Aalborg Stiftstidende, 1834-02-01
Til Ostende vare i forrige Aar ankomne 919 og afseilet 939 Skibe. Den gamle Spiller. En Scene af Badelivet. Marchese Angelo Foscarini, det sidste Afkom af en af de ædleste og ældste neapolitanske Familier, havde i flere Aar gjennemreist Europa, da han i Juli 1831 begav sig til Dieppe for sit Helbreds Skyld. Han var ledsaget af sin Datter, Signora Olimpia, en Jomfru saa skjøn, som man kun kan tænke sig en Jtalienerinde. Hun var hans eneste Datter, og derfor fortæredes han af Græmmelse, at ikke en Søn kunde forplante hans stolte ældgamle Adel. Han selv var nu 60 Aar gammel, og Enkemand efter tvende ædle romerske Damer og en tydsk Fyrstinde. Hans umaadelige Formue søgte han, den sidste Foscarini, nu at sætte Veilfor, ved et høist pragt- og ødselfuldt Liv. Han elskede Olimpia, ikke som en Fader elsker sin Dato ter, thi Foscarini havde kun Kjerlighed for den Søn, der ikke blev ham født og som han inderligt begrædte; Datteren elskede han, fordi hun var det skjønneste af hans Eiendeele, det skjønneste Meubel i alle hans Palladser; derfor maatte hun følge ham overalt, og derfor havde han nægtet de høieste og fornemste Herrer i Østerrig og Jtalien hendes Haand. Marchesen fandt paa at bade sig i Havet, og meente at Søvandets Kraft om Morgenen skulle styrke ham efter natlige Udsvævelser; engang kom han derved formelig i Livsfare; han blev reddet af en ung Husar=Officeer, der netop tidligeret i Pyemont og senere i Vien paa det Fyrrigste havde tilbedet Olimpia, og derved foruroliget Faderen. Nu vare de, ved denne Leilighed, blevne uadskillelige Venner. Officeren, (Stephan, der endnu brændte for Datteren, vidste at skjule sin Lidenskab for Faderen, og derved at gjøre ham tryg. Marschesen fattede Fortrolighed til ham og betroede ham Hemmeligheden af sit kummerfulde og stormfulde Liv, og viste ham det Frygtelige, som han skjulte under al sin Glimmer. Ogsaa Olimpia havde underrettet Stephan herom. Stephan tilbragte alle fine Aftener i Marchesens Palladser, og for at behage hans Spillesyge var han selv bleven til den meest forvovne Spiller, og spilte saa at sige sin hele Velfærd hen; men desto mere holdt Marchesen af ham. Olimpia opmuntrede stedse St. til at spille, for at more hendes Fader. En Aften var høit Spil af mange Rigmænd hos Marhesen. Stephan medbragte den sidste Sum, og denne havde han faaet tillaans af Olimpia, hendes Sparebøsses sidste Jndhold. Han sagde til hende: "Taber jeg ogsaa denne, saa giør jeg en Ende paa Tingen. Saa beiler jeg til Din Haand, og faaer jeg nei af Din Fader, saa skyder jeg mig en Kugle for Panden. Olimpia vidste at St. holdt Ord. Stephan og Foscarini satte sig ligeover for hverandre. Her var ogsaa en pariser Banquier, en engelsk Skibscaptain og to Plantere fra Havannah. Der blev spillet et Helvedes Spil! Stephan havde atter Uheld, den ene Indsats gik efter den anden; han skjalv, med en Haand, der næsten uvilskaarlig trak sig tilbage, satte han de allersidste 10 Tdor, ind; han slaaer heldig, og vinder 100 Tdr. fra Pariseren. Om Morgenen Kl. 5, havde Stephan vundet 200000 Piastre, Pariseren 80000, Skibscapt. 20000, de 2de Plan tete 130000, og Marchesen alene havde tabt alle disse Summer!! Spillerne jublede ved Bollen, og aftalte at give Mode iaften igjen. De mødte; men Spillet var imod Aftenen iforveien kun Børneleg. De som havde vunden store Capitaler, havde nu kun givet ringe Revanche, ved at sætte Smaasummer ind. Derover fortvivlede Marchesen endnu mere, da han var kommen paa Fordærvelsens Bred, og nu ikke kunde faae den sidste Leilighed, til enten at styrte sig i dens aabne Gab, eller at reddes fra Undergang. Ei heller havde han nu længere Penge nok til Forcering. Den rædsomste Fortvivlelse hvar malet i hvert af hans Ansigtstræk. Endelig taler han til Husar=Officeren Stephan. Min Herre, alt hvad jeg var Eier af besidder De nu. De andre Herrer have kun vundet Bagateller imod Dem. Hr. Marchese . . . . . March. Lad mig tale ud. Vi have gjort Bekjendtskab sammen i Badet, husker De at De friede til min Datter, hvorlunde dette mishagede mig, og at jeg dengang havde Ret den Gamles Fødder: Hr. Marchese, maa jeg være Deres Svigersøn, saa besværger jeg Dem, at tage Alt igjen, som Tilfældet har tilslængt mig; men jeg troer det er forgiæves, Tilvisse, aldeles forgjeves, sagde Marchesen rasende. Vel, jeg siger Banco til Deres Insats, behag at bestemme min Sæt hvad de vil, siger Marchesen. En frygtelig Pause, i hvilken Alle vare som lynslaaede, paafulgte "Jeg sætter imod deres Datter Alt hvad jeg eier og har dertil min tilkommende Arv, mit Navn, min Person og min Ære. Nok, nok siger March. Det frygtelige Kast skeer, og - Stephan vinder. Han gaaer March. med 5 Skridt bevæget imøde. Hr. Marchese, Alting er kun er frygtelig Drøm; De har intet tabt, og jeg har dog vunden meget. "Hvad - svarer March. - troer de at jeg kryber til Korset? Nei, og troer De at mine Taarer og mit Ansigt røber saadanne Følelser, da lyve mine Taarer og mi Ansigt. Efter disse Ord forsvandt han af Værelset, med indfandt sig snart igjen med - Olimpia. Min Herre - taler han til St. - jeg kommer for at løse mit Æresord, De har vunden min Datter, her er hun Nu har jeg ingen Datter mere, men De har derfor ingen Hustru endnu. Jeg kalder Dem aldrig Svigerson, dertil er de ikke adelig nok, og derfor - Revanche. Her ere 2 Pistoler, de ere ikke ladte; vi lade den ene, blande dem begge sammen, skyde begge af paa een Gang, og een af os maa da falde. Bliver det Dem, saa er Olimpia min igjen, bliver det mig, saa kan hun disponere over Deres Navn og Haand St. vilde sætte sig imod, vilde raabe om Hielp, men den fortvivlede Oldings sidste Ord vare: "Hvis De gjør en eneste Skridt, saa skyder jeg Olimpia for deres Øine, Den stakkels Pige sank bevidstlos ned; begge Spillere grebe rasende til Pistolerne, de skyde, og - Stephan vinder atter.