Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-11-14
Oberst Brock: Den foregaaende Taler er gaaet tilbage til en Tid, som er aldeles forsvunden, og 26de. til Anskuelser som nu ikke længere finde nogen Gjenklang. Der er her ikke Tale og Noget, som kan krænke Bonden, tvertimod sigte de constitutionelle Former til Alles Bedste, til at gjøre baade Borger og Bonde frie. Den Tid, som den forrige Taler kalder tilbage i Erindringen, er forlængst begravet, den kommer ikke igjen med sit Lehnsherre dømme eller sit Fendal-Aristoerati, og jeg skjønner ikke, at den Paastand, at Bonden under de souveraine Konger fik Friheden, med Hensyn til nærværende Sag kan komme i Betragtning. Landsoverretsprocurator Jespersen: J Aaret 1840 kom Spørgsmaalet om en Forandring i Forfatningen under Discussion i denne Sal, og det blev af Forsamlingen med en betydelig Majoritet, med 39 Stemmer imod 10, udtalt, at den nærede Ønsker i bestemt constitutionel Retning. Efterat denne Landets Velfærdssag er kommen under offentlig Discussion, vilde det forekomme mig unaturligt, om den denne Gang skulde hengaae uomtalt i og udrøftet af nærværende Forsamling. Ja jeg anseer det for at være en ligefrem Pligt for Nationens Repræsentanter, at de udtale, at de samme Ønsker, som næredes i 1840, endnu ligesaa varmt, ligesaa inderligt deles af Folket, at Folkets Haab nu, som dengang, hænger ved Kongens Liv, at Folket haaber, at den Fyrste, i hvis sjeldne Lod det faldt at skjenke et forhenværende Broderfolk en fri Forfatning, ogsaa vil deelagtiggjøre det Folk, som Han nu regjerer, og som Han elsker med ikke mindre Kjærlighed, i den samme Lykke. Det har gjort mig ondt at høre et Medlem af Bondestanden udtale sig i en anticonstitutionel Retning, som om Folket ikke ønskede en fri Forfatning. Jeg troer, at dette hidrører fra en Misforstaaelse, en urigtig Opfattelse af Souverainitetens Forhold til Bondestanden. Det kan vist ikke negtes, at vor afdøde Konge har havt uendelige Fortjenester af Bondestanden, Fortjenester, som aldrig kunne glemmes, men det kan ikke siges, at det er Souverainiteten, disse skyldes; thi den havde allerede bestaaet i over 120 Aar, da Frederik den Sjette som Kronprinds kom til Statens Ror og ved Hjælp af sjeldne Mænd, af Tidens Aand, der da greb Europa, og hos os gjorde sig gjældende, understøttet af Trykkefriheden, med Kraft og uanseet Aristoratiets Modvægt vidste at sætte gjennemgribende Foranstaltninger til Bondestandens Emancipation igjennem. Men fordi en saadan Fyrste har gjort dette, derfor kan man ikke sige, at det er Souverainiteten, som Bondestanden skylder Alt. Den høitagtede kongl. Commissarius har fornemmeligen hentet Jndvendinger mod det foreliggende Andragende fra den af Kongen gjorte Proposition og stænderske Comiteer, og han har navnlig udhævet, at Andragendet vilde komme i Collision med denne. Jeg formener rigtignok, at nærværende Andragende staaer i nøie Forbindelse med de stænderske Comiteer, og at, hvis denne Forsamling i Eet og Alt skulde komme til det samme Resultat som den roeskildske, det her vilde faae en uheldig Skjebne. Men det forekommer mig ikke, at Forsamlingen kan have nogen bestemt Mening om, hvilket Resultatet i denne Sag vil blive, forinden Comiteen har afgivet sin Betænkning, og Sagen er kommen under formelig Discussion, og det turde vel være, at det Resultat, hvortil Forsamlingen ved Sagens endelige Afgjørelse vil komme, netop staaer i bedste Harmoni med Proponentens Forslag. Jeg sætter saaledes Muligheden af - og denne Mulig i de hed kan vist ikke negtes – at Forsamlingen udtaler, at de stænderske Comiteer, som en formelig Jnstitution, som et mæglende Element mellem Statens forskjellige Deele med Hensyn til de Sager, som have været behandlede af Stænderne, ikke kunne være at tilraade, men derimod maaskee vel med Hensyn til andre Sager, hvorved jeg navnligen sigter til Udjevningen og Ordningen af de vanskelige Forhold, som finde Sted mellem Kongeriget og Hertugdommene. Med et saadant Resultat vilde Forslaget staae i den bedste Harmoni, og det forekommer mig, at Forsamlingen vilde handle overilet ved nu at afvise denne Sag, hvorved den paa en Maade vilde anticipere Afgjørelsen af Sagen omde stænderske Comiteer. Paa Grund af den nøie Forbindelse, hvori disse to Sager staae til hinanden, antager jeg det imidlertid for en Selvfølge, at den sidstnævnte Sag behandles først. Jeg troer iøvrigt endnu at burde udhæve, at den Skjebne, som Procurator Christensens Amendement havde i den roeskildske Forsamling, idet samme af formelle Grunde blev afviist, uden at det i Realiteten blev afgjort, vistnok har havt en væsentlig Jndflydelse paa Proponenten til at indgive sit Andragende. Det vilde nemlig neppe feile, at hiin Formalitets indsigelse ogsaa her vilde træde op med stor Kraft, og at der under hiin Sag turde mangle Forsamlingen Leilighed til, bestemt, tydeligt og fuldstændigt at udtale sig om Gienstanden for nærværende Andragende, hvilket netop forekommer mig at være et Supplement til hiin Sag. Jeg haaber derfor, at Forsamlingen med et lignende Stemmeantal som i Sessionen i 1840, da der i Anledning af de indkomne Andragender og Sktattebevillingsret m.v. var Spørgsmaal og at nedsætte en Comitee, og da Minoriteten kun var 3 imod 45, vil bestemme sig til at nedsætte en Comitee, og jeg anbefaler paa det Varmeste Sagen til at tages under nøieste (Fortsættes.) Overveielse.