Berlingske Tidende, 1836-12-21
J Landsbyen Rantrum ved Husum har en Landmand i denne Tid slagtet et Sviin, hvis indvendige Dele befandtes at være dobbelte. Strube, Hjerte, Lunge, Lever, Galde &c., af Alt forefandtes Doubletter, eensdannede og udvoxne, kun med den Forskjel, at den ene af disse Dele var en tredie Deel lettere end den anden. Maa trykket. Reiersen. bemærkninger i Anledning af Gustav Klichelsens Efterretninger for Landmænd. Megen, skjøndt vist ingen fordeelagtig, Opsigt har Gustav Michelsen opvakt ved sine saakaldte Efterretninger for Landmænd i den Berlingske politiske og Avertissements-Tidende; thi de ere understøttede af bagvendte Anskuelser, umotiverede, feilfulde Domme o. s. v., fremsatte i et høist anstødeligt Magtsprog, der mindst sømmer sig for den, der ikke staaer paa et høiere Standpunkt i Videnskaberne i Almindelighed og i de Discipliner i Særdeleshed, som han vover at bedømme og docere i, end S. M. J Nr. 275 af ovennævnte Tidende underretter G. M. "Publicum udenfor Kjøbenhavn om, at de 6 i England indkjøbte Fuldblodsheste ere ankomne vel beholdne til Hovedstaden, – og med en uhørt Dristighed og Selvtillid, der ikke engang burde taales af den Sagkyndige, der kan og vil tale Sandhed, afsiger han frisk en eensidig afgjørende Dom om disse Heste, retsom om han var kaldet til at opløfte sin Røst, og derved at overdøve alle fornuftige Modgrunde. Jeg for min Part underskriver ingenlunde denne S. Ms al sømmelig Beskedenhed tilsidesættende Dom om Ting, han desuden slet ikke forstaaer sig paa at bedømme. Efter min uforgribelige Mening kunne hine 6 Heste med Hensyn til deres Bestemmelse og de store Summer, de have kostet a. a., ingenlunde tilfredsstille enhver – i det mindste ikke sagkyndig Mands – "Fordring ligesaa lidet som Hingsten Rubini med Sandhed fortjener at kaldes en høist fortrinlig Hingst, der endog langt overtræffer det man kunde vente" – ingen Compliment til dem, som have indkjøbt den. Jeg mener desuden, at S. M. burde, Sandheden tro, ligesaavel have omtalt Hestenes Lyder, som deres Dyder; thi kun da havde hans Medborgere – forudsat, at han forstod at bedømme hine og disse – faaet et rigtigt Begreb om de indkjøbte kostbare Heste, der ere bestemte til at begrunde en Stamme, som i sin Tid skal vorde et Centralpunkt for de danske Provindsers Hesteavl. At omtalte Heste, in Specie Hingsten Rubini, ei ere lyde frie, trøster jeg mig til at oplyse – uden derfor at ville negte, at R. jo, med Hensyn til sin smukke Form, kan stifte Nytte i det Frederiksborgske Stutteri, dersom S. M., assisteret af hans udkaarede Staldbrødre, ikke vil forsmaae den kastede Opfordringshandske, og ved sin Jndflydelse hos Vedkommende bringe det derhen, at alle 6 saakaldte Fuldblodsheste maae udføres paa en aaben, rummelig Plads, og der vorde Gjenstand for offentlige Discussioner. Paa denne Maade kan S. M. mueligen bevirke meget Godt, thi hine Heste kunne da blive kjendte og erkjendte, for hvad de virkelig ere, G. M. kan blive seet i sit rette, naturlige Lys, og jeg – maa naturligviis finde mig i at vorde evig fordømt i Danmark som Veterinair, dersom Sagen gaaer mig imod 9: at jeg ikke kan hjemle mine Meninger for upartiske Sagkyndige. Jngenlunde er det min Hensigt med disse Yttringer, at kaste Skygge paa de Herrers Færd, som have indkjøbt hine Heste, visseligen ikke. Jeg selv havde mueligen i deres Sted, under saa uheldige Conjuncturer, som S. M. snakker om, ikke fundet bedre Heste i England, maaskee ikke engang saa gode; dog i dette Tilfælde var jeg