Berlingske Tidende, 1836-04-02
Med Hensyn til de ovenfor berørte, fra Minoritetens Betænkning afvigende, ønskuelser, som formenes under visse Omstændigheder med Føie at kunne tillægges Vægt, anfører jeg, betræffende §§ 4 og 7, at det kan synes tvivlsomt, om stræng Overholdelse af Grøfters og Hegns Vedligeholdelse, samt af en foreskreven (et høiere Agerbrug tilhørende) Sædfølge, maatte billigen kunne fordres af en Bonde, der gjør Hoveri, da det derved formerede Arbeide let vilde vorde uoverkommeligt for ham. Det forekommer mig overalt (og stemmer jeg heri meere med Pluralitetens Anskuelse), at der bør levnes Fæsteren Leilighed til egen Skjønsomheds Anvendelse paa Gaardens Drift, saafremt han skal kunne blive den dygtige og intelligente Bonde, som Huusbonden og Fædrelandet dog vistnok maatte ønske sig. Paa det lave Punkt derimod, som endnu i adskillige Egne har fundet Sted, hvor Fæsteren i Almindelighed ikke har Jndsigt nok eller føler fornøden Kraft til at overvinde gammel Slendrian, vil det ikke kunne nægtes, at den indsigtsfuldere Gods eiers Forskrift kan være til uberegnelig Nytte. Hvor meget er der endnu i Sjælland at gjøre inden Markerne blive forsynede med Hegn, g den for hele Øen saa vigtige Brakning, saavelsom Mergelens Brug, kan blive almin hvor lidet ere paa de fleste Steder delig, og de 40 Aar, siden Udskiftningen, bleve nyttede, naar der sees hen til, hvad derkunde og burde været udrettet. Ved bestemte og i ethvert Tilfælde moderate Mulcter, der, saavelsom den Fæsteren foreskrevne Driftsplan, bør have billigt Hensyn til de Omstændigheder, som ikke ere afhængige af Fæsteren, saasom Veirliget og Andet, ham ikke tilregneligt, og som dog kan gjøre midlertidige Forandringer i Driften nødvendige, undgaaes den Ubillighed og Haardhed, som kunde flyde af Driftsplanens altfor strænge Overholdelse. Af egen Erfaring veed jeg, at den Bønderne paa Grevskabet Christianssæde i over 20 Aar ved forefaldende Fæsteforandringer meddeelte Driftsplan har været til megen Nytte, uden at dog Mulcter nogensinde ere blevne bragte til Anvendelse. Men jeg har ogsaa overbeviist mig om, at naar den første Jmpuls er given, den tænksomme Bondes Stræben ikke behøver videre udvortes Bestemmelse, hentet fra Fæsteconditionerne, at disse da sjeldent meere ville behøves bragte i Erindring. Rotationen burde formeentlig ikkun bestemmes, for eengang Markerne rundt. Jkke strax kan en god Plan iværksættes, og ved ethvert Skridt er Veien, banet til flere, som ikke bør udeblive. De i § 4 omtalte Eftersyn anseer jeg for nyttige; thi er Gaarden overleveret uden Fæld, saa vil i de fleste Tilfælde meget spares for Fæsteren, naar han strax tilholdes at afhjælpe enhver liden Mangel, der ellers kunde tage til og foraarsage større, ja uoverkommeligt Arbeide og betydelig Bekostning, til Tab for ham eller Jorddrotten. Hvad § 10 angaaer, saa anseer jeg den for Tiden ikke af stor Vigtighed, da endog den mere formuende Bonde vel neppe vil have Vanskelighed, at anvende de til hans Disposition værende Midler paa, med Hensyn til Gaardens Opkomst og egen Fordeel, vigtige Gjenstande. Men da det vil beroe paa fri Overeenskomst, hvorvidt Paragraphens Jndhold vil blive taget til Følge saa formenes, at den ved en tiltagende Velstand i Almueklassen vil tilbyde en fordeelagtig Anvendelse, og derfor bør tilraades. Paa Lehnsgodserne vilde den med Anvendelsen af Paragraphen, forbundne Vidtløftighed