Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-04-07
Da de i nogle Aar som Svende havde arbeidet for saadanne Planer, drog Charles til Nordamerica for med egne Øine at undersøge og erfare, hvorvidt det var muligt paa vore Forhold at overføre noget af Det, som et arbeidsomt og practisk Folk der har bragt i Anvendelse, og Johannes modtog et fordeelagtigt Tilbud om at paatage sig Bestyrelsen af et betydeligt Establissement i Augsburg, hvorved han haabede at samle sig saamegen Formue, at han senere kunde etablere og gifte sig, da Charles, som kjendte og begunstigede hans Kjærlighed til Søsteren, og selv havde arvet en liden Capital, vilde gaae i Compagni med ham. For Johannes gik Alt nogenlunde efter Ønske i Augsburg, og han vendte efter 5 Aars Ophold tilbage til Fædrelandet fuld af Planer og Forhaabninger. Charles derimod kom ikke meere tilbage: han faldt som et Offer for sine menneskekjærlige Jdeer i en Strid om Slaveriet i America. Ved flere sammenstødende Omstændigheder, som vi her ikke ville omtale, for ikke at berøve Nogen den æsthetiske Nydelse ved Bogens Læsning, fandt Johannes sig ved sin Tilbagekomst skuffet i sine Drømme om Kjærligheds Lykke. Af den Sløvhed og Uvirksomhed, hvori Sorgen herover nedsænkede ham, opmandede han sig omsider, da han blev inddraget i en litterair Virksomhed for politisk Frihed og Almeenvel. Han deeltog i Stiftelsen og Bestyrelsen af et fortræffelig organiseret velgjørende Selskab, de Fattiges Brødre, og skrev Artikler i Oppositionsbladene. For nogle af disse, hvori han paastod, at Danmark nærværende Statsforfatning ikke tjente til at vække Folket af dets Dvale, og opfordrede Alle, som følte Evne og Kald til at virke, at forene sig, for ved fælles Bestræbelser inden for Lov lighedens Grændser at bidrage til at gjøre det tydeligt for Nationen, at først Opnaaelsen af en fri Forfatning vilde gjøre Folket lykkeligt og Landet stærkt, blev der lagt Sag an imod ham, og han blev dømt til Landsforviisning. Han forlod nu for stedse sit Fædreland og indtraadte i Paris i en Associations=Anstalt, d. c. et Establissement, som var grundet af Arbeidere, blev drevet ved Capitaler, der for største Deelen tilhørte dem selv, og hvoraf Netto Udbyttet blev uddeelt mellem Deeltagerne. Han blev snart Medbestyrer af Establissementet og redigerede tillige et Blad, som forfægtede den arbeidende Stands Tarv. J en tragisk Epifode skildres her den retsindige Fattiges ofte frugtesløse Kamp for at erhverve sig en sikkret Tilværelse i Samfundet, den hjælpeløse Uskyld ligeoverfor den af Rigdom og Magt understøttede Nedrighed; det er en med gribende Kraft udkastet Scene af Themaet Pengenes Almagt. Det Ondes Repræsentant, en rig Fabrikeier, kom rigtignok her tilkort mod de Fattiges physiske Overmagt, da han ved et Pøbeloplob, som til stor Sorg for vor Helt tildeels var foranlediget ved en Bladartikel af ham, paa en rædsom Maade blev myrdet og hans Bygninger lagte i Aske. Johannes blev i den Anledning idømt et halvt Aars Fængselstraf, men piintes især ved den Tanke, at der ved hans Pen var vakt en Dæmon, han ikke formaaede at besværge. Han gik nu til Jtalien, hvor Undertrykkelse og Tyranni havde naaet det høieste Maal, og en almindelig Opstand stod i Begreb, med at udbryde, (hvilket Alt naturligviis maa tænkes at foregaae i Fremtiden. Ogsaa heri blev han inddraget og blev en af Hovedmændene. J Begyndelsen gik Alt fortræffeligt, men snart maatte Frihedsmændene bukke under for de østerrigske Armeer. Johannes blev haardt saaret bragt til et nærliggende Kloster, hvor han kun langsomt gjenopvaagnede til Livet. Han var dømt til livsvarigt Fængsel, men Klosterets Prior, i hvem han traf en gammel Bekjendt (Pater Benedict, som ogsaa er en gammel Bekjendt for en Deel af af vore Læsere, da den Episode, hvori hans Levnet fortælles, forhen har været trykt i vort Tillægsblad for underholdende Æmner"), og en fornem