Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-02-03
Naar nu det anførte Lovsted jevnføres med Forordningen af 20 Febr. 1789, som siger, at alt simpelt Tyverie skal herefter første Gang straffes med Tugthuus=Arbeide fra to Maaneder til to Aar, i hvilken Henseende, iblandt andet Gjerningens Anledning, det Stiaalnes Værdie, om Forbryderen under samme Sag findes at have gjort sig skyldig i flere Tyverier eller om han har stiaalet hos den, han tjener, ere de Omstændigheder, der fornemmelig bør komme i Betragtning til at bestemme Straffens Grad, saa kan man heraf uddrage følgende Resultater, Graverkarlene have begaaet Valov, og derfor *) Efter min Formening med fører ingen Ting, større Skade end netop Liigplyndring, hvilket siden skal blive viist. Endog blot som en Forbrydelse mod Sundhedspolitiet fortjente denne Forbrydelse den haardeste Straf. kunne de dømmes til at betale trende fyrgetyve Lod Sølv og vederlægge dobbelt saa meget, som de have røvet; de have begaaet dette Ran i Graverens eller deres Huusbondes Tjeneste, og ikke allene flere, men endog utallige Gange, hvilket Forordningen især bestemmer som Omstændigheder, der forhøie Straffens Grad. Lægger man nu hertil, at det, de have røvet og begaaet, saa at sige, er uerstatteligt, især naar man henseer til, at de og have mishandlet Ligene, saa vil Straffen i det Hele nok blive Fæstnings=Arbeide for Livstid, da Forordningen om Mulcters Afsoning bestemmer, at idømte Bøder af Almuen skulle aftjenes paa denne Maade. Der gives andre, som ere af en ganske modsat Mening. De troe, at der ikke kan tænkes noget Tyverie, hvor der ikke tillige kan tænkes en Eiermand, som Kosterne røves fra, og da et Liig, fra det Øieblik det sænkes ned i Graven, overlades ganske til Jordens Skjød, saa følger heraf, at den, der plyndrer det, tilegner sig Ting, hvortil der ingen Eier mere er, følgeligen have Graverkarlene i egentlig Forstand kun begaaet Utroskab, ikke Tyverie, thi i det Fald, at det ikke var blevet opdaget, sige de fremdeles, havde de jo i egentlig Forstand, Men denne ikke krænket nogens Eiendomsret. Mening lader sig lettelig gjendrive. Først maa jeg spørge, hvorfor begraver man de Døde paa en Kirkegaard og ikke paa Alfarveie? Fordi man ønsker at hegne om deres Grav. Hvorfor antager og lønner man Gravere? Fordi de i alle Maader skulle være ansvarlige for Gravene. Heraf følger altsaa, at enhver, der lader et Liig begrave paa sin Bekostning, har Eiendomsret til Graven, – og at Liget med alt, hvad det har paa sig, saavelsom Kisten er et Depositum, som han har betroet Kirkens Forstandere, og som disse igien have betroet Graveren. Lader os antage det Tilfælde, at en meget rig Mand faaer det Jndfald, at lade sin afdøde Kone jorde med en meget kostbar Ring. Manden bliver nogle Aar derefter fattig, og føler nu, at den Ring, hans Kone har paa, kan redde ham fra Undergang. Kan Staten, kan Kirken, kan Graveren nu vel vægre sig for at lade ham opgrave hende? 3) - Hvo kan altsaa negte, at de efterlevende Beslægtede have Eiendomsret til alt, hvad Ligene have paa *) Der gives i det mindste, saa vidt jeg veed, ingen Lov, som forbyder det. Adskillige ville og paastaae, at denne Forbrydelse kan henregnes til Kirkeran; men ikke at tale om, at en Kirkegaard ikke betragtes som eet Corpus med Kirken, saa hører der desuden til Assistencekirkegaarden aldeles ingen Kirke, endskiønt man dog ikke kan negte, at den Forbrydelse, at bestiæle et Liig, er moralsk grovere end Kirkeran, da Tyven i første Fald krænker de Efterlevendes Følelse, men i sidste vel neppe bedrøver nogen. Et Forslag til en nyttig Jndretning.