Københavns Adresseavis, 1786-05-15
Ved Mad. Benzons Død. den 1 Mai. Ved Morgenrødens Opgang frydede sig Jonas ved Kikajon Deilighed; men Middagssolens Straaler stak det ham saa høyt glædende Blomster, og inden Aftenens Komme havde den dræbende Orm fortæret dets Saft; dets Blade, som gav denne guddommelige Lærer en behagelig Skygge, faldt hastig af, og Jon Glæde var nu forsvunden. Jon. 4 Cap. Forfærdelige Død, Rædsters gyselige Konge, Du berøvede mig en godgiørende Veninde. Du uddrog dit dræbende Sværd, og fældede Hende udi sin Ungdoms Flor. Du nedsænkte min store Velgiører, min anden Fader i Sorgens dybeste Hav. Hist saae jeg Ham græde ved Hendes Urne, og med taarefulde Øyne at see ned til den hos Ham staaende Unge, som var berøvet sin ombyggelige Moder. O en bedrøvelig, en rørende Scene. Jntet kan trøste Ham uden Udodeligheds Haab. Hans elskte blev ikke et Bytte for Døden, Graven skiuler kuns Hendes Støv, selv svæver Hun blandt Aanders Chor, og evig frydes i himmelske Glæder. Lad denne Tanke, bedrøvede Ven, oplive Deres traurige Aand; lette Deres haarde og tunge Skiebne. Hun gik bort mod Aftenens Komme til Gravens Sovekammer, ved Morgenens Ankomst skal Hun opvaagne til en evig Herlighed. Denne Betragtning bor være Dem, ædle Mand, en trosterlig Kilde, som beroliger Dem i Deres Sorg. Efter længe at have glædet en Dem høyt elskende Meenighed, skal De skue Hende i paradisiske Glæder, og aldrig berøves Hendes Selskab. Frimodig kan De udraabe, Død, hvor er din Braad; Grav, hvor er din Seyer; Gud være Tak, som giver mig Seyer ved Jesum Husets Ven. Christum. Ved Mad. Nørregaards Død den 1 Mai 1786. En hykkelsk Smiger byder mig at tale Dit Minde - Du ey trænger til min Roes - Og selv en Kunstens Pensel kunde maale, Hvor from - og god Du var - hvor kier for os - For god til Jorden - bort fra Dine Venner, Du rives - Glæden flygted reent derved, See her det Offer - Du af os fortiener Den stille Taar, som for Dig glider ned Ol den skal flyde - thi som Taaren glider, Saa svinder Sorgen langsom fra vort Bryst -Men alt for langsom - hine glade Tider En ere meer - Du gik - og med Dig Dines Lyst- O! Fader - Mand og Børn -, skulle J ey græde See Jorden giemmer Eders bedste Ve Hun borte er - Hun - Eders Trøst og Glæde, Den Sorg er Hendes Roes - og Hun fortiente den Foralæves søge vi vor store Sorg at lindre; Thi ved hver Taare bliv Du meere dyrebar -Men ach ! for Dig - der kan ey sørges mindre - Dit korte Liv jo idel Godhed var. Saa hvil da - Sallige! Dit Liv og Strid har Ende, Du vandt - og Lønnen er Guds Himmerig. Faa Dage er vort Liv - see, disse snart faaer Ende Og være det vor Trøst - at vi skal finde Dig. Trøste=Tanker til Velædle Hr. Jørgen Sorterup, da hans dydige, nu salige Kone, Mad. Marthe Catharine Roed, i Hendes Alders 33te Aar, i Kiøbenhavn den 9 Mai 1786, blev lagt i Craven. Saa er da bedste Ven, Dit Huses Roed, Som siorten blomstrend Aar i bedste Grøde Til Din Forlystelse og Hierteglæde stoed, Oprykt, da Din elskværdig Kone døde, Og fra Dig flyttede i Blomster=Vaar -J Ungdoms feyerste og bedste Dage. Du sørgende og høyt bedrøvet staaer, Med Dine deylige ser Smaa tilbage. Jeg vilde gjerne trøste Dig, min Ven Som misted en saa brav og dydig Mage, (At skildre Hende maatter ey min Pen. Det inderlig hver ærlig Ven kan nage, Som kiendte til Din vare Kones Dyd, At Hun saa hastig skulde fra Dig drage, Men tænk, – Hundrog herfra - for evig Fryd Blandt de udvalgte Sallige at nyde. Det kan jo lindre bedst Din Hiertesorg; Du skal da ikke meere det fortryde, At Hun fra Dig gik op til Engleborg. Tør Øyet da paa gamle Bedstemmoder, Som græder, for sin Datters Lys gik ud; Tor Øynene paa Dine kiere Poder, Slig Dem, at Moderen er Jesu Brud, Hvor De med Dig skal Hende see og finde. Saa trøst Dig da min bedste Ven, herved, Og lær i Sorg og Fryd, i Vee og Vel, at vinde Den Palmee, som Dig hisset er bereed. Tanker ved min Ven Frederich Møllers Død. Forgiæves ønsker jeg min hulde Ven tilbage, Men grum og sterk er Dødens Arm Den faldte Yndlingen i Livets bedste Dage, Skiønt Taare randt paa kold og elsket Barm. Jeg aldrig glemmer Ham, hans Dyd jeg stedse minder: Naar mon jeg slig en Ven, som Ham, før hilset finder. H. E. Gaver.