Københavns Adresseavis, 1783-01-27
Da Hs. M. haver den Tillid til fine kiære og troe, Undersaatter, at de, skiønnende deres eget Gavn, skal selv glæde sig ved dette Tarveligheds Forskrift, og vaage derover, saa vil Hs. M. ikke ved Politie= eller andre Tvangs=Midler for det første see dets Jverksættelse befordret. De sidste Timer udi Aaret 1782. Mennesket mindes udi disse Timer, at hans Verden, atter igien haver endet et Kredsløb udi den store, at Skaberens Haand betegnede Bane. - Den tilkommende Tid trænger ind, paa Strømmen af den, fra det forbigangne, med Magt fremvældende Tanke - forsvundne Glæder, og igiennemgaaede Plager. Det Tilkommendes smigrende Haab, og truende Ahnelser, opfylder - omvælder Sielen. Chaotiske Omtumlinger af tusende, udi mere og mere mørkende Skygge sig tabende Gienstande adsprede Opmerksomheden - unddrage de fleste for samme. Hist - imod Solens Ovgang og Nedgang skrækkelige Scenen! - Elementernes ødelæggende Oprør - og Menneskens Konst, kraftig som Torden. Tusende blive Bølger og meere skadelig end den; nes Rov - og stolt Egennyttighed savner dem ikke, men matte Magens Graad - men de Aforforgedes Jammern - men Venskabs Taarer hædre Menneskeligheden. - Maaskee - Jal endogsaa af mit Hierte kræver dette billede Suk - Dødens Grumhed udøves ogsaa paa, min Ven, paa en Deel af min Siels Lyksalighed. Flere, end mere gyselige billeder følge - Menneskernes Mesterstykker, dan nede til at føre Lykke og Overflødighed omkring den sig forskiønnende Jordklod, nedstyries i Mængde i Afgrunden Svælg - og Gud - den skabende Gud takkes for deres Ødelæggelse. Hiint skimtes en Solens Straale - en nye Ungdoms Kraft fremkommende Verden - reiser Frie hedens ærværdige Tegn, paa sine Marker og paa Havet - Overflødighed fremvælder af alle Kilder, under dets Beskyttelse - Menneskeligheden smiller glad ved dette fortryllende Syn. Men Vold, Underfundighed, Herskesyge, beleer ondskabsfuld den Lettroende, og arbeyder kraftig paa, at forgifte disse Lyksaligheds Kilder. Hvad Titanisk Magt truer der, hiin, den gamle Verdens Grændsestøtte. Men uimodstaaelig Lynild henslænger Titanen. - Er det den samme Gudernes Søn, hvilken grundede Støtten i Naturens urokkede Grundvolde, som nu begraver Kiempen udi evig Nat, ved sine Vaabeners Vælde, og Mennesket - som bruges til at toppe Fielde paa Fielde; - eller tilberede Tordene, som lægge hine i Støvet - Mennesket? Ol det døer og bemærkes ikke! - bemærkes ikke end ikke af sit Folk, sit Land, af de Medmenneskeer, for hvilke han opoffrede sine Dage - sine Kræfter sit Liv? – Utaknemmelige! Men hvilket billede er det, som harmonisk med min Siel - fremfor andre sees - føles - virken paa samme, De andre forsynker i Skyggen - Kla staaer dette for mit skuende Øye. – Solens blidere Straaler oplyser en Egn, som synes Fredens blomstrende Boelig; - Krigens morderske Bulder sagtnes omkring den; Havet spiller om dets grønnende Kyster, og tilfører det begge Jndiers Kosteligheder. Markens rigelige Afgrøde lover sine Dyrkeres høstende Arme Belønning for deres Vindskibelighed - O! maatte dog hine mørkende Skyer ikke berøve disse Lykkelige deres Haab, maatte de dog kunde nyde udi Vinterens Roe, Frugten af deres frembringende Fliid! - Bevar O! velsignende Forsyn denne Jord! - som mit Hierte glædes ved at kiende for mit