Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-03-31
Amerikanske Anliggender. Der skrives fra Carracas under 12te Januar: Jo større den Nød var, hvori vi have befundet os i en lang Tid da vi vare udsatte for Vilkaarlighed og Soldaternes Overmod, som tog til med hver Dag, desto større var ogsaa Glæden, da vi erfarede at Bolivar var ankommen til Puerto Ca belle og at han snart vilde komme hertil. Den 10de var det denne uforglemmelige Dag da han ankom. Kl. 10 om Morgenen forsamlede sig omtrent 60 Udlændinger og rede Befrieren imøde; neppe havde de paa Landeveien opstillet sig i Geledder førend Libertadoren kom jagende afsted paa en Skimmel i en simpel blaae Uniform med røde Opslag. Parz reed paa hans høire Side og hans heele Følge bestod af 12 til 16 Personer. Han blev modtaget med et jublende Viva el Libertador, hvorfor han takkede paa en galant Maade; Kavalkaden foreenede sig nu med ham. J Antimore, blev han modtaget af nogle Embedsmænd med hvilke han spiiste Frokost i et Vertshuus. Ved denne Leilighed kunde man betragte ham nøiere; Bolivar har et meget interressant Ansigt, som opvækker Ærbødighed; der ligger noget dybt melankolsk deri; paa Panden viser sig et Træk af Utilfredshed; Øinene ligge dybt. Han er meget mørkladen og Haaret er fort; han har intet Knebelsbart og de Portraiter man har af ham i Enropa ligne ham slet ikke. – Uagtet han er først 45 Aar gl saa seer han i det mindste ud, som han var 50, og de mangfoldige Aands- og legemlige Anstrængelser, som han har maattet udstaae for Amerikas Befrielse, have efterladt sig kjendelige Spor. Han er vel ikke smuk, men hans Udseende indgyder Agtelse og forkynder den Mand som fortjener vor Beundring. – Efterat han havde modtaget en Deputation af Udlændingerne satte han sig til Hest og forlod Antimore. Paa Veien stødte omtrent 50 Ryttere til Toget. Hver halve Miil var der opført Triumphbuer og paa hvert Sted blev Libertadoren modtaget med Jubelraab. I Nærheden af Carracas maatte han og Paes sætte sig i en Engelsk Vogn, som var prydet med Blomster. Rytteriet kom ham i Møde og Jnfanteriet var opstillet paa Gaderne. Lancastet gik ham imøde med sine Disciple, hvoraf enhver har en Fane. Trængselen var saa stor, at Toget neppe kunde komme frem; alle Huse vare prydede med Blomsterquirlander og Tepper. J alle Gader vare oprettede Triumphbuer og alle Vinduer besatte med smukke pyntede Fruentimmer. Enthusiamen kjendte ingen Grænder og Luften gienløb af det Raab: leve den store Bolivar, Fædrenelandets Gud, vor Fader, vor Engel, hvo kan beskrive denne Scene? Ved Cathedralkirken steeg Bolivar og Paez ud af Vognen, gik ind i den og Folket fulgte ham. Fra Kirken begav de sig begge tilfods til hans Huus, hvorhan blev modtaget af sin Familie og sine talrige Venner. Ved Giæstebuddet om Aftenen yttrede han sig paa det velvilligste over den Opmærksomhed, som blev viist ham, og udbragte flere To asts og deriblandt een paa den Engelske Nations Vel, uden hvilken han sagde Columbien ikke var noget, og forærede derpaa Pacz sin egen Guld kaarde, hvormed han har tilfægtet sig sine Seiervindinger. Paaez græd som et Barn, faldt om hans Hals, var som sønderknuset, trak sin Kaarde ud, og svor at han aldrig skulde bruge den uden ved Bolivars Side. Han beklagede hvad han havde gjort, holdt en begeistrende Tale, som tydelig kom fra Hiertet, og ligesaa inderlig rørte enhver som hørte den, som ham selv.