Politivennen, 1808-01-01
Raab fra Hestene til Gæssene. (Tilegnet de Herrer Baden, Trøjel, Just, o. fl. fl.) (Efter Jndsendt.) Lykkelige Gjæs, som have fundet saa ivrige Talsmænd. Tillader os, at vi ogsaa bønfalde om nogen Medlidenhed, og ansøge om eders Fortale hos hine eders følende og kjekke Forsvarere. Vel har selv den Mand, som Forkjerlighed for Eder behandlede saa umenneskekjerligt, ligesom den afdøde Professor Schmidt, med Varme anraabt sine Medbrødre om Skaansel for os, men hverken hin eller denne har formaaet at fremvirke saa højtlydende Raab, som eders dristige Talsmænds. Derfor henvende vi os til Eder kjære, gode Gæs, og beder, at J, selv forsvarede, vilde erhverve os et formaaende Forsvar. Tænker dog, hvor billigt J kunne gjøre saadant, og at edere Bøn umuligt kan afslaaes; thi hvad er det dog, som har bevæget eders Talsmænd til saa deroe Udtryk, til at glemme al Skaarsel mod en navngiven Mand, ja imod en Mand, som har talet hele Dyreslægtens Sag og som neppe med Forsæt mishandler nogen levende Skabning, hvad er det, som har bevæget dem til at sige løst og fast, alt hvad de kunde opfinde, nu at lade Jnsekterne stikke Eder, nu at lade Eder brændes op af Hede, nu at lade Eder fryse og snart igjen at lade Eder skyVandet - ja hvad har bevæget nogle iblandt dem til at tage Religionen paa deres Læber, med eet Ord, hvad har bragt den i saadan Harme, at nogle iblandt dem ganske have glemt sig selv? Er det maaske, at de have seet eder ophængte ved Fødder, ne, for at smage Dødens Bitterhed tusinde Gange ved kaade Ynglingers Fastelavnsløben? Er det maaske, at de have skuet Eder, som Kalkunerne, efter et Stik i Halsen, at arbejde Eder til Døde? Er det maaske, at de ømmedes ved at see Eder med Krebsene nedkastede i det kolde Vand, for at koges ved den langsomme Hede? Eller rørtes de maaske saa hæftigt ved at see Eder med Ormene og Jnsektet levende at spiddes? Eller blødede maaske deres følende Hjerter, ved at tænke Eder mishandlede som Duen, Hunden eller Bjørnen, der gjøre Kunster i Jægersborg Dyrehave? Eller bleve de maaske bragte til hin brændende Varme ved Fraadserens overdaadige Bord, hvor J med flere Dyreskabninger maatte tjene Mennesket, ikke til Livets Ophold, men til Sundhedens Ødelæggelse og Livets Forkortelse? Nej! Jntet af alt dette, J kjere Gjæs! men ikkun at en Mand foreslaaer, at skille Eder hastigere ved det, som Naturen selv skiller eder ved, at afplukke eder en Del faldefærdige Fjær, som ere befæstede i den følesløse Fithinde, og J vide jo selv, at dette ikke smerter Eder, maaske snarere skiller Eder ved den bestandige Kløe, som den langsomme Fælden foraarsager? J vide jo ogsaa, at han ikke vilde have Eder plukkede indtil Nøgenhed, (thi saameget tør man dog tiltroe Eder, J højtoplyste Gæs: at J have læst hvad han skrev), og om det end, som vi ikke troe, gjorde Eder lidt ondt, saa vide J jo, hvor vel J befinde Eder derefter, ikke allene i Frankrig, Svejts, Tydskland, Holsten; men selv her i Sjælland, ja endog i det koldere Norge. Dersom da denne hos Eder højst ubetydelige Smerte, om nogen finder Sted, har kunnet sætte Eders ædle Forsvarere i saadant Harnisk, at de glemte Skaansel mod deres egen Art, glemte dem selv og det Almindeliges Forel; saa tænker med hvilket Hæld J kunne tale vor Sag, og til hvilken grændseløs Jver 3 lteteligen ville kunne vække hine Eders Talsmænd, naar J med Eders Veltalenhed fremstille dem vore Lidelser. Vel kunne vi selv i vort Sprog foredrage Eders Patroner vore Lidelser; men da vi, efter det Passerede, ere overbeviste om, at Eders Sprog gaaer Dem langt mere til Hjerte end alt hvad selv Mennesket taler, saa bede vi Eder at tolke vor Nød og gjøre Eder derfor opmærksomme paa nogle af vore Smerter og Krænkelser. At opregne dem alle, vilde blive alt for vidtløftigt, om ikke umuligt. Seer J vel, kjære medlidende Søstre. Vi tale nu aldeles ikke om, at man med en skarp Jernstrigle overfarer vore Legemer selv paa de ømfindtligste Steder, for at berøve os de faldefældige Haar, som langt hellere maatte plukkes af med Fingrene; thi det er dog i Grunden ligesaa velgjørende for vor Sundhed, som Fjærplukningen for Eders; men det fortjener dog ret at erindres, at naar vi, i den tidlige Alder springe og ømme os ved denne Behandling, saa stødes, prygles, sparkes vi ofte af en ubarmhjertig Karl, som fortørnes over vor Urolighed. Dog, vi ville forbigaae denne allermindste af vore Lidelser; men tænker Eder nu, at vi i den voxnere Alder overgives til Berideren eller Kudsken; ofte hagler Sveden ned af alle vore Ledemod, medens Blodet strømmer af vore Sider og Mundvige, fordi vi ikke strax kunne begribe, hvorledes vi skulle tee os, eller fordi vi ikke ere istand til at gjøre alle de unyttige Krumspring, som æskes af os. Siden kommer en af hine