Corsaren, 1843-04-07
Fortid, Nutid og Fremtid. (En Aabenbaring.) (Vi gjengive her med nogle Forkortninger en Artikel, der saa godt som ene reddedes fra det store Skibbrud, Corsarent Nr. 68 i sin Tid led. Den blev skreven i Februar 1842, frifunden i Januar 1843, og har senere ligget forglemt hos os indtil nu. Som en Curiositet anføre vi Actors "Fortolkning" af Artiklen, som Retten naturligviis forkastede. "Actor", siger Retten, har næst parenthetisk at bemærke, at Solen i Begyndelsen af Artiklen betegner Friheden, de graae Skymasser Absolutismen og dens Tilhængere, samt Sneeflokkene, som hvirvle sig omkring, Trykke- og Talefrihedsactioner, releveret, at det Strafværdige i Artiklen ikke saa meget ligger i dens enkelte Ord som i den Aand, der gaaer igjennem samme." Men vi bryde strax efter denne lille Prove af, vi ville ikke genere Læserne med Actors Forklaring, mere end passende er for at give dem et Begreb om, hvilken Læser man har i en Actor. Forleden Dag, jeg troer det var i Søndags, sad jeg hjemme og kukulurede og saae ud af Vinduet. Medens jeg sad og tænkte baade paa det Ene og det Andet, vankede mit Blik ustadig henad Gaden og opad Husene, over Tage og Skorstene og fæstede sig tilsidst paa den Smule Horizont, som man her kan overskue. Solen kjæmpede der forgiæves for at gjennembryde de graae Masser og gav tilsidst harmfuldt efter, med et Blik, der syntes at sige: "Ja bi kun; der kommer en Tid, da jeg har bedre Kræfter, saa skulle vi see, hvad J due til." Enkelte Sneesnokke hvirvledes omkring hist og her, som om Skyerne strax beredte sig til at nyde den store Seir, de for evig Tid troede at have vundet over Solen. Det troe forresten Styerne altid, skjøndt Erfaringen burde have lært dem, hvor lidet de formaae imod Solen. Jeg veed ikke, hvorledes jeg ved at see Kampen mellem Dagens klare Lys og de mørke Skymasser og disse sidstes vieolikkelige Seir kom til at tænke paa Beslaglæggelser; men det maa komme deraf, at jeg i den senere Tid næsten altid tænker paa Beslaglæggelser. Derfra kom jeg saare naturligt til at tænke paa Trykkefriheden, paa Talefriheden og flere saadanne Ting. Jeg tænkte saa længe paa dem, at jeg tilsidst syntes at see dem lyslevende for mig: De kom hinkende hen imod mig og sagde, skjondt det var høi lys Dag: " God Nat!" og dette "God Nat" havde Noget saa sovndyssende, saa valmueagtigt ved sig, at jeg syntes at føle alle mine Lemmer slappes og mine Øienlaag uimodstaaelig lukkes i. Og ikke alene jeg blev sovnig ved disse OrdsLyd; men det forekom mig endog, idet jeg lukkede Øinene, at alle Naboer og Gjenboer faldt i Søvn, ja, at selv Husene begyndte at see saa underlig dødsige ud. Jeg blev naturligviis yderst ærgerlig over at see mig saaledes betagen af Søvnen, og, idet jeg forgiæves søgte at gjøre den Modstand, svor jeg ved mig selv en dyr Ed paa, at jeg herefter aldrig mere skulde beskjæftige mine Tanken med Nutiden og den uvisse Fremtid, men istedet : for holde mig til den glimrende Fortid, til alle de herlige Tider og Begivenheder, hvorom det sjunges af danske Munde i danske Samfund. Denne Ed svor jeg og overgav mig derpaa uden Modstand til Søvnen. Lidt efter bankedes der sagte paa Ruden. Skjøndt isovne erindrede jeg dog tydeligt, at jeg boede paa 2den Sal, og tænkte herfor: "Hvem mon det kan være, den vil ind af denne Vei?" Efter nogle Øieblikkes Forløb bankedes der anden Gang og haardere end før, saa at jeg blev nødt til at aabne Øinene og see ud, om ikke for Andet, saa for at bede Vedkommende gaae op af Trapperne og banke paa Døren. Men Ordene døde paa mine Læber, da jeg udenfor saae et ungt Memmeske med Vinger paa, ganske som man aftegner Englene, kun noget større, og som raabte til mig: "Skynd Dig at lukke op og lad mig komme ind." Jeg spurgte ham spottende, om han ikke, siden han kunde stræve saa høit, vilde tage endnu et Trin og gaae igjennem Skorstenen. Luk op!" sagde han blot. "Ja, ja, saa vil jeg da lukke Deres Excellents ind, vedblev jeg i mit muntre Lune, lukkede op, og han traadte ind. Men, da han nu stod ligefor mig, var der i hans Aasyn og Blik Noget saa imponerende og gribende, at jeg ligesom syntes at