Almuevennen, 1844-10-16
Nr. 30-31. 3die Aarg. Almuevennen. Udgiver: J. A. Hansen. Redaktør Frederik Barfod. Onsdagen den 16. October 1844. Stænderne i Viborg. 12. Om lige Rettigheder for det privilegerede og uprivilegerede Hartkorn. (Sluttet). Proponenten erkjender, at der bør tilstaaes Godseierne Erstatning for Tabet af deres Skatteprivilegium, og naar der virkelig blev givet dem en tilstrækkelig Godtgjørelse, kunde Sagen vel ikke have saa store Betænkeligheder; men det vil være vanskeligt, at bestemme Erstatningen med Hensyn til enkelte Præstationer, og Proponenten har vistnok sat den altfor lavt. Saadanne Fortrin, som Fritagelse for Arbeide paa Biveiene og for Sognereiser, lade sig vel ikke evaluere, da de efter de forskjellige Forhold paa de forskjellige Steder ere af meget ulige Værd, og de kunde derfor næppe heller blive Gjenstand for Erstatning af Statskassen i Almindelighed, men snarere af de Commune-Beboere, som vandt ved, at Flere bleve deelagtige i disse Byrder, Erstatningen er for samtlige det frie Hartkorns Forrettigheder af Proponenten kun foreslaaet til 2 Rbd. pr. Td., uagtet allerede Forskjellen i Landskatten, efter hvad han selv anfører, er over 2 Rbd., og de øvrige Præstationer dog maae anslaaes til Noget. Han paaberaaber sig i denne Henseende, at Godseierne nu ikke længere have de Byrder, som paalaae dem paa den Tid, da Skattefriheden blev dem indrømmet. Formodentlig sigter han herved til at Adelen forhen, som Vederlag for de Samme indrømmede Privilegier, havde at præstere personlig Krigstjeneste; men Forholdet blev, som bekjendt, ganske forandret ved Souverainitetens Jndførelse. J ældre Tid var den fri for Skatter, saavel for Hovedgaardene, som for Bøndergodset; men efter Souverainitetens Jndførelse blev Skattefriheden, der nu blev et Privilegium, ikke for Adelen, men for Sædegaardseierne i Almindelighed, indskrænket til Hovedgaardene, hvilket var et afde Arrangements, som i 1670 skete under Griffenfeldts Ledelse, til at consolidere Souverainiteten, ved at mægle imellem de forskjellige Standsinteresser, som vare komne i Collision. Proponenten bemærker, at den Sædegaardseierne, i Forbindelse med Jndrømmelsen af Skattefriheden, paalagte Forpligtelse til at svare til Skatterne af Bøndergodset, nu ikke længere kan være nogen Byrde. J sig er det vistnok ganske i sin Orden, at Enhver maa svare til Skatterne af sin Eiendom uden Hensyn til, at den er i en Andens Brug; men det, hvorfor Skattefriheden er at ansee som Æqvivalent, er heller ikke hiin Indestaaelse for Skatterne af Bøndergodset, isoleret betragtet, men det er denne Jndestaaelse i Forbindelse med Forpligtelsen til at besætte Bøndergodset med Livsfæstere. Det maa ogsaa bemærkes, at der ere Mangfoldige, som ere i Besiddelse af det omhandlede Skatteprivilegium, efter at de ere løste fra Forpligtelsen til at tilsvare Skatterne af et Bøndergods, navnligen alle de, som i Medfør af Resolutionerne af 1784, 1785 og 1791 have solgt deres Bøndergods under Reservation af Hovedgaardsfriheden, og disse kunde naturligviis ikke skadesløsholdes ved at fritages for en Forpligtelse, som ikke paahviler dem Det samme gjælder om dem, der ere i Besiddelse af Hovedgaardsparceller, som ere blevne solgte paa en saadan Maade, at Skattefriheden vedbliver. Det hedder at naar saadanne Rettigheder, som et fordums Aristokrati vistnok ei med Rette har skabt, igjen efter mange Aars Besiddelse skal afløses, kan det ei skee efter den høieste Maalestok. Men hvad der end kan være at sige om Maaden, hvorpaa de omhandlede Privilegier oprindelig ere blevne