Aalborg Stiftstidende, 1833-04-29
I det engelske Parlament har Hr. Grant gjort et Forslag, til Jodernes Emancipation. Joderne - sagde han - have aabenbart Jnteresse for den Stat, der beskytter dem; man aabne dem derfor Adgang til dens Embeder, og deres Jnteresse for samme vil stige. De have fremdeles Jnteresse for det Lands Forsvar, der indeholder deres Familier og Eiendomme; man tillade dem derfor at tjene saavel i Armeen som Flaaden. For dem ere videre Landets Love ligesaa vigtige, som for de Christne; man tilstæde dem derfor Adgang, til at blive Dommere, hvis de ellers maatte være skikkede dertil. Da nu saaledes Joderne finde selv samme Jnteresser i Staten, saa aabne man ogsaa for dem Parlamentets Døre og fordre her ingen anden Legitimation end frit Valg af frie Borgere. Herpaa gik Hr. Grant over til at betragte Jndvendingerne mod Sagen, af hvilke han erklærede een for politisk, den anden for religiøs. Hiin bestod deri, at Joderne henvendte deres patriotiske Følelser ikke til det Land, i hvilket de boede og som beskyttede dem, men til et fjerne Land, til hvilket de i en ubestemt Fremtid haabede at vende tilbage og at de følgelig under Mangelen paa statsborgerlige Følelser ogsaa maatte blive udygtige til Opfyldelsen af statsborgerlige Pligter. For at gjendrive denne Indvending erindrede Hr. Grant om en Erklæring af det jødiske Sanhedrin i Napoleons Tid, som, beraabende sig paa deres hellige Bøger: "Søger den Stads Fred, hvorhen jeg har ladet Eder fore som Fanger og beder til Herren for samme, thi i dens Fred skulle ogsaa I have Fred, besvarede det dem forelagte Spørgsmaal, om Jøderne ansaae sig bundne ved den Stats Love og Vedtægter, i hvilken de opholdt sig, saaledes, at samme ikke blot erklærede dem forpligtede til at lyde dets Love, men ogsaa til at betragte det som Fædreland og forsvare det indtil det Yderste. Han beraabte sig fremdeles paa de hæderlige Vidnesbyrd, som vare meddeelte Jøderne, deels under den tyske Frihedskrig mod Napoleon, deels nylig af General Chasse, under det antverpenske Citadels Beleining, og berørte - for ogsaa at hente et Exempel fra et fjernt Land - tillige et chinesisk Document fra det 16de Aarhundrede, i hvilket Jøderne rostes ikke blot for Deres Duelighed og Retsindighed som Landmænd og Handlende, men ogsaa for deres exemplariske Adfærd som Dommere og Kiigere. Endelig omtalte han ogsaa den religiøse Jndvending: nemlig, at da Gud havde fordreven Jøderne fra deres Fædreland og adspredt dem over hele Jorden formedelst deres Misgierninger, saa tilkom det ikke Menneskene at indsætte dem i alle borgerlige Rettigheder. Hertil svarede Hr. Grant, at det var uovereensstemmende med den fande Christe doms Aand, af et sligt Motiv at nægte Jøderne borgerlige Rettigheder; i det hele opholdt han sig kun kort ved denne Indvending. og det vist med Føie, fordi det i vore Dage dog vel er klart at hvor der af hine Præmisser er draget slig Følgeslutning! der er afgive et Beviis ikke paa Religiøsitet, men paa Jntolerance. I et Postscriptum bemærkes, at HerGrants Forslag synes at ville gaae igjennem. Fra adskillige homoopathiske Læger i Preussen var til Regjeringen indsendt Ansøgning om selv at maatte besørge deres Medicamenter, men vedkommende Collegium har afslaaet dette, fordi en slig Tilladelse vilde forudsætte en tota Forandring saavel af det hele Medicinal, som isærdeleshed af Apothekervæsenet. Tillige berøres, at den homsopathiske Lægemethodes egentlige Værd, saavelsom sammes Afhængighed af den af Vedkommende forlangte Tilladelse end nu ikke er noksom begrundet, til at kunne motivere en slig Begjerings Opfyldelse. Derimod ere de for Apothekerne gieldende Bestemmelser ogsaa anvendelige paa homsopathisk Recepter og hine ere ikke berettigede til under noget Paaskud at afvise disse.