Corsaren, 1843-02-24
Foruden adskillige andre interessante Sager, fra Provindserne har man fra Skjelstoer gjort os bekjendte med, at der i Begyndelsen af forrige Aar ved en Raadstueforsamling blev afstemmet over et Forslag til Opførelse af et nyt Fattighuus i Forbindelse med Sygehuus, at Borgerne i det Hele erklærede sig for dette Forslag, men at man senere aldeles Jntet har seet eller hort fra vedkommende Embedsmænd eller Autoriteter, der kunde tyde paa, at man vilde sætte Planen, i Værk. At et Fattig- og Sygehuus er nødvendigt for en By, vide alle de, der kjende Kjøbstæderne og have seet, hvorledes de Fattige og Syge (navnlig af Tjenestetyende-Klassen), hvor et saadant mangler, blive tracterede; de, som ikke have seet Sligt, kunne indsee den paatrængende Nødvendighed af saadanne Anstalter deraf, at vedkommende høie Collegier efter den modneste Overveielse - modnet i alt Fald ved Aarene - have tilladt Borgerne i de fleste Byer at give deres Penge ud dertil. Men, naar nu den ærede Jndsender fra Skjelskøer troer at kunne faae hiin Plans Jværksættelse paaskyndeved at purre til vedkommende Embedsmænd gjennem Pressen, saa er han efter vor Formening hildet i en betydelig Vildfarelse. Den Bestyrelse, Kjøbstæderne ere undergivne, bestaaende af Borgerrepræsentanter, Byfoged, Magistrat, Amtmand, o. s. v., er en compliceret Mechanisme, der nærmest ligner et Kirke-Uhr. som skal gjøre Gavn for Omegnen ved at slaae, og som ogsaa er meget godt indrettet, men forresten gemeenligviis staaer. Om nu ogsaa Pressen tager fat i Uhret og bringer Viserne hen til det Klokkeslet, de skulde vise, saa indseer man dog let, at Uhret derfor ikke slaaer. Det Eneste, der kunde hjælpe: smøre det paa de rette Steder og give det nogle Puf - saaledes som man undertiden seer Folk gjøre ved deres Uhre, ligesom for at vække dem - see, det kan Pressen ikke, det kunne kun de, der, have Noglen til Taarnet, og det er fordetmeste Klokkere. Lader os engang betragte, hvad Folk vilde gjøre, naar et virkeligt Taarnuhr havde den Feil, at det ofte stod eller gik for sagte. Jeg erindrer netop et saadant Tilfælde. Omegnens arbeidende Befolkning fandt hver Dag, naar de, paamindede af Maven om, at det var Middag, vendte hjem, at Maden var langtfra færdig, fordi Taarnuhret endnu ikke havde slaaet. De kom af samme Grund enten for tidlig eller for sildig til Kirke, til Kroen, til Auctioner i o. desl. Endelig bleve de kjede deraf og kom: overeens om at anskaffe et solidt Uhr, hvorefter en dertil ansat Mand hver Dag skulde ringe med en af Taarnklokkerne. De erholdt af Vedkommende Tilladelse hertil, naturligviis paa Vilkaar, at det "rigtige Uhr" ikke mistede nogen af de Jndtægter, der vare tillagte det. Vi have her et meget godt Princip, som det erindrer jeg nu - er blevet adopteret ogsaa andre Steder, navnlig for nylig i en tydsk Stad. Man kunde ikke af Regjeringen erholde den Offenlighed og Mundlighed i Retspleien, hvorom man i en Snees Aar havde petitioneret. Man har derfor stiftet en Forening, hvis Medlemmer bringe deres Stridigheder for et dertil udvalgt Tribunal, der behandler Sagerne offenlig og mundlig - naturligviis uden at man derfor i ringeste Maade vægrer sig ved at betale Skatter og Afgifter til det ordinaire Rettergangsvæsen. Naar nu Borgerne i en Kjøbstad engang faae en god Idee og med Varme ville tage sig af dens Udførelse, saa vilde jeg ifølge heraf raade dem til, at de ikke først lade den gaae til alle hine Betænkninger, da den udentvivl vil blive kold underveis eller endog fryse aldeles fast; thi med disse Betænkninger gaaer det i Almindelighed saaledes til: Borgerrepræsentanterne ere uenige, om det skal skee eller ikke skee; Byfogden er enig med Borgerrepræsentanterne om, at der er stor Grund til at være uenig om Sagen; Amtmanden er uenig med sig selv om, hvilken Mening han skal give Fortrinet; Collegiet enes om at remittere Sagen, for at man kan blive enig derom. Naar den kommer tilbage, begynder Uenigheden forfra. Man har fortalt mig, at der engang kom en Sag under Ventiletiøn, der havde Hensyn til en Mands Bryllup, og af Afgjørelsen fulgte netop den Dag, da han stod Fadder til sin Sønnesøn. Afgjørelsen af en anden Sag betræffende en rig Mands Forpligtelse til Fattigvæsenet traf Manden selv i Fattighuset. Jeg skal ikke undre mig over, naar engang Resultatet af en Sag, der angaaer en Mands Fødsel, først indløber til ham i det andet Liv. - Jstedetfor Alt dette vilde jeg altsaa raade dem til strax at give sig ifærd med Udførelsen paa egen Regning. Kommer der saa, efterat de f. Ex. have bygget et Fattig- eller Sygehuus, den Bested tilbage, at Sligt ikke kan gaae an, da der ere altfor store Hindringer derfor, saa er det altid godt at kunne vise Syn for Sagen for, at det under visse Omstændigheder dog kunde gaae an; kommer derimod bifaldende Besked, nu, saa skader det vist ikke, at Arbeidet alt er færdigt. Jagttager man under hele Sagen tillige den Regel at betale til det gamle Fattigvæsen, ganske som om man brugte det, saa vil Alt være aldeles lovligt. At slige af Borgerne privat begyndte Foretagende trives med et mærkeligt Held, vise talrige Stiftelser i Kjøbenhavn, saasom Skole-Opdragelses- og Forsørgelses-Anstalter, hvorved det Mangelfulde i Fattigvæsenet erstattes. Jeg har det Haab, at man ved at blive saaledes ved tilsidst vil gjøre en stor Deel af Statens Jndretninger overflødige, saa at de ville kunne hvile med Pension," afskedigede i Naade formedelst Svagelighed ". Naar de saa engang aldeles afskaffes, saa træde de private Indretninger friske og kraftige i deres Sted, ligesom den nye Hud, der danner sig under et Saar og seer saa rød og livsfrisk ud, naar det gamle Saar falder af. Ved dette Hele kunne Borgerne maaskee trække paa Skuldrene og sige: "Ja, men saaledes at betale dobbelt, det er heller ikke rart." Hvorledes? - svare vi da - Vil ikke enhver Mand hellere betale 6 Rbd. for et Var Støvler, som han kan bruge, end 3 Rbd. for et Var, som han ikke kan bruge?