Ribe Stifts Adresseaviser, 1792-11-23
Hvad allerførst Hierarchiets Forhold i denne Sag angaaer, saa er det tumultuarisk og stridende imod en regelmæssig Processes Form. Jntet Menneske klager over Præsten Schulz; Patron og Meenighederne ere meget meere høist tilfreds med ham ( S. 68,76), og dog kommer han med eet under Inqvisition. Hvorledes T Taget af Schlesvigsches Journal for Aaret 1792. Dette kunde man, siger Hr. Anlelang, i Førstningen ikke see af Jnqvisitions=Acterne. Disse begynde med et Commissoriale til Kammer=Assistenzraad og Consistorial=Fiscal Hr. Huul beck og dette Commissoriale er meddeelt paa Grund af en kongelig Cabinetsordre af 13 August 1791, hvilken lyder saaledes: "Min kjere Etatsminister von Wøllner, Jeg hører om den alt længe berygtede Præst Schulz i Gielsdorf, ligeledes og Præsten Stark i Berlin saa mange slemme Ting, at jeg umuelig kan tie stille dertil, men maa herved alvorlig befale Eder at lade Sagen grundigen og med al Strenghed, undersøge. I har derfor strax at excitere Consistorial=Fiscalen, og give ham et Par af Overconsistorialraaderne til Hielp, at jeg kan være desto vissere, at Alting bliver nøie lagttaget forat komme efter Sandheden. Tager Eder med Alvorlighed den Sag an, at sætte Maal og Grændser for den usædelige Geistlighed i hele Landet, og erindrer Eder stedse, hvad J i eders vigtige Post er Gud, mig og Staten skyldig. Jeg sætter min fulde Tillid til Eder, og er o. s. v.,Man standse her et Øieblik og spørge, hvorledes kunde Kongen høre Ondt, meget Ondt om en Mand, om hvem tre Meenigheder tilligemed Godsets Herskab intet vidste at sige uden Godt, Som efter S. 14 og f. i den heele Tid af hans sex og tive Aars Embede var sin Patrons Ven og Lærer, og blev af ham kaldet. saaledes; som hans Meenigheder elske, fordi han er goddædig imod alle og en Ven i Nøden, Enkers Hielper og Faderløses Fader, giør vel imod Trængende og udøver Gavmildhed imod Fattige, Som siden 26 Aar lærer enhver at elske Gud over Alting, ære Kongen, lyde Øyrigheden, og behandle sin Næste under alle Omstændigheder ligesom sig selv, Med eet Ord, som lærer at leve fornuftigen og døe roligen? Og til hvem herom af alle hans 3 Meenigheder, og af Godsets Herskab er meddeelt et formeligt Vidnesbyrd under 13 October 1791. (S. 68. 76), hvori man læser, at Schulz i sine Prædikener forredrager Jesu Lære renset fra alle menneskelige Sætninger, og forkynder den sande Christendom, at under hans Embeds Førelse har ingen Processhavt Sted imellem Godsets Herskab og Bønderne, at Herskabet har ingen Anledning givet Meenighederne i Gielsdorf og Wilkendorf til at besvære sig over trykkende Medfart, at Bønderne aldrig have gjort sig skyldige i grov Forbrydelse eller Opsættighed imod Herskabet, endskiønt dem er paalagt Hoverie; at i begge Meenighederne Gielsdorf og Wilkendor var siden nogle og tive Aar ingen grov Excest- og Kriminal=Undersøgelse forefalden, to Tilfælde allene undtagne, hvoraf Drik og Dands foranledigede det eene; fremdeles at begge Menighederne ikke havde gjort sig skyldige i nogen Ulydighed imod de offentlige og Landets Politie Love, men stedse rigtig og til rette Tid erlagt deres Skatter, Afgivter og Ndelser; at Meenigheden i Hirschhfelde er overeenstemmende med de uvrige Meenigheder i at yttre sin Tilfredshed, og ligeledes erklærer