Københavns Adresseavis, 1767-07-08
Fundne og opdagede Sager. Paa Politie=Kammeret er opleveret en Skræder=Sax, som en Tigger=Dreng har salbuden til en Muur=Svend. Det 4. ugentlige Tillæg. til Adressecontoirets Efterretninger. tale Sandheder er denne den vigtigste, at der er en Gud til, at han er et af og for for sig bestaaende Væsen, og at heele Verden er skabt ved ham. Herpaa grunder sig den naturlige og aabenbarede Theologie, den heele Moral, al Rolighed i Livet, og vort Haab i Døden. Man kan bevise denne store Sandhed paa tvende Maader, enten lige frem, af Guds Væsen selv, eller og af Erfarenhed. Udvælger man den første Maade, da bevises af Guds egen Natur at samme nødvendigviis udkræver at han er til, og denne Maade er nok den rigtigste, thi Grundene til Guds Existen ligge i hans Natur selv, og ikke i Verden, men den er meget tung, da den ikkun kan udgrundes ved vor egen Eftertanke. Vil man derimod følge den anden Maade, og bevise, at Verden er skabt, og at følgelig dens Skaber er til, saa have vi noget synligt, hvortil vi kunne holde os, vi have Erfarenhed for os, som gaaer over alle Grunde Men Verdens Tilfældelighed, eller at den ikke af sig selv er til, kan giøres beviislig paa meere end een Maade. Jblandt andre kan samme og bevises af Tingenes Hensigt og Nytte. Den livløse Natur kan ikke virke anderledes, end i blinde. Den virker alt hvad der er nødvendigt, uden Hensigt, om det er til nogen Nytte eller ey. Hvis man derfor i de naturlige Ting tydelig seer, at de for en vis Nyttes Skyld ere saa og ikke anderledes, da kunne de ikke være af sig selv. De maae have deres Oprindelse fra et levende og tænkende Væsen, som vidste, hvad det gjorde, og som kiendte Nyttens Nødvendighed, og Midlerne, til at opnaae samme. Skulde ikke dette Beviis om Guds Existen, beholde Priisen frem for alle andre, Det er øiensynligt, og det er tillige tilstrekkeligt saavel for lærde som ulærde. Det stiller os tilfreds ved sin Tydelighed; det overbeviser os paa det livagtigste, og det fornøyer os tillige, naar vi derved ledes til Betragtninger over de skabte Ting. Jkke desmindre sættes samme i de nyere Tider meget til Side. Det er ikke min Hensigt at bevise her for en Gudsfornægter, at Tingene have deres Hensigter, og at de ere til for deres Nyttes Skyld. Skulde vel nogen Tid et fornuftigt Menneske i Alvor have nægtet, eller sit i Tvivl, at f. E. Øyet med alle sine konstige Deele var til for at see dermed, eller Forskjællen imellem begge Kiøn for Fortplantelsens Skyld. Jeg vil her ikkun besvare de christelige Philosophers Jndvendninger, hvilke vel tilstaae Hensigterne selv, men holde det deraf tagne Beviis for at være utilstrekkeligt. Den store Wolf har givet Anledning til at dette Beviis for nærværende Tid agtes saa ringe og han er heri bleven efterfulgt af mange lærde. (!) Endeel andre derimod holde sig ligesom neutral. (Men paa den anden Side findes der ligeledes store og berømte Mænd iblandt dem, som forsvare dette Beviis. (1) En Aarsag til den omtalte Ringeagtelse er vel denne, at enhver gjerne søger at tilvende de (!) Som Busson, Manpertuis, Formey, Meier, Gunnerup, Rahle, Ahlward. 1) Som Schubert og Ernesti Tort) Som Syrbjus, A. S. Müller, Holmann, Kruger, Büttner, Reimarne, Crusius, Haller, Voltaire Beviis al Styrke og Vished, hvorved han er bleven overbeviist, og derimod paa al muelig Maade at forkke hvilke han maaskee ikke heller saa ret efter eget Behag veed at behandle. 