Norske Intelligenssedler, 1769-08-23
Fortsættelse fra forrige Uge. Jmedens Siffredis Daatter overgav sig til sin Bedrøvelse, undersøgte FeldtMareschallen ved sig selv, hvad der dog kunde giøre hans Ægteskab saa ulykkeligt. Han kunde vel vide at han havde en Rival; men naar han vilde udgrunde hvem det var, blev han borte i sine Tanker. Han vedste allerne, at han var det ulykkeligste af alle Mennesker. Han havde allerede drevet de to tredie Deele af Natten hen i disse Bekymringer, da en huul Lyd kom ham for Ørnene. Han blev bestyrtet over at høre een liste sig saa sagte frem i sit Kabinet, dog tænkte han at han tog feil; thi han erindrede, at han selv havde lukket Dørren efter at Blanches Piger var gaaen ud Han trak Gardinet til Side, for øiensynlig at erfare, hvor den Alarm kom fra; Men Lyset, som man havde ladet staae i Kaminen, var gaaet ud, dog hørte han en svag og mat Røst, som adskillige Gange kaldte paa Blanche. Hans Mistanke gjorde ham rasende, og hans fornærmede Ære tvang ham til at staae op, for at forekomme en Skam, eller og hevne sig derover. Han tog sin Kaarde og holdt sig til den Side, som han syntes Røsten kom fra. Han fornam en blot Kaarde imod sin han nærmede sig, men man vigede for ham. Han fulgte efter; men den Forfulgte undgik. Han søgte over alt den, som syntes at flye for ham i alle Kroger, saa meget, som i Mørke skee kunde, men finder ham ikke. Han bliver staaende, lurer, og hører intet meer. Hvilket Kogleri, han gaaer til Døren, i Tanke at hans Æres hemmelige Efterstræbere var sluppen der igiennem; men finder Slaaen derfor, ligesom tilforn. Da han altsaa intet kunde begribe af denne Handel, kaldte han paa de af sine Folk, som vare ham nærmest, og da han lukkede Døren op for dem, lukkede han strax i igien, passede paa sin Post, af Frygt, at den skulde undvige, som han søgte. Paa hans idelige Raaben kom nogle af hans Betiente med Lys. Han tog et af dem, og begyndte paa nye at søge i Kammeret, holdende den blotte Kaarde i Haanden. Jmidlertid fandt han dog ingen, end ikke noget Tegn til, at nogen havde været der. Han kunde ikke mærke nogen hemmelig Dør eller Aabning, hvor igiennem man kunde komme. Dog kunde han ikke gandske lukke Øjne til i saa fortrædelige Omstændigheder. Han var særdeles tankefuld og forvirret. At spørge Blanche ad, kunde han ikke, Sandheden gik hende alt for meget an, at han der kunde vente sig nogen Oplysning. Han besluttede derfor at aabenbare Leontio sit Hiertes Anliggende, lod sine Folk gaae, sigende, at ham syntes at have hørt en Alarm hos sig; men at an havde taget fejl. Han mødte sin Sviger-Fader, som over den Støien han havde hørt, var gaaen ud af sit Kabinet, og fortalte ham, hvad nylig skeet var, og alle de Kiendetegn, som findes ved den yderste Urolighed og største Bedrøvelse, var malet i hans Ansigt. Siffredi forskrækkedes over dette Tilfælde. Endskiønt det syntes ham umuligt, troede han dog at det var sandt; han holdt for, at Kongen af Kiærlighed vovede alting, og denne Tanke bedrøvede ham inderlig. Men langt fra at bestyrke sin jaloup Sviger-Søn i sin Mistanke, forsikrede han ham, at den Røst, som han indbildte sig at have hørt, og den Kaarde, som havde stødt imod hans, kunde ikke være andet end en Jndbildning og Forestilling, som reisede sig af Jalousi; At det var umuligt, at nogen kunde være kommen ind i hans Daatters Kabinet; At den Bedrøvelse, som han havde mærket hos Bruden, kunde komme af en Slags Upasselighed; At det ikke gjorde nogen Skaar i hendes Ære, at hun af Naturen var bange eller undseelig; At et Fruentimmer, der er vandt til at leve i en Udørk, strax paa engang forandrer sin Stand, og i en Hast seer sig overleveret til en Mand, som hun ikke har faaet Tid til at kiende eller elske, vel kunde synes at have Aarsag til at sukke og græde, og at det kunde volde den store Sorg, som han beklagede sig over; At Kiærlighed i adelige Fruentimmers Hierter antændes med Tiden og ved de Opvartninger man giør dem. Han raadede ham derfor, at give sig tilfreds, at fordoble sin Kiærlighed og Omhyggelighed for Blanche, at hun derved kunde blive meere erkientlig, og bad ham gaae ind til hende igien, efterdi han var vis paa, at hans Mistvivl og Urolighed fornærmede hendes Dyd. Feldt-Mareschallen svarede intet til alt, hvad hans Sviger-Fader sagde, enten han nu begyndte at troe, at han mulig havde taget feil i sit Sinds Urolighed, eller og han holdt for, at det var best at holde gode Miner, og ikke uden Frugt at tage sig for at overbevise den Gamle om en Sag, som i hans Tanke var saa urimelig. Han vendte derfor tilbage til sin Bruds Kabinet, lagde sig hos hende, og stræbede ved Søvn at sætte Uroligheden noget til Side. (Fortsættelsen følger.) Kragerøe den 12te Augustii 1769. Man har med Opmærksomhed seet, saavel af de Danske som Tydske Tidender, det almindelige Biefald, Børne-Koppernes Jndpodning overalt har erholdt, ved adskillige Kongelige og Fyrstelige Hoffe, ja ved det Kongelige Danske Hof selv; men, at derfore et heelt Publicum har benyttet sig af saa priisværdig Opfindelse, er endnu ej seet. Saa lidet, og til sin Størrelse ubetydelig, dette Sted end er, har dog dets Jndvaanere ladet nogle og Tredsindstyve af deres Børn indpode SmaaKopperne ved Stædets Sogne-Præst Velærværdige Hr. Jacob Lund, og det med den Lykke, at af saa anseeligt et Taller ej een eneste (som desværre ofte skeer) enten bleven beskadiget eller hendød, men alle fuldkommen restitueret; hvoriblandt er at mærke: at et Pige-Barn, hvilket man var i Tvivl om forhen havde haft Smaa-Kopperne, blev ogsaa inoculeret, men fik nu slet ingen, hvilket bør tiene dem til Beviis mod sig, som meener at de naturlige Kopper igien indfinder sig, uagtet man ved Jndpodningen har haft dem. Den Omhyggelighed, som Velbemeldte Hr. Lund har viist, ved aarle og silde at besøge sine smaa Patienter, forøger ej lidet den Høiagtelse man ellers har voren Ham skyldig, og den Nidkierhed hvormed Han, endog uden Vederlag, har søgt at faae denne saa priselige Kunst udøvet blandt den fattige og almindelige Mands Børn, viser een Menneske-Kierlighed, som er ligesaa berømmelig, som den vil være var at finde hos Mængden, Bekiendtgiørelser: