Viborger Samler, 1778-08-17
Cap. I. Semlers visse Anmærkninger ved det 39 og 40 Vers synes ufeilbarlig at have hemmelig Hensigt paa nogle hans besynderlige Meninger, og derover opvakte Stridigheder, for Exempel de Canone, de Inspiratione &c. ellers gjorde han sig vel ikke saa ofte og saa hollig Umage for at anbefale visse Poster. Cap. A. v. 8. De, som ere komne for Christo, forklarer han om dem, som anderledes, end tilbørligt var, havde lært om Messiæ og Guds Riges Beskaffenhed, og ikke just om dem, som havde givet sig ud for Messias. Det skal altsaa høre hen til Lærre=Embedet, hvori Christus imellem sig og dem giør Forskiel, hvilket synes at være den retteste Meening og rigtige Forstand. Men det, der tilligges om Johannis Disciple, behøver i mine Tanker Jndskrænkelse og forsigtig Forklaring, da man maa slutte, at nogles Oplysning, i sær deres, som mulig enten vare fra bortliggende Steder, eller komme bort fra Jødeland, (see Act. Kl. 1. 69) vel var fuldkommen, men ei udi Hoved=Sagen urigtig. Med dem, som forvendte Johannis Lærdom, eller med den sammenblandede urigtige Meeninger, er det en anden Sag; thi de kan ikke ligefrem kaldes Johannis Disciple. V. 28, cll. 30 i Anmærkningerne. Den Jodernes Meening, at de alene vare Guds elskte Folk, og at andre Folke=Slag foragtedes og forkastedes af Gud, synes det at Skribenten for tit finder og anfører. Jeg kan ikke see, at den her har egentlig noget at giøre, da Christus vist nærmest taler om dem iblandt Jøderne, som rettelig troede paa hannem. N. 36. Man behage her at see, hvad der er meldet ved Cap. V. 17. Semler tager Grunden, til sin Forklaring af det 34 og 35 Vers: Men det lader, som han for løselig behandler denne Post, der er af overmaade Vigtighed, da det 33 Vers ufenbarlig viser, at Jøderne toge disse Ord i den Meening, som de naturligst tages i. Det kan vel ikke nægtes, naar man paa en vis Side betragter det Beviis, som Jesus bruger i det 34 Vers, at det jo er muligt at sige noget imod; men den naturligste Meening bliver vel den rigtigste, og Skribentens Ord ved Slutningen af Anmærkningen ved det 36 Vers man med Skiønsomhed forstaaes. Sprogene Matth. AVII. 19. Joh. A. 28, &c. &c. samt at Jesus har befalet ligefrem at troe paa ham, jeg veed et, at den Talemaade staaer meere end engang om Moses, og det i en Sammenhæng, der forklarer sig selv) ere Fare, og tydelige Sandheder. Derfor indseer jeg ikke fuldkommen Grunden til hans Anmærkning ved Cap. Kl. 21. hvor han siger, at man, efter Guds og Jesu Exempel, mildelig bør omgaaes dem, som i Almindelighed i Salligheds=Lærdom, og i Synderlighed i den om Jesu Guddom, have andre Tanker end vi, og at man ei maa hade dem. Aldrig har man lært, eller kan lære anderledes i vor Kirke. Om der er Gierninger, der er Lærdomme imod, det er noget andet, og beviser intet mod Sandheden. Mon da ikke mange tænke: Hvor til skal disse saa idelige Erindringer, Kan det være fordeelagtige Formodninger, som man af dem kan uddrage? – Der er overmaade stor Forskiel (hvilket denne meget høilærde Mand ellers selv meget tit erindrer, og til sine Hensigter anvender paa den Tiid, da Jesus endnu Kk. 3. van vandrede i Jødeland for sin Død o. s. v., og den efterfølgende samt fornemmelig vor Tiid. Da det er saa klarlig beviist, at Jesus er en sand Gud, skal man da ikke af alle Kræfter vedligeholde og forsvare denne Troens allervigtigste Artikel, og igiendrive de modsatte Vildfarelser, Er det at hade? – Hvor tit dadler og retter denne Skribent, hvilket endog i denne og følgende Part af hans Paraphrasis forekommer, sine egne Bekiendelses Brødre, men mon han derfor troer, at han hader dem, eller ville vel ansee, at man tillagte ham saadant et Forhold? Spørgsmaal. Er det ikke en Landsbye=Præst tilladt paa Græsning, Fællet og Overdrev, at græsse ligesaa mange Fæe=Høveder om Sommeren, som han kan foere om Vinteren af sin Avl og Tiender,