Viborger Samler, 1787-03-12
(Resten af Drømmen i No. 10.) nu fik Mændene deres Afsked, og forsvandt en Hast, da Sletten strax blev skiult med Fruentimmer. Saadan en indtagende Mængde opfyldte min Siel med ubeskrivelig Glæde; og da Speilets himmelske Lys skinnede paa deres Ansigter, syntes adskillige af dem snarere at være Personer, som vare nedstegne i Gudindens Følge, end saadanne, som skulle stilles for hendes Domstoel. Deres Talers Larmen, og deres Stemmers Forvirrelse i denne nye Forsamling var saa stor, at Gudinden adskillige Gange var nødt til at paabyde Taushed, og det med Streng Strenghed, førend hun kunde giøre dem opmærksomme paa hendes Anordninger. De vare alle bedrøvede over, at Rangen, denne, som enhver veed, vigtigste Sag iblant Fruentimmer, nu skulde fastsættes. Dette havde forvoldet utallige Stridigheder, iblant dem, og sadt det heele Kiøn i Oprør. Enhver fremlagde sin Adkomst, og talede høit for sin retmessige Paastand. Fødsel, Stand, Skiønhed, Riigdom vare Ord, som skraldede i mine Ører, fra alle Forsamlingens Hiørner. Nogle pralede af deres Mænds Fortienester; andre af deres Herredømme over dem. Nogle roste sig af de mange Tilbedere, som de havde havt; andre af de mange Skiønheder, de havde stukket ud. Nogle brouttede af deres ærlige Jomfruedom; andre af deres talrige Afkom. Nogle vilde ophøie sig, som Mødre til agtede Mænd; andre, som Døttre af dem. Der var ei een eneste af Naturens eller Konstens Fuldkommenheder, at de jo, paa Grund af den, gjorde Fordringer. De Sang, de dansede, de blinkede med Øinene; de sukkede, de smillede, de kastede Øinene i Veiret; de sloge Takten med Fødderne, de viis tede sig, de Sloge Rynker i Panden, ja nogle, som Gudinden havde været saa ubarmhiertig at udkalde før den anden Eftermiddags Time, de stode nu ved en Side, og fuskede ved Hielp af deres Etuit Speil, paa deres rynkede Hud og graae Kolorit. Kort: de brugte alle de umodstaaelige Konster, som saamange europæiske Fruentimmer bruge, for at fange fornuftige Skabningers Hierte. Men, for at ende disse Stridigheder, lod Gudinden udraabe, at enhver skulde tage Plads efter hendes større eller mindre Skiønhed. Denne Erklæring fornøiede den heele Forsamling, som strax reiste sig i Veiret, og viiste sig i al sin Herlighed. De, som tiltroede sig selv Yndighed i deres Bevægelse, fandt Leilighed til at trine fremad eller tilbage, eller at gjøre et falsk Trin, at de saaledes kunde vise deres Personer fra den meest indtagende Side. Den som havde en smuk Hals eller et deligt Bryst, var besynderlig nysgierrig efter, at lige over Mængdens Hoveder, og betragte de længst bortliggende Deele af Forsamlingen. Nogle lukkede Haanden, sammen, som om de der igiennem vilde betragte de Herligheder, som omgave Gudinden, skiønt de blot gjorde det, for at vise et Par hvide og velskabte Arme. Men allermeest glædede det Damerne, da de hørte, at de i denne store Strid, skulde være deres egne Dommere, og at enhver skulde tage Plads, i Overeensstemmelse med hendes egen Jndbildning om sig selv, naar hun saae sig i Speilet. Og nu nedlod Gudinden, i en Guld Kiede, det Sandhedens=Speil, som havde den besynderlige Egenskab, at bortjage alt konstigt Bedragerie, og at vise Menneskene saadanne, som de virkelig ere. Nu fremstilledes enhver med sine Mangler og Feil, uden mindste Hensigt til den udvortes Pynt eller Anstand. Og Gudinden forandrede Speilets Stilling saa ofte, at enhver havde fuldkommen Leilighed til at betragte sig selv.Men Men det er ubeskriveligt, hvad Raserie, hvad Glæde, hvad Forfærdelse der nu lod sig see i de fleestes Ansigter. Mange studsede ved at see sig selv, og havde vist slaaet Speilet i Stykker, om de blot kunde have naaet det. Mange saae deres blomstrende Lineamenter henviisne, i det Øieblik, da de betragtede dem, og deres Selv=Beundring forvandledes til Væmmelse og Kiedsommelighed. Den tilbedede Pige blev en Furie, og den peene Jomfrue en Harpye. Og selv blev jeg skrækkelig forvirret, over at see denne Skiønhedens Ødelæggelse; men tillige havde jeg dog den Glæde, at see nogle, som tilforn, vare miskiendte, nu at vise sig, som Naturens Mesterstykker. Og nogle saa vare endog saa ydmyge, at de bleve bestyrtsede over deres egne Yndigheder. Mangen en, som havde tilbragt sit Liv i en Vestalindes Strenghed og Afholdenhed, skinnede nu frem, i alle Sirennes tillokkende Yndigheder. Nu blev heele Forsamlingen deelt i tre Partier, nemlig: Piger, Koner, og