Jyske Efterretninger, 1770-05-25
gen om Kiøtil lisfornøyelse.) Mine Læsere kunde, mueligt, ved Betragtning af disse i sidste Noommældte 2de ulykkelige, og i høyeste Grad misfornøiede, Mennesker, synes det dog var Umagen værd dybere at eftergranske, hvorfra saadan de menneskelige Begierligheders Umættelighed, og den bestandig dermed forbundne Misfornøyelse dog haver sit Udspring. De vilde derfor ey lade sig det være mishageligt, at jeg fører deres Tanker tilbage paa vore første Forældres bedrøvelige Fald. Uden Tvivl er dette Kilden, ligesom til al vor Ufuldkommenhed, saa og til vor Misfornøyelse, da ingen kan vente i det Jordiske at finde en fuldkommen Fornøyelse. - Her er vist intet, som kan 2de kan fornøye Mennesket, uden saa er, at han derved lader sig opmuntre til at beundre og prise Skaberen. - Men hvad er Aarsagen, at man endda hænger sit Hierte til forgænger i alle Ting Overmagten, til de blive fuldkommen Me gelige Ting, dette, at man giver de kiødelige Begierinster over Gemyttet, saa Forstandens og Erkiendtlighedens Kræfter blive ganske hemmede, og Mennesket derved sættes i den Stand, at han ey allene sovende, men ogsaa vaa gende, gjør meget, hvoraf han selv intet veed. Alle Tings Ubestandighed burde dog overbevise os, at vi ey ere i Stand til at give os nogen bestandig Glæde. Vi glæde os, naar Børn fødes, og burde billig paa samme Tid betænke, at de blive fødde just for igien at døe. Vi stræbe efter Rigdom, og tænke intet paa, hvor mange Tilfælde der igjen kan berøve os den. Men sæt i Fald at et Menneske kunde rose sig af sin Lykke indtil hans Død, leve i største Ære, Rigdom og Overflødighed, saa maae han dog tilstaae, at Fare, Fortred Sorrig og Møye have været uladskillelige Selskabs Systre med denne hans formeente Lykke, og hvad beholder han endelig af hans Ære, Rigdom og herlige Levnet tilovers efter Døden, Intet, uden en nagende Samvittighed, som just med saadan timelig Lyksaligheds ufornuftige Nydelse destomeere vil qvæle Sielen. Eftersom da saavel Beskaffenheden hos os selv, som hos de timelige Ting forunder os saa lidet af en fuldkommen i sig selv, men i den at elske Skaberen, aldrig at misunde Fornøyelse, saa lad os lære heraf, ey at elske Skabningen nogen anden sin Lyksalighed, men leve rolig og vel tilfreds med alt, hvad Himmelen behager at tilskikke, og saaledes bruge det Jordiske, at vi ey misbruge det. - Hvor lidet behøver den Viise, for at være fornøyet, og hvor meget maatte den Rige undvære, for at kunne blive saa lykkelig, thi hvortil nytter os Lykkens gode Ting, naar de forstyrre vor Rolighed, naar de med tusinde Sorger plage os, og, naar vi under Byrden, at bekomme og forøge dem, synke til Grunde? Elendig Nydelse, som gjor os Lidelser, Uskatteerlige Rigdomme, som Viisdommen skiænker os, og hvortil ikke andet udfordres end en god Samvittighed og et nøysom Sind. Man er ilde deran, naar man er fattig og lider dagi N. lig Mangel paa det fornødne, men er man riig, og dog mislig, som med sin Tilstand er fornøyet, som veed med For fornøyet, da er man meere ulykkelig. Den allerne er lykkenuft at bruge det Gode, han besidder, og kan undvære det ham mangler. Men derimod maae den skamme sig, som næsten henbringer hvert Øyeblik i sit Liv med en herskende drig er fornøyet enten med sig selv eller med Forsynets Misfornøyelse og graadig Umættelighed, og derudover al gel. - Gulosus var overdaadig, og besluttede sit Liv u Foranstaltninger, men stedse klynker og klager over Manden nogen roesværdig Handling; thi han sad og drak sig, under adskillige Afvexlinger af et liderligt Levnet, ihiel. ingen større Tieneste, end da han døde; Begge disse vare Men Lesinius derimod var karrig, og beviiste Publicum uden Klogskab og Dyd, ja de vare hver paa sin Maade uMennesker uden Fortienester, uden fornuftig Tænkemaade, nyttige Jordens Byrder. - Anviser Forsynet os en Post, paa hvilken vi kunne bevise andre mange og store Tienester, beydsom Jverksættelse af samme vil vel trætte os, men til suurt ved, at vore Pligter og Forretninger voxe; En ar saa lader os ey staae ørkesløse paa den; Lader os ey see lige forædle os. Sveden udsses aldrig priseligere end i det almindelige Bestes Tieneste, og ingen Levemaade er Gud behagelig, som ey geraader det menneskelige Kiøn til Nytte. - Rigdom og Nøysomhed boe sielden tilsammen, misund derfor aldrig den Rige sin Rigdom, han betaler den med meget Græmmelse og utallige Besværligheder.