Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-06-03
Denne besynderlige Scene havde imidlertid saaledes overrasket den Fortvivlede, at han derved glemte sit Forsæt, at ville berøve sig Livet; og meere beskjæftiget med den Ubekjendte, end med sig selv, sagde han: Hvis den Karl ikke er løben ud af Daarekisten, saa veed jeg ikke hvad jeg skal tænke om det. Nu faldt det ham først ind, at løbe efter den Ubekjendte, og erkyndigede sig nærmere om ham. Han var ikke at finde i den hele Park, og da han ved denne Søgen stødte paa en Bekjendt, som talede til ham, adspredte ham ved hans Underholdning, og tilfældigviis fortalte om en Selvmorder, som havde skudt sig for Gjeld, og som, hvis han ikke havde udøvet denne uoverlagte Handling, ved en riig Onkels, nogle Timer efter, paafulgte Død, var bleven hjulpen ud af sin Nød, saa opvaagnede igjen den naturlige Lyst til Livet i Boxvells Siel. Han besluttede frem for alt, at søge at komme paa Spor efter hans tabte Elskede, og ikke ganske at hengive sig til Fortvivlelsen. Vel ikke trøstet, men dog roligere end før, vendte han tilbage til sin Bopæl. Søvnen, alle Lidendes Trøster, tilsluttede endelig hans trætte Øine, og omendskjøndt ogsaa i hans oprørte Sindsforfatning, skrækkende Drømme af og til afbrøde, hans Roe, saa følte han sig dog den følgende Morgen ikke saa oprørt, som i de første Øieblikke efter han havde erfaret Bettys hemmelige Flugt. Ganske tidlig om Morgenen holdt en glimrende Eqvipage for Boxwells Bolig. En Betjent ringede paa; og efter at man havde aabnet, spurgte han, om her boede en vis Hr. Boxwell, man svarede ham ja, og viste ham hans Værelse. Han bankede paa. Herind, raabte Boxwell. Betienten traade ind. Om Forladelse, er det Hr. James Boxwell. Ja, det er mig. - Hvad bringer han mig?" Jeg skulle bede Dem, Herre, at De ville behage at uleilige Dem hen til min Herre. Han har til den Ende skikket Dem sin Vogn. Hvem er hans Herre, og hvad hedder han, Hvem han er, og hvad han hedder, kan jeg ikke sige Dem, jeg veed ingen af Delene. Han er en Reisende; for ganske kort Tid siden ankommen og stegen af i Vertshuset Hertugen af York. Jeg har blot været nogle Timer i hans Tjeneste. Besynderligt, sagde Boxwell; og gjorde Betjenten endnu en Mængde Spørgsmaale om den Fremmede, der ønskede at tale med ham; men denne kunde eller ville ikke give ham noget tilfredsstillende Svar. Selv Beskrivelsen over den Ubekjendtes Udvortes, endskjøndt Laqvaien beskrev det nøiere end mangt et Stikbrev, kunne slet ikke føre Boxwell paa Spor, hvem den kunne være, der saa gjerne ønskede at tale med ham. J et Anfald af ondt Lune, sagde han derfor. Jeg indseer ikke hvorfor jeg skulle følge et Menneskes Opfordring, som jeg slet ikke kjender, og som dog kunde havt saamegen Høflighed, at lade mig underrette om sit Navn og Stand. Svar han kun hans Herre, hvis han vil tale med mig, saa maae han uleilige sig her hen. Ak!" svarede Betienten: Lad Dem dog bevæge, hvis De ikke vil gjøre min nye Herre den, Villighed, saa gjør det i det Mindste af Godhed for mig. Af Godhed for ham, Jeg troer han er gal? Ja! De beviser mig en ret stor Velgierning, kjere Herre. Hvorledes da Min Herre har lovet mig fire Guineer, naar jeg bringer Dem til ham. 4 Skik De ikke Vognen tom tilbage." Betienten sagde dette i en saa bedende og tillidsfuld Tone, at Boxwell ikke længere kunne bringe det over sit Hjerte, at nægte ham det. Godt, raabte han, naar jeg derved kan hjelpe ham til fire Guineer, saa vil jeg gaae." Han tog Hat og Stok, Betjenten sprang forud og aabnede Karetdøren. Da Boxwel var stegen ud, førte Betjenten ham ind i første Etage og aabnede Døren for ham til et meget elegant Værelse.