Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-12-22
Slutningen af Fortællingen om Sara Tha eller den adelige Bondekone. (See No. 49 og 50.) Jeg veed alt hvad de vel kunde sige, og ieg vil strax forud kunde svare dem: min Tilbøielighed for dem er ingen blind Lidenskab; jeg kiender dem fuldkommen, og de er den Mand, Naturen har bestemt mig. Paa Hierternes Overeensstemmelse grunder sig Ægtestandens sande Lykke. Jeg veed nok, at de menneskelige Fortrin, har valgt Stænder, i Stædet for Overeensstemmelse. Vi veed det jo begge, hvor megen Høiagtelse den sande Viise har for de menneskelige Fortrin; den vedligeholder Ordenen i det menneskelige Selskab. Man maa ikke forringe den Stand man er født i ved Forbindelser, som Menneskens Fordomme fordømmer. Dette er en Forbrydelse, som bliver straffet med Foragt, og jeg skulle aldrig udholde denne Straf, om den ende og var uretfærdig. Er det da en Nødvendighed at opofre Naturens Love, for de menneskelige Fortrin, Lad det saa være, vi befinde os ikke i den Omstændighed. Lad os følge vore Hierters Tilbøyelighed, uden at tilsidesætte al Agtelse for de menneskelige Fordomme. Mine Forældre have efterladt mig 20000 Guineer aarlig Jndkomst, Comtrent 10000 Rdlr. dansk), og 3000 Guineer i rede Penge. Kun disse rede Penge vil ieg beholde af min heele Formue, og tilbringe, mine Dage med dem hos deres Familie. - Her vilde Philip falde mig ind i Talen, og foreslog mig, heller aldrig at gifte os; men ieg svarede ham, altsaa skulle vi ikke adlyde Naturens og Menneskens Love, som fordre Efterkommere af os, og hvorfor skulle vi da ikke gifte os og vedligeholde min Formue. I den Stand jeg for nærværende Tid er, gjør De mig ikke rig, men i Deres Stand, min kiære Philip, vilde ieg nok kunde blive det for den Summa jeg bringer Dem. J hin Stand vilde vi kun blive middelmaadige Adelsfolk, men i Deres, rige Bønderfolk. Jeg vil giøre et Testammente, og skienke min Cousinmin Formue, saa vil jeg begive mig til London, og der lade udbrede det Rygte, at jeg er død, derefter vil vi begive os til Skotland, hvor Deres Fader vel vil tillade, at vi gifter os med hverandre. Philip kastede sig ned for mine Fødder, og bad mig, at jeg dog vilde opsætte mit Forsæt, jeg skulle endnu engang overveie det, thi han befrygtede, jeg vilde komme til at fortryde det. – Nei, svarede jeg ham: jeg har nøie undersøgt, alle Ting, og hvad skulle da fortryde mig Hvad for en saa stor Fornøielse kunde vel Rigdommer skaf se mig, at jeg ikke skulle være i Stand til at indsætte Naturen, ved Deres Stands Beqvemmelighed i sin Ret igien. Synet af en leende og frugthar Dal, behager Øiet tu sin Gange meere, end en Væg, som er behængt med Malerier. Diamanterne vil langt fra ikke saa smykke mit Hoved, som de delige Blomster. Hørlærrederne vilde kunde klæde mig ligesaa godt, som det fineste Cattunlærret; jeg vil tabe min Karet, men og vil derved faae Leilighed, at bruge mine Been. Ja min Philip, vi vil kunde have alle de Beqvemmeligheder som Naturen kan tilbyde, og ikke vide af Overflod, som ikkun tilfredsstiller de Uvirksomme. Og hvad min Forbindelse med Dem angaaer, skulde jeg da vel kunde angre det, naar jeg bliver deres Faders Datter, og Deres Børns Moder, Philipelskede mig saa meget, agtede mig saa høit, og lod sig selv vederfare saa megen Retfærdighed, at han ikke længer kunde tvivle paa, at jeg i den nye Stand, i hvilken ieg vilde indtræde, jo maatte blive lykkelig. Jeg vil ikke beskrive dem nøiere den Glæde, den Taknemmelighed og den Lykke det var mig, da