Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1848-05-02
Nu vel ved Traktater, som endnu ere i Kraft, har England garanteret Kongen af Danmark Hertugdommet Slesvig, dets fredelige og fuldstændige Besiddelse. Det er for nærværende Øieblik af stor Vigtighed, at vi klarligen opfatte denne Forpligtelses Betydning. Vel har jeg hørt Nogle sige, at denne Traktat er af en meget gammel Dato. J Sandhed en høist besynderlig Jndvending. Dens Datum er da ikke ældre, end den nærværende Kongefamilies Thronbestigelse, og den binder alle Arvinger og Efterfølgere af den Konge, som har undertegnet og ratificeret den. Der falder ikke saa meget som en Revolution eller Forandring af Dynasti imellem hiin Periode og vor Tid, og gives der nogensomhelst Traktat, der har Kraft til at binde os, da haaber jeg at skulle bevise Huset, at denne er en saadan. Siden jeg anmeldte, at jeg vilde forebringe denne Sag, har jeg modtaget en Pamphlet af ikke mindre end 165 Paginaer men hverken dens Størrelse eller Gienstand er saa mærkværdig, som de Omstændigheder, under hvilke den er kommen for Dagens Lys. Den kalder sig en Memoire over Slesvigs og Holsteens konstitutionelle Ret, overrakt Statssekretairen for de udenlandske Anliggender af Chevalier Bunsen. Jeg kan herved ikke tilbageholde den bemærkning, at det er en meget ualmindelig Ting, at en overordentlig Gesandt for en stor Magt, at Kongen at Preussens befuldmægtigede Minister, overleverer vor Minister en Memoire, og faa Dage efter offentliggjør den som en Pamplet, for at indvirke paa Husets og Landets Mening. (Hør Hør!). Men da jeg kjender den preussiske Ministers store Renomme, hans betydelige Duelighed, hans mærkelige Lærdom og umaadelige Erfaring, læste jeg hans Pamphlet ingt med al den Omhu og Opmærksomhed, som den utvivlsom fortjener. Jeg har altid betragtet dette Spørgsmaal om Hertugdommerne, saaledes som det nu foreligger Europa, som overmaade simpelt; men da jeg fik denne Bog hænde, da skjælvede jeg for min Overbeviisning. Visseligen læste jeg den, og skjøndt jeg ikke saae mig i Stand til at begribe, hvad denne Advocat egentligen vilde bevise, saa tilstaaer jeg dog, at jeg følte mig saa konfus derved, at jeg tabte enhver klar Erindring om mine egne Tanker (Latter). Men, som de ærede Herrer ville vide af deres egen Erfaring, nogen Tid efter, naar Undersøgelsen er tilende, naar Man har hørt begge Parter og tager sin Tilflugt til Overveielsen, saa bliver tilsidst dog Resultatet af det hele, lange Studium, at, uanseet de 50 Theorier og endnu talrigere Hypotheser, Man har forelagt dem, og som de har maattet trækkes med, kommer de omsider dog tilbage til det reelle Punkt, hvorom Tingen dreier sig, og dette reelle Punkt i nærværende Sag er efter min Mening, som jeg haaber, Huset vil bifalde, den Garanti, som England har givet Danmark af de Provindser, som Man nu i Virkeligheden vil søge at tage fra det (Hør, Hør!). Om denne Garanti handle i den hele Pamphlet ikkun to Sider, af hvilke jeg ikkun vil oplæse to Linier. Forinden skal jeg kun minde Huset om Sagens historiske Sammenhæng. J 1715 var der Krig mellem Sverrige og Danmark - fra Danmarks Side den meest berettigede Forsvarskrig, som nogensinde er ført af nogen Nation, det var en jammerlig Krig, thi det var Carl den 12tes sidste fortvivlede Forsøg paa efter alle sine Nederlag at gjenoprette sin krigerske Reputation. J denne Krig vare England og Frankrige