Berlingske Tidende, 1836-03-12
Det samme Medlem, som havde yttret sig ved denne Sags Jndledelse for Forsamlingen, bemærkede, at den vigtigste Grund til at ønske Stænderforhandlingernes Offentlighed ligger i Vigtigheden af, at der hos Folket vedligeholdes en ret levende Jnteresse for Jnstitutionen og for Landets Anliggender, hvilket atter som betingelse forudsætter en inderlig Forbindelse imellem Folket og Stænderne. Det kan ikke nægtes, at Sandsen for almene Anliggender er vakt hos Nationen, og at den nu med Deeltagelse følger Stændernes Forhandlinger, men det bør heller ikke oversees, at saavel Jnstitutionens Nyhed som Mængden og Vigtigheden af de Sager, der i denne Session have været foretagne, heri har en væsentlig Deel. Der kan komme Stænderforsamlinger, i hvilke færre og mindre indgribende Anliggender foretages, og som derfor med mindre Jnteresse følges af Folket, naar ikke alle hensigtssvarende Midler anvendes til at vedligeholde denne Jnteresse. Man indvender, at Stændertidenden hertil er tilstrækkelig, ja at den er et langt virksommere Forbindelsesmiddel, da Tusinder i alle Landets Dele kunne læse det, som ved Forhandlingernes Offentlighed kun meget Faa enkelte Gange kunne faae Leilighed til at høre. Skjøndt det nu maa bemærkes, at man, ved at være Øienvidne til Forhandlingerne, ved at høre det levende Ord, faaer et langt anskueligere Begreb om Jnstitutionen end igjennem Bladet, saa indrømmes gjerne (hvad alt af Andre i Forsamlingen er indrømmet, at der her ikke saa meget er Tale om at give Leilighed til den personlige Tilstedeværelse, men at den fuldstændige og betryggede Forbindelse med Folket igjennem Pressen her er Hovedsagen. Stændertidenden er nu det eneste Forbindelsesmiddel, men Meddelelsens Fuldstændighed er saaledes betinget ved Redacteurer nes, Præsidentens og Commissarii Personlighed; men Personerne vexle, ja selv de samme Personer blive ikke altid de samme. Saalænge der altsaa kun er det eneste Forhindelsesmiddel imellem Stænderne og Folket, er Forbindelsen ikke sikkret. Man frygter for Bladenes Meddelelser, man har skildret Blad udgiverne som en Samling af Mennesker, der kun lure paa Leilighed til at angribe Andres Ære. Taleren maatte imidlertid yttre den Formening, at der iblandt Bladudgiverne ligesaavel som iblandt andre Folk gives gode og slette; men at nu blot de slette og ikke de gode skulde have Jnteresse for Jnstitutionen og skulde ønske at meddele Forhandlingerne til Publikum, dertil kunde han ikke see den ringeste Grund. Taleren forestillede sig, at, hvis Offentlighed blev tilstaaet Stændernes Forhandlinger, vilde rimeligviis Sagen, eftersom Forholdene for Tiden ere, ordne sig saaledes, at en eller anden Skribent af almindelig Agtelse vilde paatage sig at udgive Forhandlingerne og til den Ende holde en Hurtigskriver, og da det nu vilde ligge i de Deputeredes Jnteresse, som havde talt, at Talerne bleve leverede nøiagtigt, saa vilde de sikkert assistere med at gjennemsee Hurtigskrivernes Optegninger; i et saadant Blad vilde man ikke optage Yttringer, der, som grundede paa Misforstaaelse, strax af Taleren vare tagne tilbage, ikke enkelte Udbrud af Lidenskabelighed, der ikke havde nogen væsentlig Jndflydelse paa Forhandlingerne; et saadant Blad vilde faae en halvofficiel Charakteer og vinde almindelig Tillid hos Publikum. Et Medlem havde foreslaaet, at de af Forsamlingen valgte Redacteurer skulde have en Hurtigskriver, for at Debatterne kunde leveres fuldstændigt; men herved vilde opstaae den store Ulempe, at, da Bladet er officielt, vilde det være nødvendigt, at det saaledes Opskrevne blev i Forsamlingen ratihaberet, Noget, som vilde lede til en endnu større Tidsspilde end de nærværende Protokol-Oplæsninger, der alt vare trættende nok. Det maatte bemærkes, at naar et saadant halv officielt Blad udkom, vilde man kunne indskrænke Protokollationen og den officielle Stændertidende betydeligt til stor Tidsbesparelse, saaledes som, saavidt vidstes, finder Sted i Engelland, hvor Talerne kun meddeles i Bla denne og ikke betragtes som officielle, og