Københavns Adresseavis, 1773-10-27
J Morgen udgaaer Kiøbe Om Pligterne mod Dyrene Mennesket er Dyrenes Behersker, dette er en Sandhed, som lyser alt for meget i Øynene, at man skulde behøve endnu vidtløftig at bevise den. Nogle nyere Philosopher have søgt at bestride den, i sær Voltaire som i en Samtale imellen en Løve og et Menneske, giør sig meget lystig derover. Løven river Klæderne af den saa kaldede Dorenes Behersker, saa at Blodet flyder bag efter, og siger herpaa en Mængde Spotterier til ham over det Herredømme, som Menneskene saa ugrundet rose sig af at have over Dyrene. Man see, snart, at denne Samtale er skreven i den ægte Vol atriske Smag; Vittighed hersker derudi i Stedet foren sund Philosophie; og i Stedet for Grunde og Beviser, maa man lade sig nøye med besynderlige og overdrevne Indfald. Mennesket bliver her udrevet fra sit rette Sted; det er det nogne, enkelte Menneske, uden Vaaben og Redskab, som hans Fornuft og Erfarenhed har opdaget og lært ham at bruge, og som vi endogsaa træffe hos de meest upolerede Vilde i America. Saadant et Menneske, som havde intet andet at sette imod Løvens Kløer og Tigerens Tænder, end hans svage Tænder og afmægtige Hænder, skulde vist nok giøre en meget slet Figur, og med stor Ubillighed kunne paastaae Navn af Dyrenes Overherre. Men giv dette efter Anseelse saa meget svagere Menneske Sværd, Piil, Bue, eller Bøsse i Haanden, og hvor skrekkelig vil han ikke paa eengang blive endog for det stærkeste og meest glubende Dyr; lad ham end videre i Selskab med andre hans Lige bruge, sin Klogskab, sin Erfaring, og sine Vaaben imod Dyrene, hvad ere da alle Løver og Biørne i Ørkenerne? Han kan langsomt eller i en Hast ødelegge dem, naar han vil, og udrydde heele Slægter af dem. Man søger nu forgieves i heele Engeland efter en Ulv; den heele Ulveslægt, saa grum den endog er, har man udryddet sammesteds, og ingensteds, hvor der er Menneskeer, have Dyrene nogentid kundet udrydde Menneskene. Fornuft og Forstand ere alt saa meget stærkere Vaaben, end alle Dyrenes Kløer og Tænder. Deres Størrelse, deres legemlige Styrke, som kunde knuse og træde os til Støv, dersom de vidste at betiene sig deraf, hielper dem intet. En liden Dreng regierer Elephanten efter sit Behag, der med et Snabelslag kunde kaste ham op i Luften, og med den ringeste Bevægelse af hans Fod træde ham saa dybt ned i Jorden, at man neppe skulde finde ham igien; just dette skeer daglig hos os med den vildeste Hest, som af de svageste og spædeste Hænder maa lade sig langsomt eller hastigt lede hen til ethvert Sted, ligesom hans Rytter behager. Mennesket er altsaa Dyrenes Herre, deres uomskrænkede Heree, og en Voltaires og hans Liges Sophisterier fortiene ingen videre Jgiendrivelse. Dette er saa meget sandt, at Menneskets uomskrænkede Herredømme, ligesom enhver anden Despotismus, der har ikke noget at frygte for af dem, over hvilke han hersker, bliver paa en meget utilladelig og straffærdig Maade misbrugt. Da Menneskene have saa lidet, eller næsten slet intet at frygte af Dyrene, da de holde dem for Væsener, som ere uendelig dybt fornedrede under dem, og staae i den Jndbildning, at de allene ere skabte til deres uindskrænkede Brug, saa ere disse Creature, omendskiønt de have een Skaber og een Fader med os, fra Arilds Tid blevne behandlede af os paa saa tyrannisk og grusom en Maade, at det maa være høyst anstødeligt for alle dem, som have sunderre Begreber og Dyrenes Bestemmelse. Det vil maaskee forekomme alt for mange besynderligt, at jeg