Berlingske Tidende, 1836-01-30
Nr. 30 af Jtzehoer-Stænder-Tidende indeholder Fortsættelsen og Slutningen af Beretningen over de holsteenske Provindsialstænders to og tredivte Møde, d. 5te Januar. Hr. Kammerj. d'Aubert talde i Propositionens Aand og fornemlig med Hensyn til det af ham fremførte Amendement. Forretningsføreren havde - saa forekom det ham – ikke tilbørlig værdiget Folkets Stemme. Stats-Jndretninger, der skulde virke til Landets Vel, maatte nodvendig være gjennemtrængte af Tidens Aand, og denne forlangte ved Folkestemmen, det vil sige efter de Bedstes og Førstes Omdømme i samme, hvilket derfor ogsaa fortjente den fuldstændigste Opmærksomhed, Stænderforsamlingens Offentlighed. Offentlighed kunde aldrig avle Had og Utilfredshed, kun Hemmelighedsfuldhed kunde frembringe et saadant Resultat. Regjeringen, der giver og venter Tiltro, kan kun vinde i den ved Offentligheden givne inderlige Forbindelse mellem Folk og Tilforordnede. Herimod yttrede Grev v. Reventlow-Criminil: Som Hovedmoment for Offentlighedens Jndførelse havde man anført befæstigelse af den gjensidige Tiltro; denne kunde dog kun – efter hans Skjøn – erholdes ved aarslangt Bekjendtskab, ikke ved Fremgangsmaaden paa Tribunen. Men Talen kunde ikke være om Hemmelighed og en deraf opstaaet Mistillid der, hvori Resultaterne af Stænderforsamlingens Forhandlinger bekjendtgjordes. At Offentligheden ikke vilde beskytte for falske Beretninger var klart og behøvede intet Beviis. Derfor ansaae han den afham som Amendement foreslaaede Bøn om Protocollernes Offentliggjørelse for grundet. Hr. Overretsadvocat Lock yttrede sig i Hovedsagen paa følgende Maade: Det forekom ham som om Afgjørelsen af det nu omhandlede Sporgsmaal var af høieste Jnteresse og en Æressag for hans Fædreneland. Offentlighedens Nytte af Stænderforsamlingernes Møder havde han allerede fremsat ved Motiveringen af hans Proposition, og han vilde nu kun tilføje, at alle publicistiske Forfattere af Navn havde udtalt sig til Fordeel for samme, navnlig blandt de Nyere Hr. Professor Dahlmann. Committeen til Betænkning over Stædernes Forfatning, hvis Medlem han er, havde i den afgivne Beretning udtalt sig for Communeforvaltningens Offentlighed; det kunde ikke betvivles, at naar engang Forsamlingen skulde beraadslaae over Landcommunernes Forfatning, maatte den gaae ud fra lignende Grundsætninger. Men de kunne ikke træng paa Offenligheden, naar de selv ikke havde gjort Alt, for at aabne Adgangen til deres egne Forhandlinger. Stænder-Tidenden kunde aldrig erstatte denne. Man havde angrebet Propositionen, fordi den vilde bevirke en Forandring i Forordningen af 15de Mai 1834. Efter den erholdte anthentiske Erklæring, kunde man ikke tvivle herom, og han havde stedse anseet Sagen saaledes. Men der kunde heller ikke være nogen Tvivl om, at jo Forsamlingen turde petitionere om en Forandring af de bestaaende Love, hvilket ogsaa var byppigt skeet af andre Medlemmer. En Tilforordnet bemærkede, at han allerede i Forsamlingen af de erfarne Mænd, i Kjøbenhavn havde erklæret sig til Fordeel for Offentligheden. Hans Overbeviisning var endnu den samme. Af en anden Tilforordnet bemærkedes, at ligesom Offentligheden var nødvendig for det kirkelige Liv, saaledes var den det ogsaa for Statslivet. Flere Medlemmer erklærede, at de Districter, hvis Stedfortrædere de vare, forlangte med stor Overeensstemmelse Offentlighedens Jndførelse for Stænderforsamlingens Forhandlinger, og hvorledes de kun ved samme kunde haade at beholde den Tillid, som Vælgerne hidtil havde havt til dem. For de modsatte Anskuelser bemærkedes, at man ikke maatte indrømme den offentlige Mening, som ofte var bestukket, formegen Vægt. Mange