Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-06-12
Skrivelse fra en gammel Landsbyepræst. Høistærede, De mange Nationalsange, man i denne Tid læser i Deres Blad, har i vor lille Landsby klud givet Anledning til heftige Samtaler om Nationalitet, Nationalaand og mange flere af de Ord, som man pleier at sammenparre med National: Vor Forvalter, som ellers er en dygtig Mand i sit Fag, har hidtil aldeles ikke kunnet faae i sit Hoved hvad man egentlig vil sige med det Ord, da man her paa Landet ved de Nationale hidtil ikke har forstaaet andet end det unge Mandskab, der skal til Staden for der at lære Exercisen. Vor Birkedommer derimod, som medens han studerede ved Universitetet, læste Zimmermanns Bog om Nationalstolthed, synes meget vel at begribe, hvad det Ord National, i Bogsproget egentligen betyder men han er, som Sturg siger, un baume dans un vilain vase, til est sarant, tent mieus pour lui, mais non paa tant mienz pour les antres), og han har meget Ondt ved at give sin Lærdom fra sig. Den unge Greve paa Godset kommer ved imellemstunder i vor Klub, som han er Æres*) en Balsom i en ureen Krukke; hvis han er lærd, desto bedre for ham, men ikke desto bedre for Andre. medlem af, men holder meest af at tale om Heste, da han sædvanligen tilbringer sine behageligste Timer i Stalden, som han kalder sit Sanssouci Han besøger alle Hestemarkeder i Landet, og øn skeer De en genealogisk biographisk Efterretning om de berømteste Hopper, der i en Omkreds af 10 Mile i en Tid af 15 Aar have levet, saa kan De faae den saa fuldstændig som ingen Hestepranger er istand til at levere den. Men alt det uagtet er han dog en Mand af Smag, og endskiønt han just ikke er meget for at læse Bøger, saa har han dog en meget smuk Samling, hvoraf den største Deel handler om Heste og Jagthunde. Forleden Aften, da vi havde den Ære, at den naadige Greve besøgte os, opstod, efterat vi havde sat os tilbord, en heftig Discours angaaende Nationalaand. Greven meente, at eftersom Nationen bestod af tre Classer: Adelen, Kjøbstædsfolk og Bondestanden, saa maatte der nødvendigviis ogsaa gives tre Slags Nationalaand. Han paastod at en Greves, en Kjøbstedsborgers og en Hoveriebondes Nationalaand vare saa forskjellige som Dag og Nat, som en jydsk Hoppe og en arabisk Hingst. Birkedommeren var derimod af den Mening, at Nationalaand maatte være eens for Alle, og at den ikke letteligen lod sig inddele i Classer. Forvalteren, der ellers ikke pleier at blande sig i andre Samtaler end saadanne, der angaae Korn- og Smørpriserne, Veirliget &c., blev dog denne Gang ligesom electriseret af de Andre, og erklærede, at han ikke vidste hvorfor man gjorde saa meget Væsen af de Nationales Aand, da han nu har været saa mang nese Gange til Sessioner og aldrig fundet stor Aand hos disse Karle, i hvorvel han ikke vilde nægte, at der ofte fandtes mangt et enkelt kløgtigt Hoved iblandt dem. Nu begyndte Greven og Birkedommeren at lee over Forvalterens snurrige Tale, og fortsatte deres Debatter, uden at bryde sig noget om ham. "Deres Excellence – vi har den Vane at kalde Greven saaledes, uagtet han er intet mindre end excellent – vil forlade mig, jeg holder mig til Etymologien; national kommer af Natio, Slægt, Art, Nation, Folk. Naar jeg siger en Nationaldyd, saa forstaaer jeg derved en Dyd, som et heelt Folk besidder." "For Fanden – raabte Greven, som var bleven hidsig, hvor kan et heelt Folk besidde een Dyd!" Forvalteren vilde vedblive at forsvare sin Paastand, og Greven var allerede staae op fra Bordet, og smellede med sin Ridepidsk omkring i Stuen, saa Folk kunde høre det uden for. For at forebygge en aabenbar Krig imellem de stridende Parter, lagde jeg mig, som ærlig Mellemhandler derimellem, og det med saa meget større Redebonhed, som de selv valgte mig begge til Voldgiftsmand. Mine Herrer, sagde jeg, naar jeg skal være oprigtig, saa maa jeg tilstaae Dem, at jeg længe har været uenig med mig selv om, hvad jeg egentlig skal gjøre af det Begreb National som forbindes med saa forskjellige Egenskaber. Ethvert Folk har naturligviis en særegen Characteer, hvis Hovedgrund maa søges i dets Clima, Levemaade og politiske Forhold. Men et heelt Folks Characteer maa ligesom hver enkelt Menneskes forandre sig efter Omstændighederne. Den er ikke den samme paa Landet, som i Kjøbstæderne, ikke i disse hvad den er i de Stores Kredse, eller hvad den er ved Hoffet. Naar De siger de Franskes Characteer er Letsindighed, saa kommer det an paa om De mener de Franske under Ludvig 14de eller