taler og Pligter imod Skabninger, som vi indbefatte under det foragtelige Navn af Fæe, og imod hvilke vi af denne Aarsag tillade os al muelig Grusomhed, saa at det er blevet til et Ordsprog, at sige om den, der af andre bliver behandlet med den største og aldeles uforskyldte Grusomhed og Tyrannie, at man trakterer ham som et Fær Men disse Pligter ere virkelig til; Naturen har skrevet dem i vore Hierter, og de grunde sig, ligesom alle vore andre Pligter, paa Retfærdigheds og billigheds ævige og uforanderlige Løve. Jeg vil forsøge, om jeg kan nærmere og lydeligere bestemme nogle deraf. Vi kan i denne Hensigt deele de fleeste Dyr i tre Classer i de alubende vilde Rovdyr, og andre skadelige Dyr: de vilde nyttige Dyr, og i vore Huusdyr. Jmod hver af disse Classer have vi Pligter at iagttage, fra hvilke ved ikke maa afholde os, saafremt vi ikke ville misbruge det os af Skaberen forlehnede Herredømme over dem, og virkelig fortiene Navn af fornuftige Skabninger. Først maa vi aflegge den gamle Fordom, som næsten er bleven almindelig, at alle Dyr blot og allene vare bleve skabte for vor Skyld. Dette er en Meening, som ikkun det stolteste og i Naturhistorien ganske uvidende Menneske kan antage; den skulde maaskee ikke være bleven saa almindelig, dersom man ikke havde roet at bevise den af nogle urigtig forklarede Steder i den hellige Skrift, og udbredet den iblandt de Christne selv. Denne Sætnings Urimelighed falder i Øynene, saasnart man med noget ph losophiske Øyne betragter Skabningens vilde og uendelige Rige. Hvad har den vilde Africanske Løve, den blodrørstige Tiger, og alt hvad der henhører til deres Classe, for Nytte for Mennesket? Hvad gavner os alle de Rovdyr, som flyve i Luften? Haar kan de Millioner af Søedor hielpe os, som leve under Nordpolen, og i andre Have, hvor ingen kan komme til, hvor Skibe aldrig ere komne hen, hvis Navne vi endnu ikke vide, og af hvilke maaskee et eneste hvert hundrede Aar forlader sit Dyb, og tvinger Naturforskeren til at giøre en nye Classe af Skabninger, Til hvad for Nytte for os ere endelig ande Millioner Jnsecter og Orme blevne skabe, af hvilke vi ikkun kiende den allermindste Deel, og ere heller ikke i Stand, til at kiende dem, da de tildeels ikke kan sees med blotte Byne, og u allige Slags deraf ere endog alt for smaa fordet allerbeste Mikroscop? Var det ikke den taabeligste Stou hed, om vi vilde troe, at noget va til blot allene for vor Stold, hvorom vi intet vide, og efter Naturens Indretning heller ikke kan vide noget? Heraf følger altsaa ganske modsigelig, at ved saa mange Millioner først ellige Skab, ningers Frembringelse, har den store Staber ikke blot havt til Hensigt, at skabe dem ganske og allene for Menneskets Skyld; ney, han skabte dem efter sin uendelige Godhed, for deres Skyld. Han, som er alt Livs Kilde, der i den saa liden død og livløs Materie i sin Skabning, som mueligt er, som intet kan være en større Glæde, end at see saa maae levende og følende Kreature; han skabte alle disse Millioner Slægter af Dyr i Luften, paa Jorden, i Vandet, og under Jorden, at de skulde leve ved ham, og blæde sig ved deres Liv. Ethvert Sted, enhver Punkt skulde være fuld af Herrens Godhed. Da det altsaa er afgjort, at Gud har skabt sine Kien ture, paa det at de skulde glæde sig ved deres Liv, og formeere hans Skabnings Herlighed ved deres Antal, som er uden Grændser for os saa maa ogsaa Mennesket have e skyldig Agt for alt det, som har Aande. Naar derfor ikke Menneskets Sikkerhed, eller hans upaatvivlelige