Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-03-21
En Commentar over Æmnets og Visens portiske Værd, er her ikke Sted til – ligesom den vel ogsaa er meget overflødig. Trænger nogen til slig Commentar, han læse hverken Axel Thordsens Vise, eller dens i sit Slags - saavidt mig er bekiendt mageløse dramatiske Bearbeidelse af Nordens største Digter. Alt for en Tid siden, vankende i Freias Rosenlund for at sanke enkelte Blomster til en Krands, der maaskee vel fortiente en heldigere Samler, fandt jeg ogsaa den hvide Rose, opblomstret i Ly af Norges Graner paa Skiøn Valborgs Grav. Jeg henrykkedes ved dens rene Duft, og herligt kvægede dens Lilieglands mit Øie, endskiøndt den dog ei stod gandske fri, men omgivet af enkelte Torne og Krat. Men hvorledes jeg saae den i himmelsk Glands, udfoldet i skinnende Pragt, der giennemstraaler selv Dødens skumle Mørke, og forklaret i en Reenhed, som aldrig nogen Digter kan overgaae – dette ville de faae en Anskuelse af der under lignende Betingelser læse Øhlenschlægers Sørgespil: Axel og Valborg. Digteren, som i Haron Jark og Palvatoke lod Nordens Hestekraft fremtræde og gaae til Grunde, han omslynger den her med den skiønneste af alle Blomsterkrandse, han lader har Folelsens dybeste Toner med nordisk Reenhed og Jndenlighed lyde for vort tryllede Øre, og hver den, hvis Herre ei er fastgroet til Sølvsygens sløvende Uselhed, eller hentæret af det sygelige Kiælenskab, ved hvis Navngivelse man stundom vanhædrer Ordet Sentimentalitet, hver den vil her finde en høi og ædel Nydelse, og være denne Nydelse værdig. Hvorledes i øvrigt Konsten har aabenbaret sig i det mageløse Drama. – derom er her ikke Sted at tale. Hr. Professor Nyerup, aldrig trættet i sin ædle Jver for den ældre danske Litteraturs Oplysning, har i disse Dage udgivet: Axel Thordsen, og Skiøn Valborg, en norsk Ballade, er Aftryk af Kæmpevisebogen, med en Fortale, nogle Anmærkninger og Visens Syngetone paa Noder. Den skal tillige tiene som en Jndbydelse til at fremme det priselige Forehavende, at besørge en ny Udgave af samtlige Kæmpeviser, i hvilket to af vore berømteste Skribenter skulle deeltage. En sand Vinding vil dette blive for vor Litteratur, og endeel tør man haabe det kan bidrage til at vække den hos de cultiverede Classer saa reent uddøde Sands for det Herlige og Nationale i disse ægte danske Sange, hvilket vist nok ei er overflødigt i en Tidsalder, ikke meget rigere paa Nationalaand, end paa Poeste. Men derhos maa det blive et inderligt Ønske hos enhver, hvis Yndlingsbog Kæmpeviserne ere, at de ei (for at bruge et Rahbeksk Udtryk, ved denne Udgave skulle udgives af Almuens Hænder, hvis Eiendom de paa en vis Maade en lang Tid kunne siges at have været; og hvor forlystende det end vil være, at kunne læse alle Kæmpeviserne i en typographisk Dragt, liig den, Axel Thordsens Vise nys er bleven iført, saa bør dog vel et særligt, correct Aftryk, beregnet i Simpelhed paa Almuens Pung, aldrig savnes i vore Boglader. J Henseende til det Jndvortes ved den nye Udgave af Kæmpeviserne, har jeg for min Deel blot dette at ønske, at vi maa saavidt muligt beholde dem i deres Heelhed og i deres egen Skikkelse, at Udgiverne ville indskrænke deres Kritik til at rette Trykfeil og andre aabenbare Vildelser, og derimod ved Visernes Forøgelse med dem, som haves adspredte og i andre Samlinger, erhverve sig Ret til alle Danskes Taknemmelighed. Om dette Ønske er Fleres, kan jeg ikke vide, da Tingen er at ansee som et National anliggende, tør man i det mindste haabe, at Flere ville offentligen yttre deres Mening om den i enhver Henseende meest passende Skikkelse, hvori disse poetiske Levninger af Middelalderens Aand bør fremtræde i det 19de Aarhundrede. Men at Alle, hvis Stemme i Sagen kan have nogen Gyldighed, ville være enige med mig i det Ønsker at ogsaa Øhlenschlæger engang paa sin Viis vilde lade et Udvalg af de nordiske Heltesange og Elskovs kvæder træde for Lyset, og saaledes skienke os en Semling, der i sit Slags kunde blive for Norden, hvad Tiecks Minnelider ere for Tydskland, eller noget mere derom er undertegnede forvisset. Hvad jeg kan have at anmærke i Henseende til Hr. Prof. Nyerups Udgave af Axel Thordsens Vise, indskrænket sig fornemmelig til de Udeladelser, jeg har fundet, og som bestaae af ikke mindre end 25 Vers *). At maaskee tre eller fire af disse Vers kunne findes ørkesløse, vil jeg tilstaae. Men for deres Skyld, synes det ei, som Visens Originaltert burde være fraveget; og af de øvrige kan neppe noget uden Tab undværes. Dog maa jeg især beklage, at Fordømmelsen ogsaa har strakt sig til saa delige Vers, som det 140de **),*) Efter Versenes Følge i Peder Syvs Udgave af 1695 ere de det 13de, 18, 25, 71, 72, 73, 74, 149, 152, 159, 162, 165, 172, 174 og 19de J 139. "Jeg vil sidde i Høienloft vid, Og virke det Guld i Hue, Saa sørgelig vil jeg leve min Tid, Alt som en Turteldue." 140. Hun hviler aldrig paa grønnen Green, Hendes Beeneraldrig saa møde; Hun drikker aldrig det Vandsaa reen, Menrører det først med Fødder. hvis Skiønhed har gjort det værdigt til næsten uforandret at optages i Øhlenschlægers Sørgespil. Flere vigtige kunde jeg udmærke (som det 18de, 74de, 118de, det 162de, hvori Axels Skjold beskrives, det 172de, hvori Kampens Manddrab, skildres med et eneste kraftfuldt Strøg), men fra en vis Synspunkt kunne de siges, alle at være lige vigtige. Ved Siden af saa betydelige Udeladelser, falde andre mindre vigtige Forandringer, som af enkelte Ord og i Orthographien, reent igiennem. Disse vil jeg derfor ikke omtale.