Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1798-01-22
Siden Moreauls fulde Tilbagevigelse over Rhinen (d. 26de October 1796) havde Karl indsluttet begge de faste Brocskandseer ved Kehl og Huningen, og begge Heltene, som saa ofte havde maalet sig i aaben Mark med afvexlende Lykke, maalede sig nu her i alle Beleirings= og Forsvarskonstens Chikaner. Vel havde denne Prinds, foruden begge hine, endnu 2 andre faste Punkter at betvinge, for ved Slutningen af det daadfuldeste Feldttog at vinde ved deres Gienerobring netop lige saa meget, som han i Begyndel. sen af samme - havde tabt. Endnu holdt Franzoserne sig i Besiddelse af den vigtige Broestandse ved Neuwied og den stærkt befæstede Stad Dusseldorf - hvorfra de endnu stedse holdte sig en Vei aaben til Tydskland; men Kar syntes forhaanden ikkuns at betragte dem som Poster af underordnet Vigtighed; deels fordi den sammesteds kantonerende Sambre= og Maatz=Armee - (denne under JourdandsAnførsel fordum saa frygtelige Hær, hvis blotte Navn fornyede Mindet og store Bedrifter, og der, i Antal samt - som hidindtil var almindelig Troe - i ægte Krigsaand den Første blant Republikens Hære, fra Nederhinen lige til Bøhmens Grændser - i en Strækning af 60 til 70 Mile - intet havde kiendt, uden at slaae og rykke frem, deels fordi denne berømte Armee var ved de kort tilforn lidte Nederlag, og endnu meer ved den siden paafulgte Forseendelse af betydelige Troppekorpser til Jtalien, svækket alt for meget, til at man havde nødig at befrygte nogen alvorlig Diversion af samme, og deels fordi man ved Overrhinen angreb de 3 franske Armeers Middelpunkt, ved Kehls- og Huningens Gienerobring troede for stedse at afskiær deres Forening paa den høire Rhinbredde og endelig, efter fuldbragt Expedition befandt sig saa meget nærmere ved Tyrol og Jtalien. Franzoserne derimod, for hvem Krigen, i disse Egne, siden deres Tilbagevigelse over Rhinen, ei mere var Øiemmed, men blot Middel til deres kjempemæssige Planer, og som fra nu af havde antaget et blot Forsvarssystem ved denne Flod, for at kunne med des større Eftertryk gaae angrebsviis til Værks i Jtalien, søgte - med stadigt hæftede Blik paa Tildragelserne ved den italienske Armee - kuns at holde sig saa længe i de beleirede Forter, som deres Plans Kombination udkrævede det, overbeviiste om, at de (som Følgen ogsaa siden tilstrække, ligt stadfæstede behøvede samme mindre som Broer til en nye Overgang over Rhinen, som i det høieste, naar samme var skeet, til Vaabenpladser for at dække deres videre Fremrykning. Midlertid gialdt det endnu stedse, især ved Kehl. Enden af Aaret 1796 havde seet Østerrigernes Beleirings arbeider at fremmes saavidt, at det syntes at have overdraget disse Forters Fald som et Slags Efterladenskab til det nye Aars Begyndelse. Og virkelig troede Tydskerne at maatte give deres Keiser en glædelig Nytaarsgave ved denne Menneskedræbende Crobring. Kort tilforn (den 20 Dec. 1796) havde de vovet et almindeligt Angreb paa Udenværkerne - et frugtesløst Forsøg, hvis Omkostninger 3000 Østerriger maatte betale med deres Liv, men som dog ei hindrede dem fra, at fornye samme, og det med bedre Lykke, paa den første Dag i det nye Aar. - Derfra den Mordseene, som allerede den første Morgenrøde oplyste og hvormed det nys indtraadte Aar begyndte lige saa blodigt og ødelæggende, som det forsvundne havde endt; derfra de Saaredes Hylen, de Dødes Stønnen og Dragen, som, for de paa disse Dage sædvanlige Jubelhymner, løde op til Skyerne, og ei heller syntes at spaae uden