Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-11-12
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. hos Ros Kasse Sjette Aargang. No. 10. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 12 November, 1808. Hr. ugunDe finder det maaskee besynderligt, at jeg - den faldne Engel, den fra de fleste Stater Bandlyste endnu tør vove, at lade mig offentligen, om just ikke see, saa dog høre. Jeg foler tilfulde, at Dehar Grund dertil; thi jeg veed, der gives Folk nok, som troe eller ville overtale andre til at troe, at jeg allerede længe har været død og begraven. Som jeg har hørt, skal man endog have indført Livers over mig i offentlige Aviser og Blade. Jeg trøster mig imidlertid med, at jeg ikke er den eneste, som man har villet fralyve Livet. De Tydske Avisskrivere have dræbt saa mangen en brav Mand i det ene Numer, som de have ladet staae op igien det næste, og man skal endog have havt en Avis hvis Udgiver var redelig nok til at have to staaende Artikler, hvoraf den ene kaldtes Dødsfald, og den anden Opstandelser. Men jeg finder det, som sagt, aldeles ikke besynderligt, at de fleste Mennesker ansee mig for død, thi end ikke mine fordums varmeste Venner, der troede at Verden vilde forgaae med min Død, vove at nævne mit Navn i Selskaber og ved Bostonsbordet, for ei at røbe, at de engang yndede mig. Jeg ansees af mange for et Væsen, som man ikke bør omtale uden med største Circumspection og Forbeholdenhed, og selv min afdøde Ven Birckners herlige Forsvarsskrift, betragtes som en Bog, der just ikke ligefrem fortjente at lægges paa Baalet, men som dog uden Skade kunde forbydes at sælges i Bogladerne og udlaanes fra Bibliothekerne. Af hvor have Tiderne ikke forandret sig. Jeg, som fordum pristes og ophøiedes i alle Lovtaler, Prækener, Vielsestaler, Dagblade, Leilighedsvers og Leilighedsstykker; jeg, som var den Ædelsteen, der udbredte sin Straaleglands over Svadas Gudesprog, jeg, er nu sjunken saa dybt, at end ikke den elendigste Visemager værdiger mig en eneste Linie. Alle mine herlige Egenskaber, som man fordum ikke noksom kunde rose, have nu aldeles tabt deres Værd. Jeg er en Ting uden Betydning, uden Agtelse, uden Nytte. Jeg, som fordum kaldtes Troners Større, Nationers Velgiørerinde, Menneskehedens umistelige Eiendom, jeg vandrer nu omkring i Verden som en Fredløs, som en Bourbonsk Prinds, som en Britte, der fra sin blokerede Øe vover sig ud paa Fastlandet, uden blivende og sikkert Sted. Hvo skulde vel have formodet dette for ti Aar siden. De, Hr. Udgiver, er een af dem, som jeg altid har anseet for mine oprigtigste Venner, der ville blive mig tro i Livet som i Døden. Selv paa min Udenlandsreise har jeg fornummet, at Dehar taget min Sag i Forsvar i et Blad, der rigtig nok efter en velærværdig Forfatters Mening end ikke skulde være passende til en Afhandling om levende Gaaseplukning, men som jeg dog altid har yndet, fordi det er mig langt kjerere at see Sandheden fremføres i et flygtigt, let nydt og let fordøiet, hurtigt læst og hurtigt glemt Dagblad, end i tykke Qvarter, der ikke tjene til andet end at udfylde et Hul i en eller anden Bogsamlers Hylde. Da den ene Høflighed er den anden værd, saa anseer jeg det for min Skyldighed, at melde Dem et Par Ord om mit nærværende Emigrantliv. - At jeg ikke er død, behøver jeg ei at sige Dem, thi det seer De allerede af dette mit Brev; dog leve er eet og leve er et andet. Og saa Ormen lever, men hvor langt bedre er ikke en hæderlig Død, end et forsmædeligt Liv, Utaknemmelighed var min Lod fra det første Øieblik, jeg steg ned fra Himlen og indførte Oplysning og Humanitet paa Jorden. Strax ved min Ankomst mødte mig den Ubehagelighed, at Frækheden paatog sig mit Navn og min Skik telse, ja tilvendte sig endog mit Segl, og udstedte Documenter i mit Navn. Menneskene vare enfoldige nok til at lade sig føre bag Lyset og tillægge mig alle hiin Furies Ryggesløsheder. Man glemte den saa mange hundrede Gange gjentagne Sandhed, at intet er saa helligt, at det jo kan vanhelliges, intet saa nyttigt, at det jo kan misbruges. Hvad Europa skylder mig, det vil en humanere og taknemmeligere Efterverden med blødende Hjerte erkjende, og ufødte Slægter ville engang med Harme føle Virkningerne af ubesindige Fædres Uklogskab. Lad Nutiden længe nok forfølge og handlyse mig. Jeg er viis paa, der vil komme en Tid, man med