Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-10
Kornførselen fra October 1819 til November. 1820); at Danmark derfor ikke har mistet sin Kornhandel. Derimod er det muligt at Norges og Danmark forandrede Stilling kunne tvinge os til at forædle vort Korn, og endelig slutter han saaledes: Alt beroer nu paa, om vore Kjøbmænd ville indskrænke sig til blot at befatte sig med gode Kornvare; men uheldigviis er vor Handelstand neppe kommen tilbage fra den Afvei, den lige fra Frederik den 5tes Tid har været paa, den, at følge glimrende Handelsplaner meere end jevne og solide, saa at vore Kjøbmænd have snarere ført deres Handel end Landets (det rybergske Handelshuus i en vis Periode undtagen) og de have derved kun lidet udrettet til Productionens Fremme, hvorved Landet kunde have vundet uberegnelig, isteden for at vi nu efter saa mange glimrende Handelsaar ikke have synderlig tilbage uden Bankeroterere, tomme Pakhuse og Havne fyldte med raadnende Skibe. (Sluttes i næste No.) Redningen. (Novelle.)(Sluttet.) Moder, Moder, lod det som Sølvklokker fra Borgvinduet, da Amalie og Gustav kom tilbage fra Spadseergangen. Adalbert var kommen ved en god Leilighed fra Schweitz for at overraske den kjære Moder. Med den reeneste Henrykkelse sluttede Amalie den skjønne Dreng til sit Hjerte. Aftenen fløi som paa Lynets Vinger; og den lykkelige Moder lagde i Begyndelsen slet ikke Mærke til at et Uveir, det ellers sjelden hjemsøgte denne Egn, havde fulgt paa den skjønneste Foraarsdag. Regnen styrtede ned i Strømme og slog mod Vinduesenderne; heele Borgen geraadede i en skrækkelig Bevægelse. Gustav kunde ikke tænke paa at komme videre, da Skylregnen aldrig ophørte, og Slotsbetjenterne forsikkrede, at Huulveien, var over en Mands Høide opfyldt med Vand. Amalies Hjerte slog høit af stille Glæde, ved Tanken om: at hun allerede næste Morgen tidlig kunde gjensee Gustav; hun skjendte vel derfor paa sig selv, men det hialp ikke meget. Hun til bød sin Gjest det eneste beboelige Værelse, foruden hendes eget, der var paa Slottet, og som hun selv kun engang flygtig havde seet; thi enhver Krog i denne gamle Borg havde noget rædsom for hende, og hun havde først lært at kjende den efter hendes Gemals Død. Gustav modtog Tilbudet med Varme, og man skiltes først sildig ad, da Storm og Regn havde ophørt. Adalbert fulgte Moderen paa hendes Værelse, hvorhan efter en hjertelig Bøn, indslumrede. Amalie glædede sig endnu længe over, ved Natlampens Skin at beskue det længe savnede hulde Ansigt, som Rolighed og blide Drømme endnu meere forskjønnede; bad derpaa med hjertelig Andagt, slog er Kors over den Lille, og sov rolig ind. Jmidlertid gik den gamle krumme Slotsfoged med blottet sølvgraae Jsse, Fløielshuen under Armen, i sin knappe vide Kjole og sorte Silkestrømper, stille og alvorlig foran den Fremmede og lyste ham meget forsigtig op af Trappen til Gjesteværelset, der laae ved Enden af en lang Gang, som snoede sig omkring i mange Bugter. Hvislende som en Slange, gik Døren efter nogen Modstand, op, til et stort og skummelt Kammer. Fra de forældede damaskes Tapeter, stirrede mørke malede Ansigter, i anløbne forgyldte Rammer, RidderBilleder med gamle sorte Skjæg, ned. De blive dog vel ikke Alle levende til Natten, sagde Gustav, spøgende, da den gjennem Skyerne blodrød opgaaende Fuldmaane, i Forening med den ildrøde Flamme i den uhyre store Kamin, græsselig sminkede de blege Ansigter, saa at det syntes som om at Panderne begyndte at rynke sig. Øinene, at funke, Læberne at trække sig sammen. Slots fogden rystede veemodig og næsten bebreidende paa Hovedet og sagde betænkelig: Med Nat, Ensomhed og gamle billeder maae selv den mest Forvovne ikke spøge. Kuglen søger Brystet. Aandeverdenens Skrækkebilleder trænge sig gjennem alle Sjælle! Han taug og sagde derpaa efter en liden Pause, her er Snoren til Klokken, hvis deres Naade skulle befale noget. Derpaa saae han efter Jlden, Vandpokalen og om Vinduerne vare fast lukkede og anbefalede sig derpaa med et ærbødigt Buk, hvori dog Smerte og Misbilligelse viste sig, som heller ikke undgik den Fremmedes Opmærksomhed. Det løb ham ogsaa ved den Gamles Ord, iiskoldt over Ryggen. Han saae sig omkring om der var nogen Slaae for Døren, men da han ingen fandt, loe han over sig selv og sagde: Jntet overgaaer dog en saadan gammel halvfemsindstyve aarig Oldings Overtroe, den Gamle har jo flere Furer paa sit madre Ansigt end man kunde tælle paa en fem Tønde Lands Ager, han maa allerede igjen gaae i Barndommen. Saa dum er ingen Fornuftig mere, at han troer paa en Gud, Spøgelser, og Diævle gives der ikke, med vores sidste Aardedrag er alting ude, det veed man jol Kun for indskrænkede Mennesker har den Kloge opfunden dette Eventyr for at betjene sig af til sine Hensigters Opnaaelse; thi naar ikke en usynlig Skranke var sat for Folkemassens Lidenskaber, saa ville den vistnok snart tilkjempe sig Verdens Beherskelse; men Skarpsindigheden, modstaaer den vilde raae Kraft og tæmmer den. Aanden, nei den intellertuelle Kraft ville jeg sige, føiede Gustav til, thi der gives ingen Sjæl, hvad der tænker i mig, er ingen Sjæl Huult lød i dette Øieblik tolv Slag fra Væguhret, en Storm drev de hidentil maaneklare Skyer sammen, fra nogle Kroge udfore skrigende og pibende nogle Alliker, der strøge gjennem Kammeret og atter bleve usynlige, et broget Mal Slagrede omkring Lyset i store vide Kredse og udslukkede det endelig med fine store Vinger. I Gangen lod sig høre en Knagen, der nærmede sig Døren, sukkede, gik tilbage, og derpaa lød det som om et Vaaben klingrende faldt til Jorden. Regnen havde slukket Jlden i Kaminen. Forskrækket og iiskold kastede Gustav sig halv afklædt som han var paa Sengen, og tildækkede sig, men han fik ingen Sovn i sine Øine- og kom om Morgenen med søvnige Blikke og bleg Ansigt ind i Salen, hvor Amalie allerede sad medden Lille ved Frokostbordet. Det føde Blik hvor rued hun sagde ham god Morgen og hendes Kinders himmelske Rødme tilintetgjorde snart det Jndtryk den gaadefulde Nat havde gjort paa ham; og Gustav spøgede og legede med Adalbert, han troede at denne Morgen ville sætte Seglet paa hans Lykke thi han holdt Amalie for sin Eiendom, siden han havde boet under hendes Tag. Amalie selv forekom det, ved Drengens muntre Spøg med den skjønne Gustav, som om Barnet maatte glæde sig, i ham at finde en anden Fader og som om hendes Eed havde været overilet og daarlig, kun den først Smerte havde forført hende til at gjøre en saa uoverlagt Eed, meente hun, og Gustav havde fuldkommen ret naar han sagde: Gud hører ikke saadanne Eeder. Disse Amalias hemmelige Tanker kunde man tydelig læse i hendes Blikke Den kloge Gustav læste