Almuevennen, 1843-07-19
Vi sigte herved til dem, der bestandig kalde den nyere Tids liberale Jdeer et taabeligt Opspind af Nyheds jægere, og hvem vi oftere have hørt udbryde: "Hvad behøve vi at ønske os en anden Forfatning, vi leve jo lykkelige nok under den, vi nu have." – Saadanne Mennesker ansee sig for lykkelige, naar deres Helbred, ikke feiler noget, naar de have deres gode Udkomme og der forresten Jntet gaaer dem imod; og naar Landets Forfatning ikke hindrer dem i at nyde Livets Glæder, da mene de vel, at Landets Forfatning er den bedste man kan ønske sig. Men naar de samme Personer blot vilde kaste et dybere Blik ind i Tingene, naar de blot, istedetfor udelukkende at bekymre sig om deres eget lille Jeg, vilde see, hvorledes det gaaer til og er gaaet til i den Stat, hvis Borgere de ere, da vilde de tillige komme til den Erkjendelse, at der heri er foregaaet Meget, som ved den blotte Tanke maa forvolde En Sorg, og at der endnu er og skeer Meget, hvori man maatte ønske en Forandring, og som det derfor var enhver Statsborgers Pligt at søge afhjulpen. Der er, som sagt, foregaaet Meget, der ved den blotte Tanke maa forvolde En Sorg. Landet er i et Tidsrum af over et halvt Aarhundrede bestandig sunket dybere og dybere i Gjeld og denne er opvoxen til en saa uhyre Sum, at det ikke engang længer er værd at tale om et Par Millioner mere eller mindre. Saadant er skeet under Enevoldsmagtens Scepter, under en Konge, der fremfor nogen førte et faderligt Regimente. Mon det ogsaa vilde være skeet under en fri Statsforfatning, hvor Folkets Stænder havde Skattebevillingsret, Mon disse vilde have været saa redebonne til at bevilge de forfærdelig store Laan, der nu trykke Staten saa haardt, Trykkefriheden har under den sidste Konges Regjering stedse lidt flere og flere Jndskrænkninger. Man har ikke Lov til at meddele sine Læsere uskyldige og interessante Efterretninger fra Udlandet; man er i sin Skribentfærd underkastet en enkelt, dertil bestemt Embedsmands personlige Forgodtbefindende; man straffes haardt for en enkelt Yttring, der, uden i sig selv at være særdeles daddelværdig, dog kan fortolkes som Mangel paa pligtskyldig Opmærksomhed. Mon alle disse Jndskrænkninger i den naturlige Frihed vilde være skeete, Fald Folkets Udvalgte havde havt Andeel i den lovgivende Magt? – Disse og mange lignende Spørgsmaal forelægger den sig, der foruden at kaldes et godt Menneske, ogsaa vil have Navn af en god Statsborger. Det kan ikke være en Saadan ligegyldigt, om det Offentlige er i Fare og Nød, om det lider af Mangler og Brøst. Og ligesom han selv, hvor Leilighed gives, med Glæde vil give sin Skjærv til et eller andet almeennyttigt Foretagende, hvorved der raades Bod paa Savn i Staten; ligesom han uden Frygt fremstiller sig blandt dem, der bede om gavnlige Forandringer i Statsforfatningen, saaledes vil han ogsaa fatte gode Tanker om de Skribenter, der have sat sig det til Formaal at omtale Landets Mangler og søge at afhjælpe samme ved nyttige Forslag, og han vil ikke fordømme dem, fordi de maaskee stundom kunne gaae lidt for vidt i deres Jver for den gode Sag og bruge Udtryk, der kunde være mere maadeholdne. Det er til en saadan Betragtning af Tingenes Tilstand enhver god Borger omsider bør ledes. Vort øieblikkelige personlige Vel er kun et bedragerisk Skin, naar det ikke staaer i nøie Forbindelse med det Heles Velbefindende. Det mangler den faste, sikkre Grundvold, naar det ikke hviler paa Landets Lykke og Velvære. Kunder, hvor hver Statsborger betragter sig som et Led af det store Hele, kan Landets Velstand og Velsignelse trives. Men hvor hele hans Bestræbelse kun gaaer ud paa den dyriske Tilfredsstillelse, hvor man har sat sig den gyldne Regel: "Lad Enhver sørge for sig selv, og, naar det kommer høit, lægger til og Gud for os Alle, der er Jordbunden altfor gold, til at Almeenvellet skulde kunne trives derpaa. At denne Sløvhed for det Heles Vel i vort Fædreland havde naaet et mærkeligt Høidepunkt, derom behøves der intet andet Vidnesbyrd end den Kjendsgierning, at Opraabet: "Almeenaanden skal oplives, maatte udgaae fra Kongen selv. Og ihvor ofte det endogsaa fra den Tid, det første Gang udtaltes, er gaaet fra Mund til Mund, det kan dog endnu ikke gjentages tidt og ofte nok, skjøndt vi ville ønske og haabe, at der just ikke skal Aarhundreder til fuldkommen at vække og oplive, hvad Aarhundreder havde indlullet i dorsk Selvforglemmelse. Erklæring. Uden at have opnaaet vor Hensigt, at blive underrettede om: "hvorvidt en Brandmesters Myndighed kan strække sig, erholdt vi gjennem dette Blads Nr. 25 et saakaldet Svar fra Hr. Møller Dame, hvori han, uden i mindste Maade at oplyse os om nogensomhelst Hjemmel til sin lidet passende Fremgangsmaade, anmoder os om at følge Sandheden, naar vi en anden Gang vil skrive offentlig. Jdet vi takke Hr. Dame for denne vistnok velmeente Formaning, kunne vi kun dertil bemærke, at foruden det vilde være os saare let ved alle de fra Smørum Sogn, ved Brandstedet Mødte, at bevise Sandheden af det af os Fremførte, saa kunne vi selv i Hr. Dames Svar er finde andet, end at han, trods al sin Umage for at besmykke sin Sag, i Realiteten maa indrømme Sandheden af vort Udsagn. Hvor lidt Hr. Dame har at støtte sit Beviis paa, sees tydeligt nok af den lange Omvei han maa gjøre til Ballerup Kroes Brand, een, hiin Sag ganske uvedkommende Gjenstand, og selv her har han kun kunnet skaffe Formodninger. Formodentlig skal det være Jroni, at Hr. Dame i sit Jnserat flere Gange benævne os: Dhrr., en Titel vi - skjøndt vi erkjende i vort eget Hjem at være ligesaa gode Herrer som enten Hr. Dame eller mangen en Anden aldeles ikke have gjort Krav paa eller sætte Priis paa, og hermed være for vort Vedkommende denne Sag bragt til Ende. Smørumnedre den 4de Juli 1843. Peder Jørgensen, Hans Andersen, Sogneforstandere.