synke sammen for ham. Skjondt han saae ung og kraftig ud, var der dog i hans Ansigt dybe Furer, som Erfaring og Lidelser syntes at have gravet, og som ved Siden af Øiets skarpe og klare Blik forekom mig forunderlig ærværdigt. Han betragtede mig i nogle Øieblikke taus og sagde derpaa: "Jeg er Fortiden, som Du paakaldte. Du vil see, hvad jeg har seet - kom og følg mig." Pludselig følte jeg mig hævet som paa usynlige Vinger, og uden at jeg vidste, hvorledes vi vare komne ud, svævede vi over Husene og dalede ned foran Christiansborg Slot, der rigtignok ikke. saae ud saaledes som nu, men som jeg dog kunde gjenkjende efter Tegninger af det fra ældre Tider. Vi passerede uhindret forbi Vagterne, gik op ad de brede med Fliser belagte Trapper og traadte ind i en uhyre Sal, der var opfyldt med stadselige Herrer i Uniformer, deels danske, deels russiske. J Midten stod et Bord, besat med kostelige Retter, hvorom de Fornemste syntes at have taget Plads, og ved dets ene Ende fadde to Personer, som af den Ærefrygt og Ærbødighed, Alle viste dem, tydelig kunde sees at være kronede Hoveder. Den Ene havde et ungdommeligt, livsglad Ansigt, den Anden var ældre, faae barsk og streng ud, og undertiden foer en krampagtig, ligesom afsindig, Smilen over hans Ansigt. En ung Mand, med et yderst kjækt, bestemt og aabent Ansigt, og iført dansk Admirals-Uniform, frembar i dette Øieblik Drikkevarer for dem. Du vilde see Danmarks Heltetid og glimrende Tids, sagde min Fører;, see ber. Hiin. yngre Maad en Damaarks Konge, Fredrik d. 4de, den rlore Mand ved hans Side er den russiske Czai Peter. Den unge Mand, der varier dem op, et Peter Tordenskjold. Jngen Konge i Verden havde paa den Tid en saa udmærket Opvarter." Ved det sidste Ord, Opvarter" svandt det Hele som ved et Trylleslag, og vi befandt os høit oppe i den klare Luft, ilende frem i en overordenlig Fart. Se hiin Klipper, udbrød endelig min Ledsager, idet han standsede;" den hedder Munkholmen. Den tilhører Danmark, og ingen Klippe i Verden er for nærværende Tid saa udmærket beboet. Veter Griffenfeldt boer deroppe." Men vi gaae tilbage", vedblev han, "lader os hellere gaae frem i Tiden. Folg mig." Atter fore vi frem, og han udstrakte sin Haand, og jeg saae en Deel af Sjællands Kyst. En talrig Flaade med engelsk Flag vaiende fra alle Toppene laa for Anker langt ude og udsendte Baade, som satte Bevæbnede i Land. Inde paa Kysten holdt en dansk General tilhest i Spidsen for en Mængne Nyttere. Kamplystne syntes Alle at vente Tegnet til Angreb; da kom der en Adjutan farende med Budskab fra Kjøbenhavn, Generalen brød sin Kaarde itu foran Fronten, og commanderede med Taarer i Dinene:" Tilbage!" "Vi maae ogsaa tilbage", sagde min Fører; men nu maae vi gaae regelmæssigt. Vi maae passere Alt, ligefra September 1807 over 1813. og 14 til Februar 1842." Vi gjorde denne Vandring; men jeg behøver ikke at beskrive den, enhver af mine Læsere kan i Tankerne gjøre den samme Reise. Jeg tilføier blot, at vi passerede den 20de Jan. tilligemed alle dens Stokkeprygl og befandt os derpaa igjen i min Stue. Der blev en Vause, da jeg udmattet af Reisen sank ned paa en Stol. Efter en Stunds Forløb oploftede jeg mine Øine for igjen at kvæges ved min Førers, Fortidens, Aasyn; men - hvor forandret syntes han mig! Mørk og mat stod han for mig, næsten ligesaa nedkuet, som jeg ved hans Jndtrædelse stod for ham. Langsomt hævede han sig for at drage bort igjen, men standsede dog forinden et Øieblik foran mig: "Lad mig sige Dig et glædeligt Ord, inden jeg forlader Dig," udbrød han med næsten klangles Stemme. "Mærk Dig vel! Fattigt Barn bliver rig Mand, medens mangt et rigt Barn døer i Fattigdom. - Farvel!" J samme Øieblik hørte jeg et Chor af glade, mandige Stemmer synge: "En nyfodt Sol i Østen gløder, Forsamler Jer, J Fiskermænd!" Som berørt af et electrisk Slag foer jeg op og vaagnede naturligviis. Det var jo Altsammen en Drom, det var ligeoverfor, hvor der var Selskab, at man havde sunget. Sangen lod nu ikke meere saa smukt, men for mit Øre tonede stadig de klare Stemmer, som i Søvne sang for mig: "En nyfødt Sol i Often gløder, Forsamler Jer, J Fiskermænd!"