Corsaren, 1843-06-16
selv hæver sig høi, kold og stolt; men under de røde Solstraalers Spillen paa Vinduerne saae det ud, som om Syd og Nord slyngede sig i hinanden. Stockholm er desuden en ægte national Stad, omgiven af stærke Klipper, Skove af Gran og Fyr, beliggende i Landets Hjerte. Selv Kongeborgen er national, den imponerer, ved sin Storhed og Styrke, ikke ved italiensk Stiil og Søilerække. Den seer ud, som om Folket selv havde bygget den. Kun - i Slotsgaarden staae Kanoner opkjørte. Men en Kongeborg er jo en Konges Opholdsted. Den Deel af denne Hovedstad, som vi saae Meest af, da den ligger nærmest Havnen, "Staden", er en forunderlig Blanding af Gammelt og Nyt. Det kongelige Slot, Operahuset, Mynten, Bazaren, m. fl. nye Bygninger hæve sig imellem smalle Gader, bestaaende af Huse i ældgammel Stiil. Jeg besøgte en Badeanstalt i et Huus fra det 15de Aarhundrede, badede mig i et Kobberkar fra det 14de dito, og blev barberet i et Huus med gothiske Buer over Forstuen. Apropos, om Barberen! Sverrig var i det Hele saa gjæstmildt imod os, men hos en af detse Barberer blev jeg i Ordets egenligste Forstand. slaaet. Mit Ansigt blødte af ligesaamange Vunder, som Odin lod sig stikke af Geirsodden. Men med den største Rolighed hentede Barberen et stort Stykke Alun, trykkede dermed Saarene til og standsede Blodet. Det er en stor Lykke for Sverrig, at det selv producerer Alun. Jeg maa dog tilføie, at det ikke koster mere end 3 Sk. dansk at blive raget i Stockholm, Alunen derunder indbefattet. Vil man lade sig aarelade, faaer man ogsaa det i Tilgift, nemlig naar man vil lade det skee paa Hagen. Anden Vintsedag tidlig om Morgenen af seilede vi til Upsala, over den forunderlige Mælar. Naar man ikke vidste det, skulde man ikke kunne afgjøre, om det er en Sø med mange Øer eller et Stykke Land. med mange Canaler. Jeg kan ikke troe, at man har kunnet give alle Øerne i denne Jndsø ordenlige Navne: man benævner dem vist efter Nummer ligesom de blaae Drenge. Vi vare fordeelte paa to Dampskibe. Jeg var naturligviis kun paa det ene, som jeg ikke vil nævne. Der er intet videre mærkeligt ved dette Skib, naar undtages Kjokkenet. Jeg kom derned for at faae tændt en Cigar, og imedens jeg ventede paa en Glød, faldt mit Blik paa en af Hylderne. Der laae i en Bunke: et Tællelys, endeel Smør, to Ølflasker, en Svamp, en Skobørste, endeel Kjød til Beufsteg og to halve Tallerkener, Altsammen skjødeslyst indsvøbt i noget Rødt, som jeg antog for Levningerne af et Skjørt. Jdet jeg vilde gaae, bestiltes en Portion røget Lax. Kokkepigen gik hen og skar et Stykke ud af det, jeg havde antaget for Levningen af et Skjørt: det var Lax. Dette Blads Læsere ville allerede andetstedsfra have hørt om Festlighederne i Upsala. Jeg bemærker derfor kun, at ved, "Sexaen" der afholdtes i Carolina rediviva, vare Erkebiskop Wingård og Sverrigs Justitsminister nærværende. Jeg tænker, at, naar Upsala-Studenterne gjæste os til næste Aar, kommer vor Justitsminister, Hr. v. Stemann, op i Academicum og holder Velkomsttalen. Den næste Formiddag droge alle vi danske, svenske, norske og finske Studenter ud til GammelUpsala og drak paa Odins Høi Fostbroderskab i Mjød af store Horn. Ved Foden af Odins Høi ligger et Bondehuus, og Bonden har vist med Forundring seet denne Masse Fremmede med hellig Ærefrygt betræde et Sted, hvor han hver Dag gaaer med sine Træsko og tøirer sine Kreaturer. Saaledes seer den katholske Præst i Kalken, hvorfor de Troende kaste sig i Stevet, kun et Kar af Guld. Jeg glemmer aldrig Odins Høi ved GammelUpsala. Det Øieblik, da den svenske Broder i alle svenske Studenters Navn bød os Fostbroderskab, da under Jubelraabene hver enkelt Jndividualitet smeltede hen i det store Hele ligesom Raabene, da Bannerne paa den overfor liggende Høi vaiede i Luften over en talløs Menneskemasse, der bedælkede Høiens skraae Sider- det Øieblik oplever man ikke let Mage til. Jeg erindrer, at, da vi kaldtes til Afmarsch og jeg stod nedenfor Høien, kastede jeg et Blik tilbage til den solbeskinnede Top og sagde til mig selv: Du har maaskee oplevet det lykkeligste Øieblik i dit Liv. Ene Afreisens Øieblik kommer det nær i gribende Høitidelighed. Da jeg stod paa Stibet og det sidste Farvel lød til os, kunde jeg gjerne have kastet mig ned paa Dækket og grædt; men der var ikke Plads, vi stode saa tæt. Første Gang i mit Liv raabte jeg Hurra; men mit Naab maa have været et stygt Brøl; thi min Hals var som sammensnøret. Den Mængde Hurraer, som den Dag raabtes, skulde saagar Hs. M. Kongen næppe kunne betale. Vi afreiste i daarligt Veir. Mærkeligt nod havde vi paa hele Touren Regn og Blæst, naar vi reiste, og