Krig og Elendighed for de følgende Dage. - Stormen paa Kehbegyndte, og endskiønt det ikke lykkedes Tydskerne at be store Fortet selv, saa bemægtigede de sig dog alle Udenværker, som kunde beherske samme; hvilken Erobring tvang Frankerne til, af sig selv at forlade deres forskandsede Lei uden for Fortet, og for Fremtiden forbød dem ethvert Udfald, formedelst de paa de nærved værende Forskandsninger anbragte Jldsvælg og den sig gjennemkrydsende Kartæskhagel. Da nu Østerrigerne ogsaa med den beste Virkning kunde beskyde Kommunikationsbroerne fra Fortet til Strasburg, og ved at ødelægge samme afskiære Rehls stærke Besætning enhver muelig Tilbagever til Frankerig, saa var Kehl moden til sit Fald, og saa stadfæstede det sig da atter her, at Vaubans systemmatiske Ødelæggelseskonst er fordeelagtigere for Beleirerne end de Beleirede, og at ingen Fæstning (var det end Gibraltar) ved iøvrigt lige Midler og lige Mod og Tapperhed kan udholde imod en konstmæssig styret Beleiring. Den franske General, som kommanderede under Moreaus Over befaling i Kehl, De sair - en af den store Republiks meest udmærkede Hærførere som i sielden Grad forener varm Følelse og Adel i Tænkemaaden med Aandsnæværelse og kold Kiekhed - sluttede (den 9 Jan.) en ærefuld Kapitulation med den østerrigske General Latour (som havde ledet Beleiringen under E. H. Karls Overkommando), ifølge hvilken Franzoserne skulde Dagen derpaa (den 10de) rømme Forter, og intet efterlade Østerrigerne uden Gruus og Ruiner. - Saaledes gik Kehl, som hidtil blot havde gieldt for en Fæstning af 3die Rang, fra nu af evig mindesværdig i Krigs=Annalerne ved en militær, lige mesterlig Beleiring og Forsvar, først efter en halvfierde maanedlig Jndslutning - hvori samme over i 2 Maaneder (fra den 7de November 1796, da de Keiserlige Løbegrave først bleve aabnede, havde udholdt en formelig, heftig Beleiring - over til Østerrigerne der nu maatte ansee det som den høieste Priis for deres udholdende Mod og for et Tab af 10,000 tapre Krigere, hvad Franzoserne havde erhvervet sig med Overrumpling paa en eneste Sommermorgen (23de Junii 1796) og hvad der heller ikke kostede dem mere i Fremtiden. Umiddelbart efter dette Fald trak sig de herfra afledte Tordenskyer til Broeskandsen ved Huningen, Franzosernes sidste Punkt paa Overrhinens høire Bredde, som ved en nye Fremtrængelse af Buonaparte kunde lette hans Forbindelser med Morean gjennem Tyrol, og som derfor Karl for Altina maatte være betænkt paa at rydde af Veien, for med Sikkerhed at kunde ile derhen, hvor det afgiørende Hovedslag skulde staae. Ogsaa denne, først ved sit haardnakne Forsvar navnkundige Broeskandse overgav sig endelig efter en mere end 3 maanedlig Blokade og Beleiring (fra den 26de October 1796, som Dagen efter Moreauls fulde Tilbagevigelse over Rhinen). Den faldt (den 1ste Februar.) 22. Dage senere end Kehl, og just saa megen Tid udkrævedes, for at sysselsætte Østerrigerne ved Overrhinen og afholde dem fra, for meget at forstærke deres saa haardt medtagne Jtalienske Armee, just saa mange Dage behøvedes, for nok engang (og det for stedse) at sikre den uimodstaaelige Buonaparte Jtaliens Besiddelse. Ved sin udødelige Modstand i begge disse Beleiringer (de eneste regelmæssige i dette Aars Feldttog), formedelst hvilken han opholdt en stor, seierrig Armee i dens raske Løb, havde Moreau vundet en Frist af meer end 3 hele Maaneder som denne ellers kunde have benyttet til et Jndfald i Elsas eller Lothringen, eller til andre deslige Bevægelser, der ved dem alt for