63. Den første Jndvendning imod vort Beviis er: At samme ikke er mathematisk, og ikke kan bringes vi1 dere end til den høyeste Grad af Sandsynlighed. En Fiende af Sandheden (siger man) kan des uagtet " endnu stedse nægte alle Hensigter. Han paastaaer, at al Nytte ikkun er en Hændelse, og ikkun beroer paa " naturlige og nødvendige Grunde. Vi have Øyne ikke for at see, men vi see, fordi vi have Øyne. Det er vor Lykke, at Tingenes Natur bringer det med sig, at Menneskene maae have Øyne. Denne Jndvendning er af alle den vigtigste Men mig synes man skulde ikke philosophere for Sandhedens Fiender, men ikkun for dens Venner. Man skulde ikke for hines Skyld indføre en unyttig Vidtløftighed i Beviserne, eller og Sandheden til Skade sætte de Beviis reent til Side, som alle Fornuftige, saavel lærde som ulærde, kunne nøyes med. Hvor stor en Nytte kan man og love sig af denne Læremaade? En forsætlig Fiende af Sandheden, som ikke skammer sig at nægte, at Menneskene have Øyne for at see med dem, skulde denne vel kunde overbevises ved dybsindige Beviser, om hvilke de Lærde selv endnu ere stridige? Naar man vil gjøre rigtige Slutninger, maae man stedse følge den almindelige sunde Fornuft, og agte den høyere, end dybsindige Beviser. Erfarenhed lærer, at endog de Lærde selv langt stærkere overbevises ved hin, end ved disse. En Tings Vished retter sig efter den Kundskabs Tydelighed man har om samme, derfor bliver og ved dybe Slutninger altid en hemmelig Tvivl tilbage, at man maaskee dog kunde have taget feyl (3). Antager man ikke i den daglige Omgang tusende Ting med den tilforladeligste Overbeviisning, omendskiøndt de ikke kunne bevises mathematisk, Jkkun en blot Fordom er Skyld i at de Beviser foragtes, som have den høyeste Grad af Sandsynlighed. Man betænker ikke noksom, at der er en stor Forskiel imellem en Slags Nødvendighed og dens Vished. Den første ligger i Sagen selv, men den anden i min Siæl, jeg kan altsaa være gandske vist forsikkret om et eller andet, omendskiøndt det ikke er nødvendigt eller mathematisk vist. Uden Tvivl berver denne Forskel paa det dobbelte Slags Mueligheder, da nemlig en Ting i og for sig selv er muelig, men dog i Gierningen umuelig, fordi den aldrig kan blive virkelig. Saaledes er alt, hvad Gud ikke vil skabe, i Gierningen umueligt, omendskiøndt det i sig selv kan være mueligt. Det er ikke umueligt, at den menneskelige Slægt kan uddøe, Menneskene tør jo ikkun lade være at avle Børn; men dette skeer aldrig, og altsaa bliver dog hint en virkelig Umuelighed. Og saaledes gaaer det med utallige andre Ting. For sig allene betragtet ere de muelige, men i Henseende til den Forbindelse de staae i med andre Ting blive de i Gierningen umuelige. Aldrig kan af Bogstavernes uordentlige Sammenblandning en ordentlig Tale frembringes, thi enhver kan ligge saavel forbindes med 23 andre, som med dem der høre til Talen. Saaledes kan og den saa meget nyttige Indretning og Byg, ning af vort Legeme ikke være af sig selv, thi hver Deel kunde jo være bleven indrettet paa mange andre Maader. Det er altsaa umueligt, at lutter saadanne Deele af sig selv kunde komme tilsammen, som stemme overeens til at befordre een og den selvsamme Nytte. Den anden Jndvendning er, Alt det Beviis om Guds Existen, som tages af Hensigterne, sætter det i som tages af Verdens almindelige Tilfældelighed forud. Man kan ikke, siges der, antage nogle Hensigter, 2 førend det beviises, at det, som man kalder Hensigter, ikke nødvendigviis af sig selv maae være til 1 (a) Herom kan den gamle Sturm i hans Prolegom. phys. elect, og Crusius i hans Metaphysik eftersees Denne sidste taler derom saaledes: Diese Beweise find nicht vor gering zu schatzen, - - wie sich die einbilden, velhe sie deswegen verachten, meil sie damt nicht nach threm Schlendrian umspringen konnen. 