Berlingske Tidende, 1788-01-01
J denne nye Grad af sin Stand see vi Gerner, den samme Videnskabernes varme Ven, den samme varme Ven af sine Medmenneskeer; thi hvad kan være større Velgierning, hvad fortiener mere den tænkende Mands Erkiendtlighed, end det, at finde en Mand, som ved store Evner forbinder en utrættelig Villie til at oplyse ham, tilat lette ham Besværlighederne paa Videnskabernes Bane. Guldet kan ikke betale ham, end sige belønne ham; han lønnes best, naar hans Hensigt, hans Ønsker, opfyldes; denne Hensigt, de Ønsker, at danne og opmuntre varme Venner for Videnskaberne. Ved idelig at arbeide selv, vedblev Gerner at lære andre; hans lyse Foredrag, hans venlige Omgang, hans ædle Uegennyttighed gjorde ham søgt og yndet. Cadetten og den unge Studerende kappedes om at søge Underviisning. hos ham i den Mennesket saa nødvendige som nyttige Videnskab, Mathematiken, og alle de Timer, som Gerners egne Arbeider og Granskninger lode ham tilovers, vare endnu helligede til at slukke hines Læretørst. Ved denne Arbeidsomhed sattes Gerner i Stand til at tage Deel i Livets Beqvemmeligheder og Forlystelser; men dertil var hans Tid ham for dyrebar, og hans Formues Overskud ham for ædel. Det fradraget, som han behøvede til sit eget tarvelige Ophold, til Bøger, disse Videnskabers Hielpemidler, til et intet mindre end prunkende, dog ei heller hans Stand, vanærende Klædebon, dette fradraget, tilhørte det øvrige, ligesom Resultatet af hans Fliid og Kundskaber, hans Medmennesker. Langt ophøiet over Egennytte, kiendte denne ypperlige Mand ingen anden Pligt, ingen anden Lyksalighed, end at giøre Vel! Selv Tiden til Livets nødvendige og behagelige Vederqvægelse, Søvnen, indskrænkede han saa kort som mueligt. Trættet af Grublen forlod han ofte Midnats=Lampen, for paa det blotte Gulv, en Bog under Hovedet, at nyde en kort og uundværlig Hvile, og Solens første Straaler vakte ham igien munter til Arbeid og Velgierning. Paa denne Maade henflød Gerners Ungdom, saaledes brugte han sine mandlige Aar, og i dette Arbeide trax Døden ham. Hans store uegennyttige Siel tillod sig knap Glæden af den offentlige Hæder, som hans henrykte Medborgere, drevne af en uovervindelig Følelse af hans Værd, ydede ham. Megen offentlig Hæder frabad han sig, og den, som overrumplede ham, nød han med Beskedenheds Rødme; men derimod tilvinkede ham aldrig nogen Leilighed til at fremme Fædrenelandets Tarv, før hans hele Siel brændte. Selv opsøgte han Leilighed til Gavn, greb hver, og gavnede. Paa denne hans Gavnlighed behøver jeg ikke at fremlægge Beviser; tale ei Danmarks Søekrigere med Henrykkelse om hans Skibe, det trygge Værn mod Storm og Bølger; de mueligste Beqvemmeligheder, som disse tilbyde, dertil har en stor Deel af Eder været Vidner. Hveser Jndretningen i Dokken, denne Velgierning endog som ufødte Slægter, uden at velsigne dens Opfinder for hvert get grublende Øieblik, han anvendte paa denne Trældoms Lettelse. Ol hans Forstands Værd og Ypperlighed er umistydeligt erkiendt og hædret; Danmarks vise Mænd holdt det for Pligt at følge hans Liig, og saaledes er og hans store menneskelige Hierte erkiendt; thi agtede Dannemænd fældte Taarer ved hans Minde. Saaledes vandt Gerner Hæder ved at gavne, Og dette er Ærens sande Vei. Alle Gienveie ere Afveie, der føre langt fra dens Tempel; al anden Hæder, som ikke grunder sig paa Gavnlighed, er en drømt Løn for sminkede Udyder; thi naar Samvittigheden vaagner, er Drøm og Løn forsvunden. Vel den Forførte, som det gives af aabne Øinene i Tide for den falske Æres Fortryllelser, og at forlade Afveien, hvorpaa han vandrede. Vist nok, dette Arbeide er saare besværligt; thi deri er den sande Ærens Vei forskjellig fra den falske. Indgangen og de første Skridt paa hiin ere besværlige, paa denne bestrødde med Blomster; men jo længere man gaaer paa hiin, jo mere lettes Veien, jo flere sande og yndige Skiønheder tilbyder den; da derimod denne hilder den Vandrendes Fod med blomstrende Ukrud, fører ham i Labyrinter, beruser ham med sine giftige Blomsters Udaandelser, af hvilke han som oftest ikke vaagner, inden den kommende Død aabner hans Øine i en trøstesløs Fortvivlelse. Føler dette, ædle Ungdom, O! at den Sandhed stedse være lys, stedse nærværende for Eders Siele, der er ingen Hæder, uden den, som grunder sig paa Gavnlighed; ved den vedligeholdes den arvede, ved den erhverves Hæder. Uden Gavnlighed misbruges Forsynets Gaver, Byrd, Rigdom, og det, som overgaaer Byrd og Rigdom, Siele Evner. Det er med Forstanden som med en Ager; den være saa frugtbar som mueligt, forsømmes den, vil den ikke bære andet end Tidsel og Ukrud; forsømmes Forstandens Dyrkelse, mon dens Frugter skulle blive bedre end den forsømte Agers, Vel sandt, Forsynet meddeelte ikke alle lige Gaver, Forstanden har sine Grader; men hvilken Grad af naturlig Forstand er saa ringe, at den jo ved Flid kan forøges, Men til at opnaae dette Maal, dertil ere Videnskaberne de sikkreste, de eneste sande Midler; de Videnskaber, nemlig, som henhøre til den Stand, man i Livet har valgt sig, og hvilken Stand behøver disse meere almindelig, hvilken Stand høster større Frugter af disse, end Krigerens, Det er disse, der skulle lære ham den sande og betimelige Brug af de tvende Krigeren saa nødvendige Egenskaber: Mod og Sindighed, og af disses nødvendige Forening. Uden Videnskaber vil Mod udarte til Forvovenhed Sindighed til Feighed. Men som Forstandens Dyrkelse giver Beqvemhed til at gavne, saa maae Hiertets moralske Forbedring frembringe en virksom Villie til at gavne. Disse tvende Egenskaber bragte til den mueligste Fuldkommenhed, og foreenede med hinanden udgjøre den sieldne store Mand, udgjorde Gerner. Dette er en svag Gienlyd af Fædrenelandets Røst. Philosophen Rothe bød os at spørge Historien, hvor Gerner var, og Suhm, Danmarks sandrue og vise Historieskriver, svarede: Henrik Gerner var en ypperlig Mand; stor i Videnskaber, større i Dyd, Oprigtighed og Ædelmodighed. Prydet med enhver Dyd, ikke hengiven til nogen Last, ædelmodig foragtede han de Underfundigheder, hvorved man tilsniger sig Venner og Velyndere; thi han kiendte sit Værd; han elskede Fædrenelandet over Alt. Saa taler Historien - det er et kort Begreb af alle de Dyder, som giør Manden stor paa Jorden, og vis om Himmelen. Ædle Yndlinge, hvad kan jeg ønske Eder høiere, hvad kan jeg anprise Eder varmere, end at ligne denne Mand? Hvilket Hæld for Fædrenelandet, hvilken Lyksalighed for Eder. (Af Minerve for Januarii 1788.)