Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-12-26
Efterretning om Driv-Jsen i Davids-Strædet. (Sluttet.) Jisbroen strækker sig fra den ene Ende af Landet til den anden, og skjuler hele Jndlandet med Jis. Fra de høieste Fielde seer man, saavidt Synet kan række, intet uden en blinkende Jisplan. Denne Jis udbreder sig aarligen mere og mere, voxer baade fra Grunden i Høiden og fra Midten til Siderne, og har allerede borttaget det meste af Landet. Tilværten er saa hastig, at end levende Grønlændere vidste at tale om Steder, hvor deres Forældre havde jaget efter Rensdyr blandt nogne Fjelde, og hvor nu er lutter Jis Forf. er af den Formening, at denne Landiis af giver de i Søen omdrivende Jisfielde, ved de Jisskred, som man kalder Jiskalven. - Jisskodder ell. Jisskotser kalder man de mindre betydelige Jisstykker, der ere af samme Farve og Jndhold, som Jisfieldene. De drive jevnligen ud og ind af Fjordene med Ebbe og Flod. Naar Jisskred finde Sted, kunne hele Fjorde ligge til stuvede af dem, men ved udgaaende Strøm og Blæst drive de til Søes og omringe Kysterne paa nogle Miles Strækning. Flak-Jsen eller den flade Driviis findes i største Mængde, og er af langt større Betydenhed. Den træffes i store Samlinger, der ofte kunne strække sig nogle Snese Mile langs Landet, og ligesaa langt ud i Havet. Paa sin Hjemreise fra Grønland 1773 maatte Forf. fare 60 Mile Nord omkring, inden han slap denne Jses nordlige Ende, og sætte siden ligesaa langt ud i Vest, for at blive den qvit og træffe rum Sø. De, som have beseilet de nordlige Have, for at anstille Undersøgelser, ere sædvanligen ved denne Jis blevne hindrede i at opnaae deres Hensigt. Den indeholder Saltvand, og er søgrøn af Farve. J Henseende til dens Tykkelse kommer det meget an paa om flere Stykker ved Opstabling paa hinanden ere sammenfrosne, eller det er enkelt Jis. J sidste Fald overstiger den neppe 1 Favn, men i første Fald kan den vel blive 2 a 3 Favne tyk. Nogle Stykker, ere af saa stor Omfang, at man skulde holde dem for Jis af en heel Bugt, der med eet var dreven løs. Men store og smaa ligge almindeligen saa tæt pakkede om hinanden, at Aabningerne kun ere faa og snævre. Dog ofte har man holdt den for nigjennemtrængelig, men naar man kom den nær, fandt man dog Aabninger hist og her. Det kommer meest an paa Vinden. Forf. antager, at den store Mængde Flakiis oprindeligen kommer fra Gabene af de store Floder, Fjordmunde og Havbugter i Nord-Tartariet, hvor Russerne paa en Opdagelsesreise fandt et heelt Hav med Jis, som endnu ikke var brudt; at den, efterat have samlet sig der, driver med Strømmen til Waigat, hvor den findes i Mængde, og kommer fra Nova Zembla til Spitsbergen med Strøm og Østenvind. Hvad der bestyrkede hos Forf. Tanken om Flakisens lange Reise, var ei allene det medfølgende Drivetræ, hvoriblandt Fyrr, Gran, Esp. Lærketræ, og andre Slags, der aldeles ikke findes i Grønland, men en Hovedskal, Klover og Haaret af et til Oxeslægten hørende Dyr, som en Grønlænder bragte ham fra Drivisen. Denne Oxe antog han for at høre til de Vildoxer (Lin Bos grunniens, Buff. tatarisk Ko) der findes i Nordasien, men hverken i Grønland, Jsland eller Spitsbergen. Forf. slutter heraf med føie, at det Jisstykke, som medførte denne Hovedskal, maa være kommen fra det store Tatarie, og at, ligesaa godt som dette, flere Stykker kunne komme derfra.