Ribe Stifts Adresseaviser, 1844-05-13
Det vil ikke have undgaaet Deres Majestæts Opmærksomhed, hvor dyb og almindelig en Bevægelse der gav sig tilkjende i det danske Folk ved Efterretningen om, at Stænderforsamlingen i Slesvig i November 1842 fattede den Beslutning: at det kun i Nødsfald skulde være "Dem, der ere ukyndige i det tydske Sprog, tilladt at tale Dansk i Forsamlingen, og i Henhold hertil forbød en Deputeret fra den danske Deel af Slesvig at tale Dansk. Det var en Yttring, af krænket Nationalfølelse, der gjenlød over Landet. Alle bittre Erindringer og den Forurettelse og Overlast, den danske Nationalitet og det danske Sprog i fremfarne Tider har maattet lide af indtrængt og paatrængende Tydskhed, maatte ved denne Leilighed fornyes. Og det var her ikke Fremmede, det var Undersaatter under det samme Scepter, som med overmodigt Tryk kastede sig over svagere Medborgere; det var Mænd, der selv i de høieste Toner gjorde den tydske Nationalitet gjældende, som her traadte den danske Nationalitets lige Ret og Adkomst under Fødder; det var i et Land, oprindelig dansk, hvor den halve Deel af Befolkningen endnu stedse er dansktalende, og det danske Sprog er erkjendt som et officielt Sprog i Regjerings- og Rettergangssager, at Majoriteten ikke tog i Betænkning at behandle dette Sprog som uberettiget, kun i enkelt Tilfælde høimodigt tolereret inden Folkeforsamlingens Mure. Det uforbeholdne Udbrud lod sig her ikke miskjende af en Stemning, som i en lang Række af Bestræbelser kun arbeider paa at fuldføre Udryddelsen af det danske Sprog inden Slesvigs Grændser, for saaledes at drage det fortydskede Land længere bort fra Kongeriget, end det allerede nu er Tilfældet. Der har været Tider, da den danske Nation neppe havde turdet vove, ved saadan Leilighed at see hen til sin Konge som den danske Nationalitets Haandhæver og Beskjærmer; – at saadanne Tider have været, høre til Danmarks tunge Tilskikkelser. Men Deres Majestæt – Efterfølger af Frederikden Sjette, – har, som han, fredet om den danske Slesvigers Modersmaal imod slesvig-holsteensk Anmasselse. Det vilde være lidet samstemmende, om den Ret, der er bleven tilsikkret det danske Sprog i slesvigske Retssale, skulde kunne gjøres det stridig i den slesvigske Stændersal, og endnu mindre vilde Saadant stemme med den kongelige Bekjendtgjørelse af 1842, som indeholdt Afviisning af Forsamlingens Andragende om Jndskrænkning i Stændertidendens Meddelelse af Forhandlingerne i det danske Sprog, og derved udtalt som Grund og Grundsætning: at alle Beboerne i Hertugdømmet have en lige Fordring paa denne Meddelelse i et dem forstaaeligt Sprog, ligesom ogsaa alle Hertugdømmets Deele ligeligt maa bidrage til Omkostningerne ved Stændertidendens Udgivelse. Beslutningen, hvorefter Forsamlingen vilde tiltage sig Ret til at bestemme, om Brugen af det danske Sprog skulde tilstedes en Deputeret, blev derfor, ved Reskript af 2. Decbr. 1842, negtet kongelig Sanction, – som en Beslutning, der vilde krænke de dansktalende Deputeredes naturlige Rettigheder. Dette kongelige Ord bragte for Tiden Rolighed tilbage; thi det viste, at Villien til at værne og Sprogets Ret og Ære er der, hvor Magten er. Vel erklærede den slesvigske Stænderforsamlings Majoritet med Hensyn til de naturlige Rettigheder, til hvilke Deres Majestæt havde henviist Samme, med afgjørende Bestemthed i Betænkning af 21. Decbr. 