Jyske Efterretninger, 1771-07-05
J Anledning af de Jydske Efterretningers No. 2 fremsatte Spørsmaale er følgende til Besvarelse, indsendt. det første af ommældte Spørsmaale, udi hvis Forfatning Reqvirenten viser ved hans forsigtige og vel udtænkte Spørsmaale, at have en stor Jndsigt, og ligesaa stor Patriotisk Kierlighed, har kommet min til, nøye at eftertænke den i Lovens 3 Bogs 14. Cap 1 Art. med deres egentlige og rette Meening, der og allene bliver et Maal for mig til at besvare, skiønt ikke fuldstændig nok og derfor ikke efter Forlangende, dette hans Spørsmaal, Artiklen lyder saaledes: En Vorned er pligtig til at antage Huus eller Gaard, som hans Hosbonde paa sit eget Gods forelegger ham; og hvis han ikke det giør, maae HosbonDaden den deele hannem til Stavns med al hans Formue, omendskiønt han sig paa andre Steder haver boesat. J Forveien mærkes ellers, at den Misbrug, som længe før og noget efter Lovens Publication gik i Svang med at giøre en Vorneds Boepæl ustadig og uvis, ved at tage ham fra et Sted, og sætte ham til et andet, er ved Fæstebreves Indretning bleven hæmmet; J øvrigt staaer denne Artikel i sin fulde Kraft, og gemeenlig tvertimod Lovgierens Villie, men til Hosbondens egen enten Hævnstillelse eller Jnteresse, hendrages. Til denne Art rette Meening at udlegge maae man efter sande Udtolknings Regler fornemmelig see hen til Lovgiverens Villie og Hensigt. Mon da Lovgiverens Villie og Hensigt er at fordømme til en Stavn, der beherskes af en streng og ubarmhiertig Hosbonde, en Uskyldig, der ikke har gjort andet, end været den Ulykkelige, der til Hosbondens Fordeel, men Forældres Sorg og egen Vestand, er bleven fød der, uden tillige at have Statens Beste til Sigte, Ney, Statens Vel verserer derunder, og derfore vil Lovgiveren, at en Vaarned skal antage i Fæste det Sted, Hosbonden foreviser ham, paa det ikke noget Sted, af hvor slette Vilkaar det end er, skal af Mangel paa Beboere, blive øde, til Statens Skade; Men sig mig, eris mihi mag. nus Appollo, efter hvilken en Lov kan en Hosbonde tvinge sin Vorned til at tage imod et øde Sted, som saadant et vil jeg have det forstaaet, og det er til saadant et en Vorned per Fas & Nesas tvinges, paa hvilke haarde Vilkaar Hosbonden end vil Kane gr. en Hosbonde vel efter sit eget Tykke paabyrde ham enten det samme Hoverie eller Landgilde, som den forrige Fæster er bleven arm ved? Jeg troer nei, og end ikke i Kraft af denne alleg. Art.; Thi raader end en Hosbonde for at sætte sin Vorned, som ikke endnu er boesat, til hvilket øde Sted, han vil, saa er der ingen Lov for hvorefter han kan tvinge ham til enten at giøre Hoverie, eller give Landgilde, og synes det ikke desforuden høyt billigt at en Hosbonde til Bondens og Statens Beste, nanseet Vor neden selv havde Penge, burde være ligesaa bepligtiget til at sætte ham Stedet i lovlig Stand, med Bygninger, Besætning og Sæd, som han er berettiget til siden efter at tage det igien, naar Mangel derpaa haves, hos Bonden, eller i hans Stervboe efter hans Død, som en prioriteret Gield, 20de Naar nu en Vorned tilbydes Frihed for Landgilde og Hoverie samt Stedets lovlige Jstandsættelse, og han dog ikke vil, saa er det først, efter mine Tanker, den allegerte Art. maae og med Rette kan appliceres, og i den Fald vilde Vorned Rettigheden ikke geraade Staten til Skade, men meget meer til Baade; Finder den reqvirerende Patriot dette at være grundet og overeensstemmende med Statens Velgaaende, gjorde han mig en stor Fornøyelse, og mange en Tieneste, om han allerunderdanigst søgte om en saadan anthentiqve Forklaring paa ovenmældte Art. Til det andet Sparsmaal svares: at det er en afgjort Sag, at det vilde blive Landets, Hosbondens og Bondens Vel, om en duelig, vittig og derhos sparsom Bonde maatte af Hosbonden forundes behøvende Forskudder. For hastig, og derfor ikke vel overveiet, vilde maaskee nogen indvende og sige: Saadan en Bonde kan hielpe sig selv, ney, hvem kan nægte, at jo saadan en kan, uagtet alle sine gode Egenskaber, formedelst en eller anden haard Vilkaar trykkes og drages ned i Armod, naar nu Hosbonden ikke hielper ham, hvem anden kan eller vil da, siden Hosbonden endnu har, og ventelig fremdeles beholder Prioritets Retten til Bondens Boe. Men ved en Anordning at bestemme, hvor vidt en Hosbonde skulde være forpligtet til at forstrække