Adresseavis for Børn, 1781-05-16
(Frue von Humber kaster sig ned paa en Stoel, men springer op igien og seer ud af Vinduet, lukker det atter til, slaaer Hænderne sammen, gaaer nogle gange frem og tilbage, og løber derpaa i en Hast ud af Stuen.) Lotte, (grædende) Ach, spurgde han da ikke mine Brødre, om det gjorde dem Ondt nogensteds. Carl. Junker Ludvig skriger bestandig, og Junker Fritz ligger paa Jorden og rører sig ikke. eg havde nok kunnet sagt dem det i Forveyen, at de vilde komme til nogen Ulykke, thi de vare alt for vilde Lotte. Har han da ikke og været vild, Carl. Ney, Frøken, jeg har nok været letsindig og uforsigtig, men aldrig saa ugud--- saa nartig. Lotte. Men har han dog ikke og gynget med mine Brødre, Carl. Jeg maatte jo vel, enten jeg vilde eller ikke. De tvang mig jo dertil med Magt, for at faae kastet mig ned i Skarnet; og siden bød Junker Ludvig mig endda Stryg oven i Kjøbet. (Der bliver en Allarm og Tummel ude i Gaarden. Lotte løber ud igjennem Døren, og Carl efter hende.) for Børn. (En Sygestue med to Senge, i den ene Ludvig, i den anden Fritz. Hr. Sebastian sidder hos Ludvigs, og Lotte hos Fritzes Seng) Hr. Sebastian. De har altsaa nu lært at indsee Følgerne af Deres Ubesindighed, Ludv. Ach ja, min bedste Hr. Hovmester. (Han tager efter hans Haand, og vil kysse den.)H. Sed. Ligeledes det Skammelige i Deres Foretagende? Ludv. (grædende) Ach tilgiv mig, Hav Medlidenhed med en Forblindet, som nu bliver straffet. Ach, saaledes at have bedraget de allerbedste Forældre. – Saaledes at have løyet for den retskaffenste Lærer. – Ach hielp mig! 5. Seb. (kysser ham) Vær paa denne Tid rolig, vær rolig i disse sørgelige Omstændigheder, Deres fromme Forældre tilgive snarere, end de skulde. Og jeg tilregner Dem ingen Fornærmelse imod mig, fordi jeg ved min Fraværelse har givet Dem Leylighed til disse Udskeytelser. Ludv. (tager hans Haand) O. De veed ikke alle mine Forseelser. Dersom De vidste, hvad vi H. Seb. Jeg vil slet intet vide, min Kiere! Vær De derimod kun rolig, og viis ingen Modt villighed i at opfylde Lægens Forskrivter. Ludv. Ach, jeg vil gjerne være rolig, dersom jeg kun vidste, at Papa og Mama og De Ach, nu føler jeg det, hvor forskrækkeligt der maae være i Helvede. J min Siel raser der H. Seb. Jeg siger Dem, at De maae være rolig Deres nærværende Omstændigheder forbyde Dem alle hæftige Bevægelser, endog den megen Talen. De vil altsaa derved aflægge et Beviis paa Deres Anger, at De nu viser sig lydig i det jeg siger Dem. Og for at holde Dem skadesløs vil jeg forelæse Dem noget af mine bibelske Hæfter. Lotte. (kommer hen til dem fra den anden Seng) Maae jeg ikke nok læse for ham deraf, Hr. Sebastian, De kan jo imidlertid gjøre Papa og Mama noget Selskab, for de ere saa meget forrigfulde. – Den stakkels Fritz synes at sove gandske født, og naar han vaagner, er De nok saa god, at komme ind til os igjen. H. Seb. Hvorledes skulde jeg vel kunne nægte Dem noget, min fortræffelige Frøken, Jeg vil strax hente Dem Bogen. (Han gaaer.) Lotte. Avis Lotte. Min stakkels Ludvig, gid jeg kunde lide Smerten for dig? Ludv. Tie stille, min ædelmodige Syster, Jeg er ikke din Medlidenhed værd. (Han græder.) Lotte, Græd ikke, jeg vil slet intet andet gjøre, end bare læse for dig. H. Seb. (leverer Lotte et skrevet Hæfte, kysser Patienten, og trykker hans Haand) Lad mig nu see, De holder Ord, min Kiere. (til Lotte, Forelæs ham Josephs Historie, min Bedste, (Han gaaer.) Lotte. Skal jeg nu læse, min kjere Broder, Ludv. Ach ja, lille Lotte, men læs ikke for høyt, at den stakkels Fritz, ikke skal vaagne. Lotte. (læser) Værer hilsede, mine kjere Brødre, værer tusinde gange