Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-05-30
En Adelsmand, som kiendte Bøhm, saae dette Skrift hos ham, bad ham om at maatte laane det: men tog hemmelig mange Afskrifter af det. Derved kom Skriftet i flere Personers Hænder og tilsidst fik Primarius i Görlitz, Gregorius Richter, det at see. Denne Mand var en ivrig, men tillige en meget ukiærlig Forsvarer af Kirkens Troe; han fordømte fra Prædikestolen Bøhms Skrift med den største Heftighed, og forkyndte Stadens Jndvaanere Sodomas og Gomorras Skjebne naar de videre taalte ham indenfor dens Mure. Magistraten kaldte i 1615 Bøhm for sig, tog hans Aurora fra ham, gjemte den paa Raadhuset og forbød ham at skrive Bøger; men tillige ogsaa Primarius videre at skiende fra Prædikestolen. Bøhm adlød vel; men ikke uden en indvortes heftig Kamp imellem sin Attraae efter en høiere Kundskab og sin Pligt at udvise Lydighed imod Øvrigheden. Han holdt imidlertid sin Aurora for at være forloren; men uformodentligen blev en Afskrift deraf tilsendt ham fra nogle lærde Folk, med en Formanning ikke at lade sit Talent være ubrugt. Primarius holdt ikke heller sit Ord, men blev ved at skielde paa Bøhm. - Jmidlertid kom, som Bøhm udtrykker sig, den Allerhøieste ham igien til Hielp med sin Aande, og opvakte fierde Gang det guddommelige Lys hos ham. Alt dette bevægede ham til i 1619 at begynde at skrive paanye, han opgav sit Haandværk og blev ved at skrive til sin Død og udgav ialt 21 Skrifter. - J Schlesien, og Lausitz havde han mange Venner blandt de Adelige og de Lærde, som yndede hans Skrifter. Han erholdt af disse fra Tid til anden smaae Foræringer, som Honorar, tildeels fordi han tog Afskrifter, til dem af sine Afhandlinger. Han reiste selv imellem til dem efter deres Forlangende, for mundtligt at forklare visse Steder i sine Udarbeidelser. Det sidste Aar i hans Liv 1694 blev igien et uroeligt Aar for ham. Abraham von Frankenburg udgav i Trykken i Görlitz Bøhms Skrift om den sande Bod og den sande Sagtmodighed. Nu ivrede Primarius Richter heftigere mod ham end tilforn og bragte det dertil, at Magistraten i Görlitz forviiste ham fra Byen; men den betænkte sig Dagen derpaa og lod ham kalde tilbage. Herpaa udgav Richter et Ark imod ham, skrevet paa Latin. Magistraten kaldte Bøhm atter for sig og raadede ham til frie villig at forlade Byen, da den befrygtede at blive for hans Skyld draget til Ansvar for Kurfyrsten, eller selv for Keiseren. Bøhm var saameget mere villig til at følge dette Raad, som at han just var bleven indbudet af nogle Mænd af Anseelse i Dresden til at komme til dem. Han afreiste derfor strax og boede i Dresden hos Benedikt Hinkelmann, Kurfyrstlig Chymikus og Praktikus, hvor han giorde disse Mænds Bekiendtskab. Hans Skrift om den sande Bodfærdighed fandt meget Biefald i Dresden, og Primarius Richter kom ikke derved til at staae i det bedste Lys. Den Examen som Bøhm der skal have udholdet i nogle Doctores og to Professores Overværelse, har, som det kan sees af et Brev fra ham til Doctor Kobern i Görlitz, sandsynligen ikke bestaaet i andet end i en venskabelig Samtale med disse Herrer ved et Aftensmaaltid hos Benedikt Hinkelmann, som var blevet foranstaltet til dette Øiemed. Derfor kunde ikke Calov og Seckendorf siden opdage i Dresden nogen Protocol over denne Examen. Man troer at Kurfyrsten har forlangt en bestemt Kiendelse af disse Examinatorer over Bøhms Grundsætninger og Lærdomme; men som de ikke kunde afgive, da de ikke kunde saa ganske forstaae Bøhm. Kurfyrsten skal derpaa selv have kaldet Bøhm for sig; holdet en privat Samtale og ladet ham gaae fra sig i Naade. Man har seet af Bøhms Breve, at han forventede store Virkninger af det Biefald, som han erholdt i Dresden; men han behøvede til Lykke ingen videre jordisk Beskyttelse. Han vendte tilbage til Gerlitz; men faa Uger derefter døde hans dødelige Fiende, Primarius, Richter, og derpaa