Københavns Adresseavis, 1765-08-07
Dødsfald. Udenrigs. Raadmand Gallatz i Calmer. Kiøbmand Hans Wohlfart i Gottenborg. Kiøbmand Jens Bath Østad. Kiøbmand Frans Klevenum i Carlscrone. Sørge Tanker over Livet, da den i Livet Velædle (ur Sallige) Madame Magdalena Christina von der Lippe, fød von Fyhren, døde i Bergen den 8 Martii 1765. Forfatteren er Studiosus Monse. C. F. Fasting, en Søn af Hans Velærværdighed Hr. F. Falling, øverst residerende Capellan til Nye=Kirken i Bergen. See Livet an, og stands eengang ved denne Tanke, Besee dets hele Løb og see saa om du ey Med spendte Tanker maae i slig en Ørken vanke, Hvor Torner oftest har besadt den hele Vey. Knap kand de dunkie Lys paa Verdens Poler tindre, Før Graad formørker strax det Lys, som Livet fik, Og Tusind Taarer vil med samlet Magt forhindre Dem fra at see en Vey, hvor Livet sikker gik. J Vuggen bliv det alt til Rov for mange Plager, Det græder længe før, det veed hvad Taarer er Ved disse det sig kun, som stumme Tolker klager, At Livets Møyer faldt dets spæde Krop for svær Saa gier det første Glimt af Lampen strax tilkiende, At Skinnet i saa mørk en Verden dunkelt blier At Graad og Jammer ey, før Livet selv har Ende Og Døden først en Plan til Liv, og Lykker gier. Gaae bedre frem: Maaske at Skjæbnen snart blev trættet? Maaske den engang af at rase dog blev kied? Har Aar og Lykker ey Erindringen udslettet. Om alt, hvad Livet i sin første Jammer led. Ney, Ney, jeg Plager saae med Aarene blev større, At nye Scener Plan til nye Møyer gav, Jeg saae de fulgte med til Evighedens Dørre, Og slap ey Livet før, de saae det i sin Grav. Min Tanke ledte mig just til Betrængtes Leyer, Hvor Armod sulter i Elendigheders Skiød, Hvor Strømme=Graad er al den Rigdom, Livet eyer, Og Livets blotte Haab fordobler deres Nød. Hvor Taarer knap er endt, før Tusind følger efter, Hvor ey Minuter er for Skjæbnens Anfald fri, Hvor Helbred er kun skabt at styrke Siælens Kræfter, At drikke Skaaler ud, som Jammer skiænkte i. Hvad kand vel (tænkte jeg) saa store Møyer troste? Jo dette: vent et Liv, naar dette skal forgaae, Den samme Gud, jer fra et evigt Kors forløste, Kand hielpe, om J end i større Afgrund laae. Haar Himlen meere suurt skiænkt i for er, end andre, Saa trøst jer: tænk et Liv for klek Belønning var, Skal Evigheden først jer Graad til Fryd forandre, Saa vent en Krands for hvert et Suk, I draget har Fra disse jeg forgrædt steg op paa Lykkens Throne, Jeg meente Jammer kun i usle Hytter boer, Monarcher tænkte jeg i Roe besad sin Krone, Men ach! Den var af Guld og Byrder lige stor Et Liv, man nyelig saae i Lykkens Arme hvile, Og sikker loe af alt, hvad Navn af Skjæbne bar, Fik see, at Himlen har tillige Torden Kieler, Og Skiævnen ramte der, hvor Lykken sikkerst var. Een Glands, som havde for saa manges Syn forblindet, Jeg maatte see med Skræk nu lyse i en Grav, Et Syn, som før saa tidt om Englers Glands mig mindet, Forsvandt, og aldrig har jeg seet hvor det blev af. Jeg saae, hvor Venner i hverandres Arme blegnet, Hvor Dødens Vold reev need, hvad Dyden bygde op, Et Rosen Ansigt blev med Dødens Farver tegnet, Og Siælen fuld af Fryd forlod en udpiint Krop. Jeg saae et Engle=Par - - O! stands jer dog i Floder, Blev skilt, hvis hele Liv var Kierlighed og Dyd: En Datter mistede sin dyrebare Moder, En Mand - - O! hvilket Tab, i Hende al sin Fryd. Hvis Himlen, (tænkte jeg) til Graad kun Livet skabte, Og ligner Verden en af Taarer omflødt Øe, Hvis man med Livet og en Sværm af Møyer tabte, Lyksalige, som kand da mindst begrædte Døe. Har Himmelen Dyden ey mod Dødens Magt beskyttet, Skal Dydens Mynstre dog kun Støv til Rente faae Skal Døden løse oplet Baand, som Dyden knyttet, Lyksaligt Hierte, Da som Liig i Vuggen laae Velsignede, Ach skal Dit Støv om sligt mig minde, Ach, skal jeg see i Dig Beviis, hvad Livet er, Kand slig en Helt, som Du, ey Døden overvinde, Hvem ønskte da et Liv, som er kun til Besvær, Hvor smeltet ey enhver, som