Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1828-06-20
Jndsendt. Et Pot Brændeviin koster at producere 13 3/5 s. naar 4 1/2 Tønde Hvede koster 20 Rbd. 1 Mk. 8 s. 1 Dito Malt . . . 2 – 3 – - - Dito Byg . . . . 1 – . - . - Consumtion . . . . . . 15 – . – . - Brænde. . . . . . . . 6 – . – . - Kommen . . . . . . . . - 4 - 8 – Malerpenge. . . . . . 1 - . - . - Gjær. . . . . . . . . . – 2 – . – 46 Rbd. 5 Mk. - s. Af ovenstaaende Qvantum Korn, antaget at veie naar det kommer fra Møllen 72 Lispund, skal efter Brøndums Angivelse kunne faaes 320 Potter Brændeviin, a 8 Sr. Spendrup. Dette Qvantum faaes imidlertid yderst sjeldent af nogen Brændeviinsbrænder i Provindserne, og aldrig af dem som have smaae Brænderier. Antages nu, at 320 Potter faaes af hver Brænding, vil en Pot Brændeviin koste over 13 3/5 s. Man kan vist ei antage, at Dranken indbringer mere end hvad Folkenes Lønning, Kost, Renterne af den Capital, som staaer i Brænderi Bygningen, Brænderi=Inventariummet og Reparationerne koster. Naar altsaa Brændeviinsbrænderne i Nysted sælger til Landmanden en Pot Brændeviin for 14 s. og giver ham en Snaps til, tjene de Jntet, med mindre de ei svare saa høi en Consumtions=Afgivt som de andre Brændeviinsbrændere. Det var sandelig meget at ønske, at det paa det strængeste maatte blive undersøgt, hvad Aarsagen monne være til, at Nystederne kan undersælge alle Brændeviinsbrænderne i Provindserne; thi at faae mere Brændeviin af Kornet end Andre, formaae de Der gives Mennesker – og disses Antal er, desværre, ikke lidet der, selv sage, og netop fordide ere svage, ligesom trodsende fremmed Overvægt i Caracteer og Sæder, gribe enhver Leilighed til at skade Næsten. De vende ikke Mordstaalet mod hans Barm, de insultere ham ikke ved offentligt Angreb, thi de ere deels for kloge til at paadrage sig Ansvar, deels for frige, men de bagtale ham Diogenes kunde ved fra sin Tønde belee en Verdens Haan og Riddingsidthi en saadan er hvad Philosophi-Phantasterne vilde kalde Philosoph, stor som Sneglen i sit kolde Huus og som Puppen i sit Spind, om hvem Livet spiller som betydningsløse fata morgang, og som Der give, Mannesker – o Jiskes Antal er, desværre, ikke lidet der, selv sage, og netop fordide ere svage, ligesom trodsende fremmed Overvægt i Caracteer og Sæder, gribe enhver Leilighed til at skade Næsten. De vende ikke Mordstaalet mod hans Barm, de insultere ham ikke ved offentligt Angreb, thi de ere deels for kloge til at paadrage sig Ansvar, deels for frige, men de bagtale ham Diogenes kunde ved fra sin Tønde belee en Verdens Haan og Riddingsidthi en saadan er hvad Philosophi-Phantasterne vilde kalde Philosoph, stor som Sneglen i sit kolde Huus og som Puppen i sit Spind, om hvem Livet spiller som betydningsløse fata morgang, og som føler intet forden Fred, den Kjærlighed og alle de føde Glæder, der flyde af en heldig Samstemming blandt Menneskene. Men vee den, der ikke kan fælde en Taare, naar Had, Avind og Bagvaskelse gjengjælde hans Hengivenhed, hans Følelse for dem Alle, der skabtes med ham af eet Udspring, og samledes i een Verden og saa nær hinanden, for at Samværelsen skulde lyksaliggjøre dem. Jeg antager f. Ex. en Embedsmand, der i en Række af Aar har tjent Kongen og Fødelandet med Jndsigt og Troskab, har i flere end 20 Aar ved en utrættelig Virksomhed i sit Kald – en Virksomhed, der alt har berøvet ham en stor Deel af det skjønneste i Livet: sit Helbred, der saa ofte flere Dage i Rad til Næstens Gavn og Frelse har maattet udholde udmattende Reiser, Nattevaagen m.v. Skulde man, selv om han eengang mishagede, ikke i Embedsførelse, ikke i Mangel af sine Kræfters og Kundskabers pligtmæssige Anvendelse, men i en particulair Ubetydelighed, for hvilken han nærmest maatte staae sin Sundhed til Regnskab, derfor ikke ære, ikke undskylde ham, og blot med et let Smiil mod Livet bekiende den evige Sandhed, at ingen, selv ei den Bedste, dannedes fuldkommen. Hvi træde i hine Pharisæeres og Skriftkloges Fodspoer, som med al deres mandhaftige Selvtillid stode saa beskjæmmede for Christus! Jeg har talt disse faa Ord af mit Inderste, maaskee, som flere ville gjætte, tildeels af Venskab, men fornemmelig, fordi jeg stedse føler Drivt til at elske mine Medmennesker, hædre deres moralske Personlighed og undskylde de Svagheder, hvori ikke Jndidividualiteten men Forholdene have Skyld. Gives der en Diævel, da vil denne alene kunne bebreide mig dette M. F. Hansen.