Københavns Adresseavis, 1767-06-08
Det 3. ugentlige Tillætil Adressecontoirets Efterretninger. Skuespillenes Hensigter synes i vore Tider at være meget mangfoldige. De skulle deels paa en anstændig Maade forlyste Tilskuerne, forbedre Sæderne; opvække Følelse for Dyden og Afskye for Lasterne. De skulle ogsaa tiene til at holde Sammenkomster, at snakke, spøge, og giøre Aftaler med hinanden. Fremdeles skulle de give Mandspersonerne Leylighed til at mynstre Fruentimmernes Ansigt, Adfærd, og Klædedragt, og Fruentimmerne derimod at vise sig i deres heele Pragt og Yndighed. Videre synes de ogsaa at være et Middel til at adskillige sygelige Folk, maaskee Hypochondrister, ved en heftig Latter, Klappen, og Trampen kunne bevæge og helbrede deres Legeme. Endelig skulde man ogsaa snart troe, at en af deres Hensigter var, at give adskillige helst unge Folk Leylighed til at forspilde deres Tid, og at forøde deres Penge. Men hvilken af alle disse Hensigter er nu den egentlige, hvilken er den rette? Naar man i denne Sag vil fælde sin Dom efter Tilskuernes største Hob, saa falde de første af de ovenanførte Hensigter reent bort. Man tor ikkun bivaane eet Skuespil, og man skal da snart overbevises om, at alle Tilskuere, nogle faa undtagen, synes at tilskrive Skuespillene en af de øvrige omtalte Hensigter, den ene denne, den anden hin. Jeg agter ikke at dadle disse gode Folks Meening; ney, det være langt fra Saa længe Menneskenes Tænkemaade er saa meget forskiellig, kan man jo ikke vente andet, end at enhver vil søge at fornøye sig paa sin Maade, og det Sted, hvor de alle kunne opnaae, hvad de sigte til, det kunne de ogsaa med Føye holde for at være bestemt til deres Brug. Har man vel Grunde nok til at dadle dem, som udvælge Skuepladsen, for der at holde deres Sammenkomster, at snakke, og at spøge, de have maaskee intet beqvemmere Sted dertil. Og de som søge derhen, for at faae deres Helbred igien, en Skat, som er saa overmaade vigtig, og til hvilken at bekomme de mueligt ellers ikke have Leylighed; tør man vel nægte dem et Sted, hvor de paa saa god en Maade kunne opnaae hvad de ønske, Jkke heller kan det fortænkes Mandspersonerne, naar de gaae paa Comoedie for at besee saa mange skiønne Ansigter, saa mange pyntede Dukker; eller Fruentimmerne, naar de gaae derhen, for at vise sig i al deres Herlighed. Men hvad skal man da sige om dem, som synes ikkun at besøge Comoediehuuset for at forspilde Tiden, og at forøde Pengene?" (at dette virkelig skeer, giver en deel Tilskueres Opførsel tydelig nok tilkiende, og dem kan man dog vel dadle, O ney, anvendes ikke ikke deres Penge til andres Fornøyelse, og de selv, hvor ofte forlyste de ikke andre ved deres Nærværelse? Altsaa er hverken Pengene forødte, eller Tiden forspildt. Jeg igientager derfor, hvad jeg allerede har sagt; jeg agter ikke her at dadle nogen, men det vil dog ventelig ogsaa tilgives mig, hvis jeg i denne Sag er af andre Tanker. Der rester endnu de Hensigter, som jeg strax i Begyndelsen har anført, og een af disse, eller ogsaa de tilhobe, holder jeg for at være Skuespillenes rette og egentlige Hensigt. Jeg veed meget vel, at ikkun faa ere af min Meening, og at af disse faa de fleeste ikke engang ville blive det indtil Enden; men jeg har ikke heller i Sinde at paabyrde nogen min Meening, som den rigtigste. Jeg skal meget meere være redebon til at antage en anden, saa snart jeg overbevises om dens Rigtighed. Skal Skuespillets Hensigt være