derfor ei heller sjeldent bagefter erklæres for urigtige. Ved Siden af et saadant halvofficielt Blads Hurtigskriver vilde vistnok ogsaa andre Blade have deres Hurtigskrivere i Salen, nogle af disse vilde uden Tvivl især være tilstede for at opfange det Pikante, og de Blade, for hvilke de arbeidede, vilde maaskee heller ikke være discrette i at optage Medlemmernes Yttringer. Men neppe skulde Taleren troe, at en saadan Maade at meddele Stændernes Forhandlinger paa i Længden vilde kunne vinde bifald, og nødigt vilde han antage, at de Deputerede skulde mangle Selvstændighed nok til at foragte de personlige Fornærmelser, som kunde blive en Følge heraf, og at de af Frygt herfor skulde give Slip paa de Goder, som Offentligheden ellers fører med sig. Men "Forsamlingen er ikke moden endnu til Offentligheden, siger man, og man synes at betragte dette som en Yttring, af Beskedenhed. Sagen syntes Taleren ogsaa let at kunne tages fra en anden Side, som om Forsamlingen nemlig ikke vilde aabne Dørene, fordi den frygtede for, at Publicum, skulde finde, at den var mindre dygtig, end det efter Stændertidenden antog den for at være; – men at ville synes dygtigere end man er, det pleier man ikke at kalde Beskedenhed. Forsamlingen var ikke vant til at tale. Hertil svarede Taleren først, at Publicum heller ikke er vant til at høre, og dernæst, at Forsamlingen jo ikke skal give heetoriske eller declamatoriske Aftenunderholdninger; den Deputerede skal i et ligefrem Foredrag udtale sig om Landets Anliggender. Det var vist ikke undgaaet Forsamlingens Opmærksomhed, at Mænd, der i Begyndelsen, holdt sig tilbage fra at tale, efterhaanden havde overvundet Frygtsomheden; det Samme, vilde sikkert finde Sted om Dørene bleve aabnede. Naar man først har en fast Overbeviisning i en Sag og føler varmt for den, saa glemmer man snart, om der er 70 eller 100 eller Flere tilstede. "Man vilde ikke udtale sin Mening saa frit for et ubekjendt Publicum. Dette var et Argument, hentet fra en Forudsætning om Svaghed hos de Deputerede, en Forudsætning, man ikke burde gjøre gieldende. Blandt den Deputeredes første Pligter hører Selvstændighed og Uafhængighed; men jo meere man frygter for at tabe den, jo lettere tabes den. Andre Landes Erfaring er ogsaa imod en saadan Forudsætning, thi Mænd af de meest forskjellige re a 101, bestaaene at neie, have Anskuelser udtale sig lige frit i saadanne Forsamlinger; den stærkeste Tory tilbageholder ligesaa lidet sine Meninger, som den ivrigste Radical. Skulde Offentligheden lægge noget Baand paa Tungen, saa maatte det vel være, naar den var i Begreb med at blive Redskab for Lidenskabelighed, personlige Udfald eller lav Egennytte; men om Tungen da blev bunden, vilde det vel være een Fordeel meere af Offentligheden. Mindst af alle Jndvendinger mod Offentligheden fattede Taleren den, der gaaer ud fra, at Stænderne ere raadgivende og ikke lovgivende; thi han skjønnede ingen Grund til her at gjøre Forskjel. Er Forsamlingen lovgivende, saa har Folket Jnteresse af at vide, at de Deputerede som Lovgivere opfylde deres Pligt; er den raadgivende, saa interesserer det i lige Grad Folket at vide, om de givne Raad og de fremsatte Ønsker stemme med Folkets Tarv. Secretær Algreen-Ussing yttrede, at der formeentligen ikke var saa stor Meningsforskjellighed i Forsamlingen i Henseende til Spørgsmaalet og Forhandlingernes Offentlighed, som det ved første Øiekast kunde synes. Næsten Alle, som havde udtalt sig om denne Sag, stemmede for en større Offentlighed end den nuværende. Næsten Alle ansaae endog en fuldstændig Offentlighed som et ubetinget Gode og som betingelse for Jnstitutionens Udvikling. Det var kun med Hensyn til Tiden, naar den skulde indtræde, at man var af noget forskjellig Mening saavelsom om man i Petitionen skulde blot henstille Sagen til Hans Majestæt, eller ligefrem indstille den. Taleren troede, at der, hvad det sidstnævnte Punkt angik, herskede nogen Misforstaaelse hos Enkelte af Forsamlingens Medlemmer, da det navnligen var udhævet som en Ubeskedenhed at gjøre en bestemt Jndstilling