Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-12-13
Endnu er ingen født, som heelt mig har udgrundet, Skjøndt Tusind pønsed paa at støve op de Spor, Hvori min store Flod sit Udspring først har fundet, Og Perlen af mit Jeg sit trolddomsfulde Mor. Mit Navn det veed enhver i næsten alle Lande, Og Mange signe mig, langt flere mig forbande! Jeg nævnes ved hvert Bord, ved Stokfisk og ved Velling, Ved store Skildpad smaus, i dybest Kielderhul, Hver ordensmykket Mand og hver Skovshoved kjelling. J Vrede og i Harm mig skjænder Huden fuld. Hvis Du med Varsomhed et Led mig let afrykker, Jeg bliver til et Dyr, at sige ei paa Dansk, Som snart med sine Been i Støvet Dig nedtrykker, Endskiønt Du nævner det, som Cavalier paa Fransk Vel kan det ei, som jeg, saa mange Krumspring gjøre, Men det dog morer godt, naar Nogen det vil føre; Vel er det kun er Dyr, der gaaer som andet Qvæg, Men dog skal af Forstand det eie meer end jeg, Om Natten seer Du det paa Himlens mørke Bue, J evig Straaleglands, som en Carfunkel lue. Nu mener Du maaskee at kunne snart opdage Min indre Helligdom, min skjulte Jsis Jld, Men, hvis Du dette troer, jeg maa Dig halv beklage, Og da mit hele Svar er høist et lidet Smiil; Jeg intet er af Alt hvad jeg Dig har beskrevet, Ei Dyr, ei Steen, ei Fugl, ei Luft, er Jld, ei Vand; Men dog jeg mangen Gang den Færd har konstigt drevet Hvortil de nævnte Ser sig alle see istand. Er end jeg intet Dyr, jeg dog har hvasse Tænder, Er end jeg ingen Steen, jeg dog Dig presse kan, Er end jeg ingen Fugl, det meget tidt dog hænder At uden Vinger jeg bortflyver med mit Ran; Jeg styrer som en Gud fast hele Staters Væsen, Fra Kongers Cabinet til mindste Skræderbord; Min Enevælde mig man kaster tidt i Næsen, Skjønt jeg uskyldig er, som det nyfødte Nor. Mig kjender hver en Mø, med favre Rosenkinder, Hver Sælgekjelling og hver halv beskoet Matros; Hver Ødeland i mig et mægtigt Anstød finder, Og gjerne gaf mig dømte fra Ære, Liv og Gods; Nu har jeg alt Dig viist, lidt mere end jeg burde, Den skrøbelige Form, hvori jeg end er til Men ingen Qvindefødt dog neppe endnu turde Forvovent løse op mit mørke Gaadespil; Thi sikkert var hans Lod, som Adams i hiint Eden, Hvor Kundskabstræet stod paa et uhegnet Rum, Og Evas søde Snak, og Slangenstrædske Beden Ei blot ham gjorde blind, mennak, desværre dum, Thi Dumhed var det dog at offre evigt Liv Blot for at være fri for daglig Skjænd og Kiv Men for at vise Dig, jeg er ei af de Plumpe, Ei heller frygter for, at Du saa ligefrem Strax ned til min Planet, som en Niels Klim skal dumpe, Jeg her Dig sige vil hvad end har større Klem Den Tid et Chaus var den store VerdenkugleJeg i min første Form, før Jorden selv var skabt, Var Grundaarsag til Alt, det veed Minervas Ugle, Et Nu foruden mig. - det skabte Alt er tabt! Hvorledes gaaer det med Saxo og Snorro Dette Spørgsmaal, som jeg i de to sidste Aar saa tit har hørt, og end tiere gjort mig selv, uden at kunne svare stort Andet, end det ligger i Grunden; dette Spørgsmaal vil jeg nu offenlig besvare saa godt, som Omstændighederne tillade, og derimod forelægge mine Landsmænd, altsaa fornemmelig. Sællandsfarene, det nærbeslægtede Spørgsmaal, hvordan skal det gaae med de gamle Drenge, der, som Jver Beenløs, maa bæres til Hevn for hvad der opaades i O me-Gaarden! Saavidt er det da endelig kommet, at Trykningen af begge Krøniker kunde, i Morgen saavidt jeg veed, begynde i det Schulziske Trykkerie, hvis, i vore Øine ubetimelig, hensovne Eier, dertil havde forberedet Alt; men nu forhaler jeg, paa eget Ansvar, Værket til Nyaar, og hvorfor, er netop hvad jeg vilde sige.