Den Vest-Sjællandske Avis, 1826-11-13
Den 4de August ankom jeg til Ertwan, hvor Sardaren opholdt mig under forskiellige Paaskud, til den 9de og derpaa erklærede mig at han kunde ikke tillade mig at støde til de Russiske Tropper; men vilde lade mig ledsage til den Tyrkiske Grændse; men ifald jeg ikke vilde samtykke i dette Forslag, saa kunde han ikke vise mig nogen anden Vei end igiennem vor Tartariske Provins Kazah, hvis Troeskab var dengang i det mindste mistænkelig. Jeg blev strax underrettet om, at man opholdt mig fordi Sardaren giorde Tilberedelser til at plyndre min Bagage og til at anholde mig selv saavelsom mit Følge, saasnart vi vare komne en Danmarsch forbi den Persiske Grændse. Ogsaa nævnede man mig de Personer, som det var overdraget at udføre disse Afskyeligheder. Under disse mundtlige Underhandlinger og min Afreise erholdt Mirza Jsmael, min Mihmandar den Anviisning af Alajar Khan, at skulde holde mig tilbage i Exivan indtil videre Ordrer, under det Paaskud, at jeg der maatte oppebie Svaret paa min Note af 9de Juli, jeg prosterede imod denne aabenbare Overtrædelse af Folkeretten, hvorved jeg skrev saavel til Abbas Mirza som til Premierministeren og meddeelte det Engelske Gesandtskab Underretning om min Forfatning; hver Dag var nu Vidne til nye Nederdrægtigheder. Man lod mig forstaae fra Alajar Khans Side: at da Khanen af Talysches Hustrue var ved hans Oprør, bleven holdet tilbage som Gidsel, saa maatte man ogsaa holde mig saalænge tilbage i Eriwan, indtil hun var løsladt; dog kunde jeg løskiøbe mig, naar jeg vilde overlade Premierministeren mit Sølvtoi og de øvrige Presenter, som jeg endnu ikke havde uddeelt. Man søgte, endskiøndt forgiæves, at forføre mine Dragomans. – Sardaren opfordrede min Mihmandar enten til at forlange af mig Betalingen for en Transport Bomuld, som han førend Fiendtlighedernes Begyndelse havde afsendt til Rusland for at sælges, eller at beholde nogle Personer af mit Følge tilbage som Gidsler. Da han ikke kunde bestikke mine Dragomans lagde han den Hensigt for Dagen at holde dem tilbage, med Magt, paa Grund af at den ene eller den anden af dem kunde være fra Karabagh, som han allerede betragtede, som en erobret Provins og en integrerende Deel af Persien. Jeg maatte skrive en heel Bog, naar jeg skulde forklare Deres Excellence alle de Fornærmelser, som jeg har maattet udstaae, som jeg maatte giøre Moostand, og som min Fangevogters opfinderiske Aand bestandigen vidste at give en nye Jndklædning, altid i den Hensigt at skille mig ved Penge eller Effekter. Da Tiden gik hen, jeg intet Svar fik paa mine Breve og jeg tillige fornam at den Engelske LegationsSecretair havde forladt Schabens Leier for at gaae Hr. Macdold imøde, saa overtalte jeg min Mimandar at modsætte mig Sardarens af Erivans Prætensioner og at lade Primierministeren, hvis Creatur han er, vide, at Alajar Khans Fiender vilde ved Schabens Utilbøielighed til Krigen, benytte den første Leilighed, som en tvivlsom Fægtning kunde give dem til at styrte ham, naar han ikke i Forveien tænkte paa Fred, og at den eneste Udvei til at afslutte den paa en fordeelagtig Maade, vilde være at lade mig afreise saasnart som mueligt, fordi jeg var personlig interresseret ved at formaae vort Cabinet til en mindelig Bielæggelse. Dette Middel hialp og dette skylder jeg min Befrielse fra mit Ophold i den usundeste Egn i Erivan, som nu havde varet i 14 Dage, hvis dræbende Jndflydelse virkede saa stærkt paa alle Personer af Missionen, Herrer saavel som Tienere; selv paa Lægen og hans Medhielpere, at Lieutenant Greve Tolstoy maatte paatage sig at være Sygeopvarter og lære at aarelade. Den nye Engelske Gesandt ved Hoffet i Teheran, Hr. Macdonald erfarede ved sin Ankomst i Schabens Leier, at der var udfærdiget Ordre til at lade mig uforhindret afreise. Men da han befrygtede nogle nye Troeløsheder af Perserne holdt han det for nødvendigt at forlange nye Firmans for at afsende Major Monteith, at han kunde vaage over at denne Ordre blev efterkommet; men jeg var allerede i Tilflis, da denne Officeer ankom til Sar daren af Erivans Leier.