Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1803-11-14
Jeg haaber, at Læseren af de foregaaende Numere af dette Skrivt nogenlunde vil kunne bedømme min Plan og Hensigt. Hvorvidt jeg har Kald og Ævne til at skildre vor Hovedstad; hvorvidt den Tone, jeg skriver i, er passende eller ei, det vil Tiden - den ubestikkeligste og retfærdigste Dommer - nærmere udvise. Sandheden skal være mit eneste Maal, mit Fædrenelands Held mit eneste Ønske, Oplysningens Fremme min eneste Bestræbelse. Jeg skal hylde Sandheden, uden i egentlig Forstand at fornærme noget Jndividuum. Selv der, hvor jeg ved anstændigt, Skjemt, ikke ved Satirens tveggede Sværd, søger at more mine Læsere og revse Tidens Feil, skal Medborgeres Agtelse altid være mig hellig. Vor udødelige Holbergs Ord gjør jeg her til mine: Min Pen uskyldig er, den skriver for at lee Jeg nævner tidt en A., jeg maler tidt en B., Jeg stundom Navne og Personer tidt opdigter; Men skyder udi Fleng, især paa ingen sigter. Med Tro og Øvrighed jeg aldrig Feide før, Men vel mod den, som til Stats-Criticus sig gjør. Jeg over Satiras selv tidt satyriserer. Saa tidt jeg Tempo seer, jeg med mig selv raillerer. Til anden Satra, troe mig. Hans Mikkelsen Vel haver Hjerne, men ei Blæk, Papir og Pen Jeg skal, saa meget det staaer i min Magt, bestræbe mig for, at skrive underholdende, uden at være bidende. Den, som føler sig truffen, som troer, at Satirens Pile ramme ham, maa tilskrive sine egne Handlinger, ikke min Pen, det. Det er især høi Tid at stække Vingerne paa et vist Slags litteraire Rovfugle, der kun synes at være til for at røve. Røve ville de, hvad enten det er Medborgeres Ære eller Forfatteres og Digteres suurt frembragte Aands producter. For at fylde et usselt Blad med en endnu uslere Charteque, der kun er bestemt til at lokke nogle Kjøbere, beqvemme de sig gjerne til at gjøre fælles Sag med den foragteligste Nidding og at sætte deres Medmenneskers borgerlige og litteraire Agtelse paa Spil *). Man bør vise deslige Skabninger, som stole saa meget paa deres grænd*) Dersom det var mueligt at overbevise hele Verden om, hvorfor adskillige Producter, faae deres Existence, saa vilde maaskee enhver retsindig Mand undsee sig ved at læse dem. Vi Sættere ere omtrent det samme hos Skribenterne som Portnerne hos Frimurerne. Vel ere de kun Portnere, men de ere alligevel indviede i de fleste Hemmeligheder og høre med til Broderskabet. Jngen kan vel altsaa bedre end jeg og mine Lige dømme om, hvilke uværdige Midler visse Forfattere betjene sig af, for at gjøre Opsigt. Nu omstunder gaaer det vel ikke meere an hos os at indsvøbe sig i Anonymitetens Kaabe, og indbilde Verden, at det er en Cicero, der fremtræder paa Skuepladsen, naar det kun er en usselSkribler, der besidder Frækhed til at haane Folk, som han er ligesaa meget under i Jndsigter som i Stand. Men hvo forstaaer ikke at krybe over et Gjerde, saa længe han har to brugelige Been? Hvilket Gjerde er høit nok til at spærre en Mark for den, der er ligegyldig over, om han gribes paa utilladelige Veie eller ikke? Dette vide vi Sættere ret vel Besked med. Det er derfor godt, om Forfatteren vil holde Ord, og undertiden, gjøre Jagt paa disse litteraire Stiemænd, Kry beskyttere og Rovfugle, som selv ere os Sættere til Forargelse. Sætteren. seløse Frækhed og paa Modpartiets Svaghed, at der gives Folk, som ogsaa tør vove at tugte dem, naar det gjøres fornødent. Stundom at gjøre Jagt paa deslige Rovfugle, er gavnligt for Videnskaberne, Menneskeheden og Staten. Man behøver kun at blive Sandheden tro, og den vil fælde dem. De drives da tilbage til det Jntet, som de kom fra. Af Vind og Damp skabtes de; til Vind og Damp bør de opløse sig. – J øvrigt skal jeg i Fremtiden, ligesom hidtil, søge at skrive saaledes, at mit Blad kan blive en almeenforstaaelig Læsning for Folk af alle Stænder. Tiden, Menneskene og Sæderne skal det vise, deels saaledes som de ere og deels som de maaskee kunde være. Finder man end, at det ikke er krydret med attisk Salt, saa haaber jeg dog, at det ikke er aldeles uden Salt. Og til Hverdagsskost kan simpelt Kjøkkensalt være ligesaa nyttigt som det finere Slags, der kommer paa Herskabers Bord. At mine simple Rætter ikke kunne smage de fornemme Herrer, som ere vante til at sidde til Bords hos Guder og Gudinder, finder jeg ikke underligt. Jeg kan nu engang ikke skrive anderledes. En lunefuld Stiil lader sig ikke fabriquere som Manufacturvarer. Den maa fremkomme af sig selv som et Kildevæld, uden at man graver møisommeligen efter den. Enhver har sin Maade at udtrykke sig paa. En siger f. Ex. i denne Tid. Det er smukt Veir i Dag: Solen skinner, men den har ingen Varme; en Anden udtrykker den samme Tanke, men sammenligner Vintersolen med en Juveel, der baade er straalende og kold tillige. Mueligt er det, at mangen een, der helst vil læse Latinske og Græske Floskler, som han ikke forstaaer, og sublime Tanker, som hans Forstand er for indskrænket til at fatte, - vil vende sig bort med Foragt fra et Blad, hvis eneste Fortjeneste er: at det taler et Sprog, som hver Mand forstaaer, - mueligt, at een eller anden, af flaue Tydske Romaner og Comoedier forstemt, Læser vil vrage mit Skrivt, blot fordi det skrives paa Dansk og af en Dansk Mand, ikke af en Spies eller Vulpius; men ogsaa derpaa er jeg beredt, – til disse Menneskers Domme skal jeg tie og smille. Jeg veed, med hvilken Kræsenhed man hos os stundom bedømmer ethvert begyndende periodiske Skrivt, og med hvilken Velbehag man derimod stundom læser enhver Flanhed, naar den kun har været skreven paa Tydsk, Fransk eller Engelsk, – jeg veed hvilke Dommere og hvilke Domme en Forfatter stundom maa underkaste sig hos os. Men den usædvanlige Afsætning, som de første Nummere af mit Skrivt have havt, lader mig haabe, at det læses af mange og af forskjellige Menneskeclasser. Jblandt disse vil der dog altid gives endeel, som vil læse med egne Øine, og dømme uden Fordom.