Aalborgs Stifts Adresseavis, 1824-02-25
Censurens Oprindelse. (Et Fragment.) Det er Synd at sige om den Helgen Dominicus, at han opfandt Kjætterretten eller var den første Jnqvisitor, - men derimod kunne hans hæftige Prækener mod Kjættere ansees som den første Hovedanledning til denne afskyelige Indretning; og den Orden, han stiftede, var den første Samling af egentlige Kjætterjægere. Forhen vare Biskopperne Kjetterdommere; nu bleve fanatiske Munke det, først Dominikanere og siden Franciskanere. Aar 1233. meddeelte Pave Greger 9de dette divinum officium til Franciskanerne i Toulouse. Kjætterdommerne bleve og Bogdommere, og Magister S. Palatii, eller den pavelige Bogfiskal, var stedse Dominikanergeneralen, der forfærdigede Registeret af berygtet Jhukommelse, - over forbudne, det vil sige gode Bøger. Det var følgelig Munkene, fra hvem Censuren oprandt. Munkene pleiede at læse Bøger, at afskrive Bøger med deres Foresattes Tilladelse, og Benedictineren Ambrosius Anvert, var den Første, som 768 forelagde Pave Stephan 3die sin Johan nis Aabenbaring til Censur. Den ældste Bog med Censurer fra 1480. Det ældste Censuredict er udstædt fra Mayn1486. Og Rigsafskeden fra Augsborg 1530 indeholder H. 58 et ordentligt Censurmandar. Munke og Jkkemunke bare sig nu af som de gamle Schyther, der stak Øinene ud paa deres Slaver, paa det de ikke skulde see sig formeget om, naar de dreiede Haandqværnene, og Dominikanerne brændte Bøger, ligesom Kjættere. Men at brænde, er det at afbevise, Det er sagtens Værd at lægge Mærke til, at Censuren er oprunden fra de pavelige Jnqvisitionsindretninger og skylder Dominikanerne og Magister S. Palatii sin videre Udvikling og Fremgang, og at Trykningstilladelse blot nægtedes de Bøger, der til Skade for Klerkeskabet søgte at fremme Oplysning. Men ligesom Religionen kjendeligen renses mere ved sine Fjender end ved sine saakaldede Venner, ligesom en Mand bedre læres at kjende ved Fiender end ved Venner, - saa maa og det samme Tilfælde indtræffe med Staten, naar mange af dens Vægtere ikke alt formeget ligne Dominikanerne. Det var Skik, at Theologerne sloge om sig med Kjættere naar man rørte ved deres svage Side, og saaledes bære og disse sig ad, naar man befølet Josets Skade, og de raabe: "Embedet er fornærmet! - Den borgerlige eller offentlige Agtelse. - Mens endelig stet Jutet er fornærmet uden det dyrebare Jeg - Bassa hovmoden - mange gamle Statslakeiers kjære Magelighed, saadanne hvis Patriotisme bestaaer i Lønningen. Ogsaa af den Grund beskytte fornuftige Regenter og Ministre Trykkefriheden og retskafne patriotiske Skribenter, - disse Statens ubesoldede Tjenere, der sielden have meere Magt end Forstand, hvilket ofte er det modsatte Tilfælde med Statens og Kirkens kaldede og lønnede Tjenere. Sollyset, Fornuft, kyser kun Overtroen, - Fordomme og uretfærdige erhvervede Privilegier, aldrig Sandhed og Retfærd; og desaarsag beskytte Frederikker og Josesser og Georger Trykkefrihed og Lærde mod Pavster, der gjerne ville stege dem, og mod Storvisirer, der gjerne ville lade dem skyde eller indspærre. Enhver Magt, der skal holdes inden fine Grændser, maa have Modvægt, og Gaasefjæren og Bogtrykkersværten er den taaleligste af alle Modvægter, i det Ringeste taaleligere end Hierarki og Canon-Ret. Publicitet er Britternes Palladium og deres Storhed. Og Oplysning er i cultiverede