Triumph vil føre mig ind igjen i de Stater, hvor jeg nu er fredløs. De ønsker maaskee at erfare, hvor jeg i dette Øieblik egentligen opholder mig. Det er saa vanskeligt at sige. Jeg er for Tiden en reen Jen salems Skomager. For at slippe skikkelig igjennen maa jeg, som han, vandre fra det ene Sted til det andet, og paatage mig tusinde Skikkelser. Som en reisende Comediant fører jeg en heel Garderobe af Maskeradedragter med mig. Snanseer De mig klædt som Muselmand med Turba og Halvmaane paa Hovedet, snart som en Fransk Petitmaitre, snart som en Engelsk Lord. Ogsa Dem har jeg stundom besøgt, uden at De kjendt mig, nu som en knibsk Kammerpige, nu som en moderne Frue. Under disse mangfoldige Skikkelser finder De mig den ene Dag i London, den anden i Paris, den tredie i Madrid. Krigsfurien, der raser i Meningernes Rige med samme Tøileløshed som paa den blodige Valplads, sætter mig istand til at finde Dyrkere og Velyndere overalt. Kommer jeg til Paris, saa er mit transportable Tempel paa Øieblikket opfyldt af Journalister, Talere, Avisskrivere re, der sige deres Hjertens Mening om Engelland og om alle Frankriges Fiender. Kommer jeg derimod til London, saa er man færdig at storme Dørene ind hos mig, for at sige sin Hjertens Mening om Frankrige og alle Engellands Fiender. Vist nok er et saadant vandrende Liv min store Bestemmelse uværdig; men paa denne Maade komme dog nogle gavnlige Sandheder frem, som ellers aldeles vilde gaae under. Krigen medfører i det mindste det Gode, at den ene Nation gjør det umueligt for den anden, aldeles at udrydde mig fra Jorden. Jeg indseer fuldkommen vel, at den nærværende Tidspunct, ikke er skikket til at tolerere mig i alle Lande. En saadan Tolerance vilde maaskee koste for meget, blotte for mange Bar heder, ryste for mange Stater i deres Grundvolde. Hvad vilde Verden vel blive til, dersom det i dette Øieblik skulde være hver tænkende og fordomsfri Mand tilladt, at sige sin uskrømtede Mening om Europas og Dagens Anliggender, Jeg ønsker ikke mit Herredømme strax tilbage, om jeg ogsaa kunde faae det. Jngen Læge er saa uklog, at føre den Blinde, han opererer for Stæren, umiddelbar efter Operationen hen for Dagens Lys, thi hvilket skadeligt Jndtryk maatte ikke de tusinde brogede Gjenstande og en heel Verden af Besynderligheder, som den Opererede med eet bliver vaer, gjøre paa hans syge Øine og svage Seenerver. Roligen lader jeg derfor Ukrudet i Menneske hedens store Blomsterbed voxe og trives i Fred, i det mindste saalænge Tingene staae som de staae nu. Triumpherer Dumhedens og Mørkets fulle Døttre, Overtro, Fanatisme og Aandstrældom, Træder Oplysningen, Sandheden og Menneskerettighederne raskt under Fødderne, Jstemmer i jublende Chor alle J, som leve af Udsuerie, Undertrykkelser og Uretfærdigheder. Hvor jeg er bandlyst og kun under de ukjendeligste Forklædninger tør lade mig see have J intet at frygte for. Dog, min eneste Trøst er, at jeg endnu har en Søster, der har sin usynlige og uovervindelige Borg i Sielen. Hun kaldes Tænkefrihed, og er den eneste Frihed, der, som Menneskets medfødte Eiendom, ikke kan berøves det. Hun er den hulde Engel, der med ætheriske Vinger omsvævede Gallilæus i Fængslet, Hus paa Baaler, Condoreet under Guillotinens Morderkniv, og lærte dem, at foragte deres Tyranner. Denne min himmelske Søster lever, og vil altid leve, saalænge Menneskene ikke miste deres eneste Fortrin for dyrene - Tænkeævnen. Underkuet, mishandlet, spændt for Despotens Triumphvogn, vil Menneskeheden, saalænge hun er til, dog i det mindste kunne udraabe: Solon, Solon, og minde Seierherren om, at ingen kan kaldes lykkelig, førend han ligger i sin Grav. Dersom jeg har talt lidt for frit, saa husk paa hvem jeg er. Er Dannemark end ikke min største Beskytter, saa er sjette Frederik dog min Velynder. Under hans blide Scepter turde jeg vove at lade mig see fri og uforstilt som Gud skabte mig. Han er alle Godes Ven, hvi skulde han ikke ogsaa være min Skrivefriheden. Charade, ved Hedegaard, Justitsraad. Hvis ømme Fader seer sit Barn at række Min første Halvdeel, utaalmodig, frem, Og han nu ei formaaer at fylde den, Da maa sligt Syn til Medynk hver opvække Min anden Halvdeel, paa min Ære! Ei nogen Moerssjæl kan undvære; Du finder Dig ret got derved; Men hvis Du vil det Hele tage, Til Frokost, da skal Qval og Klage, Ja stundom Døden følge med.