Den Vest-Sjællandske Avis, 1821-12-08
En lille Pige paa omtrent 9 Aar, Datter af en af Garnisonens Sergeantere, giorde afte Bonaparto Selskab, han syntes at finde meget Behag i hende. Hver Gang hun kom, bukkede han sig for at omfavne hende. Han havde altid noget til hende indviklet i et Klæde, oftest fyltede Frugter. En Dag gav han hende et lidet Gulduhr samt en Kjæde, som han selv hængte hende om Halsen med de Ord: bevar dette til min Erindring; derpaa tog han en Pennekniv og udstak saa godt han kunde følgende Ord paa Uhrfutteralet: Keiseren til Julie, hans lille Veninde. Jeg har havt dette Uhr mere end een Gang i Hænderne og jeg tvivler ikke paa, at Julie og hendes Efterkommere ville bevare det som en Reliquie. Han gav dette Barn Underviisning i Tegnekonsten, han udkastede for hende Conturer af Biergene, saaledes som han kunde see dem i en Afstand og alle Slags burleske Gienstænde for at fornøie hende. Naar hun gik bort, saa var han i nogle Øieblikke i ondt Humeur. Jmidlertid besad hun dog ingen fortrinligere Egenskaber end Andre; Hun udviiste mindre Forstand end Børn pleie at besidde paa hendes Alder og var ikke mindre end smuk Bonaparte syntes ikke at have Lyst til at studere. De Aviser man bragte ham læste han med megen Opmærksomhed; men man har seet ham blade hele Timer i Chambands Dictionaire. De mange Citationer, som Johnsons Dictionaire indeholder, kunne vel foraarsage nogen Jnterresse; men ChambaudsVærk har ikke denne gode Egenskab, og jeg formoder at Bonaparte, naar han bladede om i denne tørre Bog, gandske overlod sig til sine egne Betragtninger, ligesom Een der er dømt til Døden, naar man bringer ham paa Schasottet, hefter Øinene paa en Bønnebog, hvori han sandsynligviis ikke formaaer at læse noget. – Den 2den April fik Bonaparte første Gang Mindelsen om det farlige i sin Forfatning. Han stod paa denne Dag tidlig op og spadserede i en Planteskole nær ved Kiøkkenet, da bemærkede man, at han sad sig ned paa en Græsplads, Montholon gik til ham og spurgte ham om han var upasselig Jeg føler, svarede han, at jeg ikke befinder mig vel og har Smerter i Maven; De ere Dødens Forløbere og høre til de hemmelige Paamindelser, som vi ere alle nødte til at lægge Mærke til, Grev Montholon begyndte nu at smile; Bonaparte stod og, tog ham i Armen, og sagde til ham med en Bevægelse med Hovedet, som han pleiede at giøre: Min Ven, man maae ikke lee af Døden, naar den er saa nær ved os. Den Lille, som i samme Øieblik kom med en Kurv med Frugter, drog hans Opmærksomhed til sig. Han tog hende godmodig i Haanden førte hende ind i Sablen hvor Froekosten var anrettet; fyldte hendes Kurv med Consiturer og andre Slikkerier, hvortil han føiede en Flaske Liqveur og sagde til hende: Det er for Din Fader, at han kan drikke den paa min Sundhed. De følgende Dage aftoge hans Kræfter meere og meere. Han gav sig nu til at fuge Saften af en saa stor Mængde Oranger, at hans Læge ikke kunde afholde sig fra at giøre ham bemærkninger derover Jeg beder Dem, sagde han, behold Deres Raad hos Dem selv, indtil jeg spørger Dem derom. – Paa Øen opholdt sig et Slags Guldsmed, som handled med alle Sorter. Bonaparte betiente sig ofte af ham for at ombytte eller gjøre smaae Bijouts. DenMand var en stor Logner, men Bonaparte, uagtet han vidste godt hvad der var ved hans Historier morede sig dog med at lade ham fortælle dem. Engang spurgte han ham om, han vel kunde giøre en Liigkiste til ham af Sølv. Den anden, sandsynlig den Hensigt at bortfierne de sørgelige Tanker, som beskiæftigede Napoleon, anstillede sig som han loe over dette Spørgsmaal. Der griber jeg dem igien i en Løgn, sagde Napoleon, thi de synes at ville sige mig, at jeg befinder vel og dog skal jeg døe om nogle Uger. Gud forbyde, at vi skulde miste deres Naade, svarede Guldsmedden med en sømmelig Alvorlighed. Nei sagde Napoleon Gud give at jeg snart maae døe; thi jeg er overbeviist om, at vor Tilværelse her i Verden er ikke nogen Lykke; men en Forbandelse. Ved disse Ord, som han sagde med den Ligegyldighed, som han affecterede