Jyske Efterretninger, 1787-10-12
Paa min Reise kom jeg for nogen Tid siden ind i et Kroe paa Landet, hvor endeel Bønder vare forsamlede og nød noget til Livets Ophold, dog fandt jeg ikke at nogen af dem vare beskienkede, og som disse Bønder førte en ret varm Discours med hinanden, satte jeg mig en Times Tid hos dem ved Bordet for at anhøre samme. Deres hele Samtale angik Landboe=Sagerne, først om Forordmagen angaaende Rettigheder og Pligter imellem Jorddrotter og Fæstebønder, hvilken fandt almindelig Bifald, og en gammel Bonde svoer en grov Eed, at det var den bedste Forordning som var udkommen i mange Aar. Dernæst blev talt og Forordningen som tillader Huusbonden at fratage Fæstebønderne nogen Jord imod Godtgiørelse og henlægge til Huusmændene, samt at Fæstebønder ere pligtige at lade deres Gaarde udflytte. De fleeste troede ikke det var tienligt at tage nogen Jord fra Bonden, da enhver af dem syntest at have for lidet, og at det i Almindelighed var en Feil i vore LandboeSager, at Gaardene næsten overalt er gjorte saa smaa, at faa Gaardmænd have saa megen Jord, som kan bedrives med en vel bespændt Plov; thi sagde en ung Bonde: i veed mine Venner at jeg dog ikke har saa lidet Jord til min Gaard, men havde jeg endnu 20 a 30 Tdr. Land mere, kunde jeg bedrive det med samme Plov, Folk og Bester, som jeg nu holder, og hvad Fordeel var dette ikke for mig, deri har du Ret svarede alle, men hvorledes skal vi faae mere, det er jo forbudet at nedlægge nogen Bondegaard eller Sted, men kan dette og ikke snart blive tilladt, svarede en anden. Hvad sidstmældte Forordning mælder om Udflyttere, fandt almindelig bifald af dem alle; derpaa tange alle stille og nod noget at leve af, da en Bonde i Selskabet efter nogle Minuters Forløb atter gav Spørsmaal, om de meente, at nu alt var kommen for Dagen, hvad den store Landvæsens Commission havde bevirket eller skulde bevirke, ner! svarede en Mand i Selskabet jeg troer, der skeer meget mere endnu og at den allerede udkomne Forordning kuns alene er som en Forløbere der er udgaaet for at bemærke, hvad Virkningen og Følgerne vil blive deraf, thi skulle der ikke udrettes meere, da var det saare lidet at anstille saa betydelig en Commission over, i kan være forvisset om, at siden mange af de Mænd, som ere udnævnte til at sidde i Commissionen, ere dygtige Mænd som har en fuldkommen god og nøie Kundskab om alt hvad som angaaer Landboe=Sagerne, og det hvorpaa Landets Velstand og Flor for det meeste beroer, saa vil det vidst blive indseet hvor skadeligt det er for Landet i Almindelighed, at Korn-Tiende ydes in Natura, og at samme Generalement bliver afskaffet og rim melig bestemt hvad Vederlag derfor skal gives, Gud give at det maatte skee svarede alle, saavelsom og at det Baand hvormed Karlene ere heftede til Fødestavn paa nogen Maade maatte løsnes, det skadelige Hoverie enten ganske afskaffet eller bestemt, og det saaledes at enhver Bonde kunde vide sine Pligter i Hoverie, Landgilde, Penge eller Korn, alt uforanderlig endog ved nye Fæster, thi da vilde Landet i Almindelighed blive lykkelig og prise Gud og Kongen. Kroermandens Kone, som sad i KakkelovnsKrogen stod op og nærmede sig til Bordet, sigende, om alt dette som i nu har talt om skede, vilde det dog ikke være fuldkommen thi bliver ingen Grændser sat i Henseende Jndfæstnings=Penge og Fæstebondens Søn, Datter eller andre hans Deseendenter gived Fortrin at beholde Gaarden paa samme Conditioner som forrige Fæstere, vil alt være til mindre Nytte end troer, da al Bondens Flid og Forbedringer samt hele Formue nok vilde komme Jorddrotten tilgode efter Haanden som Gaardene blive fæsteledige. Kirsten, svarede Bønderne, du talte viselig, og hvem havde tænkt at en Qvinde kunde