Aarhuus Stifts-Tidende, 1833-10-24
Fædrelandet. Under 4de October sidstl. er emaneret en kongl. Forordning om nye Straffebestemmelser for de Forbrydelser, hvorved Nogen angriber en Medborger paa Legeme og Frihed, hvilke i de hidtil gieldende Lovsteder og Anordninger ikke overalt stode i rigtigt Forhold til Handlingernes forskjellige Strafværdighed. Da derhos nogle af de Tilfælde som efter Lovbogens 661, sammenholdt med samme Bogs 14 C. 1 A. straffes som forsætligt Manddraab, ikke egentlig have denne Forbrydelses Natur eller egne sig til den derfor satte Straf, saa har Hs. M. ved denne nye Anordning fundet for godt deri at gjøre en passende Jndskrænkning, og i Forbindelse dermed tillige at formilde de om Mord handlende Lovsteder og Anordninger, for saavidt de taale Formildelse. Endvidere at lade mere forholdsmæssige Straffebestemmelser for de uagtsomme Handlinger, hvorved Nogen enten skilles ved Livet eller skades paa Legeme eller Sundhed, træde i Stedet for dem der indeholdes i bemeldte Lovbud. (CT.)Et nyt videnskabeligt Samfund har begyndt i Hovedstaden. Endeel Naturkyndige og Yndere af Naturvidenskaberne have forenet sig i det Øiemed at udbrede naturhistoriske Kundskaber i Danmark, og at oprette et naturhistorisk Museum, hvormed man vil forbinde populaire Foredrag over naturhistoriske Emner. Flere af Samfundets Medlemmer have tilbudt deres private Samlinger til Afbenyttelse. Directionen, bestaaer af Conferentsraad Collin samt Professorerne Schouw og Eschricht. "Og det var i Aaret 1832, og see, to hundrede og tredive Studenter droge ind paa Studiegaarden. Og det var i Aaret 1833, og see, to hundrede og tyve Studenter droge ind paa Studiegaarden. Summa Summarum: Halv femte hundrede Studenter. Gjør i 10 Aar, to tusinde, to hundrede og halvtredsindstyve Studenter. Herre Hvad skal Enden blive! Saaledes begynder en Afhandling af Hr. Cancellist og Notarius Algreen-Ussing, som læses i Dagen No. 247. "Det er naturligt siger Forf. – at intet Spørgsmaals Besvarelse ligger Forældre over Almuestanden, som have Sønner, mere paa Hjerte, end det: Hvad skulle vi sætte dem til, Hvorledes dette Spørgsmaal hidtil er besvaret, behøve vi ikke at sige, thi der staaer ovenfor en Armee af to tusinde Studenter, som tilstrækkeligen besvarer det. - Men skulde dog Folk ikke engang blive fornuftige og lære at indsee, at der ikke let gives nogen slettere Vei for deres Børn end at lade dem studere. Skulde det Faktum, at det lille Danmark i ti Aar producerer over lo tu finde Studenter, imedens det neppe kan skaffe Brød til en Trediepart af dem, ikke endeligen engang lukke Øinene oppaa dem, Blot fra den bekonomiske Synspunkt betragtet troer Forf. uden Overdrivelse at kunne paastaae, at Landets forarmede Tilstand for en stor Deel maa tilskrives den uforholdsmæssige Mængde af Studerende, og at mange Familier, som nu leve i trange og fortrykte Kaar, vilde kunne leve i Velstand, naar de havde anbragt deres Børn til noget Andet end Studeringerne. Man trække en Parallet imellem, hvad det koster at anbringe et Barn til en borgerlig Næringsvei og at holde det til at studere, og man vil see, at vi ikke have Uret. Hvilken Sum medgaaer ikke dertil! – Endeligen og endeligen kommer da den længe ventede Time - den kjære Søn faaer sin Embedsexamen, og det vi sætte det heldigste Tilfælde – med bedste Caracteer, og han er nu Candidat. Nu bliver da Forlovelsen declareret, man gratulerer de lykkelige Forældre - og nu begynder først den egentlige Nød. Hvad skal han nu gribe til Han er nu i en Alder, da Enhver skulde kunne forsørge sig selv. Men han staaer der med bare Hænder, og har Jntet at tage sig for. Som Theolog kan han til Nød hutle sig igjennem ved Jnformationer, men disse give ham ikke mere end netop til at friste Livet med. Han kan vistnok om faa Aar vente at faae et lille Præstekald paa Vestkysten af Jylland, men ved ham, dersom den tidlige Befordring lokker ham til at tage herimod, thi han vil da snart med Kone og Børn sukke under tunge Næringsforger, selv om han er saa lykkelig at kunne begynde Embedet uden Gjæld. Er han Jurist, er han endnu værre faren. Da alle offentlige Contoirer ere overfyldte med Candidater, er det nu næsten umuligt at faae en Plads i samme. Et Par Aar gaaer gjerne hen førend nogen saadan Stilling tilbyder sig, og naar den endelig aabner sig, hvad er han da – Volontair uden Gage! Den juridiske Candidat kan meget let blive 30 Aar gl. og derover, før har endnu har nogen Skillings Jndtægt. Endelig avancere han til Copiist eller Cancellist, og begynder nu at trække Gage, først 200 Rbd., saa 300, o. s. v. Det tarveligste Udkomme kan ikke ventes for han er henved 40 Aar, c. endda maa det betragtes som en Lykke. Hvad endelig Medicinerne og Chirurgerne angaaer, da er Antallet af Læge posterne i Forhold til Candidaterne saa ringe, at det ikke er let at sige, i hvilken Alder man kan vente at faae et saadant Embede, og de privat practiserende Lægers Antaer i de sidste Aar saaledes tiltaget paa alle Steder i Riget, hvor der kun har været nogen Udsigt til Udkomme, at det ikke meere skal være muligt at finde nogen Plet, hvor man med nogen Nytte kan nedsætte sig. – Saadanne ere de Udsigter som Forældre berede deres Sønner, ved at lade dem studere. De have været saadanne hidtil, imeden Antallet af de Studerende var langt ringere end nu, og de ville naturligviis forværres med hvert Aar, hvori Antallet tiltager, thi naar den, der nu f. Ex. er 12 til 14 Aars juridisk Candidat med bedste Caracteer, endnu ikke kan er holde nogen selvstændig Embedstilling, skjøndt han, som Student fra Aarene 1814 til 1819 dengang kun havde halv saamange Medstuderende som de der nu blive Studenter, hvorledes vil det da gaae disse, naar de engang blive Candidater og skulle til at søge Embeder. – Man seer alt saa vedbliver Forf. at der ikke gives nogen slettere Vei end den studerende, som Folk, naar de brugte en Smul Eftertanke, snart vilde indsee, naar ikke Forfængelighedens Dæmon reed dem. Men i Forfængeligheden sidder Bylden, og jeg mener, at det er godt, at det en gang bliver sagt uden alle Figenblade, og det er ikke noget Andet end denne elendige Forfængelighedsaand, den ne Kløe efter at komme ind i et af de 115 No. i Rangs forordningens 9 Klasser, dette miserable Rang- og Titelsystem, der ved alle Leiligheder næres og pleies, som ogsaa her viser sin fordærvelige Jndflydelse. Hvor nøie dette Rang= og Titelvæsen hænger sammen med Studere Raseriet, behøver ikke yderligere at oplyses, selv for dem der ingen Plycologie have studeret, thi hvor skulde den hvis høieste Lykke det er at blive Cancellieraad, vel beqvemme sig til at sætte sin Søn i Snedker- eller Dreier=Lære Fi done!"