Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-09-15
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. da Mos Raa Raa Syvende Aargang. No. 98. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Løverdagen den 15 September, 1810. Det ægte Shawl. Høistærede Hr. Udgiver! Jeg er en stakkels, forladt, ulykkelig Kone, som i sin store Nød tager sin Tilflugt til Dem og beder om Trøst og gode Raad. Ak, det blev ikke sjungen for min Vugge, at det skulde gaae mig saa galt i Verden. Min Fader var Lieutenant og Postmester i Callundborg og min Moder af Fødsel virkelig Frøken. Jeg var deres eneste Datter, og i hvorvel de ikke havde nogen Medgivt i Penge at give mig, medgave de mig dog det hvad der var meer end Penge, alle Slags Talen, ter: Claverspil, Brodeerkonst, Dans, Fransk og andre Qvaliteter. Jeg var, uden at rose mig selv, Perlen blandt Callundborgs Piger, og alle Callund, borgs Ynglinger, lige fra Borgermesterens ældste Søn Niels indtil Byskriverens Troels, beilede til min Haand. Men jeg saae med Foragt ned paa alle mine Beilere, for jeg havde besluttet, aldrig at givte mig med nogen Callundborgianer eller anden Kjøbstædsklods. Jeg havde hørt tale saa meget om Kjøbenhavn, at jeg hellere vil være Madame i Kjøbenhavn end Frue i Callundborg. Nu hændte det sig engang paa et Bal paa Raadstuen, at jeg blev ganske skarmeret i et ungt Menneske fra Kjøbenhavn, der valtsede som en Engel, havde et kruset Titushoved, og store Bakkenbarter, og delige Øine, og bredre Skuldre, kort sagt, en Mand, som jeg tydelig kunde see paa, at jeg kunde leve lykkelig med. Vi bleve snart nøiere bekjendt sammen og neppe vare vi færdige med den sjette Dans, førend alting var kant og klart Han lovede mig evig Troskab, og forseglede vor Pagt med tusinde Kys. Om Morgenen talde man i hele Callundborg om intet andet end Postmesterens Datters Forlibelse. Det kom snart min Fader for Ørene. Han lod mig kalde til sig og spurgte mig, om jeg ogsaa kjendte den unge Kjøbenhavner og om jeg vidste at han kunde føde en Kone, "Ak, bedste Papa, svarede jeg, vore Hjerter mødtes, symphatiserede ved første Øiekast. Om han kan føde en Kone veed jeg ikke, men at han elsker mig, det veed jeg, det føler jeg, Hvor der er Hjerterum, der er ogsaa Huusrum, hvor der er Huusrum, der er ogsaa Sengerum, hvor der er Sengerum, der er heller ingen Nød for Udkomme." - Min Fader modsatte sig Givter maalet; min Moder ligesaa, men hvad bryder Kjerligheden sig om det fjerde Bud, Om Morgenen førend Fanden fik Skoe paa sad jeg med min Elskede paa en Pindevogn og rullede afsted til Kjøbenhavn: den Stad, som mit Hjerte fra min Barndom af saa meget længtes efter at kunne leve i. Aldrig saasnart vare vi ankomne til Kjøbenhavn, førend min Kiereste meldte sig hos Præsten paa St. Hans Hospital, der uden mindste Jndvending og for en meget billig Betaling viede os sammen. Vore Forlovere vare en Parykmager i Pistolstrædet og en Barbeersvend fra Boxtehude. Nu vare vi da lovlige Ægtefolk, som hver Mand i Byen maatte respectere for hvad de vare. Jeg skrev nu strax hjem til min Fader og Moder og bad dem bønlig om Forladelse for hvad der var skeet. Men jeg fik intet Svar. Nu havde jeg da ingen at forlade mig paa end min Hjerte Elskede og han sørgede ogsaa for mig, som det tilkommer en tro og oprigtig Ægtemand. Han havde ingen fast Employ, bandt sig heller ikke til nogen enkelt Næringsvei, men havde dog sine Garn overalt ude. Han levede af at spille Kegler uden for Porten og Lhombre og Basset og Boston paa Billardhuse, og tjente af og til ogsaa en Skilling som juridisk Commissionair og Formularskriver. J Begyndelsen var det vel knapt for os, men da Krigen brød ud og der aabnedes saa mange Veie for en skikkelig og stræbsom Mand til at fortjene Penge, saa kom vi os godt. Vi fæstede os Værelser til 300 Rdlr., anskaffede os smukke Meubler, og Klæder og levede paa en anstændig Fod. Blandt andet forærede min Mand mig et ægte ostindisk Shawl, som havde kostet 200 Rdlr. Naar jeg gik paa Gaden glorde alle Fruentimmer