Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-11-06
Jndsendt. Jeg var nyligen paa Qvægmarkedet i Collemorten, og traf der en Bonde hvis Bekjendtskab jeg tidligere paa samme Marked har gjort. Manden er fra en Egn som ligger endnu nordligere end Collemorten, og har hver Gang jeg har seet ham gjort mig en Deel Spørgsmaale betræffende et eller andet fædrelandsk Anliggende. Saaledes i Aar spurgte han mig om min Mening betræffende de Petitioner som circulere til Underskrift i Anledning af en Forandring i vor Statsforfatning, tilføiende, at han frygtede Stænderne vilde anmasse sig den samme Myndighed Rigets Raad tidligere udøvede, og Bonden igjen geraade i Slaveri, hvorfor han meente det var bedst Den regjerede, som skulde regjere. Denne Forestilling om en Forandring i vor Statsforfatning synes, efter hvad jeg flere Gange har havt Leilighed at bemærke, at være temmelig almindelig iblandt Bondestanden. Den har udentvivl sin Grund i et feilagtigt Begreb om lovgivende Stænder, forbunden med Erindringen om det Meget Bondestanden skylder vores afdøde Konge. Maaskee ogsaa i de Bestræbelser visse Mennesker gjøre sig for at vildlede Mængden. Men vilde vore gode Bønder tage lidt i Betænkning, hvorlænge det varede inden Forsynet beskikkede Danmark en Regent, der mere lyttende til gode Raadgiveres end Smigreres og egennyttige Menneskers Røst, befriede den danske Bonde fra de tunge Lænker der nedbøiede ham, da vilde de ogsaa indsee, hvor nødvendigt det er for Konge og Land, at være i Besiddelse af en raadgivende Forsamling som de lovgivende Stænder afgive. Men et saadant Raad eller saadanne Raadgivere afgive de Folk der nærmest omgive Kongerne eller af hvem de sædvanligen modtage Raad, sjeldent eller aldrig. Allerede Livet ved Hoffet er ikke skikket til at danne frittalende Mænd. Livet i en Residentsstad, hvor alting er anderledes end i Provindserne, ikke skikket til at afgive rigtige Forestillinger om Tingenes sande Tilstand. Embedsmændene, hvis Tilværelse og fremtidige Lykke ene beroer paa Kongens Naade, ikke skikkede at sige ham den rene, nogne Sandhed. Komme hertil egennyttige Hensigter med i Spillet, vil ethvert Middel blive anvendt for at vildlede Monarken. Dette er Grunden, hvorfor saa meget hos os endnu ikke er som det kunde og burde være. Det er Grunden hvorfor Besparelser saalidet iværksættes, hvorfor Tallet af Embedsmænd især i Regjeringscollegierne er saa uforholdsmæssig stort, hvorfor Bonden ene maa bære Byrden af at værne for Fødelandet og forrette alle Naturalpræstationer; hvorfor der endnu gjøres saa stor Forskiel imellem Kjøbstad og Land, og hvorfor Vindskibeligheden gjør saa liden Fremgaug. Det er Grunden til den uhyre Luxus og Ødselhed der fra Embedstanden udbreder sig til de øvrige Stænder, og som slet ikke stemmer overeens med Landets Kræfter. Kort, det er Grunden hvorfor vi med al vores udvortes Flitter og Glimmer, nogle Undtagelser fraregnede, dog ikke ere andet end Staadere. Hvor gandske anderledes maatte det ikke blive, naar et Raad, udkaaret af Folket og forsynet med den fornødne afgjørende Magt, drøftede alle Landets Anliggender. Besparelser af alle Slags og en ligeligere Fordeling af Byrderne, maatte nødvendigen blive Følgen deraf. Og til Slaver vilde et saadant Raad umuligen kunne gjøre os. Thi da det er udkaaret af Folket, kunne jo ikke andet end Folkevenner, findes i samme, og om end En eller Anden sveeg den offentlige Tillid, vilde dette dog aldrig blive af nogen afgjørende Indflydelse. Det gamle Rigens Raad, som for regjerede og undertrykkede Landet, blev ikke valgt, af Folket men af Adelen, og var saa godt som eneste regjerende Magt, da Kongens Myndighed var aldeles ingen. Men lovgivende Stænder forudsætte ingenlunde den Kongelige Magts Tilintetgjørelse, kun en tilbørlig Deling af samme imellem dem og Kongen. Og naar som f. Ex. i Norge, Kongen to Gange kan afslaae Stændernes Beslutninger, men disse 3die Gang skulle staae ved Magt, maa en saadan Forfatning nødvendigen føre til heldige Virkninger for Landet. Thi naar en tre Gange paany valgt Forsamling, efter f. Ex. 15 Aars Forløb, vedbliver at tage den samme Beslutning, maa man vistnok antage at Sagen er tilbørligen drøftet, og at Overilelser vanskeligen kunne finde Sted. – Lader derfor, brave danske Bønder, al Frygt fare, og forener Eder med Fødelandets sande Venner om at indsende Petitioner til Stænderne, med Begjæring at ansøge vores allernaadigste Konge om at skjænke Landet den største af de Velgierninger hvormed Han kan lykkeliggjøre sit tro Folk, og hvorved Han meer end ved alt Andet, vil træde i Hans Forgjængers Fodspor. Aldebertsminde, den 31te October 1840. C. Dalgas.