med saadanne Gienstænde, stod han op, gik hen til et Forte Piano for at klimpre paa det. Han begyndte nu at spille sin Yndligssang; ORichard! o mon roiVunivers te labandonne Derpaa stod han paa nye op og løb Guldsmedden give noget Rebride at reparere. Det er den sidste Ti neste som jeg venter af dem, lagde han til h. m., Adicu. – Hans Annelser traf snart ind. Hans Kræfter bleve udtømmede og han vilde dog ikke tillade, at nogen understøttede ham. Han holdt sig ved Stelene og gik saaledes fra den ene Ende af Værelset til den anden. Ofte vendte han sine Øine hen til to Portraiter, nemlig hans Kones og hans Barns, hvilke som jeg tro David har malet, og som jeg hører, han har givet befaling til, at man efter hans Død skal sende til Keiseren af Østerrig. Han har de den Sædvane at strække sig paa en Sopha, som stod lige over for et Vindue, der vendte ud til Haven, og undertiden læste han med lydelig Stemme i Henrinden og Telemach. – Den lille Julie besøgte ham som sædvanlig, han lod hende læse, Han spurgte hende om hvad der passerede i Staden og hvad man sagde om ham. En Dag sagde hun til ham: Man holder Dem for at være fortredelig men ikke for at være syg. Ja jeg vilde ønske, saa de han sukkende, at de havde Ret. Men derpaa sagde han igjen gandske livfuld: Rei jeg ønsker det dog ikke, Julie du maae søge dig om en anden Lærer, jeg kan ikke længere give dig Underviisning Han har ikke forglemt Julie i sit Testamente. 3 Dage før sin Død sagde han til Doctor Auto marchi: Jeg vil ikke gjøre hende uafhængig; men jeg vil efterlade hende nok for at hun kan blive lykkelig i hendes hele Liv, naar hun tillige arbeider. Da alle hans Kræfter vare udtømmede, saa at har ikke kunde gaae meere, lænede han sig paa de Personers Arm, som vare omkring ham og kom saaledes til Sengen, hvoraf han ikke meere skulde staae op Det er forunderligt, at hans Læger først 14 Dage før hans Død holdt ham for at være alvorlig syg. Omtrent 10 Dage før sin Død lod han mig kalde til sin Seng, og spurgte mig om jeg havde hørt noget Nyt ved det sidste Skib, som var kommen fra Europa. Jeg svarede ham Nei. Kan Deikke da, sagde han, skaffe mig en Avis eller en Journal, see ikke paa Prisen, om den ogsaa er overdreven. Jeg fik med megen Vanskelighed en Avis af en gammel Datum, han giennemlæste den hurtigt, og udraabte derpaa Neapel, Neapel, bearme Dievle, Murat var den lapperste Konge, som de nogensinde have havt; men dan kiendte ikke sine Undersaattere. Det er lutter Lazzaroner, fra Hertugen af - til den ringeste Tigger. "Haar De været i Neapel min Herre?" – Ja. – "Al blev han red, og foldede Hænder sammen: Smukke Koner, mulke Mænd, og som forstaae at være lykkelige. Et de gifte spurgte han mig nu med et Suk. Ja, General. Han og nu en Desertkniv fra Bordet, skar Snoren paa sin Seng over, og spurgte mig da med di Smiil, som ikke var uden Litterhed; Kan de sammenføle disse 10 Traade, saa at de kunne udgjøre et Heelt, Uden at vente paa mi Saar kastede han Kneyen over mit Hovede hen i Værelset, og sank tilbage paa sin Pude i et dobsen dig Grublerie. Jeg var en Dag tilstæde da man bragte ham Lægemidler, han tog dem uden Modbydelighed, men lagde da han havde faaet dem ned, der gives ingen Balsom som kan helbrede mig Aftenen for sin Død talte han mere end sædvanlig. Man hørte ham mere end engang nynne sin Budlingssang: O Richard, o mou di, og endog synge. Bertrand og Grev Montholon vare bestandig omkring hans Sang, og vare opmærksomme paa at betiene ham. Otte trykkede han Bertrand i Haanden til Tegn paa sin Taknemmelighed. Da hans Venner forkyndte ham, at Øieblikket var kommet, at han skulde modtage den sidste Salvelse, sagde han: "Jeg lever i Fred med mig selv, og det hele menneskelige Kiøn, og med en sand Sokratist Siælsrolighed bad han om, at hans Legeme maatte blive aabnet for at hans Sygdoms Natur kunde blive bekiendt. - Omtrendfire Timer førend han døde ordnede han endnu nogle Papirer, som han vilde, at der skulde sendes til hans Kone. At ville omstændelig skildre hans sidste Øieblikke vilde