Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-07-06
De ville endvidere, Høiærv. Medbrødre, lade Præsteenkernes Sag paa det varmeste være Dem anbefalet. Saa mange af dem maa med en høist ringe i Penge fastsat Pension forlade det Sted, hvor de flere eller færre Aar dog have havt Livets Ophold, men de forlade det med de mørkeste Udsigter, med en Flok nogne Børn, og meget ofte i en hielpeløs Tilstand. Tal for disse, søg at hielpe dem saa meget De kunne Lad deres Pension ikke vorde alt ansat i Penge, men i Korn og andre Vare, og i Penge, saaledes, at der af alle Kaldets Jndkomster vorder dem tildeelt 1/2 Deel efter Loven. Desuden formaae Præsterne at give et større aarligt Bidrag til Enkekassen end hidtil givet er da det er i Forhold til Tiderne alt for ringe. Endelig drive De paa at der i ethvert Landsbye kald oprettes et Enkesæde, og at dertil henlægges i det mindste 1 af Præstegaardens Areal. Ved disse Jndretninger ville De erhværve Dem Manges Velsignelser; og mangen mørk Skye, som nu hviler over den fattige Præstes Aasyn for hans Efterladendes tunge Skjebne, vil bortdrives. Fremdeles, Høiærværdige Medbrødre, ville Deikke i de løbende Forretninger glemme den altid høiere stigende moralske Tendents, som disse maae have. Det være Dem derfor ikke nok, at en Forretning er gjort, men ogsaa, hvorledes, De, som Stiftets første moralske Person, maa derfor i alle Forretninger, som expederes af Dem, see hen paa noget mere end det sædvanlige. Der maa i og ved disse virkes hen til et høiere Øiemed end det almindelige. Selv personlig kan De ikke overkomme Alt. Det er nok umueligt. De maa da overlade et og andet til andre. De ville derfore sørge for, at den, som De overlade nogen Deel af Deres Forretning til, er en ligesaa ædel og ligesaa moralsk Person, som De Selv, og at han i Forretningernes Expedering har lige saa høie og ædle Formaale for Øie som De. Den, De betroer Deres Forretninger til, maa da være ikke blot en Lovkyndig, men en Mand, som bruger sin Lovkyndighed, og sin Vigtighed for Dem, ikke til smaae, lave hensigter, men til at fremme Lovgivningens Hensigt, Menneskenes Vel og Lykke. Er han selv geistlig Mand, er det det bedste; thi han indseer da alt bedre end den kan indsee det, som ikke ledes af Erfarenhed. Han har ogsaa mindre Fristelse til at have andre Hensigter end de, som bør haves. Dog følge de ham derfor ikke blindt hen. Men De være Selv Mændene, man altid og under alle Omstændigheder kan henvende sig til. 3) Jeg kommer til den offentlige Ad telse, som Præsten ligesaalidet, som nogen anden Embedsmand, kan undvære. De veed, hvorledes det ogsaa hermed staaer i vore Tider. Paa Landet er han som oftest hædret og agtet og elsket, naar han er den retskafne, den gode og lærde Mand; thi her er ingen eller dog kun faa Tilfælde, hvor Rang finder Sted, og selv i dette Tilfælde indrømmes ham næsten altid en ganske anstændig Plads. Men ikke saa er det i Kjøbstæderne og de Steder paa Landet, hvor Herskaberne have fæstet deres Sæde, thi der paadrives nu Rang mere end nogensinde og iagttages med stor Strenghed, især ved festlige Leiligheder. Høist ubetydelige Personer træde der ofte over ham. For Religionslæreren som Menneske kan dette være ligegyldigt, og har han Kundskaber og Forstand, vil han altid kunne oversee det, især naar det skeer i snevre Kredse, hvor kun faa ere tilstede. Men naar jeg tænker mig ham som Lærer, Religionens og Moralens Lærer for Menighederne, den første Person for deres moralske Dannelse, som den, af hvis Mund de til andre Tider skulle modtage Formaninger og Advarsler, saa kan denne Tilsidesættelse, som han næsten allevegne i de Stores Sale maa finde sig i, ikke være uden Krænkelse, og uden skadelig, ja sørgelig Jndflydelse paa hans Bestræbelser for Menneskenes moralske Dannelse. Som De altsaa selv ville haandthæve den Agtelse, der tilkommer Dem som Stiftets første Lærer paa saadanne Steder, saa ville De og haandthæve Deres underordnede Geistliges. De ville sørge for, saa meget muligt, at ikkun agtværdige Mennesker komme ind i Embedet, og at de ikke komme der, hvor deres Embeds Værdighed, uden deres Skyld skal compromitteres for andre, især for Menighedens Medlemmer. De ville ikke selv unddrage Deres retskafne værdige Medbrødre, Præsterne, Deres Selskab og venskabelige Omgang, og ikke ansee Dem fornedret fordi De omgaaes dem, som i Formen ere mindre end De. De ville ansee den geistlige Embedsmand for lige saa kjer og værdig en Gjest ved Deres Bord og i Deres Huus, som den civile eller militaire eller Adelsmanden, og De ville ved den Agtelse, De viser den værdige geistlige Mand, overbevise andre om, at hverken den retskafne og værdige geistlige Mands Person eller hans Embede fortjener at foragtes, fordi han efter Tidernes Aand maa staae nederst. (Fortsættes.)