Tilforordnedes Sky for at tale offentligt maatte der særdeles meget tages Hensyn paa ved Spørgsmaalet om Offentlighed, ligesom ogsaa at den holsteenske Stænderforsamling ikke var nogen lovgivende, men ikkun en raadgivende, paa hvilken Forbundsbeslutningerne ikke havde Hensyn, Et Medlem optraadte i Særdeleshed med den Bemærkning mod Propositionen, at i de hidtil holdte Foredrag vare de Skadeligheder, som Offentligheden, foraarsagede, kun fremstillede som ubetydelige. Men naar det kom an paa, om det Bestaaende skulde forandres, saa maatte ikke alene Skadeligheden af det Bestaaende, men ogsaa Fordelene af det, der skulde træde i Stedet, være indlysende. Men dette var endnu ikke fremstillet. Han kunde kun efter Overbeviisning bitræde Hr. Ahsbahs Amendement, men maatte iøvrigt erklære sig imod enhver Udvidelse af Offentligheden. Efterat Hr. Etatsraad Falck havde seet sig foranlediget til den bemærkning, at han i sit Foredrag ikke havde udtalt nogen Ringeagt mod Folkets Stemme, idet han i ethvert Tilfælde tilstod den stort Værd, men at han maatte erklære, at han underordnede enhver Stemme sin individuelle Anskuelse, tog den Kongelige Hr. Commissarius Ordet, og bemærkede, hvorledes der i Committeens Betænkning allerede var gjort opmærksom paa de Forbundslove og Beslutninger, hvilke maatte tages i Overveielse ved Spørgsmaalet om Tilladelsen af Stænderforhandlingernes Offentlighed ved at tilstede Tilhørere Adgang. Committeen var rigtignok kommet til det Resultat, at efter hine Love og Beslutninger kunde, uden at befrygte en Collision, en Offentlighed ved at tilstede Tilhørere, Adgang, ligesaa vel tilstaaes som en Bekjendtgjørelse af Stænderforhandlingerne ved Pressen. Det vilde imidlertid herved stedse komme an paa Jnstitutionens særegne Beskaffenhed, og ene heraf kunde denne Forudsætnings Rigtighed bestemmes. Forskrivterne for vore Stænderforsamlingers Organisation ere byggede paa særdeles liberale Grundsætninger. De bevæge sig under en selvvalgt Præsident fuldkomment frit og selvstændigt. Men hermed staaer Offentlighedens Grad i Forbindelse, hvilken er blevet tilstaaet i Forordningens 79 §. af 15de Mai 1834, og som tillige indbefatter Alt, hvad der kunde indbefattes under hine Love og Beslutninger. Jntetsteds, og allermindske i en Forbundstat selv med bevilligende Stænder, vilde man ved Siden af en saadan Organisation af Stænderforsamlingerne see den i Propositionen betegnede Offentlighed; meget meer var hiin i sit hele Omfang uden Exempel, og herefter var denne tilstaaet hos os i en langt større Udstrækning end i mange andre Stater. Navnlig finder i Preussen, langtfra ikke en saadan Grad af Offentlighed Sted som hos os. De trykte Efterretninger om de derværende Stænderforhandlinger udkomme først, naar Forhandlingerne ere endte, og de kongelige Resolutioner ere fulgte paa Betænkningerne, Ansøgningerne og de indgivne Besværinger. Ofte gaaer et heelt Aar hen hermed. Derhos ere Meddelelserne korte og summariske, og Landdagens Beskeed udgjorde den største Deel af Bekjendtgjørelserne. Alligevel valgte der ingen Forsamling sin Præsident. Meget meer valgtes han af Kongen blandt den første Stands Medlemmer under det bekjendte Navn af en Land marschal, og et saadant Præsidiums-Virksomhed er tillige saa omfattende, at af ham, og paa ingen Maade af Forsamlingerne, valgtes alle Committeer. Disse Antydninger maatte være meer end tilstrækkelige, for at vise, at Forskjelligheden af Stænderindretningerne i de særskilte Stater, blandt hvilke vores i usædvanlig Grad beroe paa liberale Grundvolde, ikke tilsteder nogen almindelig Anvendelse af den afden ærede Committee opstillede Sætning, efter hvilken, i Overeensstemmelse