Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1774-03-28
Fortsættelsen, om en fiin Bagtalers Caracteer, oversat af det Tydske, afbrudt i No. 10. Det er sandt, Biørnen i Fabelen, som vil vise sin Ven, Menneskeet, en Kiærligheds Tieneste, og uforsigtig indslaaer ham Hovedet, er en farlig Ven; men Oprigtighed bliver dog altid en stor Dyd. Den gode Amynt, Dette Udraab udtaler han med en hastig tvetydig Tone. Man spørger hvad Amynts Feil egentlig er, Han seer paa den Spørgende, lader som han ikke hører Spørsmaalet, og besvarer derpaa det Ondskabs fuldeste derved, at han ikke besvarer det. Orgon veed, at man i Jndbildningen vil sætte mere til end han torde giøre. Det er sandt siger Orgon, naar man berømmer ham en Geistligs Veltalenhed, han prædiker fortræffelig, og han forrener det, at man har given ham dette anseelige Æmbede i Kirken. Han er næsten en anden Bossuet eller Saurin. Efter en liden Sammenligning mellem denne Taler og Saurin, hvor han viser sin egen Veltalenhed, farer han fort med et Men og standser. Nu Herr Orgon, hvad fattes Dem, hvorfor studser De, Intet. Have dog Bossuet og Saurin selv maattet taale Bebreidelse af Herskesyge og Giærrighed; thi hvo kand taale, at store Mænd ingen Feil have, Man taler i Morgen i et stort Sælskab ikke til det bedste om en gift Dames Dyd. Orgon er bange for at tale; men hans betænkelige Mine siger mere end fornødent er, til at bestyrke Mistanken og hendes Dyd. Hans Sæde=Sprog, som han saa til indstrøer. "Hvor vil altid troe det Onde om andre. Det et menneskeligt, at holde Andre for Gode, saa længe at ingen sørgelig Nødvendighed lærer os det, som er tvertimod. Det er lettere at bemærke andres Feil end deres Dyder. Enhver har sine Mangler, og den er bedst, som haver de færreste. Man maa skiule og taale Menneskernes Feil, hvad var ellers Overbærelse og Menneske-Kiærlighed, Eftertale giør til uden at den vil, Tingene større; Man troe Halvparten. Alle disse Grundsætninger, som han veed kunstig at indflette, ere Bryst-Værn, bag hvilke han haaber sin feige Bagtalelse at være sikker. Kleanth, en Autor, har Verdens bifald og har det med Ret. Orgon veed i sit Hierte, intet mod denne Roes at indvende uden at han ikke under ham den. Denne Autor siger han, er og min Yndling, og hvo vilde ikke løse ham, Han skriver for Forstanden, for Viddet, og tillige for Hiertet, og skriver saa flittig, at han, som man siger, næsten har skreven sig fra Sundheden. Det er Uret, at man ikke skaffer denne Mand et tilstrækkeligt Udkomme. Store Gennierskulde ikke være tvungne til at skrive for Penge og opofre sig for Vinding. Hvilken Skam for vort Aarhundrede, Med dette patriotiske Klage, maal giør han altsaa sin Yndling, Anthoren til en Vindesyg Skribent, og hans rosede Verker til Frugter af en hungrig Mave. Orgon, denne Mæster i sin Profession, besidder endnu finere Kunstgrebe, end de, som allerede ere ommeldte. Han lader ikke altid sin bagtalerske Men følge umiddelbar paa sin Roes Nei han giør i Dag eller i Morgen det hemmelige Anlæg til Montans Forringelse ved overmaade Lovtale, og Udviklingen følger først, naar han har vunden Sælskaberne til Fordeel for sin Oprigtighed og Sandheds Kierlighed; den følger til ikke uden efter Uger og Maaneder. Montan som søger et elskværdigt Fruentimmers Haand, var fordum i Orgons Mund den bedste Mand. Dag falder Talen paa den Person, som han ønsker sig, og som Orgon ikke under ham. Han fremrækker et Kiærligheds Vers, som Montanfor lang Tid siden har opsat til et Fruentimmer, og læser det behierted. Man klapper i Hænder, ne. Men hvorledes, Herr Orgon, er Verset til den Doris, hvis Ja Montan nu søger, Det passer sig jo ikke alt paa hende. Saa, farer han smillende og skiemtende fort, ligesom man ikke torde forsøge sin Lykke paa tvende Steder, Det er Poesiens Privilegium. Sporg de Montantil hvem det er, Nok, at det er smukt. De øv rige Spørsmaalle vedkommer ikke os, men henhøre under min Kiærligheds Domstoel. Med denne koldsindige Skiemt har han opnaaet sit Øiemed. Man holder Montan for ubestandig og falsk Neppe seer Orgon denne gode Virkning, saa besegler han Mistanken ved Eft: "Men forraader mig ikke, mine skiønne Damer!" Tit henvender han Talen paa visse Personer, hvis Feil tildeels ere bekiendte, og tier, saasnart de andre have paataget Bagtalelses Æmbedet. (Resten følger.) Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir hos O. Brose.