Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1831-03-05
De Stridigheder, der fra Kirkereformationen vel nu og da hvilede, men aldrig, alle Recesser uagtet, ganske vare bortrøddede mellem Raad og Borgerskab, steeg 1658 til en høiere Grad. indtil endelig ved Mægling af den ordførende Over ældste, Peter v. Sprekelsen, blev af Raad og Borgerskab afsagt den Kiændelse, at Recessen, af 1562 skulde blive i sin Kraft, og paa denne Maade alle Misforstaaelser være bilagte. Desuagtet reiste sig formedelst nogle foretagne Raads valg, som Borgerskabet paastod, ikke at være foretagne efter Valglovene, men lovstridig, alt 1663 en ny Tvist, der afbrødes vel ikke saameget ved den ny Valgrees, som ved Pesten, der 1664 raste saa frygtelig i Hamborg, at Naboebyen Altona afbrød enhver Samfærsel og Samqvem med den. Neppe var Sygens hæftigste Angreb ovre, før een af de Lærde, der med Borgeriets øvrige Deputerede udgjorde de 52, atter – om med Ret eller Uret, er vel ikke let at bestemme - i Borgerforsamlingen førte Klage over Retspleiens slette Forvaltning, og fordrede, at dette Onde maatte afhielpes. Borgerskabet førte nu een og tyve Vidner, der udsagde mod Borgermester Lütkens, at han han havde ladet sig bestikke, og det forlangte derfor, han skulde saalænge sættes fra sit Embede, til han havde lagt sig det fra. Retsherren Johan v. Sprekelsen beskyldte nu Borgerdeputationen for Usandhed, hvorfor han ogsaa skulde nedlægge sit Dommerembede, indtil han havde givet Borgerskabet Fyldestgjørelse, Lütkens havde vendt sig til Rigskammerretten i Speier, hvorpaa en keiserlig Commissarius v. Selb indtraf i Hamborg, og tilveiebragte vel 1666 en ny Reces, men ingenlunde Rolighed. Raadet beskyttede J. v. Sprekelsen, der i et eget Skrift havde haardt angrebet de 52 og beraabte sig paa en befaling fra den endnu tilstædeværende keiserlige Commissarius, ikke at gaae lovformelig frem mod v. Sprekelse. Lütkens nedlagde, som han udtrykte sig, formedelst Alder og Svaghed, sit Borgermesterembede, medens nu v. Sprekelsen gik at søge sin Ret ved Rigskammerretteen; men maatte dog see paa, at man i hans Sted valgte Hieronymus Gar mors i Raadet. Men ham var Borgerskabet heller ikke tilfreds med, da det hedte, han havde raadet En fra at vidne mod Borgermester Lutkens, og det hvilede ikke, før han blev fat tilbage, og Overældst Jürgen Beseler valgt i hans Sted. Gaarmors Klage til Keiseren herover, Borgerskabets alt for diærve Jrettesættelse til de Overældste, der beskyldtes for at have handlet egenmægtig ved et Diakonusvalg til Cathrine kirken, Raadets Mandat i denne Anledning, som blev givet med de Overældstes Samtykke, og hvorved det under Straf af 500 Rbd. og Udelukkelse fra Borgerskab blev befalet Borgerne, ikke at fornærme eller fortrædige nogen Overældst, derhos det keiserlige Skiermebrev, de Overældste havde ladet komme; alt det opirrede Borgerne saaledes, at sex keiserlige skarpe Mandater ved keiserlige Nota rier, bleve opslagne paa Raadhuset og Børsen og at endelig en keiserlig Commissarius Grev v. Wendischgraz 1674 kom til Hamborg, Denne behandlede Borgerskabet despotisk, og tvang det endelig ved at true med keiserlig Unaade og Straf, til at antage en Reces, der var affattet af ham, Raadets Deputerede, og de sex og tyve hvorpaa han, efter at han adskillige Gange var bleven høit tracteret, og behandlet med megen Udmærkelse, især fra Raadets Side, med megen Bram tog bort igien, uden at have i det Hele udrettet andet, end ved ovenomtalte Reces, der kaldes efter ham, at have afsat de 26 og de 52, i Kirkebønnen efter de Ord, romerskkeiserlige Majestæt, indflikket, som vor naadigste Keiser og Herre, og i det høieste dæmpet men ikke bilagt Striden mellem Raad og Borgerskab, da begge i Aaret 1684 eragtede det nødvendigt og tienligt at hæve Recessen igien. Jnden dog det skeete bleve, 1680, de Overældste beskyldte ikke blot at have udvirket hos Keiseren en Stadfæstelse af bemeldte Reces med en tilføiet Straffe clausul af 100 Mk. lødigt Guld, men og, for at faae denne Stadfæstelse, hemmelig anvendt nogle tusinde Mark Kirkemidler. Saa meget Raadet søgte at bilægge Sagen i Mindelighed, maatte det dog endelig tilstæde, at Processen mod de Over ældste kom i Gang. Jsær blev Nicolaus Krull, som de Overældstes Præses, indviklet i denne vidtløftige Retshandel, ja endelig maatte Raadet paa gjentagen indstændig Fordring af Borgerskabet vise ham bort fra hans Raadsherresæde. Krull vendte sig til Keiseren, fra hvem skarpe Mandater udgik mod Borgerne; i det mindste foredroges de i denne Tone i Forsamlingen af de til Hamborg komne keiserlige Commissarier, og hele Striden, endtes først 1698 med Krulls Død. (Sluttes imorgen.)