Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1773-02-05
- Da Spørgeren indskrænker sig alene til Apostlernes og det nye Testammentes første Tider, saa befries ieg fra at løbe med min Besvarelse ud i de Tider, da Christendomen er bleven herskende, i hvilke først noget ret ordentligt Fattig=Væsen, understøttet ved borgerlige Love og Øvrig, hedens Foranstaltninger, kan søges hos de Christne og desto mindre faaer jeg tillige at sige til Besvarelse paa denne Deel af Spørsmaalet. At der paa ommeldte Tid virkeligen have været Betlere, til af og iblandt de Christne selv, sætter Spørgeren forud. Den før omhandlede Betlere ved Tempelens Dør, er ham Exempel og Beviis derpaa, og han giør derfra denne Slutning: " har der været een, kan der have været fleere."Men da i Besvarelsens første Deel udførligen er viist, at samme Betlere aldeles intet Exempel og Beviis er paa det, som Spørgeren vil have, saa falder den deraf gjorte Slutning, og den heele derpaa byggede Forudsættelse aldeles bort. - Der er heller slet intet, hvoraf samme Forudsæt telse ellers kunde bevises, eller giøres engang formodentlig. - Apostlernes Ord og Lærdom billige aldeles ikke mod villigt Betlerie, d. c. saadant Betlerie, der øves af Dovenskab og Mangel paa Vindskibelighed. Rom. 12, 11, heder det værer ikke lade, hvor Flittighed udkræves 1 Thess. 4, 11. elsker at være stille og udrette eders egne Ting, og arbeide med eders egne Hænder, saasom vi have budet eder; 2 Thess. 3, 10. 11. 12. dersom nogen ikke vil arbeide, han bør heller ikke æde; thi vi høre, at nogle omgaaes iblandt eder uskikkeligen, som arbeide ikke, men driver ufornøden Handel, men saadanne byde vi og formane formedelst vor Herre Jesum Christum, at de arbeide med Stilhed og æde eders eget Brød. Derfor fremstiller Paulus sig ogsaa selv til et Exempel paa hvorledes man heller bør ved ærligt og nyttigt Arbeide ernære sig, naar man kan, end som leve af andres Naade og æde sit Brød uforskyldt; Ap. G. 20, 34. 35. 1 Cor. 4, 12. 1 Thess. 2, 9. 2 Thess. 3, 8, anførende til Erindring og Efterretning for enhver Jesu Ord: saligt er det, heller at give, end at tage. Ap. G. 20, 35. Jsær vilde Apostelen at de Christne skulde mage det saaledes, at de ikke skulle trænge til Almisser af Jøder eller Hedninger, naar han til den af 2 Thess. 4, 11. anførste Formaning setter til V. 12, at i maae omgaaes sommeligen imod dem, som ere uden for, og intet have behov c: ikke trænge til nogen. - Derimod ere paa den anden Side Christendommens Bud og Formaninger til Godgiørenhed og Gavmildhed imod de virkeligen Trængende og Nødtørftige saa stærke og drivende, at naar de i deres fulde Kraft og Mening skulde efterkommes, maatte der kommes saadanne Nødtørftige og Trængende til Hielp med fornøden Understøtttelse, uden at de skulde have behov ved Betlerie og Tryglen at søge den. Nu gielde vel samme Christendoms Bud paa begge Sider endnu, og i samme Kraft, og dog mangler der endeels ikke paa dem, der leve i ørkesløst og modvilligt Betlerie, da de dog nok kunde ved Arbeide fortiene deres Livs Ophold, og andendeels er der heller ikke altid og allevegne saaledes sørget for de virkeligen Nødtørftige og rette Almisse=Lemmer, at de jo nødes til ved Betlerie og Tryglen at søge den behøvende Almisse. Men derfor maae ikke strax sluttes, at der i Christendommens første Tider haver havt sig fuldkommen ligesaa; meget meere er det at formode, at det ikke saa haver været. Thi de fleeste Christne var den Tid det, de førte Navn af, oprigtigere og i større Retskaffenhed, end de fleeste nu omstunder ere. Der er mere end een Grund, hvorfor dette maae troes og siges, hvilke en dog her ikke kan udføre. Men saa er det fuldkommen troligt og formodentligt, at baade det ene og det andet, som Christendommens Bud føre med sig til Afhold fra Betlerie, samt dets Forebyggelse, almindeligere og nøiere i den Tid er bleven efterlevet, end siden almindeligen er skeet. Paulus roser meere end een Gang de Christne for deres redebonne Godgiørenhed og Gavmildhed imod de Trængende 2 Cor. 8, 144. 