Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-03-19
og Salg. Et Aren Kiere Ven, Brevet fra Commissionairen sender jeg Dem hermed tilbage. At han saa indstændigen og venskabeligen tilraader Dem, ikke at lade Huset gaae fra Dem, men give 16,000 Rdlr. derfor, skjøndt det for 8 Dage siden blev solgt for 13,000 Rdlr., det undrer jeg mig aldeles ikke over, lige saa lidt som derover, at han forsikkrer Dem, at han kjender en Mand som vil give Dem 2000 Rdlr. mere, naar De vil sælge det igjen. Slige venskabelige Raad kan De nu desværre faae i hver anden Gade, og hvad der endnu er det værste derved, disse Raad blive alt for vel troede, og saalænge dette er Tilfældet, griber Raseriet mere og mere om sig. Jngen kjøber for at beholde, men enhver for at sælge om et Par Ugers, eller maaskee et Par Dages, Tid med nogle Tusinde Rigsdalers Fordeel. Og hvem der er dette ulykkelige Daarskabs troe Haandlanger ere Commissionairerne. – "Faste Eiendomme, raabe de, "det er det sikkreste; har De Penge, saa sæt dem deri; Banksedlerne ere jo kun Papiir, naar Coursen er 800, er en Rigsdalerseddel kun 15 Skilling værd, skil Dem ved dem allesammen; det varer ikke længe, saa gaaen Coursen i 1000, og saa er der ikke langt tilbage. Om et Par Dage kommer den samme indsigtsfulde Raadgivet, og byder Dem 1000 Rdl. Op geld om De vil overlade ham hvad han solgte Den forleden. De foreholder ham da naturligviis hvad han sidst sagde, men nu er Tonen omstemt. "Det forstaaer sig, hedder det nu, Huse og Gaarde ere vist nok det sikkreste man kan sætte sine Penge i, men faldt Coursen paa det samme, var man dog narret, og nu er den kun 750. - Det er mueligt, ja rimeligt, at den falder meere endnu, thi Kongen har gjort et Laan hos Kjøbmændene, og det vil have mærkelige Følger; desuden har man jo seet, at det har været ligesaa galt i andre Lande, og de ere dog omsider komne ud af Forlegenheden; kort, De gjør bedst i at tage den "Profit, De kan faae, kniber det, vil man skaffe Dem en anden Eiendom, der er ligesaa god, og maaskee for bedre Kjøb. - Og hvorfor meener De nu, at de stakkels Banksedler, som de Rige foragte saameget, at de give to, tre Tyve Rigsdalersedler ud for et Par Flasker Viin, medens de skjelde og smelde over, at Staten ikke engang kan skaffe dem nogle Senskillinger, som de kunde give til de Fattige, hvorfor, meener De vel, at disse Banksedlers Credit nu er stegen hos Commissionairen? Det skal jeg fortælle Dem, han havde været hos en Mand, der havde lovet ham en Douceur af 800 Rdlr., hvis han kunde skaffe ham Gaarden. Den samme bemærkning, der er gjort om de jydske Studeprangere, gielder for en stor Deel om disse Commissionairer. Hvor Overtalelser ikke hielpe, gaaer det til Grovheder, indtil den Ukyndige for at blive dem qvit, giver efter, og offter paa deres Egennyttes Alter. Jord Eiendommene, der ligeledes ere opdrevne til en urimelig Priis, kunne ikke længere svare de sidste Kjøbere den simple Rente af 4 Procent. En saadan Eiendoms Værd bestemmes efter dens Producters Priis, ved Forbud mod Udførsel nedsættes denne, og Speculations Eieren er ødelagt, Saaledes som det forholder sig med Kjøb og Salg af Huse og Gaarde og Landeiendomme, saaledes forholder det sig ogsaa med andre Ting. Den Forlegenhed og Uorden, hvori de politiske Omstændigheder have bragt Statens Pengevæsen, og som andre Stater, der have havt langt større Hielpekilder, ikke kunde undgaae, denne Uorden har en Sværm af Mennesker, under