Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-11-09
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Sextende Aargang. No. 90. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Ærsdagen den 9 November 1819. Til en Ven i Jylland. IV. De har fuldkommen Ret, min Ven, naar De sammenligner vort Kjøbenhavn, som et alt for stort Hoved paa det egentlige Statslegeme, og naar De troer, at ved Blodets alt for stærke Stigen til dette uhyre Hoved, Legemet let udsættes for apoplectiske Tilfælde. Jeg kjender ingen Residentsstad i Europa, naar jeg undtager nogle italienske Hovedstæder, der i Forhold til Statens Befolkning, har en større Folkemængde end Kjøbenhavn. Antager man, at Danmark tilligemed Hertugdømmen tæller 1,630,000 Jndbyggere, og Kjøbenhavn 100,000, saa indbefatter dette noget over 15 af hele Statens Folkemængde. Antager man, at der i Kjøbstæderne boe 293,000 Jndbyggere, saa er Forholdet mod disse omtrent som 2 mod I. J den preussiske Stat, der, efter den nyeste Tælling, indbefatter 10,588,117 Mennesker, har Berlin kun 160,000 Jndbyggere. Næsten er London den eneste Residents, der i sin Folkemængdes Forhold til Staten, kan komme i Sammenligning med Kjøbenhavn. Kun faa store Stæder have havt saa stor Tilstrømning fra Landet, Provindserne og fra Udlandet, som Kjøbenhavn. Man finder derfor heren Blanding af Mennesker fra næsten de fleste en opæiske Stater. Denne Tilstrømning er meget naturlig, naar man betænker Stadens Beliggenhed og de Omstændigheder, hvorunder Tilstrømningen skeete. Ofte har man opkastet det Spørgsmaal: hvorfor Fremmede, som komme hertil, med al deres Klagen over Climatet, Mangel paa Underholdning, Selskabelighed og Udkomme, dog sædvanligen blive siddende fast, naar de først eengang ere her. Dette Spørgsmaal lader sig letteligen besvare, naar man nøiere undersøger Sagens sande Sammenhæng. De Fremmede, der komme hertil, ere sjeldent meget formuende eller i deres Fag særdeles udmærkede Mennesker. Den Rige bliver helst, paa enkelte Undtagelser nær, hvor han eengang er. Den Talentrige og Jndsigtsfulde ligesaa, thi de Dueliges Tal er sjeldent saa stort, at jo deres eget Fædreneland kan bruge dem og ugjerne vil undvære dem. Dertil kommer, at Kjøbenhavn, oprigtigt talt, ikke hører til de behageligste Opholdstæder. En lang Vinter, sex mørke Dage mod een lys, Mangel paa sand Selskabelighed og offentlige Forlystelser, en overordentlig dyr Levemaade – alt dette er Egenskaber, som ikke kunne lokke den Rige til at forlade Europas blidere Himmelegne, for at bosætte sig her. J Paris, f. Ex., kan en Familie leve paa en meget anstændig Fod for 2 til 3000 Franker om Aaret, og ganske fortræffeligt for 4000 Fr. eller 800 Specier. At dette ikke er mueligt i Kjøbenhavn, det veed Enhver. De kunde maaskee spørge; hvorfor reise de, der kunne leve af deres Capital, da ikke til Paris. Jeg svarer, at mange i denne Tid ogsaa vilde gjøre det, dersom det ikke var saa tungt at oprykke Træet med sine Rødder af den Bund, hvori det saa længe har blomstret, hvor det er blevet fortroligt endog med Climatets Barskhed, og omplante det i en fremmed, for dets Vext endog behageligere Jord. De fleste Mennesker staae i Forhold, de ikke letteligen kunne rive sig løs fra, bindes af Baand, de ikke uden Smerte kunne overskjære, og dette lænker dem saa at sige til den Stad, hvor Vanen er bleven dem til en anden Natur. Ogsaa kommer Ævnen til at kunne nyde Livet, som oftest længe efter at Følelsen for Nydelsen selv er sløvet. Det gaaer de Fleste med Forandringen af deres Opholdsted, som Holberg med hans Gifterie: da han var ung, kunde han ikke gifte sig, og da han kunde gifte sig, var han ikke mere ung. Fødelandet besidder for den Jndfødte en uforklarlig maanetisk Kraft, der drager ham med Magt til sig. Hvor ubehagelig den Tilstand, han befinder sig i, end maatte være ham, vil han dog ikke slide sig voldsomt løs fra