Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-02-22
sollands-Falsters Stiftstidende. Udgivet i Nykjøbing af W. F. Laubs Enke. Redigeret af Chr. Jørgensen. Vandagen den 22de Februar. No 30 Valgene i Lollands-Falsters Stift. III. Bondestanden i Stiftet er næsten udelukkende Fæstere eller Arvefæstere. Selveiendom indskrænker sig til nogle Sogne, og Selveiernes Oplysning er endnu ikke større end Fæsternes, skjøndt de have det Fortrin, at de allerede have faaet et noget friere Blik og have meere Lyst til og Agtelse for Dannelse, end Tilfældet er med Pluraliteten af Fæsterne. Friheden bærer strax sine Frugter, om end Tiden skal til at modne disse. Den tilstedeværende Dannelse troe vi omtrent ligelig fordeelt over hele Stiftet: men Følelsen af Trang til Oplysning er stærkere i Selveieregnene og de til disse grændsende Byer, saaledes troe vi kun at en fremsat Dom om den større Oplysning i det vestlige end i det østlige Lolland er rigtig. Men det har, ved Bestræbelserne for at faae en Agerdyrkningsskole her i Stiftet, jo ogsaa viist sig, at i alle de Sogne, hvor en Mand med Jver og Lyst for Sagen har talt og virket, har Fæstebondestanden efter Jndsigt og Evne bidraget til dens Fremme. Man maa nu tale saameget man vil om det af de klogere Godseiere for Tiden un dede Thema, at Fæsternes egen velforstaaede Jnteresse er den samme som Godseiernes, som vistnok i en høiere Betydning er Sandhed, saa er det dog soleklart, at naar dens Enes Jnteresse og Fordeel er at faae svaret saameget som muligt af en Eiendom af den Anden, og den Andens at svare den Første saalidt som muligt af samme Eiendom, saa have disse To ei samme, men lige modsat Jnteresse. Jnteressen er derfor kun den samme for Bonden og Herremanden, naar begge ere Selveiere, og denne ene Betragtning burde være tilstrækkelig for enhver fornuftig Godseier og Statsmand til at faae et saadant Forhold bragt tilveie snarest muligt, førend dette skeer, bliver der ei Ro og Tilfredshed, Billigheds- og Retfærdighedsfølelse enten hos Bonden eller Godseieren. Saalænge man levede i patriarchalske Tider, eller Bonden var stavnsbunden Træl, kunde det gaae godt, og begge Partier befinde sig vel; men fra det Øieblik af, at dette er ophørt, er Fæstevæsenet en anarchisk Tilstand, som bestandig hidser begge Partier mod hinanden, selv om baade Godseier og Fæster ere rettænkende og retvillende Mennesker. Kun samme Interesse føder i denne ufuldkomme Verden varig Fred og Venskab. Denne Strid mellem Fæstebonde og Godseier, der nu har varet i flere Aar, er for Enhver, der lever iblandt dem, har Agtelse for, Venskab og Kjærlighed til de mange fortræffelige Mænd i begge Classer, den uhyggeligste og fortrædeligste, der kan tænkes. Man kan neppe tale i Godhed med den Ene, uden at blive seet med mistroiske Øine af den Anden. Striden bliver saameget ærgerligere, som det ei lader sig nægte, at der fremkommer ubillige og uretfærdige Fordringer fra begge Sider. Tale til Rette, gjøre Forslag og Forestillinger, nytter ikke, og heri have nægtelig Godseierne den største Skyld, thi saavel i som udenfor Stænderne have de med Hovmod og Opbragthed viist Alt og Alle bort, som fordristede sig til at røre ved deres Rettigheder; de have betragtet det som Nov- og Plyndresyge, og selv Regjeringen, skjøndt den har viist dem en ganske overordentlig Velvillighed og ved Circulairet af 8de Novbr. 