Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-02-23
Hos Mæster=Skrædder Sr. Torkild Bertel Mørk, boende i det forhen af afgangne Cornelins Rentzer beboede Huus ved Smørs Almindingen, er een eller 2de Stuer til Leie til næstkommende Paaske. Dette er indsendt. See No. 7. Vi Scenen aabne vil med Aarets fire Tider: Det høistforundringsværdt ansees visselig, Da de saa ordentlig omvexles mellem sig, Og dog det Hele ei derved det mindste lider: En Vinter skrider bort, derved os Foraar gav Som Morgen Rødens Skin for Straaler svinder, Saa og Foraarets Glands den blide Sommer blinder. Men Høsten tvinger den igien udi sin Grav, Som dog det samme Stød af Vinteren maa lide, Og, som sin Formand, maa igien i Græsset bide. Og det begyndte jo fra første Øieblik, Til sidste Tids Minut det og vil holde Stik. Seel Hist man Jorden seer sin Vinter=Dragt iføre. Ohvilket prægtig Syn! En majestætisk Dragt, En skinnende Hvidhed seer man paa dens Skuldre lagt. Hvorfor, At Kuldens Magt den ei til Skade rører. Betragt, Fornuftige! dens kunstig Dannelse. Besee Forundringsfuld, hvor den er sammenføied. Fordyb dig dog ei her, men derimod vend Øiet Til Ting, som og er værd en tans Beundrelse; Det før saa bløde Vand, som Flinte=Steen er hærded, Saa at paa Vand, som Land, man træder uforfærded. Men, hvo har dette gjort, Hvo haver det frembragt? Hvo har dets Pille sat? Hvo haver Gulvet, lagt? Bie Siæl! Her er end meer til din Brundring, værdig, Besee Huusholdningen, som er saa viselig, See. Hvor den trette Jord kand nu udhvile sig, Og samle sig ny Kraft: Dernæst sig holde færdig, Om den Naturens Bud at virke lyde vil, Den Safter samlet har, den kand og strax adlyde, Den stedse er bered, naar ikkun hin vil byde, At vende Scenen om og trække Teppet til. Den trette Agermand kand og i Vinter-Dage Sig hvile ud og saa sit Arbeid fyrig tage, Naar Foraar nærmer sig. Men hvo har dette giort, Hvad Viisdom haver saa erindret Smaat og Stort, Bort kolde Snee og Jis, Dig Solens Komme byder. At tage Svøftet ind, nu nærmer Foraar sig Den angenemme Tid, som saa behagelig Vor Siæl og Sind med meer end blot at haabe fryder. Thi nu, nu har vi det, som vi for ønskede. Vort længselsfulde Haab vi nu kand kroned finde: Naturen smiller selv, vi og, om vi kun inde J Siælen føler det, Naturen følede. O Glade, glædes nu i disse glade Dage, Men see at du ei selv skal Glæden dig unddrage: Og spørg, ja spørge til Ved hvem mon dette blev Hvis Finger har det gjort og hvo mon Verket drev Den før ilskolde Jord nu Solens Virkning finder, Dens Urter staae paa Spring og strax vil springe op, Dens Træer sende nu sin gjemte Sagt i Top Nu seer man hist en Spir, nu der en Urt oprinde, Nu Træer kuoppes, nu de Blade skyde ud, Nu voxne Urter see med Knoppe og med Blade, Nu en fuldvoxen Knop sig færdig at oplade Nu seer man Træerne at sende nye Skud. Ja kort! den Jord, som før var hvid og, som vi syntes, Ufrugtbar i sig selv, nu grønnes og udpyntes Med Skiønhed uden Tal. Men hvad Hvor kand det skee? Hvo har Forandring gjort, Hvo den Omskiftelses Utallig Fryd man kand, hvor man sig vender, finde. En Lerke høit i Skyssin Glæde viser ud Sin Lov-Sang stemmer i for Skaberen, sin Gud. Hist seer man spillende de klare Bekke rinde, Endeel med Brusen og endeel med stille Lyd dig styrte, trille ned, til de i Havet falde, Som deres Moder er, dem og tilbage kalde, De villig lyde ad, det er Naturens Bud. Et musicalisk Chor af Fugle smaa og større, Med yndig Harmonie forlyster Siæl og Øre, Hvo styrer dette Verk, Hvo haver lært den Sang, Hvo holder den ved Magt? Hvo styrer Floders Gang, See, Svalen hvor den kand sit Rede kunstig slette, Den har ei Kunsten lært, et Huus den bygge kand, Hvori den sikker er saavel for Vind som Vand, Og hvor, naar Tiden er, sin Yngel hun kand sætte, Hvor kiærlig parres de? Og hvor utrættelig Udrues ei de Æg, som Pant paa Troskab er, Naar de udlagte er, da samme Omsorg bære For dem, at de og kand ernæres rigelig De værge dem saa vidt den ringe Magt tillader, Og udi deres Nød de dennem ei forlader. Hvo kand begribe det; Hvo kand dets Aarsag see, Og hvo mon denne Drivt i Fuglen plantede? Ei Svalen ene er. De andre Fugle have Tilfælles Drivt med den, sit Rede lægge de, Endeel i Huse og endeel i Træerne. Endeel paa Marken og sin Bolig vil tillave, En Art paa Vandet selv, et Slag paa Klipper, Skiær, Endeel sin Bolig tar paa Biergets høie Tinde, Nu andre sig igien paa Taarne lade finde; Men skiønt ulige Art, dog Omgang samme er. Hvis Bygning kunstig er, skiønt i sit Slag ulige, Hvis Tunge kand den Kunst med Munden ved udsige? Men Mageløse Verk, Hvo er den Mægtige, Som dette virke kand hos ufornuftige.