Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
J alle enkelte Tilfælde kan det Onde ikke forklares paa denne Side af Graven. 1. Jmidlertid maae man dog ikke troe, at fordi denne store Beskuelse er bleven aabnet for og at man derfor er istand til at overskue den moralske Plan, som er udkastet for Verden i al sin Udstrækning og Forbindelse, og derved formaae at opløse enhver Betænkelighed og Tvivl, som Synet af det Onde i Verden maatte opvække i Menneskets Siæl; thi saaledes som man i Barndomsalderen kun abner det voxne Menneskelivs Tilstand, men ikke formaaer at kiende det rigtigt, saaledes er man i denne vor jordiske Tilværelses-Tilstand, selv kun i en Barndoms-Tilstand mod sin høiere Bestemmelse i Evigheden, og har kun en Ahnelse af dens fuldkomnere beskaffenhed; her øiner man kun Morgenrøden af Verdens moralske Orden; først efterhaanden vil den gaae op i al sin Klarhed for vor Forstand. (Himmellegemernes Bevægelse saaledes som den viser sig for Øiet er et Blendværk saae vi den uden for Jorden, saa vilde den vise sig ganske anderledes for Synet, saaledes er det vel beskaffent med hele Jordlivets Beskuelse; men det er møisommeligt at være dets Kopernikus.) 2. Der ville derfor altid forekomme os enkelte Beskuelser af Lidelser i denne Verden, som vi ikke kunne vide at forklare. Mange Lidelser ville synes os at være overvættes store, andre hensigtsløse; f. Ex. de der forekomme i Dyreverdenen og i Menneskelivets Barndom; andre endog stridende imod den moralske Orden selv, som f. Ex. de der tiene mere til at fordærve end til at forbedre Menneskets Characteer; men vor Fornuft er for svag til at kunne ovenskue alt i sine nærværende og tilkommende Forbindelser, og derved hæve enhver Betænkelighed; den maae holde fast ved sine almindelige Betragtninger og tage dem til Rettesnor og tillidsfuld følge det himmelske Lys, som begynder at opgaae for det og søge at veilede sig ved dets Skin, saa godt det kan, og sige til sig selv, at kan det Gode i saamange enkelte Tilfælde fremgaae af det Onde, saa kan ethvert Onde være en Kilde til et Man overveiende Gode og være nødvendigt. maae derhos tillige betænke, at man maae vogte sig for at udmale Lidelserne i sin Phantasie, og derved forhøie Forestillingerne om dem, men erkiende at de kun formaae at opnaae en vis Grad; at de altid ere svagere i Barndommen og hos Dyrene, fordi den ikke der ledsages af Forestillinger, af Bekymringer og Ængstelser, og at de desuden kunne ogsaa hos disse Væsner, være en Kilde til høie og ufølte Glæder i den forestaaende Evighed; thi vi vide ikke hvor dybt Mindet om vor Existence paa Jorden kan gaae tilbage, og hvilken Jndflydelse det kan frembringe paa vort aandelige Væsens Lyksalighed i hiin uforklarlige og haabefulde Fremtid. – Da hverken eller Børn ere fuldkommen lykkelige, saa forledes Dyr ikke heller de voxne Mennesker til at misunde dem en saadan blot sandselig Tilstand, og derved tilat svækkes i deres Bestræbelser, eller til at ønske at de vare Dyr eller Børn. - De Voxne see desuden med Rolighed paa mange Ubehageligheder i Barndommen, fordi de erkiende, at de ere gavnlige for Mennesket i den modne Alder; saaledes betragt ehøiere Væsner vel ogsaa den voxne Menneske-Alders Lidelser. Vi indsee saaledes, at Synet af Jordlivets Lidelser tiene til en gavnlig Skole og et Dannelses-Middel for medlidende Følelser og for Eftertanken, og vi kunne tænke os, som det er bemærket, at de ville frembringe en velgiørende Contrast mod hiin Verdens Tilstand, som upaatvivlelig vil blive en fuldkommen Erstatnings-Tilstand for det Onde, vi have prøvet i denne