Berlingske Tidende, 1836-02-04
Om Huusmændsarbejde, til Hjelp ved Hovedgaardenes Drivt uden Hoveri. Jsær fremkaldt ved Bemærkningerne heri Bladet Nr. 17 s. d. A.) til Hjelp ved Hovedgaardenes Drivt uden Hoveri. Jsær fremkaldt ved Bemærkningerne heri Bladet Nr. 17 s. d. A.) Om der til sine Tider paa Aaret skulle udfordres en større Folkekraft til at drive Landets Hovedgaarde, ifald Hoveriet blev overladt Bonden imod Godtgjørelse, end til andre Tider, eller om der saa omtrent paa enhver Tid skulle udfordres en lige Kraft – Raps-, Hør og Kornhøsten undtagen – har jeg altid forestillet mig meget vilde beroe paa, om den nu ved de fleste Gaarde stedfindende skjøndt noget forskjellige Drivtsmaade blev fulgt i Fremtiden, saa at om Spørgsmaalet skal besvares efter Nutidens Brug, kan de, som paastaae, at der i saa Fald foruden fastlønnede Tjenestefolk ogsaa maatte haves en stor Mængde Huusmænd, ikke have meget Uret, men ellers behøves der vist ikke saa mange af disse Hjelpere, ja paa mange Steder kunde de vel endog gjerne reent undværes, skjøndt et passende Antal deraf altid mere gavner end skader de større Gaardes Avlsbrug, naar derimod en uforholdsmæssig Mængde udisputeerlig altid er til største Skade for Staten i Almindelighed. Har jeg ikke havt saa speciel Anledning som nu ved ovennævnte bemærkninger heri Bladet til herom at udvikle mig i mine foregaaende andetsteds meddeelte Anskuelser om Hoveri og Fæsteindretningen, vil jeg nu bestræbe mig for her, efter Evne, nøiere at forklare mig. Man glemme saaledes ikke, at det første den kloge og erfarne Landmand foretager sig, for han begynder med en Gaards Drivt, er, at lægge en, efter Jordernes og Egnens Beskaffenhed fornuftig Drivtsplan, hvorved han vist ikke vil forglemme, at fordeele Arbejdet saavidt muligt paa hele Aarets forskjellige Tider, saa at naar man ikke kan bruge Ploug, Tørvespade eller Lee &c., man da kan tærske Korn, udkjøre Gjødning og Mærgel, istandsætte Veje, Grøfter, Diger og Gjærder, transportere Korn til og hente Materialier fra Kjøbstæderne &c. &c., hvorefter man snart, alene med Undtagelse af fornævnte Bjergningstider og om der skulde indtreffe et vedvarende Sneelag i Vintertiden, men hvortil man dog ellers ikke vil tage Hensyn i Beregningen, vil vide at bruge ligesaamange Folk den ene Aarstid som den anden og ikke, som nu i Almindelighed finder Sted, opsætte den største Deel af Markarbeidet til Foraaret, hvor man saaledes seer: pløje til og saae Havre, Ærter, Vikker ja stundom endog Vaarrug &c., fælde, udkjøre Gjødning (?) og pløie og saae til Byg a., hvorved en saa betydelig Arbejdskraft udfordres paa engang, at det er mange snart umuligt at overkomme Alt med de Folk man har, ej at tale om at Hestene, som have staaet paa Stalden den meste Tid af Vinteren uden at bestille noget, nu maa bruges, ofte over deres Kræfter, for at man kan faae Bygsæden lagt i rette Tid, skjøndt det derfor stundom skeer for sildig. At nu meget af dette Arbejde nødvendigviis maa forrettes om Foraaret er ligesaa indlysende som at en stor Deel deraf, naar Vejrliget alene ikke forbyder det (dog aldrig kan skee uden for en Deel) ikke ligesaavel skulde kunne forrettes om Efteraaret og Vinteren, det vi og stundom see, kort, hvad en udført Arbejdstids Fordeling, i Forening med duelige Folk og kraftfulde Heste samt gode velconstruerede Avlsredskaber kan virke, er fast utroelig for hver som ikke veed det, men som Hoveriforeningerne ikke sjelden er en betydelig Anstødsteen for. Vilde man forresten altid anvende Falemaaden: "hvad der kan gjøres i Dag bør ikke opsættes til i Morgen var dette vist bedre end at handle efter det modsatte Princip: "at hvad der kan opsættes til i Morgen, ikke bør gjøres i Dag, mange Avlsbrugere vel ikke ganske kunne sige