Berlingske Tidende, 1834-02-21
Universitetet Halles Opløsning under den Franske Usurpation, efter Preussens Ulykke i Aaret 1806, bevægede ham til at begive sig til Berlin, hvor han først holdt Forelæsninger for et blandet Publikum, derefter 1809 blev ansat som Præst ved Trinitatis Kirke i Berlin, og 1810 tillige som Prof. Theol. ord, ved det ny Universitet i Berlin. Fra dette Tidspunkt har han i hine Embeder (og siden 1811 som Medlem af Videnskabernes Akademie) virket blandt os og vidt indtil fjerne Lande med beundringsværdig Kraf og med den rigeste Jndflydelse. Det er her ikke Stedet, hverken at anføre Tillerne paa hans talrige Skrifter, eller at give en Charakteristik af ham; dertil fattes os Tid og Rum, ikkun paa det Betydningsfuldeste af denne udmærkede Mands Liv og Virksomhed ville vi med faa Ord henvende Opmærksomheden. Hvad der betrygger ham en høi Plads blandt Videnskabens Herver for alle Tidsaldere, det er ei allene hans Videns Mangesidighed, der ogsaa følte sig hjemme i de Kundskabsfag, der vare fjerne fra hans Hoved-Bestræbelser, som meget meer deels hans Aands Spekulative Dybhed og den organiserende Kraft, med hvilken han forstod at danne de adspredte Elementer til et videnskabeligt Heelt, deels den Skarpsindighed, hvormed han gjennemtrængte og nøje sammensmeltede tre Videnskaber: Philologie, Philosophie og Theologie, af hvilke enhver for sig, om Noget deri skal præsteres, kræver et Menneskes hele Kraft og hele Liv. Den første og den anden Videnskabs Forening i hans Person skylde vi den Oversættelse og de Jndledninger, der først have aabnet os Leilighed til rigtigen at forstaae Plato og de Helleniske Philosopher. At lade de store Anskuelser af Philosophien, som han i Forelæsninger meddeelte sine Tilhørere, træde frem for Lyset, der hindredes han desværre af sine Kalds Forretningers Mængde og Forskjellighed, dog haves Haab om, at det Vigtigste deraf, som han har efterladt i sine Papirer, ved Vennehaand vil vorde udgivet, om end blot fragmentarisk. Jmidlertid maae vil glæde os over, at vi eje hans Grundlinien einer Kritik der bisberigen Sittenlehren, 2) der i Forening med hans Akademiske Afhandlinger og Ethikens Gjenstande vil lægge Grund til en ny Epoche for denne Videnskab. – Men endnu langt meer end Philosophen Schleiermacher har Theologen Schleiermacher virket paa Kathederet, paa Prædikestolen, som Skribent. Hans begeistrende Taler og Religionen, faldt i en kold og mørk Tidsalder, som en antændende Jld, der vækkede og oplyste mange sovende Aander, og kaldte mange døde Hjerter til Live. Siden har han i sin Dogmatik givet en videnskabelig Udvikling af den evangeliske Troe, hvori den spekulative Tanke i levende Kraft gjennemtrænger sig med den religiøse Følelse; et aandrigt, dybsindigt Værk, der deels ved det bifald, deels ved den Modsigelse, som det har fundet, frembragte en velgjørende og gjennemgribende Bevægelse i den theologiske Verden. Men Virkningerne af hans levende Tale, hvo formaaer at beregne dem, De Tusinde af hans Disciple, der i hans Auditorium sadde ved Mesterens Fødder, de ere udgangne i den vide Verden, befrugtede af hans rige Aands Fylde og virkende efter hans Anskuelse; de Tusinde, der hver Søndag samlede sig omkring hans Prædikestoel, naar han forkyndte det evige Livs Ord, hvorledes har han veiledt dem til dybere at fatte den hellige Skrifts Betydning, hvorledes har han bevæget dem ved sin Tales Magt, befæstet Troen paa Christus i deres Hjerter. Hvor velsignelsesrig stod han blandt