Nytte udfordrer det, saa maa han ikke følge en strafværdig Tilbøyelighed til at myrde, og til at forderve, men han maa endogsaa berudi søge at blive sin Skaber lig, at han glæder sig over alt det, som lever, og søger saavidt mueligt er, at undgaae, at ødelegge noget af det, som har Liv. Menneskets egen Sikkerhed gaaer vist nok frem for alt andet, og derfor har Skaberen givet ham Herredømmet over Dyrene. Det skulde al saa være daarligt, om man, efter adskillige Jndianske Secters Exempel, for ikke at ombringe noget Dyr, heller vilde hengive sig til et Rov for de glubende Dyr, og overlade sine Marker til de fordervende Fugle og Jnsekter til Ødeleggelse. Ney, den blodgierrige Løve og Tiger maa, saa vidt mueligt er, blive udryddet; den skrekkelige Hæne i de Gevandanske Skove, som reev saa mange Menneskeer thiel, blev med Rette saa lægge forfulgt, indtil man ved hans Død havde befriet Landet fra videre Øyeltagelser. Til Lykke for Manneskene er Antallet paa saadanne Rovdyr altid ringe, og de nærmer sig sielden saa meget til Menneskenes Boeliger, at vi havde fornøden at opsøge og efter sætte dem. Ved all denne Tilladelse imidlertid, ja ved den Pligt, som paaltager os, at ødelegge og forderve dem, maae vi dog altid bevare vore Gemytter fra den Tilbøyelighed til Gruesomhed, og for den Glæde, at udgyde Blod; endnu meget mindre er det os till de, at martre og pine endogsaa det vildeste Dyr, og at vise vor Fornøyelse over dets Qval og Øine. Vi kan udrydde det, og skaffe det bort af Verden, men vi maae altid overveye, at det, ligesaa vel som vi, var skabt af Gud, at det gjorde Ondt, formedelst det Jnstinkt, som var det indplantet af Naturen, hvilket det ikke formaaede at forandre, og at det derfor skulde geraade et fornuftigt Væsen til Skam, at pine et ufornuftigt Dyr. Er det os altsaa ikke tilladt, at udøve nogen Gruesomhed, nogen Slags anstændig og ufornuftig Grumhed, imod de Dyr, som ere skadelige for vort riv, vor Eiendom, og vor Sæd og Frugter, hvoraf vi skal leve, hvor meget meere ud ford er da billigheds Regler, endnu meget mindre at giøre slig imod væ geløse ustadelige Creature, som maae tiene os til vor Næring, og til vort Lives Underholdning. Jeg nægter ikke, at jeg med Afskye betragter det Menneske, som er i Stand til at pine et vildt eller tamt Dyr, som maae lade sig Liv, for at stille hans Hunger eller hans vellystige Smag, Thi hvilken styg Gemyts Beskaffenhed, hvilken blodtørstig Tænkemaade sætter ikke dette forud, og hvad har man ikke med Rette at befrygte af saadant et Menneske, som med Fornøyelse kan mætte sine Øyne med Blod. De, som saae Domitian med saadan Græde at spinde Fluer, sluttede ikkun alt for vis de af, at hans sorte Stær ogsaa snart skulde kunne finde sin Glæde i at marere Mennesker. Men den høyeste Grad af Grusomhed er det, naar vi udøver samme imod vore tamme, troe og nyttige Huusbyr, som arbeyder med os, eller paa mange Slags Maader skaffer os vor Velstand og Ophold, eller ogsaa bidrager saa meget til vor Beqvemmelighed og til vor Fornøyelse. Ved Grusom hed imod de vilde og skadelige Dyr kunde maaskee endda anføres en Skygge af Undskyldning; men ved de stakkes godhierrige Huusdyr, er enhver Slags Qvale og Pine, som bliver dem gjort, en skrigende Uret, en Vanære for Menneskeligheden selv. Og dog er desre re intet sædvanligere, end denne Menneskenes grusomme Opførsel. Hvad for en Beqvemmelighed er det, at den stolte og sterke Hest i Stedet for Mennesket pløyer Ageren, og bringer ham sin Høst under