Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-03-12
Jndenlandske Efterretninger. Kjøbenhavnsposten meddeler en Skrivelse fra Falster som Vidnesbyrd om den Stemning, som ved Efterretningen om Actionsordren mod Orla Lehmann er fremkaldt her paa Øen, hvor den almindelige Sensation, som denne mærkelige Begivenhed har bakt, naturligviis baade er større og vil være mere varig end noget andet Sted. Naar den ærede Brevskriver synes at antyde, at en hviskende Samtale, som han ved Slutningen af Lehmanns Tale hørte mellem heder West, Peder Olsen og nogle Andre, mu ig har gaaet ud paa eller indeholdt Spiren til den paafølgende Ordre til Generalfiskalen, da maae vil bemærke, at vi af flere have hørt, at Peder Olsen ikke var nærværende, men for Øvrigt dele vi Brevskriverens Haab, at det vel nok engang vil blive oplyst, om nogen hemmelig, sandhedsfordreiende Angivelse er skeet; thi den forhen omtalte Jndberetning, som Stiftamtmanden, Hr. Kammerherre, v. Jessen paa Embeds Vegne fandt sig foranlediget til at indgive til det kongl. danske Cancellie, indeholdt kun en kort og simpel Fremstilling af det Passerede. – Da vi troe, at den omtalte Skrivelse vil interessere vore Læsere og finde Gienklang hos dem, der hørte Lehmanns Tale, optage vi af Kjøbenhavnsposten, følgende Brudstykker: "Man vil let kunne forestille sig, med hvilken Overraskelse vi Falstringer modtoge Efterretningen om, at det danske Cancellie havde beordret Generalfiskalen til at saa give den Stænderdeputerede Lehmann for hans paa Raadstuesalen i Nykjøbing holdte Tale til Kammerraad Drewsens Vælgere. Der var Jngen herovre, efter hvad jeg hørte, der anede, at der skulde være noget Forbryderisk i det, som blev sagt, Jngen, der kunde troe, at der var blevet talt Andet, end hvad enhver myndig Mand maatte være berettiget til at sige til sine selvstændige Medborgere, Andet, end hvad der allerede mangfoldige Gange frit og uforbeholdent er blevet yttret i Skrift og Tale, og som det ikke kunde hielpe stort, at man paa den ene eller anden Maade vilde søge at undertrykke. Hvorledes det nu end forholder sig med Oprindelsen til den af Cancelliet udstedte Ordre til Generalfiskalen, saa kan der dog umuligt være Tanke og at Regjeringen skulde have villet anlægge en Tendents=Proces, en Proces, hvorunder man ikke actionerede Tiltalte efter de foreliggende Facta, men efter den Tendents, han præsumeredes at have havt ved de af ham foretagne Handlinger. En saadan Proces er af en saa odiens Natur og ligesaavel en tro Følgesvend af som et Beviis paa Despotiet, at Jngen tør troe sligt om vor Regjering. Regjeringen vil altsaa blot have Lehmann saggiven efter de foreliggende Facta, og at de ere troe og overeensstemmende med det, som er passeret, ville saagodtsom alle Tilhørerne kunne bevidne. Jeg har selv personligt talt med Mange, og ligesom de have yttret Forundring over, at Lehmann er bleven sagsøgt, saaledes have de tillige været enige med mig i, at det trykte Ord, hvor uskyldigt det end er, dog paa ingen Maade er mildere fremstillet end det i Virkeligheden er blevet talt, men maaskee netop mere afstikkende, fordi i et Referat efter en uforberedt holdt Tale netop de meest fremhævede Punkter lettest binde sig til Hukommelsen, og følgelig fornemmeligt maae blive giengivne. Naar det saaledes bliver Tilfældet, at Hr. Lehmann alene vil blive actioneret for det, som ligger tydeligt for Dagen, naturligviis efterat han har vedkjendt sig samme, saa kan der ikke blive Tale om at optage Forhører eller anstille Undersøgelser og det, som er skeet, da man har bestemte Facta for sig, som ere tilstrækkelige til at bygge Saggivelsen paa. Blev der derimod anstillet Forhører, og det specielt under disse maatte søges oplyst, hvad Jndtryk den holdte Tale har gjort paa Tilhørerne, da veed jeg, at der med mig vilde fremstaae en Masse af Vidner, der edeligen vilde bevidne, at de have opfattet Talen som en Tale, der er aldeles indenfor Lovlighedens Grændser og som ikke udtrykte andet end hvad man maa troe, at det endnu er enhver dansk Borger indrømmet at udtale høit og uforbeholdent. - Forhørene ere, som bekjendt, allerede begyndte, og skjøndt vi naturligviis ikke kjende de afgivne Forklaringer, ere vi dog overbeviste om, at den her udtalte Anskuelse tilfulde vil have bekræftet sig, og at i alt Fald Hr. Lehmanns Nærværelse ved deres Fortsættelse vil afværge, at der mulig kunde indsnige sig nogen Eensidighed ved at udvælge Comparenter eller føre deres Forklaringer til Protocols. Det har tidligere været meddeelt i dette Blad, hedder det i Aalb. Av. – at besidderen af Stamhuset Birkelse i afvigte Aar har frigjort Gaardfæsterne under Hovedgaarden Hjermitslevgaard for Natural Hoveri mod et særdeles billigt Vederlag, og at han intenderede at ophæve Hoveriet til de øvrige Stamhuset underhørende Hovedgaarde. J Erkjendelse af den hæmmende og skadelige Jndflydelse, Natural Hoveriet har saavel paa Bondens oekonomiske Tilstand som paa hans Moralitet, har Hr. Kammerjunker Skeel nu søgt at fuldføre det af ham paabegyndte Værk, og har saaledes gjort Bønderne under Hovedgaardene Birkelse og RævkjærgaardTilbud om Afløsningen af den væsentligste Deel af det dem paa hvilende, meget betydelige Hoveri, paa Vilkaar, som isandhed bære billighedens og Liberalitetens Præg. Til Beviis herpaa tjener, at det Hoveri, som er tilbudt hævet, fra Stamhuusbesidderens 3/4 Gaard under Birkelse udgjør alene i Omgangshoveri 38 Spænddage og 138 Gangdage aarlig; desuden: Pløining, Harvning, Saaning, Gjød nings Udkjørsel og Spredning, Alt imod et aarligt Vederlag af 20 Rbd. Og dog - det er mærkeligt nok - hans Bestræbelser have været frugtesløse. Man seer saaledes paa den ene Side Godseieren, som med virkelig pecuniair Opoffrelse søger at fremme Bondens Bedste, at hæve Bonden frem i en friere, selvstændigere og lykkeligere Stilling, medens paa den anden Side Bonden ved singnegative Holdning hæmmer Samme. Dette fremstiller sig virkelig som et Særsyn paa en Tid, da ikke alene Regjeringens og den offentlige Menings Bestræbelser ere Bonden saa særdeles gunstige, men denne dog tillige ialmindelighed synes at være kommen saa vidt, at han søger at blive befriet fra ethvertsomhelst ham i hans Virksomhed hæmmende Baand. Og hvad kan da være Aarsagen til dette Særsyn, Umiskjendeligen turde det nok vidne om, at ogsaa den hoverigjørende Bonde kan henleve et lykkeligt og tilfreds Liv, men det vidner ogsaa om, at han kun lidet skuer ind i Fremtiden og gaaer dennes Omskiftelse sorgløs og ubekymret imode.