Københavns Adresseavis, 1786-03-08
fra 13 December 1778 til 25 Februarii 1786, var Hun. Forældres Lyst, Sødskendes Mønster, Læreres, Bekiendtes, Alles, Yndling, Tienendes og Nødlidendes Talmand; thi Hun forenede i Sundheds muntre Dage Vittighed med Godhed, Lydighed med Fortrolighed, Sandruhed med Uskyldighed, Munterhed med Anstændighed, Lærvillighed med Stadighed, Blodhed med Mod, Medlidenhed med Ædelmodighed, Forstand med Villie, Tale med Tanke: Hun lindrede Sygeleyets Haardhed. ved frimodig Standhaftighed, ved Føyelighed, Fromhed og Taalmodighed, og svækkede Dødens Grumped selv med en mild Smil Hendes Tab afpresser. Forældrene nu de første Taarer: Hendes Liv var Dem idel Glæde og Trøst. Fædre, og Mødre, Dommer. om saadant Barns Aske fortiener Taarer; Om de kan flyde for sterkt Holder eders egne tilbage, paa mange som kan, og finde dem overflødige! Rare Pige, En bedrøvet Ven, som kiendte, elskede, og saae Dig, fra Fodselen af til Døden, som lærte, af Dit unge Hierte endog, at elske Sandhed høyere, satte Dig dette Minde. Du fortiente det: til hvert Ord er Sandhed, Gud skee Lov, fra Fødselen til Evigheden er Veyen kun kort, skiøndt tung! Aabenb. 14 Cap., 12 V. Her er de Helliges Taalmodighed; her ere de, som holde Guds befalinger og Troen. Høitidelig er det Syn, og traurigeherlig den Seene, at see Christenens oplyste Rolighed under Smerternes vældige Stød - at høre den fromme Taalighed, naar en uovervindelig Svaghed anfører en frygthar Hær, der stormer mod Livet, og erobrer cet Udværk efter et andet, saa Lidelserne blive tunge, Livet en Smertestand, og Døden fremtriner med langsomme grusomme Skridt. - Da kiendes den Forløstes forhøyede Tillid, som ikke nedsynker i Mishaab, men opløfter det segnende Hoved, og frimodigen smiller Forskrekkelsernes Konge i Møde. – Hun, - hvis himmelske Navn er den Evige bekiendt; Hun, som disse Tanker ere helligede, havde i Livet lært at døe, paa det Hun kunde leve, Hun vidste, at Livet bestod ikke blot i at være til, men i dydig Virksomhed; det tilvante Bekiendtskab med Døden gjorde dens Komme mindre skrækkende. - O! at jeg havde seet denne Retfærdiges Endeligt, rørt og henrykt havde jeg staaet der, overbeviist, som en døende Addisons Ven, der blev kaldet for at see, hvor frimodig en Christen døer; - Hun havde blevet min Lærer, ligesom Hun forhen tillod mig at være Hendes; - levende staae mig i Tanken hine salige Timer, da det var mig forundt at opmuntre og underholde denne Christindes Hengivenhed under Forsynets Tilskikkelser; - uforglemmelig er Hun mig som Ve giørerinde. – Rig paa himmelsk Kundskab, fuld af saliggiørende Troe elskede Hun Religionen, som Livets sikkerste Ledsagerinde, som det ypperste Værn mod Livets Vanheld mod Lykkens Fristelser - mod Sygdoms Smerter - mod Dødens Rædseler. - Hun kiendte, at rigtig Følelse af Religion er de Ophøyedes sande Høyhed; - at Adelskab ikke bestaaer i at bryste sig bag Forfædres Skjolde; men i at være forædlet ved Naaden, adret af Gud. - Af kierlig Ømhed over Mand og Børn dølgede Hun hendes Smerteer. - Øvet i Taalmodighed maatte Hun tilsidst prøve en Søgdom, almindetigere for Børn end for Voxne. Denne forflyttede Hende, der alt i Livets Vaar og under blomstrende Kaar, som et GudsBarn, længe var moden til Evighedens Høst. - Neppe merkede man de gyselige Øyeblikke, som forkynde, at Sielen er reysefærdig. Stilhed hviler i den døende Mine - Andagt boer paa de blegnende Læber, allene det bristende Øye kan ikke see det skabte Lys; men med Troens Øye skuer Hun det uskabte, Lys, og seer Himlene aabnede, og nu indgik Hendes Aand til Aandernes Fader. - Mandens Hierte igiennembores, fordi han kiendte Hendes Værd - Bornene henflyde i Graad, fordi de føle deres Tab. - Bringer kun, dybtsaarede Familie den Afdøde Deres Klageoffere! Deres Taarer flyde Naturen til Ære, de ere Vidner og Hendes Fortienester og Deres Kierlighed. - Tiden maae berede Balsom for dette sviende Saar - Deres Fornuft og Religion vil forkorte denne Tid, og giøre Sorgen mindre følelig, i hvor grusom den end nu smerteer. Omstraalet af himmelsk Glands glædes nu denne Engel- skulde da Dødelige utrøsteligen bedrøves: Hun var langt ophøyet over min Roes, - skulde Hun roses efter Fortieneste, hvo blev da Hendes værdige Lovtaler, Jntet smigrende Marmor, men jevn og konstløs og sand kan Hendes Eftermæle sige: Hun var Exempel for de Levende de Lidende - de Døende. – Læseren vil i dette svaae Udkast finde nogle Trek af Geheime=Conferen eraadinde Brochenhuus, fød Comtesse Holstein Lethraborg. Hvo kiendte dette Fromheds Mønster, og ikke ofter den Salige et Suk - en stille Taare - et skiønsomt Minde. Nyheder.