Berlingske Tidende, 1751-02-26
Den forhen ved det Russisk-Keiserlige Hof standne Kongel. Preussiske Minister Hr. von Wahrendorfs egen Beretning om hvad der er passeret ved Hans Samtale med Hr. Hofraad Simolin i Petersborg. Jeg forundredes ikke lidet, da jeg saae i den Cølnske Avis af 22 Jan. No. 7, hvorledes man havde forgiftet og forfalsket min Samtale med Hr. Simolin, da han den 4 Dec. sidstleden i Petersborg leverede mig Store-Cantzleren, Græve af Bestuchef, hans Brev tillige med en uanstændig Notice uden Dato og Underskrift, og at man har været saa uforskammed at blande Bagtalelse og Løgn derudi. De sandfærdige Omstændigheder af denne Samtale ere følgende: Hr. Simolin kom paa Hr. Græve af Bestuchefs vegne, og bragte mig en Compliment, hvori han meldede ikke et Ord om min Sygdom. Han gav mig alleneste tilkiende, at Hr. Græve af Bestuchef havde havt i Sinde, at invitere mig til en Conferenz; men siden saadant ikke meere kunde ladet sig gjøre, saa havde han Ordre, at levere mig det Brev, som han fliede mig. Det er alt, hvad han gav mig tilkiende, imens han udrettede sin Commission, uden at jeg meddeelede ham min Meening over Noticens Jndhold. Jeg tog imod Brevet, som jeg virkelig havde ondt ved at trække udaf Couvertet, som var forsynet med Cachet volant. Det behagede Hr. Simolin, at udtolke mine Lader ved den Leylighed, som af en Person, der befandt sig forlegen, og som skiftede Farve. Til at anføre deslige Ting, burde det være en Mand, der tænkte ligesom han. Jeg gad nok vidst, af hvad Aarsag jeg skulde med rystende Hænder taget imod en Piece, hvis Jndhold var mig aldeles ubekiendt. Efterat jeg havde igiennemseet Brevet, kastede jeg det ikke hen, men lagde det paa Bordet, som vi stode for ved. Jeg bad Hr. Simolin, at sige Cantzleren Tak paa mine vegne, at han som snarest vilde bære Omsorg for mine Passe. Jmidlertid vil han, at jeg, ved det jeg saae Brevet, skulde mumlet nogle Ord, og ved den Leylighed intet kunde fremført. Jeg tog Noticen, og, efterat jeg havde læst endeel deraf, gav jeg Hr. Simolin tilkiende, hvorledes jeg fortrød paa, at derudi fandtes saa mange gamle og igientagne Ting. Derpaa bad han mig at betragte, om ikke Rusland havde havt Aarsag til at føre Klagemaal i Henseende til det, som fra Tid til anden ved Kongens Hof var passeret, Jeg svarede ham, at, dersom man rettelig vilde legge Sagerne paa Veye Skaal, skulde han selv finde, at hans Hof havde Nret. Jeg kand dristelig og paa det tilforladeligste forsikre, at det øvrige, som man meener, Hr. Simolin skulde talt med mig, er af Ondskab opdigtet, og at jeg ikke kunde givet de Svar, som mig saa uforskammelig i forbemeldt Blade tilskrives. Saa snart som jeg havde læst Noticen til Ende, sagde jeg til Hr. Simolin, at, siden jeg bemerkede i dette Skrift nogle meget utilbørlige Expressioner, saa kunde jeg ikke paatage mig, at lade det komme til mit Hof, uden at giøre Regnskab for saadant; jeg bad ham derfor indstændig, at han maatte tage det tilbage igien. Han foregav, at det var ham umueligt, at tage det tilbage igien, saasom han havde udtrykkelig Ordre, at lade samme blive hos mig. Jeg svarede ham derimod, at, siden mit Ministerskab var til Ende, saa kunde jeg af den Aarsag ikke tage imod denne Notice. Han replicerede derpaa, at jeg endnu ikke havde faaet mine Passe. Jeg erklærede endelig for ham, at jeg ikke agtede at giøre nogen Brug af Noticen. Videre blev intet talt, og Hr. Simolin gik bort igien. Jeg har ikke engang tænkt derpaa, at jeg vilde stikke ham samme krift i Barmen eller ogsaa i Lommen. Kand vel desuden noget Foregivende være meere latterligt, end dette er, og lad være, at det endogsaa havde været min Meening; mon Hr. Simolin ikke altid havde fundet Middel til at skille sig ved Noticen, førend han var gaaet ud af mit Huus, i Originalen undertegnet.