jeg fik ham bragt dertil, at han vilde ægte mig. Endnu havde aldrig nogen Glæde saa stærkt rørt mig; aldrig kunde nogen have følet en større Fornøielse ved at imodtage en anseelig Arv, som det var mig, ved at frasige mig den. Efter at jeg havde bragt alle Ting i Rigtighed, i Følge min Beslutning, begav jeg mig med Philip til London. Her lod jeg det Rygte udbrede, at jeg var død, og gjorde det temmelig sandsynlig; vi begav os derpaa til Skotland. Nu er det omtrent 7 Aar. siden, min Herre, at jeg første Gang satte min Fod inden disse lykkelige Dørre. Jeg omfavnede denne fortraffelige Gamles Knæ, som de see sidde hidset paa den Steen, og bader sig i Solens Straaler, at søger at indaande, ved Foraars Morgens balsammiske Luft, nyt Liv, nye Kræfter. De see her Deres Datter, sagde jeg til ham: hun kommer i Deres Huus for at gjøre Deres gamle Dage behagelige, og for sin heele Livs Tid at befordre Deres Søn Lyksalighed. Mit Hierte vil indgive mig alt hvad jeg har at giøre, for at behage og glæde dem begge. De min elskelige Fader, vil undervise mig i Landhuusholdnings=Væsenet; og jeg smigrer mig med at blive en omhyggelig Huusmoder, og at saavel de der dependere af mig, som de, hvilke ieg vil finde saa megen Fornøielse i at dependere af, skal blive lige tilfreds med mig. - Den Gamle var af Glæde uden for sig selv. Denne Lykke har uden Tvivl forlænget hans Dage. Gaarden han beboede, og som han hidindtil kun havde forpagtet, blev nu kjøbt for hans Eiendom. Vores Bryllup blev fuldbyrdet; og fra det Øieblik jeg antog min Mands og hans Stands Navn, er endnu ingen Time bortfløiet, at jeg jo har følt og priist mig lyksalig. Vi ere lykkelige, og vi kan smigre os med bestandig at blive det, saa vidt vores indskrænkte Natur kan tillade det. Vi giør ingen anden Brug af vore Kundskaber, af min Faders Philosophie, af vores Lyst til Videnskaberne, uden alene for saavidt, som samme kan befæstige vor Lykke. Vi søge at forskaffe os alle de Fornøielser, som vor Stand kan frembringe, og vi nyde dem alle, som vitroe Naturen tilbyder sine Elskere fine Skiønner. De tilstaae mig jo dog, min Herre, at Kilden til de menneskelige Misfornøielser, er denne, at de higer efter Fornøielser, som ikke ere skabte for dem, og at de ikke veed at sætte deres Grundsatser, deres Smag, deres Beskieftigelser i det tilbørlige Forhold mod deres Stand og Levemaade. I disse Vildfarelser ere vi i det mindste ikke faldne, vi tilbringe ikke vore Dage i unyttige Undersøgelser og forfængelige Ønsker. Hvad giør vel min Philip og mig lykkelig? Hvad vel, uden vores rolige Samvittigheds Vidnesbyrd, vores Kiærlighed, og Naturens Velgierninger imod os. Vi have Grundsatse, (blev Sara ved i sin Fortælling), hvorfra vi ved ingen Omstændighed lader os trække; vi befæster dem snarere ved Philosophien; vi antager ingen Lærdomme af nogen verdslig Viis, uden af dem, som troer paa Dyden og som lærer os at elske den. Og om disse endog vildfarer, saa vil vi dog takke dem, at de har underholdt os i en Vildfarelse, som ophøier og forædler vore Siæle. Vi vil troe godt om Menneskene, paa det vi kan elske dem; vi vil agte dem høit, for at have en Bevæggrund mere til at elske og kiende os selv. Vi vil ikke vide af en Philosophie, som fornedrer os, som i Enthusiaster nes Hierter qvæler Menneskelighed og Dyd. Nei, Kiærlighed og Venskab vil vi underholde i al sin Styrke og Skiønhed. Der blander sig vel en lille Forblindelse i denne Tænkemaade, naar den overdrives. Men det er en Forblindelse, som taber sig i Tiden, og den