Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1842-06-07
(Jndsendt.) Kan det ogsaa gaae an, at en Præst, som ved en Liigbegjængelse skal kaste Jord, foretager denne Forretning, iført Præstekjole og en - grøn Kaskjet? En Mand fra Aasum. (Forlangt indrykket.) Bor Communalanliggenders Behandling holdes under Laas, eller gives Offentlighed? Var jeg ikke af den sidste Mening, da forelagde jeg neppe Publicum en Sag, der, forsaavidt mig alene vedkommende, ikke skulde bringes udenfor de Kredse, den allerede har gjennemgaaet – men offentliggjort maaskee noget kunde oplyse Nødvendigheden af en aaben Færd i communale Forretninger, saafremt disse ellers skulle befordre borgerlig Held og Tilfredshed. Hverken venter jeg ved dette Skridt at faae Oplysninger, som ere mig nægtede, eller at opnaae nogen anden privat Fordeel; men maaskee dog En eller Anden af dem, som Medborgeres Tillid betroer, eller Ligegyldighed overlader en ikke ubetydelig Jndflydelse paa Andres Vel, og som mene derved at have modtaget Adgangskort til Embedshierarkiets Helligdom, maatte finde sig, ved min Relation, foranlediget til - om ikke at udføre sit Hverv med aabent Vistr. saa dog at røgte det saaledes, at han opfordret til at give Grunde for sin Handlemaade mod enkelt Mand, ikke skal have Behov at søge Skjul under Anthoriteternes beskyttende Vinger – en Tilflugt, som den frimodige Taxeerborger, der ledes af en god Bevidsted og redelig Villie, neppe behøver at tye hen til. Ved Communeskatternes Ligning f. A. blev jeg forhøiet betydeligt i min Skattetaxt under Omstændigheder, hvor jeg upaatvivlelig burde have været nedsat i denne. Sygdom forbød mig at gjøre betimelig Jndsigelse herimod. Paa min sønere Klage til Communalbestyrelsen lod denne, imod Sædvane, Ligningscommissionen afgive sin skriftlige Erklæring, og efter Deellere Ugers Forløb communiceredes mig en Amtsresolution, som noget nedsatte det mig paalignede Bidrag Jmidlertid var jeg kommen til Vished om, at hiin Erklæring afveeg betydeligt fra Sandheden, til Fornærmelse mod mig, saa det af høiere end pecuntaire Grunde maatte være mig magtpaaliggende at see Erklæringen berigtiget og dens fornærmende Beskyldninger tilbageviste. Jeg udbad mig derfor hos Byens Borgerrepræsentantskab en Gjenpart deraf, men modtog Afslag, begrundet derpaa: at Ligningscommissionen nægtede at give sit Samtykke dertil. Jeg anholdt derpaa om det Samme, i Amtet; men endskjøndt jeg havde anført, at jeg havde fuldkommen Vished om, at de af Ligningscommissionen anførte Grunde for størstedelen bestode af aabenbare Usandheder og vildledende Anskuelser til min Skade, som jeg ei kunde taale skulde hendøe upaatalte, blev Udfaldet dog, at Amtet – derikke havde modtaget den paaankede Erklæring - ikke kunde indlade sig paa Sagen. Uagtet jeg saaledes ogsaa her erholdt Afslag, antog jeg dog, at en mere aabenbar Retfærdiggjørelse tilkom mig i Henseende til Erklæringens fornærmende Beskyldninger, og androg desaarsag underdanigst Sagen for det Kgl. danske Cancellie i saadanne Udtryk, som, efter min Mening, maatte foranledige Sagens Undersøgelse. Ligningscommissionen, Communalbestyrelsen og Amtet gave Erklæringer paa mit Andragende: hvad jeg havde yttret blev dem Alle vitterligt; men Resultatet blev uforandret: jeg maatte ikke faae Gjenparten, og det høie Collegium fandt ligesaalidet Anledning til at foretage videre i denne Sag, som Erklæringens Forfattere til at fremstaae imod mine Yttringer om dem. Jeg havde gjort Regning paa, at enten skulde Ligningscommissionen, over hvem jeg havde ført alvorlig Anke, tilrettevises, eller jeg