at opvække Følelse for Dyden, og Afskye for Lasterne, saa maae begge Deelene vises i deres rette Skikkelse. Dyden maae forestilles saa behagelig, som mueligt er, og Lasterne lige saa afskyelige. Dette skal nu efter nogles Meening allene indskrænkes til Tragoedien, men andre derimod troe, at det ogsaa er Comoediens Sag. Kan vel Stillingen i Tragodien noksom stemme overeens med det menneskelige Liv, Heroiske Gierninger foraarsage Forundring, men opvække just ingen Efterstræbelse, og kunne ikke heller vel opvække nogen; thi enten ere Gierningerne overdrevne, eller dog saadanne, som just ikke kunne udoves af alle Privatpersoner. Andre store Gierninger eller borgerlige Dyder, hvilke i sig selv ere meere almindelige, kunne vel for opvække nogen til Efterstræbelse, men de skiule ikke altid noksom det romanske, og saa snart dette røbes, maae nødvendigviis alle Virkninger falde bort. Altsaa er da vel Tragvedien ikke i Stand til at opvække den rette Følelse for Dyden; man faaer derfor at søge den i Comoedien. Men naar nu en Comoedie er aldeles moralsk, kiedes man da ikke ved den? Kan det egentlige comiske have Sted deri, Maae man ikke frygte for, at Tilskuerne indtages for meget af det lystige, og at derved alle Jndtryk, som maaskee kunne være gjorte eller giøres paa deres Hierter, igien udslettes, Og hvis man ikke vilde bruge det comiske, skulde man da vel kunne være forvisset om, at Stykket vilde behage? Man vil uden Tvivl svare, at Tragoedier dog behage, hvor alvorlige de endogsaa ere; men hvad er vel det. som i disse egentlig behager Tilskuerne? Skulde det virkelig være de Dyder, som afmales her saa ypperlige? Eller er det ikke meget meere det prægtige, som overalt hersker i samme, og hvilket meere kildrer Øret, end rører Hiertet? I de omtalte Comoedier savnes derimod det beundringsværdige, det prægtige, som findes i Tragodien, og det comiske, hvilket dog er Lystspillets Liv, savnes ligeledes. Et andet Slags Comoedier, hvilke, omendskiønt de paa det nøyeste og rigtigste afmale Dyder og Laster, dog blande Skiemt med Alvor, fore gierne den Feyl med sig, at det skiemtsomme, det meest vittige, forekommer enten i de onde Caracterers, eller som oftest i Tienernes Scener. J detførste Tilfælde vinder da den, for hvilken Tilskuerne dog skulde bekomme Afskye, uformerkt deres Yndest, og i det andet giøres det comiske til de ringere Stænders Sprog. Ja dette sidste føder endnu en anden Uhæld, som efter min Meening ikke er af saa ringe en Betydenhed. Over den Umage man giør sig, for at lade Tienere og Piger i Skuespillene tale og handle comisk, sættes disse Folks Forbedring aldeles til Side. Deere jo dog Tilskuere lige saa vel som andre, og man burde billig ogsaa tænke paa at forbedre dem. Vil man nu i Comoedien ikkun søge at forbedre Sæderne, at rette menneskelige Feyl og Skrøbeligheder, og derhos at forestille Dyden meere fornøyelig end streng, da kan det comiske bruges, naar og hvor det skall. Dette Slags Skuespil skulde uden Tvivl blive de meest behageligste og nyttigste, thi man søger i samme meere at fornøye Tilskuerne, end at give dem Lærdomme. Jeg vil dermed ikke sige, at man allerne skal være betænkt paa at bevæge dem til Latter, jeg ønsker ikkun, at Lærdommene maatte foredrages paa saa behagelig en Maade, at de bekom et meere venligt Udseende, og at Tilskuerne selv fornøyedes ved dem. Da blev først Comoedien et Middel til at udbrede Dyder og gode Sæder. Men naar dette Øyemeed