Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-07-06
Det forekommer Jndsenderen, at hiin Ulempe for Bondestanden, der ingenlunde flyder af vore for denne Stands Beskiermelse saa omhyggelig sørgende Love, men som er fremkommen ved Misbrug fra Proprietairernes Side, der synes at have et Slags Hævdsret for sig, men som i Grunden er intet andet end Usurpation, let kunde hæves ved den Bestemmelse, at alleFæstecontracter skulle indgaaes for Amtmanden, den Embedmand, til hvis fornemste Embedspligter det henhører, at være Selveierbønders Forsvar, ifølge Forordningen af 13 Mai 1769, og hvis Beskyttelse Fæstebonden endnu mere kunde trænge. til, i Særdeleshed hvor Sagen angik den vigtige Handling af en Fæstecontract imellem ham og Herskabet. Det maa her ikke tabes af Sigte, at man endog almindeligviis kan forudsætte, at denne Contract oprettes imellem en Fæstebonde og hans eget Herskab, nemlig, naar han accorderer om Fæstets Afstaaelse til Fordeel for sin Søn eller en anden Paarørende. Naar Contracten saaledes blev indgaaet for Amtmanden, f. Ex. paa de Dage, Forligelsescommissionen, holdes, vilde Handlingen faae behørig Solennitet, og Parterne have Leilighed til at underhandle med hinanden, uden at den Enes Anseelse eller den Andens Frygt skulde have utilbørlig Indflydelse paa Contractens Bestemmelser. Forordningen af 15de Juni 1792, §. 8, viser, at Lovgiveren i et andet og lignende, men derhos for Bonden mindre vigtigt Tilfælde, har tænkt saaledes. - Det maatte dernæst være en afgjort Sag, at en gammel Fæster, og enhver Besidder af en Fæstebondegaard skulde være berettiget til at afstaae sit Fæste, eller overdrage sin Ret til en Søn eller Svigersøn, eller, i Mangel af Børn, til hvilken anden dygtig Mand eller Karl, han ønskede, dog at derom blev indgaaet Accord med Huusbonden om de nye Afgifter, m.v. - Skulde mindelig Forening, ved Amtmandens Mellemkomst, ikke være at opnaae, burde Sagen formeentligen afgjøres ved Landvæsens commissionen, der maatte bestemme Jndfæstningens Størrelse, tilligemed de aarlige Afgifter, den nye Fæster havde at svare, hvilken Eragtning her, som i alle andre Tilfælde, maatte staae under det Kongelige Rentekammers endelige Paakiendelse. – Naar en Fæster eller hans Enke ikke saaledes i levende Live havde bestemt sin Eftermand, da først maatte Huusbonden have Ret til at bortfæste Gaarden til hvem han vilde, eller at stille den til Auction til Bortfæstelse. - En Enke maatte, efter alle Billigheds Hensyn, have Ret til at gifte sig, og det, hvad enten Manden kunde komme til Accord med Herskabet om at fæste Gaarden, eller ikke, thi det burde vistnok ei staae i Proprietairens Magt at nægte Enken, som Lovfortolkeren Brorson siger, Livets største Behagelighed. J sidste Tilfælde maatte altsaa Landvæsens commissionen bestemme, hvormeget den nye Fæster skulde betale i Jndfæstning og udrede i Landgilde eller i andre Præstationer, ved hvilken Bestemmelse det og burde komme i billig Betragtning, om Herskabet, for længere eller kortere Tid siden, havde oppebaaret en klækkelig Jndfæstning af samme Gaard, og af samme Familie, o. s. v. Existerede der først en Tvangspligt i denne Henseende, vilde de Tilfælde maaskee blive sjeldne, at Landvæsenscommissionen kaldtes til at afgjøre Sagen imellem Herskab og Fæster, især naar det paalagdes den Part, at bære alle Omkostninger, hvis Fordringer fjernede sig længst fra Kiendelsen, i Lighed med hvad for Tiende commissionerne er foreskrevet.