Jyllandsposten, 1838-03-12
Konster og Videnskaber ere næsten i enhversomhelst Forgrening i nærværende Aarhundrede mærkeligen skredne frem til større Fuldkommenhed. Med Bygningskonsten i Danmark synes derimod det modsatte Resultat at være udgaaet, idet Bygninger, som vi for faa Aar siden for kongelig Regning saae opførte, hist og her i Landet allerede staae faldefærdige. Dette er saameget mere paafaldende, som nærværende Menneskeslægt knap formaaer at tilintetgjøre det klippefaste Muurværk, som vore Forfædre, til Trods for Tidens altfor tærende Tand, opførte med en Varighed og Styrke, der indgyder Beundring og Ærefrygt. Alle vore Slotte, Kirker, Klostere, Hospitaler, Borge og gamle Herresæder fremtræde som uigjendrivelige Beviser herpaa. Jsærdeleshed maae vi i al Ydmyghed erkjende vore Forgængeres Overlegenhed i den solidere Bygningsmaade, hvor Nutidens forfinede Smag og moderne Konstsands geraader i Collision med de gamle Piller og Mure, hvis Nedbrydning endog lægger en saadan Fasthed, og Trods for Dagen, at Muurhakken og Jernkilen ei engang kunne skille den Kalk fra Muursteenene, hvormed de for Aarhundreder siden bleve forenede. En Sammenligning mellem vor gamle og vor nye Fruekirke i Hovedstaden stadfæster Bygningskonstens mærkelige Tilbagegang. Gjenerindre vi os hiin fordums ærværdige Kirke med sit majestætiske Taarn, der med sit trekronede Spiir ofte skjulte sig i høien Skye, da kunne vi kun med Vemod skille os fra Kirkens gamle Skikkelse. Dens Jndre var klart og lyst – en af de første Betingelser, i vort graae Norden - en Følge af de lange hensigtsmæssige Vinduer fra Tag til Fod. Kirkens høie Hvælvinger, som fornemmelig give den sin Anseelse, hvilede paa dens trofaste Piller og solide Sidemure, hvorimellem Pulpitur=Stolene vare anbragte. Høialteret med sit mesterlige Malerie og øvrige Udarbeidelse var Kirkens sande Prydelse; Orgelet opfyldte med sine skjønne og fulde Toner Kirkens store Rum, og fra de kostelige Lysekroner udspredtes ved Høitiderne den skjønneste Belysning over hele Kirkens Skib. Til dette høitidsfulde Gudshuus forenede sig da det herlige Frue=Taarn en Ziir for Hovedstaden, en Stolthed for Landet, et Menneskeværk, som aftvang Enhver Beundring, ja som saa ofte standsede den travle Vandrers Gang over Nørregade ved Beskuelsen af den imponerende Konstbygning, som ved sin skjønne velformede Construction strax indtog det Øie for sig, hvis Gienstand det var i vidtudstrakt Omkreds, ligesom Øret forlystedes ved Lyden af Taarnets Stormklokker, der saavidt vides vog. 55 Skpd., og hvis hule og dybe Klang skulde have været at høre selv i Sverrig, Kjøge, m. fl. St. Saadan stod vor gamle Frue-Taarn og Kirke, og saaledes havde den kunnet trodse Aarhundreder, naar Fjendehaand, Overlast og Brand ei havde styrtet den i Gruus. Kaste vi nu Øiet paa vor nærværende nyopbygte Kirke med dens spiir løse Taarn, da beklage vi allerførst, at hele Bygningen skal staae faldefærdig, hvilken Mening man nødsages til at tiltræde, eftersom svære Revner, endog udvendig fra, uagtet deres Udspækning, kunne sees f. Ex. ud til Nørregade, hvor Kirken er sammenbygget til Taarnet, hvilke Revner skulle naae ligefra Tagspidsen ned igjennem de ved hver Side af Kirkeporten værende Nischer. Vove vi os imidlertid ind i Kirken, ville vi blive overraskede ved den Forherligelse af Thorvaldsens Mesterværker, som her træde vor Sands talende imøde; men hvor maae vi ei derhos beklage, om disse Konstens indviede Helligdomme skulde vorde et Offer for Kirkens mulige Sammenstyrtning, og dette er saameget mere at befrygte, som ingen Piller understøtte det skrøbelige Tag, der kun hviler paa en Søile-Collonade, om hvis Styrke man nærer grundet Tvivl. At Bygherren selv, ved Loftets fortløbende Bue maa være paakommet samme Tvivl, forledes man næsten til at antage deraf, at denne ei engang har turdet besvære samme med Tyngden af de i en Kirke høistnødvendige Lysekroner til ved Morgen og Aften=Høitideligheder at bringe Klarhed over Kirkens samtlige Gjenstande. Mørk, dunkel og