Viborger Samler, 1786-10-23
Fortsættelse af No. 41, Om det høieste Gode. u tillader mig, at jeg her betiener mig af Skrivtens Udtryk. Jkke skulde jeg troe, din Siel er saa fordærvet, at denne hellige Bogs Sandhed, skulde være dig en Væmmelse eller en Føde for dine Selskabs Jndfald og vittige Luner. Men, siger du, det er i Selskab besynderlig, det er blandt Venner man foler ler sig skabt for hinanden." Umodsigelig er det i Selskaber jeg opmuntres til at føle Vægten af Vennepligter. Eremiten og den vilde Udørkens eensomme Beboer, kiender intet til disse saa salige Følelser. Men - i hvilke Selskaber føles de da? blant hvilke Venner, langtfra ikke blant Mundvenner; langt fra ikke i Daarernes ryggesløse Forsamlinger. Himlen skabte os følsomme, dette, veed jeg, er dit Valgsprog; og du har ret, hvis du mener den ægte Følsomhed, som bestaaer i, at deeltage, oprigtig og efter Evne søge at lette de lidende Medskabningers Usselhed; at beundre Dyden hos sine Medmennesker, og skienke dem vore Sieles Høiagtelse og Jver for deres fande Vel; Men - er det dette Venskab, der fængslede dig til dine larmende Brødres Selskaber, ere J saaledes følsomme mod hinanden? – Gid jeg tog seil; men skulde man lede efter dem, som i samme Øieblik J under Glassens Klinken beklage eders uheldige Medbroder og ønsker ham al Velgaaende, kaster et foragtende eller kaaldt Blik til ham fra et falskt, et ved Udsvævelser tomt Hierte, skulde man forgieves lede efter sligsindede i eders Selskaber, som i det J beklage den eller den unge Skiønheds Tab af en god Fader eller om Moder, tillige glæde eder i Hiertet, fordi Døden nu saa beleiligt ryddede af Veien de svære Forhindringer, der forhen torde opkaste sig for eders følsomme Tilbøielig ligheder, at giøre denne ynkedede og forladte Skiønne, ne nu tilgavns - ulykkelig, Og, Coridon. Er dette Følsomhed, Er dette Fuldkommenhed, Vee os da; Vee os, om det at befæste og udvide slige Fuldkommenheder skal blive vor høieste Lyksalighed, vort største Gode her i Verden. Du indvender - (og jeg vil ikke endnu tabe Taalmodigheden at høre dig; thi Veien til din Redning er vist nok, at du indseer dine Principiers Falskhed - o at du lige venskabelig vilde høre mig!)De os medskabte Følelser ere finere, end de øvrige Skabningers, end Rovdyrenes; Himlen har givet os Midler til at føde disse Følelser, derfor lærde han Noah at plante Vin derfor lærde han Adam at studse ved hans Evas Skiønheder, at slumre født ved hendes kielne Kiærtegn; derfor giver den os endnu at føle de smeltende Henrykkelser ved Pigernes Kysse og de fulde Glasses Nectar, Og, hvor sindrigt, hvor levende male ikke mange af vore Selskabs Sange disse fortryllende Scener, - Blant andre siger en W. . herlig: Lyksalighed, Maalet for jordiske Flid, Søg den ei hos Viisdom du spilder din Tid! Kun Saften af pressede Druer, min Ven, Og Pigernes Kysse kan skiænke dig den. Du har altsaa udtalt, og jeg maa fylde mit Løfte med at besvare dig: Det er en unægtelig Sandhed, at vore Følelser er finere, end deres, der savne Fornuftens herlige Evner; i det mindste forhielpe disses ordentlige Brug til en mere levende, mere indtagende Fornemmelse af vore Forlystelser; men skal disse sidste være blot Sandselige, skal en sværmende Elskov og Bakkus's tøileløse Dyrkelse alene være Føden for vore Følelser, o Coridon, hvor bliver da det Fortrin, hvoraf vi tør ophøie os over de Umælende, de af os foragtede Dyr, Mere følger: