Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-24
Naar en Livsfange bliver benaadet tilføjes sædvanlig den Betingelse at han, forinden han sættes i Besiddelse af sin Frihed skal opgive lovligt Erhverv. Directionen for Straffeanstalten lader ham da kalde og adspørge om han har Venner eller Frender, som han tør haabe at ville tage imod ham, og opfylde det i hans Benaadelse indeholdte Vilkaar. J saa Fald blive disse strax adspurgte, og naar deres Svar falder bekræftende ud, løslades Fangen og modtages af dem. Ved han derimod Ingen at opgive, eller ere de som han opgiver allerede forlængst bortdøde. – hvilket ikke sjelden kan hændes den, der i en Række af Aar har været ude af al Forbindelse med den ydre Verden - saa kan han ikke løslades. Hver Maaned, eller saa ofte han selv forlanger det, stædes han for den kongl. Direction, for at opgive, om han ikke imidlertid har fundet ny Udvei, men som man let kan begribe, sædvanligviis uden Frugt. Hermed ere vist nok Lovens Bud fyldestgjorte, og det bør derfor regnes den til Ære i Christi Menighed, at Directionen gjør mere endnu, idet dens Medlemmer personligen bestræbe sig for at anskaffe hine halv løsladte Fanger Arbeide hos christeligsindede Borgere." Deres nærmeste verdslige Foresatte, Inspecteuren ved Straffe-Anstalten, Hr. Cancellieraad Lund stræber og med utrættelig Jver bestandigt at virke for dem i denne Henseende; – ikke altid uden Frugt; thi flere ere ved hans Medvirkning bragte i Arbeide i Særdeleshed hos Stadens største Fabrikeiere. Jmidlertid kan det ikke altid lykkes. Der er saaledes for Øieblikket 4 Fanger, to Fruentimre, som fra Juli 1827, og to Mandfolk, som fra 1 Nov. 1828 ere benaadede paa ovennævnte Betingelser, men som ikke har hidtil kunnet opfylde dem. Efterat Hr. Pastor Visby har anført, hvad der bringer ham til at tale for bemeldte 4 Personer, slutter han saaledes: "Den som ikke røres ved Næstens Nød og Jammer er et Uhyre i Brødres Samfund. Dette er mit Forsvar; men det er og en Opfordring til Enhver, der vil kaldes Broder i det store Samfund, at komme dem til Hjelp, i hvilke Skaberens Billede vist nok er blevet ukjendeligt, men dog ikke anderledes end at det kan vindes tilbage. – J det jeg frembærer hine Ulykkeliges Bønner for dem, forener jeg dermed mit eget inderlige Ønske, at den Almenhed, hvis Mildhed og Barmhiertighed stedse har viist sig stor mod alle Klasser af Ulykkelige, ikke maatte trække sig tilbage fra dem, der netop meest af Alle trænge til Barmhiertighed. At Brandenborgerne have i Krigen under Frederik den 3die gjestet Jylland, og samme endnu mindes, derpaa fortælles efter almindeligt Sagn. det Vidnesbyrd, at den skadelige og paa mange Steder Vaarsæden qvælende eller overhaandtagende. Blomst, Brandenborger, eller Morgenfru (Chrysanthemum segetum, Kornaxesie) af dem skulde være medbragt i deres Korn; hvorvidt dette er sandt veed man vel ej, men at den allerede nogle Aar tilforn groede paa Svendborg Byes Marker i Overflødighed til Sædens store Ødelæggelse, og udmærkede sig der under Navn af Svendborg Urt eller den onde Urt, kan sees af Arnt Berntsens Danmark og Norges frugtb. Herlighed; S. 96. Maaskee den og kan være indført i østersøisk Korn som den dyre Tid foran 1653 har nødsaget Svend borgerne at hente. (B.) Hvorfra har Hirschholm sit Navn. J afdøde Professor Olufsens Collectanea til et antiquarisktopogr. Lexicon over Danmark gives følgende Oplysninger. Hørsholm, Horsholm, Hjortholm, forhen et Munkekloster. De to første af disse Navne kunde Sophie Magdalenes og Christian den 6tes Tydskere ikke ret udtale. De lode dem derfor nøie med at oversætte det tredie. Det nærværende Navn har altsaa ikke sin Oprindelse, som man ellers fortæller, af den Omstændighed, at Christian den sjette der paa Stedet skulde have skudt en Hjort. Men dette Sagn er urigtigt. Christian den 6 tog kun liden eller ingen Deel i Jagtpartier, og en gammel Jagtbetjent paa Jægersborg forsikkrede mig for mange Aar siden, at denne Fortælling kunde saa meget mindre være sand, som denne Konge aldrig havde skudt en Bøsse af. Men derimod fortalte bemeldte Iagt betjent, at Sophia Magdalena virkelig havde skudt efter en Hjort, som faldt i det Morads, hvori Hirschholm blev bygget; dog blev efter hans Beretning ikke Pladsen til Slottet valgt for at forevige denne Begivenhed; men fordi Slottet skulde have Grave, og disse kunde let faaes i Mosen. Hjortholm tilhørte en Tid den Ulfeldske Familie.