Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-12-06
De Oldsager, som Engellænderen Bankes har opdaget i det petræiske Arabien, især i Wadi Musa(Mosis Dal) og har lovet at bekjendtgjøre i et Pragtværk, ere allerede forhen blevne omtalte nærværende Blad. En noget fuldstændigere Beskrivelse over disse Konstskatte, der i Pragt endog overgaae dem i Balbek og Palmyra, vil neppe være vore Læsere ukierkommen. Hr. Bankes og hans engelske Reisefæller begave sig fra Jerusalem til Hebron, hvor de toge Moscheen i Øiesyn, der er bygt over Abrahams Grav, og hvis underste Dele bestaae af uhyre Steenmasser, hvoraf mange ere over 20 Fod lange, og som synes at hidstamme fra den fjerneste Oldtid. Først reiste han til Carrac. igjennem en Egn, der bestod af Høje og Fieldspidser af en høist selsom Skikkelse, og langs med Foden af høie Bjerge, hvor Brudstykker af Saltsteen vidne om den naturlige Oprindelse til det stærke Saltvand, hvormed det døde Hav i Nabolavet er opfyldt. Da de Reisende badede sig deri, fandt de det vanskeligere at dukke under deri end i andet Vand (naturligviis fordi det er saltere). Fæstningen Carrae ligger paa Toppen af en Høi, som en Vindeltrappe fører til, der er udhuggen i den raa Klippe. Lig alle andre Arabernes befæstede Pladse, er den en Steenhob. Moscheen, den christelige Kirke, og Citadellet ere sammenfaldne. Jkke langt derfra fandt de forskjellige i Klippen udarbeidede Gravsteder, og bleve af Jndbyggerne, der bestode af Mahomedanere og Christne, der leve her samdrægtigere end Folkene i Jerusalem, meget gjæstfrit, optagne. Qvinderne bare intet Slør og syntes ikke at være underkastede nogen Tvang. Bankes og hans Reisefæller, reiste videre i Dalen Ellaser, hvor de saae nogle Oldtidslevninger, der syntes at hidrøre fra Romernes Tid. Næste Dag gik deres Reise tildeels over en med Lava brolagt Landevei, der øiensynligen var bygt af Romerne, og de toge om Aftenen ind i Shube, en Fæstning, der vel er meget høi, og bestryger det omliggende Land, men formedelst sin forfaldne Tilstand ikke kan udholde nogen europæisk Beleiring. Jkke langt fra dette Sted gjorde Araberne dem nogle Vanskeligheder, men som de ved Fasthed overvandt, og derpaa reiste videre, indtil de kom til Høvdingen Eben Raschids Telt, der, mod Betaling, tog dem under sin Beskyttelse. Denne Leir stod ved en steil Brink, hvorfra de havde en herlig Udsigt paa Bjerget Gebelenede Harun, (Propheten Arons Bjerg); i det Fjerne viste man dem Gebel Tor(Sinai). J Forgrunden paa Sletten saae de fiendtlige Arabere, der vilde giøre dem Veien til Wadi Musa, hvis Ruiner de ligeledes øinede, stridig. Saasnart de mærkede, at man lurede paa dem, afsendte de et Bud til Høvdingen med den Bøn, at tilstede dem fri Gjennemfart. Han lod svare: Vantroe skulde hverken reise igjennem hans Land eller drikke af hans Vand (Jvf. Mose XX. 17. 18). De befandt sig nu i Landet Edom. Efter mange Stridigheder lod han dem endeligen drage igjennem, men forbød dem dog at drikke af hans Vand: en befaling, som de ikke meget nøje efterlevede; thi da de kom til den skjønne klare Bæk, hvorover der var opstaaet saa megen Strid, vilde deres Heste absolut forfriske sig med kjølig Drik, og deres Beskytter Eben Raschid ansaae det for ikke meere end billigt, at man ikke skulde paalægge de arme Dyr nogen Tvang. Allerede tidligere havde Eben Raschid, i Overværelse af sin Tropp, svoret ved deres Qvinders Ære og deres Prophets Skjæg, at de Reisende skulde drikke af Wadi Musas Vand. Saasnart de vare over Bakken traadte de ind i den beundringsværdige Dal Wadi Musa. Først stødte deres Øie paa et Mausoleum, ved hvis Indgang der stod to colossalske Dyreskikkelser, som Løver eller Sphinzer, thi