Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-07-15
J enhver Straffeanstalt hersker en eget Slags Tone, og jo forskjelligere Lemmerne ere af Fødsel og Opdragelse, desto forskjelligere maa J et Straffehuus, som det i Kjø denne være. benhavn, hvor Beliggenheden giør, at der maa komme Menneskeer sammen fra de forskjelligste Provindser, ja endog de fjerneste Lande, hvor Jnddømmelsen i Straffeanstalten er fastsat for de meest forskjellige Forbrydelser, der maa Tonen ogsaa være meget forskjellig. Men i Hovedsagen er den dog her som i de fleste Straffeanstalter, og udmærker sig især ved Raahed, Vildhed og Mistanke tilden øvrige Deel af Menneskeheden. Fleerheden, af Lemmerne i enhver saadan Anstalt staae paa det laveste Culturtrin, og de Enkelte, der have havt nogen Cultur, førend de kom derind, smittes af den daglige Omgang med aldeles fordærvede Mennesker. Enhver sædelig Følelse, ethvert Skridt, til Forbedring er blandt de fleste en Skam, og den, som lader sig forlyde dermed, er baade udsat for Forhaanelse og Overlast. Tillægsordene Vovehals, Mestertyv o. s. v., vidner allerede noksom om, hvorledes man paa saadanne Steder indbyrdes udmærder store Spitsbuber, og hvilken Maalestok man der har for Fortjenester. Ogsaa besieles man der af et Slags Laugsaand, og den, der skal være værdig til Optagelse i Lauget, maa derfor have gjennemgaaet de dertil fornødne Grader. Wagnitz fortæller, at en Ulykkelig, der sad paa Fæstningen i Magdeburg, blandt de Uærlige og Brændemærkede, ikke turde deeltage i deres Casse, eller hvad de, naar de vare paa Arbeide, sammentiggede, blot fordi han ikke var uærlig og brændemærket, og da dette ringe Tillæg syntes ham saa nødvendigt til sin store Graadigheds Tilfredsstillelse, hvortil den sædvanlige Fangekost ikke var tilstrækkelig, saa fattede han et saadant Had til sine Medfanger, at han myrdede een af disse Ulykkelige. Fortællingen kommer fra Misdæderens Skriftefaders egen Mund H. - Vi see heraf, hvor nødvendig Ad H. B. Wagnitz hist. Nachrichten n. Bemerkungen uder die merkmürdigsten Zuchthauser, &c., Halle 1791. skillelsen af de forskjellige Forbrydere er, og at der, hvor de alle leve i nøje Samqvem sammen, ingen synderlig Udsigt til Forbedring er tænkelig. Bekostelig vil en Jndretning, der fuldkomment svarede til sit Øjemed, rigtig nok blive, men kan det Offentliges Sikkerhed, kan adskillige Hundrede Ulykkeliges Forbedring vel kjøbes for dyrt Er Staten ikke bedre tjent med, paa eengang at anvende en betydelig Sum paa en Straffeanstalt, som baade den og Efterslægten kan have den tilbørlige Nytte af, end ved Besparelsen af nogle 100,000 Rdl., at udsætte sig for alle de Uleiligheder og Farer, der ere en umiddelbar følge, Indretningens Uhensigtsmæssighed? Hvilken god Borger vilde ikke med Glæde bidrage sin Skjærv til en for Almeensikkerheden saa vigtig Anstalt; Først naar Bygningen er, som den bør være, naar Fangerne kunne afdeles i forskjellige Classer, og paa forskjellige Steder, bliver det mueligt, at virke til deres moralske Forbedring ved moralske Midler, og ikke blot ved haarde og forhærdende Legemsstraffe. Arbeide bør i en Straffeanstalt aldrig mangle, og det bør være af saadan Beskaffenhed, at Fangerne paa en passende Maade kunne sysselsættes dermed. Om end Staten skulde sætte til derved, saa bør dette ikke komme i Betragtning. Det er et nødvendigt Offer. Jo mere Fangerne sysselsættes, desmindre ville de finde Leilighed til at stifte Urolighed, og man bør give dem Anledning til, ved Flid og Virksomhed, selv at forbedre deres Tilstand; thi dette er det første Skridt, til deres moralske Forbedring. Føden i en Straffeanstalt bør fremfor alt være sund og reenlig; men mere af Plante end af Dyreriget, thi der er vel neppe nogen Tvivl om, at den idelige Kjødspisen gjør disse, fordet meste unge, i Tvang og deraf flydende fuldkommen Afholdenhed levende Mennesker, endnu fuldblodigere, istedet for at man burde søge, ogsaa physisk at dæmpe deres brusende og vilde Sind, ved at fortynde deres Blod. Naar Straffeanstalten opføres paa et Sted, hvor, der, ligesom f. Ex. i det Baselske, kan anlægges en stor Hauge, og dens Dyrkning overlades til de Fanger, der opføre sig bedst, saa vil man, paa denne Maade, kunne faae det Grønt, man ellers savner, uden synderlig Bekostning. Hvad iøvrigt Fangernes Klynken over Føden angaaer, da maa man ikke her lade sig henrive af utidig Medynk. "Noget Sædvanligt - siger allerede Wagnitz 1791, er, at Fangerne dadle Føden, og den Forstander, det uden at prøve Sagen, blot paa Grund af denne eensidige Dadel, fordømte Spisemesteren eller den Forvalter, der besørger Maden, vilde handle meget overilet; Schaumann fortæller i sine Efterretninger og Tugthuset i Zelle, at de derværende Fanger ikke engang fandt Smag i en Oxe, som veiede 800 Pd. Og jeg fandt det selv saaledes ved alle offentlige Anstalter. Ofte tilstode Fangerne mig siden efter, at de hverken førend de bleve Fanger, eller efterat de vare komne paa fri Fod igjen, havde havt saa god Føde, og at Aarsagen dertil kun laae i en vis Stræben efter at gjøre sig gieldende, eller bringe et Slags Bevægelse i deres eensformige Levemaade. (Fortsættes.)