med Forbundsdagens Love og Beslutninger, den i Propositionen bemærkede Offentlighed ligesaa godt skulde kunne tilstaaes som den, man allerede havde. Efterat den kongelige Hr. Commissarius dernæst havde gjennemgaaet de nærmest herfor talende statsretslige Grunde og efter tillige at have antydet, at en Offentlighed af den proponerede Art vistnok vilde kunde komme i Collision med Provindsialstænderforsamlingens Organisation og med den fastsatte Forretningsorden, føiede han endnu hertil følgende bemærkninger. Det kunde vistnok ikke være hans Hensigt at ville gjette de ærede Medlemmers Dom i denne Forsamling over den ene eller anden Deels Værdi af de heraf fremgaaende Alternativer; men han vilde ansee det for beklagelsesværdigt, hvis der blev givet Anledning til Forandringer i vor Organisation og Forretningsorden, og naar der med Hensyn hertil blev besluttet en Bøn, af hvis Tendents nu og i det mindste for Tiden ingenlunde kunde ventes de af nogle Talere anførte Fordeele. Det Sidste var allerede udviklet af mange ærede Tilforordnede, og han vilde kun gjentage, naar han udførlig vilde belyse ogsaa de indre Grunde med den umiddelbare Adgang af Tilhørere. Han vilde kun tillade sig at fremhæve nogle Momenter, og først og fremmest for, at der i dem tillige indeholdtes et Svar paa de Bevæggrunde, som den ærede Proponent havde anført for sit Forslag. Blandt denne Forsamlings Medlemmer, der sikkerlig alle vare besjælede af den varmeste Jver for at være Kongen og Fædrenelandet nyttige, fandtes utvivlsomt flere særdeles kyndige og forstandige Jndivider, som for Øjeblikket følte en Sky for at udtale deres Tanker og Anskuelser for Forsamlingen, fordi de endnu ikke havde vundet den dertil nødvendige, ellers særdeles retfærdige Tillid til sig selv og til deres Fremstillingsgave. Med Tiden vilde denne Sky forsvinde og Tilliden indfinde sig, naar Udviklingen havde sin rolige Fremgang og ikke blev forstyrret ved en alt for rask Fremskriden i de desuden store Fordringer til Stænderforsamlingens Medlemmer. Men en saadan Forstyrrelse vilde ufeilbarlig indtræde ved at tilstede Adgangen for Tilhørere. Thi man vilde i en høiere Grad føle sig indskrænket og spændt, naar man skulde tale for et Antal Personer, som man ikke kjendte, og hvilke man hyppig maatte betragte som saadanne, der ene vare komne for at tilfredsstille en Dadlelyst. Men det vilde være et uerstatteligt Tab, naar paa denne Maade den rigtignok efterhaanden, men sikkre Uddannelse i Forhandlingernes Gang lammedes, og naar navnlig i practiske Ting mangen treffende og rigtig Dom gik tabt. Men dette vilde stride mod de Endemaal, der vare betegnede i Jndledningen til den almindelige Lov af 28de Mai 1831, af hvilken den ærede Proponent havde villet laane Grundene for sit Forslag. Man vilde derved aabenbar løbe Fare for i det mindste at tillukke een Vei, hvorpaa Kundskab om Midlerne til Almeenvellets Befordring kunde og skulde naae til Tronen. Vistnok vilde de, der ikke befandt sig i dette Forudsætnings-Tilfælde, tage billig Hensyn til dem, det tilfaldt. Man havde rigtignok bemærket derimod, at over den nu udviklede Skade burde man ikke forglemme den Nytte, som fremkommer af den større Virksomhed, der blev ansporet ved fremmede Tilhøreres Nærværelse. Men denne vilde sikkerlig ikke bestemme Nogen til med større Flid, med større Orden og Nøjagtighed end ellers at undersøge de hans Prøvelse underkastede Gjenstande, eller med større Redelighed og Frimodighed end nu, at udtale sin ved en saadan Undersøgelse vundne Overbeviisning. Og i Sandhed, den der ikke blev oplivet ved den Tanke, at han ved den offentlige Tillid var udvalgt til at virke for sine Medborgeres Vel, at