Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-09-27
(Fortsættelse.) Sex og fyrretyvende Møde. Efterat Præsidenten havde anmeldt, at han af Kammerraad Drewsen havde modtaget fire Skrivelser fra Magister Lindberg og 5 dermed fulgte Andragender mod Forandringer i Statsforfatningen, der bleve henlagte i Læseværelset, og efterat den kongelige Commissarius, havde meddeelt nogle Oplysninger og de af det kongelige General-Toldkammer og Commerce-Collegium udfærdigede provisoriske Bestemmelser, fortsattes de i forrige Møde begyndte Debatter. Cancellieraad Hempel meente, at det maatte opvække Mismod, naar man i Andragendet og Modificationer i Stænderinstitutionen læste Yttringer som at Stænderinstitutionen i sin nærværende Skikkelse ei vil kunne fyldestgjøre det danske Folks Trang til en hensigtsmæssig Udvikling af det offentlige Liv, og at Jnstitutionen vilde hensygneligesom han og meente, at Forsamlingen ikke vilde indlade sig paa de indkomne Andragender og Skattebevillingsret. Med Hensyn til en Forening af Stænderne troede Taleren at der ikke var taget tilbørligt Hensyn til Kongens Svar i Bekjendtgjørelsen af 11te Juli, men i Forslaget om en Udvidelse af Valgbarheden fandt han adskilligt Brugbart. Kammerherre Benzon henholdt sig til Biskop Mynsters bemærkninger, og skjøndt han indrømmede, at en Forening af Stænderne vilde medføre meget Godt, troede han den dog ikke gjørlig med Hensyn til Slesvig, hvorimod ogsaa han tiltraadte flere af Comiteens Jndstillinger med Hensyn til et forandret Valg system, navnligen saaledes, at Geistlige og Sagførere bleve valgbare. Taleren stemte mod at de indkomne Petitioner om Skattebevillingsretten bleve sendte til Kongen, da de efter hans Formening vare ulovlige, ligesom han og søgte at godtgjøre, at de ikke vare saa bevisende som flere antoge. Justitsraad Skibsted billigede ikke at Comiteen havde behandlet begge Sagerne under Eet, og idet han vilde udtale sig over hver enkelt, erklærede han, at hans Anskuelser med Hensyn til Professor Bangs Andragende, vare tvertimod Proponentens, hvilket han yderligere begrundede, idet han gjennemgik de enkelte Punkter. Om de indkomne Petitioner yttrede Taleren sig saaledes: "Man har forelagt een, eller en Snees Alen, Petition om Skattebevillingsret m.m. Jeg har ikke stemt for nogen Comitee i denne Sag, og jeg modsætter mig paa det Bestemteste, at nogen Petition derom indgives. Det vilde stride ligesaa meget mod min personlige Overbeviisning, som mod min Eed og Pligt som Embedsmand og Statsborger at fremme en saadan Sag. Ved et historisk Raisonnement søgte Taleren derpaa at godtgjøre det Skadelige i Skattebevillings retten og ved en constitutionel Regjeringsform. Grev Reventlow billigede ikke de Betragtninger Commiteen havde fremsat med Hensyn til den nuværende Stænderinstitution, ligeledes stemte han mod en Forening af Stænderne, men fandt det ønskeligt at Geistligheden blev valgbar. Mod Petitionerne om Skattebevillingsret stemte han i Henhold til sine tidligere Yttringer og denne Sag. Justitsraad Salicath meente, at den nedsatte Comitee burde med Hensyn til Skattebevillingssagen først have indladt sig paa, at undersøge Forsamlingens Competence, og da dette ikke var skeet, optog Taleren dette Spørgsmaal, og udviklede nu sine Anskuelser, hvorefter Forsamlingen var incompetent til at andrage paa Forandringer i Statsforfatningen, da Kongen ene her havde Initiativet. Jdet Taleren forøvrigt erklærede sig ganske enig med den af Professor Bang og Etatsraad Steenfeldt fremsatte politiske Troesbekjendelse, stemte han for Comiteens Betænkning med Hensyn til Bangs Andragende. Amtmand Neergaard fandt kun i Sagens store Vigtighed Anledning til at tage