Københavns Adresseavis, 1780-04-11
Ved et Dødsfald. den 1 April 1780. Damp Livet er, - og ald dets Glæde, Liig Røg, den Stormen fører bort De er ey født, som stedse træde Ad Banen uden Sorg - Ney - KortEr Livet her - dog kortere dets Lyst Den Sandhed lyder høyt i mit beklemte Bryst Nys var jeg glad, thi Venners Lykke Opfordrede min Siel til Fryd, Den Fryd kan ingen Modgang trykke, Thi Venskab skabte den - og Dyd, Saa tænkte jeg - men haarde Skiebne, Du og mod Venskab og mod Dyder kan dig væbne. Han faldt - og med ham faldt vor Glæde, Da du udstrakte mordisk Dolk O see, hvor Veemods Taarer væde. De Øyne, som tilforn var Tolk For Venskab - Kierlighed - og ald den Lyst, Hans Omgang skabte i hvert ædelt Bryst. Gud! naar du tager bort vor Glæde, Og skiuler os dit vise Raad, Kan du da vredes, om vi græde, Mens vi erkiende, du er god Ach! under Sorgers Vægt er vi saa svage, Og Taarer flyde - men vi vove ey at klage. Ey til at stifte dig et Minde, O Sallige! er Sangen stemt Jeg er for svag - See Taarer rinde, De vidne best, Du ey er glemt Men disse Sukke - disse stridde Taarer Skal ikkun sige dig, hvor haardt dit Tab mig saarer. - Forladte! Jeg seer Deres Smerte - O gid jeg kunde lindre den 11 Men ængstlig staaer selv dette Hierte Ved Tanken og vor tabte Ven, Og ved hvert Suk, som styrter fra de Hierter, Der gjemme Deres Sorg - og alle Deres Smerteer. Forgiæves vilde jeg oplede. Nye vældig Trøst, ukiendt for Dem Jeg iled da til ham at bede Som vinker Sorg og Glæder frem: Lad, Herre, mange glade Dage. Dog disses Bitterhed, om mueligt er, borttage, Saa bad jeg - Fra de høye Himle, Tilsmilled mig ald Godheds Gud Ved Modgang prøves Dyd - J svimle -Men viid, den skal ey vare ud Viid og, at i hiin Evighed, Er Løn for Dyd - og Troe - og for Taalmodighed. - Til Alima. Veninde, tag endnu en Helsen fra din Ven, Der, skiønt af dig forladt, ey kan ey vil forglemme Dig - og din Kierlighed, min Alima! - ney den Skal Hiertet stedse troe i sød Erindring giemme. Fra Ungdoms første Tid en hellig Sympathie Bestemte dig for mig og mig for dig allene. Vi saae, vi elskte os, og alt var Harmonie. Vi fandt det søde Baand, som Hierterne forene. Hvad himmelsk Sallighed, da første Kysse brød, Den erfarne Mund og elskovgloend Læbe - Vi inddrak Kierlighed - Vor Lyst i Taarer flød, Og dæmpede den Jld der truede at dræbe J kielne Favnetag vi smagde ukiendt Lyst Der smelted Sielene til eet ved Elskovs Varme Stærkt Hiertet bankede i det beklemte Bryst Tilsidst vi daanende sank i hinandens Arme. J uforstyrred Roe vi al den Vellyst nød, Uskyldig Kierlighed i ømme Siele gyder. Tryg ved Oprigtighed vi trodsed Tid og Død, Da du mig, bittre Sorg! at elske meer forbyder. Min Alima - o siig, hvor gik det til – boer Svig, Boer nedrig Troeløshed og Falskhed i dit Hierte, Har List, har Smigrerie saa kundet trylle dig? Hvad? – eller var det Tvang, der dig bedrage lærte? Dit Hierte kiender jeg, det ømt uskyldigt var; Din ædle fromme Siel dit blide Øye viiste Din heele Adfærd Præg af Dyd og Fromhed bar. Hvert Ord, hver Mine kun den beste Siel anpriste. Utvungen ærligt ømt du elskte mig; dit Hierte Høyt elskeer mig endnu, det veed jeg, AlimaDu kan ey glemme ham dig første Elskov lærte, Det fødde Øyeblik du blev min Alima. Og dog skal uviist Raad og fremmed Tvang det Baand, Opløs, som du selv ved Kierlighed lod binde Dit Hierte gav du mig, men nægter mig din Haand O! kan jeg Alima uskyldig her vel finde? Dog hør mig, Alima, du veed jeg elsker dig, En skal min Klagesang forstyrre dig, min Smerte Jeg stille bære skal, og ey bebreyde dig Blev du kuns lykkelig, jeg da ey meer begierte. Nok trøsted i dit Vel, skal jeg vort Venskab gjemme Til evig Samling; thi vi samles vist igien. Jgiennem Død og Grav skal Sielen ey forglemme: Du, Alima, var min og jeg din beste Vex. Landhuusholdnings=Selskabet.