Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-11-04
Hofnarre. (Af Skriftet Curiositaten).Der var engang en Tid i hvilken et Hoff ikke vel kunde existere uden en priviligeret Nar, og i hvilken ikke lettelig en offentlig Fest kunde celebreres uden en saadann. Disse dengang uundværlige Mennesker havde Løn, bare aparie udmærkede Klæder, og havde det Privilegium at maatte sige deres egen Fyrste og alle Mennesker Sandhed. At Narren havde sagt det kunde undskylde aft. Regenten fik ofte Sandheden at høre og Fyrsternes Tienere, maatte frygte for de bemærkninger, som Nartenoffentlig giorde over deres Sæder, Handlinger og Laster og som ikke sielden bleve farlige for deres Planer. Narrens Privilegium blev agtet saa høit, at en berømt Præst i hine Dage Dr. Schuen sagde i sine Skrifter: jeg forlanger ikke en Ciceros eller Demosthenes Britalenhed; men allene en NarsPrivilegiet. Friemodige Tider privilegerede ogsaa friemodige Yttringer og det var meget godt at en Person oleo valgt, som kunde og maatte giøre det efter sit Privilegium. Den Würtembergske Canzler Dr. Lamprechter, som siden blev Keiser Carl den 5tes Raad sagde: Enhver Fyrste bør have to Narre, en som han fixerer og en anden som firerer ham. - Historien har opbevaret mange Exempler, som vise hvor høit en saadan Nars Raad blev agtet, naar det blev givet til rette Tid, og hvor ofte man sagde: Narren har dog Ret. Et Exempel paa den Tidsalders Friemodighed og Narrenes Tilladelse til at sige Alting fortiener her at anføres: En Spansk Konge havde bekiendtgjort: at han vilde lade opkiøbe et betydeligt Qvantum Heste. En Jøde fra Marocco meldte sig hos ham og vidste saaledes at indtage ham, at Kongen betroede ham en stor Pengesum for at opkibbe saadant et Antal. Narren optegnede dette i sin Bog Efter en Tids Forløb forlangte Kongen at see hans Optegnelser paa de begaaede Daarligheder, og fandt til sin Forundring sit eget Navn optegnet deri i Anledning af at han havde betroet Jøden, som en ubekiendt Mand, en saa stor Pengesum, men, sagde Kongen ganske sagtmodig, ifald nu Jøden virkelig kommer igien tilbage med Hestene. Da er det ikke videre, svarede Narren, endat jeg slæter Deres Majestæts Navn ud og sætter Jødens istedet. Jmidlertid vare dog disse Hofnarre, uagtet deres Frimodighed, for det meste det, som enhver retskaffen Mand bør være nemlig deres Konge og Kongehuse oprigtigt hengivne, og antoge sig alt hvad der angik samme med en sand Varme. Saaledes havde Keiser Marimilian den 1ste en Hofnar ved Navn Kunz von der Rosen, som forstod lig saa godt at føre Kaarden som at bruge sin Tunge, Kong Franz den 1ste i Frankerige havde ligeledes en Hofvar ved Navn Tribolet, som stod ham bie under hans Modgang med mange gode Raad og Kong Carl den 5te i Frankerige havde en Hosuar ved Navn Thevenin, som han lod høitideligen begrave og sætte et Mindemærke over i Moritzkirken i Sentis. – J Frankerige var den vittige Angely under Ludvig den 14des Regiering, den sidste Hofnar, men ved Hofferne i Dresden og Berlin vedvarede de indtil Midten af det 18de Aarbundrede. Den sidste lønnede Hofner, som man veed at tale om, var den Spanske Hertug af Albas i Aaret 1775, som har latterlige Ordener, og som bestandig maatte være paa Jagt efter Vittigheder.