hilsede. Det er allerede fyrretyve Morgener siden, at jeg ikke har kunnet give eder denne Hilsen. O, hvor inderlig længtes jeg efter eder, og hvor spillede Blodet af Glæde i mine Aarer, da min Fader sagde til mig: Gaae hen, Joseph, og see, om det staaer vel til med dine Brødre, og kom saa igjen og slig mig det. Længe og forgjeves søgde jeg eder. Jgjennem gule, visne og forbrændte Marker har jeg vanket omkring, og jeg har ofte været i Frygt og Fare, at blive begravet under fæle Sandbjerge. Naar jeg om Aftenen satte min Reysekurv hen under et Træe, og søgde der at hvile mig, og bad til vore Fædres Gud, saa forskrækkede Løvernes gyselige Brølen mig, som gav Gjenlyd fra Bjergene over hele Ørken, og de graadige Schakal travede i hele Skarer forbi mig, for at søge efter Rov. O hvor forig blev da min Bøn til Jakobs Gud, som her saa øiensynlig beskyttede mig. Lad, saaledes sukkede jeg, lad mig ikke finde mine Brødre i denne fæle Ørken, hvor Solens brændende Straaler gjør dem forsmægtende, og hvor den tørstige Hjord forgjeves søger efter en følende Kilde. Lad mig heller træffe Jakobs, din Elskeliges, Sønner i saadanne Egne, hvor den saftige Kløver mætter den talrige Hjord, og hvor de lølende Datteler voxe; hvor Nattergalen vækker den rolige Hyrde med sin festlige Morgensang, og hvor Purpurlilien og den blaa Hyacinthe venlig for Børn. nikke imod ham, og tilviste ham deres styrkende Lugt, naar han om Middagen lægger sig ned i Græsset. Men lad mig og, du Algode, finde dem snart, at ikke dræbende Kummer skal fortære min Fader, eller den brændende Soel fordærve de Frugter, som jeg vil bringe til mine Brødre. Neppe havde jeg saaledes bedet, førend en Mand sagde til mig, at J vare dragne hen til Dothann. Glæden styrkede mig, og mine Been ilede efter eder hid til denne Foraarsdal. – Ach, hvor deyligt er her. Jeg seer her et andet Eden; hisset oppe en Krands af de ranke Cedre, som kaste sine milde Skygger ned paa eder; her den sølvblaa og krystalklare Flod – der henne den blomsterfulde Eng, hvor den glade Hjord gaaer og græsser; her bag ved os den kølige Lund med alle sine glade Sangere. Ach, hvor stor vil Jakobs Glæde blive, naar Joseph siger ham, at hans Sønner har fundet Eden igjen. See, der henne hopper et nydeligt sneehvidt Lam om sin Moder. Ville J ikke nok forære mig det, mine Brødre, at jeg kan bringe det hjem til min Fader, til et Tegn, at J endnu tænke paa ham. Han skal nok uden dit Raad faae at vide, at vi tænke paa ham, du Drømmer, svarede Levi og alle Brødrene sloge en haanlig Latter op Skamfuld og bedrøvet aabnede Joseph sin Reyse kurv. Her, sagde han, mine Brødre, ere de Frugter, som jeg har medbragt eder til en Køling i den hede Middags Time. Disse Figener og Druer har jeg selv udsøgt og afplukket, og disse Datteler skikker Benjamin eder. For at kunne tilbringe der alle disse Frugter ret friske, tildækkede jeg dem med følende Viinløv og beskyttede dem for den brændende Soel. Jeg har heller ikke nænt at spise det mindste deraf, omendskjønt den sterkeste Tørst plagede mig i Gaar i Ørken, for med desto meere Fornøyelse at kunne nyde et roligt Maaltid ved eders Side. - Og nu nedlagde Joseph sine Frugter i et Granattræes Skygge. Han var og allerede selv paa Veye at sætte sig ned i denne kølige Skygge, for at udhvile sig lidet efter sin lange Reyse, da Juda og Simon reve ham op igien fra Jorden. Her er ikke en Plads for Konger, raabde de Kom, du Jakobs og hans Sønners Behersker, derhenne er en Hule Avis. Hule, i samme vil du hvile blødere. Og nu reve de ham den lille Hvedekage ud af Hænderne, som den hungrige Joseph just havde taget ud af sin Kurv, bandt ham, og førde ham hen til