Berlingske Tidende, 1830-10-01
Antwerpen, den 14de September. Vort Lands politiske Forhold har nu antaget en høist alvorlig Charakteer. Den nederlandske Revolution er et Tilbageskridt i Tidens Aand, der nedtræder alle de skjønne Sædekorn, som en liberal Regjering udsaaede, en ulyksalig Færd, i Modsigelse med sig selv, begyndt af nogle politiske Phantaster, og siden fremskyndet af et Partie, der endnu sniger omkring i Mørket, men vil forvolde Landet store Ulykker. Det vilde være daarligt, at sammenligne vor Revolution med den sidste franske; meget mere ere begge disse hinanden aldeles gandske modsatte. Den franske var netop imod Jesuiter= og Munkepartiet, vor ledes derimod at dette. Det eneste, disse to Revolutioner have tilfælleds er: at Carl Xdes sidste Ministerium har givet Anledning til dem begge Vi havde ingen Føje til at beklage os over nogetsomhelst Brud paa Grundloven. Det er en Kjendsgierning, at netop en factisk Frihed fandt Sted i vort Land, som hele Continentet sielden fremviser; vor Monarch har en ædel Charakteer, og hans Regjering har stedse lagt den uskrømtede Stræben for Dagen, at fremme Landets Rettigheder og Velfærd. Jkke desmindre udmærkede i lang Tid adskillige Partier sig ved en saare fjendtlig Tendents mod Regjeringen, nemlig det franske Partie, de politiske Sværmere, de Potter a.; til disse føiede sig Adelen og Clerisiet, der dog havde et ganske andet Øjemeed. Disse Partiers Jntriguevise aabenbart, at der ikke var Tale om noget Brud paa Friheden, thi for at hævne dette, vilde Hollænderen, der altid en stolt af sin Frihed, først være opstaaet. Den Sygdom, hvormed disse Partiegængere vare befængte, smittede snart hele Landet snedige nok havde disse bragt Folkemassen i Oprør ved Sophismer og den Paastand, at Belgierne bleve tilsidesatte og Hollænderne fremdragne, saaledes opluedes et Nationalhad, der truer af vorde undsletteligt, og uden hvilket de Begivenheder, der hidtil fandt Sted, vilde være uforklarlige. Sandt er det vel, at den i Administrationen findes flere Hollændere end Belgier, men Regjeringen var nødt til at handle saa, fordi den, da den indsattes, i alle Departements blot fandt Hollændere, og siden ikke vilde begaae den Jnconsequents, at vælge sine Embedsmænd blandt sine erklærede Fjender. De Belgier, der vare brugbare og moderatsindede, fandt altid Ansættelse. Under disse Omstændigheder indtraadte den sidste franske Revolution; det de Potterske Partie blev strax hidsigt, og Musketilden begyndte. Dets Agtelse for Eiendom og personlig Frihed lagde det for Dagen ved at ophidse Pøbelen, som strax begyndte at røve og plyndre. Paa samme Tid kom Hr. Stassart, Prof. de Rykere, der i Paris havde raadført sig med Hr. de Potter, tilbage med den Efterretning, at ingen Bistand var at haabe af den franske Regjering. Men det Oprør, som de med formastelig Letsind havde begyndt, var allerede skredet for vidt frem; bange for deres egne Hoveder, vedbleve de at exaltere Folket, som i dette Land fænger Jld; det bigotte Clerisie og den overmodige Adel som nærede et gammelt Had til Regjeringen, sluttede sig til dem, og saaledes reiste de tilhobe den brabantske Oprørsfane, Nu blev Alt sørgeligen og meer forviklet; fra een Fordring gidet forbittrede Partie over til en anden. Men den sidste vi give det Naadestødet, og nære Tvedragt i dets eget Skjød, nemlig Belgiens Adskillelse fra Holland, som Demagogen de Potter allerførst tilraadede i Gazette de France. Efter 16 Aars møisommelige Anstrængelse, for at forene begge Lande, ville nogle Utilfredse fremskynde en Adskillelse! Dette Skridt kan betragtes, som deres Daarskabs Culminationspunkt, thi denne Fordring, hvis Opfyldelse ikke blot den Londonske Tractat gjør umuelig, maa berøve dem mange hidtil forblindede Tilhængere. - Gent, Antwerpen og Fabrikstæderne ere opbragte over den i Brussel foreslagne Adskillelse.