Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-04-07
(Jndsendte Artikler.) Af Bladet Fædrelandet Nr. 66 og 67 har jeg til stor Sorg seet, at Bortforpagtning af Bøndergaarde, paa 50 Aar lader til at ville komme i Mode, idet Eieren af Basnæs Gods skal staae i Begreb med at ville fremtvinge Jndførelsen af denne Overdragelsesmaade for Brugen af Bøndergaarde. Ogsaa paa Grevskabet Knuthenborg her paa Lolland er, saavidt jeg veed, denne Overdragelsesmaade begyndt at indføres, og den vil sandsynligviis blive den almindelige der paa Godset, forudsat at det er Sandhed, hvad Rygtet i den senere Tid fortæller, nemlig: at Grevskabets Besidder, den tidligere som saa saare liberal anseete Kammerherre, Greve v. Knuth, ikke nu vil bortarvefæste flere Bøndergaarde. Man kan virkelig ikke Andet end fristes til at spørge, hvorfor mon dog dHrr. Godsbesiddere først nu ville benytte Retten tilat bortforpagte Bøndergaarde paa 50 Aar, istedetfor at bortfæste dem paa Mandens og Konens Livstid, da de dog have havt Lov hertil i snart henved et heelt Aarhundrede, uden at benytte dem af Tilladelsen, At vente dette Spørgsmaal besvaret af dem, der ene kunne det, er vel ikke rimeligt, og skjøndt jeg naturligviis kun kan have Formodninger istedetfor Svar at fremsætte herpaa, eftersom jeg ikke kjender noget til Godseierbarometret, skal jeg dog tillade mig den Dristighed, offentlig at yttre min Formening desangaaende, for med det samme at udtale min Anskuelse om denne Slags Besiddelse af Bøndergaarde. At den offentlige Mening alt forlængst har brudt Staven over Fæstevæsenet og alle de med samme følgende saa ofte høitpriste Goder, vide vi jo Alle. Det er vel derfor ikke uantageligt, at Mænd, som ønske, eller som man idetmindste troer at ønske, at ville ansees for fædrelands- og folkesindede, samt liberale, ikke længer ville vedblive med en Overdragelsesmaade af de dem tilhørende Bøndergaarde, hvilken den offentlige Mening ei vil eller kan erkjende for overeensstemmende med Statsvellet. Adskillige af disse hæderlige Mænd kunne ikke, hvad der forøvrigt var det ene Rette, afhænde deres Bøndergods til fri Eiendom, eftersom dette stundom hører til Lehn eller Stamhuse, eller ogsaa er beladt med fideicommissariske Baand. Andre, som nok kunne dette, have hidtil alligevel ingen rigtig Lyst viist hertil. Den eneste Udvei – en Middelvei kan det kaldes, og den pleier jo dog, idetmindste her i Danmark, at kaldes den bedste, – at bort arvefæste Bøndergodset, blev tilbage. Uagtet vedkommende Godsbesiddere vistnok ved denne Overdragelsesmaade kunne, hvad man kalder det, gjøre sig en god Profit, uagtet der stedse villigen og til høie Priser findes Kjøbere til enhver Arvefæstegaard, saa er det dog ikke saa heel usandsynligt, at enkelte saadanne Godsbesiddere nok alligevel ikke synes om, saaledes at skille sig ved Bøndergodset; thi ihvor kunstige Arvefæsteskjøderne end blive indrettede, hvormange Herlighedsretter og hvormeget Formynderskab der end forbeholdes, saa er dog derved Eiendomsretten, saavel den virkelige som den indbildte, borte for stedse, og med denne al den Jndflydelse, de i saamange Henseender forhen havde, saavelsom ogsaa den store Anseelse det medsorte, at kunde i Ordets sande Forstand kaldes Bøndernes Herskab, med meget Andet af samme Slags, som ved samme Leilighed gik væk, hvorimod de ved Bortforpagtning af Bøndergodset beholdt alle disse skjønne Sager for deres egen Mund. Vel er der begyndt hist og her at bortarvefæste Bøndergaardene, og jeg vil haabe, at saadant stedse vil blive almindeligere, hvor Overdragelse til fri Eiendom paa ingen Maade kan komme istand, saafremt de nymodens Bortforpagtninger ei skulle gribe for vidt om sig; men da det ikke er uvitterligt, at adskillige Godsbesiddere gjerne see, at frie Forpagtninger ogsaa af Bøndergaarde blive tilladte, saa antager jeg, at det er af største vigtighed for Bondestanden, at den selv itide, ved ei at indlade sig paa de 50-aarige, drager Omsorg for, at al Slags Forpagtning af Bøndergaarde holdes borte, da de 50-aarige, ved at blive almindelige, let aabne en Udvei for Jndsnigelsen af slige Forpagtninger. Jkke indvende man, at dette ei kan tænkes muligt, eftersom sligt er aldeles ulovligt. Man har allerede enkelte Steder seet, at saadant har kunnet gaae an, og det endda paa en Tid, da hver Mand vidste, at det var ulovligt, hvormeget lettere vil det da ikke lade sig gjøre naar Mængden er vænne til, at Bortforpagtning af Bøndergaarde kan gaae an At disse Forpagtninger ere vel skikkede til, som Fædrelandet siger, at forlænge Godsvæsenet, derom tvivler jeg ikke, og at mangen stormægtig Adelsmand eller ægte Aristoerat gjerne ønsker saadant, derom tvivler jeg ligesaalidt, men