Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-12-28
Fædrelandet. Brev fra Orla Lehmann. (Jndf. i Fædrelandet.) Paris, den 12te Decbr. 1812. Kjære Venner! Med hvilken Jnteresse jeg har opsamlet de sparsomme Efterretninger fra Hjemmet, som den originale Ordning af det danske Postforsendelsesvæsen med Hensyn til Blade har ladet naae herhen til Paris, behøver jeg vel ikke at forsikkre Eder. Med lidt Kundskab til Personerne og Forholdene er det forresten ikke vanskeligt at udfylde det Mangelfulde i Beretningerne, og med et Par Numere af den Berlingske Tidende og Altonaer Mercur er jeg - eller troer idetmindste at være - temmelig inde i Tingenes Gang derhjemme. Det var saaledes ikke vanskeligt at forudsee, at Schleswigholsteinerne, skjøndt de havde besluttet og formeligen aftalt at være moderate, snart med sædvanlig Lidenskabelighed vilde glemme denne usædvanlige Klogskab, og at, naar Uforstand og Ubillighed havde naaet en vis Høide, Lorenzen vilde reise sig i sin Charakteers mig velbekjendte Styrke, det vidste jeg ligesaa vist, som at i saa Fald Præsidenten, Falck, efterat have vaklet mellem naturlig Retfærdighedsfølelse og tilvante Fordomme, vilde, som alle svage Folk, ende med at give efter for det stærkeste Parti. At Regjeringens Organ ligeover for en Folkeforsamling vilde have den Dristighed at erklære, at han ikke forstaaer det Sprog, der tales i Provindsen af Halvdelen, i hele Staten af to Trediedele af Folket, som efter bestaaende Anordninger enhver Embedmand skal kjende, og som i selve Slesvig er det officielle Kirke-, Skole- og Retsprog i en stor Deel af Landet, er saa stærkt et Stykke, at man ikke i noget civiliseret Land skal kunne opvise dets Mage; men efter Alt, hvad vi hos os have oplevet, har selv ikke dette kunnet være mig uventet. Det Eneste, der har overrasket mig, er den Maade, hvorpaa Ørsted har troet at burde tage Sagen; thi hvorvel jeg altid har vidst, at hans Villies Kraft langtfra svarede til hans store Talent, og at han er bleven gammel under Forhold, der kunde have bøiet selv en stærkere Charakteer, saa troede jeg dog, at naar Spørgsmaalet blev sænket ned i Nationalbevidsthedens Dyb, det ogsaa hos ham vilde finde en fast Bund. Dog, jeg har endnu saa megen Pietet for Ørsted, at jeg vil vende mig bort fra dette Punct – gid vi kunde gjøre det samme, naar vi engang skulle til at skrive hans Nekrolog, Men ellers seer jeg med Glæde, at Sagens sande Betydning er, om end ikke bleven fattet, dog idetmindste følt i sin hele Vægt. Vel have vore brave Jyder ikke havt politisk Dannelse eller Lidenskab nok til i deres Sprog at hæve sig op til Spørgsmaalets Høide, vel have vore liberale Aristokrater, trods saa mange bittre Erfaringer, endnu større Tro til deres Navnes Vægt hos Regjeringen, end til Virksomheden af en broderlig Tilslutning til en mere folkelig Bestræbelse, og vel vil denne ved en saadan Jsolering, ved den fuldkomne Mangel paa en forudgaaende Organisation, og ved de Hindringer, Frdn. 13de Mai 1814 og vor Ven Reiersen kunne lægge i Veien for Pressens Virksomhed, langtfra kunne erholde den Udstrækning eller det Sammenhold, der ene kunne sikkre dens Seier. Men desuagtet seer jeg, at man føler, at Spørgsmaalet er, om Danmark, efterat have mistet alt det Andet, og tilsidst endnu Norge og Holsteen, ogsaa skal miste Slesvig, om vor Nationalitet og vort Sprog, ustraffet skal kunne miskjendes og misagtes og mishandles i vort eget Land. Dette Spørgsmaal maatte komme frem i sin hele Bestemthed tidligere eller sildigere. Efterat Frederik den Sjette havde ladet Wienercongressen og KielerFreden hengaae, uden at faae Sagen ordnet; efterat han endte en Række uvirksomme Bestræbelser for det danske Sprog med at indstifte et fælles Regjerings collegium og en fælles Overappellationsret for Slesvig og Holsteen; efterat Christian den Ottende havde forenet den høieste civile og militaire Myndighed i begge Hertugdømmer i Hs. Durchl. Prindsen af Augustenborgs Hænder, var det klart, at Spørgsmaalet