Corsaren, 1844-11-22
Kortfattet Fædrelandshistorie. 4de Capitel. Gorm den Gamle. Endelig begynder i vor Historie med Gorm den Gamle en Række af Konger, der naae lige indtil vore Dage og følge saa regelmæssige efter hinanden som Ringene i en Kjede eller som en Cancellihandling og dens Forsvar i "Berlingske." Men inden Gorm kom paa Thronen, havde Folket begyndt at faae en anden Troesbekjendelse. Man maa ikke tænke, at den bestod deri, at de betragtede Finansbudgetierne med Mistro eller forhausedes over de uforudselige Udgifter, nei, saa fordærvede vare de endnu ikke blevne dengang; men de vilde ikke meere troe paa de gamle Guder, og dette maa man finde ganske naturligt, naar man betænker, at de mærkede, man stadig henregnede Kongerne til dem. Omtrent et halvt hundrede Aar for Gorm blev "Landets Fader", havde nemlig en Mand ved Navn Ansgarius begyndt at indføre Christendommen i Danmark. Uagtet den nye Lære, som han bragte med sig, ingenlunde kom saa overraskende eller uventet som en Tyv om Natten eller et Beslag paa Skolelærertidenden - man var tvertimod halvveis forberedt paa den, som paa en Tyv i Frederiksborgegnen eller paa et Cancelliforbud, naar man stifter et Selskab - saa mødte den dog i Førstningen, da dengang hele Folket bestode af Hedninger, den samme Modstand som de liberale Jdeer nu møde i den Roeskildske Stænderforsamling; men endelig lod en dansk Underkonge, hvilket dengang vel omtrent var det samme som en Conferentsraad nu, sig døbe. Det hjalp. Folket tænkte: Kan en Conferensraad blive salig ved at lade sig døbe, saa kunne vi da ogsaa, og lod sig døbe. Ansgarius fik nu saa travlt med at døbe Hedninger, som "Aftenbladet" med at bygge Æreporte, naar Kongen reiser. Vi see forresten af Historien, at Hedningerne bleve døbte i Slien paa samme Maade som Baptisterne i Lundehuussøen, uden at Ansgarius blev dømt i Mulkter eller Vand og Brød, han blev derimod Erkebisp; men dengang var der rigtignok ingen Biskop over Sjælland og den Gudenrathske Bespisningsanstalt var endnu ikke kommet i Mode. Slien opnaaede senere en høi Navnkundighed derved, at Kong Erik Plougpenning blev druknet i den. Hvo veed, hvad der maaskee engang i Tiden skal tjene Lundehuussøen til Berømmelse. Gorm blev Konge 883 og samlede under sig hele det danske Rige, der forhen havde vrimlet af Smaakonger, som nu af Kammerjunkere og Dagdrivere. Nogle paastaae, at han fuldbragte denne Gjerning ved Krig, Andre, at det skete med det Gode. Vi helde til den sidste Mening; thi det danske Folk har altid været saa skikkeligt at lade sig nøie med Snak. Gorm den Gamle har formodenlig havt et godt Mundlæder, har talt om, hvor smukt det var, naar Tillidens og Kjærlighedens Baand sammenbandt dem, imod naar Tvedragtens Sæd blev udsaaet imellem de forskjellige Landsdele, har forsikkret Folket om sin landsfaderlige Kjærlighed o. s. v. Dette har rørt det danske Folk indtil Taarer, det har raabt Hurra for Gorm, trukket hans Vogn for en rimelig Betaling og er, som Pigen, der druknede i Sortesø, blevet et Offer for alt for megen Kjærlighed. Med Undtagelse af, at Gorm var en stor Hedning, veed man forresten ikke meget mere om ham, end om vore Skibes Meriter ved Marocco. Derimod veed man, at han havde en meget rar og from Dronning, som gik i Kirke tre Gange hver Søndag og forærede et Alterklæde og en Messeskjorte til en af Domkirkerne. Hun hed Thyra og var en af de faa danske Dronninger, som vi have havt; thi sædvanlig har Tydstland leveret os det behørige Antal Dronninger. Rigtignok var hun født i Slesvig, men vi vove dog, trods Tiedemann og Gilich, at kalde hende dansk og haabe, hendes Arbeide ved Eideren skal vidne for os. Udentvivl har der dengang ikke været Oppositionsblade; thi vi see, at Kongerne i de Tider bleve meget ældre end nu, og man har formodenlig ikke troet, at Kongerne kunde afsættes, siden man lod dem regere saalænge i Fred. Saaledes regerede f. Er. Gorm den Gamle næsten ligesaa længe, som man har klaget over vor Criminallovgivning, nemlig henved 60 Aar. O "Berlingske"! sikket Jubilæum der havde været Leilighed til! Da det fra Gorms Tid blev Brug, at Kongemagten og Landet skulde gaae i Arv til Sønnerne, saa maae vi nu stadig henvende vor Opmærksomhed paa Kronprindserne. Den første Kronprinds, Danmark havde, gik det galt. Det var Gorms ældste Søn, Knud Danaast, der døde i en ung Alder som Følge af et ulykkeligt Fald; om det skete paa en Vildsvinejagt eller ved at vende tilbage fra et Gildepare, vide vi ikke. Ved denne Leilighed lære vi Gorm at kjende, ikke meere som Kongen, der forfølger Religionssecter og fører Magtsprog, men som Faderen, der døer af Sorg over at have mistet sin kjæreste Søn. Det er et Charakteertræk for det danske Folk, at det saa saare let forvexler den kjærlige Huusfader og den kjærlige Konge, og vi ere fast overbeviste om, at ogsaa dengang Folket har været saa rørt ved Faderens Kummer over Sønnen, at, havde det kunnet lade sig gjøre, havde de bestent paany udraabt Gorm til Konge, bare af Rørelse.