Viborger Samler, 1785-09-26
Mandagen den 26 September (Børn fra N. N. Peter, Jndsendt. A. gere Regnskab for Huesodning sin her pligtig: Men Regnskab giøre ret, en Sag som er høistvigtig, Thi Regnskab giøres skal, at det er sand og vist. De uden andre lære jo en Evangelst. 2) Luc. 16, 2. Det Det er en enkelt ei allene, eller vise, San Regnskab giøre skal, ne, det er ogsaa disse Som lærer Ordet selv, skiønt muligt - slig seet før, At mangen en kan ei reengiør for egen Dør Men hvem og hvad er det, man Regnskab skal giøre. For Skaberen, du har din Regnskab at fuldføre, For hvad for det du har mod ham i Livet gjort, Af alt hvad syndigt er, det være lidet, stort, En Adam ikke kan mod Eva sig bemykke. Naturens Gaver naar ubrugt, har lige Lykke. Betænk: giør Regnskab; thi, sligt det er Herrens Sind, Men stadig, ellers lig ikkuns en stormende 1 Mos. 3, 373. Vind. er J Anledning af sal. Frue Commerceraadinde EllingsHiemvandring. Jngen Lovtale er det jeg skriver Dig, salige Siel, Aldrig vilde Du høre din Din Roes i Livet! Aldrig attraaede Du en høiere end denne. Den være langt fra mig at rose mig uden af vor Herres Jesu Christi Kors, formedelst hvilket Verden er mig korsfæstet, og jeg Verden - Mindre vilde den behage Dig nu, om og Din herliggjorde Tilstand tillod Dig, at agte derpaa. - Nei, Udvalgte, Men det er et Ord, endnu engang til Afskeed jeg skylder Dig. Vel besad Du vist nok en dyb Eftertanke, en ærbar Løvemaade, een fra Fordomme renset og opklaret Dømmekraft, til at skielne imellem det Sande og Falske; men det var dog ikke disse Dine bekiendte Egenskaber, der egentligen giorde Dig saa elsket af alle Dine Samtidige, der kiendte Dig, det var Kristendommen - Den oprigtigste Kristendom, der tidligen dannede Dit fromme Hierte, og stedse styrede Din retsindige Vandel Din høieste Glæde i Livet var den, Du smagde i Herrens Huus, naar du forenede Din Andagt med andre Dine Medforløstes - J anstændige Selskaber gsaa der fandt vi Dig, at tage Deel i usyndige Glædskaber, fordi Du saavidt mueligt, i Alt vilde ligne ham, den sande Dyds Jdeal, der selv viste sig, som en selskabelig Menneskeven, Hvor indtog os her Din menneskekiærlige Tænkemaade Oplod nogen sin Mund til ukierlig Tale endog om den skyldige Fraværende - da var en alvorlii Taushed. Taushed det visse Tegn, paa Din billige Mishag, Dit jevne frømme, sagtmodige og blu færdige Væsen var det især, som gjorde Dig saa tækkelig for det første Kiøn og ligneværdig for Dit eget. Tidt og lenge vil vist Din Godgiøren heds Minde velsignes iblant og, og Himlens Ved ling! Jeg veed det med Vished, ikke fra Dig selv - den ene Haand maatte aldrig vide hvad den anden i saa Fald gjorde - Men fra dem, der med vaade Øine nedbade Velsignelser over Dia. Hvor gjerne Du bespiste den Hungrige, klædde den Nør ne besøgde den Syge, trøstede den Bedrøvede. - Jmod Din Ægtefælle - hvilken fuldkommen Saræ Datter, - Mod Dine Børn - hvilket lysende Exempel ikke blot paa den ømmeste Moderkierlighed. men paa den redeligste Omhue for deres Anførelse til usminket Gudsfrygt, Menneskekierlighed og grundig Lærdom. - Dine mange kierlige Sødskende - hvor ligeligen deelede Du Din Kierlighed til Dem alle? - Mod Dine Venner, hvo kiendte ikke Din Ærlighed, Taushed, trofaste Hielpsomhed! Dine Medynk=Taare over Dine lidende Medmennesker - Dine Giædes Taare over Andres dydige Handlinger og Lykke, - Hvor ofte lokkede de mit Hierte til at sympathisere med Dit? - Selv erfaren i Lidelser, havde Du omsider lært at bære dem - med et mere end taaligt med et glad Sind lig det udbrændte brændte Lys, der blusser høit, naar det vil slukkes, hørde man Dig at tale Troens stærkeste Sprog, da du merkede, at Din Opløsning nærmede sig: Bliv hos mig Herre, Jesu, thi det stunder til Aften. Dette Dit igientagne Hierte Suk blev kiendeligen bønhørt - hvilende roelig paa Din korsfæstede Frelsers Ord: Jeg er Opstandelsen, og Livet, Hvo som troer paa mig, skal ikke see Døden i Evighed, gik Du med ualmindelig Frimodighed og glad Forlængsel Din Død, som en sød Søvn, imøde - Ak! at vi saa tidligen maa savne Dig, uforglemmelige Veninde, Men hvortil nytter, os vor Klage? Her faae vi Dig dog ikke mere at see - Sødt hvile da Dit Støv til en en ærefuld Opstandelse. Evige Belønninger krone Din Dyd! Kun dette Ønske kan jeg ei endnu tilbageholde: At Dit retskafne Forhold i Livet maa ofte opflamme Dine Efterkommere til hellige Beslutninger. - Nu Sallige! Din Sæde Tid er ved endt, og nu hoster Du med Fryde=Sang i de Udvalgtes Forsamling Snart skulle ogsaa mine faa Dage henskride - da skulle vi samles igjen i et bedre Liv, hvor ingen Skilsmisse skal have Sted, og ingen Sorg afbryde vor Glæde Da skulle vi evig være med Herren. Wirn d. 31 August. Finaty, en Kiøbmand i Presburg, som for kort siden der er død i sit 56 Aar, var voxet til saa saa uhyre en Størrelse og Fedme, at han endelig veiede 488 Pund, og maatte allerede i de 12 sidste Aar deels i Sengen deels i Lænestolen holde Kammeret. Han røgte meget Tobak, drak oftere Thevand om Dagen, og spiste lidet Kiød. Hans Liig blev med Møie baaren til Graven af 12 Mænd. Saa svær og grov hans Legeme end var, saa fiin var hans Aand; thi han var en retskaffen, forstandig og lærd Mand, fuld af Bittighed og Luune, som gjorde ham til en behagelig Selskabs broder.