1845 endogsaa gik videre i denne, end de Fornuftigere af dem ønskede, har i sidste Roeskilde Stænderforsamling maattet høre ilde af en af Høvdingerne, fordi den havde saa stor Lyst til at controllere dem og blande sig, som det hedder, i deres private Anliggender. Paa den anden Side lader det sig ei nægte, at Bønderne hist og her have afviist meget billige og milde Forslag af Godseierne til at blive Selveiere eller Arvefæstere, faae Hoveriet afløst eller bedre reguleret, deels fordi de ei kunde eller vilde indsee, hvad der tjente dem til Bedste, deels fordi de formeente, at den Tid snart skulde komme, da de skulde faae det for Jntet. Forbittrelsen er mange Steder næsten voxen til en Høide, der kan lignes med den middelalderlige Volfiske og Gibellinske Kamp. Det hedder: Bondeven og Bondefjende, Herremandsen og Herremandsfiende; Bonde hist Herremand her. Her i Stiftet er Heftigheden fra begge Sider mindre end mange andre Steder; den er vistnok fuldkommen udviklet i Gemytterne, og man behøver blot at slaae paa Strengen, saa har man strax et fuldtonende Musikslykke; men stille i Sjælen bliver dog almindeligviis Heftigheden, og det maatte derfor vække en ikke ringe Opmærksomhed, at da det kjølende Plaster blev aftaget overalt i Riget ved Reskriptet af 12te Mai f. A., skulde det tildeels vedblive at ligge paa her i Stiftet. Aarsagerne til den herværende mindre lydelige Misfornøielse af Bondestanden ere vel flere her har levet og virket en Godseier som afdøde Reventlow; Jorderne i sig selv ere frugtbare og give et tilstrækkeligt Udkomme ved Nøisomhed og Arbeidsomhed; Fæsterne have, paa ganske faa Undtagelser nær, været retfærdigen og humant behandlede; f. Ex. paa Baronierne Sønderkarle og Juellinge har længe hersket en overordentlig Mildhed, saa at de aarlige Afgifter og Jndfæstningerne bleve saagodt som ikke forhøiede, skjøndt rigtignok nu, hvad Sønderkarle angaaer, Godsbestyrelsen i den seneste Tid har viist sig ikke utilbøielig til at følge andre Principer end dem, gamle Kammerherre Lehn etablerede, og navnlig har fordret og erholdt saa høie Jndfæstningssummer, at der ikke kan antages Andet, end at den gjerne tager det Meste, den kan faae. Men skjøndt nu dette forholder sig saaledes, saa veed dog Enhver, at ogsaa her i Stiftet ere Jnteresserne hinanden modsatte, og Jvrighed er ei ubekjendt, ligesaalidet som gjensidig Mistro og haarde Domme, Under disse Forhold var det let at indsee, at hele Fæste bondestanden, som afgjor Valgene, maatte vide, hvad den vilde, og at den her som andre Steder vilde søge Den ud, som den kunde være fuldkomne sikker paa Fæsteforholdsløsningen maatte være Hovedsagen; Deputerede vilde man have, som kunde, idetmindste godt anførte, træde ligesaa skarpt op paa Bøndernes Side som Godseiernes paa deres; kunde man faae Mere, var det godt, Selvstændighed, Mod, vel ogsaa Forbittrelse vilde uan; det Andet var en Biting. Man vilde have sikkre og provede Folk, som B. Christensen; man vilde have djærve Fæstebønder, som C. Wiell, der har fælles Jnteresse med dem; man vilde have Mænd, som ikkun vare anbefalede af troe og faste Bondevenner, som Møller Clausen, og hvis Characteers Stivhed man stolede paa Heri maa enhver Upartisk give Bønderne Ret. De have sat deres Mening igjennem med en Enighed og Kraft, som er beundringsværdig. De have lagt for Dagen, at de ei meere som de forrige Gange ville lade sig narre og vælge Personer, som sætte sin Ære i at kæmpe imod dem. Havde Bondestanden ei indrettet sig saaledes i dens Valg til Stænderdeputerede, havde den handlet som Daarer. Bondestanden, er nu bleven en Magt. Forhen var den kun en Masse. Næste Stænderforsamling vil faae et ganske andet Udseende, og det vil fornemmelig blive Bondestandens Repræsentanter, der ville forskaffe den dette. Af denne vor Paastand ville Mange lee og gotte sig, men giv Tid Vi ønske, at Bondestanden i alle andre Henseender vilde vise samme Bestemthed, og Sammenhold, naar det gjælder høiere og almindelige Interesser, da vilde vore Faxerog Ængstelser være mindre. Men stræber den ei nu allerede at tilegne sig flere Kundskaber, en høiere Oplysning, og anvender endeel af den Velstand, som mange gode Aar har givet den, hertil, da vil dette store