tilforladeligen lader det sig ikke bestemme, fordi de vare meget beskadigede og lemlæstede. Herpaa nærmede de sig de fornemste Ruiner, i en snever Gang, der var 15 til 20 Fod bred, og omgiven af meget steile Klipper, der hævede sig 200, ja 500 Fod, og ved deres Skraaninger formørke Veien. Paa nogle Steder var der hugget Nischer i Siderne af disse uhyre Gallerier, og hist og her ragede store Masser frem, der havde en fjern, hemmelighedsfuld Lighed med levende Gjenstande, men hvorover Tid og Forglemmelse have udbredt et gjennemtrængeligt Slør. Omtrent en engelsk Miil fra Indgangen til dette Pas rede de bort, under en Svibbue, der maaskee har hørt til en Vandledning og havde forbunden begge Siderne af Veien. De saae ogsaa nogle Leer-Rør, hvorved Vandet var blevet fordeelt. Da de vare trængte omtrent 2 engelske Mile videre ind i dette rædsomme Pas, opdagede de med et Fronten af et pragtfuldt Tempel. Statuen af en vinget Victor stod i Midten af en Aabning paa den øvre Deel, og Grupper af colossale Figurer, forestillende en Centaur og en Yngling, saaes paa begge Sider af den høie Jndgang. Denne pragtfulde Bygning er heel udhugget i den raa Klippe, og ved de derover hængende Fjeldmasser beskyttet mod Veirligets ødelæggende Virkninger. Omtrent 300 Alen fra dette Tempel stødte de paa andre beundringsværdige Udhugninger, og da de kom til Enden af Klippen paa venstre, fandt de et Amphitheater, der var udarbeidet i Klippen, undtagen Proscennium, der laae ganske i Ruiner. Paa alle Sider vare utallige Kammere, og Gravsteder udhugne i Klippen; den fri Plads ved Enden af Passet laae fuld af Ruiner af Palladser og heel forskjellige Bygninger. Disse Ruiner, som man kalder Wada Musa, fordi en Landsby i Nærheden fører dette Navn, ere Levninger fra Staden Petra, der, under Augusts Regjering, var en Monarks Residents og Hovedstaden for Arabia Petræa. Trajan erobrede Landet, og lagde det til Provindsen Palæstina. J nyere Tider blev Petra erobret af Baldnin I., Konge af Jerusalem, der gav samme Navn af det Kongelige Bjerg. Efterat have taget disse beundringsværdige Ruiner i Øiesyn, fortsatte Selskabet. Veien videre til Bjerget Hor, som det besteeg, og oven paa saae en Bygning, hvori Arons Grav skal befinde sig, et simpelt Steenmindemærke, som en gammel Araber viser Pilgrimene. Fra dette, ved sin høie Alderdom helligede Sted, vendte de næste Morgen tilbage, og undersøgte andre af Petras Ruiner. Tilsidst besaae de de i Jerrasch, der meget ere at foretrække dem i Palmyra. En stor Søilegang, som strækker sig fra Stadens øst lige til dens vestlige Port, bestaaer paa begge Sider af Søiler af corinthisk Orden, ender sig i en Halveirkel af 60 joniske Søiler, der løbe fra Norden til Syden. Paa den vestlige Ende staaer et Theater, hvis Proscenium endnu er i saa god Stand, at man kan paastaae, at det endnu intet har tabt af sin Skjønhed. To pragtfulde Marmor=Theatre, tre majestætiske Templer og Ruinerne af prægtige Palladser, samt adspredte Brudstykker af Billedhuggerarbeide og Jndskrifter, danne et Heelt af Oldtidsskjønhed, der overgaaer alle Levninger af Roms fordums Pragt, som Pavedommet har skaanet. Veteranen Gerstenberg, som man med Rette kan kalde den tydske skjønne Literaturs Nestor, henlever nu sit Livs Aften i Altona, og endskjøndt han tager levende Deel i den nyere Poesie, giver han dog den ældre Fortrinet. Den bekiendte Müller, Forfatter til Siegfried v. Lindenberg, ender Resten af sine Dage i en lille snever Gade i Jtzehoe. Ogsaa han, skjøndt Olding ligesom hiin, tager endnu gjerne Deel i Verdens- og literariske Stridigheder, og tordner især med træffende Spot og Sarcasmer mod den ny Skole, i Spidsen for hvilken Schlegel staaer.