Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-03-20
Blandinger. Ligbegravelse i Buenos Ayres. Den engelske Capitain Head, af hvis interessante Reisebemærkninger vi forhen have meddeelt Brudstykker, fortæller derom følgende. Først paa den senere Tid vare nogle af Byens fornemste Jndvaanere blevne begravede i Kister; ellers blev Liget blot puttet ind i en i Ligvognen anbragt Kasse, og derpaa og Kudsken afsted med det i fuld Galop, saa at følgets Vogne næppe kunde holde Skridt med. Den Vogn, hvori Børneligen bleve bortkjørte, vilde jeg snarere have anseet for en Markskrigers Befordring. Den var et let, aabent, truformigt Vehikel, med hvidmalede Hjul og med et lysblaat Silke=Tæppe over. Kudsken var klædt i Skarlagen, og en uhyre hvid Fjederbusk smykkede hans Hat. Engang mødte jeg denne Ligvogn uden Tæppe, og saae, ved at ride hen til den, at der laae en næsten nøgen Negerdreng i Truget. Da jeg fulgte en Tid med Vognen, var jeg Vidne til hvorledes Liget, ved den voldsomme Skumplen, snart laae paa Ryggen, snart paa Maven, og et Par Gange endogsaa var nær ved at hoppe ud af Vognen. Da jeg en anden Dag besøgte Kirkegaarden, kom samme Vogn netop holdt udenfor Porten. Kudsken overrakte Graveren en Seddel, og halede derpaa Liget af et 8 Maaneders Barn frem, som Graveren snap vede ved en Arm og, slængende det frem og tilbage, bar ind paa Kirkegaarden. Her grov han et Hul, der ikke var dybere end en Plovfure, lagde Barnet deri, trykte med Spaden dets Arme ind til Kroppen, og bedækkede det derpaa saa sparsomt med Jord, at endeel af dets Pialter endnu vare synlige. Da den følesløse Mand var gaaet bort, greb jeg Spaden, for at bringe den stakkels Skabning bedre under Jorden; men afstod igjen fra mit Forsæt, af Frygt for, at man vilde tage mig, som Fremmet, det ilde op. Paa Tilbageveien til Porten mødte jeg atter Graveren, som denne Gang, i Forening med en Kammerat, kom slæbende med Liget af en meget gammel Mand, hvis Søn, der omtrent kunde være 40 Aar, fulgte ham. Graverne vare i hæftigt Skjænderie med hinanden og fortsatte endnu et Par Minutter Striden, efter at de vare ankomne til Randen af Graven, eller rettere Grøften. Denne, omtrent af 7 Fods Brede, strakte sig tværs over Kirkegaarden og var en meget sindrig Opfindelse, for at kunne slippe næmt fra det. Ligene bleve nemlig her stuvede laqviis, 4 ovenpaa hinanden, og et bevægeligt Gitter, der var anbragt perpendiculair tvers over Grøften, naar et saadant Lag var færdigt, flyttet nogle Fod frem, for at give Plads til 4 andre Lig. Et Legeme laa allerede paa det Sted, hvor den gamle Mand skulde puttes hen Paa dette sprang Sønnen ned, og modtog, lænende sig optil det foregaaende Liig, sin Fader af Graverens Hænder. Pladsen var saa smal, at den unge Mand havde Umage med at faae Liget anbragt; omsider lykkedes det ham: dog tog han først en veemodig Afskeed fra dette kjere Liig, idet han med en rørende Inderlighed flere Gange sluttede det i sine Arme. Saa aldeles ny en saadan Situation imellem Fader og Søn endog var mig, syntes den mig dog paa ingen Maade unaturlig. Da Sønnen igjen vilde kravle op af Graven, havde han meget nær reven en Kone ud af Lig stabelen bag ved sig. Begge Graverne skuffede nu en Smule Jord ned paa den gamle Mand, og stampede ham derpaa med Trærammer saa flad, at om der endog havde været Liv i ham endnu, maatte han ufeilbarlig have udaandet det under deres kraftige Stød. (R. A. 1826. No. 150. Den fordeelagtigste Overgraver Post. I Paris vaage Haandværkerne omhyggeligen over den dem siden Revolutionen tilstaaede Næringsfrihed; saaledes have Smedemesterne, eller i det mindste en stor Deel af de i Paris boefatte Smede, ladet trykke et Skrift, hvori de beklage, sig over de ved Paris's tre store Kirkegaarde ansatte Concierges, som ville rive til sig et Monopol paa Forfærdigelsen af alt det Jernarbeide, der behøves ved de Minder, som der opreises. Paa enhver af hine tre Kirkegaarde boer nemlig en Opsynsmand (en Overgraver, der er ligesom Anstaltens Konservator, holder et Register over de indbragte Liig, nummererer Gravene, og har endeel Folk under sin Opsigt. Ved den største af disse Kirkegaarde, nemlig Cimetiere du pere Lachaise, er et saadant Embede af stor Betydelighed. Departementpræfekten Chabrol, der raader over dets Bortgivelse, har brugt den Maade, der næsten er almindelig hos Alle, eller dog Mange, af de Store, eller Statens høieste Embedsmænd, at forsørge deres Kammertjenere ved saadan Post. Hans Kammertjener, der forhen var hans Fac totum, og som han havde bragt med sig fra det Piemontesiske, hvor han forhen var Præsekt, er Jtaliener af Fødsel. Hans italienske Navn, Tapponi, har han forfransket til Tappon. J hind Smedeskrift siges, at han veed at gjøre sig en Jndkomst af 60000 Franker, og at altsaa Opsynsmanden ved en Kirkegaard har en Jndkomst, der overgaaer en Statsraads. Formodentlig er Angivelsen overdreven; men vist er det, at han stryger 20000 Franker ind, der er en ganske vakker Embeds-Jndtægt, og berettiger Hr. Taponi eller Tappon til at sande Rigtigheden af Begrebet i et engelsk TidskriftsTitel. Om Nytten af de Døde for de Levende, Derfor, lever ogsaa Hr. Tapponi eller Tapponpaa sin Kirkegaard som en liden Fyrste; holder sin Sekretær, har sin Skriverstue med Overskrift: Bureau dagence, har et halvt Dusin Betjente bruden Graverne, og har betydelige Leverancer i Blomster, Ligstene, og andre Sager, som de livendes Smærte fordrer til Ære for de Døde, og som de sjelden finde for dyre. Hvad Under altsaa at en saa vigtig Mand, denne Kirkegaards Fyrste, opvækker Nid og Misundelse; at man ved Pressen paafører ham Krig, og at man skil ner hans Stilling imellem Graven altfor fordeelglig. Mangen fortjent Mand fører et Liv, un i Qvaler for Udkomme, iblandt Levende, imedens Hr. Tapponi iblandt Døde har sit paa det (Mk. f. F. S. 24.) Tørre. Et for enhver der vil kjende Ostindien uundværligt Værk er: East-India Company's records n., af Cesar Moreau, udkommet i London, 1825, lithograferet, 50 S. i Folio, ( Guinee).