Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-04-15
Den 5te Januar forrige Aar forelæste Doctor Abel af det Asiatic Society i Calcutta nogle Bemærkninger over Huden, og nogle tillige foreviste Fragmenter af en Orang Ontang, som var bleven dræbt paa Kysten af Sumatra, og som syntes at være det mærkværdigste Dyr af dette Slags, som nogensinde er blevet seet af Europæerne. En Officeer paa Skibet Mary Anne Sophia opdagede i Ramvoon ved Touroumon, paa Vestkysten af Øen, Dyret paa et Træe, Han kaldte sit Mandskab sammen og fulgte Aben hen til et dyrket Sted, som den havde valgt til sit Tilflugtsted; dens Gang var opret og vaklende; men ingenlunde hurtig, saa at den undertiden maatte betiene sig af Hænderne for at skynde sig; men ved Hielp af en Træegreen svingede den sig frem med større Hurtighed. Saasnart den naaede et Træe kunde man iagttage dens overordentlige Styrke; thi med et eneste Sæt eller Spring naaede den en meget høi Green og forlod den igien med samme Lethed, som de mindre Dyr besidde, der høre til dens Slægt. Havde Egnen deromkring været bevoxet med Skov, saa havde den sikkert undgaaet sine Forfølgere, da den skal have bevæget sig saa hurtig frem fra den eene Green til den anden, som en meget hurtig Hest; men i Ramboon har man i de dyrkede Egne kun ladet staae faae Træer, og paa disse flygtede den hen, for ikke at blive fanget. Den blev skudt paa et Træe, og først efterat den havde erholdt 5 Kugler, tog dens Kraft af, udentvivl formedelst Blodtabet. Da Mandskabets Munition var tilsidst gaaet op, maatte det tage sin Tilflugt til et andet Middel. Een af de første Kugler var sandsynligen gaaet igiennem Dyrets Lunger, thi strax efterat det var blevet saaret hang det sig med Hovedet nedad, og lod det flyde ud af Munden. Ved hver nye Blessure lagde den Haanden paa det saarede Sted, og det menneskelignende Udtryk af Smerte, opvakte Medlidenhed, selv hos dets Forfølgere. Ved Landbeboernes Hielp, hvilke, ligesom Skibsfolkene, syntes at være ganske forhausede over Synet af Aben, da de aldrig tilforn havde havt Leilighed til at see et saadant Dyr, endskiøndt de uhyre og uigiennemtrængelige Skove paa Øen ligge 2 Dagreiser herfra, blev det Træe fældet, hvortil det udmattede Dyr havde klamret sig fast Men saasnart det saae Træet falde samlede det endnu sine øvrige Kræfter sammen, retirerede til et andet Træe, og derpaa til et tredie. Jmidlertid maatte det dog tilsidst blive paa Jorden, og forsvare sig imod sine Angribere, som omgave det i stor Mængde, og som kastede Spyd og andre Kastevaaben imod det. Det første, som var forfærdiget af en meget sei Træeart, og vilde have gjort Kraften af den stærkeste Mand Modstand, brød det over som en Gulerod, og havde det nu ikke for en Deel befundet sig i en Dødens Tilstand, saa kunde det med den samme Lethed have slaget Hovederne itu paa flere af dets Forfølgere. Endelig maatte det ligge under for de utallige Steenkast, som man sendte imod det fra alle Sider. Man formodede, at Dyret var paa en Vandring, da dets Laar vare bedækkede med Skarn indtil Knæerne. Abens Hænder og Fødder havde stor Liighed med menneskelige Hænder og Fødder, kun at Tommeltæerne vare forholdsmæssig mindre og sad nærmere ved Haandleddet, end det pleier at være Tilfældet hos Mennesker. Dens Legeme var godt proportioneret, Brystet bredt og Taillen smaal; Laarene derimod vare korte og Armene meget lange, og begge saaledes forsynede med Scener og Muskler, at man ikke kunde tvivle paa deres Styrke. Hovedet stod i godt Forhold til Kroppen; Næsen fremstaaende, Øinene store, og Munden større end hos Menneskene. Kinderne vare fra det ene Øre til det andet besatte med et filtet Skiæg, som paa begge Sider var ziirligt lokket, og snarere gav Ansigtet et smukt end et frygteligt Udseende. Haarene paa Skindet vare, umiddelbart efterat Dyret var dræbt, bløde og glatte, og Tænderne, ligesom Abens hele Udvortes, viiste at den var ung, og fuldkommen Besiddelse af sin hele physiske Kraft; den havde næsten en Høide af 7 Fod.