Viborger Samler, 1780-09-11
Mandagen den 11 September Saladin og Fatme. saa, ulykkelige Saladin, er du uden Haab, uden Venner, og hvad har du tilbage af alle de store Midler, du eengang besad? En smule Risengryn og denne Gift. Vel! saa lad mig kaage det sammen, og lad dette være mit sidste Maaltid. Saladin udbløder Risengrynene og Giften sammen i en Pr. Potte, Ho Potte, som han sætter til Jlden, og farer derpaa saaledes fort: Saa jeg afsiger da Livet. Livet, hvad er det? jeg afsiger et langt kierere Gode; min Fatmes Kierlighed, Fatme, der elsker mig, der staaer færdig ved de helligste Baand at forene sig med mig, Ak Mahomed, jeg afsiger da hende. Ja, hvad andet, ville du maaskee, ødsle Saladin, efter at have seet alle dine Forfædres Riigdomme forsvinde imellem dine Hænder, efter endogsaa at have misbrugt Farmes Godhed, ville du endnu berøve hende det lidet, hun har tilbage, Ville du drage hende med dig i denne Ulyksaligheders gyselige Afgrund, For bortspredes endogsaa Asken af dine Been. - - Var du skabt til at forenes med den reeneste Dyd? – - Ak! jeg har tænkt det hundrede gange; hundrede gange har jeg sagt til mit brændende Hierte, kom Vand paa den Jld, der fortærer dig, men stedse har mine Ord tabt sig i Vinden. Det er ude, døe maa jeg da; Ære, din Røst lader sig høre, dit Bud skal blive fulgt. - - Jeg burde have forandret Opførsel; min Mund havde tilsvoret Fatme det, men denne Eed har jeg brudt, og heller skal jeg efter slig en Forbrydelse torde betragte Døden, end Fatme. Dog, hvad for et Gode vil jeg imidlertid her skille mig selv ved, hver Dag saae jeg, jeg talte, jeg hørte min Fatme. Himmel, hvor kier var hun mit Hierte, Hvad Lykke følede jeg ikke ved hendes Side, hvor zittrede endogsaa min Siel bare ved Lyden af hendes Fødder, Og du Fatme, du elskede mig igien. Nei Foraars=Rosens Farve var mindre forrig, end dine Kinders, naar din omme Elsker trykkede et brændende Kys paa dine friske Læber, og naar hans kierlige Armee trykkede dig til hans Barm. Ak alt for ømme, alt for ulykkelige Pige, hvor dybe vil dit Hiertes Saar blive, naar Rygtet om min Død en Dag skal komme for dito Øre, alt seer jeg dig med blegnende Kinder, med taarefulde Øine at afrive, med spæde Hænder, det lokkede Haar, sønderslide dine Klæder, og slaae dig for dit stærk klappende Bryst. Men naar jeg endogsaa ville spare dig Kummeren over min Død, saa skulle den dog ikke blive uden lidt opsat. Hvad siger jeg ulykkelige! Et Øieblik ville du holde mig tilbage paa Bredden af Afgrunden; men bunden til min Skjebne, skulle du snart henrives af min Uheldigheds Overvægt, og nedstyrtes tilligemed mig, og jeg skulle tage den græsselige Qval med mig i Graven, at tænke, at jeg var Aarsagen til din Vanlykke og din Død. Saladin laver sig altsaa til at nyde sin giftige Ret. For ikke at forstyrres i sit sidste Øieblik, gaaer han hen at lukke Døren, men i det han vil trykke til, seer han Fatme. Gysende giør han nogle Trin tilbage, og staaer ubevægelig. Fatme løber i hans Armee. Allerkiereste Saladin, udbryder hun endelig, med hvad for en Glæde seer jeg dig da igien; Evig skal du da være min. Vellystfulde Øieblik, hvor mange Suk du har koster mig, men, Elskte, jeg er udmattet af Veiens Besværlighed, kunde du ikke skaffe mig noget at vederqvæge mig paa Saladin. Jeg har slet intet ved Haanden. Fatme. Du har dog nylig lavet denne Riis til; bestemmer du den maaskee til nogen, der er dig kierere end din Fatme Saladin. Himmel, nogen skulle være mig kierere end du, og det kan min Fatme troe? den Farme. Men hvorfor ville du da ikke byde mig Sa Hos Saladin, forvirret. Hvorfor, tvivler du om Saladins Hierte. Fatme. Nei, allerkiereste, men det forekom mig i Førstningen, som du vegrede mig det; Tilgiv mig om jeg har fortørnet dig. Hun tager derpaa Faddet med Riisen af hans Hænder, uden at han har den Magt at sætte sig derimod, og hun, der fæster Øinene paa ham, giver sig til at raabe: Hvad seer jeg; o Himmel, hvilken Forvirring sætter du mig udi, du skifter Farve, du seer saa vildt paa mig dine Hænder zittre, Haarene reise sig paa dit Hoved; ak tael dog, skynd dig, er der hendet dig nogen Ulykke Saladin faldt til Fatmes Fødder, og holdt hendes Haand tilbage, i det Øieblik hun bringer Skeen til Munden. Ak! holdt Fatme; hvad giør du, rør ikke derved. Fatme Hvorfor ikke - Saladin. Denne Riis, Fatine. Hvad den? Saladin. Den er forgiftet. Fatme kastede Faddet og sagde: Gud, og det er dig, der har lavet den til, hvortil ville du bruge, den, jeg gyser; grusomme, du ville staae dig selv efter Livet; jeg seer det meer end tydeligen. Saladin. Jeg tør ikke negte det. dertil Fatme. Ak ulykkelige, hvad kunde bringe dig Saladin. Æren - den skrækkelige Elendighed, min egen Forseelse har bragt mig udi Skam over at have forødt dine Midler, og Frygten for at giøre dig ligesaa ulykkelig, som jeg er selv. FatFarme. Og er der da en storre Ulykke for mig, end at miste dig, men din Skjebne er forandret; jeg har intet meer at befrygte. Jeg har talt med Øvrigheden; jeg har beviisliggjort de Bedragerier, man har opspundet imod dig; du skal igien blive indsat i Besiddelsen af alle dine Midler; og ingen Ting meere modsætter sig vor Lyksalighed. O min kiere Saladin mistvivl ikke en anden gang om Forsynet; dersom det tillader undertiden vor Uheld at stige til sin største Høide, saa det maaskee for desbedre at lade os fortiene vor Lykke. Bønnerne. Et Underverk, mine Venner, raabte en Tyrk, der saae, at Sormen var til Ende; Himmelens Dug er nedsteegen paa min Turban; vores Skib ville synke; jeg har anraabt Mahomed om Hielp; jeg kaldte paa ham, og han lod sig see; himlen har høiet sig; Tordenen har rullet. Jordenzittret, Havet er stillet; Vindene lie. J tage feil, sagde Kineseren, man bryder sig ikke stort om eders Mahomet; saasnart jeg faae Stormen, bad jeg min Pagode stille den; men mine Bønner var omsonst. Derpaa blev jeg vred, og pidskede nin Pagode saa længe, til den bragte Søen igien i Rolighed. Du er ikke klogere, end den anden, svarede en Hedning; det er hverken ham eller dig, det er min Hund, der har reddet os af Faren. J det jeg kaa stede den i Søen, saa sagde jeg til Stormen: See der, giv dig til Rolighed; der er min Hund, som jeg skienker dig. Havde der været en Katolik tilstede, han havde vist tilskrevet Jomfrue Maria eller en anden Helgen sin Frelse, og der kunde vel have været dem, der havde tilskrevet Sygekassenden Ube Nyeheder.