Almuevennen, 1842-04-27
Naar det erfares, at en Arbeidsmand, Huusmand, Haandværker, eller andre i trange Kaar og med ringe Fortjeneste, hjemsøges f. Ex. med Sygdom, Vanheld eller noget, der reent kan bringe dem ud af Stand, til at ernære sig og Familie, da bør Sogneforstanderne itide erkyndige sig derom og forfare, hvad der kan gjøres for at forskaffe Hjælp til at afværge større Nød og større Byrder; thi hæves Aarsagen, saa stoppes for Virkningen. – Rækker Fattigvæsenet derimod (som almindelig er) ikke Hjælp, før Trangen er saastor som den kan blive, ja da har man Familierne til heel Forsørgelse og beholder dem, saa at hvor f. Ex 1 Td. Korn, 1 Rbd., 1 Læs Brænde, 1 Vognreise, o. s. v., kunde have afhjulpet den paakommende Nød og Trang, saa at den trængende Familie derved kunde have fortsat sin egen Stilling og Næring til Selv forsørgelse, der kan siden, naar de Trængende, overladt til dem selv, ere nedsjunkne i Nøden over Hovedet, ikke 10 Tdr. Korn, 10 Rbd., 10 Læs Brænde, 10 Vognreiser o. s. v., forslaae til aarlig Forsørgelse Det er nu ogsaa befalet i Reglementet for Fattigvæsenet § 14, at komme dem til Hjælp, imedens de endnu selv have nogen Evne og Kræfter, ved at for hjælpe dem til det Arbeide og den Fortjeneste, som de ikke formaae at skaffe sig selv, ved at yde dem noget Bidrag af Fattigvæsenet i Fødevare, Brændsel, Klæder, o. s. v. – Man siger vel her, ja skulle alle Huusarme og Trængende saaledes sees til Gode, da vilde de nok melde sig allesammen, og hvor Mange blev der da ikke at hjælpe? – Vi svare: derfor have J nu selv valgt til Sogneforstandere saadanne Mænd, hvis Kald det bliver at see de Trængende saaledes til Gode, at de netop ikke melde sig selv til anden Understøttelse end den, der kan hjælpe dem at undgaae den egentlige Forsørgelse. – Gaae Sogneforstanderne for Ex. til en fattig men dygtig Haandværker, der med mange smaae Børn staae lige paa Skridt til at glide ned paa Fattigvæsenet af Mangel paa Penge til Huusleie, til Materialier ved hans Arbeide o. s. v., da kan her Understøttelse til noget Forskud hjælpe ham i Drift til at fortsætte sit Arbeide og ernære sig og Sine; – gaae de f. Ex. til en Jndsidder eller Arbeidsmand, som af Mangel paa Arbeide og Fortjeneste synker ned blandt de ørkesløse Tryglere, da sørge de for at skaffe ham Arbeide og Fortjeneste itide; – kan al skikkelig god Fortjeneste og flittig Virksomhed ikke være tilstrækkelig for en Arbeidsfamilie med en stor Børneflok til det Fornødne, da gjøre de sig en Glæde af, at lade saa megen Hjælp fra Fattigvæsenet tilflyde, at den flittige Trængende med Sine ikke tabe Modet, men holdes opret med Hjerte og Hovede i fortsat Selvvirksomhed og Selvforsørgelse; – er det i Sygdom og Vanheld at en fattig Mands Bedrivt og Næringsvei for en Tid som reent standses, og ingen af hans Slægt, Naboer og Venner kommer ham til Hjælp saa det tegner kun til, at han og Familie maa gaae ud af deres Næringsvei og derefter paa Sognets Fattigvæsen, da tage Sogneforstanderne sig heraf itide og række Hjælp til at opretholde en saadan trængende Mand og Familie i Stillingen og Næringsveien, indtil Herren selv i Naade læger hvor hans Haand har saaret, og Ulykken gaaer over. – Al saadan Forsynlighed er sand christelig Fattigforsørgelse, og den vil Gud selv velsigne, og her er det i Sandhed glædeligere og saligere, at give, end at tage; – hvorimod det er en ærgerlig Byrde, at see sig beskattet med aarlige store Bidrag, naar de kun for det meeste anvendes til at holde Afskummet af Mennesker i en saa nedsjunken fordærvet Tilstand, at det der nødvendig maa blive Afskum, f. Ex. til Næring for Hoerkarles og Hoerqvinders Lyster og Spillopper, til deres uægte Børns Opdragelse, til Drankeres, Tyves, andre