skal opnaaes, da maae Grændserne imellem Skrøbeligheder og Laster, imellem herviske og almindelige Dyder, nøye bestemmes, hvorvel de dog, hvad Dyderne angaaaer, allerede ere temmelig kiendelige. Skulde i saa Maade vel Gierrig righed, Skinhellighed, og visse smaa Bedragerier, omendskiøndtede i Almindelighed ikkun betragtes som menneskelige Skrøbeligheder, være Materier for Skuepladsen, Om endogsaa disse Feyl ikke i sig selv ere fuldkomne Laster, saa ere de dog virkelig noget meere, end Skrøbeligheder. Nogle af dem, som Skinhellighed, føre ogsaa den Uleylighed med sig, at de ikke ret vel kunne forestilles, uden at løbe Fare for at misbruge hellige Ting paa en subtil Maade. Lige saa meget bør man ogsaa tage sig vare for, at ikke visse alt for kiendelige Stænder allerne gives Skyld for en eller anden Feyl. Hvorfor maae f. E. en Praler endelig forestilles som en Officeer, eller en Skinhellig komme frem i en geistlig Dragt? Og hvorfor skal Pedanterie just søges hos de Lærde, Det er en Fordom naar man troer, at visse Feyl ikkun findes hos visse Stænder. V. have Pedanter, Pralere, og Skinhelige nok i alle Stænder; men naar i Skuespillene ved Officeren betegnes en Praler, en Skinhellig forestilles i en geistlig Klædning, da skal neppe nogen iblandt de andre Stænder finde sig trofsen for disse Feyl. Naar man derimod ikke indskrænker sig til en vis Stand, da skulle de vist alle kiende sig selv i den forestilte Caracter. Det samme kan ogsaa siges om Pedanterie. Man troer uden tilstrækkelig Grund, i at ikkun de Lærde kunne være Pedanter. Denne Skrøbelighed udviser sig paa saa mange forskiellige Maader, at man, for at giøre den latterlig, aldeles ikke har nødig at binde sig til de Lærde alleene. Til denne Classe kunne ogsaa, hvis ikke alle, saa dog de fleeste Nationalfeyl henføres, iligemaade de Feyl, som tilregnes et Kiøn frem for det andet. Hvis Skuespillenes Nytte skal være almindelig, da maae de Feyl, som derved skulle rettes, de Sæder, som skulle forbedres, de Dyder, som skulle anprises, kunne findes hos alle, og udoves af alle. Af alt dette synes mig kan man nogenledes giøre den Slutning, at Skuespillenes første og fornemste Hensigt er, at forlyste Tilskuerne. At fremføre mange Lærdomme i samme, det er ikke til fior Nytte, thi den største Hob søger dem ikke der; at forlyste sig, det er alt, hvad de tragte efter. J visse Slags Skuespil, som Opera og Hyrdestykker, synes Fornøyelsen allerede at være det fornemste Øyemeed, men ikke alle og enhver er i Stand til at føle den der. I det første Slags er Musiken Hovedsagen, en af de ædelste Fornøyelser, men ikkun faa ere Kiendere deraf. J det andet Slags er en vis Uskyldighed og om Kiærlighed, det fornemste, men det er ligeledes ikkun en Fornøyelse for nogle faa følende eller elskende Hierter. Det er altsaa det egentlige saa kaldte Lystspil, som forlyster meest, og er af den meest almindeligste Nytte. Men naar saadan et Stykke skal opnaae sin rette Fuldkommenhed, da maae dets Forfatter være baade vittig og forstandig, baade Poet og Philosoph. Han maae nøye kiende det menneskelige Hierte, og opsøge de forborgenste Kilder til alle dets Skrøbeligheder. Han maae vide, hvorledes den ene Passion regieres af den anden, den ene flyder udaf den anden, og hvorledes enhver best kan bestemmes. Men han maa tillige vide at forestille alting paa den meest behageligste Maade; og ved ham skal da uden Tvivl Skuepladsen blive en yndig Skole for Sæderne.