Almuevennen, 1844-10-09
Ved den os i disse Dage tilhændekomne Fdg. af 26de f. M., vil de egentlige Kongereiser og Amtsreiserne, naar disse converteres til Penge, fra næste Aars Udgang, være fælles for alle Hartkornsbrugere, og Fri befordringen ordnes saaledes, at denne Vyrde i Fredstid kun bliver nogle Skillinger pr. Td. Hartkorn, og naar Krig indtræffer, skal saavel det frie som ufrie Hartkorn deeltage heri; der staaer saaledes kun tilbage, Sognereiserne, og disse, der idetmindste paa min Egn ere meget ubetydelige, ere af den Natur, at de efter min Formening, som andre communale Udgifter, burde være fælles for Alle, hvilket sandsynligviis ogsaa er Regjeringens Hensigt; thi nysnævnte Forordnings 47de §. paalægger kun de kjørepligtige Hartkornsbrugere at præstere disse Ægter indtil videre. Disse ere, saavidt jeg skjønner, de Forrrettigheder, det frie Hartkorn har fremfor det ufrie, og naar samme nøiagtigen udregnes til Penge, vilde Erstatningen blive aarlig pr. Td. Hartkorn henimod 3 Rbd.; men naar betænkes: at det Eneste, der endnu er tilbage af de Forpligtelser, som oprindelig paalaae Godseierne i Modsætning til de dem forundte Rettigheder, er Rytterhesteholdet og denne i vore Dage endog erstattes dem med 5 Rbd. Remontepenge og 7 Rbd. i Underholdningspenge aarlig; thi Ansvaret for Skatterne af Bøndergodset er for intet at regne, og ønsker Vedkommende at befries herfor kunde Staten uden mindste Resico overtage samme; at en Deel af berørte Rettigheder er af den Beskaffenhed, at efter deres Natur og Aanden i nærværende Lovgivning kan ventes efterhaanden at bortfalde; at naar saadanne Rettigheder, som et fordums Aristokrati vistnok ei med Rette har skabt, igjen, efter mange Aars Besiddelse, skal afløses, kan det ei skee efter den høieste Maalestok; saa forekommer det mig, at Eierne af den frie Hovedgaardstaxt kunne være tjente med en aarlig Erstatning af 2 Rbd. pr. Tønde Hartkorn Ager og Eng, og halvt af Skov- og Mølleskyld, saa meget mere som Forskjellen ei er stort større end hvad Hovedgaardseierne nu svarer meere i Stænderskat, hvilket formeentlig kunde bortfalde, naar den projecterede Forandring blev til Virkelighed. Denne Erstatning kunde gives Vedkommende, enten ved aarlig Liqvidation i deres Skatter, eller, hvad der forekommer mig rettere og formeentlig meest overeensstemmende med de Flestes Ønske, at hver Eier af fri Hovedgaardstaxt erholdt et Beviis, i Eet og Alt af samme Natur, som vore nuværende kongelige Obligationer, og lydende paa saamange hundrede Rigsbankdaler, som den aarlige Erstatning udgjør fire Rigsbankdalere. Forrentningen maatte naturligviis skee afdet høiere Skattebeløb, som ved denne Forandring indkommer, og Statskassen faaer saaledes aldeles ingen forøget Udgift. Men da det, efter min Anskuelse, ei er nok, at man faaer de skadelige Følger af en bestaaende Jndretning hævet, naar Byrden dog vedbliver at hvile paa Staten, saa var det vist rigtigt, at der blev dannet et Fond, hvis Bestemmelse var at forrente og afbetale den Hovedgaardseierne tilkommende Erstatning, og denne - forekommer det mig – kunde dannes af: den forøgede Skatte-Jndtægt Staten i saa Tilfælde faaer af det privilegerede Hartkorn, og de 10,000 Tdr. Hartkorn, som den nye Matrikul omtrent overstiger den gamle, og om muligt et aarligt Tilskud af 20,000 Rbd. fra Finantsernes stedse forøgende Jndtægter, og da saaledes ei alene den Forskjel, som for Tiden er mellem privilegeret og uprivilegeret Hartkorn kunde udjevnes uden synderlige Tilskud af Finantserne, men man desuden opnaaede det store Gode, hvorom man flere Gange forgiæves har petitioneret, at en af de væsentligste Hindringer for Selveiendoms Udbredelse, nemlig: "at Hovedgaardseierne, naar de afhænde deres Bøndergods, uden nogensomhelst Erstatning, tabe Hovedgaardens Frihed, ogsaa blev bortryddet, saa har jeg troet for Pligt at underkaste denne min Anskuelse den ærede Forsamlings indsigtsfulde Bedømmelse, og maatte det derved befindes, at det jeg attraaer, er i Statens sande Jnteresse, saa tør jeg haabe, om jeg endog i nogle Deele ei har været heldig nok at træffe det Rette, at Forsamlingen bestemmer sig ved en Comitee at prøve Forslaget, og derefter indgive en allerunderdanigst Petition, der, efter min Formening, maatte gaae ud paa 1. At det privilegerede og uprivilegerede Hartkorn i Danmark snarest fik eens Rettigheder og Pligter, Tienderne og Nytterhesteholdet alene undtagne, hvilket fremdeles maatte blive uforandret. 