Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-09-10
Paa min Reise til Herlufsholm var Røffved et blot Appendix (ligesom denne By i gamle Dage var et Appendix til Klosteret, hvis Abbeder indsatte Byens Øvrighed, indtil 1426, da Erik af Pommern lagde Byen under Kronen og gav den Kiøbstædsprivilegier). Jeg sætte derfor intet mere at kiende af denne By, end dens udvortes Form, og denne er intet mindre end tillokkende. Næstved har i nogen Frastand en saa landlig skiøn Beliggenhed, som kun faa Kiøbstæder i Siælland; men dette er alt hvad man kan sige til dens Fordeel. Kommer man ind i Byen, da finder man den hverken landlig eller bylig, og det Skiønne, som den i det Fierne lovede, er reent forsvundet. Man sporer straks, at ingen betydelig Jldsvaade i adskillige Aarhundreder har hiemsøgt denne temmelig store, men uregelmæssige, ildebyggede Kiøbstad. Smaa og stygge ere de allerfleste Huse. Gaderne ere skieve, og Brolægningen meget slet og nævn St. Peders Kirke er en stor og anseelig Bygning fra det 13de Aarhundrede, hvis indvortes Syn dog taber derved, at Hvælvingerne ere støttede ved Bielker. Om Koret gaaer en meget rummelig aflukket Omgang. J Kirken saae jeg en heel Deel Malerier paa Væggene, en stor Mængde gamte Liigstene (af hvilke den mindste Deel findes hos Pontoppidan og Abildgaard) og et Par gamle Crucistrer, ved det ene af disse stod en næsten udslettet Munkeindskrift. - St. Mortens Kirke er udentil meget uanseelig. Jnd kunde jeg ikke komme, i hvor megen Umage jeg giorde mig derfor Sortebrødre Kloster (tilforn et Dominikanerkloster, stifter 1242) er nu en lille Herregaard. Bygningen har gandske bevaret sit gothiske Udvortes; den er simpel og stærk. Den gamle Jndskrift: Hielp, Jesus, Maria, Anna, staaer endnu til Ære for Sortebrødres Eiere – fuldkommen uskadt over een af Jndgangene. Hertil føier Pontoppidan, 1527 Domus hær in Jesu Christi nomine instructa est, men dette maa staae paa et andet, mindre synligt Sted. J Haven ved Sørre brødre er Byens offentlige Spadseregang. Fra de høie Møllebakker uden for Næstved, ikke langt fra Sortebrødre, har man en saare skiøn Udsigt, og vel en med de videste i Siælland; paa den ene Side mod Havet ud over Gavnøe og Karrebet; paa de andre Sider mod Holmegaard, Ravnstrup, Gunderslevholm o. fl. Steder. Enhver Reisende, som kommer til Næstved, vil ikke fortryde at have besteget denne herlige Banke, ved hvis Fod Byen ligger udbredt, tæt omsnoet af sin grønne Skov krands. Paa den fiernere af de tvende Mølle bakker kiendes endnu Spor af den Fæstning, Huusvolden kaldet, som Holstenerne havde anlagt, medens de dominerede i Danmark, som Kong Valdemar III. forgieves beleirede 1344; men i det følgende Aar indtog og forstyrrede. Hermed ender jeg disse Fragmenter, hvori jeg uden Konst og uden regelret Orden søgte at lade enkelte af de Toner gienlyde, som ved en fornyet Beskuelse af min Fødegn opstege i min Siæl hvori jeg, ved at omtale et og andet i Fortiden navnkundigt Sted, samlede nogle af de Erindringer, som dertil i Historien knytte sig. De som have skienket Brevskriveren saamegen Overbærelse at de have udholdt at læse hertil, ville modtage hans ærlige Forsikkring, at han gav dem af et reent Hierte hvad han troede at kunne give. Dem, som ei have fundet sig fyldestgjorte, vil han ønske, at Skylden maa ligge paa hans, og ikke paa deres Side. Hvor han hist eller her, drevet af begeistrende Følelse for de Gienstande, han vovede at nærme sig, maaskee gik for meget i det Enkelte, haaber han lettelig Tilgivelse hos dem, der kunne føle med ham; Andres vil han ligesaa lidt attraae, som sætte Priis paa. Dersom han var saa lykkelig hos en og anden af Danmarks Ædle at fornye Mindet om vort Fødelands herligste Alder og om een af dets meest klassiske Egne; dersom han kunde være heldig nok til at giøre en og anden med Aand og Hierte begavet Reisende opmærksom paa, at Meget kan findes inden vort Lands, inden vor Øes Grændser, som tilfulde fortiener at beskues og beskrives, da ere disse Blade herligen lønnede. Endnu engang - som naar vi paa en Vandring møde et Sted, hvis Skiønhed tryller os saaledes, at vi have Møie ved at løsrive os derfra - endnu engang kalder jeg Mindet tilbage om de Helligdomme, jeg besøgte, om en Reise, som vil være mig uforglemmelig. Paa den lærte jeg først ret, at der til at see behøves saavel det indvortes Syn, som de udvortes aabne Øine; men ogsaa, at ikke saa af dem, der troe, at de intet see, maa søge Skylden i deres forsætlige Blindhed. Mange vare de, som under dette mit Ophold og paa mine Vandringer i min Fødegn forhøiede mine Nydelser, ved at møde mig med kiærligt Venskab og ufortrøden Velvillie, ja selv hos flere af dem, jeg først lærte at kiende, fandt jeg en Modtagelse, der maatte være mit Hierte inderlig kiær. Ligesaa upasseligt, som ubeskedent i de det være, at nævne enhver, jeg skylder take muelig Erindring, men denne er heller ikke buden tilskrevne Navne; bedre og mere levende end paa Papiret, vil jeg bevare den i Hiertet. Hulde Egn, du som favnede mig saa blidt, du i hvis Skiød jeg hvilede saa sødt, du som omhægner den Kreds, hvortil mine helligste Erindringer knytte sig, vær du endnu engang hilset, Du som først lærte mig, i Naturen at søge den evige Harmoni, som Mennesket i Livet kun under saa sielden en Betingelse finder lær du mig fremdeles at bevare min Følelse reen og min Sands ufordærvet. Modtag mig da atter, naar jeg lykkelig kan ile til dit lysende Tempel, som en Fostersøn af Naturen, der aldrig kan glemme sin Moder. Saalænge skal jeg, lænket i et glimrende Fængsel, sukke efter Frihed og Fred, saalænge skal jeg en sørgelig Trøst! – i Tankerne svæve om den elskede Plet, som min Længsel aldrig forlader. Hist mod Dalen, i hvis tause Skygger, Livets Fred og Aandens Hvile bygger, Mod hin blanke, skovomhægned Sø Mod hin ynderige Kloster, Mod de gamle, steenomsatte Høie Vender sig mit længselfyldte Øie. Som de svandt, de stolte Fortidsminder, Flygtede mit Hiertes Ro. Tause, tunge Taare rinder, Tenker jeg paa elskte Bo; Paa de skiønne, blide Egne, Hvor Naturens Aand jeg fandt, Hvor mig mødte allevegne Spor af Tiderne, som svandt: Hvor fra hine lyse Dage, Som vi ønske tidt tilbage. Naar de sank i Glemmets Hav, Minde sig til Minde klynger; Hvor en mystisk Kreds omslynger Alt hvad Helligt Livet gav, Hvor jeg saae min Ungdoms Drømme, Glide hen af Tidens Strømme, Synke ned i skumle Grav. Christian Molbech.