Adresseavis for Børn, 1780-02-16
Befordringer. Hofmesterinden har nylig optaget den lille kjelne Henviette iblandt de haabefulde og elskværdige Børns Tal. Anledningen til denne Henriettes Befordring var følgende: En Dag, da Henriette sad allene og legde med sin pyntede Dukke, sagde hun Sag, Mammeselle, De vil ikke høre og adlyde hvad jeg befaler Den! De vil stedse holde Deres Hoved skjevt? Bie De kun, jeg bliver ret strax bred. Hører De vel jeg bliver meget breddere, end min Hovmesterinde blev i Gaar, da jeg slog Fidelle. Hovmesterinden kom i det samme ind, og hørde, hvad Henriette sagde. "Du seer mig saa alvorlig ud, min Søde, har Din Dukke fort sig uartig op, og ikke vildet adlyde Dig? Henriette. Ja, hun vil ikke holde Hovedet Hormesterinden. Saa har Du visselig og Aarsag til at være misfornøyet med hende, og saa kunde Du heller ikke begegne hende venlig; men talede Du ikke om at blive vred, enriette. Blive vred, – Jeg - Men har De da hørt, hvad jeg sagde til Dukken Hovmesterinden Jeg vil nu saa sige, min Søde, at om jeg havde slet intet hørt, men bad Dig, at Du vilde fortælle mig, hvad Du sagde til din Dukke, Vilde Du da vel dølge noget formig? Henriette. O fyl. Da var jeg jo ret et slemt Barn, De fromme og artige Børn maae jo slet ingen Usandhed sige, naar deres Forældre eller Foresatte spørge dem om noget. Havmesterinden. Det er ret, min Søde Kom lad mig kysse Dig, og sig mig saa, hvad det var, som Du talede med din Dykke Henriette Jn. hun vilde ikke holde Hovedet lige, og saa sagde jeg til hende, at dersom hun ikke strax gjorde det, saa vilde jeg blive vred, ja endnu meget vredere, end min Hovmesterinde blev, da jeg slog den lille Hund Fidelle. Havmesterinden. Du mener altsaa, min Søde, at jeg i Gaar blev pred, da De slog Hunden i Henriette. Ja, De saae ikke saaledes ud, som De pleyer ellers at see ud. Mig syntes, at De saae gandske fortredelig ud. Hov Avis. Hopmesterinden. Ney, min Søde, jeg har ikke seet fortredelig ud, men sørgmodig og bedrøvet saae jeg nok ud; thi jeg var virkelig meget bekymret og forrigfuld over Dig. Først gjorde det mig meget ondt, at Du pinede den arme Hund saaledes, og derhos var jeg og i Angest, at den tilsidste skulde bide Dig, om Du blev ved, at omgaaes saa uvenligt med den. Jeg advarede Dig altsaa og da Du ikke strax forstod mig, tænkde jeg endog at Du var bleven et ulydigt Barn, og derover blev jeg saa bedrøvet, at Taarerne stode mig i Øynene. Det har været da Du har meent, at jeg var bleven vred, – Vred, Søde, fyl da havde jeg jo forseet mig ligesaa meget som Du, da Du blev vred paa den Stakkels Hund! Henriette: Men er De da nu heller ikke vred, for jeg har sagt saaledes til min Dukke, Hofmesterinden. Ney ligesaa lidet, min Søde, jeg glæder mig meget mere over, at det har givet mig Leylighed til, at betage Dig en Vild førelse. Er det Dig ikke ogsaa kjert? Henriette, Ojo, det er, men Hovmesterind. Nu, hvad vil Du sige, Søde? Henriette. Jo, dersom De kun bare aldrig mere vil blive misfornøyet med mig, Hovmesterinden. Jeg ønsker det selv ret hjertelig, min Søde, at jeg aldrig meere maae faae Aarsag dertil; thi det gjør mig stedse Ondt, naar jeg maae være det. - Der hører ikkun en liden Aftale der til. Henriette. Hvad for en Aftale Hovmesterinden. At Du herefter strax ved det første Ord, jeg siger Dig, for at afholde Dig fra at begaae noget Slet, strax, siger jeg, hører og adlyder mig: thi da kan du være forsikkret paa Henriette. At De aldrig meere vil blive misfornøyet med mig, Hovmesterinden. Ney gandske vist vil jeg ikke. Der har Du min Haand derpaa, Men Du maae ogsaa nøyagtigt opfylde den Aftale, som vi nu har gjort, saa skal Du fra i Dag af være ophøyet iblandt mine haabefulde og elskværdige Børns Tal, Henr. (hoppende) Ja, ja det vil jeg, det vil jeg hidindtil har denne elskværdige lille Pige holdt Ord. Saa tidt hun siden har vildet gjøre noget, for Børn. som ikke var smukt, saa har Hovmesterinden ikkun blot behøvet at give hende et Vink med Øynene, saa har hun strax ladet det være, Og naar Hov mesterinden ikke er ved Haanden, saa gjør hun slet intet, som hun ikke gandske vist veed er godt. Hovmesterinden har derfor ikke Aarsag til at fortryde, hun har befordret hende, og man haaber vist, at hun heller aldrig faaer meere Aarsag til at være misfornøyet med hende, men at de begge to kunne altid leve i det hjerteligste Venskab og i en bestandig Fornøyelse.