Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-03-13
J Februar have de Østerrigske Tropper aldeles forladt Kongeriget Neqvel. – General Durfort Chef for Militairskolen i St. Cyr og Oberste Conde, som er anfat ved Bestyrelsen under ham, have faaet deres Afskeed fordi Generalen svarede Chefen for Missionairerne Abbe Ranzan, som besværede sig over, at han havde kun faae Tilhørere, og at Skriftestolen var næsten altid tom: at det var kun hans Pligt at danne gode Officere og at det var ham ikke paalagt at sørge for deres Siæles Frelse. – Det ene Skrift om nye Underværker udbredes efter det andet iblandt Almuen i Frankerige. Fortællingen og Korfet der skal have ladet sig see paa Himmelen i Migne er bekiendt; en anden Piece fortælles, at i Domfront stod en Protestant et Gevær løs paa et Crucifix, hvorpaa dette udgiød 5 Blodsdraaber og Jorden aabnede sig og slugte ham lige op til Armene; men en Præst ilede til og befriede ham ved sine Bøn Senatet i Hamborg har afsendt sin Syndikus Hr. Sieveking med en Mission til Rio Janeiro. Dumfries Courier giver følgende interessante Efterretning om Fremgangen af Capitain Clappertons Expedition. Den er uddragen af en Skrivelse fra denne berømte Reisende af 22de Februar 1826, fra Hjo eller Eio, Hovedstaden i Bouriba. "Jeg tvivler ikke om, siger Clapperton, at De- og alle kjære Venner i mit Fædreland ere blevne foruroligede over min Skjebne, da De erfarede den skrækkelige Underretning om alle mine endnu tilbageværende Ledsageres Død. Ubehagelige Efterretninger udbrede sig stedse hurtigst. Vistnok var jeg meget syg, da den stakkels Pearce døde. Men jeg troer, at jeg blev reddet, fordi jeg var min egen Læge, fordi jeg tog en kraftig Medicin. og fremfor Alt, fordi jeg havde fuldkommen Tillid til det guddommelige Forsyn, der indgyder enhver Ulykkelig ny Kraft og nyt Mod. De kan tænke Dem min Stemning, da Døden rasede saa græsseligt omkring mig, og bortrev alle mine Ledsøgere. Jeg mangler Ord til at skildre Dem min Tilstand; jeg siger dem blot hvad der foregik med mig, da den stakkels Pearce døde, han, hvis Død bedrøvede mig meest. Efterat jeg havde tillukket hans Øine, sad jeg en Tid lang ved Liget, uden at tale et Ord, støttende Hovedet paa mine Knæer, derpaa befalede jeg, at man skulde vaage ved Liget med Lys, og krøb elendig og syg hen til det Sted, hvor jeg maatte tilbringe den bittreste Nat. Den følgende Morgen bivaanede jeg Begravelsen, og læste Kirkebønnerne over Pearcels Grav. Det er den haardeste af alle Pligter. Man udholder den Smerte, at sidde ved Dødssengen, men at see, at der kastes Jord over den, som vi have kjendt, elsket og agtet; som var den sidste, den bedste og den fortroligste af alle vore Ledsagere, det er skrækkeligt. De vil finde det besynderligt, at jeg som Presbyterianer har læst Kirkebønner, selv, men det gjorde jeg for de Levende. Alle mine Tienere og Stadens Fornemste fra Poycus stode omkring. Jeg bliver godt behandlet her, og reiser om to Dage til Youri, hvor den stakkels Munge Park blev dræbt. Jeg erholder alle hans Manuskripter, saafremt Belle ikke allerede har sendt Lem tilbage. J Youri vil jeg erfare alt, hvad der angaaer Munge Parks sidste Skjebne. Jeg har gjort mange nye Opdagelser her; ethvert Skridt fører igjennem et ubekiendt Land. Jeg er kommen over en Kjæde af Høie, hvis Tilværelse var ganske ubekjendt, og jeg har giennem reist et stort Kongerige i Afrika, hvis Navn var Europæerne ganske ubekiendt. J dette Kongeriges Hovedstad har jeg levet i to Maaneder. Nigeren er nu kuns to Dagreiser østlig for mig, og denne Flods Munding i Havbugten ved Benin kan ikke meere være tvivlsom. Jeg vilde endnu sige Dem meere i dette Brev, men Afskrifter af mine Dagbøger, som indeholde alle mine Jagttagelser, skulle snart blive sendte til England. Jeg haaber, at De vil skrive mig til over Tripolis, thi Veien over Vesten er usikker."(Slutning af Beretningen fra Christiania om Storthingets Aabning).