Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-07-25
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. afskedsaa saa Sjette Aargang. No. 83. af Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke Tirsdagen den 25 Julii, 1809. Reisen til Birkerød, (Fortsat.) Hyrochondristen. Paa hiin Side Lyngby ligger en nydelig Gaard omgiven af frugtbare Marker og skiult mellem høie skyggefulde Træer. J denne Gaard boer min Ungdomsven F., der, kjed af Kjøbstædslivets mang Ubehageligheder, for nogle Aar siden besluttede at ende sine Dage som Landmand. Jeg havde ikke seet ham i fem samfulde Aar og ansaae det nu for min Pligt, at besøge ham i hans landlige Ensomhed. Jeg nærmede mig hans Bolig med besynderlige Følelser. Man havde allerede længe sagt mig, at han i de sidste Aar var hensjunken i Hipochondrie, og den Tanke, at see her det gladeste Menneske paa Jorden forvandlet til en mørk Hr. pochondrist, foruroligede mig meget. Da jeg traadte ind i Gaarden, sagde een af Folkene mig, at hans Huusbonde var i Haugen. Jeg gik derind, men fandt intet Spor til nogen menneskelig Skabning. Men med eet kom en mærker Figur frem, og gik mig lige forbi, uden at blive mig vaer, med Hovedet nedbøiet til Jorden og et forfærdeligt skummelt Blik. Jeg havde ikke gjenkjendt i denne Skyggesigur min gamle Ven dersom ikke nogle Træk, som end ikke i Døden forsvinde hos Mennesket, havde sagt mig, at har virkelig var det. Jeg var tilmode som Augustus og Trajan vilde være, dersom de stode op fra de Døde og saae det stolte Rom i sin nuværende Tilstand. Da jeg rakte ham Haanden og sagde: god Morgen, bedste Ven, vaagnede han ligesom op af en Drøm, svarede intet Ord, kastede sig uvilkaarligen i mine Arme, og en Taare trillede ned af hans Kind. Jog. Hvorledes lever Du, min Ven Han. At, svorg heller hvorledes jeg veg terer! Jeg. Du maa jo endelig leve fornøiet Du har Dit rigelige Udkomme, Din Gaard er god Stand, Du har naaet Dit Ønske, at end Dine Dage som Landmand. Hvad kan da vel være i Veien for Dig? Han. Jntet uden Livet. Jeg. Da har vel ingen mindre Aarsag at være misfornøiet med Livet end Du Han. Det er den gamle Vise. Den plages jeg med hver Dag. Alle Mennesker ville indbilde mig, at jeg er lykkelig, skjønt jeg føler, at ingen kan være ulykkeligere end jeg. Jeg. Hvad fattes Dig da egentlig? Han. Alt. Hele Naturen har sammensvoret sig imod mig. Jeg har lutter Qval og ikke en eneste Glæde i Livet. Jeg. Underlige Mand. Og dog er Livet saa rig en Kilde af Glæder! J det samme slog en Hog ned i Gaarden. Min Ven ilede derud, men den graadige Rovfughavde allerede anrettet et heelt Blodbad blandt hans Duer. Der seer Du den Natur. – raabte han da han kom tilbage – som er saa rig en Kilde af Glæder, Bliv kun hos mig i to Dage og Du vil tale ganske anderledes om denne ømme, blide, kjerlige Moder. Hvor jeg henvender mit Øie finder jeg intet uden Rov, Plyndring, Ødelæggelse. Den ene Skabning dræber den anden, det ene Element ødelægger det andet. See her dette ypperlige Kirsebærtræe. For en Maaned siden stod det fuldt af Blomster og lovede de herligste Frugter, nu har Ormen fortæret dem alle. Mine Kyllinger og Ællinger ere neppe komne ud af Ægget, førend de opsluges af Rovfugle, Markrotter og Ræve. Jeg har intet uden lumske Fiender rundt omkring mig. Hvad jeg i mit Ansigts Sveed har aflokket Naturen, det ødelægger den for mig igien i en eneste Time. Saaledes er det i Dyre