Den Vest-Sjællandske Avis, 1816-05-04
Skrivelse fra Landet. Hr. Etatsraad Ørsteds Betragtninger over Danmarks nuværende Pengevæsen, for hvis Medeelelse jeg meget takker dem, har jeg læst med den Opmærksomhed, som et Skrift over saa almeenvigtig en Sag og affattet med saa megen Kundskab og Skarpsindighed, fortiener. At fælde nogen Dom herover, som De forlanger det af mig, vover jeg ingenlunde, da jeg langtfra ikke besidder de dertil nødvendige Kundskaber og Duelighed. Jkkuns over den Punkt allene, hvori De troer at finde en afgjørende Giendrivelse af de af mig, som af flere Landmænd førte Klager over de disse paaliggende høie Skatter og deres Uformuenhed til at udrede samme maae jeg meddele Dem nogle bemærkninger, der, som jeg haaber, ville overtyde Dem om, at disse Klagers Ugrund ikke er saa tilstrækkeligen beviist, som De formeener det. Forfatteren omhandler denne Sag omstændeligen, og med Hensyn til sit Hoved Øjemed, at see Staten den til sine Embedsmænds Hoved Øjemed, og andre Udgifter nødvendige Sølv Qvantitet sikkret, og godtgiør at Landmanden nu ikke i Sølv har mere at udrede til Statens Kasse, end før Krigen, og at han altsaa ingen Anledning har til at klage, medens Kapitalisten og Statstienerens Kaar er i saa høi Grad bleven forværret. At disse sidste, som det hedder S. 235, maae til Producenternes Lettelse savne den største Deel af deres gamle Jndtægter, og at disse (Producenterne) ikke bære den halve Deel af den Byrde, hvorunder hiine (Kapitalisterne og Statstjernerne) lide, er en noget forhadt Sammenligning, der lettelig vækker indbyrdes Uvillie og styrker en vis længe nok herskende Misundelig hed, som ingenlunde bør næres imellem Statsborgerne. Men har Forfatteren ved sine Beregninger godtgjort, at Staten ikke paa nærværende Tid modtager mere i reel Værdie, efter hvad denne kalder saaend den før havde i Afgivter af Landmanden, kan man vel ligesaa sikkert gotgjøre, at Landmanden dog nu betaler i det, som denne maae kalde reel Værdie for sig (nemlig Korn) mere end det dobbelte af hvad han betalte for Krigen; og det under Omstændigheder, ifølge hvilke han, for at befinde sig i ligesaa god Forfatning, som forhen, maatte betale meget mindre. Jeg tilføjer neden under en detailleret Angivelse af Skatterne, som i Aaret 1806 udrededes af en Bondegaard paa 8te Tdr. Hartkorn i Ringsted Amt, og en ligedan over Skatterne i Aaret 1814, og reducerer disse efter Kapitulstaxterne til det Qvantum Byg, som svarer til begge; og det vil sees heraf, at Bonden af sin Kornproduction maatte for at udrede sine Afgivter til Staten i Aaret 1806 afgive ikke fuldt det halve af hvad dertil udfordredes i Aaret 1814. Det kan nok være at Staten i de 40 Tdr. (vi antage for Kortheds Skyld det hele Tal, istædet for Brøken) ikke faaer meere i virkelig Sølv end den fik i Aaret 1806 i de 20 Tønder, men Bonden har dog nu aabenbart 20 Td. Sæd, mindre af sin Production til at leve og til at bestride sine øvrige Udgivter af. Faaer nu Staten i hver af de 40 Tønder, den nu tager fra denne Bonde, ikkun en halvpart af den Værdie, den for fik i en Td. af de 20, den forhen tog, beholder jo Bonden i de overblevne Tønder Sæd af sin Produktion ikke heller mere end halv Værdie af hvad disse forhen vare, og hvorledes skulle nu disse kunne være ham paa nogen Maade tilstrækkelige til hans Udkomme, Behøver han nu ikke selv, ligesaavel, som Staten, en større Qvantitet af Vahre for at erholde af disse de nødvendige Midler til sit Ophold, til sin Drifts Vedligeholdelse og til alle sine Fornødenheders Anskaffelse, hvoraf endeel, helst naar han, som er Tilfældet med alle længere fra Hovedstaden beliggende Landboere, maae tage sine Vahrer hos Smaae=Kiøbstædernes saa vindesyge