Jyllandsposten, 1841-01-29
De danske Stænders Virken i det tilbagelagte Stadium, bedømt af den kgl. Commissarius i hans Slutningstale den 19de Decbr. 1840. "Stændernes Virksomhed har hidtil fuldkomment retfærdiggjort den Tanke, hvorfra Frederik den Sjette gik ud, da han stiftede disse Folkeraad. Det har viist sig, at der fra disse er udgaaet mangen for Regjeringen særdeles velkommen Opfordring til velgjørende, til Folkets Ønsker og dets Tarv svarende, Love og Foranstaltninger; at de Love, hvortil Udkast, efter Kongens Befaling, have været Landets udvalgte Mænd forelagte, have, ved disses saakyndige, indsigtsfulde Granskning, opnaaet en større Fuldkommenhed; at ogsaa mange andre for den tænkende Borger vigtige Gjenstande, derved disse Folkeraad ere bragte i Bevægelse, uden at være komne til noget egentlig Resultat, dog have fundet en fleersidig Drøftelse, som har havt en belærende, berigtigende og beroligende Jndflydelse paa den almindelige Mening. Har der end ikke ved enhver Leilighed viist sig den fuldkomne Harmoni mellem Regjeringen og Folkets Udvalgte, som er Jndretningens skjønne Formaal, saa er det dog at haabe, at de ville komme hinanden mere og meere nær, som de gjennem de gjensidige aabne Meddelelser mere og meere udfolde deres Hensigter, Ønsker og Forestillingsmaader for hinanden, og ved enhver Uovereensstemmelse i det Enkelte vil dog den Overbeviisning gjøre sig gjeldende, at Konge og Folk have samme Grundvillie, at de ere sammenknyttede ved gjensidig Kjærlighed, ved gjensidig Tillid. Dette har ogsaa viist sig i den store Sag, som den Bevægelse i Meningerne og Ønskerne, der har yttret sig siden vor nuregierende Konges Thronbestigelse har bragt fremfor denne Forsamling, som den Roeskildske. Hvorledes man end ellers har dømt om disse Ønskers Værd og Betydning, saa har dog denne Forsamling, ligesaalidt som den Roeskildske, lukket Ørene for de store Vanskeligheder, der træde i Veien for den Omdannelse af Jnstitutionen, der er betegnet som Folkeønskernes Gienstand. Denne Forsamling har, ligesom hiin, erkjendt, at den fulde Vurdering af disse Vanskeligheders Betydning ligger udenfor dens Synskreds, at Opløsningen af de Knuder, som her vise sig, ikke staae i dens Magt, men begge Forsamlingerne have fortrøstet sig til, at Kongen i sin Viisdom vil vide at vurdere disse Vanskeligheder, og finde Midler til at opløse dem, ligesom de nære en urokkelig Tillid til at han, i sin Kjærlighed til sit Folk, vil tilstaae Alt, hvad der i en sikker og stadig Orden kan fremme en friere Udvikling af dets Samfundsforhold. De have derfor, idet de have fundet sig opfordrede til at bringe hine Ønsker for Thronen, dog til lidsfuldt overladt Kongen at overveie og vurdere dem, og derefter at beslutte, hvad han finder at tjene til Folkets Tarv. Og i denne Tillid ville De ikke bedrag Dem. Jngen kan varmere end Kongen ønske, at enhver Kraft og Dygtighed, som findes i Folket, maa frit og frodigt udvikle sig under retfærdige Loves Beskyttelse, og det ikke i en langsom fremsnigende Gang, men med al den Raskhed og Hurtighed, som en sikker og rask Fremgang tilsteder. Herfor borger, foruden meget Andet, den bestemte Villie, den rene Tillid til sit Folk, hvormed han i de faa Maaneder af sin Regjering, der hengik inden Stænderne bleve sammenkaldte, gjorde saa betydende Skridt til at befordre en fri Communeforfatning, hvori han seer den paalideligste Grundvold for Uddannelsen af den Dygtighed, der i Landets større og mere omfattende Anliggender vil finde en endnu mere betydende Virkekreds. Denne Tillid være et Anker, hvorved vi holde fast. Dog glemme man for al Ting ikke at søge hen til det Sted, hvor den Retsindiges og Forstandiges Forhaabninger have deres rette Udspring, hvor de finde deres tryggeste Tilhold. Vi ville da kunne overlade os til den trøstende Tanke, at de stridende Meningers Forvirringer og Uro efterhaanden vil tabe sig, og at Konge- og Folk vil forenes i fælleds Erkiendelse af hvad derkan tjene til at befordre og sikkre dettes rolige Lykke, dets stadige Fremgang i Alt, hvad der udgjør et Folks Hæder og Held."