Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-06-07
J denne Egn der lever endnu et herligt Folk, Hvis Barm for Priis sig hæver, hvis Blik er Hjertets Tolk; Men ei paa fjerne Bølger de jage efter Rov, Fredsommeligt de følge i Marken hver sin Plov. Der Drengen alt maa lære i Barndoms første Aar At holde høit i Ære en Oldings sølvgraae Haar, At ære Land og Rige og lyde Kongens Bud, At elske tro sin Pige og glemme ei sin Gud. Om Voldsmænd vil bedrøve vort kjære Fødeland, Er Bonden Danmarks Løve, hvis Hjerte staaer i Brand; For Konge, Land og Kirke hans Hjerte slaaer med Lyst, Et evigt Dannevirke sig hæver i hans Bryst. Jeg lader Andre qvæde om hvilken Egn de vil, Men Vesteregnens Hede den holder jeg mig til Der jeg til Lyset kaldtes i lyngomkrandste Dal Og af Naturen valgtes til Vesteregnens Skjald. Christen Andersen er født i Tyregod, 4 1/2 Miil nordvest fra Veile, af fattige Forældre. Faderen døde for 12 Aar siden; Moderen lever endnu. Alt i sit tiende Aar maatte han ud at tjene, først som Faarehyrde i Vesteregnen. Her vaktes hans Lyst til Læsning. Medens han passede sine Faar, laa han ofte i Lyngen og læste gamle Krøniker, som Hølger Danskes og Carl den Stores, og senere Historiebøger, som Saxo Grammaticus og Snorro Sturlesen, hvilke Skolelæreren, Dannebrogsmand Friborg i Brande, havde laant ham. Han er nu udskreven til Soldat, og skulde i forrige Uge afgaae til 6te Jnfanteribataillon. Maaskee vil det ikke være uden Jnteresse at læse en Skizze af hans Ydre, udkastet af en anden Natursanger, en ung Haandværker, i Veile, hvis Stilling og Forhold hidtil have været maaskee endnu ugunstigere for hans sjeldne Anlægs Udvikling, end Christen Andersens: "Med Hat fast uden Skygge, i Vadmels Kofte blaa, Med jernbeslaaede Træskoe, med Permissioner graae, Med Strømper uden Farve, forjasked og forslidt, Saa ganger her en Digter med store, stive Skridt. Han løfter kjækt sit Hoved, om Halsen er en Klud, J store Sløifer bunden, at han seer mandig udi; Hans Vest er tærnet Hvergarn; den foran aaben staaer Og viser os en Skjorte, som virket er af Blaar. J høire Haand han holder en lille, kort Stafunk, *)Med venstre fast han krammer en sammenrullet Bunk, J Koftens tvende Lommer to Pakker stikke frem, Dog ei jeg kan fortælle, hvad Godt der staaer i dem. - Ved saadan Snak at høre om Vesteregnens Skjald, Maaskee Du vil udbryde: "Den Bonde han er gall Men saae Du hans kloge og sværmeriske Blik, Du vistnok andre Tanker og Bondemanden fik, Og hørte Du hans Sange, hans Digte og hans Ord, Du vilde maaskee sige: "Den Bonde han er stor Paa vildsomme Hede, blandt Lyng og Blomster smaae, Saa mangen En har truffet den Bondeknøs at gaae. Der holdt de ham for fjantet, de kaldte ham en Nar; Ei Nogen af dem aned: Geniets Søn det var. Her i vort lille Veile, her kalder man ham stor, Ja Mangen høit forsikkrer, at der i Knøsen boer En Digteraand, et Lune, et Vid og en Forstand, Som vist engang vil gjøre den Bonde til en Mand. Af Hjertet ønske vi, at disse sidste Linier maatte vorde Sandhed; vi ønske med Udgiveren af Veile Avis, at Christen Andersen maa i Hovedstaden finde Understøttelse til at vandre den Vei, hvortil Naturen synes at have givet ham Kald. At mætte Den, der sukker for Brødet, er skjønt; men er det ikke herligt, at mætte en higende Sjæl, Hvo der tænker sig ret, hvad det vil sige, at tørste efter Kundskab, at længes mod hvad der er Skjønt og Ædelt og Ophøiet, og som jo dog kun Den i Sandhed bliver fortrolig med, der byder over den Magt, som ligger i Kundskab, men være ved sine Livsforhold stillet bag en Skranke, hvor Kundskabs Kilde kun rinder i et plumret Leie og kun sjelden tilbyder en Lædskedrik, - Hvo der ret har forestillet sig dette, han vil ogsaa være istand til at fatte den unævnelige Glæde, der maa gribe en saadan higende Sjæl, naar der paa eengang aabner sig en sikker Udsigt for den, at dens Længsler skulle tilfredsstilles, og har han Hjerte og Evne, skal han ikke betænke sig længe paa, hvad han har at gjøre, naar der møder ham en Personlighed, som den, vi her have omtalt.