Aalborgs Stifts Adresseavis, 1821-03-01
Efter mange Aars politiske Storme blev Kongeriget Neapel Aar 1815 ved de keiserlige Vaabens umiddelbare Vilstand bragt tilbage under sit retmæssige Overhoved en inden dets Grændser bestod en i Mørket virkende Sekt, hvis Formænd betragtede alle italienske Forfatningers fuldkomne Opløsning som det første Skridt til Udførelsen af de tes eventyrlige Planer. J det Øieblik, Murat ved sit særvovne Forsøg paa at erobre Jtalien meente at opretholde sin synkende Trone, indgav Fortvivlelsen ham den Tanke, kalde de samme Kulspiere, han selv saa tidt havde bekæmpet, til Hielp og ved dette uventede Forbund fik deres oprørske Aand et frygteligt Spillerum. Da den retmæssige Konge igien havde besteget Tronen, sank deres Magt og vilde maaskee aldrig have reist sig mere, hvis ikke Revolutionen i Spanien først i Aaret 1820 havde valt den paany. Nu fordobblede Sekten sin Virksomhed, dens Tilhængere voxte med hver Dag og snart var dens Jndflydelse saa stor, at hverken Lov eller Politi kunde modstaae den. Det lykkedes den, at faae en Deel af Vilitairet paa sin Side og i de første Dage af Julius o at bringe Revolutionen til Udbrud. Oprørerne tvang Monarken til at proklammere den spanske Constitution, og efter saaledes ganske at have forstyrret den kongelige Magt, reve de Statens Tømme til sig. Unden Navn af et National-Parlament skabte de et Værktøi, hvormed de i saa Maaneder opløste den bestaaende Tingenes Orden og sønderreve alle politiske og borgerlige Forhold. Med stille Resignation bar Kongen sit ulyktelge Lod, alle Jtaliens Fyrster skialv for et lignende, og errigs Keiser fandt sig i kraftigste Maade opfordret og beføiet til at gribe ind i Begivenhedernes Hjul. Organisitionen af et Armee=Corps i de italienske Provindser blev deel nødvendig, og paa samme Tid havde Hs. Majestæt begivet sig til Troppau, for med sine høie Allierede at andslaae om en Sag, der var af yderste Vigtighed er blot for Jtalien og det østerrigske Monark, men ogsaa for det hele europæiske Statsforbund. Have end særlige Forhold og vigtige eiendommelige Bevæggrunde bestemt den brittiske Regiering til ei at deeltage i de øvrige Hoffers videre Beslutninger, og bundet den franske Regierings Samtykke til visse Betingelser, saa havde Hs. Majestæt derimod den hiertestyrkende Beroligelse, at giensinde sin egen Mening hos Ruslands og Preussens Monarker. Dog vilde Man først forsøge det Gode, og indbød Kongen af Neapel til et Møde i Laybach for at prøve en mindelig Afgiørelse. Men da han ikke uden Parlamentets Minde torde forlade sit Rige, maatte han giøre det ydmygende Skridt, at udbede sig dets Tilladelse. Det gar ham den, men paanødte ham tillige det Magtbud, at betragte den spanske Constitutions Opretholdelse i Neapel som Maalet og Grundlaget for alle Underhandlinger med de allierede Hoffer. Saaledes kom han til Laybach, og her erklærede de forbundne Monarker, at det var deres faste Beslutning, at befrie Neapel af Oprørernes Hænder, skulde det end skee ved Vaabenmagt. Forat frelse sit Rige fra den truende Ødelæggelse har da Kongen af Neapel i en Skrivelse til sin Søn opfordret denne til at opbyde alle Midler til Fædrelandets Redning, ligesom ogsaa Østerrigs, Ruslands og Preussens Cabinetter have givet deres diplomatiske Agenter i Neapel de tilbørlige Jnstructioner, og Udfaldet af disse vigtige Skridt vil kaste Loddet over begge Siciliernes Kongerige. Den til Jværksættelsen af Laybacher-Congressens Beslutninger bestemte Hær har faaet Ordre til, at skride over Po- og rykke frem mod de neapolitanske Grændser. Hans keiserlige Majestæt vilde nødig troe, at den kunde finde nogen alvorlig Modstand. Skulde imidlertid denne velmeente Forholdsregel, imod al Formodning, foranledige en formelig Krig, da vil Hans Majestæt Keiseren af Rusland, intet Øieblik betænke sig paa, at forene sine Stridskræfter med sin høie Allieredes.