Enker, Konerne stode i Midten, Pigerne paa høire Haand, og Enkerne, paa venstre. Men nu fordrede Konerne, som den ædelste og kyndigste Deel af Kiønnet, deres Opvartere, ligesaavel som Mændene. Gudinden ansaae deres Fordringer for billig, og nu bleve alle de Fruentimmer, som enten blandede sig i de dem uvedkommende Videnskabs-Diskourser, eller og bortdreve Tiden med unyttig Roman=Læsning, ansatte til denne Tieneste. Herpaa Herpaa bleve adskillige Forordninger udgivne, af hvilke jeg ei erindrer meer end to, som vare besynderlige i sit Slags, og bleve haandhævede med megen Strenghed. Der ere tvende Yderligheder i Damernes Verden. Nogle dømme meget strængt om andres; andre agte ei paa deres egen Opførsel. Og disse skulde nu hemmes. Den første Anordning, som i denne Hensigt blev udgiven, lød saaledes: Ethvert Fruentimmer, som er hengiven til Æreskienderie og Bagtalelse, skal miste Talens Brug. Og strax standsede Allarmen kiendelig. Det var et bedrøvet Syn, at see mange, der havde Anseende af den strengeste Dyd, at staae maalløse med eet. En Dame, som stod ved Siden af mig, og saae min Bestyrtelse, fortalte mig, at hun undrede sig, hvorledes jeg kunde bestyrtes over saadan en Smule Spøg. Men da jeg spurgte hende, om hun og meente, at det var blot Spøg, mærkede jeg af hendes Rysten med Hovedet, at Spøg var bleven til Alvor. Den anden Fordring, blev udgivet imod den letsindige Deel af Kiønnet. De, nemlig, som havde gjort sig skyldige i noget utilladeligt Galanterie, i eller uden for deres ÆgteStand, skulde strax betegnes med en sort Plet, midt i Panden. Jeg studsede lidt. Endelig saae jeg mig om, og, uden at smigre, maae jeg tilstaae, at jeg saae meget faa saadanne Skiøn Pletter. Ei uden i et og andet enkelt Bonde=Fruentimmers Pand blev jeg dette Sær-Tegn vaer. Men, merkede til min største Forundring, faae jeg, at mangfoldige Damer, af de honettere Stænder, med eet havde forandret Mode, og friserede sig nu Haarene dybt ned i Panden. Nogle af dem kiendte jeg, som udmærkede sig iblant deres eget Kiøn, formedelst deres Vittighed, Munterhed og Selskabelighed. En af mine Side=Søstre smillede, og vilde ved Geberder betegne mig Aarsagen til denne Mode. Men den frie Smiil og muntre Adfærd, som de endnu bevarede, var mig Borgen for, at hun tænkte feil. Manglende Selskab kastede jeg nu mine Øine igjen hen til Speilet, som stedse hengte ned fra Gudindens Boelig. Og her blev jeg henrykket ved et besynderligt Skilderie, det skiønneste, som mine Øine nogensinde have seet. Der var noget meer end menneskeligt i hendes Aasyn; hendes Øine skinnede saa klare, saa de syntes at forskiønne enhver Ting, til hvilken de henvendte sig. Hendes Skabning, Anstand og Mine udmærkede sig her, hvor heele Kiønnet var forsamlet. Utaalmodig efter at kiende Original til dette fuldkommenheds Jdeal bliver jeg min Veninde vaer, med de favre Lokker, de junoniske Øine og det aabne Smiil, som stedse er et Forbud for Sielens sande Adel. Hendes udvortes Anseende var, ved denne Leilighed, ligesaa uforandret som hendes Hierte. Og skiønt hun nu, efter Gudindens befaling, havde indtaget den første Plads i bant sit Kiøn, saa viste hun dog stedse den anstændige Ydmyghed, som useilbarlig følger Dyden. Nysgiverrig spurgde jeg hende: Hvad foretog De sig, imedens imedens Rang=Striden varede Jeg tænkte paa mine Venner, svarede hun, og nynnede for mig selv den Ode om Venskabs Lyksalighed, som De under saa meget. Drukken af Glæde over dette Svar vaagnede jeg op, og blev meget forfærdet, over at see mig ganske alene, da jeg, næsten hele Natten igiennem havde været i Selskab med saa mangfoldige Mennesker. Og jeg kunde ei, uden største Forundring, tænke paa min Drøms udsvævende Vildhed, som, i mine Tanker, havde gjort Kiønnet Uret. Men - tænkte jeg tillige - Hvo er lykkeligere end jeg, som den dydigste Skabning værdiger Navn af sin VenDen 17 Novemb. 1786 er Raadmand, samt Bye og Raadstue=Skriver Hans Deichman af Colding forundt allernaadigst Bevilling at være Procurator ved alle Ober= og Under=Retter i Jylland. Den 27 Januarii 1787 er Høreren, ved den Latinske Skole i Randers Ole Borch Søegaard allernaadigst beskikket at være Conrector sammesteds; Høreren ved den Latinske Skole i Colding, Paul Satterup, igjen beskikket til Sognepræst for Linnerup og Hammer Meenigheder i Aarhuus Stift; Student Christian Riese Mechlenborg ligeledes beskikket til Sognepræst paa Øen Amrum under Riber Stift.