Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-28
(Fortsat.) angaars W. De la Fayette. Bilbert Mathier, Marquis de 8. Fayette, født den 1ste Sept. 175, i det gamle Auvergne, udmærkede sig især den franske Revolution. Opfyldt af høje Jdeer om Menneskets sande Bestemmelse og Nationernes naturlige Forhold, blev han paa det høieste begeistret, da Nordamerika søgte at afryste de Lænker, hvori Moder landet stræbte at lægge det. Selv Besiddelsen af en ung elsket Gemalinde kunde ej afholde ham fra at tilbyde Amerikas Agent Benjamin Franklin som dengang opholdt sig i Paris, sin Tjeneste for Friheden. Da Franklin havde tilstaaet hans Begjering, overvandt han med megen Skarpsind alle de Vanskeligheder, der vare hans Plan i Veien. Den engelske General Howes Seier over Amerikanerne opflammede endnu mere hans Beslutning at understøtte Amerikanerne af alle Kræfter. Han tilsatte sin halve Formue paa Udrustningen af en Fregat og paa Overfarten, og han befandt sig allerede i rum Søe, før man i Frankrig erfarede hans Beslutning. Saaledes landede den tyveaarige heltemodige Yngling i April 17 i Charlestown, Løverdagen den 28 August 1830. hvorfra han strax ilede til den nordamerikanske Congres i Philladelphia. "Jeg udbeder mig en dobbelt Gunst, sagde han, nemlig at maatte tjene som blot Frivillig og uden Løn." Udnævnt til Generalmajor af den taknemmelige Congres gik la Fayette til Armeen. Washington tilbød ham Bolig hos sig; efter nogle Dage angreb Howe Armeen; Vashington havde Ordre at antage et Slag, hvilket begyndte. La Fayette blev farlig saaret i Benet, og den seirende Fiende fordrev ham endog fra Philadelphin: han maatte redde sig andt Biergene. Endnu er fuldkommen helbredet paatog han sig Anførselen over et Jagttagelsescorps, han vilde forene sig med General Green i Jersey, men en Afdeling af Englændere og Hessere stillede sig i Veien for ham, brændende af Begjerlighed efter Seier angriber og slaaer han den overlægne Fiende. Til Belønning vilde man overdrage ham Erobringen af Canada, hvortil han selv havde givet Raad og Plan, men Congressens egen Uvirksomhed hindrede Udførelsen. Derimod lykkedes det ham at stifte indvortes Fred, som var afbrudt derved, at nogle Fanatikere troede, at Washington tragtede efter Enherredømmet. Han havde vigtig Deel i den store Seier, Washington tilfægtede sig ved Monmouth; General Sullivans critiske Tilbagetog fra Rhode-Island lykkedes blot ved La Fayettes dristige og kraftige Medvirkning, og han erholdt derfor i Coloniernes Navn en med allegoriske Figurer prydet Kaarde. Efterat Frankrig havde erkjendt Amerikanernes Uafhængighed, begav han sig tilbage til sit Fædreneland, for at udvirke den unge Republik tilstrækkelig Understøttelse. Han erholdt og Tropper, Klæder og Penge. Intet kunde holde ham fra at at vende tilbage til Amerika. Under Kanonernes Torden og alle Klokkernes Lyd blev han modtagen i Boston, hvor man overgav ham Anførselen over Infanteriet og de lette Dragoner. Coloniernes Stilling var just ikke den bedste. Vel vare Englænderne i Norden indskrænkede til Besiddelsen af Ny-York, derimod havde de endnu de tre sydlige Provindser, kom Virginien i deres Magt, saae det farligt ud for de øvrige Colonier. Den engelske General Cornwallis fik Ordre at erobre Virginien. Han troede allerede at have Seieren i Hænderne og skrev fuld af Foragt for sin Modstander til England: "Drengen skal nu ei undgaae mig. Men da La Fayettes og de øvrige amerikanske Generalers Tapperhed og kloge Manoevrer nødte ham til Capitulation. Han vilde kun underhandle med La Fayette og kun overgive ham sin Kaarde, men han afslog denne Ære. 3 Triumph blev nu