Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-08-13
At uskyderede eller danske Jurister kunne være ligesaa gode practiske Jurister, som de studerede, derpaa har man havt Exempler nok Vi have havt danske Jurister, der, som Sagførere, sikkert udarbeidede deres Procedurer med ligesaa megen Grundighed, Smag og Jndsigt, som nogen anden Saafører, der havde latinsk juridisk Examen. Det skiønnes heller ikke, hvorfor man just nødvendigen skal kunne tye Cornelius Nepos, adskillige Bøger af Livius, af Homer &c., eller gjøre latinsk Stiil, for at kunne skrive et Jndlæg i en Sag, eller opsætte et juridisk Document saa godt som Cicero selv. Vil man indvende, at en lærd og encyclopædisk Dannelse er nødvendig for den practiske Jurist, saa svare vi, at i saa Tilfælde en Sagfører, ligesom Jacob v. Tybo, maatte forstaae ti Sprog, og ligesom Kong Salomon kjende hele Naturen, lige fra Cederen i Skoven til Yop, der voxer ved Vægge. Hvilke Sager kan en Procurator ikke alt komme til at føre, og hvilken Sag er af den Beskaffenhed, at han ikke paatager sig den Alle muelige Videnskaber maatte han forstaae, dersom han skulde skrive om alle af egen Kundskab. Han maa naturligviis, i de Tilfælde, der ligge uden for hans Kundskabskreds, søge Oplysning hos Saakyndige, og studere sig ind i de Sager, hvis Væsen han ikke seer sig istand til, i alle sine Dele at kunne bedømme. Vil man altsaa fordre af ham, at han skal forstaae Græsk og Latin, for i Sager, hvor Fandighed i disse Sprog, er nødvendig, at kunne dømme med egne Øine, saa kunde man af samme Grund ogsaa fordre af ham, at han skulde forstaae alle levende Sprog, i det mindste Engelsk, Fransk og Jtaliensk, som dog ingen af dem, der ville paalægge ham at forstaae Græsk og Latin, som nødvendig Betingelse, fordrer af ham. Skulde han endeligen, hvilket nok sjeldent vilde blive Tilfældet, være nødsaget til i en enkelt Sag, at paaberaabe sig latinske eller græske Forfattere, saa har man jo i vore Dage af alle disse saa mesterlige Oversættelser, at han kan afbenytte og citere samme, uden at tye til Originalerne. Fra den Side betragtet, indsee vi altsaa ikke Nødvendigheden af, at en practisk Jurist just skal have taget latinsk Examen. Skal det ikke skee saa meget for Videnskabelighedens Tarvs Skyld, som for at befrie Faget for de mange maadelige Hoveder, der kaste sig paa det, saa finde vi det endnu urimeligere; thi det er vist, at de fleste gode Hoveder maa findes blandt den større Classe af unge Mennesker, hvis Forældre ikke have Ævne til at lade dem studere syv til otte Aar, for at kunne erholde latinsk Embedsexamen, og hvor ubilligt vilde det ikke være, at afskjære disse gode Hoveder den juridiske Vei, blot for at blive fri for de maadelige? Hvad her er sagt om Jurister, gielder i de fleste Henseender ogsaa om Læger. Adskillige af vore store Chirurger og Læger have ikke gaaet den lærde Vei, og ere maaskee netop derved blevne store, thi ei at tale om, at de ikke vare Drivhuusplanter, som blot Rigdom eller Forhold allerede i Vuggen bestemte til denne Bane, saa have de ogsaa netop havt saa meget bedre Tid til at studere deres Hovedfag, som de ei behøvede at tilbringe deres bedste Ungdomsaar med at lære Brokker af Videnskaber, der, naar Examen er tagen, lægges ganske paa Hylden, eller kun tjene dem til at prunke med ved enkelte Leiligheder. En Læge kan udøve de beundrings værdigste Curer, uden at have læst Horats om Digtekonsten eller Qvids Forvandlinger, og skrive Mesterværker i sit Fag, uden at kunne læse Hippocrates eller Galenus i Grundsproget. Desuden kan man ogsaa lære Latin udenfor Latinskole, og mærkeligt nok er det, at adskillige af de første lægevidenskabelige, i det latinske Sprog forfattede Værker, som vor Literatur eier, ere skrevne af Mænd, der ikke have besøgt saadan en Skole.