Aarhuus Stifts-Tidende, 1833-08-31
J Ragnarokes skumle Damp, Og Valas Qvad gik over Havet Og nynned sært om Jettekamp; Da slog Din Barm ved Guders Smerte, Du trodsed Nastronds vrede Lyn Og Valhal steg af Skialdens Hjerte, Et underfuldt Morganasyn. Og først blandt Dine gjæve Helte Vort elskte Norrigs Kæmper gik Med Styrkens drabelige Belte Og Fromhed i det lyse Blik. Du bød dem frem af Høien stige I Vaabendands med Skjold og Skaft, At værne om det stolte Rige, Og ægge Dalens Søn til Kraft. Og derfor favner gamle Norge Sin elskte Sanger moderem, Og aabner Dig de Klippeborge, Du skued i Din gyldne Drøm. Gak ind Du høie Skialdekonning Og stem Din blanke Strengeleg! Der venter Saga Dig, Den Dronning, Med Kronen fra den Norske Eeg. Hvorpaa Digteren strax havde svaret: Fra Barnbeen fik jeg Norge kjær, Derom var daglig Tale, Det laae saa fjernt og dog saa nærMed Field fra Danmarks Dale. Selv paa et lidet Bjerg saa lyst, Paa Frederiksberg, det skjønne, Jeg Havet saae, den svenske Kyst, Fra mine Bakker grønne. Der Edvard Storm mig traf som Pog Paa Sjællands lave Bakke; Han tog og satte mig til Bog, Ham skal jeg evig takke. Han satte Seil mig til min Kjøl Han gav mig Fragt i Baaden. Han var en ægte Guldbrandsdøl, Han først mig løste Gaaden. Han lædsked mig min Videtørst, Om Field, hvor Stormen tuder. Han lærte Skjalden allerførst, At kjende Nordens Guder. Derpaa den ædle Dichmann kom, En Nordmand ikke mindre; Han viste mig i Verden om, Hvor Tidens Stierner tindre. Hvad Under at jeg Nordmand blev, Skjøndt altid ærlig Danske! Mig Tanken her til Fjeldet brev, Thor vintte med sin Handske. Paa Klippen høi, hvor Busk er groer, J Morgenrødens Flammer, Der saae jeg ham, den stærke Thor, Slaae Trolden med sin Hammer. Og dybt i Norges Birkelund, Jeg skued Valborg græde. Og Hagbarth foer til Øresund, Stærkodder var tilstæde. Og henrykt i den danske Skov, Ved Sang af Nattergale, Qvad til mit Hjerte Fjeldets Lov Og elsked Dølens Tale. Og som en Fiskergut jeg stod, Ei Hother lod sig haane; Thi Barke kom og gav ham Mod, Og Bøggur kom fra Skaane. Nu Tanken var mig kjær for Alt, Til værdigt Eftermæle, At ene Fjeld og firesalt, J Nordens ædle Sjæle. Da vinkte Klippen med sit Slot, Hvor mørke Graner stode, Og Orlov tog jeg af min Drot, Fredrik den Fredegode, Og som tilforn en Jslands Skjald. Tit seiled ned til Norge, Saa stod jeg snart i Vigens Hal Jmellem Fjeldets Borge. Nu først jeg saae med egne Blik, Hvad jeg saalænge kjendte, Men Alt i Norge overgik Selv hvad jeg monne vente. Thi mere herlig Fjeldet stod J Aftenrødens Kjerte, Og Fyrstens, Folkets Ædelmod Dybt smeltede mit Hjerte. Hvormed giengielder Danmarks Søn, O Norge, denne Hæder, Kun med en varm, oprigtig Bøn Til Ham, som skjænker Glæder. Gud signe Danmark, signe Nor! Gid Venskab os forene, Saalænge Bøg paa Sletten groer, Og Fyrr paa Klippestene. Gid aldrig Thor os skille maa, Men Bragi sammensmelte. Baldur hin Godes Alter staae Ved Nordhav og ved Belte!" Forlangte Jndrykkelser. Benrich Nicolai Keddelien, Apotheker i Aarhuus, bortgangen til det Bedre den 21de August 1833. Fader, Du var træt af Livets Færd, Mødigt Legem" stundede til Hvile, Jorden kræved Sit: Ak! var det sært? Syvti Aar og fem Du saae bortile. Falder Barnet hen i Dødens Blund, Falmer Ungdomskraft paa Ynglings Kinder, Bitter er da vel slig Sorgens Stund, Ogsaa da veemodig Taaren rinder. Dog det trøster os, at Livets Krav Ofte tynger haardt paa unge Hjerte; Oste rækkes seent en Styttestav, Seent vi naae til Glimt af Viisdoms Kjærte. Men alt tidligt, da som Barn Du drog, Fra en fremmed Kyst til Danmarks Sletter, Alt saa frømt og dansk Dit Hjerte slog – Derfor Danmarks Søn Dig Krandsen fletter. Retfærd, Gudsfrygt - ærligt Hjertelag Ved Din Urne, Olding, taust nedknæle; Søger Flidens Søn en Sarkophag, Da ved Din beundrende han dvæle. Travle Bi paa Somrens Blomsterhed, Surrer end en Lovsang til Din Ære, Thi fra aarle Stund til Sol gik ned Saaes Du Dagens Byrde fro at bære. Derfor Fader, var Du mødig nu, Hviil da født i sidste Aftenslummer! Morgen er det og bag Gravens Gru Dagen der Dig vækker er til Kummer. Græd ei Venner, der er Høst paa Vang, Hvad der saaes og modnes, vil jo meies, Lad det trøste os ved Leens Klang, At hans sjeldne Værd engang skal veies! P. S. Schousboe.