Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-01-21
Da den Note, som Porten den 2den December 1821 havde afgivet til Svar paa det Russiske Ultimatum, ikke var befundet at være tilfredsstillende, saa fortsatte den Østerrigske og Engelske Ambassadeur deres Underhandlinger i Constantinopel. for at formaae den til at afgive en nye, som bedre kunde være efter Ønske. Disse Underhandlinger kostede overordentlig Møie; der blev bestandig klaget over Sultanens Halstarrighed og Uvillighed til at føie sig efter den conciliatoriske Politiks Jndskydelser. Endelig udbredtes Rygtet om, at Porten havde den 28de Februar udstædet en nye Note af en saa diærv og fiendtlig Natur, at naar den saaledes var beskaffen, som den blev publiceret, saa maatte Krigen ansees som uundgaaelig; imidlertid erfarede man efterhaanden, at denne Note ikke var authentisk, enten den saa virkelig ikke var det, eller den først havde været udstædet i denne Form, og de mæglende Magters Ministre havde overtalt Sultanen til at tage den tilbage og ombytte den med en anden. Denne ægte Note var affattet i temmelig moderate Udtryk, dog bestandig saaledes, at den endnu vedblev at være i høi Grad utilfredsstillende; den var meget udførlig. Porten gav ikke efter i noget væsentligt Punkt for Ruslands Fordringer, og den bebreidede dette Rige, at det selv havde brudt Tractaterne. Da et saadant Svar ikke kunde modtages, og ikke forelægges den Russiske Keiser, naar man ikke vilde have, at Krigen skulde udbryde, saa erholdt den Østerrigske Ambassadeur Grev v. Lützow Jnstructioner fra sit Hof om at underrette Porten om, at naar ikke et andet Svar kunde erholdes, saa vilde Østerrig tage sin Mægling tilbage. Greven indgav nu i Forbindelse med Lord Strangford en Note desangaaende til Reis-Effendi. Endelig bragte de det saavidt med deres Underhandlinger, at et nyt Svar blev udpresset af Porten, som Reis Effendi meddeelte i en Note af 18de April; dette Svar var imidlertid ikke meget andet end en Afskrift af Noten af 28de Februar. Porten sagde deri, at den ikke vilde for det første indlade sig paa nogen Betingelse; dog tilføiede den den Erklæring, at den ikke derved havde i Sinde at forstyrre Freden i Europa. Den havde, sagde den videre, foresat sig Forbedringer i Fyrstendømmernes Bestyrelse; men som den af vigtige Grunde ikke kunde meddele, og den erklærede forresten, at den havde givet de alvorligste Befalinger til at tilveiebringe Orden i disse Lande, hvorved den yttrede det Haab, at der snart vilde blive en Ende paa Jnsurrectionen. - Det Høieste man kunde anføre til denne Nottes Fortrin fremfor den af 28de Februar var at den var affattet i en mere moderat og skaanende Tone, forresten indlod den sig slet ikke paa de Fordringer, som indeholdtes i det Russiske Ultimatum. De Forbedringer som Porten havde foresat sig i Henseende til Fyrstendommerne bestode i som siden Erfaringen viiste, at indsætte Wallachiske og Moldauiske Bojarer til Hospodarer istedet for Græske Fyrster og at omgive dem med en Tyrkisk Livvagt, og med disse Hospodarers Udnævnelse og Jndsættelse trak den Tiden hen indtil ind i Septbr., efterat Fyrstendommene vare blevne udsude og mishandlede paa adskillige Maader og mange ubehagelige Tilfælde vare først i Forveien mødte, som nødte den til at udvise nogen mere Eftergivenhed. Porten havde nemlig midt under disse Underhandlinger ladet giøre et Hovedangreb paa de oprøriske Græske Provinser. Det syntes i Begyndelsen at lykkes over al Forventning: Chorschid Pascha brød ind i Livadien med en Armee, hvis Styrke blev anslaget til 50000 Mand; uden nogen synderlig Modstand passerede han den Biergkiæde, som skulde tiene Grækenland til en Formuur, hvad enten saa Forræderie, eller en Disharmonie imellem de Græske Anførere, eller en panisk Skræk, som pludselig overfaldt dens Forsvarere, eller alle Omstændigheder i Forbindelse med hinanden lettede ham Jndgangen deri. OmerVrioni brød paa samme Tid ind i den vestlige Deel af dette Land fra Albanien. Den Tyrkiske Flaade, efterat den havde forvundet det lidte Tab. ved Chios, hvor Capudan Pascha sprang i Luften med sit Admiralskib, afseilede til Morea med en betydelig Styrke af Skibe og Tropper; Garnisonen i Patras blev undsat; denne fatte sig nu i Bevægelse og de Tyrkiske Armeer trængte derpaa med forenet Kraft ind paa Halvøen for at betvinge denne og for saaledes paa engang at undertrykke det hele Græske Oprør. Men den Græske Regiering havde ladet alle Levnetsmidler bortføre fra heele Landet imellem Corinth og Napoli di Romania, og den største Deel af den Tyrkiske Armee blev tillintetgjort deels af Sult og deels af Grækernes Vaaben, som ved den overhængende Fare bleve drevne til at udvise en fortvivlet Tapperhed. Flaaden, som imidlertid havde lidt af Storme og Sygdomme, forlod derpaa Morea, efterat den havde forgiæves forsøgt paa at undsætte Napoli di Romania, og begav sig tilbage til Archipelet. Den Russiske Keiser, som vist ikke i sit Hierte havde nogentid opgivet de ulykkelige Grækeres Sag. hvilket ogsaa paa indirecte Maader var fra Russisk Side blevet bekiendtgjort, men som bestandig ønskede, at der ved en fælleds Overeenskomst imellem de Europæiske Magter skulde virkes til deres Fordeel, og som udentvivl nærede det Haab, at Grækerne bag ved deres Bierge eller i dem skulde holde sig saalænge, indtil en saadan Aftale kunde blive truffet, søgte ved de øiensynligste Foranstaltninger at overtyde Europa om, at Freden laae ham fremfor alting paa Hiertet. Han lod sin heele 40000 Mand stærke Garde, som hidindtil havde staaet paa Grændserne af Polen vende tilbage til St. Petersborg og sine sædvanlige Cantonneringer, og det blev i det mindste sagt, at en stor Deel af den Armee som havde staaet i Bessarabien blev forlagt tilbage over Dniesterfloden. Mange troede nu, at det var ikke meere at tænke paa, at en Krig med Porten kunde udbryde; andre derimod sluttede sig kun af disse Foranstaltninger til, at en fuldkommen Aftale imellem Østerrige og Rusland var nu bragt tilveie, og at det ikke var at befrygte, at nogen Disharmonie kunde videre forstyrre deres fælleds Planer.