hellere vandret tomhændet tilbage, og seet paa anden Maade at drage Fordele af mit Ophold i England, hvormed jeg kunde have holdt Fædrelandet nogenlunde skades for de medgaaede Reiseomkostninger. Men jeg holder det for Pligt, med Hensyn til S. - Efterretninger for Landmænd, at enhver sagkyndig, redelig, fædrelandskindet Mand efter Evne søger at sætte Grændse mod et Uvæsen, der ligesom haanende sigter til at slukke al Fornufts og Erfarings Lys, og fremmane Uvedenhed og Dumhed med deres rædsomme Følge, og det i Henseende til Ting, der netop kræve Lys og Sandhed. J sin patriotiske Varme, eller hvad det skal være, over Udfaldet af den sidste engelske Heste-Expedition, gjør G. M. sit individuelle Ønske: "at hiint Heste indkjøb directe fra England ikke maa blive det sidste, men at private Foreninger kun af I den Vei kunne erholde Beskelere og Hopper directe fra England til Folkets almindelige Ønske; – "thi, siger han, ligesaa lidet Nogen kan vente at det Kongelige Stutter, vil til en Kjøber skille sig ved dets fortrinligste Stamyr, ligesaa lidet kunde man tænke paa 1, langt mindre være saa ubeskeden at ønske, at Hans Durchlauchtighed skulde skade sig selv 12 ved at afhænde sine bedste Hingster eller Hopper. Følgelig kunde der kun kjøbes de som var ringere end det Bedste Ogsaa vedbliver han, er det en Selvfølge, at Jndkjøb fra første Haand i England, stedse maa kunne haves billigere. – For at give hiint sit utidige Ønske noget Hold, tager han Rygstød hos Stutteri-Directionen, i det han tilføjer, hvilket betydningsfuldt Skridt den kongelige Direction for Stuttervæsenet gjorde, da den androg for Hans Majestæt om et saadant directe Jndkjøb, og virkelig erhvervede dertil allernaadigst Tilladelse. – Ubegribeligt, at et Menneske, selv at ringere Aand og Jntelligents end S. M. kunde tillade sig sligt eensidigt Raisonnement. At Hs. Durchlauchtighed ikke vil afhænde sine bedste Hingster og Hopper, er begribeligt; men ubegribeligt er det, at G. M. ikke kan begribe, at det hertugelige Stutteri, med Hensyn til dets betydelige Størrelse, den lange Tid, det har existeret, den Sagkundskab, hvormed det styres, og den høje Standpunkt, det paa Grund heraf skal have opnaaet, – allerede i flere Aar maa have kunne afgive Heste til andre, der, i det Hele betragtet, ere ligesaa gode, som de tilbageblevne. Desuden formener jeg, efter det billede, jeg fra paalidelige Mænd har erholdt af Hertugens udmærkede Følhopper, at der er en saastor Afstand imellem disse og de fra England sidst indkjøbte Hopper til det Frederiksborgske Stutteri, at man maatte bedre fundet Regning ved, at erholde Følhopper fra det hertugelige Stutteri, der vare noget ringere end de bedste, end at erholde de bedste fra England, naar disse endog ikke vare saa gode som de næstbedste fra det hertugelige Stutteri. Er det desuden rimeligt, at selv de, endog meest saakyndige Mænd, ubekjendte med Landets Localitet, under et saa kort Ophold i England vilde være istand til, der at finde de bedste Heste? Skete Jndkjøbene fra det hertugelige Stutter, – i det mindste saalænge Conjuncturerne ere mislige i England, som S. M. fortæller os, da vilde det vel ogsaa, med Hensyn til det kortere Vejstykke derhenconvenere Overstutmesteren, selv at deeltage i Expeditionen. Jeg mener overalt, det var i høi Grad ønskeligt, at Overstutmesteren, eller Stutmesteren overdroges slige Jndkjøb, deels fordi Man hos dem ubetinget bør forudsætte den fornødne Sagkundskab, og deels fordi de, ifølge deres Embedstilling, da siden maatte staae til