overlegne Overmagt maaskee pludselig torde have givet Jtaliens Skiebne en ganske anden Vending. Fra nu af tang Vaaben. bragen paa Rhinens blodstrømmede Bredder, og, lige som fordum kiempende Krigshære, midt i Stormen af den heftigste Slagttummel lode Vaabnene synke og bleve af Selv. handlende beundrende Tilskuere, naar berømte Helte stødte paa hinanden, og søgte at bilægge den store Tvist ved en afgiørende Tvekamp, saaledes stode ogsaa her de paa begge Sider med Laurbær bekrandsede Kiemper, hvilende trætte af Strid og Seier paa deres Vaaben, og deres Blik henvendte paa Jtalien - hvor nu begge Tidsalderens største Helte skulde maale sig - som roelige Tilskuere, saa længe til ogsaa Klokken slog for dem igien, at de nok engang skulde trække Sværdet, og hielpe til at tilendebringe den store Processes Forhandlinger, ved Seire, som byde Freden. -De i Jtalien, trods saa mangfoldige og skrækkelige Ex. plosioner, endnu stedse vedholdende, stedse tiltagende Anstrængelser af begge Hære lode ingen Tvivl mere tilbage, at jo denne, paa udødelig Heltedaad i denne Krig frem for nogen anden frugthare Jordplet maatte være udkaaret til den Kampplads, hvorpaa den mordiske Feide skulde endes, og det afgiøres, hvem af begge Dele det tilkom at diktere Fredsloven. Her herskede endnu stedse den Mand over Lykke og Omstændigheder, hvis opnaaelige Geniefordum havde vidst at omskabe selv den meest trykkende Mangel paa alle Midler til at føre Krig - at omskabe denne til en Overflødighedens Kilde, for hvem det korte Tidsrum, af ti Dage (fra den 11te til den 20de April 1796) havde været tilstrækkelig, til at forandre hele Jtaliens Skiebne, - Ustridigen have ogsaa de andre Republikens Feldtherre, fuldbragt kiekke og store Bedrifter; men ingen af dem alle med den Originalitæt, i den sande Alexanders=Stii som Buonaparte. Kaldte det gamle Rom sin Scipio den Afrikanske, sin Drusus den Germanske, med hvilken langt større Ret tilkommer ikke ham, den ungdomsfyrige Helt, Navnet: den Jtalske. En eneste Dag ved Millesino, ved Lodi, ved Arcole, ved Kivoli, og hvad alle de andre Steder hedde, som ere blevne navnkundige ved hans Seire, vilde i Fortiden have gjort en Anførers Berømmelse udødelig; men, som om Alt hvad han hidtil havde gjort kuns først var en Begyndelse, ilede han rastløs frem til altid kiekkere, altid umaadeligere Foretagender. Han var den frygtelige Klippe, paa hvilken hans Modstanders yderste Anstrængelse, alle Feldtherrers prøvede Mod, graa Erfarenhed, afgjorteste Krigsroes, samt de viseste og slueste Statsmænds Klogskab og List - strandede. Naar han, som en nye Alexander, undertiden overhug saa mange Intriquers uopløselige Knude med eet Sværslag, saa benyttede han sig derimod af Seiren for Turins Porte, for Roms Kapitol og under Viens Mure med et Maadehold, hvorved han opfyldte heele Europas Forventning og den samtlige Menneskeheds Ønsker, og hvorfor man endnu meere ofter hans Visdom og hans Menneskekierlighed end hans Triumf Straaleglands den Beundring, som hans Navn nu overalt opvækker. Alt har givet efter for Buonapartes Seiermagt, hans Mod, hans ophøiede Talenter, hans Genie. Han fornemmelig, han allene er det, som har endt den store Strid, den mindesværdigste siden Europas Civilisation. Man tilgive derfor Historieskriveren, naar han ved saa undtømmeligt et Stof lader sig henrive til en uvilkaarlig Digression, naar han taler omen Buonaparte og hans Bedrifter - som vil blive des uforglemmeligere, da de have fremført Freden - i den samme Aand, hvormed de skeete, det