Viborger Samler, 1849-11-26
Under Kbhavns Criminal= og Politiret har en Sag betræffende Falskmøntneri i længere Tid været Gjenstand for Undersøgelse; herom giver Fædrel." følgende Meddelelse: Den 11te Julii sidstl. anholdtes i Roeskilde en Guldsmed fra Aarhuus, der havde forsøgt hos en Kjøbmand at udgive flere falske Tomarkstykker af de nyeste med Christian den 8des Præg, og fandtes han ved Undersøgelsen i Besiddelse af c. 200 Stkr. Da det bragtes i Erfaring, at han i Roeskilde havde været i Følge med en anden Person, der havde unddraget sig Anholdelsen, blev det herværende Politi strax meddeelt den fornødne Underretning; men det lykkedes først tvende Dage efter at skaffe sig Vished om, hvem denne Person havde været, nemlig en Uhrmager, ligeledes fra Aarhuus, samt at anholde ham tilligemed en tredie i Sagen impliceret Person, en Graveur, der i flere Aar havde opholdt sig her i Staden, og havde disse forinden Anholdelsen seet Leilighed til at bortskaffe og skjule alle de Redskaber, dehavde benyttet til Forfærdigelsen af de falske Mønter, tilligemed Alt, hvad der forøvrigt kunde vidne imod dem. Saavel disse to Personer som den i Roeskilde anholdte Guldsmed, der bragtes her til Staden, have imidlertid senere afgivet en fuldstændig Tilstaaelse, der i det Væsentlige gaaer ud paa Følgende: Jsær foranlediget ved uheldige occonomiske Omstændigheder havde den ommeldte Uhrmager først fattet Jdeen om at forfærdige falske Penge navnlig preussiske Thalerstykker; men da han ikke var istand til at tilveiebringe de nødvendige Penge til at forskaffe sig alle de dertil fornødne Redskaber, besluttede han først at forfærdige mindre danske Mønter, hvilket fordrede færre Udgifter, og vilde han senere, naar han saaledes var kommen i Besiddelse af de fornødne Pengemidler, paabegynde Forfærdigelsen af de ovennævnte større Penge. Han forenede sig derom med den ovenmeldte Graveur og en sig dengang her opholdende svensk Guldsmedsvend, ligesom han ogsaa senere fik den ovennævnte Guldsmed fra Aarhuus her til Staden, og arbeidede saaledes disse Fire i Forening, idet han selv indkjøbte hvad der behøvedes til Arbeidet, Graveuren udskjar Stemplerne og de Andre udhuggede Blanquetterne, stemplede og i Forening med ham selv forsølvede Monterne. De forfærdigede først nogle enkelte Prøver af 2 1/2 s. Cour. St., men da de snart erfarede, at dette ikke kunde betale sig, forandrede de dem til 5 s. Cour. St. Disse bleve forfærdigede af Nysølv, udslagne og prægede ved Haandkraft med en Hammer paa en Ambolt, samt forsølvede paa den af Guldsmedene sædvanlig brugte Maade og bleve saaledes i det Hele imellem 2 og 3000 Stkr. gjorte færdige. De bleve derefter, navnligen af Uhrmageren og Guldsmeden fra Aarhuus, enkeltviis udgivne i Boutiker og paa andre offentlige Steder og indvexledes saaledes for dem ægte Penge. Men da den store Mængde, som derved kom i Circulation, begyndte at vække Opsigt, og de herover bleve frygtsomme, ophørte de ganske med denne Fabrication og kastede Stemplerne, med hvad iøvrigt der havde hørt dertil, i Kallebodstrand. Da Uhrmageren imidlertid paa Nørregade havde leiet en til dette Brug meget hensigtsmæssig Leilighed, kjøbte han nu en større Slagpresse, som blev bragt herhen og nedsat i en Kjælder, hvor den kunde bruges uden at vække Opmærksomhed, og de begyndte derpaa at forfærdige de ovennævnte Tomarkstykker, hvortil Graveuren skjar Stemplerne. De prøvede først at forfærdige dem af Kobber, men da de strax erfarede, at disse manglede Klangen, gjorde de den senere af Messing. De bleve udhuggede og stemplede paa den anførte Presse og derefter galvanisk forsølvede og de ere saa fortrinligen gjorte, at man, selv efterat være gjort opmærksom derpaa, kun med stor Vanskelighed kan skjelne dem fra de ægte. De have næsten fuldkommen Klang og mangle i Vægten kun 1/12 Qvintin, og ved at være indgnedne med en Composition af Blanksværte og Smør, bleve de berøvede det nye og blanke Udseende. Efterat have færdiggjort omtrent 400 Stkr. og næsten fuldendt Forfærdigelsen af 600 Stkr., reiste Uhrmageren og Guldsmeden til Roeskilde, for der at forsøge Udgivelsen af dem, men blev Sidstmeldte der, som anført, anholdt, saa at ingen af disse 2 Mkr. ere komne i Circulation, og var det efter denne Anholdelse, at Uhrmageren og Graveuren strax havde bortskaffet Stemplerne m. m. Disse, tilligemed de øvrige færdige, men ikke udgivne Tomarkstykker, samt alle de, der vare næsten færdige, ere imidlertid senere komne tilstede, da de vare nedgravede paa en Mark ved Valby, hvor de Paagjældende, have paaviist Stedet, og ere ligeledes en Deel af Apparaterne fundne i Stadsgraven, hvor de vare nedsænkede ved Kanten, saa at Jntet deraf nu savnes. Den ovenmeldte Guldsmedsvend fra Sverrig, der allerede forinden de Andres Paagribelse var reist til Stockholm, da han var bleven frygtsom for at vedblive Arbeidet, er efter Reqvisition bleven anholdt der og bragt hertil for at underkastes Forhør, og har ogsaa nu vedgaaet sin Deelagtig hed i Forbrydelsen. Brudstykker af Feltpræsten, Mag. F. Hammerichs "Skildringer fra den slesvigske Krig":- En af Generalerne, der har commanderet Tropper fra forskjellige danske Provindser, har sagt: Alle vore Folk ere brave; men der er under en Fægtnings Begyndelse meest Livi Sjællænderne." Den 5te Juni, da vor Armee først trængtes tilbage, kom der Ordre til de sjællandske Soldater at rykke ud. "Nu komme vi strax," sagde de og saa skal vi nok børste paa Tydskerne." Fyenboerne ere brave, fortræffelige Folk, blandt Bataillonerne overgik ingen den femte. Tredie Jægercorps har udmærket sig i Krigen. Fyenboen er i Almindelighed mere dannet, dog ogsaa meere delicat, end Sjællænderen, han veed at forskjønne Livet. Jyden er djærv; han skal længe tirres, førend han ret bliver varm, men holder saa igjen desto bedre ud. Til Rytter er han unegtelig bedst skikket. Han er ærlig og paalidelig. Kulsvierne ere fordeelte mellem Husasarerne og de sjællandske Batailloner. Det er en eiendommelig Stamme fra de nordsjællandske Skovegne. J Fægtningen ere de i høieste Grad modige; men dette Mod er stundom forenet med en vild, følesløs Raahed. Jeg har seet, hvorledes de efter en Fægtning stillede en falden Kammerat op imod et Gjærde og morede sig over, at han ingen militair Holdning havde. "Saae Du i Bataillonen, hvor Peer drat?" sagde den Ene til den Anden: "Det var Plaseer at see det, Først draChakoen af Peer, og saa han selv!" Vittigheden og Lunet erden Danske medfødte, og man træffer dem jævnlig i Armeen. Trainkudskenes Navn udtales sædvanligt som Trankudskene, "Rei!" sagde En, der var klogere end som saa vi hedde ikke Trankudske, men Trangkudske, for da Landet kom i Trang, maatte vi alle med." Da Hammerich og Helweg, de to først ansatte Feltpræster, kom til Armeen, sagde Soldaterne: "Det er da ikke svært at vælge mellem vore Præster; den Ene hedder jo Himmerig og den Anden Helved." Om galopperende Ordonnantser, som ofte bringe mindre behagelige Ordrer med sig, heed det: "Der kommer en Bataillonsskræk!" Naar der ikke var mere