Ansvar for, at ogsaa Afkommen af de indkjødte Heste nogenlunde svarede til Forventningen; hvilket Ansvar ei paaligger Stutterimændene, naar Hestene indkjøbes af Andre; thi da kunne hine g disse skyde Skylden paa hverandre, og Man har saaledes Jngen at holde sig til Skulde Hs. Durchlauchtighed mueligen for Øjeblikket ikke have Hingster at afhænde, der i Eet og Alt passede som Stamhingster for det Frederiksborgske Stutteri, saa vilde det dog vel i ethvert Tilfælde være ønskeligt, at Man erholdt nogle af Høistsammes saa særdeles berømte Fuldblodshopper, naar disse ere bedre end de engelske. Bleve hine Hopper parrede med en velbygget, kraftfuld, ædel Hingst af ægte orientalsk Blod, da erholdtes ufeilbarligen en Afkom, der i Tiden kunde begrunde en udmærket ædel Hestestamme, og blive et gavnligt Middelpunkt for de danske Provindsers Fuldblodsavl; thi ved Fuldblodshopperne erholdt Af kommen mere Legemsstørrelse, og ved den orientalske Hingst en Harmonie i Aand og Legeme, som den engelske Fuldblodshest i Almindelighed, formedelst dens særegne Røgt, Pleie og Dressur, sigtende til et særligt Øjemed, ikke besidder i den udmærkede Grad, som hiin. Fra det hertugelige Stutteri bekom Man sandsynligviis ogsaa lettere Heste af et bestemt Slags, hvis Legemsform og aandige Natur sikkert forplantede sig til Afkommen, – end fra England, hvor de maatte søges paa mange forskjellige Steder, især naar Jndkjøberne ikke kjendte Landets Localitet, og skulde udføre det dem overdragne Hverv i en Studs, og naar Conjuncturerne tillige vare Sagen saa meget imod, som G. M. paastaaer. De to fra England sidst indkjøbte Hingster, og den forud hidbragte kongelige engelske Hingst ere jo hverandre saa ulige, baade i Henseende til Legemsform og Mine udtryk, at man næsten skulde troe, de vare tre forskjellige Varieteter. – Ønskeligt var det ogsaa, at Man i Fremtiden vilde søge, ved Jndkjøbet af Landets Stamhingster at undgaae det fatale røde Lød, af hvilket vi nyligen paa eengang fik to kostbare Hovedbeskelere fra England, efterat Stutteriet ikke længe forud havde erholdt een ikke mindre kostbar Hovedbeskeller af samme Lød. Det er jo vitterligt, at det røde Lød i Almindelighed nedsætter Hestens Værdi betydeligt, ja i den Grad, at den end kraftfuldeste og meest velbyggede Hest, naar den er rød, vrages og udskydes i Almindelighed paa vore Markeder af Udlændingen. Og for Tiden ere jo de tre kostbareste Fuldblodshingster i Sjælland røde. Man har saaledes Grund til at befrygte, at det røde Lød vil her omsider fortrænge alle andre Lød. Desuden er det røde Lød stedse forenet med de fleste Aftegninger, saa at det ofte hændes, at eens farvede røde Stamder afgive en Afkom med store Aftegninger, Blis, hvide Been, hvide Hove, der altid udmærke sig ved en sprød Hornmasse, hvorved Fødderne have Anlæg til mange Skavanker. – "At Jnd kjøbet af Heste fra England. – som G. M. paastaaer kunde haves billigere end fra det hertugelige Stutteri, indseer jeg ikke; uden for saavidt, at Hertugen, mueligen lader sig betale en høiere Priis for en bedre Hest. S. M. Forslag, at man, for at erholde en Samling af udmærkede Fuldblodshopper, maatte kjøbe fra England, og prøve mange Hopper, og derefter beholde de udvalgte til Stammer, medens de andre ved Leilighed afhændtes til Privatmænd, hvor de desuagtet kunde benyttes med Fordeel, – vil neppe finde gunstig Modtagelse hos vore Landmænd, hvor tillokkende de Farver end ere, hvormed det skildres. Nei, slige Udskud bør bandlyses, ikke alene af det kongelige Frederiksborgske