Tager; ligesom med ringet Lød bærer ham snart til Fornøyelse og snart til hans Reyses hastige Befordring, Og hvad er dens Løn, Ofte den utaknemmeligste og umenneskeligste Begegnelse, naar den har løbet i hele Dage vek, uden at trekke Aande og puste, og er nær ald at styrte af Mathed, saa bliver den endnu hug et med Jernsporerne i de blodige Sider saa længe, indtil dens Rytter har naaet sin Reyses Maal. Og hvad var ofte Aarsagen til denne flyvende Gaa log, En saare ringe Ting. Maaskee slet intet videre, end for eengang at jage ret sterkt afsted. Har endelig dette armegrælede Dyr naaet sin Stald, saa nægter dens Rytters skammelige Gierrighed den sin tilbørlige Næring, ved hvilken den atter kunde komme til Kræf er igien. Dette er den Tienestes Belønning, som intet andet Kreatur i vore Egne kunde belse os. Det skulde blive for vidtløftigt, om jeg endnu meere vilde udbrede mig her om Menneskenes utaknemmelige Opførse, imod de andre Slags af vore nyttige Huusdyr. Hvo som har Leylighed til at omgaaes med Folk, der holder Qvæg, maae alt for ofte med Mishag være et Vidne til den slette Begennelse, som de maae udholde. Hvor ofte bliver den tilbørlige Næring dem betagen, som de ved deres Arbeyde, har forhverret Menneskene, Med hvilken Ufornuft lader den ofte af andre Aarsager opbragte Landmand disse Kreature føre sin Vrede, ved at slaae dem, og til hans egen Skade, forderver baade deres Sundhed og deres Lemmer, Hvad for Eder og Bander bliver ikke udøste over dem ved den ringeste Anledning, som de ufornuftige Skabninger vel ikke forstaaer, men hvilke geraader Menneskene til desto større Skam og Ansvar. O Mennesker, Mennesker, vi de I besidde Fornuft, og J kan dog saaledes forgaae eder imod ufornuftige Skabninger, Siger ikke de evige og uforanderlige billigheds og Taknemmeligheds Lovereder, at J skal endogsaa iagttage samme imod Kreaturerne, som vel staaer under eder, men ere eder dog i al Betragtning saa uundværlige, og giøre eder saa megen nyttig Tieneste, Dersom dette imidlertid ikke er tilstrekkeligt nok, til at bringeleder fra eders uforsvarlige Tyrannie over Dyrene: saa vil jeg endnu sigeledes en Sandhed, som Fornuften vil erkiende, og som endnu meere sladlædes ved den hellige Skrift, den som har skabt Menneskene er og Dyrenes Skaber; han seer ogsaa fra sin Tyrone ned paa dem med Naade. Han vil, at det skal gaae alle vel efter deres Art og Bestemmelse; han seer hver Qvale, hver Marter, som uskyldigviis bliver tilføyet dem, med su alseende Øye, og (skielver J Tyranner, imod hans Creaturer.) Han, enhver Urets Hæoner, han vil og hævne den Uret, som vederfares disse hans ringere Skabninger. Han hører sine Kreatures Sukke, og omendskiønt eders Hierte er følesløst derved, saa bliver vist ikke hans det. Hvo kan sige, hvad for Straf Væsenernes afmægtige Fader forbeholder dem, som har gjort sig en Fornøyelse at at qvæle disse hans Væsener, Jeg vilde ikke for al Verdens Skatte have saadanne Gierninger at bebreyde mig, som gandske nødvendigviis maae være en Vederstyggelighed i Skaberens Øyne, og altsaa ligesaa nødvendigviis ikke kan blive ustraffede af ham, i det at han, ved grove og forseelige Fornærmelser imod hans Skabninger, bliver selv fornærmet. Jeg vilde ønske, at disse Tanker maatte bidrage noget til at formilde den Tyranniske Opførse, imod de uskyldige Dyr, og at alle de, som maae bebreyde sig samme, vilde overveye, at de derved giøre sig straffærdige i Guds Øyn, og afskyelige og foragtelige i hvert Menneskes Øyne, som lænker billigt og ædeelt.