Jyske Efterretninger, 1807-03-27
Fra vor Ungdoms Bane, salig Fætter, viiste Gud os hver sit Virkested, travle Dage kom paa vaagne Nætter. Hil Dig Du er først indgaaet til Fred - hos din Bane er i Evigheden - min er ufuldendt endnu herneden, mens mig levnes neppe en af til Ungdoms Venner, som paa Livets Stie foer som Lynglimt mig en føie Tid forbi. Nys jeg ofrede en Høitids Ode. til din Frostes og Petreas Fryd - Ahnelsen ei sagde mig, I Gode! Harpen skulde snart faae anden Lyd -Men det blev min Lod at tolke Smerte, timmer af et taus og føelsom Hierte. tale som i Drøm med hine Faae, Dem min udstrakt Favn ei kunde naae, Dem mit Øie ei i Sneese Vintre saae. Haan da, Læser, ei den traurig Sanger, noget født har dog Melancholie, tidt ved Midnat - rørt af en Gienganger, kiær for Hiertet var den Sympathie: den, at kunde med de Døde tale, skimte Dagskiær efter Aftendvale, tænke saa tilbage, saa herfrem paa den brudte Vennekreds af Dem der Samtidige forud er gangne hiem. Hil Dig Poulsen - Manden Du forliste, Peder er paa Thabor lykkelig, Han, som Dig i Liv saa trygt velviste, laved det i Døden vel for Dig Englen som hans Leiersted indfrædet. dækker Dig og Dine med hans Hæder - ved hans ubesmittet Renomee, saa det lindrer Dødeliges Vee: Nandens Billed i hans Spor endnu at fre. Ved hine Kiste hyler ingen Spæde, ittet Røvdyr klæder Enken af, voxne Døttre, som en Stav begræde, s Gud, som Dem en anden gav. Slægen kommer, hører død Mand tale levente endnu i hans Morale, Jset blinker frem af Dødens Nat med den Indskrift paa hans Urne sat : Gud har ingen Tid den Frommet Sæd forladt. Ung og faderløs med Graad i Øre. gik han Banen først, vor salig Ven, maatte Furen for en anden pløie, men hans Middag lyste op igien: da Paarørende i mange Grader tyede til en Broder, som en Fader, fandt i hans Paulun, i Bogs Boe liig en Ruth og en Rasmi, Røe, saar Velsignelsen om hver hans Fodspoer groe. Men saa ofredes han allerede og hans Afskedstime kom for brat, for hans Elskte, som i Kuld og Hede, Vinter, Sommer, fandt ham sysselsat. Jngen Aaron til at lette Byrden, talrig Flok sig klyggende om Hyrden, virksom var hans Liv, og blid hans Død, skiøn Bevidsthed - Helsot nok saa sød, som den, Lysters Træl paa Filsbeen Sengen i Og det kiendes nu hvor han har levet, hvordan han har i Viingaarden gaaet, hvordan han har Plov i Marken drevet, hvordan han har Sæd i Kirken faaet : See de Vange, der frugtbare smille til den Plet, hvor han er lagt til Hvile, mens der hører Styrke og Forstand til at skabe Drk og Has af Sald. til et hørt og grørt og vel opdyrket Land. Trøst Dig, Enke. - Sorgen og har Slæder, bør hans Caracteer fra Rygtets Mund! bar den fra har trende Mengheder, bør den fra hans Levnets sidste Blund, bør den for den Ven, som til hans Hæder. Blomsterkrandsen over Graven breder, vægende fra Støv til Himmelen, rørt og bøiet over Levningen. af en artig Præst, som gik for tillig her. Held paa Reisen, Ædle, som aftrine, Overalegal, ei min Blomst forsmaae Mueligt er en Ven forglemmer mine, mindes mig, naar jeg faaer Bud at give. Haaal om man mig intet Marmor skiænker, Blæstdværk fra for Stolthed i en for Tænke, for naar kierlig Haand af Vennepligt paa min Tre en Vergermirnicht, klanter, til en Tak for mangt et velment Digt.