Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-06-26
Nyeste velvereas forlydon. som Syvende Aargang. No. 75. Udgiver og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 26 Junii, 1810. De fem Sødskende eller hvo er lykkeligst? (Fortsat.) Saaledes var det Wulfske Huus nu ganske opløst. Christopher Wulf levede i en Landsby i Sjælland, Sivert i Vordingborg, Henriette i Odensee, hvor hendes Mand havde faaet en indbringende Betjening; kun Lovise og Jesper vare blevne tilbage i Kjøbenhavn. Alle den gamle Wulfs Efterladenskaber bleve solgte ved Auction og hverken den cultiverede Lovise eller den humane Jesper faldt det ind at kjøbe her et eneste Stykke til Amindelse om deres Forældre, som havde kostet saa meget paa dem. Selv de Gamles Portraiter bleve solgte for 15 Mk. til en Marchandiser paa Østergade, hos hvem de siden i adskillige Aar hængte uden at finde nogen Kjøber. - Den gamle Rudolf tog ud paa Landet, hvor han levede i philosophisk Ensomhed af sin lille Capital. Men efter nogle Aars Forløb fik han Lyst til at besøge sin gamle Vens Børn, for endnu førend han døde at overbevise sig om, hvor af dem der var lykkeligst. Den første han tog hen til var Christopher, som kun boede sex Mile fra ham. Christopher var nu bleven Præst, og den gamle Rudolf troede at finde ham meget lykkelig. Men han følte sig skuffet i sin Forventning strax da han traadte ind i Præstegaarden. Alting syntes at bebude her Mangel og Fattigdom. Den forfaldne Bygning og Lade, de skumle Værelser, det magere Qvæg, de slet klædte Tjenestefolk, alting vidnede om Beboerens Lod. De første, der mødte ham, vare to smudsige Børn, hvis hele Paaklædning ikke allene røbede Fattigdom, men tillige en skjødesløs Opdragelse. Drengen havde en Skramme over Næsen og Pigen en Bule i Panden. Da han kom ind i Dagligstuen, stødte han paa et lille buttet, skjødesløst klædt Fruentimmer, som i en temmelig harsk Tone spurgte med hvem han vilde tale, og da han svarede, at han ønskede at tale med Hr. Wulf, viste hun ham ind i Studere stuen. Her sad Christopher ligesom nedgravet blandt Bøger. Det hele Værelse og han selv med var et billede paa Uorden. Hans Haar var fuldt af Duun, hans Vest saae ud som et Landkort og hans Linned og Nathue var saa sort som Kakkelovnen. Den gamle Rudolf kunde neppe troe sine egne Øine. "Men Christopher, sagde han, hvorledes er det fat med Dig. Du ligner Dig jo ikke selv mere?" - Christopher. Jeg er ulykkelig, Morbroder, Meget ulykkelig. - Rudolf. Har Du ikke endnu begge Dine Hænder, Christopher. Jo. - Rudolf. Og Du siger alligevel Du er ulykkelig, – Christopher. Et uffelt Kald, en endnu uslere Helbred, en Tantippe af en Kone, behøves der da mere til at være ulykkelig? – Rudolf. Dit Kald kan forbedres med Guds og Kongens Hielp, Din Helbred kan styrkes og restitueres. Hvad Din Tantippe angaaer, da er her vel gode Raad dyre, men deri er Du selv Skyld. Hvorledes kunde Du komme paa det Jndfald at ægte denne Tantippe, Var Du maaskee forelsket i hende? – Christopher. Forelsket i en saadan Gribenille, J hendes Bo var jeg rigtig nok forelsket. Ak, den Pige jeg virkelig var forelsket i, kjender Morbroder nok. Det var mit Sødskendebarn Rose Holm. - Rudolf. Hvorfor tog Du hende da ikke, – Christopher. Fordi vi begge vare fattige. Da jeg for syv Aar siden fik Kaldet skulde jeg ogsaa have et Bo, og da jeg hverken havde noget i den ene Haand eller den anden, og ingen vilde betroe mig noget, var jeg nødt til at tage Præsteenken paa Stedet til Kone, for at faae Boet. - Rudolf. Ja, det er en slem Sag, kjere Christopher, at ægte et Bo istedet for en Kone. Jeg kan ikke andet end beklage Dig. Den eneste Trøst, jeg kan give Dig, er den, at Du ikke er den eneste, der er bleven givt og givter sig paa denne Maade. Jeg kjender, adskillige Folk, hvoraf den ene har ægtet en Mølle, den anden et Bryggerie, den tredie et Huus, den fjerde en Herregaard, den femte en Eqvipage. Christopher. Men hvad skulde jeg da have gjort, – Rudolf. Ægte Rose Holm. - Christopher. Og hverken have en Stoel til at sidde paa eller et Bord til at spise ved Rudolf. Det havde Du nok faaet alligevel. Og om Du end ikke havde faaet et saadant Bo som Du har nu, saa har jeg i Dit Sted hellere villet spise tørt Brød ved Siden af en Pige, som jeg kunde lide og som igien kunde lide mig, end lade mig for evig smedde til en saadan - J det de talde saaledes kom Præstekonen farende ind som en Furie og raabte, uden at undsee sig for den gamle Rudolf: "kom ind, saa skal Du