Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-11-26
Den stiaalne Ring. (Sluttet. En Dag da Frue Barvald var gaaet ud, lod Helene mig ved hendes Kammerjomfrue bede at jeg ville komme ned i Haven, hun havde noget hun ville tale med mig om. Glad og frygtsom ilede jeg derned. Hun ventede mig paa et Sted, hvor vi ikke kunde blive seet fra Slotsvinduerne, og i den varmeste Venskabs=Tone, sagde hun: "Jeg anseer det som en taknemmelig Pligt at maatte sige Dem noget ubehageligt. De har Fiender, paa Slottet, der søger at sværte Dem hos Fyrsten. Jeg takker Dem for denne Advarsel, naadig Frøken, svarede jeg; men min Vandel er reen, og min Troskab mod Fyrsten uforanderlig: hvad har jeg da at frygte, jeg er derimod mine Fiender med get forbuden, at de have forskaffet mig dette Beviis paa Deres Velvillie, min dyrebare Frøken. O, jeg er dybt i deres Gjeld, gjentog hun sukkende. De ræddede mit Liv, og jeg - gav Dem en halv henvisnet Rosel - Jeg forsikkrede, at denne Rose havde et uforgjengeligt Værd for mig, og i det jeg aabnede min Tegnebog, viste jeg Kjerlighedsblomsten, der laae i hellig Bevaring mellem Silkepapiir. Rørt rakte Helene mig Haanden. Vi forblive Venner sagde hun hjertelig. - Dog nu forlader De mig kjære Walland, Jngen skal eller maae vide noget om vores Sammenkomst, og i saa Fald maae man vogte sig for at Træerne havde Øine og Øren. Lykkelig, som en Gud, gik jeg tilbage. Kapelmesteren mødte mig med hans sædvanlige tordnende Ansigt paa Slotstrappen; men jeg hilsede ham saa venlig, at han studsede og gloede paa mig, som om han troede jeg var bleven vanvittig. Nogle Dage efter, blev mig, da jeg om Morgenen ville høre hvad Fyrsten havde at befale, Forgemakket fortalt, at han var syg og gav ingen Audience. Om Middag kom han ikke til Taffels. Ogsaa Helene og Tanten lode sig heller ikke see. Jeg spiste allene med mine tre Modstandere. Et sandt Giftmaaltid. De talte med hinanden et Pluddervælsk af afbrudte Ord, og loe derimellem uopbørlig. Jeg vidste ikke om jeg var forraadt eller solgt. Om Eftermiddagen blev jeg kaldet til Fyrsten. Usædvanlig bleg sad han mellem Puderne i hans Lænnestoel, og sagde med mat Stemme: Tag Plads ved min Side, det falder mig tungt at tale, men en forunderlig Hændelse nøder mig dertil. Jeg veed ikke, om De har hørt, at paa det Sted hvor dette Slot er bygget, stod fordum et Munkekloster. Det sidste Overhoved derfor, var en aandelig inspireret Abed, kaldet Ricodemus. om hvem Historien fortæller, at han var en Mand af overordentlig strenge Sæder og næsten kjæmpemæssig Legemsstørrelse. Herpaa grunder sig det gamle Sagn, at hans Aand endnu imellem vanker omkring blandt disse Mure, som Dommer. Dog hvorledes kan jeg endnu kalde dette er Sagn, vedblev han sukkende. Det er Sandhed!" Jeg hørte hans Tordenstemme forrige Nat; han raabte for min Sovekammerder: Aren hain, Abed Nicodemus taler med Dig Jeg finder Behag i Din Fromhed, men en Afskyelig, en Antikrist faldt ned som fra Skyerne, traade i Din Tjeneste og besidder Din Fortrolighed. Riv i Morgen denne Slange fra Din Barm kast den over Grændserne af Dit Gebet ellers viser jeg mig frygtelig for Dig næste Nat, og Død og Fordærvelse ere mine Følgesvende. Saa lød den skrækkelige Rost, og jeg ville gjerne skjule for mig selv hvem den ivrede imod. Jmod mig, naadige Herre! sagde jeg uforskrækket. Tiden jeg blev ansat i Deres Tjeneste, sætter det uden for al Tvivl. Men Aber Nicodemus kjender ikke mig, og var han ingen hellig Person, ville jeg kalde ham en Bagvasker, Stille, Stille, faldt Fyrsten mig ængstelig ind i Ordet: besvar De mig sandt og oprigtig, som om De stod for Gud, det Spørgsmaal: er Deen Kristen. Ja jeg er, svarede jeg med Fasthed, og saae, ham frit ind i Øinene. Det beroliger mig, sagde han. En god Samvittighed taler af Deres Øine. Gud allene skuer, ind i Hjertet; selv Engle og Hellige er dette lukker, for. Derfor skal Aandens Ord ikke lede mig vilde i min Tiltroe til Dem. Jeg vil modig oppebiham, og forsvare Dem mod ham. Jeg forlod Fyrsten med det Forsæt, at befrie ham for dette Forsvar og overhoved søge at afvende fra ham det tiltænkte Besøg. Jeg sluttede mig, let til hvorfra Abeden vilde komme, og besluttede at spærre ham Veien. Men da han, ifølge Sagnet skulle være en Kjempe, saa var Feide mod ham uden Assistance heel betænkelig. Jeg saae mig derfor om efter en dygtig Kampbroder. Mit Valg faldt paa den fyrsterlige Livkudsk, der var en Karl med Marv i Knoklerne, som jeg kunde forlade mig paa. Mod Midnat besatte vi i al Stilhed Udgangen til en lang hvælvet Gang, som Hr. Abeden, ikke kunde undgaae at passere, naar han vilde spøge i Fyrstens Sovegemak. Han lod os neppe bie til Minutter, tunge Trin som lød, fra den ene Ende af Gangen, forkyndte hans Ankomst. Vi rørte os ikke af Stedet, førend Spøgelset kun var faa Skridt borte fra os. Pludselig brød vi ind paa det, med to Lys vi havde holdt skjulte, og saae en uhyre, med en høi Biskopshue, forstørret Kjæmpe, hvis græsselige Maske næsten forskrækkede mig. Jført en lang sort Talar, bari den venstre Haand en Bog og i den høire en Biskopsstav. Den pralede følgelig med alle biskopelige Ærestegn. Jeg sagde uden Omstændigheder: God Aften, Hr. Abed, hvor spasserer De hen Brummende som en Bjørn, trak han sig som Kræbsen en Smule tilbage. Men da jeg trængte ind paa ham, og holdt Lysene høit i Veiret for at beskue hans contrabande Ansigt; vendte han sig hurtig om, og gik rask bort. Min Sekundangjorde sig den Fornøielse at knalde bag efter ham med en Tyrepidsk. Hans Høiærværdighed blev saa forskrækket og gjorde et saa svært Spring, at o, Underværk. - Hovedet styrtede baglænned af Skuldrene, og løb bag efter Rumpen saa gesvindt som det kunde, hurtig bort. Jeg kunde for Latter ikke forfølge den sammen falde Kjæmpne. Men Kudsken gav ham, med hans knallende Pidsk et sikkert Geleide indtil Enden af Gangen. Det Skjelmspak - raabte han, da han kom tilbage. - Dværgen stod paa Kapelmesterens Skuldre" Jeg bad ham tie med Historien, og da Fyrsten den følgende Dag yttrede sin Forundring over at Aanden ikke viiste sig, tang jeg ogsaa dermed.