Corsaren, 1844-04-26
Chr. Juuls Digte. Vi sluttede i forrige Nr. med, at Kunstneren, der skulde levere Tegningerne, laa i Flytning. Det saae saaledes ud: Derefter fortsætte vi Borgermandens Brev. Jeg hensank aldeles i taus Forundring, idet jeg skammede mig for, vis à vis med en Mand som Kbhsposten, at lægge en altfor stor Uvidenhed for Dagen. Men trods al anvendt Umag mærkede jeg, at lidt efter lidt min Mund, min Næse, ja ethvert af mine Ansigtstræk fortrak sig til lutter Spørgsmaalstegn, og jeg blev derfor meget glad, da Kbhsposten vedblev: "De kan nok begribe, min Ven, at det maa være en stor Tilfredsstillelse for os miskjendte og forfulgte Journalister, naar vi endelig engang see levende Frugter af vore mangeaarige Bestræbelser. De veed selv, for at nævne mine Fortjenester i den æsthetiske Retning, hvorlænge jeg forgjæves har tordnet til vore Poeter: Hold inde, J Skabhalse, med Eders forelskede Triller, Eders Lesten med græske og nordiske Guder, Eders Roden i gamle Kæmpehøie og Ridderborgel viser dog engang, at I ere Tidens sande Tolke, lad os høre et kraftigt Kvad om inden- og udenlandsk Politik, om umoralske Garantier og Skattebevilgning, om Stændernes Forening og Besparelse i Finantserne; om Polen og Grækenland, den russiske og den chinesiske Keiser, Opium og hvad dertil hører. Men længe var mit Or som et Raab i Ørkenen. Først satte jeg mit Haab til Rosenhoff, men saa fik han det i Hovedet med den Udenlandsreise, De nok husker, og saa kunde jeg jo ikke længer tage ham under min Beskyttelse, og derfor er det siden gaaet tilbage med ham. J hans Fodspor traadte Siesby. Men desværre skal han nu bruge sin Digteraare til at vande et Establissement, jeg ikke gider nævne. Jeg kan sige som Cæsar: Ogsaa Du min SønGottlied! Ja, jeg troer næsten, vi havde gjort en Ulykke paa os selv, hvis vi ikke idag havde faaet denne brave Angling Juuls Digte. Det er Digte efter vort Hjerte og vor egen Opskrift; han synger, den Engel, saa det gaaer En til Lever og Lunge, saa man for en Stund maa glemme baade Censur og Constitution, ja selv den maskerede Dame i Hoftheatret. Nu skal J bare høre." Derpaa steg Kbhvnposten op paa den ene af sine Stole, og deklamerede med Pathos: "Hvorfor sidder du saa mørk og fæstet Paa den sjunkne Gruushob hist dit Blikk?... Du kan aldrig ønske dog tilbage Denne falske Storheds tomme Dage,.. Da hovmodig Dumhed kæmped fyndigt, For at knuse Flidens stille Værk. Opgiv da hiin usle Søgen efter Sjunkne Kæmpehøies rustne Sverd!" (Sverd er skrevet mede, for at rime paa "meer.)" "Ei Lov og Ret du dig søge maa J gamle forskimlede Skrifter! - Og Wandas og Bathoris Aander maae Med Sobiestys Heltestrgge stige... Og Frihed vil man som en fælles Gave, Ei noget Adams Barn skal være Slave; De skabtes alle jo til samme Maal. De blev i Herrens Billed alle skabte; - Og Mængden skulde være dog fortabte, Fordi ved Vold dem Enkelte vil ave Og kalde Friheds stolte Hymner "Skraal?" - Lad os hvert Hensyn sætte da tilside Og uforfærdede som Kæmper stride For Sandheds aldrig overvundne Sag! Men ei ved Sverd, vort Vaaben det er Tale... "Det kan jeg mærke" sagde Theaterrecensenten, som idetsamme stak Hovedet ud af Døren, men Kbhvposten raabte "Silentium", og vedblev: Ungdomskraft just Verden trænger til For det gamle Stivsind at bekæmpe. Her I Dalen. Trænger man til Frihedssang!" (Det er det, vi saa tidt har sagt i Bladet). Frygt kun ei! jeg skal ei synge Om de Been, som smuldre der." (Det er aldeles vore Ord; hør nu videre:) "Længe nok har man besunget Ham, som stod i Røg og Damp; Men endnu man aldrig hørte Noget Qvad om Tidens Kamp!... Vor Jord har sovet altfor længe, Den godt kan til lidt Frihed trænge... Desuden kalder Livets Krav til Daad Og ei til sygelige Feberdrømme." Men hvorledes, mine Venner, troe J, at vor Juul, ja, jeg gjentager det, vor Juul, har kunnet hæve sig til denne ægte, tidssvarende Tidshøide i Poesien, Derved, ene og alene derved, at han med platonisk Heroisme har forsaget Qvinden og Alt, hvad hendes er, nemlig Kjærlighed og andet Lefleri. Dette udtaler han paa flere Steder, og skjønnest S. 200. "Jeg tør, o martrende Tanke! - Aldrig dig tænke som min; Thi jeg foragted at sanke Guld i det lukkede Skrin." "Men siig mig oprigtig, gode Kbhvsposta", udbrød jeg, ,er alt dette virkelig Poesi?" "Om det er Poesi'-, sagde Kbhvsposten,"ja det skulde jeg F... g... m... mene, og det af prima qualite. Der har De selv Bogen, nu kan De sætte Dem hen og studere, mens jeg giver "Berlingske" Noget paa Hovedet." Efterat jeg havde bladet Bogen igjennem, understod jeg mig at bemærke, at Forfs. Sindelag; vistnok var høist respektabelt, at hans Sprog og Versføining syntes mig meget ordenlig og correct, men at næsten alle Digtene saae ud som versificerede Toaster for vore Festmaaltider paa Skydebanen. "Meget sandt", svarede Kjøbenhavnsposten, "det er just det Fortræffelige ved disse Digte, at de ville fortrænge vore forældede Visebøger, og afgive Mønstre for Enhver, der vil udbringe en Skaal. Ja, naar denne Bog, som vi haabe, snart bliver udbredt over hele Landet, opnaaes derved end ydermere den Fordeel for den gode Sag, at samme Skaal og Tale, paa et fra vort Contoir givet Signal, kan udbringes til samme Klokkeslet; overalt i Danmark. Da indsaae jeg, og jeg haaber, De Hr. Corsar, nu ogsaa indseer det, at Juul er den Poet, paa hvem Kbhvsposten havde ventet.