Berlingske Tidende, 1836-03-21
Fire af Forsamlingens Medlemmer, nemlig Grosserer Knudtzon, Proprietær Tutein, Procurator Haagen og Cancellie-Secretær Algreen-Ussing, have til Provindsialstændernes Forsamling indgivet Andragender med Hensyn til Danmarks finantielle Tilstand, hvilke Andragender, med nogle saa uvæsentlige af Proponenterne selv foretagne Forandringer, ere af følgende Jndhold. 1) Proprietær Tuteins Forslag. Et af de vigtigste Attstykker, der i den senere Tid er fremkommet, er vistnok den i CollegialTidenden Nr. 40 indrykkede Oversigt over Statens Jndtægter og Udgifter. Unægteligen maa det glæde os at see, hvorledes Regjeringen nu er kommen et saa almindeligt, et saa velgrundet og naturligt Ønske imode; men desværre give de Resultater, som udledes af denne ikkun meget summariske Oversigt Anledning til bekymrende Følelser. Efter 20 Aars døbe Fred ere vi, uagtet Nationens yderste Anstrængelser, uagtet de store Laan, som i disse Aar ere optagne, uagtet den betydelige Jndtægt, Øresundstolden i denne Periode har afgivet, dog ei komne videre, end at endnu Udgifterne betydeligen overstige Jndtægterne. Underballancen er vel ikkun angivet til 300,000 Rbd.; men da Finantserne alt i dette Aar erholde Resten af Bankens Afdrag paa Reservefondet udbetalt, og da Activerne snart ville være opbrugte, saa vil, uagtet 40,000 Rbd. Udgift, foranlediget ved Stænderne, uretteligen er optagen blandt Finantsernes Udgifter, Underballancen blive betydeligen større. Men i Sandhed, det var end ei tilstrækkeligt, om i et Overslag over tilkommende Udgift og Jndtægt disse stemmede, saameget mindre, som der er grundet Anledning til at antage, at mange af Jndtægterne ere vel høit anslaaede, ligesom det vistnok er et meget ringe Anslag, naar ikkun 100,000 Rbd. ere beregnede for uforudseelige Udgifter, og det især, naar allerede i det fremlagte Document bemærkes, at 200000 Rbd. ere bevilgede til et Chausseanlæg mellem Hamborg og Lübeck. En Million er derfor vistnok det mindste, som Udgiften vil overstige Jndtægten. At sørgelige Følelser ved denne Betragtning maae bemægtige sig enhver tænkende Borger, er naturligt; men denne Forsamling, som Kongen har kaldet for at give sit troe Folk et nyt og kraftigt Organ, igjennem hvilket det kan bringe sine Ønsker og Anskuelser for sin Konge vilde misforstaae sit Hverv, om den ei netop henvendte sin Opmærksomhed paa denne Gjenstand, som fremfor alle andre knuger Statsborgerens Sjæl, som fremfor alle andre er vigti- og gjennemgribende. Alt de Gamle kaldte Penge nervus rerum gerendarum, det er Grundvolden. for ethvert Foretagende, og Aartusinders Erfaring har stadfæstet denne Sætnings Sandhed. Ja, jeg vilde antage de 40,000 Rbd. og atter 40,000 Rbd., som Stændernes Jnstitution, alt ved denne første Samling, koster Landet, for uheldigt anvendte; jeg vilde antage den Tid og Anstrængelse, denne Forsamling her anvender, for næsten henkastet, dersom ei denne Gjenstand her blev drøftet, dersom ei denne Forsamling benyttede de store Rettigheder, vor ophøiede Konge naadigst har indrømmet os, dersom den ei benyttede den moralske Kraft, som Folkets Tillid har givet os, til fremfor Alt at nedlægge vore Ønsker om denne Gjenstand for Hans Majestæts Trone. Dog, det er ei om den forgangne vil tale. Hvad der er skeet, staaer Tid, uforanderligt. Lad en sildigere Slægt benytte en af os dyrtkjøbt Erfaring og saaledes sættes i Stand til at træffe det Rette, hvor vor Tid maaskee ei traf det. Men vi her Forsamlede ere forpligtede at rette vor Eftertanke paa, hvorledes disse Gjenstande for Fremtiden muligen kunne ordnes. Det er disse Følelser, der beherske mig, naar jeg her vover at træde frem, og bidrage Mit til dette store, dette vigtige Øiemeds Opnaaelse. Jeg vender tilbage til det Punkt, fra hvilket jeg er gaaet ud, nemlig til den Underballance, som finder Sted i Statens Finantser, og som vi maae antage i