Adresseavis for Børn, 1781-10-03
Spørgsmaal. Hvad for en Mand har været den bedste Skytte i Schweitz: Fyrverkeriet. (En Familie-Scene, i Tydskland.) Hovmesteren. Hvor kommer De fra Lille! Vil De ikke lege længer, Junker Philip. (med halvgrædende Stemme) Jo, jeg vilde nok, men de ville ikke lege med mig. Hopm. Ville de ikke Har Lille maaskee været egensindig? Philip. Ney, Hr. Hovmester, de ville slet ikke lege. Houm. Det er sært. Junker Fritz pleyer dog heller at ville forlænge end forkorte sine Frie timer. Philip. Min Broder har nok heller ikke saa megen Skyld. Men Junker Leopold og Adrian trække ham stedse til Side, og hviske til ham. Houm. Det er mig kjert, Lille, at De undskylder Deres Broder. De to andre ere i Dag hans Giester, han maae derfor rette sig meere efter de Fremmede, end efter sin Broder. Philip. Ja, dersom han kun ikke retter sig alt for meget efter dem, Vidste Papa kun, hvad begge de to fremmede Junkere føre i deres Skjold. – Men Papa kjender intet til den hele Familie. Det er neppe endnu sex Maaneder, at de have boet i vort Naboelav Houm. Junker, jeg vil ikke haabe, at De af Hævngierrighed taler Ondt om Deres Gjester Philip Ney, Hr. Hovmester, det skeer ikke af Hæyngjerrighed; jeg veed nok, at Hævngierrighed har, Avis righed er Synd. Men de ville forføre minBroder. Hovm. Junker, De veed, at jeg kan slet ikke fordrage, at man skal tale ilde om noget fraværende Menneske; De maae derfor enten bevise Deres Klagemaal, eller jeg straffer Dem som en Bagtaler. Philip. J Morgen tidlig Klokken sex eller syv skal De see Beviis paa det, jeg har sagt. Hovm. Saa vis paa Sagen. – Kun da reent ud med Sproget. Hvad er det? Philip. De ville løbe bort med hverandre. Houm. Løbe bort, Det er et barnagtigt Jndfald. Hvor ville disse Drenge da løbe hen? Philip. Til Hessen- og siden maaskee til Amerika. Houm. Det er latterligt. Men hvorledes har De faaet det at vide, min kjere lille Junker, Philip. Da de ikke vilde lege med mig, og jeg stedse var dem i Veyen, saa de viisde mig snart hist og snart et andet Sted hen, for at blive af med mig, saa sneeg jeg mig ind i Haugen bag ved en Hække, og der hørde jeg, at Junker Leopold talede om sin Stedmoder, og at han ikke kunde holde det ud hos hende, men de talede og meget, som jeg ikke forstod noget af, og saa hørde jeg atter, at de vilde opsøge en Bekjendter i Hes sen, og at de skulde nok faae Leylighed til at komme over til Amerika, og at de i Morgen, tidlig Klokken fire Slet vilde afsted. Hovn, See mig engang til de Drenge, som ere kun fjorten til sexten Aar! – Men Deres Broder – hvad sagde han dertil, Phil Han talede meget derimellem, men jeg kunde ikke forstaae det altsammen. Saa meget merkede jeg nok, at han havde Lyst til at følge med dem – Men vil De bare tænke paa, hvilken Sorg og Bedrøvelse Papa og Mama ville faae. Hovm. Junker, jeg vil troe, at De ikke ly per; men det er muligt, at De kan have hørt feyl. Deres Broder er alt for god og velsindet, at han skulde indlade sig i saadan Complot. Og hvad har han for Aarsag til at løbe bort fra sine Forældre, Jeg sætter nu og, at Junkerne havde faaet saadan en Tanke opvakt hos ham, saa vil han dog gandske vist af sig selv befinde sig. for Børn. Phil. Ol de ville vist sætte alt for meget an paa ham. Hovm. Denne Sag forekommer mig saa barnagtig, at jeg visselig endnu ikke ret kan troe den. Jeg gad gjerne ved mine egne Øyen og Øren blive overbeviist derom. Phil. De maae troe mig. Jeg lyver visse lig ikke. Hovm. Det venter jeg ikke heller af Dem, lille Junker; men man maae være langsom til at troe noget Ondt om andre. Phil. Seer De, der komme de gaaende udaf Haugen. Hvo veed, om de ikke kunne mene, at være meere for sig selv her paa Kammeret, end der nede? Dersom De vilde skjule sig inde i Kaabinettet, saa skulde