Viborger Samler, 1845-01-30
Paris, den 22de Jan. Ligesaa uventet som Moles Angreb var i Debatten i Pairskammeret, ligesaa uvente saae Ministeriet sig igaar angrebet i de Deputeredes Kammer af Thiers's glimrende energiske Veltalenhed, og ligesom Guizot, overrasket ved Angrebet i Pairskammeret, ikke kunde udvikle sine store parlementariske Talegaver saaledes blev han igaar, angreben ganske uventet, under sine Venners Forventninger, og den ham aftvungne Jmprovisation kan neppe udholde en Sammenligning med den improviserede Tale, hvormed Thiers overrumplede ham. De ministerielle Journaler erklære, at Guizot med Forsæt har svaret med Rolighed og Kulde paa sin Modstanders heftige Tale, og ikke paa een Dag villet udtømme alle sine Grunde og sin hele Kraft. Det var den Deputerede Peyramont, der uden at ville det, førte de tvende store Statsmænd paa Tribunen. Hans stormende Tale, der angreb begge Statsmændene, foranledigede Thiers til at bede om Tilladelse til at tage Ordet for at retfærdiggjøre sig. Thiers maatte tilstaae, at han ikke var imod en Alliance med England; enhver anden Alliance var vanskeligere end man i Almindelighed antog, og krævede større Offre: et Forbund med Rusland fordrede Opoffrelse af vore Jnteresser i Østen; et Forbund med Østerrig Anerkjendelse og befæstelse af den østerrigske Overvægt i Jtalien; et Forbund med Preussen indskrænkede os for stedse til Grændserne fra 1815. (Thiers har altsaa endnu ikke opgivet Tanken om Rhingrændsen.)Men efter hvad der var passeret i 1840, da turde det ikke være Frankerig, der skulde komme England imøde, – en Tilstaaelse som Gjennemsagningsretten var Frankerig uværdig. Dette Spørgsmaal er en gordisk Knude. Man har ned ladet sig til at trygle England om at modtage de sidste franske Depescher, for at man kunde sige, at man stod i Underhandlinger; nu skal, sige Ministrene, en Commission udnævnes, d. c. Sagen skal paa ny trækkes i Langdrag. Guizot sagde: Aaret 1840 og Cabinettet af 1ste Marts (Thiers's Ministerium) er dømt af Frankerig, af Europa af alle Fornuftige; Forandringen i Gjennemsøgningstractaten opfattes af begge Staters Regjeringer paa den meest alvorlige og samvittighedsfulde Maade. – Bechard besteg Talerstolen efter Guizot; han erklærede at det nye Ministerium maatte være anti-engelsk. - Dupin sammenlignede Ministeriet med en Præst, et lille Consistorium, som man ikke kunde være uenig med, uden strax at udskieldes for Kjætter og heterodor, Cabinettet stemplede alle sine Modstandere som Tilhængere af Krigsparttet. Dupin angreb Skadeserstatningen til Pritchard. Den Erstatning, som franske, fredelige og agtværdige Missionairer havde erholdt af Pomare kunde ikke sammenlignes med den Godtgjørelse, Frankerig skulde udrede til en Oprører, der var Skyld i at fransk Blod var udgydt. Paa Otahaiti, som paa alle andre Steder havde Ministeriet gjort Alt for England, Jntet for Frankerig. Dupin modtoges, da han forlod Tribunen, med Lykønskninger af sine Venner. Den almindelige Discussion var sluttet. De Carne foreslog til den 1ste Paragraph: "Vor Session endte med Forviklinger, disse Ord: "som en forsigtig og fast Politik vilde have kunnet forebygge eller løse paa en tilfredsstillende Maade." (Posten afgik.)