erhvervede, saa er det dog vist, at de nu engang ere erhvervede under Lovenes Beskyttelse og at man derfor ogsaa maatte kunne stole paa, at de vilde blive conserverede. De ere allerede i Tidens Løb blevne betydeligt indskrænkede, og at betage de Paagjældende hvad der er blevet tilbage uden fyldestgjørende Æqvivalent vilde ikke være retfærdigt. Proponenten bemærker selv at man ikke bør ophæve Tiendefriheden; men denne Frihed er ikke erhvervet paa anden Maade eller under andre Betingelser end Skattefriheden, og de samme Grunde, paa hvilke Proponenten har antaget, at man ikke bør røre ved Tiende friheden, taler altsaa ogsaa for, at man ikke bør betage de privilegerede Hartkornsbesiddere, deres Skattefrihed. Proponenten bemærker, at Hovedgaardseierne da igien kunne blive frie for det Mere, som de nu svare i Stænderskat; men dette er ikke anvendeligt paa alle Eiere af frit Hartkorn, men kun paa de Hovedgaardseiere, hvis Hovedgaarde have saadanne Qvalificationer, at de give dem Plads i Sædegaards eiernes Valgelasse. Saalænge disse Eiendomsbesiddere, skulle udgjøre en egen Valgelasse, er det vel ogsaa billigt, at de svare et større Bidrag til Stænderudgifterne, og dette er Noget, som de til denne Classe hørende Medlemmer af Stænderne velvilligen selv have bragt i Forslag. Det menes, at naar Forskjellen imellem priviligeret og uprivilegeret Hartkorn var ophørt, saa vilde derved ogsaa den Hindring for Selveiendoms Udbredelse være bortfaldet, som ligger deri, at Hovedgaardseierne ikke kunne skille sig ved deres Bøndergods, uden at tabe deres Hovedgaardsfrihed; men hvis det skulde ansees hensigtsmæssigt, at hæve denne Virkning af Bøndergodsets Bortsalg fra en Hovedgaard, saa vilde dette vel kunne skee uden at man i hiint Øiemed behøvede at betage Hovedgaardene deres Skattefrihed. Det anføres, at der fra Stændernes Side ofte herom er bleven petitioneret; men jeg maa dog herved bemærke, at dette kun gjælder om nærværende Forsamling, hvorimod Sagen ikke i den roeskildske Forsamling, har vundet samme Jndgang, saa at der altsaa for Regjeringen har været mindre Anledning til at gaae ind derpaa, end om begge Stænderforsamlinger havde erklæret sig for en saadan Foranstaltning. Jøvrigt turde det være tvivlsomt om denne virkelig vilde være i Bondestandens Jnteresse; thi de Godseiere, som ellers kunde finde sig tjente med at skille sig ved deres Bøndergods, ville vel gjøre det alligevel, om de end derved tabe de Friheder, der ere blevne tilbage for Hovedgaardene, og da ville deres Hovedgaarde gaae ind under den almindelige Beskatning. Det er saaledes bekjendt, at der er en Mængde Sædegaarde, hvorfra Bøndergodset er blevet solgt uden Reservation, og som derfor nu svare Skat lige med det uprivilegerede Hartkorn. Det sees ogsaa let, at dersom Grunden til, at Sædegaardseierne ikke sælge deres Bøndergods, ikkun er Ønsket om, at conservere Hovedgaardsfriheden, saa var der ialtfald Jntet, der kunde holde dem, som have over 200 Tdr. Hartkorn Bøndergods, tilbage fra at sælge dette Mere, men hvortil der dog ikke synes at være nogen Disposition. Endnu skal jeg tilføie, at Erstatningen, forsaavidt de egentlige Skatter angaaer, paa den simpleste Maade, vilde kunne gives, ved at slaae saa meget af i Gammel skatten for det frie Hartkorn, som Skattedifferentsen, udgjør, og derimod lade det frie Hartkorn svare lige med det ufrie af det nye Hartkorn; men dette vilde kræve en speciel Regulering med Hensyn til hver enkelt Hovedgaard, og jeg indseer ikke, at derved noget synderligt var vundt. Med Hensyn til de øvrige Fortrin, som