Fædreneland. Men jeg seer dig - og gyser - Dødens Engel Almagtens skrækkelige Sendebud - fra hine iisbeklædte Egne, hvor Dødens skumle Taushed forstyrres allene af vilde Stormes Bragen - fremfarer han paa regnsvangre Skyer. - Mennesket gyser ved hans Komme - Døden betegner hans Bane - Naturens Overflødighed ødelægges, og disse Lykkens Egne klædes i Sorrig. Der frygter den stræbsomme Fader for sin Afkoms tilkommende Underhold - her fælder den haabende Mand dittre Taarer over sin elskede Mages Død, død i det Øyeblik, da hun skulde kaldes Moder - skulde lade høre sin Udvalgte det søde Fadernavn Jeg seer dig klart - du Yndige iblandt de Gode Der - iblandt Roser, du Engelige, er dit Minde Men mere varig er det i de Godes - de Føelsommes Hierter. Siælens vældigste Evner - som med oplysende Jld og Varme bevægede Tusindes Kræfter til Opfindelse, til Stræbsomhed, til Vinding - de imodstaae dig ikke, og Død - de lægges i Støvet! og end fordrer den Grumme flere Ofre! Ja Dyden - Dyden selv - eller dens og Religionens ærværdige Dyrkere - Hauch, ædle Krigere! og Dig kræver han - Under den Skygge - som et taknemmeligt Fæderneland -, en om Ægtefælle - en føelsom Afkom tilbereder for hans sølvgraa Hoved der havde den Dydige endelig nedlagt Sværdet - som ved Dona Strømme, udi Finlands Fielde, i Flanderns rige Egne - efter hans Konges Bud, saaes og agtedes; som ved Jndsigt, Ære, Fædernelandsk hed stedse havde været sin Herre og sine Medborgere, nødvendig, som havde udi saa mange Aar været Exempel og Veyledning for sit Fædernelands Krigere - dette Sværd nedlagde den Tapre endelig. Alle hans Dage havde været Fædernelandets - og Timer allene kunde han anvende til sit Hiertes meest yndede Æmne - til at giøre vel - til at fryde sig udi den Evighedens Herre, hvis Bud han saa troelig opfyldte iblandt sine Medskabninger. Nu, efter at meere endet halvt Aarhundrede havde været Vidne til hans Tapperhed, hans Retskaffenhed, hans Troeskabs=, hans Borger=Pligts Udøvelse - nu vilde han hvile - glæde sig i Naturens, i Religionens Skiød -, over tænke rolig de Veye, Forsynet havde budet ham at vandre - granske glad udi Evighedens Lyksaligheds Forvisning - og nu - udi denne længe forønskede Hviles første Øyeblikke - nu bringer Ødelæggelsens Engel Skaberens Bud til den Ærværdige - Roelig, tillidsfuld adlyder han - synker ned i Dødens Dal, for at vandre, ledsaget af Religion og Dyd - til sit evige Hiem. Og den Hustrue, udi hvilken Forsynet havde meddeelt ham den ædelste jordiske Belønning den Afkom, hvis Taarer væde den Forevigedes Fodspoer - dem seer min Siæl - med dem hensmelter mit heele Hierte - de tilbede den Evige! og sørge, jeg sørger med dem. Den Ædles billede opfylder, min Siel gandske. Udi hver Landets Lyksalighed - udi hver Folkets Trang - seer jeg hans Glæder, hans Bekymringer. Men, hans Minder, - hans Folket hædrende Minder, hvor seer jeg dem Mit Øre hører efter en harmonisk Taller - som indgyder sin Medborgere sin varme Følelse for Dyd, for opfyld, Pligt - ved at male med stærke Farver den Dydige, den Retskafne - jeg hører efter og fornemmen den ikke. O, mine Medborgere, som den Forevigede elskede, og som tie - Værer lykkelige! og det er J, naar der findes iblandt ever, urovst, ubestungen, mange Mænd faa gode som denne Ædle, som hviler: A... g. den 31 Dec. 1782. A. M.