Officeer i den østerrigske Armee, hvis Liv han paa en ædelmodig Maade havde skaanet under Kampen, udvirkede, at Straffen blev ham eftergivet, imod at han antog den catholske Tro og tilbragte Resten af sit Liv som Munk i Klosteret. Valget var saaledes, som Prioren sagde, mellem aandelig Slappelse og et daadkraftigt Liv, mellem et Fængsel, hvor Alt var ham berøvet, og en yppig, blomstrende Natur og trofaste Brødres Selskab, der Alle stræbte til samme Maal. Menneskenes Forædling og Oplysning. Man kan derfor ikke fortænke ham i, at han valgte det Sidste, men Forfatteren har ikke været heldig i at mot vere denne Troesforandring, og det Forsvar, han herfor lader sin Helt føre, kan ikke have været synderlig opbyggeligt for en god catholsk Munk at høre paa. Det synes heller ikke, at man tog det saa nøie med hans Tro i dette Kloster, som ikke alene var en Skole for Børn, men snart blev et Seminarium for Ungdomslærere, hvor Giovanni af sine Kundskabers og Erfaringers Skat kunde udstrøe mangt et Sædekorn, som vilde bære Frugter i Fremtiden. Det Resultat, hvortil hans bevægede Livs Erfaringer havde bragt ham, kan ansees som indbefattet i følgende Ord, der vel ogsaa paa en Maade kunne betragtes som Forf. politiske Troesbekjendelse: "Bittert har jeg følt, at Frihedstræet, skjøndt det tit nok er bleven gjødet med Blod, dog endnu ikke har fæstet Rod i Folkenes Bevidsthed; først naar Frihedsfølelsen ligesom indsuges med Modermælken, naar den faaer jevnbyrdige Rettigheder i Barnets Hjerte, ved Siden af Troen og Fædrelandskjærligheden, først da vil Træet bære Frugt; først naar ingen Pige bortgiver sit Hjerte til en Mand, uden at han besidder den Uafhængighed, som ikke kjender til Frygt for Overmænds formodede Villie eller af lutter Tagen=Hensyn ikke tør gjøre et Skridt paa egen Haand, først naar en Moder anseer det for sin største Sorg, naar hendes Søn er feig eller magelig nok til at bytte Livets Alvor med et Schlaraffenlig– først da er Tiden kommen, hvor Livets Goder ei skulle være Eneret for Enkelte eller Classer, men for alle Stænder. Dog inden det Øieblik kommer, maa ogsaa Lyset skinne klart over Jorden; Frihed bør alene gaae Haand i Haand med Sandhed og Ret, uden disse er den kun et Blendværk, en glimrende Skal uden Kjerne." Selve Bogens Slutning og Giovannis Endeligt er maaskee poetisk rigtig udtænkt, men neppe heldig udført, som Følge af en vis Mangel paa digterisk Konst, der flere Steder i Bogen røber sig derved, at Forf. mere i et raisonerende Sprog fremsætter Jdeer og skildrer Characterer end fri og naturligt lader dem udvikle sig gjennem Begivenheder og Samtaler. Dialogen er især Forfs svage Side, da hans Personer altfor meget holde smukke og lange Taler i Stedet for at fremsige let afvexlende Repliker. Dog, dersom denne Anke er grundet, er det kun Feil, som en fortsat Øvelse vil hæve: Forf. har heelt igjennem lagt forDagen, at han besidder Kundskaber, Følelse og Talent, og vi troe at have Grund til at lykønske ham med dette hans første større Arbeide, og at turde love Enhver, som vil læse Bogen, at denne vil forskaffe ham en sand og frugtbar Nydelse. Til Slutning maae vi endnu gjøre opmærksom paa, at Bogen i typographisk Henseende er særdeles smukt udstyret, og at Forf. har i Gierning viist sin varme og uegennyttige Jnteresse for den Sag, han omhandler, ved at skjænke hele Indtægten ved Salget til det forenede Velgjørenheds-Selskab. Naar denne Artikel langt har overskredet de Grændser, som nærværende Blad i Almindelighed maa sætte for literaire Anmeldelser, da er dette hverken skeet af Forkjærlighed for Forf., som er Anmelderen aldeles ubekjendt, eibeller fordi vi ansee Skriftet for en Begivenhed, der vil gjøre nogen særdeles stor Epoche i vor Literatur, – men alene fordi det gav os en forønsket Leilighed til at omhandle og ved de meddeelte Citater at oplyse en Sag af stor Jnteresse og Vigtighed. stor Jnte¬