Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-12-15
Man fik nu Postkorter frem, for at optegne Stationerne for vor unge reisende Tydsker, som snart bestemte sig til at reise derhen, for at beskue sin Yndlings Mesterstykker. Han fik Breve med til en retskaffen Familie, og det var den Reisende til en ikke liden Trøst, da han erfoer af de offentlige Blade, at man i Chaumont atter havde omhugget et Frihedstræ. Nu tiltraadte han næste Morgen Reisen, forsynet med de behørige Papirer. Han naaede snart Reisens Maal. Han levede i den lille Bye meget ensomt, men ved de Anbefalinger, han medbragte, til et meget anseeligt Huus, og ved sit Guld, som han ikke behøvede at tage saa sparsomt til, var han bleven baade anseet, og sikker. J den gamle Præst til St. Blaise fandt han gandske den Mand, han behøvede. Ved ham blev det mueligt, uforstyrret den hele Dag fra Morgen til Aften at studere de herlige Malerier. Den hellige Pillegrim af Compostella blev hans Yndling; jo længer han betragtede dette fortreffelige Stykke, jo mere voxede hans Ærefrygt for den ophøiede Mester, og der forløb nogle Maaneder førend han vovede at tage Copie af det Malerie. Det Malerie med Lænker var ikke i Kirken selv, men i en Sidehvelving af Sacristiet, og det tildrog sig ikke mindre hans Opmærksomhed. Han stod ofte med Ængstlighed, og tillige med dunkel Gysen for denne overmaade henrykkende bodfærdige Synderinde. Saaledes sysselsat fra Morgen til Aften erfarede han kun lidet eller intet af hvad der foregik omkring ham. - Men snart fik Letsindighed og Tøileløshed Borgerne i Chaumont revet hen i Revolutions Jdeernes stride Strøm, og fik dem til at tage Deel i det ulyksalige Friheds Sværmerie; vor Maler pakkede nu sine Copier sammen, og sendte dem forud til Basel, hvorhen han havde besluttet at følge efter om faa Dage. Mismodig over at være bleven forstyrret i sine fredelige Sysler, gik han en skjøn Sommerdag igjennem Gaderne, da hans Værts Søn sprang ham i Møde. Kom, Kom, kjere Maler, see hissset føre de naragtige Republikaner Sandhedens Gudinde i en prægtig Procession til Kirken St. Blaise. Alteret er allerede nedrevet. Man har solgt det gyldne Tabernakel, hvor det hellige Sacramente stod, til Jøden Smul; og i dets Sted er Sandhedens Statue bestilt; men den er ikke færdig endnu, i Dag skal Sandhedens Gudinde forestilles af en levende Person, en overmaade skjøn Pige, en Landmandinde af Dem. Ol kom, kom for at besee dette skjønne Optrin. Maleren vilde næppe troe sine egne Øine. Som drømmende lod han sig trække frem af den muntre raske Yngling; men den rasende Larm af Janitscharmusiken, det uophørlige Brøl: "Leve Friheden. – "Hylding til Friheden, bragte ham snart til sig selv igjen. Nu kom det brogede, underligen udsmykkede Tog igjennem Hovedgaden. Den laveste Pøbel dandsede omkring et forgyldt Postament, som blev baaret af otte Mænd med røde Frihedshuer. Paa samme stod en qvindelig Figur, besløret fra Isse til Fødder. Saa skrækkelige end disse Udbrud af ynkelig Landsforvirring var for den unge ædle Kunstner, fulgte han dog Toget til Kirken, da han vilde see hvorvidt en rasende Pøbels Galskab kunde gaae. Men hvo kan male hans Skræk og Harme, da han betraadte dette hellige Sted. Jstedetfor det nedrevne Alter stod en antikdannet Piedestal som skulde bære Sandhedens Billedstøtte. Crucifiret, Vievandskar, kort alt hvad der kunde minde om christeligt Brug, og dermed tillige Andreas del Sartos hellige Malerier, havde maattet vige for den forkerte Patriotismes fremskaffede Malerier fra græsk og romersk Oldtid. Krampagtigen knyttede Tydskeren sin Haand ved den Tanke, at en tydsk Pige vilde være Præstinde for en saadan vandalisk Horde. Jmidlertid var den Beslørede stegen op paa Piedestalen. Nu skraalede en underligen forklædt Karl, som forestillede Saturnus: "See, mine Herrer, Tiden afslører Sandheden!" Med disse Ord rev han Sløret af Figuren, og en overmaade delig, omtrent sextenaarig, Pige stod i den meest blomstrende Ungdoms Ynde for hans Blik. Hun var iført et meget fiint