Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-03-05
gen. den 5 Hagphogleya og Sarphus. En Fortælning. Fagphoglepa, et ungt Fruentimmer, var smuk og besad alle de Fuldkommenheder som kan findes hos hendes Kiøn, hun var medlidende mod Elendige, og kiendte ikke Stolthed; hun ærede den Retskafne, var erkiendtlig mod dem som beviste hende Tienester og ansaae med Foragt de Smigrere, som tilbad hendes Skiønhed. Men hun levede hos en streng Fader som misbrugte sin faderlige Magt. Var noget ikke efter hans Sind, strax blev han ophidset og øvede Grumhed mod denne Uskyldige. De levede paa et gammelt Slot som var omringet af stærke Muure og en stor Skov. Sarphus en yndig Person var den eneste, hun værdigede sin Gienkierlighed; han havde engang reddet hende fra en stor Fare, og siden ved sin dydige Opførsel faaet Adgang til hendes Hierte. De havde indbyrdes imellem dem selv tilsagt hverandre et evigt Venskab og at vilde tage Deel i hinandens Skiebne. Sarphus som boede strax ved Slottet kom ofte til Jagphoglepa, han fornøyede hende med at læse smukke udvalgte Stykker af de berømmeligste Skribenter, og ofte spillede hun for ham paa Cithar. Saaledes tilbragte de mange Aftener og undertiden fulgte hun ham et Stykke ud paa sin Vey, og naar de da toge Afskeed trykkede han hende sagte i Haanden og deres mødende Øyekast, vidnede en om Kierlighed. - Engang gik han sildig fra hende og hans Siæl var opfyldt med stærke Fornemmelser; Maanen skinnede mellem Skovens høye Træer. Alt var Taushed og heele Naturen hvilede. Han blev henrykt ved denne Ensomhed. Jagphoglepa stod afmalet for ham med alle sine Yndigheder. Han lagde sig ned blandt nogle Løv=Buske, som næsten bedækkede ham med deres Blade; han laae længe og betragtede hvorledes en Vandbæk i mange Bugter tet løb forbi ham, endelig udbrød han saaledes: " Stille er Vinden; alting omkring mig er stille uden Hiertet; det slaaer for Jagphoglepa, evig vil det slaae -ja for hende! - - - deylig er hun - deylig! liig Morgen=Røden; og som den natlige Dug forsvinder og taber, sig ved Phoed i Guld=Straaler saa forsvinder Sorgen og jeg taber mig i en fød Henrykkelse ved at skue dig. Som Elfenbeen er dine Arme. - Din Aande liig Ambra. - O! J tindrende Stierner skinner paa mig - og Maane nedlad dine Straaler, - thi I ligner hendes himmelske Øyne, ved hvis Smiil jeg er lykkeligere end alle Dødelige. - Ach, at jeg kunde have Haab engang at hvile i din Favn! fortryllende Tanke, der vilde jeg forglemme al" Bekymring og troe at føle en himmelsk Fryd. - - Men hvor kan jeg haabe det? " Lyksalig - a 3 Gange lyksalig den som skal ere dig. - O! fortreffelige! - - - - Naar du nærmer dig er altina Glæde. - Hvo frommere - hvo meere ombyggelig for at efterkomme en gierrig Faders Villie. -Men hvilke billeder oprinde i min Siæl, En anden skulde have din Kierlighed; - - kunde jeg leve uden dig, " du Dyrebare? – - Nei, Himmel lad mig da for døe i hendes Arme. - Dog hun elsker mig - - jeg er hende ikke ligegyldig - og ieg seer hende svævende for mig i Jndbildningen, hun synes at give mig sin Haand, Men mon hun nu ogsaa tænker paa mig - maaske. - - gid det var sandt -" maaskee seer hun mig i Drømme, Nu stod Sarphus op og tankefuld forlod dette Sted. Det var Morgen og Fagphoglepa saa i sit Vindue og hørte paa aarvogne Fugles Qvidren og melodiske Stemmer - og Blomsterne lugtede behagelig da hendes Fader kom ind og begyndte: "Blandt mange Friere har jeg nu " udvalgt een, som skal være din Gemahl, og givet ham Ja" paa dine Vegne, da han klagede for mig at han forgieves havde friet til dig selv. Tænk nu kun ikke længer at Engensindighed og