Berlingske Tidende, 1830-09-30
Paris, den 19de September. Endskjøndt den forrige Regjering i det afvigte Regnskabsaarnæsten havde en Milliards Jndtægter, er dog et Deficit af 70,328,977 Franes; derimod validere de fra Algier bragte 55,186,900 Franes, og til det Manglendes Dækning har Finantsministeren ansøgt de Deputeredes Kammers Bevilling. Den egentlige Proces imod de fire Ministre, der sidde i Fange taarnet (Donjon) i Vincennes, begynder i de første Dage af October. Man tør vel kalde den en universalhistorisk Begivenhed, Her seer man den med spændt Forventning imøde; dens Udfald er tvivlsom, og ligesaa uvist er det, om dette vil tilfredsstille den offentlige Mening eller maaskee atter anledige Uroligheder, Almuens Stemme fordrer Dødsstraf over hine Forbrydere. Ingen Almuesmand vil vide af Skaansel at sige, selv den ellers saa roelige og Orden hengivne Nationalgade er saa opbragt imod de fangne Ministre, at ingen af disse tør lade sig see ved et af Vinduerne i Taarnet, thi saa er han vis paa at forhaanes af Vagten, ja endog hilses med Stene. Uretfærdig kan man ikke kalde denne Stemning; thi de Tusindes Blod, der faldt i hiin Juli=Hæderskamp, raaber og Hevn over Ministrene, hvis Meeneed, er Skyld i, at Oprør ryster Frankrige : at Handelen under disse krampagtige Bevægelser standses og mangen brav Mand gaaer til Grunde. Et andet Partie fordrer vel ikke hine Skyldiges Død, men en haard Straf over dem; dets Tilhængere paastaae nemlig: med Føje, at det vilde være uretfærdigt, ligefrem at tilskrivond Villie, hvad mueligen blot bør tilregnes Dumhed og en daarlig Anskuelse; at det vilde være inconseqvent at anvende Dødsstraffen i det Øjeblik, man stræber at afskaffe den for blopolitisk Brøde, og endelig, at det vilde være sørgeligt, dersom den skjønne, med saa udmærket Maadehold tilkæmpede Seier tilsidst skulde besmittes med Blod. Disse Grunde finde vel meer eller mindre Indgang hos de Sindige, men hos Almuen have deres Jndvendinger langt større Vægt, der med følgende Grunde, stemme for de anklagede Ministres Henrettelse. Et afskrækkende Exempel - sige disse - er nødvendigt, at ingen Minister i Fremtiden skal formaste sig til at sætte Nationens Vie og Vel i Vove; uskyldige Medborgeres udgydte Blod raaber til Himlen om en blodig Expiation, og Landsforrædere straffes jo efter de endnu gjældende Love med Døden; det vilde være syndigt, at benaade saadanne udædiske Mennesker, som de fængslede Ministre, der ved Tingenes uforudseelige Kredsløb, - hvilket Gud forbyde. - ellers kunde opnaae deres fordum politiske Betydenhed, saa at de igjen bleve en Svøbe for Landet og saaledes farligere end nogensinde, fordi de da havde personlige Fornærmelser at hævne. Om Pairskammeret vil lade sig bestemme af disse Grunde er meget tvivlsomt, viist er det, at det ikke vil lade hine Statsfanger ustraffede, men neppe vil det sende dem paa Ska fortet, om end de Deputeredes Kammer nedlægger denne Paastand. I dette synes Pluraliteten stemt for Dødsfald, og man indseer ikke, at de Deputeredes Kammer, som Anklagende, kan nedlægge anden Paastand. Jkkun det i sin Dommerfuuction uindskrænkede Pairskammer har Ret til at formilde Lovens Strænghed, og gjøre Forbryderne uskadelige uden at give National forbittrelsen deres Hoveder til Priis. Men dømmer Pairsretten dem til Døden, saa ere de uden Redning, thi saa fjendsk vor Konge end en Blodsudgydelse, saa utilbøielig er han til at benaade, naar Folkets Raab, der fordrer den strængeste Retfærdighed, faaer Over baand. - Ministrenes Mening om dette Spørgsmaal er forskjellig. Doctrinairerne ere imod Dødsstraffen, som dog selv Hr. Dupin paastaaer bør anvendes i dette Tilfælde. Deres ministerielle Existents beroer sandynligviis paa dette Spørgsmaals Afgjørelse; thi en blot Neutralitet vil Folket finde utilgivelig. Urolighederne i Frankrige ere endnu ikke dæmpede. Oprørs gnisten ulmer under Asken, endog i Smaabyerne. Men alt dette Røre har aldeles ingen politisk Characteer; ingensteds ønsker man Carl X og hans Familie tilbage. Arbeidstimernes Formindskelse, Forbedring i den arbeidende Classes Kaar, Maskinernes og nogle Indretningers Afskaffelse, ved hvilke Haandværksvendene troe sig forulempede, - dette er Alt, hvad Oprørerne haabe, at tiltrodse sig; og hvad der sætter Mod i dem er den Deel, de have taget i Seieren, og Regjeringens mislige Stilling, som endnu ikke tør skride til alvorligere Forholdsregler. - Den onde Sæd, som den forrige Regjering udstrøede, fremspirer nu i sin hele Fordærvelse; den vilde, at den arbeidende Classe skulde blive uvidende, og i sin Uvidenhed fordrer den nu det Taabelige, Urimelige og Umulige; dens daarlige Ønskers Opfyldelse vilde være ligesaa skadelig for den, som for de øvrige Stænder. - Desuden havde den forrige Regjering gjort næsten alle de af den ansatte høiere og lavere Embedsmænd til Tugtemestere og Spioner; Folket havde vænnet sig til at betragte dem med Mistroe og holde dem for Personer, der havde erklæret Borgerne Krig. Høist sielden var en duelig og retsindig Embedsmand, intet Under, at Borgerne ligesaa sielden kom ham med Tillid imøde. Hvert Øieblik erfarede man, eftersom Dagens Politik bød det, de høiere Embedsmænds Afsættelse, Afskedigelse, Translocation og alskens Forandring med dem, saa at ingen Provinds kunde komme i Rolighed, og ingen Overøvrighed lære den at kjende; Følgerne heraf ere nu kjendelige, nemlig Overøvrighedernes totale Uvirksomhed og Almuens Ulydighed, der egenraadigen vil tage sig selv til Rette.