det mindste til en Million. Hvorledes idetmindste Samklang mellem Udgift og Jndtægt for Fremtiden kan frembringes er fornemmelig Gjenstanden for mit Foredrag. Dette kan nu tænkes paa forskjellige Maader, uagtet der er kun en Maade, paa hvilken Formaalet tilfulde kan opnaaes. Lad os først henvende vor Opmærksomhed paa det Middel, selve det offentlige Attstykke synes at paapege, nemlig at forhøie Landskatten til det Beløb, som ved Fdn. 15de April 1818 blev paabuden, det er ved et rat den sidste Auction er afholdt. Bekjendtgiørelse tjener iøvrigt vedkommende Pante nyt Paalæg af Skatter. Je siger nyt Paalæg af Skatter, thi naar Skattenderen kommer til at yde høiere Skat, end han hidindtil har ydet, da er det i Virkningen aldeles ligegyldigt hvad enten dette skeer ved en directe ny Udskrivning eller ved at lade exspirere en hidtil tilstaaet Eftergivelse. Nu er en ny Skats Paalæg vistnok det Middel, som først bør gribes til, naar intet mildere Middel gives, naar Skatteyderen ei derved saaledes trykkes, at Byrden bliver sværere, end at han er istand til at bære den. Om et mildere Middel gives, vil jeg siden komme til at undersøge. Først lad os nøiere prøve det Spørgsmaal, om Landmanden, hvem den forhøiede Landskat maa komme til at gaae ud over er istand til at bære større Byrder, end dem, han allerede bærer. For at besvare dette, vil det være fornødent at gaae tilbage til den nærværende Landskats Oprindelse, og gjennemgaae den Periode, siden den paabedes. Den nærværende Landskat er paalagt ved Fdn. af 15de April 1818. Om den er høiere end den Skat, Landmanden inden den Tid svarede, er vanskeligt at afgjøre, thi ei alene har Pengenes ligesom Producternes Værdi betydeligen forandret sig, men ogsaa Evnerne til at bære Skatterne have været meget forskjellige. Hvad derimod er vigtigere, det er, at Landmanden endnu aldrig har været istand til at bære den i 1818 udskrevne Landskat. Vel opkrævedes den i 1818 og 1819 med sit fulde Beløb, men uagtet Kornpriserne i de foregaaende Aar, ligesom i selve 1818, vare saare gunstige for Landmanden, saa opstode dog meget betydelige Restancer i alle Rigets Provindser, og de, idetmindste dengang, hyppige Executioner og Salg af faste Eiendomme, paa Grund af Skatterestancer, bevise tilstrækkeligen, at den fulde Landskats Erlæggelse oversteg Landmandens Kræfter; men et andet Beviis ligger i selve Regjeringens officielle Handlinger. Allerede i 1819 paabedes, at Landskatten, istedetfor at opkræves i ethvert Fjerdingaar med 1/2, for Fremtiden skulde opkræves i ethvert af Vinterqvartalerne med 1/2 og i Sommerqvartalerne med 1. Regjeringen erkjendte saaledes Nødvendigheden af, øieblikligen at indkræve sin Skat paa Ved Proclama, som bliver læst i den Kon den Tid, det kunde formodes, at Landmanden, var i Besiddelse af nogle rede Penge, forinden han fristedes til med dem at tilfredsstille andre Fornødenheder. Et i Sandhed stærkt Beviis paa Debitors Mangel paa Evne til at betale, naar Creditor saaledes maa paaagte det gunstige Øieblik. Jmidlertid vedblev Restancerne at op dynges i en foruroligende Progression, og i 1820 saae Regjeringen sig nødsaget til at nedsætte Landskatten betydeligt, thi den modtog Kornvarer af Landmanden istedetfor Skatter, og godtgjorde derfor næsten 50 pCt. mere end de gangbare Priser. Denne meget betydelige Nedsættelse var vistnok ingenlunde begrundet deri, at Statens Udgifter vare mindre, og at den derfor kunde dække disse, uagtet Landskattens Nedsættelse. Nei desværre, denne betydelige Nedsættelse var ligefrem begrundet deri, at Landmanden var ude af Stand til at yde meere. Vi berettiges saameget mere til at antage dette, som Regjeringen, uagtet de meget store Tab, der paaførtes den ved disse Kornvarers Realisation, dog vedblev med, aarligen at udskrive Korn. De betydelige Laan, som i denne Periode optoges, bevise tilstrækniven, at de ordinære Jndtægter