deiligt Veir i Land. Og Solen skinnede da saa mildt og gav os rigelig Erstatning for de udstaaede Besværligheder. Lad nu herefter Jngen tale ilde om den "svenske Sol" og beære vor Maane med dette Navn. Atter kom vi til Stockholm, og, havde jeg i Upsala tilbragt en sindsopløftende, mindeværdig Dag, saa blev Dagen i Stockholm en behagelig, vederkvægende Dag. Om Formiddagen stod jeg just paa Ridderhuustorvet og talte med Hjerta, "Aftonbladets" Udgiver, hvem jeg nylig var bleven forestillet, da jeg ved at vende mig til Siden opdagede en svensk Herre, som jeg for et Aar siden havde seet og talt med i Skaane. Vi hilste paa hinanden som gamle Venner, og ved ham blev jeg forestillet for de fleste af Stockholms literaire Notabiliteter: Almquist, Dahlgreen, Blanche, Malm (en ung Mand med det intelligenteste Ansigt, jeg saae i Sverrig) m. fl. Efter at have spist til Middag samledes jeg og en anden Dansk (*) med flere af disse Herrer paa, "StrømVarterre", en nydelig lille Lund, med et Conditori, beliggende nedenfor det store kongelige Slot lige overfor Bazaren og i Niveau med *) Jeg gjenkjender ham med Fornøielse i "Forposten" og seer, at han heller ikke har glemt denne Sammenkomst. Mælaren. Jeg dvæler med Forkjærlighed ved de Par Timer, som her hengled i en rigt afvexlende Samtale med Mænd, der vare vildfremmede for i mig og dog som Brødre imod mig, og hvem ligeledes mit Sind omfattede med en forunderlig Hjertelighed. Vi skildtes kun fra hinanden for at begive os til Capt. Lindebergs Theater, der af Eieren var aabnet for os Gjæster. Man gav "Stuen og første Sal", localiseret efter den franske Bearbeidelse af den tydske Original. En af de Vittigheder, som den svenske Bearbeider, (jeg troer, det er Blanche) havde indlagt deri, var den fattige Klædehandlers Replik: "Jeg troer ikke, at Adam var Adelsmand og Eva Frøken; disse Ting kom vel med Syndfloden," som modtoges med stormende bifald. Om det Stockholmske Theater kan jeg naturligviis ingen Mening have, da jeg saae alt for Lidt deraf. Jeg hørte heller ikke Sangerinden Jenny Lind, Stockholmernes Yndling. Jeg var i Upsala-Theatret under hendes Concert der, men havde ikke Tid til at blive og høre hende. Den næste Morgen saae jeg hende stige ombord for at seile til Stockholm. Da havde jeg god Tid; men da sang hun ikke. Et Var Dage for vor Ankomst til-Stockholm havde en Præst debuteret der som Skuespiller og, underligt nok, som Klokkeren i "Nei". Den sidste Aften og Nat i Stockholm tilbragte vi paa Diurgarden ved den "Sera", Stadens Borgere der gave os. Af Talerne, der i ligeledes her bleve holdte, erindrer jeg især en af Præsten Thomander, et Mesterstykke af Luneog Vid. Gangen i Talen var omtrent denne: Ved vor første Underviisning og Opdragelse lagde man Gramatiken til Grund og lærte os at deklinere. Senere gik vi over til at conjugere; men vi bleve staaende ved Paradigmerne, vi lærte amare (elske), docere (undervise), legere (læse), audire (høre). Skulde i det ikke være paa Tiden, at vi gik videre og begyndte at conjugere paa egen Haand? Dog, endnu en Tale erindrer jeg. Det var en finsk Students Tak for en Toast for det finske Universitet. De Svenske glemme aldrig Finland. Naar man i det gladeste Lag nævner Finland for dem, farer en alvorlig Skygge over deres Ansigt. Os Danske modtage de som Brødre, det var Synd at sige Andet; de finske Studenter modtoge de, ikke meere kjærligt, men med en Bevægelse, som Faderen, hvem man bringer, den døde Hustrues Barn. Da den finske Student stod paa Talerstolen, sagde han kun, at han takkede, og derpaa, kort og ligesom afbrudt: "Leve Sverrige!" Et Øiebliks Pause fulgte disse Ord, som om man ventede Mere; men, som om man med Et begreb, at den russiske Undersaat ikke kunde sige Mere, udbrød fra alle Kanter i den store opfyldte Sal et næsten forfærdende Hurra. Den Tone, der vibrerede i dette Hurra, fik aldrig Lov til at passere dansk Censur. Den næste Morgen Kl. 5 var al den Herlighed ude, vi lettede Anker og seilede tilbage til Danmark. En characteristisk Eiendommelighed ved alle de Fester, som ved denne Leilighed feiredes i Sverrig, var, at der ingen Skaal udbragtes sor nogen fyrstelig Person. Den eneste Hilsen, til en Konge var i en svensk Sang, nemlig saaledes: Men Kungen först och sist - vi mena - Öehlenschlæger. At en levende Begeistring havde grebet os Danske og ligesom forklarede vore Ansigter derovre, har jeg alt omtalt. Kun naar to Danske mødte hinanden efter at have været adskilte mellem de Svenske, og saae paa hinanden, syntes det mig, at deres Ansigter pludselig bleve lange. Jeg troer, Gud forlade mig det, at de giensidig saae et lille Stykke Danmark.