Københavns Adresseavis, 1765-07-03
Anmærkninger. Fra Stokholm berettes, at Svalerne der i Riget har ladet sig see længer ud paa Vinteren denne gang, end sædvanligt endog i de nordligste Rigets Provinzer. Ved denne Leylighed spørges endnu ikke ubilligt, siden det dog altid bliver et omtvistet Spørsmaal: Hvor bliver da Svalerne af om Vinteren, Olaus Magnus har iblant andet efterladt Verden den Tanke, og mange har ikke allene troet det paa hans Ord, men vel endog tordet sværge derpaa, at Svalerne og Efterhøsten enten synker sig ned i Vandet eller borer sig ned i Moser, og bliver sammesteds liggende i en Slags Besvimmelse, indtil Foraars Varmen, opliver dem, og bringer dem frem for Dagen igien. Men en Svensk lærd Mand, ved Navn Grosselius, har gandske nyelig i et Academisk Strids=Skrift, som han offentlig forsvarede i Abo, under den der værende Professor Medicinæ, Hr. Leche, paastaaet, at Svalerne ere virkelige Trækfugle. Efter hans Læresætninger opholder Svalerne sig altsaa om Vinteren lige saa lidet i Vand og Sumper, som i Klippernes Rever, i hule Træer eller gamle Bygninger. De, saa vel som flere Slags Fugle søger blot i de kolde Efterhøst=Nætter nogen Tilslugt til Sumperne, hvis opstigende Varme samt høye Rør beskytter dem imod Kulden; men imod Vinteren trækker de til varme Lande. Man har befundet, at Hav=Vandet imellem Øerne har paa den Tid, naar Svalerne bliver usynlige, en Varme, af 17 Grader, men at dets Varme, naar de kommer igien, har ikkun 9 Grader. Hvorledes skulde da sidst bemeldte Varme kunde oplive dem, naar den første giør, at de besvimer af Kuld. De ere endog undertiden komne igien, førend Jsen har været smeltet. Det er unægteligt, at man har seet dem i store Flokke flyve over Havet, da de har sat sig paa Skibenes Master og Tovverk, og de Herrer, Leche og Grosselius ere tilbøyelige at troe, at vore Svaler imod Vinteren, tillige med andre, flyver til Egypten, hvor de, efter Plinii Fortælling, bygger en Dæmning for Nilstrømmens Bredde, af 15 Alens Høyde, af lutter Reder, som standser Strømmens Oversvømmelse, til hvilket store Værk de Egyptiske Svaler allene, og uden de Europælskes Hielp, virkelig ikke synes at være tilstrækkelige nok. Men det, som nøder Svalerne til at begive sig paa Reysen og trække bort, er ikke allene Kulden, men endog en brændende Hede, efterdi begge Deele formindsker de Jnsecters Tal, hvoraf Svalerne lever, og følgelig foraarsager, dem Mangel paa Næring. Men det kand vel ogsaa være, at vore Svaler om Vinteren søger andre varme Lande, og maaskee endog trækker til America. De forbemeldte Lærde regner, at Svalerne med egne Kræfter kand i en Time flyve 4 Mile, og da en Storm i en Time farer 6 syv mendedeel Svenske Mile frem: saa kand de ved Hielp af saadan en Vind flyve 10 syvniendedeel Mile. Heraf uddrages den Slutning, at vore eller de Finlandske Svaler, naar de ved deres Afsked fra os har føyeligt Veyr og Vind til deres Reyse, saa kand de legge samme tilbage til Egypten i 31, og til America i 22 Timer. Skulde de endog paa Reysen over Søen blive trette, saa kand de udhvile sig paa samme, efterdi deres specisiske Tyngde er ikkun liden imod det Atlantiske Havs Tyngde. J Hr. Osbecks Erfaring, som paa sin Reyse til America har seet Svaler at sette sig ned paa Skibet, og vare gandske vaade, bestyrker denne deres Udhvilelse.