Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-07-10
Es ist des Wohllauts machtige Gottheit Die zum geselligen Tanz ordnet den tobenden Sprung. Die, der Nemesis gleich, an des Rythmus goldenem Zügel. Lenkt die brausende Lust und die verwilderte zahmt; Und der rauschen umsonst die Harmonien des Weltalls, Dich ergreift nicht der Strom dieses erhabnen Gesangs. Nicht der beggeistrende Takt, den alle Wesen, dir schlagen, Nicht der wirblende Tanz, der durch den ewigen Raum Leuchtende Sonnen schwingt in kun gewundenen Bahnen? At Dansen physisk og moralsk kan misbruges, og virkeligen ofte misbruges, det vide vi Alle; mangen en uskyldig Mølagdes i sin Alders Vaar, ved overdreven Dans paa Baaren, mangen faldt paa et eneste Bal som Forførelsens Offer. Men blev bag Klosterets tykke Mure da ikke ligeledes mangen andægtig Nonne besnæret? Er det kuni Dansens lyse Kredse Forførelsens Snog kan indliste sig, formaaer den ikke ogsaa at finde Veien endog igjennem Alvors og Andagte mørke Jrgange? At erklære Dans for Synd, er at rive een af de skjønneste Blomster ud af Glædens huldeste Krands Men siger Moralisten, lad dem danse, med kun ikke om Søndagen eller Helligdagen Her gielder den Jndvending, vi allerede ovenfor have anført, er det ingen Synd at danse om Søgnedagen, saa kan det heller ikke være det om Søn- og Helligdage, det vil sige efter endt Guds tjeneste om Eftermiddagen", og er det Synd om Søndagen, saa maatte det ogsaa være det om Søgnedagen. Hvad der er anvendelig paa Dans gielder ogsaa om Komedier, naar disse have en moralsk eller i det mindste uskyldig Tendents, naar de ere et Speil af det menneskelige Liv, naar de vise os Daarligheder og Latterligheder i et Lys, der bidrager til at vogte sig for dem, saa skjønne ikke letteligen hvorfor det skulde være Synd at see dem om Aftenen af en Dag, der er bestemt til alvorlige Betragtninger. Enhver, som tænke retskaffent, behøver jo ikke om Dagen at afholde sig fra hine Betragtninger, fordi han om Aftenen søger en uskyldig Adspredelse. Vore Dages Komedier kunne i Almindelighed heller ikke sam*) Efter Forordn. af 12 Marts 1735 s. 3. regnes Helligdagen fra Aftenen til næst Dags Eftermiddag Kl. 4. Naar samme Frdn. 8 s. forbyder Comedie, Skuespil og deslige Ting at holdes om Søn- og Hellig dagen og Aftenen tilforn, saa synes det altsaa klart, at Fdn., naar begge Paragraphe sammenholdes, mener indtil Eftermiddagen Kl. 5, det vil sige, naar Gudstjenesten aldeles er forbi. Porten lukkes, i Følge §. 4 ikke op før Kl. 4, for, som Forordn. siger, "at forekomme Lystreiser og SpadseerGange uden Porten paa Søn- og Hellig dage. Ogsaa er det tilladt Vertshuus holdere efter §. 3 at udskjænke Drik efter dette Klokkeslæt. menlignes med dem, der maaskee meest yndedes i Pontoppidans Tid. Flerheden af dem have et moralsk Formaal, næsten alle ere de i een eller anden Henseende lærerige. Hvad enten de opføres paa offentlige eller private Theatre, saa staae de dog altid under Opsyn af saakyndige, moralske Mænd, der i alt Fald bleve ansvarlige for de usædelige Steder, de indeholde. Saalænge overalt det er umueligt at bestemme, hvilke Bøger den store Hob paa Søn og Helligdage skal læse, synes det, om man endog vilde betragte Komedier fra den værste Side, langt mindre skadeligt at de opføres, end de i Flæng læses af den store Hob, thi da ethvert Theater, det være offentligt eller privat, staaer under en egen Direction, og da det, hvad de offentlige angaaer, stedse staaer i Øvrighedens Magt at holde et vaaget Øie dermed, saa er den moralske Skade, der af Stykkers Opførelse kunde være at befrygte, meget lettere at forebygge, end den, der kan flyde af deres Læsning. Fordum var det, som bekjendt, Skik, at spille hellige Komedier for store Forsamlinger. Hoveddyderne, Mysterierne fremkom paa Skuepladsen og declamerede til Guds Lov og Priis. Shakespear, Corneille, Racine, Moliere, Holberg, viiste Skuespillets egentlige og sande Bestemmelse. Men hvad der forhen var passende og anstændigt blev nu Jrreligiøsitet og Synd i Manges Øine. Jsær Lystspillet skulle betragtes som noget Forargeligt, og selv en Moliere nægtede man hans Ret til Kirkens Skjød. Fornuftens Fakkel har oplyst dette Mørke, og mere rensede Begreber om Skuespillets Natur have viist, at det er ikke aandelig Opbyggelse, men luttrede Følelser, forædlet Smag og forøget Menneskekundskab, vi søge paa Skuepladsen. Er Skuespillet hvad det bør være, Livets Speil, Sædernes Skole, Smagens Digl, saa er det vist ligesaalidet Synd at see et godt verdsligt Skuespil som et aandeligt, der dog i sin Tid bivaanedes af de helligste og gudfrygtigste Mænd. Vil man altsaa ivre mod Komedier, saa ivre man mod de slette, der fordærve Folkets Smaa og Følelse naar og hvor de sees, saa ivre man mod deres Misbrug, men man vogte sig vel formed Pontoppidan, at erklære alle Comoedier i Flæng for Synd. Menneskeheden er rykket alt for langt frem i Oplysning til at saadanne Magtsprog kunne i vore Dage være af nogen Virkning.