være affecteret. Det er nok at anføre, at han døde uden at den Sindsroelighed, som man hidindtil har bemærket paa hans Ansigt, blev paa nogen Maade forstyrret, selv Dødens kolde Haand kunde ikke udslette den af hans Træk. Den samme Morgen som han døde om Dagen, sagde Bonaparte: Doden har intet skrækkeligt for mig; den har storn 3 Uger været min Sovekammeret, nu er den beredt til at omfavne mig og til at føre mig for evig bort med sig. Han havde lidt overordentlig af sen Sygdomstilfælde, men han har sine Lidelser med en philosorbisk Hengivenhed, og uden at han gav et Suk fra sig. Hans Constitutions Svækkelse i de sidste 6 Uger førend hans Sygdom, var hurtig og smertelig. De Næringsmidler han tog til sig, formerede kun hans Onde. Maven fordøiede ikke mere. og Føden frembragte ingen Næringssaft. – E overordentlig Magerhed var kommen isteden for hans forrige Fedme. Hans Øine, som for kort siden vare fulde af Jld, vare nu mørke og matte. Denne Er Keiser fremstillede nu ikke meere en farveløs Skygge af den menneskelige Storhed. – Den 1ste Mai om Aftenen fik jeg Lov at komme ind til ham, Han kom mig for at drage med Døden. Bertrand stod paa den eene Side af Sengen, og Montholon paa den anden. Madame Denlemer understøttede hans Hoved, og den lille Julie holdt en af hans Hænder. Han smilede til mig, forsøgte paa at reise sig op, men havde ikke mere Kræfter dertil. J nogle Øieblikke sagde han til os alle nogle Ord fulde af Godmodighed. Derpaa gav han et Tegn med Haanden at vi skulde gaae bort. Jeg faae nu Napoleon Bonaparte den sidste Gang: da jeg i dette betydningsfulde Øieblik betragtede en Mand, som havde engang opfyldt Verden med Frygten forsit Navn, saa kunde jeg, det tilstaaer jeg gierne, ikke afholde mig fra at bukke mig for ham fuld af Ærefrygt, da jeg forlod Værelset. Vil nogen giøre mig nogen Bebreidelse for denne Svaghed, saa maae han være uden Tvivl anderledes organiseret endjeg. – Det kunde ikke passe for mig at være tilstæde i hans Dødstime. General Bertrand og GrevMyntholon vare beredte til at modtage hans sidste Suk. Feber og Delirium indfandt sig, han sagde til Dr. Anthomarchi: "Har man Efterretninger fra Europa?" – Ja – Er der ankommen Breve til mig, – Jngen Sire – "Læs, læs." De sidste Ord kunde han kun med Møie frembringe. Doctor Automarchi læste nogle Blade. Hvad siger man om Parma, om min Kone og mit Barn?" – Henimod Kl. 9 lod Bonaparte General Bertrand komme til sin Seng. Han kaldte paa ham med stærk Stemme, hans Tone var mere bydende end sædvanlig, og bebudede noget høitideligt. Generalen, ledsaget af et Fruentimmer, hvis Navn jeg ikke tør anføre, traadte frem og kastede sig paa Knæe for Sengen. "Jeg ønsker, sagde Napoleon, jeg ønsker at sige noget om Frankerige. Men hans Hoved faldt tilbage paa Puden, og nu var hans Liv ude, hvilket Mod og Ærgierrighed havde bestandigen søgt at bemægtige sig. Sædvanligen give Menneskene deres religiøse Grundsætninger tilkiende paa Dødssengen. Selv Voltaire skal, som man siger, have paakaldet JesuChristi Navn. Thomas Peyne paakaldte ham ligeledes. Bonaparte beholdt sine Meninger hos sig ly da han døde. Da han engang følte en Lindring sine Lidelser, spurgte en Officeer ham: Troer D. paa Jesus Christus vor Herre? "Behøver man at pørge derom, svarede han, har jeg ikke udrettet det ved Guds Magt, som jeg har gjort, og skal jeg ikke nu snart til at aflægge Regnskab over den Maade, hvorpaa jeg har opfyldt mine Pligter. Religionens Trøst virkede paa Bonapartes Gemyt, og han syntes i sin sidste Time at have løsgiort sig fra alle jordiske Følelser. Han lod til ganske at have frasagt sig al Ærgierrighed, og han satte sin Tillid til det Barmhiertighedsfulde Væsen, som ingen forgiæves paakalder. – Hans Skiebnet Foranderlighed og hans Død paa denne fjerne Øe er en frygtelig Advarsel for dem, som bære Kroner. Denne Mand, som beherskede et mægtigt Rige har endt sine Dage paa en tør Klippe; Stormen fang Liigsangen ved hans Grav, og Kanonerne paa Biergspidserne, som kun Himmelens Fugle høre, vare hans Dødningsklokker.