7) Den Materie om de sandsynlige eller rettere overspulge Beviser har ingen udført bedre end Prof Crusius i sin Metaphysk. Men jeg veed ikke, hvorfor, Just Hensigterne giøre Verdens Tilfældelighed klar. Den livløse Natur tænker ikke, og har ingen Hensigter. Hvor der altsaa findes Hensigter der er det ikke saaledes af Naturen. Det af Hensigterne førte Beviis sætter følgelig ikke det af Verdens Tilfældelighed forud, men det er meget meere det selvsamme. Verdens Tilfældelighed liendes paa mange Maader, derfor have vi og meere end et Beviis derpaa. Hvorfor kunne vi ikke lige frem af de adskillige Kiendetegn paa fornuftige og livløse Virkninger gjøre den Slutning, at Tingene ikke ere af Naturen. Hvorfor skal jeg endelig først af andre Grund bevise deres Unødvendighed? Endnu en anden Jndvendning er denne: Forend jeg fafsætter Hensigter maae jeg først vide, at der en en Gud til, som har havt dem. Denne Jndvendning er den elendigste af dem alle, omendskiøndt den bruges af vort Bevises fleste Modstandere. Kan jeg da ikke vide, at et Skilderie er bleven malet, førend jeg beviser at Maleren er til Eller hvis paa en ubeboet Øe fandtes et gammelt Huus, skulde jeg da ikke kunne troe, at det er bleven opbygt, forinden jeg af Reysebeskrivelser overbeviistes om at en Robinson fordum havde levet paa denne Øe? J Almindelighed lærer man vel ikke at kiende Menneskenes Konststykker efter Konstens Regler, men paa en en kortere Vey, nemlig af Erfarenhed. Man veed i Forveyen, at Skilderier ere malte, og Huuse opbygte, og altsaa er den Slutning saaledes, som den gjerne foredrages, ikke ret nøiagtig, at nemlig ligesom Menneskenes Verker have deres Oprindelse, altsaa have og Naturens Verker deres. Deraf, at hine kiendes af Erfarenhed, flyder ikke, at der ikke og skulde findes saadanne Kiendetegn, af hvilke Konsten aabenbare fremskinner. Men man maae ikke, som i Almindelighed gjerne skeer, behandle alting paa een Maade. Den maae giøres Forskiæl imellem Naturens egentlige Konstverker, Mennesker, Dyr, og Planter, og andre naturlige Ting, som Solen, Jld, Vand, og deslige. Jkke i alle kiendes Konsten tydelig, ikke af enhver Nytte kan man tilforladelig giøre en Slutning om Hensigten, men det vilde blive for vidtløftig her at udføre dette videre. Den samme Forskiel findes og i Menneskenes Verker. Et tilhugget Stykke Træe er saavel som et Orgelvergjort af Mennesker, men ikkun det sidste er egentlig et Konstverk. Maaskee at Beviiset af Hensigterne skulde mindre dadles, hvis man lagde Mærke til denne Forskiel; thi man vilde da ikke vænnes til at betragte Tingene i Verden overhovedet som saadanne, der ikke vare forsynede med aabenbare Kiendetegn af Konsten. For mey, Meier, og Gunnerus paastaae, at vort Beviis er en Cirkel. Man slutter, sige de, af Hensigterne at der er en Gud til, og af Gud giør man igien en Slutning paa Hensigterne. (!) Men hvem seer ikke, at dette Foregivende er ugrundet, Har vel nogen Tid et fornuftigt Menneske gjort saadanne Slutninger, Vi bevise aldeles ikke Hensigterne deraf, at der er en Gud til, som har havt dem, men af Tingenes Beskaffenhed; og af disse gjøre vi da en Slutning paa en levende og fornuftig Aarsag. Den fierde Jndvendning imod vort Beviis lyder saaledes: Omendskiøndt det om mange Ting vel kan 1 beviises, at de have deres visse Hensigter, eller at de ere til for deres Nyttes Skyld, som Øyet og andre, saa 1 kan det dog ikke skee om alle. Jeg har kort tilforn tilstaaet, at dette er sandt. Af mange Ting kiendes først da, at de ere til for Nyttens Skyld, naar man setter Skaberens Existen, forud. Man veed da allerede, at han, som er Viisdommen selv, giør intet uden Hensigter. Men endog ikkun en en eneste Hensigt, om hvilken man har en viis og tilforladelig Kundskab, er alt tilstrekkelig nok til at bevise en fornuftig Aarsag til Verdens Existen, Frendeeles giøres og den Jndvendning: At Hensigterne vel kunne vidne om Skaberens Viisdom med ikke om hans Existen. 