sine Bønder, synes vanskeligt, dog ikke umueligt efterdi Hosbondens Beste, efter Spørsmaalets Jndhold skulde iagttages; Og hvem vil vel sige god for, at jo mangen en skalk og rævagtig Bonde vilde skiule sig i Faare Klæder, jeg vil sige, en uværdig Bonde kunde under foregivende, at han havde de forhen berømte Bonde Egenskaber, sk. Duelighed, Vittighed og Sparsomhed, skiønt han i nogle eller alle Poster fattedes meget eller dog saa meget, at han billig ikke kunde ansees for hielpværdig, formedelst Jntriquer, og hans troe Tilhængeres Medhold (hvilket en Anordning vanskelig skulde kunde forebygge, tilsige sig saadan Anordningens Beneficium. Men dog synes heri saa meget at kunne bestemmes, at en Hosbonde skulde være forpligtet til udenfor stor Vidtløftighed og Vanskelighed; (thi gjorde han ubillig Vanskelighed, burde han derfor ansees, at forstrække sn Belde, som det gik tillagters med, saa meget, som han i den forrige Tiid havde faaet til Indfæstning og Landgilde, om han enten paa engang eller efterhaanden kunde til sin Avls Ves fulde Drift og Handel være saa meget behøvende, hvilket Bonden igien, som en virkelig Gield med billig Rentes Svarelse, skulde betale, naar han, uden Savn eller Afgang i hans Næring og Avls fulde Drift, kunde dermed afsted komme, dog maatte Bonden ikke ved noget Lovmaal derfor søges, mindre eftertragtes at sættes fra Stedet, førend han med egen Formue kunde drive sin Gaard og Næring, og vægrede han sig saa ved Betalingen, burde han ansees for en modtvillig Betaler, og derfore blive mulcteret. Ved saadan eller deslige en Anordning vilde ufeilbarlig til Statens Fordeel følge dette, at Hosbonden meere end forhen vilde ved Steders Bortfæstelse udsee og udsøge sig de dueligste og beste Karle paa deres Godser til at besætte deres ledige Gaarden med, hvilke mange Gange nu længe maae staae tilbage, fordi de af Frygt for Armod vise sig noget vægerlige til at lade sig accordere med Hosbonden om et Sted, og Praxis gemeenlig nu er, at den, der haver meest at give til Indfæstning, og lover meest til Landgilde, er nærmest til at faae et Sted, i Fæste. 3. Svares: At fornuftig viis kan det ikke ventes, at Jordegods vil falde under saadan en mild og viis Regiering, som vi leve under (alle Hierter forenede i Troen tilbede Hans Majestæt derfor all Velsignelse af Gud vor Fader, og i samme Troens Samfund ønske, at saadan en Regiering maae vedvare i Danmark indtil Dagenes Ende) thi, kunde de Dage, hvilket Gud give, snart opleves, at Bønderne kunde komme sig, saa maatte man fornuftig viis formode, at Bøndergods begierlig vilde blive søgt deels af Bønderne selv, som, naar de havde Evne, kiøbte sig frie, og deels af andre. Vel tilstaaes, som og nogle Herregaarders Kiøb for kort siden bekræfte, at Priisen paa Jordegods falder, men det er kun Capricer og præcipitant Væsen af mange, hvorved Gaarder og Godse ere uden Aarsag bragt i en ringere Priis end forhen, og overalt og Herregaardene med deres tilliggende Jordegods skulde nedstige til en lavere Priis, saa kan det være Staten en ligegyldig Sag; All den Stund Jordegodses Fortienester (lad være, samme ikke falder i Hosbondens Lomme allene, men og tildeels i Bondens bleve udbragte til deres naturlige og meest muelige Fuldkommenhed, hvilket kommer an paa frugtbare og lykkelige Tiider, som han kan giøre, der giver Korn at saae, og Brød at æde, samt mætter alt det, som lever med sin velbehagelige Velsignelse, saavelsom og paa vor Allernaadigste Konges Landsfaderlige Omhu. At yderligere Besvaring paa de 3de første, i sær paa det første Spørsmaal ikke er skeet, samt at de 2de sidste ikke og ere blevne forfulgte med Giensvar, haves sine visse Aarsager for. Har jeg ellers truffen det, som er rigtig og tienligt, og gjort Patrioten, som jeg ukiendt ærer, hans Forlangende i nogen Maade satissait, er det mig kiært, men omikke, forsikkrer jeg, det ikke er skeet af Mangel paa god Hensigt, men paa tilstrækkelig Indsigt, da det maae heede: Ol qvam multa ignoramus. Hvilken af Deelene disse mine Betænkninger skal henføres til, overlades til de ret og veldommende Læsere at raade forUnder Dato Hirschholms Slot den 15. Junii har Hans Majestæt Allernaadigst behaget at udgive en Forordning, angaaende en eeneste almindelig Jurisdictions Jndretning i Kiøbenhavn, som skal kaldes Kiøbenhavns Hof= og Stads=Ret.