8. 19. 20. 1 Thess. 4, 9. 10. altsaa haver der paa den Side ingen stor Forsømmelse været, og skulde der vel tænkes, at Christendommens Bud paa den anden Side, om Arbeidsomhed og Vindskibelighed, skulde være mere og almindeligere bleven overtraad formedelst modvilligt og ørkesløst Betlerie af dem, der havde Førlighed og Beqvemhed til Arbeide? – J det mindste er der slet intet Exempel at opbringe til Beviis paa, at der i de Tider virkeligen haver været Betlere til af de Christne selv. Paulus taler vel 2 Thess. 3, 11. om saadanne iblandt dem, der omgikkes uskikkeligen, som arbeidede ikke, men dreve ufornøden Handel, men saadan ufornøden Handel er, efter Ordets bemærkelse, ikke at forstaae om Betlerie, hvad der ogsaa ellers kan være derved, at forstaae, som her ikke kan oplyses. Men hvorvidt strakte sig nu endeligen den Omsorg, som i den Tid hos de Christne blev baaren for de Fattiges Pleie og Forsørgelse, og hvordane vare de Anstalter, som i saadan Henseende bleve føiede? – Jeg vil fremføre det lidet, som vides derom. Det allerførste, til de Fattiges Forsørgelse henhørende, der ved Christendommens første Plantelse berettes at have havt Sted, er det Fellesskab af Gods og Formue imellem de første Christne i Jernsalem, som der meldes om Ap. G. 2, 44. 45. 4, 3236. - Det heder Cap. 2, 44. men alle de, som troede, vare tilsammen, og havde alle Ting tilfælles, og Cap. 4, 32. men deres Mangfoldighed, som troede, havde eet Sind og een Siel og end ikke een sagde noget af sit Gods, at være sit eget, men alle Ting vare dem tilfælles. Men dette maa ikke forstaaes saa aldeles ligefrem, som om de levede alle i Huus og ligesom i Familie sammen, og ikkun af een felles Casse, og at al egen og besynderlig Eiendom iblandt dem blev afskaffet og ophørte. At de vare tilsammen, betyder ikkun, deels at de bleve nogen Tid tilhobe samlede i Jerusalem, deels at de da ideligen ogsaa forsamledes med hverandre i felles Øiemeed, og levede i største Enighed og Samdrægtighed. Thi at de ellers ikke just boede i et Huus sammen, og levede ikkun ligesom i een Familie sammen, sees af hvad der strax legges til Cap. 2, 46, og de vare dagligen varagtige samdrægteligen i Templen, og brøde Brød her og der i Husene. En heller ophørte al egen og besynderlig Eiendom i blandt dem; hvilket sees af hvad der legges til Cap. 2, 45. og de solgte deres Eiendom og Gods, og deelede det ud iblandt alle, eftersom nogen havde behov, og Cap. 4, 34, saa mange, som eiede Agre eller Huuse, solgte dem, og bare Værdet frem for det, som var solgt. Thi havde al Eiendom iblandt dem aldeles ophørt, saa have de det ikke staaet til Eiermændene selv at sælge Eiendommene, men de havde maattet sælges paa det heele christelige Selskabs Vegne. Til Ananias, der havde stukket en Deel under sig af den Sum, som han havde solgt sin Ager for, heder det derfor Cap. 5, 3. 