og glædelige Kæmpeskridt fremad, den har gjort ved de sidste Valg, være frugtesløs, den vil snart gaae ligesaa langt tilbage, og den vil ei kunne bruge den tilkæmpede Magt, som snart igjen enten vil forgaae, eller af en forræderisk Partigænger, blive anvendt imod den selv. At fremhjælpe den heri paa den klogeste Maade, vil være Regjeringens store Opgave, og naar den gjør dette, saa ville de foregaaende Skridt, som have sat Bondestanden i denne fortrædelige og farlige Stilling til Regjeringen, snart være glemte og tilgivne. Og vor Regjering har allerede begyndt smukt herpaa: Udkastet til Forbedring i Huusmændenes Stilling, og fornemmelig den Velvillighed, hvormed den kom Forslaget imode om høiere Folkeskoler, viser, at den vil Standens Bedste, og at den vil Forsoning. Bondestanden bør nu komme den imøde, ei mere opirre sig ved hvad der er skeet, men glemme det, forsone sig. Saaledes vil det skee, at netop Det, som syntes at være fremkommet imod Bondestanden, bliver til dens Gavn, dens Selvstændighed, dens Bevidsthed om sin Betydning og Magt; thi Alle maae indrømme, at uden den foregaaende Modstand, uden Circulairet, havde Valgene aldrig faaet dette Udfald for Bondestanden. Men, vilde maaskee Nogen sige, er det da rigtigt og forsvarligt, at Møller Clausen og Claus Wiell have fortrængt en Mand, som Professor Schouw eller blot Proprietair Dreier, Er det det Maal, vi skulle stræbe efter, at faae vor Stændersal fyldt med dem, som kun have den particulaire Standsinteresse for Øie fremfor med dem, som upartiske see paa det Almindeliges Bedste, paa det hele Fædrelands Tarv og Hæder, Ved den ulykkespaaende Sammensætning af vore deelte Stænderforsamlinger bør da er enhver Bestræbelse gaae hen paa at fortrænge den forpestede Kasteaand? Hvad vil Enden blive paa dette Uvæsen, naar ikkun Saadanne skulde styre Rigets Roer, som ei bryde sig om, at det hele Skib strander og slaaes stykker af Bølgerne, naar de blot selv kunne have Fordeel af Strandingen og gjøre gode Affairer ved Vragets Udløsning og Auction, Vi svare: nei, det er urigtigt og uforsvarligt, det er i høieste Maal og Maade sørgeligt og fordærveligt. Men der gives ingen Almeensætninger, som have Almeengyldighed. Naar der fra den ene Side ikkun tages det meest Stive og Egoistiske, saa maa der fra den anden Side gjøres det Samme, ellers seirede Hiint, og de maae prøve deres Kræfter gjensidigen, til de blive trætte, og omsider indsee, at de Intet kunne udrette med eller mod hinanden, men maa overlade Sagen til andre Mænd. Det er en farlig Periode for enhver Stat, og vi befinde os i denne. Det er imidlertid en Periode, som skal gjennemgaaes. Det er denne, som har fremkaldt saamange Rystelser i flere europæiske Stater, og endnu idag gjør det, indtil man endelig indseer, saaledes kan af der eigaaes frem, vi maae give Roret til Mæglere og Dem, som ikkun ville Fædrelandets Vel fremfor Alt, og herfor ville offre Alt. Men hvorlangt ere vi herfra Hvorlangt ere vi ei fra, at Rigsgrændsen er bestemt, og at alle particulaire Jnteresser og Lidenskaber ere komne til Ro og til sine virkelige Rettigheder i en efter vore Forhold afpasset, fri Forfatning? Det er en Naturnødvendighed, at denne Kamp maa kæmpes ud; kun, saa Landegere, saa lykkelige som Norge at undgaae den. Vi kunne endnu undgaae den maaskee; men det er den høie Tid, at, begynde herpaa, snart der, det en Umulighed. Men - begriber man nu ogsaa, hvad man fordrer af Bøndestanden, den Stand, som først for et halvhundrede Aar siden ophørte at være Trælle, som endogsaa for kort siden oversaaes af de andre Stænder, og brugtes til at drive Gæk med Man fordrer, at den i Statsmands Klogskab, i Fædrelandssind, i Almeenaand skal overgaae Regjeringen og alle de andre Stænder. Hvilke have Godscierne valgt? Mon ikke Scavenius og Henrik