Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1831-01-18
Oberst Delelee var Adjutant hos General Moreau i det Øieblik han blev fængslet, og, skjønt han da levede i Basancon, nylig havde giftet sig og neppe tænkte paa politiske Anliggender, blev han dog slæbt til Paris, og endelig uden nogen gyldig Grund udslettet af Armeelisten og forviist fra Hovedstaden. Denne Skjæbne var meget haard for en ung, modig og talentfuld Mand, som havde været Guilleminots, Foys og Hugos Vaabenbrodet; derfor blev der anvendt meget, for at skaffe ham Ansættelse paany, men Keiseren svarede stedse: "han maa bie!" Efter Feldttoget mod Preussen sendtes allevegne fra Deputationer, forat lykønske Keiseren, og Beboerne af Bassanton, som alle tog en levende Deel i Oberstens Skjæbne, greb Leiligheden til at anbefale ham til Keiserens Retfærdighed og fik ham eenstemmig udvalgt til Deputeret for Doub Departementet. Saaledes haabede han at faae Keiseren i Tale, og ærefrygtsfuld, men med Værdighed, at kunne beklage sig over en lang og ufortjent Unaade. Men saasnart Politiemesteren i Paris saae ham, trak han Marschal M., der stod i Spidsen for Deputationen, tilside, og betydede ham, at det sandsy ligt vilde være Keiseren ubehageligt, at see Obersteen. Med Bedrøvelse meddeelte denne brave Mand sin Ven denne Samtale, og meente, han gjorde bedst i at trække sig i Stilhed tilbage. – "Tillad mig, Hr. Marschal! - svarede Obersten - ikke at følg dette Raad. Jeg er ikke kommen herhen, for som et Barn, at lade mig skrække ved de første Hindringer. Jeg er kjed af den Unaade, som jeg ikke fortjener, og endnu meere kjed af min Uvirksomhed. Lad Keiseren blive opbragt eller mild han skal see mig. Han kan lade mig skyde, om han vil, thi jeg bekymrer mig kun lidt om et Liv, saaledes som jeg i fem Aar har fort det. Saaledes kom han til Thuillerierne midt iblandt en talrig Mængde Deputerede fra hele Frankerig, som i forskjellige Grupper ventede Keiserens Ankomst. Han var iklædt en simpel Uniform af et noget gammeldags Snit, og aldeles ikke prydet med nogen Orden. Kun faa af hans gamle Kammerater vovede at kjende ham. De Dristigste blandt disse kastede et bekymret og medlidende Blik til ham; de Klogeste saae ham slet ikke; selv Præsidenten for hans Deputation, syntes forlegen og i en piinlig Stilling. - Endelig aabnes Fløiderene. og Raabet: "Keiseren, mine Herrer!" gav Opmærksomheden en anden Retning. – Som sædvanlig gik Keiseren rundt i Salen og sagde nogle forbindtlige Ord til Præsidenten for enhver Deputation, og saaledes kom han til den fra Doub Efterat have talt nogle Ord til Marschallen, faldt hans Øie paa en Officeer, han aldrig havde seet. Han blev forundret staaende, og spurgte fortrolig: "Hvo er De?" – "Sire, jeg er Oberst Delele General Moreaus forrige første Adjutant. Disse Ord bleve udtalte med en fast Stemme og gjenlod i den Taushed, som Monarkens Nærværelse fremkaldte. Keiseren traadte et Skridt tilbage og fæstede sit Øie skarpt paa Obersteen, der ikke unddrog ham sit Aasyn, men kun bukkede sig lidt. Marschallen var bleeg som Døden. - Derpaa tog Keiseren atter Ordet og sagde: "Hvad søger De her" "Det jeg i flere Aar har søgt, Sire! nemlig, at Deres Majestæt vilde behage at sige mig, hvori jeg er skyldig, eller igjen indsætte mig i min Grad." De Fleste, som stode i Nærheden, og hørte dette Spørgsmaal og Svar, kunde neppe trække Veiret; men Keiseren aabnede med et Smiil sin Læbe, og, idet han nærmede sig Obersten, sagde han i en mild, næsten venskabelig Tone"Man har beklaget sig en Smule derover - dog lad Os ikke tale derom." Han gik nu videre men var neppe kommen 100 Skridt bort, før han vendte om, og blev atter staaende ligeover for Obersteen. Hr. Krigsminister! sagde Keiseren, vil de bemærke Navnet paa denne Officeer og erindre mig om ham. Han kjeder sig over, Jntet at have at gjøre, vi ville give ham Beskjæftigelse. Da Audientsen var forbi, trængte Alle sig om Obersten, ønskede ham til Lykke, omfavnede ham, trykkede ham i Haanden; ja endog en General, som Dagen iforveien havde kaldet Delelses Beslutning en forvoven Trodsighed, raatte i en kierlig Cone: "Glem ikke Delelse, at jeg venter Dem imorgen til Frokost." - To Dage efter blev han udnævnt til Chef for Generalstaben i Portugal, og, da han, for sin Afreise, havde den sidste Audients hos Keiseren, sagde Denne: "Oberst, jeg veed det er overflødigt at formane Dem til at indhente den forlorne Tid. Om kort Tid, haaber jeg, skulle vi blive ganske tilfredse med hinanden." Ved Bortgangen erklærede den brave Delelse for os Alle, at han Jntet manglede i sin Lykke, uden en Leilighed til at lade sig hugge istykker for en Mand der saaledes forstod at læge et saalænge smertende Saar. (Saa stor var den Magt, Keiseren udøvede over Gemytterne!) Han gik til Portugal hvor Armeens Tilstand kun var maadelig; han gjorde Alt, hvad der stod i hans Magt, for at afhjelpe Manglerne; men blev syg af overvættes Anstrængelse og Arbeide, og døde, førend han kund indhente den forlorne Tid. Hempels B. til Th.)