gjøre den fraraadelig, overalt hvor Besætningen maa ansees at høre til Fideicommissets Bestandele. Hoveriets Afskaffelse over hele Danmark 3 Tiendernes Bestemmelse i Korn eller Penge høre til mine meest levende Ønsker, og Jngen kan derfor meere glæde sig over, at disse Levninger fra mørke Tider alt forlængst ere bortryddede paa de Godser, som tilhøre mig og min Familie. Jngen kan derfor ogsaa med mere Længsel betragte de Skridt, som kunde synes at føre til et saa velgjørende Maal. Med Hoveri er intet høiere Jordbrug foreenbart, og i Hoveriet ligger et uhyre Nationaltab af Folkets de meest forskjelligartede vigtigste Kræfter. Ogsaa vil Selveiendom og Arvefæste i mange Henseender frembyde store Fordeele for Bondestanden og for Staten i det Hele, og da Afhændelsen af Fæstegodset, under gunstige Omstændigheder, kan give en for Jorddrotten ønskelig Erstatning for hans Eiendomsret, hvo vilde da ikke med Glæde see en retfærdig og rationel Udvikling af Agerbruget imøde, der engang i Fremtiden kunde lade i hele Danmark skue en lykkelig Bondestand, velhavende Fæstere, eller Selveierbønder, paa fra Fader til Søn nedarvede Gaarde? Men ikke maa den hæderlige Bondestand ønske, og ikke vil den gjøre Jndgreb i Jorddrottens lovlige Rettigheder. Det er Oplysningens milde velgjørende Jndvirkning, som skal og vil fordrive Hoveriet, og Tiendens Ydelse i Kjerven; thi det, der er til fælles Tab, kan hæves til fælles Fordeel. Oplysning vil skabe Selveiendom, naar Tid er, og den vil fordrive ethvert Forhold, som ikke er foreneligt med Forstandens og Fornuftens Fordringer, saasnart Tidens Udvikling ikke alene tillader, men fordrer, at det ombyttes med det bedre. Jkkun saaledes vil den hæderlige Bondestand med usmittet Begjær med rene Hænder gaae en stedse stigende Velstand imode. Men det er Folkets Udvikling, dets Oplysning i alle Retninger, der i Vexelvirkning med gode Love fremmes, og til sin Tid igjen, ved sine Fordringer, fremmer gode Love. Hvor smerteligt maadet da være følt af Enhver, der er bekjendt Forholdenes virkelige Beskaffenhed i med deres Anvendelse paa Livet, at bemærke en Opposition i Stænderforsamlingen imod det nærværende af Kongen forelagte Udkast, hvis retfærdige og milde Tendents den Kongelige Commissarius klarligen har viist Forsamlingen, og som, hvis og en eller anden Modification kunde synes tilraadelig, dog vistnok i det Væsentlige kan gjøre Fordring paa Stænderforsamlingens Anbefaling, og i ethvert Fald bør ansees, naar det sammenholdes med de nu stedfindende Retsforhold, at ville afgive et stort og vigtigt Led til en forbedret Retstilstand i Landbolovgivningen. Smerteligt maa det i Sandhed være at see Retsforhold, der hverken yde Jorddrot eller Fæster(selv under den retsindigste Dommer tilbørlig Sikkerhed, indstillede til fremdeles Vedbliven. Det er Praxis, der indtager en Plads, som burde anvises gode Love, som jeg, for at forebygge Vilkaarlighed, maa ønske henviist indenfor de Grændser, som en til Tiden svarende retfærdig Lovgivning anviser den. Dommeren sættes for at dømme efter Loven, og Committeens Pluralitet siger selv: "at vige fra Loven, fordi den ikke passer paa Forbrydelsen, som altfor haard hertil maa man ikke friste Domstolene." Den Alvidende vil vist dømme retfærdigt efter ethvert Tilfældes allerconcreteste Omstændigheder, men hvorledes den allermeest retsindede Ret her paa Jorden dertil altid vil være i Stand, hvorledes