Corsaren, 1843-12-01
"Lykkelig som en Prindsesse." "Det er jo et nydeligt Stykke, De har i Huset faaet der!" Nei, nu skal De da ret have saa mange Tak, Hr. Direction! - bedste Hr. Direction, undskyld os, om vi tidligere have gjort Dem Uret, nu skal Det aldrig skee mere. Confitemur vi angre! og hvis De nogensinde har gjort UretAlt, Alt skal være Dem tilgivet, bare for dette i ene Stykkes Skyld. Ja, for det maae vi rigtignok tilstaae, det er det bedste Stykke, vi nogensinde have seet. Det er bestemt af Dem selv, Hr. Direction; - ja, det nytter ikke De nægter det, vi veed nok, Deer en stor Skjelmmester, - og det er blot af Beskedenhed, De har sat paa Placaten, at det skulde være oversat af Fransk. Nei saamæn er det ikke; dertil bærer det et altfor originalt Præg, det er i saa høi Grad nationalt, og røber alligevel det sjeldneste Kjendskab til Theatrets Fordringer. Men det er sandt, De har heller ingen Nød, De har jo Prof. Heiberg til æsthetisk Consulent og Medhjelper, ja vi troe endog med Vished her at see Spor af hans bekjendte "correcte i Smag", som sidst culminerede i "Dagen før Slaget ved Marengo", hvilket Mesterværk vi med megen Fryd erfare, snart atter kan ventes opført. Oehlenschlæger kan rigtignok være glad og takke den store Kunstner, som var Skyld, i at hans "Garrick" ikke kom til Opførselse; thi ved Siden af et Stykke som dette "Lykkelig" osv. kunde det umuligt have holdt sig. Det var paa det Ulykkeligste bleven knust. Ja, Hr. Direction, Oehlenschlæger er vel en stor Digter, men De med Deres Hjelper og Hjelpers Hjelpere, er dog endnu større. Og saa ere alle Bladene ovenikjøbet uartige imod Dem. Af ja det ligner dem, de Skabhalse; de Blade præke som de have Forstand, til. Om det saa er den stakkels "Portefeuille" og det fælle,Aftenblad", saa vil de ogsaa være med. Men vi haabe da, De ikke bryder Dem det Mindste om det, men vedbliver at lade Deres Stykke gaae hele Abonnementet rundt. De kan sagtens trodse nogle Bladskriveres umotiverede og malitiøse Yttringer; De har jo deres egen ubegribelige Overbeviisning, PublicumsGunst og - "Corsaren" paa Deres Side. Der kan De dog see, at "Corsaren" er det eneste fornuftige og skikkelige af vore Blade. Og vi, vi ere henrykte, vi ere enchanterede over dette Stykke, saa enchanterede, at - ja De maa endelig ikke blive vred over vor Dristighed, Hr. Direction, men vi kunne ikke lade det være - at vi maa klappe Dem lidt i den Anledning Gee saa, Hr. Direction, nu have vi klappet Dem, men nu skylde vi ogsaa vore Læsere at fremsætte Grundene til vor Begeistring. Vore. udenbyes Abonnenter ønske formodentlig, at vi skulle fortælle dem Stykkets Jndhold? Nei, det maa de undskylde, det kunne vi ikke. Vi ville skjænke Gud, hvad Guds er og Keiseren (selv den russiske), hvad hans er, men hvor der Jntet er, har selv Keiseren sin Ret forbrudt. Man forlanger maaskee altsaa en Fremstilling af den findrigt slyngede Jntrigue, den piquante Dialog, de interessante Charakterer eller overraskende Situationer. Men dette Stykke har ikke, hvad vi vilde sige, det behøver ikke disse Trivialiteter; (det var i den Henseende vi roste det som originalt). Nei det har sin Styrke i noget ganske Andet. Det er gjennemtrængt af en ganske ubeskrivelig Duft*), det er et undtaleligt "jene sais quoi", som udgjør dette Stykkes eiendommelige Fortrin, og som der - vi tilstaaer det med Smerte - hører langt andre Kræfter end vore, til rettelig at udvikle. Men, som sagt, det overstiger vore Kræfter, "man maa selv see det." Kun et Par Ord om Udførelsen. Den stod i det Hele i det heldigste Forhold til Stykket. Det maa i Sandhed have glædet Dem, Hr. Direction, at see Deres Mesterstykke saa ypperligt giengivet i sin Jdee. Kun forekom det os at Jfr. Jørgensen og Ryge, og Hr. Rosenkilde *) Jldefindede ville maaskee sige Valmuedufi, men er kun Bagtalelse. ikke ganske vare paa deres Plads, men derimod var Hr. Hviid ypperlig placeret. Hans Hoste, hans Gang og Tale, hans ægte Hofmanerer, Alt stod i fuldkommen Harmoni med Stykket og var gjennemtrængt af den Aand, der er udbredt over alle denne, ikke noksom paaskjønnede Kunstners Fremstillinger. Detsamme gjælder om Mad. Hansen og Hr. Hultmann. Kun forekom det os, at Fryndserne om Knæet ikke klædte ham; dertil ere hans Been vist ikke tynde nok. Vi haabe, Hr. Direction, at De i Følelsen af disse bemærkningers Grundighed, ikke derfor vil tvivle om vor Beundring af det Hele. Dette Stykke hører ikke, som de sædvanlige franske, til de converserende, men derimod til de spadserende Dramaer. Derfor bestiller den egentlige Hovedperson, Ludvig d. 14de (Hr. Fredstrup Jntet uden at spadsere to Gange over Scenen og dog fremkaldte han almindelig Acclamation. Behøve vi at tilføie, at vi under hele denne Forestilling følte os inderlig glade og lykkelige, ja lykkelige - som en Prindsesse, lykkelige da den begyndte, endnu lykkeligere da den endte (det vil da sige, i Grunden ulykkelige over at den ikke varede længer). Lykkelig kom vi hjem, lykkelig bleve vi afklædte, lykkelig kom vi i Redactionssengen. Men, troer De vi kunde sove? Nei, dertil vare vi altfor lykkelige. Vi maatte først give vor Lykke Luft i denne Artikel, og derpaa - sov vi lykkelig ind, sov, som De Hr. Direction, paa Deres Laurbær! Hvor det dog maa være skjønt, at kunne gjøre sine Medskabninger saa lykkelige.