at finde sin Beroligelse i Præsten Schulzes Lære; at den ne Meenighed, som er meget fattig, har ham at takke for besynderlige Velgierninger, saasom at han betaler af sin egen Pung Skolepenge, for de fattige Børn, at de ikke skulde mangle Underviisning; at han aarlig giør bekiendt fra Prædikestolen, at han endnu vil betale for fleere Børn, naar fleere derom melde sig hos ham; at han uden Betaling forsyner de fattige Børn med de nødvendige Skolebøger; at han af sit eget Korn giver mange fattige Folk i Hirschelde det fornødne Brødkorn; at Jnspector Hansens samtlige Conduit=Lister ikke melde og ham det ringeste Ufordeelagtige, men skildre ham stedse som en Mand af besynderlig god Opførsel, der anvender den Tid, som han har tilovers fra sit Lære= og Prædike=Embede, paa Stude ringer. - Man spørge nu atter: hvad Ondt kunde Kongen høre om denne Mand, Hvo kunde have den Uforskammenhed at sige Ondt om en saadan Mand til Kongen, Hr. Schulz prædiker med Pidsk i Haaret; dette er usedvanligt, og om man vil, uskikkeligt; men er det noget Ondt. Han afviger fra de symboliske Bøger, skal det være noget Ondt, saa har jo Luther og de øvrige Reformatorer, som afvigede fra deres Kirkes Symboler, ogsaa gjort noget Ondt; saa er Protestantimen selv, som en fortsat Afvigelse derfra, noget Ondt, og Paven har ligesaa megen Ret, naar han ikke vil lade dette gielde, som de, der sætte sig imod de Schulziske Afvigelser fra Protestanternes nærværende symboliske Bøger. Dernæst fortæller Hr. Amelang S. 79 og f., at der fandtes 2de Origiginalbreve fra 2de berlinske Skolemestere, Michaelis og Ahrend, der vare skrevne til en vis høiærværdig Præst (ved Navn Brumbei, som siden bliver sagt, i Berlin. Begge indeholde Fortælling om en Reise, som efter disse Breve, blot Leilighedsviis og til Forfriskning foretages til Alt=Landsberg og Hirschhfelde, ved hvilken Leilighed de Herrer Skolemestere vare blevne nysgierrige efter at høre Præsten Schulz prædike i een af sine Byer. En besynderlig Omstændighed, at der just paa Søndagen indrykde Jndqvarteering i Gielsdorf, ved hvilken Leilighed Præsten maatte i Herskabets Fraværelse beværte de Herrer, Officierer, tilintetgjorte deres Haab. De forsømde imidlertid ikke at regne ham det til en meget høi Brøde at have udsat Prædiken, i Hirschselde og opsat en Barnedaab indtil Mandagen; formodentlig for at giøre opmærksom paa, at Barnet muelig kunde døe heni sine Synder. Da nu disse stakkels Missionairer ikke kunde see, høre og tale, som de selv udtrykke sig, med den vidt og bredt bekiendte og udskreegne Schulz, saa indladelde sig i en Samtale med Degnens Søn, en Person paa 24 Aar, om Schulzes Lære, hvorved deres Hierte i Øieblikket maatte bløde, og hvoraf Resultatet gaaer ud derpaa, at de raabe et Veerover de 3. Byers Jndvaanere, som ved Schulzes tiveaarige Lærre vare gjorte ulykkelige. Den ene af disse Apostler slutter sit Brev saaledes. "Jeg bryder nu af, thi mit Blod begynder at kaage Saaledes leve og troe disse Meenigheder, og hvoraf kommer det; uden fordi Præsten lærer det; og hvad skal man tænke og en saadan Mand, Deres Høiærværdighed beklager vist disse ved ham i Vildfarelse førte Siele, og jeg beklager dem og, samt ønsker dem snart bedre Tider. Men jeg, som Forsvar, slutter dette jammerlige Skolemester, Sludder med Christi taalmodige Udraab: "Fader forlad dem, thi de vide ikke hvad de giøre, Disse vare begge de Breve, hvormed Inqvisitions=Acten begynder, hvilke begge i det Væsentlige stemme overeens, men hvoraf det endnu ikke kunde sees, til hvem de vare stilede, og hvorledes de var komme i Hr. Geheime=Etatsminister von Wall. ners Hænder. J Fremdeles fandtes ved At terne en billet fra de Herrer Consistorial=Raader Hermes og Hilmer af 3 Septbr. 