La Fayette modtagen i Philadelphia; Staterne i Virginien oprettede ham en Buste med de hæderfuldeste Indskrifter. Endnu engang begav han sig til Frankrig for at hente ny Understøttelse; han blev Congressens vigtigste Agent i Europa, og den adresserede sine Ministre til ham. Allerede var han i Færd med igjen at gaae under Seil til Amerika, da Freden i Versailles 1783 gjorde Ende paa Kampen. For at kunne fryde sig ved Nordamerikas Lykke begav han sig derhen 1784. Efter en Fart af 34 Dage ankom han til Ny-York den 4de August. Her modtog hans Hjerte de skjønneste Belønninger. Amerikas Fane vajede fra Taget af Huset, som han beboede, Kanoner og Klokker forkyndte overalt hans Nærværelse. Staternes lovgivende Selskab lod ham ved en særdeles Deputation overække en Tak og Hædersadresse og erklærede, at en Provinds skulde hede la Fayette. Høist mærkværdige ere de Taler, han paa sin Reise fra Mont Vernon, holdt til de Allierede vilde Folk, og deres Svar til ham. Den 25de Dec. efter et Ophold af 4 Maaneder forlod han igjen Staterne, hvis Taknemmelighed fulgte ham til hans Hjem. Aar 1786 (den 28de Sept.) blev med Kongens Tilladelse La Fayettes Buste opstillet med store Høitideligheder paa Raadhuuset i Paris, som Minde om Nordamerikanernes Taknemmelighed. Han levede lykkelig i sin Families Skjød, da Revolutionen brød ud, i hvilken han var bestemt til at spille en saa betydelig Rolle. Som Medlem af Notablernes Forsamling forsvarede han sin Overbeviisning med meget Mod. Endnu var Bastillen ei forstyrret, endnu kunde Artois tilintetgjøre ham; men med urokkelig Standhaftighed erklærede han sig for Folket og dets Rettigheder. Ved hans jevne, men tillige kraftige Opførsel, ved hans Grundsætningers Sandhed, ved den Ædelmodighed, der besjelede ham og alle de skjønne Egenskaber, han udviklede i Nationalforsamlingen saavelsom i det daglige Liv, vandt han Folkets Kjerlighed, Nationens Fortrolighed, Troppernes og selv den ulykkelige Konges Agtelse. Som Over anfører for Parises Nationalgarde blev han Frankrigs Skytsengel. Med al Følelse for Republikasmus, med al Jver for Nationens retfærdige Sag, som dengang vilde repræsentere hele Menneskeheden, var han tillige opfyldt af den høieste Agtelse for Loven og Thronen; Antagelsen af en fornuftig, Alles Rettigheder sikkrende Constitution var hans eneste Ønske, og da han saae dette opfyldt 1791, trak han sig tilbage til sine Godser, som han solgte paa eet eneste nær i Auvergne. Her diskede han sin Jord stedse med Washingtons Mønster for Øiet. Da han ved Revolutionen havde mistet en stor Deel af sin Formue, tilbød man ham betydelig Skadeserstatning for sig og sin Familie; man vilde gjøre ham til Maire i Paris. Beskeden afslog han Alt, og lod en sin Rolighed forstyrre, enten herved eller ved Jacobinernes idelige Anslag imod ham. Den 1792 udbrudte Kri kaldte ham i Spidsen af Soldaterne. Hans Afreise til Metz var Signalet for hans Modstandere, der vovede at anklage ham som Forræder mod Nationen. Hans Skjebne var afgjort, da Jacobinerne traadte i Ministeriet. Blottet for alle Nødvendigheder til Krigens Førelse, uden Gevær, Kanoner, Krudt, Kugler, Penge, Brød, Fourage, Heste, skulde han stille sig imod veludrustede Armeer. Han sendte sin Adjutant la Colombe til Paris, for at gjøre de nødvendige Forestillinger; ogsaa dette blev uden Virkning, thi man vilde en tillade ham at blive virksom, for at kunne beskylde ham for Troløshed. Da Uordenerne i Paris stedse mere tog Overhaand, da man endog vovede at haane den ulykkelige Konge paa sit Slot, ilede han fuld af Utilfredshed til Paris og for Nationalforsamlingens Skranker; da hævede han høit sin Stemme