deri, som i en opslagen Bog; thi jorenere en qvindelig Sjæl er, jo mindre forstaaer den at skjule sin Kjerlighed. Han haabede Alt af en Spadseretour han just ville foreslaae, da Slotsfogden, der hver Morgen kom for at erfare sin Herskerindes befalinger, traade ind. Han saae skarp paa Gustav og sagde: mine gamle Øine vise mig, at Deres Naade har havt en slem Nat, Ja visselig raabte Gustav, Stormen har holdt et rasende Huus. Det gik saa vidt, at det forekom mig som om en Kniv blev kastet tæt hen mod Dø reen. Slotsfogden blegnede ved disse Ord og læn nede sig paa Bordet. Den blide Grevinde skjød strax en Stoel hen til ham og rakte ham en Kop Chokolade; drik De kjære Erhard, sagde hun, De befinder Dem ikke vel, saa bliver det bedre med dem. Det siger Jntet, naadige Grevinde, stammede den Gamle og hostede. Har De hellers ikke mærket noget, spurgde han Gustav. Det gik uroligt nok til, da Klokken var slagen tolv, sagde Gustav, en Mængde Alliker fløi frem af Deres Smuthuller langs Loftet. En Møll fløi næsten surrende gjennem Lyset, sværmede hen og slukkede det, tilmed hørte jeg en Knagen og Sukken i Gangen for Kniven faldt. Forskrækket skjødSlotsfogden sin Kop tilbage som han just ville sætte til Munden og sagde skjælvende; saa maajeg tale. Jeg og de øvrige Betientere have hid endtil ikke forsømt nogen Forsigtigheds-Regel forat holde Alting hemmelig for Deres Naade, fordi at Opholdet hos os ikke skulle blive Dem forhadt, men jeg ønskede dog at den lille Greve ikke var nærværende, naar jeg fortæller det. Amalie førte den Lille ind i Sovegemakket og kom tilbage i den største Spænding, næsten vred paa sig selv, fordi hun følte sig saa beklemt. For fiirsindstyve Aar tilbage, sagde Erhard, til Amalie, da jeg endnu var en Knos paa sexten Aar, saae det anderledes ud her paa Slottet, da blev det pragtfuldt indrettet til vor salige, naadige Greves Bedstefaders Bryllup, og Alt var saaledes beregnet paa Varigheden, at det endnu i Dag maatte have seet ud som nyt, naar Greven og dennes Hr. Fader ville have boet her, men det ville de ikke og kun Deres Naades Ulykke har ført Dem hertil, hvor det vist ikke behager Dem. Generalen døde nogle Aar efter sin Formæling. her, hvor han ville tilbringe sine Dage i Fred, thi Have og Park vare da heel konstig og ziirlig prydede og fuld af skjønne Springvande og Marmorbilleder, som under forgylt Tag vare sikkrede for Uveir ret, selve Slotsgaarden lignede en Blomsterhave og Alt hvad der nu, forældet og anløbet, fornærmer Øiet, stod den Gang i sin fulde Glands, tilmed var, Skoven histoppe paa Høien, der nu udbreder en saadan Skummelhed, den Gang først nyelig plantet og man havde en friere Udsigt. Godserne vare ogsaa i den bedste Tilstand og den unge, Enke saae sig snart omringet af Friere, men som hun alligevel afviste, fordi hun havde maattet aflægge hendes døende Gemal den Eed, at hun kun vilde leve for hendes eneste Søn Adalbert. Adalbert, faldt Captainen ham ind i Talen. Ja, svarede den Gamle, alle Grever af T. fra de ældste Tider, fra Heinrich Finklers Tid af kaldes Adalbert, der kommer af at St. Adalbertus er Familiens Skytspatron. Dog lad mig fortælle videre. Den skjønne Grevinde forglemte endelig hendes Eed, ved Synet af en rask og af Udseende, meget elskværdig Frie herre, som hun gav sin Haand; dog maatte han først høitidelig love