Viborger Samler, 1774-02-28
5) Recensenten havde af mig ikke formodet saa stor Ukyndighed om Landvæsenets beste Indretning, i Hensigt til Staten og de arme Bønders billige Belønning, som møisommelig drive det. Dette er jo et helligt Hykleri. Det er Hr. Clausen og Recensenten, som Forfægter af Hr. Clausens Sætninger, der saa knap og kummerlig afskiære Brødet til Bonden, at 3 eller 6 Familier skulde behielpe sig med den Næring, som jeg holder for, ikke. ikke at være for megen for een. Det er dem, som ikke kunne taale, at Bonden lever got, lader sin Velstand fremskinne, er Kiøbmandens Gieldner viid. p. 7 i Hr. Clausens Afhandling. Det er dem, som vilde, at Bonden ikke skulde have saa megen Eiendom, at han kunde holde Tienestefolk (ja vel endog ikke Bester) men at han skulde selv, endog under tilvorende Alder, og paakommende Sygdom og Skrøbelighed, slæbe og trælle, uden at have en eneste Dags Aanderum, hvorved han blev sat i en Tilstand, der ikke var et Haar bedre, end en Slaves paa Eillænderne. See, denne er den billige Belønning og den ynskelige Lighed, som vore Menneskevenner, Hr. Clausen og Recensenten, unde de arme Bønder for deres møisommelige Arbeide. Jeg erindrer engang at være kommen over et Exemplar af Hr. Clausens Afhandling, paa hvis Titel-Blad var tegnet See her Beviis, at Hykler=Kunst Endnu erhverver Guld og Gunst, At under Paaskud af hans Vel Man Bonden giøre vil til Træll. Denne Landmand har forstaaet og indseet Sagen anderledes. Og hvorfor skal Bonden have det saa knap Hr. Clausen siger det selv udtrykkelig sammesteds. For den Formue, der overstiger hans Stand, er ham unyttig, savnes af andre, og er Staten til Skade. Ligesaa ubilligt dette er talt, Forfatteren maa betragtes som Menneske, som Borger, eller som Statsmand, saa ugrundet og urigtigt er det og i sine Følger. Det er ikke sagt, at den Formue, som Bonden har, var bleven andre til Deel, naar den ikke var kommet i hans Lod. Nei, som det heder: faber suæ qvisqve fortune, saa har dette egentligst Sted hos Bonden, der i Almindelighed kan tilskrive sin Formue sin egen Flittighed og Vindskibelighed, hvorved han den af Jordens Skiød og ingen ingen andensteds henter, og hvor den, som en skjult Skat, havde lagt endnu, naar Bonden havde været mindre flittig. Det er og en herlig Præken, at den Formue, nogen af os maatte eie over vor Stand, er os unyttig og savnes af andre. Hvor mange skulde vel rekke den Øren? Mon Hr. Clausen selv, En besynderlig Staat, naar enhver saaledes skulde deele med sin Overmand; der vilde blive en Erobring, som ikke fik Sted flere end eengang; Thi den lavere, der var kommet i denne Erfaring, skulde for Eftertiden nok mage det saa, at andre, der maatte savne noget, forgieves skulde søge det hos ham. Merkelig er vore Ekonomisters Politik; Allerførst ville de, til Fordeel for Bonden, have Proprietæren draget af Kiolen, og dog derhos bilde ham ind, det var til hans egen store Jnteresse; Og, naar Bonden saaledes ved disse Spolier var bleven beriget, skulde han, som ikke at betynges med en for ham unyttig Byrde (følgelig under Paaskud af hans Fordeel med) dele med andre, der maatte savne det, han haver. Spørsmaal, Naar og hvor skulde denne almindelige Plyndring standse? Eller kunde vi vel af en Landets Fiende vente haardere Medfart eller værre Plyndring, end af disse Ekonomister, der dog give sig ud for ægte Patrioter, og for Talsmænd og Befordrere af Landvæsenets Beste, hvorpaa vort Lands Velfærd, (saa sige de derhos) fornemmelig beroer. 6) Jkke heller havde Recensenten formodet, jeg skulde være saa partisk, at jeg skulde stoppe Øren for alle Grunde, saasnart de bestride mine Fordomme, og begaae den største Uretfærdighed, &c. Det henstilles til Læseren, hvo af os der har begaaet Uretfærdighed, enten Recensenten, der angriber min Person, og lader mit Skrift uanfægtet, og som beskylder uden at bevise; Eller jeg, der, uden at røre i mindste Maader ved Hr. Clausens Person (der og i alle Maader er og var mig, ligesom ganske ubekient, saa og ganske uvedkommende overalt henviser til hans egne Ord og Sæt Sætninger. Lader os engang kortelig høre, hvad det er for en Uretfærdighed, jeg har begaaet, og hvad det er for Grunde, min Partiskhed og mine Fordomme ikke ville høre. Hr. Clausen siger et Steds, nemlig P. 27, at lige Hartkorn, samlet i en stor Gaard, behøver færre Folk, end naar det er deelt i mindre Gaarde; Men, kalder dette at fiske med Guld Angler, og følgelig regner det Staten til Tab. Et andet Sted, nemlig p. 9, siger han tvertimod, at lige Hartkorn, samlet i en stor Gaard, udfordrer flere Folk, end naar det er deelt i mindre, men ikke desmindre regner og dette Staten til Tab. P. 33, klager han over Beboeren paa den store Gaard, fordi han trækker Beboerens Søn paa den liden til sig. P. 74, skulle Huusmændene have Arbeide eller Tieneste hos Bonden. Alt dette uagtet, gaaer hans hele Afhandling ud paa, at Bonden ingen Tienestefolk maa have. Og, at Gaarden ei maa være større, end at Bonden alene, eller i høieste med en liden Pige, selv kan bestride Arbeidet. P. 63. Fra Gaardene vil han tage de to eller tre Parter, og dog skulle de ikke formindskes paa Afgrøde og Jnteresse. P. 59. Ved en stor Gaard fordeelt til smaae, taber Staten 74 Rd. p. 50; Jkke desmindre vinder den dog See, disse og saadanne flere Grunde, som jeg ikke kan gientage alle, uden at gientage alt hvad jeg forhen har skrevet, er det, mine Fordomme ikke ville høre. Det er at sige, jeg er saa indtaget af Fordomme; Og jeg er saa partisk, det jeg ikke vil troe, at een og den samme Ting kan tillige baade være og ikke være; At 1/2 Deel er ligesaa meget som en heel. Endnu erindrer jeg et Par Uretfærdigheder, jeg har begaaet; Jeg er saa partisk, det jeg ikke vil troe, at Træer og levende Gierder vil lykkes i det skarpeste Hede Jord; Jkke heller: at den ringeste Jord, ved at indhegnes, kan blive lig den allerbeste Dog erindrer jeg derhos, at denne Partiskhed, disse Fordomme med med flere, kunde komme mig dyrt at staae, thi jeg husker ret vel, som Recensenten intet taler om, at have, til Sandheds Oplysning, udlovet en efter mine Omstændigheder betydelig Premie af 2000 Rdlr., om nogen vilde eller kunde i Gierningen overbevise mig anderledes. Men da ingen endnu har meldt sig, uagtet Penge ellers finde mange Elskere, saa bestyrkes og rodfæstes mine moesgroede Fordomme endnu saa meget mere. 7) Dette er den sædvanlige Snak af alle dem, hvis Egennytte kommer til kort, naar upartiske Mænd sættes ved Roeret. Nei, dette er Recensentens sædvanlige Kunst=Greb, naar han seer sig i Knibe, og gjerne vilde sige noget til sin Forfatters Beskæmmelse, men intet kan finde; Nemlig: han lægger ham saadanne Ord og Satser i Munden, som han aldrig har talt om eller tænkt paa; Og med Heftighed forsvarer saadanne aabenbare Sandheder, som ingen i mindste Maader har anfægtet. Hvorledes kan vel nogen paastaae, at komme til kort ved upartiske Mænd, naar de tillige ere kyndige udi det, som skal bedømmes Saadanne Dommere maa nok enhver ønske sig. Og, hvorledes kunde min Egennytte komme til kort ved Hr. Clausens Forslage Kunde vel min Egennytte tabe noget ved, at der blev mange Folk, meget Mandskab paa Godset, at 2 Tønder Hartkorn kunde give samme Afgrøde, samme Jnteresse, som nu 6, at et Barn paa 8 Aar kunde med sin Tieneste holde sin Faders liden Gaard skattefri, at Kreaturerne kunde fødes inde Vinter og Sommer, at den sædvanlige Udsæd kunde bringes til at bære 10 eller 14 Fold, at den ringeste Jord kunde, ved at indhegnes, blive lig den allerbeste, at Træer kunde lykkes i det skarpeste Hede Jord, m. m., Tabte min Egennytte noget ved alt dette? Det er jo klart nok, det blev mig, om kunde skee, til mange Tusinde Rigsdalers Fordeel. Saa er jeg da saa egennyttig og saa partisk, at jeg forkaster en Tønde Gulds Midler og derover, som Hr. Clausen og Recensenten snakker mig for, lovligen kunde forhverves Hvorledes klinger dog dette, Nei, lad dem komme frem og vise os Maaden, paa hvilken det kan skee. De skulle faae at see, Verket ærligen skal blive grebet an(Resten følger.)