Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1796-07-15
6. Trondhienske Tidender No. 29. Ej Fredagen den 15 Julii. En Tanke til nøjere Eftertanke Hensigten ved at straffe, bør være deels at udsone Samfundet med Forbryderen, deels at forbedre ham selv, og deels at afholde andre fra at udøve Misgierninger, eller med andre Ord, at holde dem fra at afvige fra Lovene, thi naar jeg ellers begaaer en urigtig Handling, men som Lovene ej have taget under deres bemærkelse, saa kan jeg vel være en Slags Forbryder i den moralsk tænkende Mands Øjne, men aldrig i Lovens. Straf bør staae i Forhold til Forbrydelsen, dog med Hensyn til Forbryderens moralske Tilstand i Henseende til den større eller mindre Oplysning han har om Handlingens Jmmoralitet og om hans Forpligtelser. Skal Forbryderen blive udsonet med det fornærmede Samfund, hos hvilket Tanken om Hevngierrighed ei maa finde Sted, saa følger heraf noturlig, at Straffen ikke maa vare evig, og at han efter udstanden Straf maa kunne komme tilbage til det menneskelige Selskab; Han maa altsaa da befinde sig i den Forfatning, at ligne Enhver af Samfundet. Dette, og en hver menneskekierlig Følelse modsiger alle mod Naturen værende Straffemaader, saasom Brændemærke eller andre udvortes Skamtegn paa det menneskelige Legeme, en Behandling, som Mennesket ikke har nogen Ret eller Adgang til at udøve mod Mennesket. Det er kun den raae Fortids og somme Folkeslages Love, som bære Præg paa denne fæle Barbarisme; Jeg mener saadanne Folkeslage, som endnu ikke have opnaaet den Grad af Cultur, der udfordres til at være underrettet om Menneskets høje Værd i enhver Tilstand. Den Ulyksalige, som saaledes er bleven medfaret, er altsaa isoleret fra det menneskelige Selskab; Han ligner ingen af dets Lemmer meere; Han er moralst død, og nedsteget til livløse Væseners Klasse. Paa denne Maade bortfalder Hensigten at forbedre ham selv hvorledes skal han ogsaa kunne forbedres, Paa hvad Maade skal det kunne være gjørligt, naar den hele Skabning er 3de for ham, og naar han ej har mere Haab, at komme tilbage til Selskabet, hvorfra han er udrevet? Om end nu og da en enkelt Forbryder, ved enorme og igientagne Misgierninger sætter Selskabet i Fare, saa ere magtfulde Mennesker dog ikke berettiget, at vanzire hans naturlige Menneskeform, men han bør holdes i saa sikker Forvaring, at det Almindelige kan være betrygget mod Fornærmelser, men derhos maa Forbryderen stedse beholde den veldædige Udsigt, engang med Tiden at blive Medlem af Samfundet igien, naar han forbedrer sig: og dette vil han kunne, naar Straffen ikke har været vanærende, og ikke er bleven perpetuel, og naar man han forenet med den al mulig Menneskelighed. Man tager feil, naar man troer, ved grumme Straffemaader at afskrække Tilskueren. Den Stat er slet organiseret, hvor Forbrydelser have taget saaledes overhaand, at man maa søge, ved Grumhed mod um ralske Jndividuer, at vil, standse det Onde. Man bestræbe sig, - og det bør Lovgiveren, tidlig at giøre den fremvoxende Menneskeart bekjendt med dens Pligter mod sig og Samfundet, med Jmmoraliteten og Strafværdigheden af de Handlinger, der ere en Afvigelse fra For skrivten: Og man skal kunne opnaae Hensigten ved milde, langt inden for Menneskelighedens Grændser værende Rævselser, men aldrig ved barbariske og umenneskelige Straffe. Det Væsen som gav Mennesket dets Form og Dannelse, gjorde det ikke med Jndskrænkelse og betingelsesviis, og det overlod ikke til andre Mennesker, som siden af Medbrødre bleve antagne til Samfundets Styrere og Vedligeholdere, at fornærme denne menneskelige Form og at vanzire deres Art.