den kan undvære Love, indseer jeg ikke. See vi nu hen til Følgerne af den anden alt ovenfor omtalte Anskuelse, som har søgt at gjøre sig gjeldende, saa synes det endnu mindre ønskeligt, at den skulde faae nogen Vægt i Forsamlingen eller Jndflydelse paa Lovgivningen. Den vil knytte en Retfærdighedsact til Betingelser, hvis Opfyldelse ikke er afhængig som ofte ikke af den Forurettede alene, og staaer i hans Magt. Desuden maae disse subsidielle Jndstillinger af Committeens Pluralitet aldeles og paa det stærkeste fraraades med Hensyn til Bestemmelser i dem, som pege hen til Jndskrænkninger i den Jorddrotten tilkommende Eiendomsret, Jndskrænkninger, som ikke ere begrundede i Loven, og hvorved den nærværende uomtvistelige Berettigelse, frit at accordere om Jndfæstning og Landgilde og om Tiendens og Hoveriets Afløsning, formeentlig, dersom de nogensinde fik Lovskraft, vilde betages Jorddrotten, hvilket vilde være et stort og aldeles unødvendigt Jndgreb i Eiendomsretten. Naar, som Betingelse for Jorddrottens tilkommende Rettigheder, anføres Sætninger som disse: "beviislig nedsat Jndfæstning imod moderat Forhøielse i Landgilden, Afskaffelse af Hoveriet imod en 1 assende. Afgift, og af Tienden in natura med et passende Vederlag, alt med Hensyn til nærmere Bestemmelser af Hans Majestæt Kongen, hvorledes den fornødne Betryggelse skal erholdes for, at disse Forandringer ere foretagne paa en saadan Maade, som svarer til Øiemedet, saa maae disse Ord saare let kunne vække en bitter Følelse hos Jorddrotten, foranlediget ved Muligheden af en deraf flydende Forurettelse imod ham, da de synes at tilraade Jndskrænkning i hans bestaaende lovlige Rettigheder. Vækkes saaledes Tanken om Usikkerhed i Eiendomsretten hos Jorddrotten, saa vilde han gjøres utilbøielig til enhver Forbedring paa Bøndergodset, hvis Frugter han maatte befrygte at kunne blive berøvet; og fra den anden Side vilde den, nu allerede ofte altfor ængstelige, Fæster maaskee blive mere tilbageholdende formedelst det endnu uklarere ys, hvori hans Rettigheder og Pligter maatte vise sig for ham, og vilde saaledes ethvert ønskeligt Fremskridt lammes, og Usikkerhed i alle Forhold snart udstrøe Utilfredshedens fordærvelige Sæd over en talrig Landalmue i vort kjære Fædreland. Jkke vilde det være Maaden, som vor gode elskede Konge gaaer frem paa Placaten af 28de Juni 1791 indbyder til frivillige Foreninger, og den taler og fælles Gavn, og det almindelige dermed forbundne Vel. Ved Placaten af 23de December 1791 indbydes til frivillige Foreninger og Hoveriets Bestemmelse, og haves Jorddrottens og Bondens fælles Bedste for Øie. Den siger, at mindelige Foreninger ere det bedste Middel til at vedligeholde god Forstaaelse imellem Huusbonde og Bonde, hvorpaa Begges Vel saa meget beroer. J Forordningen af 6te December 1799 udtales Kongens Ønske, at alt Hoveri in natura, ved frie Foreninger, til Agerdyrkningens Forbedring og Vel standens deraf flydende Udbredelse, paa alle Steder i Danmærk, til fælles Gavn for Huusbonde og Fæster, snart maa ophæves, mod en bestemt aarlig Afgift. Det var den store og frie Aand, i hvilken Danmarks Konge, med lige Retfærdighed og kjærlig Omhu for Jorddrottens og Bondens Vel, har talt, og fremdeles vil tale og handle i denne vigtige, med Kongens hele Regentliv i saa nøie Forbindelse staaende, Sag, og det er den Aand, hvori ogsaa skal opfattes af Forsam Kongens Forslag lingen.