Stutteri, men ogsaa af hele Landet; thi statsgavnlig kan ikkun den Jndførselshest være, hvis Afkom yder igjen gode Udførselsheste, eller saadanne, som fordeelagtigen kunne tjene til Forbrug i selve Landet; derimod bør hine casserede Krakker, der ikkun have en temporær indbildt Værdi paa Veddeløbsbanen, henregnes i et lille, gjeldbetynget Rige til en ligesaa ussel Luxusartikel, som en Strasborger Gaaselever=Poste i et fattigt Borgerhuus. Nok om S. Mes Efterretninger angaaende de sidste indkjøbte Fuldblodsheste. Nu et Par Ord i Anledning af hans Jndbydelse til Landmænd i den Berlingske politiske og Avertissements-Tidende, Nr. 285, tilat modtage Belærelse og Underviisning af ham i Landoeconomien og Veterinærsaget, deels igjennem dette Blad og deels ved Forelæsninger. Først underretter han Danmarks Landmænd om, at han agter herefter at levere den igjennem denne Tidende landoeconomiske Efterretninger, Meddelelser om de nyere Fremskridt og Erfaringer i Landoeconomiens forskjellige Dele, som her Jeg vil ingen maae være paa det rette Sted. lunde modsige Gavnligheden af slige Efterretninger, naar de vælges og meddeles af en saakyndig Mand, og ikke af en Fusker, der blot griber af Lykkeposen og ofte griber Narren istedetfor Gjøgen. Hidtil har G. M. vist ikke været heldigere i Valget af sine Efterretninger i Berlingske politiske og Avertissements-Tidende, end hanvar det ved Udgivelsen af hans saakaldte VeterinairTidende." Hans Fortælling om Abon el Massehls Hest, som "Jnstinctet lærte 1 at befrie sin Herre af Fangenskab med Tænderne, er tragisk pudsig, men egner sig neppe blandt "Meddelelser om de nyere Fremskridt og Erfaringer i Landoeconomiens forskjellige Dele." Hans utidige Efterretning (laant af Andre) om den til Hs. Majestæt Kongen, som Foræring fra Kongen af England nyligen hidsendte Hingst, er visseligen ikke heller paa det rette Sted, og røber desuden en høi Grad af Tactløshed og Ueftertænksomhed hos S. M., der især fortjener at dadles, da Hingsten er en Foræring. – Ved hans Efterretning om Harespattens Uskadelighed og Maaden at bevirke denne (nemlig ved at et ætsende Sublimat indrives skal vel være indgnides, thi Høet indrives : indhøstes, men Salven indgnides – paa Harespatstedet) røber han som "Elev af Vetermærskolen en utrolig Uvidenhed, og han vil sikkerligen saavel herfor som for andre gamle Veterinærsynder i sin Tid blive krævet til et alvorligt Regnskab. – Han haaber, – vedbliver han, for en Deel at erstatte et Savn, som Danmarks Landmænd hidtil har maattet bøde haardt for 11, især hvad som angaaer de nyere Fremskridt og Fordringer i den beterinaire Deel af Landoeconomien" (l, hvoraf han udpeger Faareavlen, der, som han udtrykker sig hos os endnu den Dag i Dag almindelig behandles efter gammel Slendrian. 11. Der hører virkelig en god Portion Fripostighed, for ej at sige Dumdristighed, til saaledes at sqvadronnere og rask vær bedømme og fordømme Ting, hvortil han mangler aldeles de Kundskaber og Erfaringer, der egne sig for den, der tør opkaste sig til Dommer. G. M. synes her endog at overbyde sig selv, i det han til en Slags Afvexling, forat give sig selv Vægt, paa en exempelløs Maade vil ligesom nedtrampe Alt, hvad flere af Danmark fortjenstfulde Videnskabsmænd og Landmænd forud have udrettet i hine Fag. Vistnok have Landoeconomien og Veterinærsaget i vort Land, som i andre Lande, Mangler og behøve Forbedringer; men ligesaa vist er det, at G. M. ikke er Manden, som kan opdage hine og bevirke disse. – "Det er Millioner," – vedbliver han som