tilkomme det privilegerede Hartkorn, er Vanskelighederne større, da disse ikke let kunne evalueres til et bestemt Beløb, og paa forskjellige Steder ere af ulige Værd. Proprietair Boserup. Forsaavidt Andragendet angaaer en Udjevning af Forskjellighederne i Beskatningen og Arbeids-Præstationerne af det uprivilegerede Hartkorn, og af saavel den frie som ufrie Hovedgaardstaxt, maa jeg tiltræde Begjæringen om, at der i Anudning af samme nedsættes en Comitee. Gaardeier Black har allerede bemærket, at disse Forskjelligheder ere en Anstødsteen ei blot for Communalbestyrelserne, men ogsaa her i Forsamlingen; og hvorvel jeg ikke ligefrem kan indrømme Rigtigheden heraf, er jeg dog ved de Erfaringer, jeg har gjort, kommet til fuld Forviisning om, at den Stræben der er fra det ufrie Hartkorns Brugeres Side efter at opnaae alle de Fordele, som det frie Hartkorn nyder, og den Frygt, de nære for at miste de allerede erhvervede Rettigheder, har virket lammende ved Valget af Medlemmer til Sogneforstanderskaberne, Amtsraadene og Stænderforsamlingen. Den omhandlede Ulighed i Byrderne har ogsaa i forrige Session foraarsaget, at de Deputerede af Bondestanden ikke gik ind paa Regjeringens Forslag om stænderske Comiteer, saaledes som Gaardeler Kirk for nylig har erkjendt under Discussionerne over Oliemøller, Schyttes Andragende og Stænderinstitutionens videre Udvikling m.v (vide St. Tid. Pag. 508). Frygten for at Bondestandens Tarv ikke skulde blive tilbørligen varetaget i Communalraadene og Stænderne har havt til Følge, at om Bondestanden endog indsaae, at det vilde være mindre hensigtsmæssigt at vælge Bønder, have de dog gjort det, for at kunne være forviissede om, at deres Tarv blev varetaget. Nu er det vistnok ønskeligt, at Bonden selv indtager Plads i de communale Raad, men hvis der blev organiseret Stænder-Committeer, kunde der dog ingen Tvivl være om, at man maa ønske, at de Mænd, der udvælges til at have Sæde i samme, ere i Besiddelse af grundige Kundskaber og Evne til Foredrag. Da det nu ogsaa synes stemmende med billighed og Retfærdighed, at en Udjevning af Uligheden finder Sted mod billig Erstatning, maa jeg tilraade Nedsættelsen af en Comitee. At jeg iøvrigt ikke har talt af egen Jnteresse vil være Forsamlingen indlysende deraf, at min Gaard og Mølle ere fri Hovedgaardstaxt. Kammerraad Schjort: Jeg vil blot tillade mig et Par bemærkninger i Anledning af nærværende Andragende, hvilket i Sandhed har frapperet mig meget med Hensyn til det betydelige Jndgreb i Eiendomsretten, som det tilsigter. Saavel dette som lignende Andragender ere sikkerlig fremkaldte paa Grund af den Eftergivenhed, der tidligere har fundet Sted fra Sædegaardseiernes Side mod de mindre Landeiendomsbesiddere, uden at disse ere komne hine imode med andet Vederlag, end nye Fordringer. Det er og har bestandig været min Mening enten at holde aldeles fast paa sine faa, men dyrtkjøbte Rettigheder, eller at lade dem alle gaae paa en Gang imod en aldeles fyldestgjørende Betaling, men det er tillige min Mening, og fra denne kan jeg ikke afvige, at den Sum, som en saadan Godtgjørelse vil beløbe sig til, ene og alene skal udredes af de contribuable Hartkornseiere, thi jeg finder det aldeles i sin Orden, at de, der høste Nytten af en saadan omgribende Forandring, som den foreslaaede, ogsaa maa betale den. – Naar herpaa gjøres Paastand, og denne, som jeg haaber, finder Medhold af Regjeringen, da er jeg aldeles overbeviist om, at Lysten til den foreslaaede Lighed er tabt, og at slige Andragender, som det nærværende, herefter ville udeblive.