Corsaren, 1841-12-17
Dom Nr. 2 mod "Corfaren". Ved at see, hvorledes mange dristige Artikler uhindrede ere passerede i "Corsaren", har Publicum vistnok taget Anledning til at troe, at de beslaglagte Artikler have været et Overmaal af Dristighed (af visse Folk kaldet: Frækhed). Jmidlertid er netop det Modsatte Tilfældet. Paa den Maade, Corsaren" skriver, kunde den gjerne udskjælde Regjering og Konge paa det grueligste - kun at den gjorde det rigtig grovt; thi jo grovere det var, desto mindre turde vedkommende Politiembedsmand, Cancelliet og Domstolene udlægge det paa Kongen, hine turde ikke beslaglægge det, disse ikke dømme det. Men, naar man engang i en ret munter Stemning skrev en politisk Artikel, og, fordi man deri intet Ondt tilsigtede, ikke tænkte paa at være forsigtig, saa blev der god Leilighed til Beslag, og saa tog man da ogsaa Leiligheden iagt og beslaglagde og beordrede Action. Næsten alle de actionerede Artikler bevise denne Paastands Rigtighed og deriblandt især den nys Domfældte "Det Gamle og det Nye." Ved at gjennemlæse Domspræmisserne (som "Kjøbenhavnsposten" har meddeelt), vil man finde tydelige Spor af, at et politisk Æmne i hiin Artikel er behandlet paa en aldeles lystig Maade, ja! Retten selv har anført denne Lystighed og Munterhed som en Undskyldningsgrund imod Actors ingenlunde lystige eller lystelige Paastande. "Og dog er Artiklen bleven domfældt." Ja, for Ordenes Skyld. Man har taget Ordene enkeltviis frem og gnedet den humoristiske Fernis, der gjorde dem saa glatte og uskadelige, af dem, og saa har man let fundet de forskjellige Placater, hvori de vare beskrevne som skadelige og fordømmelige. Hvor det lyder underligt, naar man hører om disse lette og glade Ord: Vel kunne de ikke efter Forordningen 2de September 1799. § 1 paadrage Forfatteren Dødsstraf og heller sikke ifølge Placaten 1ste Novbr. 1837 § 2 Fængsel eller Vand og Brød; derimod skjønnes det ikke rettere, end at de i Medfør af Pl. "1ste Novbr. 1837 § 1 maae belægges med 200 Rbd. Mulct og 1 Aars Censur. En saadan Dom, en saa isnende streng Retfærdighedsact over et lattermildt Ord, kan i Sandhed forstene enhver Latter, og man kunde risikere, at man ikke alene fik den Mundkurv, hvoraf den er ledsaget, men ogsaa en antagelig Mundklemme. Vi bede udtrykkelig bemærket, at vi have kaldt Dommen en Retfærdighedsact; thi vi ville ikke have Skyld for, at vi skulde ville vække en, om nok saa svag, Mistillid til Domstolene. En saadan Tvivl paa Dommernes Retfærdighed var, næstefter deres virkelige Uretfærdighed, den største Ulykke, der kunde ramme et Land. Og vi have heller ingen retfærdig Grund til et saadant Forsøg. At Dommen i en Trykkefrihedssag kan falde gunstig eller ugunstig ud efter de Dommeres politiske Anskuelser, som netop komme til at dømme, beviser ikke, at Nogen dømmer imod sin Overbeviisning, hvilket dog ene er Uretfærdighed. Men at Justitiarius udvælger disse Dommere og saaledes egentlig er den, der bestemmer Dommen, det kan ikke faae Jndflydelse ved Borgernes Sager, men kun i politiske, navnlig Trykkefrihedssager. Det er altsaa kun os Journalister, det gaaer ud over, og, da vi dog ere bestemte til, seent eller tidligt at skulle afsted, hvad kommer det saa an paa, om det skeer en kort Tid for eller senere: "Fagre, faare Krigsmand! Døden skal Du lide. Hvo, der kommer allersidst, Skal i den sorte Gryde." Lad os saa kun komme først afsted - og lad saa de Andre rafle om, hvo der skal allersidst - i den sorte Gryde.