sig fri for. Er nu Drivtsplanen saaledes lagt og bliver den fulgt, vil den kloge Avlsbruger snart lære at indsee, at Huusmænd ikke ere ham nødvendige uden i Raps-, Hør og Kornbjergningen, ja selv end ikke da, naar han kan engagere Folk enten fra Kjøbstæderne, Fiskerlejerne eller andre Steder, hvor man ikke selv har synderlig Agerbrug, Selvejerhuusmænd, Grøvtgraverne, deres Koner, Døttre eller deslige og som er saa almindelig paa mange Steder i Landet, især i Jylland, hvor der gives Mangfoldige, der hele Aaret omkring ikke have anden fast Tjeneste end netop i denne Høbjergnings- og Høsttid, hvorved den Methode bruges: at de ikke fæstes i nogen bestemt Tid, men saalænge Arbejdet efter Vejrligets Beskaffenhed varer kort eller længe – ikke for Dagløn, men en vis Sum, der naturligviis er noget høiere end i Forhold til hele Aaret og ved Afreisen efter Høstgildet fæstes de gjerne paa ny til det paafølgende Aar, om gjensidig Tilfredshed finder Sted – der sikkerlig er meget at anbefale. Den erfarne Landmand veed ogsaa, at han ved hine Huusmænds Hovarbejde ikkuns faaer saare lidet forrettet med mindre han vil lade dem spise daglig af sine egne Folks kraftfulde Føde, da han saa igjen kan være bekjendt, at betinge sig af dem, at de, om de ere arbeidsførlige, skulle følge hans Folk i Eng og Mark, men hvorved der da er mindre tjent – at bespise dem, under samme Betingelse, alens paa deres sædvanlige Ugedage, vil Huusholdersken protestere imod, om hun ikke er destobedre Regnemesterinde og Eieren selv tabe ved. – Vilman ogsaa lægge Mærke til, hvad disse Huusmænd i Almindelighed bestille paa deres Ugedag, sædvanligt paa egen Kost, og hvad de samme Mænd kunne bestille ved Accordtarbejde, selv endogsaa paa egen Kost – lægge Mærke til, hvor tilbøielige de, om de forrette Arbejde med Gaardens egne Folk, ere til, at fremvirke en lige Lunkenhed hos disse, faaer man ene og alene herved mindre fordeelagtige Tanker om den Herlighed det er, at have dem til sin Gaard, og betænker man dernæst: at Eieren ikke kan vente sig nogen sand Nytte af dem uden i deres kraftfulde Aar og hvor inhumant det vilde være, at jage dem ved en Opsigelse ud af Leiehuset naar de næsten, saa at sige, vare opslidte ved Gaardens Arbeide for at give Plads for Yngre, uden at tale om hvad Røden mange Gange kan drive disse gaardsvante Folk til (stundom have de Kone og mange Børn), vil vist Jngen lægge meget an paa, at forøge disses Antal, uden største Nødvendighed; men selv om nu denne skulde være tilstede, kan Husenes Opførelse ordentligviis ikke koste Ejerne synderlig meget, da mangen en gift Tjenestekarl, der har sammensparet sig et Par Skilling, gjerne selv ygger sig et Huus, han tilbyder at fraskrive sig Eiendomsret til, naar der tilstaaes ham en Plet Jord paa Udkaanten af Hovedgaardsmarken eller deslige at bygge paa, uden Jndfæstning for Livstid imod en til to gedage: det Høieste han herved forlanger er, som oftest: lidet gammelt Tømmer og Tag, om det haves, og ellers lader sig nøje med, var det endog ikkuns, nogle Bøge= eller Ellegrene af Skoven, skjøndt Eierens Bygningsmaade dog her kan gjøre en Forskjel, men selvfølgelig maa den Jord han erholder være høist ubetydelig, som f. Ex. til en Ko og et Par Faar, naar Eieren vil forlange den Arbejdskraft han herfra kan undvære udelukkende for sig, og denne skal være af nogen Betydelighed i den travle Høsttid, da Huusmanden vanskelig ellers skal kunne faae sit eget Arbeide forrettet, det man vist ikke bør tvinge ham til at forsømme. Overalt, gik Statens ikke mindre end Ejerens Vel alene ud paa, at formere Folketallet i Landet, ja da var det vist nok rigtigt, at lægge an paa mange Huusmænds Establissementer, men hermed kan vist Jngen, allermindst imod Fattigcommunernes Jnteresse, være