Stater og Tider - hvori Pavstebedraget i ligesaa lidt vil lykkes som politisk Bedrageri - det samme som Legemskraft i Menneskets første sælskabelige Jndretning. Forfatterne staae ved Foden af Bjerget, og, hvis de ikke ere skeeløiede, see de Bjerget bedre end de, det staae deroppe. Den rolige Tilskuer bedømmer et Skuespil rigtigere end den handlende Skuespiller. Bogorme og Actorme ere ikke andet end Maddiker. Men den lærde Tænker, der veed at forbinde den praktiske Verden med den intellectuelle, det er Manden, der fortjener at høres. Kloge Regentere beskytte den Forfatter, de see, mener det ærligt; Frække uforskammede Beklikkere, Blæksmørere og Styverfængere burde druknes i Blæk. Men de, der vide at gjøre Forskjæl paa Trykkefrihed og Trykkefrækhed, og blot skrive, naar de føle Kald dertil, og Hjertet er fuldt, de fortjene Beskyttelse, og kunne ofte trænge dertil. "Alt det, der ei strider mod Regent, Stat, Religion og gode Sæder, kan trykkes, er en Grundsætning, der altid bliver farlig for dem, saalænge det ikke nøie er afgjort, hvad det er som er derimod. Patriotiske Forfattere fortjene mere end gode Regenters Beskyttelse. Siden den geistlige Verdens Mørkhedsbørn atter opstaae og ville forbyde at sige Sandhed i Spøg, forekommer det at være en Gaaenbaglænd, der just har været Aarsag i at disse Aander ere komne frem. Det Latterlige er netop den Jchneumon, der dræber Vilkaarlighedens Crocodil, der bringer Paafuglen til fra den falske og tilsyneladende Storhed at see til sine Been, og tager Giften fra Mysticismens Afgudsslange, og fra alt Sværmeri i de usynlige Regioner, og Pavsteaand, og Munkevæsen, der hykkelsk skjuler sig bag Sværmen. Bogtrykkersværte er som et sandt Kongevand, om det ikke er saa behageligt som Ban de Cologne. Ja endog Corsikaneren, der i Fontainebleau gjennembladede de Flyve skrivter, der udkom mod ham, udbrød: "Havde man blot 3 Aar i Forveien sagt mig Hundredeparten af disse Sandheder, saa havde min Trone staaet den Dag i Dag er."J ældre Tider var Staten indsluttet i Staden, og al Handel og Samfærsel indskrænket til Torv og Port, ligesom i Middelalderen til Slotsgaarden - derfra Talemaaden: "at gjøre Cour" - men hos os tales sammen ved Posten, Aviser og Bøger. Det første Nationalgode og det første Livsprincip er fornuftig Frihed, hvilken alene er istand til at avle Fædrelandskjærlighed, og alene i Fædrelandskjærlighed trives Følelse for Almeenvel, Fædrelands stolthed, Folkets Kraft og Kraftyttring, naar Raad, Daad og Opofrelse for Fædrelandet fordrer det. - Men hvad kunne Dominikanerne? – Jntet gjorde i Tyskland Napoleon saa forhadt, som det, at ville lukke Mund og Presser, thi en retskaffen Tysker taler gjerne som han tænker, overveier længe og i redelig Hensigt, elsker Regent og Fædreland, og derfor synes Forbud mindre nødvendige. Saaledes er det og i vort Land, og derfor indskrænker Regenten ei Trykkefriheden. Store og gode Konger, retskafne og tro Statens Tjenere have aldrig frygtet for Yttringen af offentlig Mening, til kjendegivet ved Pressen, men jo mindre Magthaveren er, desmere hader han Lyset, og hvor der ei ligger Krudt, kan man gjerne lade Folk gaae med Lyset. Saaledes gaaer det ikke alle Stæder til. Man lukker for Presse Mund og Tanker, og der gives den Fyrste og Statstjener, der kan see paa et Menneskes Ansigt, at han vover at raisonnere i Tankerne.