Danmarks Landmænd ved den Leilighed ere gaaede tabte af, og mangen Familie i Jyllands magre Egne vilde have været forskaanet for at gaae fra Arne og Hjem, naar hos os, f. Ex. Faareavlen var bleven fremmet samtidig med Naboernes." Haarde Ord hvis de vare sande og anvendelige – for dem, de træffe. Som et Exempel iblandt flere, at Vedkommende ikke have været saa aldeles ligegyldige, som G. M. paastaaer, i Henseende til den jydske Faareavls Fremme, tjener, at en bekjendt Landmand i Jylland for faa Aar siden modtog af det Offentlige et betydeligt Forskud til Oprettelsen af en forbedret jydsk Faarestamme. Herom er talt saameget i de offentlige Blade, at G. M.,der jo samler til en Faarekrønike, mindst kunde have været uvidende, derom. Det er ikke at overdrive, – vedbliver han – naar jeg her siger, at vi i Skæfervæsenet ere over 30 Aar tilbage mod Naboerne." Oveel oveel tredive Aar tilbage, der savnes rigtignok Beviis derfor, men dette kommer G. M. nok med i næste Avis. – Videre siger han: denne beklagelsesværdige Standpunkt i en Productionsgreen, der kunde være blandt Landets vigtigste, hidrører ingenlunde fra at danske Landmænd meer mangle Evne til at udføre det samme som Udlandets, eller at gjøre det endnu bedre;" Søde Ord, der klinge pudsigt af G. M. Mund, men Aarsagen, er hidtil ene at søge i en endog aldeles Mangel paa Lejlighed til her i Landet at kunne erhverve sig de til slige Fremskridt absolut fornødne Kundskaber. – Man skulde hartad troe, at f. M. er saa indtagen af sin egen Personlighed, at han slet ikke ændser Andres. Ved han da ikke, eller vil han absolut ikke vide det, at der gives i vort Land mange dygtige og fleersidigen dannede Landmænd, der staae paa et meget høiere Culturtrin end han, og altsaa let selv, uden at han behøver at være deres Tolk, kunne hente den udenlandske Viisdom fra de oprindelige Kilder (d. c. Bøger. – "Medens Naboerne siger han videre – forbi vore Havne føre Producter, der give dem Velstand, høre vi tale om disse Productioner, som Underværker, – hvorhos vi fra Mænd, der skulle være af Faget, erholde istedenfor Belærelse kun Tvivl og Forundring, der sandelig ikke kan overbevise danske Landmænd om, at en anden Vei er rigtigere, end den hidtil brugte." Højtravende Sententser, hvorfor G. M. vistnok af Vedkommende efter Fortjeneste vil blive revset. Det er ovenomtalte Misere, som G. M. har opdaget i Danmarks Landoeconomie og Veterinærfag, der har opflammet hans Patriotisme og bevæget ham til, deels igjennem dette Blad og deels ved Forelæsninger i Landhuusholdnings-Selskabet at tage sig af sine stakkels forsømte Landsmænd, – at erstatte et Savn, som Danmarks Landmænd hidtil har maattet bøde haardt for og saaledes skabe en dannet Tidsalder af Fortidens usle Old. Jeg for min Part vil ønske, at G. M. lod det forblive blot ved Villien, Thi upaatvivleligt er det dog vel, at man kan vente meer Oplysning af de ikke faa Mænd i Landet, som grundigen have studeret hine Fag, og siden ved mangeaarige Erfaringer prøvet, hvad de a priori have lært, end af S. M., der blot har keget ind i Landoekonomien og Beterinærsaget, og mangler aldeles Erfaring. At negte dette, er vel omtrent det samme, som at paastaae, at Pogen, der endnu lærer at læse, skulde læse bedre end Skolemesteren, der lærer ham det. Og selv hine Sagkyndige have endnu en lang besværlig og vanskelig Bane, førend de naae den Middagssol, som G. M. lover Læserne af den Berlingske politiske og Avertissements-Tidende at ville lade opgaae for dem i Landbekonomien og Beterinærsaget.