Norske Intelligenssedler, 1768-11-02
Sedler. Jntelligen Nr. No. 44. Onsdagen den 2 November 1768. Slutningen. Kiøbmanden selv vidste ikke meer hvor han var. Han sad allerne ved Døren af sit Huus, og besluttede allerede hvorledes han vilde opoffre sit Liv, for at frelse sin Kones, som han elskede saa meget. Denne Kiøbmand havde 50 Høns og 1 Hane, som han loed bevogte ved en Hund. Jmidlertid han sad grublende og dyb tænkende, hvilkens Andeel han skulle tage, saae han Hunden løbe mod Hanen, som hvinede en af sine Høns, og hørte ham tiltale med disse Ord: Ol Hane, Guderne tillader ikke at du lever længe, Skammer du dig ikke, at du fornøier dig i Dag paa den Maade, som du giør, Hanen sadte sig paa sine Sporer, dreiede dem mod Hunden, højmodeligen sigende: Hvorfor skulde det være mig meer forbuden i Dag end en anden Dag, Siden du ikke veed det, svarede Hunden, saa vil jeg lade dig vide, at vores Herre er i Dag i en stoer Bekymring; hans Kone vil, at han i Dag opdager hende en Hemmelighed, som er af den Beskaffenhed, at det kaaster ham Livet, hvis han aabenbarer hende den. Saaledes er Sagens Beskaffenhed, og jeg frygter, at han ikke har Standhaftighed nok at imodstaae sin Kones Egensindighed; thi han elsker hende, og er rørt af hendes Taarer, som hun udgyder uden Ophold. Han gaaer maaskee forloren. Vi ere her allesammen i stoer Forskrækkelse og Uroe; du allerne spotter os i vor Bedrøvelse; du er saa uforskammet, at du fornøier dig med dine Høns. Hanen svarede Hunden paa denne Tilrettesættelse: O! hvad er vores Herre ubesindig, Han har ikkun en Kone, og kand ikke bringe hende til at bruge Rimelighed, og jeg har 50, hvilke intet maa giøre, uden det jeg vil. Han maa tage sin Fornuft fangen! saa finder han snart Udveje at rive sig løs fra den Fortræd han er udi. O! hvad vil du da han skal giøre, spurgte Hunden. Han skal gaae i det Kammer, hvor hans Kone er, svarede Hanen, og efterat have indlukket sig med hende, tager han en god Kiep, og tæller hende 50 Stokkeprygl til; jeg vædder, at hun bliver gandske klog derefter, og at hun aldrig plager ham meere, at opdage hende nogen Hemmelighed. Kiøbmanden havde ikke saa snart hørt, hvad Hanen havde sagt, før han stoed op fra Stædet, hvor han sad, tog en stoer Stok, gik og opsøgte sin Kone, som endnu sad og græd, han lukte sig ind med hende, og pryglede hende saa vel, at hun ikke kunde tvinge sig længer, men maatte skrige: Det er nok, min hierte Mand, det er nok, lad mig være. Jeg vil aldrig forlange noget meer at vide af dig. Paa disse Ord, og efterat han saae, at hun angrede over, at have været saa urimelig nysgierrig, holdt han op med at slaae. Han lukte Døren op, og den heele Familie kom ind og fornøiede sig over, at finde Konen komme til sig selv igien af hendes Egensindighed, og gjorde Lykønskninger til Manden, som saa hastig og saa lykkelig havde bragt sin Kone til Fornuft igien. Tilegnelsen af denne Fabel vilde den fornuftige Læsere selv behage at giøre. Den forandrede Lisette. Den stakkels Moder seer sin Sorrig paa Lisette, Hvis rosenfarved Kind nu svinder gandske bort Hvad dertil Aarsag er, kand Moderen ej giette. Lisettes Leve-Tid nu synes gandske kort. Hun svinder bort som Dug for Dagens Soel og Heede, Hun under Øjnene nu bliver sorte blaae; Hun lidet spiser, og Hun det med Suk maa æde; Hun elsker Eenlighed, og aldrig ud vil gaae. Er der dog ingen Raad. - O! lad en Doctor hente, Han kom. Lisette gav ham ikkun kort Beskeed. Leander frier. Faaer Ja. Man strax Forandring kiendte: Lisette munter blev, ja trivelig og feed.