vil siger med Enthusiasme. - - Netop havde Buonaparte endt sit første, eller rettere sit fierde Feldttog i et Tidsrum af 9 Maaneder. Ved den udødelige tree Dages Slag ved Arcole (November 1796 havde han fierdegang i eet Aar ødelagt den Keiserlige Armee. I dette Slag, hvori han, efter alle de blodige Fægtninger, som han havde leveret siden Feldttogets første Aabning, mere havde en svag Hærhob, end en ordentlig Krigshær under sin befaling imod en 3fold overlegen Fiende, havde han udmærket sig som stor Feldtherre, mere end ved sine øvrige nok saa glimrende Seire. Kiek som Cæsar ved Munda, og lykkeligere end Schwerin ved Prag, styrtede han sig med en Fane i Haanden, i Spidsen for sin Kolonne ind i Fiendens tætteste Phalanger, tiltvang sig Seiren, og fastknyttede samme med den kjækkeste Standhaftighed til sin Fane. Vist nok var Resten af hans Tropper nu saa reent hensmeltet, at han, som fordum Pyrrhus, kunde svare sine lykønskende Venner: "Guderne bevare os for saadan cen Seier til Dog, Jtalien syntes nu eengang bestemt til at vorde hans Erobring. Havde han haandthævet den paa Valdpladsen, med den Kiekhed og Kraft, som fremlyste af alle hans Bedrifter, saa satte han tillige alle Politikens Konster i Bevægelse, for stedse at befæste den dybere. Han søgte stedse mere at forene Jtalienernes Jnteresse med Frankernes derved, at han indvævede dem i samme Grundsætninger, samme Farer med disse Sidste. Stædernes modtagelige Frihedssind benyttede han, til som en Dæmning at sætte deimod Landmandens blinde Fanatisme. Han revolutione, rede og republikaniserede Alting rundt og sig, sikrede sig saaledes Ryggen og Flankerne, erhvervede sig varme Venner, og skabte sig talrige Hobe af ivrige Hielpefolk, den vare hans saa meget troere Tilhængere, da de ved det Skridt, de havde gjort, vare stillede mellem Seier og Død. Herved vorder det begribeligt, hvorledes Jtalien, som man ellers kaldte Frankernes Grav, nu under Bronaparte bleve deres Trofaum - begribeligt, hvorledes ofte en Haand. fuld franske Soldater holdt saa store Omkredse i Lydighed, midt i Dolkenes og Giftblandernes Fædreland, medens Helten var nødt til, med Kiernen af sin Magt at byde Østerrigerne Spidsen. Disse havde imidlertid havt Leilighed at oprette en femte Armee i det Land, som ved sin Naturbefæstning strider for sine Jndvaanere -- i det uigiennemtrængelige Tyrol. Ved Kilden til alle militære Hielpemidler, havde de i kort Tid forstærket sig saa anseeligt, at deres Anfører, den graa Alvingy, saae sig i Stand til at rykke frem paa nye, med Haab om det beste Udfald. Han maatte ile med dette nye Angreb for ei at give Buonaparte der var alt for langt borte fra Frankerig til endnu at kunne have trukket sin nye Forstærkning til sig, Tid at oprette sit Tab. Han maatte ile, for at redde Mantua, som af Hungersnød laae i sit sidste Drag. Endnu stedse gialdt det denne Fæstning, som den ulykkelige Lod var tilfalden i denne Krig, frem for nogen anden at lænke hele Europas Opmærksomhed til sig. Endnu stedse var den Seierens Priis. Ved den, som fordum ved Trojas Palladium, hang Jtaliens Skiebne; dens Fald eller Trium maatte nødvendigt have en gieldende Indflydelse paa Fredens Bestemmelse. I denne Overbeviisning havde den erfarne Alvinzy udkastet en Plan, som, kombineret paa hans overlegne Hærmagt og Buonapartes Svaghed, slet ikke syntes at give nogen Tvivl omden lyktelige Udførelse Rum. Tree Hoved=Kolonner, skulde angribe Franzoserne i en stor Udstrækning, for ved samme at svække deres Forsvarlinier, og at sysselsætte