Den Vest-Sjællandske Avis, 1822-05-07
Oversigt over vort Solsystem og over Verdens Bygning. (Sluttet) Saaledes synes da, at den overalt virkende tiltrækkende Kraft behersker selv disse umaalelige Hære af Verdener. Den synes ogsaa at vise sig i vort Stiernesystem; thi Melkeveien, endskiøndt den løber omkring hele Himmelen som en lys Stribe, hvilken beviser dens uhyre lagdannede Udstrækning i hvilken vor Sol har sin Plads i en af de midterste Egne, lader dog see lysere Partier, som afvexle med andre, som ere mindre glimrende; og saaledes Egne, hvori Stiernerne trænge sig sammen, imedens tomme Rum fremkomme imellem disse Hobe. Vi kunne derfore formode, at Melkeveien vil stedse mere opløse sig i saadanne enkelte Systemmer; dens ringe Fremgang i dens Sammentrængelse synes at bevise, at den Tid, hvori den har været til endnu ikke omfatter nogen Evighed, og at den ikke kan i Henseende til Alderen komme de Stiernehære nær, som vi see i den meest fuldendede Grad af deres Uddannelse. Men hvad følger nu af disse Betragtninger? Naar Stiernehære stedse meere samle sig om deres Middelpunkt maae de da ikke tilsidst engang styrte sammen vi kunne ikke bestemme om dette vil skee; thi det kunde være mueligt, at det bliver sat en Grændse for denne Nærmelse ved opstaaende Kredsbevægelse eller paa en anden Maade og at saaledes disse Systemers Varighed blev saaledes sikker for en uoverseelig Tid. Men man kan ikke heller holde det Modsatte for at være umueligt. Alt hvad Sandserne kunne fornemme er forgiængeligt og det er derfore mueligt, at ogsaa disse Hære af Verdener. Efter en Varighed af mange Aartusinder, eller efter et Tidsforløb, som vi ikke kunne tænke os og som ligner Evigheden selv, ville have opnaaet deres Ende, maaskee for at give Plads for nye Skabninger. Dersom dette er mueligt saa vare maaskee de nye Stierner, som man undertiden har seet i faae Maanedet glimre med en underfuld Pragt paa Himmelen, de sidste Straaler af saadanne undergaaende Verdener, som i det de styrtede sammen opblussede med en forenet Glands og lyste til os fra de fierneste Egne i Himmelrummet for at forkynde os den frygtelige Dag, da de skulde undergaae; den frygtelige Dag paa hvilken, naar vi maae tale efter menneskelig Viis, utallige Skarer af følende Væsenet vilde opnaae Enden paa deres Tilværelse i det mindste paa deres legemlige Liv. Saa ubegribelig udstrakt som Verdens Bygning synes for os at være og saamegen Aarsag vi have til at formode, at endnu mange saadanne Stierne systemer maae opholde sig i uoverseelige Rum bag ved de Taagestierner og Taagepletter, som vise sig for os som mat skinnende Punkter saa opstaaer desuagtet en Ahnelse om, at Lysets Rige er ikke det eneste, som Gud har frembragt. Naar vi kaste et Blik paa Jorden og betragte de Legemer, som opholde sig paa den, saa finde vi overalt, hvor vi see hen, Forandringer og Forskielligheder. Kan man da troe, at hele Guds Verden, skulde blot udgjøre en eneste Lysets Verden. Maaskee disse utallige Hobe af Stierner, som vi med Føie forhauses over at betragte udgiøre kun tilsammen et Punkt af Skabningen imod gandske nye Rækker af en ganske anden Natur, ligesom et Verdenslegeme imod den anden, og som maaskee paa nye igien staae i underordnede Forhold til et endnu større Centralsystem, og hvorom endog de høiere gandelige Væsener i ethvert af disse Systemer i mange Millioner Aar ikke ville erholde Kundskab. Skaberens Magt er uendelig og de Midlerattallige, hvoraf han kan betiene sig til at naae sine Hensigter; vi kunne derfore forvente os af