ingenlunde ve istand til at dække Udgifterne. Uagte er nu ved Kornudskrivningen var tiltaaet Landmanden en meget betydelig Nedsættelse i Skatterne, saa saae dog Regjeringen sig endvidere nødsaget til ei alene at give Dilation med Hensyn til de mange opdyngede Restancer, men erkjendte endog Nødvendigheden af, yderligere at nedsætte den aarlige Landskat med 400,000 Rbd. for Danmark, og dog var Landmanden endnu ei istand til at bære Byrden. Regjeringen maatte vedblive at tage Korn til høie Priser, ja under 6te Februar 1824 saae den sig endvidere nødsaget til at forandre Land skatten fra Sølv til Sedler. De fleste af disse Nedsættelser ere nu ophørte. Korn modtages ei længer paa Skatterne. Coursen har hævet sig saaledes, at Landskattens Omskrivning ei længer er nogen Nedsættelse. Jkkun Eftergivelsen af de 400,000 Rbd., forsaavidt man ei vil derfra fradrage de under 12te Jan. 1827 Hartkornet paalagte 60,000 Rbd., bliver tilbage. Skulde nu ogsaa denne Eftergivelse hæves, og Landskatten opkræves med det i 1818 udskrevne Beløb, da lægges sværere Byrder paa Landmanden, end han er istand til at bære; og end tungere vilde det være, om Finantserne virkeligen vilde forlange refunderet det i oftnævnte Attstykke anførste Forskud af henved 2 Millioner. Hvad berettiger til at antage, at Landmanden, nu skulde være istand til at bære saameget større Byrder, Er i de senere Aar Productionen bleven saa meget større, eller Productpriserne saa meget høiere, eller er der maaskee Udsigt til at de ville stige i de kommende Aar, J Sandhed, min Erfaring modsiger det; thi her spørges jo ei, og Enkelte i dette Tidsrum have været i Stand til at forbedre deres Agerbrug, men om Massen har forbedret den. Aar for Aar lukkes flere Havne for vore Producter, ja endog Holland, vort næsten eneste Tilflugtsted, truer med at lukke sine Havne, og ikkun i Danmark skal, ifølge den nye Toldanordning, fri Kornindførselfinde Sted, hvorimod mange af dens vigtigste Artikler ville vedblive at være belagte med Udførselstold. Man vil indvende, at Mangel paa Evne til at bære Byrden fornemmelig laae deri, at Landmanden havde kjøbt for dyrt, og idet den nuværende Landmand sidder for mindre private Byrder, han da vil være istand til at bære flere offentlige. Ja desværre har mangen Familiefader med alle Sine maattet forlade det nedarvede Hjem, maattet gribe Bettelstaven, og overlade den Høistbydende sin Fædrenegaard for en Priis, der, langt fra at levne ham noget, neppe altidstrækkede til at dække Skatterestancerne og nogle af de bedst sikkrede Pantecreditorer, men kun efterlod ham den Sjælen betyngende Tanke, ei at være istand til at betale sin Gield, og at have i sit Fald draget mangen anden Familiefader med sig. Mangen Gang har jeg hørt den grusomme Sætning yttre: "Der er intet andet at gjøre, end at de faste Eiendomme maae gaae fra Haand til Haand, indtil de synke til saa lav Priis, at de offentlige Skatter og Byrder kunne bæres." Men den Almægtige beskytte vort elskede Fædreneland fra, at en saadan Tingenes Orden nogensinde skulde vende tilbage. Jordeiendommenes Priis har været saa lave at neppe de paa Jordeiendommen opførte Bygninger og andre Forbedringer ere blevne betalte, saa at selve Jorden aldeles ingen Priis har i Eiendommenes Priis i den havt. Og om ende senere Tid har hævet sig, saa er det dog ei meget over dette Punkt. Men hvor haardt betynget et saadant Land maa være, hvor selve Jorden ingen Priis har i Handel og Vandel, behøver jeg ei nærmere at udvikle. Vistnok er Landmandens Stilling bedre, end den var, men i Sandhed, det vil ei sige meget, thi den var saa slet, saa nær Tilintetgjørelse, at ikkun de største Opofrelser fra Statens og den Enkeltes Side har kunne bringe den til sin nærværende Standpunkt. Men dette er saa langt fra at være godt, at der vistnok er meere end grundet Aarsag til at befrygte, at dersom der paalægges, Landmanden