Ordet, og idet han først behandlede Sagen om Skattebevillingsretten, maatte han med Professor Bang være aldeles enig i, at Jnitiativet til en Forandring i Statsforfatningen burde gaae ud fra Kongen, hvorpaa ogsaa han indlod sig paa at undersøge hvad Vægt de indkomne Petitioner burde tillægges, og troede, at denne kun burde være liden; men han meente dog, at Petitionerne burde indsendes til Kongen. Taleren gik derpaa over til at betragte de nærværende Stænder, der efter hans Formening svarede til deres Hensigt, da de vare en fortrinlig god Forberedelses-Skole, hvis Kongen nogensinde skulde ville gjøre en Forandring i Grundloven, og hvis han ikke har dette til Hensigt, ville de, saaledes som de ere, stifte megen Nytte. Som en Følge af denne Erklæring udtalte Taleren, sig med Bestemthed mod de foreslaaede Modificationer, dem han fandt utilraadelige fornemmelig med Hensyn til Forandringer af Valgsystemet. Grev Moltke fandt det meget rigtigt, at Comiteen i sin Jndstilling har henholdt sig til den Tillid, man har til Kongens store Jndsigter og Kjærlighed til sit Folk. Forøvrigt var han mod Foreningen og mod at Petitionerne indsendes til Kongen. Godseier Lüders stemte for Comitee betænkningen, hvorimod Provst Birch stemte mod at Petitionerne indsendes til Kongen. Cancelliraad Haastrup stemte mod Skattebevillingsretten, ligesom han og talede mod Udvidelsen af Valgbarheden. Referenten, Professor Clausen, der nu tog Ordet, gjennemgik i et omstændeligt Foredrag de Jndvendinger, som vare fremsatte mod Comiteebetænkningen, hvilken er motiveret ved Proponentens Deduction. I Anledning af at det var bleven modsagt, at den ønskelige Jnteresse for Jnstitutionen i dens nuværende Form savnedes, og at denne behøvede en Omdannelse, yttrede Taleren blandt andet: "Men just fordi Folkets Liv og Dannelse er i bestandig Fremskriden, er det naturligt, om den oprindelige Form ikke længer kan befindes tilfredsstillende, og at, dersom denne Form bliver staaende i ubevægelig Stilhed, et altid større Misforhold vil indtræde mellem Folkets Trang og Ønske og de bestaaende politiske Former. En Raadgivers Stilling er i det Hele møisommelig og mattende, ligesom den almindeligen er erkjendt for ikke at høre til de synderlig lønnende; men skal Jnteressen for denne Bestilling vedligeholdes, maa den i det Mindste ikke være bunden til Former, ved hvilke de bedste Raad mangengang kunne blive hindrede fra at komme frem, eller i alt Fald forhindres fra at fremtræde med den Vægt og det Eftertryk, hvorved de skulle skaffe sig Indgang. At Stændernes Raadgivning ofte, og just ved de vigtigste Anliggender, har manglet sit behørige Eftertryk og sin ønskelige Virkning, har Erfaring godtgjort, det Samme vil vistnok ogsaa i Fremtiden blive Tilfældet; Jndflydelsen heraf paa den Jnteresse, der skal kunne vedligeholdes for Institutionen, ligger klart for Dagen." Derpaa gik Taleren over til at forsvare de enkelte bestridte Puncter i Andragendet og Modificationer i Stænderinstitutionen. Med Hensyn til Petitionerne og Skattebevillingsret søgte han først at gjendrive dem, der havde meent, at disse ingen Vægt havde, og gik derpaa over til at hævde Forsamlingens Competence til at indsende dem til Kongen, og omtalte endelig Nutidens Bestræbelser paa følgende Maade: "Dersom man trøster sig til at ansee det for afgjort, at det absolut Monarki, hvor Monarkens Villie er høieste og uindskrænket Lov, maa erkjendes og fremdeles vil blive erkjendt som den absolut bedste Regjeringsform, at man altsaa i dette, det vigtigste af alle menneskelige Forhold, bør nøies og fremdeles vil lade sig nøie med moralske Garantier og ansee ydre betryggende Former for overflødige; - dersom man trøster sig til den Paastand, at den Drift, der tilskynder Europas Folk til at søge Beroligelse og Betryggelse i en Fordeling af Magten mellem Fyrste og Folk, ikke er grundet i en Opvaagnen til fuldere Selvbevidsthed, men kun er et tilfældigen opstaaet og snart forbigaaende Liebhaveri; eller man dog i alt Fald mener, at denne Stræben vel hos andre Nationer kan være naturlig og agtværdig, – ligesom den da ved de Frugter, den har baaret, ikke vel kan andet end paanøde Agtelse :men at den samme Trang og Stræben maa hos det danske Folk bedømmes ganske anderledes, at dette Folk staaer saaledes uden naturlig Sympathi med Naboer til Syd og til Nord, at en Stræben efter friere Statsformer her skal være Symptom paa en sygelig Tilstand eller være fremkaldt alene ved nogle Enkeltes Machinationer; - dersom man endelig trøster sig til at antage, at de Petitioner, der nu foreligge Forsamlingen aldeles ikke vidne om nogen saadan Trang hos det danske Folk, men ere udsprungne af en opblussende Feberhede, uden at have Krav paa nogen Opmærksomhed: da er det i sin Orden, at man koldt og udeeltagende viser dem bort. Anderledes forholder det sig, naar man erkjender, at Sagen, skjøndt den he fremtræder i en ringe og uanseelig Skikkelse, har en høist alvorlig Betydning. Eller er det ikke et Spørgsmaal, af høieste Alvor, om Danmarks Fremtid da virkelig ligger saaledes, saa klar, saa lys, saa tillidindgydende for vort Blik at det tør betragtes som Daarskab, om vi ønske, at vi kunne efterlade vore Børn og Børnebørn større Betryggelse mod Magtens urette Brug og for dens rette Brug under vanskelige Tidsforhold, end vi have modtaget fra vore Fædre, Erdet ikke et Spørgsmaal af høieste Alvor, hvad det vel er, Historie og Erfaring - vort eget Fædrelands Historie, vor egen dyrt kjøbte Erfaring - lærer og Statsforfatningers og Regjeringsformers Jndflydelse paa enten at styrke eller at slappe den Selvfølelse, den energiske, paa sig selv stolende Mandigheds Aand, der dog tilsidst giver Nationers som Jndividers Virksomhed dens Holdning og Grund, Thi skal den ene Regjeringsform veies imod den anden, da tør man ikke blive staaende ved Spørgsmaalet og Garantier mod Onder af allehaande Slags, eller ved Betryggelse af Finantsernes Forvaltning; et velordnet Finantsvæsen er vistnok betingelse for den meste Virken, men ingenlunde Virksomhedens Formaal; men hvad der tilsidst maa gjøre udslaget, er den naturlige, større eller mindre Kraft, som ligger i den øverste Bestyrelsesform til at uddanne Folkets Liv, udvikle og styrke dets aandelige Evner. Det maa i det mindste indrømmes, at det ikke er Letsindighed, der vil have det taget ret alvorligt med saa alvorlige Spørgsmaal, og for Enhver, som betragter Forholdene, saaledes som her er antydet, vil det blive en Samvittighedssag at lade haant om Andragender, for hvilke netop hine Spørgsmaal ligge til Grund, og som Medborger nes Tillid har betroet os; vel endog at foreslaae en Autodasse anstillet over dem; – en Samvittighedssag at foretage noget Skridt, der kunde synes at skulle lede Regjeringen til at miskjende, at det nærværende Tidspunkt er et Punkt i Danmarks Historie af den allerhøieste Vigtighed, hvor Enhver maa ønske Regjeringen den i Sandhed vanskelige Viisdom til at kjende og bedømme Folkets Tilstand og Tarv, og at komme denne imøde med viseligt beregnede Forholdsregler. Efterat derpaa endnu Kammerherre Rosenørn havde erklæret, at han ikke kunde tillægge Petitionerne nogen Vægt, tog den kongelige Commissarius Ordet, og bestred især Petitionernes Vægt, i det han henviste til P. Wests Yttringer, ligesom og med Justitsraad Salicath billigede at Forsamlingen var incompetent til at indlade sig paa Skattebevillingssagen.