Jyllandsposten, 1840-09-15
Nyheds Post. - Om Magister Lindberg - hedder det i Kjøbenhavnsposten - først orthodor Partigænger, derpaa de gammeldags Christnes utrættelige Partihøvding, synes i den sidste Tid at have megen Lyst til at stille sig i Spidsen, for Absolutismens fortvivlede Ridderskab. Og det maa man tilstaae: han besidder alle en Partichefs og Agitators Hovedegenskaber. Med stor Talent forstaaer han at bringe Røre blandt Folket, vække Splid og Uenighed, stille Skrækkebilleder op og skræmme dem, som ere tilbøielige til at lade sig skræmme, tilstørre eller fordreie den soleklareste Sandhed, vende op og ned paa Historien, ja slaae den med samt Fornuften reent ihiel, om saa skal være, sætte Himmel og Jord i Bevægelse for den Sag, han forfægter, og derhos er han aldrig forknyt, slagen af Marken, rykker han atter frem, gjentager sine Paastande og saakaldte Argumenter ufortrødent og ignorerer meget snildt Modstandernes klareste og tydeligste Grunde. Han og Ligesindede rettede, efter det af Grundtvig givne lysende Exempel, tidligere deres Angreb mod Prof. Clausen, hvis bekiendte Skrift om Catholicismen og Protestantismens Kirkeforfatning, Lære og Ritus i flere Aar afgav de lutherske Fanatikere i Danmark et fast uudtømmeligt Stof til polemiske Flyveblade, Skillingspjecer, ærlige og uærlige Spørgsmaal til Christne, Danske, Jurister, Præster, Professorer, Jøder og Græker. Clausens Værk var reent videnskabeligt, de utallige Angreb intet mindre og alle beregnede paa Stød i Zions Vægterpiber og Slag paa den orthodore Brandtromme, at bringe de Troende i Oprør og kalde dem til Kamp for Christi Kirke, hvis Existents efter Høvdingenes Sigende nu stod paa Spil, saadet var paa den høie Tid at reise Korsets Banner og drage Troens tveæggede Sværd. De hellige Mænd fordrede ligefrem med høi Røst Clausens Afsættelse ja raabt paa, at han stillede sig i Spidsen for Guds Ords Foragtere i Landet!) og truede med lignende Skjæbne hver den Præstelærer og Præst, der vovede at afvige en Tøddel fra den saakaldte rene evangeliske Lære. Under denne Kam udviklede Lindberg en næsten forhausende Virksomhed Jmidlertid udrettede Jeremiaderne ikke mere end Bandstraalerne; da udtalte Grundtvig det Ord, som de Troendlænge havde ledet om, Sognebaandets Løsning. Den Plan, som laae i dette Ord, var ligesaa simpel som fortræffelig. Kunde man nemlig paa ingen Maade faae de fra Symbolernes Bogstav afvigende Lærere udstødte af Statskirken, og dennes Majestæt hævdet med Baal og Brand, nu vel saa var det bedst at opløse Statskirken, og dette kunde nemmest skee, ved at hæve Sogneforbindelsen. Lindberg indgav nu i Aaret 1838 til Stænder, forsamlingen i Roeskilde en Petition, som androg paa den meest uindskrænkede Lærefrihed og Sogneforbin delsens Ophævelse. Denne lindbergske Petition var skreven i meget moderate og forsigtige Udtryk, som aandede lutter Kjærlighed til Næsten og Næstens Samvittighedsfrihed. Men Drewsen fik Øie paa de gamle Tordenkiler under Kjærlighedskaaben, og tvivlede ikke paa, at jo Lindberg til rette Tid agtede atter at fremdrage dem De fleste Stænderdeputerede lode sig ligesaa lidet blænd af den megen Kjærlighedstale (den efter Magisterens Lære, desuden især Diævelen gjerne gider høre, de huskeede paa det gamle Vers: "Naar Krokodillen ynksomst græder, Han allersnarest Folk opæder." Den lindbergske Petition faldt igjennem, men Lindberg selv gav derfor ikke tabt. Magisteren meente nu, at Tiden var kommen til ogsaa at tale et Ord med i Politiken. Men, som han stedse havde været Fornuftens arrigste Fjende, hvor Talen var om Theologi og Kirke, saaledes bliver han sig ogsaa liig, hvor Talen er om Statsforfatning og Regjeringsform. Thi den Slags Troessætninger, at den absolute Konge kun har Frihed til at gjøre Godt (Frihed til kun at gjøre een Ting er efter almindelig Logik ligefrem nonsens), at naar Nationen faaer Garantier mod Kongemagtens Misbrug, er Haandværkernes og Bøndernes Ruin undgaaelig, at de Liberale ønske en Revolution, og andre Sætninger af samme Suurdeig, ere altfor absurde, tildeels altfor ondskabsfulde, til at selv den Eenfoldigste ikke skulde komme under Veir med, hvordan det egentlig hænger sammen med den Sag, Magisteren forsvarer med slige Argumenter. Magisteren synes i sine politiske Lucubrationer reent at have glemt, at Danmarks nuværende Konge selv har givet Norge en Constitution, hvorved han, efter Magisterens Raisonnement, maa have foraarsaget den norske Haandværks- og Bondestands Ødelæggelse.