Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-11-02
Den forestaaende Reformationsfest i Danmark vil, i Høitidelighed, ingenlunde staae tilbage for de to foregaaende, og vil saa meget mere berettige os til, at udbryde i Jubel over hiin store Kirkeforbedring, som det er vort Aarhundrede, der nyder de fuldmodne Frugter deraf. Men den leder os, allerede nu, til at anstille Betragtninger over Reformationens lyksaliggjørende Jndflydelse paa Almeenvel, og disse ville vi her fremsætte i et kort Overblik. Men for at vise dette Malerie i sit fulde Lys, bør vi først levere en kort Skildring af Religionens, Videnskabernes og Lovgivningens Tilstand, under Catholicismen. Den berygtede Gregoir VII. var den første Pave, der i det ellevte Aarhundrede, lagde Grunden til en pavelig Enevoldsmagt i Europa. Han indførte et kirkeligt Despotie, ulige frygteligere end det verdslige, som det undertrykte. Han gjorde Cleresiet uafhængigt af den verdslige Stand, og dertil sigtede især hans Forbud imod Geistliges Giftermaal. Fra den Tid af blev Geistligheden den Magt, der i Paven concentrerede sig i en eneste Brændepunkt. Det var i egentlig Forstand et aandeligt Universalmonarkie, og det saa meget farligere i sine Virkninger, som det havde et tveægger Sværd at kjæmpe med: det aandelige og det verdslige. Ulyksalig maatte denne Pavedespotismens Jndflydese vorde paa Religionen, Videnskaberne, Regjeringen og Lovgivningen. Religionen var indhyllet i Overtro og nigjennemtrængeligt det Mørke, der omtaagede meenig Mands Fornuft. Messelæsningen og Helgentilbedelse udgjorde Gudstjenesteens væsentligste Deele. Messer holdtes ikke blot for Levende og Døde, men ogsaa ved andre Leiligheder, iblandt andet naar man vilde vise igien o. s. v. Helgenes Dyrkelse grændsede til Afguderie; thi hvert Menneske, hver By, hvert Rigs havde sin Engel, Apostel, Patron og Frelser, som man i Nødens Stund paakaldte. Hver Kirke vrimlede af Reliquier, som man tilbad, og paa den snedigste Maade vidste Klerkeskabet at bedrage Folk og Konge med disse. Saaledes, for dog at nævne ret Exempel, gjemte man i Lunds Domkirke Marie Særk, som et Middel til at fremskynde Barselqvinders Forløsning, og endnu i Aaret 1481 forlangte Christian den 1ste den til Laans af Dom capitelet, for at lette Dronning Dorthea Fødsels smerterne. Denne Konges blinde Ærbødighed for Geistligheden var overalt saa stor, at han, tre Rigers Monark, under sit Ophold i Rom, holdt Vandbækkenet, medens Paven messede, og hverken vilde bedække sig eller sætte sig ned, førend Cardinalerne havde sat sig. Endnu gjemmer man paa Konstkamret i Kjøbenhavn et lidet Reise-Alter, som Paven forærede ham, og som noksom vidner om, hvor lidet denne Kirkens Fader behøvede, for at gjøre sig forbindtlig af Datidens Regenter, fra hvis Lande han trak saa uhyre Skatte, og med hvor ringe Foræringer han kunde affærdige dem, naar Gaven kun har Navn af Helligdom og Reliquie. Geistligheden var i høi Grad uvidende, og Landet oversvømmet af Munke, der, i klosterlig Ørkesløshed, fortærede den flittige Borgers og Landmands Sveed. Undervisningen var overladt til Tiggermunke, og Folket nedsjunket i den dybeste Vankundighed. - Saaledes stode Religion og Oplysning ikke blot i Danmark og Norge, men i det øvrige Europa. Jntet Under altsaa at man hundrede Aar førend Luther, kunde bringe Joh. Huus paa Baalet, fordi han vovede at lade en Lysstraale falde i dette havtiske Mørke. Men man kan ikke nægte, at Pavedommet i det mindste handlede meget conseqvent i at forfølge ethvert Spor af Oplysning