at de skulde tjene til Gavn for Almuesmanden, at de skulde være den Overgang fra Fæstevæsenet, man som Statsborger har Ret til at fordre og som Mange saa haardt har stridt for, kan jeg paa ingen Maade antage, thi saadant vilde være uretfærdigt. Det vil sandsynligviis ikke ret ofte blive Tilfældet, at Bøndergaardene, naar først Bortforpagtning bliver almindelig, blive bortforpagtede billigere pr. Tde. Land, end de paa disses Bekostning velmæskede Hovedgaarde, og dog er det lille Areal, som tilligger en Bondegaard, langt fra istand til, da, endog blot i Nodtørftighed, at ernære en Familie. Vel veed jeg, a Bøndergaardenes Størrelse er beregnet paa, at Bru gerne skulle tildeels ernære sig ved, selv at arbeide med, og det tor jeg nok sige til Bondestandens Roes i Almindelighed, at den hidtil ogsaa troligen har opfyldt denne Belingelse, men – omsonst er den bittre Død. Dette troer lig imidlertid blev den Løn, der blev at høste for Forpagerne af Bøndergaardene, især hvis frie Forpagtninger udtraadte for Bøndergodset er udløst af dets nuværende Forhold. Om Staten kunde være tjent med, at Bøndergodset, istedetfor at udløses til Selveiendom eller Arvefæste, overgik til Forpagtninger, først 50-aarige og siden frie, behover jeg neppe at yttre min Mening om, saavidst som ingen fædrelandssindet Mand kan ansee det for heldigt, at et Land har enkelte hovedrige Godseiere og ved Siden af disse Millioner forarmede Stakler, under Navn af Forpagtere. Det kunde ved denne Leilighed maaskee ikke være afveien at gjøre opmærksom paa, hvad allerede er skeet i "Almuevennen Nr. 12 d. A., at Kammerherre, Amtmand, Baron v. Rosenkrantz i Jylland er Fæster af 2de sammenlagte Gaarde i Ø. Ulslev Sogn her paa Lolland, ligesom Etatsraad Neergaard var det af 2de i Flintinge. De sidstnævnte Gaarde ere nu fæstede ud til en Bonde, men paa Amtmand v. Rosenkrantz's Fæstegaard opholder sig derimod en Mand, som kaldes Forpagter af Gaarden. Hr. Amtmanden er maaskee saa god at oplyse Publicum, om, hvorvidt det er Sandhed, at Gaarden virkelig er bortforpagtet, og i saa Fald om saadant er lovligt; thi det kunde dog maaskee undertiden være Tilfældet, at en eller anden Fæster kunde have Lyst til, ligeledes at bortforpagte sin Fæstegaard, NB. naar man veed at det er lovligt. Sæddinge, den 28de Marts 1847. H. Olesen. I Stiftstidenden Nr. 52 har en Jndsender under Mærket S i al Venskabelighed gjort Kjøbstaden Nes og Sognene I.s og Sk. Communalbestyrelser opmærksomme paa, at der idelig fra disse tre Sogne indfinde sig Betlere i Væggerløse Sogn. Han mener, at det ikke kan være disse Communers Bestyrelser ubekjendt, at deres Fattige betle udenfor Districtet, samt at det ei heller kan være dem ubekjendt, at Betleri ved Lovbud strængelig er forbudt, og haaber han, at disse Communers Bestyrelser, hvis Navne han, ædelmodig nok, for det Første vil fortie, paa en mere værdig Maade ville sørge for deres Fattige. Ligesom Hr. S. ville ogsaa vi afholde os fra at omtale Tidens store Spørgsmaal, Pauperismen, men kun holde os til at gjendrive de Beskyldninger mod enkelte Communalbestyrelser, som Jnseratet, indeholder, og som tydelig tilkjendegiver Jndsenderens lidet Kjendskab til Forholdene. Vistnok veed Enhver, at Betleri er forbudt, men kan en Communalbestyrelse, eller, hvilket vel er rettest, en Fattigcommission, selv med den bedste Villie, svare for, at Communens Fattiglemmer efterkomme Lovbudet derimod, Vi troe det neppe; thi det er jo baade mod de guddommelige og menneskelige Love, at berøve et Menneske sin personlige Frihed, naar han ikke er skyldig i anden Forbrydelse end den, at være fattig, eller at have maattet modtage Understøttelse af Fattigvæsenet. Fattigcommissionen kan ikke fordre, at et Fattiglem skal anmelde, naar det agter at fjerne sig fra Communens District, og selv om dette kunde forlanges, hvorledes vilde det da være muligt for Fattigcommissionen, at holde Control med, at Lovbudet mod Betleri blev overholdt, Hr. S. vil vel neppe paastaae noget saa Urimeligt, men vi ville tillade os at gjøre ham opmærksom paa den efter vor Mening eneste Udvei, hvorved Betleri kan hæmmes, og som, skjøndt han synes at have Deel i en Communes Bestyrelse, underlig nok, forekommer os ikke at være ham bekjendt. Lovgivningen om Fattigvæsenet paalægger nemlig den Commune, hvor Betlere drive deres Væsen, at anholde disse og lade dem bringe til den Commune, hvor de ere forsørgelses berettigede. Vi ere af den Mening, at naar Loven saaledes af dens Haandhævere blev overholdt, vilde saavel Væggerløse som enhver anden Commune snart blive fritaget for Overhæng af den Natur, da nogle enkelte Betleres Afstraffelse vel væsentlig vilde virke til Betleriets Ophør.