Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-10-16
Jndenlandske Efterretninger. Af en Bekjendtgjørelse fra den fyenske Comitee til Fremme af Actietegningen for den flensborg-husumtonningske Jernbane sees, at der i Odense er tegnet 132 Actier, hvoriblandt 50 af Hs. kgl. Høihed Kronprindsen, paa den hos Handelshuset Ploug & Richardt fremlagte Liste. Vi kunne tilføie, siger Red. af Hemp. Av., at der er tegnet circa 100 andre Actier hos de forskjellige Comiteemedlemmer i Stiftet udenfor Odense, og at der er Haab om flere. Vi have med sand Fornøielse erfaret, at der blandt Deeltagerne er en Deel Mænd at Bondestanden. Vil denne hæderlige Stand tage sig af Sagen - og hvorfor skulde den ikke, da den vist tilfulde indseer baade dens fortjenstlige og fordeelagtige Side, saa behøve vi ikke at frygte for, at vi skulle staae tilbage i den patriotiske Væddestrid med vore jydske Brødre." Ved Corsøer Byting er for ikke længe siden paadømt en Justitssag mod Arrestanten Huusmand Erik Hansen, og hans Hustru, Arrestantinden Ane Kirstine Hansdatter, det sigtedes for at have myrdet deres tre Børn. Efter de Tiltaltes i denne Henseende afgivne og ved det iøvrigt Oplyste bestyrkede Tilstaaelse ere Sagens Omstændigheder følgende. Den 11te Marts d. A. gik de Begge, efterat have aftalt Mordet, ned til en Tørvegrav i Nærheden af deres Vaaningshuus og huggede her med en Øxe en Vaage i Jsen, for der at drukne deres to ældste Børn. Efter derpaa at være vendt tilbage til Huset lokkede Arrestantinden, under det Paaskud, at nu skulde de fange Karudser i Tørvegraven, de to af nysnævnte Børn, nemlig en 9 Aars gammel Pige, Trine, der var et nægte Barn af Arrestantinden forinden hendes Ægteskab, og en 5 Aars gammel Dreng, Hans, avlet i Ægteskab med Arrestanten, ned til Tørvegraven, medens Arrestanten forblev hjemme for efter den trufne Overeenskomst at drukne deres tredie, mindste, ikkun 5 Fjerdingaar, gamle Barn, Johanne Kirstine, i en Ballie Vand, hvilken han, i Forening med Konen, iforveien i dette Øiemed havde hensat i Stuen. Da de to Børn af Moderen vare forte ned til Torvegraven, lagde de sig, uden at ane noget Ondt, paa Knæ ved Vaagen "for at see i Vandet, og hun stødte nu bag fra den ene af dem efter den anden ned under Jsen. Jngen af Børnene kom op igien, og da Arrestantinden saaledes havde overtydet sig om, at de vare aflivede, vendte hun tilbage til sin Mand. Denne havde imidlertid udført sin Udaad. Efter nemlig udenfor Huset i Frastand at have seet de to ældre Børn blive ombragte, og saaledes forvisset sig om, at Konen ikke vilde bringe ham alene i Ulykke, gik han tilbage til Stuen, tog med Uro og Skælven, det spæde Barn ud af Vuggen og holdt det i Vandet i Ballien, hvorpaa det øieblikkelig døde. Omtrent en Timestid derefter underrettede Arrestanten og Arrestantinden en Nabokone om Gjerningen med de Ord, at nu havde de forsørget deres tre Børn, og bad hende anmelde det Passerede for Øvrigheden. Ved Dommerens og Lægens Ankomst forefandtes alle tre Børn aldeles livløse, og ved Obductionsforretningen oplystes det, at Dødens eneste Aarsag var den af Forældrene angivne. Bevæggrunden til denne unaturlige og rædselsfulde Gierning synes efter Acternes Udvisende at have været Fattigdom og Mismod i Forbindelse med forvirrede Religionsbegreber, navnlig hos Arrestantinden, der sees at have havt en Deel Samqvem med de saakaldte "Hellige", og endog selv at have forfattet en gudelig Sang". Efter hvad der er oplyst, skal Arrestantinden i længere Tid have været i meget høi Grad tungsindig" og allerede for et Par Aar siden have tænkt paa at ombringe de to Børn og derefter begaae Selvmord. Ligesom hun sees aldeles at have behersket sin paa Sjæl og Legeme svage Mand, saaledes maa hun antages at have lagt Planen til Mordet og faaet Manden, der efter flere under Sagen afgivne Forklaringer, maa betragtes som et villiesløst Redskab i hendes Haand, til at udføre denne Forening med hende, nærmest ved Forestillingen om deres trange Kaar, under hvilke hun navnlig frygtede for deres yngste, af Øiensvaghed næsten blinde Barns Skjæbne. Skjøndt de Begge have erklæret og sig selv og om hinanden, at de ere ved Fornuftens fulde Brug, og skjøndt Dommeren, der faa Timer efter Forbrydelsens Udførelse tog dem i Forhør, ikke har kunnet opdage noget Spor af Sindsforvirring hos dem, findes der dog i Sagen enkelte Omstændigheder, som kunne vække Tvivl herom.