kiendte Dig, i Taarer, Da Graad og Jammer blev et Forbud om Din Død, Hvor storknet Blodet ey af Graad i mine Aarer! Og Credunk, da jeg saae Din Mand i Taarer flød. Ja Ja: Han mistet hvad et kronet Haab kand miste, Hans Lykke faldt just, da den i sin Blomster stod, Han tænkte mindst Du var paa Evighedens Liste Saa tidlig, før Hans Haab kun Skygger efterlod. O Syn! - - O Skueplads for Hierte klemte Tanker! O Syn! som evig skal hos mig i Minde staae, Jeg saae, hvor Dødens Vold adsplittet Haabets Anker, Og Dyden midt iblandt en Sværm Ruiner lage. Vel saae jeg hvor et Glimt foer ud fra Haabets Poler, Jeg tænkte, at Du blev nu fri for flere Stød, Men Torden Skyer, som formørked alle Soler, Strax viste at det var kun Forbud om Din Død Din Jammer= ney jeg kand den ey for Graad afmale, O Græde=Scene for en Tiger hiertet Siel! Dit Mod=O hvilken Trøst! Som hialp mig til at tale, Som midt i Dødens Storm afskildrede Dit Vel. Naar Jordens Helter til sit Mod med Livet mister, Og daaner fuld af Skræk ved Synet af en Grav, Saa staaer en Troens Helt, skiønt hvert et Anker brister, Og Kroner gier ham ey den Fryd, som Døden gav. Det allermindste Glimt af Evighedens Straaler, Opmuntret Dig, som laae blandt Møyer reent nedsænkt, Og med et Helte=Mod uddrak Du alle Skaaler, Som Sygdom havde for Din svage Krop iskienkt. Men da Dit Liv blev endt, da endtes ogsaa Striden, Din Dyd vandt Seyer, og i samme Øyeblik Sprang Himlens Porter op, og Jorden blev for liden At bære Dig, som nu Dit Sted blandt Engle sik. Saa fandt Du i Din Død den Roe, som Livet nægtet, Du fandt en Krone, som Du længe har fortient, Din dyre Siel, som var med Himlen selv beslægtet, En nu med mindre end en Evighed var tient. Der blier Du, Sallige! med Tusind Lykker mættet, Der viser Himlen, at den har paa Dyden skiønt, Af lutter Dyder var Din Vandel sammenflettet, Med lutter Kroner bliv nu hver en Dyd belønt. End Du - - , som Alting i Din dyre Kone mistet, O! hvilket Plaster kand dog lægge sligt et Saar, Hvad Trøst, for een, som har saa bitter Skjæbne fristet, Hvad Trøst da Døden gav Din Fryd sit Bane=Saar. Jo Tænk at Slaget kom fra een almægtig Throne, At Afmagt aldrig kand med den i Rette gaae; Du veed jo Taare kand ey Himmelens Dom forsone, Lad derfor all din Graad i sine Grændser staae, Tænk aldrig at du kand dens skiulte Raad udgrunde, Hvis vise Almagt Dig af Støvet dannede, Men byg Dig op een Trøst min Ven paa slige Grunde, Som staaer, skiønt Haab alt paa engang blegnede. Endskiønt Du Taarer af een bundløs Kilde øste Ja skiønt end Vandene Dig indtil Sielen slog Saa har dog Himlen det hvorved han kand Dig trøste Een Trøst, som aldrig midt i Skiæbnens Storm bedrog. Du veed jo Himlen vel opbygge selv den Hytte. Som Døden reev til Traads for manges Taaer ned, Misund din Kone ey sit dyrebare Bytte, Betænk dog alt, hvad Hun for Dig og Himlen led. Tænk, da du saae, Dit Haab i Dine Armee daante, (Skiønt Strømmegraad Dig nok sligt Jamer=Syn forbod, At Himlen det Dig til een stakket Fryd kun laante, Tænk Dyre Ven, Hun gik fra Dit i Himlens Skiød, Gravskrift paa Pladen: Græd Dødelige, om Du har ret Ømhed, maae Du græde, Naar Du ved dette Sørge=Syn befinder Dig tilstæde, Det Raab, som før fra Rama gik, nu nær fra Betheel gaaer, En Rachel fra sit Smertes Noer bortdøer, og Hierte=Saar. Tre Mødres Fryd i Alderdom, een Faders rene Glæde, En Ziir iblandt Sex Sødskende, som nu maae Øyne væde, En kierlig Ægtefældes meer end yndigt Kikajon, En Husets Lyst saa savneligt, saa kort et Himmel=Laan. En Christen som til Livets Lugt Guds Naades Aand var givet, En Moder, som ved yndig Frugt gav Liv, og Haab til Livet, En Paradises Røse nu henført fra Bochims Dal, En Siel i Himmel-Eden, som Guds Ansigt mette skal. Ved disse kiere Levninger Du kand. Ach kun erindre, Men ved saa smerteligt et Tab hvad kand vel Sorgen lindre? Trøst Trøstens Aand en kierlig Mand som modtog Smertens Bud, Skienk Ham og Moderløse Noer Din Varetægto Gud, B. . . h.