De maaskee faae det at høre, som De ikke har villet troe efter min Fortælling. Hovm. De maae være meget vis paa Deres Sag, Junker. Ja, kom da, saa vil jeg engang lade mig forlede af Dem til at begaae en liden List. (De skjule sig.) Leopold, Adrian, Fritz, komme ind i Kammeret. Leopold. (Seer sig meget frygtsom omkring) Er her ingen inde? Fritz Ney, her er slet ingen. Hovmesteren er formodentlig redet ud med Papa – og hvor veed, hvor Philip kan være løbet hen Adrian. Saa forsyn dig nu snart med de fornødne Reysepenge. – Snart, snart, maae det være, førend der kommer nogen. - Jeg vilde ønske, at vi allerede vare ti Mile borte, Fritz Men slig mig dog, hvad der gjør din Faders Huus saa utaaleligt for dig. Leopold klager over Stedmoderen. – Og du Adrian. Og vi klage begge to over Hovmesteren. Du kan aldrig troe hvilken forbandet Karl det er; han vil slet ikke lade sig spille paa Næsen af nogen Det er endnu ingen tre Uger siden, at han bankede os baade brune og blaa Fritz. Ja, hvad havde J Skjelmer da gjort, Adrian. Jkke andet end lidt Spøg paa vor Viis, saaledes som vi ofte pleyede at gjøre ved de forrige Hovmestere. Vi havde stukket nogle Hestepærer i hans Lomme, og da han greb efter sin Daase i Lommen, saa fandt han det, som han ikke søgde. De Forrige toge det op for godt men Avis. men denne var ikke saadant et Faar. Da vi prustede af Latter, og saae stivt ned i vore Bøger, saa reysde han sig meget spansk, og gik hen efter sit smalle Spanskrør. frig. Og J. Leop. Jeg sprang op, da han kom imod os med Stokken, og raabe: Jkke et Slag, Hr. Hovmester, vi ere Junkere. Fritz. Jeg kan gjette, hvad han gjorde. Leop. Ja, veed du hvad han sagde, "Om endskjønt J ikke opfører eder, som Cavalierer, saa vil jeg dog gjøre meere, end jeg burde, og straffe er cavaliermæssig. – Han gik derpaa gandske langsomt hen til Døren, slog den i Laas, hen in Studenterkaarde, og pryglede os begge To med den, saa det var fælt. Frig. J forklagede ham da vel for Papa? Adrian, Vi gjorde et forskrækkeligt Skrig og Allarm, og raabde Gevalt, det kan du sagte tænke; og Domestikerne, som hørde det, de gik ind til Papa, og fortælde det. Det var just om Eftermiddagen, at han havde drukket sin sidste Flaske viin efter Maaltidet, og han kom strax meget forbittret til Døren. Da nu Hofmesteren lukkede op, og saae, at Papa kom imod ham med den blanke Kaarde, og talede ham ikke fiint til, som du vel kan tænke, saa satte Hovmesteren sig i Positur. – Den Karl maae forstaae sin Kaarde – tænk engang, inden et Minut havde Papa faaet et Hug over Haanden, saa at Kaarden drat fra ham. Fritz. Det gjør mig vel ondt for jer, J Stakler. Men den Hovmester er visselig en brav Mand. Adrian. Ja, er det ikke artigt? Saadanne Tanker er Papa nu ogsaa af. Han er bleven gandske omvendt siden dengang. Om anden Dagen pakkede Hovmesteren sine Sager sammen, og vilde afsted. Papa lod ham byde Penge over Penge, for at han skulde blive, og for at faae Sagen forligt, og jeg troer, visselig, han maatte gjøre ham Afbigt, førend han beqvemmede sig dertil. Nok er det, at vi nu aldrig meere maae understaae os at klage, og tør ikke knyste i hans Nærværelse. Saadant et Levnet er umuligt for for Børn. os at holde ud – Ney, langt heller ud fra Døren i den store vide Verden, end staae under saadan en Pedants Prygling. Leop. Ja, men du glemmer, at vor Stedmoder har ikke bidraget lidet til, at vi ikke tør røre os. Hendes Kammerjomfrue, som jeg, imellem os sagt, er ret fortroelig med, har for tælt mig meget til Bekræftelse derpaa. Efterat Papa fil det Hug over Haanden, har denne kjerlige Stedmoder stedse overhængt ham og ligget ham i Øret, at han skulde ikke meere holde med os. Der seer Du, sagde hun, hvad Fortred de Krabater kunne gjøre Dig, dersom Du ikke holder dem skarpere i Ave. Fritz. J