Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-09-27
en Skrivelse til Udgiveren.) Holstærede Hr. Udgiver. Jeg er en stakkels Kone, som er saa ulykkelig at være gift med en Mand, der er den største Ødeland af Verden, ihvorvel han er imod mig den største Giepind, der kan tænkes. Jeg kunde umuelig holde det længer ud at leve med ham i Ægteskab, og jeg skal og vil og maa skilles fra ham, om ogsaa hele Byen skulde holde med ham. Men førend jeg gaaer for Magistraten med ham, maa jeg dog bede Dem, Hr. Udgiver, at optage følgende lille Malerie af vor huuslige Forfatning, som indeholder Grundene for min Skilsmisse, i Deres Blad. Naar jeg siger min Mand er en Ødeland, saa maa De ikke indbilde Dem, at han er Spiller eller Svirebroder eller Drukkenholdt, for, naar jeg sagde det, saa gjorde jeg ham Uret. Men jeg vilde næsten ønske, at han var det, saa vilde han maaskee ikke være imod mig hvad han nu er, og saa kunde jeg maaskee have lidt mere Fornøielse i Livet end jeg har. Han øder sine Penge, ikke paa en fornuftig, men paa den allerskammeligste Maade af Verden til Bøger, til Landkort, til Jnformetorer og jeg veed ikke hvad. Ja, skulde De troe, at den gamle Nar endnu i sit 56de Aar lader sig informere i det Franske, Men forleden Dag skrubhøvlede jeg ham ganske artig. Det traf sig just, at jeg af en god Ven havde faaet en Billet til Maskeraden i Klubben. Men nu veed De nok, at naar man skal gaae paa saadanne Steder, saa maa man have en ordentlig Dragt paa, for ellers er det jo slet ikke værdt at komme der. Jeg kunde faae en delig Sultaninde=Dragt til Leie for 8 Rigsbankdaler, og det var jo i Grunden ingen Ting for saadan Dragt. Da jeg nu kom til min Mand og bad ham om nogle Penge til Maskerade dragten, saa gjorde han tusinde Undskyldninger, og til syvende og sidst slap det da ud paa, at det var for meget at give saa mange Penge ud til saadant Fas. "Det troer jeg nok, sagde jeg, naar man skal have lidt Fornøielse, saa er det altid for meget, hvor lidt der end skal til, men naar Du klat ler dine Penge bort til Bøger og Landkort og Informatorer, saa er ingen Ting for kostbart, saa klager man ikke over Dyrhed." – Kone, sagde han, kan Du bebreide mig den eneste Fornøielse jeg har i Livet, Min Aands Dannelse og mine Børns Underviisning? – "Aa, sagde jeg, hvad din Aands Dannelse angaaer, da troer jeg at den er meer end nok dannet for vore Dage. Jeg seer just ikke, at man kommer saa langt med den. Der er nu Svoger Peersen, han giver al Aandsdannelse en god Dag, og gjør alligevel ganske andre Figurer end vi." – Smag og Behag, blev min Mand ved, ere forskjellige. Jeg finder nu større Fornøielse i at more min Aand end min Krop. Men hvad koster dig ikke allene Aviserne at holde, svarede jeg. Maatte du ikke allene betale i Gaar 5 Rbdlr. for Statstidenden, og ligesaameget for et andet Blad." - Og finder du det at være for meget, svarede han igjen. 8 Rbdlr. for en Maskeradedragt, 5 Rbdlr. for en Billet til Beneficeforestillinger det er ingen Ting. Men 2 Rbd. et heelt Fjerdingaar eller 16 Rbs. om Ugen, for et Blad, som man sender to Gange om Ugen i Huset, det anseer du for en trykkende Byrde. For at kjede mig tre Timer ved at see et flant Stykke skulde jeg hellere ville give 9 Rbmk., end for at læse et Blad, som jeg finder Jnteresse ved at læse, et heelt Fjerdingaar, – Nei, min rare Kone, hvor meget jeg end holder af dig, og hvor meget jeg end vil føje mig efter dig, i Alting, kan jeg dog umuelig give Dig Ret heri." - Jeg, som altid har været en stor Elsker af Huusfred, lod mig denne Gang overtale af min Mand til at blive hjemme, aldenstund Sultanindedragten ikke kunde faaes mere, saasom Udleieren lod mig vide, at Slagtermadamen i vor Gade, allerede havde ladet den afhente. - Men nu indtraf noget, som jeg umuelig kunde være ligegyldig ved og som slog Hovedet paa Sømmet. Min Søster Barbara, som er gift med Grosserer", og, som lever saa lykkelig, som jeg ikke kan beskrive, havde faaet en af de nye italienske Straahatte, der, imellem os sagt, ikke engang klæder det Uglebillede. Jeg probeerte den, og alle, som vare tilstede, Tante Lise, og Cousine Snips og Frue Plat, og nogle andre Damer forsikkrede alle, at den klædte mig ganske guddommeligt. Nu kom jeg hjem til min Peer Nittengryn og bad ham om lumpne 350 Rdlr. C. til en italiensk Hat, for dog at kunne være Folk liig, naar jeg kommer blandt Folk. Men hvad skeer Min Hr. Gemal, som just var iFærd med at optælle Penge for endeel Bøger, som han havde kjøbt paa en Auction, begyndte, efter gammel Skik, at ryste med Hovedet, og raabte: "Kone, Kone, vil du da reent ødelægge mig, En det nu Tider at kjøbe italienske Hatte at betale 350 Rdlr. for saadant Fas Nu blev jeg ligesom rasende. "Hvorledes, sagde jeg, ikke engang en lumpen Hat vil du give mig? Du vil øde dine Penge paa Bøger, og jeg skal ikke engang have de allernødvendigste Klædestykker, Hvortil har jeg dig da? Naar det ikke kan være anderledes, saa lad os skjære Knuden over og det Helvede, hvori jeg sukker, har da Ende. Det en Ord tog nu det andet, og min Mand, som ellers aldrig kan blive enig med mig i noget, blev enig med mig derom, at vi næste Mandag skulde møde for den høivise Magistrat, og der lovlig blive skilte. Sagen er for saavidt nu afgjort imellem os indbyrdes, paa det nær, at det endnu ikke er bestemt, om Jesper, vor ældste Søn, skal blive hos mig eller min Mand. Deres hengivne Sidse Langhalm, født Snip.