see hvad Du har for ugudelige Unger! Der har Peter kastet hele Theebordet med Porcellainet over Ende!" - Christopher blev ganske sagtmodig staaende, og hans hele Mine røbede, at han var vant til at bære sit Huuskors. Ja, ja Moer, sagde han i en blid Tone, hvad der er skeet staaer ikke mere til at ændre. Porcellainet bliver ikke heelt igjen om Du ærgrede Dig nok saa meget. - Konen. Ja, det siger Du altid. Men Dine ugudelige Børn kunde Du dog give en anden Opdragelse. - Den gamle Rudolf blev nu kjed af dette Optrin, og sagde til Christopher, at han ikke havde Tid til at tøve ret længe, og dersom han havde noget mere at sige eller vise ham, maatte det skee snart. Christopher følte sig nu meget forlegen. Han vilde gjerne bede sin Morbroder at spise hos ham til Middag. Men da han nødig vilde byde ham til Gjest paa den usle Mad, man var vant til at bringe paa hans Bord, og han undsaae sig ved at lade sin gamle Morbroder see endnu dybere ind i det Jndre af hans huuslige Elendighed, tog han med Taarer i Øinene Afsked med ham, og den gamle Rudolfortsatte nu sin Reise. - Da han kom til Vordingborg spurgte han en ung Bondepige, der mødte ham, om hun ikke vidste hvor Sivert Wulff boede. O, svarer hun, det er nok den rige Møllebygger Faer mener. Ja, det kan jeg mæn godt sige eder. Min Søster tjener ham som Malkepige. Hun førte ham nu hen til Siverts Gaard. Velstand, og Lykke smilede ham her strax allevegne i Møde. Gaarden var en stor, vel vedligeholdt Bygning; Haugen fortræffelig indhegnet og fuld af Frugttræer. De store velskabte Hestes Vrindsken gjenlød over hele Gaarden. Folkene vare godt klædte og saae sunde og friske ud. Alting bebudede her Eierens lykkelige Kaar. Da den gamle Rudolf traadte ind i Stuen; sad Sivert ved Bordet, omgiven af sin Kone og sine fem Børn. Paa Siverts Kinder blomstrede. Sundhedens Rose og af hans klare Øie fremstraalede den lykkelige Sindsro, som kun kan boe i en angerfri- og rolig Siel. Velkommen Morbroder, raabte han og ilede at omfavne den Gamle. "Hvad Duhar forandret Dig, Sivert", sagde Rudolf. Jeg kan jo neppe kjende Dig igjen. Saa før, saa rødmoset." "Arbeide og Nøisomhed, svarede Sivert: "det er min Medicin. Jeg er bestandig lad, bestandig tilfreds med mine Kaar, og det udgjør min Lykke. Den gamle Rudolf maatte nu strax sætte sig ved Bordet, og spise med. Maden var simpel, men god, velsmagende og nærende. Da man havde afspist, reiste alle sig og bade de res Bordbøn med sammenfoldede Hænder. Mad Wulf, en middelaldrende Kone, simpel men net i sin hele Paaklædning, kyssede sin Mand paa Kinden, og han trykte til Giengield hendes Haand. Børnene kyssede, efter gammel Skik, deres Forældre paa Haanden, og takkede dem for Maden. Rudolf blev ganske rørt ved dette huuslig skjønne Optrin. Sivert fulgte nu med sin gamle Morbroder ud i Haugen. Her bugnede Træerne af modne Frugter; derfra gik han ud med ham paa Marken, hvor hans Folk vare i fuldt Arbeide med at binde Neg og kjøre Sæden ind. Jorderne vare indhegnede med levende Gierder og Sivert fortalde at han allerede to Gange havde faaet Landhuusholdnings=Selskabets første Sølvmedaille. Nu gik han til en Gaard i Nabolavet, hvor han havde en Mølle under Arbeide. Man var kommen temmelig vidt med Arbeidet, og Glæden tindrede i hans Øie, da Mestersvenden sagde ham, at Møllen blev færdig om nogle Dage. "Sivert, sagde nu Rudolf: "havde jeg ikke ret, at jeg raadte Dig Du skulde følge Din Tilbøielighed, Er Du nu ikke langt lykkeligere end om Du havde fulgt Dine Forældres Tilbøielighed!" Sivert. Jeg bytter med ingen Konge paa Jorden. Her i min Gaard er jeg lykkeligere end Alexander Magnus, der, som jeg nylig læste, med alle sine Erobringer, kun blev 33 Aar gammel. Jeg har en god Kone, gode Børn, en god Helbred, en god Gaard, og Arbeide meere end jeg skjøtter om. Himlen har udøst sine Velsignelser over mig og Mine. Jeg agtes af mine Undergivne og mine Ligemænd. Kongen selv har hædret mig med dette Tegn (her pegede han paa Dannebrogordenen, som han har paa Brystet). Hvor jeg vender mig hen i mit Huus møder jeg Velstand og Tilfredshed. Arbeide og Virksomhed styrker min Sundhed og opmuntrer mit Sind. Jeg kan hver Aften gaae med en rolig Samvittighed i Seng, thi ingen Dag gaaer forbi, uden at jeg jo har virket noget til mine Medmenneskers Gavn og Nytte. Gaaer jeg forbi nogen Mølle, som jeg har bygget, saa hopper Hjertet i mig af bare Glæde. Det er Dit Eftermæle Din Udødelighed, Sivert Wulf, tænker jeg da altid ved mig selv. (Fortsættes.)