Verden, bygget paa den evige Retfærdigheds Grundsætninger. Vi svage Dødelige kunne ikke forlange at vi skulle være istand til at holde Regnskab med Gud i hver enkelt Ting. Men vi kunne overlade os til det sikkre Haab: at den Tvivl, som Betragtningen af det Onde i dette jordiske Liv maae opvække hos os mod Guddommen, vil blive opklaret for os i det tilkommende, og bevirke en saameget større Forherligelse af det guddommelige Væsen for vor forklarede Aand. Men Guddommen har allerede i den Grad aabenbaret i denne Verden sin uendelige Almagt, Viisdom og Godhed for Menneskets Fornuft, at det ærefrygtsfuld og ydmygt bør dæmpe enhver Tvivl i sit Hierte. Siette Capitel. Theorie om den over den physiske Verden og Menneskenaturen ophøiede Aandskrafts, eller om Guddommens Jndflydelse paa Naturens og Menneskelivets Forandringer og dens Modvirkning mod det Onde. 1. Naar det bliver et Resultat af alle de forhen anstillede Betragtninger: at der er et uendeligt Væsen til, som den physiske Verden og Menneskenaturen er underkastet, og som har indrettet begge efter en stor og dets Fuldkommenhed værdig Plan; saa følger det nødvendigt deraf, at dette samme Væsen ikke kan være ligegyldigt ved hvad der videre foregaaer i den physiske og moralske Verden og især i Menneskelivet, efterat begge først ere blevne indrettede af det, eller være en blot Tilskuer ved disse Forandringer; thi da maatte man antage den største Modsigelse og Disharmonie hos dette uendelige Væsen selv. 2. Utallige Jndretninger i den physiske Verden i Almindelighed og i Menneskets Natur i Besynderlighed, maae overbevise os om, at vi med Føie kunne antage hos Verdens uendelige Aarsag, en Egenskab, som man kan kalde et Forsyn; thi de omhyggeligste Anlæg til at sørge for de levende Skabningers Vel, aabenbare sig i Naturen. Den er tænkt paa alle Dyrs Fornødenheder; de ere ud udrustede med Midler til Forsvar, som til Angreb, de ere medgivne Følelser, som saavel tiene til deres egne, som deres Arts Vedligeholdelse (f. Ex. Frygt, selskabelig Drift, Kiærlighed til Afkom: den specielle Omsorg for de levende Skabningers Vel viser sig i en større Grad, som de ere mindre udrustede med Evner til at sørge for sig selv. derfor fødes Dyrene med Beklædning og udrustes med Kunstdrifter, og det materielle Stof er benyttet paa de konstigste og meest sammensatte Maader, for at kunne tiene til de levende Skabningers Nytte og Fornøielse. – Alt hvad her er sagt omde ufornuftige levende Skabninger gielder endnu i en langt høiere Grad om de fornuftige, eller om Menneskene (see d. Bog, 1 Bd., Side 193203, hvor denne Materie er bleven udførligt afhandlet.)Der kan tænkes en dobbelt Maade, hvorpaa Guddommen saaledes kan bære Omsorg for de levende Skabningers Vel, eller saadan virke paa Verden, at dens Hensigter kan befordes i den enten ved Tingenes oprindelige og første Indretning, eller ved at lede og bestyre de Forandringer, som siden foregaae i Verden, og som for en Deel ere en videre Følge af denne oprindelige Indretning. Guddommen kunde enten have fra Begyndelsen af skabt Verden saaledes, at den som et konstigt og fuldkomment Uhr eller Maskine gik den Gang og opfyldte den Bestemmelse, som Skaberen havde anviist den; uden at det var videre fornødent at virke paa den; eller den kunde have fra Begyndelsen af givet Verden en saadan beskaffenhed, ifølge en vis høiere Hensigt, at det var fornødent at vedblive at virke paa den. 4. Man vil imidlertid lettelig erkiende, at naar den uendelige Aand enten ikke vilde idelig frembringe nye Skabninger eller i det mindste ikke tilintetgjøre de engang frembragte, saa