Corsaren, 1844-06-14
Om den Kunst at opvarte Konger. Jesulterne have allerede skrevet om den Kunst at være Konge; om den Kunst at opvarte dem blive vi nu underviste af Hannoveranerne, som vist maae ansees for at være sagkyndige. Og hvem er det, som Europa skylder, at denne Kunst er bragt i Systen? Det er en Hr. von Malortie (enten Navnet kommer af Malurt eller af det franske "mal ortie", en slem Relde, burde en saadan Forfatter dog ikke bære det, og det undrer os, at han med sin Sands for det Passende ved Hove ikke har ladet det undergaae nogen Forandring). Mandens Titel alene fylder 6 Linier trykt Nonpareil, altsaa mere end Abrahamsons, og Bogen hedder: "Hofmarskallen, Haandbog i at føre og indrette en Hofholdning." Et saa naivt Værk har ikke længe seet Lyset. Moltkes Værk "om Adel" kan langtfra maale sig i Naivitet med dette. Hr. von Malortie kunde gjerne først givet os noget Historisk om sin Gjenstand, f. Ex, hvorledes der blev serveret for Kong Nebucadnesar, da han brugte Urhygiænen og aad Græs paa Babylons Nørrefælled, eller og Dronning Elisabeth, som havde en Liste paa de Rigeste i England, og som snaar det var nødvendigt ved gjennemgribende Reformer at spare) reiste om i Landet og lod sig tractere af disse rige Adelige. Hvorfor stildrer Forfatteren ikke den Epoke, som kaldes "l'Etat c'est moir"? Saa kunde man seet, hvor lykkelige Folkene nu ere mod for 100 Aar siden, da Fyrsterne levede løs paa Landets Formue. Et Forsøg som dette at ville hæve den Kunst at opvarte Konger til absolut Videnskab er naturligviis forbundet med store Vanskeligheder, hvilket ogsaa mærkes paa de ubestemte og fuldkommen holdningsløse Definitioner, hvormed Værket begynder. De hyppigt forekommende Ord, njeg troere, "jeg mener", "jeg skjønner ikke rettere" og lignende Vendinger svare ingenlunde til den græske Jroni, hvormed Baron Rumohr behandlede denne slibrige Gjenstand, men opstaae netop af den Bevidsthed, at den kongelige Villie er stærk nok til at kuldkaste alle Paragrapherne i Systemet. Ja, der gives, Gud skee Tak, endnu Fyrster, som afvige fra Hr. Malorties System. Der gives endnu Fyrster, som have Sands for en god Dyrekølle, og som vel endog under Jndflydelsen af en stærk, naturlig Appetit kunne fortære et dygtigt Stykke Rostbeef, jo man har i den nyere Tid seet Fyrster drikke en almindelig Snaps. J vore Tider udgaae Revolutionerne fra Fyrsterne, og den Dag er maaskee ikke fjern, da en frisindet Fyrste med eet Pennestrøg vil proclamere Oxens naturlige Rettigheder, og reducere de skjønneste Flyndere til Plukfisk. Der vil maaskee komme en Tid, da en Fyrste vil sige: "Jeg er sulten som en Hund" og kun opvartet af en eneste Lakei fortære Vingen af en Agerhøne og derpaa med spartansk Maadehold sige: "Lad os saa gaae til vore Forretninger." Hvad skal der da blive af den pavelige Politik, Hr. von Malortie vil have anvendt paa Lakeierne? Som de catholske Præster for Kirkens Skyld, saaledes skulle disse for det fyrstelige Tafsels Skyld leve i Coelibat, byder Hr. Malortie. Thi, siger han, de ville stjæle fra Taflet og bringe det hjem til Konen og de Smaae. Han belægger sin Paastand med vidtløftige Citater af Madspandens Historie. Sex Paragrapher handle om Lakeiernes Straffe, men een om deres Belønninger. Naar de modtage Douceurer af fremmede høie Herskaber, skulle de indlevere dem i en Generalkasse; men Folk med Charge, f. Ex. Hofmarskaller, maae nok beholde deres Pretiosa. Over alle særegne Tilfælde ved Hoffet bliver ført en meget grundig Dagbog. At en saadan Journal især efter flere Aars Forløb bliver i meget interessant, behøver ingen nøiere Udvikling, da den indeholder en Skildring af det fyrstelige Familieliv og selv for Historien bliver en ikke uvigtig Kilde. Dette Vink af Hr. Malortie skulde Historieskriverne benytte. Det var formodenlig en saadan Journal, som Kong Ahasverus lod sig forelæse, da han ellers ikke kunde falde i Søvn. Efr. Esthers Bog 6 Cap. 1 B. Nu nærme vi os Værkets egenlige Kjærne, hvor Hr. Malortie sætter en fyrstelig Huusholdnings mindste Detail ud fra hinanden. Han glemmer ikke de mindste Fornødenheder, som kunne forekomme ved et ophøiet Væsens Existens. Alle Majestætens Fornødenheder, saavel naar han vaager over Landets Vel, som naar han sover, for at samle nye Kræfter til Regeringen, findes her opregnede og bragte i tabellarisk Form. Vi have meget nøiagtigt gjennemgaaet denne Liste og savne kun en eneste vigtig Ting: en Tandstikker. Til at gjøre Udkast til Tabellerne viser Hr. Malortie sig meget opfinderisk; men om disse Tabeller virkelig formaae at hæve de mangfoldige Misbrug og det uhyre Underslæb, som er Kræftskaden ved alle vidtløftige Huusholdninger, driste vi os ikke til at afgjøre. Denne tabellariske Regering tilveiebringer ofte et Skin