Ribe Stifts Adresseaviser, 1793-07-26
Man har faa mange Anckdoter om den preusiske Kunges, Friderich Wilhelm Tobaks=Discurser, dog veed jeg følgende vigtige Omstændighed ikke uden af mundlig Fortælling. Denne Konge følede, hvor lidet Lys der var givet ham ved hans Opdragelse i de Kundskaber, som han i sin Regieringskunst meest behøvede. Han følede Vanskeligheden i at komme til den fornødne Oplysning og erfare de ham nødvendige Sandheder, naar han som Konge talede med sine civile og militaire Betiente. Derfor bragde han alle Slags Mænd, Halvnarre, blot praktiske Embedsmænd og Philosopher tilsammen i en saa blandet men frie Omgang, hvor han satte Kongen tilside, og ved Friehed i Samtalen kunde erlange en Underretning, som ved flere Forberedelser ingen have dristet sig til at give ham saa reent og aabenhiertet. Dagen for Slaget ved Lawfeld, den 2den Julii 1747, begik Marschallen af Sachsen, den store Feil, at han lod sin heele 37000 Mand stærke Avantgaarde rykke en heel Dags Marsch forud, og endnu ved høy lys Dag po stere sig lige for Øinene af den allierede Armee, som en ganske ufeilbar havde kundet slaae dem. Men man lod dem staae rolig, og Natten over udhvile sig af den Trærhed, i hvilken de ikke havde kundet giøre nogen Modstand. Den følgende Dag ankom Marschallen, og vandt en afgiørende Seier. Alt dette er bekiendt. Men endnu kan man stedse spørge: hvorledes gik det til, at de Allierede ikke benyttede sig af denne Feil, Det er ikke nok hertil at svare: det pleiede de at giøre i det heele Feldttog. Den meget krigskyndige Forfatter til Rostexions sur la Compagne de Flausdres, 1747 Paris 1757, 8, opregner een tive Feil, som Marschallen, og femten, som de Allierede begik i dette Feldttog. Jkke deste mindre var samme overalt ulykkeligt for de Franske; thi Marschallen benyttede sig næsten af enhver Feil af de Allierede, men disse ikke af en eneste af hans. De øvrige Feil af Mareschallen vare ikke saa tydelige, og gik ikke for sig lige i Fiendens Paasyn, saaledes som denne. Det var just denne Feil, som i Aaret 1759 tildrog Kongen af Preussen den store Forliis ved Maxen, og i det følgende Aar Østerrigerne ved Lignitz. Man kan altsaa endnu stedse spørge, hvorfor blev ikke denne Feil i det mindste benyttet af de Allierede? Jeg vil sige, hvad en Officier, som selv var nærværende ved dette Slag, kort derefter har fortalt mig: Man var hos de Allierede meget vel underrettet om, at det ikkun var en Deel af den franske Armee. Man holdt derfor strax Krigsraad. Alle Generaler, især den østerrigske Feldtmarschal Bathiany, paastod, at man skulde giøre Angreb uden Ophold; men Hertugen af Cumberland erklærede i en afgiørende Tone, at han i Dag havde ingen Lyst til at slaaes. De brittiske Generaler vovede ikke at sige deres Konge Søn alvorlig imod, og saa blev det derved. Man fortalde mig strax efter Slaget ved Leuthen, at, i det Prindsernes høire Fløi rykde an, fik en gemeen Soldat det Jndfald at anstemme den Psalme: befiehl du deine Wege. Sangen skal have udbredet igiennem en stor Deel af dem Fløi, og under samme skal det første Angreb være gjort. Sagen kan være falsk, men er den sand, bør den og have Sted, iblandt de smaa Aarsager til det store Udfald paa dette Slag. Sangen var særdeles passende til at indgive den gemeene Mand endnu meere Enthusiasme for Kongens Sag, der var bragt til det yderste. Det kan være, at ikke engang et Vens af denne Palme er blevet udsynget, førend Slagets Tummel forstyrrede Sangen. Men dette ene Vers kunde hos den gemeene Mand opvække Tanker, som paa den Dag vare af stor Værdie for Kongen. Man veed, hvormeget denne Konge har i sine sidste Aar sørget for sit Folks Underviisning. Efter en Fortælling, som jeg har hørt medens den syvaarige Krig endnu varede, er denne Tanke opstaaet hos ham midt under denne Krig, men og da strax igien tilsidesat. Kongen anmærkede imod General Sedlitz, at de sachsiske Bønder forekom ham langt anderledes, end de preussiske. Deres Tale, naar han indlod sig med dem, var saa net, deres Svar saa rigtigt, og deres Opførsel uden Forlegenhed. Det kommer deraf, svarede Generalen, fordi Landsbyeskolerne ere besatte med bedre Lærere. Kongen fik strax paa Stedet den Tanke at vilde lade optage nogle hundrede sachsiske Skolemestere, og ansætte dem i de preussiske Landsbyer. Men herhos har man, sagde Generalen, en anden Ting at betænke: Derfor er og den sachsiske Bonde ikke saa god Soldat, som Bønderne i de preussiske Stater.