vilde dette Væsens fortsatte Jndvirkning paa Berden blive unødvendig, naar Verden var allene indrettet efter en physisk Plan eller havde allene en mekanisk Jndretning; thi da maatte man tænke sig, at en eneste Skabnings Impuls maatte være tilstrækkelig til at sætte Verden i en bestemt Gang og til at holde den deri; og man behøvede ikke engang at antage at Guddommen behøvede bestandig at være virksom for at holde den i denne foreskrevne Gang: thi vilde man endog antage Materien for at være evig og selvstændig, saa gives der ingen indvortes Grund for at tillægge den en Bestræbelse for at adskille sig og opløses, som kunde giøre en fortsat Vedligeholdelse af det frembragte Værk til en Fornødenhed for dens uendelige Ordner; (thi besidder ogsaa den legemlige Verden virkelig denne Egenskab, saa maae man antage at Guddommen har givet den denne med Hensyn til dens aandelige Beboere); meget mindrevilde dette være en Fornødendenhed, naar Materien selv var dette Væsens Værk, og den Virksomhed, som da i det høieste og under enhver Omstændighed vilde blive fornødent forden Uendelige at udvise, med Hensyn til den, naar alt foregik i den efter bestemte Love og havde kun et mekanisk Formaal, maatte blive at sammenholde den engang sammensatte Kunstbygning. (Hvorfor vi Mennesker maae idelig tænke paa at vedligeholde de Ting, hvormed vi have at giøre kommer af, at vi ere ikke Herre over den legemlige Verden; men maae benytte os af den, saaledes som den er blevet os givet med al dens Forgiængelighed.) 5. En ganske anden Beskaffenhed maae derimod finde Sted ved den uendelige Aands Jndvirkning paa Verden; naar man antager, at den er anlagt efter en moralsk Plan, og indrettet til Beboelse for frie Skabninger, hvis Væsen bestaaer i en selvbestemmende Kraft. Ere disse endog indskrænkede til kun at virke med Friehed indenfor en vis Kreds af fastsatte Naturlove; saa bliver det dog derved mueligt, at en bestandig Uorden kunde frembringes paa den Skueplads, hvorpaa de bevæge sig, som giør den, fra Begyndelsen alt ordnende Aands eller Guddommens fremdeles ordnende Jndflydelse nødvendig. Det er saaledes først under Forudsætningen af vilkaarlige og frie Kræfters Virksomhed, at Guddommens fortsatte Jndflydelse, eller at et egentligt Forsyn kan blive tænkeligt. 6. Man kunde synes: at blot den physiske Verdens Forgiængelighed, at alt det Sandseliges Bestræbelse for at opløses, at de tilsyneladende Uordener i Naturen, at dens saa hyppige Angreb paa Livet og dets Glæder, maatte være Bevægg unde nok til at antage en fortsat Jndflydelse og Jndvirkning af den uendelige Mand paa Verden eller et perpetuerende Forsyn. Men naar en indvortes Grund til denne den physiske Verdens Forgiængelighed ikke kan tænkes, maae man da ikke, som sagt, troe, at denne Forgiængelighed er et Præg, som den uendelige Aand har indtrykt den physiske Verden, med Hensyn til den moralske Plan, som den er underkastet, 7. En saadan Hensigt ved den Characteer, som er givet den physiske Verden, er tænkelig; thi ligger der en moralsk Plan til Grund for Verden saa maae det være en Hovedhensigt derved, at lede de frie Væsner til en stedse større moralsk Lighed med den Uendelige. Viste nu den physiske Verden sig for Mennesket som det Uforgiængelige som det hvis Orden ikke kunde forstyrres, saa vil de den standse de frie Væsner paa deres Udviklingsbane istedet for at føre dem fremad; drage dem til sig istedet for at lede dem til Guddommen og at lade dem føle deres Afhængighed af den Uendelige. Foregik alt i denne Verden med den største Orden, sporedes ingen Uorden og Forvirring, saa vilde denne physiske Verden være nok for Mennesket; men dens tilsyneladende Ufuldkommenhed det Onde som viser sig i den, driver Mennesket til at tage sin Tilflugt til Skaberen. 