Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-06
Det var et besynderligt Optog, som her viste sig i en Sygestue. De adelige Herrer og Fruer, vare iførte deres Æresklædninger. Mændenes Køllerter vare af Fløiel og Silke, baldyrede med Guld og Sølv, og deres brede Halskraver konstigen udsyede. Nogle bare vide lysegule Kjorteller, nedentil og paa Ærmerne bebræmmede med Guld, gule Hatte paa Hovedet, saaledes som Kong Christian den Tredie lod anordne som Hofdragt, tyve Aar i Forveien, ved sin Søster, Elisabets Bryllup. Qvinderne vare ikke mindre kostelig klædte i lange Gylden stykkers og Fløielskjorteler. Fremfor alle var Fru Ingers Dragt saare prægtig; thi hun var een af de rigeste Adelsfruer i Landet, og eiede af Guld og Sølv, baade myntet og forarbeidet, saavelsom kostbare Smykker, til Beløb af halvfemsindstyve Tusinde Dalere. Det syntes, som om de alle havde udpyntet sig saa meget, for at gjøre et desto stærkere Jndtryk paa Tyge, og minde ham om hans Slægts Magt, Høihed og Rigdom. Da den Ene efter den Anden havde forespurgt sig om Tyges Helbredstilstand, sagde Rigshofmesteren til den hele Forsamling: "Ærede og agtbare Frender og Frenker, Jeg har, efter Eders Ønske og Anmodning, bestræbt mig for, ved Grunde og Overtalelser, at formaae vor Frende, Tyge Ottesøn til at afstaae fra sit Forehavende, at indlade sig i Ægteskab med den ufri Qvinde; men mine Bestræbelser have været forgjeves. Han fremturer i sin Forblindelse, og vil ikke give efter for Fornuftens og Ærens Raab. Derpaa tvendte han sig til Tyge og sagde: "Jeg gjentager endnu engang mit Spørgsmaal til Dig, Tyge Ottesøn, vil Du forsage Dit Forsæt?" – "Neil raabte Tyge, jeg er urokkelig i min Beslutning. Den Fæ stem, jeg har kaaret, vil jeg leve og døe for Velan raabte Rigshofmesteren, saa opsige vi Dig her, alle som een, Frendskab og Venskab. Vi sønderrive for evigen det Baand, som hidintil har knyttet Dig til os. Du, som vil vanære Dig selv og vor Slægt, være fra nu af fremmed for os og vore Efterkommere. Afhugges skal Du som en skadelig Vandgreen paa vor ældgamle Adelstamme. Udstødt være Du fra vore Samqvem, og banlyst fra hver ridderlig Kreds. Styrt Dig, eftersom Du nu eengang vil det, i Fordærvelse og Skjændser, Lad de Unge, Du engang avler stemples med Navn af Hadingsbørn, og bære Din Vanære overalt omkring med sig. Det vil være Løn som forskyldt, og Dine Slægtninger have intet at bebreide sig. Disse Ord, fremsagte med Rigshofmesterens kraftige Stemme, og med en Jld, som den krænkede Adelstolthed fordoblede, kunde ikke andet end virke stærkt paa den stakkels Tyge; men hvad der rørte ham, vare de Taarer, han saae sin Moders og sin Fostermoders Øine. Han segnede tilbage paa Sengen; dog, efterat han nogenlunde havde samlet Kræfter igjen, reiste han sig, henvendende sig, ikke til Rigs hofmesteren, men til den hele Forsamling: opsige mig Frendskab og Venskab - J udstøde mig for evigen af Eders Skjød fordi jeg elsker en Pige, der har ingen andre Aner, end sine ædle Hjerte, hun bringer mig til Medgift? Velan da, saa faaer jeg at finde mig i min Skjebne. Jeg takker Gud, at han har givet modighed. Dobbelt lykkelig priser jeg mig nu, at jeg har lært at agte Himlen høiere end Jorden, og finde blandt Stjernerne den Lykke, som misunder Eder sandeligen ei Eders Høihed og Dyder, og ingen andre Skjoldmærker, end det, mig Kraft og Styrke til at bære den med Taal mine Frender og Frenker ville berøve mig. Jeg Vælde. Uden adelige Gierninger er Adelskab kun Tant. Jeg ærer vore Fædres Fortjenester, men hoffærdiger mig ikke af dem. Fra nu af lever jeg ene for min Videnskab og for Kierlighed. Mine