Danmarks Allierede. J Aaret 1715 under Georg den 1stes Regjering indgik da England en Traktat med Danmark, kaldet Gottorper Traktaten. Danmark gjorde der territorielle Afstaaelser, idet det overdrog til Georg den Første Hertugdom met Bremen, Verden og andre Pladser. Her var altsaa et fuldstændigt quid pro quo, og ifølge saavel af disse Overdragelser, som endnu ere i Kongen af Hannovers Besiddelse som i Betragtning af de almindelige Folelser mod Danmark garanterede England Danmark den fredelige Besiddelse af Hertugdømmet Slesvig, hvoraf en Deel var gaaet i Arv til Kongen af Danmark, en Deel erobret af ham i den daværende Krig, hvilket han da Alt havde i Besiddelse. Krigen vedvarede endnu i 5 Aar; tilsidst blev der under Frankriges og Englands Mægling i Fredensborg sluttet en almindelig Fred. J Henhold til Englands Garanti garanterede nu ogsaa Frankrige Danmark den fredelige og rolige Besiddelse af Slesvig, og for at der ikke skulde kunne være nogen Misforstaaelse mulig, gjentog England i samme Aar, 1720, sin Garanti, og det i et Sprog, som ikke synes mig at efterlade nogensomhelst Tvivl. Forinden jeg oplæser Ordene, maa jeg endnu bemærke, at denne Garanti endnu ved en senere Leilighed er bleven gjentagen. Da nemlig nogle Aar efter Rusland truede med et Jndfald i dette selvsamme Hertugdomme, Slesvig, henvendte Danmark sig i Kraft af denne Garanti traktat til England, og England tilkjendegav Rusland, at dersom det faldt ind i Slesvig, vilde det betragte det som en Krigserklæring, og afsende en engelsk Armee og en engelsk Flaade til dettes Beskyttelse. Virkningen heraf var, at Rusland ikke faldt ind i Slesvig (Hør, Hør, Hør!) Dette er Garantiens Historie. Jeg skal nu gaae over til at citere den efter den preussiske Ministers store Produkt. Jeg har alt anført, at dette Punkt, skjøndt det vigtigste af alle, deri ikkun optager to Sider. Chevalier Bunsen omhandler hovedsageligen, vist med stor Skarpsindighed og Duelighed, Spørgsmaal, som længe have beskjæftiget de tydske Professorer, saasom hvem der skal være Konge af Danmark i Tilfælde af, at den mandlige Linie skulde uddøe, og det uagtet den nærværende Konge ikkun er 40 Aar, og der foruden ham endnu er en Arving af Mandsstammen i Live. Men Alt dette ere Spørgsmaal, som ingen Jnteresse have for England, og som egenligen slet ikke vedrøre den praktiske Sag, vi have for os. Forfatteren til vor Pamphlet gaaer dernæst over til Garantien med følgende Ord: det vil nu være nødvendigt at tilføie et Par Ord og Englands foregivne Garanti, hvornæst han beretter: "Ordene i den engelske Garanti af 16de Julii 1720 ere, at vedligeholde i en vedvarende og fredelig Besiddelse den Deel af Hertugdømmet Slesvig, som Hs. danske Majestæt har hænde." Derpaa følger en heel Deel Raisonnement, for at vise, at det kun var en Garanti mod Hertugen, af Gottops Arvinger, og at den altsaa kun kan kaldes en begrændset Garanti, og læser Man den saaledes, som jeg nys har gjort, da maa jeg selv tilstaae, at denne Mening vilde have en heel Deel for sig. Men i Virkeligheden ere Ordene disse, Kongen af England lover for sig, Arvinger og Efterfølgere at opretholde i en vedvarende og fredelig Besiddelse den Deel af Hertugdømmet Slesvig, som Hs. danske Majestæt har hænde, saavidt stemmer det med den preussiske Ministers Fremstilling; men hvad følger nu og at forsvare den paa bedst mulig Maade imod Alle og Enhver, som maatte