Kiøbenhavns Maanetlige Postrytter, 1737-07-01
Tyrkiet. Tyrkernes Opførsel ved nærværende Krigs-Omstændigheder kommer ey overeens med deres Conduite udi de forrige Kriige. De have tilforn været vandt ved at gaae lige frem, og ey spilde megen Tiid med fredelige Forhandlinger; Deres Maxime har været, med Magt at vilde trænge igiennem, at agere offensive og at levere deres Fiender Hoved Trefninger: Dog nu seer man at de gaae en anden Vey, og at Staats=Konsten hos dem er stegen høyere, i det de hidindtil have givet deres Modstandere gode Ord, foregivet at have en stoer Tilbøyelighed til Fred, beviist de mæglende Magters Gesantere all optænkelig Høflighed, og derved bragt det saa vidt, at endeligen efter mange og langvarige Negotiationer en Freds-Kongress til Niemirow er bleven berammet; Men som Hans Kæyserl. Majestæt og det Russiske Hoff ere komne udi vis Erfaring om, at det aldrig har været Tyrkernes Alvor at giøre for Haanden Fred, saa er samme Kongress strax bleven afbrudt, førend den har taget sin Begyndelse, og nogen af de vedkommende Ministrer der ere ankomne. Jmidlertid have Tyrkerne saa vidt lykkeligen opnaaet deres Maal, og faaet Tiid efter anden all deres gandske Magt fra de længst bortliggende Asiatiske og Africaniske Provintzier samlet, saa de nu ikke give mange gode Ord meere, og mindst ere sindede, til ævig Tiid at afstaae Fæstningen Azoff til Rusland, eller at give Hans Kæyserl. Majestæt, for sine anvendte store Krigs=Bekostninger og andre Fordringer, nogen tilstrækkelig Satisfaction. Og endskiønt Tyrkerne have 2 store og formiddable Armeer i Felten staaende, hvoraf den eene under Stor-Vezieren mod Russerne, Tartarerne uberegnede, er 150000 Mænd stærk, og den anden KrigsHær mod de Kæyserlige bestaaer af 200000 lutter gamle og vel forsøgte Soldater, saa det synes, de kunde skaffe de Christne et Hovet-Slag nok at bestille, saa fornemmer man dog eenstemmigen af alle Breve fra Orient, at de Tyrkiske Armeer have Ordre ikke at indlade sig udi nogen Hoved-Battaille, men at gaae defensive og paa det beste at forskandse sig, betage deres Fiender Levnets Midlerne og Fouragen, og ved Parthier søge at giøre dem Afbræk, hvorved ogsaa tillige mældes, at Muselmændene ey For Fuldt-Maaned Aar 1777. allerne stærkt have besatt Jndgangene udi deres Lande, saa det u falde tungt og være vanskeligt at komme ind til dem, men ogsaa indlagt stærke Garnisoner udi deres Grændse-Fæstninger, i Her seende at giøre de Christne sammes Erobring langvarig og bla dig, ja man har Efterretning, at Tyrkerne ved deres yderst Grændse-Fæstning Widin udi Servien, paa Fransk Maneer have gravet store og dybe Huller i Jorden, saa at ingen Cavallerie kand komme Staden nær, og de Kæyserlige derover have maattet forandre deres Forsætt først at angribe samme Fæstning. Autor hertil saavelsom til alle forbemeldte Anstalter og Indretninger er den navnkundige General og Mammeluck, Græve af Bonneval, som tilforn har været Romersk Kæyserl. General en ef udi de Østerrigske Nederlande, og er en Herre, hvilken det hverken fattes paa Forstand, eller Tapperhed og Erfarenhed udi Krigs-Sager. Den første Aarsag til hans Frafald fra den Christelige Troe var en ulykkelig Tvistighed, som han med den da værende Kæyserlige Vice-Gouverneur udi de Østerrigske Nederlande, Hr. Marchese af Prie, havde til Brüssel; Thi da disse to Herrer befandt sig sammesteds udi en Assemblee, forefaldt der mellem dem adskillige Ting angaaende Commando-Sager, og fordi ingen vilde give efter, kom det saa vidt, at Græve Bonne val forgreb sig med høyst-njurieuse Ord mod Gouverneuren af Prie, hvilken, som en forstandig Herre, forstoed Sagen anderledes, endsom Græven tænkte, og under Forevending: at ved slige Jnjurier mod ham, som Gouverneur, Kæyserens Høyeste Majestæt var fornærmet, loed ham uden Ceremonie arrestere og berettede derpaa heele Sagen hen til Wien, hvor hans Gouverneurens Opførsel herudi blev approberet, og Græven maatte siden, til Straf, sidde en vis Tiid paa Fæstningen Spigelberudi Arrest, hvorudaf han vel 1726 den 13 Januarii just paa sam Dag, da hans Fiende Velbeml. Hr. Gouverneur af Prie døde kom paa fri Foed igien, men havde paa ny den Ulykke at falde nor Hans Kæyserl. Majestæts store Unaade, for hvilken at undgaar han har begivet sig til Tyrkerne, og der ladet sig beskiære, i Henseende paa den Maade, som en Felt-Herre over disse Uroenorat kunde hævne sig paa de Christne.