af Orden, som i Virkeligheden ikke er tilstede. Man slaaer sig til No med de udfyldte Schemaer og Underslæbet gaaer ligefuldt for sig. Vi kunne ikke undlade at nævne et elskværdigt Træk af Hr. Malortie. Man kjender nemlig den ofte ingenlunde propre Maade, hvorpaa store Herskaber spise. Jntet er smudsigere end den Tallerken som bæres bort, en Dessert, som er gjennemrodet, berørt og smagt paa. Til det Spørgsmaal, om man skal sælge disse afgnavede, afbidte og undertiden udspyttede Levninger til Delikatessehandlere og italienske Restaurateurer i Byen, svarer Hr. von Malortie aabenhjertig og frimodig: Jeg har gode Grunde til ikke at anbefale Trediemand Afbenyttelsen af fyrstelige Bordlevninger. Kan man udtrykke sig delikatere og humanere? Dette Supreme de volaille, som en Serenissimus, der maaskee er nærsynet og en Ander af Snustobak, i en halv Times Tid har gjennemrodet, for at undersøge, om der var Noget, han gad spise, har Hr. Malortie, gode Grunde at advare Folk for." Dette Træk er smukt og gjør hans Hjerte Ære. Hvis den ærede Læser skulde undre sig over, at her er saa megen Tale om Spise og Drikke, da maae vi bemærke, at den største Deel af Haandbogen handler om Kjøkken og Kjælder. Hvor ere J henne, J naive Tider, da jeg som Barn endnu troede, at en Fyrste levede som Guderne kun af Nektar og Ambrosia. Ved Slottet i N. er der en Krog, hvor der fra det fyrstelige Kjøkken opstiger en varm, aromatisk og himmelsk Duft. Det er et Aroma, som af tusinde Kryderier og Alverdens Trøfler. Sjouerne stille sig ofte ved dette Vindue, og fortære deres tørre Brød til Lugten. Det er de kostbareste Maaltider, som man kan have uden Penge og med megen Phantasi. Fra denne fyrstelige Kjøkkenduft formoder. jeg, at den nuværende constitutionelle Retning i Byen er udgaaet; thi den opvækker ganske eiendommelige, men antimonarkiske Fornemmelser. Jeg frygter for, at Hr. Malorties Bog vil have lignende Følger. Naar man læser hans Anordninger for det kongelige Taffel, maa man rigtignok tilstaae, at det maa være en stor Fornøielse at være Konge, trods alle Stænderkamre og systematiske Oppositioner. Og dog hylder Hr. von Malortie Sparsommelighedens System. Han foretrækker grundige Retter for en Mængde smaae liflige Anretninger, og meddeler en Kjøkkenseddel, som han ikke vil forstørre selv ved de festligste Leiligheder. Den bestaaer af 17 Retter og 5 Sorter Dessert. J Spidsen af Retterne staaer den mig ubekjendte potage a la monigatovny. Hr. Malortie sørger ikke blot for de høie Herskaber, men ogsaa for det simpleste tjenende Personale. Lakeiernes Spiseseddel lyder saaledes: Lindsesuppe, og Oxekjød med Kartofler. Sammenstillingen af disse tvende Kjøkkensedler maa opvække ganske egne communistiske Jdeer. Man tænke sig Lindsesuppe og Suppe a la monigatovny. Jeg troer, at Rousseau, da han tjente hos Hertugen af Savoyen, er kommen paa den Tanke at skrive sin Contrat social, da han indbar en Suppe à la moligatovny, formodenlig lavet paa indianske Fuglereder, og paa samme Tid fordøiede sin Lindsesuppe. Det vilde overskride Grændserne af en Afhandling, som ikke gjør Fordring paa at være lærd, om vi vilde følge Hr. von Malortie i alle Enkeltheder i hans Værk, der, som anført, giver Anledning til saa alvorlige Betragtninger; dog vove vi endnu at tilføie nogle faa bemærkninger. Forfatteren udtaler sig ubetinget for, at man bør sende Kokkene til Paris, som et meget anbefalelselsesværdigt Middel til at holde Hofkjøkkenerne au niveau med de nyeste Fremskridt i Kogekunsten. Den Kunst kunde saavist uden Skade udvides til Statsraader og Professorer. Formularerne til samtlige Embedsinstruxer udmærke sig ved Korthed og Tydelighed og kunne aldrig blive Gienstand for spidsfindige Fortolkninger. Om Kammertjeneren hedder det: Han har paa det strængeste at hemmeligholde sin allerhøieste Herres Stats- eller Familie-Anliggender, som maatte være komne til hans Kundskab. - Denne Jnstrux gives siden Sølvpoppen, Livjægeren, Heidukken, Hoflakeien, Taffeldækkeren &c. Hvorledes skulde den Slags Personer kjende Statsanliggender, som ikke ere offenlig bekjendte? Der stikker i en Hemmelighed herunder! Hr. Malortie veed Mere, end han vil ud med - hvilket man ikke kan sige om alle Hofmænd. Hvorvidt fire Lod Kaffe til Kongens Kop ikke er lidt for meget og let kan afstedkomme Congestioner, Hjertebanken og Pirrelighed, overlade vi til vedkommende Livlæge og Constitutionen - hos Fyrsten, ikke Landet. Vi maae nu skilles fra Hr. von Malortie med det Vidnesbyrd, at hans "Hofmarskalk" trods mange Mangler og Unøiagtigheder dog kan kaldes en væsenlig Berigelse i Literaturen og staaer ene i sit Slags mellem de mange Heraldik-, Etikette- og Complimenteer-Bøger. Den Kunst at opvarte Kongerne er ligesaa ærefuld, som den er vanskelig.