Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-08-29
Skilderie Galleriet. "Jeg besøgte nyelig min Ven Fabian paa hans Gaard Rosenlund. Efterat han havde viist mig sin Gaard og sine Jorder, sin Hauge og sine Bistader, sagde han: "Nu har Du seet, min Ven alle de Herligheder, Naturen har velsignet mig med, nu bør Du ogsaa see en anden Skat, som jeg har Konsten at takke for. Han førte mig derpaa op i et Cabinet, hvor alle Væggene vare behængte med Portraiter. "Det er mit Skilderie Gallerie, sagde han, Du finder her intet uden futter originale Portraiter af originale Mennesker. Paa denne Væg her hænge idel Hypochondrister. See her denne Mand med denne skumle Pande, disse blege indfaldne Kinder, disse mørke, hule Dine, denne alvorlige Mund, fra hvis Læber ethvert Smiil synes bandlyst, det er Hr. Omega. J sin Tid har han studeret med overordentlig Flid, og tilbragt mange paagne Nætter med at skrive hvad han havde hørt om Dagen. For at fordrive Søvnen har han ofte drukken Caffe ved Minatstider. Hans behageligste Sindsadspredelse har været at læse Digternes Konge, Homer. De undtalelig smukke Steder i Jliaden har han saa godt som lært uden ad, ikke destomindre læser han dem næsten hver Dag endnu, og de gjøre hver Gang det samme gjennemtrængende Jndtryk paa hans Siel, som da han læste dem første Gang. Medens han saaledes troede, at Lærdom skulde lede ham til Lykken, vendte denne ham Ryggen; han seer sig bedragen i sit Haab, og han troer at see Videnskab foragtet. Han taber sin gode Mening om det menneskelige Kjøn, han anseer det for Dydens og Fortjenesters Fiende. Han har nu ingen Venner mere end hans Caffe, hans Pibe og hans Homer med dem indelukker han sig, og bekymrer sig ligesaalidet om den Stad, han boede i, som om Masulipatan eller Æbeltoft. Paa Spiseqvarteret sidder han midt i et disputerende Selskab, som han kunde være allene i et Menagerie. - Han finder sig meget bespændt under de korte Ribbeen; det klemmer ham for Hjertet. Han har undertiden en suur Opstødelse; undertiden kommer en Vind op, og dette giver ham en flygtig Lettelse. Aabningen er uordentlig, nu har han haardt Liv, nu Diarrhøe. Saalænge denne varer er han mindre bespændt og mindre menneskefiendsk til Mode. Naar han er forstoppet, blive Sindskræfterne sløve, Alting viser sig fra en sort Side, selv hans Homer behager ham ikke. Appetiten er maadelig; han har ingen ret Hunger, men naar han først har begyndt at spise, saa glider Maden ganske godt. Saasnart han har spiist, synes det ligesom han havde spiist for meget. Han spiser mindre, uden at befinde sig bedre. Kjød lader til at besvære Maven; han holder sig mere til Fisk, Grønt, Grød og Melkemad, men bliver værre. - En duelig, men nu desværre glemt, Maler *), har skildret 2) Tode i hans Sundhedstidende for 1778. dette Portrait, og jeg vilde ikke miste det, om nogen bød mig nok saa meget for det. - "Dette Malerie her - vedblev han - er Hr. Sempronius's Portrait. J sin Ungdom var han meget fattig, men ved Flid og Stræbsomhed, forenet med en umættelig Begjerlighed efter Penge, blev han omsider til en hovedrig Mand. Han ansaae Rigdom for Livets høieste Maal, og han pønsede derfor Dag og Nat paa at dynge Capitaler paa Capitaler. Nu er han fattig i al sin Rigdom, og arbeider, liig Silkeormen, paa at berede sig en glimrende Grav. Han har tømt Glædens Bæger indtil Væmmelse, og nu, da han ikke kan nyde meere, er hele Verden ham til Byrde. Alle Veie til Nydelse staae ham aaben, men Sløvhed og Svækkelse holde hans Fødder med Centnervægt tilbage. Hans Bord er besat med de kostbareste Retter, men han tør ikke spise andet end en simpel Kjødsuppe og en afmaalt Portion Steg. Vover han engang at overtræde sin Læges strænge Bud, saa følger Straffen umiddelbar derpaa. Hjerteangest, Søvnløshed, Riven og Sliden i alle Lemmer piner ham uophørligen. Hvor han gaaer og staaer forfølger en ond ubekjendt Dæmon ham, som en rædsom Furie. Han anseer sig for det ulykkeligste Menneske, der er til, i enkelte lyse Timer er han overdreven munter, men ovenpaa denne overdrevne Munterhed følger sædvanlig den skrækkeligste Melancholie. J saadant et Øieblik vilde ingen Betler ved Leddet, dersom han kjendte hans indvortes Tilstand, bytte med ham, om han ogsaa tilbød ham alle hans Rigdomme. Alting, Rosens Purpur saavelsom Morgenrødens Glands, viser sig da for ham igjennem et taget og mørkt Slør. Han søger Adspredelse, men kan ingensteds finde den. Han har en yndig Kone, haabefulde Børn, men de ere ham kun til Plage. Han eier et herligt Jordegods, den fortræffeligste Hauge, hvor Natur og Konst kappes om at udbrede deres Yndigheder, men han kommer der høist sielden, og kommer han der end eengang, saa vender han sjelden tilbage derfra uden i den meest melancholske Sindstemning. Alt, hvad han seer, hører, føler, er ham imod; han lever i en evig Kamp med den hele Natur, og dagligen bebreider han den i sit Hjerte, at den har kunnet være saa grusom, at lade ham blive tilHans eneste Fortrolig er hans Læge, og selv med ham er han ikke aldeles tilfreds fordi han vil overtale ham til at troe, at Jorden ikke er en Jammerdal, og at Menneskene ikke ere saa onde, som en forstemt, sygelig Jndbildningskraft sædvanlig maler dem.