i Soldaternes Feltflaske, sagde de: "Nu er ogsaa den bleven tydskfindet." En Lollik, der stod ved 2det Jægercorps, men nu laa paa Lazarethet, fortalte og Fredericiaslaget: "Det gik noget vildt," sagde han, men Tiden skred godt. Det Morsomste var, at de af Vore, som sprang først ned i Graven, som sidst op paa Batterierne, for vi brugte dem til at gaae over. Min Bajonnet blev saamæn krum. Jeg og ham En i Benet, en Anden stak jeg ham i Underlivet, dengang vi stormede. Saa tog jeg Geværet til Kolbeslag, for der var saatykt paa Skandsen af Fjender, og man maatte gjøre lidt Plads, og jeg hug en tydsk Officier i Hovedet med Kolben, saa Tuden gik af Pikkelhuen. Jøsses, hvor grinede vore Folk ad ham! Og Tydskeren, han kunde nu grumme godt snakke Dansk, fordet kan de altid, naar de faae Prygl!" Da han spurgtes, om han med fuldkommen Rolighed kunde stikke Bajonnetten i et Menneske, svarede han: "Ja, jeg kan ikke sige det anfægtede mig saameget som ifjor ved Oversø, da vi skjød en heel Række Ryttere ned. For der var jeg med, og blev ogsaa saaret og fangen. Det er nu anden Gang, jeg er kommen til den Skavank, men jeg er derfor ikke bleven forknyt." Det er mærkværdigt, med hvilken Haardførhed og Rovore Saarede lide, Jeg (Hammerich) besøgte engang en Matrosdreng, hvis ene Arm og Side var skudt bort, saa man kunde see ind til Lungen. Hans Død var vis. Det var rørende at høre ham tale saa rolig og barnlig om sin Tilstand. "Det gik saaledes tilsagde han, da jeg fik Skuddet: Jeg er noget døv, skal jeg sige os, og saa var jeg Oppasser hos Doctoren (Engelsted) og nede at hente hans Remedier. Da jeg kom op derfra, og stod ovre til Styrbord og vilde lade en Kanon, blev jeg rammet. Nøiere kan jeg ikke huske, hvordan jeg fik min Overhaling. Jeg veed kun, at jeg varskoede dem ordentlig og sagde: "Nu maa en Anden skynde sig og lade, for jeg kan ikke mere!" Han troede, som det ofte træffer, at han endnu havde beholdt det afskudte Lem. Enden bliver nok, sagde han, at de tager Armen fra mig. Kunde jeg nu barestens reise mig op og ikke ligge saadan ganske nøgen." Vi talede om hans Forældre: "Ja, sagde han, jeg vilde gjerne bede Dem, Hr. Præst, at skrive Faer til, for jeg faaer nok ikke Lov, og jeg kom saa akaved afsted, at jeg ikke engang fik sagt Farvel." Jeg talede nogle aandelige Ord til ham og begyndte paa en Psalme. Han kjendte den og gjentog Slutningen; desuden fremsagde han nogle andre Psalmer og Bibelsprog. Da hans Ansigt udtrykte en pludselig Smerte, spurgte jeg ham, hvorledes han havde det: "Man har det altid godt, sagde han, naar man hører saadan Tale." Et Par Dage derefter var han død. Hans gamle Fader var kommen over og havde seet ham paa hans Yderste. Det var en god Dreng, sagde han, og grumme taalmodig; kun den sidste Dag, saa stod Humeuret ikke rigtigt paa Knægten." Ved Begravelsen gik han ved Præstens Side. Paa eengang saae han et Huus, hvor Gravkors vare tilsalg. "Med Forlov," sagde han til Præsten, og løb ind i Huset. Strax efter kom han tilbage med et Trækors under Armen. Det var rørende at see den Gamle ved Graven, med Korset i den ene Haand, medens han førrede sine Øine med den anden. Under Fægtningen ved Dyppel havde en nylig fra Landet indkaldt Officiersoppasser i Hastværk taget sin Herres Theepotte med. Midt i Kugleregnen havde han alene Øie for den, som han vist ansaae for en grumme kostbar Ting. Paa engang udbrød han: "Hr. Lieutenant, der gik Theepotten!" ligesom om det havde været den vigtigste Sag i Verden, at dens Tud blev skudt bort.