Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-02-16
Formedelst en Piges Giftermaal kan strax faae en Condition. Adressekontoiret anviser. Følgeblad, til Aarhuus Stifts Adresse-Contoirs Tidende. No. Ab Kazends Tøfler. I Bagdad levede en gammel Kiøbmand, ved Navn du Kazemb. vidt og bredt bekiendt for sin Gier lighed. Det var en hovedtig Mand, men hver der i ske kiendte ham, maatte, efter hans Udvortes at døm ne, ansee ham for den fattigste Tigger. Hans Klæ ler bestøde af Piatter og Laser, hans Turkan var at let allergrøveste Tøi, og saa smudsig, at man ikke læn ler kunde giette dens egenttige Farve. Fremfor alle indre Stykker af hans Pialtegarderobe, tiltrak dog sans Tøfler sig hans Medborgeres Opmærksomhed, Haalerne vare uhyre tykke og tunge, og desuden belagne med uhyre Jernsøm; Overtøiet derimod frem iste intet uden Smuds, Pletter og Huller. Alleredder i ti Aar har Abu Kasemb disse Tøfler, og alle Skomagere, Tøffelmagere og Flikkere i Bagdad havde udtømt deres Konst paa, at holde dem sammen. De late ved de mange Som og Forbedringer af hvert Slags tilsidst blevne saa tunge, at de tiente til Ord brog, naar man vilde udtrykke noget ret plumpt, hæs sigt og fattigt. En Dag gik den gamle Gnier paa sen store Bazard, Børsen i Bagaad. Da han var kiendt som en meget riig Kiøbmand, tilbød en ham betydeligt Antal fine Krystalflasker. Han sluttede handelen, hvorved han forudsaae en anseelig Fordeel: g da han nogle Dage derpaa erfarede, at en Essens handler var nær ved at gaae Fallit, gik han til ham lig benyttede denne Omstændighed til sin Fordeel, i det kan afsnakkede denne ulykkelige Mand sit samtlige For saad Rosenolie for Halvdelen af hvad det var værdt. den dobbelt indbringende Handel havde sat ham i god lune. Men istedetfor, som i slige Tilfælde ellers er kik hos store Handelshuse i Orienten, at give sine Venner og Bekiendtere en prægtig Fest, fandt han det bedre og mindre bekosteligt, at gaae engang i Bad, som han af Sparsomhed allerede i lang Tid ikke havde søgt. Da han klædte sig af i Badet, var en af hans Venner, eller idet mindste en Bekiendter, som han ansaae for sin Ven, tilstede. Neppe fik denne Øie paa den gamle Gniers Tøfler, før han gjorde ham opmærksom paa, at han ved dem allerede for længe siden var bleven en Fabel for hele Staden. "Selv Børn spotte derover, og pege Fingre af Dig, tilføiede han, det er dog engang paa Tide, at Du anskaffer Diget Par nye". "Jeg har ogsaa allerede tænkt derpaa" gav Kasemb til Svar: men de er dog endnu ikke saa slette, at de jo nok kunne tiene lidt endnu. Under denne Samtale var den Gamle klædt gandske af og gik ind i det egentlige Badeværelse. Kort derpaa traad ogsaa Kadien af Bagdad ind i Badehuset, for ligeledes at bade sig. Abu Kasemb forlod Badet for Kadien, og vendte tilbage til Paaklædningsværelset. Her kastede han sine Klæder igien paa sig; men da han søgte om sine Tøfler, vare de intesteds at finde. Dette Ta gik ham i Begyndelsen meget nær til Hiertet; ved at søge fandt han imidlertid et Par ganske nye Tøfler istedet for fine gamle. Abu Kasemb tvivlede intet Øieblik om, at disse Tøfler vare en overraskende Gave fra hans Ven, der kort tilforn havde gjort ham nogle velmeente Erindringer i Anledning af hans slette Fodtøi, thi hvad man ønsker, derom overtydes man let. Uden at spørge videre, satte han altsaa Foden i de smukke nye Tofler, og gik veltilfreds hiem. Da Kadien havde badet sig saalænge han ønskede, søgte hans Tienere overalt forgieves om deres Herres Tøfter. De fandt intet uden et Par gamle Slæber, som hver strax kiendte som AbuKazembs Tøfler. Nogle Rettensbetientere løb nu efter den formeente Tyv og bragte ham, med det stiaalne Gods paa Fødderne, tilbage til Kadien. Denne lod ham tage Tøflerne af igien og derpaa føre i Fængsel. Her maatte han nu betale en betydelig Sum Penge, for igjen at komme i Besiddelsen af sin Frihed; thi da det var almindelig bekiendt, at han var iblandt de tigeste Jndvaanere i Bagdad, forstaaer det sig selv, at den østerlandske Justits ikke tabte denne Omstændighed, af Syne. Neppe vor den dybt nedhøiede Kacemb kommet tilbage til sit Hiem, saa kastede han de ulykkelig Tøfler i Strømmen, der flød tæt forbi hans Huus. Nogle Dage derpaa drog Fiskere ved Flodbredden er Næt op af Vandet, der var ulædvanlig svært at hæve i Veiret. De troede at giøre en meget lykkelige Fangst, men til deres store Forhauselse fandt de Jntet deri, uden Adu Kasembs gamle Tøfler. Sømmene i Saalerne havde næsten sønderrevet alle Maskerne i Nær tet. Yderst opbragte over de ulykkebringende Tøfler og deres forrige Eier, betænkte Fiskerne sig ikke længe paa, hvad de skulde giøre med deres unyttige Fangst De kastede dem af alle Kræfter igjennem Vinduet indi Adu Kazembs Huus, og ulykkeligviis traf de Krystalflaskerne, som der vare opstillede. Disse bleve knuste, og den kostbare Rosenolie flød langs af Gulvet. Man kan let tænke, hvorledes sligt et Syn maatte ryste den sparsomme Kazemb. Afskyelige Tøfler, raabte han fuld af Raserie, i det han rev sig i Skjeg, ger: I stifte Intet uden Ulykke! - vel, jeg skal nok vide at skiule Jer!" Med disse Ord greb han en Spade, gik ned i sin Hauge og gjorde et dybt Hul for Stifterne til hans Ulykke. - En Naboe, der allerede længe har et hemmeligt Nag til ham, fik Øie paa ham under den Syssel. Han løb strax til Statholderen i Bagdad og fortalte ham, at Kazembhavde opgravet en Skat i sin Hauge. Dette var tilstrækkeligt for den pengelystne Statholder, til at tage sine Forholdsregler derefter. Han ilede strax til Kiøbmanden. Abu Katemb maatte forsikkre saa høit og dyrt han vilde, at han ikke havde fundet nogen Skat, at han blot havde nedgravet sine gamle Tøfler, og strax var berred til igjen at tage dem op af Jorden; Alt var omsonst. Statholderen havde nu engang gjort Regning paa en Skat, og den ængstede Adu Kazemb slap saaledes ikke ud af denne nye Ulykke, før han havde løskjøbt sig med en anseelige Deel af sin Formue. Fuld af Fortvivlelse ønskede nu Abu Kazemb alt Ondt over sine forherede Tøfler, og for at gaae ret sikker tilværk, gik han ud af Bag bads Porte, og kastede dem, nogle Mile fra Staden, i en Vandledning. Han haabede nu, aldrig at høre mere fra dem; men Ulykken, der overalt drev sit Spil med ham, var endnu ikke kjed af at brille ham. Tøflerne faldt just paa et Rør i Vandledningen, og stoppede derved Udløbet. Kyndige Vandkigere maatte altsaa reise derhen, for at undersøge Grunden til denne Standsning. De undrede sig ikke lidet, da de her fandt den gjerrige Abu Kazembs gamle Tøfler. De bragte dem til Bagdad til Statholderen, og beret rede ham, at de ene og alene havde standset Vandets Løb. Tøflernes ulykkelige Eiermand blev altsaa paa ny grebet og ført i Fængsel. Man anlagde en formelig Proces imod ham og han blev dømt til en Pengedøde, der kostede ham endnu meer, end Alt hvad han hidtil havde tabt og betalt for sine Tøflers Skyl Statholderen, der for sin Person beholdt den størst Deel af Pengebøderne, paatog sig nu den ApartiskeRelle. Han befalede derfor, at man skulde give den nu noksom straffede Abu Kazemb sine kostbare Tø ler tilbage. - For i Fremtiden at være fuldkomme, sikker paa, ikke at stædes i videre Ulykke for fine Toflers Skyld, besluttede Katemb omsider at offre den til Luerne. Da de vare ganske giennemtrukne af Vand, maatte han for at naae sin Hensigt først lade dem tørres. Han lagde dem altsaa i Solen paa en Terrasse udenfor sin Bolig. Thi skiøndt han var et Gnier havde han dog ladet sig bygge et meget smuk Huus; hver Aften, ved Solens Nedgang, tilbragt han nogle Timer paa denne Terrasse, for at forfrisk sig efter Dagens Sysler. Men Skibnen havde endnu ikke udtømt alle sin Nænker. En af hans Naboes Hunde opsporede To lerne, sprang op paa Terrassen, tog en af dem i Mu den og slæbte den midt ud paa Gaden. Ved et syn derligt Uhæld kastede den Toffelen paa en frugtsom melig Kone, som just gik forbi. Konen blev saa hæ tig forskrækket derover, at hun fødte for tidligt Hedes Mand indgav desaarsag en Klage til Kadi, Kazemb blev paa nye dømt til at bøde for den Ulykhans ene Tøffel havde anrettet. Fuld af Raserie og Fortvivlelse ilede han fra Retten til sit Hiem, tog be ge sine ulykkebringende Tøfler og vendte tilbage i Kadien. Her, sagde han til Dommeren med Hel tighed, der tvang denne til Latter: her ere de ulykke lige Stiftere til alle mine Lidelser. Disse afskyeliTøfler har næsten bragt mig til Bettelstaven. beder Dig, for Himlens Skyld, gin dog omsider enga en Lov, hvorved jeg fritages for at bøde for hvad med Ondt de i Fremtiden maatte kunne udrette " Kapivar billig nok, til at tilstaae en Mand en saa bil Begiæring, der allerede ved Retsomkostninger og Beder næsten var bleven en Staader. Abu Kazemb late, kun for sildig, hvor meget det ofte koster, naman ikke i rette Tid vil beqvemme sig til en nødver g dig Udgift.