Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-02-21
Skilderie af Kjøbenhavn. me hos Mester Fjerde Aargang. No. 38. Udgivet og forlagt af J. Wersel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Høeckes Enke. Løverdagen den 21 Februarii, 1807. Fornyet Forslag til et offentligt Ridehuus. Vor Hovedstad har i de senere Aar faaet Jndretninger nok, der troligen bidrage til at nedbryde Sundheden, men kun faa, som befordre den. Selv de saa gavnlige Badehuse ved Langebro opfylde i ingen Henseende deres sands Bestemmelse. Om Sommeren er Søgningen saa fark, at det priemler der af Experkanter og Sollicitanter, som i en stor Herres Forgemak, og at den ene Badegiæst venter paa den andens Afbadning, om maa saa kan kalde det som en ung Spark paa sin Rige Oveles eller Tantes Hedengang. Men hvor uhensigtsmæssige disse Badehuse end i og for sig ere, er noget Altid dog bedre end intet. Med Tiden kunde de maaskee Odnu under en andre Bestyrelses Hænder blive til noget ordentligt, og da kan Din sige Ved Wessel: den Prosit, som kom seent, er bedre end aldeles ingen. - Men hvad der hidtil har været et paa desideria, det er paa Dansk Ønsker, som fromme Børn yttre, og netop ikke opfyldes fordi de ere fromme, er et offentligt Ridehuus. Den uforglemmelige Tode, der i sin Tid skrev Blade, som man kunde blive sund af, istedet for at man nu omstunder skriver Blade, som man kan blive lys af, har allerede for endeel Aar siden gjort Forslag til et saadant Ridehuus, men det forblev ved et forslag, der, som saa meget andet Ædels og Godt synes at have fulgt ham i Graven. At høste der, hvor Andre have saaet, at gjentage hvad Andre tilforn have sagt langt bedre, er et meget hæderløst Arbeide. Men at borttage den Jord og det Gruus, som bedækker en ædel Spire, og truer med at qvæle den aldeles, at vande og frede den, for, om mueligt, at bringe den til at blomstre, er intet stort, men sandelig heller intet fortjenesteløst Arbeide. Uagtet vi leve i Tider, hvor man tvivler paa Alting, og ikke engang tør antage for vist at man seer med begge Øinene og hører med begge Øren, ja hvor man endog staaer Fare for, at en anden Sall vil physiologisk bevise os, at vi kun gaae paa eet Been, saa er alle Natur= og Unaturphilosopher dog hidtil enige om, at Ridning er en sund Bevægelse. Vi behøvede maaskee langt færre tobenede Læger og Apothekere, dersom vi havde flere firebenede, og alle de Modesyger, som til saa dyre Priser kjøbes i Klubber, Spiselauge og Maskerader vilde da i det mindste ikke saa pludselig rive manger en Fader og Moder bort fra uforsørgede og hielpeløse Umyndige. Hypochonderien, denne lede Datter fra Satans Rige, denne Modesyge som nu enhver Mand af Stand maa have og skal have, som fordum Børnekopper, denne Skarntyde paa Livets Bane, hvis blotte Uddunstning er en dræbende Gift, vilde blive mindre almindelig, dersom enhver saae sig istand til at bortride den. Man vilde da ikke meere være udsat for at overfuses og behandles som en Stykknegt eller Deserteur i en og anden Commission, og mangen en Ægtemands Huuskors vilde blive et Par Lispund lettere, dersom hans Naade, Fru eller Madame kunde ved en saadan sund Bevægelse deportere sin Modersyge og sine Vapeurs. Den Vanskelighed, der for Tiden er forbunden med at gjøre sig en Tour til Hest, er virkelig alt for stor. Antallet af dem, der have Raad til at holde sig en Ridehest, er saare ubetydeligt mod dem, der ikke see sig istand dertil. Fo ringen bliver Dag for Dag kostbarere, og en Hest, som ikke holder Sultecuur, behøver nu til Dags mere om Ugen til sit Underhold end for dum mangen en tarvelig Familie. Dertil kommer endnu, at ingen bryder sig om, hvor meget hans Nabo eller Gjenbo tilsætter i Spil og paa Gjestebude, men at Alles Øine ere heftede paa den, der holder sig en Hest, uden at være Brygger eller Capitain ved Borgerskabet. Spiller nogen Banqueret, saa raaber enhver, ja det tænkte jeg nok, han spændte Buen alt for høit, han holdt sig jo en Ridehest. Mangen en Mand gider ikke, uagtet han nogenledes har Raad dertil, anvende noget paa denne sunde Legemsbevægelse, blot fordi han ikke ønsker at komme i Orde for at være en Ødeland. Nu gives der rigtig nok andre Veie til at komme til at ride. Der findes Folk nok, som udleie Heste for en billig Betaling. Men og hvad voves der ikke ved at leie et saadant BaDet er ikke unge, tilredne, stadige Dyr, som saadanne Hesteudleiere altid have Raad til eller finde deres Regning ved at anskaffe sig. De hade i Almindelighed et Ensemble af Bæster, der, som fande Lykkefrister og Virtuoser, have gjennemvandret Lykkens tusindfoldige Krinkelkroge, De kjøbe ofte Trompeter=Og, der have været med i alle Campagner paa Nørrefælled, og som man for en Skavangs Skyld har givet Løbepas, Et saadant Bæst behøver kun at høre en Postkarl blæse en Polsk Dans paa sit Horn, for strax at antage den for en Commando, og at sætte over alle Grøvter og Kjær med den stakkels Rytter, som ikke kjender Øgets militaire Nykker og anmus occidendi. Ofte anskaffe saadanne Hesteudleiere sig ogsaa dimitterede og i Naade afskedigede Karetheste, der have været vante til at bære Topper og derfor sætte Næsen, høir. Kommer man nu ulykkeligviis paa en saadan dyrisk Don Ranudo, som ikke saa let vænner sig af med sine fornemme Rykker, saa bliver man ofte imod sin Villie nødt til at holde uden for Grevers og Baroners Dør og gjøre Caprioler og Credencer. Ogsaa Amagerheste, som i en Række af Fastelavnsmandage have været med i hine Cavalcader, hvor man slaaer Katten af Tønden eller river Halsen af Gaasen, ende ofte deres Hesteliv som Leie=Øg. Naar nu en Herre med blanke Sporer kommer op paa et saadant Amagerbæst, saa vover han Arme og Been. Uvant til Sporer er den mindste Berørelse af disse nok til at sætte den Umælende i Fyr og Flamme, ubekjendt med Skolens Trældomsregler, tøileløs som Pegasus, gjør den nogle Springom med Rytteren, og inden han veed et Ord deraf, ligger han i en Pol eller Grøve. (Fortsættes)