Viborger Samler, 1828-12-22
J Aaret 1815 og under Krigen havde man fattet to Beslutter imod den ; ved den ene af disse var den oprettet et overordentligt Tribunal, et Slags Chambre ordente. De havde Lovskraft. Den senere Bekjendtgjørelse af Forfatningen syntes at ophæve denne Prevotal=Lovgivning. J Aaret 1818 blev antaget en Lov, i hvilken den dog kun meget ufuldstændigt blev modificeret, og hvilken, efter Udsagn af een af vore Deputerede, kun er et stort Net til at fange Enhver, som mishager Ministeriet. Dette have vi ogsaa nylig erfaret paa en sørgelig Maade. For ikke at omtale tidligere Domfældelser, bleve tvende unge franske Skribenter forfulgte og forviste Landet. Den unge Advocat Ducpetiaux blev hæftet, fordi han havde paataget sig deres Forsvar; ogsaa den ved sin Kirkehistorie og sine fortjenstfulde Oplysninger om Jesuiterne saa fordeelagtigen bekjendte Hr. de Potter blev indspærret, fordi han i Courier des Priisbes havde vovet at forsvare de rigtige Grundsætninger. Hans hele Forbrydelse var at han havde vovet at angribe den ministerielle Vilkaarlighed. Disse saaledes uden Omstændigheder befalede Hæftelser vare hidtil uden Exempel. Hr. de Potter sendte en Skrivelse til de uafhængige nederlandske Tidender, som de optoge, og i hvilken han opfordrer alle Rigets Borgere, som elske de constitutionelle Jnstitutioner, tilat indgive ærbødige Petitioner til Kongen, hvori de oplyse Monarchen om den uforskammede Misbrug af hans Autoritet og bede ham om billige lovmæssige Garantier, saaledes, som man kan vente dem af en Fyrste, der høitideligt har lovet dem i FundamentalPacten. Overalt bleve slige Petitioner forfattede og undertegnede, og under saadanne Auspicier aabnedes Kamrenes Møder. Allerede havde det andet Kammer antaget nogle af dem, som angik den store Gjenstand, og en agtværdig Deputeret Hr. Brouckere, havde, overeensstemmende med Nationens Ønske, foranlediget Discussionen ved Forslaget til en Lov, hvorved den særskilte Lovgivning angaaende Pressen skulde ophæves. I tvende Møder, hvori denne Plan forhandledes, talede Dhrr. Secus, du Mont, de Sasses d'yssel, de Langhe, Surlet de Chokier Surmont de Volsberghe, for det Meste meget grundigt, for samme. Modstanderne vare naturligviis Hollændere, de første Støtter for vort Ministerium, og navnligen for vor bataviske Peyronnet, Hr. v. Maanen. Jmidlertid talede de dog ikke som Franskmænd om uvedkommende Ting; men alle hyldede den frie Presses Grundsætninger; Nogle dadlede endog meget frimodigt den ukloge Vilkaarlighed, der havde foranlediget en saa levende Kamp, og ophidset Gemytterne i hele Riget; men de fandt, som sædvanligt, Forslaget umodent, og meente, at man kunde forlade sig paa den kongelige Viisdom og det i Throntalen belovede Lovudkast. Saaledes staae Sagerne nu. Vil det have Følger, spørger man nu i Selskaberne; men hvad kan man svare herpaa, Jmidlertid har Sagen en endnu vigtigere Side end den blotte Pressefrihed. Det er den store Opgave at forbinde to Folk sammen i god Eendrægtighed, som ere forskjellige fra hinanden i Sæder Sprog og Religion. Characterens Forskjellighed viser sig i alle Forhandlinger. Det er ikke alene en Kamp imellem Pressen og Regjeringen, men imellem tvende Sprog, Det ene Sprog er de Ministerielles, Speceriekræmmernes, deres, som allene ere interesserede ved de uhyre Bekostninger, hvilke Batavia foraarsager saavel Belgierne som Hollænderne. Det andet Sprog er de Constitutionelles, Philosophernes, men, hvilket man ogsaa maae indrømme, de aristocratiske Grundeieres og Jesuiternes. Man betragte engang vor besynderlige Repræsentation. Den er en Fægte plads, paa hvilken de tvende Sprog, og, om man vil, de tvende Folkeslag, bestandigt levere hinanden Fægtninger. J vore af tvende Deele bestaaende Forsamlinger, taler Friheden, den sunde Menneskeforstand fransk, men den provisoriske Bestyrelse den forvaltende Vilkaarlighed, forsvare sig paa hollandsk. Naar man bivaaner vore Møder, fristes man til at sige, at her disputere Folk, som slet ikke forstaae hinanden. . . .. Jndblandingen af religiense Gjenstande i Statsanliggenderne er ogsaa en bedrøvelig Sag, som bringer stor Forvirring i Alt. Vor Regjering har viist stor Fasthed i Henseende til Jesuiterne og derved erhvervet sig Poplaritet. Men nu da de ere borte, er det ikke meere Tid, at bruge dette forslidte Middel, og, hvad ogsaa de hollandske Talere sige, med denne Sag har Jesuitismen Jntet af gjøre. Endnu een, ikke ganske forkastelig Betragtning er den, at det i det Mindste er meget upolitisk, at Regjeringen nu gaaer frem paa Vilkaarlighedens Vei, da den franske Regjering har betraadt Lovmæssighedens Bane. Vi ville haabe, at Ministrene ville begribe dette, og at Kongen der nu maae være underrettet og Alt, vil følge sit faderlige Hjerte og opfylde sine Lofter. (Det her omhandlede Lovforslag af Hr. de Brouckere er senere bleven forkastet i Generalstaternes andet Kammer med 61 Stemmer imod 41.)