Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-07-12
Hvorvidt det ellers maatte behage den retsældige og derhos uendeligen barmhiertige Gud, at see paa de af Hedningenes Levnet og Forholsom efter det Lys, som de af Naturen have had have beflittet sig paa at skye det, som lasteligt, ondt er, og i deres Omgiengelse og Forretninger ladet see en ugemeen, ofte iblandt mange af de Christne selv, rar og usædvanlig Kydskhed, Ædruelig hed, Redelighed, og Beredvillighed til at tient andre, og andet mere, det bliver allertrygge henstillet til den, som paa hiin Dag skal være Jorderigets Dommer." Forstaaer jeg Thure og Brasen ret, saa have de troet og antaget, at Hedningen, som døde uden Troe paa Jesum Christum og uden Kundskab om ham, blive fordømte; imidlertid lader det til, som om disse gode Mænd have staaet i den Tanke og Formi ning, at uagtet det guddommelige Ords Lys saaledes som det findes i den hellige Skrivt, ei skinner paa den Maade for Hedningene som forde Christne, saa mager det styrende Forsyn det dog saaledes, at hedningene kan, og det til alle Tider, blive førte til Troen paa Jesum Christum, og komme til saa megen Kundskab om ham, som udkræves til Sallighed. Dog i hvordan det end staaer til med denne Sag, saa stemme de nyere Theologer i denne Punkt ei overeens med hverandre. De ældre troede, at Hedningene ei kunde faae Lod og Deel i det evige Liv og Sallighed, med mindre de paa en og anden Maade vare komne til Kundskab om Jesu Christo, og havde omvendt sig til ham. J vore Lider bekiende og forkynde Lærde og Geistlige udi den evangelisk lutherske Kirke, at retsindige hid ninger, der troligen have vandret efter det Kundskabs Lys, der var skiænket dem, skal for Christi Skyld, endskiønt de ei have hørt noget om ham her i Tiden, vorde deelagtige i det evige Liv, og blive salige. At en saadan Mening ei er stridende mod den augsburgiske Confession, min derimod lader sig bringe i Harmonie med samme, have retsindede og samvittighedsfulde Thi loger i de nyere Tider tilstaaet. Jblant mang vil jeg kuns anføre 3de. J Aaret 1765 udgav C. G. F. Walch et Skrivt, betitlet. Breviarium Theologicæ Symbolicæ Ecclesiæ Lutheranæ. 6 55, 34 melder om det athanasianske Symbol, at samme driver paa Nødvendigheden at troe og antage Bibelens Læresætninger for sande for at vorde salige. Men nu føiede Walch til udi en Anmærkning: Dog denne Nødvendighed angaaer kuns saadanne, som have Leilighed til at komme til Kundskab om Bibelens Læresætninger *). Da Les Aar 1773 udgav en nye Udgave af Skrivtet: den christelige Religions Sandhed, skrev han i Fortalen til samme: det staaer ganske vist enhver luthersk Lærer frit for, uden at handle mod sin Religions Eed, at giøre det, som saa mange for ham særdeles i Alderdommen have gjort (S. Causaubonus til Baronium, nemlig at bekiendtgiøre sine glade henrykkende Forhaabninger om hans hedenske, jødiske, muhamedanske Medforløstes evig salige Tilstand til vor almindelig velgiørende Religions Ære). J Aaret 1785 udgav salig Biskop Balle en Pastoralskrivelse efter Tidernes Leilighed. J samme hedder det S. 48. Ei en eneste er opstaaet iblandt os, for at udfordne Fordømmelses Dom over Jøder, Tyrker og Hedninger og alle Vildfarende uden Forskiæl. Det modsatte høres alt længe baade paa Cathedra og Prædikestoel. Dette her anførte viser, at lærde og derhos retsindige og samvittighedsfulde Theologer have i den nyere Tid dømt anderledes om et og andet Stykke, henhørende til Religionen, end ældre, iøvrigt brave og retsindige Theologer. Confessioner og symboliske Bøger, i hvor nødvendige de end ere til Ordens Vedligeholdelse, saa vidner dog Erfarenhed om, at samme ei have kunnet forebygge, at der jo tænkes og dømmes forskiælligt, naar Talen er om Punkter Religionen berørende. At lide Mænd, saaledes har Balle udtrykt sig i ovenanførte Pastoral=Skrivelse S. 98, som have gion sig fortiente af Stat og Kirke, kunde afvige fra hverandre i særskilte Meninger og Domme, er ikke usædvanligt. Destomere kien*) Necessitas, qvæ hid urgetur, non at absoluta, ved hypothetica, de lis capienda, qvi hæc dogmata er scriptura cire qveunt. *) Jeg har brugt den danske Oversættelse, udgivet af Birch. des det, at de tænke selv, og ere flittige i deres Kald. Derfor beholde de lige stor Agtelse for hverandre, og et retsindigt Publicum lader dem ligefuldt vederfares, enhver sin Ret. Nedrig Misundelse kan ikke besnige ædle Hierter; heller ikke lade de sig letteligen forraske enten af Fiendskab, Kiv, Nid, Vrede, eller af Trettesyge, Sekterie, som efter Pauli Erklæring høre til Kiødets Gierninger. Omsider vil dog det Sande og Rette beholde Overhaand. (Fortsættes.)