den talrige Ungdom, der hvert Aar var hans Religionsunderviisning betroet til Confirmation, Saaledes var det i Særdeleshed ham, som den for omtrent to Decennier siden skeete Forandring i de Evangelisk-Christnes religiøse Sindelag og den næsten uddøde christelige Troes Gjenopvækkelse bør tilskrives Vi overlade det til Schleiermachers Biographer at fremstille, med hvilket Mod og med hvilken Energie han, i betydningsfulde historiske Mommenter, har virket for Fædernelandet og for Kirken. Jkkun nogle faa Ord ville vi tilføje om ham som Menneske. Mangen, der ikkun saae ham een eller to Gange forekom han barsk og frastødende, men ikkun de, der have nydt den Lykke, at staae ham nærmere, kjende hans Kjerligheds Tryllekraft. Begyndelsen af hans Virksomhed i Berlin som Præst, blev han i sine genialske Anskuelser og vidtomfattende Bestræbelser ikke forstaaet af Mange, end ikke af dem, der havde eet og samme Kald med ham; men efterat han var bleven Præses i den her 1817 forsamlede Synde, og saaledes var kommen i nærmere Berørelse med sine Embedsbrødre, blev han af dem erkjendt i sin store Betydning og ned deres meer og meer stigende Højagtelse *) Disse Grundlinier kaldte Jean Paul. Ein Verk voll liter undbeiser Brennpunkte, voll antiken Geistes, Gelersamlet und groser Ansicht, worin kein Glückstad zufalligger Kentnisse von einem blinden gedrebt wird, søndern worin sich ein Feuer- und Schwungrad eines Systers benegt, fogar in einem Style, der des Geistes vurdig ist. og Hengivenhed. Men tilfulde kunde denne udmærkede Mands sjeldne Værd ikkun skjønnes af dem, der hørte til hans nøiere Venners Kreds, og ofte iagttoge ham i hans huuslige og selstabelige Forhold. Disse Mænd have skuet hans ufortrødne Virksomhed, hans Aands Energie, hans Villies Krast i Virken og i Lidelser; de have glædet sig over hans uforanderlige Livlighed, hans milde Vittighed, hans ømme Deeltagelse i alle deres Livs vigtige Begivenheder. J hans polemiste Skrifter har man ofte dadlet en vis skjærende Skarphed; men naar man veed, med hvilken Mildhed han i selskabelig Omgang dømte deels om ubetydelige Skribemprodukter, deels om deres Charakteer, der optraadte fjendtligen imod ham; med hvilken Skaansel han forstod at opretholde vaklende Forhold imellem sig og Andre, saa vil man kunne forklare hiin Strænghed af hans brændende Jver for Menneskehedens helligste Jnteresser. Jo ældre han blev, desto meer klaredes ogsaa denne Henseende Meget i hans Charakteer, den blev mildere og endnu renere; men den ungdommelige Aandskraft, der besjælede ham, kunde Jntet forandre; ham blev det Held til Deel, som han spaaede sig selv, at hans indre Livs Puls skulde staae uforstyrret indtil hans Dødle Denne kom den 12te Februar d. A. om Formiddagen Kl. 11 ved en Lunge-Jnflammation. Hurtigen udbredte Efterretningen om denne sørgelige Begivenhed sig i hele Hovedstaden og opvakte en almindelig Bestyrtelse; een af de i Sandhed store Mænd, som et heelt Aarhundrede sjeldent frembringer, var hjemgangen. Snart blev ogsaa bekjendt, hvorledes den Forevigede i sit sidste Ojeblik havde kronet sit værdigen førte Liv. Følende Dødens Nærhed, havde han selv med opleftet Røst og med forklaret Aasyn uddeelt den hellige Nadere til sig selv og sine Nærmeste; dem og sig til Underpant paa et uforgængeligt Samfund i Christo, men Alle dem, der have æret og elsket ham, til et Tegn, hvor dybt og med hvilken seirende Magt den Troe var rødfæstet i ham selv, som han saa ofte havde forkyndt med begeistrende Ord,