vil vi ikke heller vedligeholde hos os; vi vil kunde sætte andre Tilbøieligheder i dens Sted. Jeg troer ligesaa lidt og mig, som om min Philip, at vi allerede ere fuldkomne, men vi stræber efter at blive det; vi ere gode, og haaber at blive bedre, vi nyder Haabet om et bedre, i Nydelsen af det Gode, det Nærværende tilfredsstiller og det Tilkommende henrykker os. Den Hensigt, at den ene skal blive fuldkomnere ved den anden, gjør os hverandre meget nødvendigere og værdigere; den giør os vor Kiærlighed dyrebarere; den formeerer vores Høiagtelse for hverandre, den vedligeholder vores Hierter i en bestandig Virksomhed, og i den behageligste Forfatning, for bestandig at vedligeholde vores Tilbøielighed til Dyden. For ikke at vildfare paa dens Løbebane, læser vi flittig Grandison. Hvor meget Godt har vi udøvet, uden at rose os, som denne Bog har givet os Anledning til, og hvilket vi maaskee ikke havde udover: Vi læser ogsaa Porterne flittig, men vi har fornemmelig udvalgt saadanne, som taler om de Marker vi beboe, og skildrer den Natur, som vi elske. Den landlige Poestes Læsning er overmaade behagelig for dem, som har dens Gienstand for Øine. Poesien opliver det, som den forstaaer at male. Den indskyden os Høiagtelse og Kiærlighed for det gamle ærværdige Landlevnet. Undertiden sige vi til hinanden: Hommer og Virgil vilde have levet lykkelig her: Tibul vilde her have elsket sin Delin, han vilde have besunget hende og vores lille Bøgskov og vores deilige Dal. Paa Markerne haver Haller og Geoner forfærdiget deres ypperlige Digte, og hvilken Stand, har vel disse store Mænd foretrukken vores Hvilke Sæder har den vel sammenlignet med vores Pocterne lærer os, at opholde os ved de behagelige Scener, som Naturen skiænker os. De lærer os for største Deelen at smaae disse Følelser, som ellers neppe vilde have rørt os. Alle disse store Mænd, som har talt med Varme, og hvis Følelse og Forestillingskraft har været overslødig, vedligeholder Sandsernes og Livets Fornøielser i Siælen. Vi have endelig anstillet fornuftige Betragtninger over Lykken, og opløst den i sine enkelte Grunddeele; vi have anvendt alle vore Studeringer til at vedligeholde og bevare de ømmeste ægteskabelige Tilbøieligheder, og at nyde dem lige saavel, som de behagelige Følelser. Jeg synes dette var just at giøre Brug af en god Philosophie, hvilken for nærværende Tid, er udartet i en usmagelig og tom Spidsfindighed, og ikke fielden giør Mennesket latterlig, i Steden for den skulde trøste det; thi man beflitter sig meere paa at beundre den, end at lade sig lede af den; den skulde vise os de Lyksaligheder, som Mennesket kan opnaae i de forskiellige Optrin i Livet, og Pligterne i disse Optrin. Saadan en Plan, havde min Fader gjort, og han havde udført den, dersom han havde levet. Vi rette os saavidt mueligt er efter hans Lære, og opdrager vore Børn efter disse Grunde. Jmidlertid glæder disse sig i deres Barndom, og vi glæder os over deres uskyldige og reene Fornøielser. Jeg havde adskillige Gange vildet afbrudt Sara i sin Tale, for at give mig tilkiende for hende, men hun blev uophørlig ved at tale, saa det blev mig umueligt at føre et Ord frem. Da hun havde endt sin Fortælling, kastede jeg mig for hendes Fødder. O Sara Th. - Saasnart jeg nævnte hendes Navn, sprang hun op, og skreg, jeg er forloren. Nei, sagde jeg, De er ikke. De seer her forDem, den Fetter, som fra sin første Barndom har elske Dem; skam Dem ikke meere ved at tilstaae Deres Kiærlighed for en dydig Mand. De har overladt mig