8. Herved gaaer et nyt Lys og hvorfor ikke Dyret og Barnet kunne uddrages fra Livets Lidelser, uagtet de ikke kunne modtage en moralsk Forædling: De ere Jndvaanere i en efter en moralsk Plan anlagt Verden, og maae derfor vær underkastede Følgerne af dens nødvendige Characteer; men der kan være dem tilberedet en Erstatning. 9. At den physiske Verden derfor er lagt at paa at indeholde en saadan Blanding af Sorg og Glæde, af Modgang og af Medgang, er forklarligt af dens moralske Bestemmelse; den er indret tet paa at opvække de frie Væsners Tilbøielighed og sætte dem paa Prøve ved de Glæder, som det tilbyder, og siden at standse disse i deres Flugt og at bringe de aandelige Væsner til Eftertankved de Lidelser og den Modgang, som den tilbereder dem. Den physiske Verden er lagt an paa at glæde og at friste, at saare og at helbrede. 10. Da Verden er underkastet en moralsk Orden og bestemt til et Opholdsted for frie Væsner som skulde ledes til Moralitet, saa er det forne dent, at der gives dem et frit Spillerum, hvori de kunne virke; det maae være dem tilladt at handle saaledes og anderledes, da de ellers ikke kunde yttre deres Friehed. Jmidlertid maae dog denne Friehed have sine Grændser; thi ligesom Menneskene kun i en vis Grad kunne gjøre det Gode, saaledes maae det ogsaa kun i en vis Grad, være dem tilladt at gjøre det Onde, Mennesket kommer til Verden med svage legemlige Kræfter, fordi dets Fornuft maae først nogenlunde udvikles, inden der kan betroes dem en større Styrke; da Mennesket giennemgaaer i denne Verden sin første Udvikling til Moralitet, saa maae ligeledes den udvortes Friehed, som er tilstaaet det, være meget indskrænket, indtil det har lært at gjøre en rigtig Brug af sin indvortes Friehed. Men enskiondt der er forundet Mennesket en vis Friehed til at giøre godt eller ondt i Verden, hvori det er sat; saa maae denne physiske Verden dog selv være underkastet bestemte Love; alt hvad der foregaaer i den physiske Verden maae foregaae efter Fornuft, fordi Mennesket ved at betragte dens Love kan øve sig selv i at handle fornuftigt. Mennesket er derfor en Skabning som kan virke med fuldkommen indvortes; men med indskrænket udvortes Friehed, og kun i et vist bestemt Spillerum, i en legemlig Verden, hvilken er underkastet bestemte af et høiere. aandeligt Væsen den foreskrevne Love. - Maaman ikke tilstaae, at denne Tingenes Jndretning er beundringsværdig. 11. At den uendelige Aand, som har indrettet Verden, ikke i Almindelighed eller paa en aaben var Maade blander sig i denne Verdens Forandringer, saa at den enten befordrer de frie Menneskers gode, eller forhindrer deres onde Handlinger, eller at Gud ikke (da den legemlige Verden et saaledes indrettet, at den ved de Glæder den skiænker og de Lidelser, den foraarsager sine levende Beboere, deels skal sætte deres Tilbøieligheder i Bevægelse og deels skal advare dem mod deres Misbrug) befordrer de behagelige og forhindrer de smertelige Virkninger, som dens Forandringer have til følge, sees af de mangfoldige Lidelser og Ulykker, som finde Sted i Verden, og som ikke i ethvert Tilfælde kunne antages at tiene til at qvæle Last eller befordre Dyd. Saaledes forhindres et Menneske ikke fra at gjøre et andet Ondt, at myrde eller at mishandle det; Menneskenes Laster anrette store Ulykker i Verden; under Forældrenes Udsvævelser komme deres uskyldige Børn til at lide, ulykkelige Tilfælde træffe den Gode, som den Onde. Naar Elementerne komme i Oprør, saa saares og fældes saavel Dydens Ven som Lastens Tilhænger, og den udvortes Lykke falder i den Slettænkendes som i den Dydiges Hænder. 