Jyske Efterretninger, 1772-03-13
Hr. von Voltaires Skilderie, tegnet af en Grand Maitre og Philos. de sans Souci. Hr. von Voltaire er af Størrelse mindre end en stor Mand; det er at sige: han er lidet større end Folk af middelmaadig Størrelse. Han er meget mager, og af et forbrændt Temperament, heed, og fuld af sort Galde. Han er meget skarpladen af Ansigt, hans Aasyn er brændende og igiennemtrængende, og i hans Øyne viser sig en ondskabs fuld Munterhed. Den selvsamme Jld, som opliver hans Skrifter, ere hans Gierninger fulde af, da de ere muntre endog til Urimelighed. Han er af det Slags Jldtegn, som bestandig tændes og slukkes, og ved deres hastige Bevægelse og blinkende Lys blinder øynene. En Mand af saadan Beskaffenhed maae nødvendig være sygelig; thi Skeeden slides op af Klingen. J Henseende til hans Sinds Beskaffenhed er han lystig, men han har vænnet sig til at være alvorlig. Han er aabenhiertig uden Oprigtighed; en Statsmand uden Spidsfindighed, omgiengelig uden Venner. Han kiender Verden, men glemmer den igien. Han er om Morgenen en Aristippus, om Aftennen en Diogenes. Han elsker Høyhed og foragter de Høye. Jmod hans Overmænd er hans Opførsel utvungen, men imod fine Ligemænd tvungen. Han er i Begyndelsen hoslig, siden koldsindig, tilsidst ubehagelig. Han er en Elsker af Hoffet, og giør sig dog for Hoffet kiedsommelig. Han slaaer sig ikke til noget af beraad Hu, men til alle Ting af Ubestandighed. Han giør sine Slutninger uden Grund, og hans Fornuft har ligesaavel sine Paroxysmi, som andre Menneskers Naragtighed. Han har et opvakt Hoved, men et fordærvet Hierte. Han giør sine Betænkninger over alle Ting, og beleer alle Ting. Han forlieder sig uden at indlade sig i Forbindelse, og over Vellyst uden Passioner, Han extravagerer uden at have Legems Beskaffenhed dertil. Han taler Viisdoms Regler uden at leve selv fornuftig. Hans Forfængelighed er usigelig stor, men hans Gierrighed er endnu stør re end hans Forfængelighed, derfor skriver han ey saa meget for at indlegge sig Ære, som for at tillegge sig Penge, eller, saa at sige, ligesom han hungrer og tørster til. Han arbeyder i en Hast for at faae i en Hast noget at leve af. Han er skabt til at nyde men har allerne Lyst til at samle. Saaledes er dette Menneske og denne Autor beskaffen. Jngen Poet haver saa liden Umag med sine Vers, som han; men den Fordeel skader ham; efterde han misbruger den; thi naar han med lidet let kunde bringe noget til Fuldkommenhed, lader han sig dog nøye, om der endog feyler det lidet, og derfore ere snart alle hans Skrifter ufuldendede, Men endskiønt han er en flydende, en finderig, og en behagelig Digter, saa vilde dog hans største Fuldkommenhed vise sig i da Historiske, dersom han gjorde færre Betragtninger, og slet ingen Sammenligninger, endskiønt han i begge Deele ikke er uhældig J sit sidste Skrift (formodentlig Dictionaire Philosophique, har han efterabet Baile, af hvilken han forestiller en Copie, endog naar han laster ham. Man har længe sagt, at en Autor, som skulde være uden Passion og Præjudice, burde hverken have Religion eller Fæderneland, og i den Henseende er Hr. von Voltaire næ ved Fuldkommenheden. Man kan ikke beskylde ham for, at har giør for meget af sin egen Nation. Han synes tvertimod at var re befængt af den Slags Daarlighed, som næsten alle gam Folk have, At de altid ophøye den forbigangne Tid, og klag bitterlig over den nærværende. Voltaire er altid ilde tilfreds mo sit eget Land, og udøser Lovsange over de langt fraliggende. Hva Religionen angaaer, da er han i Henseende til samme fuldkommen udetermineret, og han blev umodsigelig den neutrale og upatiske Geist, som man saa særdeles ønsker sig hos en Autor, den som han ikke var noget ilde findet imod Jansenisterne, hvilke tydelig sees af hans Skrifter. Voltaire haver meget inde baaHr af Fransisk og udenlandsk Lærdom, og udi Spreng=Lærdom (som nu besynderlig er udi Moden) er han ikke uvittig. Han er en Statsmand, en Physicus, en Geometra, og alt hvad han selv vil. Men han veed alle Ting kuns allerne oven hen, efterdi det er ikke i hans Evne at være grundig i noget. Dog alligevel kunde han uden Skarpsindighed ikke forstaae alle de Ting, han forstaaer. Hans Smag er meere fiin end rigtig. Han er en finderig Satricus, en slet Criticus, og en Sludderer i de abstracte Videnskaber. Indbildingsskraften er hans Element, og alligevel ti hvor underligt det end lader) kan han ikke fremvise nogen nye Opdagelse. Man forekaster ham: At han falder fra en Yderlighed til en anden. Een Tid er han vennekier, en anden tid en Menneske=Hader. Nu er han den overdaadigste Be rommer, og i samme Tid den meest bidende Spotter. Med et Ord at sige: Hr. von Voltaire vilde gjerne være en besynderlig Mand, og han er det tilvisse. Raad imod gale Hundes Bid.