med Jld og Sværd, thi Overtro og Uvidenhed vare de to vigtigste Støtter for den hellige Stoel. Den verdslige Magt var saa underkuet, at den ikke kunde reise Hovedet; thi Landets Rigdomme vare i Geistlighedens Hænder, og Pavens Villie var Fyrsters Lov. J det fjortende Aarhundrede eiede allene Sjællands Bisp en Trediedeel af alle Øens Jorder, og Bisperne i det Hele vare i Besiddelse af otte til ti Godser hver, foruden de betydelige Tiender, der, under Straf af at betragtes som Kjetter og Banlyst, maatte nydes dem. Selv i Lovgivningen gik Gristlighedens Magt saavidt, at Erkebisp Jacob Erlandsen, da han paa egen Haand havde forandret noget i den skaanske Kirkeskraa, turde 1264 erklære, at han, som ved Eed havde forpligtet sig til den geistlige Ret, ikke kunde holde Alt, hvad der stod i den skaanske Lov, siden derudi fandtes en heel Hob, som var imod den almindelige Ret og de hellige Fædres Jndskikkelser, og derfor ikke kunde holdes, uden Sjelens Skade; men at Paven først maatte spørges derom, og siden holdes eller afskaffes, hvad han fandt for godt. "Ligesom, vedbliver han, der er to Sværd, det ene til ver sligt, det andet til aandeligt, saa er der og to Dommere til, af hvilken enhver kan statuere paa sin Side. Kongen skulde og vide, at det Geistlige overgaaer det Verdslige, og Kirkens Ret den Verdslige, naar de findes imod hverandre, thi Sielens Salighed, hvorfor den geistlige Ret er indstiftet, overgaaer al verdslig Handel (K. Anch. jurd. Skr. T. I. S. 480). - Jndlysende er det, at der, hvor en Biskop tør tale saaledes til en Lovgiver, maa Lovgivningen selv staae paa meget svage Fødder. Yttrede denne kirkelige Magt sig end ikke altid i lige Grad, men beroede meget paa, om der fad en svag eller kraftig Monark paa Tronen, saa var den dog, selv lige til Christian den 2dens Tid, aldrig uvirksom, da hiin, ellers i Alting ubøielig Monark, maatte, for at bringe den romerske Stoel et Forsoningsoffer, endog lade den første Mand i Staten, næst efter ham, Ærkebisp Didrik Slaghork, offentligen henrette. (Fortsættes.) Ved Pastor Nicolaus Henrich Masmann's Grav. Græder, forgomspændte Elskelige. Græder kun ved Baandets svare Brud, Græder kun, og lad kun Sukket stige Smertelindrende til Himlens Gud! Men, naar Taaren har holdt op at rinde, Samler Eder da ved Gravens Ly Thi i Trøstens hulde Morgengry Vil I Urnen borgerkrandset finde. Thi han var ei Fader kun for Eder, Jkke ene føle J hans Savn. Mangen Yngling ved hans Aske græder, Mangen kaldte ham med Faddernavn! Himlens Lys i Nattens Mulm og Tørke, Kundskabslyst og Fromheds milde Sind Deelte han med hver, der gik, som blind, Uden Leder gjennem Livets Mørke. Derfor skal engang, naar disse vandre Livets Aftenvei forbi hans Grav, De Oplyste sige til hverandre: Denne Mand i Naade Gud Os gav Danmark, du har tabt en herlig Borger, Flæt ham da din skjønne Borgerkrands, Lad den om hans Urne i sin Glands Lindre de Forladtes tunge Sorger! Synerne Det Første. Jeg stod og stirred op paa Fjelder, Hvor Templets Guld sig hvælver djærv, Hvor Honning rinder ned fra Vælder Og yder fattig Dal sin Skjærv, Jeg stod og stirred op og saae En heel forskjællig Klynge staaer Den Olding i sin lysgraa Kaabe Hentræder til mig Vandringsmand: Hør Du, hvor de mod Templet raabe Hvad mon om dem Du tænke kan? Mig tykkes Hver, foruden Harm, At yde Tak fra fulden Barm. Stat, Yngling, der opløft Dit Øie Skuden i gulen Klædebon. Ved Templet svinder Jordens Møie, De stræbe did med Mund og Haand Jeg stod, og stirred tavs, og saae 9l at saa tidt jeg feile maal S. Hert.