efter mig og naar jeg var paa Concert, i Klubben eller paa Comoedien vare alle Øine henvendte paa mig. Shawlet klædte mig, naar jeg selv skal sig det, ganske syperb. Men at, den Gang tænkde jeg ikke, at dette skulde blive Aarsag til en Skilsmisse, Nu skal De bare høre hvorledes det gik til. Saalænge jeg havde det Shawl vare vi aldrig i Forlegenhed for Penge. Hvad enten vi skulde have Fremmede, eller paa Comoedien, eller see en Æronot eller Schwerenot, som de kalde ham, gaae ned i en Luftmaskine, eller reise til Dyrehaugen eller kjøre i Kane, saa var Shawlet altid, som min Mand kaldte det, "ein Hülfer in der Noth. Vi sendte det da kun hen til Konen i Pæretræet, saa fik vi strax 50 Rdlr. laant paa det. Det var saa bekiendt paa Assistencehuset, at den Madame, som vurderer saa mangen en galant og fornem Mands Tøi, ikke behøvede at see længe paa det førend hun raabte: "50 Rdlr." Dette Shawl var saaledes en sand Huusven i Glæde og Sorg. Vi kunne bruge det som omtrent Lap lænderne deres Rensdyr, der baade ere dem til Gavn og Fornøielse. Men nu hændte det sig en Dag, at min Mand var i stor Forlegenhed for Penge. En Menneskeven, som, da vi kom til Kjøbenhavn, havde laant ham 400 Rdlr., og som var saa ædelmodig at lade dem henstaae i tre Aar mod lovlig Rente af 4 PC. og en Douceur af 200 Rdlr., havde overdraget en Procurator at indkræve disse Penge for ham. Procuratoren, der, som de fleste Procuratorer, havde et Hjerte som Steen, indfandt sig hos os med fire andre Personer, hvoraf den ene havde en tyk Bog under Armen, som han kaldte Rettens Middel, og forlangte Pengene paa Stedet udbetalte. Procuratoren paastod, at han vilde have rede Penge, men Rettens Middel var der saa nobelt og honet, at ville lade sig nøie med tilbørlig Sikkerhed, det være nu en vederheftig Mands Caution eller Prætiosa, eller Boskab eller andet Tøi. Her vare nu gode Raad dyre. Penge havde min Mand ikke; Caution kunde han ikke skaffe, og alt vort Tøi var deels leiet, deels tinglyst. "Ja, saa er der intet andet Raad for, sagde Procuratoren til min Mand: end at De spadserer i Slutteriet!" Hvad, sagde jeg, min Mand i Slutteriet? Nei, det skeer aldrig! Jeg vil see paa den, der tør vove at slide min Mand bort fra min Side, og i det samme sluttede jeg ham fast til mig. "Jkke saa hastig, lille Madam! – sagde Procuratoren med et Smil, som den levende Satan grinede tydelig igjennem ikke saa hastig. Saadanne Commediestreger gielde til Vandsbeck. Vi skal nok faae Deres Mand transporteret til Slutteriet, det har ingen Nød. Retten maa og vil have sin Gang, enten den saa fører til Slutteriet eller Stokhuset. Men jeg seer De har et ægte Shawl paa, Madam! Siden De holder saa meget af Deres kjere Mand, saa kunde De jo udløse ham med det, Min Kone skal saa have et Shawl. Jeg har allerede længe lovet hende et. Jeg tager det som god Betaling for de 700 Rdlr., saa veed jeg det er betalt. Det har ikke kostet Dem 200 Rdlr." - Hvad, sagde jeg, ganske opbragt, mit Shawl skal jeg give hen, Deres Kone skal gaae og paradere med mit Shawl, Nei, heller skiller jeg mig fra min Mand, hvor tungt end Skilsmissen falder mig, end fra mit Shawl. Man kan leve uden Frihed, men ikke uden Shawl. Jeg kan altid faae min Mand udløst fra Slutteriet, men jeg kan aldrig vente mere at faae et ægte ostindisk Shawl. Desuden kan jeg ikke lade mig gjøre til en Fabel for hele Byen af en Procuratormadame. "Ja, saa maa Deres Mand spadsere med os", sagde Procuratoren, og i det samme tog Rettens Middel temmelig haardt fat i ham og vilde føre ham afsted. Min Mand saae med rørende og ømme Blik paa mig og raabte: Lise, søde Lise, frels mig, frels mig, Børnene klyngede sig omkring mig og raabte: Moder, frels Fader! "Jeg vilde frelse Dig med mit Liv og Blod, min Bedste, jeg vilde gaae i Jlden for Dig - det veed Du, men mit Shawl kan jeg ikke give." Saa afsted raabte den hannibaliske Procurator, og nu maatte jeg see min stakkels ulykkelige Mand, som jeg elsker og agter saa høit, trækkes i Slutteriet. Deres hengivne. Lovise Trofast.