Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-11-04
Sprogkyndighed og Literatur, i hvilken Videnskab, og de til sammes Erudition henhørende Kundskaber, han ved den brugelige Magister Conferen, maa aflægge Prøve. Dog maa ingen blive Magister Artium & Philosophiæ Doctor, med mindre han viser god Kundskab i Latinen og Græsken, hvilket endog ellers hans særdeles Studium er. Ved Conferenzen, der holdes paa samme Maade, som alle Embeds Examiner, maa hele det philosophiske Facultet være forsamlet, og hver af dets Medlemmer give sin Mening efter det, han ved Prøvelsen har hørt, om han end ikke selv har examineret. De, som antages til denne Værdighed, maa ligeledes udarbeide en Dissertation, som de forud indsende til Facultetets Approbation. Derpaa berammes den Dag, paa hvilken Candidaten skal forsvare sin Afhandling fra det nederste Catheder. En Respondens (Svarende), hielper ham at forsvare hans Dissertation, saavel mod de ordentlige Opponenter, som de en anditorio Opponerende. Efter denne Disputation, der i Almindelighed tilendebringes paa een Dag, følger Pro motionen (Befordringen). - Vedkommende Facultets Decanus bestiger det øverste Catheder, kalder derpaa Candidaten op til sig, og erklæret ham til Doctor, i det han giver ham Ret til at bestige det øverste Catheder. Derpaa overgiver han ham en Bog (f. Ex. naar det er en Retslærd, et Corpus juris), først tillukt, med den Erindring, at hans Hoved maa indeholde megen Lærdom, naar han skal vorde den Ære værdig, som nu vises ham. Derpaa aabnes samme Bog for ham med den bemærkning, at han maa vedblive at læse og studere flittigen, paa det hans Videnskab stedse kan voxe. Decanus paasætter nu Candidaten en liden Fløiels Hat, som Symbol paa Doctorværdigheden, og en Ring paa Fingeren, forderved ligesom at formæle ham med Lærdommen. Endeligen giver han ham et Kys, som et Tegn paa sit Venskab, og som et Beviis paa, at han nu erkjender ham for sin Lige. Ved adskillige udenlandske Academier ere de fleste af disse Ceremonier allerede for mange Aar siden blevne afskaffede, og der udfordres intet uden Candidatens Eed og Declarationen af Decanus. Den saaledes promoverede Doctor faaer derpaa et ordentligt trykt, Diplom, hvorved han for hele Verden kan godt gjøre sin Ret til den erhvervede Værdighed. Til de med denne Værdighed forbundne Rettigheder høre: at Magistere kunne uden Præsidium holde saavel philosophiske som theologiske Collegier, naar de theologiske Faculteter finder dem beqvemme dertil. Doctorer i Medicinen have Frihed til at disputere paa det øverste Auditorium, holde medicinske, anatomiske og chemiske Collegier, og practisere overalt i Kongens Riger og Lande. Doctorernes indbyrdes Rang er saaledes bestemt, Doctorer i Theologien høre til fjette Classe, Doctorer i Lovkyndigheden til ottende Classe og Doctorer i Medicinen til niende Classe. J fordums Dage havde man langt høiere Begreber om Doctorværdigheden end nu, thi da gav den Doctoren en personlig Adel, der ikke allene agtedes lige med Familieadelen, men høiere og lavere Adelige foretrak den endog for den fødte Adel. Keiser Sigsmund sagde af den Aarsag, at det er ham lettere at skabe hundrede Riddere end een Doctor, endog fyrstelige Personer bleve af Universiteterne hædrede med Doctortitelen. Saaledes blev Kong Christian den Syvende, paa sin Udenlandsreise, af Universitetet i Oxfordcreeret til Doctor juris. J Middelalderen gjorde man overalt ingen anden Forskiel imellem den lærde og den fødte Adel (militia togsta & sagata) end at hiin ikke var arvelig som denne, hvilket den ni meget naturlige Grunde heller ikke kan være. Ved den vestphalske Fredscongres vare næsten alle Gesandterne Doctores juris. De sidste kaldtes især Equites legum og Chevaliers des loix (Lov-Rid J vort Fædreneland var fordum Magi dere). - stertitelen saa høit agtet, at ogsaa der ikke allene Lærde, men Adelige, og selv Fyrster, higede derefter. Den Rangstrid mellem Præsterne, hvorpaa Historien har saa mange Exempler, er et Beviis paa, at Geistligheden satte stort Værd paa Magistertitelen. Bonetten var eet af Staten selv forsaa vigtig erkjendt Hæderstegn for Magistere, at der ved en Lov bestemtes en Mulct for den Præst, der har samme, uden at være Magister. Men uagtet den Anseelse, Doctorværdigheden har staaet og endnu tildeels staaer i hos adskillige Nationer, er den i nyere Tider i adskillige Lande og i mange Lærdes Øine dog meget siunken. J den HessenCasselske Rangforordning af 1760 staae Doctorer endog i tiende Classe ved Siden af Kammertjenere, Beridere, Bøssespændere &c. Man tilskriver sædvanligen visse udenlandske Universiteter Skylden for denne Fornedrelse, fordi de have bortødslet Doctorværdigheden paa saa mange uvidende og uværdige Personer; men det er ikke let at indsee, hvorfor en saadan Misbrug skulde kunne nedsætte den virkelige Fortjentes vel erhvervede Hæder, thi om det end kan bevises, at enkelte Universiteter have meddeelt endog Skomagere Doctordiplomer, saa bliver dette dog kun en Vanære for det Universitet, der saaledes misbruger Værdigheden, ikke for Værdigheden selv, og endnu mindre for de Universiteter, der ere forsigtige og samvittighedsfulde i Uddelelsen af deres Doctordiplomer. Men den sande Aarsag til denne Værdigheds synkende Anseelse i nyere Tider maa snarere søges deri, at Lærdom overhoved ikke mere betragtes som et Monopol, der kun kan opnaaes ved Promotion, og de Lærdes Samfund mere er en Fristat, end et til visse Caster indskrænket Aristocratie. Endog uden Titel kan man nu i voxe oplyste Tider gielde for en udmærket Lærd og opnaae de høieste Embeder, uden at Dueligheden dertil er stemplet ved Doctortitelen. Fordum var derimod Doctorværdigheden den gjenneste Vei til at opnaae de høieste Værdigheder i Kirken og Staten. Jkke blot Skuespildigtere, men endog Lærde, der selv besade Doctorværdigheden, have ofte skjemtet alt for meget med Magistertitelen. Campe spotter over en Magister ved at kalde ham i sin tydske Ordbog fra 1801 et Menneske, der, efterat have tilbragt nogle Aar paa Høiskolen, udholder derpaa et Slags Prøvelse, der altid Løber godt af, dernæst skriver et Par Blade (!) som han enten selv, eller for Penge og gode Ord har faaet skrevet af en Anden, siden enten selv eller ved en Lærer forsvarer det lille Skrift, men i begge Tilfælde kun under den Betingelse, at han tilsidst beholder Ret, endeligen for sine egne rede Penge, er af det lærde Lang bleven skabt til Mester, og har stadfæstet og forherliget denne Skabelse ved at give Oldmesterne og dem, som har spillet med i denne Farte, en Æres smaus." Man indseer let, at denne Caracteristik er skreven for bitter til at være aldeles sand.