Corsaren, 1842-12-30
Charivari. Hvorledes man efter den stærke Strid dog fik en fredelig Juul og et Juletræ. Naar der i den senere Tid ikke er blevet leveret nogen fuldstændig Beretning om det, som Publicumnok kunde vide blev forhandlet i vore Forsamlinger, saa kom det ikke deraf, at Jnteressen for og Forhandlingerne af den sidste Tids ikke umærkværdige Begivenheder ikke var levende nok, men tvertimod - at de vare altfor levende, saa at Præsidenten i sin Egenskab af egen Commissarius fandt sig foranlediget til at protestere mod Forhandlingernes Optagelse i Protocollen og, til ydermere Sikkerhed, mod Protocollens Trykning, hvortil han endnu føiede den endnu yderligere Sikkerhed: at udstryge af Protocollen, hvad der efter at være trykt "kunde sætte ondt Blod" (det var hans egne Ord). Flere af Medlemmerne bleve herover yderst opbragte og reiste hjem.... hvad vi vilde sige: gik deres Vei, idet de med "Fædrelandet" vare enige i, at "Censur dog altid er Censur". J en anden af Forsamlingerne gik det saa vidt, at under en Disput mellem to Medlemmer, af hvilke den Ene holdt med Schleswig-Holsteinerne, den Andens imod dem, vilde den Førstnævnte ikke ansee den Anden for god nok til at berøres med Hænderne, men tog Ildtangen og berørte ham med. Præsidenten anstillede en dyb Speculation over, hvorledes deslige ubehagelige Scener kunde være at undgaae i den velsignede Juletid. Efter den nøieste Overveielse besluttede han da for at undgaae enhver Ubehagelighed og Uleilighed, at lade Tiden jevne Alt. Kommt Zeit, komm Rath", udbrød han fornøiet og gik hjem saa glad som en Konge; men pludselig faldt han midt paa Veien ned fra sin Konge-Glæde, idet det faldt ham ind, at det, der manglede ham, netop var Tid, da han skulde bruge Enigheden til Juul. Nu sammenkaldte han et Krigsraad, for at lade det udtænke energiske Midler. En yttrede her strax, at i et saadant Tilfælde maatte Alt ordne sig af sig selv, og at i alt Fald enhver Hentyen til ydre Magt vilde være forkastelig. - "J hvilken Statsretslæres", spurgte Præsidenten haanlig, "staaer det?" - Det veed jeg ikke", svarede Medlemmet, det er af den pure Menneskeforstand, jeg taler". - "Ja, saa!" svarede Præsidenten, "saa kunde jeg naturligviis hverken forsvare for mig selv eller "Fædrelandet", om jeg ikke øieblittelig kaldte Din Mening en halvfordøiet republitansk-communistisk-kosmopolitisk Tirade og et constitutionelt Bugvrid, som det ikke er Umagen værdte at svare paa" Da man ikke kunde blive enig om nogetsomhelst Middel, besluttede Præsidenten at anvende Justitsraad Klenzes Methode. Han sprang da op og geraadede i Berfærkergang, sparkede En ud, slog en Anden i Nakken o. s. v., og udstedte derpaa et Circulaire saaledes lydende: "Brødre! Venner! Blodforvante! Elskede! Lader os dog erindre, at vi ere Brødre! Bort med al Heftighed og Lidenskabelighed! Kunne vi ikke godt være enige uden at bruge Vold mod hinanden? Betænker dog, hvilken skjøn Ting Moderation er, og lader os være moderate! Jeg tilbyder at glemme Alt, glemmer J da ogsaa, og lader os samdrægtig stræbe til det skjønne Maal. Samdrægtighed. Da det derpaa sattes under Afstemning, om man skulde antage Præsidentens Forslag, blev dette, i Betragtning af den deilige Julegrød, man ellers vildegaae glip af, eenstemmig besvaret bekræftende, og man kom sammen i Søndags, saa fromt tilmode, ja, som man vil see, saa sromt tilmode som "Danske Samfund". "Maa jeg bede Eder om at synge Sangen af Visebogen Pg. 7", saaledes aabnede Præsidenten Gildet, hvorpaa man sang Fogtmanns Sang til Kongen: "Gud styrk vor Konge god, Giv ham i Farer Mod. o. s. v. Et Medlem. Maa jeg saa bede Eder om at lovsynge vor Regering og dens Klogskab, navnlig imod Schleswig-Holsteinerne, med Thieles Sang, der begynder med: At Danmark er et lidet Land" og ender med: "Thi størst det er at være klog Og klogest at gi'e efter". Et andet Medl. Jeg finder, at vi passende i herefter kunde synge en Sang om Danmark, nemlig sidste Vers af Sangen "Der er et Land, dets Sted er høit mod Norden" "Saa skille Strøm og Sunde - Mark og Stæder; Men eet er Danmark, trofast er dets Magt; En Bro af Malm Samdrægtigheden smeder Fra Bred til