Lediggjængeres og deres Familiers og Afkoms Opholdelse i deres Laster. - Her er Virksomhed, forsynlig Virksomhed, hos de nye Sogneforstandere fornøden, til saavidt det staaer til dem at afværge Leiligheden for Udøvelse af Drukkenskab, Tyveri og af saadanne Sammenkomster og Samliv, som avle baade spæde og voxne Lemmer til Fattigforsørgelse. Aldrig krymper nogen retskaffen Mand sig ved at yde Fattigbidrag til de gamle og trætte, eller svage og affældige, eller vanføre Arbeidere, der ikke selv formaae Mere, eller i alt Fald ingenlunde formaae den tilstrækkelige Virksomhed til deres Ophold, og for dem og enhver anden værdig Trængende bør Sogneforstanderne drage den Omsorg, og Opsigt, at de virkelig faae og nyde den Pleie og Understøttelse, der af Hjertet undes dem af alle kjærligsindede Fattigbidrags=Adere; thi vi maae aldrig glemme, at som vi selv med vore Gamle og Umyndige vilde ønske understøttende Hjælp udi al den Nød og Trang, der kom over os herovenfra, saa bør vi ogsaa ligesaa gjerne ville være med at understøtte Andre ud deres værdige Trang, og det ligesaa uforskyldt og uden Erstatning derfor, som vor himmelske Fader meddeler sine utallige gode Gaver uforskyldt til os Alle. – Det er vel lovligt, efter Fattigreglementets § 24 og 46 at Fattiglemmernes Efterladenskaber af deres Eiendele tilfalde Fattigkassen som Arvegods, der almindelig bestaaer i Pjalter og Klude, der dog alle lade sig binde i en lille Klud; men angaaende den midlertidige Understøttelse, som en Enkelt eller en heel Familie, uden at være egentlige Fattiglemmer, kan have faaet af Fattigvæsenet til Hjælp i paakommende Nød og til Afværgelse af større Byrder og heel Forsørgelse o. s.v., da skjønnes det ikke at være anderledes lovmedholdelig, at den modtagne Understøttelse erstattes Fattig kasserne af dem, der modtog samme, eller af deres Efterladenskaber ved deres Dødsfald, end saaledes at derved ingen ny Trang foraarsages, saasom det hverken er Fattigvæsenets Bestemmelse at agere Laanekasse, eller Guier og Udsuer imod dem og deres Arvinger, som det engang kom til Hjælp. Langt vigtigere, end at faae Fingre i de Fattiges Klude, Pjalter og Potter, er det derimod at tage sand Brug og Nytte af de heelt overtagne Fattiglemmers Kræfter og Tid til Arbeide og Virksomhed, i Tjeneste under Fattigvæsenet, der da som en god christelig Huusbonde forsyner dem, med alt det Fornødne til Huusly, Varme, Klæder og Føde o. s. v., saa at de i Fattighusene, istedet for at gaae der og slaae bag op med fuld Tæring under friPas af Doctor=Attester for ikke at kunne tjene o. s. v., nødes til at foretage al den Gierning og Bestilling i Fattigvæsenets Tjeneste, hvortil de enhver især ere istand. Hertil hører Virksomhed af de nye Sogneforstandere, for at iværksætte saadanne Arbeidsindretninger i Fattighusene, at paa den ene Side alle Fattiglemmer, efter enhvers Kræfter, arbeide paa den simpleste og mindst bekostelige Maade hvad de formaae til Jndtægt for Fattigvæsenet, imod at de faae deres fornødne Ophold derinde, og paa den anden Side, at ingen kostbar Bestyrelse af Arbeidsindretningen oprettes. En Væver f. Ex., der boede frit i Fattighuset, var jo dermed lønnet for at sætte Damerne derinde i Virksomhed med Karten og Spinden af det Garn, som han derpaa vævede for Fattigvæsenet, der anskaffede Uld, Blaar og Hør hertil. Alle de dovne Fattiglemmer, der paa saadan Maade nødtes til uafbrudt stadig Flid, og havde Sundhed og Kræfter til at arbeide for eget Ophold, vilde da snart sige Tak for Fattighuset og selv søge sig Arbeide til egen Forsørgelse, og af de Svage, der vare trængende til at blive der, fik Fattigvæsenet dog derved al den Virksomhed, de formaaede. Om Valget af de tre sidste Medlemmer, til Amtsraadet for Sorøe Amt.