Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-04-20
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. udagotzosthaSextende Aargang. No. 32. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 20 April 1819. Om Eiendomsretten og dens Grændser. Menneskets Stræben og Tragten i denne Verden gaaer ud paa at erhverve, og at bevare det Erhvervede, for derved at kunne betrygge sig mod mangfoldige af Livets mødende Besværligheder og gjøre sig sin Tilværelse saa behagelig som mueligt. Desto bedre og sikkrere at kunne opnaae dette Øiemed og lette hverandre Midlerne til dets Opnaaelse, var een af Hovedbevæggrunden til Menneskenes Sammentrædelse i Selskaber eller Statssamfund, uden at de agtede de store og betydelige Opoffrelser af naturlige og medfødte Friheder, som en saadan Sammentrædelse gjorde nødvendige. Vare Menneskene end i Naturstanden, fælles om Alt hvad Naturen frembringer, saa indsaae de dog, ligesom de alt mere nærmede sig hverandre og formerede deres Art, at hvor moderligen end Naturen havde sørget for dem, maatte dog efterhaanden mangfoldige Ting blive nødvendige for dem, hvortil Arbeide og Anstrængelse udfordres. J en Klippehule kunde Naturmennesket finde Ly for sig og Sine mod Solens Hede og Veirligets Ublidhed; men vilde det sikkre sig mod glubende Dyr, maatte det omhegne og forskandse Indgangen, og dertil udkrævedes ikke allene Arbeide, men ogsaa Grene og Træstykker, som med Anstrængelse maatte opsøges, hidbringes og tilberedes. Havde altsaa end Hulen selv hidtil været Alles Eiendom, saa ophørte den dog at være det nu, da den, der har taget den i Besiddelse, ved sit Arbeide har gjort den til en Bolig for Mennesker, sikker mod glubende Dyrs Anfald. Havde det været mueligt at sammenkalde alle de paa den hele Strækning boende Mennesker, for at høre deres Betænkning, saa er der ingen Tvivl, om, at de jo vilde indrømmet den, der først havde taget Hulen i Besiddelse og gjort den beboelig, en fortrinlig Ret til dens Beboelse. Deres egen Tarv vilde afnøde dem en saadan Tilstaaelse, om end aldrig Følelsen for billighed tvang dem dertil, thi enhver af dem trængte i til en Beskyttelse mod vilde Dyr, og hvo vilde vel anvende Arbeide og Anstrængelse paa at indrette en Hulle i saadant Øjemed, naar hans Ret til Besiddelsen kun skulde vare saalænge, som den første den bedste Stærkere vilde lade ham blive i Fred der, For deres eget Bedstes Skyld maatte altsaa de øvrige Mennesker beskytte hans Ret, og med forenede Kræfter forjage hver overmodig Angriber, der, uden Møje og Anstrængelse, vilde nyde Frugten af en Andens Arbeide. Som det er med denne, er det med alle de øvrige Gjenstande, vi bringe i vor retmæssige Besiddelse, og ved vort Arbeide og vor Flid giøre skikkede til Brug og Benyttelse. Jkke det oprindelige Fællesskab allene som man end indrømmer et saadant og den derpaa grundede Fordeling, der afpæler hvert Jndivid en udelukkende Virkekreds for sin Eiendom, men den Handling, at vi ved vor Anstrængelse, bestod den end kun i at opsøge en Gjenstand og forskaffe os den, giver og Eiendomsret dertil. Det Dyr, jeg fælder, den Fugl, jeg fanger, bliver min Eiendom, fordi jeg ikke uden Anstrængelse, den være stor eller ringe, havde kunnet faaet den. J Staterne hviler Eiendomsretten paa samme Grundpiller, men den antager her naturligviis flere Modificationer. Det jeg arver eller faaer foræret, er vel ikke frembragt ved min egen Anstrængelse, men jeg træder i den første Erhververs Sted, i det han afstaaer til mig sin Ret til Tingen, og det bliver altsaa det samme, som jeg selv havde erhvervet den. Den Ret, jeg saaledes besidder, er og bliver min, forsaavidt jeg ikke anvender den til mine Medmenneskers Skade. Den bliver min udeelt; thi i det Øieblik nogen anden faaer en ny Eiendomsret over samme Gjenstand, besidder i Grunden han, og ikke jeg, den egentlige Eiendomsret derover.