1791, hvori de skrive saaledes til Hr. Oberconsistorial. Fiscal Huulbeck: "Vi oversende til Deres Velbyrdighed 1. Copie af det til os ergangne Rere, skript i den bevidste Sag. 2. En Prædiken, af Schulz fra dette Aar, hvilken er et fortrinligt Document i denne Sag. 3. Anviisning paa de betydeligste til Klagen henhørende Steder af hans sidste, endskiønt anonymiske Skrift: Beviis for den himmel et vide Forskiel imellem Moral og Religi" on. Denne under No. 2, anførte Prædiken findes tilligemed nogle Stykker af andre Prædikener Fol. 2 o. s. af Acten. - Og saa om disse Prædikener kan man af Acterne ikke see, hvorledes de ere komne i de Herrer Consistorial=Raaders Hermes og Hilmers Hænder. Men ved mit forudskikkede Andragende, som gik ud paa nærmere at udfinde disse Omstændigheder, har det viist sig, at en Præst i Berlin er bleven et Redskab til at lade belure Præsten Schulz, for at og stifte Forvirrelse i et Kirkeselskab, som hidtil levede exemplarisk godt og fredeligen. Det er Præsten Brumbei ved Jernsalems= og den Nye Kirke, just han, som efter Touren aseenderer, naar Præsten Stark, der formedelst et anstødeligt Levnet er under Jnqvisition, skulde blive casseret. Gud maa vide, af hvilke urerne Bevæggrunde han handler imod Præsten Schulz, da han dog rimeligen ikke kan bygge sin Lykke paa hans Ruin, med mindre denne Opdagelses Forretning hertil skulde være en tilstrækkelig Recommendation. Han har ved sit Forhør til Protocollen den 14de Novbr. 1791 ikke tilstaaet de bevægende Aarsager til sin Handling, heller ikke vil det beedige sit Udsigende. Men nok, han har, for at aflegge et Beviis paa sit præstelige og taalsomme Sindeelag, bekiendt at have søgt at formaae Skolemesteren, Michaelis, at naar han engang gik til sine Slægtninge, han dog maatte høre en Prædiken, af Schulz, og efter sin Tilbagekomst sige ham, om Schulz endnu lærde det samme, som han havde lært før Religions=Ediktet. 2) Dette er aftrykt til Begyndelse af dette Forsvars skrivt og stilet til Hr. Huulbeck. Efter Side 83, vil Brumhei have gjort det te af egen Drift og af blot Nysgierrighed. Begge Brevene fra Skolemesterne tilstaaer han at være skrevne til ham, og bragte til ham af samme. Da imidlertid hans Hensigt herved ikke blev opnaaet, saa har han ladet dem forstaae, og formodentlig derhos sagt til dem, at han maatte have en Prædiken; Herpaa gaaer Michaelis andengang til Gielsdorf, og efter sin Tilbagekomst tilstiller ham Prædikenen af 28de August. Da Brumbei har giennemlæst samt me, giver han den tilbage til Michaelis med Sigende, at han nu skulde levere den til O. C. R. Hermes, efterdi det dog er utilladeligt, at Schulz efter Religions=Edictet foredrog slige vildfarende Lærdomme. Brevene siger han at have givet til en god Ven, som han tog i Betænkning at nævne. Da han blev opfordret til at nævne denne gode Ven, svarede han: "Min Correspondence er min egen private Sag, og jeg seer ikke, hvorfor jeg herved skulde bringe den Ven, til hvem jeg har givet dem, i Vidtløftighed. Jeg veed ikke, hvorledes begge disse Breve ere komne i Ministerens von Wøllners Hænder, formodentlig ere de gang ne igiennem forskiellige Hænder, førend de ere komne derhen. Da han blev fordret til at bekræfte sit Udsigende med den Eed, som den preussiske Lovbog har foreskrevet Vidner, svar rede han: "Jeg kan ikke beslutte mig hertil, efterdi Sagen er af for ringe Betydenhed til, at jeg derover skulde sværge, Men nu modsiger hans ubeeedigede Udsigende i mange Stykker, det, som begge Skolemesterne have udsagt, og fortiener altsaa ingen Troe. Jmidlertid tilstaaer han at have givet Skolemesteren den Forretning at levere Prædikenen til Hr. O. C. R. Hermes. De Breve, som benævnte Skolemmestere have skrevet til ham, og hvilke han ikke behøvede, naar deraf ingen Brug skulde giøres, (det Sludder disse indeholde, havde bedre ladet sig sige mundlig under fire Øine) har han ligeledes ved en god Ven ladet overlevere til G. E.M. von Wøller; til hvilken Ende, Det har han skammet sig ved at sige. - Saa staaer han nu der som Schulzes Medanklager, han, der ikke undsaae sig ved hemmeligen at arbeide paa at styrte sin Embedsbroder, men har ikke Mod nok til at giøre det andet Skridt, og offentlig beedige sit Udkgende - under Foregivende, at Sagen er af for ringe Betydenhed. - Altsaa er det en Smaatting at arbeide paa at styrte en Mand, som opdrager Staten gode Borgere, og troe Undersaattere, En Smaatting at rive Levebrødet fra den, som i sit 52 Aar besværlig kan træde over i en anden Stand, Eller det er af ringe Betydenhed at forstyrre 3 Meenigheder, i det, som henhører til deres Beroligelse, At ville berøve dem deres Præst, som i lange 26 Aar har med møisommelig Flid arbeidet paa deres Beste, og nu først begyndte at see Frugterne af sin sure Sveed, O den elendige Medhielper til onde Hensigter, O den uværdige Præst, som udøver Forfølgelse, og prædiker Taalmodighed! Hvorledes staaer det her til med Hoved og Hierte? – Nu anfører Hr. Amelang et Par Handlinger, som giøre Hr. Brumbti intet mindre end Ære, og hvorved hans christelige Kierlighed, uden hvilken dog Troen er død, bliver meget mistænkelig. Jeg maa endnu en Stund lade Hr. A. tale med sine egne Ord; Læserne vilde i et Udtog tabe for meget ved at høre ham tale i 3die Person. Side 92 o. s. Denne Brumbei er det, der træder frem som Anklager imod Præsten Schuld, og hermed aflegger et Beviis paa sin christelige Fordragelighed. Om man betragter denne Handling, hvis Bevæggrund, hvilkensomhelst den end er, stedse maa være afskyelig, efterdi Anklagelsen just treffer en Mand, som fører et ganske ulasteligt og exemplarisk Levnet, og ved hvis Lære Patron og Meenigheder finde sig opbyggede, om man betragter, siger jeg, denne Handling i og for sig selv, og kiendte end ikke den Handlende, saa maatte man dog stedse falde paa en Geistlig; thi den er just en Efterligning af den Maade, hvorpaa de ypperste Præster og Skriftkloge gik til Værks imod Christus, og hvorom Luccas 20, 19 siger: "Og de lure, de paa ham, og udsendte Speidere, som stillede sig an, som om de vare retsindige, at de skulde gribe ham i hans Tale, paa det at de kunde overlevere ham til Øvrigheden og Statholderens Magt.