Berlingske Tidende, 1834-02-01
Den berømte Alphonse Lamartine har i en glimrende Tale, nyelig foreslaaet i Deputeret Kammeret: at stille det Tyrkiske Rige, efter sin truende Undergang, under alle Europæiske Fyrsters Varetægt, i samme at grunde et fælleds Colonialsystem, at benytte det Europæiske og Asiatiske Tyrkie, omtrent saaledes som England og Spanien have benyttet America, eller som England har taget sig af Ostindien. Denne Plan havde Hr. Lamartine, ikke tegnet skarpt nok, og ikke talet sit sidste Ord i denne Anledning, maaskee heller ikke tilbørligen overveiet Sagen; ellers vilde det ingenlunde forekommet os saa daarligt og hvipoetisk, som Bignons Skole har udskreget det. Havde Lamartine behandlet Themaet kraftigen, havde han dristigen hentydet paa Gjæringerne i Frankrige og i det øvrige Europa, denne demokratiske Aand, der i vore Dage søger et Afløb, ligesom Fendal-Aanden i Middelalderens Træk, ligesom Puritanismen under Stuarterne, og ligesom saa mange andre Verden bevægende Phænomener i alle Tidsaldere, hos alle Folkeslag – da vilde i Sandhed hans Plan være bleven anseet som Viisdom, kun havde dertil hørt to Betingelser: for det Første, Udelukkelse af Rusland og England, der begge ingen Colonier behøve, og overalt have Afløb; for det Andet: Garantie for Rentraliteten af det ny Colonialsystem under Østerriges, Frankriges og Preussens Beskyttelse. Tydskland Frankrige og Jtalien vilde i Særdeleshed være disse Coloniers Moderstater; thi det er disse tre Lande, i hvilke Meningerne i Særdeleshed gjære, i hvilke Machinationerne fornemmelig søge et Afløb. Men desværre tænker man ikke dybt nok ind i Fremtiden, men speculerer altfor udelukkende paa Nutidens materielle Fordeel, naar Tyrkiet falder sammen, vilde man heller udstykke det og deele det imellem sig, end overveie Tidens Aand der stræber mere efter Cultur, Jndustrie og Oplysning, efter Konst og Erhverv, end efter den materielle Udvidelse af Grændser. Men vorder Tyrkiet udstykket, hvorledes vilde man da vel, som man her saa meget frygter for, – forholde Russerne Constantinopel, paa hvilken Maade holde England skadesløst, om endog Østerrige kunde finde Erstatning i Servien og Bulgariet, om Frankrige paa anden Maade udvidede sig, og Preussen indlemmede Hannover i sine Stater (efterat England forud havde faaet tilstrækkelig Skadesløsholdelse), vilde dog dermed ikke Tvistens Æble være fjernet; thi ved at spise, faaer man Appetit, som Franskmændene sige, og hvilken stor Magt har nogensinde manglet Appetit? –De Deputeredes Kammer slider Tiden med unyttige Forhandlinger, der bevise dets slette Stemning og revolutionaire Lidenskaber. Overhovedet hersker i dette Kammer en tvetydig Aand, en Blanding af Frygtsomhed og Pretensioner. Da det viser saa stor Jver for Undersøgelser, saa skulde det give sig i Færd med det store Budget, der er det forelagt. Trods vore uhyre Afgifter, have vi for næste Aar, Tilskuds-Crediten iberegnet, et Deficit paa meer end Firesindstyve Millioner Fr.; og i de 3 Aar, der ere forløbne siden Juli-Revolutionens Begyndelse, kunne vi aldeles ikke komme ud af det uden Laan, Constantinopel, den 31te December. Her er Alt roeligt og vendt tilbage til den gamle Orden. Troppernes Øvelse tildrage sig Sieltanens hele Opmærksomhed. Han venter flere Jnstructioner fra Frankrige og Jtalien, og vil da foretage Udskrivninger i Provindserne. Overhovedet synes man at være betænkt paa en ny Organisation af Armeen. Man vil paa forskjellige Puncter, navnligen i Asien, indføre en ArtColonisering, der paa en vis Maade allerede finder Sted, men ikke i den Aand, som vi Europæere tage samme. Der skal herved blive sparet Betydeligt; Porten maa i Særdeleshed lade dette være sig magtpaaliggende, thi dens Finantser ere vel de slet feste i Verden. Man maa undre sig over, at den endnu kan bestride sin Huusholdning, naar man kjender de faa Midler, som den offentlige Skat har at byde over, og de uhyre Udgifter, om den har at bestride. – J den herværende Havn løb en Fre at ind, ombord paa hvilken Commandanten over den Ægyptiske Flaade for Candien, Osman Pascha, befinder sig; han har nu underkastet sig Sultanen. Denne Begivenhed satte Hovedstaden i en glad Overraskelse, og i en Bevægelse, der ikke lader sig beskrive. Efterretningen herom gjennemfløi Staden i faa Timer, og alle Jndvaanerne trængte sig til Havnen, for med egne Dine at overtyde sig. Paa samme Tid blev det Rygte almindeligt, at der var udbrudt et alvorligt Mytterie paa de Ægyptiske Skibe ved Candien, der maaskee kunde have den Virkning: at hele Flaaden vil følge Osmanns Exempel. Mange ere ikke af denne Mening, men ville i denne Begivenhed see et Konstgreb af den listige Vicekonge, der, i den Overbeviisning: at Forræderen vilde vorde meget naadigt modtaget af Sultanen, selv skulde have givet sin Pascha befalingen til dette forstilte Frafald, for saaledes at kunne opdigte en Anledning til et Brud med Porten, og til næste Foraar paa Nyt at begynde Krig med Sultanen; da de søge fjernt i Vesten Bevæggrunden til denne Opførsel af den gamle Mehemed. Dette tykkes os imidlertid for lang hentet og høist usandsynligt. – Fra Alexandrien indløbe ingen gode Efterretninger. Vicekongen undertrykker Landet paa enhver Maade, saa at man kan frygte en alvorlig Reaction, der allerede for længe siden ville have fundet Sted, dersom ikke en betydelig Armee, der bliver underholdt paa Landets Bekostning, stod til hans Disposition.