Navn af Handlende, Mæglere, Handels-Commissionairer, Kjøbmænd, Grosserere, vidst at betjene sig af for at meele de ros egen Kage. Det er langt fra at jeg troer at deres Hensigt er at ødelegge Staten, nei, deres Hensigt er kun at berige sig selv, enten Staten, lider eller trives derved er dem ligegyldigt. Man finder disse Mennesker overalt, paa Børsen drive de deres Spil med Varer, som sættes til Auction, med Vexler, med Bankfonds, og med Species Obligationer. Kommer der en ærlig Sjæl imellem dem, som ikke giver sig af med deslige Speculationer, saa strømme de til Har De hørt at Coursen er stegen 50 Procent, man har buden 850 for kort Banco; kan De sige mig hvad der skal blive af, vil de ikke kjøbe Bankfonds, J Dag ere de flade, de kan faae dem for 280, men kommer Coursen næste Gang 900, som den vist gjør, saa vil de stige over 300. - Denne Forsikkring gjentages af en halv Snees Munde, og man kjøber da nogle Bankfonds. Disse Fonds eller Obligationer afgive et indlysende Exempel paa, hvor ganske hen i Veir og Vind at denne Resønneren er om Coursen, og Statens Pengevæsen. Disse Fonds ere Forskrivninger udstedte af Staten lige saa vel som Banksedlerne. - Det er Statens Borgere, der eje disse, ligesaa vel som hiine, og der er ingen Grund til, at Staten skulde mindre holde sin Forpligtelse mod hine end mod disse. Og dog tiltager den ene Sorts Credit, ligesom den andens aftager. For største Deelen er ellers ogsaa Handelen med disse Fonds blot Speculation; de færreste kjøbe dem i det Øjemed at beholde dem, men de fleeste have det Haab, at Coursen endnu meere skal forværres, og at de derved kunde profitere eet eller fleere hundrede Rigsdaler. Uagtet De, min Ven, aldrig har afgivet Dem med Handel, veed De dog vist hvad der forstaaes ved Banco, nemlig Vexler, der kunne bruges udenlands ligesom Penge, og som altsaa baade de store og de smaae Kjøbmænd behøve, for at betale det med, som de skylde til Fremmede. Det gaaer med dette Banco, som med enhver anden Vare. J flere der ville kiøbe, og jo mindre der er at faae, des dyrere ere Varene. At Staten har udenlandsk Gield, er ingen Hemmelighed, den skal naturligviis forrentes, tildeels ogsaa afbetales; dette skal skee med Banco, og dette Banco maae kjøbes paa Børsen. Da Staten, naar den ikke vil sætte sin Credit i vove, skal have det, saa holde de Godtfolk, som ere i Besiddelse deraf, desmere derpaa; derved gaaer Prisen i Veiret, og de danske Banksedlers Værdie synker i samme Forhold. Paa mange Ting har og maae dette naturligviis have Jndflydelse. At Varer, som komme fra fremmede Steder, og som de Handlende følgeligen maae betale med den udenrigske Myndt, vorde firefold dyrere end fører intet Under, men at ogsaa alle indenlandske Frembringelser stige i samme Grad er unaturligt, fordi de vigtigste Kornsorter, og Arbeidslønnen ikke ere stegne i det Forhold, og det er kun et Tegn paa, at de, der frembringe dem, søge at drage upassende Fordeel af Omstændighederne. Derfor seer man ogsaa, at ingen lider mindre ved Priser nes Stigen end de Handlende og Haandværkere, der kunde forøge Priserne paa deres Varer næsten efter eget Tykke, og end Landmanden, hvis Stilling skaffer ham saa mange af de vigtigste Fornødenheder fra første Haand. Denne megen Kiøben og Sælgen er et sand Lotterie. Forvirringen skal engang naae sin Højde, og de som tilsidst staae paa Spidsen, ville styrte i Afgrunden. J det uendelige kan denne unaturlige Dyrtid ikke gaae. Det føle