Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-31
Mønstrups ulykkelige Stjerne førte den beremte Professor Appins Herdonius ud paa Sommerlund. Vant til at søge de Stores Omgang, forsømte denne store Mand heller ikke at giøre Greven sin Opvartning. Professor Herdonius var en Mand, der ved umiskjendelige Talenter havde i Danmark forskaffet sig Navn af Nordens Apelstes. Dette Tillægsnavn var overdteret ligesom overalt det Begreb, Mængden i Almindelighed gjorde sig om hans Konstnertalent. Men kunde man end ikke ubetinget indrømme ham Navn af en stor Mand, saa kunde man heller ikke nægte, at han var ten af de meest udmærkede Konstnere, Fædrenelandet nogensinde har kunnet opvise. J en Tidsalder, da der ligesaalidet gaves en Perikles som en Phidias, en Ley A. som en Raphael Urbino, opsvingede han sig næsten ene ved sin egen Kraft fra simpel Malerdreng til Professor i Historiemalerie, en Titel, som hos ham ikke var noget tomt Æresnavn. Uden at have nydt nogen lærd Opdragelse havde han dog forskaffet sig saa megen Kundskab i de døde og levende Sprog, og et saa udbredt Bekjendtskab med alle de Skrifter, der sloge ind i hans Fag, at han med Grund kunde kaldes en studeret Konstner. Hans Bogsamling, hans Myntcabinet, hans Malerie og Kobbersamling vare ikke i hans Hænder hvad saadanne Gjenstande saa ofte pleie at være Forfængelighedens Prunkesahl, men han benyttede det som en klog Gærtner sin Frugthauge, og med Føie kunde man skrive over hans Bibliothek og Konsteebinet hine betydningsfulde Ord: "ei blot til Lyst, der udslettedes fra vor Skueplads, da den blev blot til Lyst." Men saa antik han var som Konstner, saa moderne var han som Menneske. Han havde den Egenskab, som næsten er fælles for alle de Mennesker, der fra intet blive til noget stort, at han ikke godt kunde taale nogen ved sin Side, og endnu langt mindre over sig. Enhver Medbeiler var ham en Torn i Øinene. Enhver, endog den meest beskedne Viol, der vovede at pippe frem ved Siden af denne Pragtstjerne, maatte nedtrædes i sin Fremspiren. Han ene vilde være den Soel, som ikke forbunkledes af nogen Bispel. Firstjerner, som kun tindre paa den mørke Himmel, og Maaner, som kun skinnede om Natten, kunde han taale, men vee den Morgenstierne, der vovede at kaste en Straale fra sig om Dagen, Man agtede derfor kun hans Aand, ikke hans Hjerte, man elskede i ham Konstneren, men ikke Mennesket. Han omgikkes sine Elever med kold Strænghed og barsk Alvorlighed. De genie løse tog han under sin Beskyttelse; de gentefulde nedtrykte han i Støvet, saasnart han kun mærkede, at deres fri Aand vilde flyve ud af den skumle Rede, hvori han bestandig vidste at holde den. Om sine egne Arbeiders Ypperlighed havde han en alt for overdreven Forestilling. Vel havde man fra ingen nordisk Haand seet noget bedre, men han synes ganske at have glemt, at der i Danmark engang har levet en Crok, en Mandelberg, en Poulsen, hiin unge Gran, der faldt midt i fine skjønneste Blomster, og som under lykkeligere Omstændigheder kunde blevet Fædrenelandets Stolthed. Hædersnavnet Konstner var Herdonius ikke nok, med indvortes Værd vilde han forene udvortes Glands. Han vilde være en Rubens, der ikke blot glimrede som Maler, men ogsaa som Statsmand, skjønt der ikke lettelig fandtes nogen Jsabella, der vilde betroe ham en Gesandtskabspost. Det var derfor, at han ogsaa meest søgte de Stores Selskab, og ganske oversaae alle sine Ligemænd. Den første Gjenstand for Samtalen mellem Greven og Prof for Herdonius var naturligviis Mønstrup. Greven, der var et Menneske som omtrent Prindsen i Emilie Galotti, det vil sige: en Characteer uden Characteer, og desuden endnu letsindig, fordomsfuld, forfængelig og vindig i høieste Grad, udbrød, som man let kan tænke sig, overdrevne Lovtaler over den unge Mønstrups Genie. En saadan Lovtale i en rig Greves Mund var et Dolkestik for Herdonius's Forfængelighed. Som fiin Mand lod han i Førstningen som om disse Lovtaler ikke rørte ham, yttrede endog en tilsyneladende Glæde over, at hans Fædreneland eiede et Genie mede, og bad Greven indstændig om jo før jo heller, at gjøre ham bekjendt med dette unge Vidunder. Greven forundrede sig over, at Professoren endnu ikke kjendte Mønstrup, og Professoren undskyldte sig med, at den unge Mand formodentlig havde uddannet sit Talent i Provindserne og først nyligen var kommen til Kjøbenhavn, men tilsidst huskede han sig dog om og sagde: "Ha, nu mindes jeg ham Mønstrup det er en ung Holstener – nu kjender jeg ham. 9, ja han er ikke uden Talent, han har faaet den lille Sølvmedaille. Jeg har ogsaa seet engang nogle smaae Dyrestykker af ham med Katte og Muus paa; de vare ret vakkre, men ellers er det nok en vild og egensindig Krabat. Medens han endnu besøgte Academiet lovede jeg ham min Protection. Jeg tillod ham endog, at male paa mit Værksted, under min Opsigt. Men han var saa selvklog, saa indbildsk, saa obstinat - Jeg maatte snart skille mig ved ham. Han havde heller ingen Taalmodighed til at gjennemgaae alle Classer paa Academiet. Han vilde strax være Mester. Jeg har siden den Tid ikke bekymret mig stort om ham, Det fornøier mig ellers ret meget, at Deres Excellence har optaget dette ulykkelige Vrag i Deri høie Naades trygge Havn. Greven førte nu Professoren ind i det Cabinet, hvor den af Mønstrup malede Plafonds fandtes. Med samme Forhauselse som Rectoren saae de første Linier af den i Skolen saa tilsidesatte og ringeagtede J. Thomsons Vinter, som han hændelsesviis traf i en Boglade, med samme Forbauselse saae Professor Herdonius den af ham saa dybt nedtrykte Mønstrups Arbeide. Han saae her, ligesom førstenet, Geniets guddommelige Kraft, der ikke trænger til nogen fremmed Hjelp, der hæver sig over hver Tilsidesættelst, Ringeagt og Krænkelse. Efterat have betragtet den noget med sit Øieglas, sagde han i en kold, afgjørende Tone: "O, ja, der kunde maaskee have blevet noget af den Vildbasse, naar han havde fulgt mit Hoved og været lidt flittigere. Denne skarpe Dom, fremsagt af Nordens Apelles, kunde umueligen andet end ganske omstemme den svage Greve. Man veed at de Stores Gunst ligesaa let tabes som vindes. Hvad der er let opbygget er ogsaa let igjen nedreven. Greven begyndte nu, at betragte Mønstrup med ganske andre Øine. At han kun havde faaet de lille Sølvmedaille – allerede dette var nok til at nedsætte ham meget dybt hos en Mand, der beregnede Geniets Værd efter Medaillers Vægt. At hverken Raphael eller Rubens, Titian eller Michael Angelo, havde vundet nogen Guld= eller Sølvmedaille ved noget Academie, og desuagtet vare store Mænd, det faldt ham aldrig ind.