mod Jacobinernes Rædsler, fast som en Klippe i Havet, urokket af de rasende Bølger. Ganske alene, uden Frygt og uden Daddel, forlod den Ædle sine glubske Fiender for selv at trøste den krænkede Konge. Ingen vovede at angribe ham, thi Dydens Magt er stor. J fuld Bevidsthed om sine rene Hensigter gik han tilbage til Armeen. Neppe var han ankommen der, før Tildragelserne den 10 August overtydede ham om, at han ej kunde virke mere godt og at Jacobinismens frygtelige Ondskab triumpherede. Han skulde nu selv stille sig for sammes blodige Tribunal, underkaste sin Opførsel en Undersøgelse og gaae en skjendig Død imøde. Da vendte han sit Blik mod hine Egne, hvor hans Navn endnu dagligt nævntes med Velsignelse, og han besluttede at flygte over Holland og Engelland til det lykkelige Amerika. For at sikkre sig, befalede han at arrestere Nationalforsamlingens udsendte Commissarier, udstedede en Proclamation til Tropperne, og forberedede Alt til sin Afreise, da han saae sin Jndflydelse paa Soldaterne tabt. Nogle Officierer, blandt hvilke Latour Maubourg, ledsagede ham, og allerede troede de sig reddede, da de paa Lütticher-Distriktet, uagtet en skriftlig Erklæring om deres Hensigter, bleve anholdte af en østerrigsk Post og som Krigsfanger overgivne til Preusserne. Jndtil 1794 var LaFayette indspærret i Magdeburg, men blev derpaa udleveret til den tydske Keiser, der anviste ham et Opholdsted paa Fæstningen Olmütz i Mæhren, hvilket siden hans Gemalinde og hans to Døttre deelte med ham. Disse havde for næsten slet Intet vidst om hans Tilværelse, da enhver Correspondens imellem dem var gjort umulig. Amerikas og Englands forenede Bestræbelser vare ej istand til at bevirke hans Frihed. Amerikas Borgere udstedede i deres Tidender Adresser til deres hædrede Ven, hvori de sagde blandt andet: Vi ere overbeviste om, at du ophøjet over Ulykken, vil glimre endnu mere, naar Uvejrskyerne ere borte. Gildet efter vore Ønsker, vilde vi føre dig over til vore Bredder, hvor vore Hjerter slaae fulde af Fryd i vor Barm og bede dig hjertelig velkommen. Her i Olmutz var det, at Doctor Bollmann og den unge Huger, Søn af den Mand, hos hvem Aa La Fayette første Gang var kunde i Amerika, fattede den dristige Plan at befrie ham i det Øjeblik, da man lod ham tage frisk Luft. Jmidlertid havde man i Paris sat ham paa Emigrantlisten og confiskeret hans hele Formue. Dog lykkedes det General Bonaparte at bevirke hans og hans Medfangnes Frihed, hvilket han gjorde til en udtrykkelig Freds betingelse. La Fayette gik nu fra Olmutz til Hamburg og derpaa til Kiel. Under sit Ophold giftede han sin Datter med Latour Maubourg, og erholdt ved to Londoner Damers Testament et Legat af 40,000 Pund Sterling for sig, sin Kone og Børn. Senere erholdt han sit Gods i Frankrig tilbage og blev endog valgt til Departementspræfect; dog afslog han denne Ære, som Latour Maubourg derpaa modtog. Han levede siden paa sit Landgods Lagrange i Auvergne og arbeidede i sin Rolighed paa sine historiske Memoirer. Ved et Ophold i Paris brækkede han Benet og maatte udstaae en smertelig Cuur. Hans fortræffelige Gemalinde berøvedes ham 180, ved Døden. Efter Napoleons Tilbagekomst fra Elba traadte LaFayette igjen frem i det offentlige Liv. Udnævnt til Deputeret i det af Napoleon sammenkaldte Repræsentantkammer, blev han her valgt til Vicepræsident, som en af Frihedens Veteraner. Efter Slaget ved Waterlo var han en af de Mænd, som kraftigt modsatte sig Napoleons Plan, at erholde Dictaturen. Han var ogsaa en af de Kommissarier, som skulde knytte provisoriske Underhandlinger med Blücher og Wellington. Siden levede han nogen Tid i Rolighed.