dem paa alle Sider medens en 4de Kolonne (under General Provera) skulde bag Ryggen af den franske Armee søge at naae Mantua med en uhyre Proviant= og Munitions=Transport. Skulde det ogsaa ikke lykker Alvinzy, som kammanderede den stærkeste Kolonne paa sin Armees høire Fløi, at slaae Buonaparte af Marken og at undsætte Mantua, saa var dog denne Fæstning igien bleven frisk provianteret paa en lang Tid, og den syge Besætning forstærket ved det sunde Mandskab af ProverasKonvoy, og Østerrigerne kunde da let have biet paa en bedre Leilighed, til et nyt, lykkeligere Angreb. Saa got denne Plan end lod til at være kombineret, saa ganste vidste Buonapartes gjennemtrængende Genie at fatte og at kuldkaste den. Aldrig udviklede denne Feldtherres høie Ævner sig meere glimrende, end naar han havde at kiempe imod truende Vanheld, hvis Asvendelse krævede den høieste Aandsnærværelse og de raskeste, blot til Øieblikrets Tilfælde passende Beslutninger. Efterat han i mueligste Hast havde taget en Stilling, i hvilken han paa en og samme Tid kunde forene sine Tropper i Masse, eller fordeele dem overalt hvor det gjortes nødigt, paa alle Punkter af sin Linie, ventede han paa Angrebet, fuld af hin Tillid, som ikkuns er fordærvelig for smaae Aander, men i store Menneskeer vorder Kilden til de herligste Bedrifter, Tydskerne rykkede frem (12te Jan.) Deres første Forsøg lykkedes over al Forventning. Ogsaa de 2=Dages Hovedslag ved Kivoli (14de og 15de Januar.) det mest mordiske af alle, som ere leverede i denne menneskeedræbende Krig, tilsmillede Lykken i Begyndelsen Alvingyn men ikkuns for en kort Tid. Ligesom det hidtil stedse var indtruffet, siden Buonaparte bød over Lykken i Jtalien, at han vandt de meest glimrende Seire, naar hans Kræfter og Hielpemidler næsten syntes udtømte, de Østerrigske Generaler derimod, ret i det Øieblik da de vare ved Maalet af store Foretagender, leed de frygtligste Nederlag, saaledes gik det ogsaa denne Gang. Buonapartes overveiende Genie, understøttet af hans Krigeres uovervindelige Tapperhed, triumerede som sædvanligt. Han slog og ødelagde Alvinzy ganske, fløi med Ørnens Fart fra Valpladsen til under Mantuas, Mure, hvorhen Provera imidlertid var trængt frem, og tog ham, lige for denne Fæstnings Porte, fangen med hans hele Korps og uhyre vandrende Magasin. Fire Dage (fra den 12te til 16de Januar.) vare nok for ham, til at oprykke Keiserens femte Armee. 25,000 Fanger, hvoriblant 228 Stabs= og Overofficerer, og 4 Generaler, næst en umaadelig Proviant= og Munitions=Forraad, vare Frugterne af denne Seier, Østerrigerne vare nu ganske ude af Jtalien, og med dem hvert Haab forsvunden til Mantuas muelige Undsættelse. Denne Fæstnings Fald kronede endelig den urokkelige Helts Fortienester. Den overgav sig til sin Overvinder (den 2den Februar.) efter en næsten 9 maaned. lig Blokade (i hvilken Tid den fra den 29de Septbr. 1796 afbrudt var tæt indsluttet). 22,000 Krigsfanger og en yderst anseelig Artillerie=Park faldt med samt Jtaliens Bolværk i Seierherrens Hænder. Den gamle FeldtmarskalVurmer, som var kaldet, for at redde den, havde den døde. lige Smerte som fordum den gamle Feldtmarskalk Been. der i Luxemburg - at overgive denne Fæstning til Franzoserne; saa at den Skiebne netop ramte Keiserens 2 ældste Feldtmarskalke, at overlevere hans 2 stærkeste Fæstninger i Frankernes Hænder. Buonaparte ærede sin lige saa modige som ulykkelige Modstanders graa Haar. Han frigav Vurmser med samt 6 Generaler og 700 Md., som Oldingen kunde udvælge sig selv. -