Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-02-08
Man giør da udentvivl her bedst i at vælge den længste Vei, og begynde med det Spørgsmaal, om det er rimeligt, at Staten, hvis den ansaae de gudelige Forsamlinger for skadelige, ved Straffelove kunde gjøre dem sjeldnere og mindre skadelige; thi maa dette Spørgsmaal, som jeg troer, besvares med Nei, da maa Øvrigheden finde, det nytter slet ikke, Alt hvad man opregner om en Tings Skadelighed, det nu engang er umueligt at hemme, og som man derfor kun, ved aarvaagent Opsyn, maa stræbe at giøre saa taalelig, som mueligt. Adspørge vi nu Erfaringen, som ene kan lære os, hvad rimeligt er, da veed vi, at lige fra Christendommens første Dage indtil de Haugiske Bevægelser i Norge, har ethvert Forsøg, af den verdslige Øvrighed paa, med Magt, at undertrykke Yttringerne af et vaagnende religiøst Element ei blot været frugtesløst, men øiensynlig bidraget til at forstærke og udbrede det, hvad der naturligviis altid blev til største Skade for den Stat, der satte sig selv i fiendtligt Forhold til den Tro, der altid flytter Bierge. Jeg mener derfor virkelig, at om ogsaa Øvrigheden troede sig ligesaa fuldelig overbeviist om Skadeligheden af de gudelige Forsamlinger udenfor Kirken, som den er det om Skadeligheden, af Kroe-Gang med Drik og Spil, med Svir og Sværm, saa maatte den dog svare de kirkelige Zeloter, som den svarer de moralske: kan J forvandle Statens Borgere, saa de blive bedre, skal det være os inderlig kiært, og at arbeide derpaa er eders Kald og Pligt, men vi maae nødvendig tage Menneskene, som de ere, og lade den Steen ligge, vi ei kan løfte, og derfor ei vil spilde Statens Kræfter paa at flytte. Saaledes troer jeg Øvrighedens Viisdom maatte afvæbne Allarmisterne, endog naar den selv ansaae Hang til gudelige Forsamlinger for lige saa stor en Pestilentse, som herskende Lyst til at fordrive sin Tid og fordærve sig selv i Kroer og Kipper, ja, var det endog mueligt, hvad dog vel Jngen vil paastaae, at de gudelige Forsamlinger maatte være en fornuftig Øvrighed vederstyggeligere end de meest ugudelige, saa maatte Klogskab dog vel fraraade at forkynde et Element aaben Feide, som, hvad det saa ellers er, unægtelig har viist sig at være det stærkeste af alle dem der giærede i Menneske-Samfundet, saa at selv i den frivoleste Tid og i den letsindigste Kreds, en Napoleon maatte bekiende sin Afmagt til at tvinge dette Elements Bevægelser. Dog, skiøndt jeg troer, denne Betragtning maatte være Nok til at vise, en Stat langt heller skulde formilde end skiærpe sin Lovgivning i Henseende til gudelige Forsamlinger, kan og vil jeg dog ikke undlade at betragte Sagen fra den anden Side, og spørge, hvad Statsklogskab i denne Henseende maatte raade en Øvrighed, som troede, at de gudelige Forsamlinger, ved Straffe-Love kunde hemmes, og hvad enten jeg betragter Sagen i Almindelighed, eller under de nærværende Omstændigheder, kan jeg ikke skiønne rettere, end at den statskloge Øvrighed, langt fra at hade og frygte, maatte ynde og lykønske sig med alle de gudelige Forsamlinger, som, i Christenheden, med mindste Føie kan kaldes saa. Herom vil man nu vist nok, i Almindelighed, ei være nær saa enig med mig, som man nødes til at være det om den første Betragtning, men det behøves ikke heller, da det Første, i Politiken, maa gjøre Udslaget, og jeg tør dog haabe, man, efterat have hørt mig, ligesaa rolig, som jeg taler, et skal kunne kalde min Mening ugrundet. Jeg mener nemlig, Øvrigheden gjorde vel i, at betragte enhver gudelig Forsamling, den ei selv har foranlediget, som en selskabelig Forlystelse, hvori Endeel af Folket søger sin Opmuntring og Vederkvægelse, medens Andre søge deres ved Skue=Spil, Kort-Spil, StrængeLeeg, Giæste Bud eller hvad Andet Menneskens Børn kan forlystes ved at nyde i Fælleskab, og, uden nu at tale nogen Forlystelse for nær, tør man dog vel paastaae, der er ingen af dem, ved hvis almindelige Udbredelse Staten vover mindre og kan vente at vinde mere, end af Samlingerne til fælles Opbyggelse. At der ogsaa ved dem kan foregaae Uordener, ja, at de endog, naar en sværmende Aand behersker dem, kan give Anledning til Forbrydelser, hvem vilnægte det, og hvor kan det anderledes være, da jo alt Saadant i Verden er, som det bruges til, men kan Nogen virkelig for Alvor paastaae, at selv de anstændigste Forlystelser kan tænkes almindelige, uden at der foregik nogen Uorden, og uden at der i slette Gemytter foranlediges onde Tanker og Forsætter, eller maa man ikke dog tilstaae, at mellem alle Selskaber give de gudelige mindst Anledning til Ondt. Og hvad siger nu ikke Erfaringen, den lille og den store, den daglige og den historiske, Maa den ikke sige det er vel et stort Spørgsmaal, om de Fleste, der saaledes sætte deres Glæde i gudelige Forsamlinger, derved blive bedre Mennesker, men der er intet Spørgsmaal om, at de, i det Mindste for en Tid, blive bedre Borgere, og tilbagegive Staten, en Deel af de Kræfter, som ved de støiende Glæder og de sædvanlige Forlystelser bortødsles. Den Alvorlighed og udvortes Ærbarhed, den Modbydelighed for Verdens vilde Væsen, og den idelige Beskjæftigelse med overfandselige Gienstande, som pleier at være Hoved-Trækket hos dem, man spotviis kalder de Hellige, var ikke blot hos de Bedste af Deeltagerne, men vel endnu meer hos de Værste en Vinding for Staten, som derved fik langt færre Forbrydere, langt flere ordenlige, arbeidsomme og nyttige Borgere. Man tænke saaledes kun paa, hvad Qvækerne have været, og tildeels endnu ere, for England og Nord-Amerika, eller man underrette sig om, hvad Vidnedsbyrd Haugianerne i Norge fik af Venner og Fiender, saasnart man vandt Rolighed Nok til upartisk at drøfte Sagen, og da dømme man, om min Paastand er ugrundet, at selv naar Staten troede det mueligt med Magt at undertrykke de gudelige Forsamlinger, skulde den dog aldrig finde det klogt. (Fortsættes.) Om Ryttere paa Volden, og Fodgjængere.