Den Vest-Sjællandske Avis, 1821-06-19
Det var den 9de Mai, at Qvæstionen om Adelen blev afgjort i Storthinget, hvorved alle Adelens Privilegier bleve ophævede og det blev bestemt, at der for Fremtiden ikke skulde finde mere nogen arvelig Adel Sted i Norge. De nulevende Adelige og deres Børn skulle beholde deres Privilegier paa Jurisdictionen nær og den Ret at besætte geistlige Embeder; hvilke Forrettigheder tilligemed nogle faae Andre skulle strax ophøre. - Den 14de Mai blev en Deputation udnævnet med Krigsraad Flor i Spidsen, for at overlevere dette Lovforslag til Kongen, hvilket formodentlig ikke kan finde en behagelig Modtagelse i Sverrig, i hvilket Land Adelen udgjør en saa anseelig og mægtig Stand. – Det er ogsaa blevet forbudt at afsende det Norske Nationalblad med de Svenske Poster; da dette i sine sidste Nummere har tilladt sig heftige Udfald imod de Medlemmer af Storthinget, som ikke have yttret sig angaaende Adelen og Liqvidations=Sagen med Hensyn til Dannemark, overeensstemmende med dets Formeening. Angaaende denne sidste Sag har Kongen af Sverrig tilsendt Storthinget en Skrivelse af 12te April d. A., hvori han oplyser de Grundvolde, hvorpaa denne Sag er bygget og advarer imod, at man ikke ved at søge at unddrage sig fra en lovlig og retmæssig Byrde, tillige undergraver Grundvolden for sin Frihed og indvortes Sikkerhed, som man har erhvervet sig under den velgiørende Jndflydelse af en samtvittighedsfuld, redelig og broderlig Enighed. Norge, hedder der videre, bliver regieret efter en Grundlov, som ikke nogensinde i et eneste Punkt er bleven overtraadt af Regieringen og endskiøndt den Beslutning, som Storthinget har fattet med Hensyn til Adelen synes at være et Jndgreb i Constitutionens Grundprinciver, saa har dog Hs. Majestæt i sine bemærkninger og i sit Budget til Storthinget meere udtrykket sig som en ældre Broder til en talrig Familie, end som en Monark. Hs. Majestæt advarer derfore imod at lade sig henrive af Lidenskabernes Strøm, som naar den eengang er kommen i Bevægelse forhindrer Menneskene fra at lægge Mærke til Erfaringens Lærdomme. Nu giennemgaaes der udførligt i Kongens Skrivelse Aarsagerne, hvorfor Norge er forpligtet til selv at liqvidere sin Gield til Dannemark, det er aldrig, hedder det, indfaldet de Svenske Rigsstænder, at Norge skulde biedrage til at betale den Svenske Statsgield, naar det derfore bliver foreslaaet, at Sverrig skal tage Deel i Norges Gield til Dannemark, saa har Hs. Majestæt befundet, at et saadant Forslag ikke kan foredrages Sverrigs Stænder, førend Storthinget har erklæret sig beredvilligt til paa sin Side at tage Deel i at afbetale den Svenske Statsgield. Hs Majestæt maae derved erklære, at det er hans første Pligt at erindre Folkets Repræsentantere om, at de dog ikke ville handle lige imod Grunoprinciperne for al Orden i det borgerlige Selskab. Kongen erindrer sig derved, hedder det videre, hvad et Medlem af Storthinget, som var Ordfører for en Deputation i Aaret 1816 havde sagt, nemlig: at Nationerne have ligesaavel deres Barndoms Alder, som enkelte Mennesker, men at det er Landsfaderens Pligt at forhielpe dem til deres MyndighedsAlder. Det er vel Hs. Majestæts Ønske at forbinde begge Nationer ved uopløselige Baand; men han føler sig ikke berettiget til at modtage og iværksætte Forslag, som kun begge National Repræsentationer have Tilladelse til at giøre. Men han vil ikke have noget imod, at begge disse Nationer, som ere isollerede i Nærheden af Nordpolen og ere fraliggende fra det faste Land søge at befæste deres Forbindelser ved nye Overeenskomster. Er det derfore Storthinget magtpaaliggende samvittighedsfuldt at opretholde Constitutionen, saa fordrer Hs. Majestæt, at det vil sætte ham istand til redelig, nøie og ærligen at opfylde de imellem Norge og Dannemark afsluttede Overeenskomster, som ere grundede paa den almindelige Ret og paa alle Staters Garantie. Hs. Majestæt forlanger derfor af Storthinget, at det maae tage en hurtig Beslutning i denne Henseende. Det Norske Folks Værdighed og dets ældgamle Redelighed udkræver, at det ikke længere bliver udsat for Miskiendelse i hele Europas Øine og det er Hs. Majestæts Pligt uden Ophold at hæve en Mistanke, som ifald den skulde vedblive at udbrede sig vilde tilintetgjøre alle Handelsforbindelser og alle øvrige Forbindelser med det faste Land. Kongens Skrivelse sluttes med følgende Ord: "Kiærlighed til Friehed er en Følelse, som snart forsvinder, naar den ikke understøttes af Kiærlighed til Retfærdighed, Sandhed og til at holde over sin Eed."