Aalborg Stiftstidende, 1836-05-01
Med Aristocratiet maa man ikke forvexle den conservative Stræben, der kun udspringer af Ærefrygt, for Fortiden. Forsaavidt den Aand, der bevægedes sig i Fortiden, ikke blot var stor, men ogsaa uafhængig af Øieblikket, vilde passe til vor Tid, ja til alleTider, er Lysten til at vække den igjen, og til at værne om de Indretninger, den har fremkaldt, ganske paa sit Sted, som en mod Nyhedsyge nødvendigst Modvægt, uden hvilken det Bedste ingen Varighed, kunde have. At den conservative Aand, naar den ikke ledsagedes af Dømmekraft og af en redelig og stræng Critik, ligesaavel kan forvandskes, som Liberalismen, falder af sig selv, og behøver neppe at anføres. Den henrives da af en blind og ubetinget Ærbødighed forsk den forsvundne Tid, og viser en uovervindelig Afskypfor alt Nyt uden Forskiel; herved vorder den da et farligt Vaaben i det fordærvede Aristocraties Hænder. Ligesom Ynglingen let lader sig henrive af det Nye, saa er Oldingsalderen den egentlige conservativel Livsperiode. Oldingen lægger almindelig, som bekjendt, Guldalderen bag ved sit Liv, eller endog i sinsk egen Ungdom, Ynglingen seer den gyldne Tid foransk sig. Dog ofte ender den dristigste, meest nyhedssyges Yngling med, som Olding, at vorde en haardnakket Kæmper for det Bestaaende og Forbigangne. Mansk maa da ei troe, at hans Blik er vorden sikkrere i Alderdommen, end det i Ungdommen var, han har is begge Perioder seet feil og skudt Maalet forbi, og er saa langt fra at have hævet sig over Tiden, at hans endog ganske har tilladt Tiden at faae Herredømmet Der gives altsaa en ægte og en uægte conservativ ligesom der gives en ægte og en uægte liberal Aand. Det er ligeledes Regjeringens Pligt at skjelne mellem disse, samt at fremmelske den ægte liberale og den ægte conservative Aand i sit eget og i sine Borgeres Jnldre, da ville de uægte Aander, i de fleste Tilfælde, lidt efter lidt bringes til Taushed, da vil Regjeringen aldeles ikke være stædt i Kamp med Tidens retfærdige Fordringer, og derfor ogsaa finde Understøttelse hos alle Fornuftige og billigtænkende, som under slige Omstændigheder Jntet hellere ønske, end at tjene den til Værn mod dens Fjender. Men de Fornuftige og billigtænkende ere ikke det største Antal, vil man indvende, og Regjeringen er derfor heller ikke sikker paa at undgaae Miskjendelse, fordi den har dem paa sin Side. Dette er vel saa, fuldkommen sikker er ingen Stilling i Livet, og allermindst den høieste, imidlertid er det ikke ofte seet, at den Regjering, der havde de Ædleste og Fornuftigste paa sin Side, gik til Grunde, saameget mere, som den slig Regjering, i det den fremmer den ægte libevrale og conservative Aand, ogsaa fremmer den sande Oplysning, hvorved Antallet af de Veltænkende og Fornuftige, med andre Ord, af en saadan Regjerings Venner, nødvendig maa tiltage. Dog i det Regjeringen (v. supra) søger at anvises Enhver sin rette Sphære, maa den ogsaa sørge for, at enhver Sphære, hvori Mennesket uden sin Brøde kan komme, er saaledes beskaffen, at han der kan bleve og føle sig tilfreds. Der maa altsaa ikke være nogen Menneskemasse i Staten, der uden sin Skyld med Rette kan føle sig misfornøiet. Men en saadan Menneskemasse findes dog i alle Stater, og den vil, hvis dens Stilling ikke forandres, ogsaa med Tiden true alle Stater med Undergang. Der gives nemlig, som bekjendt, i enhver Stat et større eller mindre Antal Mennesker, hvis Tilværelse ikke er sikkret, der Jntet eie, uden hvad deres Medborgeres Medlidenhed henkaster til dem, der altsaa Jntet have at tabe, men Alt at vinde ved en Forandring i Regjeringen, denne være nu for Resten saa god, den være vil. Hvor farlige slige Mennesker kunne vorde, har man til alle Tider følt, og man har derfor paa forskjellige Maader stræbt at sørge for dem; ja der gilves vel intet civiliseret Land, hvori der ikke betales store Afgifter til de Fattiges Underholdning. Men tildette er endnu ikke nok, det er ikke nok, at man netop hindrer disse Ulykkelige fra at døe af Hunliger, at man henkaster til dem, hvad der netop er inødvendigt, for at vedligeholde en ussel Tilværelse mellem Død og Liv, disse Mennesker have Ret tilanstørre Fordringer, de have Ret til at forlange en til tilstrækkelig Løn for deres Arbeide, paa det at de kunne bleve i en taalelig Tilstand, de have Ret ikke blot til det tørre Brød, men ogsaa til reenlige Boliger til ordentlige Klæder, til at sikkres mod Storm, Regni og Vinter, og hvad der er det Vigtigste, de have ogsaa Ret til, ja det helligste Krav paa en passendes Opdragelse og Underviisning. De kunne ikke været fornøiede med en Stat, hvor fortræffelig den ellers, er indrettet, hvori de, liig en Pariakaste, maa vanke, om forskudte og foragtede ved Hvermands Dør, hvori de udskieldes og bortjages, naar de vove at udstrække de magre, fortørrede Arme mod de Riges Palladser. Man kan derfor ikke undres, hvis de, ved at tænke over deres Stilling, vorde de andre Stænders farligste Fjender, man kan ikke undres, hvis de i deres Hjerter ansee den Rige, som en Undertrykker, der med Magt eller List har tilranet og tilegnet sig som en udelukkende Eiendom det, hvoraf hans hungrige og ulykkelige Brødre skulle leve. Ja, dersom vi Andre troe det tilladt at bekrige det Aristocrati, der berøver os de billige og naturlige Fordele, paa hvilke vi Alle have Krav, saa kunne vel ogsaa hine troe sig berettigede til at bekrige os af samme Grunde; saameget mere maae de troe sig berettigede dertil, da deres Trang er saameget desstørre end vor, thi Jngen vil nægte, at den omvankende Betler, med Hensyn paa Lykkens Gaver, staaer endnu dybere under den simple, men velhavende Borger, end denne under den mægtigste og rigeste Adelsmand.