tænke saa dybt, kom og sæt dig hos os, vi vil tale videre, og da Kirsten havde sat sig, blev talt om adskilligt, hvilke jeg ikke alt fuldkommen kan erindre, dog erindrer jeg, at der blev talt om, hvor gavnligt det er med Udskiftninger og Udflytninger, og hvad Fordeel samme paa adskillige Steder har gived, og alle ønskede at det maatte blive almindelig, dette skeer neppe, svarede Kirsteen; thi saa længe ingen Kongelig Anordning udkommer, som expresse befaler Udskiftning, holder Proprietairen tilbage, og sielden skeer nogen Udskiftning og Udflytning med mindre samme bevirkes af en Selveier Bonde, da var det ønskelig, svarede en gammel Bonde, om der kunde udfindes en Maade, til at der kunde blive flere Selveiere, og kan nogen af eder give os et Forslag derom. Kirsten svarede: jeg en kuns en Qvinde, men maaskee jeg kunde sige en Maade som ikke skulle blive den sletteste. J Landet veedt, er en stor De Gods, som ligger stroed næsten i hver Amt og Herred, og henhører deels til Hospitaler, deels til Bispe=Stole, deels til DomProvstier, deels til Skoler eller andre Stiftelser, og næsten hver Præst paa Landet har en Annexgaard, alt dette Gods burde sælges ved offentlig Auction, da disse Bønder, som næsten an sidde i god Stand og med Formue, siden deres Udgivter ere intet imod hvad andre Bønder svarer, for en Deel kiøbte Eiendomsretten til deres Gaarde, herved tabte ingen, uden maaske de som forvalte slige Godser, men Stiftelserne og Beneficiarii vilde vinde mere end dobbelt i Henseende deres Jndtrader, Lande blev meget beblandet med Selveiere næsten overalt, som nok vilde bevirke Udskiftninger, Udflytninger og i utallige Henseender giøre, Forbedringer til Landets Vel. Sladder Kirsten, svarede et par af Bønderne, veed du ikke at vi hører N. Hospital til og at sidder bedst og mageligst i den Forfatning detter, og er visse paa at en af vore Børn kan faae Gaarden efter os for samme Afgivt som vi har den, naar vi ikke vil efterlade at give Sportler, og smøre paa vedkommende Steder; dette skadelige Forslag har vi ikke hørt nogensinde tilforn, og vel at hvad du siger, om der endog kom for store Ørne, kuns blev anhørt for Qvindesladder, (de andre Bønder tange imidlertid ganske stille, men saae og støtte til hinanden.) men lad os tale noget videre om Tiende, førend Souverainiteten blev Tiende om vi ret mindes paalagt af Konge Knud, hvorfore skulde da nu i de nyere Tider ikke een Souverain Konge kunde anordne, at dette for et heelt Land saa høist skadelig Paalæg, ikke længere skal være saa, men anderledes, naar Tiendetagerne ikke blev tilføied nogen Forurettelse eller Skade, men gived fuldkommen Vederlag for hvad de mistede, saaledes skede Aaret 1740, i Henseende Qvægtiende, da det blev bragt i Erfaring at samme var skadelig og vilde betage Bønderne Lyst til Creaturer at tillægge, meener i ikke at megen Jord som aldrig bliver dyrket, blev bragt i Brug hvis Tiende tagelse in Natura var afskaffet; thi enhver fornuftig Landmand, som kunde have slig et Stykke Jord, hvorpaa vilde anvendes megen Flid og Bekostning, førend det kom i Brug, som han ikke i mange Aar kunde vente sig erstattet, maatte jo naturligviis tabe al Lyst til dette Foretagende, naar han betænker, hvorledes han skal arbeide for, og berige Tiendetageren i mange Aar, førend han selv kan vente at profitere noget, i det mindste synes vi det var billig, at hvad Jord som ikke for har været brugt som Sædeland, eller derfor matriculeret, og nu herefter med Fliid og Bekostning planeres og giøres brugbar, burde være fri for Tiende i de første 20 Aar; hviket meget vilde anmere mange Landmænd til Forbedringer i dette Stykke. Efterat jeg havde anbort alt dette, tog jeg Afskeed og reiste min Vei, Christopher Nielsen.