Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1848-06-27
Antislesvigholstenske Fragmenter, udgivne efter Foranstaltning af Consistorium ved Kjøbenhavns Universitet ved Prof. A. F. Krieger: 1ste Hefte: Om Samforleningsinstitutet, af Prof. J. E. Larsen (40 S.); 2det Hefte: Om Anvendelsen af Samforledningen med Hensyn til Successionen i Hertugdømmet Holsten, af Prof. J. E. Larsen (44 S.); 3die Hefte: Om de Fransk-Engelske Garantier for Slesvig af 1720, af Mag. Grimur Thomsen (118 S.); 4de Hefte: Det augustenborgske Oprør i Rendsborg og det preussisk tydske Overfald, af Prof. A. F. Krieger (150 S.); 5te Hefte: Danevirke, af J. J. A. Worsaae (64 S.)At fortsætte den gamle Pennefeide med Slesvigholstenerne nu, da Sværdet er draget og skal grunde en ny Ret, eller dog en ny Tingenes Orden, kan ved første Øiekast synes overflødigt, ja unyttigt; thi hvorledes skulde Ordet kunne høres ved Siden af Kanonerne eller skaffe sig Indgang der, hvor Kuglerne suse om Ørene? - Det er ogsaa vist, at hvilken Part der end seirer, er et Brud nu engang skeet i det gamle Forhold, der paanøder den literære Polemik nye Udgangspunkter, hvis det overhovedet er værd at fortsætte den i den gamle Form, det er, af Private mod Private; thi at Regeringen udtalte sig om Sagen og fremlagde for Verdens Øine sin Ret og sine Grunde, vilde ikke alene være meget ønskeligt, men synes saa naturligt, ja nødvendigt, at man med Føie maa spørge hvorfor det endnu ikke er skeet. Skal imidlertid Andre end Regeringen nu tale med, da bør det skee af dem, hvis Stemme kan træde fremmed Autoritet, saa at den faaer Vægten af et Vidnesbyrd. Grunde alene kunne Jntet udrette; men maaskee er det endnu muligt at tvivlende Samvittigheder, kunne drages til den ene eller den anden Side, naar de see videnskabelige Autoriteter træde frem som Støttepunkter for de Vaklende. Vi burde lade os belære af vore Fjender; de ni Kielerprofessorers bekjendte Stridsskrift imod det kl. aabne Brev af 8 Juli 1846 virkede mindre ved sine Argumenters Vægt, end ved sit Præg af videnskabelig Autoritet, hvorvel det kun for Mængden kunde være skuffende; de, der endnu havde bevaret, sig Aandsfrihed nok til at see Tingens sande Sammenhæng, kunne ikke have overseet det Svage, ja den jesuitiske Sophistik i dette Skrifts Hovedpunkter. Det havde været saare ønskeligt, at den danske Sag dengang var bleven forsvaret med samme Autoritet; det var ogsaa paatænkt af Professorer ved Kjøbenhavns Universitet, at træde op i en lignende vægtfuld Forening, med Historiens og Retsvidenskabens Vaaben, imod Danmarks kielske Fjender. Arkivundersøgelser foreinges; men det synes, at den Fraction af det slesvigholsteenske Parti, der, begunstiget af Kong Christian den Ottendes Ønske om at bevare Heelstaten, havde skaffet sig Jndflydelse hos ham og lammede hans i Grunden danske Sind, ogsaa har forstaaet at lægge hine Undersøgelser allehaande Hindringer i Veien. Saaledes trak Sagen i Langdrag; Kong Christian døde, Opstanden og Krigen udbrød, og nu besluttede man dog at træde frem med hvad man havde, uagtet det endnu ikke var afrundet og fuldende til en alle Stridspunkter omfattende, udtømmende Undersøgelse. Saaledes bleve de antislesvigholstenske der er til som en Række af enkelte Undersøgelser. tes Autoritetens Stempel ved at udgives efter Foranstaltning af Consistorium ved Kjøbenhavns Universitet af en af dets juridiske Professorer; et foretagende, der maaskee endnu kan udøve nogen Jndflydelse paa Europas Opfatning af Stridspørgsmaalet og derigjennem paa selve Stridens Udfald, medens det ved Grundighed og Klarhed altid vil blive af høit Værd for Videnskaben, hvis Ret vil