Den Vest-Sjællandske Avis, 1840-07-20
Stænderne i Roeskilde. Forsamlingen aabnedes i Onsdags den 15de Juli med en offentlig Gudstjeneste i Domkirken, hvor Provst Pram Gad holdt Talen over Corinth. IV, 2. Forsamlingens 69 Medlemmer vare tilstede. Den kgl. Commissarius Conferentsr. A. S. Ørsted aabnede Forsamlingen ved en Tale, som vort indskrænkede Rum ikke tillader os at optage fuldstændigt. Vi maae derfor indskrænke os til følgende Stykke: "Den faste Tillid, Kongen har, til hvad der kan udrettes ved den frie Raadgivning og gjensidige Meddelelse, der foregaaer i Stændersalene, og derfra gaaer ud til Kongen og Folket, giør, at han ikke kan erkjende, hvad der af Enkelte daglig forkyndes om en dybt og almindelig følt Trang til ved nye, vor Statsforfatnings Væsen ophavende, Former at begrændse den kongelige Magt, en Magt, der iøvrigt, skjøndt den kaldes absolut, dog ikke er bleven udøvet paa en absolut Maade, men stedse har æret hver Mands Ret og de beskyttende Former, der udgjøre dennes Værn; der har hjemlet Borgerne en Frihed, der i mange Rei ninger overgaaer den, som de nyde i de fleste Stater, der kaldes constitutionelle; der omhyggelig har sørget for Folkeoplysningen, saavelsom for Videnskabelighedens Fremme; der til de Tider, hvor det især gjordes fornødent, har i den folkelige Retning indført indgribende Reformer, og det med en Rafthed, en Klogskab og et Held, hvorved den i al Rolighed har skaffet Folket Goder, som man i andre Stater enten aldeles ikke eller dog senere har opnaaet, tildeels kun har tilkjøbt sig ved Strømme af Blod. Naar Kongen ikke har givet Slip paa noget af den Magt fylde, som Rigets Grundlov har nedlagt i hans Hænder, saa er det ingenlunde, fordi han blændes ved Enevoldmagtens Glands. Kongen veed, saa godt Aa som Nogen, hvem der er den rette Enevoldsherre, og bøier med et ydmygt Hjerte sine Knæe for ham Kongen veed, at denne Hans og Alles Herre har skrevet en Lov, der ikke mindre binder den, som han har sat paa Samfundets Tinde, end den, der indtager det laveste Stade, ja at denne Lovs Fordringer og det Ansvar, som dertil knytter sig, blive større i Forhold til den Gierning, der er Enhver betroet. Og saa har han for vel opfattet Betydningen af det store Kald, hvortil han er kaldet, til at kunne troe sig bestemt til at føre dem, til hvis Hoved og Styrer har af Kongernes Konge er sat, som villieløse, blinde Redskaber hen til et Maal, han sætter for dem, uden at dette optages i deres egen Bevidsthed, i deres egen Villie. Nei, han erkjender og føler, at han først da ret kan virke til at betrygge sit Folk den værdige og lykkelige Tilværelse, som han har helliget sit Liv, naar han kan forene sig med det i en fælles Bevidsthed, om, hvad der kan tjene til fælles Hæder og Held, og at han, i de Tilfælde, hvori han ei er saa lykkelig at kunne opnaae denne Samstemmighed, ikke kan sætte det igjennem, som han selv erkjender for godt og rigtigt, uden under det varsomste Hensyn til de Begreber og Meninger, som han finder i Folket. Han indseer ogsaa heel vel, at han, hvis en Forandring i Forfatningen endelig lod sig udføre i Rolighed og til alle Folkeklassers varige Tilfredshed, langtfra derved at tabe i Livsnydelse, tvertimod vilde befries for megen Møie og Kummer, og som Stifter af et saadan Forfatning i rigeste Maade vinde et taknemmelig Folks Hyldning. Men Kongen har gransket for meget over Statsforholdene, han er for bekjendt med de forskjellige Statsforfatningers Organisme og den ældre, nyere og allernyeste Histories Vidnesbyrd, til at han uden videre kan antage, at man i et med en afgjørende Deelagtighed i den høieste Magt forsyne Folkeraad vilde have et ufeilbart Organ for en ufri bar Folkevillie, eller at det kunde undgaae hans Opmærksomhed, at der med Magtens Deeling ere forbundne Farer for Folket selv. Men allermindst kunde han oversee enten de store Vanskeligheder, som det i en hver Stat, hvor en saadan Tingenes Orden skal skal bes af nyt, vil have, angaaende det Grundlag, hvorpaa den skulde hvile, at tilveiebringe den Forening af Gemytterne, uden hvilken den ei vilde faae mindste Fasthed, eller de ciendommelige Vanskeligheder, der ligge i Forholdet mellem de forskjellige Lande, der ere forenede under det Danske Scepter. De, der daglig bearbeide deres Medborgere for at fremkalde Ønsket om en ny Statsforfatning, der, saavidt man kan slutte, skulde have det meest demokratiske Grundlag, synes slet ikke at tænke paa, at der ogsaa vilde behøves en Modvægt imod de Overilelser og Uretfærdigheder, hvortil den folkevalgte Deel af Statsmagten kan forfalde; at de Midler, som alle Statsforfatningers Stiftere saa omhyggeligen have udtænkt for at danne denne Modvægt, have deres store Skrøbeligheder, og at Magtens Deeling saa godt end Alt kan gaae, saalænge de forskjellige Grene af Statsmagten ville indbyrdes lempe sig efter