forsøge at forstyrre den enten direkte eller indirekte. Nu vel, det er i Virkeligheden det eneste Punkt, som kan bestemme vor Betragtning af Sagen; og naar jeg da finder, at denne Garanti ikke redeligen er citeret for os, naar jeg seer en Mængde snilde Argumenter brugte, for at vise, at det ikkun er en begrændset Garanti, der ene har Hensyn til en vis bestemt Fyrstes særlige Descendenter, og naar jeg bemærker, at netop de Ord ere udeladte, som med et Slag kuldkaster disse Argumenter (Hør, Hør, Hør), da tænker jeg, at Huset vil give mig Ret i, at jeg ikke behøver at spilde en eneste bemærkning paa de øvrige 164 Sider, hvoraf denne Pamphlet bestaaer (Hør, Hør, og stort bifald). Jeg maa tilstaae, at jeg høiligen beklager, at en saa udmærket Mand, som Chevalier Bunsen, en Mand af en saa høi og udaddelværdig Karakteer og af en saa urivaliseret Lærdom og af saa venskabelige Dispositioner saaledes har kunnet lade henrive af det graadige og farlige Nonsens, som kaldes tydsk Nationalitet, at han har kunnet nedskrive en Memoire og har kunnet overrække den til en engelsk Statssekretair, hvilken Memoire saaledes er karakteriseret af Letsindighed og Lidenskabelighed. Jeg haaber, at Huset nu klarligen vil forstaae Faktum. Jeg har ikke indladt mig paa alle Bibetragtninger, fordi de Jntet have at gjøre med den os foreliggende praktiske Sag. Hvad kommer det os ved nu i dette Øieblik at snakke om, hvem der muligviis engang kan komme til at sidde paa Danmarks Throne, naar den nuværende Konge døer, som endnu er i sin fulde Manddom, og som, selv om han skulde dø imorgen, vilde efterlade sig en Efterfølger af sin egen Familie. (Hør, Hør!) Det kan være rimeligt nok, at dette Spørgsmaal kan ligge paa Bunden af alle hine Forstyrrelser, og at Tydskerne kunne have i Sinde at foregribe det Resultat, de ønske, ved at indslaae den Vei, de nu paa den meest usommelige Maade forfølge. Jeg kommer nu til den praktiske Conclusion, hvortil jeg vilde føre Huset. Jeg begyndte mine bemærkninger med, at mit Øiemed med at forebringe denne Sag var at tjene Fredens Sag, og det er mit inderligste Ønske og Haab at maatte have bidraget til at sikkre Europas Fred. Men aldrig kan jeg troe, at Europas Fred kan blive opretholdt derved, at vi skjule vor Hoved i Sandet og trøste os med den Tro, at saa Jngen vil kunne finde os (Latter). Vi have indgaaet Forpligtelser og der kan ingen Tvivl være om, at vi ville blive kaldede til at fuldbyrde dem; ja den ædle Lord (Palmerston) har forleden i Svar paa mit Spørgsmaal erkjendt, at den danske Regjering allerede har forlangt af os, at vi skulle opfyldt vor Garanti. Enten maa vi gjøre dette, eller vi maa kunne paavise tilstrækkelige Grunde til ikke at gjøre dette, eller ogsaa - og dette er det Tredie - vi maa forekomme Nødvendigheden at gjøre en af Delene, ved nu at opretholde vor gamle Allierede, Danmark, Jnteresse (Hør, Hør,). Gjøre vi ikke det da staae vi ved det Alternativ enten for Danmarks Skyld at indlade os i en Krig, hvilket vi Alle ønske af undgaae, eller praktisk at forkynde for hele Europa, at England ikke længer respekterer sine Garantier (Hør!) Det maa vel erindres, at England altid har været meget forsigtig i at give Garantier. Jeg husker, at den ædle Lord selv i Diskussionen om Krakau mindede Huset derom. Vi have underskrevet almindelige Fredstraktater, hvorved Europas Anliggender ere ordnede, vi have i Tilfælde af Forstyrrelser