de Franske under Napoleon, de Franske i Paris eller de Franske i Nor mande. Naar De taler om Britternes Friheds kjerlighed, saa kommer det an paa om De mene dem, som boe i City eller tyve Mile fra London. Kun faa ere de Hovedstæder, hvor man kan lære at kjende Nationens egentlige Characteer, thi Blandingen er her alt for stor. Bonden er Bonde næsten overalt, og Culturen paa Landet staaer i det Hele taget omtrent paa eet Trin, i det mindste er Forskjellen ikke mærkelig. Hofmanden er Hofmand, hvor De kommer hen - om De end gik til China. Hele Forskjelligheden ligger kun i Formen, men i Væsentligheden ere de allevegne eens Hver Nation har sine gode, ligesaavel som sine svage Sider; men enhver Nation har dog en saa høi Grad af Egenkierlighed, at den troer sig i udelukkende Besiddelse af enhver Dyd. Gaaer De til Engelland, saa hedder det at handle som en sand Britte - til Tydskland, som en sand Tydsker - til Frankrig, som en ægte Franskmand. J alle disse Lande er engelsk, tydsk, fransk synonymt med ædel, tapper, retskaffen. Men enhver af disse Folkeslag veed dog at fortælle mangfoldige Lyder om de Folk, som ikke høre til dens Stamme. Tydskerne, en Nation hvis store og fortræffelige Egenskaber vel ingen Upartisk kan eller vil nægte, maa taale mangfoldige Bebreidelser af andre store Nationer. Franskmanden har allerede kaldet dem arbeidsomme Pedanter, Engellænderen beklagelsesværdige Slaver, og Jtalieneren grove Slughalse. En Cardinabluedes engang ikke veed at sige: "Jeg gjenkjender de tre Nationer ved et Glas Viin, hvori det ligger en Flue. Jtalieneren sætter det fra sig igjen, Franskmanden tager Fluen ud, og Tydskeren sluger den ned med." J Overenstemmelsen, af Ordsprogene, der næsten hos alle Nationer ligne hverandre, finde vi, at i Hovedtrækkene, de fleste Folk ligne hverandre. Nationalitet burde derfor kun kaldes alt det Gode, hvorved en Nation fortrinligen udmærket sig, og Nationalaand, Alt det, der leder til det Gode, Men ligegyldigt er det, hvor det Gode kommer fra, naar det kun er godt. Vi bryde os jo ikke om enten Rosen, der glæder os ved sin Duft, er oprindeligen kommen fra Asien, eller har hjemme i Norden!" – "Hvad Begreb skal man da giøre sig om en Nationalsang?" faldt Birkedommeren mig ind i Talen. - En Nationalsang kalder jeg en saadan Sang, der med fyndige Ord og stærke Følelser minder et Folk om dets store Mænd, som ingen civiliseret Nation i Aarhundreders Række kan have havt Mangel paa, om de Begivenheder, der udmærke det i Verdens Aarbøger, og om de Fortrin, som dets Fædreland har fremfor andre Lande. En saadan Sang bør kunne synges, føles og forstaaes af Alle, af de Store i Hof sets glimrende Kredse, af Kjøbstædsmanden i Borgerlivets lavere Sphære, og af Bonden bag Plougen, den bør røre ved sin Jevnhed og hæve Sindet ved sin Dybhed. – Jøvrigt viser os den nyeste Historie noksom at et Folks Higen efter at indføre Nationalaand, kan være overspændt. Det see vi især i Tydskland, hvor man endog har troet at befæste Nationalaanden ved den gammeltydske Kjole, der, som vor Landsmand Steffens siger, tilligemed sit Appendix, det flyvende Haar, aldeles ikke passer til den gjenindførte Turneren, hvor Kjolen maa trækkes af og de lange Haar kun ere til Hinder. Begge hidrøre fra Franzoserkampen, ja netop derved at dette Costume er ret snart blevet ziret med Snorer, Spids kraver og høje Fiere, og nærmet sig det Theatralske, er Øjemedet af den jevne, broderlige Ensformighed, om den ellers fandt Sted, blevet tilintetgjort. Netop fordi denne Dragt har hældet til Moden, og dagligen undergaaer smaa Forandringer, er den ingen Uniform mere og at man henvender Opmærksomheden paa Pynten, bortdrager fra den egentlige Gjenstande, og beviser, at man mere leger end sysler dermed." Hvad Steffens her siger om den gammeltydske Dragt, er i mere end een Henseende anvendeligt paa andre saakaldte Nationalgienstande. Held den Nation, der med Kraft og Alvor holder fast paa alt det sande Gode, som er den egen, paa alt det Fortrinlige, den har arvet efter sine Fædre, og som handlyser alt Barnagtigt, Forfængeligt og Udueligt hvad enten det er opvoxet paa dens egen eller fremmed Grund, hvad enten det er gammelt eller nyt - Her afbrød vor Samtale. Greven begyndte at gabe, Forvalteren var falden i Søvn i Lænestolen, og Birkedommeren blev adskillige Gange nappet i Kjoleskjødet af sin Kone, som denne Samtale, der hverken berørte de ny gjennembrukne Straahatte, eller de sidst arriverede engelske Shawler, aldeles ikke hvede. Deres forbundne &c.