Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-02-18
De franske Tropper satte sig nu, i Forening med Rhinforbundstropperne, i Bevægelse af tre Veie, den høire Fløi anførtes af Soult og Ney, Centrum bestod af Reserven, under Storhertugen, af Berg, af Ponto Corvos saavelsom Davousts Tropper, og den Keiserlige Garde. Men ligesaa rask som de Franske droge frem, saa langtsom gik det med Preusserne. Vel vare disse allerede den 18 Sept. gaaede over Elben, men der opstod en pludselig Standsning. Jstedet for med forenet Kraft, at gaae i Samdrægtighed Fienden i Møde, begyndte man nu indbyrdes at stride om det, man allerede længe burde have været enig. Churfyrsten af Sachsen, vilde ikke lade sine Tropper rykke i Feldten, uden at hans Lande dækkedes af preussiske Tropper, og i intet Tilfælde tillade, at Dresden skulde betragtes som en Fæstning, og derved udsættes for et Bombardement. Preussen indrømmede denne ukrigerske Fordring, og deraf fulgte, at den Hohenlohske Hær ikke havde nogen Vaabenplads ved Elben. Hessen erklærede sig, efter Aftale, med Frankrig, for neutral, og derved forsinkedes Preussernes Bevægelser. Men ikke nok med, at Preussen saaledes aabnede Kampen mod Napoleon, der havde en veløvet Hær, indsigtsfulde og erfarne Anførere, og en mægtig Forbundsarmee at stole paa; ogsaa i den preussiske Armees egen Sammensætning laae uovervindelige hindringer for et godt Udfald. Saaledes havde man i Henseende til de øverst Commanderendes Ansættelse ikke truffet det heldigste Valg. Medens man havde sat den unge, vel tappre, men alt for hidsige, Prinds Louis til Anfører for den hohenlohiske Armees Avantgarde, istedet for at give ham en Commando over Reserven, hvor hans Alting, trodsende Kjekhed kunde have bødet paa begangne Feil, var Armeens Hovedanførelse betroet til den 72 Aar gamle Olding, Hertugen af Brunsvig, hvis Tvivlraadighed og Mangel paa Bestemthed, var bekjendt. Man glemte, at den sølvgraae Olding ikke var mere den fra Syvaarskrigen heltemodige Arveprinds. Han havde tillige virkelig Grund til at være tvivlraadig, naar han overveiede, at den Hær han skulde anføre mod Aarhundredets Helt, ei havde ført Vaaben i 12 Aar, og især naar han tænkte tilbage, hvorledes det den Gang var gaaet denne Hær. Men det store Skridt, var nu eengang gjort, og man kunde ikke mere vende tilbage. Ved Kongens Ankomst til Hovedarmeen blev den af Hertugen udkastede Operationsplan forelagt Kongen i Overværelse af endeel Generaler, og antaget, skjøndt den var bygt paa den falske Forudsætning, at Napoleon aldeles ikke skulde gjøre noget Angreb, men at han skulde oppebie det i en Stilling paa venstre Bredde af Saale og paa høire af Braunach. Derimod forkastedes den Plan, Prinds Hohenlohe og hans Generalqvarteermester v. Massenbach havde gjort, hvilke paastode, at den venstre Fløis Armee skulde over Hof bevæge sig i det sydlige Tydskland. Meningerne om det, der skulde gjøres, vare meget deelte og modsigende. Man holdt et stort Krigsraad i Erfurt, hvor, foruden de vigtigste Generaler ogsaa to Ministere, Haugwitz og Luchesini, befandt sig. Massenbach talde som forig Kriger; han paastod man skulde marschere ad venstre, og angribe. Luchesini, som man antog nødvendigen maatte kjende Napoleon, da han havde været Gesandt i Paris, krydsede, som ængstelig Diplomatiker, Massenbachs Plan med den Jndvending, at Napoleon ikke vilde gaae angrebsviis frem, fordi hans Politik krævede, ikke at være Angriber. Denne Jndvending var just efter den gamle Hertugs Sind. Et raskt Skridt maatte gjøres, raabte Diplomatikeren, og da Massenbach endnu engang vilde vise de fordærvelige Følger af et saadant Skridt, tiltalte Hertugen ham med Haardhed. Man skiltes ad, uden at nogen Beslutning blev fattet. Den samme Usamdrægtighed, der herskede mellem Preussen og dets Bundsforvandte, udmærkede ogsaa nogle