Københavns Adresseavis, 1782-06-07
Fra en Datter, som med Føye har for denne sin afdøde Moder. En Meget Stor Høy=Agtelse. Skal jeg nu ikke meer Dig, elskte Moder, skue, Saa længe ønsket og forgieves ventet hid, En mere favne Dig og føle søde Lue, Af Moder=Kierlighed i ønskte Samlings Tid. Jeg mig tillavede til Dig at ville komme: Til mig at komme Dig svag Alderdom forbød; Men før jeg komme kan, din Levetid var omme, Hvor var den Tidende omfindtligt Hierte=Stød. Vel sandt: i Levetid Du ofte maatte prøve, Nu Svagheds - Modgangs - nu Bekymrings tunge Kaar, Hvori Dit Haabes Gud behaged Dig at øve, Nu, ved en sagte Død, paa sligt Du Ende faaer. Den Tanke trøste kan og synes skulde hemme Den Taareflod, Din Død forvoldet har hos mig; Den dog ey hemmes kan, naar jeg ey vil forglemme Din Moder=Omsorg og de sidste Ord fra Dig. Den Moder=Kierlighed og den utrættet Møye Jeg hos Dig for mig fandt i Barndoms Ungdoms Aar, Hvor ofte mødig Arm, hvor ofte søvnløst Øye, Jeg foraarsaged Dig, i varigt Minde staaer. Hvor sand og vigtig var Din kierlig Afskeeds=Tale, Da jeg den sidste Gang Dig her i Live saae, Dit rørte Hierte kan jeg ey med Ord afmale Og dette aldrig meer jeg seer Dig tænktes paa Jeg trøstes ved det Haab, Du nu hos Gud Dig fryder, Og for Bekymringer er tryg, ja evig frie, Men føelsom Takke=Pligt Din Aske Taare yder, Og finder baade Lyst og Skyldighed deri. J Anledning af Mad. Cecilia Catharina Lassen, født Bøling, Hendes Død den 26 Mai 1782. Det Suk, som Fædrene ved Syn paa Livet droge, Naar de dets Flygtighed i klar Betragtning toge Det Suk maae drages dybt ved den Venindes Liig, Som for sit Liv og Død er uforglemmelig. Madame Lassen Dig, som var Dit Huses Glæde, Saa mange Sørgende med billighed begræde, For alt for tidlig Du fra denne Verden gik. Endskiønt vi vide vist, et bedre Liv Du fik. Hvor gjerne havde vi beholdt Dig her i Livet, Særdeles de, Du var til nærmest Glæde givet! Men dette ikke var Guds gode Velbehag; Og Du, selv vel tilfreds, befalde Gud Din Sag. Har vi da Dig ey meer, saa har vi dog Dit Minde; Og Gud skee Lov, for vi en Trøst maae der, finde! Vi saae, beundrede og ærede Din Dyd; Og dens Erindring er i Sorgen selv vor Fryd. Det var Din største Lyst, at leve til Guds Ære, Samt for Medmenneskeer til Gavn og Glæde være. Religionens Lys Du fulgde idelig, Som i Dit Liv og Død har mildt bestraalet Dig, Med Din Forsoner Du i Troen var forenet. Vi saae det Mod, som Dig af hannem blev forlenet, At møde Døden med, da den sig nærmede, Og ved Din Afsked vi fandt stor Opbyggelse. Dit Æreminde vi i vore Hierter gjemme, Og skulle aldrig det, Du var hos os forglemme, Jndtil vi engang Dig i Himlen faae at see, Hvor nu Din frelste Siel er blandt Guds Sallige. Af Agt og Skyldighed den dette haver skrevet, Som veed, hvor christeligt og fromt Du haver levet, Og ønsker, at Din Mand og Søn og Fader maae Sand Trøst herovenfra, hvor Du nu lever, Faae Livets Høst ligesaa uvis i Henseende til Tiden, som vis i Henseende til dens Komme. Alder, Stand, Sundhed, ligegyldige for Livets Tilendebringere Døden; Ja, naar Helbred, Middelalder og andre Omstændigheder smigrer med Livets Varighed, saa fremviser Døden sit fuldendte Register; saa gjorde den. Mad. Blich. Hvis Dage vel vare mange, men dog mindre end Haabet havde lovet, end Mand, Venner, og Saxkiøbing havde ønsket; Thi at hun besaa mange af de store Dyder, som ærer Kiønnet og fortiener det. fande Navn af en brav Kone, maae enhver tilstaae, som kiendte hende: Og billigt da, at man ved hendes Grav føler med Sorg hvor meget man har mistet. Th.