Københavns Adresseavis, 1778-01-19
Slutning om et svensk Selskabs Andien, hos den forrige Pave. Da vi skulle tage Afskeed, spurgte han mig, om der dog ingen Ting var, hvori han kunde tiene os holdende mig i Haanden. Jeg svarede da: at hans Exempel havde inspireret mig saa megen Lyst til at giøre andre godt, foruden de Sentimens, jeg har til at elske Dyd og Videnskaber, og derfor drister jeg mig til at recommendere tvende af mine Venner, hvis Egenskaber og Talents fortiente en saa oplyst Paves Protection, som kan drage megen Nytte af saadanne Genier. En af dem er i Rom og en i Neapel. Han spurgte, hvem de vare: Jeg nævnte da Padre Minas i Neapel og Abbed Giovenazzi her i Rom. Paven forsikrede mig, at han skulde giøre dem godt, og det var ikke andet, end at tiene sig selv, naar man promoverede saadanne Personer. Han lagte videre til, at han allerede kiendte deres Fortienester. Naar jeg engang, sagde han, faaer bragt de udenlandske Affaires til Ende, som ligge mig paa Skuldrene, har jeg et særdeles Sy stemme, som jeg vil udføre, til at gouvernere Rom, og at oplive her Konster og Videnskaber, at de her kan komme til at brillere. Jeg vil her indrette et Academie, som skal occupere sig med Sprogene og Antiqviteterne, og med den til vor Stad hørende Historie. - det skal jeg sætte de lærdeste Mænd, som jeg nogensinde kan finde; alle skal de faae at forrette, og ingen skal blive udelukket. Siden talede jeg om adskillige Lærde, i Rom, som jeg kiendte, og mærkede at det behagede ham. Jeg berømte for ham de Herrer Assemanni; han spurgte mig strax, hvilken af dem jeg skatterede meest, enten Bibliothecairen i Vaticanen, som har Titel af Erkebisp i Apammen, eller Professoren i Propaganda og Sapienza a. Jeg svarede, at jeg estimerede dem begge, men til at giøre Udslaget mellem tvende Personer af saa megen Merite, udkrævedes et Omdømme ligesaa oplyst, som deres eget, om Comparationen skulle blive rigtig. Han spurgte os, om vi agtede længe at blive i Rom, og hvor vi tænkte os siden hen, m.m. Da vi blant andre Stæder nævnte Bologna, sagde han, at vi der skulle finde meget smukke Sager i Jnstituto, m.m. Da vi toge Afskeed, fulgte han os lige til Dørren, ja holdte endog i den, ligesom han vilde følge os ud. Han tillod ikke Knæbøining, som man ellers bruger ved Afskeedtagelsen, da man begynder med at kysse Tøflen, og siden bruger samme Ceremonier, som jeg anmeldte ved Indtrædelses Hilsenen. Tvertimod, denne Pave viiste os utroelige Høfligheder og Caresser; tog tilsidst Hr. Baron Rudebeck i Favn, kyste ham, og ønskede tusinde Velsignelser over os alle. Han tillod mig ikke engang at bukke mig ned, da jeg ville takke ham for de Løfter, han gav mig om at giøre de tvende Lærde godt, men holdte mig stærkt i Haanden og klappede mig, ja tillod mig flere Gange at kysse sin Haand; et Fortrin, som ellers ingen pleyer nyde uden Printser og Cardinaler. Da vi toge Afskeed, sagde jeg, at vi alle skulle blive lige saa mange Røster til at udraabe hans Rygte, og saa store Dyder overalt, hvor vi reise, lige til det yderste Norden. Han svarede derpaa i de bevaagneste Udtryk. Og nu holder jeg Ord, hvad Norden angaaer, da jeg for min Herre saa nøye har beskrevet denne Paves Tænkemaade, og hvor ubeskrivelig populaire han er. Man kan virkelig blive surpreneret, naar man seer Pavens Modestie og Ydmyghed. Min Herre seer, hvor han tager mod dem, som efter hans Religion ere anseede for Kiættere og Fordømte. Olim non erat sic. Der er ingen Udlænding, som jo berømmer og ærer denne Paves Forstand og Manieres, der ere usigelig artige. Naar man taler med Paven, kalder man ham Vostra Sanctita, Sua Sanctita, Saa Beatitudine, Sancto Padre. Disse ere de sædvanligste Titler. Han har siden i sit Hof talt om os med megen Yndest. Usædvanlighed at see Svenske, og det saa mange paa engang, har nok gjort Jmpression. Han har iblant andet sagt, at vi vare de første Udlændinger, der saa meget har talt med ham om ædle Konster, Vittighed, Sprog og Videnskaber, hvilket meget behagede ham. Han har ikke glemt sit Løfte og P. Minast i Neapel. Han har skrevet og ham til den pavelige Nuntius udi Neapel, og befalet ham forsikre P. Minasi og sin Jhukommelse og Yudest; og derpaa har Nuntien ofte budet ham til Bords. P. Minast har skrevet mig adskillige Breve til, og takket mig formit bestandige Venskab. Han siger, at han aldrig i Verden har kunnet troet, at en fra det yderste Norden skulle komme til Rom, for at recommendere en fattig Munk hos Summus Pontifer. Og, seer det ikke i Sandhed ogsaa ret underligt ud, at en langveis Kiætter har recommenderet en Dominicaner=Munk (til hvis Orden just Jnqvisitionen hører) hos selv Paven i Rom, Man seer heraf, at de utroeligste Paradoxer kan blive Sandheder. Exempler paa ædle Handlinger.