Almuevennen, 1844-03-27
Med Hensyn til Forfatterens Yttringer og Enken, at der er ingen der har fortrædiget hende osv., da vil jeg blot bemærke, at ethvert fornuftigt og tænkende Menneske der kjender til en Bondegaards Drift og Bestyrelse maa vist tilstaae, at en opskruet og udpiint Enke der sidder med en talrig Børneflok, som alle ere smaae, og skal holde Fremmede til at bestyre Gaarden og Avlingen, kan ikke besidde stor Kraft dertil, og at hendes Stilling og Forfatning kun kan være ringe eller intet imod, naar hun kunde blive gift med en duelig og fiin Bondekarl der ikke absolut strax skal give Godseieren alle de Penge han har, og overbebyrdes med ublue aarlige Afgivter som i Forening med hende, kunde virke til deres og Families sande Nytte og Gavn. At Forfatteren siger, at Enken kan forlade Gaarden og søge andet Erhverv, det lyder kun i ethvert rettænkende Menneskes Øre, som en bitter Spot, da de meget godt kan begribe at Forfatteren med dette Erhverv mener Fattigvæsenet. Hans lange Lovtale om at Fæstebondens Børn arver meere efter deres Forældre end Selveierbondens, den behøver ikke noget Svar, thi det kjender enhver at det er Ronsens. Jeg har oplevet mange Exempler herpaa, jeg har blandt Andre kjendt en Bondekarl der betalte 1500 Rbd. i Jndfæstning af en Gaard, og levede ikke længere end et Aar dereffter; han efterlod sig en Søn, og ved Skiftet efter Faderen tilfaldt der Sønnen 100 Rbd. Jeg haaber at den ærede Forfatter nok indseer hvilken af disse 2de, Godseieren eller Sønnen, der fik det største Arvegods, og saaledes gaaer det med mange flere. Naar Forfatteren siger: "at Fæsteren kan samle en Nødskilling dersom sand Flid og Vindskibelighed med fornuftig Occonomie havde været hans Ledsagere, men at disse Dyder savnes iblandt Jordbrugerne, da vil jeg gjøre ham opmærksom paa, at jeg skjønner ikke rettere, end at der hersker langt større Arbeidsomhed, Vindskibelighed og Sparsommelighed imellem Bondestanden i Almindelighed, end imellem Godseierklassen, – naar man betragter dem som Mennesker – thi der seer man som oftest Orkesløshed og Overdaadighed. Men at Bondestanden, ved Flid og Orden i sin Huusholdning, naar den er beregnet paa faste og billige og ikke paa ubillige og vilkaarlige Bestemmelser kan leve lykkelig ja endog reise sig til et Slags Velstand; det tilstaaer jeg meget gjerne – det vises ogsaa paa nogle faa Godser hvor Menneskekjerlighed og ikke Bondeplagerie hersker. – Men kan man undres over at Bondens Lyst og Driftighed knækkes, at han undertiden forfalder til Drik, Dovenskab og andre fordærvelige Laster, naar han Aar ud og Aar ind pines og plages langt over Kræfterne, naar han seer at at hans Stræbsomhed, og Vindskibelighed opædes og fortæres i Vellevnet og Overdaadighed of Andre, naar han synker aarlig i Borg og Gjæld, kan med Nød og neppe udbringe Sulteføden for sig og Sine, og gaaer omsider ud af Verden aldeles afpillet og forarmet. Og desværre, paa mange, mange Steder er dette hans visse Lod. Man beskylder nok Bondestanden for Dovenskab, Drikfældighed med mere, men man undersøger ikke den Helvedspine der er Aarsagen dertil. Dette er nu hvad jeg har anseet nødvendigt at svare paa den lange, forviklede og forvirrende Tale Anonymen har opvartet med; at gjennemgaae den i alle sine Enkeltheder, anseer jeg ikke fornødent, og det vil en ustuderet Mand heller ikke saa vel kunne gjøre, da det Hele er en Væv af Spidsfindigheder og Subtiliteter. Eller skulde jeg f. Ex. besvare hans vidtløftige Snak om hvad jeg forstaaer ved Bondestanden Alle dem jeg har talt med om Sagen, har ganske nøie forstaaet hvad jeg dermed menet, og det forstaaer min ærede Modstander vist ligesaa godt. Jeg seer ogsaa just nu at Bladet "Fædrelandet kraftigt og klart har viist paa hvilken Side Sandheden ligger, hvorfor den ubekjendte Forfatter fortjener hele "Bondestandens" varmeste Tak, og jeg haaber at dette Blads Redacteur ogsaa vil optage hiin Artikel, forat den ret kan blive bekjendt iblandt Bønderne.) Det er netop saadanne Bundsforvandte *) Denne saavelsom en tidligere Artikel i samme Blad, om vi behøve, der kan føre Ordets Vaaben ligesaa behændigt, som vore mægtige og kloge Fjender, og kan følge dem i alle Snildhedens Kroge og Smuthuller, hvor de søge at føre os ind, medens vi selv vel skulle vide at seire i Bevisernes og Virkelighedens aabne Mark, hvor vi med Sandhedens jævne Sprog af Hjertens Lyst kunne gaae lige paa vore Modstandere, vidende at det Vaaben ere vi øvede i at bruge, saadanne Bundsforvandte har jeg ogsaa stedse med Sikkerhed gjort Regning paa at have naar jeg opløftede min Stemme mod min Stands Undertrykkere, og nu da de i Gierningen viser mig, at jeg ikke staaer ene mod skriftkloge Modstandere, nu skal ingen Had, Bagtalelse, Chicane eller Forfølgelse formaae mig til at nedlægge min Peen eller lukke min Mund i den Sag jeg strider for med mine svage KræfJntet privat Had og ingen Partiaand leder min Pen. Jeg taler af Overbeviisning og Sandhedskjærlighed er min helligste Lov. Sagen er et af de største og vigtigste Emmer der kan afhandles, det angaaer Tusinders Vee og Vel, og for mig kan ingen Glæde paa denne Jord tænkes høiere, end den: at maatte kunne bidrage noget til at sønderbryde det Aag hvorunder saamange Tusinde af mine Medborgere sukke og trælle. Til Slutning vil jeg bede den ærede selvgjorte Godseier-Advocat vel at overveie hvad "Fædrelandet, "Kjøbenhavnsposten, og jeg nu har sagt ham, og dersom han oftere skal faae isinde at angribe mig, da maa han, ligesom jeg, staae umaskeret frem paa Skuepladsen, og ikke som der siges i "Den Frisindede" – kjæmpe med lukket Vesiir ligeoverfor den fattige, forkuede, men dog navngivne Huusmand. Lundby pr. Præstøden 21de Marts 1844. Peder Hansen.