Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-09-23
Det vil neppe være dette Blads Læsere ubehageligt, at finde her følgende Biographie over en endnu levende Mand, som ved de besynderligste Hændelser er bleven indlemmet i det Christne Samfund og Dansk Borger. Mandens Navn er Friderich Christian Bendal. Han er født paa Øen Java i en Bondeby, som hedder Benda, og ligeledes var hans Faders Fødested. Denne havde en Bestilling, der kaldtes Ketu, og som omtrent er det samme som en Sergeant eller Corporal i Europa. Hans Moder var født paa samme Øe og i samme By, Han havde mistet sine Forældre førend han forlod sit Fædreneland. Da han havde opnaaet den Alder, hvori han kunde bestille noget, satte Faderen ham til at vogte Kreature, og dette sysselsatte ham indtil hans femtende Aar, da han kom til at fare til Søes med sin Morbroder, som selv eiede Fartøier. Han havde gjort to lykkelige Reiser med ham, og da han tredie Gang skulde seile med ham til Palimban, for at drive Kjøbmandskab, opkom der en stærk Orcan, hvorved Skibet i Nattens Mørke strandede paa en Klippe. Han og een af Matroserne reddede sig paa et Vrag, men hans øvrige sex Medreisende fandt deres Grav i Havet. Paa dette Vrag svømmede de begge hele Natten omkring, indtil de om Morgenen dreve ind paa en liden Øe. Ganske dansmægtede af Hunger og Tørst begyndte de nu at søge efter Vand, som de ogsaa fandt, men i de første tre Dage fik de intet at spise. Ved at gnide to Stykker Bambostræ, som de fandt paa Øen, mod hinanden, fik de Jld. De antændte nu tid paa forskjellige Steder og underholdt den ved at lægge Brænde til. - Ved Strandbredden fandt de Æg, Skildpadder, Fugle, og Fiske, som bleve tilbage i Hullerne ved den idelige Ebbe og Flod. Ved disse Fødemidler opholdt de Livet. De tre første Nætter laae de paa Sanden, men siden nødte Nattekulden og de stærke Vinde dem til at søge Ly i et huult Træ. Med største Længsel ventede de nu hver Dag paa at faae et Skib i Sigte. Men de haabede forgjeves. Efterat de havde været i en Tid af tre Uger paa Øen, sammenbandt de saa mange Stykker Træ, som der behøvedes til en Flaade, og gik derpaa til Søes, for enten at føres af Vinden hen til en beboet Øe, eller til et Skib, hvor de kunde blive reddede. Men i tre Dage og tre Nætter udholdt de med yderste Livsfare dette Arbeide, uden at naae deres Ønske. Da de den sidste Nat saaledes havde drevet omkring paa det vilde Hav, stod deres Flaade med eet stille, og de sluttede heraf, at der maatte være Land her. Men skjøndt det var for mørkt til at see dets Beskaffenhed, forlode de dog deres Flaade, og gik i Land. Da det blev Dag indsaae de deres ulykkelige Forfatning. De vare paa en ganske nøgen Steenklippe midt i Havet. Flaaden var imidlertid forsvunden og med den hvert Haab om Redning. Midt i deres Elendighed øinede de den Øe, som de havde forladt. De syntes, at den ikke laae længere borte end at de, skjøndt udmattede, maaskee kunde svømme did. Da de fra Barndommen af vare vante til at svømme, kastede de sig i Søen, og naaede med største Møie Øen, hvor de opholdte Livet paa den forhen anførte Maade. Bendal saae sin Kamerat, som var til Alders, og ikke saa godt som han kunde udholde dette særdeles haarde Liv, begynde at blive syg. Han maatte derfor søge Føde for sig og sin syge Kamerat, og maatte endog tage Natten til Hjelp. Da den Syge mærkede at hans Sygdom tiltog, begierte han at skilles fra sin ømme Pleiefader og lagde sig paa et andet Sted. Bendal gik imidlertid flittig til ham, naar han ikke behøvede at søge efter Fødde. To Morgener kom han saaledes til ham for at pleie ham. Men da han den tredie Morgen først gik ud efter Fødemidler, stegte dem og derpaa bragte ham dem, saa fandt han ham, til sin største Bedrøvelse, død. Han brød ud i Graad, og da hans Taarer begyndte at dæmpes, folte han først det Skrækkelige i sin nærværende Stilling. Efter tre Maaneders Ophold paa denne øde Øe, var han nu ene og forladt af hele Verden. Længsel, Angest og Frygt betog ham næsten al Søvn og fordobblede hans Lidelser. - Han øinede vel langt fra mange Skibe, som seilede forbi Øen - men ak, disses Blik kunne ligesaalidet naae ham, som hans Angesiraab dem. Men midt i denne Elendighed overbevistes han dog om, at der gives et Forsyn, hvis evig aarvaagne Øie seer og hører den Ulykkeliges Nød, naar enhver Dødelig er døv for hans Raab. Efterat han i Alt havde tilbragt fire Maaneder i denne Elendighed, saae han en Dag noget Usædvanligt at bevæge sig imellem de brusende Bølger. Hans Siel svævede imellem Angest og