enig, da et større Folketal end eftersom Erhvervskilderne kunne tiltage, ufeilbarlig er høist skadelig, og om Productionens Forøgelse kan her ikke tales, da Huusmændene snarere maa henregnes til den fortærende end productive Classe af Borgersamfundet. Kom man forresten til at drive alle Hovedgaarde selv, er det gjerne troligt, at man paa flere Steder vilde ansee Udparcellering nødvendig, men hvad skadede vel det Saadant er netop, som jeg forhen har viist, en sand Vinding for Landet, forudsat (et Ord, jeg efter min Anskuelse ikke kan bede lagt formegen Vægt paa at samme blev begrændset ved en (NB.) uforanderlig Størrelse og Beskaffenhed, der kunde svare til det Areal, man kunde antage at en dannet Familie kunde finde paa sende Udkomme ved, da det mindre Udparcelleringssystem derimod ikkuns kan virke til en høist skadelig Folkeformerelse, uden Udsigter til at erhverve Brødet, saaledes er det f. Ex. vistnok Tilfældet, naar man har seet en Hovedgaard udstykkes til henimod, om ikke over 200 Parceller, og altid er der end ikke de Vinæringsveje, her dog for endeel var. Jntet Sted kjender jeg, hvor Udparcelleringen i en Deel af de foregaaende Aaringer har været saa herskende som i Vensyssel, i Hjørring Amt, og det baade den gavnlige og skadelige; seer man her en Hovedgaard drives ved Hoveri, seer man og fire, fem, ja maaskee flere store Hovedparceller af andre Gaarde drives ved egne Folk, med Undtagelse af vel i det Høieste som oftest en Snees Huusmænd, mangler dog flere Gaarde ganske denne Hjelp; her er man saa vant til denne Selvdrivt, at man ikke sjelden seer den udføres til en Fuldkommenhed, som Jngen, der lader Huusbonden arbeide for sig, let skal kunne paavise *), og selv om man endog ved de enkelte Gaarde, som have Hoveri, ikke behøvede det, naar man vilde lade Alt gaae i sin gamle Slendrian, har man dog egne Folk og Heste med gode Plouge, Harver a. til at supplere hvad Bonden, ikke formaaer eller ei er pligtig til, uden at jeg derfor vil paastaae, at Avlsbruget her i det Hele taget er bragt til den Fuldkommenhed, man kunde ønske det, ikkun en eneste Undtagelse med Hensyn til Huusmændenes Antal, har jeg kjendt, og det var med en Hovedparceleier af en Hovedgaard, som havde fattet den Jdee: at det var fordeelagtigst at kunne drive sin Gaard med lutter Arbeidere af dette Slags – en fastlønnet Avlskarl, Kudsk a. undtagne – men fejler jeg ikke meget, blev han allerede medens den største Deel af Huusmændene, vare i den kraftfulde Alder endog kjed deraf, ej at tale om, at han havde levet henimod den Tid, han havde seet Mængden af dem komme med Krykken i Haanden til Arbejdet. Jkke indvende man mig, at Hovedgaardsejerne umulig ville kunne faae alle de fastlønnede Tjenestefolk, jeg mener man skulde have, naar Hoveriet blev afskaffet; thi man lægge behagelig Mærke til, at man derfor hverken fik flere Jorder eller færre Arbejdere i Landet, men meget mere, vandt en utrolig Arbejdskraft, der nu gaaer tilspilde, som, om den kunde beregnes, blev af Millioners Værdi, og at den frie Bonde, alt eftersom han vante sig til rigtig Brug af sin Arbejdskraft, ved Hjemmet, istedetfor nu at dele den ved Hovedgaarden, ikke skulde kunne lære at drive sin Gaard bedre end nu skeer, er en Paastand, man seer fremsættes, men Jngen skal faae mig til at troe, saalænge man ikke med det samme kan overbevise mig om, at den danske Bonde ikke ligesaavel som enhver Anden skulde kunne gaae frem imod det Fuldkomne, men endog den Dag i Dag vil kunne fremvise mange Exempler paa, han kan, om det endog skeer langsommere i een Egn end en anden, og hvorfor specielle modsatte Sammenligninger aldrig kunne afgjøre noget. Ogsaa betænke man, at om endog ikke enhver af de nuværende Hoveri bønder skulde kunne saa at sige afgive