Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-16
Jdag, 2den Mai, er det almindelig Bededag. To Politibetjenter, ledsagne af to Nattevægtere med Morgenstjerner, gaae Gaderne igjennem, for at paasee, at Boderne ere lukkede, og at Alt gaaer fromt og dydigt til. Frederiksbergs smukte Hauge blev meget besøgt. Ung og Gammel strømmede didud; i de omliggende Hauger blev spiist og drukket. Man kunde see paa de smukke Piger, at de ikke havde den største Lyst just til Bod og Bedring, men vilde spare samme til de gamle Dage. Haugen er delig, omgiven med de skjønneste Udsigter." Kongen deler altid sit Folks Glæder og vandrer ganske ene med sin Datter om mellem sine brave Danske. J alle Huse finder man hans Billed og føler med hjertelig Fornøielse Folkets almindelige Kjærlighed til dets Konge. Dagligdags spadserer han Klokken eet om Middagen med hende. Folket elsker hende og taler med Jnderlighed om hendes Elskværdighed. J hendes skjønne, nordiske, blaae Øie afspeiler hendes Siel sig, og hendes Hjertesgodhed er almeenbekjendt. Lykkelig den Regent, der eengang, forenet med hende, fremmer Menneskehedens Vel! Det er ikke muligt, at være høfligere. Dronningen, om hvem Folket taler saa meget Godt, har jeg ikke seet desværre. Mange søge den Vei just, paa hvilken de kunne møde Kongen og hans Datter, hvilket ogsaa jeg næsten dagligen gjorde. Tyrannerne og deres Smigrere vorde forglemte; men Maria Theresia og Henrik den fjerde leve evigt i Efterverdenens hellige Følelse. En skjøn Obelisk udenfor Vesterport foreviger Dagen, da Livegenskabet afskaffedes. Saaledes ære Kjøbenhavns fri Borgere deres Konge og dem selv, i det de satte Staden og Menneskeheden det skjønneste Mindesmærke. Ogsaa de sorte Mennesker sælges ikke længer, og lykkelig er Kongen mellem sine brave Danske. Agerdyrkningen er ikke det, den kunde være; Frugtdyrkningen er aldeles forsømt. Bøndernes Vogne ere en lang, smal Kasse, hvorpaa der lader sig kun lidet rumme; Hjulene ere lave, Axelen meget kort. De kjøre sædvanligviis i Trav, paa Landeveiene ere Sporene dybe; Hestene maae altid med Fødderne træde paa een Side ned i en Spor fure; man beklager det stakkels Dyr og bebreider Naturen, at den ei gjorde Benene kortere paa den ene Side, end paa den anden. "Skoleanstalterne ere her, som i alle Verdens Lande, meest indrettede paa et tilkommende Liv, det, paa hvilket Mennesket altid haaber, naar han er ulykkelig. Ligesom vi stedse forsømme det Nærværende og med mange chimæriske Jdeer vente al Frelse af Fremtiden, saaledes gaaer og Alt, hvad vi vide, ud paa, at meddele vore Børn tidligen Det, hvorom vi selv vide Jntet. Stifte en Skoleanstalt, hvori Pigerne paa Landet lære at strikke, sye, alle Huusarbeider, Tilberedelsen af mange nærende og ikkekostbare Madslags, Reenlighed, men Drengene bedre Jorddyrkning, Kundskab om Frugtarterne, Træers Pleie, Forfærdigelsen af beqvemt Boskab samt af Klædningsstykker, Qvægets bedste Røgt og Lægemidlerne for samme, Vævning o. s. v., det er ei faldet nogen Stat ind endnu. Børnene lære at læse og skrive, hvoraf Bonden bruger saa lidet, og Historier i orientalsk Stiil, af den gamle Verdens, om Abraham og ZebedæBørn. "J England har jeg aldrig seet nogen eneste firebenet Ulv, i Danmark savner man aldeles det venlige, gode, nyttige Dyr, Æslet.""For faa Dage siden kom et Skib fra China med en anseelig Ladning Thee, ogsaa medbragte det 20,000 Stykker Nankin og havde i elleve Maaneder gjort Reisen frem og tilbage. Vare vi virkeligen oplyste, som vort høipriste Aarhundred, mener, lode vi Englænderne beholde deres Varer, og Chineserne deres Blade, men søgte at sysselsætte og ernære vort eget Folk, der nu vandrer ud i Tusindviis."