Modsettelse skal nytte dig. - Den strid" bare Barruf skal eie dig. - Jngen er rigere, ingen af høyere Herkomst., Da hun hørte dette Navn blegnede hun og kunde ikke holde sig for Graad, den ene Taare nedrer den anden, det ene Suk opvakte et større. Skielvende kyssede hun hendes Faders Haand, kastede sig ned for ham, og med afbrudte Ord bad ham dog at forskaane hende forat komme i dens Magt, for hvilken hun havde saa stor Afskye. Hendes Øiekast og Stilning kunde nu have opvakt Medlidenhed hos enhver omfølende Siæl undtagen hos hendes Fader. Han blev meere forbittret, truede hende, og med største Vrede, talte disse Ord: du har ikke fortient hvad jeg har gjort imod dig. - Uværdige - Din spæde Alder tillader dig ikke at indsee din Lykke eller den Fordeel, der er ved denne Forening. Maaskee har du meere Godhed for Sarphus - - Du rødmer - du blegner hvilke Suk, hvor forvirret. - O! det røber dig. Uforskammede, - drist dig ikke til at sig et Ord til din Undskyldning. - - Nu indseer ieg Grunden til dinetidelige Besøgelser. - Forbandede Sarphus! Alt for meget har du misbrugt min Godhed da jeg tillod dig at komme her, - aldrig meere skal du see hende. - Jnden faa Dage skal du have Bryllup med Barruf (a), o! gienstridige (.) Denne Barruf var af en nedrig Tænkemaade, glædende sig ved andres Fald, var frygtet men ikke elsket, mistænkelig uden Aarsag og hevngierrig ved mindste Forseelse. Fagphoglepa og hvis du giør ringeste Modstand, da skal min Forbandelse og et evig Fængsel blive din Løn. - Datteren kunde ikke svare, og Faderen gik ud. Kort efter kom Barruf til Slottet og søgte strax hen til Jagphoglepa, som saa forrigfuld og holdte sit Tørreklædefor sit Ansigt, da han sprang ind i hendes Kammer; strax rev han Tørreklædet fra hende og klappede med Haanden: - Ha du er min, min er du - hvilken Seier! - see om du dog ikke maatte lyde din Fader - hvilken Graad! - Den forglemmes nok naar du kommer i mine Arme. Hvilke Sukke, maaskee en anden - - - vidste jeg det, jeg vilde giennembore ham - - kom lad mig kysse dig thi nu er du i min Magt - ingen skal rive dig fra mig. - Jagphoglepa vendte sig og fra ham, men han trak hende til sig ved Armen og da hun holdt sig tilbage, tog han hende om Halsen og med Magt (som naar en vild Tiger vil opsluge sit Rov) trykkede sin forvorpne Mund til hendes rødmende Kind. Han blev længe hos hende og øvede mange Grovheder. Hun talte aldrig uden naar han tvang hende til at svare, og da han gik ud af Kammeret, lemlæstede han en liden Hund der laae og slikkede Jagphoglepæ Føder og som hun holdte meget af, med sin Ride=Pisk. Da han havde spist, reiste han bort og lovede Faderen at komme igien om nogle Dage for at holde Bryllup. Barruf tog ikke Afskeed med Jagphoglepa, thi hun havde imidlertid søgt hen til sin Moders Grav=Sted, som var i en huul Klippe, beklædt med Marmor. (Resten følger.) Han havde samlet sig store Rigdomme ved Arv og i Krigen; der ihielstak han sin Broder, da han sov, og dræbte et Fruentimmer som ei vilde efterkomme hans fælske Lyst. Og det som er den største Last, han anfaldt sin egen. - -de. br. Jntet var ham helligt, hvo der gjorde Modstand blev et Offer for hans Grumhed og hans Udseende tilkiendegav en onden Samvittighed. Han kom ofte til Zagphogleye Fader og omt, havde ved mange Leiligheder aabenbaret hende sin Kierlig"n hed, men altid søgte hun at undgaae ham, og da han saae at al Umage var forgieves, saa henvendte han sig til hendes udi Fader, som i Betragtning af hans Midler solgte den ulyksalige og dydige Zagphogleya til ham uden hendes Vidende. Og saadan var Barruf, til hvilken hun var be rises. stemt. - -