12. Man kan ogsaa uden Vanskelighed indsee, at var dette ikke saaledes indrettet, og dersom den uendelige Aand ledede paa en paafaldende og øiensynlig Maade Forandringen i den physiske Verden, og i Menneskelivet til de Godes Fordeel, og til de Ondes Straf, saa vilde denne Verden aldeles forfeile sin Bestemmelse at være et Sted, hvori de fornuftige Væsner skulde ledes til Moralitet. Gav det sig først aabenbart tilkiende for dem: at visse gode Handlinger førte bestemt til Lykke, og de onde Handlinger bestemt til Lidelser, saa vilde Menneskene kun bevæges til gode Handliger, men ikke til Dyden, og istedet for at ledes fra den sandselige Lyst vilde de kun føres til den. At stole paa et Forsyn, som saadant blindt hen vil befrie os fra al vor Nød og føie os i at opfylde vore Ønsker, er derfor en Daarlighed, som strider mod al Livets Erfaring. 13. Uagtet denne Erfaring, og al Jagttagelse over denne Verden og hvad der foregaaer i den lærer os: at den legemlige Verden er indrettet efter, og underkastet visse bestemte Love, hvori en stor Viisdom er aabenbaret; at den er dannet med fortrinligt Hensyn til de levende Skabningers Vel og at der er baaret stor Omsorg for dem; men dog ikke i den Grad at alle Ulykker og Lidelser ere forebyggede; at Menneskene ere udrustede med Fornuft; men at det er forresten tilladt dem i en vis Grad at giøre Godt og Ondt, som de ville, og at den uendelige Aand efter saaledes at have sat Verdens Maskine i Gang, har tilsyneladende overladt den til sig selv, og tilladt at det Onde og Gode maae skee i det Spillerum, som er aabnet for Mennesket, og saaledes som Udfaldet af disse Forbindelser kan blive, saa flyder det desuagtet nodvendigt af Begrebet om det uendelige Væsens allerfuldkomneste Natur, at dette ikke kan være en ligegyldig Tilskuer ved denne Verdens Begivenheder, men at det maae følge Frieheden i sin Gang, og i en tredobbelt Henseende indvirke i Jordlivets Begivenheder eller aabenbare sig som et Forsyn. 14. Først saaledes: at der maae finde en Jndvirkning Sted paa Begivenhedernes Gang i det Store, i Henseende til Klodernes plantariske Udvikling og de Revolutioner, som foregaae paa dem og som vel ikke blot kunne forklares af visse dem medskabte Naturlove; da de frie Skabningers Foretagender, som beboe dem, og deres Udvikling og Modenhed maae nærmere bestemme Modenheden og Tidspunktet for disse Revolutioner; og tillige saaledes, at der maae finde en høiere Jndvirkning Sted i Menneskelivets Hovedbegivenheder og Menneskeslægtens Skjebne. Der maae dog være visse bestemte Formaal hvortil Menneskeslægten i det Hele maae ledes hen, uagtet al den Frihed, som i det Enkelte er forundet dens Jndividuer. De store Slag som ere skeete i Menneskelivets Gang i det Hele, tale a posteriori for denne Paastands Rigtighed. (Man ville tænke paa Bogstavskriftens Opdagelse; Grækenlands Cultur og Seier over Perserne; Alexanders Monarkie; det romerske Rige; Christendommen; Folkevandringerne; Mahomedanismen og dens Grændser; Hierarchiet og dets Fald; Bogtrykkerkonsten og Reformationen; Amerikas Opdagelse og nu dets Uafhængighed, og de store Forandringer, som deels ere foregaaede og deels kunne forventes i Orienten.) 