Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1765-11-18
Jrus den forladte Jrus aad Brød og drak Vand, hans Klædning bestod af en pialted Kiortel; hans Leie var paa en Haandfuld Straa Denne Mand blev paa eengang det lykkeligste Menneske under Solen. Skiæbnen udrev ham af Støvet og sat ham ved Siden af Førsterne. Han saa sig i Besiddelse af umaalelige Skatter. Hans Øie stivnede ved Guldets usædvanlige Glands. Hans Pallads var meget prægtigere udzired end Gudernes Templer. Purpur og Guld vare hans sletteste Klædning. Hans Bord var besat med alt det, som Menneskenes vellystige Omhu haver optænkt til Smagens Vedligeholdelse. En utallelig Mængde af hykkelske Tilbedere fulgte ham i Hælene. Værdigede han nogen et naadigt Øiekast, saa holdt man den allerede for lyksalig. Hveder torde kysse hans Haand, dens Lykke holdtes allerede stor nok til at fortiene Misundelse af alle. Han troede, det Navn Jrus var ham en bestandig Bebreidelse af hans forrige Fattigdom, Han kaldede sig altsaa Ceraunius eller den Lynende. Alt Folket gav Fryde-Skrig over denne ædelmodige Forandring. En Poet, som før spotviis kun havde kaldet ham den fattige Jrus, denne hungrige Poet, opdagede en Sandhed, hvilken for havde været hver Mand ubekiendt, med nu af enhver blev antagen med et hykkelsk Bifald. Jupiter havde forelsket sig i Ceraunii Moder, og omskabt sig til en Oxe, for at nyde hendes Kiærlighed. Nu byggede man ham Altare; man svor ved hans Navn; Præsterne vare i Arbeide med at finde i Offer=Qvægets Jndvolde, at den store Ceraunius, denne Jupiters værdige Søn, var den eneste Støtte for hele Jthaca. Toxeris, hans forrige Naboe, en Mand, hvilken Lykken, en utrætted Flid, og en fornuftig Sparsomhed havde gjort til en rig Borger, var det første Offer for hans utæmmede Begiærlighed. Han havde allerede misundet ham, medens han endnu heddede Jrus. Nu var det Tid til at lade ham føle hvad den formaaede, hvis Fader bærer Torden Stene i Hænderne. Der fremkomme Vidner, hvilke bevidnede, at Coxaris havde fornegtet Guderne, røvet Templerne, spottet Præsterne og forøget sine Skatter ved uretfærdigt Gods. Han blev kasted i Fængsel, og ordømmed til en skammelig Død. Hans angestfulde Hustrue, hans uskyldige Børn kastede sig med grædende Taarer for vor følesløse Tyrans Fødder. Men forgiæves. Toraris maatte døe og alle hans Paarørende gaae i Landflygtighed. Jrus blev hans eneste Arving. Endnu seilede der noget i hans Lyksalighed. Han vilde gifte sig. De Fornemmeste i Landet umagede sig for at komme i hans Svogerskab. Menippus alene var saa lykkelig. at Jrus kastede Øiene paa hans Datter ufor bia. Ved nærmere Forbindelse med den anseede og rige Menippus, haabede han end meere at befæste sin egen Lykke. Enforbig var og skiøn nok til at indtage hans Hierte. Hendes lokkede Haar, hendes høie Pande, hendes funklende Øine, hendes behagelige Mund, hendes fortryllende Bryst, hendes majestætiske Gang, kort sagt, hendes gandske Skikkelse havde bunden den høimodige Jrus. Alle Porter i Jthaca svore, at Venus meere end eengang havde været Skinsyg over denne Skiønne. Giftermaalet skeede. Jupiters store Søn hastede at kysse sin Elskede. O! sagde han, i det han vilde omfavne hende, og hvor fornøied - - - - - - - Her vaagnede Jrus. Hans Lyksalighed havde kun været en Drøm. Han laa endnu paa det samme Straa, hvorpaa han i Aftes havde lagt, endnu under den samme pialtede Kjortel, hvormed han forrige Aften havde bedækket sig. Ceraunius var forsvunden. Den uskyldige Topavis levede endnu.