tiltales for ubeføiet Anklage; men mit Bestik var urigtigt, ingen af Delene indtraf. Heri ligger nu vistnok en stiltiende Erklæring til min Fordeel, thi havde jeg som Klager handlet uden skjellig Grund, da turde jeg ikke have haabet Skaansel, men ingenlunde nogen fyldestgjørende Satisfaction, thi Enhver veed vel, at en slig Hemmeligholdelse kun involverer Benægtelse af officiel Bekjendtgjørelse, men ingenlunde forhindrer, at det, der er Gjenstanden for Meddelelsen, forplantes fra Mund til Mund. Kun med den Bevidsthed at være i Besiddelse af sine Medborgeres Agtelse er det muligt for en Borger at leve og virke gavnligt i en Commune. Naar fornærmende og ubeføiede Angreb gjøres paa en aaben Maade, saaledes som de tidligere af Borgerrepræsentanterne ere gjorte paa mig, da kan man, som jeg meer end end een Gang har seet mig nødsaget til, tilbagevise dem ved Rettens Hjelp; men naar der gives Bagvaskelsen frit Spillerum til at undergrave Ens Agtelse hos sine Medborgere, da bliver det en uværdig og krænkende Aarsag til, at hans Virksomhed i og for Communen hemmes, ja standses. At Embedserklæringer sædvanligviis skulde holdes hemmelige veed jeg, som og at Grunde gives baade for og imod saadan Hemmeligholdelse. Tale da og de samme Grunde for, at en Ligningscommission, der disponerer over en Deel af sine Medborgeres Eiendom, skal have samme Slør over sine Yttringer eller Beskyldninger, naar man tillader sig at opponere mod dem, Reppe. Enhver Erklæring eller anden Handling i Communesager bør ikke trænge til Skjul. Det communale Liv har Fordring paa en klar og aaben Fremgangsmaade, og en saadan er fornøden i dets Anliggender, om ellers Jndretningen skal blive Borgeren kjær og lede ham til at bringe, med Villighed, de ofte tunge Offere, som han maa lægge paa det offentlige Velfærds Alter. Men skulde Krænkelser og Beskyldninger ramme nogen Borger gjennem hans betroede Medborgeres Erklæringer, da burde dog den Retfærdighed, som værner om Borgerens Ære saavelsom om hans Liv og Gods, ikke nægte ham Leilighed til at kjende og tilbagevise, ad lovlig Selv forsvars Vei, de saaledes imod ham fremførte Beskyldninger, saafremt ikke meget overveiende Grunde tale for Hemmelighedsystemets Anvendelse ogsaa i dette Tilfælde. Ønskeligt var det vistnok, om Lægmand maatte kjende disse og i dem finde en bedre Trøst for krænket Ære, end i en hemmelighedsfuld Nødvendigheds kolde Bud. Men hvordan det end forholder sig, da er det at beklage, om det communale Liv, der skulde fremstaae blandt Os som en frodig Spire til en herlig Vært, saa tidligt skulde miskjendes og hindres i sin Udvikling, just i den Stand, hvor det saa velgjørende kunde udvikles - skulde hensygne for det modnes, ved deres Skyld, som Medborgerne kaldte til at pleie og røgte det. Jeg for min Deel vil gjerne nære et bedre Haab og vente, at det Tilfælde, som mødte mig, vil blive blandt de sjeldne - vil vente, at de med Tillid hædrede Borgere ikke ville skuffe denne og ikke sætte Authoriteterne i den ubehagelige Nødvendighed at yde dem en, for ingen af Parterne, ønskelig Beskyttelse. Dersom disse Linier udrette endog nok saa lidet til at lignende Misgreb ikke gjentages, og dersom de Paagieldende i dem ville modtage en velmeent Advarsel, der kan kalde dem til alvorlig Eftertanke over de vigtige Pligter, som af Regjering, og Medborgere ere paalagte Communernes betroede Mænd, da skal det ikke fortryde mig at have bragt mit Anliggende offentligt paa Bane og omtalt en Gjenstand, der ikke uden en ris Jndignation kan behandles af mig. Rudkjøbing, 1812. C. Boye, Forligelsescommissair. vet.