Moltke, Have ei Kjøbstæderne især forlangt, at de Deputerede skulde tale deres formeentlige Jnteresser, Hvilke vælger Regjeringen, Gjenvalgte den sidst Professor Schouw, den Mand, hvis Stemme er som Titusindes, Lader os Alle være billige i vore Fordringer, Ja vi gaae et Skridt videre – havde Bønderne ei valgt, som de gjorde, havde de valgt dem, som maae ansees for langt bedre og dygtigere, saa havde de kun valgt iblinde og viist, at de ei engang havde en Mening; thi saaledes er Oplysningen endnu desværre i denne Stand, den kjender ein det Udmærkede, som vort Land besidder, og kan ei vurdere det: men kan og vil selv de saakaldte Fornemme vurdere det? Ville Regjeringsmændene fuldelig vurdere det i Havde Godseierne valgt Prof. Schouw eller Prof. Clausen eller Mag. Monrad, om de havde kunne det Og dog have flere oplyste Bønder her i Stiftet erklæret det ligefrem og beklaget, at de ansaae det for Pligt at maatte stemme, som de gjorde, og ei kunde tage udelukkende Dygtighed i Betragtning. Og mu havde Schouw ikke næsten samme Antal Stemmer som Møller Clausen, og det var hele Bondestandens Mening at vilde have ham til Deputeret og C. til Suppleant, og det skete blot ikke, fordi den i sin Forsigtighed stemte paa dem begge toOg dog var S. bleven Deputeret, dersom det tidligere var bleven omtalt og omhandlet, at han der skulde vælges. Men denne Bestemmelse var ei taget ved Prøvevalget og toges blot nogle Dage for Valget. Men ogsaa maatte netop blandt disse Beboere i dette Districtalet opstaae Mistroiskhed; Faa kjende S., de maatte da raisonere som saa: ja, vi have Tillid til Eder, og ville gjerne vælge den, J anbefale os, men hvorfor have J ei for nævnet ham for os, at vi kunde skaffe os Oplysning om ham; idag anbefale J os En, imorgen en Anden vi kjende ei de kjøbenhavnske Herrer, og vi huske nok, hvad den talede for Bondens Sag, som J anbefalede os og som vi valgte sidst. Hvor tilgiveligt, Vi ville haabe, at Hædersmanden bliver valgt i det 14de District, ved det: nye Valg, som der skal foretages, dersom Prof. Clausen, ei modtager Valget. Da kunde 17de Districts Vælgere ved en Deputation anbefale S. til deres Brødre i hiint District, og sige til dem: vi have begaaet en Uvitterlighedsfeil, gjør Jnden nu god! - Hvad un Dreier angaaer, da havde han de fleste Stemmer ved Prøvevalget, og denne oplyste Mand maa takke sig selv for, at han ei er bleven valgt. Bondestanden ærer og elsker B. Christensen, og det vilde være den sorteste Utaknemmelighed, som den ei gjorde det. 6 D. havde uden nogen gyldig Grund pukket paa C. B. C. havde jo kun haandhævdet Ringsted forsamlingens Beslutning, og her var han i sin gode Ret. thi for Tiden er han jo Bondestandens Fører og Hovedmand, en saadan Plads er en Nødvendighed og en Hædersplads, en conditionsine qvar non for den adspredte og noplyste Stands Sammenhold, og Kraft. Hr. Dag har et Par Gange ved sine Yttringer tydet hen til, at saadanne Støtter og Anførere vare unyttige eller skadelige; men en saa indsigtsfuld og politisk dannet Mand som D. kan ei mene hermed, og mener han virkelig hermed, befinder hansig i en forbansende Vildfarelse, som ingen Gjendrivelse behøver, og som han snart vil komme ud af. Men fremdeles, da en ligefrem Opfordring blev stillet til ham af Fælgerne, svarede han undvigende og lige ubestemt, eller idetmindste saaledes, at det ei kunde forstaaes af den sin vel Bonde. Jntet Under da, at Bønderne bleve bange; selv vi, som have stillet ham som Candidat, begyndte at blive lidt urolige, skjøndt vi tilstaae, at hans fremsatte Principer i Almindelighed ere de denne gode og rigtige Men hvorfor blive staaende i denne behagelige eller ubehagelige Clasticitet, hvorfor ikke svare ligefrem paa lette Spørgsmaal, Jmidlertid ønske vi endnu, at D. kunde blive Deputeret. galst.