet fra Alt hvad mig var kiært og dyrebart paa Jorden. Og om det brast. - Var ei mit Liv saa daadrigt, at jeg nu ret hæderligt kunde slippe Vandringstaven, og lægge mine trætte Been til Hvile, - Saa skee da, hvad Skjebnen vil Mangen dødsmat Helt blev ei saa skiønt et Lod, at stige i Graven, ledsaget af den ædleste Qvindes Taarer. - Tanken om Dem og min Søn vil trøste min Siel selv i Dødens Time, og favner St. Heleng mine Levninger, da skal Rygtet forkynde Dem, at De i Døden var min Tanke, som De i Livet var mig Alt, Napoleon."