Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-03-08
Ved overhaandtagende Velstand, tiltager Vellyst, Yppighed og Ødselhed; men ved Enkeltes Overflødighed leve Tusinde. Ærgierrighed, Stolthed, Forfængelighed er Aarsag til Pragt og Overdaad. For at opnaae eller tilveiebringe alt det Meget der udfordres for at tilfredsstille Alles Begiærligheder efter at vise sig, paa en eller anden Maade; for at hæve sig over Ligemænd, for at udmærke sig paa en glimrende Maade, ansporer Mennesket til Anstrængelser i Tænkning og Handling. Handel, Vandel, Jndustrie i alle deres forskiellige Grene vinde og udvides derved, og fremvirke idelige ny Opfindelser, som en Tilvext for Kunster og Videnskaber. Det Punkt, til hvilket den menneskelige Fuldkommenhed og fordisk Lyksalighed kan naae, er meget stærnt, og hvilken Dødelig stræber ikke efter at nærme sig det. Er ikke ogsaa denne Stræben en rosværdig Anstrængelse? bestaaer ikke vor Lykke og Borgerheld deri, For at tilveiebringe og fremvirke de mange Slags Fornødenheder og Nødtørftigheder der ansees for uundværlige, fra den Ringere til den øverste Borger, maa den ene række den anden Haanden. Den ene ved Arbejde, og den anden til at vedligeholde Arbeidet. Forarbeidede Varers Afsætning befordrer Arbeidet; Mangel paa Afsætning standser det, og Mængden, som er den arbeidende Deel, lider derved. Saaledes som det gaaer imellem Mand og Mand, gaaer det og imellem Stat og Stat. Den ene Stat har Mangel paa Mangt, som en anden har Overflødighed af, ogsaa disse række hinanden Haanden. Produktionen maa standse, naar de fornødne Vareartikler mangle. Ved disses Tilveiebringelse florerer Handelen, og ved deres Forædling lever Fabrikanten. Meget kunde vi vel undvære af det Meget vi behøve, men er det ikke en Lykke for Menneskeligheden, at Fornødenhederne ere saa mange, at En behøver Meget, og en Anden kan nøjes med Mindre. Det hele Borgersamfund bestaaer jo derved, og vi særskille os jo derved fra de første faa Mennesker, at undvære Alt, var at gaae tilbage. Kunde enhver forarbeide hvad han forbrugte, var han da for sig og Staten derved lykkeligere? Huusfliid, i en vis Henseende, er roesværdig, og dertil bør opmuntres; men er det fordeelagtig for hver især og for det Hele i alle Henseender? Hvad som fabrikmæssig kan fremvirkes ved mekanisk Hielp, ved Ferdighed af daglig Øvelse, giøres bedre og lettere end af Enkelte, der mangle og savne Alt. Kan enkelte Familier ikke lettere kiøbe de Lærreder og Tøier, de virke, unægtelig. Fordelen bestaaer nok kun deri, at man uformærkt efter Haanden anskaffer det Fornødne, som ved Kiøb hos Fabrikanten vilde være, for mange, føleligere paa engang at udrede. Den, der ikke gjør det af Nød, er ingen god Borger, saasom han intet vinder derved, men skader dem, der leve deraf, eller hvis Haandværk det er. Maatte Bonden ikke hellere kiøbe af Kiøbstædmanden mange af sine Klædesorter, Er hans indskrænkede og nøisomme Levemaade ikke skadelig for Borgersamfundet, Har han ikke for faa Nødvendigheder, Vilde han ikke anstrænge sig mere ved Fliid og Arbeide i Jordebruget, som egentlig er hans Fag, behøvede han mere til Livets Beqvem ligheder og Behageligheder, Har Dovenskab ikke meget sin Grund deri, at mange nøjes med lidet. Han behøver kun at arbeide den halve Dag, for at skaffe sig det lidet, han nyder og behøver. Vidner ikke Afkord Arbeide herom. Man skulde troe at det var det kraftigste Middel til