Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-11-26
J Slottet saae jeg hverken til høire eller venstre, og undgik paa Veien enhver Samtale, for i tet mindste at beholde saalænge min møisommelig tilkjempede Fatning, at jeg kunde aflægge Beretning om min Reise. Det gik i Begyndelsen ret godt, men snart tabte jeg Traaden. Den Stilling jeg stod i for Fyrsten var saaledes, at jeg kunde gjennemsee en Række Værelser, der stode aabne bag ham. Døren til det Sidste af disse Gemakker gik op, Helene traadte ind, og neiede for mig, men neppe havde hun gjort nogle Skridt, fremad, førend et ungt Menneske kom, med naragtige Luftspring, dandsende og fløitende ind gjennem samme Dør, tog Helene om Livet og reev hende, uagtet at hendes Modstand, valtsende med sig igjennem to Værelser. Da han kom mig nærmere kjendte jeg ham - det var Richard, Min Ring blinkede paa hans Haand. - Jeg sittrede i af Vrede, og kunde neppe afholde mig fra at angribe ham. I dette Øieblik blev han mig vaer, han blev hæftig forskrækket, slap Frøkenen, tildækkede hans ligblege Ansigt med hans Lommetørklæde, gik den Vei dandsende tilbage han var kommen, med bævende Knæer, og forsvandt gjennem den sidste Dør. Fyrsten og Helene saae paa ham med Forundring. Derpaa vendte hiin sig til mig og spurgte: Kjender De ham, Ja, naadige Herre! - svarede jeg - Men endnu nøiere kjender jeg den Ring han bærer. Den blev mig berøvet." cellmuligt - raabte Fyrsten. - Hiin Ring, som De paa denne overraskende Maade gjør Fordring paa, var engang min Eiendom, og hiin unge Mande fik den, paa anden Haand af mig. Høist forundret saae jeg paa ham, og sagde: Naadigste Herre, jeg er geraadet i en Labyrint, af Gaader. Den eneste Udvei frembyder maaskee min Levnetshistorie, befaler De at høre den. Ret gjerne. - sagde han, - og vinkede til Helene at forlade os. Hun trak sig tilbage til næste Værelse. Jeg fortalte nu, hvorledes det var gaaet fra min Moders Død af, og hvorledes jeg var reden fra den ene til den anden Greves Slot og havde foreviist Ringen. De siger mig intet Nyt, faldt Fyrsten mig indi Ordet. Alt dette har hiin unge Mand fortalt mig som hans egen Historie. Det faldt ham let; - svarede jeg, - thi jeg var desværre saa uforsigtig at aabenbare ham mine Hemmeligheder. Han bemægtigede sig strax derpaa min Ring og tog Flugten. Taus overveiede Fyrsten Sagen. Endelig spurgte han, om jeg blandt min Moders Efterladenskaber ikke eiede et Brev, hvori Ringen blev omtalt. Jeg sagde jo, og hentede det hurtig fra mit Kammer. Fyrsten kastede et Blik derpaa, sprang op, omfavnede mig og raabte. Ja Du, Du er min Søn, hiin er en Bedrager, Mine Følelser ved denne Anledning overgik al Beskrivelse. Et Paradiis aabnede sig for mig. Dog pludselig faldt det mig ind og jeg erindrede Fyrsten om, at min Moder havde sagt min Fader, var en Greve. "Ja, jeg var endnu Greve, da jeg skrev dette Brev, - svarede Fyrsten; - først sildigere blev jeg som Gesandt ved det spanske Hof, udnævnt til Fyrste. Under den Tid havde din Moder forladt hendes Hjemsted, og med Forsæt holdt skjult hvor hun ville begive sig hen. Jeg kunde, saameget som jeg ogsaa søgte at udforske det, ikke udfinde hendes Opholdsted, ogsaa jeg var ved min Ophøielse, der synes at være forbleven hende ubekjendt, bleven hende fremmed. Efter min Tilbagekomst fra Madrid, blev jeg dødelig syg, kom til Erkjendelse og mine Synder, og vendte mig til Gud. Dog om alt dette tale vi en anden Gang. Nu ville vi høre, hvad den Aventurier, der nær havde tilstiaalet sig en Søns Rettigheder hos mig, kan anføre til sit Forsvar. En Betjent blev skikket efter ham, men kom tilbage med den Efterretning; at den unge Herre, havde kastet sig paa en Hest, og var med slap Tøile, gallopperet bort. Hvad have vi mere Vidnesbyrd behov for, at han var en Bedrager!" sagde min Fader. Han ville lade ham forfølge med Stikbreve, men jeg bad for ham. "Saa slet dette Menneskeer, saa beviste han dog mig en betydelig Tjeneste. Jeg havde aldrig viist min Ring til en Fyrste, fordi jeg søgte en Greve, og saaledes var jeg maaske mit hele Liv forbleven faderløs. Du har Ret. - sagde min Fader. - Slette Menneskers Straf er Overbeviisningen om, at De imod sin Villie have stiftet noget godt. Den ædle Olding lod derpaa det hele Huusgefinde kalde sammen, og forestillede mig for dem, som sin Son. Jngen tog hjerteligere Deel i Sagens lykkelige Vending, end Helene, som fra første Øieblik af havde hadet og undflyet hiin frække Vagabond. Min værdige Fader overgav mig et med Landsherrens Confirmation bekræftet Document, hvorved han indsatte mig i alle en ægte Søns Rettigheder; kort derpaa blev jeg Helenes lykkelige Gemaal. Ogsaa den gode Frederikke gik ikke tomhændet derfra. Den nye, af mig udsøgte Huuslæge, var en elskværdig Mand, som hun slet ikke søgte saaledes at undvige, som hans hæslige Formand, der jagede hende omkring paa Græsplætten. De unge Folk kom derimod, uagtet det var sildig Høst ofte der fortrolig sammen, og førend den første Snee faldt, vare de forlovede med hinanden. Min Fader paatog sig at udstyre Bruden, og anrettede for sin Læge og mig paa en Dag et fyrsteligt Bryllup. Denne Æresbeviisning udvirkede jeg for Frederikke, da jeg paa en vis Maade havde hende at takke for min nærværende Lykke. Havde hun ikke paa hiin, for min Skjæbne saa vigtige Dag, da jeg skuede ned fra Bjerghøiden i det forjettede Land, havt det Jndfald, at ville læse Maria Stuart i det Grønne, saa havde jeg aldrig betraadt min Faders Dørtærskel, og Helene havde for mig været evig tabt. A. F. C. Langbein. En sjelden Mord=Historie.