Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-04-24
Skrivelse fra en ung Kjøbenhavner til sin Søster paa Landet. (Meddeelt.) Kjære Sophie. On maa troe at der er foregaaet en stor Forandring med mig, siden jeg sidst skrev Dig til Nu er jeg næsten en ordentlig Kjøbenhavner. Jeg gaaer ikke længer saa tosset og undseelig paa Gaden; jeg løber Folk paa Ærmet, gaaer ikke af Veien for noget Menneske, ikke engang for Fruentimmer (naar jeg har Fortougsret), slaaer med min Stok til alle Sider; jeg har lært baade af skraae Tobak og at bande, og begge Deele over jeg saa godt i de galanteste Selskaber, som i min egen Stue. Paa Comoedie gjør jeg Løjer, og støier som om hele Huset hørte mig til Opføres der et Stykke, hvis Autor jeg og andre friske Fyre ikke kunne lide, saa knække vi Nødder, hvoraf alle Skallerne danse lige i Skallene paa Parterristerne. Paa Forelæsninger gaaer jeg rigtig, for der har man tusinde Spøg, og kan gjøre sig saa lystig som man vil for de begynde. Da den ene Videnskabsmand stundom ligger i Haaret paa den Anden, saa morer det undertiden Vedkommende, naar vi gjøre Løier med deres Colleger og - det morer Pinedød ogsaa os; thi Enden paa den Leeg bliver dog tilsidst, at de alle maa danse efter vore Piber. Jeg er ogsaa bleven Poet, og skrev ved Juletider en Nationalsang, de det kunde være ganske brav at vinde Præmien der er sat for samme, for saa havde jeg da nogle Skillinger, som Papa ikke kunde kræve Regnskab for, og dem kan man galant bruge her i Byen; men Fanden staaer skinbarlig i det! Der ere flere som have haft samme Speculation, og der skal være indkomne en Helvedes Hob Viser; men det er det samme, Miner den bedste det veed jeg, for jeg har læst den for min Vertinde og hun sagde den var excellent, og har siden betroet mig 4 Potter Kommenaqvavit, saa vis er hun paa at jeg vinder Præmien. Men nu begynder hun at blive utaalmodig, fordi det varer saa længe inden Dommen falder; men jeg har givet Vedkommende nogle alvorlige Paamindelser, som have baade Næb og Kiøer. Det havde ingen af os vovet for en 30 Aar siden, medens man hængte ved gammeldags Pedanterie om Agt for visse Folk. De Narrestreger ere nu forbi, og det er Ungdommen, der raser i vor Tid. - Seer DuEr jeg ikke bleven en rask Kjøbenhavner, Kun en eneste Ting har jeg ikke ret inde endnu af den nye Cultur, men det kommer nok, for jeg har øvet mig brav i disse Dage. de hos os ar det Skik at være smukt stille og ordentlig ved Confirmationen, og jeg erindrer ret vel, at jeg gik i Kirken for at bede ret andægtig med og for Dig, da Dustod. Dette er slet ikke Brug her Jeg skal fortælle Dig den hele Ceremonie. Rigtig nok gaaer man i Kirke Confirmationsdagene, (skjønt man just ellers ikke besøger den for flittig, naar man vil være rask), der uddeeler man da dygtige Ribbestød, for at trænge sig ganske tæt til Confirmanterne (det vil sige Pigebørnene); saa stiller man sig først lige over for dem, og seer paa dem med Briller; jo raskere man kan see dem i Ansigtet, jo bedre, saa lister, eller rettere sagt puffer man sig til Stolene bag ved dem, og siger saa høit man kan og tør "Seer Du hende med det røde Schawl, med den hvide Rose, eller hvad man nu saadan kan udmærke dem med, det er Pinedøden kjøn Tøs os. v. Jeg har løbet i alle Kirker, trængt mig lige for dem, og kigget paa dem gjennem gamle Fasters Briller, som jeg laante, for de see meget ungdommeligere ud end hun selv; det vil sige paa de smukke Sølvstænger, men Glassene ere uforskammet mørke og utydelige, saa jeg maatte see over dem naar jeg for Alvor vilde ligge til de Smukke. Saavidt er jeg kommen; men at bande i Kirken. Neil det var ligesom een snørede min Hals sammen. Hvad Fader tilforn havde indpræntet mig om Agt for Gud og hans Huus, stod mig levende for Øine, og – naar jeg saae paa de stille andægtige Jomfruer, havde det været mig umueligt at faae Ordet Tøs over mine Læber; men det kommer mok, og til næste Confirmation skal jeg ikke opføre mig som et gammeldags Faarehoved, det indestaaer jeg Dig for. Der vil Øvelse til alle Ting, undtagen det man egentlig er sendt herind for; det maa komme af sig selv, da man har saa meget andet at tænke paa, for at danne sig til Flinkfyr. Du behøver just ikke, min gode Sophie, at vise Fader dette Brev, Han er en gammeldags Mand, dog forstaaer sig ikke paa Nutids Skik, og da jeg skal have Penge af ham i disse Dage, saa er det tikke værd at sige ham hvor moderne jeg er. Jeg har blot skrevet ham, at jeg vil stræbe at gjøre ham Ære, og danne mig efter de meest yndede Ynglinger, og – at det er sandt, det kan jeg sværge paa. - Nu vil jeg da (i Haab om Din Taushed) betroe Dig een Ting endnu. Jeg har faaet mig en Tøs (saaledes kalde vi en Kjæreste, for det har alle unge Herrer her. Med hende spadserer jeg ud af den ene Port og ind af den anden, forærer hende Hatte og Parasoller, gjør Elskovsviser til hende, og gratulerer hende i Avisen til hendes Geburtsdag. Du spørger hvad dette behøves, naar jeg seer hende saa daglig? Jo, det er Moden, og det fornøjer den søde lille Tøs at see sit Navn nævnet i et offentligt Blad. Du vil maaskee undre Dig, at Pigen giver sig af med mig før jeg har Brød, Hvem Fanden bekymrer sig om sligt? Det er Mode, at Pigebørnene skulle have Kjærester, og Forældrene ere nok saa glade, for nu er der da sørget for deres Datter, og vi have alt modtaget Gratulation af alle vore Venner. Vor Broder Cadetten har ogsaa en Kiæreste, ret en vakker Tøs, Hun ligner Dig, kun er hun ikke saa tosset undseelig. Hør Sophie. See Du kan komme herind til Byen, og lære Skik! J Førstningen vil jeg vel faae Leilighed at skamme mig ved Dig; men du er næm, og vil snart blive kjøbenhavniseret. Vor Fætter er en frisk Fyr; han kunde blive Din Kjæreste og lære Dig Levemaade. Jeg skal bede Fader at Du maa komme herind og blive dannet. Det første du maa lære, er at spille og synge. Baade Broders og min Tøs synge som Nattergale, og have læst (Du maa ogsaa læse meget) alle nye Romaner. Fransk maa Du endelig lære, ellers giver jeg ikke en Pibe Tobak for Din hele Opdragelse. Du er maaskee tosset nok til at spørge: Hvi Du skal lære et Sprog, som Du maaskee aldrig kommer til at bruge? Jo vist skal Du lære det for . . for . . . Kort sagt, det er nødvendigt om Du vil gjøre Lykke; det er det eneste der gjælder nu, og hver Kjældermands Datter lærer dette Sprog, samt at spille og synge, og Du kan jo ikke være mindre end de ere. Min Tøs kan ikke koge en Grød, eller sye en Skjorte, og hendes Moder maa stoppe hendes Strømper; men synge og spille kan hun, og jeg giver saa gjerne høre hende sige: comment vous porter vous, Det eneste jeg selv forstaaer af Sproget, skjønt jeg er examineret deri. Det er, Fanden tage mig, ret nydeligt at høre hende pluddre Fransk med sine Legesøstre, Munden løber paa hende, som en Peberqværn. Rigtig nok siger den gamle Franske Herre, som besøger hendes Forældre, at han ikke forstaaer hende, og at ingen Fransk kan forstaae hende; men det er ogsaa meget ligegyldigt. Hun skal jo ikke tale det uden med Danske, og de forstaae hende allesammen, i det mindste hendes Kammerater. Du maa ogsaa lære at brodere, men dette Arbeide kan Du ikke tage med i Selskaber, for det bliver gjerne saa sort som Kul for det er færdigt, derimod maa du tage Strikketøi med, for deraf trækker Du Pindene og vasker det saa tidt Du lyster; det gjøre alle Smaapigerne her. Farvel lille Sophie. Jeg har ikke Tid at skrive mere denne Gang, thi jeg skal med min Ven spise Frokost hos en Conditor. Hils den bruunøiede Mette fra Din tro Broder, Max Vind.