Speculanterne selv, og derfor sælge de saasnart de kunne see deres Snit, men fordi de, ligesom Hasardspil lerne, stole paa, at Lykken vil være dem gunstig, og at der altid vil findes en anden Daare, eller Vovehals eller Speculant, der vil hielpe dem godt ud af Kiøbet, slaae de til; men, naar engang Bladet vender sig, og pludseligen, kun forudseet af meget Fag, vil den forfærdelige Dommedag komme, da vil det gaae dem, som Actiehaverne fordum, der den eene Dag kiøbte for 1000 Rdlr. hvad de Dagen efter maatte sælge for 100 Rdlr. Hvor mange store Bankerotter have ikke fundet Sted udenlands formedelst Speculation i Colonialvarer, Naar Buen spændes for højt, maae den nødvendigen briste. Særdeles ubetænksomt handle de, som, uden at besidde enten Species eller en tilstrækkelig Mængde af Banksedler, indlade sig i betydelige Kjøb, ved Hielp af laante Penge. J nærværende Øjeblik, da det danske Courants Værd er saa betydelig falden, synes de Forpligtelser, de paatage sig, vist nok ubetydelige og lette at opfylde. Men naar de bedre Tider vende tilbage, og tidlig eller sildig maae det skee, da ville disse Forpligtelser falde dem centnertunge, fordi Pengenes paalydende Værdie da vil vorde den virkelige liig, eller komme den meget nær. Da ville disse Personer have samme Skjæbne som de, der have laant Penge for 14 til 16 Aar siden og udstedt deres Obligationer i Species, fordi disse den Gang ikke gjaldt meere end Couranten. Deres Gields Afdrag og Renter ere dem nu fem til sex Gange saa trykkende, som de havde gjort Regning paaDet er en sørgelig Erfaring, at naar Priserne saaledes først begynde at løbe op, synes der ikke at være noget Middel til at standse dem. O dette gaaer ganske naturligt til. Naar man seer at den Ting, man for fjorten Dage siden kunde have kiøbt for 12 Rdlr., nu koster 15 Rdlr., saa bliver man ængstelig, tænker efter hvad man kunde behøve om længere Tid, og skraber da sammen, de Penge, man kan undvære, for ikke at udsættes for at maatte om et halv Aars Tid betale det endnu dyrere. De Sælgende forøge denne Frygt. De raade Kiøberen til at kjøbe nu, medens han kan faae det for den Priis, og om de end have deres Pakkamre fulde af den omspurgte Vare, forsikkre de dog, at det er det sidste Stykke, og at det, som de faae om nogen Tid, vil vorde meget dyrere. Paa denne Maade forsyne mange Mennesker, som ellers ikke anskaffede sig Klædningsstykker m.m. førend de behøvede dem, sig længe for Tiden. Har te, Støvler, Veste, Buxer, eller i det mindste Tøiet dertil, kiøbes og lægges hen til de bebudede værre Tider. Og det er er blot Kiøbstedfolk, som giør saa; Bonden, som kommer fra Landet, gjør det samme. Dette tilsammenlagt med den Omstændighed, at der imellem en stor Deel Mennesker, som staae, eller have staaet i nærmere eller fjernere Forbindelse med Kapervæsenet, er paa en kort Tid kommen en betydelig Deel Penge i Bevægelse, giør, at Boutikerne tømmes for Tiden, og at man paa skynder Jndførselen af Ting, som maaskee først om et Aars Tid behøvedes, og som tildeels ved sindigere Overlæg gandske kunde undværes. Heraf maae man for største Deelen, ogsaa udlede Aarsagen til, hvorfor Kræmmerne aldrig have havt større Afsætning, eller Fabrikanterne meere Arbejde, end nu. Men er da Faren saa overhængende, saa truende, Er Landets Undergang for Døren, Er alt Haab forsvundet til at Statens Papiirpenge kunne tilbagevinde om ikke deres heele saa dog den største Deel af deres tabte Værdie, Hvad