Kiøbenhavns Maanetlige Postrytter, 1734-09-01
skiønt Hans Kæyserl. Majestæt belover at ville indgaae, hvad England og Holland forestiller til at bilægge Stridighederne udi Europa. Hvordant nu alting gaaer, saa har dog denne Staat et vaaget Øie paa Englændernes Foretagende, og seer ikke gjerne, at den Engelske Krone vilde slaae sig med til Krigen, helst da alting er ved samme Hoff udi fuld Bevægelse. Man taler nok om, at det store Raad til Kensington bliver Dag fra Dag continueret; at man som snarest affærdiger Coureerer til de fremmede Hoffer, at den Kongl. Ordre er udstædet, til at formeere Søe-Magten paa en anseelig Maade, saa og, at Floden, som man siger, skal gaae tilden Midlandske Søe; men des uagtet tvivler man dog udi Holland, at det er det Engelske Riiges rette Alvor, til at foretage sig noget, som kunde stride mod de Høimægtige Herrers fredsommelige Tanker, da Hoffet til London er lige findet som Republiqven, tilat assistere hverandre troligen; Saa fremt dette anderledes skulde udfalde, da maatte Sagernes Omstændigheder gandske forandre sig, saa de ingenlunde kunde taale nogen Opsættelse i Sagen, til at finde en rigtig Aarsag til Krig for den Engelske Krone; thi man maatte vente, at de Allierte Kroner kunde have Ondt i Sinde med at bortsnappe Gibraltar og Porto Mahon, pa eller og at vove noget for Prætendentens Skyld, hvilken det C. ske Hoff allerede fører paa Banen, for at holde England fra Krigen, i det mindste er det ikke en liden Mistanke, at den Spanske Jnfant Don Carlos med en sær Estime begegner den unge Prætendent ved sit Hoff, og hvad vil ikke Spanterne selv forvolde med deres udi America førte store Fiendtligheder imod Englænderne: i det de snart borttage de Engelske Skibe, snart kunde falde paa de Tanker, til at beholde det Engelske Sud-Søe-Compagniets Gods der i Landet. Dette altsammen holder Herren General Staa terne for vigtige Raisons, til at øve Vold mod Vold, og yppe Kriig, mod dem, som ey kand leve uden Kriig. Derimod ere andre af de Tanker, at det Stor Brittanske Hoff har kun allene dette til sit Øjemeed, at man vil sende en Esqvadre til den Midlandske Søe for at observere Fiendens Foretagende, og søge, at kunne conservere Kongeriget Sicilen til Kæyserens Beste. Men hvad er dog i alt dette, da i Frankrige og Spanien have ligeledes deres Fa For Septembr. Maaned de der i Nærværelsen, og saafremt England vilde vove en Dyst mod dennem, da skulde de Allieerte Kroner ikke mindre finde Lyst til at indlade sig udi en Søe-Battaille med England, for enten at vinde, eller at døe, som man pleyer at sige. See, saa raisonnerer mand udi Holland, og tilstæder imidlertid de Fiendtlige Partier at giøre og lade, hvad dem selv lyster, med deres Vaaben at ud Frankrige. føre mod hverandre. Det synes nok, at denne Crone har høye Tanker, saafremt de ikkun efter Ønske kunde sættes i Verk, i det mindste fattes det Kongen ikke paa Misundelse for den overmaade store Fremgangs Skyld med sine og hans Alliertes Vaaben. Man har derfor nyligen ladet en Tractat ved Trykken publicere, som fører denne Titel. Refleriones over et nye Monarchies Project. Forfatte teren, som paa Fransk har sammenskrevet denne Tractat, viser klarligen, at han ikke har et Fransk Hierte; thi han forestiller det Østerrigske Huuses Rætt paa de Provintzier, som samme udi Jtalien haver ejet og endnu besidder, dernæst kommer han at tale om den Franske og Spanske Konges urettmæssige Procedurer, det at disse 2 kronede Hoveder prætendere samme Provintzier at eje, iligemaade