Frender vil jeg ikke søge i Eders Borges Høilofter, og i Eders ridderlige Samqvem; men i Bondens lave Hytte og jevne Omgang, der skal jeg lære at paaskjønne den sande Dyds Værd, og vænne mig til at glemme mine Liges Daarskab og Forfængelighed. Christine Barbara er min Trolovede i Tugt og Ære, det erklærer jeg Eder her, i hvad I end maatte dømme om min Idræt. Vil J foragte hende, saa skal jeg deshøiere ære hende. Vil J, om Gud forunder mig Arvinger, kalde dem Frillebørn, saa skal jeg, ved at indprænte dem Dydens Lærdomme og opdrage dem til gode Mennesker, søge at gjøre Eders Forhaanelse til Skamme. Mine Arbeider og Frugterne af mine himmelske Betragtninger haaber jeg, ville leve i Efterslægtens Hukommelse, naar Tiden har udslettet hvert Spor af Eders Skjoldmærker og ladet Eders Bedrifter nedsynke i evig Glemsel." Tyge talte med en saadan Anstrængelse, at han atter sank ned i en Lænestol, hans Læber zittrede og vare blaalige; en Dødsbleghed var udbredt over hans Ansigt, og det lod som om han havde talet for sidste Gang. Fulde af Bestyrtelse og Angest nærmede Fru Beate og Fru Jnger sig ham. J det hans Moder aftørrede ham den kolde Sveed, udbrød hun i Taarer: Tyge, har jeg fortjent det af Dig, at Du bedrøver mig saa haardeligen, Er det Lønnen for de Smerter, Din Fødsel voldte mig? Hvi døde Du ikke tillige med Din Tvillingbroder i mit Liv, Hvi skulde Du overleve ham, for at bringe Vanære over mig og min Slægt, O. Tyge, Tyge, betænk hvad Du giør, Viid, at Due knuser en Moders Hjerte, at Du undergraver en hæderlig Slægts Ro og Lykke. Besind Dig, vend tilbage fra de Afveie, hvorpaa Du allerede har forvildet Dig, og lad af fra at hænge ved en Uværdig, som maaskee ved en koglende Elskovsdrik har forlokket Dit rene og uskyldige Hjerte, See Din Moders vaade Øine, hav Medlidenhed med hendes Vaande, og viis i Adfærd Dig saaledes, at jeg atter kan kalde Dig Søn og Dina Slægt Frende! a Moder, sagde Tyge, i det han ligesom paagnede op af en Drøm, med svag Røst, Moder, stig, at jeg skal gaae i Jlden for Dig, og jeg skal gjøre det; byd at jeg skal stige med paa Havets Bund, for at tækkes Dig, og jeg skal lyde Din Befaling, men begier ei, at jeg skal forstøde den Fæstem, som er mig saa kjær. Christine elsker mig, og hende til Fromme er jeg rede til at opoffre Alt – ja, det er græsseligt, at jeg skal sige det, endog den Fryd, at elskes af en om Moder. Om jeg end kunde faae Kongens Datter, vilde jeg ei svige min Fæstem; med hende og for hende vil jeg leve og døe. Den Kierlighed, der binder mig til hende, er stærkere end hvert Slægtskabsbaand. Fru Beate slog begge Hænderne sammen og raabte: "saa kan jeg for sidste Gang sige i Dag, at jeg har havt en Søn - et Barn, som jeg har født til Verden, for at bedrøve og vanære mig og Mine. Vee over den Time, hvori Du saae Lyset Tyge, Din Fader vil vende sig i Graven, over Din Udaad. Ak, hvi skulde just jeg være den første i de Bilders høibyrdige Slægt, der fødte en Søn, som tager en Ufri til Ægte! Moder, raabte Tyge, Din Tale skjærer mig i Hjertet, og Du vilde ynke Din Søn, dersom Du i denne Stund kunde læse deri. Men jeg kan ikke svige min Christine; jeg kan ikke undlade at elske hende."Alle vare ligesom forstenede. Peder Oxe støttende sig med Hagen paa det forgyldte Kaardefæste, stod nedsjunken i dybe Betragtninger. Af Fru Beates og Fru Ingers Kinder randt stride Taarer. J de øvrige Frenders Aasyn vare Harme og Forbittrelse prægede. Tause forlode de, den ene efter den anden, Værelset, uden engang at sige Farvel til Tyge. Kun Sophie Brahe, hans elskede Søster, blev, dybt bedrøvet, tilbage, for at trøste ham. (Fortsættes).