Berlingske Tidende, 1761-08-24
Følgende Beretning er fra en bekiendt brav Dansk Mand indsendt for her til fleeres Opmuntring Ord til andet at indføres: Næst afvigte Vinter er en Bonde død i Bergens Stift i Harangers Fogderie i Kichserviigs Sogn, paa Gaarden Bue, ved Navn Aamund Bue, han døde i en høy Alder, i hans Alders 91de Aar, hans Liv var en Kiæde af store Gierninger, han blev ganske ung gift, og da han blev gift, havde han kun 4 Rdlr. i Penge, siden blev han ved Guds Velsignelse, sin Flittighed, Sparsommelighed, og sin Handel paa Kongsberg en riig og formuende Bonde. J den dyre Tiid, som var her i Norge, kiøbte han hele Jagter med Korn-Ladninger her fra Bergen, og uddeelede tilde nødtrængende paa Landet, hvilke han kaldte sine Børn; han havde den Maade, at, naar nogen riig Bonde kom, og vilde laane Penge hos ham, for at sætte den i Jordegods, svarede han: J kan faae Penge til Laans hos hvem i gaaer, men naar han mærkede at det var en fattig stræbsom Bonde, laante han ham gjerne Penge for at kiøbe selv sin Gaard imod at tage Forpegtning for sine Penge i hans Gaard. Han havde 6 Børn, 4re Sønner og 2de Døttre, som alle vare gifte, og vare i god Stand. Da han nu blev syg, og mærkede, at hans Døds Time nærmede sig, kaldte han sine Børn og Svogre til sig, og sagde til dem, Jeg gaaer nu bort i Guds Fred, og J skal nu giøre mig et Løfte, førend jeg døer. Gud har sat eder i god Stand, og givet eder Helsen, saa J trænger ikke til mine Penge, de staaer meest hos fattige Bønder, og dersom mine Penge skal kræves ind efter min Død, seer jeg forud, at mange af dem vil blive ruinerede, nu skal J derfor love mig, at, naar der holdes Skifte efter mig, skal mine Skyldener ikke betale meere, end hvad de for Retten vedstaaer godvilligen at vilde betale, hans Børn og Svogre lovede ham, at hans Villie herudi skulle skee. Da Skiftet blev holdt og Soren=Skriveren kom paa Stædet, declarerede de deres Faders sidste Villie, og at de som eeneste Arvinger vilde, at deres Faders Villie skulde skee, der blev derfor for Rætten gjort til de indkaldede Skyldener 2de Spørsmaal, først hvor meget de vare skyldige hvorfor deres Beviis laae i Boen, for det andet hvormeget de godvillig vilde betale. Naar det sidste Spørsmaal blev gjort, stode Arvingerne i en Slags Angest, efterdi det var sat i Skyldnernes frie Villie at betale saa lidet, og saameget, som han selv vilde, og saameget som da Skyldneren declarefor Retten at vilde betale, saameget blev han anført i Protocollen at være skyldig til Boen. Ja Arvingerne vare saa raisonable, at da en fattig Mand, som havde laant af den Afdøde 40 Rdlr. for lang Tid siden mod sit Beviis uden Rente, blev tilspurgt hvad han vilde betale, svarede han at han vilde betale 10 Rdlr. og da Arvingerne kiendte hans fattige Tilstand, saade de til ham, at han ikke skulle love meere, end han var i Stand til at betale, hvorpaa han fagde, at han vilde betale 5 eller 6 Rdlr., og blev ham derfor skreven at være skyldig 5 Rdlr. 3 Mk. Boen beløb sig til nogle hundrede Rdlr., men kunde have beløbet sig til 3 eller 4 Gange saameget, dersom all Gielden havde bleven indkrævet. At dette saaledes er passeret, kan Sorenskriveren, Hr. Cancellieraad Fleischer, som forrettede Skiftet, være Vidne, der har fortalt det til en god Ven, der har seet dets Bekiendtgiørelse besørget, andre til et Exempel, og seer man heraf den ædelmodige og høye Tænkemaade, der kan findes hos Bønder, der lever i Friehed, og har Tid til at tænke.