overleve Krigens Bulder og dog tilsidst sætte Danmarks retfærdige Sag i saa klart et Lys, at kun den forhærdede Fanatiker vil kunne lukke Øinene for dets Straaler. Dette er disse Skrifters Betydning som Jndlæg i den store Proces; men ogsaa for det danske Folk selv ere de af Vigtighed, idet de ville styrke og befæste Overbeviisningen om vor Ret, en Overbeviisning, der intet Øieblik tør blive vaklende endog hos Enkelte nu, da det gjælder om at holde det lille danske Folk fast sluttet i en eneste Phalaux, som netop kun ved urokkelig Enighed kan blive stærk nok til at modstaae det voldsomme Sammenstød med Tydsklands Overmagt. Anm. troer derfor at burde bidrage sit til Fragmenternes Udbredelse ved at anbefale dem til sine Landsmænds Opmærksomhed og ved at gjøre disse foreløbigen bekjendte med deres Jndhold. De to første Hefter indeholde en Afhandling af Prof. J. E. Larsen om Samforlehningsinstitutet og om dets Anvendelse med Hensyn til Successionen i Hertugdommet Holsteen. Fr. viser med megen Lærdom og Skarpsindighed, hvorledes der i det romerske tydske Rige i Middelalderen gjorde sig en dobbelt Lehnsret gjældende, den longobardiske, ifølge hvilken Lehnene ligefrem vare arvelige, saa at alle de, der paa Mandslinien nedstammede fra den første Erhverver, havde ved det blotte Slægtskab en Adkomst til at komme i Besiddelse af Lehnet, eftersom Slægtskabsgraden førte det med sig; og den saxiske Lehnsret, den egentlig tydske Ret, der vel ogsaa erkjendte Lehnenes Arvelighed, men knyttede den til Betingelsen af en ved hvert Lehnsskifte og hvert Thronskifte fornyet Samforledning til alle dem, der skulde komme i Betragtning som tilkommende Lehnsarvinger. Ved Samforledningen, eller Forleningen til samlet Haand, gav Souverainen Lehnet til Alle dem, der vare berettigede til at søge det, og som sørgede for at søge det i rette Tid, medens disse med samlet Haand lovede ham Troskab som Lehnsmænd, men denne Forledning gav dog kun den eller de egentlige Arvinger virkelig Besiddelse af Lehnet, medens de fjernere Berettigede kun erhvervede en Adkomst til at nyde Lehnsarven, naar de nærmere berettigede Mænd, og Linier vare afgaaede. Forsømte Nogen at gjøre sin Ret til denne Medforlening gjældende itide, saa udslukkedes derved hans Adkomst til Lehnet. - Denne saxiske Lehnsret holdt sig især i Nedertydskland, den gjaldt beviisliggen for Holsteen; navnlig er den bestandig vedbleven at gjælde for de Dele af Holsten, som den sønderborgske Linie af Huset Oldenborg besad. Siden den pløenske Linies Afgang har ingen af de endnu tilværende sønderborgske Linier, nemlig Augustenborg og Beck (Glücksborg), havt nogen Lehnsbesiddelse i Holsten; deres Ret til at komme i Betragtning som Arvinger til hele Hertugdømmet eller nogen Deel deraf maatte da beroe paa, hvorvidt de itide havde bevaret deres Adkomst ved at optages i Samforlehningen, eller, som det hedder, bevaret sig den samlede Haand til Hertugdømmet; men dette er ikke skeet. Da der nu siden den Tid er indtruffet flere Tilfælde, hvor Samforlehningen skulde have været søgt, men dette er forsømt, saa besad hverken det augustenborgske eller det beckske Huus nogen Arveret til Holsten dengang dette Lands Charakteer af et Lehn ophørte med det tydske Riges Opløsning 1806. Selv om Man altsaa antager med nogle tydske Statsretslærere, at Successionsretten nu er den samme i det forrige tydske Riges Lande som den var dengang, da Riget endnu bestod, - hvilken Lære imidlertid er meget tvivlsom, - have de sønderborgske Huse dog i ethvert Fald aldeles ingen Ret til at arve Holsten eller en Deel deraf i Tilfælde af den besiddende Hovedlinies, Kongehusets, Afgang.