Almuevennen, 1844-10-16
Kammerherre Benzon, Ved at gjøre mig bekjendt med Proponentens Forslag tilligemed de flere i samme Retning indkomne Andragender, der iøvrigt i mange Henseender staae tilbage for samme, tilstaaer jeg aabent, at det var min første Tanke og mit første Ønske, at en Comitee skulde nedsættes, for at den, ved at belyse alle Forhold og vise, hvor vigtigt det er, at Eiendomsretten respecteres i sit fulde Omfang, hvor ikke Statens Jnteresse nødvendigen fordrer, at den maa vige for det Heles Tarv, kunde virke til, at alle Forslag, som havde en lignende Tendents, kunde blive bortviste fra denne Forsamling, og megen Tid saaledes spares. Men ved at betragte Sagen fra et andet Synspunct, tænkte jeg mig, at det kunde blive Tilfældet, at en Comitees Nedsættelse muligen kunde faae Udseende af, at Forsamlingen billigede det Princip, som ligger til Grund for Proponentens Forslag, og erkjendte, at Eiendomsretten kunde og burde krænkes, naar der gaves en enten mere eller mindre passende Erstatning, blot fordi at Enkelte ikke vare tilfredse med, at Andre havde større Rettigheder; og paa denne Maade kunde da Mangen falde paa den Tanke, at hvad der ikke stod i denne Forsamlings Magt at løse, kunde overvindes ved en følgende Forsamlings Kraft, hvilket saaledes netop vilde bevirke et modsat Resultat, og fremkalde en Mængde fornyede Petitioner i samme Retning. Jeg har dernæst, ved at betragte Sagen fra mit Standpunct, som Deputeret troet, at det vilde stride mod Forsamlingens sande Jnteresse at spilde Tiden paa en Sag, som ikke kan fore til et tilfredsstillende Udfald, og at jeg følgeligen ved, med denne Anskuelse, ligefuldt at tilraade en Comitees Nedsættelse, vilde svigte min Pligt som Deputeret, og nedværdige Forsamlingen. i dens Totalitet. Jdet jeg saaledes langtfra kan anbefale Forslaget til at prøves af en Comitee, og heller ikke haaber, at dette vil skee, skal jeg ikke gaae ind paa, om og hvorvidt den foreslaaede Godtgjørelse til Besidderen af det frie Hartkorn kan ansees tilstrækkelig. Jkkun kan jeg ikke noksom lægge Forsamlingen paa Hjerte at den af al Kraft virker til, at Eiendomsretten ansees som hellig og respecteres; thi naar den kuldkastes, styrter hele Statsbygningen sammen, og Følgerne heraf for Alle blive da uberegnelige. Ogsaa maa jeg tillade mig den bemærkning, at fordi flere af de Rettigheder, som det frie Hartkorn tidligere havde, deels ere betagne det ved Regjeringens Foranstaltninger, deels frivilligen frasagte, for at udjevne forviklede Forhold, kan der dog umuligt være Anledning til at antage, at fordi Noget er mistet, skal Alt mistes, eller fordi Eierne af frit Hartkorn forhen have renunceret, skulle de atter nu renuncere og blive en reen Bold for Enhver, der maatte fremkomme, med uretfærdige Fordringer. Jeg maa saaledes opfordre enhver Eier af privilegeret Hartkorn, han kalde sig Godseier, Præst eller Kjøbstæd beboer, til ikke at give Slip paa, hvad der en gang er ham sikkret som lovlig Eiendom, og ikke uden en høi Grad af Uretfærdighed kan berøves ham. Jeg maa derhos ogsaa gjøre Besidderne af det uprivilegerede Hartkorn opmærksomme paa, at de, ved at søge at bevirke Berøvelsen af Andres Rettigheder, udsætte sig selv for at tabe deres egne. Hvor sikkrer dem for, at ikke, naar de ere blevne satte paa lige Fod med Eierne af det privilegerede Hartkorn, Huusmændene ville fremkomme med Fordringer paa dem og sige: Det maa erkjendes, at vi have for lidet Jord til vort Huus; hvorfor skal den og den Mand have saastor en Gaard, Vi finde det billigt, at han afstaaer os noget af den mod Godtgjørelse, og at vi blive lige Vilkaar undergivne. Lignende Fordringer ville kunne ventes fra Jndersternes Side imod Huusmændene, og saaledes fremdeles. Jeg troer derfor, at man urokkeligen skal holde over Eiendomsretten, og ikke tilstede, at den krænkes, og af denne Grund maa jeg fraraade, at der nedsættes nogen Comitee.