1) S. Formey melanges plilosophiques. Men der kan jo ingen Viisdom være til, hvis ikke nogen udviser samme i fine Gierninger. Og at da ikke det Beviis det beste som overbeviser os om Guds Existen og hans Viisdom tillige, For Resten kan af Hensigterne ikke stedse kiendes en guddommelig Viisdom. Vel er det sandt, naar man overveyer Tingenes Sammenhæng og deres Mangfoldighed, saa erkiender man fuld af Forundring Guds Viisdom og Magt; men af enkelte Ting, som f. E. at Storkens Been og Neb derfor ere lange, fordi han søger sin Næring i Vandet, v. des, fremskinner ofte intet andet end Fornuft, Valg, og Overlæg, øverhovedet, de c. at Verden har en fornuftig og levende Aarsag. Den sette Jndvendning er følgende: "Man kan af Hensigterne ikke slutte andet, end at Verden er skabt, og ikke af sig selv er til, men man veed ikke, om man skal tilskrive dens Existen den selvstændige eller en skabt Aand." Denne Indvendning er ikke af større Styrke, end alle andre, som tages af Verdens Exister, i Grunden løbe de dog alle ud derpaa, at der er en selvstændig Aarsag til. Om man og vilde holde det for mueligt, at en Aand, som selv er skabt, desuagtet kunde besidde en Formue til at skabe andre Ting, saa kom man dog tilsidst til et uskabt Væsen, hvis man ikke urimeligviis vil antage en nendelig Rad af tilfældelige Aarsager, for uden en selvstændig. Jeg finder endnu en Jndvendning, som vore Modstandere gjøre imod os. J det Beviis (sige de, som tages af Hensigterne, betragtes Tingene saaledes, som de ere, uden at agte paa Materien. Gud ken " des deraf ikkun som Verdens Bygmester, men det bliver dog uvist, om han og har skabt Materien, eller forefundet en selvstændig Grundmaterie. Det er sandt, Tingenes Elementer udkræve en besynderlig Undersøgning, og andre Grunde til at giøre deres Selvstændighed til intet, men vi have ikke heller nødig at besatte os dermed. Alt nok, naar den Kundskab, vi have om Hensigterne, leder os til at erkiende en selvstændig Aand, ved hvilken Verden er skabt Elementerne kunne ikke hindre os, naar vi engang have lært at kiende Gud. Han er alt, hvad han efter sin Natur maae være, enten han nu har skabt alting af en enkelt Materie, eller aldeles af intet. Endelig er da den sidste Jndvendning denne: "Af Skiønhed, Orden, og Overeensstemmelse kan man ikke med Vished giøre nogen Slutning om en fornuftig Aarsag, fordi man og bør antage en nødvendig mathematisk Orden. Findes ikke i Guds eget Væsen den største Fuldkommenhed, da han dog ingen fornuftig Aarsag har, men af sig selv er til!" Herpaa kan svares, at Beviiset aldeles ikke tages af Orden og Overeensstemmelse overhovedet, men af Konstens Kiendetegn. Man maae derfor billig forundre sig over, at Hr. Meier holder Beviiset af Hensigterne for at være slettere, end det, som tages af Tingenes Orden. Al Konst er Orden, men ikke at Orden er Konst. J denne findes en frivillig Orden, og den har sine visse Kiendetegn, hvilke i enkelte Ting som Guds Væsen er, ikke kunne have Sted. Disse ere alle de Jndvendninger imod Beviset af Tingenes Hensigter eller Nytte, hvilke jeg finder af være gjorte i metaphysiske Skrifter. Efter mine Jndsigter ere de ikke saa vigtige, at maa ved dem kund bevæges til at sette dette Beviis saa meget til Side, som i Almindelighed skeer af de nyere Philosopher Adskillige Forfattere, som have indsendt Afhandlinger til disse Blade, skulle have besværet sig, at de ikke strax kunne faae at vide, om deres Afhandlinger bleve antagne eller ey. Selskabet forhaaber at blive undskyldt, naar man vil behage at betænke, at et Selskabs Natur udkræver, at alle dets Lemmer prove de indkommende Skrift hvilket undertiden for andre Forretningers Skyld ikke saa hastig kan skee. Jmidlertid kan enhver være forvisset om, at hans Skrift antages, saafremt det ikke i det første eller i det seeneste det andet Tillæg, som udkommer efter at det er indsendt, bekiendtgiøres at det paa Adressecontoiret kan afhentes. For Resten skal Skrifterne altid indrykkes i Tillæggene saa snart det ikkun er mueligt. Heraf udgives et Stykke hver Tirsdag. Prisen er 4 Mk. paa Trykpapiir, og 6 Mk. paa Skrivpapiir for Aargangen.