Corsaren, 1841-07-16
Uddrag af Redactionens Forhandlingsprotocol. Møde den 14de Juli. Medlemmerne vare forsamlede i nogen Tid, før Præsidenten ankom, og discuterede et Forslag, som var blevet fremsat, at man nemlig ved en eller anden festlig Foranstaltning skulde vise Præsidenten sin Glæde over det usædvanlige og mærkelige Held, han har havt ved, at Cancelliet havde frigivet et beslaglagt Nr., hvilket Held maatte synes ligesaa stort, som om han havde faaet en Søn eller vel endog Udsigter til en Sønnesøn. Nogle meente rigtignok, at man skulde betragte dette som Noget, der kun angik Præsidenten privat, og altsaa overlade det til ham selv at feire Begivenheden paa hvilken Maade, han lystede; men Majoriteten meente dog, at ifølge det nære Forhold, hvori Redactionen stod til denne Tildragelse, og ifølge den Glæde og det Haab, den ogsaa maatte fremkalde i hvert enkelt Medlems Bryst, vilde det være upassende og uhøfligt, ikke paa en høitidelig Maade at vise sin Deeltagelse. Derimod var Majoriteten selv indbyrdes ueens om selve Høitidelighedens Art, om man nemlig skulde bringe Præsidenten et Fakkeltog eller blot et simpelt Optog, og om man skulde raabe Hurra for ham eller ikke, og i første Tilfælde: hvor mange Hurra'er man skulde udbringe. Nogle foreslog, at overlade Afgjørelsen af alle disse Spørgsmaal til en Comitee; men dette Forslag forkastedes, fordi man maatte risikere, at den overskred sin Competence. Endelig enedes man om, formedelst de mange Forhindringer, der stode i Veien, at opgive ethvert Slags Optog og istedetfor kun modtage Præsidenten med Acclamation, naar han traadte ind i Forsamlingen. Neppe var denne Beslutning fattet, før Præsidenten ankom, hvornæst et Medlem traadte frem og tolkede ham Forsamlingens glade Følelser*), som da gave sig Luft i et tordnende Hurra. Efter en lille Pause yttrede Præsidenten: "Jeg takker Eder, mine Venner, paa det hjerteligste for denne Hilsen. Enhver, som raaber Hurra endnu engang, erhverver sig min særdeles Gunst og Bevaagenhed." Da Forsamlingen troede, gjennem disse Ord at kunne opdage, at endnu et Hurra vilde glæde Præsidenten, istemmede den et saadant. Præsidenten. Jeg gjentager det: Enhver, som raaber Hurra endnu engang, erhverver sig min særdeles Gunst og Bevaagenhed. Forsamlingen raabte da endnu engang. Præsidenten: Saa! Nu have J selv paa det utvetydigste viist, at J elske mig overordentlig høit. Nu føler jeg Mod og Kraft til at gjøre lidt mere Brug af min store Magt, end jeg hidindtil har gjort: Jeg tager nu hele Kassen i min Varetægt - forstaae J mig: i min Varetægt? - og befaler endvidere Eder Alle under Straf af.... *) Det bemærkes, at, medens dette Medlem talte, var der stillet et andet Medlem bag ved ham for at holde ham paa Munden, hvis han skulde ville udbringe et forkeert Hurra. Forsamlingen var allerede i Begreb med at nedlægge en energisk Protest imod Præsidentens Forsæt, da en af hans Medhjælpere traadte hen og hvidskede ham i Øret: "Kjære Hr. Præsident! Husk paa, i hvilken Anledning disse Hurraraab ere komne, og at de altsaa ikke kunne have den Betydning, De vil tillægge dem." Præsidenten betænkte sig da lidt og sagde derpaa: Jeg tog feil. Jeg lader Kassen blive, hvor den er, og foreløbig bliver Alt ved det Gamle. Derimod har jeg den Anmeldelse at gjøre til Redactionen, at jeg paa dens Regning vil anskaffe mig en Sopha, for at jeg i paakommende Tilfælde, ligesaa godt som andre Regjerende, kan holde Sophaen. Da Forsamlingen gjerne seer Alt, der uden altfor store Omkostninger kan give Redactionen Værdighed, fandt den herimod Jntet at indvende. Derefter anmeldte Præsidenten officielt, at Republikanernes Hovedanfører, den uforfærdede GarnierPages, var død og begraven. Da denne officielle Anmeldelse netop kom fjorten Dage efter at hvert Medlem havde erfaret Begivenheden og sørget derover, gjorde den intet andet Jndtryk paa Forsamlingen, end at et Medlem deraf tog Anledning til at foreslaae, at det skulde paalægges Præsidenten at anlægge Hofsorg, hvilket Forsamlingen billigede med stor Majoritet. Præsidenten: Naar jeg skal