1842, at som naturlige Rettigheder her ikke kan være Tale. Med samme Bestemthed erklæredes i denne, allerunderdanigst afgivne Betænkning: at ud over den nærværende Valgperiode maa den udelukkende Brug af det tydske Forretnings sprog i Stænderforsamlingen paa ingen Slags Maade blive forstyrret eller betinget. Og, istedetfor at efterkomme Deres Majestæts Reskript, at afgive Betænkning over, hvorledes en virksom Deeltagelse af de dansktalende Medlemmer i Forsamlingen kan sikkres derved, at deres Foredrag blive, i tro Oversættelse, optagne i Forsamlingens Protokole, erklærede Forsamlingen: at alle Lovbestemmelser af denne Art ere undførligen, og den tog ikke i Betænkning at indgaae med Forestilling, hvori den fraraadede alle Lovbestemmelser, ved hvilke der skulde gives dansktalende Medlemmer af Forsamlingen den positive Ret, at betjene sig af det danske Sprog ved Forhandlingen, saavelsom den Ret, at deres Foredrag skulde, i tro Oversættelse blive førte til Protokollen; ja, den opstillede endogsaa den Fordring: at de Valgdistricter, i hvilke det danske Sprog er brugelig i Kirker og Skoler, maa finde sig i, kun at vælge saadanne Deputerede i eller udenfor deres District, som i en, til det almindelige Vel svarende, Grad ere det tydske Sprog mægtige, som Forsamlingens Forretnings sprog. Saadanne Paastande, fremførte i saadant Sprog og saadan Tone, maatte imidlertid kun tjene til at forvisse Deres Majestæts danske Undersaatter om, at den slesvigholstenske, alle Grændser overskridende, al fremmed Ret tilsidesættende, Fordringsfuldhed vilde vorde viist tilbage inden den tilbørlige Skranke. Thi Magten er der, hvor Villien er til at værne om den ene Nationalitet lige med den anden. Minoriteten i Stænderforsamlingen, som repræsenterede de danske Slesvigere, paatalte, som naturlig og ubestridelig Ret at det danske Sprog maa i enhver Henseende nyde lige Rettigheder med det tydske. At saa Faa her i Forsamlingen hedder det i deres Andragende - føle Lyst og Kald til at benytte det danske Sprog, medens det dog er Modersmaal, for Halvdelen af Hertugdømmets Befolkning, turde være en Følge af de urigtige Forhold, og af den igjennem Aarhundreder fortsatte, uhensigtsmæssige Behandling af Folket, og dette beviser netop paa det Klareste, at det er den høie Tid, at gjøre Ende paa denne unaturlige og forvendte Sprogtilstand i Landet, ved at rydde dens Aarsager af Veien; vi kunne derfor ikke give det Mindste efter i Nordslesvigernes retmæssige og naturlige Fordring: at lige Rettigheder i enhver Henseende blive de danske og de tydsktalende Jndvaanere i Hertugdømmet til Deel. J Henhold hertil androg Minoriteten derpaa at de danske Foredrag maae tages til Protocollen i Originalsproget, og ikke som Oversættelsen. Mere end et Aar er hengaaet siden hiin Katastrophe, og denne Tid har, under den bestandig uafgjorte Stilling af Tingene, ikke kunne hengaae, uden at Spændingen og den gjensidige Rivalitet er tiltaget. Fra tydsk Side ere alle Kræfter opbudte, for at drive Fordringen paa det danske Sprogs Tilsidesættelse igjennem. Men ikke mindre har den danske Nationalfølelse i Slesvig udviklet sig til et selvbevidst Liv, hvis Virkelighed ikke længere lader sig nægte, og som afgiver et Støttepunct for Regjeringens danskenationale Foranstaltninger, der tidligere har manglet. Et stort Antal danske Slesvigere have, i allerunderdanigst indgivet Petition, anholdt hos Deres Majestæt om: at det danske Sprog skal have samme Ret til, baade mundtlig og skriftlig, at benyttes i Stændersalen, som det tydske Sprog, og de have udtalt den Overbeviisning: at Deres Majestæt aldrig vil billige, at det dansk slesvigske Folk skulde saa dybt fornedres, at det, som Umyndig, skulde staae under det tydskeslesvigske Folks Formynder skabe.