Berlingske Tidende, 1792-01-02
Paris, den 16de December. J Forsamlingen den 14de forelæste Præsidenten et Brev fra Kongen, hvori han meldte, at han Kl. 6 vilde komme i Nationalforsamlingen. Monarken kom paa den bestemte Time, og den Deputation, som var sendt ham i Møde, gik forau. Hans Ministre fulgte ham. Speideren forkyndte, Kongens Ankomst. Man havde sat 2 Lehnestole med forgyldte Liller foran Præsidentens Bord. Nationalforsamling. gen stod med blottede Hoveder. Præsidenten forkundte den, at den nu ikke meer var deelibererende, og at ingen maatte tale. Hs. Majestæt indtog sin Plads, og holdt følgende Talle :"Mine Herrer, Deres Budskab af 29de f. M. har jeg taget i nøie Betragtning. Ved en Omstændighed, hvor det gielder det franske Folk Ære og Rigets Sikkerhed, har jeg trogt, at jeg selv burde bringe Dem mit Svar. Nationen. kan ikke andet, end befalde saadan Meddelelse imellem dens valgte Repræsentantere og Arverepræsentanten. De har indbuden mig, for at bestemme afgiørende Forholdsregler, og giøre Ende paa de udvortes Sammenrottelser, hvilke ær nær i Frankeriges Skiød en Uroelighed, en skadelig Gjæring. og foraarsage os saa store Omkostninger, som forarme os, og er farligere for Frieheden, end en offentlig forkyndet solg. De forlange, at jeg skal tilkiendegive Naboe Fyrsterne, som beskytte disse Sammenrottelser, der stride imod Regjerne foret got Naboeskab, og Folke=Rettens Grundsætninger, at den franske Nation ikke længere kan taale denne Mangel af Agtelse, og dette hemmelige Fiendskab. Endelig har de giver mig at forstaae, at Nationen er henreven af en almindelig Drift, og at alle Franskmænds Ønske er : Heller Krig, end en skal delig og vanærende Taalmodighed." - Mine Herrer, jeg bar i lang Tid troet, at Omstændighederne udfordrede stor Varsomhed i Forholdsreglerne ; at man, neppe endnu sikker for Bevægelsen og Uroligheden af en Revolution, og midt i det første Forsøg paa en nye Constitution, ikke maae forsømme nogen af de Midler, som kan beskytte Frankrig for Krigens utallige Ulykker. Disse Midler har jeg alle anvendt. Paa den ene Side har jeg gjort alt, for at kalde de udvandrede Franskmænd tilbage til deres Fædreneland, og bevæge dem til at underkaste sig de nye Love, hvilke den største Deel af Nationen har antaget, paa den anden Side har jeg brugt venskabelige Forestillinger, jeg har formelig og nøie ladet giøre Reqvisitioner, for at bringe Naboe=Fyrsterne fra deres forehavende, at give dem en Understøttelse, som kunde migte deres Haab, og giøre dem dristigere i Deres forvovne Profe, ter. - Keiseren har opfyldt det, som man maatte vente af en troe Bundsforvandt, da han har forbuden og adspredet alle Sammenrottelser i sine Stater. Min Fremgangsmaade har hos nogle andre Fyrster ikke haft denne Virkning; man har givet lidet beskedne Svar paa mine Forespørsler. Denne uretmæssige Begring udfordrer Beslutninger af et andet Slags. Nationen har lagt Deres Ønsker for Dagen De har antaget dem; De har overveiet Følgerne deraf : Dehar tilkiendegivet mig dem ved Deres Budskab. Mine Herrer, De har ikke sagt mig noget ubekiendt; som Folkets Repræsentant, har jeg følt den Uret, som det har lidt, og jeg vil lade dem vide den Beslutning, som jeg har fattet, at skaffe Erstatning for denne Fornrettelse. Jng lader forkynde Churfyrsten af Trier, at dersom han ikke inden den 14de Januari giør Ende paa alle Sammenrottelser i sine Stater, og alle fiendtlige Dispositioner af de derhen flygtede Franskmænd vil jeg ansee ham som som Frankeriges Fiende. Alle dem, som maatte begunstige Sammenrottelser, der stride imod Kongerigets Rolighed, vil jeg giøre samme Erklæring ; og da jeg lover fremmede al den Beskyttelse, som de kan vente at vore Love, saa kan jeg vel have Ret til at fordre, at de For rettelser, som Franskmænd kan have lidt, igjen bliver got gjorte. Jeg skriver til Keiseren, for at bevæge ham til at fortsætte sin Hielp, og, i Fald det skulde giøres fornødent, at anvende sin Magt som Rigets Chef, for at afvende den Ulykke, som en længer vedvarende Haardnakkenhed, af nogle den tydske Statslemmer, nødvendig ville drage efter sig. Visselig kan man love sig meget af hans Mægling, som bliver understøttet af hans meget formaaende Exempel; men jeg tager tillige de militairiske Forholdsregler, som ere beqvemmest til at forskaffe denne Erklæring Æresrygt; og naar man ikke vil høre dem, da, mine Herrer, bliver intet andet tilovers for mig, end at for slaae Krig, den Krig, som et Folk, der høitidelig har afsagt Erobringer, aldrig uden Nødvendighed begynder ; men som en ædelmodig og frie Nation paatager sig, naar dens egen Sikkerhed og Ære byder det. - Men da vi modig overlade og til disse Beslutning ger, saa lader os og hastig anvende de Midler, som allene kan forørre os de gode Følger deraf. Mine Herrer, kastet Deres Opmærksomhed paa Finanternes Tilstand; befæstet National-Crediten vaager over den offentlige Formue ; laden Deres Raadslutninger, som altid maae være Constitutionens Grundsætninger underkastede, tage en alvorlig Gang, som kan opvække Ærefrygt, hvilken er den eneste, som at er et stort Riges Lovgivere; de constituerede Magter maae agte hinanden, for at giøre sig arværdige, de maae hielpe hinanden, isteden for at lægge hinanden hindringer i Veien; og maae endelig indsee, at de vel ere forskjællige, men ikke Fiender. Det er Tid at vise de fremmede Nationer, at det franske Folk, dets Repræsentanter og dets Konge, udgiøre kun Et. Med denne Enighed, og desuden (hvilket vil ikke maae glemme) med den Ærefrygt, som vi vil vise andre Staters Regieringer, er forbunden Rigers Sikkerhed, Agtelse og Roes. Hvad mig angaaer, mine Herrer, da vilde man forgiæves søge, at giøre mig kied af at udøve den mig anbetroede Magt. Jeg erklærer for hele Frankerige, at intet skal trætte min Bestandighed, eller opholde mine Bestræbe, ser. Skylden skal ikke ligge paa mig, dersom Loven ikke bliver en Støtte for Statens Borgere, og en Skræk for Oprørerne. Jeg skal troelig beskytte den mig anbetroede Constitution, og intet skal kunde bringe mig til at taale, at der bliver handlet imod den, og naar Mennesker, som ikkuns ønske Urolighed og Uorden, tage Anledning af denne Standhaftighed, til at tale ilde omme Hensigter, da skal jeg ikke nedlade mig til, med Ord at modsige den skammelige Mistillid, som de maatte finde for got at udbrede. De som med et opmærksomt Øie, dog uden Ondskab, agter paa Regieringens Gang, maae tilstaae, at jeg aldrig afviger fra Constitutionens Rettesnoer, og at jeg paa det stærkeste føler, hvor skiønt det er, at være et frit Folks Konge.