Bred o. s. v. Jmidlertid faldt det snart Forsamlingen for kedsommeligt at synge, og man begav sig til Juletræet, hvor blandt en Mængde andre Gevinster (navnlig til Kongen og det kongelige Huus, men som vi dog først maae have allernaadigst Tilladelse til at oversende) følgende bleve udtrukne : Til Danmarks Haab: Et Exemplar af Holsts Digt betitlet: "Trøst i Nøden. Rom." Til Hr. Generalgouverneur v. Scholten: Af den Silke, som Danmark ved hans Hjælp spinder af fine vestindiske Colonier, en Silkesuor. Efterat alle Compagnier, paa det første nær, havde hentet deres Faner, og den commanderende Major havde mønstret Regimentet, aabenbarede denne Øiemedet for Statsmilitsens Sammenkaldelse: "At Hertug Christian af Lauenborg, Hs. allern. Maje stæt af Danmark, huldrigst havde behaget, i Stedefor den gamle, af Hertug Frantz Erdmann Anno 1666 det herværende bevæbnede Borgerskab skjænkede Fane, at give det en ny, hvis Overgivelse vilde skee samme Dag Kl. 3 paa den herværende Amtstue ved Hr. Kmh. v. Linstow. Sørgmodige og dybt bevægede skuede det første Compagnies Nationalsoldater hen til det Sted, hvor ellers Lauenborgs Carocium pleiede at vaie, under hvilket deres Forfædre med deres Fyrste hialp til at vinde Slaget ved Vien mod Tyrkerne den 12te Septbr. 1683. under hvilket Lauenborgs krigerste Borgere flere end een Gang med Held havde forsvaret sig i Trediveaarskrigen, og under hvilket de, deres Fædre, Bestefædre og Oldefædre havde lært at bære Vaaben. Efterat nogle Evolutioner vare blevne udførte, tonede Marschordren, Garden satte sig i Bevægelse, marscherede gjennem Elbstratze, Neustadt, Grünstrase, lange Borgstrafe, over Schlossbrücke, alten Schloshof og gjennem de aabne Fløidøre ind i det kgl. Amts Forsamlingssal. Efterat den allerede engang omtalte kgl. Embedsmand havde holdt en Tale og bemærket, at denne Gave, som var den anden, vi have modtaget af vor Fyrste i dette Aar, maatte betragtes som et særdeles Tegn paa hans landsfaderlige Kjærlighed, blev det nye Carocium afhyllet, og for den forventningsfulde Mængde viste sig en Fane med en stærkt forgyldt Spids og svære Guldqvaster samt besat med Guldfryndser. Paa den ene Side var broderet paa hvid Silke Christian den Ottendes Navnetræk, hvorover svævede den gyldne Krone, hvis Stene, bestaaende af Rubiner, frembragte en vidunderlig Glands medens den anden Side dog viste vort elskede lille Fædrelands Sachsen-Lauenborgs Vaaben. Hidtil havde der hersket en dyb Rolighed, men saasnart Hingstens Hoved rullede i Vinden som Beviis paa kongelig Agtelse for vor Nationalitet, da udbrøde uvilkaarlig det tre Gange gientagne eenstemmige Raab. "Christian den Ottende leve! af Tufinders Struber. Og alvorlig og høitidelig tonede, ledsaget af Skyttecorpsets Musikchor, Sangen: "Heil, Dir, o König, Heil!" Efterat det første Compagnies Fanebærere nu havde modtaget det nye Carocium forFronten af Regimentet, og Commandeuren i dets Navn havde tolket sin Tak for denne i Sandhed kgl. Gave (hvis Værdi ikke alene vurderedes til 800 Rdlr., men ogsaa ved Broderi og Arbeidets Gedigenhed overtræffer Alt, hvad der er seet i denne Art), satte Corpset sig i Bevægelse og rykkede med fuld Musik og flyvende Faner op paa Raadhuustorvet, hvorpaa en Deputation, bestaaende af Officiercorpset og Forstanderskabet, forføiede sig til Senatets Retssal, for at producere Patronatet den nye Fane. Efterat Statens Fædre havde beseet Banneret, gjorde Senator Basedow opmærksom paa den kongelige Gaves indre og ydre Værd, anbefalede den til deres særdeles Forsorg og udbragte et Hurra for Kongens Lykke, hvori Alle jublende istemte. Da nu de enkelte Compagniers Faner vare bragte til deres Opbevaringssteder, blev Nationalgarden afløst paa Raadhuset, og krigersk Spøg og munter Vittighed traadte i Stedet for den strenge Disciplin og varede til langt ud paa Natten, hvorpaa Selskabet gik fra hinanden, efterat man iforveien havde besluttet at feire Høitideligheden ved et Bal Nytaarsdag, med Hjertet endnu bestandig gjentlingende af Raabet: Hertug Christian af Lauenborg, Hs. allern. Majestæt af Danmark leve! Gud give ham et langt Liv og et glad Regimente! Hver bar altsaa i sit Hjerte en Art: