Københavns Adresseavis, 1778-04-08
Tanker. ved Hs. Høyærværdigheds. Hr. Friderich Qvistes Død. Er større Tab vel til, end det som Venner lider, Naar Dødens voldsom Magt den raner Venner bort, Hvis søde Omgang man maae savne alle Tider, Endog det længste Liv det synes her for kort Jsær naar Deres Liv en Samling haver været Af Kiærlighed til Gud, til Mennesket, til Dyd: Naar Deres Vandel har bestandig Himlen æret, Og viist at Gudsfrygt dog ey blot er Mundens Lyd, Naar Deres Omgang har bestræbt at lære andre Den sande Viisdoms Grund, som er Gudfrygtighed! Naar De har raadet til paa denne Vey at vandre, Som en der førte hen til sand Lyksalighed. Thi det er Viisdoms Maal! med hellig Frygt den lærer At sætte Pligterne udi Udøvelse, Som selv Guds egen Lov af Mennesket begiærer: Ey nok at kiende dem! - vi skal dem lade see, Hvad hielper Lærdom til, naar Hiertet er indtaget, Af Bitterhed mod Dyd, af Laster, Guds Foragt Hvor Gudsfrygt, Kiærlighed og Ømhed er borttaget, Der haver Lærdom kun en ringe Frugt frembragt Men er den derimod med Dyderne forenet, Er Himlens hellig Lov vort Levnets Rettesnoer, Saa er først Mennesket med Viisdom ret forlehnet, Opbygt paa denne Grund de beste Frugter groer, Saa kan først Mennesket fuldkommen dydig blive, Som Himlens Yndling han den beste Borger er! Ey Lasters Lokke=Mad kan ham fra Dyden rive! Han elsker Gud og Dyd og haver Næsten kiær, En saadan Dydens Ven, Du fandt i den Afdøde, Det beste Hierte med en høyt oplyst Forstand! Der fandt i Herrens Frygt sin Glæde, Siælens Føde, Sin Gud og Frelser troe, en sand gudfrygtig Mand; Som en Apostel Han forkyndte Jesu Lære, Med Himlens egne Ord, med Vandel, Liv og Lyst Han ønske Syndere til Jesum hen at bære, Og dem at binde ved hans Naadefulde Bryst Hans heele Levnet var en Kiæde udaf Dyder, Gudfrygtighed og Troe, medliden Kiærlighed; Hvad Under mange da ved Graven Taare yder, Som levende Beviis paa sand Erkiendelighed! Siig arme, usle Flok! - Du flyder hen i Taare! Hvem hialp din Fattigdom, hvem gav din Hunger, Brød, Hvem klædte Nøgenhed? – Du jamre dig saa saare, Du svarer: Han, vor Ven, vor Fader som er død Ja Efterladte, De med billighed beklager, En kiærlig Egte=Vens, den beste Faders Død Gud veed det er en Skaal, som meget bitter smager, Naar man maae raabe: Ach nu Hierte Blodet flød! Men tak dog Naadens Gud, der haver Hannem sparet Udi saa mange Aar til Deres sande Vel; Der med sin Almagt har som Fader Dem bevaret, Lad dette være da en Trøst for Deres Siæl, At han som, stedse har beviist saa riig en Naade Mod Dem og Deres Huus, den ævig gode Gud Vil altid handle saa det er til Deres Baade: Selv Tid og Evighed skal dette vise ud Misund den Salige da ey den himmelsk Glæde, Som Siælen nyder alt i Evighed hos Gud! Han var som Simmen selv villig til at træde Af Sliid og Møye træs fra Skuepladsen ud! Saa hviil da Sallige! men vid Din Dyd skal blive Udødelig blant Os, saa længe Vi er til, Dit Eftermæle Vi paa Hierterne skal skrive Der er det Monument Vi Dig opreyse vil! J Anledning af Dødsfaldet i Sorøe den 10 Martii. Noi proviam, che in questo cieco monde eiascun si vive in angosciosa doglig, che in ogni avversite ventura il tira. Beata Falma, che lassa tal pondo e vanel ciel, dove & compita gioglig, giojoso il cor, suor di corruccio & deira. Guiniell. Smelt kunn til Taarer, ømme Datter, og svøm i Graad, og føelsom Søn, thi Døden tog - Tab uden Lige! den bedste Moder bort. Svøm kun i Graad og smelt til Taarer, thi Hun er eders Smerte værd - Den bedste Moder, Kiønnets Ære, er eders Smerte værd Svøm kun i Graad og smelt til Taarer for eders Ungdoms Ledere Taknemmelige Taarer ære. Afdødes Støv og Grædende. Dog stand dem - af Alfader i det Høie Hun kaldtes, for Valhal Med Hendes smukke Siæl end at forskiønne. Hver Helgen hende seer, forundringsfuld i Dødelige. at finde Helgens Dyd. Omringer er Hun nu af varig Glæde, og hver af Dyderne. den Kommende sin Søster helser, og Hende glad i Møde gaaer.