yderligere Byrder, det nu ligesom begyndende Liv atter vil qvæles, at den Driftscapital, som nu hos enkelt heldigere Landmand begynder at samles, atter vil adsplittes. den endog i det Tilfælde, at Landmanden var istand til at bære meere, end han giør, da var intet ubilligere, end netop at lægge den forøgede Byrde paa hans Skuldre. Landmanden, og det fornemmelig Brugeren af det suprivilegerede Hartkorn, bærer større Byrder, end nogen anden Classe af Statsborgerne. Jeg har saaledes udtalt mig om Forhøielsen, af Landskatten, og maaskee noget vidtløftigere end nødvendigt, men denne Gjenstand laae mig og var den, jeg var meest fortrolig nærmet med. Om Forhøielse af nogen Skat eller en ny Skats Paalæg kan her saa meget mindre være Talen, som i Danmark ingen anden Classe er saa talrig, at den vil være istand til at yde en saadan Summa, som den, der udkræves tilat dække Underballancen. Der var en Tid, hvor man ei bluedes ved at udtale den Sætning at høie Skatter vare en Lykke for Folket; at det derved ansporedes til Flid og Anstrængelse; at Folket uden høie Skatter forfaldt til Dovenskal og Lediggang. Dog, vi maae prise os lykkelige at vi leve i en Tidsalder, der har godtgjort Falskheden af denne uheldsvangre Sætning. En anden Maade, ved hvilken man har formeent at kunne dække Underballancen, er Laan. J Sandhed, jeg skulde ei have omtalt dette mest fortvivlede af alle Midler, dersom ei, desværre, det saa ofte var blevet benyttet, og dersom det ei maatte befrygtes, at der desuagtet endnu var betydelig Tendents til denne Udvei. Laan ere ikkun da tilladelige, naar store, almeennyttige eller absolut nødvendige Foretagender, der overstige Folkets øiebliklige Kræfter, skulle udføres, og fornemmelig da, naar Foretagendets Øiemed er at tilvende Folket større Evne til med Tiden at bære de med Laanet fremkaldte større order. Men naar et Folk har nydt 20 Aars dybe Fred, og i den Tid ofte taget sin Tilflugt til dette Middel, men desuagtet endnu er i det sørgelige Tilfælde, at de ordinære Jndtægter ei kunne dække de ordinære Udgifter, da, i Sandhed, maa der tænkes paa andre Midler, end ved Laan at ville bringe Ballance mellem Udgift og Jndtægt. 130 Millioner er alt Statens Gield, og 20 Millioner den af Banken overtagne Seddelgield. Kan man et Øieblik tænke paa at ville forøge denne, med Hensyn til vort lille Land og vore Kræfter, uhyre Summa Jeg haaber nei, Men ligesom det bedre Menneske undertiden plages af en slet Tanke, uden dog nogensinde at være udsat for at udføre den, saaledes haaber jeg ogsaa, at det maa forholde sig med Tanken om et yderligere Laan, i den Hensigt dermed at dække Underballancen. Da det er min Hensigt at gjennemgaae de forskjellige Udveie, som frembyder sig, og, saavidt de ringe Oplysninger, vi ere i Besiddelse af tillade det, at veie dem mod hinanden, nævner jeg her en tredie Maade, som, om den ei er istand til at tilveiebringe Ballance i Statens Regnskaber, dog unegteligen meget vilde bidrage dertil, nemlig at undlade med at afbetale saa meget paa Gjelden, som dertil er bestemt. J en Tidsperiode, i hvilken Byrderne tynge saa haardt paa Nationen, og i hvilken Mangel paa Driftscapital føles af alle Næringsdrivende, er det saare haardt at maatte bidrage saa betydeligt til at formindske Gjelden; men naar disse Afbetalinger ei kunne udføres uden forøgede Byrder, da fortjener det idetmindste at overveies, om ei en periodisk Standsning af de stærke Afdrag bør finde Sted. Vor af Finantserne overtagne Statsgjeld beløber sig, efter det ommeldte Attstykke, til 130 Millioner. Den Banken paalagte Seddelgield, indbegrebet Laanet af 4de Februar 1820, udgjør 20 Millioner. Seddelgjelden maa nemlig betragtes som en Deel af Statsgjelden, om den endog i Administrationen aldeles er afsondret derfra. Der laster saaledes paa Staten en Gjeld af 150 Millioner. Paa denne Gjeld afdrages aarligen, idetmindste for Aaret 1835.