mægler mellem Parter, og deeltaget i de derom oprettede særlige Traktater. Men Garantier have vi altid undgaaet at give, undtagen under Omstændigheder af den meest paatrængende og særegne Beskaffenhed. Jeg behøver ikke at henvise til den Garanti, vi i de seneste Aar have give Belgien, saavidt jeg erindrer, den eneste, vi i den nyere Tid have givet, paa en eneste Undtagelse nær. Der gives nemlig foruden den kun en eneste Garanti, England i den senere Tid har anseet det for rigtigst at give, en Garanti ligesaa bindende, ligesaa absolut, ligesaa ubegrændset, som den vi for meere end et Aarhundrede siden gave Danmark. Vi have altid været vaersomme i at indgaae deslige Forpligtelser, vaersomme netop, fordi de altid har været Englands Stolthed, aldrig at vige tilbage fra at opfylde dem; men desuagtet have vi givet en stor europæisk Magt en Garanti af den største Betydning, som vi, hvis der opstod Forstyrrelse i de europæiske Forhold, rimeligviis allerførst ville blive opfordrede til at fuldbyrde, som den ædle Lord uden al Tvivl alt er bleven mindet om, formodentlig af selve denne Pamphlets Forfatter. England har nemlig ved Wiener Traktaten garanteret Preussen Besiddelsen af en Deel af Sachsen (Hør, Hør!) Jeg tør paastaae, at der i Løbet af de sidste 33 Aar har været i det Mindste to Leiligheder, hvor der rimeligviis vilde have været Oprør i preussisk Sachsen, havde Englands Garanti ikke staaet i Veien (Hør, Hør!). Ere vi da ikke berettigede til at minde Preussen og Følgerne af dets nuværende Fremfærd, Vilde det ikke være baade lovligt og klogt at sige til Preussen, at hvi England ikke nu opfylder sin Garanti mod Danmark - jeg sætter Muligheden deraf ene for Argumentets Skyld -, da forkynder det dermed for hele Verden sin Hensigt at forkaste alle andre Garantier, (Hør, Hør,). Mon da ikke Preussen, skulde føle, at det, ved at forfølge sin nuværende uforsvarlige Fremfærd, vilde udslette sine bedste Adkomster til sine sachsiske Provindser, Skulde det ikke da betænke sig, forinden det af drømmende Professorer og brushovede Studenter lod sig forlede til at krænke al offentlig Ret (bifald) og al Folkeret (bifald), ved lige for Europas Øine at fuldbyrde en Handling af saa uforsvarlig, saa aabenbar, saa grusom Uret, som et Overfald paa Danmark (Høie bifald). Huset kjender nu de Forpligtelser, vi have indgaaet baade mod Danmark og mod Preussen, og jeg tør holde mig overbeviist om, at den ædle Lord allerede har rustet sig med dette Vaaben, det uden at gjøre Danmark Uret, kan blive til stor Fordeel for Preussen. Lad Europa kun vide, at Underhuset ikke seer med Ligegyldighed paa de Forpligtelser, det har indgaaet; at det holder vaagent Øie med de Traktater og Garantier, ved hvilke Englands Krone er bunden. (bifald). Saa meget haaber jeg i det Mindste, at der vil være vundet ved den Stemning, der har tilkjendegivet sig her i Huset, at hvis det tillades Preussen at forfølge sin Vei, da vil aldrig nogen Minister vove at komme her og bede om en eneste Skilling til Opfyldelsen, af vor Garanti mod Preussen, eller for at opretholde den preussiske Stats Jntegritet. Dette ere Grundene, der have ledet mig til at tage mig den Frihed idag at forebringe denne Sag, og være mit Slutningsord dette: Gid Gud vil forsvare den retfærdige Sag, og gid Europas Fred maa blive opretholdt ved Englands Troskab og ved Englands Magt. (Høi og længe vedvarende bifaldsraab).