Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-01-13
De Grunde, der fra Regjeringens Side ere anførte for Nødvendigheden af en saadan Adskillelse, have ikke kunnet erkjendes at være fyldestgiørende, og derfor ei heller kunnet tilfredsstille." – – Vort Lands naturlige Beskaffenhed medfører allerede i og for sig et mindre Sammenhold, end der ialm, findes hos Fastlandsnationerne, en vis Tilbøielighed hos Beboerne af de adskilte Deele til at sollere sig. "Men enhver Kraft i Nationen kan alene fremmes ved Eenhed, og naar Adskillelsen endog udgaaer fra Regjeringen, maa den nødvendigviis blive saameget mere fordærvelig i sine Følger; thi det maa vistnok erkjendes, at være skadeligt, at styrke, eller vel endog at bibringe Folket, fordi det lever adskilt i Provindser, den Jdee, at det har særskilte provindsielle Jnteresser, for hvis Fremme der ingen gjensidig Deeltagelse vil kunne vindes . . . . Selskabets Stræben maa gaae ud paa, at vække Sands for en fælles Virksomhed til et fælles Formaal. Hos Statstyrelsen maatte man langt mere vente, at finde Tendents til at samle, hvad der af Naturen er adsplittet, for derved at styrke Statens saavel moralske, som physiske Kraft, end ved en yderligere Adskillelse endmere at lamme Kræfternes Virksomhed. - De to Stænderforsamlinger kunne ikke udvexle deres Meninger, ikke gjensidigt oplyse hinanden, og en Overgang af den Første til den Andens Mening er en Umulighed. Derved fremkomme da undertiden forskellige Resultater, hvor et fælles ellers kunde have været opnaaet, og naar nu dertil føies, at Regjeringen, ved Sagernes Afgjørelse, har lagt Vægt paa, ikke alene det forskjellige Udfald, som Sagerne i de forskjellige Forsamlinger har erholdt, men endog paa den større eller mindre Majoritet, som ved Afstemningen i Forsamlingerne har givet sig tilkjende i den ene fremfor i den anden, saa torde der neppe behøves noget stærkere Beviis for, at det Skadelige i Forsamlingernes Adskillelse har været langt overveiende mod det Gavnlige, der kunde indeholdes i, at Sagerne blive prøvede i tvende Forsamlinger, der ikke holdes samtidigen." – – Ved de kgl. Bekjendtgjørelser til de danske Stænderforsamlinger af 11te Juli og 8de Octbr. 1840 resp. er det tilkjendegivet dem, at Hs. Maj. ikke finder sig bevæget til at bevilge den foreslaaede Forening af Provindsialstænderne, da denne vilde ophæve deres Egenskab som Provindsialstænder og forvandle dem til en Jnstitution af en ganske anden Natur. "Comiteen kan dog ikke indsee, at der kan ligge nogen særdeles Vægt paa, under hvilket Navn Stænderne virke, da det Væsentligste maa være, at de kunne opfylde deres for Kongen og Folket lige vigtige Bestemmelse. Vi kunne derhos aldeles ikke fravige den Mening, at raadgivende Stænder, adskilte i to Forsamlinger, ikke længer ville kunne tilfredsstille, endog den Deel af Landets Borgere, hvis Ønsker ikke maatte gaae saavidt, at de attraae en med virkelige Garantier forbunden Statsforfatning." b) At Valgbarhed til at være Medlem af Stænderforsamlingen ikke knyttes udelukkende til Grundeiendom. Prop. har foreslaaet, deels at en vis Formue skulde kunne træde istedetfor Grundeiendom, og deels at visse Stillinger i Staten skulde medføre Valgbarhed. Begge Deele synes at have meget for sig. Størrelsen af den Formue, som skulde give Valgbarhed, torde hos os neppe være hensigtsmæssigt, at fastsætte høiere, end til nogle tusind Rbd., og iøvrigt maatte en vis aarlig Jndtægt, der kunde svare til Renten af en saadan Sum, vel sættes ved Siden deraf. Hvad de offentl. Stillinger angaaer, som skulde medføre Valgbarhed, vilde det formeentl. være rigtigst exempelviis at nævne Dommerembeder, Advocaturer, geistlige Embeder og høiere Læreembeder. c) At der skulle vælges fire geistlige Embedsmænd, To fra Østifterne og To fra Jylland, af Geistligheden selv, samt at Khvns. Universitet vælger een Deputeret. Comiteen mener, at Forsamlingen vil understøtte dette Forslag, thi uagtet det hverken er Grundbesiddelse eller Standen, der i dette Tilfælde skal medføre Valgret, saa er det dog meest overeensstemmende med Jnstitutionens folkelige Characteer, at Valgene udgaae fra Statsborgerne selv og ikke fra Kongen, hvilket vistnok uden Skade, i nogen Henseende kan skee. d) At udvide Valgretten i Sædegaardseiernes Klasse til alle Besiddere af Jorder, der bære Hovedgaardstaxts Hartkorn, og Valgbarheden i samme Klasse til Besidderne af disse Eiendomme, der ei have under 8 Tdr. Hartkorn. Dette Forslag har Comiteen ikke kunnet anbefale. Efterat Comiteen saaledes har yttret sig i Anledning af Forslaget og Modificationer i Anordn. om Stænderinstitutionen, gaaer den over til de i Forb. dermed modtagne Andragender angaaende Forandringer i Statsforfatningen og Skattebevillingsret for Stænderne. Af saadanne Andragender ere indkomne ikke færre end otteogfyrretyve, tilsammen med sextusindtohundredogotteogtresindstyve Underskrifter, der alle forene sig i Ønsket og en Statsforfatning med constitutionelle Garantier ialmindelighed, og isærdeleshed om, at de af Folket valgte Repræsentanter maae erholde en afgjørende Jndflydelse paa Skatternes Bestemmelse og Finantsernes Bestyrelse. Comiteen formener, at naar man sammenholder dem med de Andragender af samme Tendents, der indkom til Østifternes Forsamling, da bære de Vidnesbyrd om en over hele Landet udbredt Trang til at see vore Samfundsforhold ordnede saaledes, at Nationen, under Tidens Omvexlinger, kunde være betrygget mod de Uheld, som en mindre begavet Fyrste og et mindre heldigt Valg af de Mænd, hvormed han omgiver sig, maatte kunne paaføre Landet." Comiteen søger nu at besvare de Spørgsmaal: "Bør Forsamlingen befatte sig med disse Andragender, eller bør den afvise dem, og vilde det være i Kongens og Landets Jnteresse, hvis den besluttede sig til det sidste, Næsten to Aarhundreder ere henvundne, siden Dau mark erholdt den Statsforfatning, der nedlagde den høieste Magt i Kongens Haand alene. Civilisationen har efter den Tid udøvet en saadan Jndflydelse paa alle øvrige Forhold i Livet, at det vilde være unaturligt, om den ikke ogsaa skulde have gjort sig gjældende ved Bedømmelsen af det Forhold, der finder Sted mellem Fyrste og Folk. Det strider mod Fornuften, at et Folk skulde kunne udvikle sig i materiel og aandelig, men ikke tillige i politisk Henseende; thi med de klarere Begreber om Statslivets Formaal maa der tillige hos Folket opstaae en Trang til, ved selvstændig Virksomhed at bidrage til den fuldkomneste Opnaaelse af dette Formaal."