Bøhm selv efter 3 1/2 Maaneds Forløb. - Hans sidste Ord vare, nu farer jeg hen til Paradis. Doctor Kober besørgede hans Begravelse; men den Mand, som i sit levende Live ikke havde fornærmet et Barn, blev endnu forfulgt efter sin Død thi hverken den nye Primarius Nikolaus Thomas, eller Mag. Elias Theodorus, som havde rakt ham Sakramentet paa hans Dødsseng, vilde holde en Liigpræken over ham; men Magistraten nødte denne dertil da Primarius havde gjort sig syg, men han begyndte sin Præken med de Ord: at han hellere vilde have gaaet 20 Mile for at giøre et Menneske en Tieneste end holdet denne Præken. Fra Schlesien blev et smukt Kors indsendt og sat paa hans Grav, men hans Fiender kastede Skarn paa det og slog det i Stykker. Abraham von Frankenburg beskriver ham saaledes: Hans legemlige Udseende var ikke fordeelagtigt; han var liden af Væxt, havde en lav Pande, udstaaende Tindinger; en noget krummet Næse, graae og næsten himmelblaae glindsende Øine, et kort tyndt Skiæg, en svag Stemme, men noget Behageligt i sin Tale, anstændig i sine Gebærder, beskeden i sine Udtryk, ydmyg i sin Vandel, taalmodig i sine Lidelser og af et sagtmodigt Hierte. Hans Skrifter ere sandsynligen de eneste i sit Slags; de indeholde det Fortræffelige og det Uforstandige paa mangfoldige Maader forbundet med hinanden, saa at de ofte drage Læserne til sig og ofte støde dem fra sig. Man seer det tydeligt af hans Skrifter, at han var besiælet af en brændende imodstaaelig og hellig Attraae efter en fuldkommen rigtig, fuldstændig og levende Kundskab om det guddommelige Væsen og alt det Guddommelige Kristus, i Naturen og i Mennesket, og han bestræbte sig for at udtrykke i sine Skrifter, alt det som opgik derom for hans Siæl. (Denne Attraae føle vi alle, men vi maa give os Tid, saalænge vor Siæl er omgivet af dette dyriske Legeme, er vor Aand indhyllet i et Slør, den klare Beskuelse vil først opgaae naar Tækket er aflagt. Men Bøhm var ingen studeret, ingen grundig lærd Mand og han var aabenbart en Sværmer, uagtet han forresten var vist en god Mand og en Mand af Genie, hvilket kan sees af det, som vidnes om ham; man læse J. Frederici Exercitationes de sutoribus fanaticis, Lipsiæ 1750; thi han kunde henrives i de allerstørste Henrykkelser. Naar Aanden kom over ham, saa var han sig selv ikke mægtig; hans Hoved rystede, hans Øine saae ud som Jldsluer, Fraaden. gik ud af hans Mund, han tumlede omkring i Værelset som een der var fuld; han kastede sig tilsidst pludseligt ned paa Gulvet og spaaede; han bildte sig ind at han i et saadant Øieblik kunde skue alle Skabninger ind i Hiertet. Men uagtet alt dette Sværmerie, forekomme mange fortræffelige Steder, i hans Skrifter, saaledes siger han et Sted: den rette Troe er den rette Villie, som gaaer ind i det levende Ord; thi Jntet behager Gud uden hvad han selv bevirker ved vor Villie; thi alt hvad der virker og arbeider med ham er een Aand med ham. Den sande Troe er en Guds Magt, der virker i og med ham; den er frie og ikke bunden til nogen Artikel uden til den rette Kiærlighed, hvoraf den henter sin Livskraft og sin Styrke. - Forstaae Menneske, hvad Du skal giøre, beskue Dig i Dig selv om Du er renset med dens Villie, som skabte Dig Hvis ikke, saa vid, at Du er et frafaldent og ulydigt Barn og har gjort Dig selv til Din Fiende, da Du ikke boer i Guds, men i Din egen Villie. Men saamange smukke moralske, religiøse og poetiske Steder der end findes i hans Skrifter, saa indeholde de dog intet sammenhængende System; men endog mange Modsigelser foruden sværmende, uforstaaelige og mystiske Tirader. Han skrev sine Bøger i begeistrede Øieblikke og betragtede de Tanker, som faldt ham ind, som guddommelige Jndskydelser. Det gik med hans Skrifter som med alle mystiske og sværmeriske, især naar de tillige blive besiællede af en digterisk Mand; de blive beundrede og læste med Begiærlighed af mange Mennesker.