Frygt. Han frygtede, at det var et Gjenfærd, som efter hans Kamerats Død var gen af de Forestillinger, der ideligen sysselsatte hans Jndbildningsskraft; han glædede sig overden Muelighed, at finde her et Redningsmiddel. Han løb strax ud til Strandbredden, og saae nu en Baad, hvori der var Mennesker. Han raabte til dem, og de bleve ham vaer. Men da de troede, at Øen var beboet, og man ventelig vilde overfalde dem, efterdi han havde et Bambosrør i Haanden, som han kastede udi Baaden. De toge heraf Anledning til at troe, at han med et ladet Gevær vilde skyde efter dem. Men da de mærkede, at der ikke var flere end eet Menneske, som de tillige kunde see, ikke havde noget Ondt i Sinde, saa tillod de ham at stige i Baaden. De vare Danske Folk, udsendte fra Skibet, Prinds Friderich af Dannemark. Bendal kom nu tilligemed dem til Skibet, og fandt i den Commanderende, Capitain Hjelte, en ædel Menneskeven, ved hvis kjerlige Omsorg han fik al fornøden Pleie. Dagen, hvorpaa han kom til Skibet, var d. 7 April 1762, og dette gav Skibmandskabet Anledning til at kalde ham April. - Da han var ukyndig i det Danske Sprog tilkjendegav han Folkene ved Tegn, hvad der var hændt ham. Da Skibet just skulde reise til China, saa havde han underveis ved sin daglige Omgang med Danske Folk, Leilighed til at lære at forstaae lidet af Sproget, og ved Præstens Underviisning at lære at kjende Bogstaver, lægge sammen og læse lidet. - Den 18 Julii 1763 gjorde Capitain Hielte Begyndelse med at lade ham grundig oplære i den Christelige Religion, og den 15 Maji 1765 aflagde han offentlig sin Troesbekiendelse i St. Nicholai Kirke, under Provst Lemming. Han blev ved Daaben kaldet Frederich Christian. De Efterretninger, hvoraf denne Biographie er tagen, ere skrevne af Bendal selv i Aaret 1797 i Nykjøbing i Sjælland, hvor han endnu skal opholde sig. Om sine Fædres Religion og hans egen Opdragelse anfører han følgende: hans Landsmænd troede paa et eneste guddommeligt Væsen, som i Landets Sprog kaldtes Qvasa, og betegnede et evigt, almægtigt og retfærdigt Væsen. De havde en ugentlig Hviledag eller Sabbath, som anvendte til Gudsdyrkelse. Deres daglige Bønner gjorde de om Aftenen, efter Solens Nedgang. De havde ogsaa aarlig en stor Forsoningsfest, som varede en heel Maaned, i hvilken Tid de hver Dag fastede til Solens Nedgang. Naar denne Fest var tilende gav enhver, efter sin Stand og Formue, de kostbareste Gjestebude, som varede i fjorten Dage. De troede og, at der er et Liv til, efter dette, hvori nogle belønnes og andre straffes; at enhver Død blev af Alledialli adspurgt, om han har bedrevet Mord a., negtede Munden det, uagtet han var skyldig, saa vidnede Haanden, imod den og saa fremdeles. De paastode, at der var to Veie for et Menneske at vandre paa. Den ene lugtede sød og yndig for Sandserne, den anden derimod bitter og ubehagelig. Begge disse Veie stødte sammen ved en Bro eller Gangsti, saa smal som et Hovedhaar. Under denne var der et brændende Baal. De, som i levende Live havde ladet sig bedrage af de falske Yndigheder, havde ingen Kraft til at gaae paa denne snævre Sti, men faldt ned i Jlden. De derimod, som havde foragtet disse Vellyster og ført et retskaffent Liv, kunne gaae paa denne Bro eller Sti. De troede, at Allidialli havde i Begyndelsen skabt to Mennesker, en Mand og en Qvinde, hvorfra hele Menneskeslægten nedstammer. - Kirker have de ikke, men om Sabbathen forsamlede de sig i et vist Huus, hvor de øvede deres Gudsdyrkelse. De havde ogsaa Lærere, som i offentlige Skoler underviste Ungdommen. Nogle Personer, som kaldtes Duccon, der betegner paa Dansk Doctorer, forrettede Omskjærelsen, som skede i det 14de eller 15de Aar, i hvilken Alder Bendal var bleven omskaaren. De Uomskaarne kaldte man Coppir, det er Hedninger, men de Omskaarne Slammer. Man havde der i Landet en stor Afsky for Fylderie og Drukkenskab, og troede, at ingen, som fremturede i en saadan Levemaade, kunde vente Naade hos Qvasa. Ægteskabsforeninger bleve aftalte imellem Børnenes Forældre, og ved Lærernes offentlige Tale bekræftet. Dog maatte ingen indtræde i et Ægteskab, førend han for Lærerne havde aflagt en Prøve paa sin tilstrækkelige Kundskab i Gudsdyrkelsen. Jngen maatte ved et Kys yttre Kjerlighed til noget Fruentimmer, ikke engang en Søn til sin egen Moder eller en Broder til sin Søster, og endnu langt mindre til Fremmede. Hver Mand havde i Ben dals Fødeby kun en Kone, men dertil var Fattigdom den egentlige Aarsag, thi i de rigere Byer havde Jndbyggerne saa mange Koner, som de kunde forsørge.