Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-08-21
En omvendt Grønlænders Brev, Aar 1759 til Hr. E. som haver været Missionair paa Grønland. Du veed selv hvor kier og behagelig din Skrivelse er for mig, men hvor blev jeg ikke forskrekket, da jeg læste den store Undergang paa de mangfoldige Mennesker ved det for os uhørlige Jordskielv, som du melder, i et Øyeblik har ødelagt fleere Mennesker end vort Jeg kan ikke skrive heele Land eier. hvor bevæget jeg blev herover, og hvorforskrekkede vi bleve tillige, saa at mange flyede fra det Sted de boede til et andet, som var ligesaa usikkert, skiøndt det var Klipper; thi vi see hos os, at de og ere revnede fra Toppen ned i Afgrunden, men naar dette er skeet veed ingen af os. Klipper af Kampesteen, som vort Land bestaar af, og Sand bakker, som ere i eders Land, ere lige ledt at ryste for Gud, i hvis Magt de staaer altsammen, vi smaae usle Dyrere let skiulte deri. Du lader mig vide, at Vinteren hos Eder har hverken Snee eller Kulde, og slutter at den derimod maae have været desto sterkere hos os, men vi har haft en usædvanlig mild Vinter. Aarsagen til saadant mildt Veyr hører jeg at eders Lærde mener, er de varmeste Dunster, som kom af Jorden ved Jordskielvet, som har opvarmet Luften, og smeltet Snee-Materien. Men dersom jeg ikke havde hort at de Lærde havde sagt det, saa havde jeg meent at den Varme af Jorden forslog kun lidt til at opvarme den høye og brede Luft, ligesaa lidet som et Menneskes Aande kunde varme et stort Huus, ved at puste engang ind, og saa gaae ud igien. De sydlige Vinde, som altid ere varme, og bestandig har blæst hos os i Aar, ere Aarsag, at her ikkun har været maadelig Kuld, men hvorfor det har blæst Synden Vind, det veed jeg ikke, maaskee de Lærde veed det ikke heller. Er de ynkværdige Mennesker dræbte af Heden, eller har Jorden opsluget dem, eller ere de rystede til Døde, Skipper B. meente, at deres egne Huuse vare faldne paa dem og slaget dem ihiel. Det lader som det ikke gaar eders Folk meget til Hierte; thi de ere ikke allene fornøyet og glade, men de fortæller, at de tvende Nationer, som farer paa Hvalfiskefangst, ikke af eders Land, men dog af eders Medborgere, slaaer og skyder hinanden ihiel baade til Lands og Vands, gaae paa Jagt efter hinanden, ligesom vi efter Selhunde og Reensdyr, stiæler og borttager Skib og Gods fra dem, som de aldrig har seet for eller kiender, allene for deres Over-Herre, vil saa have det. Da jeg spurgte Skipperen ved en Tolk om Aarsagen til saadan Umenneskelighed, svarede han, at det var et Stykke Land tvert over for vores, saa langt borte, at dertil behøvedes 3 Maaneders Seylads. Jeg tænkte da, at de havde Mangel paa Land at boe paa selv; men han sagde nei, det var kun de store Herrers Begierlighed. efter fleere Folk og meere Rigdom. Jeg blev saa fuld af Forundring over den Begierlighed, og saa forskrekket, at det og skulle ramme os, at jeg nær havde mistet min Siæl. Men jeg blev igien strax glad, du kan neppe giette hvorfor, jeg tænkte strax paa vort Snee-bedækte. Land og fattige Jndbyggere, og sagde ved mig selv. Gud skee lov vi ere fattige og eje mtet, som disse graadige Caplunæt (fremmede) kan begiære; det vi har oven paa Jorden, skiøtter de intet om at eje, hvad vi skal have til Klæde og Fødde svæmmer i det store Hav, deraf maa de gjerne tage saa meget de kan faae, der bliver altid nok for os, naar vi har saa megen Mad vi kan æde og saa mange Skind vi kan forvare os med mod Kulden, saa ere vi fornøyede, og du veed selv, vi lader den Dag i Morgen sørge for sig selv.