Norske Intelligenssedler, 1772-02-19
Fortsættelse følger. Tronhiem den 7 Februarii 1772. Natten til den 3die Januari h. a: overgik Hr. Ove Christian Broch, residerende Capellan til Hitterens Præstegield, den Ulykke, at hans Vaanings Huuse (bestaaende af tvende Stuer, et Kammer, Kiøkken og Spisekammer med adskillige vel indrettede Overværelser, hvilken Vaaning han for faae Aar siden med store Omkostninger paa dette kostbare Bygningstæd har ladet opføre, paa øde Tomt under Gaarden Wiigstrøm, Bispestoelen tilhørende) ved Vaade-Jld lagt i Aske, Udi disse Huuse havde han forvarende alle sine Meubler og Effecter, lige til Søe-Redskaber af Garn og Seiler. Da Jlden var opkommen og taget Overhaand, medens alle i Huuset sove, var det saa langt fra, at noget af alt kunde reddes, at Hr. Broches eneste Datter, 3 og et halvt Aar gammel, maatte blive et Offer for Jlden, men han selv med Kiæreste og 3de Sønner undkomme i deres Sove-Habit; dog ikke uden Skade paa Legemet, eftersom de den største Deel af Natten nøgne og med bare Fødder, maatte trave om i Slud og Skarn paa klippig Jord, indtil Hr. Støren og andre Omboende komme, at bedække deres Nøgenhed, med sine Klæder, og bortførte dem. Hr. Broch er altsaa skildt ved al sin Formue, undtagen hans faae Creature og Baader, med lidet ubetydeligt Skrab paa en Brygge. Vil ingen anden, da maa jeg, skal engang en have sagt ved en vis Forretning; og nær er jeg ved for første Gang at sige det samme i Dag. Jeg har saa stoer Høiagtelse for det smukke Kiøn, at jeg meget heller ønsker, at der kunde skee en Addition til deres Dyder (hvor den var muelig) end til deres Synder; Jeg er og til den første Side af Jntelligenz-Bladet No. 4 under 22 Januar, (som er det Skrift Hans Høiærværdighed, Hr. Biskop Nannestad udi No. 5 af 29de samme Maaned offentlig har behaget at beskyldt for at indeholde Guds Navns forfængelige Misbrug) saa meget forbunden, at jeg paa lige Maade maa understaae mig derudi at imodsige Hans Høiærværdighed. Min Paastand skal ikke gaae saa vidt, at jeg enten af den fornuftige Verden, eller Mængden, ville vente min Meening aabenbare stadfæsted, thi jeg bær Ære for Undseelse og Ydmyghed, og veed, at en god Part har ikke sielden været Aarsag til en god Dom; men dette haaber jeg, at alle, indtil Hans Høiærværdighed selv, ikke skal mishage, at Omkostninger ophæves, efterat man har behaget at høre mine Beviser; De ere disse: 1) Findes det i fleere trykkede og publicerede moralske Skrifter af adskillige Sprog, dog inden den Lutherske Kirke, men fornemmelig i Comoedien Jomfrue Pecunia, hvilken sidste af det geistlige Hoved i Tronhiems Stift er bleven approberet, at det Ord: Guld, o Gud, er anført paa tre forskiellige Stæder i den Morale og Admonition, som samme Stykke afhandler. 2) Bruges lige Talemaade af de fleeste, om ikke af alle geistlige Lærere endog i dette Stift, i den daglige Omgang, hvor Handlingen ikkun er imellem Mennisker, saasom: Herre Gud, er den død, er den bleven frisk igien, er den og bleven gift, i al Guds Sandhed, O Gud, hvor skriver den, &c. &c. 3) Kaldes udi gamle og nye Skrifter en Tale for et Folk, eller som sigter til et Folkes Vel, en hellig Sag, er den saa, da følger begribelig, at ikke Guds Navn, naar det der nævnes, bliver vanhelliget. 4) Er jeg uden for alt dette overbeviist om, at ved de Ord, o Gud, er aldrig inten deret, at Guds hellige Navn af noget Menniske skulle bruges forfængelig, eller vanæres.