Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1796-09-26
Kiøbenhavn, den 23 Septbr. Under Jndsendt fra Kongsvinger læser man et Brev fra Major Gustav Kiellnerberg til Hs. Maj. Kongen, hvori han allerunderdanigst ansøger, at han paa Kongelig Maj. naadige Leide i Riget kunne fra Norge tilbagekomme hvorhen han sig har begivet. Omstændighederne, som han deri angiver, ere disse: Anden Paaskedag, den 28 Mart. d. A., da jeg glad ved een elsket Ægtefælle uskyldig tilbringer Tiden med nogle Beslægtede, besøger mig ganske uventet Politiemmesteren i Stokholm, Laugmand Carl Ullholm, af tvende Betiente ledsaget, under et Tilkiendegivende : at jeg skulde til Danviks Daarhuus henføres og indtil videre den under strængeste Bevogtning bevares. Med største Frimodighed, Uskyldighed giver, lader jeg Politiemmesteren forstaa min yderste Forundring over denne saa selsomme Betydning. saa meget mere, saasom et mildt og velgiørende Forsyn ikke har skilt mig ved Sinds og den givne Forstands fuldkomne, Brug; i øvrigt mig intet strafværdigt Forhold i Staten beviist. Følgelig at Politiemmesteren, som Embedsmand, anbenbar ei allene mod Svea=Konge=Forsikring, men og mod den almindelige Lov i 20de Cap., 7de J Misgiernings Balken handlede. Dette uanseet paaskyndes jeg Hastigt at være ham til benævnte Sted følgagtig, hvilket jeg da og uden videre Betænkning efterkom. - Tre Maaneder af min Tid i dette Uselhedens Boelig tilbragt, paa een Dag nær, uden at være, efter flere til Politiemmesteren gientagne Erindringer og min formeentlige Sags Undersøgelse og Ende paa denne Forfølgelses=Periode, heldig at see mit Begieeller Ønske i mindste Henseende opfyldt, beslutter jeg ende lig, for at komme i en meere menneskelig Forfatning, at søge Kongeriget Norge, hvor jeg nu for Tiden opholder mig Jndsenbr. (af Hr. Zeelizes Sange for den norske Bondestand. Vort rige Neg har vi bierget tryg; Og gyldne Kielmer, hos fulde Lade, Fra Bondens Hierte forager Frygt, Og Gud de vise os som en Fader ; Vort Qvæg har Foder, vi selv har Føde, Vi skal den trængende Vinter møde Foruden Frygt. Gud see til den, som ei Ager har Hans Hierte føler ei Høstens Glæde, Og den som Neget halvmodnet tar, Og maa det uheyle Korn æde! Naar til vor Lade de Arme trænge, Da vee os om vi Brødkurven hænge, For høit for dem. Nei, kom min Landsmand fra høie Field Hvis baade Foraar og Høst er strænge; Og du som søger tidt uden Hæld, Din Mad paa Havet, kom, hvis J trænge, For ringe Priis J mit Korn skal have Og dobbelt glad i Guds gode Gave. Jeg blive skal. Ved Taber en Vesten. Naar skal jeg kunne haabe en glædelig Time i Livet, som kan veie op mod det giennemborende Øieblik som Nittende September lod mig føle, - aldrig, - Dindernes Vægt er intet uden Blændværk - det almægtige Guld er Tomheds Stempel i Sammenligning med Dig - ædle stærke Venskab Dog Held mig - at Taarer kan give det beklemte Hierte Luft men vee mig! at denne Fred i min Siel er saa kortvarig, thi længe skal jeg forgieves søge for at finde en Ven hvis Oprig, tighed og Hierte Adel kan oprette mig Tabet af den Mand, hvis opløselige Deel nylig nød Støvets almindelige Lod. Sørg modig og overladt til bittre Følelsers Strøm dicterer mit Hierte disse Linier; ikke for at lovtale den Hensovede, men for at bøde paa Øieblikkets Smerte ved at afbetale lidet paa en Gield, som min Siel altid følte Trang, men manglende Ævne til at udrede, og dette veed jeg, desværre, at Naturen ingen Gave har tilbage vægtig nok for at giengielde hvad den tog fra mig i Bærnth von Westen. J. B. R. Avertissements.