Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-06-04
J Jndledningen forfalskede man en Phrase, ved at anføre, at der ikke fandtes i Riget flere gamle Hugonotter, som jo havde afsværget deres Tro. Denne falske Paastand antoges af Parlamenterne foren presomption legale, og i 70 Aar ansaaes det nu i Frankrig for en Lov, at der i Riget ikke fandtes nogen Calvinist. De franske Protestanter erkjendtes nu ikke mere for Calvinister, men udmærkedes ved Benævnelsen Ny-Omvendte, og behandledes som Catholiker af Staten og Hugonotter af Kirken. De vare underkastede stor Pengemulet, naar de nægtede at tage Sacramentet, og strænge Forhører, naar de toge det. Da Loven antog, at der ikkun fandtes Catholiker i Frankrig, saa erklærede den tillige, at intet Ægteskab kunde være lovligt, uden efter den catholske Kirkes Forskrifter, og Skikke, og da Ægteskab er et Sacrament i den catholske Religion, saa brugte Geistligheden her deres Sacramenter til at omvende Calvinister, der kun vare Catholiker af Navn. Den nægtede at vie dem, naar de ved Overhørelse befandtes ufyldestgjørende, og paa Dødssengen Sacramentet, som den forhen havde tvunget dem til at modtage. De gamle Calvinisters og deres Familiers Stilling var nu beklagelig. Parlamenterne, paastaaende de vare Catholiker, fordi de saaledes kaldtes i et Kongeligt Edict, opfordrede Præsteskabet til at ægtevie dem, uden at gjøre Ophævelser, og Præsteskabet nægtede at gjøre det, sigende, at det vel vidste, at de vare Hugonotter. Calvinisterne toge nu deres Tilflugt til deres egne Præster, som de viedes af an derent, efter den reformeerte Kirkes Ritus. Disse Ægteskaber har man i nogen Tid over med, men ved Undertribunalernes Bigotterie bleve de omsider, efter Edictet fra 1724, aabenbar ulovlige, af Domstolene annullerede, og de der fødte Børn erklærede for uægte. Mændene bleve sendte til Galeierne for Livstid, Konerne hensatte i Straffehuse, som ryggesløse Qvinder, og Børnene adspredte i Hospitaler. Selv hvor Ægteskaberne ikke vare ved Dom annullerede, bleve Børnene sædvanligen stemplede som Bastarder. Naar en Calvinist sendte sit Barn til Kirken, for at døbes, og faae det indført i Kirkebogen, antegnede Præsten, naar han ikke havde viet Forældrene, Barnet som uægte. Døde en Calvinist, saa blev han hemmeligen begravet af hans Slægtninger, der vare strafskyldige, fordi de ikke havde kaldet en Præst til ham, da han laae for Døden, og opdagedes hans Gravsted, bleve hans Been gravede op igjen, og bespottede af den fantiske Pøbel. Følgen af dette System var, at i Slutningen af den americanske Krig, da Protestanternes Forfatning tildrog sig Regjeringens Opmærksomhed, en Million Calvinister vare skjulede i Frankrig, uden borgerlige Privelegier, eller erkjendt Tilværelse, uden lovligt at kunne fremvise Beviis for deres Børn, Ægteskaber eller Døde; Ægtemænd uden lovlige Hustruer, Fædre uden lovlige Børn, ikke istand til at forlade eller forblive i deres Fædreneland, uden at vanhellige dets Religion eller være dets Love overhørige; tvungne til, i Dødstimen, enten at handle mod deres Samvittighed, eller overlade deres Eiendom til Confiscation, og udsætte deres Legemer for HaanEn protestantisk Præst, der overbevistes om, at have præket, forrettet Vielsen eller meddeelt Sacramentet, blev dømt fra Livet, og alle hans Tilhørere og Communicanter, uden Undtagelse, sendte til Galleierne eller satte i Fængsel for Livstid. J de sidste Tider bleve vel disse grusomme Love – Tak skee den nu saa nedrevne Tolerance og philosophiske Aand! – vel sjeldent satte i Virksomhed; men det var ikke Clerestets Skyld, thi i enhver af dets Forsamlinger protesterede det alvorligen mod den Skaansel, der vistes Kiettere. Endnu 1762 blev en protestantisk Geistlig straffet i La Rochette, fordi han havde præket og forrettet Tjeneste an desent; 1767 en anden for samme Forbrydelse in effige i Grenoble. Fra 1740 til 1762 havde man idelige Exempler paa, at saadanne Forbrydelser paalagdes Capitalstraffe. Først ved et Edict af Ludvig XVI. i Aaret 1787, registreret af Parlamentet i Paris 1788, fik Calvinisterne og Andre fra den romerske Kirke Avi gende en lovlig Tilværelse i Frankrig, under Navn af Jkke Catholiker, og erholdt Tilladelse til at gifte sig, uden at vies af en catholsk Præst, at lade deres Børns Fødsel indføre i Kirkebogen, og deres Døde jorde paa Begravelsessteder, beskyttede af Lovene. Men der nægtedes dem offentligen at udøve deres Religion, al Adgang til Dommerembeder og alle Embeder, der vare forbundne med Børneopdragelse. Denne Godhed skyldte de Baron Bretueil og Malesherbes. Lafayette bidrog ogsaa dertil ved en Adresse til deres Fordeel i Notablernes Forsamling. Forf. søger paa det kraftigste at afbevise de Beskyldninger, man har gjort Protestanterne for, denne af Ludvig XVI. dem beviste Naade uagtet, at have været bestemte Tilhængere af Revolutionen. - Denne gav Protestanterne alle de borgerlige og politiske Rettigheder, andre Franske nyde, og tillod dem fri og offentlig Religionsøvelse. Concordatet fra 1802 indrømmede dem at have offentlige Kirker, hvilket blev siden stadfæstet ved Ludvig XVIII. Charter, og som de endnu ere i Besiddelse af i hele Frankrige. Under Revolutionen og Napoleon deelte de fælles Skjebne med de øvrige Franske; men indtil Bourbonnernes Tilbagekomst forfulgtes Protestanterne ikke for deres Religions Skyld. Fortsættes.)