den Plet, hvor saa mange Minder fra henrundne Dage, tilraabe ham et imodstaaeligt, bliv, for at gaae derhen, hvor han først skal plante i sit Hjerte de Blomster, der allerede her staae i fuld Flor, for at vænne sig til Jdeer, Sæder, Mennesker, der ere fremmede for ham. Hvor megen Fortræd vort Fødeland end tilføjer os, hvor megen Sorg det end volder os, kunne vi dog ikke vise os haardere mod dette som mod et Barn, som vi have mere Kummer end Glæde af. Jeg har kjendt Forældre, der have sendt deres Børn til America, i den visse Tanke, aldrig at see dem mere; men neppe var Skibet, der skulde bringe den forlorne Søn til en anden Hemisphære, lagt ud paa Rheden, førend det mindste Vindpust om Natten og dem op fra deres Leie, og satte dem i en hidtil ukjendt Ængstelse over den Vanartedes Skjebne paa Søen. Men saaledes er det. Hvad Naturen har sammenføjet i vor Siel, formaaer intet i Livet at adskille. Men hvad der er Tilfældet med den Jndfødte, det er i omvendt Forstand langtfra ikke Tilfældet med de mange hertil strømmende Fremmede. De fleste komme til os, for at søge deres Lykke, og de blive her endog som oftest, uden at finde den, af forskjellige Aarsager. Udenlands har man alt for svage Forestillinger om Behagelighederne i Norden, til at de, der allerede have gjort deres Lykk i deres Hjem, skulde ville drage til skandinaviske Lande, hvilke man ofte tænker sig der som et andet Grønland. Man veed, at en Franskmand svarede paa Spørgsmaalet, hvorledes Climatet var i Danmark, at man der havde tre Maaneder grøn Vinter og ni Maaneder hvid Vinter; at Mad. Catalani ikke har været at formaae til at komme hertil, fordi hun, som man paastaaer, frygtede for at fordærve sin Stemme under den raa boreaske Himmel. Men Kjøbenhavn er en Handels- og Søstad. Handel og Skibsfart lokke mange unge Mennesker hertil. Enkelte gjorde og gjøre her deres Lykke; de fleste indlade sig i Ægteskaber, besætte sig og amalgameres saaledes med Jndbyggerne. Sieldent komme de i saadan Forfatning og blive de saa formuende, at de kunne vende tilbage til deres Hjem. Andre, som ikke bosætte sig, ere et Slags Trækfugle. Paa denne Maade bliver Aanden her, som i de fleste store Stæder, yderst blandet, og antager sjeldent i det Hele nogen sand fædrenelandsk Characteer. Selv den Hanseatiske Kjøbmandsaand er ved mange Leiligheder umiskjendelig her. Have end Klagerne over den herskende fremmede Aand længe været overdrevne, og ere de end i nyere Tider, formedentligen som en Virkning af fordomsfrie og oplyste Danskes kraftige Jvren derimod, tildeels forsvundne, saa kan det dog ikke nægtes, at der i de sidste Aar igjen er vaagnet hos os en Aand, som neppe altid fortjener at kaldes fædrenelandsk Men ikke allene i moralsk, ogsaa i statsoeconomisk Henseende har Hovedstadens Overfyldning med Mennesker ikke havt gode Følger. Det er ikke nok at Fremmede, cultiverede og ucultiverede, strømmede hertil, og medbragte ligesaavel deres Van cultur som deres Cultur, ligesaagodt deres Vildfarelser, som deres Jndsigter; ogsaa fra Landet og vore Provindser kom hertil Mennesker i Hobetal, for at søge en Lykke og et Glimmer, som de savnede i deres jevne Land- og Provindsialliv. Den jydske Bondekarl kom hertil, først for at blive Gaards-, Brygger, eller Brændeviinsbrænderkarl, og for siden selv at nedsætte sig som Brygger, Brændeviinsmand eller Vertshuusholder. Bondepigen, drømmende sig den høieste jordiske Lykke som Kjøbstedsmadame, kom først til Hovedstaden, som Tjenestepige, og aldrig saasnart har hun omskiftet sin Bondedragt med en Kjøbenhavnsk Chemise, førend Amor saarer hende med sin Piil, og hun flux indtræder i Hymens Tempel, for med en Øltapper eller Haandværksvend at vandre den ægteskabelige Rosenbane, Kjøbenhavns store Jldebrand 1795 havde blandt andre ulykkelige Virkninger ogsaa den, at alle Gaarde og Huse bleve forsynede med Reder til at optage disse Trækfugle.