Aalborg Stiftstidende, 1832-08-18
Napoleon, Franz Carl Joseph. Hertug af Reichstadt. (Man har ikke havt Leilighed til at erholde nogen Underretning om denne mærkelige Ynglings Karakteer eller hans Udvikling i intellectuel eller i physisk Henfeende, formodentlig har Politiken forhindret enhver offentlig Meddelelse. Men i Slutningen af f. A. er om ham et lidet Skrift udkommen, saavel i Frankrig som i Tydskland, der indeholder kun 3 Breve, skrevne til en tydsk Fyrstinde, og disse indeholde de eneste Oplysninger om ham, som haves.) Første Brev. De spørger mig hvad det Keiselige Barn, der fordum legede i Tuillerierne, foretager sig Til hvilke Forhaabninger Roms fødte Konge berettiger, Saa meget som jeg ved at sige om Deres Yndling, saa meget som om ham kan siges, skal jeg meddeele. Lykkelig hvem Guderne allerede elskede før Fødselen, hver Venus vuggede som Barn paa sine Arme, hvem Zeus trykkede Magtens Segl paa Panden, men - med Skjebnens Magt kan intet varigt Forbund knyttes. Keiseren blev styrtet og den Keiserlige Søn maa nøies med, ved Faderens Overvinders Høimod at blive til en liden tituleret Hertug, efter en uanseelig By paa Bøhmens nordlige Kant. Fra nu af deelte Barnet, som tiltog i Alder ligesom i Viisdom, Faderens sørgelige Lod. Begge vare Fangne, hiin paa en Klippe, denne i et Slot, aldrig meere skulde de betræde Frankrigs hjemlige Jordbund. Faderens Hjerte gavedes af Smerte og Græmmelse, nærende det eneste Ønske. kun een Gang, ak, kun een Gang at omfavne den elskede Søn og af Barnets Siel svandt Faderens Billede stedse mere og mere. Det hulde Barns Omgivelser havde, ligesom hans skjønne Moder, faaet de strængeste Befalinger aldrig at tale med ham om hans Fader. Jkke engang i et billede turde han see den, til hvem han var knyttet ved Naturens helligste Baand. Vel rullede ofte bittre Smertens=Taarer over Louises Kinder, men Moderens Stemme maatte give efter for Politikens Stemme, som endeligen ogsaa bød at Barnet, skulde rives ud af Moderens Arme, alle Bønner og Klager formaaede ikke at overbyde Bedstefaderens Keiserlige Befaling. Drengen bliver her Naar den unge Napoleon - saaledes kaldte Vienerne, ham, og aldrig anderledes tilvogns bragtes ud for at skue Naturen, trængte Mængden sig frem til ham, og at den hulde Prinds smillede saa venligt og ikke blev træt at at tage Hatten af Hovedet, glædede Vienerne overordentligt, og han vandt Alles Hjerter. Omtrent i det 9de Aar gjorde Franskmandens levende, muntre Væsen, Plads for en mærkelig Alvor. Han beskjeftigede sig meere med sin egen Verden end med den udenfor ham. Uvilkaarligen maa de dunke billeder af hans første Livs yndige Omgivelser være ligesom i Drømme traadte for hans Siel. Men - udbrød den modnende Siel - har jeg da ikke ogsaa havt en Fader, hvor er han, hvo er han, Barnet gjentog disse Spørgsmaal, som ingen af hans Omgivende vovede at besvare ham, og nu befoel Keiseren at man skulde bringe ham den unge Prinds. Du vil vide hvo Din Fader er - sagde Bedstefaderen alvorlig - Din Fader er et Menneske, som aldrig har villet give Verden Ro; derfor er han indespærret - opfører Du Dig ikke bedre, gaaer det Dig ligesaa; nu veed Du det, læg Mærke dertil." En Strøm af Taarer styrtede ned over Barnets Kinder, som forgiæves havde spurgt om sin Fader, og da han igjen fik sin Rolighed, begreb han, at det var raadeligst at tie og daale. Det var i Aaret 1821 han erfor hvilken stor Mands Søn han var. Mærkeligt nok, i samme Aar - som Faderen døde. Den fromme Franzes menneskelige Følelser befoel nu at Sønnen skulde gjøres bekjendt med Faderens Død. Med hvilke Smertens Følelser det ømme Barn har fornummet, at Faderen, hvis billede kun i dunkelt Omrids foresvævede hans Siel, men som derfor ikke mindre var en Gienstand for hans helligste Kjerlighed og Ærefrygt, ikke var mere, det vil De, høie Dame, føle meere levende, end jeg formaaer at beskrive det. Om end Østerrigs Hof ikke klædte i i sort, saa førgede dog Sønnen i dyb Smerte for den næsten ubekjendte Fader), skjøndt Hof capellets Præster ikke anstillede nogen Sørgehøitid, saa bad, dog i barnlig Fromhed et uskyldigt Barn for Faderen. Nu, i sit 11te Aar, lærte Prindsen først at kjende sin Fader, først da han ikke var mere. Men nu havde ogsaa hans Omgivelser deres dyre Nød med ham. Nu vilde han vide Alt og Faderen. Han hørte ikke op med at spørge. Hvorfor har jeg og Moder da ikke fulgt ham; hvorfor vedblev han ikke at være de Franskes Keiser, De Personer som omgave Prindsen havde befaling til at undvige saa meget som muligt hans Spørgsmaal, og i det Tilfælde, at de maatte svare, da kun kort, dog dette var en vanskelig Opgave. Da han hørte at hele Europa havde ført Krig med hans Fader, sagde han: "Altsaa ogsaa Bedstefader, hvorpaa han i lang Tid ikke har været meget venskabeligen stemt mod Keiseren. Det gjorde ham stolt at han strax ved Fødselen kaldtes Konge af Rom, men med Veemodsfølelser udraabte han: "Ak nu er jeg kun Hertug." Da den ryggesløse Don Miguel var i Vien spillede han ofte Billard med Hertugen og trøstede ham med, at hans Faders Keisertrone ikke var besat af Nogen, og at han med Rette endnu stedse kunde haabe, at blive Franskmændenes anden Keiser. (Fortsættes.)