i denne Sag. Dette kunde Taleren nu aldeles ikke indsee; Sporgsmaalets Afgjørelse blev jo ligefuldt overladt til Hans Majestæts allerhøieste Bestemmelse, enten Sagen indstilledes eller den henstilledes kun udtalte Forsamlingen sin Mening bestemtere, ved at vælge den første Form end den sidste, hvilket Taleren i nærværende Tilfælde maatte ansee særdeles ønskeligt. Jøvrigt kunde han heller ikke troe Andet, end at de fleste forbandt en urigtig Forestilling med det Udtryk, at Forhandlingerne skulde holdes for aabne Døre." Der laae noget Skræmmende i dette Udtryk, som let kunde intimidere dem, der ikke vare vante til at tale ogentligt. Men det var klart, at man ikke, fordi Forhandlingerne bleve offentlige, vilde komme til at tale for nogen stor og blandet Folkemasse. Det vilde gaae her, som paa de fleste andre Steder, hvor Offentlighed fandt Sted ved Stænderforsamlingerne, at Localet i Almindelighed kun vilde tilstede Adgang til nogle hundrede Mennesker, og at de Deputerede derfor erholdt hver een eller to billetter, hvorover de kunde disponere. Det var ogsaa af flere Talere forudsat, at kun en lille Deel af Publicum i Almindelighed vilde indfinde sig ved Forhandlingerne; men dermed syntes det da ikke at staae i den bedste Harmonie, at Forsamlingen skulde generes i sine Yttringer af det tilstedeværende Publicum. Hvad angik den Yttring, at Forsamlingen ikke endnu skulde være moden, da maatte Taleren, næst at henholde sig til det sidst talende Medlems bemærkning herom, tilføie, at han for sit Vedkommende antog, at den nærværende Forsamling havde saaledes røgtet sit Kald, at den kunde være sin Virksomhed i enhver Henseende fuldkommen bekjendt, og at den, hvad baade Discussionernes Form og Jndhold angaaer, ikke vilde have nogen Skam af at lade Publicum overvære samme. Taleren havde bivaanet lignende Stænder forhandlinger i Tydsklands forskjellige Stater, og han turde uden Ubeskedenhed forsikkre, at den nærværende Stænderforsamling, skjøndt den første her i Landet, havde viist fuldkommen saa megen Talerdygtighed og parlamentarisk Takt, som de fleste af disse. At der iblandt 70 Medlemmer, udvalgte af alle Stænder, var Mange, som kun sjeldent kunde yttre sig og som ikke kunde lægge noget stort oratorisk Talent for Dagen, var Noget, som fulgte af sig selv, som var Tilfældet i alle lignende Forsamlinger, og som Jngen vilde undre sig over eller vente anderledes. Forøvrigt var det heller ikke ved at udbrede en Paafuglehale af glimrende Ordfær, at Forsamlingen skulde tiltrække sig Opmærksomhed, men derimod ved i enhver Sag at udtale det Sande og Rette og handle efter sin bedste Overbeviisning. Jhenseende til Journalliteraturen og den Dom, der bør fældes over samme, maatte Taleren aldeles henholde sig til, hvad det sidsttalende Medlem derom havde yttret. Han maatte tilføie, at det, just for at andre Forfattere med Held kunde modvirke de umodne Domme, der stundom i Blade og Skrifter fældes over offentlige Anliggender, var ønskeligt, at der blev givet dem, der interessere sig for disse Anliggender, Leilighed til, ved Stænderforhandlingernes fuldkomne Offentlighed og en meere detailleret Meddelelse af disse, end Stændertidenden kan levere, at erhverve sig den nøiagtige Kundskab om offentlige Anliggender, uden hvilken hine umodne og vrange Domme ikke kunne modes med tilbørlig Kraft, og hvilken Kundskab det nu ikke er saa let at erhverve, da der i Særdeleshed under Collegialbestyrelsen ikke sjeldent vises megen Ængstelighed i at meddele Oplysninger, der i og for sig ere aldeles uskyldige, skjøndt Grunden hertil vistnok mere maa søges i utidige Betænkeligheder hos vedkommende underordnede Embedsmænd end hos Collegierne selv, der i Reglen ere meget liberale med at tilstaae saadanne Meddelelser. Taleren maatte ogsaa gjøre opmærksom paa, at naar Forhandlingerne bleve offentlige, og flere Hurtigsskrivere gaves Leilighed til inextens at optage Discussionerne, vilde det ikke lidet besværlige Arbeide med Stænder tidendens Udgivelse, som nu paahviler To af Forsamlingens Medlemmer, gjøres overflødigt.