Københavns Adresseavis, 1781-11-14
Sorgens mørke Træk, den 2den November 1781. Hvor stor er Deres Tab, kiereste Ven, og hvor hiertelig beklager jeg Dem, men hvor stor og christelig er tillige Deres Taalmodighed og Hengivenhed i den guddommelige Villie, og - hvor høyt elsker og beundrer jeg Dem derfor. - Hvor lykkelig er De ved Deres christelige Hierte, og ved Deres Haab til Religionen, Leeres Haab til Himmelen! - Gud beroelige Dem fremdeeles, og lad Dem levende føle den Lykke at være Fader til saa from og elskværdig en AfdømDenne er vist forundt nu til Trøn i Bitterned. Viisdommen er for os Jndskrænkede urandsagttig. Tidlig bortkaldte Du sige Sønder og een Datter - nu en om og fortsom Moder, en sand Christinde, en oprigtig Menneskeven, en bydig Ægtemage. - Alt en Prøve, der viiseligen paasettes. - Tidlig nød Du hendes Venskab - Hendes Fortroelighed - omtrent 13 Aar forløb, de vare for Dig for Hende - som syn Dage. Kierlighed taalte alt. - Alt kunde let overvindes. - Her var en blomstrende Ungdom - Her var Lyst at danne sig, for i Tiden at nyde den fødeste - den lykkeligste - Ægte Forening. Jndtraf Modgangs rasende og for en Tid ødeleggende Storm, da var Ungdom, da var uryggelig, klippefast, paa Religion grundet Kierlighed nok til at faae Seyer i Hænder. - Men - nu en Alder! - en Alder! ziiret med et Sølv betakt Hoved af graae Haar, der neppe efter Naturens Løb har tilstrækkelige vedligeholdende Kræfter, at udstaae, taale, hvad før Ungdom let overvandt, understøttes nu af den haabefulde, nu naturligviis dybsørgende Afkom, der er seet at avles, der er avlet ved en Rachell, i hvis føelsomme Bryst Kierlighed saa længe har uet. Grund! - billig Grund, til din dybe Sorg til dine mange Sukke - til din uophørlige Hierte Banken til din væmspige Klage. – Sorg lyde allevegne i enhver Krog i Huset, alting er sort - Alt vidner om en Død, - Rach i er død! Hvilken en Torden; hvilken Ram; hvilket Tal formig, der inderlig elskte den tabte, den bydige Mage Hvilket for Kiin, der nu indgade Trøst, der endnu behøvede en Moder, en om - en kierlig - en ombyggelig, hvilket Tab! Men Trøst! - herlige Trøst! - Hun lever. - Det Sammensatte er kun nedbrudt. - Det Evigvarende af Hende er endnu til, - det lever. - Hun er hen samlet til sine Fædre, til Fædre, der med Hende stedse af Støvet vil æres, der nu nyde evig Løn for deres Troeskab, Retstaffenhed, Menneskekierlighed. Blandt disse den store Borch, Stifter af den priseligste Indretning, en Indretning, der har gjort, giør, og vil giøre Hans Navn, som indfød, som lærd, som dansk, udødelig. - Hans Minde er alt af den Værd, at den opmuntrer hver retskaffen, hver indfød Ungdoms og Videnskabs ivrige Ophielper at træde i Hans Fodspoer. - Fremmede, værdige har paaskiønnet, paaskiønne, vil paaskiønne Hans Gierning, skulle da en virkelig Familie af den ærværdige Store, blive taus, stum, følesløs? – Ney - Hans Muld bestandig æres - Til denne er Du, Christinde, indgangen, i hans i Aanders reene Selskab nyder Du uafbrudt, bestandig, evig Glæde. Glæde maae indstrømme: - Forestilling om den Lyksalighed, som der nydes, kan være nok at forskaffe den Soel sin Glands, der nu synes at være indhyllet i Sorgens mørke Skyer. Vedvarenhed af Liv, hvilken Glæde! Aanden hæver sig, vær trøstet, min Ven, skiønt Deres saarede Hierte med Ængstelse føler Tabets Storhed, og udbryder i Taare og Kingemaal. - Ogsaa vor ophøyede, følgeværdige, guddommelige Forløser, skiønt hengiven i Faderens Villie, anraaber om Trøst i Kampen, den strækkelige, den blodige Kamp. - Deres Hierte er villig, skiønt Mennesket er svag; - men han, som virker villig i os til Pligt, virket og efter sin Naade Fuldbringelsen, omendskiønt dette ikke skeer paa engang, ikke uden haard Modstand, og ofte ikke uden Skridt for Skridt. - Herren har Taalmodighed med vores Svaghed, dette er den salige Trøst af vores Religion, og saa længe vi vaage, bedes og kiempe, gjøre vi hans Villie, og han - han anseet Hierte og ikke Gierning. Gud beroelige, trøste og styrke Deres for ham dere Siel, at og hans haarde og tornefulde Bey maae synes for Dem jevn og behagelig. - Formindsk, Du alts Bestyrere. - Du Ungdoms sikkre Leder, den Sorg, en om Moders Tab har anrettet hos føelsomme Unge. - Afhielp selv den, en moednere Alder afhinin, naar Kræfter var nok. - Lad Racheel være - blive - Mønsteret. - Viis Hengivenhed. - Viid, at det er gavnligt, at og den Unge prøves. - Viid, at de ere efterladte Pandter, nu til Trøst for en ærværdig. Vild, at Herren erklærer sig og for de moderløses Fader, Beskytter, Herre, Jeg standser. - J Stilhed, omgivet af de varmeste Følelser, flyde Taare stridig for mit Tab. Landhuusholdings=Selskabet.