preussiske Anførere. J Oeconomiens Besørgelse savnedes Orden og Tropperne lede Mangel paa Fornødenheder. Mod en saadan Forening af uheldige Omstændigheder maatte de kjekkeste Troppers største Heltemod nødvendigen strande. Medens man saaledes, skjønt tvivlraadigen, stod i Begreb med at angribe Napoleon, indløb (d. 8 Oct.) en Efterretning, som gav det Hele en uforudseet og pludselig Vending. Man maatte opgive sin Angrebsplan, og selv den nye Plan blev ved nye befalinger kuldkastet, og imedens den sachsisk preussiske Armee, henved 120,000 Mand stærk, dannede en lang Linie fra Grændsen af det bayreuthske Vogtland til Werredalen bag ved Eisenach, begyndte Napoleon med mageløs Hurtighed sine Operationer. Den første betydelige Fægtning forefaldt i Nærheden af Saalburg (d. 9 Oct.), da Murat gik over Saale, og en Afdeling preussiske Tropper, for svage til at afværge det, blev dreven tilbage, med skrækkelige Forvarsler for Preussen aabnedes Kampen. Tauenziern stod med 6000 Preusser og 3000 Sachser ganske overladte til sig selv. Han var indsluttet, og vilde, for ikke at blive tagen til Fange, slaae sig igjennem. Angreben med en stor Overmagt af Murat og Ponte Corvo, fegtede han med største Tapperhed, men hans hele Bagage faldt i Fiendens Hænder. Derpaa blev den hohenlohske Avantgarde, omtrent 8000 Mand stærk, under Prinds Louis Ferdinand, angreben af Lannes og Augereau, ved Saalfeld. Den unge forrige Prinds, der længe havde tørstet efter den Ære, at vove en Dyst med de Franske, og udmærke sig ved en glimrende Bedrivt, glemte nu ganske Hertugen af Brunsvigs og Prindsen af Hohenlohes Befaling, aldeles ikke at indlade sig i nogen alvorlig Fægtning; han antog Angrebet paa Saalfeld blot for en anstilt Attaque, han ligesaalidet vilde vige for, som give sine betydelige Magaziner til Priis. Om Morgenen tidlig (d. 10de) red han til Saalfeld, efterat han om Natten havde givet Tropperne Befaling, at indfinde sig paa de bestemte Pladser. Klokken 9 trængte de Franske frem med Tirailleurs fra Huulveien ved Gräfenthal, og kastede de preussiske Jægere tilbage. Prindsen, som endnu bestandigen frygtede for, at det ikke var Fiendens Alvor, og gjerne vilde indgyde denne en Dristighed, som han ikke trængte til, lod de sachsiske Husarer og Jægerne trække sig tilbage. Det franske Jnfanterie rykkede frem, Canonilden begyndte og Fægtningen blev meget heftig. Nu, skjønt for sildigt, sendte først Prindsen Bud til Hertugen af Brunsvig og Fyrsten af Hohenlohe. Vel terde den unge Hærfører sig ved denne Leilighed ganske fornuftigen, men hans ikke betydelige Corps ødte forgjeves sit Mod og sin Kraft paa en overmægtig Fiende, der var 30,000 Mand stærk. Prindsen trak sig tilbage, og anførte Tilbagetoget med megen Sindighed, men, for ikke at miste en Canon, hvis Axel var gaaet itu, sinkede han sig saa meget, at en betydelig Colonne fransk Cavallerie kunde rykke frem imod ham. Der opstod en Fægtning, hvori Prindsen selv anførte de preussiske og fachsiske Husarer, men hans Angreb var ikke nok overlagt, og det endte sig med Flugten. Denne Dags Skjebne var dermed afgjort. Prindsen, ude af sig selv af Fortvivlelse, vilde ikke overleve denne Dag og søgte med Tilraab, Bønner og Trudsler, saalænge at tilbageholde de Flygtende, indtil han omsider, selv draget ind i Haandgemæng, saae sig omringet af franske Husarer. Truffen af et Pistolskud styrtede han baglænds af Hesten, og de faa Officierer, der omgave ham, benyttede dette Øjeblik til at tage Flugten. Efter den 2den franske Bulletin mistede Preusserne 1000 Fanger, 600 Døde og 30 Canoner. Man faae her de ulykkelige Følger af Kiekhed, naar den ikke er parret med Sindighed. Den Kraft, som her til Unytte bortødsledes, kunde, anvendt paa sit rette Sted og i rette-Tid, have bidraget saare meget til at give det Hele en ganske anden Vending. (Fortsættes.)