Almuevennen, 1842-11-09
Kammerraad Drevsen stemte for Sagen fordi hans troede, at Kongen ikke vil skuffe det Haab, det store Haab, som han ved denne Imødekommen af Folkets Ønsker har vakt om en friere Udvikling af vore Samfundsforhold. – "Jeg troer, at Skjebnen har tildeelt vor nuværende Konge det vistnok vanskelige Hverv at ordne Successionsforholdene i Hertugdømmerne, og nærmere at bestemme Forholdet mellem Konge og Folk; thi det er nødvendigt, at vi, naar de onde Dage komme, og de ville ikke udeblive, kunne være stærke og kraftige, til at gaae dem imøde. Dersom et Folks Hengivenhed for sine Konger gjennem en lang Række af Aar nogensinde kan give det Ret til at haabe Saadant af sin Konge, da er det vistnok det danske Folk, og jeg kan derfor ikke lade det Haab fare, at Han ikke vil lade os bede forgiæves derom." Præsidenten betragtede denne Sag som det egentlige Middelpunkt for Stændernes Virksomhed i denne Session; det er denne Sag der historisk knytter den nærværende Forsamling til den foregaaende, og det er ligeledes den der aabner Udsigt til en fremtidig Udvikling af Stænderinstitutionen, hvortil Trangen dengang udtaltes i dybtfølte Ord. Det er derfor naturligt at Ønsker og Forhaabninger og friere Udvikling af vore Samfundsforhold knytte sig til Forhandlingen af dette Anliggende. Om disse Ønsker og Forhaabninger har Ordet forhen lydt frit og uforbeholdent i denne Sal, og dersom man vilde sige, at Talen herom skulde ligge udenfor de rette og tilbørlige Grændser ved nærværende Sags Behandling, da vilde denne Yttring være mig uforstaaelig. – Jeg for min Deel troer ikke, at de seneste Erfaringer som ere gjorte angaaende Frugten af de Andragender, i hvilke Provindsialstænderne have udtalt sig som deres Vælgeres Organ, og paa hvis Udarbeidelse og Drøftelse en saa levende Jnteresse og saa stort et Maal af Tid, Kraft og Møie er bleven anvendt, ere skikkede til at vedligeholde Jnteressen for Stænder-Jnstitutionen paa dens nærværende Punkt, jeg tør ikke fordølge for mig selv den Frygt at Jnstitutionen, om den holdtes i denne provindstelle Adskillelse, vilde meere og meere synke tilbage, tabe i Betydning, og efterlade en Tomhed, som med bydende Magt vilde fordre Udfyldning. Og naar der sees hen til de Fremskridt, Discutionen om det constitutionelle Spørgsmaal og dets Anvendelse paa vore Forhold har gjort i den seneste Tid, og Jndflydelsen, heraf betænkes til at klare, veilede og befæste det politiske Omdømme i Nationen, skulde man virkelig kunne troe, at den dengang udtalte Trang til friere Udvikling af vore Samfundsforhold ikke er bleven mere bevidst, og i samme Grad stærkere og betydningsfuldere, –men, hvor Talen er og Statsforholdenes Udvikling, er det i Sandhed ikke nok, uophørligt at gjentage Ønsker, Begjeringer og Opfordringer, men hvad det gjælder om, er, med Øiet heftet til Maalet, at gribe og rettelig benytte de Udviklingsmomenter og Overgangspunkter, som Tiden tilbyder i sit Løb. – Dersom de stænderske Nationalcomiteer træde i Live som folkelig Jnstitution, da er det vistnok naturligt, at det Provindsiale vil blive fordunklet af det Nationale; men Provindsialstænderne maatte, saa forekommer det mig, mangle den sande nationale Characteer, om de ikke gjerne lode sig fordunkle, ikke erkjendte, at det bør dem at dale, hine derimod at hæve sig, beklædte med større politisk Myndighed, kaldede til et større Kald. Men – spørges der hvor Garantien, er for, at de stænderske Comiteer virkelig ville udvikle sig til en saadan Stilling i Staten, kan jeg naturligviis kun henvise til Tidens Aand og dens Kraft. Der er en yngre Slægt, som voxer op i et friere Stats livs Element, og drager sin første Næring derfra denne Slægt bliver med hver Dag ældre og modnere, og nærmer sig med hvert Aar meere den Tid, da den skal virkende træde ind med os og efter os, til denne politisk dygtigere, mandigere og selvstændigere Slægt kunne vi trygt overlade Udviklingen af Former og Organer, som ere skikkede til, og beregnede paa at udvikles. – Algreen-Ussing tilraadede de stænderske Comiteer, for den Jndflydelse de kunne faae paa Rigets Finantsvæsen. Disse vare de Grunde der havde bestemt den største Deel af de frisindede Deputerede til at erklære sig for det af Nationen saa almindelig forkastede Forslag, om stænderske Comiteer, hvorved Stænderne ville synke endnu dybere i Værd og Betydning; hvor smidige og bløgtige Statsmænd, som Bang, Ussing og Steenfeldt, og haardnakkede Aristorater, som Neergaard, Scavenius og Castenskjold, ville faae Sæde, men hvor ingen Borger eller Bonde skal vente at see sig repræsenteret eller selv finde en Plads, thi han vilde jo ikke kunne hæve sig over de sjællandske og fyenske Byers Standpunkt. Vi skulle nu til Slutning anføre nogle smaa Træk af, hvad flere af Absolutismens "intelligente Tilhængere ikke have undseet sig ved at udtale for hele det danske Folk. Saaledes var Castenschjold ikke tilfreds med at takke Kongen for Forslaget og Stændercomiteerne, men han vilde ogsaa have, at Forsamlingen skulle takke for de Velgierninger der vilde blive Følgen af den ny Jndretning; og han vilde at de stænderske Comiteerskulde holde deres Møder aldeles hemmeligt, saa at Jntet om deres Forhandlinger blev bekjendt. – Steenfeldt paastod at den constitutionelle Tendents i Folket var ophørt; det ligger i Sagens Natur at unge, aandrige Mænd henrives og sværme for abstracte Jdeer, men det er kun en ungdommelig Forudilen for Tiden, der efterhaanden vil tabe sig, og tilsidst standser, naar det rette Øieblik er indtraadt. – Dersom Grev Schulin troede at de stænderske Comiteer vilde danne en Bro til Opnaaelsen af en constitutionel Statsform, da skulde han ikke stemme for deres Jndførelse, da skulde han vel vogte sig for at arbeide paa Grundlæggelsen af en saadan Broe, thi han vilde ansee det for den største Ulykke for Danmark, om en constitutionel Forfatning her skulde blive indført, men han følte sig overbeviist om at dette ikke vil skee. – Etatsraad Vang har ikke den Tillid til Nutidens yngre Slægt, som Præsidenten i stærke Ord udtalte, thi Forsynet opdrager ofte hele Menneskeslægten ved Ulykke og Kamp, og en saadan Opdragelse troer han vil blive den nærværende yngre Slægt til Deel, og naar den har gjennemgaaet denne Livets store Skole, og selv bærer Alderdommens graae Haar, vil den udentvivl meget afvige fra, hvad den nu anseer som Jdeal. Saadanne Yttringer vil Læseren vel vide at vurdere efter Fortjeneste.