Aalborg Stiftstidende, 1829-09-30
Det hører til at fuldstændiggjøre Skildringen af de forskjellige Anskuelser af Tingenes nærværende Tilstand, i Orienten, at meddele Læserne følgende Skrivelse fra det Preussiske af 10de Septbr. Krigen i det østlige Europa kan ansees for endt; man har den bestemte Efterretning, at flere tyrkiske Commissairer, med de meest uindskrænkede Fuldmagter ere afgaaede fra Constantinopel til Adrianopel, den russiske uden for al Tvivl, at Freden med det første vil blive sluttet. De stigende Courser ere dens Forløbere. Den Grundvold, hvorpaa Freden vil blive bygget, er her allerede bekjendt siden Keiser Nicolais Nærværelse i Berlin, ved hvilken Leilighed En af hans Adjutanter, maaskee ikke uden Hensigt, lod falde følgende Yttringer derom: "at Rusland paa ingen Maade sigtede til Portens Undergang, at det blot vilde see sine gamle Rettigheder sikkrede, Tractaten i Ackierman erkjendt og sat i Kraft; at det vilde tilsikkre sig fri Skibsfart til det sorte Hav igjennem Dardanellerne og Bosphorus, Garantie for, at Menneskehandelen i de caukasiske Provindser ophører og endelig Godtgjørelse for Krigsomkostningerne". Denne sidste Punkt synes at være den meest precaire ved Underhandlingerne. Saavidt man veed, forlanger Keiser Nicolai ikkun Godtgjørelse i Penge, men naar man overveier, at denne Krig har kostet saa uhyre Summer, at ikke alene det fyldte Skatkammer i Petersborg er udtømt, men at man endogsaa har seet sig nødt til at gjøre betydelige udenlandske Laan, saa vil Godtgjørelses-Summen ventelig stige saa høit, at Sultanen vel ikke strax vil see sig i Stand til at udbetale den. Paa Eventyret om de fulde Skatkamre i Serallet troer man nu ikke meere, men der gives derfor mere end et fuldt Skatkammer i Sultanens Rige, hiin Side Balkanen og Havet, og lykkes det de Rettroendes Hersker, at aabne disse, saa kan han muligt tilfredsstille Rusland hurtigere end det selv venter. Men skeer det ikke, saa kan man for det første ganske sikkert antage, at Rusland forsyner nogle tyrkiske Fæstninger og Stæder med Garnisoner og maaskee aldeles besætter Fyrstendommene Moldau og Wallachiet i Europa og Armenien i Asien, saaledes som Provindsen Chol i Persien blev besat af General Pankratjew. Hvad de erobrede tyrkiske Fæstninger i Kaukasten, Anapa og Poti angaae, saa maa de tilfalde Rusland, da denne Stat allerede i forrige Tyrkekrig skulde have sat sig i Besiddelse af dem og ikkun deri blev hindret, da den commanderende General allerede havde indrømmet dem til de tyrkiske Tropper forinden en Coureer fra Petersborg, bragte den Efterretning, at Keiser Alexander ikkun i det Tilfælde vilde ratificere Freden, naar Russerne forbleve i Besiddelse af de Fæstninger, de havde erobret og for Tiden besat. Men da imidlertid Anapa og Potiigjen vare indrømmede Tyrkerne, saa forbleve de i Portens Besiddelse og denne Forseelse var Aarsagen til det Særsyn, at disse to tyrkiske Fæstninger med en meget ubetydelig Landstrækning bleve liggende midt inde paa det russiske Gebeet, afsondrede fra det øvrige ottomaniske Rige. Fra disse to Fæstninger blev siden den Tidden skjændige Handel med tscherkassiske Piger, Slaver og Gildinger dreven af Tyrkerne; herfra var det, at de mahomedanske Folkeslag stedse bleve ophidsede til Opstand mod Rusland, hvorfor det er af største Jnteresse for denne Magt, at disse Fæstninger ikke meere komme i Tyrkernes Besiddelse. Selv af det gamle Armenien, Paschalikerne Achalzik, Kars, Erzerum og Trapezunt vil rimeligviis en Deel tilfalde Rusland, paa Grund af gamle Tractater med den sidste græske Car Heraklios, ved hvilken Rusland saagar har forpligtet sig til igjen at erobre disse armeniske, oprindelig christelige Lande for sin Krone.