en Tjenestekarl eller Pige til de større Gaardes Disposition – den unge kraftfulde Mand vil dog formeentlig som oftest kunne det – vil mangen Bonde, naar han blev Hoveriet qvit, kunne hielpe sig med en halvvoxen Karl eller Pige, som Hovedgaarden har mindre Brug for, imod at han nu maa holde et fulddygtigt Hovbud, saa at der aldeles ingen Tvivl er om, at der netop ved Hoveriets Afskaffelse vilde blive Folk i Mængde hos Bonden fæsteledige og han alligevel har mere Arbejdskraft tilbage end han nu har til sin egen Gaard. Eiheller maa det forglemmes, at Selveieren og Fribonden, ved denne forholdsmæssig større Arbejdskraft, ogsaa i Almindelighed nærmere ved sine Marker, heel naturlig især i vanskelige Sommere, snart altid er færdig med sin Ha- og Kornindkjørsel længe for Hovedgaardseieren, eller Forpagteren er det, som inger Hoveri har, og da han nu er høiligen interesseret i, at disse ogsaa snarest muligt kunne faae deres Avl i Huus, naar han veed, at man da ikke vil anvende Lovens Strenghed imod ham, om et eller andet af hans Kreature af Vanvare skulde komme ind paa disse Marker, en Skaansomhed, han ikke kan vente saalænge der staaer Korn derpaa, seer man ham endogsaa ikke sjelden selv at tilbyde sin Hjelp gratis, endnu lettere at erholde for Betaling, saa at Hovedgaardene herfra, om de kom i Trang, ikke saa vanskelig, som man ofte forestiller sig, ville kunne erholde Bistand; ikke hverken herved har jeg sagt eller meent, at Hovedgaardsejerne skulde lade Ævret paa deres Marker, være Priisgods for Bøndernes Kreature, nei, da vilde Hjelpen blive altfor kostbar, naar Talen derfor er omKreaturenes forsætlige Jnddrivelse eller grov Skjødesløshed ved Vogtningen hvilket jo altid staaer til ham selv at bedømme – byder hans eget Vel ham vistnok ikke at see igjennem Fingre med Ufreden, det ingen retskaffen og fornuftig Bonde ejheller vil tilregne ham. Og skjøndt jeg nu saaledes aldeles ikke kan øine at nogen Folketrang ved Hoveriets Afskaffelse skulde fremstaae, vil jeg dog troe det var raadeligst, at Afløsningen ikke skete paa en Gang, Jngen vel heller behøver at frygte for, men lidt efter lidt, for at Forholdene kunde faae Tid til, saa at sige, at jevne sig selv. Beviisførelsen: at ligesaa tilbøielig som Bonden var til at ønske sig sin Tiende bestemt til en fast aarlig Afgivt saalænge man vil mene, han forestillede sig, at kunne slippe uden at give sand Værdi derfor, ligesaa forunderlig i sit Ønske vil man troe han vilde blive, naar han kom til Overbeviisning om, at han maatte yde en *) Cfr. Kammerjunker, nu Etatsraad, Amtsforvalter Brink Seidelins af Landhuusholdningsselskabet udgivne ypperlige Skrivt over Hjørring Amt i Aaret 1823 Pag. 281, fr. 75. passende Erstatning for Hoveriet, er Noget, jeg saameget mere her maa blive Svar skyldig paa, som jeg ved at tilkjendegive min Mening i første Henseende vilde komme til at gaae langt udenfor den Sag, hvorom her tales, og jeg, hvad Hoveriet angaaer, tør mene, at vist faa Bønder ville være saa ufornuftige at tænke saaledes, ja selv om de gjorde det, vilde Regjeringen vist lidet bekymre sig derom; i modsat Fald kunde den kloge Bonde komme til at lide for den dumme og mindre erfarne. At Moraliteten, især hos Tjenestefolkene, ikke skulde lide endog i en høi Grad ved Hoveriet, som man og seer Tvivl om, har jeg aldrig før forestilt mig, da jeg synes dette snart kan udledes af Sagens Natur, var det endog aldrig ved Manges Erfaring bekræftet, saa at vistnok Hr. Pastor N. Søetofts Betragtninger i et af vore Blade herom, er saare treffende, det Tjeneste tyendets Hosbonders idelige Klager paa mange Steder ikke mindre synes at stadfæste. Odense, den 27de Januar 1836. N. A. Holm, Procurator. Da Red. sluttede i Dag, Kl. 12, var Posten endnu ikke ankommen.