og Planteriget og saaledes er det i Menneskeriget, Her lurer det ene Menneske paa det andet, hist lurer Naturen med tusinde Svagheder, Sygdomme, og Plager. Hvert Skridt, seg gjør forer over Brinken af en Afgrund. Hver Vid jeg nyder kan dræbe mig. Venskab er en tom Lyd og Egennytten den eneste Drivefjeder for alle menneskelige Handlinger. Er jeg ikke snild nok til at kunne forene min Egennytte med andres, saa har jeg ingen Hustrue, ingen Børn, ingen Ven mere. Grønlænderen, som slaaer sin gamle Fader offentlig ihiel, naar han ikke kan være ham mere tilNytte, viser os Mennesket i sin sande, naturlige Skikkelse. Det samme vilde mangen en Europæer med Glæde gjøre, dersom Lovene tillode det. Hvor mange Børn ønske ikke at lukke deres Faders Liigkiste, for at kunne aabne hans Pengeskriin, Og dette usle Liv, hvor jeg finder intet uden Drab, og Plyndringslyst, Egennytte og Falskhed, dette usle Liv skulde jeg elske? Ja, saa maatte jeg være ligesaa fordærvet som alle de øvrige Mennesker. Nei, Graven er mit eneste og kjereste Maal. Naar jeg seer en Ligfærd, hopper mit Hjerte af Glæde, og jeg er aldrig værre tilmode end naar jeg seer et Barn bringes til Daaben. Jeg kunde tydelig mærke, at disse Ord kom fra Hjertet. Det var en Strøm, som man længe havde dæmmet, og nu paa eengang havde faaes Luft. Han syntes ordentlig at finde en Lettelse i, saaledes at kunne give sine Følelser frit Løv 2 Efter en liden Pause saade jeg, min Ven Du er syg, Han. Paa Legemet, ikke paa Sielen. Jeg har vel meget ofte Hjerteklappen og Beklemmelse, men det har ingen Jndflydelse paa mine Grundsætninger. Om jeg ogsaa var ti Gange fundere end jeg er, vilde jeg dog ikke forandret mine Tanker om Verden og Menneskene. Jeg. Du skulde søge Adspredelse. Han. Det er det samme som at raade den, der har Vandskræk, at han skal styrte sig i Vandet. Mener Du, at hans Afsky for Vandet bliver mindre, fordi det med Magt trænger ham ind 6 Røse og Mund, Jeg. Jeg seer det er kommet temmelig vidt med Dig, min Ven, og neppe vil jeg kunne hel hvede Din Svaghed. Men en liden Omstændighed, som engang mødte mig, maa jeg dog fortælle Dig førend vi skilles ad. Jeg blev engang upasselig, og troede at det ikke var andet end en stærk Forkjølelse. Men alt hvad jeg saae forekom mig at være guult. Jeg blev vred over min Kone, fordi hun gav mig en Nathue, der var mere guul end hvid, skjændte paa min Pige, som bragte mig et Ark Papir, jeg ikke kunde skrive paa, fordi det var saa guult, og holdt et Pokkers Huus med Ammen, fordi min yngste Datter saae saa gusten ud Min Upasselighed tiltog og jeg saae mig nodsaget til at sende Bud efter Doctoren. Han kom, jeg leverede ham et Stykke Papir til at skrive Recepten paa og bad ham undskylde, at det var saa guult. Nu mærkede Doctoren Uraad. Han eraminerede mig nøiere og fandt, at jeg havde Guul for. Efter fire Ugers Forløb var alt det, som tilforn forekom mig at være guult, ganske hvidt igjen og det smertede mig nu inderlig, at jeg saa aldeles uden Grund havde været ved paa min Kone og skjændt paa den stakkels Pige og Amme. Jeg følte at Skylden ene laae i mit Øie. Saaledes gaaer det nu ogsaa Dig min Ven. Du er vred paa den hele Natur, fordi det Glas Din Siel seer igjennem er ureent. Gaa til en Læge, lad ham gjøre Glasset reent igjen ved de Midler, hans Konst har lært ham at anvende, og Du vil see enhver Gjenstand, i Naturen fra en ganske anden Side. Fortsættes.)