Handelsmænd, ere ikke som hans Kornvare i det halve og mindre af deres forrige Sølvværd, men tildeels i det dobbelte af dette; hvorom man, om man fik en saadan Bondemands Kiøbmandsregning at see paa bekomne Fisk, Tiære, Bræder, et og andet Klædningsstykke, let vilde kunde overbevise sig. Følgende Produktioner af de fordeelagtigere Sædearter, Hvede, Rug og Byg har anseelig aftaget i Krigsaarene, eftersom Bonden har af Mangel paa arbeidende Hænder, meere anvendt sine Jorder til Havre end til hine. Følgerne heraf er indlysende, endogsaa for dem, som ikke ere Landmænd, nemlig at Bondens Jordlod forringes aarlig. Men Forfatteren meener at Bonden ikke bør ansee sine Kornvahre for sin eneste Resource, den han dog nok skiønner, at denne ved de lave Priser paa samme vil komme tilkort ved; men han troer, at Bonden ligeledes for saadanne bør ansee sit Smør, sin Uld, forskiellige andre Proviantsorter o. s. v., hvis vedligeholdte høie Priser kunne nogenledes holde ham skadesløs for de nedsatte Priser paa Kornet. For den simple og fra Hovedstaden afliggende Bonde, den her især tales om, ere imidlertid disse Resoureer af liden eller ingen Betydenhed; enhver enkelt Bonde har for lidet af sligt til Afhændigelse, at det skulde lønne Umagen for ham at bringe selv sligt til Torv, om ogsaa i de smaae Kiøstæder var for slige Vahre noget Torv; han maae sælge hvad han kan undvære af saadanne Artikler, og det bliver kuns lidet, naar han først maae sørge for sin Kones sine Børns og sit Huses Fornødenheder, til omreisende Valbyer og andre Høkere, og de Priser, som da faaes herfor, staae til Kiøbenhavns Torv, hvorefter Forfatteren giør sin Slutning, i et Forhold, som man neppe skulde troe det. For en slig Bonde og Bondekone ere disse Artikler meere til en Nød= og Hielpeskilling, til smaae, maaskee ufornødne, men nu engang indførte og ikke let afskaffelige, tildeels ogsaa nødvendige, saasom Offerpenge, Skolepenge o. s. v. Udgifters Bestridelse og udgiør sieldent nogen væsentlig Deel af Bondens Jndtægtskilder. Hvad Bonden altsaa sin Forlegenhed selv griber til, og hvad min egen Erfaring har lært mig, at han stærkt i denne Tid til sin og til Landets Skade griber til for at redde sig, er at sælge fine Kreature, som unge Heste, sit Qvæg, sine Faar og sine Lam, og han forøder derved hvad han til sin Velstands Fremtarv og til sit Bestaaende i Fremtiden, saa uomgiængeligt behøvede. Om nu Staten vil kunne være tient hermed, om ikke nogle faae Aars Erfaring vil frembringe en sørgelig Virkning af de paa Landmanden hvilende trykkende Byrder, og om man da endnu vil vedblive at spotte med disses Klager, vil alt Tiden lære, mig skulde det inderlig glæde, om den befrygtede Fare maatte være mindre grundet, end den efter min Overbeviisning er det, og om maaskee indtrufne heldige Conjunkturer eller gavnlige Foranstaltninger maatte kunne afvende den. Mig synes det imidlertid sikkert, at, som Tingene nu staaer, ere Landmændenes Kaar ikke at foretrække hine af Forfatteren forresten med Ret og sikkert med enhver retskaffen Mands Deeltagelse beklagede Borgerclasser, for hvilke dog ogsaa Resoureer deels i den under Navn af Disconto nu brugelige høie Rente, den Hr. Forfatteren selv omtaler, deels i tilfældige Biefortienester, dom Conjuncturerne, selv for endeel have foranlediget, deels i mangehaande Begunstigelser have fundet og endnu finde Sted, der vel ogsaa, naar Sagen skal bedømmes upartisk, bør komme i Betragtning ved den ovenfor omtalte Sammenligning. Beregning. over de Kongelige og offentlige Skatter af en Gaard paa 8 Tdr. Hartkorn i Ringsted Amt, for Aaret 1806. 1. Matrikul-Skatten, paabuden ved Forordn. 26de Nov. 1746, pr. Tde Hartkorn 1 Rbd. 5 Mk. 4 s. 15 Rbd. Mk. s.