Viborger Samler, 1782-10-14
C. S. Mandagen den 14 October. Na(Fortsættelst af No. 41.)Men da den store Hob pleier at tilskiere sin Agtelse allene efter Titlerne, og foragte dem, der ikke ere beklædde dermed, saa giør den uden Embede levende Rige ikke Uret i at forskaffe sig en Rang, og han fortiener derfor ikke at foragtes af Kloge, saalænge han ikke gjør sig til af sit kiøbte Fortrin og vil have det anseet som vel fortient. En Undersaat er forbunden til Os til at ære dem, Regenten befaler at ære, det være af hvad Aarsag det vil. Men alle de, der erlange Ære, enten det nu skeer ved Fortienester, Tilfælde eller Penge, staae Fare for, at denne Værdighed, som dog altid er og bliver forfængelig, let kan blive dem skadelig paa de Maader, vi foran har berørt. For at undgaae dette, behøve de altsaa den yderste Varsomhed. Vi vil endnu nærmere vise i nogle særdeles Tilfælde den Fare og Skade, som saadan udvortes Ære kan paaføre Menneskets Legem, Sind og heele Tilstand, Værdigheder og Titler udkræve til Standsmæssig Opførsel en Slags Bekostning, som allerede har styrtet mange i Fordervelse. Den, der i ringere Stand, havde tilovers, finder det ikke saaledes, naar en høi, ere Stand nøder ham til Udgifter, der ganske medtage, eller vel endog overstige hans Jndtægter. Den Misundelse, der følger Æren, deres Fortrydelse, der før vare vore Lige, men nu maae see os ophøiede over sig, gjør os lige saa mange Fiender, som vi for havde Venner. Den, der tilforn var færdig til at tiene os og endog at redde os af Nød, hielper nu hellere til vor Ydmygelse, eller i det mindste under os den. De, som vor Ære ikke just giør til vore Fiender, høre do gemeenlig op at være vore Venner, naar vor Ophøielse gjør en Forskiel imellem os og dem. De blive fremmede for os, afholde sig fra os, paa det at denne dem ubehagelige Forskiel ikke tydeligere skal vise sig ved nærmere Sammenkomster. Deres Venskab, deres Villighed til at tiene os forvandles, om ikke til Had, Had, saa dog til Frygt, hvilken den Ringere altid, har for den Høiere, og hvorved han afholdes fra at være ham saa gierne til Tieneste, som sin Lige, af hvem han snarere venter Gientieneste, end af sin Overmand. Hvo er den, i den forslidte Fløiels Kiole, der hist med nedslagne Øine lister sig omkring og undseelig søger de smaae Gader, Ak, det er Hr. von N. Hvor lykkelig var han, da han endnu ingen Fløiels Kiole havde, og hedde slethen Hr. N. Hans Forældre havde efterladt ham en ikke ringe Formue. Han formeerede den saaledes ved Fliid og Lykke, at han i sin da værende Stand kunde kaldes riig. Hans udvortes Anseelse var tækkelig. Det Jndvortes stemmede overeens dermed. Han var overalt vel lidt for sine smukke, Jndfald. Man kappedes om at have ham med i alle Selskaber. Blandt dem, der vare af hans Stand, blev han altid anseet, som den vigtigste Person i Selskabet. Endog de Høiere gjorde sig en Fornøielse af at have ham hos sig, og han havde ubudet fri Adgang til dem. Var det ikke Ære nok, Jkke i Hr. N- Tanker, Han holdt sin Formue, sin Person, sine Egenskaber alt for gode til at blive i borgerlig Stand. Han undede denne ikke længere den Ære at have et Medlem, der i saa mange Henseender var ophøiet over samme. Han søgte om at blive ophøiet i Adelstanden og opnaaede det. Det, som gemeenlig i deslige Adelsbreve anføres som Bevæggrund om deres berømmelige Forhold, som ophøies, var her altsammen sandt og velgrundet. Hans Overgang fra en ringere ringere til høiere Stand bragte den sidste er ikke uværdigt Medlem. Men var vel denne Ophøielse, den dermed forbundne Ære, nyttig eller skadelig for Hr. von N. Desværre, Skadelig, Den første Skade, han havde deraf, var, at han maatte forlade den Næringsvei, der havde tilveiebragt hans Forfædre og ham de lykkelige Omstændigheder, i hvilke han befandt sig. Denne Levemaade kunde nu ikke passe med hans nye Stand. Han tog derimod nu fat paa den, hvormed Adelen beskæftiger sig, nemlig Landhuusholdningen. Han indlod sig dermed, uden at forstaae noget deraf. Han kiøbte Godser og i Mangel af egen Jndsigt lod dem forvalte af Folk, der havde Jndsigt nok, men brugte samme kun til deres egen Fordeel. Han havde alene den Ære, at han bag efter sit Navn, der allerede foran var ziiret med et von, kunde skrive den prægtige Titel. Herre til N. N. N. Gaarde. Jkke desmindre blev han i Staden, for i sin nye Stand at glimre for fleres Øine. For at befæste sig i denne Stand, giftede han sig med en Frøken af gammel Adel, og man kan let slutte, at han ikke gjorde noget rigt Partie, ellers havde man vist nok betakket sig for den nye Herre. Hvad bleve nu vel Følgerne af alt dette. Hans forrige Ligemænd, der, saalænge han var deres Lige, villigen indrømmede ham for hans gode Egenskaber den øverste Plads, skyede nu, da han kunde fordre samme som en Rettighed, hans Selskab, udelukte ham af deres Sammenkomster og kom vist ikke der, hvor de vidste, han var. (Resten følger.) Spørgs Spørgsmaal, som ønskes juridice besvaret.