Jyllandsposten, 1839-04-29
velands ren. Udgivet af et Selskab. Redigeret af C. G. Clausen. Nr. 17. Mandag den 29de April Maa trykkes. Fleischer. Elben og dens Bredder. Man maa beseile denne Flod henudad dens Munding kort efter et langt Stormvejr. Det er Moroe at see, hvor de komme smuttende herind fra den vilde Kehraus derude, alle de mange bevingede Dandserinder. Som naar Damerne, efter en gjennemdandset Nat, forlade Balsalen, de have alle liidt meer eller mindre Havarie paa den pyntelige Takkelasse, og En har forliist sine Handsker, en Anden en Sløjfe, en Tredie en Haarblomst, saaledes see vi paa hine stærktomtumlede Havfruer Mærkerne fra Reelen, med Wolus og Neptunus. Vi see endog Een eller Anden saa udmattet, at hun maae lade sig slæbe af Een af Vulcani Svende – jeg mener Dampskibene - disse kæmpestærke Havgasser, der blæse af Vinden. De gjøre selv Vind, gloheed Sirocco. - Det var ogsaa et Puds, den halte Smed spillede sine nysomrørte Farbrødre, da han saaledes tog Søtjeneste. Nu kan Neptunus snart spare sit: "Quos eno!", og Venus behøver ikke meere at tigge Æolus om at slippe sine Vinde, hun kommer til at behielpe sig med sin egen Mand. Men staaer Vinden fra een af Siderne perpendiculær paa Flodløbet, da er det dobbelt levende med Sejladsen; de Udhvilte chassere forbi de Hjemvendende, at afløse dem i Bølgedandsen, naturligviis langt stadseligere, med hvidere, hellere Seil, med blankere Vove. Der klappes af – tænker jeg - som i hiin gammeldags Engelsk Menuet, hvor den ene Dandserinde skiftedes med den anden forgiæves om at trætte Ballets Don Juan. - Hvor forgløst glide disse stolte Skibe ud mod Storhavets vilde Favnetag! Den og Den skulle maaskee aldrig meer naae en frelsende Havn; og dog kneise de lige stort, som om de aldrig kunde forgaae - og ret saa Frygt for mulige Farer er værre end Nød. Hvo som frygter for Døden, er allerede død fra Livet. Hannoverske Kysten har intet synderlig tiltrækkende. Dens Udseende er hverken bydende eller indbydende; det er amageragtigt: Jorden er grøn men flad; jeg ynder Bølgeformen. Jeg under disse Bakker - disse ubevægelige Landbølger, med Dalene derimellem: de ere Erobringer fra Naturkrigene; Marskengene ere Havets Naadegaver. Fede ere de; men jeg veed ikke hvorledes det gaaer til, ved Synet af saadanne Enge kommer jeg altid til at tænke paa fede Mennesker, fedt Flæsk, Gaasesidt og Fidtegrever; og derved kommer jeg endvidere til at tænke paa Planteliv og aandelig Søvn, og saa qvalmer det for mig. Nei, da huer mig Elbens Ramme mod Norden, disse store Buller, disse dybe Ar ere Vidner om Arbeide og Kamp. Een af mine Medreisende - han havde grøn Kjole - gjorde den bemærkning: at derinde paa Hannoversiden maatte vist være god Bekkasinjagt. "Det troer jeg nok, svarede jeg, for jeg kan see Næbbene af dem." Han saae til mig med et Ansigt, i hvilket jeg kunde læse: er Du gal, eller vil Du gjøre Nar af Folke Jeg pegede paa Kirkespirene derinde, og nu indrømmede han leende Lignelsens Rigtighed, og dreiede sig om mod den holsteenske Kyst. "Der ligger Ottensen, sagde han sukkende. Jeg tænkte, at dette var et Elskovssuk, og meddeelte ham min Formodning. Den var ganske falsk, hans Fader offredes dette Suk. Han havde været i Tjeneste hos hiin preussiske Veteran, der tabte sin gamle Laurbærkrands til de franske Ørne. - Stakkels Cherusker! Det fantede for ham paa hans gamle Dage. Han tog Julius Cæsar for Varus, Napoleon for en Pompadourgeneral, Auerstadt for Rosbach. Ja saa vilds var han i Tidsregningen, at han skrev 1756, da vi andre havde 1806. Gamle Støvletgeneral, havde han dog kunnet opleve Nutidens Hermannsschlacht, der gjorde den ny Julius Cæsar til Varus! Blankenese, Skovshoved, Hornbek, Hurup! Agger, Aalbek. Jeg elsker Eder, J vævre Amphibier, Snart paa Landet, og snart i Vandet – Vaadt og tørt – koldt og varmt – det er det rigtige Liv. Tillykke med Fiskeriet, J Havodder. Eder er det, vi Landkrabber maa takke for vore fundeste og lækkreste Spiser. Jeg kan aldrig see Eder, uden at tænke paa Torsk og Østers - Østers, ah, nu først erindrer jeg, at det rige Hamburg ikke havde en eneste at byde mig. Skallerne laae hobeviis udenfor Restaurationerne som tomme Tallerkener, som Bindene af opslidte, opslugte Bøger - Hamburg, Hamburg, Alt Andet havde du; jeg savnede Jntet i dig uden Østers - og Tiggere. Glückstadt. – Lig du kun i Roe for mig, du frygtelige Sphiux, Gid du maatte ligge saaledes til Dommedag, og aldrig finde din Oedipus! Skynd dig min hamborgske Polyphemus, Pust ud stærkere af din uhyre Blæsebælg! Brug dine vældige Hammere, at vi snart maae løbe den sovende Drage ud af Sigte, Brunsbüttel, Porten til den rige Marsk Marsken er jo ogsaa en Fæstning, og den i uophørlig Beleiringsstand. Ja, men det er ikke mod Menneskers Magt den hæver sine mægtige Volde. Det er Jorden, der forsvarer sine Skatte mod tvende andre Elementer. Og visselig, naar Luft og Vand alliere sig, og løbe Storm til Marsken, da vee den, hvis det lykkes at aabne en Breche. Men nu Farvel Polyphem! for dit Element behøver jeg ikke længere at frygte. S. S. Blicher. Varebortlodningen af indenlandske Jndustriefrembringelser.