Flid, naar For tienesten stod i Forhold til samme. At egen Fordeel drev enhver til Flid, kun sielden er dette Tilfældet. Arbeideren attraaer ofte ikke mere end tørt Brød og Brændeviin, og naar han har fortient saa meget giør han Feierabend. Derom haves Erfaring. Kiøbstædmanden og Landmanden staae i Samqvemmet ikke i et godt og rigtigt Forhold. Sidste afsætter sine Varer til Første, uden at behøve synderlig meget af Førstes. Her har Varers Afsætning og ikke Omsætning Sted. Kunne vi ikke her ansee Bonden som i sin Raahed? Der gives Bønder paa enkelte Steder, hos hvilke der hersker et Slags Overdaad. Ved deres Bord opvartes med Viin, og deres Børn lære at danse; med alt dette spores Velstand. Stræbsomhed forskaffer dem Midlerne til at kunde leve anderledes end andre, der nøjes med et karrigt Livsophold. Men alting har eller bør have sine Grændser. At gaae tilbage til de første Menneskers Raahed, for at undvære det Meget, vi nu behøve, den Tanke røvede Afsindighed, og at drive Overdaad og Ødeselhed hos Alle til det Yderste, vilde røbe Mangel paa sund Forstand. Lad dem være ødsel og forfængelig, som uden Afsavn kan være det, den Enkelte, som forledes til at følge disses Exempel, og ikke formaaer det, han straffer sig selv. Vi trænge alle til andres Hielp og Understøttelse, men vi hielpe os selv først og fremmest, og andre saa meget mueligt, uden egen Skade. Vi behøve Mangt fra andre Stater, men hvad vi kunne giøre og fremvirke selv, er en Gienstand for vore Bestræbelser. Udvid Fabrikantens og Manufakturistens Virkekreds, men stand ikke Andres Forbrug af Alskens Varer, endog til Ødselhed. Første lever da af de sidste, og disse vil vide at forskaffe sig Midler til at erhverve sig det Fornødne for at fyldestgiøre deres Begiærlighed og Forfængelighed efter Pragt og Ødselhed. Lad Handel florere for saavidt egen Jndustri ikke lider og qvæles derved. Vanskeligt er det altid at finde den rette og sikkre Vej til Velstand, man ansee det heller ikke umueligt at finde den. Hvo der vil bane sig ny Vej til Vinding for sig og det Hele, vil altid finde mange Anstødstene; men at rydde disse afveien, derved viser man sig stor af Fortieneste; derved har Manden af Genie og Talent Anledning til at udmerke sig. Al Begyndelse er svær, dette føler især Fabrikanten, der foretager denne eller hiin Entreprise, og som umuelig kan holde Priis med Andre, der have overvundet alle de Besværligheder der møde, og som Begynderen først har at hæve, fornemmelig fattes ham Afsætning, formedelst hines fremmede Varer, Jndførsel. Mængden søger de bedste og billigste Varer, naar han har Valget, ubekymret om hvor de ere fabrikerede, følgelig undersælge de Fremmede Os men ved indenlands Jndustri kunde Prisen holdes lige. At vi ikke drikke Øl og Miød som vore Forfædre, har sin gode Grund. Ophielp vore egne Fabrikata, og lad enhver ødsle ved Forbruger efter Behag. Stolte Danneqvinder, Ved at overskue den menneskelige Bane gjennem Aartusinder, have vi seet, at Forbrug og Erhverv har staaet i Forhold til Oplysning og Kultur, og hvorledes man gradviis ere stegne til den Høide vi nu have naaet. Vedbliver at række Jndustrien Eders hielpsomme Haand. Jndskrænker ikke eders Nødvendigheder og Forbrug af al Slags Fabrikata, Patrioten vil nok sørge for, at intet uden det, som kan bestaae med Landets Jnteresse falbydes. Vindskibelighed paa Alles Sider vil stræbe for at alle leve derved. Vi leve og leve lade.