Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-02-10
J Mangel af en Kløverknegt og SparenDa var, i Sandhed, det et usselt Hverv, Ei værdt den mindste Hjertesorg og Qvide, Jeg, sorgløs, da hengav min ringe Skjærv, Og tog min Arbeidsløn i rette Tide. Men jeg, som boer bag faldne Borges Hal, Og har Ruiner dagligdags for Øie, Jeg seer og føler dybt, paa lave Sahl. At Livets Storme fælde selv det Høie. At af min Hytte mangen Tegelsteen, Og mange Tusind spinkle Prosalægter, Vil synke ned i Tidens dybe Reen, Den Sandhed hylder jeg, og sige mægter. Men, at min ringe Hytte dog vil staae, Som Speil af Tiden og af Folket, Mens mangen Marmorborg, skal plat forgaae, Det Nornen mig holdt smilende har tolket. Herr Andreas Krag Holm. har nu, i Anledning af Anmeldelsen af hans Bog i Skilderiet Nr. 5 og 6 d. A., taget til Gjenmæle i adskillige Numere af Bladet Dagen. Hans Gjensvar indeholder næsten intet andet, end Personligheder, især flaue Angreb paa Udgiveren af Kjøbenhavns Skilderie. Vil Hr. H. vide, hvem der har anmeldt hans Bog, saa kan han erfare det hos Udgiveren, hvad Øieblik, han ønsker det Hr. H. har betjent sig af det Konstreb, at gjøre en reen videnskabelig Strib til et personlige Kjøvlerie, uden Tvivl, for derved at blænde den store Hob, og stoppe Munden paa en retfærdig Critik. Men Naturen har udrustet ham med saa yderst svage satiriske Gaver, at han sattriserer sig selv, i det han troer, at satirisere Andre. Ved sine barnagtige Jndfald troer han, at kunne liste sig fra at forsvare sine, i Grunden rigtig noke uforsvarlige, historiske Bommerter, og mange Sprogfeil. Til Vehikel for hele sit Forsvar har Hr. H. gjort et, allerede i Fjor udkommet lidet Skrift: nemlig en Forklaring over Lutters Catechismus, af J. N. Krog. Hvad dette lidet Skrift angaaer, som man har vovet at anmelde i Skilderiet, førend man har spurgt Hr. Andreas Krag Holm derom, og sam denne nu i en Tid af et Aar har draget til Feldts imod, som hiin udødelige Spanier fra La Mancha modVeirmøllerne, da er denne hele Piece, naar man fraregner Luthers Text, som Hr. H. vel neppe har forpagtet, omtrent 60 Sider stor. Over disse 60 Sider har Hr. H. allerede i Fjor skrevet en Recension, i Litteraturtidenden No. 20 for f. A., paa 15, siger og skriver femten hele Octavsider! At dette 60 Sider store Skrift ikke kan være et Compendium af Hr. Hs. Lærebog, som er 472 Sider stor, det vil enhver let kunne begribe. Men alligevel vil Hr. H. dog overtale sime Læsere til at troe det. Dog, sæt at disse 60 Sider virkelig havde været, hvad der ikke ere, et Compendium af Hr. Hs. Bog, berettigede dette ham da til at gjøre saa stor og uophørlig Støi derover næsten alle Dagens Blade, og at indblande aldeles uvedkommende Personer i Sagen. Er ikke Hr. Hs. Bog selv et Udtog af Reinhard, og var K. ikke ligesaa godt som Hr. H. beføiet til at øse af denne fælles Kilde? Han raaber uophørligen paa, at Ks. Skrift er et usselt Product; hvorfor skriver han da ikke et bedre; hvo kan formene hamdet Kan han sammensmørs 80 Ark i tre Fjerdingaar, saa maa han jo kunne skrive 60 Sider i fire Dage? Hvorført leverer han en Recension paa 15 Sider over et Skrift paa 60 Sider, hvis Ubetydelighed han synes at mangle Farver til at skildre, En Mand med hans dybe Kundskader, maatte jo kunne have knust et saadant Skrift paa en eneste Side, - Men det Prædicat, Hr. H. tillægger det af ham recenserede Skrift, tilkommer netop hans egen Recension. Noget mere ulogisk, usammenhængende, selvmodsigende Smisrerie, end denne, kan man neppe tænke sig. Efteren flan Jndledning paa 2 3/2 Sider, opregner han paa Sider hvert Ord, hver Linie, hver Definition, der kan have mindste Lighed med hans eller rettere Reinhards- og Balles Bog, for at godtgjøre, at Skriftet er compileret efter hans Bog Han taler i Recensionen bestandigt som en anden Cæsar, i tredie Person, og kalder sin egen Lærebog de Kilder (!!) hvoraf Forf. især har øst. Men neppe er han færdig med denne Recapitulation, førend han fra S. 309 til 317, – altsaa paa 8 Sider - fremsætter Exempler, der skulle bevise, hvor meget bedre, rigtigere og tydeligere hanhar skrevet fremfor K. Paa den ene Side vil han saaledes godtgjøre, at Skriftet er udarbeidet efter hans Bog, og paa den anden vil han igjen bevise, at han forstaaer ganske anderledes at skrive end hiin Forf. Hvilken Modsigelse, Man har tilforn seet, hvorledes Hr. H. compilerer; nogle faa Exempler af hans Recension skulle godtgjøre, hvorledes han recenserer. Vi vælge de første Sider af Recensionen, hvor Hr. Holm taler saaledes: "Hvorledes Forf. ellers har teet sig ved sine Excerpter eller egne Opfindelser, kan man slutte sig til af Følgende: Holm siger S. 29 i sin Lærebog: vigtig og høist gavnlig er den Lære, der erkun een Gud (til?); thi det er ved den vi allene opløftes til Begrebet om det allerhøieste Væsen. - Kr. har derimod S. 4. "Den Lære, at der kun er en Gud til, giver os det ædleste Begreb om det høieste Væsen (Her udelader Hr. H. helterie Linier, og forhutler aldeles Forfatterens Ord. H. siger Side 36 i Anledning, af Udtrykkene: Guds Øine, Øren, o. s. v. Vi begribe lettelig, at dette er billidlige Udtrykke, og at der tales menneskeligviis om den Høieste." - Kr. siger S. S. billedlige Udtryk d. c. saadanne, som Skriften betjener sig af, for at gjøre os Mennesker de Ting begribelige, som vi ellers ikke saa let vilde fatte (Her udelader Hr. H. to Linier, som ere uundgaaeligt nødvendige til at oplyse Meningen). S. 37 har H. Gud er retfærdig. Han haandhæver sine velgjørende Love, han belønner og straffer efter Fortjeneste. S. 7. giver K. det saaledes: Gud er retfærdig d. c. han haandhæver sine Love ved at belønne dem, som adlyde ham, og straffe dem, som ere ham ulydige. "Haandhæver Gud sine Love allene ved at belønne og straffe?" ( Hvilket enfoldigt og flant Spørgsmaal!!) Saaledes ere Hr. H. eenfoldige Anmærkninger næsten heelt igjennem, og dermed har han troet, at kunne bevise, at Skriftet er et usselt Product. Vist nok kan man ikke forbyde Hr. H. at vælte saa meget critisk Brøvl fra sig, som han ønsker, for ved Andres Nedværdigelse at hæve sine egne Producter, og siden paaberaabe sig sin egen Recension; men saa meget kan man dog altid fordre af enhver Recensent, at han ikke skal forhutle en Forfatters Ord, for destobedre at kunne nedrive hans Arbeide. Saaledes siger han S. 313 af Recensionen. "J Slutningen af Anmærkningen defineres Dyd men ikke god Handling." Den, som læser dette uden at kjende Skriftet, i den Forudsætning at Recensenten ikke har fordreiet Ordene, maa rigtig nok ansee en Forfatter, der fremsætter en saadan Definition, for en stor Stymper. Men efterseer man Skriftet S. 32, saa finder man, at Forf. siger: "Færdigheden i at udøve gode Handlinger, og uafladelig Stræben efter Fuldkommenhed, kalde vi Dyd." - Og saadanne usle Fordreielser tør man vove at fremkomme med i det eneste critiske Blad, vort Fædreneland eier? Hr. H. fortæller ordentligen med en vigtig Mine, at det er ham, der har recenseret hiint Skrift. Det behøvede han ikke at fortælle os, alle de Recensioner, han skriver, bære et saa umiskjendeligt Stempel, at man aldrig kan tage Feil deraf. Men hvorfor recenserede han ikke heller sine egne bindstærke Oversættelser og Compilationer, førend han jagede dem til Pressen, Netop hans egne Arbeider ere den videste Vildbane for den, der skjøtter om, at gaae paa Jagt efter alle muelige Slags Bommerter. Man kan næsten ikke bare sig for at smile, naar man tænker sig en Compilator som Hr. H. beklæde den critiske Domstoel, At Anmeldelsen af hans Exempelsamling i Skilderiet ikke har smagt ham, der besidder saa megen litterarisk Selvkierlighed, er let at indsee. Men et bitteert Lægemiddel smager heller ikke den Syge, naar han skal tage det ind, skjøndt det, naar han har eengang faaet det nedsluget, og det har udbredt sig i Blodet og Safterne, virker meget velgjørende paa hans Helbred. Naar han nogle Dage derefter føler sig i Bedring, seer han ikke mere saa suurt paa Lægen, som den Gang denne rakte ham den bittre Lægedrik.