taaget see vi derfor Kirkens store Rum indhyllet ved alle slige Høitideligheder, og det uagtet der ei bliver sparet paa den moderne Lampebelysning mellem Collonaderne og mangfoldige Candelabre fra Kirkegulvet. Dette er saameget beklageligere, hvor Dagsbelysningen, som i denne Kirke har tredobbelte Sidemure at gjennembryde, er berøvet sin umiddelbare Jndvirkning, og igjennem de italienske Loftaabninger gjennem Taget kun svagt opfylder sin Bestemmelse. Taarnbygningen behøve vi intet at sige om, thi den overgaaer i Smagløshed sikkerlig enhver anden. At den i samme indesluttede Stormklokke, som skal holde 10 Skpds. mindre Vægt end den forrige, ei tør benyttes til Ringning, er en høist iøinefaldende Omstændighed. Dog, bekjendt er det, at ved en svær Klokkes Svingninger saavel Taarn som Kirke rystes, hvorfor det vistnok er rigtigt at undgaae Fremskyndelsen, af en Nedstyrtning, der kunde have farlige Følger. Men at nærværende Stormklokke saaledes forfeiler sit Øiemed, er klart, da de mekaniske Slag, som anbringes paa den, overstigende Tolvslaget, skal betyde Ringning, men neppe kan høres paa Kjøbenhavns Toldbod, og nærmer sig snarere en høist utaalelig Klemtning. Hvorvidt den ud til Nørregade paa Søiler opførte Fronton, liig den paa Christiansborg Slot og Raadhuset, er af Steen eller (som almindelig formenes) af Træe, malet med Steencouleur, kan ei afgjøres; men saameget er vist, at i sidste Tilfælde er samme undergiven en Forgængelighed, som ingenlunde vilde taale videre Besvær af nogetsomhelst bas relief af Marmor eller terra cotta. Thi hvor saadanne Konstsager, især fra Mesterhaanden, for Tid og Efterverdenen skulde anbringes, kan man ei undre sig over, at Landets Børn, medens de paa Frontonen over Kjøbenhavns Raadhuus læse: med Lov skal man Land bygge", tillige opsende det Ønske, at enhver Bygherre vilde inskribere sin egen Fronton den Lov, med Steen skal man Huus bygge, eller: "ædificemus ut semper victuri. Vi seet heraf, at Bygningskonsten i Hovedstaden neppe er gaaet fremad, og Skylden ligger dog sikkerlig ei deri, at man bruger for faa Penge eller for kort Tid til Bygningernes Opførelse. Det i Kjøbenhavnsposten ifjoropgjorte Regnskab over vor Frue Kirkes Bekostning efter sin nye Opbyggelse viste os, hvilke Tønder Guld denne Bygning havde udfordret; og Christiansborgslot, hvortil den første Grundsteen blev lagt 1733, og som syv Aar derefter stod færdig, vil vistnok endnu medtage mange Aar og mange Tønder Guld, forinden det bliver fuldendt. - Dog, ogsaa til Jylland naaede denne vaklende Bygningsmaade. Toldbodbygningen i Randers, som for det kongelige General-Toldkammers Regning blev opført i Aaret 1835, er saaledes allerede faldefærdig, uagtet den under Veiledning af en Architect og flere Embedsmænds Opsyn kostede Staten omtrent 10,000 Rbd. foruden dens senere kostbare Reparation. At Sagen forholder sig saaledes, og at Bygningen hver Dag skrider sin Undergang imøde, derom kan Enhver overbevise sig, som vil tage denne i Øiesyn, idet dens Mure og Vægge stedse synke og revne meer og meere. Aarsagen hertil er da fornemmelig den, at Bygningen, imod Manges Raad, blev anlagt paa en nogle Aar iforveien opfyldt meget blød og fugtig Grund, hvor de i Fundamentet nedrammede Pæle formeentlig ei engang have kunnet tage Hæfte, saa man burde have forudseet, at Bygningen ei kunde bæres af et saadant Underlag. Adskillige skal derfor, men forgiæves, have tilraadet en hensigtsmæssigere Byggeplads. - Den Plads, hvorpaa Toldboden nu staaer, er saa stid og lavliggende, at den staaer under Vand, saasnart Høivande indtræffer i Havnen, hvilket ofte finder Sted, og Toldboden er da aldeles utilgængelig, med mindre man vil seile til den. J Begyndelsen trængte Gudenaa ved Høivande endog heelt ind i Bygningen, og vandede de Varer, der laae i samme, hvorfor man for 1 a 2 Aar siden saae sig nødsaget til at foretage en Hovedreparation ved den nye Bygning, for idetmindste nogenlunde at forhindre Vandets Paatrængenhed, saa det ei kunde blande sig med de Varer f. Ex. Vine, Sukkere