Københavns Adresseavis, 1762-01-25
Følgende er indsendt fra en Ubekiendt. Mine Herrer, Finder De følgende Skilderie værdig til et Rum i Deres Efterretninger, skal jeg siden opvarte Dem med de 3de andre, som høre dertil. Dette første Forsøg skal forestille Et Barn, hvor overmaade deylig er ikke denne elskværdige Skab- ning? Skulde man ikke sige, at Gratierne selv havde med Deres kunstige og fiine Fingre lagt hans Haar saa ziirlig i Lokker, Hvor glat er hans Pande, Hvor fiin, hvor gjennemsigtig er hans Hud sammenvævet! Med hvilken forunderlig Yndighed bliver den Rosen=Rødme ligesom borte i de sneehvide Lilier paa hans Kinder, Betragter den nydelige Mund, og imellem de Korallen=Lipper en Ra Tænder, støbte af den reeneste Smæltning! Dog! Der er Jntet, som giør alle Mesterstykke af Malerkunsten meere til Skamme, end den Jld i de blaa og spillende Øyne, der opliver Skiønhederne paa denne fuldkomne Skabning Vil denne yndige Engel udbreede Lyst og uskyldig Glæde i et heelt Sælskab af de alvorligste Mænd, saa spiller han kun med sine smaa og klare Øyne, og ved en liden Bevægelse, i det Øyenlaagene af og til lukkes og aabne sig, og foraarsage altsaa en liden Dal i Øyenkrogene, stiller denne Naturens Yndling os et Syn for Øyne, som man i heele Skabningen ikke finder Mage til. Barnet smiller: Musklerne trække sig lidet oplad til Kindbernet: Lipperne komme nærmere sammen: I Hagen dannes uformærkt en liden Huule: Munterheden hopper omkring i alle Ledemode, og igjennem den lille Mund brækker pludselig frem et klart, et glædeligt Hal Og strax virkes, endog i Sørge=Stuen selv, en Forandring, som den største, den mægtigste Veltalenhed ikke er i Stand til at tilveyebringe: De strømmende Taare standses paa nogle Øyeblik, Den utrøstelige Enkemand trykker sin blege Mund til de spæde, til de uskyldige Lipper, og suer af Samme en Trøst, Lindring, Haab, og nyt Liv. Og da løbe hans Øyne over paa ny, men med mildere, men med sødere Taare. Hisset ligger en Benoni spillende ved Brystet, og kommer den udmattede Moder til at glemme sin Smerte og sine vaagne Nætter: Dette kunde ikke Lægens Viisdom, ikke al den hielpsomme Raturs Forraad fra Apotheket, ikke en medlidende Ægtefælles ømme Trøst, udrette: Men Barnets yndige Smit gjorde det i et Øyeblik, Og ofte har samme Allene skille Barbaren paa eengang ved sin Grumhed, naar han med et rygende Sværd har som en Tiger trænget ind i den bestormede Bye, eller i det Mindste paa en Tid lang gjort ham Vaabenløs og bundet ham. Munterhed og Lyst er hvert Puls=Slag i Barnets Aarer, og uskyldig Fryd hopper i hans Hierte. Ingen ureen, Følelse, intet uretfærdigt Anslag, ingen Udkast til at styrte en fremmed Lykke, ingen gierrig Bekymring, fordunkle eller forgifte de milde Foraarsdage i denne unge Siæll. Neppe hører hans agtsomme Øre Moderens Røst, strax forlader han sit Leege Tøy og sine broderligen elskede Venner, river sig med et sødt Kys løs af deres Arme, og følger længselfuld Spoeret af Moderens Stemme, som et Lam midt i en springende Flok paa en feed Græsgang: Derpaa kysser han med Ærbødighed den kiæreste Haand, staaer stille og hører paa Spørsmaale eller befalinger, og flyver hen til sine Bøger, naar Moderen befaler. Nu kommer han tilbage med triumpherende Spring, med en Seddel i Haanden, fuld af Roes over hans gode Opførsel paa Skolen, faaer derpaa af de søde Læber et belønnende Kys, og udbeder sig med stille men derhos brændende Ønsker en i sig selv liden, men for hans nøysomme Hierte store, Belønning. Enhver Bevægelse af Moderens Haand styrker og formeerer hans Haand. En Pære, et Æble, Hvilken Herregaard for denne taknemmelige Skabning, Saa glæder han sig og hopper, ligesom en DueUnge flagrer med Vingerne, naar Moderen rykker fremmed de gjemte Korn, som hun berøver sig selv. Nu, naar Natten trækker Forhænget til for Naturens Skue=Plads, og lader den qvægende Dug uformærkt drybe ned paa de bleege Blomstre, saa kommer med den kolende Luft den behagelige Søvn og sniger sig stille igjennem Øynene over alle Lemmerne paa den spøgende Glut : Han synker (den kiæreste Byrde, ) Kraftesløs i Moderens Skiød, og bliver af hende med en velsignende Bøn lagt Sønnen i Armene. Endnu eengang aabner han Øynene blinker til den Høystelske og til Himmelen, hører Hende bede, folder Hænderne, og stemmer til sin Himmelske Fader en oprigtig Tak. Og strax kommer Englene, som staae om Guds Throne, og stille sig omkring dette yndige, dette skyldige Barn, og nu sover Det gandske født. O! det deyligste Syn af Verden, En gloende Rødme farver hans Kinder, og et stille Aandedræt igientages nophørlig af det spæde Bryst. Jngen angestfulde Sorger, Jngen af den Gierriges, den Ærgierriges, qvælende Tanker, Jngen af Misdæderens Samvittigheds=Bid nage dette ubesmittede Hierte, eller forstyrrer denne Himmelske Roe. Kun lette, kun korte Drømme om Leege=Tøy, om Mama o. s. v. daare hvilende Siæl, men de besmitte, de skrække den ikke. Forhænget trækkes igien efterhaanden tilside. Morgenrødens milde Lys udbreeder sig langs Horizonten: Fuglene vaagne op under de med Dug=Perler besatte Greene, Blomstrene aabne sig; og heele Naturen vækkes op for at ære og udsmykke Dag=Dronningens prægtige Jndtog. Og nu bevæger sig et nyt Liv i alle den attige Gluts smaa Lemmer. Med en fornøyet Kraft opløfter han sin Stemme, og vækker sin Moder, hvilken Fryd, da De nu efter saa lang Fraværelse see Hverandre igien, hvilke fyrige Omfavnelser, Hun læser sin Morgenbøn: Han strøer nogle Korn Røgelse i Hendes Andagts Lue. Derpaa suer Han som et tort Land, af Hendes søde Læber Formaning til Tugt og Fromhed, annammer af Hendes Hænder med Fornøyelse de brogede Bøger, og øser af de første Viisdoms Kilder, uden Modtvillighed, uden Misfornøyelse, ney, med utvungen Lydighed. Og neppe har Han hørt Klokken slaae 8, saa binder han hurtig sine Bøger sammen, og, fornøyet med sit Smørrebrød, haster ved en kjær Vens Haand heen til Skolen. Her sidder han ved en munter og taalmodig Lærers Fødder, aabner Ham sit Øre, læser op hvad han har lært uden af, glæder sig over sin ærede Læremmesters velfornøyede og rosende Miner, tager derpaa fat paa Pennen, og maler med Lyst de smukkeste Træk efter Bliver bange, naar hans Sidemand faaer Hug, og fælder af Medlidenhed Taarer, siden hører hans færdige Øre, med en uagtsom Fornøyelse efter en forunderlig Historie, som fortælles paa den anden Bænk, han leer, og bliver pludselig Angst, da heele Hoben bliver opraabt, for at opsige nogle barbariske Toner af et fremmed Sprog. Dog denne Skræk er snart over, og den kolde Sveed paa hans Pande borttørt: Læreren forkynder en uventet Fri=Time. En almindelig Fryd støyer langs af alle Bænkene: Her anstilles adskillige Leege, og endelig iler denne Naturens Yndling med Glæde hiem i sine elskede Forældres aabne Arme. Saa forsvinde for ham de tidlige Timer af Livet bemærkt, og at, at de for os ere allerede alt for pludseligen forsvundne. 3. Brev. Om det Danske Sprogs Oprindelse. Min Herre, Jmod Deres Sætninger i sidste Brev kunde jeg vel indvende meget; men jeg finder et Slags Fornøyelse deri, som holder mig derfra. Tænk, hvor anseeligt vilde det Danske Tungemaal blive, om det kunde komme til at ansees for Moder til det Tydske, Men hver finder vi Fader til dette Foster, De synes vel at ville paatage Dem den Umage; men jeg frygter, at Ægteskabet. bliver ufrugthart. Jmidlertid da det er ingen Skam magnes excidere aufis, eller at ligge under i store Foretagender, saa giør De mig i det mindste en Fornøyelse med at tilmelde mig, hvorledes det gaaer til, at visse Ord i Tydsken maae ære det Danske Sprog for sine Stamme=Ord. Jeg forbliver a.