har da gandske vist ogsaa forsee der noget imod jer Stedmoder, Leop. Ja, det er sandt nok; jeg har begaaet en utilgivelig Feyl imod hende. Men jeg laae sige dig, at det er det naragtigste og forfængeligste Fruentimmer i hele Verden. Til Klokken tolv om Dagen sidder hun for Speylet, for at klæde sig paa og sminke sig, og spørger snart Kammerjomfruen og snart Franzoisen, hvorledes hun seer ud i Dag, hvorledes det og det klæder hende? Jeg havde den Ulykke, at hun mangengang karesserede mig, og vel undertiden lod mig kalde, at jeg og skulde sige mine Tanker og hendes Pynt. En Morgen havde hun ladet mig kalde, i selvsamme Hensigt, og det var mig dengang meget ubeleyligt. Adrian. Oney, Fritz, den Scene, da han faldt i Unaade, den maae du ikke høre, men den maae du see. Du vil vist lee dig halv ihiel derover. Vi maae agere den for dig. Jeg vil forestille Stedmoderen, Leopold, og du kan agere din egen og Franzoisens Rolle. – (Adrian stiller sig for et Speyl, og efteraber sin Stedmoders affecterede Ansigt, og snakker gandske fiint, ligesom med hendes Fruentimmer=Stemme) Kom engang hid, Polle, og slig mig, hvorledes jeg seer ud i Dag Leop. (med sit eget Maal) J Dag, naadige Mama, seer De slet ikke godt ud Adrian. (efteraber Stedmoderens Maal) Hvor kan du være saa uartig, Polle, og sige sligt Avis til mig? – Ney, det havde jeg aldrig tænkt, at du var saadan uartig Dreng (Adrian gaaer hen for Speylet igjen, og gjør affecterede Grimacer) Speylet er meer opligeant, end du, Uartige, det siger mig, at du lyver. – Mammeselle, stig hun mig engang, hvorledes jeg seer ud i Dag Leop (efteraber Franzoisens Maal) Ach, Deres Naade seer ret scharmant ud. Jeg har ikke seet Dem saa smuk før, saa længe jeg har levet. Adrian, (med Stedmoderens Maal. Der kan du høre, du Uartige Lær af Mammesellen, hvad det er, at være obligeant, og kom ikke mere for mine Øyne. Leop. (leer høyt) Hal har har See, det var Scenen, da jeg faldt i Unaade. Jeg løb bort fra hende med høy Latter, og hun har siden den Tid baaret et dødeligt Had til mig. – Saa, skynd dig nu Fritz, og forsyn dig med de fornødne Penge, at vi i Morgen ved denne Tid kan være langt borte. Fritz. Jeg maae sige Jer, at J befalder mig ikke ret godt. Megen Ære vil jeg vist nok ikke faae af at være i eders Selskab. Gid det bare var saa vel, at min Fader vilde lade mig blive Soldat, saa vilde jeg gandske vist ikke have noget med eder at bestille; men han har saa ofte og saa alvorlig afslaaet mig det, saa jeg ikke meere tør tænke derpaa. Adrian, Du nøler saa længe indtil der kommer nogen, og vort hele Anslag bliver til intet. Skynd dig og hent Pengene. Fritz. Det er snart bestilt. (han gaaer hen til et Skab) See, her er min Sparebøsse, hvorudi min Fader har samlet visse extraordinære Jndtægter til mig. Jeg veed omtrent, hvor meget der er i den. Tager den nu med eder. Adrian. Der staaer jo endnu ligesaadan en Sparebøsse. Fritz. Det er min Broders. Adrian. Den ville vi ogsaa tage med. Fritz, (seer alvorlig paa ham) Adrian, Fy skam dig. Lad mig ikke troe, at jeg er for Børn. kommen i et ganske uværdigt Selskab. Jeg reyser uden Tilladelse bort med eder, for at naae mit Ønske, at komme i Krigstanden; men jeg vil slet ikke reyse bort som en Tyv. Lad mig aldrig mere høre saadant et Ord; ellers skal vort Venskab for evig være ude. Sæt Sparebøssen hen igjen, og rør den ikke meere. Jeg vil ikke tage det ringeste med mig, uden hvad der er mit eget. Adrian. Nu, nu - Det var ikkun et godt Raad for dig. Du vil komme til at behøve Penge, og vi maatte ikke være i Stand til at kunne hielpe dig dermed Leop. Naa, lad os skynde os, vi skulle være hjemme Klokken sex. J Morgen tidlig, Fritz hører du vel – Klokken Tre Forsov dig nu ikke. Frig. Bie, bie jeg vil følge jer paa Veyen til Grændseskjellet.