Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1772-07-17
En deylig Aften foer Jrin med sin Søn i en Baad ud paa Havet, for at udsætte sine Ruser i Søen, som omgad adskillige smaae Holmer, omkring Kysten. Solen sæntte sig omsider i Havet og baade Vandet og Himmelen syntes at være Jld; A. hvor vakkert er ikke alt dette, sagde Sønnen, heel indtagen af dette Syn thi Jrin havde lært ham at give Agt, paa alt det Smukke, som findes i Natureen. See! sagde han, Svanen med sine glade Unger, hvor hun dypper sig i det røde Gienskin af den neddalende Soel, see, hun seyler og drager røde Furer i Vandet efter sig, og opløfter, sine Vingers Seyl; hvor liflig høres ikke Aspens darrende Løb at suuse i Skoblunden ud med Stranden, og hvor behagelig er det ikke for Hyet at see Sæden rørt af den sagte Vind, og ligesom flyde i grønne Bølger; Af hvilken behagelig Luft giver ikke nu baade Kysten, Habet, og Himmelen fra sig. Vi drage den just i os med en dobbelt Virkning af Glæde; hvor yndefuldt er ikke alle Ting, og hvor fornøyet og lykkelig giør ikke Naturen os. = = = Jg svarede Jrin, den giør os fornøyet og lykkelig, og du bliver igiennem den lyksalig saa længe du lever, om du derhos er dydig, og om ey hæftige Sindsbevægelser, forhindrer Følelsen af denne stille Behag; Min Kiereste Søn, jeg skal nu inden en kort Tiid forlade dig og denne deylige Verden, for at imodtage, i et endnu deyligere Land de Frommes Løn. Bliv du altid Dyden troe, og Hielp saa meget du formaaer til Verdens sande Lyksalighed, vær flittig, opløst din Siel til Naturens Herre, som baade Havet og Veyret adlydde, og som lader alle Ting skee til Verdens Bæste, vælg heller Skam og Død, end Samtykke i en ond Gierning. Ære, Yppighed og Pragt ere Lappe rier, et fornøyet Hierte er vor Lod; derved, min Søn, er mit Haar bleven blegt af bare Glæde, og uagtet jeg nu 80 Gange har seet Skoven og vor Hytte grøn, har dog mine mange Lives Dage forsvunden, som en klar Vaar-Dag under Lyst og Glæde; - . - Jeg har vel ogsaa lidt adskilligt, naar min Broder døde, flød Taarene af mine Øyne, og Solen og Himmelen syntes mig formørket; ofte har det hændet sig, at Stormen overfaldede min lille Baad paa Havet og hævede mig med Bølgerne høyt op i Luften og dundrende faldt jeg med Floden ned i Dybet; Havets Folk forskrækkedes, naar Bølgernes Brag foer som Aske over deres Hoveder og flød ned i Afgrunden, og jeg syntes at imellem hver Bølge aabnede sig en baadgrab for mig. Stormveyret dyppede nu sine Vinger i Habet og styrtede en heel Søe over mig. - - - Men snart lagde sig Luftens Vrede; den blev reen, og jeg saae igien Himlens billede i den stille Vandslode, som i et Speyl. Roe og Glæde kom med det samme tilbage i min Siel. Rull nu, min Søn! venter Graven paa mig; jeg trygter den ikke, mit Livs Aften er mig lige behagelig, som dets Morgen og Dag har været. Af min Søn, vær from og dydig saa bliver du ligesaa lyksalig som jeg, og Naturen vil da altid blive dig lige deylig. Yndlingen fattede herved om JrinArm, og sagde: Ney, min Fader, ney, du døer jo ikke endnu, Himmelen bevare dig til min Trøst; mange Taarer flød derpaa ned af hans unge Kinder. Jmidlertid havde de udlagt Ruserne; Natten frembrød udaf Søen og de roede i Magelighed hiem. Jrin døde kort derefter. Hans dydige Søn begræd ham længe, og denne Aften gik ham aldrig af Hukommelsen. En hellig Sinds Rørelse paakom ham, naar hans Faders Aasyn stillede sig for hans Øyne; han fulgte stedse hans Lærdomme. Velsignelsen kom over ham og hans heele Liv lignede ogsaa dette deylige Foraar.