Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-04-30
(Fortsættelse af Beretningen og Festen i Kjøbenhavn til Algreen-Ussings Ære, see Gaarsaavisen!) Efterat Prof. David, som meldt, havde overrakt Ussing Guld pokalen, holdt den sidstnævnte Deputerede en Tale, der ifølge Kbhposten - blev hørt med dybeste Taushed, og formeentligen fortjente den det ogsaa. Med en priisværdig Beskedenhed omtalte Ussing sin Færd i Stænder samlingen. "Det er – sagde han - ikke Andet end hvad enhver ærekjær Deputeret giør, hvad Enhver af mine Venner i den roeskildske Stænderforsamling, har gjort saa fuldt som jeg, og naar De, mine Herrer, i denne Henseende tillægge mig en større Fortjeneste en disse, saa lad mig sige Dem, at dette fornemmelig skyldes den altfor smigrende Maade, hvorpaa disse mine Venne have omtalt min Virksomhed i Forsamlingen. Derfor skal den store Ære, som her vises mig, heller ikke beruse mig, den skal kun blive mig en Spore til i Fremtiden at gjør mig samme end mere værdig. Forfængeligheden skal ikke i den Grad bedaare mig, at jeg i det Hæderstegn, som her overrækkes mig, skulde see nogen blot personlig Hylding, Det er de Jdeer, hvis Repræsentant jeg kan have været det er det Sande og Rette, jeg nu og da kan have udtalt det er den folkelige Aand, De have troet at spore i min Virken, det er den Røst af Folkets Røst,, De have troet at høre i min Tale, som De bringe Deres Hylding, Som saadan er den mig kjær og dyrebar, hvorimod den, som blot personlig Hylding, vilde være mig trykkende og ubehagelig. Jeg betragter den som et Tegn paa den Almeenaands Oplivelse, som Kongen ved Stænderinstitutionen har villet fremkalde, og som saadan hører den med til Tidens glædelige Tegn. Som Jndividets Hylding, vilde den være den gamle Knælen for Guldkalven, lige forargelig, i hvilken Skikkelse den fremtræder, og især uværdig for et Folk, der gaaer en friere Udvikling imøde. Nei, No aldrig skal mit Sind saaledes hildes i Forfængelighed og Daarskab, at jeg skulde betragte den mig her overrakte Ærespokal fra et saa lavt Synspunkt. Saaledes var det hverken sømmeligt for Dem at give den, eller for mig at modtage den. Jeg fatter grant, hvad De dermed have villet udtrykke. Den skal altid være mig et Frihedens Symbol: billedet paa den Livsens Kalk, hvori De ville, at Folkets Repræsentanter altid skulle iskjænke reen og uforfalsket Viin for Folkets Konge. Efter dernæst i sit livlige Foredrag at have tolket sin Glæde over Almeenaandens Oplivelse og Foreningsaandens Vækkelse, omtalte Ussing ogsaa Communerne. "Her - sagde han - begynder et friskere Liv at røre sig, og Borgerstanden vaagner til Erkjendelsen om sin sande Betydning og sit naturlige Krav paa Raadighed over sine egne Anliggender. See vi ikke endnu alle de Frugter heraf, som vi gjerne ønskede, da lad os ikke forglemme, at det kun er et Aar siden, at Communerne kaldtes til større Selvvirksomhed, og at der skal Tid til at modne enhver Frugt. Lad os overhovedet ved alle Leiligheder ihukomme, at den nærværende Generation er voxet op under en ældre Tids Jndvirkninger, og at det derfor er paa en kommende Slægt, at det er paa dem, der endnu løbe om i Bluser og korte Trøier, at vi skulle fæste vore Blik, naar vi spørge om Danmark Fremtid. Med Hensyn til, at Stænderinstitutionen i Tidens Løb vil udfolde de store Kræfter, der ligge skjulte i samme, yttrede Ussing: "J Folkenes store Række udgjør den danske Stat kun et lille Led, men derfor vilde Man feile, om Man ansaae dette Led uden Betydning. Ogsaa i denne Henseende er det danske Folk skredet mægtigt frem med Tiden, og dets politiske Sands er langt mere udviklet, end Man forestiller sig. Den oplyste Deel af Nationen følger de store Verdensbegivenheder med levende Jnteresse, og veed vel at skjelne imellem Godt og Ondt. Naar derfor engang - maaskee for end Nogen ahner det - Livets uhyre Kræfter træde i den betydningsfulde Kamp med hverandre, naar et af hine store Verdens momenter nærme sig, i hvilke Menneskeslægten, under Kamp og Nederlag, gjør et af sine Kæmpeskridt fremad, naar Østen og Vesten ruste sig og kaste deres mægtige Stridshandsker til hinanden, og det ikke længer forundes Nogen at blive udenfor Striden; da vil ogsaa Danmark vide, til hvilken Side det retteligen skal holde sig, og det danske Folk og den danske Konge ville heri ikke være af for J sin Skaal for - hvad han skjellig Mening." ansaae for Forsamlingens Skjoldmærke - Reformen, yttrede Cand. Lehmann, at Folket, støttende sig paa et Kongeord, ønskede en fremskridende Reform i Stænder indretningen, for det første: Forhandlingernes Offentlighed og Forsamlingernes Forening, og dernæst en Forbedring i Valgsystemet, hvorved ikke blot en talrig og hæderlig Klasse af Medborgere, som hidtil ene paa Grund af deres religiøse Troesbekiendelse have været udelukkede fra Valgbarhed, vilde vorde knyttede til hiin Jnstitution, men hvorved denne vilde komme til at repræsentere - ikke enkelte Stænder, men hele Folket ikke blot de grundmurede, de nit- og nagelfaste Jnteresser, men ogsaa den bevægelige Formue og fremfor Alt ogsaa de høiere aandelige Kræfter. Ved disse Forbedringer, meente Taleren, burde Man blive staaende, fordi hver Tid har sin Gierning at fuldføre, og ikke bør ville foregribe, hvad kun Fremtiden kan bringe, og fordi pludselige, uforberedte og derfor umodne Forandringer som oftest afstedkomme meere Ondt end Godt. Men hvad Man vel torde haabe, det var en, om end langsomt, dog stadigen fremskridende Uddannelse ende, orned