2. At Hovedgaardseierne for de Rettigheder, de ved en saadan Forandring tabte, fik en billig Penge Erstatning, og derfor erholdt et Statsbeviis af samme Natur, som vore nuværende kongelige Obligationer, og lydende paa saa stor en Sum, at den aarlige Rente, 4 pCt., var lig den dem tilkommende Godtgjørelse, og Ret til efter Lodtræk at faae Summen udbetalt af det til denne Bestemmelse oprettende Fond, og 3. At der til de i forrige Post benævnte Obligationers Forretning og Afbetaling blev oprettet et eget Fond, hvis Jndtægter blev: a) de forøgede Jndtægter, Staten faaer af det privilegerede Hartkorn, naar dette kommer til at svare Skatter lig det uprivilegerede, og af de 10,000 Tdr. Hartkorn, det nye Hartkorn omtrent overstiger det ældre, og b) af Statskassens øvrige Jndtægter et Tilskud af idetmindste 20,000 Rbd. aarlig. Efterat have oplæst Andragendet, yttrede Proponenten: Den Anskuelse, jeg havde, da jeg for faa Dage siden underskrev det Oplæste, har jeg endnu ingen Grund til at forandre; jeg har derfor alene at tilføie, at foruden de Jndvendinger, som de forskjellige Jnteresser ville søge at gjøre gjeldende, og hvorved det Sande formeentlig vil blive fremlysende, indseer jeg nok, at der kan indvendes, at hvis den attraaede Forandring, iværksættes, tabe Pantekreditorerne en om endog ubetydelig Deel af den betingede Sikkerhed; men dette har i vore Dage, da det er sjeldent, at en Eiendom er meget høi prioriteret, ei stort at betyde, og i alt Fald kunde det jo bestemmes, at Pantekreditorerne tillige skulde have Sikkerhed i Obligationen, saa at Eieren ikke kunde transportere den, eller paa anden Maade disponere over den, førend Creditor med sin Paategning dertil havde givet sit Samtykke. Gaardeler Black. Hartkornets ulige Beskatninger unegtelig en stor Anstødsteen for Samdrægtigheden, saavel her i Forsamlingen, som i Sogneforstanderskaberne og Amtsraadene, ja selv i Collegierne er man stundom uvis om, hvilket Hartkorn Skattebyrderne skulle paahvile. Ligeledes er den en Anstødsteen ved Bondestandens Valg af Stænderdeputerede; thi hvor nødig jeg end vil, at ret mange Bønder skulle have Sæde her i Forsamlingen, maa jeg dog af al Kraft tilraade dette, saalænge hiin Ulighed i Byrderne finder Sted. Der foreligger og her Andragender med circa 2000 Underskrifter og Skatternes ligelige Fordeling, og jeg tvivler aldeles ikke paa, at Forsamlingen vil nedsætte en Comitee til at drøfte Sagen, da den er af særdeles Vigtighed. Paa nogle faa Undtagelser nær, er jeg enig i Proponentens Andragende; kun maa jeg bemærke, at – Erstatning til det frie Hartkorns Brugere, just ikke synes at være saa aldeles retlig begrundet; thi det kongelige Løfte af 24de Juni 1661 gaaer kun ud paa at formilde Skatte friheden af kongelig Naade og Mildhed, og det kun saalænge, som det findes stemmende med det Almindeliges Tarv. Skattebegunstigelsen er saaledes kun indrømmet betingelsesviis. Men hvis dette forholder sig saa, og dens Vedbliven ikke længer er stemmende med Folkets almindelige Tarv, hvilket jeg er forvisset om, – formener jeg, at den nu maa kunne hæves, uden at der kan fordres nogen Godtgjørelse. Jmidlertid maa jeg indrømme, at billighed kunde tale for, at der tilstaaes Erstatning, og jeg skulde derfor være meget tilbøielig til at tiltræde Forslaget i det Væsentlige, da jeg antager, at et magert Forliig er bedre end en feed Proces. Jeg stemmer saaledes for Nedsættelsen af en Comitee, og betvivler ikke at Forsamlingen vil beslutte sig hertil, da Sagen er af saa stor Vigtighed for Samfundets videre Udvikling. Cancelliraad Jngerslev, Naar det er anført, at det frie Hartkorn er en Anstødsteen, saavel i de communale Forhold, som her i Forsamlingen, fatter jeg ikke ganske, hvad Meningen heraf er. Det frie Hartkorns Brugere søge ikke at udstrække deres Rettigheder videre end Lovgivningen hjemler dem; den eneste Maade, hvorved Sammenstød kan skee, er altsaa ved, at det ufrie Hartkorns Brugere ikke ville lade dem beholde deres Rettigheder uantastede, og at de da, som naturligt er, sætte sig imod hines Angreb paa dem. At der foreligger os Andragender om Ulighedens Udjevning med flere Tusinde Underskrifter, beviser Jntet, kun seer man deraf, at Bønderne gjerne vil have, at det frie Hartkorns Brugere skulle bære de samme Byrder som de, naar denne Udjevning af Uligheden kan skee uden Godtgjørelse, og dermed stemmer ogsaa den foregaaende Talers Yttringer. Vistnok er dette en ret nem Maade at tilveiebringe Ligheden paa vidtløftigere at gjendrive den berpaa gjorte Paastand, er der imidlertid her hverken Tid eller Sted til; men at denne Paastand er aldeles utidig, ville udentvivl alle Medlemmerne af den ærede Forsamling være enige med mig i, med Undtagelse af den ærede Taler, og at søge at overbevise ham, vilde vistnok være et forgiæves Arbeide. Gaardeler Black: At min Paastand skulde være utidig, maa jeg paa det Bestemteste benegte; thi her kan ikke fremvises noget Document, ved hvilket Skattefriheden er hjemlet paa en saadan Maade, at den kan sættes ved Siden af Eiendomsretten. Den er vel indrømmet det privilegerede Hartkorns Brugere; men det er ikke sagt, for hvor lang Tid, og Spørgsmaalet er netop, om de virkelig have nogen lovlig Adkomst til at paastaae længere at beholde den indtil videre tilstaaede Begunstigelse.