anfører han det Tydske Riges Jnteresse og Skyldighed, til at anvende alt hvad som mueligt er, for at maintenere Kayseren ved sin Possession, og endeligen deduceres, at England og Holland ere forbundne, uden vidre Tids=Spilden at erklære sig for det Kayserl. Hoff. Men som det Franske Riige nok forud veed, at Misundelsen er ikke saa meget skadelig, som et offentlig FredsBrud enten med England allerne, eller og med begge Søe-Puissancer tillige: Altsaa gaaer Hans Allerchristl. Majestæt ingen Ting meere til Hierte, end at holde de Høimægtige Herrers gode Forstaaelse og Venskab vedligge. Man fortrøster sig ogsaa dermed ved det Franske Hoff, at Parlementet udi Engelland kommer ikke i Aar til at sidde, paa det man omsider udi Versailles kunde have frie Hænder, til at giøre, hvad man vil. Hvordant nu alting sig forholder, saa seer man gierne, at den Engelske Flode, som har ligget i Duyns, er meeste Part gaaen i Havnen til Spithead tilbage, for der at blive aftakled, hvoraf man haandgribelig kand slutte, at den Engelske Krone vil ikke paa andre Vilkor melere sig udi de nærværende Conjuncturer, uden alleene for at megle paa Aar 1784. Freden. J saadan Tilstand kand man let forestille sig det Franske Rige, baade som det giver gode og haarde Ord tillige, i det den Franske Ministre, Herre af Agnesseau paa sin Konges Vegne har svaret den Engelske Ministre Hr. Waldgrave saaledes: Hans Stor Brittanske Majestæt saavelsom Herren General-Staaterne vare fuldkommen overbeviiste, at alle de Forestillinger, som endeel paa begge høie Søe-Puissancers Side, endeel ogsaa paa Hans Allerchristl. Majestæts, og hans høje Alliertes Side, hidtil vare gjorde, ere blevne af høibemeldte Hans Allerchristl. Majestæt og hans høje Med=Allierte villig nok, men dog under visse Vilkor modtagne, nemlig: at det Kayserl. Hoff skulde for alting anholdes, til forud formelig at erklære sig mod de høie Herrer Mediateurer udi adskillige Hoved Puncter. Men siden det nu er bekiendt, at Kayseren dertil ikke anderledes, endsom udi Almindelighed og uden nogen Condition vil beqvemme sig, eller og har i Sinde, gandske at kuldkaste denne deres meget billige Proposition; Altsaa kunde man jo intet andet resolvere, end dette, som allerede er skeed, nemlig de 3 Allierte Croner have fattet den uafladelig og u-foranderlig Slutning, at lade deres Vaaben, i sær mod Kayseren, faae Fremgang til det Alleryderste; Hans Allerchristl. Majestæt vilde derimod ikke gaae fra sine Ord, som Jndholden derom lyder udi Hans udgangne Krigs-Erklæring, nemlig, at saafremt de Tydske Fyrster skulde af Kayseren nødes, til at bøje sig paa hans Side, saa vilde man dog paa Frankriges Side des uagtet alle faste Stæder udi Tydskland tilbage give, som man endeel har erobret, og endeel endnu vil erobre, uden mindste Vegring, saasnart at Freden bliver sluttet. Heraf kand man nu klarligen see og kiende, at Frankriges Jntention er i ingen Maade bedre, som før; thi Tydskland skal undgielde det, saa længe Krigen paastaaer, og naar Freden skulde paafølge, da kunde der endnu vel legges mange Vanskeligheder i Veien, til at consentere alt saadant, uden saa var, at det fornemmeste Øjemerke med Kong Stanislao fik først sin gode Rigtighed. J det øvrige vil man paa Englands og Hollands Vegnespørge, om Frankriges store Magt og Liige-Vægten udi Europa kunde findes sammenbundne, saafremt at Kæyseren skulde tabe og intet faae tilbage af alt det, som allerede tabt er; hvilket man faaer Han at overlade Tiden og Sagens Udfald. For Septembr. Maaned Aar 1784.