hinanden, dog kan føre til en Splid, der lammer hele Samfundet, og stundom ender med, at den ene, understøttet af den største physiske Kraft, faaer en Overhaand, hvorved den Ligevægophæves, der dog skulde udgjøre Grundvolden for den hele Statsbyning. Men heller ikke ere de opmærksomme paa hine i Forholdet mellem Fædrenelandets forskjellige Deele liggende Vanskeligheder. Disse have de derimod i høi Grad forøget, ved om dette Forhold at udtale sig saaledes, at det har havt en beklagelig Jndflydelse paa den gode Forstaaelse mellem de forskjellige Statsdele, og det maatte føre til den fordærveligste Spænding, dersom der blev Rum forden Tanke, at Regjeringen deelte disse Forestillinger. - Hvo kan nu, selv naar han ei vil agte de Betænkeligheder, som baade Grundlovens Natur som Grundlov, og dens udtrykkelige Jndhold frembyde, undre sig over, at Kongen, der har læst i Historiens Bog og som kjender de eiendommelige Forhold i den Stat, til hvis Hoved Forsynet har sat ham, finder det altfor voveligt at ombytte en Tingenes Orden, hvoraf vi, under den Høiestes Bistand, kunne vente os en rolig Udvikling af det, der udgjør et Borgersamfunds sande Hæder og Lykke? – Ved Valget af Præsidenterne førte det ældste Medlem, Kammerraad Rasmussen, Præsidiet. Til Præsident valgtes Professor Schouw (62 St.), til Vicepræsident Etatsraad Hvidt (40 St.); til Secretairer Justitsraad Skibsted (52 St.) og Justitsraad Povelsen (19. St.); til Medlemmer af Redactions-Comiteen Asses for Algreen-Ussing (65 St.) og Cancellieraad Deichmann (28 St.). - Af den til Provindsialstænderne for Sjællands, Fyens og Lollands-Falsters Stifter m. m. udstedte kongelige Bekjendtgjørelse om Resultaterne af deres i deres sidste Forsamling afgivne Betænkninger og Andragender erfares, at af de 30 Anordninger, hvortil Udkast enten i det Hele eller for en Deel have været Provindsialstænderne forelagte, ere 26 udkomne (hvorvel nogle endnu ikke ere publicerede) og 4, som Stænderne havde fraraadet, ere stillede i Bero. Bekjendtgjørelsen indeholder tillige Grundenne, hvorfor nogle af Stændernes Jndstillinger ikke ere tagne til Følge. Angaaende de 24 private Propositioner, i Anledning af hvilke Sild, hve indgivet Petitioner, meddeles Kongens Resolution, ifalahvilken 4 ere afslaaede, f. Ex. om at der maatte tilstaaes den mosaiske Troes Bekjendere Valgbarhed til Stænderforsamlingerne, og om Foreningen af Østifternes og Nørre-Jyllands Provindsialstænder; 15 ere enten ganske eller for en Deel bevilgede, 5 udsatte. Om Finantspetitionen hedder det: "J Anledning af Vore troe Stænders Andragende, Rigets Finantsvæsen betræffende, have Vi endmere ladet det være Os magtpaaliggende at henvende Vor Opmærksomhed paa den i samme omhandlede vigtige Gjenstand. Med Tilfredsstillelse kunne Vi sige, at Vore Bestræbelser nærme sig et heldigt Udfald, og have Vi ladet Os meddeele en Beretning fra Vor Finantsminister om de anstillede Undersøgelsers og udførte Arbeiders nærværende Stilling, hvilken Beretning Vi med Bifald have modtaget, ligesom Vi have overdraget Vor Commissarius at meddele Vore troe Provindsialstænder bemeldte Beretnings Resultater, Vi ere saaledes forvissede om, at Opfyldelsen af Vor Villie og nøiagtige Normal=Reglementers Forfattelse for hver Deel af Statshuusholdningen og navnligen om Affattelsen af et Budget over Stats Jndtægterne og Udgifterne for 1841, saaledes som samme er omtalt i Vort Reskript af 2den Januar 1810 § 6, ikke vil møde nogen Hindring." - Om Tallotteriet: "J Overeensstemmelse med Stændernes Andragender ere Vi findede at ophæve Tallotteriet, naar det Afsavn i Statsindtægterne, som derved vil foraarsages, dækkes ved inddirecte Paalæg, hvilket vil være Gienstand for Lovforslag, hvorover samtlige de nu forestaaende Forsamlinger af Provindsialstænderne ville blive hørte." - Om Postforsendelse af Blade: "Foranlediget ved Vore Stænders Andragende om Tidenders og Journalers Forsendelse med Posten, have Vi under 10de April d. A. udgivet en allerhøieste Plakat, hvorved der er tilstaaet Blade og Tidsskrifter de muligste Lettelser i Henseende til Forsendelsen med Posten. Dog have Vi, med særdeles Hensyn til den nuværende Retning i en Deel af den periodiske Presse, fundet Betænkelighed ved saaledes at lette Afsætningen af ethvert Tidsskrift eller Blad, hvorimod saadan Lettelse ved Vor allerhøieste Resolution vil blive tilstaaet ethvert Blad eller Tidsskrift, hvis Beskaffenhed ikke indeholder særdeles Grund til at afslaae samme. Derhos have Vi fundet det fornødent, at de Bevillinger, hvorved foranførste Lettelser tilstaaes, clausuleres saaledes, at Begunstigelsen i Henseende til Postforsendelsen igjen ophører, naar Justitssaction senere maatte blive anlagt i Anledning af nogen i samme indført Artikel, dog at den igjen indtræder, saasnart Vedkommende ved endelig Dom frifindes for saadan Tiltale."