15. For det andet, at samme Jndvirkning finder Sted i Begivenhedernes Gang i det Enkelte, saaledes at vel det Gode ikke absolut fremtvinges eller det Onde absolut forhindres; men at dog kundet Onde tillades, som i sine Følger bliver til et overveiende Gode; ofte indsees det at det forholder sig saaledes, ofte kan det ikke indsees; men det maae være saaledes; og Mangelen paa Jnd sigten maae ligge i Mangel paa Evne til at indsee det. Enten maae et Forsyns Jndvirkning paa frie Væsners Handlinger aldeles benægtes, eller de maae vise sig deri, at det ikke tillader dem at giøre et Onde, som dog i det mindste har et overveiende Gode til Følge. Deraf maae det forklares, at saa mange onde Anslag paa en saa paafaldende Maade blive forhindrede, og at saamange igien blive tilladte, fordi de dog, uden vi Menneskeer kunne indsee det, føre til et overveiende Gode. 16. Men for det tredie og fornemmelig maae det antages som en nødvendig Egenskab ved et uendeligt allviist og helligt Væsen: at det tager Hensyn paa Jndividnernes Vel og ikke blot bestyrer Livets Begivenheder i det Almindelige, og blot vaager over Arternes Vedligeholdelse (som Frederik den 2den i Preussen troede, og hvoraf det vist nok har Udseendet ved den løselige Betragtning af Jordlivet); saa at det har forbeholdet en Erstatning for hver levende Skabning, hvilken uden sin egen Brøde maae lide af den Aarsag, at alt heri Verden maae foregaae efter visse bestemte Naturlove og fordi Verden, har en moralsk Bestemmelse (hvorved der er tilstaaet dens Beboere Mag til at giøre af sine Evner et frit Brug til det Onde, ligesom til det Gode, og fordi Bestyrelsen, af denne Verdens Begivenheder gaae især ud paa at det skeer som er godt for det Hele, (eller det overveiende Gode, og for hvilket de Enkeltes Vel saa ofte i denne Verden maae staae tilbage. Fandt ikke denne Erstatning Sted, om ikke før saa dog en anden Tilstand end Jordlivet, fik Dyden ingen Løn, fik Lasten ingen Straf, blev der ikke givet Godtgiørelse for de ufortiente Lidelser, saa var Gud ikke god og ikke dydig; thi ellers maatte han selv afskye en Verden, hvor et absolut Onde kunde finde Sted, og hvor blot een af hans Skabninger blev væsentlig ulykkelig. Men denne specielle Omsorg for hvert Jndividuum fremstiller sig kun for Forstanden som en Troe, ikke som en umiddelbar Beskuelse, for at giøre Dyden reen og uegennyttig; da Menneskene skulle bringes til at elske mere det Gode selv end den Glæde den frembrinJordlivets Gaade vil derfor først erholde ger. sin fuldkomne Opløsning i en høiere Tilstand. Men dog kan Mennesket allerede her i Verden erkiende saa meget: at denne høiere Tilstand, selv naar den blot er forbundet med en levende Erindring om Jordlivets Lidelser, maae indeholde allerede en Erstatning i sig selv ved Sammenligningen; thi jo større Lidelserne have været i denne Verden, jo meere levende maae Glæden føles hiin. Denne Verdens Betragtning lærer os at Gu bærer Omsorg for det Almindelige; hiin Verde vil lære os, at Gud bærer samme Omsorg for de Enkelte; her i Verden for Menneskeslægten, his set for det enkelte Menneske. J denne Verden aabenbares Skabelsens Storhed, i hiin vil Forst nets Storhed blive tillige aabenbaret. At Gud hei Verden mere aabenbarer sig som Lovgiver end som Fader, passer godt for Væsner, som skulle ov sig i at bruge deres Friehed til at underkaste sig hans Love. 17. Men naar man derfor maae erkiende, den uendelige Aands Omsorg for de levende Skab ninger, ikke allene strækker sig til Verdens oprindelige Indretning og de Anlæg, som dermed en forbundne; men at den ogsaa ledsager med sin Betragtning og Paavirkning de frie Væseners Handlinger og den Skjebne, som treffer de levende Skabninger (fordi de ere Beboere af en Verden som er underordnet en moralsk Hensigt, saa at der saaledes baade finder en almindelig