De, min gode Ven, i Deres sidste Breve yttrede om disse Spørgsmaale, deri er jeg ganske enig med Dem. Det synes som om Folk enten af Ubetænksomhed eller med Forsæt glemme, at det gaaer os ikke et Haar værre end alle andre Lande. Men der er overalt ingen Ting, som Folk bedre forstaae, end at regjere Staten. Aagerkarlen og Bodmeriekræmmeren, som hverken kunne regne eller skrive, paastaae, at de kunde have forebygget den heele Forvirring, dersom man blot havde hørt deres Raad, og, da Coursen endnu var taalelig, gjort mange Banksedler og dermed opkjøbt al den Banco, der kunne faaes. - Jordegodseieren, som tilspærrer sine fulde Lader, fordi han ikke kan faae udpinet nok af dem, og som erklærer for Dosmer enhver Kjøbstedboer, der mener at Landmanden mindst føler det trykkende i Tiderne, han klager over gale Jndretninger med Jndqvarteringen, med Korn-Leverancer, med Kjørseler o. s. v. og paastaaer, at dersom der paalægges Landmændene, endnu een Skat, maae da hver og een vandre fra Huus og Hjem. - Handelsmanden, som har opdynget, eller endnu opdynger Skatte, og svømmer i Overflod, trækker med en vigtig og medynksfuld Mine paa Skuldrene, og forundrer sig over, at der dog intet gjøres fra Regjeringens Side til Pengevæsenets Forbedring; Raad veed han, men han forbeholder sig at meddeele dem, indtil han som en anden Necker kan selv træde frem paa Skuepladsen. - Den slette Huusholder, der bekymrer sig om intet mindre end om sine Creditorer, er let færdig med det heele Problem, ved at lade hænge en halv Snees Agioteurer paa Børspladsen. Kort sagt, om Midlerne til at hielve Staten, ere de alle uenige, men det ere de alle fuldt og fast forsikkrede om, at de Folk, som have med Statsbestyrelsen at gjøre, forstaae det slet ikke, og at det vilde gaae langt anderledes hvis Roret en gang blev overladt til dem, og denne sidste Paastands Rigtighed, kunde man vel uden megen Betænkning indrømme dem. - Enhver af dem bedømmer Tingene fra sin indskrænkte Synskreds. Et almindeligt Overblik over det Hele have faa eller Jngen iblandt dem. - Den Klygt, som udruges enten i det eensomme Kammer, eller ved Ølkruset, er dog mindst fordærvelig. Men den som meest udbreder sig, og meest fordærver Statens Borgeres Stemning er den, som kommer fra Fraadser=Laugene, vel ikke altid under Gilderne selv, men af Gjesterne, som naar de oprømte forlade dem, beklage og ynke Staten, og de under Tidernes Trang lidende Borgere, uden at have mindste Tanke om, enten at hielpe disse, eller opoffre noget for hiin. Gjennemgik man disse politiske Kandestøberes, og patriotiske Harlekiners egen Huusholdning, hvor ilde vilde da den paatagne Dommer strenghed klæde dem. Staten, denne store og meget sammensatte Maskine, paa hvis Deele, der fra saamange Sider og af saa mange Hensigter gjøres Brud, paastaae de at kunne styre paa samme Tid, da de enten af ond Villie, eller Uvidenhed eller Skjødesløshed, bringe Forstyrrelse ind i deres egen huuslige Kreds, Og af alle Statstyrelsens Grene er Landets Pengevæsen den vanskeligste. Man paastod i gamle Dage, at det Land, hvis Borgere vare rige, men hvis Regjering havde Gield, var bedre faren, end det, hvor Skatkammeret laae fuldt af Sølv, men hvor Borgerne vare fattige. Dersom der i denne Paastand er nogen Sandhed, som vel ikke kan nægtes, saa vil enhver kunne indsee, at en National Bankerot, hvormed Rænkesmedde og Rygtemagere søge at skræmme deres Medborgere, dog vel ikke saa snarligen er at frygte.