Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-11-09
Breve over den nyere Smag i den dramatiske Konst. II. Jeg har i mit forrige Brev viist Dem, min Ven, hvorledes Schlegel affærdiger Lessing. Det være langtfra at nogen Upartisk kan bifalde den Ensidighed, hvormed visse Forfattere i lang Tid have betragtet denne Konstdommer, som den ufeilbareste Dommer i Smagens Rige og hans Emilia Galotti som Kronen for alle Sørgespil. Ogsaa Lessing havde sine svage Sider. Det bekiendte Træk, at han under Syvaarskrigen paa det ene Sted holdt med Østerrigerne og paa det andet med Preusserne viser noksom hans Modsigelsesaand, som han ved saa mange Leiligheder yttrede, uagtet hans Venner, for at undskylde ham, have paastaaet, at han gjorde det for at øve sin Skarpsindighed. Hans Emilia Gallotti har vist adskillige Pletter. Men alle dette Værks svage Sider har man allerede i et halvt Aarhundrede, lige fra dets første Fremkomst, umaget sig for at blotte. Allerede Mendelsohn indvendte mod Grevinde Orsinas Characteer, at hun talde for lærd, endskiønt jeg ikke kan indsee, hvorfor et Fruentimmer, som en ung Prinds af Smag vælger til sin Maitresse, ikke skulde have forskaffet sig saa megen Boglærdom, at hun gjerne kan sige nogle metaphysiske af Bøger opsnappede Spidsfindigheder. Men i det Hele er Emilia Galotti et Stykke, der altid vil læses og sees med Jnteresse, om end tusinde Schlegeller paastode, at det er et maadeligt Product. Jeg vil gjerne indrømme, at det er skrevet med stor Langsomhed og megen Overlæg. Men har nogen nogensinde sagt, at Gerard Dow var en Maler uden. Genie, fordi han arbeidede tre Dage paa et Kosteskaft og fem Dage paa en Haand? Hvad der gielder i Malerkonsten maa ogsaa gielde i Digtekonsten. Gerard Dow var ikke mindre en stor Maler end Rembrandt, der gjorde et Portrait færdigt i to Timer. Jeg veed meget vel, at dette strider modModetonen, der sætter saalidet Værd paa Sprog, rigtighed, ja ikke tager det saa nøie om et Stykke strider mod sund Sands, naar det kun rystes rask ud af Ærmet. Uorden i Tankegangen, Bommerter mod Sproget, falske Billeder kaldes af dette Slags Mennesker Geniets umiskjendelige PrægTankrorden, Sprogrighed og sund Sands derimod gielde i deres Øine for ængstelig Konstlerie, Genie løshed, ja endog slavisk Bornerthed. Vist nok er dette den mageligste Vei til at blive Digter paa; thi man behøver kun at give Pennen og Phantasien Tøilen, saa gaaer alt af sig selv. Men med saadanne Mennesker er det ikke værdt at stride. Deres Mening er ingen Mening, deres Dom ingen Dom. De bære dem af som mange Damer med deres Hatte. J Dag prunke de med dem i de meest glimrende Selskaber, i Morgen sprætte de dem op og bruge Lopperne til Viskeklude. Er det at undres over, at under saadanne Omstændigheder en Kotzebue og flere kunne have deres dramatiske Fabrik bestandig i Gang og aldrig mangle Afsætning paa deres Fabricata? Naar Mangel paa Feil og Overlæg skal være et Beviis paa et Stykkes Ypperlighed, saa har vist ingen Forfatter skrevet flere Mesterstykker end Kotzebue. Han lader sine Læsere og Tilskuere faae dem saa varme som de komme fra hans Blækhorn. Ogsaa vor udødelige Holbergs Lystspil have maattet passere Revne for Hr. Schlegels Konst dommertrone. Men han affærdiger dem paa mindre end 1 Side. "Foruden de franske Lystspil siger han ved at tale om Gottscheds Periode opførtes ogsaa de fra Dansk oversatte af Holberg. Denne Forfatter har unægteligen store Fortjenester. Hans Skildringer af Sæder ere af stor local Sandhed, hans Fremstillinger af Forkerthed, Taabelighed og Dumhed meget grundige, paa Kraft i comiske Motiver og Situationer mangler det ham ikke, kun fra Jntrigiens Side besidder han liden Opfindelse. Udførelsen gaaer alt for meget i det Brede (?). Friheden i sin Skjemt i deres Sprog rose de Danske meget: vore Dages Smag er hans Tones Gemeenhed, der kan være naturlig i den lave Sphære, hvori han bevæger sig, og hvor uophørlig (?) et Uveir af Stokkeprygl nedregner, anstødelig. Man har paa ny søgt at opføre ham, men for det meste uden synderligt Held. Da hans Hovedfortjeneste bestaaer i den rigtig nok carricaturmæssige Characteristik, saa udfordrer han gode Skuespillere, for at tage sig tilbørlig ud." – Jeg beder Dem, min Ven, at læse denne Dom ret med Eftertanke, for at overtyde Dem om, hvorledes Schlegel behandler een af det 18de Aarhundredes største comiske Digtere. Fra det Bekiendte vil De da kunde slutte Dem til det Ubekiendte, thi Schlegel er sikkert neppe trængt dybere ind i det spanske Sprog end i det danske.