ham det, som maa forekomme os ganske utænkeligt, naar han vil aabenbare sin Godhed og Viisdom, og havde ogsaa Verden en Ende, saa vilde den dog altid være mendelig liden imod det uendelige Rum. Om og naar det engang vil lykkes os at blive ophøiede til en nærmere Beskuelse af disse Underværker er Den forbeholden, som fra intet af fremkaldte os til Virkelighed, saaledes som vi her ere blevne physiske og aandelige organiserede saa hører imidlertid Forventningen om en evig Tilværelse ganske nødvendig til vor Natur og naar vi ikke skulle finde alt at være aldeles uforklarligt. Kunne vi tiltroe det Væsen, som af lutter Godhed har skabt os at ville med Forsæt bedrage os hvem tør fordriste sig til denne Gudsbespottelse, at troe, at Menneskenes aandelige Natur skulde med Døden tabe sin Personlighed, og igjen sammensmelte med den hele øvrige Verdens Maske, kan man kun betragte som en Aandsforvildelse. (Man kunde vel indvende at vi ikke kunne erindre os noget om en foregaaende Tilstand; men dette beviser ikke, at vi ikke have været til; thi det er først her i Jordlivet at vi have existeret som aandelige og selv bevidste Væsentr. Vi have dog engang opholdet os 9 Maaneder i vor Moders Liv uden at vi kunne erindre os noget om denne Tilstand). Jmidlertid kan man dog ikke tænke sig det evige Liv som en evig Roligheds Tilstand; thi en evig Rolighed vilde være en evig Kiædsommelighed. Anstrængelse og Stræben fremad ere Aundværlige for et aandeligt Væsen, naar det skal udvikle sine Kræfter og dertil vil der ikke i Fremtiden mangle det Leilighed. Saalænge vor Aand bliver i Forbindelse med en Legemlig Beklædning, om det endog er den fineste, saa kan Begrebet om det foranderlige ikke fiernes fra Den. Maaskee der forestaaer os i Fremtiden udvor res Omdannelser, som kunne være ligesaa betydelige, som de vi have erfaret ved at see denne Verdens Lys eller som de der forestaae os ved at forlade denne Verden. Men altid vil det føre os til det Fuldkomnere og giøre os friere fra dette Legemes Baand og Jndflydelse. Maaskee vor videre Fremskridelse til høiere Verdenssystemer er bundet til saadanne Omdannelser; thi saalænge Siælen bliver i Forbindelse med en legemlig beklædning maae denne indskrænke den i Rummet og hindre dens Bevægelser om ogsaa disse Hindringer vare efter vore Begreber noksaa ubetydelige. Ja om vi i Fremtiden formaaede ogsaa med Lysets Hurtighed at ile fra et Sted til et andet, det vil sige i hver Sekunde af Tiden 40,000 Mile saa vilde det dog giøre Reiserne til andre Verdenssystemer saa godt som umuelige; da dertil vilde udkræves nogle hundrede Millioner Aar. Men vi kiende dog allerede imidlertid legemlige Bevægelser, som overgaae Lysets Hurtighed over 50 til 100 og flere Gange, nemlig den fiine Materie i Cometernes Hale som i et Par Sekunder kunne giennemfare dens hele Længde om den endog udgiør 20 Millioner Mile. Desuden kan man ikke tvivle paa, at der endnu kunne gives langt hurtigere Bevægelser for endnu finere Væsener som ikke ere underkastede den grove legemlige Verdens tiltrækkende Kraft. Om vore nærværende Forestillinger og Rummet og Tiden nogensinde skulle tabe sig for os saalænge vi endnu have en legemlig Bedækning er ikke troeligt. Rum og Tid kunne allene forsvinde for den Uendelige. Alle endelige Væsener, som endnu staae i Forbindelse med den legemlige Verden blive omgivne af dem. At holde den hele legemlige Verden for en blot Phantasie, som kun existerer i de aandelige Væseners Forestillinger er en Paastand, som mere fortiener at belees end at giendrives.