Københavns Adresseavis, 1761-03-02
Et ungt Menneske som jeg her vil kalde Sylvius. der var meget rig, og ligesaa deylig som Mariane blev overmaade indtaget af hende, og da han ofte kom til Marianes Faster, saa magede han det saaledes at han kunde komme til at tale med Mariane; han smigrede for sig feld, i Betragtning af hans bestandige Lykke hos Fruentimmeret, at han ogsaa snart skulde blive Mester over Marianes Dyd. Denne uskyldige Pige, som vidste af intet Bedragerie, eller nogen Svig at sige, fandt en stor Fornøyel. se i at høre paa de Ting, som Sylvins daglig snakke, de for hende. Hun havde ikke den allerringeste Mistanke, hun holdt ham for et meget dydigt Menneske og af den Aarsag tog hendes Bevaagenhed daglig til En Aften, da hun var allene hiemme, begyndte Sylvius at tage sig nogle smaa Friheder, hvorover hur stødte ham fra sig og spurgte om saadan en Opførsel imod en dydefuld Pige var tilladelig, og om hun ved var værdig til hans Kierlighed, i fald hun fordrog dette, Disse Ord og hendes fortørnede Aasyn foraar. sagede at han lod være, og befandt at hendes Dyt var ikke saa let at overvinde. Men da han bad hende om Forladelse for hans Næsviished, og skiød Skylden paa hans heftige Kierlighed, blev Freden imellem dem snart sluttet paa nye igien. Min Fortælling skulde blive for vidtløftig, dersom jeg skulde opregialle de Rænker som Sylvins anvendte, for at naa sit Øyemed. Det maae være nok, naar jeg siger, at han har betient sig af alle de Midler, som en Personer i Stand til der er øvet i, at forføre Fruentimmer, Men da han fornam at al hans Under undighed var forgieves, og at han enten maatte slaae hende af hans Tanker, eller ægte hende paa en lovlig Maade, saa besluttede han at bedrage hende under Ægteskabs StinHan forsikrede hende ved den første Besøgelse derefter at det aldrig havde været hans Tanker, at fornærme hendes Dyd, men at han ikkun ønskede, at forbind sig med hende til ævig Tild. Hun veed, sagde be til hende: at jeg besidder saa stor Formue, som man behøver til et lyksaligt Liv. Men jeg har en Moder, som synes, at intet Fruentimmer er rigt og fornuftigt nok. Denne ulyksalige Jndbildning har altsaa holdet mig tilbage, at jeg hidindtil ikke har tordet fortalt hende noget om min elskeligste Mariane. For Resten er hun den beste og ømmeste Moder. Hun staaer allerede med den ene Fod i Graven, og skulde aldrig tilgive mig, om jeg ægtede nogen imod hendes Villie. Mit Liv er mig altsaa en Byrde, og jeg seer intet Middel til at opnaae min Lyksalighed og min Moders Rolighed, uden ved et hemmeligt Ægteskab med hende, min Elskværdigste. Mariane tog imod dette hemmelige Ægteskabs Tilbud. Hun vidste at et Giftermaal som skeer i Stilhed er ligesaa kraftigt, som det hvortil giøres store Anstalter, og at saadanne Bryllupper ere ligesaa sædvanlige, som de offentlige, hvilke som oftest ikkun bliver helligholdte med saa stor Pragt, paa det at Stadsen skal oprette det, som der fattes i den rette Kierlighed. Hun antog dette Tilbud, som et Beviis paa hans redelige og ærlige Tilbøyelighed. Hun samtykte i hans Forslag paa de Villaar, at Vielsen skulde gaae rigtig til, og at dermed intet maatte forsees. Han forsikrede, at han vilde bruge al hans Forsigtighed derved. Han sagde: at han havde en Ven paa hvis Tavshed han lunde forlade sig, han skulde være overværende som Vidne. Men da Sagens Hemmelighed, uagtet ald Forsigtighed, dog alligevel kunde blive forraadet, naar de skulde vies i Kirken, saa bad han, at denne Vielse maatte skee i et Kammer. Jmod dette gjorde hun ikke den ringeste Invendning, siden det var Møde. en vare de altsaa eenige i Hovedsagen, og det kong ikkun derpaa an, at anordne visse smaa Omstændigheder, hvorledes de efter Vielsen skulde forholde sig. Hun samtykte i den Beslutning, at hun strax efter Vielsen skulde forlade sin Fasters Huus, og fløtte ind i et andet, som han havde leyet til hende. Har vilde give sig ud for hendes Slægt, naar han besøgte hende. Han vilde rigelig underholde hende, og dersom han skulde reyse ud i noget Ærende, saa vilde han dog hver Uge skrive hende til under forblommet Navn. paa det at man intet skulde have at befrygte, ifald noget Brev skulde blive forkommet.