han under de mange fortreffelige Mænds Øjne, hvilke ligesom han ere valgte af Folket og ligesom dannede dets Kjerne, dens Bryst vilde ikke opvarmes ved Nærværelsen af en Mængde Tilhørere til en sand og levende Pligtopfyldelse. Ligesom denne Sandhed allerede var godtgjort ved Erfaring, saaledes var den ogsaa synlig i de Deele af Stænder-Jndretningerne, der angik de Valgtes Forhold til deres Vælgere. Disse vare ingenlunde indskrænkede i deres Virksomhed til deres Valgdistricts Vel. Det dem foresatte Maal var meget meer den hele Forenings Almeen vel. Et Opsyn over de Valgte af deres Vælgere streed lige imod vor Jnstitutions Aand. Det var ligesaa nødvendigt som uforeneligt med den landsfaderlige Hensigt, hvorefter Raad og Bistand skulde gaae selvstændig frem af Stænderforsamlingen og uden eensidige Hensyn paa stedlige Jnteresser. Derfor havde ogsaa et overveiende Fleertal af de erfarne Mænd, der vare kaldte til Jnstitutionens Prøvelse og Bedømmelse fraraadt Offentligheden ved at tilstede Tilhørerne Adgang. Den i Overeensstemmelse hermed efter Loven af 15de Mai 1834 fulgte Udelukkelse af den i Propositionen antydede Art af Offentlighed beroede derfor paa en af flere Gange overveiede og uforanderlige Motiver fastsat Beslutning. Efter nærmere at have overveiet disse Omstændigheder saaledes sluttede den Kongelige Hr. Commissarius sit Foredrag – vilde og saa neppe den ærede Stænderforsamling forene sig til en Beslutning, at bede om Noget, der streed mod bestaaende statsretslige Forhold, der i flere Henseender, for Øjeblikket truede Opnaaelsen af vor JnstitutionsØjemeed og vilde give Anledning til Forandringer i denne ærede Forsamling og i dens Forretningsorden, hvilke de selv ikke turde ansee for ønskværdig, og mod hvis Jndvilligelse de anførte Grunde, der just ved Forordningen af 15de Mai 1834 havde været de ledende, strede. Flere Tilforordnede fandt sig derpaa foranledigede til den Erklæring, at de af den Kongelige Hr. Commissarius anførste Grunde havde bestemt dem til den Anskuelse, at man i det mindste ikke for Tiden skulde udbede sig en Petition om Stænderforhandlingernes Offentlighed. Et andet Medlem erklærede sig ligeledes imod en saadan Propositon, men androg paa en Forening af de tre Amendementer af Hr. Pastor Hensler, Hr. Ahsbahs og Hr. Grev v. Reventlow-Criminil. Derimod erklærede andre Tilforordnede sig for Beslutningen af en Petition, med udtrykkelig Forlangende om at føre deres Erklæring til Protocol. Efterat den Kongelige Hr. Commissarius med de ham tilforordnede Embedsmænd havde bortfjernet sig, resumerede Hr. Præsidenten Forhandlingen i et kort Foredrag. Forsamlingen havde Ret til at petitionere. Ogsaa han selv følte Trang til at udtale sine personlige Anskuelser. For ydre Forholds Skyld havde han havt det Ønske, at Petitionen ikke var blevet fremført i nærværende Session, men Proponenten vilde ikke træde tilbage. Nu havde han den Mening, at man kunde petitionere og det i nærværende Session, dog vilde han ved denne Yttring ikke foregribe den Enkeltes Mening. Derpaa bragte Hr. Præsidenten først Hovedspørgsmaalet til Afstemning: Skal der i indeværende Session indgives en Petition til Hs. Majestæt Kongen om Modernes Offentlighed. Dette Spørgsmaal blev af Forsamlingen befaet med 28 Stemmer mod 18, altsaa med en Majoritet af 10 Stemmer. Den derpaa foretagne Afstemning over Hr. Etatsraad Wieses Amendement havde til Resultat, at det i alle dets Deele blev antaget med 24 Stemmer mod 22. Præsidiet erklærede derpaa de øvrige Amendements for tilside satte. Efterat Minoriteten havde forbeholdt sig Anførelsen af sin afvigende Anskuelse sluttedes dette Møde med Dagsordenens Bestemmelse for det næste.