snart maatte blive stillet paa Spidsen. Det glæder mig, at dette er skeet, og det glæder mig, at det er Schlesvigholsteinerne, som have gjort det. Lad os drage den hele Fordeel af denne foros saa vigtige Omstændighed, – ladendelig al Uretten blive paa vore Veder parters Side. Dette er altid en stor Fordeel, og er det dobbelt i smaae Forhold og smaae Tider. J have tidt spøgt med mig, fordi Ørsted i Stænderne paaberaabte, sig mine Ord om vore Forhold til Hertugdømmerne; mere end nogensinde glæder jeg mig nu over, at jeg udtalte mig med saa megen Reservation, at selv Ørsted kunde citere mig. Et saadant Maadehold lige over for de Andres hensynsløse, ukloge Fanatisme giver vort Forsvars Energi dobbelt Kraft. Lad os bevare denne stærke Stilling, lad os fremfor Alt erindre, at dette er et reent nationalt Spørgsmaal, som lige meget vedrører enhver ærlig dansk Mand, hos hvem ikke al vor Svaghed og Ulykke har udslettet al Nationalfølelse, al Tro og Tillid paa Danmarks Fremtid. Det skulde derfor have glædet mig, om jeg ved Siden af Clausens Navn havde fundet Grundtvigs. To saa indgroede Modstandere i Alt, hvad der vedrører deres religieuse og politiske Tro, to saa crasse Modsætninger i Charakteer, Aandsretning og Livsudvikling, forenede i den samme nationale Stræden, vilde have været et smukt Symbol paa, at alle de mindre Forskjelligheder, der ellers bringe Menneskene til at adskille sig i Strid og Fiendskab, forsvinde for ethvert Spørgsmaal, der vedrører vorNationaltilværelses og vor Nationalæres dybeste Grund betingelser. Dersom de Danske ikke havde følt sig dybt bevægede ved denne Sag, vilde de have været et æreløst Folk, og deres folkelige Tilværelse uberettiget. Lad os endelig med Tillid slutte os til vor Konge. Det har til alle Tider og paa alle Steder været erkjendt, at al indre Tvist bør forstumme lige over foren udvortes Fiende. Husker dog, at Spørgsmaalet er, om dansk Nationaliter og dansk Sprog skal være berettiget i et idetmindste for en Deel dansk Landskab; om en Deel af den danske Stat midt under Freden skal løsrives fra samme og indlemmes i et andet, et fremmed Rige. Kongens Forhold i denne Sag vil for Nutiden og Efterverdenen afgjøre hans Forhold til det danske Folk; – lad os derfor gjøre det let for ham at slutte sig til sit troe Folk, ved hver fra sin Side uforbeholdent og tillidsfuldt at slutte os til ham. Endeligen vil jeg bede Eder – og det er mit Brevs nærmeste og praktiske Øiemed – at sætte mit Navn paa den Subscription, som er aabnet til en Hædersgave for Lorenzen. Forsaavidt jeg har havt en ikke ganske ubetydelig Andeel i det slesvigske Spørgsmaals Forhandling hos os - næst det store scandtnaviske Spørgsmaal det vigtigste af alle – har min Bestræbelse stedse været rettet paa, at understøtte Danskhedens Virken i Slesvig, men ikke at ile forud for samme. Denne Stilling - i anden Linie, som en Reserve og Rygstød for de danske Slesvigere -er efter min Mening den eneste, som vi hidtil burde indtage, og ligesom vi derfor have gjort Ret i at vente, indtil i selve Slesvig Schleswigholsteinernes stedse stigende Anmasselse vakte den danske Modstand, til virksomt Liv, saaledes er det for Sagens videre Fremme af største Vigtighed, at det er der Signalet er givet. Vel er denne Modstand hidtil kun svag, og anderledes kunde Begyndelsen naturligviis ikke være; men den vil voxe, og vil alt i høi Grad gjøre det i næste Forsamling, hvis, som jeg haaber, Regjeringen opløser den nærværende Forsamling, og vælger en anden Commissarius og andre, ganske andre Kongelige Deputerede. Men jo svagere Begyndelsen var, desto større personlig Styrke - jeg tager ikke i Betænkning at sige, desto større Heltemod hørte der til, ene at bære den, og det er med den Overbeviisning, at Lorenzen, den danske Folkeligheds djærve Grændsevogter, har gjort mere for os, end nogen anden nulevende Dansk, at jeg fordrer den Ære at turde slutte mig til dem, der ved et udvortes Tegn ville bevidne ham vor levende Paaskjønnelse. Orla Lehmann."