Bestyrelse, Sted med Hensyn til de jordiske Tings Gang i det Hele, og tillige en speciel, med Hensyn til at det kun tillades at skee, som er et overveiende Gode og saaledes, at intet levende Væsens Lidelser og Opoffrelser forglemmes; saa maae man tillige overbevise sig om, at der finder en fortsat Bestyrelse Sted af Livets Begivenheder, som vel i større Partier eller ved enkelte overordentlige Leiligheder er paafaldende, og ligesom viser sig for Menneskets Betragtning; men i det hele er hemmelig hedsfuld, og først kan aabenbare sig for Menneskets Aand i sin fulde Klarhed, naar det er traadt ud af Menneskelivet. At denne Forsynets Virkning forbliver i det Hele i denne Verden en Hemmelighed er aldeles nødvendigt, naar Jordbeboerne ikke skulle forstyrres i Øvelsen af at bruge deres Fornuft, og naar deres Dannelse til Moralitet, skal blive muelig; det vil sige, naar de skulle lære at elske det Gode for sin egen Skyld og ikke forden Fordeels Skyld, som de kunne have af at udøve det. 18. Men hvorledes kan en saadan Forsynets Jndvirkning paa Menneskeslægtens Begivenheder blive forklarlig Vi ville svare: at vi ikke ville undre os over, om vi ikke kunne forklare den; thi da vi ikke kunne forklare hvorledes Verdens oprindelige Jndretning er bleven til; eller hvorledes Verden er bleven skabt, saa maae vi ikke forundre os over, at vi ikke kunne forklare hvorledes den bliver bestyret. Desuagtet aabne vore Jagttagelser to Udveie for os til at opklare os derom: vi kunne nemlig enten tænke os denne Bestyrelse som en umiddelbar Virkning af Almagten, som en Jmpuls af den uendelige Aand paa den physiske Verden ligesom Menneskets Aand virker paa sit physiske Organ; men vi kunne ogsaa tænke os denne Guddommens Bestyrelse af hvad der foregaaer her i Verden, som en middelbar Virkning ved Mellemvæsner ophøiede over Menneskenaturen, og virkende paa Jordlivet; hvilke kunde udøve deres Virksomhed paa allehaande Maader, undtagen paa een, nemlig at forlede noget Menneske til noget Ondt for at noget Godt skulde fremkomme; da dette vilde stride mod Guddommens Hellighed. (Guddommen kunde betiene sig af høiere Væsner til at virke paa Menneskelivet, ligesom den allerede i dette Liv lader det ene Menneske virke paa det andet. Da Menneskene skulle leve sammen, saa kan det ikke undgaaes, at de kunne forføre hinanden.) 19. Hvad kan nu Mennesket selv giøre for at lede Forsynets Bestyrelse til sin Fordeel, saavidt det kan bestaae med dets almindelige Hensigter, –Der svares: at erhverve sig den største moralske Reenhed, (salige ere de som have et reent Hierte, siger Jesus), og derved Værdighed til Lyksalighed; og for det andet at sætte sig i en aandelig Forbindelse med den uendelige Aand, hvortil Bønnen, er anviist os som et Middel, og hvorved altid kan erholdes et indvortes om ikke altid af udvortes Gode, hvilket ogsaa bør fortrinligt, om ikke udelukkende, være dets Formaal. (Forfatteren af denne Bog beder Gud aldrig om andet end om det første. Mine Bønner ere kun simple og faa disse to, at Gud vil styrke mig i Troen paa sig, og at han vil give mig Kraft til at modstaae det urigtige i mine Tilbøieligheder. Disse to Ting, veed jeg at være et sandt Gode, hvilket jeg ikke veed rigtigt om nogen anden Ting, og ved dets Erholdelse skader jeg ingen.) 