Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-07-28
J Ordrup mødte jeg en gammel Skjør slipper. Han var den første menneskelige Skab Det er neppe overflødigt her at erindre, at dette Stykke ikke er Fiction, men historisk Sandhed. ning, jeg kunde tale med, efterat jeg havde sysselsat mig saalænge med mine egne Tanker Mange Carosser, indhyllede i Støvskyer, fløi forbi mig, men ikke at tale om, at der er en himmelhøi Afstand imellem en Mand i en Carosse og en stakkels Pillegrim, saa har det altid været min Maade, hver Gang jeg vilde søge Menneskekundskab, aldrig at gaae op, men ned af Stændernes Himmelstige, og jeg var da vis paa, stedse at finde paa Jorden hvad jeg ellers med saa megen Fare skulde søge paa de øverste Trin. Pragtblomster og Vellugtsplanter søge man i de Stores Lysthauger, men sande Lægedomsurter finder man kun ved Alfarveien, i Skoven og paa Marken, imellem Krat og Tjørne. - Den gode Skjærslipper var en Mand paa 73 Aar, hans ble udsattes efter anden. mere end en Gang havde lugtet Krudt. J 38 fulde for 2de for den der Lange, har paa 73 Aar, hans ble udsattes efter anden. mere end en Gang havde lugtet Krudt. J 38 fulde for 2de for den der Lange, har havde været med i hele Syvaarskrigen, og kjendte den i visse Henseender maaskee nøiere end Archenholz og Tempelhoff. Han havde tjent som Preussisk Husar og været i Østerrigsk Fangenskab. En stor Skramme over Hovedet var hans Skudsmaal som Kriger. Min Samtale med Fetter Toblas om Friedrich den Anden og de Stød, der kort tilforn havde rammet det Preussiske Monarkie, vare mig endnu i saa frisk Minde, at de naturligviis igjen maatte lede mig paa denne Gjenstand. Da jeg spurgte Veteranen; hvad ham tykkes om Preusserne i vore Dage, svarede han, at jeg for Alting ikke maatte forbytte Friedrich den Andens Preusser med de nuværende, som fuldkommen fortjene deres Skjebne. Friedrichs Soldater vare vante til Haardforhed og Ondt, der forløb hele Dage, at de ikke fik det mindste at spise eller drikke, men derfor vare de lige glade og modige. Vi Hu farer" sagde han tænkde sjelden paa os selv, men kun paa vore Heste. Naar vi efter en heel Dags Sult omsider attrapperede lidt Provision, saa fik vore Heste den. Kongen deelte troligen med os alle Strabadser. Men naar saa Lykken var os med, Hilledød, saa levede vi ogsaa, - saa fik vi vor Lønning dobbelt, ja todobbelt betalt. Saalænge vi vare i Marken turde ingen lade et Ord falde om Fred. Den, som ønskede den, ansaaes for en reen Cuson. Kongen anvendte uhyre Summer paa at lønne Spioner 3), og han vidste ogsaa paa et Haar, hvad der foregik hos Fienden. Allene min Oberst, som kun commanderede et Corps af 6000 Mand, betalte maanedligen 5000 Rigsdaler til saadanne Karle. Men den, som vil føre Krig, han maa, holtes der Donner, ikke spare paa Skillingen og lade Daleren løbe Han sagde endnu tusinde Ting, hvis Naivitet taber sig, naar de ikke kunne fortælles i det Sprog og med de originale Udtryk, han fremførte dem. Hvad vilde Friedrich vel sige, Mærkeligt er det, at denne Mening stadfæstes i vertraute Briese aber d. Preuss. Hof, hvilken Bog Skjærslipperen neppe har læst. Ogsaa der bebreides Preusserne, at de i sidste Krig aldeles ikke have havt Spioner, uagtet de Franske havde saa mange. spurgte jeg ham: "dersom han nu stod op af Graven, Han svarede Skjærslipperen, vilde ikke forundre sig saa meget, men hans Generaler, Gotts Blitz, hvad vilde de tordne og bande! Det var ikke med Friedrich, som med Keiser, Napoleon, der i Feldten altid handler efter sit eget Hoved. Friedrich stolede, og maatte altid stole paa sine Generaler, som vare større Soldater end han. Naar Ziethen f. Ex sagde til den Gamle (saaledes kaldte Skjærslipperen, bestandig Kongen). Jhro Majestæt, das gehr holts – nicht!" saa blev der intet af Kongens Beslutning For at holde den gamle Veteran nogenlunde skadesløs, havde jeg ladet ham slibe min Pennekniv, og han underholdt Samtalen under Hjulets bestandige Surren. Da Kniven var hvæsset, var ogsaa Samtalen ude. Jeg betalte ham for hans Umage, og han fortsatte nu sit Scheren slip Det gaaer med den sunde Menneskeforstand meget ofte som med Guldet. Det, som glimrer paa de Stores Borde, trædes ofte med Fødderne blandt Sand og Gruus ved Havets øde Bredder. Hvo skulde vel troe, at der hos denne Skjærslipper ligger en Skat af practiske Erfaringer begraven, som saa mangen en General maaskee savner: (Fortsættes)