Aalborgs Stifts Adresseavis, 1820-11-04
som efter vore fortrinligste Konstneres og Kienderes Dom, ved sine allerede leverede Arbeider berettigede til det Haab, at han engang hæderligen vilde udmærke sig ved sin Konst, er bleven berøvet Verden ved en tidlig og hurtig Død. Omstændighederne derved ere saa overordentlige, at de frembyde rigt Stof til en Fortælling i den nyeste Smag. - Konstneren var ganske nylig bleven gift med en ung, elskværdig Pige. Boghandler R., giorde ham det Forslag, under meget antagelige Betingelser, at være hans Ledsager paa en Reise giennem det jydlige Tydskland, og Schweitz. 3. . . . afslog dette Tilbud, formedelst sin nylig sluttede Ægteforening, og fornemmelig erklærede ogsaa den unge Kone, at hun høist ugierne vilde samtykke i denne Skilsmisse. Man bestormede imidlertid saavel den unge Mand som Konen saalænge med Bønner, og drillede den sidste selv med Sarkasmer over hendes Modsigelse, at hun endelig i Harme derover ikke længere vedblev at holde ham tilbage fra denne Reise; dog tilføiede hun med meget Bestemthed: "Jeg er fast overbeviist om, at jeg aldrig seer ham igien." - Disse mørke Bekymringer søgte man at forjage, men - forgiæves. Hendes Mand reiste. Efter nogen Tids Forløb skrev han hende til. En Ven af det unge Par fik Brevet i Convolut og bragte det om Aftenen med i et Selskab, hvor han ventede at træffe den unge Kone og ogsaa virkelig fandt hende. "Vi hade gode Efterretninger fra Deres Mand," sagde han til hende, hans Reise har hidtil været ret behagelig og heldig, og ham befinder sig fuldkommen vel. De vil erfare alt dette udførligere af hans eget Brev." Han rakte hende det. Hun tog det, men aldeles ikke med munter Mine; med Taarer i Øinene kastede hun det ubrudt paa et Bord og raabte: "Jeg vil slet ikke læse det. Jeg faaer ham dog aldrig mere at see, - Selskabet gjorde sig Umage for at berolige den mørke Sværmerske; hun tog endelig Brevet til sig, men aabnede det først ved sin Hiemkomst. Det var skrevet i det ommeste Sprog, en fra een elsket Ægtefælle skilt ung Ægtemand vel kunde udtrykke sig i; det indeholdt de smaae Æventyr, han havde mødt, uden det ringeste foruroligende. Konen vedblev imidlertid dog oftere at igientage, at hun havde den faste Overbeviisning, at hun aldrig meere vilde faae sin Mand at see. - For nogle Dage siden indløb hertil den sørgelige Efterretning, at Z.... havde funden sin Død i München, ved at bade sig. Og mærkeligt er det, at han er druknet paa den samme Dag og i den samme Time, da hans ulykkelige Ægtefælle i Berlin fik Brevet fra ham, og, martret af onde Adnelser, havde kastet det ubrudt paa Bordet. - Endnu fortiener at bemærkes, at hans Fader, som tidligere havde tjent i Militairstanden og var en fortrinlig Mathematiker, men siden havde faaet en indbringende Civilpost i Berlin, har skudt sig; at en af hans Brødre har hængt sig, og at en anden, der lever her endnu som bosat Borger, allerede i lang Tid har været betagen af en undertiden til Afsindighed grændsende Melankolie. Da det sørgelige Budskab om den haabefulde Nevens Død blev bragt den sidste, blev han greben af den heftigste Smerte, og han yttrede i denne Fortvivlelse: "Jeg vil ikke heller have lang Tid at leve i, Gud være lovet, men først vil jeg endnu reise til Ohlau og hævne mig paa min der begravede Moders Aske!" Han forklarede paa Spørgsmaalet, hvad disse gaadefulde Ord vilde sige: "at hans Moder tidt, da hun var meget vredladen, havde forbandet ham og begge hans Brødre, og at denne salige Forhandelse nu efter hendes Død var gaaet i Opfyldelse paa hendes Sønner.