Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-03-06
En Vælger har, gjennem flere Numere af Stiftstidenden, beskjæftiget sig med Stænder-Valgene i Lollands Falsters Stift, og derved udviklet Anskuelser og meddeelt Skildringer, som vistnok frembyde Stof til forskjellige Betragtninger. Det er imidlertid ei min Hensigt, idetmindste ikke for Oieblikket, at gaae nærmere ind paa Artiklen i dens Heelhed; jeg vil kun tillade mig at knytte nogle Bemærkninger til Afsnittet i Nr. 30, hvor mit personlige Forhold er underkastet en Critik, der, forbigaaet med Taushed, kan udsætte mig for en mindre rigtig Bedømmelse. Den ærede Forfatter tillægger mig nemlig: a) at have uden nogen gyldig Grund "pukket paa Bondestandens Fører og Hovedmand, Procurator Balthazar christensen, som Bondestanden ærer og elsker, og som kun havde haandhævdet Ringstedforsamlingens Beslutning" b) at have ved mine Yttringer et Par Gange tydet hen til, at saadanne Støtter og Anførere vare unyttige eller skadelige, hvortil Forf. føier, at jeg enten ikke kan meene dermed eller maa befinde mig i en forbansende, Vildfavise, og c) at have, da en ligefrem Opfordring, blev stillet til mig af Vælgerne, svaret undvigende og lige bestemt, eller idetmindste saaledes, at det ei kunde forstaaes af en simpel Bonde. Og med Hensyn hertil, maa det da nu være mig tilladt at yttre: Ad a. Jeg tør forudsætte, at Forfatteren her sigter til mit Jnseret i Stiftstidenden for 28de December f. A., men i dette har jeg intet at forandre, og min egen indre Bevidsthed, som jeg skatter høiere end Andres vaklende Bifald, frikiender mig altsaa aldeles for, uden nogen gyldig Grund at have pukket paa B. Christensen. Hr. Christensen havde, navnligen ved, hans Skrivelse i Stiftstidenden for 12te Decbr., søgt at gjøre mig mistænkt for Upaalidelighed, og kun saadan hans Bestræbelse har jeg søgt at tilbagevise. Man kan frakiende mig Ta sent, Evner og Kundskaber, og jeg kan kun i Taushed beklage, at jeg intet Krav har paa at blive indrømmet Besiddelsen af disse store Goder; man kan hylde Anskuelser, afvigende fra mine, og jeg bor villigt erkjende Beretligelsen dertil, men man kan ikke tillægge mig Upaalidelighed eller angribe min Characteer, uden at give mig fuld Ret til Modstand, og jeg skylder mig selv, omhyggeligt at afbenytte denne Ret, hvorfra end Angrebene komme, dog allermeest naar Angriberen, som i paagjældende Tilfælde, er en Mand, hvis Ord i en udstrakt Kreds nyde Paaagtelse og Tiltro. Om jeg derved kommer til at mishage dem, hvis Jdeal Angriberen er, kan ingen Forandring gjøre, og eiheller kan det forandre Sagen, at Angrebet skeer for at fremme et særligt Øiemed, thi Hensigten helliger ikke Midlet. Ad b. Jeg veed ikke, hvilke Yttringer af mig det et Forf. her specielt sigter til, men hvilke de end kunne have været, saa veed jeg, at de maae være blevne misforstaaede, naar de ere opfattede som et Udtryk af den Tanke hos mig, at Personligheder som B. Christensen, ere unyttige eller skadelige for Bondestanden. Ligesom jeg Almindelighed samstemmer med Hr. Christensen i potiske Anskuelser, saaledes er jeg i fuldeste Maade enig med ham i, at Selveiendom i den Grad har Fortrin for Fæstet, at den fortjener at fremmes paa enhver passende Maade og ved alle de Midler der kunne bestaae med Retfærdighed. Der er kun nogen Uovereensstemmelse mellem os i Henseende til, hvor yderlig Retfærdigheden i denne Sag tilsteder at gaae, idet jeg - saalænge Beviis mangler for, at de, der hidtil ere betragtede som Eiere af Fæste stederne, ei virkeligt tilkomme Eiendomsretten derover ikke kan overbevise mig om, at det kan bestaae enten med Retfærdighed eller Klogskab, ad den uindskrænkede Magts Vei at tildeele Fæsterne Eiendomsretten over deres Fæstegjenstande for nogen Priis, der ei af begge vedkommende Parter anerkjendes som heelt fyldestgjørende, og jeg overhovedet anseer det for en, baade i og for sig og med Hensyn til Følgerne, mislig Sag, uden alleryderste Nod, at bede en Regjering gjøre vilkaarligt Brug af sin Magt, da Erfaring lærer, at Magten, eengang vant til at see ogsaa dens vilkaarlige Udøvelse billiget, letteligen ender med en lignende Udøvelse imod dem, der fremkaldte hiint Brug. Dette har jeg ved flere Leiligheder udtalt, og derhos yttret Frygt for, at Procurator Christensens Afvigelse i bemeldte Punct skulde, om ikke skade, saa dog forhale den Sag, som vi begge ere enige om at ønske Fremgang og Seir, idet Fæsteren derved, bestyrket i sin Tillid til den tvungne Udløsnings Komme, let kan lade sig afholde fra at gaae ind paa den dog i ethvert Fald ønskeligste Udløsningsmaade, frivillig