20. Til disse Beskuelser kunde endnu føies denne: at ligesom det er den væsentlige Characteer ved alle Skaberens enkelte Værker, hvilke omgive os, ved Planterne som ved Dyret (eller ved ethvert organiseret Væsen) og hvorved de hæve sig saameget over ethvert Menneskeværk, at de kunne af sig selv udvikle sig; saa er maaskee ogsaa hele Jorden og hele Verden medgivet det samme Anlæg, saa at den af sig selv udvikler sig til en stedse større Fuldkommenhed; eller saaledes, at det Fuldkomnere udvikler sig af det Ufuldkomnere, og saaledes at den Lidende faaer sin Erstatning, den Dydige sin Løn ved Tingenes uforanderlige og uforhinderlige Gang. Naturlovene glippe aldrig; saaledes kunde man ogsaa tænke sig den moralske Verdens Udvikling af den sandselige, som en saadan Naturlov. Er denne Beskuelse rigtig, saa maatte al Grund til at ængste sig i Menneskelivet falde bort af sig selv; da saa det overveiende Godes Fremkomst maatte være en ufeilbarlig Følge for det Enkelte som for det Hele af Tingenes Gang og Begivenhedernes Udvikling. Jngen Skabning blev forladt, fordi det var en væsentlig Umuelighed at den kunde blive det; og det Hele vilde da udvikke sig af sig selv som et underfuldt Konstværk, der var anlagt efter en moralsk Plan, (denne Theorie om Forsynet er maaskee af alle den rigtigste ligesom den sublimeste og den lader sig bringe i Forbindelse med de forhen anførte Beskuelser; Verden kunde være medgivet det Anlæg at udvikle sig efter den høie Plan hvorefter den er dannet; men denne Udvikling kunde blive modificeret, fremmet eller standses efter de frie Væsners Forhold. Vi ville derved ikke undre os over at denne det Skabtes Udvikling til det Fuldkomnere ikke kan i det Hele bemærkes af os, thi det er en almindelig Naturlov, at det som fremkommer hurtigt varer ikke længe; men at kun det som fremkommer langsomt har Varighed; den langsomme Udvikling af denne Verdens Forandringer indeholder saaledes Pantet, paa det sande Godes Varighed, som den har til Formaal, desuden er alt beregnet paa en Tilstand, udenfor Jordlivet.) 21. Af denne Theorie vil det blive en Følge: at ingen aldeles fast og i alle sine Dele uforanderlig Plan er foreskreven Verden eller i det mindste det menneskelige Livs Gang, og vi ville ikke undre os over, at det er saaledes: thi da man seer i Naturens Jndretninger, at de Love, som ere Naturlegemerne foreskrevne, ere ikke saa ufravigelige, at jo Naturens Phoenomener kunne fremkomme nu paa een og nu paa en anden Maade (f. Ex. Tænderne hos Menneskene fremkomme ikke altid paa samme Tid og ikke altid i samme Orden), saa kan det ogsaa antages at Albestyreren kan opnaae sine Hensigter i Menneskelivet nu paa een og nu paa en anden Maade, saa at ingen fast og urokkelig Plan for Menneskelivet, eller rettere for Gangen deri, er fornøden; da Albestyreren saaledes paa forskiellige Maader kan faae sine Hovedhensigter udførte. En saadan Indretning passer bedste til frie Væsners Virksomhed, og man opdager saaledes ogsaa heri en Lighed eller Harmonie imellem Naturen og Menneskelivet. 22. Til vor fuldkomne Beroeligelse kunne vi endnu føie den Betragtning: at den beundringsværdige Omsorg, som Naturens Jndretninger vise os at være baaret for de levende Skabningers Vel; at den ubegrændsede Magt og Viisdom som aabenbarer sig i alt det Skabte, maae overbevise os om: at det samme Væsen, som dannede alt saavel, saa omhyggeligt, som anvendte saa stor en Konst paa de ringeste Væsners Dannelse vist og saa alle Henseender, i al den uendelige Fremtid, vil vaage over de levende Væsners Vel. Den som bar saadan Omsorg for Legemet kan ikke forglemme Aanden, og den som saaledes sørgede fordet laveste Dyr vil vist ikke nogensinde unddrage det med Fornuft begavede Menneske sin faderlige Godhed. - Tillid til Guddommen er den søde Frugt af at grandske over dens Værker; gid jeg kunde saaledes meddele den til alle, som jeg føler den selv. Syvende Capitel.