Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-04-26
Løverdagen den 26 April, 1806. Fra en Mand paa Landet. Min Herre! Jeg lever i en Landsby otte Mile fra Kjøbenhavn, hvor jeg har tilbragt de skjønneste og bedste Dage af mit Liv. Jeg har altid føl mig saa lykkelig og glad der, at jeg hidtil aldrig ønskede at kjende det nuværende glimrende Kjøbenhavn af andet end Beskrivelsen. Men for nogen Tid siden læste jeg Deres Sammenligning imellem Hovedstadens og Landlivets Glæder, og denne bevægede mig til, efter 20 Aars Forløb, at forlade min eensomme Rede, og at tage ind til Hovedstaden, for der at finde nye Glæder. Men af, hvor fandt jeg mig ikke skuffet i mit Haab, Hvor ivrig ønskede jeg ikke at komme tilbage til den Rede, hvorfra Deres Sammenligning havde fordrevet mig! Strax da jeg kom ind af Vesterport fandt jeg en ny Verden; andre Bygninger, andre Mennesker, end dem jeg var vant til at see i mine Ungdom. Jeg gjorde mig fore Tanker om be store Mænd der maatte boe i saa store Huse: Overpræsidenten og Stadshauptmanden boede i min Ungdom ikke i saadanne Bygninger; deres Boliger var Hytter mod de Gaarde, der nu beboes af Øltappere. Hvor jeg henvendte mine Øine faae jeg simple Tjenestepiger, klædte i Fransk Silke og Engelsk Sirt - og overalt fandt jeg en Pragt og Glimmer, der, saavidt som jeg i det første Øieblik kunde slutte, enten maatte være en Følge af de uhyre Rigdomme, som siden mine Drengeaar have overskyllet Kjøbenhavn, eller Virkningen af en grændseløs Fordærvelse i Sæder og Tænkemaade. Rolig gamle Knos, tænkde jeg ved mig selv, og dom ikke førend du har samlet de fornødne Præmisser til din Dom. - Min Broderson, der er en indfødt Kjøbenhavner, fulgte med mig, og var min Veileder i denne Labyrinth, hvor jeg uden hans Hjelp ufeilbarlig vilde have faret vild. Pl vare temmelig echaufferede af Reisen, og forat beder væge os, gik vi end til en Tracteur, Himmel, hvad saae jeg ikke alt her, Jeg var færdig at briste af Latter. Her sadde Folk, som – uagtet Klokken allerede havde slaaet 12 vare saa fastende, at de maatte drikke Chocolade. Naa da, tænkde jeg, skal J nu først til at spise Frokost, saa gaaer J nok til Bord naar Klokken er 4 eller 5. Og saa kom der Drenge paa circa 1 1/2 Alen, og spiste Bakkelser som om det kunde være Smørrebrød. Jeg var færdig at lee mig ihiel over disse Peblinger; de faae langt fra ikke ud som Drenge i min Ungdom. Deres Hage saade at de vare Drenge men deres Mine at de vare Mænd Vi gik nu ind i Rosenborg Hauge, for, efter Deres Skildring, at beundre dens paradisiske Egenskaber. Men Herre Jemini, hvad den seer ud. Den er i eet og alt et talende Sindbillede paa det nuværende Tydske Rige. De ældgamle, stolte Træer, under hvis Skygge jeg fordum saa ofte havde fundet Ly, vare tildeels borte, den skjønne Blomsterhauge, hvor man fordum midt i Kjøbenhavn kunde finde en sand Himmel paa Jorden, var forsvunden Selv Nattergalen har forladt denne forstyrrede Plads, istedet for dens Trylletoner, hørte jeg den skurrende Lyd af Trommer og Piber, der skulde dæmpe de Jammerskrig, der kom fra Mennesker, hvis blotte RygEn for at svales, søge Skygge J en Allee gevorbne Venner, Som bleve Boddeler af Tvang, Og under spilte Huders Klang, Den viste Jld med smidig Green, Paa nys afklædte Ryggebeen. Der var langtfra ingen behagelig Udsigt for mig. Det forekom mig som man stod her paa et Gallerie i Paradis og saae ned i Helvede. Jeg skyndte mig derfor bort, for ikke at høre eller see Virkningerne af en Straffemaade, som jeg fra min første Ungdom af aldrig har kunnet høre nævne uden at gyse derved. Jeg gik nu hen til Samsons Stotte. Men som det er gaaet hele Haugen, saaledes synes det ogsaa at være gaaet ham. Han ligner snarere en Martyr, der er bleven hudslettet, end den stærke Samsom. Tre Smaadrenge rede paa Løven, Det stakkels Dyr har, uden at have begaaet mindste Brøde, mistet Tungen. Jstedet for denne rækker det et Stykke Jern frem, ret som om det vilde sige: det er en Jernalder som behandlede mig saaledes: Jeg gik nu videre, for at see de tolv Romerske Keisere og det murede Lysthuus, som Christian den Store med egen Haand havde opført. Men her var hverken Romerske Keisere eller noget muret Lysthuus at see mere. Alting var ligesom pustet bort. - Alt dette bedrøvede mig inderlig, og fremlokkede Taarer af mine Øine. Men i Graad smeltede – som Digteren siger - hen i Smiil da jeg traadte ud af Haugen og fandt her fjorten splinternye Boutiquer, som alle vare lukkede paa to nær, og opvakte den snurrige Jdee hos mig, at man her havde spillet en Generalvangteror. Rosenborg Hauge havde langt fra ikke meere nogen Tillokkelse for mig, og jeg slog altsaa en Streg over et af Kjøbenhavns Hovedagrements. - Ja, tænkde jeg nu Residenten har maaskee, siden din Fraværelse, vundet i andre Henseender, hvad den har tabt i denne. For at overbevise mig derom forsømte jeg ikke at gjøre mig bekjendt med nogen af de Herligheder, som De i Deres Sammenligning har beskrevet. Jeg gik paa Comoedien, hvor der just skulde opføres et Holbergsk Stykke Jeg saae i Tankerne allerede en Gielstrup og Mad. Gielstrup, en Kemp og saa mange andre af dem, der i den skjønneste Tidspunct af mit Livhavde glædet og henrykket mig saa ofte. Men, at, hvor blev jeg ikke skuffet i min Forventning da Dækket gik op Naar man vil see, hvorledes Holberg ikke bør spilles, saa maa man bivaane en saadan Forestilling. Naar jeg undtager nogle enkelte gode Skuespillere, var det helEnsemble saa maadeligt, som man kan tænke sig det. Af Skuespillerinder var der næsten ikke een eneste, som syntes at have mindste Sands for Holbergs Aand, og ikke engang Carricaturer kunde jeg finde her. Hvad mon Holberg, vilde sige, dersom han stod op af Graven, og saae sine Stykker saaledes forhutlede?