Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-09-01
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 200000 Fo Attende Aargang. No. 70. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 1 September 1821. Øl. Man klager meget over vore Tider, ret som om disse vare reene Vantrivninger og Skiftinger mod dem, vore Oldefædre og Oldemødre levede i. Men har man ogsaa Grund til saadan Klage? Udraabte ikke allerede Cicero "o Tider, o Sæder!" og skulde de virkeligen saaledes være blevne ved at gaae Krebsgang, saa maatte der jo nu være Tider og Sæder, som selv Sodoma og Gomorra ikke havde kjendt Mage til, førend den stakkels Madam Loth, til Straf for en Nysgierrighed, der ikke var større hos hende end hos hver Anden af hendes Kjøn, blev forvandlet til en Saltstøtte? Men det gaaer med Tiderne, som med Menneskene; man har overdrevet hines Godhed som dis sees Kjæmpestørrelse i Oldtiden. Man har modsagt sig selv i det man paastod, at hine bestandig blive slettere, ligesom disse mindre; thi hvilke Skrællinger maatte de nulevende Mennesker ikke være f. Ex. mod Kong Holophernes, eller mod Holger Danske, til hvis Størrelse man bedst kunde slutte fra hans fordum i Opgangen til det Kongelige Bibliothek hængende Tallerken og Skee, hvoraf den første var ikke mindre end et Fad, hvorpaa en heel Dyresteeg kunde ligge, og den sidste saa stor, at den kunde indbefatte et Par Potter, Men til Lykke er det Menneskene, som spaaer og Naturen, som raader. Denne algode Moder er alt for alvorlig og stadig til at gjøre saadanne Tilbagespring fra Kjæmper til Dverge. Jmellemstunder kan den vel ogsaa, for at more sig, ligesaa godt som Menneskebørnene, legge lidt med sine Frembringelser, og naar den er i godt Humør, frembringe noget, de Lærde kalde Naturlege. Saaledes lader den ofte fremstaae Schweizere paa 84 Tommer, føre Jomfruer af 30 Lispunds Vægt, Ditmarske Stude paa 3500 Pund, Kartofler, som veie 5 Pd. hver, en Christian Heinrich Heinecke, som, da han var 2 1/2 Aar, kunde besvare alle Hovedspørgsmaale i Historie og Geographie, og i sit 3die tale Latin, og Fransk – men alt saadant gjør den, som sagt, kun imellemstunder con amore, for at vise hvorvidt den kan gaae, naar den vil, men i det Hele hedder det hos den den lige Vei den bedste, og udenfor de Love, den eengang har givet, gaaer den ikke. Men vi ere allerede komne for langt fra Texten, som først skal bevise, at der i Tider og Sæder er en evig Gjenfødsel, og at Kong Salomon har Ret, naar han skriver, slig ikke at de ældre Tider have været bedre end de nuværende: Dyder og Lyder forplante sig, skjøndt under forskjellige Skikkelser, gjennem alle Aarhundreder, ligesom den første Rose og den første Gifttyde, der har voxet i Edens Hauge. Rosen kan ved Konst forædles, Tyden blive end giftigere; men Arten bliver dog den samme. Øl var det, som vore Forfædre, da de endnu klædte sig i Dyreskind og boede i Jordhuse, drak Øl det, som de Helte, der nu hvile i Kjæmpehøiene, nøde; og de brave Mænd, hvis Portraiter man endnu for 26 Aar siden saae hænge i St. Nicolai Kirke, og som saae saa sunde og rødmosede ud, og havde forsvaret Kjøbenhavn mod Carl Gustav, drak, som Tode siger, ikke Viin, men Øl. Øllet var i de Tider saa godt, at man ikke blev beskjænket, fuld, drukken, perialiseret o. s. v., men øllet. Varmt Øl, ikke Caffee, Thee eller Chocolade, drak Christian den 4de som Barn, og Niels Juel, Hvidtfeldt og Adeler have alle ikke faaet anden Frokost end saadant Øl. Med Sydens Dæmon kom Vinen herind, og da man ikke noksom kunde beruse sig mere i Druens Guld, tyede man til Brændevinets Bly Med Øllet forsvandt Nordens Kraft, med Vinen kom dets Vanmagt, med Brændevinet dets Afmagt. Først i de nyeste Tider er Ølperioden vendt tilbage igjen, og vi have nu næsten ligesaa mange Ølkieldere, som Vinkieldere. At med Øllet og saa Nordens Kraft vil vende tilbage, har man Aarsag til at haabe, og uden Tvivl vil i Ølkielderne den Aand igjen opvaagne, som døde i Viinkielderne.