Gevandt, og i hendes høire Haand saae man et Speil, som Sandhedens Attribut. Hendes Træk vare himmelsk skjønne, men hendes Blik intetsigende, ja næsten vanvittigt. Vor Tydsker syntes at have nogetsteds forhen seet dette Ansigt; Medens han tænkte sig omkring faldt Mængden paa Knæe, og i afsindig Jubel udbrølede: "Tilbeder Sandheden; hylder Sandheden." Disse Ord gav Tydskeren igjen sin Sands fuld af hellig Nidkierhed, trængte han sig igjennem Mængden op til Gudinden, greb hendes Arm og raabte: "Forbandelse over dig, du Forrykte, som bespotter Gud og skjender hans Folk. Med disse Ord kastede han hende med Kæmpekraft ned paa Stengulvet, saa at Blodet overstrømmede Marmoret; men hvad fulgte heraf, i næste Øieblik sank han selv, under tusinde Næveslag, bevidstløs og blodig til Jorden. Da han kom til sig selv igjen, laae han i den lille dunkle Hvælving tæt ved Kirken. Hin gamle Præst stod ved ham. Denne Olding havde reddet ham, endog med sit eget Livs Fare. En kraftig Natur forhialp ham snart igjen til Kræfter, og skjøndt han vel havde faaet en Deel Saar, men intet af Betydenhed kunde han dog efter nogle Ugers Forløb allerede tænke paa at forlade Staden og begive sig paa Reisen til Schweitz og Jtalien. Før sin Afreise havde han endnu den store Glæde, at høre, at to af Andreas deel Sartos Malerier vare reddede. De øvrige vare blevne et Rov for Billedstormere. Kunstneren begræd deres Undergang, som elskede Venners Død; og han sluttede sig desto inderligere til de Efterladte. Disse vare den ofteomtalte Jacob af Compostilla; og den lænkebundne Grevindes Portrait. Ved at kaste et Blik paa dette, gjennemfoer det ham som en Lynild, at det havde en paafaldende Liighed med hin Sandheds Gudinde, som han saa umildt havde styrtet fra Tronen. Han gjorde sig al optænkelig Umage for at erfare hvor denne Ulykkelige var, men hans Ven, Præsten, kunde ikke sige ham noget om hende; han kjendte intet til hende, og han frygtede for at tale derom, af Forsigtighed, for ikke at bringe paa ny en rasende Hob i Bevægelse eller Harme. Omsider blev Tydskeren kjed af sine frugtesløse Efterforskninger og forlod Staden med en dyb Tungsindighed, som en Følge af det sidste Optrin. Han gjennemreiste nu Schweitz, forfulgt af Mindet om hin Begivenhed; den Forbandelse han i sin rasende Jver havde udstødt over sin Landsmandinde ængstede ham meest. Om end hendes Fald ei var dødeligt, med hvilke Følelser maatte hun dog ikke være traadt tilbage til Livet, men maatte hun være bleven et Offer for Døden, hvor tungt maatte da ikke Forbandelsen have lagt paa hendes Siel i det sidste Øjeblik. Dog jo mere hans Sundhed forbedrede sig, jo mere hans Tungsind gav efter for det herlige Climas Indflydelse, desto mere blev han tilbøielig til at henregne de Beængstelser, der plagede ham, til et ved hint rædsomme Optrin svækket Nervesystem. Endeligen, efter at have henlevet fire Aar i Kunsternes Fædreneland, idelig sysselsat med Øvelser, var Billedet af hin Scene og den tilfældige Lighed mellem Pigen og del Sartos Malerie, veget i hans Hukommelse saa meget tilbage for andre Gjenstande, at han blot erindrede sig begge, naar Anledning gaves, som en Drøm. Hans Tørst efter den italienske Skoles Mesterværker var omsider stillet, og han havde selv, som skabende Kunstner, erhvervet sig en høi Grad af Færdighed; han vilde nu tilbage til Tydskland, og i sin Families Kreds leve for Kunsten. Paa Hjemreisen blev han i Steiermark saa fortryllet i en romantisk Skovdal, at han besluttede at opholde sig der et Par Dage. Paa en af sine ensomme Omvandringer i denne vilde Bjergegn, blev han vildfarende; Natten overfaldt ham, og han blev nu glad ved at træffe paa en Kulsvier, som ledsagede ham til det Slot, hvor Skovens Eier boede, en Greve, som skulde være en meget gjestfrie Herre. Han blev ogsaa her meget godmodigen modtaget. Han havde, for at undgaae ethvert Slags Ceremoniel, antaget Navnet Ludvig Brage, og at være en reisende Maler. Familien bestod af Greven, hans Gemalinde, og en blomstrende Datter, Grevinde Thecla.