Deres Formue; jeg er findet, at give Dem den tilbage, tag imod den, jeg beder Dem; men De maa giøre hvad De vil saa vær forsikkret, at jeg stedse skal bevare det De har betroet mig i en hellig Tanshed. Jeg havde megen Umage, for at berolige Sara, hun var utrøstelig, da hun havde gjort et Menneske til sin Fortrolige, som ikke burde være det. Men i Henseende til hendes Formue, var hun ubevægelig, og Philip, som kom i det samme tilbage, da jeg gav mig tilkiende for hans Kone, tænkte ligesom hun. See, sagde han, vores Avlsgaard er fuldkommen stor no til at underholde os; vi have alt det Nødvendige vi behøve, vore Haver, vore Marker, vore Kreature, hvad skulle da feile os. Er ikke vore Meubler og Boehave baade smukke og beqvemme, Er vores Bord ikke dækket med velsmagende og overflødige Retter, Havde vi meere Rigdom, vi vilde da ikke finde Sødhed i Arbeide, og Lyksalighed i det vi forhverver. Kiedsommelighed vilde indtage vore Virksomheders Plads. At leve uden Arbeide, uden Pligter, uden Forretninger, i en bestandig Velgaaende, det var at giøre os de Ting ækle, som nu fornøier os; dersom vi kunde undvære vore Jndhostninger og vore Færhiorder, saa skulle jo Haabet og en rig Høst og Frugtharhed, endnu mindre røre os. Vi vilde aldrig kunde smage Sødheder i dette Haab; vore Marker, som da vilde være os til ingen Nytte, eller i det mindste kun vil tiene os med sine Frugter, til Overflod vilde da tabe al deres Værd. Landet med alle sine behagelige Optrin, vilde vi ansee med ligegyldige Øyne. Og hvem veed, naar vore Siæle tabte deres Virksomhed, (thi Lediggang er Moder til Uvirksomhed), om ikke ogsaa vores Kiærlighed tilsidst vilde blive mat. Nu giør enhver iverksat Tilbøielighed, som opfordrer vore fælleds Bestræbelser, os baade glade og lykkelige; de ere passende efter vor Tilstand, og forbinder os desto meere med den, og med hverandre. Jeg trængede ind paa nye med mine Overtalelser, men det var en Umuelighed at bevæge min dydige Cousine til at tage i Besiddelse igien sin retmæssige Eiendom, hvilken hun havde afstaaet til mig: kun det erholdte jeg af hende, at hun vilde elske mig som Ven, og tillade mig aarlig at tilbringe nogle Dage i hendes Selskab paa sin lille Gaard. - Jkke uden Taare adskildte jeg mig fra disse elskværdige og fornuftige Forenede. Jeg blev overbeviist om, at der endnu i Verden gaves sand Lyksalighed og Forstand forenet Mit Gods, som jeg tilforn lidet havde agtet, blev mig nu kostbarere, da jeg saae mig i Nabolang af saa dydige Forvandte. Jeg gjorde mig endnu det Haab, at ende mine Dage under deres Tag. Hvad det Gods betreffer, som Sara havde skienket mig, saa vilde jeg til min egen Fordeel ikke betiene mig det allerringeste deraf, men lod alle dets Jndkomster, komme vor fattigste Familie til Deel; men Stamgodset besluttede jeg, skulde hiemfalde Saras og Philips Børn, som en retmæssig Arv. Jndfald. Wilk, en berømt Commoediant=Spiller i Engeland, blev myrdet paa en Tragoedie. Men eftersom han var incommoderet af en sterk Hoste, kunde han ikke holde sig fra samme i det han forestillede den Myrdede, og laae ligesom et dødt Menneske paa Theatrum. De fleeste Tilskuere begyndte hæftig at le herover; men han reiste sit Hoved i Veiret, og raabte: forundrer de dem ikke herover, mine Herrer, nu gaaer det for sig, som min Moder har spaaet mig; hun sagde: jeg kom nok til at hoste i min Grav, eftersom jeg pleiede at drikke til Suppen. Dette foraarsagede, at alle begyndte at klappe i Hænderne, og saaledes blev den af ham begangne Feil udslettet.