m.m. der kunde ligge paa Toldboden, og som ingenlunde vandt ved slige Tilsætninger. Dette hialp vel for endeel til at standse Vandets Jndgang i selve Toldboden; men stedse slaae de synkefærdige Mure nye Revner, ligesom Fjorden ved Høivande flyder rundt og Bygningen, saa man isandhed kan sige, at den kongelige Toldbod til saadanne Tider staaer, lig Noahs Ark, midt i Syndfloden. Hvad herved er at gjøre, maa man overlade til det Offentlige. Men haabe maa man, at den ældgamle solidere Bygningskonst, som først og fremmest ei foragtede Brugen af mangeaarig overgjemt Kulekalk og stærke heelbrændte Muursteen, atter engang i sine Enkeltheder maatte blive efterfulgt, idet Landets Borgere dog med Billighed kunne forlange, at de Bygninger, som for offentlig i, for Borgernes Regning opføres, idetmindste ei i disses Levealder skulde styrte sammen. Om National-Rytterheste. Endog for Stænderforsamlingen blev indrettet er af selve Regjeringen æsket Forslag til billig Forandring i denne gamle Jnstitution, og ligelig Fordeling af denne for Nogle umærkelige, for Andre meget følelige Byrde. Da heraf imidlertid intet Resultat er udgaaet, saa synes dette Anliggende at burde komme til Stændernes Overveielse. Naar man betragter det antydede Misforhold, da kan man vel ikke forklare den hidtil iagttagende Taushed i denne Sag anderledes, end som en Følge af at den geistlige Stand – der dog ret conseqvent kan ansees for Grundeiere, eftersom de erlægge Rigsbank=Rente af deres Jorder - hidtil er saa svagt repræsenteret, Thi dette Misforhold er alt for iøinefaldende til at Nogen engang kunde paatage sig at forsvare samme. Der gives Præstegaarde, som holder Rytterhest paa 4 Tdr. Hartkorn, andre paa 8 Tdr. og derover som ere frie for denne Byrde. Og der gives Herregaarde, paa 40 Tdr. Hartkorn, der holde kun en Rytterhest. Herregaardseieren, der paa sine udstrakte Eiendomme paa flere 100 Tdr. Lands Størrelse, blandt en Hestebesætning af 16, 20 og flere Stkr. holder een, stundom tvende Rytterheste; han, eller hans Forpagter, der ere indviede i alle Hestehandelens Mysterier, kan uden Besværlighed anskaffe og uden Tab holde Rytterhest. Men Præsten, der sjelden selv er Heste kjender, maa som oftest stole paa Prangeren og kjøbe sin i dyre Domme. Det er en vitterlig Sag at Mange, for at undgaae dyrt Jndkjøb, Vanskelighederne ved Hestens Antagelse, det store Resico ved dens Tab - da, om den styrter under Mønstringen, sjelden erstattes stort mere end det halve af dens Værdie, og kommer den til Skade paa Hen= eller Hjemreisen faaer han slet intet - betale en Anden for at holde Hesten indtil 30 Rbd. aarlig. Regnes herfra de tilstaaede 12 Rbd., har Præsten dog til sine andre Skatter her endnu een til paa 18 Rbd. Hertil kommer endnu, at han stundom bliver bedraget ved Jndkjøbet; og ved det Tilfælde: at en Præst i eet Aar har faaet 5 til Curasseerbrug indkjøbte Heste casserede, at han maatte skyndsomt, og følgelig med stort Tab sælge den Ene efter den Anden; saaledes at den 6te, der omsider blev antaget, var ham omtrent saa dyr som 3de. Vi see tvende Veie - og Andre kunne vel see flere, paa hvilke denne Byrde kunde lettes: 1) At de mindre Præstegaarde, især saadanne, til hvilke falde mindre Embeds-Jndtægter, fritages for Rytterhesthold; og at dette igjen paalagdes Herregaardene, i Forhold til deres Landeiendomme. Eller 2) at af alt det beneficerede Hartkorn aarligen erlagtes saa meget, at Regjeringen selv kunde anskaffe og holde disse Heste. - At der skulde betales ligemeget af alt Hartkorn er ikke vor Mening; thi det kunde vel ansees for billigt, at Afgiftens Størrelse stod i omvendt Forhold til Hartkornets paa hvert Sted, saaledes at der f. Er. svartes af en Præstegaard paa 4 Tdr. Hartkorn og noget derover 1 Rbd. pr. Tønde, og af Herregaarde paa 50 Tdr. og derover 3 Mk. og derunder. Skulde denne for en heel og for største Delen fattige Stand, vigtige Sag, tildrage sig Forsamlingens Opmærksomhed, da turde maaskee de her givne Vink lede paa Sporet efter de rette Midler.