hende, at ansee hendes Barn aldeles som sin Søn og stedse sørge for ham som en retskaffen Fader. Endnu ved Indgangen til Kapellet hørte jeg den arme Dame sige til Brudgommen: selv i Graven vilde jeg ingen Roe nyde, naar De ikke elskede min Søn, ja fra hiin Verden vilde jeg komme tilbage for at affordre dem Opfyldelsen af Deres Eed. Der gives Folk som ikke vilde vide noget af en anden Verden at sige, Adalberts Stedfader maae vel have været saadan een. Jeg saae ham stilleleende at kysse Grevindens Haand og de bleve i Guds Navn, viede sammen; men jeg befandt mig derved aldeles ikke vel om Hjertet. Strax efter Vielsen begyndte vores kjære Herskerinde at skrante, blev tungsindig og hensvandt saaledes Tid efter anden, at enhver kunde see hvorledes Døden Dag for Dag tærede paa hendes unge Liv. Den unge Herre var hensat i en Opdragelses-Anstalt, og maatte endnu hentes fra Stratsborg for at modtage Moderens sidste Velsignelse, som indsatte hendes Mand til Formynder og Bestyrer af hendes anseelige Formue og som derpaa rolig ind; underlig nok var det, at den hulde Afdødes himmelblaae store Øine ikke kunde tilsluttes; det hedte da, hun hentede snart een efter sig. Naar det kun ikke var hendes Søn, sagde den overlevende Mage, og Gud forlade mig det, han forekom mig derved, som om han ønskede vi skulle sige Ja, men vi gjorde det ikke. Jeg havde forlovet mig med den skjønneste Pige i hele Landsbyen med Antonie, som nu heder Tonelise, der gik mig et Stik gjennem Hjertet, da jeg nyelig saae hende komme til Slottet. Grevinden blev bleg. Erhard vedblev efter en kort Pause. Friherren ville see min Brud, hun gefaldt ham og han tog hende i al Stilhed med sig til Paris, hvor de forødede sammen den Formue, som skulle tilfalde den unge Grev Adalbert. Jeg græmmede mig saaledes over Hykler inden Antonie, at jeg foresat mig aldrig at gifte mig, og det har jeg holdt. Mod den Tid at den unge Herre skulle blive myndig, kom hans Stedfader i et fattigt og jammerligt Optog her tilbage til Slottet, strax derpaa kom ogsaa Antonie, og drog ind i den gamle Hytte, som stod tom og som ved adskillige gamle Historier var i Vanrygte. Efter nogen Tid lod den gamle Friherre ved et Bud den unge Herre kalde til sig fra Universitetet for at gjøre Regning med ham. Ved Herrens lange Fraværelse var Slottet bleven ganske forfaldet, da han havde bortforpagtet Alt og intet gav til dets Vedligeholdelse og Forbedring. Den skjønne Have var overgroet med Græs, Marmorbillederne vare i den senere Tid, det ene efter det andet blevne ført bort, formodentlig til Salg; dette Sidste gjorde mig dog mindst ondt, thi jeg kan ikke lide de nogne uforskammede Qvindemennesker om de endogsaa ere af Steen og see noksaaskjønne ud. Da nu Grev Adalbert kom tilbage til sin Faders Residents og saae at alt var saa øde og bart blev han tungsindigere end han havde været, og græd længe ved sin Moders Grav. i Stedfaderen var reden paa Jagt, da Grev Adalbert ankom. Først ved Bordet faae de hinanden. Med tilsyneladende Hjertelighed bad den tredske Mand den ædle Yngling velkommen. Han sagde til ham, at det var bedre først i Morgen, at begynde paa deres Forretninger, da Adalberdog vel behøvede Rolighed at udhvile sig efter sin lange Reise. Adalbert var villig dertil, thi hans til Veemod stemte Siel, havde Modbydelighed for Pengeforretninger.