4. Ananias, hvorfor haver Satan fyldt dit Hierte, at du skulde lyve imod den HelligAand, og forbeholde dig noget af Agerens Værd, var den ikke din, der du eiede den, og det den blev solgt for, var i din Magt. Hvilket just beviser, at Eiendom ikke ophørte iblandt de Christne paa den Tid, og at hvad der skeede af Godses og Formues Meddelelse og Anvendelse til fælles Brug og Nytte, ikke skeede efter nogen Tvang, men af frivillig Drift. Thi Angnias og hans Hustrue bleve ikke straffede, fordi de beholdte for dem selv det, som forive en var deres; men fordi de omgikkes med Falskhed, i det de vilde have Ord for at have givet Agerens heele Værdie hen, ligesom Barnabas havde gjort, Cap. 4, 36. da de dog hemmeligen holdte en Deel deraf tilbage. - Det Fællesskab af Gods og Formue, som berettes om de første Christne i Jernsalem, haver altsaa bestaaet deri, at de, der eiede noget og havde nogen Formue, eller der kunde fortiene noget, understøttede dermed dem, der vare trængende, og intet eiede ei heller kunde fortiene, saa villigen og rigeligen, saa de sidste ligesaa lidet manglede, som de første. Til hvilken Ende de Formuende, og de, der selv kunde fortiene noget, saaledes indskrænkede deres Levemaade til yderste Tarvelighed, saa at de Trængende ikke i nogen Maade skulde mangle, og de agtede sig ikke berettigede til at leve anderledes. Saasom Christendommen endda var saa nye, de som bekiendte sig til den, satte derfor med saa megen meere levende Iver høi Priis paa den, og paa dem selv indbyrdes; og de Trængende iblandt dem, just fordi de antage Apostlernes Forkyndelse, ikke havde at vente sig megen Hielp af andre, ei heller stor Adgang til de offentlige Almisser: saa vare de Christne saa meget meere foranledigede til at holde desto meere sammen, og altsaa tillige til desto større indbyrdes Godgiørenhed og Behielpsomhed. Det var besynderligen endnu saa meget meere fornødent, saasom der vare mange fremmede fra langtfraliggende Steder og Lande, der vare komne til Jerusalem i Anledning af Fæsten, og vare derpaa blevne omvendte til Christendommen; hvorover de foranledigedes til at opholde sig længere i Jernsalem, end ellers og mange af dem derfor behøvede saa meget mere Hielp til deres Underholdning. - Mange af dem, der eiede faste Eiendomme, solgte dem endogsaa, og enten selv uddeelede de derfor indkommende Summer iblandt de Trængende, og efter enhvers Trang, eller de overleverede det i Apostlernes Hænder til saadan Brug og Uddeelelse. Ap. G. 2, 45. 4. 34. 35. 36. Dertil vare nu samme besynderlige Foranledninger paa den Tid, frem for ellers, som næst forud er bleven berørt (Slutningen følger.) Kiere Broder, Følgende er tilsendt. Helsen forsendt med Gud vor Herre. Vide maa Du, kiere Broder! Det gaaer underlig til heri Salling, i hvad det giør hos Eder i Wendsyssel. Nu kan jeg først skrive Dig, hvad Ende det Spil tog med Jens Ladefoged, og de andre Bustrup Bønder her i Ramsing: Den kloge Jens kjøbte Hoverie=Forordningen, til os i Skive=Marked, men ieg sagde nok, det var feil, som han forklarede den for os, Men mit Ord maatte den Tid intet høres. Hans Mening var, at vi ei vare pligtige at giøre meer end en tredie Deel af Dagen Hov=Arbeide, naar vi dertil vare boiede, Resten af Dagen hørte os selv til Jngen af os kunde forstaae bedre, end det ri tilkom os at sætte Kornet i Rader, eller samle og binde Rivningen, naar der høste, uden med saa Skiel vi fik en billet derfor. Vi troede noget nær tilhobe, vores Hosbond havde os ei stort meere at befale, saa vi just ikke havde nødig altid at møde, naar Han tilsagde os, helst naar vi selv havde noget at bestille hiemme. Men Gud hielpe os som Forordningen er bleven forklaret for de fleeste af Gaardmændene her i Ramsing.