Adresseavis for Børn, 1780-11-15
Avis. Fad. Hvo veed altsaa bedst, hvad der er dig tjenligt, enten Gud eller du Gottl. Det veed nægtelig Gud. Fad. Naar da altsaa beder om saadanne Ting, hvorledes skal da din Bon være indrettet – Jeg sætter, at du nu skulde bede for din syge Bedstemoder, hvad vilde du da sige til den kjere Gud Gottl. Dersom du seer, at det er mig tjenligt, o milde Gud, saa lad min kjere Bedstemama leve Fad. Men du beder jo ikke blot allene for dig, du beder jo og for din Bedstemoder. Hvad om det nu ikke var til nogen Lykke for din Bedstemoder, at hun levede længer, vilde du da vel forlange, at Gud for din Skyld skulde gjøre din Bedstemoder, ulykkelig Gottl. Ney, Gud bevare mig, det vilde jeg visselig ikke. Fadd. Du fik da vel altsaa indrette din Bon anderledes: Gottl. Ja, jeg maatte da sige, dersom de seer, at det er mig og min Bedstemoder tjenligt, saa lad hende leve, Fad. Men naar du nu havde bedet saaledes, og din Bedstemoder var alligevel død bort, hvad vilde du da vel tænke om Gud, Gottl. Saa vilde jeg tænke, at han maatte have seet, at et længer Liv var hverken mig eller hende tjenligt. Fad. Kunde du da vel med Ret og billighed bebreyde Gud, at han ikke havde gjort, hvad du havde begiert. Gottl. Ney visselig kunde jeg ikke; thi jeg havde jo ikkun bedet om, at min Bedstemoder maatte leve i den Fald, naar det var hende og mig tjenligt. Fad. Seer du nu vel, at Gud gjør alt, hvad de Gudfrygtige begiere; thi de bede Gud fornemmelig om Lyst og Styrke til det Gode. Dette faae de altid, fordi Gud vil selv, at de skulle være gode. Men om andre Ting bede de Gud altid med de Vilkaar, om han seer, at det er dem tjenligt. Da nu Gud er deres kjere Fader, saa giver han dem, efter deres Bøn og Begjering, alt hvad der er dem tjenligt. Men naar de ikke faae noget af det, som de bede om, saae trøste de sig dermed, at Gud maae have indseet, det skulde have været dem skadeligt. for Børn. Gottlieb var meget glad og vel tilfreds med denne Oplysning. Hver Morgen han stod op, bad han altid den kjere Gud om Lyst og Styrke til det Gode. Naar han var dorsk og doven til det Gode, eller merkede, at Egensindighed og Ondskab opvakdes hos ham, saa bad han Gud om Hielp og Bistand, at overvinde samme. Naar hans Kammerater vilde tilskynde ham til noget Ondt, saa paa kaldede han Gud, at han vilde skjenke ham Mod, til at imodstaae deres Tilskyndelser. Han vænnede sig stedse til at tænke paa Guds Nærværelse. Han forestillede sig altid den Fornøyelse, som er forbunden med gode Handlinger, og den Misfornøyelse, som pleyer at følge paa Dovenskab, Modt villighed og Ulydighed. Derved bragde han det inden en kort Tid saa vidt, at man stedse kaldede ham den fromme Gottlieb, og forestillede ham som et Mønster for hans Kammerater. Efter et Aars Forløb blev hans Fader syg. Han bad i den Tid daglig til Gud for ham. Han bad med sine grædende Taarer: Odu milde Gud dersom det er min Papa og mig tjenligt, saa spaer hans Liv. Men hans Fader døde dog alligevel, Det gjorde ham inderlig ondt, og han sørgede bitterlig for ham; thi han havde havt ham ret hiertelig kjer. Men han vidste dog meget godt at trøste og berolige sig. Den kjere Gud havde visselig nok ladet mig beholde min kjere Fader, tænkde han dersom han ikke havde vidst og seet, at det var tjenligere for mig og for ham, at han døde, end at han skulde leve længer. Maaskee den kjere Gud har behaget at bortkalde ham, for snart at gjøre ham salig, og for at vise mig, at han er min rette Fader.