Berlingske Tidende, 1831-01-22
Amsterdam, den 9de Januar. Belgiernes National-Congres har, som jo noksom bekjendt er, umiddelbart efter sit første Møde, decreteret to forskjellige Beslutninger, hvilke efter deres Villie skulle betragtes som bebudende deres fremtidige Forhold. Den ene af disse Beslutninger erklærede Belgiens Uafhængighed, den anden Huset Nasau=Oraniens Udelukkelse fra den belgiske Throne. Efterat denne lovgivende Forsamling havde tilbragt næsten to Maaneder med Raadslagninger om indenlandske Anliggender og med endeeløse Debatter, finde begge hine Beslutninger den fyndigste Gjendrivelse i Landet selv, de allerede i lang Tid med Utaalmodighed har seet sin provisoriske Regierings Ophør imøde. Ofte er Opmærksomheden bleven henvendt ei allene paa Stænders og Begrebers Kontrast i Belgien men ogsaa paa de forskjellige heterogene Folkestammer, der beboe dette lidet Land, som, en Middelting imellem Tydskland og Frankrige, aldeles fattes en særegen Charakteer, og netop derfor stedse meer nærmede sig til de med det beslægtede Folgeslags Mangler end til deres Fortrin. Der er allerede talet saa ofte og saa meget om Hollændernes forskjellige Dialecter, Sæder og Vedtægter, der i Et og Alt tilhøre den store germaniske Folkestamme, og om Belgiernes, der bære hiin blandede Charakteer, ligesom ogsaa om den Ulykke, som maatte resultere af dets politiske Forening med Kongeriget Nederlandene, at det vel lønner Umagen at bemærke, hvorledes en lignende Forskjellighed maa gjør en Forening mellem de belgiske Folkestammer og mellem dem selv indbyrdes ligesaa ufredsommelig, som den mellem Belgierne og Hollænderne var. Ja allerede nu sporer man, at Flamlænderen nærmer sig meer til den med ham i Henseende til Sprog og Temperament beslægtede Hollænder, end til de heftige Walloner, hvilke det forføriske Nabolag, endnu meer end deres Herkomst har indpodet en utaalelig Gallomanie. J Midten af begge disse staaer den egentlige Brabanter; han danner Overgangen og, ligesom netop nu Brüssel, det Centrum, i hvilket begge forene sig og finde deres fælleds Styttepunkt. J Brüssel var det, hvor, da Kampen om religiøs og borgerlig Frihed i det 16de Aarhundrede tilvejebragte de hollandske Provindsers Befrielse fra det spanske Aag, de øvrige Provindser, der vare blevne fremmede for den ny Lære, søgte deres Middelpunkt, fra hvilket det fjerne Spanien holdt den blot i sin Troeslære overeensstemmende Deel af Nederlandene fremdeles i den gamle Trældom. Uden denne Skilsmisse, der var en Følge af Forskjellighed i religiøse Meninger, vilde Flanden aldrig være bleven fremmed for sine naturlige Allierede, de nordlige Nederlande. Dog maatte en Skilsmisse, der havde varet gjennem Aarhundreder, langvarige Krig og Grændsetvistigheder, omsider opføre et Skillerum, der i den Napoleonske og den Oraniske Forenings korte Tidsrum ikke kunde aldeles nedbrydes. Jmidlertid have dog de sidste 15 Fredsaa- og det hollandske Regenthuses milde Herredømme, der især var den flamske Jndustrie saa gunstig, gjort de stammebeslægtede Folkeslag, om end ikke til Brødre, - thi det afværgede et bigot Klerisie og en overmodig Adel, - dog i det mindste til forsonligere Naboer. Udsoningen vilde inden faa Aar være kommen aldeles i Stand, dersom ikke Oprøret fra hiint Focus, Brussel, havde udbredt sine ødelæggende Luer over hele Landet. J Brussel var det atter, hvor - ligesom i Aaret 1789 den brabaniske Advokat van der Noot, den flamske Zelot van Eupen og den mallonske Friheds Fanatiker Vonck, ligesaa i Aaret 1830 den brabantske Advokat van der Weyer, den flamske Zelot van Potter og den walloniske Frihedsfanatiker Rogier samledes, og Enhver af dem paa sin Maade søgde at meddele sit Hjem Oprørets Smitteestof. Det Tønder, som allerede ved de bekjendte PetitionsJntriguer allesteds var oplynget, og blot behøvede en Gnist, for at fænge Jld, blev imidlertid snart fortæret. De saakaldte patriotiske Samfunds Declamationer ere allerede næsten glemte, og i Geent, ligesom i Brügge og Yperen, længes de fredelige Borger efter det gamle Herredømme, der, under lovlig Ordens Beskyttelse, sikkrede Arbeidsomhed sin Løn, Filden sin Velsignelse. Men hvad her fremvirkede Ønsket om atter at slutte sig til Holland, ja endog under Prindsen af Oraniens særskildte Regjering, det har i de wallonske Provindser fremkaldet det modsatte Ønske: at slutte sig til Naboriget Frankrige. Kæmpe end i Lüttich og Dou nik Courrier de la Meuse og Courrier de 1 Escaut med al Jver derimod, saa øver dog Hungeren et langt større Herredømme, over de ørkesløse Klædefabrikanter i Verviers og paa de nu uden Løn arbeidende Kulsøiere i Provindserne Namuur og Hennegau et langt vældigere Herredømme. Men netop ved det i nogle Provindser lydeligen udtalte Ønske at slutte sig til Frankrige, er Congressens første Beslutning, og ved det i Flandern, tildeels og saa i Provindsen Antwerpen, ligesaa lydeligt yttrede Forlangende at faae Prindsen af Oranien til Regent, Congressens anden Beslutning saa godtsom annulleret. Landet protesterer factisk imod Congressens Decreter.