Københavns Adresseavis, 1782-05-24
Paa Politiekammeret er opleveret en fiin Serviet, funden paa Gaden; ligeledes er funden 4 Nøgler, hvoriblandt er en Hovednøgle, og en Assistenceseddel paa en Stuv Lærred. Oversadt af The Complaint of Koung, Night the second, fra Vers 543 til 560, og i modsatte Fald erindret Salig Hr. Geheime Conferentsraad Friderich Carl von Grams. Død den 9 Mai 1782. Blant al Slags Daarskab, som de Store klæbrer ved, Den meest vedhængende, er den indbildte Grille: At helligt Venskab let blev Deres Rov; og med En gylden Lokkemad strax fanges, naar De ville, Ved en høybaaren Smiil fortrylle De hver Siel. Dog Stores Smiil, som og Coquettens, jage vel Om andres Hierter, men beholde Deres eget; Og vi ey mindre vort, paa saadan Viis bevæget. I Vældige af Magt! J Lykkens Rentnere! J lyve i Jer Pung, og svigelig beregne, Naar vor Hengivenhed J Eder Selv tilegne. Kan Venskab faaes for Guld, ublue Forventelse, Saa let blev Engel født af blotte Menneske. Kun Kierlighed er Løn for Kierlighed at vinde. Lorenzo! vær ey stolt; fortvivl kun om at finde En Ven, Du ikke først en Ven i Dig loedst finde. Hver vil besidde; men hvo vil betale den? Det volder: Intet er sligt Under, som en Ven. Den Afdødes Lov af M. Hammer, Sognepræst til Helsinge og Valbye. Min Muse, stemme en Landsbye=Sang, Og lad, som strenge Vaar, den mandig lyde! Vellystig Sybarith sig, uden Væemod, fryde; Og tankeløs ey føle Alles Trang! Hvad Tab, min Sang du haard i Stadens Øre klinger; Ey med Jkarisk Flugt til Tumlen Dig opsvinger, Et er: ufølsom Bonde stiv; Et er omfindtlig blød, som spæde Drenge, Henzittre, svulme, mat berøre slappe Strenge = = Dog ney, om Non Sens yppes langt fra Kiv. Man tilstaae mig at Præst ey sømmer Modens Streger. Jeg tilstaaer: Smagens Hahi mit Øre just ey qvæger. Læg kun med Bobler, hvo der gad! Men mandig Digter Tiden sparsom bruger; Af Sorg selv Viisdoms Frugt i Stilhed han udruger, Og, naar hver Boble brast, er endda glad. Trods Udraab, Svulst og Suk, og Eed om ufølt Smerte, Viid, Troen heeler bedst og snart et saaret Hierte. Saa midt i Skræk min Siel fandt Roe; Forslidte Christendommens Trøstegrunde, (Forsmaatte som Guds Ord) mig kun betrygge kunde: Vel døer, hvo lever, døer, i Jesu Troe. Saa lev de, døde, Gram. - Den Fred kan Tab forsøde: At døe til Liv hos Gud, her Engel for Han døde. Hist salig; alt lyksalig her; Thi forud Dydens Fred hver Fuldtro lønner, Og Høy og Lav umindt paa Folke=Vennen skiønner; Høyt agtes, hvo af alle elsket er. Saa, Gram til Lov, i Kap med store Hoben iilte; Ja meer, tre Konger bliidt til varig Yndling smilte. Og ved personlig Værd det var Ved Kierlighed, De Stores sieldne Gave, Derved Ham lyktes: meer end Tronens Gunst at have Han fulgte Hecatons det gyldne Svar (a) (a) S vis amer, ann Senede spistola R. Hvad Socrates forstod: at elske (b), Gram udviiste, Hvad evig bedre Viis end Seneca anpriiste. (.) Her svandt mig Ordenstegn og Bram; Vel Lystild blank mod Midnats=Skyen straaler, Men mørkner hen i Damp og Middagssoel ey taaler: Saa Rang og Byrd formørkedes af Gram. - Sin Friehed, Børn og Gods berøvet, Stilpon lærer Endda Tyrannen: Alt jeg ustadt med mig bærer. (a) Og Alt Sig Selv - Gram med Sig tog; Men det, hvortil Han ey i Live trængte, Sin slidte Elephant ved Korsets Fod henslængte: I majestætisk Pragt fremstod enddog Hvor velgjort mod enhver, og fyldte Pligt Ham klæder, Hvor Dyd af Jesu Troe Ham kroner hist med Hæder. Hæld, Gram! Dig! ey blot Stor, men God Jeg hykled aldrig, og kun sielden priste. Mig god, Du usøgt Gunst utrængt Client ey viiste, Blot naadigst Dig til Præsteven nedlod. Kort, hver Dig kiendte, troer: Jeg kiendte ingen bedre, Ukiøbt derfor kun Dig skal Sandheds Musen Hædre. (b) See Sneedorffs 8de Brev om Soerates Aand. (c) Man sammenligne Christi Biergpræken med alle Stoikers stolte Sententser, saa lærer den Sagtmodige af beherske Jorden, og finder Nøglen selv til sin Fiendes Hierte. ( Hie enun, interroganti Demetrio, nihil (inqvis) perdidomnia bona med mecum sun &c. samme 9de Epister hos Senera. Hvad - Gram er død - den bedste Herre, Saa mældede Avisen det desværre: En ædel Herre, høy af Byrd og Stand, For Døden ingen skaaned blive kan. Endog den Frommeste og Dydigste paa Jorden, Maae følge Dødens Bud i lige Rang og Orden. Hvor mange vil nu ham vel savne? Han levede just for at gavne: Oprigtig var hans Mund og gandske Vey, Hans Hierte sagde aldrig nogen Ney Han gjorde mindre for sig selv, men meer for andre, Dog desuagtet maatte denne Herre vandre.