Overeenskomst, hvor saadan tilbydes, og den paaholdne Aristoerat ved de yderlige Fordringer anspores til at fordoble sin Utilbøielighed til Jndrømmelser. - Men fordi jeg saaledes i et enkelt Punct ikke samstemmer med Hr. Christensen, og troer, at den gode Sag vilde være end bedre tjent med nogen Moderation i hans Anskuelser med Hensyn til dette enkelte Punct, eller fordi jeg ikke anseer ham for ufeilbar, er det dog ingenlunde nogen Selvfølge, at jeg betragter ham som unyttig eller skadelig for Bondestanden. En saadan Slutning er uden tilsvarende Præmisser, og Vildfarelsen altsaa ikke paa min Side. Jeg havde sandeligen ikke givet Procurator Christensen min Stemme ved Valget, dersom jeg virkelig havde anseet ham for skadelig for Bondestanden; thi denne Stands Vigtighed fatter jeg tilfulde, og dens Held og Fremgang samt Befrielse for Alt, hvad der kan minde om Trældommens Dage, ønsker jeg saa varmt og oprigtigt, som Nogen. Ad c. Hvis jeg havde næret saadanne Tanker om min egen Dygtighed, at jeg torde have regnet min Person som en Gevinst for Stænderforsamlingen, saa burde jeg maaskee have tragtet efter Valg, og altsaa ogsaa omhyggeligere søgt at tilfredsstille Vælgerne i Musse og Fuglse Herreder ved mit Svar paa deres Opfordring. Jeg kunde saaledes da, uden at fornægte min Overbeviisning, have svaret ja paa Spørgsmaalet om Forsvarligheden af, at Fæstet forandres til Eiendom mod fuld retfærdig og billig Erstatning; thi kan der udfindes en fuld retfærdig Erstatning, saa kan der vel heller ikke være noget Uretfærdigt i Afløsningen. Men da et saadant Svar, hvortil iøvrigt Opfordringen berettigede mig ved selv at omgaae Hovedknuden: hvad er fuld retfærdig og billig Erstatning i dette Tilfælde og hvorledes udfindes den? – vilde have været meere vildledende end mit saakaldte undvigende Svar, i det samme, skjøndt i Formen bekræftende min Sam stemmen med Spørgeren, i Virkeligheden vilde have ladet mig min afvigende Mening i god Behold, saa troede jeg at handle meest ærligt ved blot at henholde mig til min tidligere Erklæring, der ikke let, uden ved Hjælp af personlig Fordom, kan vildlede, og som den ærede Forfatter i Nr. 30, der jo selv er Vælger, ogsaa maa have fundet ret forstandig, siden han har kunne erklære de deri, fremsatte Principer for de ene gode og rigtige. Som en yderligere Grund til at jeg besvarede meernævnte Opfordring saaledes som skeet er, maa jeg derhos endnu anføre, at en indflydelsesrig Bonde af Fæsteclassen i 17de District, henvendte sig til mig med samme Opfordring i Haanden, og foranledigede en Discussion om dens Jndhold, hvoraf Resultatet blev, at jeg maatte tro, at han og altsaa ogsaa en stor Deel andre Vælgere, deriblandt formodentligen Opfordringens Udstædere, i Grunden betragtede min ubetingede Jndrømmelse af det Rigtige i at opfordre Regjeringen til, ved et vilkaarligt Magtbud at forvandle Fæsterne til Selveiere, som en conditio sine qva non for min Brugbarhed som Deputeret, hvorved jeg da naturligviis endmere blev bestyrket i den Tanke, at jeg dog ikke var den Mand, af hvem Bønderne i 17de District, kunde ønske sig repræsenterede. Jeg skjønner ikke, at der i min brugte Fremgangsmaade er Noget at lægge mig til Last, jeg kunde vel ikke engang have handlet anderledes, uden at give mig Vælgerne i Almindelighed og den enkelte Mand i Særdeleshed mere i Vold, end Nogen, der skatter Selvstændighed, vilde kunne taale. Forresten er det saa langt fra at jeg miskjender Vælgeres Besøielse til at søge Underretning om dens Anskuelser, der nævnes dem som Valgeandidat, at jeg tvertimod anseer det for rigtigt og godt, at de erhverve den størst mulige Oplysning i saa Henseende forinden de udtale deres Stemmer. Kun vilde jeg ønske, at de mindre Landeiendomsbesidderes Valgelasse havde udstrakt deres offentlige Undersøgelser til flere Personer, og ligesaa varmt som for Selveiendomssagen interesseret sig for flere almeenvigtige Gjenstande, da der saa rimeligviis var fremkommet vigtige Bidrag til flere nu Valgtes politiske Characteristik, og derved tillige Data, som kunde tjene til at berolige de hist og her opbukkende Tvivl om Heldigheden af stedfundne Valgresultater. Forøvrigt skal det af ganske Hjerte glæde mig, hvis Tiden maatte lære, at den ærede Forfatter har Ret naar han mener, at Bønderne have handle viist ved at vælge saaledes som de have valgt. Men, jeg bruger ikke at smigre Nogen, Bonden saalidt som Herremanden, og maa derfor oprigtigt tilstaae, at jeg endnu ikke formaaer at løsrive mig fra den uhyggelige Følelse, der har grebet mig ved Synet af det characteristiske Træk i Valgenes Historie.