anlægge Hofsorg, saa maa jeg have et Hof, og det komme altsaa J til at udgjøre. Jdet jeg nu antager Eders Forslag om Hofsorg, forkynder jeg Eder min Villie: at Redactionen skal deeltage deri saaledes, at Herrerne bære sort Kjole, sorte Beenklæder og Pleureuser og Damerne Snip.... Et Medlem: Men vi have jo ingen Damer i Redactionen. Hust paa, at vi hverken ere "Dagen" eller "Den Frisindede". Præsidenten. Det er ligegyldigt. Jeg sætter det blot til for Formalitetens Skyld. Et andet Medl. Ja, det er nu godt nok med disse sorte Klæder; men paa den Maade kan jeg ikke holde Hofsorg. Jeg har nylig anskaffet mig et Par lyse Beenklæder, og, før de ere opslidte, faaer jeg neppe Raad til at kjøbe sorte. Kunde Hofsorgen ikke opsættes saa længe? Efter nogen Discussion over dette Andragende enedes Forsamlingen om at decretere: At Forsamlingens Hofsorg opsættes, indtil det før omtalte Medlem har opslidt sine lyse Beenklæder, dog saaledes, at det paalægges ham at skynde sig dermed saa meget som muligt. Et Medlem gjorde derpaa Forsamlingen bekjendt med, at han havde skrevet en Afhandling om, at Oldtiden havde kjendt Dampkraften, hvilket han støttede paa, at han, ved for nogen Tid siden at have foretaget Gravning efter Oldsager etsteds ude paa Landet, var stødt paa nogen Damp, der steg op af Jorden og bar tydelige Spor af at datere sig idet mindste fra Dan Mykillati's Dage. Noget af denne Damp havde han opbevaret i en Flaske, som han med Forsamlingens Tilladelse vilde sende det Oldnordiske Selskab tillige med Afhandlingen, hvilken Gave da formodentlig, tilligemed de øvrige, Selskabet faaer, vilde med Tak blive nævnt i "Berl. Tid." Forsamlingen gav ikke alene denne Tilladelse, men tilkjendte endog Medlemmet en Æresmedaille for ædel Daad. Et Medlem: Apropos! Det Oldnordiske Selskab - jeg har ikke Noget imod, at Dampen tilsendes det; men jeg nedlægger den høitideligste Protest imod, at der modtages noget Brev under dets Mærke her i Redactionen. J vide, at Præsident Rosas i Sydamerica fik en Helvedesmaskine sendt under et saadant Mærke, og hvo veed, om Præsident Morthensen ikke kan faae en lignende Sendelse, der ikke alene kan koste ham, men Alle os Andre Livet, naar den aabnes i Redactionens Nærværelse. Forsamlingen fandt Anledning til at udfærdige et Decret, overeensstemmende med den sidste Talers Protest. Et andet Medl. Hør, Præsident! Jeg har med megen Omhyggelighed gjennemgaaet det Budget, Du sidst forelagde os, og deri fundet, at Du nok egentlig er gaaet ud paa at narre os. Du har sagt, at der er indført store Besparelser og i den Henseende henpeget paa Forringelsen af de directe Udgifter; men Du har jo accurat forøget de indirecte Udgifter i samme Forhold, som Du har forringet de directe. Er det redeligt? Præs. Jeg er næsten tjed af den megen Passiar om Budgettet. Kunne I ikke lade mig og Budgettet skjøtte os selv? Den forr. Tal. Ja, det Spørgsmaal er godt nok; men det er ikke Svar paa det, jeg spurgte om. Præs. Lad mig være i No. Ville J ikke troe, at det er rigtigt saaledes som jeg har sagt, saa bliver det kun en Kilde til nye Udgifter for Eder: Saa jøber jeg mig en Dagen" til at bevise, at jeg har Ret. Da Præsidenten herefter reiste sig for at hæve Mødet og Medlemmerne vare i Begreb med at gaae bort, gik en af Præsidentens Haandlangere frem og hvidstede Noget til hver Enkelt, hvorved han fik dem til at give nogle Penge. Men, da han kom til det sidste Medlem, spurgte dette: "Hvad er det for Snak? Jeg giver ingen Penge. Præsident! Han opfordrer os til at styde sammen for at arrangere en Fest for Dig og hvidsker os i Øret, at Du har givet ham det i Commission. Er det sandt?" Præs. Jeg? Nei, saamæn har jeg ei. Haandlangeren: Jeg vilde tillige dermed grundlægge et Fond til uformuende Pigers Udstyr og troede, at De, Hr. Præsident, gjerne saae det, tilmed da De jo beviste mig den Ære at bifalde det igaar. Præs. Jeg? Nei, Du tager feil. Gaa Din Vei. Haandlangeren gik derpaa bort, idet han mumlede: Gid jeg havde en Politiret at raade over, saa skulde jeg lære det forb..... Medlem op at see. Mødet hævedes.