Aalborgs Stifts Adresseavis, 1826-06-15
Rusland. St. Petersborgs Journal indeholder følgende Artikkeom den forevigede Keiserinde Elisabeths Helsot og Død, "Allerede i adskillige Aar undergravede en chronisk Sygdom Hendes Majestæts Helbred. J Haab om en Helbredelse, som ansaaes umulig i St. Petersborg, raadede Lægerne til en Reise til Rigets Sydprovindser. Den højsalige Kejser selv valgte Taganrog. Virkelig syntes ogsaa Jndflydelsen af et mildt Klima og den saa rørende Omhu, som Alexander beviste sin Gemalinde, at bevirke en gunstigere Forandring i Hendes Majestæts befindende, som hele Rusland satte sit Haab til og anraabte om med de inderligste Bønner. Men Glæden var Skuffelse; snart paafulgte uoptørrelige Taarer. Jmedens Døden syntes at bortfjerne sig fra sit Offer, traf den aldeles uventet et andet fyrsteligt Hoved, et Hoved, som Verdens Velsignelse hvilede paa, som i en modnere Alder Ungdommens Glands endnu omstraalede og næsten bragte os til at glemme, at det var dødeligt. Det forhavsende Herredømme, som Keiserinde Elisabeth vandt over sig selv, for med forholdsmæssig Hengivenhed at bære en saadan Ulykke, syntes at laane hendes kjælne Constitution noget af hendes høje Aands Kraft. Hendes Majestæt havde Kraft til at leve, selv Villie dertil, omendskiønt hun for vel vidste, at hendes Mod ingen for lang Prøvelse skulde underkastes. Vel havde hun, standhaftig som en Heltinde og from som en Helgeninde, overstaaet det uhyre Tab, som fra nu af indviede hendes hele Liv til en Smerte, som kuns kunde endes i Graven; men dette frygtelige Slag havde ikkedesmindre, tilfulde svækket alle Kimene til et alt iforveien henvisnende Liv, som kuns et Mirakel af ægteskabelig Kjærlighed formaaede et Øjeblik at opfriske. Elisabeth havde nu kuns eet Ønske tilbage paa denne Jord: Gjenforening med Keiserfamilien og Omfavnelse og Velsignelse af sin Svigermoder, Alexanders Moder. Skulde dette Ønske bønhøres, da maatte sammes Opfyldelse paaskyndes. Hendes Majestæt ønskede det, og Jntet kunde formaae hende til at udsætte sin Afreise til Kaluga, hvor hun agtede at træffe sammen med Keiserinde Moderen. Paa denne Reise aftoge paa hver Station gjensynligen mere og meere Keiserinde Elisabeths Kræfter, som i de sidste to Maaneders Tid vare sunkne saa hurtigt; desuagtet drev hun dog paa Reisens Fortsættelse, ihvorved Lægerne tilraadede hende at gjøre Holdt og hendes hele Følge høistindstændigen bad hende derom. Hendes Tilstand blev tilsidst saa foruroligende, at man ilsomt maatte afsende en Coureer til H. M. Keiserinde Moderen, som allerede befandt sig i Kaluga, for at underrette hende om denne Fare, med mundlig Bøn fra den høibaarne Syge, som nu ikke meere kunde skrive, om uopholdeligen at begive sig til Belev, en Stad imellem Kaluga og Orel, da hun nu umuligen skulde kunne reise videre. Keiserinde Moderen, naget af de inderligste Bekymringer, men stedse opretholdt ved hint beundringsværdige, saa ofte prøvede Mod, afreiste strax. Snart ginge sørgelige Anelser i Opfyldelse. Faa Timer efter sin Ankomst i Nattekvarteret i Belev, ved Daggry, opgav Keiserinde Elisabeth sin Aand, eller rettere: hun sov ind med sin Blidhed og uforanderlige Rolighed, som hendes hele Livs Vidnesbyrd og Bevidstheden om at have prydet Thronen med Udøvelsen af de mest ophøiede Dyder, maatte opvække i hende. Stod ikke den høibaarne Frue i Begreb med af sin Gemals Hænder at modtage en endnu herligere Krone, end Diademet, som hun har her paa Jorden, hvilket kun sjeldent glindsede midt iblandt Aarhundredets Prunk, men hvis Tilbagestraalen her blandt os, stedse belyste hine Armodens og Ulykkens Tilflugtsteder, saavelsom hine fromme Stiftelser, hvor unge Møer af lavere Herkomst dannede sig for deres Kjøns Pligter efter den Fyrstindes Exempel, som var dets Ære og Mønster, Hendes Majestæt Keiserinden var ikke meere iblandt de Levende, da hendes høibaarne Svigermoder ankom i Belev. En siden eftersendt Coureer, havde allerede underveis (i Peremyschl) overbragt hende den højst nedslaaende Efterretning. Saaledes var Døden, som gjorde Keiserinde Elisabeth Prisen for denne høist forgfulde Reise stridig, paa en vis Maade ilet hende forud og naaet først til det aftalte Sted. - Alexander, Elisabeth! Jgjennem et Fjerdedel=Aarhundrede betragtede Riget, Eder, som dets Skytsengle, og for hvem skulde de mangfoldige, iøjespringende Forholde ikke være paafaldende, om bevise hvormeget Himlen selv havde bestemt Eder for hinanden, Næsten vare J fødte paa samme Dag, den ene til Verdens Lykke, den anden for at være Europas Fredstifters Ledsagerinde og for at være ham nær i den sidste Time. J besad de moralske Egenskaber, hvorved de fuldkomneste Mænd og Kvinder udmærke sig. Man beundrede ved Eder, J Høibaarne, Skjæbnens Retfærdighed, som satte Eder paa en af Verdens første Throner. Naar Historien intet Større kjender, end Alexanders Regering, saa veed Dyd og Veldædighed ligeledes intet mere Rørende og Ophøjet at anføre i sine Aarbøger, end Elisabeths Privatlevnet, hvis Hemmeligheder hendes uforandrede Beskedenhed ikke ganske kunde dølge for os. Gud allene veed, hvorfor han saa tidligen har taget Alexander bort fra os; men hans Gemalindes Bestemmelse er lettere at fatte. Aldrig laa Nogens Kald tydeligere for Dagen, aldrig blev det fuldstændigere opfyldt, end Keiserinde Elisabeths. Derom bærer hendes Liv ligesaavel Vidnesbyret, som hendes Død. Født for ham allene, hvem alle hendes Tanker og Følelser vare viede, overlevede Hun Ham blot nogle Maaneder, for at forberede sig til Gjenforening med ham i Herrens Herlighed. Keiserinde Moderen lod holde en Sjælemesse over det høje Lig, begav sig derpaa tilbage til Moskov og indtrax sammesteds den 20de Maj.