Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-07-06
Det naturstridige Forhold, hvori Skuespillerne nu staae til Selskabet, hævner sig paa dem selv, i det de, som godtlønnede Embedsmænd, i Almindelighed æres, men ikke lig andre Embedsmænd agtes *). Derfor ere de meest udmærkede og ærede blandt dem aldeles ikke fornøiede med deres Stand; de klage bestandigen, at der mangler dem paa Selskabelighedens Nydelser, fordi de nemlig forlange at have Adgang til de finere Cirkler af god Tone, og der ikke blot stundom ville tjene som mimiske Konstnere eller Declamatører til Tidsfordriv. En uklog Forfængelighed er nu eengang ved Overflødighed af borgerlig Ære blevet opvakt i dem, saa at de i en vis Henseende skamme sig ved deres Stand, da denne, trods at hiin paatrængte Ære, dog altid bliver en uovervindelig hindring, at tilfredsstille hiin Forfængelighed. Heri viser det sig ligeledes, hvorledes i Skuespillerne den sande Sands for deres Bestemmelse har fordunklet og svækket sig. Thi var, som det burde være, Konsten dem det Højeste, saa kunde en saa smaalig Forfængelighedsaand ikke vaagne hos dem; de vilde føle sig langt ophøiede over de saakaldte finere Cirkler, de maatte føle Væmmelse for disse kjedsommelige Sammenkomsters Tomhed og Fladhed, og ganske utaaleligt maatte det være dem, kun stundom at forundes Adgang *) Recens. af Klingemanns Theateralmanak i Hall. Literatur. No. 24, forsikkrer, at der i Berlin gives ret anseelige Selskaber, til hvis første Statuter det hører, ikke at optage deri nogen Skuespiller. til disse. Hverdagsselskaber, for at vise deres Konster. Mangen Skuespiller har vel ogsaa den taabelige Indbildning, som om saadanne Cirkler vare skabte til at lære og tilegne sig hvad man kalder fine Sæder og Dannelse. Men denne saakaldte fine Dannelse er i Grunden intet uden en glimrende Ydreside, der kun ved tidlig Vane og en bestandig Omdriven i saadanne fine Selskaber lader sig opnaae. Paa Scenen er det allerede nok, naar en Skuespiller ikke paa en paafaldende Maade handler mod denne fornemme Omgangsform og overhoved besidder hvad man kalder Anstand og med Ret fordrer af den, der ikke driver noget Haandværk. At bevare den indre Bevægelighed, at nære i sig en levende Følelse for det Høieste i Livet og for Konstens Værdighed, at uddanne i sig det sande Menneskelige - didhen maa Skuespillerens Stræben være rettet, naar han bil gjøre dette Navn sand Ære. Hine fornemme Selskaber sætte i den dybe og sande Følelses Sted tom Formelighed og dens Characteer bestaaer netop i fuldkommen Characteerløshed, i Bortviisningen og Undertrykkelsen af al Eiendommelighed. Jkke altsaa til disse Forsamlinger, hvor kun Veverhed er velkommen og sand Livfuldhed forhaanes, trænge Skuespilleren sig han blande sig derimod i de Folkeclasser, hvor man endnu kan møde Natursind, et dygtigt, kraftfuldt Liv, der, uden Tilbageholdenhed, yttrer sig i talende Træk. Her allene finder han Stof til Iagttagelser, der kunne udvide og berige hans Talent og bevare hans indre Liv for at gaae i Staa. En vis Dygtighed og Fuldkraftighed savner man nu især blandt de mimiske Konstnere, og det Lidet, der endnu er at finde deraf, gaaer aldeles under i hiin Stræben efter det selskabelige Fine. Kort, ikke efter det Fornemme, men efter det Ædle, stræbe Skuespilleren. ) Hvoraf mon det vel kommer, at de mimiske Konstnere, ved al den Agtelse de nu, og næsten mere end mange andre Konstnere, kunne glæde sig ved, dog stedse møde en vis Fordom, der meer eller mindre viser dem tilbage til sig selv, der nægter en fri Omgang med de dannede og fornemme Stænder, Det er ikke ret længe siden deres Stand er kommet til Ære, thi dette er først skeet siden vi have staaende Skuepladse, og disse ere endnu ikke halvtredsindstyve Aar gamle. At i tidligere Tider Mimerne ikke bleve agtede, er ikke vanskeligt at forklare; man behøver kun at mindes den den Gang herskende munkiske og pietistiske Sædelære og det nomadiske Liv og øde Omvandren af de saakaldte Tropper eller Bander, hvilke høist foragtelige Udtryk hverken betegne meere eller mindre end hvad man virkeligen havde for Øine. Den Gang var det ei at undres over, men tvertimod ganske i sin Orden, at man satte Skuespillere i een Classe med Taskenspillere, Linedansere og Gøglere; dette skete for Ifland har tildeels gjort sig skyldig i den falske Stræben efter det Fine og Zirlige. Han behagede sig selv i denne Stræben og ganske fortrinligen i von Gemmings snittede tydske Huusfader. J det bekiendte Lovskrift over ham har hans Beundrer ikke undladt, at opregne alle Finheder i hans Fremstilling af denne Yndlingsrolle, blandt andre opregner han som superfiint det Træk, at Ifland, da han skal forsegle et Brev, ikke først sætter Signetet til Munden. endnu ikke mange Aar siden i visse Kammere eller Regjeringer i de Forhandlinger, der vedkom de vandrende Skuespillerselskaber, og maaskee skeer det endnu; thi de omtrækkende Selskaber spille endog i vore Dage ingen synderlig Figur. Overhoved har det til alle Tider og i alle Lande været Mimernes Lod, at behandles med Ringeagt; det gamle Grækenland allene gjorde en mærkværdig og hæderlig Undtagelse. Ganske og aldeles foragtet, endog belagt med Infamie, var deres Stand i det gamle Rom, hvor i lang Tid kun Slaver og Frigivne betraadte Scenen, først da Cicero levede kom adskillige Skuespillere til i det mindste stor Rigdom, og ligesaa, blandt andre Roscius, til stor Ære. J Frankrig blev, som bekjendt, den berømte Moliere nægtet af Erkebispen af Paris. en hæderlig Begravelse, og der udfordredes Ludvig XIV. Mægling, for at afværge denne Forsmædelse. Den mærkværdige Æventyrer Casanova de Seingalt fortæller i sine Memoirer, hvor meget han frygtede og søgte at forekomme, at en i Neapel anseet og rig Mand af samme Navn som han, der gjorde Paastand paa at være beslægtet med ham, skulde erfare, at hans Moder var ansat ved et Theater - og overalt var det ingen Sieldenhed, at Skuespillerne skjulte deres Familienavn under et antaget.