Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-01-27
At jeg nu Sted og Tid og smukt Exantinempel. Har taget vel i Agt= og Hu Med mit proportioneerte Stempel, Skal et Par Linier endnu Dem giøre klart, som Solen, kiære Hempel. Hvad Stedet nemlig angaaer, for Exempel, Da, skiøndt det er et reputerligt Sted, Hvor tidt jeg selv mig sætter ned, Trods mit Justitsraad= og Professor=Stempel, Og snakker uden mindste Dolk Med andre ret honette Folk, (Som, for Exempel nu med Dem, Herr Hempel.) Saa veed De dog nok selv, at hvert Pallads, Der ikke just er bygget blot til Stads, Har en aldeles ikke hellig Plads, Hvor Peer og Povl sig og kan sætte, Hvor der er Adgang til for Dværg, som Jette Med andre Ord, at Soldins Skilderie, Trods mangt et philosophiskt Stempel, Er intet sphinebevogtet Jsistempel Og at en Laps i Poesie Kan (naar han ei sit Navn fordølger, Og siden tar hvad derpaa følger) Fast giøre hvad han vil deri. Men sig, hvor skulde jeg anbringe Klapsen, Hvis ikke der, hvor jeg traf Lapsen? Hvad Tiden angaaer - Himlen frie, Mig for at sige derom meere. Gid den var bare snart forbi, Den Fandens Tid, vi lever i " Saa sukker ikke blot de Ni Men mange Flere! For om dens Wosemoserie Dem uden mindste metrisk Øre Tilstrækkeligt Begreb at giøre, Stik bare Fingeren deri, Og see, hvordan De Dem vil smøre, Den Muse, der vil, klædt i Musselin, Og uden noget Loddent ud at vende, Tvers gjennem den til Evigheden rende, Har ganske tabt Forstanden sin Og det er, seer De, kiære Hempel, Trods Smitsomheden her af mangt et stort Exempel, Endnu Tilfældet ei med min. Hun ei Livstykket kaster just med Sløret Paa Modens Vink aldeles bort; Men efter Veiret, Veien, eller kort: Hvad man i Fyen og, troer jeg, kalder Føret, Hun skifter Fodtøi, og tar Støvler paa, Hvor hun med Skoe kan ikke gaae Ja lar dem, naar det gielder, bide, For paa det vandsky Lær desmeer at kunne lide. Naar Wosemosen engang fryser til, Gaaer hun paa Skøiter, om man vil, Derover i det lette Lunespil Og naar Molbækkens Tid er reent udrunden, Naar atter Musehimlen bliver blaa, Da først hun tyndklædt dandse vil i Lunden Med Rosen=Skoe og Lillie-Strømper paa Til mine vandskye Vers De seer nu Grunden! Hvad Enden angaaer, den er snart udfunden, Hensigten nemlig med bemeldte Klak: Naar Folk, der ikke veed, hvad de skal tænke, Lar trykke Deres tankeløse Snak, Som, for Exempel, De Selv, Herr Hempel, At mærke Dem en Smule med lidt BlækTilandres Skræk. Saavidt historisk klækkeligt Exempel, Hvorledes man skal tænke, naar man kan. Hvis ei, gaaer og i Løbet hvert Hvordan - Og nu Moralen, kiære Hempel. "Naar man i Odense, Stavanger, eller Rom, Aldeles ikke veed, hvad man skaltænke, Bør man sin simple Hempeldom, Før man den lader løbe Landet om, Forsigtig med en lille Mundkurv lænDer har Dumin Concept i første Kast, Som den blev jasket ud i Hast. Strax efter Forespørgselen: "om ikke Jeg vilde Snippen, som Herr Hempel spilled udi sin Snapsnurre-Dom, Stikke. Da det er just i Dag Din Fødselsdag, Mig syntes artigt, den at fire Lidt muntert med en Smule tør Satire J Din og min og Møllers Smag, *). Hvis Piecen smager jer, den smager maaskee flere Holbergske Venner her i Byen - Skiøndt hist og her man den vil kriticere. Med Strænghed, frygter jeg, i Fyen. *) Vor Ungdoms-, og, som vi haabe, Alderdoms Vens, Professor og Rector Møllers i Helsingøer. Nyd længe huuslig høit i Seng og Sæde For Resten meer alvorlig Glæde, End den et stakkels Lunebrev fra mig Hver Fødselsdag i Spøg kan skiænke Dig! Baggesen.