Ridejunkere paa Ordrupsvejen og bestiger os; han forstaaer intet andet af Ridekunsten, end at hugge Sporerne i os med al sin Kraft og skjøndt vi ere tilredne og gjøre alt med den bedste Villie, saa kunne vi dog umuligt dandse ham tilpas. Vispringe og hoppe uafladeligen, for at føje ham, medens han saaledes stræber at passere for god Rytter, og han lønner os, efter sin Taknemlighedsfølelse med blodige Sider, og saadan Udmattelse, at alle vore Lemmer ere skælvende. Dog denne er langtfra ikke en af vore bitterste Lidelser; men man skjærer os adskillige Snit i det Kjød, der omgiver vore Rumpeben, spænder vore Rumper i Vejret, lader os staae saaledes mange Dage i den smerteligste Stilling, afhugger os en Del af det opbulnende Kjød tilligemed Benet, brænder Enden med et gloende Jern og afsnitter os tillige vore Ørenlapper. Pinsler, Lemlæstelse og et stygt Udseende følge denne rassinerende Grusomhed, der opfandtes af den ømtfølende Englænder og efterabedes af Kjøbenhavns galante Junkere. Saalænge vi leve ere vi udsatte for Stik af Fluer, Bremser a., som aldrig ulejlige Eder, J kjære Gjæs, skjøndt Eders Patroner drømte om denne Plage for Eder. Dog, vi ville ikke tale mere om Engliseringen, vi havnyligen med Glæde erfaret, at der af Mennesker er taget til Gjenmæle imod slig Mishandling og vi have en stor Tillid til dem, mod hvis Følelse det strider at plukke Eder. Vi erindre nu hvad der skeer os for Stadsvognen. Her smækkes og smældes hvert Øjeblik, for at vi skulle dandse og springe: Selv naar vi have draget Vognen frem, og vilde hvile et Øjeblik, saa kommer Pidsken over Nakken paa os, for at holde os i stedsevarende Røren. Jmidlertid er vor Skæbne ikke den grusomste, medens vi have vort Hjem i Stadsstalden; thi mishandles vi skjøndt ikke fjeldent, nu paa den ene, nu paa den anden Maade, saa faae vi dog alt hvad vi behøve til Mættelse og have baade Kjød paa Kroppen og Hud over Kjødet. Rigtig nok skeer det, at vi undertiden i de kolde Vinterdage fryse uden for den pragtfulde Gaard til Midnatsklokken er slaaen, og føle stundom Virkningerne af Kudskens Kjedsommelighed og fortredne Lune; men vi have dog mange gode og rolige Timer. Ak, at vi dog stedse kunde være unge, men snart svinde vore favreste Aar. Den fornemme Herre sælger os, gid han hellere dræbte os hastigt, end overlod os til Mishandlingens og Hungerens langsomme pinagtige Død. En Hyrekudsk eller Vognmand køber os; vi trælle fra den tidlige Morgen til den sildige Nat, vi staae ude under aaben Himmel under alle det ublideste Vejrligs Forandringer, vor Føde tilmaales os med en knap Haand, vi savne ofte Vand i rette Tid, vi drives under Sult og Pidskeslag undertiden til at trække fjorten Mile i een Dag, vi gjøre Dyrehaugs- og Lystturer, saa at vi ere styrtefærdige. Den ene Dag som den anden ingen Fritid forundes os, ikke engang Søndagen skjenkes os til Hvile. Naar Turen fra Skoven gaaer hjemad, saa rose Herrer og Damer de Kudske, som forstaae at prygle os bedst, det er raske Kudske, der falde gode Drikkepenge; vort dumpe Suk gjenlyder paa Vejene; men ingen bekymrer sig derom. - Efter et Par Aars Forløb er vor Styrke og Munterhed fortæret. Vi spændes dog endnu for den stærklæssede Vogn; da vor Værdi, som Købmandsgods er ringe, saa agtes vore Pinsler desto mindre; det hedder, at vi nu ikke due til andet end til at slæbes ihjel. Ligesom vor Føde bliver slettere og vor Dødstime nærmer sig, saa bliver Snærten tungere, og den Arm, der fører den, grusommere. Med blodig Bringe, uden Marv i Benene, og uden Kjød paa Knoklerne fremslæbe vi et tusinde Mursten, en hel Favn Brænde, over ujevne Gader, ophøjede Broer, i det glatteste Føre; vi knæle og stønne, vi styrte og længes efter Døden; men vor sidste Livskraft vækkes af den blytunge Svøbe. Og hvor grusomt medtages ikke mange af vor Art hos Bonden! Urenlighed, muggent Foder og slet Føde berøve os der Livets Glæde og Varighed. Vi staae for Krodøren halve Dage eller Nætter, dyngvaade af Sved tørres vi af Kulde og faae allehaande Sygdomme; vi løbe om Kaps indtil vi ikke orke mere; vi hungre halve Døgn; vi gaae ude om Vinteren, for at søge Føden under Sneen og svelte ikke fjeldent i Vaaren. Dog, vi have talet nok, dersom J have nogen Følelse, og hvis ikke, saa vilde den vidtløfugste Beskrivelse jo blive uden Virkning. - Søger da, J gode Gjæs, at røre Eders Patroner til ogsaa at tale vor Sag; thi det er ikke nok, at der tales med den Sindighed, hvormed der hidtil er talet; minder dem om, at vi ere ligesaa følsomme, ligesaa nyttige og ligesaa ædle, som J ere. Lider ikke Egenkjærlighed eller Partiskhed, blinde Eders Øjne, eller holde Eder tilbage fra at foredrage vore Trængsler med Fynd! Med hvilket Haab kunne vi da ikke, inder saa kjækt et Forsvar, see vor og tore Efterkommeres Fremtid imøde.