en udtørret Cisterne. Og alle Brødrene ringede sig om ham, klappede i Hænderne og raabde Vær hilset, du Solens, Maanens og Stjernernes Yndling. Forgjeves forsøgde Joseph at udrække sine Hænder til dem; thi de havde slaaet et skammeligt Tov om dem og bundet det paa Ryggen. Forgieves bad han dem om at vise Barmhiertighed imod ham; thi disse Umenneskers mordiske Skrig lød indtil de længst borte liggende Bjerge, og de nærmere Cederskove gjenløde syv gange der af igien; kun Taarer strømmede ned af de blegedødfarvede Kinder. Men Tigere kjende ingen Taarer, Blod er ikkun et Offer for dem. Nu kom de til Hulen. Her løsde de det morderske Tov af ham, trakde Kjolen af ham og raabe: En Konge behøver ikke en Klædning, som hans Tjener har skienket ham, Med en svag Arm sleed Joseph sig løs af Simeons Hænder, som holdt ham, faldt ned for hans Fødder, omfave nede hans Knæer, vædede dem med Taarer, og bad med en Vemodighed, som maatte have sønderrevet deres Hjerter, dersom ikke et Helvedes Brøl havde døvet deres Øren: Ach, Sønner af den bedste Fader raabde han, forbarmer eder dog over mig For Guds Skyld, som har ført eder til dette Paradiis, dræber mig ikke Forde Engles Skyld, som boe her øiensynligen, og beskytte eder og eders Hjorde, skaaner eders stakkels Broder, som har bedet for eder i al den lange Tid, han har været fra eder. For mine Lege kammeraters Jemmels og Jersons Skyld, som bade mig om deres Fædres Velsignelse, tager dog ikke Livet af mig, Ach, Brødre, min Faders Sønner, forbarmer eder. - - Her holdt Simen for hans Mund, og Levi og Jnda bandt Tovet under hans Arme, og lode ham ned i Hulen, for der at lade ham døe paa den forskrækkelige Maade at sulte ihiel, og alle Morderne raabde: Her er Bolig for Drømmere: Her har du Tid til at see Syner. Og alle ilede da i en Hel for Børn. veds Triumph hen til den Plads igjen, hvor Josephs medbragte Foræring laae, og det Hvedebrød, paa hvilket en af Josephs Taarer endnu bævede. Her satte de sig i en Kreds, og i Solens Paasyn, som var et Vidne til deres Ondskab og Misgierning, spisede deres Middagsmaaltid. Endnu oprakde Joseph sine Hænder imod Hulens Aabning, for at forsøge, om ikke maaskee en Vandringsmand, som var barmhiertigere end hans Brødre, maatte komme og rædde ham, da pludselig en ung Person af ubeskrivelig Deylighed stod jevnsides ham. Hans Mund smilede med en Venlighed, som smelter Hjerte og Hjerte tilsammen; fra hans Øyne straalede en Himmelsk Yndighed, og hans hele Skikkelse var ens, hvilken Jehova selv bruger i sin Tjeneste. O, du bedste af mine jordiske Brødre, raadde det venlige Guds Sendebud, og trykde Joseph op til sit Bryst, græd ikke. Hani hvis Boliger vi drikke Sallighed af rene Skaaler, har sendt mig til dig, for at sige dig, at du er hans Søn, og han er din Fader. Fortvivl, ikke; men vandre kun frimodig paa den Bane, du har begyndt at betræde; thi die Navn staaer allerede skrevet i de Salliges Bøger med undslukkelige Bogstaver. Kun endnu Fritz (phantaserende i den lige overfor staaende Seng) Ach, seer J den, den fæle Flint Hør, hvor den brøler ved den duggede Horizont, O Vee! der stamper det allerede trediegang, det høye Blekhuus som en Askehob, Lad ham lære udenad, Carl, den Demants Raabuk, Tiden gaaer bort! – Ach, giv mig kun en eneste Porcellains Dukke, Ludvig, hører du ikke din Løgn lugter allerede, See der fik de ham, nu ligger han skudt i Templen, og nu fare vi op til de skidne Stjerner, Ach, Carl, stig det ikke til din Metal-Broder, tag heller min østre Stilebog. – – Ney, hør, hør, nu brumme de paa Gyngen - - Lad dem krepere, – Tys! (Han faaer Convulsioner og fordreyer Tys, Ansigtet) Fortsættelsen følger.)