Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-07-29
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Ros Roes Sjette Aargang. No. 84. Udgivet og forlagt af J. Werfel, trykt i Kjøbenhavn, hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 29 Julii, 1809. Reisen til Birkerød. (Fortsat.) Accondrettes. Men tungsindige Ven hørte mig med Opmærksomhed, men bestandig skierende paa Jorden og med Armene over Kors i en ubevægelig Stilling. Da jeg havde udtalt, slog han Øinene op, saae mig med et omt Blik skift i Ansigtet, rakte mig Haanden, og raabte: "Ven, Du miskjender mig." Jeg ærer – blev han ved – "Din Oprigtighed. Jeg føler, at Du endnu er ganske den samme lykkelige Sangvinicus, som for femten Aar siden. Du danser og er glad paa Randen af det Svælg, der truer at opsluge Dig. Held Dig Din lykkelige Blindhed skaber Dig tusinde Glæder. Men vær retfærdig! Tro ikke, at enhver, der seer Verden og Menneskene med andre Øine end Du just er en miltsyg Daare, og bedøm ikke, som den duunhagede, vankundige Knos, den hellige Bog der skjules i min Siels Jnderste, førend den har udfoldet sig for Dig. Du troer jeg er en Hypochondrist – en Skrantning, der maa søge Raad hos Lægen – en Taabe, der seer den skjønne Ford igjennem et ureent Glas og antager enhver Feber drom for Sandhed. Du skyder hele Skylden paa mig og mine onde Vædsker. Dersom Du var een af de sædvanlige røbenede Maskiner, som Plato meget rigtig har sammenlignet med en fjerløs Høne, saa vilde jeg undskylde Dig. Men Du er intet Hverdagsmenneske. Du tænker ganske anderledes om de fleste Ting i Verden, end den brogede Vrimmel, der omgiver os. Af Dig fordrer jeg en ganske anden Dom. At sige om et Menneske, hvis Forstand man frygter, at han er fra sin Forstand, er et indtil Ækkelhed gjentaget Theaterne. At sige om en Mand, der ikke kan hykle, smigre, bære Kappen efter Vinden, rette sig efter enhver mægtigere Nars Luner, svige Sandheden, han er en Hypochondrisk, en Phantask, er ligesaa almindeligt i det virkelige Liv. Derfor blev Aristides landsforvist, derfor maatte Socrates tømme Giftbægeret, derfor kaldtes Roussean en Sværmer og milig Taabe. Jeg fordommer ikke den, der ere begavede med en saa lykkelig Letsindighed, at de hoppe bort over Tjørne ligesom over Roser, at de uden at trættes eller tabe Modet følge Lykkens tusinde Lygtemænd paa Livets Veie over Bjerge, Dale og Moser, at de gotte sig som enfoldige Børn over Sæbeboblers skjønne Farvesvil og brydesig intet om, at den ene brister efter den anden men at man vil tvinge den, som kjender disse Lygtemænds og Sæbeboblers Falskhed, til at følge Sværmens Fodspor, det smerter mig. Ogsaa jeg har engang været beruset ligesom Du Ogsaa jeg har engang ladet mig henrive af Kogleriet. Du veed hvilke Forhaabninger jeg som Yngling nærede i mit Bryst. Du kjender mine søde Ungdomsdrømme om huuslig Lykke, om Navnkundighed, om Medmenneskers Agtelse, om menneskelig Godhed og Taknemmelighed. Du veed med hvilken Anstrængelse jeg arbeidede for at naae Livets tilsyneladende store Maal, med hvilken Utrættelighed jeg gjennemvaagede hele Nætter, negtede mig Bevægelse og Adspredelse, ophød alle minSjeleævner, for at erhverve mig Kundskaber, der kunde forskaffe mig et anstændigt Udkomme, Faderglæder og et hæderligt Navn. Men hvad har jeg havt for alle disse Anstrængelser, nu, da jeg næsten staaer ved Enden af Banen, Jntet. En Slumpelykke har forskaffer mig mit Udkomme. Min Gaard har jeg faaet for billig Priis og den kan fød mig. Men hvilke Bryderier har jeg ikke dagligen af mine Folk, De plage og drille mig paa tusinde Maader. De troe at være berettigede til at optrække mig, fordi jeg ikke er bondefødt, fordi jeg ikke kan arbeide med dem i Marken. Mine Boen, som jeg haabede skulde blive min Alderdoms Stor te, ere deels døde, deels ude i den vide Verden. Min oldste Søn sukker i Engelsk Fangenskab. Min Kone har været mig utro og jeg har maat ter lade mig skille fra hende. Min Nabo chicane rer mig ved Processer. Mine nærmeste Beslægtede lure paa min Undergang og ere aldrig gladere, end naar de høre at der er tilstødt mig noget Ondt. Og denne Verden troer Du jeg skulde være glad." Jeg. Verden er som man den tager hedder det i Visen. Han. Det samme siger ogsaa min Mab Rasmus Smed, og til at faae Verden til at danse efter hans Pibe har han et Arcanum, som er det eneste jeg kjender, men som jeg hidtil ikke har kunnet beqvemme mig til at bruge. Han søger at drukne, alle Livets Bekymringer og Møisommelig heder i Flasken. Dette Ankreontiske System er almindeligt i Sjælland, og saalænge vi have Brændeviinsbrænderier, Viinkieldere og Kroer i Tusindetal ville Folk ikke saa lettelig henfalde til Hypochondrie. Men jeg har nu eengang den Grille, at Forstanden er alt for stor og ædel en Gave til at jeg skulde søge at drikke den bort, for at skaffe mig Ro for dens Paamindelser. Jeg vil hellere plages af en tungsindig Ven end opmuntres af en lystig Fiende. Jeg. Men hvo siger, at man skal drikke Forstanden bort, for ikke at betragte Alting fra en sort Side. Han. Kjereste Ven! Det er, saa sandt jeg lever, det eneste Palliativ, Gronisk Troer Dy at rige og fornemme Folk ikke vide hvad de givre? Troer Du, at de vilde give 10 Rdlr. for en Flaske Viin, dersom de ikke ansaae den for en reen Lægedom, Nei, den, der vil være glad i denne Verden, maa have saa lidt Forstand som mueligt, og Forstanden kan ikke skaffes lettere af Veien, end ved Hielp af stærke Drikke. Du kjender vor fordums Ven 2. Saalænge han søgte at sublimere sin Forstand, og skuderede Kant, var han bestandig pranten og tungsindig, men siden han begyndte at gjøre Flasken til sin Critik der reinen Vernunkt, er han det gladeste Menneske af Verden. Tilforn saahan gusten og bleg ud; hans Øine vare matte og døde, nu blusse og straale hans Kinder af lutter Rubiner, og hans Øine funkle som Kattesine i Mørke. Tilforn holdt han sig kun til Forstanden, Philosophien, Religionen og Bibelen, og haabede at blive en anden Luther, nu giver han Forstanden en god Dag, er glad med de Glade paa alle Byens Viinkieldere, skriver lystige nye Viser, Epigrammer og Skandskrifter, og lever som Blommen i et Æg.