Aarhuus Stifts-Tidende, 1824-10-09
Blandinger. Af de mange opbevarede Træk, som udmærkede Konge Ludvig blil sidste Levedage, meddeles nogle her: Uagtet hans langvarige Lidelser i den senere Tid havde gjort ham temmelig utaalmodig, viste han ved Dødens Nærmelse meget Mod, Hengivenhed og Sjeldstyrke. Han talte med Godmodighed til Alle, men Modsigelse, leed han ikke. Han klagede kun over den Tvang som Etiketten paalagde ham i de smerteligste Øieblikke. De Geistliges Bønner og Ceremon er ønskede han udsat saalænge som muligt, og Erfaring lærte, at man virkelig foretog dem for tidlig, saa Dødebønnen gjentoges tre Gange. Kongens Sygdom var skrækkeligt der var gaaet Brand i Benene, Fødderne vare besatte med svampagtig Udværter, Smerten i Maven og Underlivet utaalelege, Laarene vare lamme, og Rygraden havde tabt al Styrke. Livlægen Portal yttrede: at Kongen endnu kunde regjere i mange Aar, hvis han bestandig vilde holde Sengen; hvortil Kongen svarte: "Hvor kan jeg regjere i Sengen?" En af sine Tjenere, ved Navn Lasquenet, holdt han især meget af, og sagde derfor i Spøg til sin Broder: "Det gjør mig næsten ondt, at De har saa sunde Been; ellers vilde jeg anbefale dem Lasquenet." - Det var ham meget imod, at man bragte Frankrigs Børn til hans Sygeleie. "Vare de 15 Aar ældre, sagde Hs. Majestæt, da kunde Synet, af en døende Konge gjøre Jndtryk paa dem, men nu er det uden Nytte. - Dagen før sin Død sagde han til Monsieur (nu Carl X). "Jnden føie Tid vil hvermand falde en frimodig Dom over min Regjering, men hvordan den bliver, forsikkrer jeg Dem, min Broder, at hvad jeg foretog, var Resultatet af modent Overlæg. Jeg kan have feilet, men har aldrig været Tilfældets Slave eller Legebold. Jeg har styret Alting, selv (Eller idet mindste troet det 1). Da hans Efterfølger knælede ved Dødsleiet, udbrød han gjentagne Gange: "Og jeg er allerede Selv saa gammel!" Efter at have fattet sig, vendte han sig til Overkammerhereren med det Spørgsmaal: "Hvad er nu at gjøre?" Sire, svarte Fyrst Talleyrand: lad mig sørge for det, Begive dem herfra, De behøver Rolighed!" For at berige Videnskaberne og tilfredsstille Nys gierrigheden, har man i Delavarebugten (i Nordamerika) fanget en mærkværdig Beboer af Havets Dyb. Man vidste, at der paa nogen Tid opholdt sig der en uhyre stor Fisk, hvisaarsag endeel Fiskere droge ud, velforsynede med de nødvendige Sager til den farlige KampDet var et dristigt Foretagende, hvortil en uhyre Mængde Menneskeer vare Øienvidner paa Strandbredderne. Fi sterne traf rigtig paa den frygtelige Havboer, og kastede to meget stærke Jernharpuner i den, hvoraf den brød den ene over som en Trækjep, den anden høiedes. Jmidlertid havde nogle af de andre Baade ogsaa kastet Harpuner i dens Legeme. Arbeidet med at bekjampedette Dyr og faae det dræbt, varede i 9 Timer. Jmodens Kampen varede, pidskede dens vingeformede Side. finner Søen med saadan Kraft, at Vandet stod 30 Fod høit og 50 Fod i Omkreds. Vægten af denne Fisk var saa stor, at 3 Par Oxer, 2 Heste og 22 Mennesker som paa eengang trak derpaa, understøttede af Bølgernes i Slag, neppe kunde faae den op paa Land. (Efter so nere Udstykning fandtes Vægten at være over 2000 1 Pund.). Dens Størrelse var saa uhyre, at den tversover fra Enden af den ene udbredte Brystfinne til den anden var 18 Fod bred. Denne hidtil ubekjendte Fiske danner en ny Slægt imellem Squalus og Accipenser.