Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-02
Vi agte hverken at besvare Spørgsmaalet her, eller at yttre vor egen Mening i den Henseende, men vi tvivle ikke paa, at en Mængde tilsyneladende Grunde vil snarligen blive fremsat til at understøtte Sagen - og ei at tale om at man vil foregjøgle Kjøberne af Stocks, at hos Kjøbere af andre Ting Udsigten til Fordeel modsættes Faren at tabe, vil det blive alvorligen paastaaet, at de, med strængeste Ret, ere forpligtede til at underkaste sig noget Afdrag, i Betragtning af den forøgede Pengeværdie, siden den Tid i det mindste 300 Mill. Pd. St. af den existerende Gield er bleven gjort. Var Nedsættelsen bleven aabenbar erkjendt den Gang, saa kunde ingen Subskribent have indvendet noget derimod, da det gjordes til betingelse, at han skulde tilbagebetales med den samme Sum, skjøndt mindre i Nominalværd end den, han virkeligen havde indbetalt. Disse Ting kunne blive nødvendige. Men uagtet man vilde underkaste sig dem, vilde de dog kun yde en ufuldkommen Hielp; thi det practiske Onde ligger ikke i Dividendernes Betaling, men i at berøve ved Laan den productive Konstflids Understøttelse en saa uhyre Deel af Landets Capital. Dividendernes Betaling er kun lidet mere end saa mange Penges Forflyttelse fra den høire Haand til den venstre. Statens almene Formue er kun lidet formindsket ved en saadan Operation; eftersom det er en Sag af ringe Vigtighed for Massen af Samfundet enten det er den, der bidrager til Skatterne, eller den, der modtager dem, som forbruger eller opdynger saa megen Valuta. - Det er derfor ikke af Midler som disse, at man kan vente en virksom og varig Frelse, efterdi det er ene ved Jndskrænkning af vore Udgifter og Opsamlingen af det, der spares fra Jndkomsterne, at Nationalcapitalen, kan forøges. Naar dette skeer, behøver man ikke at være bekymret for Jndkomsterne eller Dividenderne, hvor forskrækkelige deres Nominalbeløb end maatte synes. Den eneste Politik, vi burde være bange for, er den, at gjenoprette Landets ødelagte Capital, og sikkre, fra Frugterne af dens Konstflid, et Overskud over dens Eieres nødvendige Byrder, og hele Udgivt. Naar man eengang er kommet saavidt, vil alt det øvrige snart være i sin Orden, og det er især, som upassende til dets Opnaaelse, at man maa frabede sig Skatternes Forhøielse; og, for at gjøre en Begyndelse med en saa god Ting, ville vi ydmygst foreslaae, at alle saadanne Paalæg, som standse eller ganske undertrykke vore Manufacturers naturlige Udvidelse, maatte ophæves, - f. Ex. Afgivten af S Sh. 6 D., for Jndførslen af 1 Pd. raa Silke, hvis Virkning er, at den indskrænket vore Manufacturer næsten ganske til vort indenlandske Behov, og giver Frankrig en afgjort Overlegenhed paa fremmede Torve, efterdi vi, naar denne Afgivt ikke fandt Sted, kunde have det raa Material, især til alle grove Varer, i det mindste lige saa billigt som vore Naboer, hvilke vi allerede overgaae i Dygtighed og Maskinerie. Af samme Grund maatte Afgivterne af Bomuld, fremmed Uld, Hamp, Hør, Huder, Sæbe, Aske, Farvetræ og alle andre Ting, som enten ere de raa Materialier eller de nødvendige Jngredientser i vore Manufacturer, ophæves. Dersom Jndkomsterne paa denne Maade bleve nedsatte til Beløbet af de tre Millioner nye Skatter, som ere paalagde i sidste Forsamling, saa vove vi at sige, at det vilde være høist velgjørende, ikke allene for vore Manufacturer, men ogsaa for Jndkomsterne selv; vore Manufacturers store Tilvært vilde naturligviis forøge Forbrugen af alle med Afgivter belagte Fornødenheder, og følgeligen ogsaa Udredelsen af de andre Skatter. - Et andet godt Middel til at forbedre Nationalcapitalen, vil være Ophævelsen af alle prohibitive Tolde, der føre til det gamle forhadte System, at udelukke fremmede Manufacturvarer. Naar dette System først eengang var opgivet, maatte en større Forbrug af Fremmede Varer, som vilde være en nødvendig Følge deraf, lede til at forøge Udførslen af vore egne Manufacturvarer, fordi en saadan Udførsel vilde blive den eneste Vei til at betale fremmede Lande det, de vilde sende os. Om endog Frankrigs Haardnakkenhed skulde tvinge os til at sende det Sølv, som Betaling for dets Vine, vilde den eneste Virkning dog kun blive den, at vi maatte sende vore Bomuldsvarer, Jsenkram eller Uldenvarer til America, for at faae dette Sølv, saa at vi for hver 100 Pd. Værdie af Viin, indført fra Frankrig, vilde sende enten til Frankrig eller et andet Land, Værdie til samme Beløb af vore egne Producter, og vore Kjøbmænd, som dreve denne nye Handel, vilde have Fordelen deraf, foruden det, de nu allerede vinde derpaa. Dersom alle disse Toldafgivter bleve nedsatte, saa at den ene Halvpart skulde ophøre i tre Aar og den anden i de fem paafølgende, vilde alle de, der nu drive Handel med fremmede Varer, faae Tid nok til at uddrage deres Capital deraf, og anbringe den i noget andet. Ligesom vi vare de første, der begyndte det System, at udelukke fremmede Manufacturvarer, saaledes burde vi ogsaa være de første, der opgive det, for at opmuntre andre Lande til at følge vort Exempel. Naar dette ei skeer, kunne vi ikke billigen vente, at de skulle forlade det, og det er et Skridt, som vi kunne gjøre ikke allene trygt og uden Tab, men som vilde blive os meget fordeelagtigt, om det end ikke skulde blive en Gienstand for umiddelbar Efterlignelse. Skulde Handel og Konstflidsaanden saaledes blive befriede for deres Lænker, hjemme og udenlands, saa er der ingen Tvivl om, at vor Nationalformue vilde snart voxe saa meget, at den ikke allen vilde lyde mere end 5 Mill. i Overskud over vor Udgivt, men ogsaa, naar Freden i faa Aar vedbliver, tillade os en saa stor Anstrængelse i Paa læggene, at den synkende Fond vilde blive istand til at afdrage en betydelig Deel af Gielden. En saadan Anstrængelse burde aldrig tabes af Sigte, og sikkerligen gjøres, saasnart Omstændighederne tillade det; thi lad Landets almindelige Velstand, være hvad den vil, vor uhyre, nuværende Gield maa meget formindskes, naar vi skulle betrygges mod Financeforlegenhed, og sættes istand til at indlade os i en Krig, som vor Ære eller vort Tarv maatte gjøre uundgaaelig. (Fortsættes.)