Den Vest-Sjællandske Avis, 1817-11-04
Til Festen var iforveien indbudt ved et, i latinske Bers forfattet, Program, hvis Jndhold var: at den, hos det bedre Menneske sig yttrende, Lyst til at leve efter Døden, i det mindste i Efterkommernes Erindring, bragte det til paa forskjellig Maade at bestræbe sig herfor, at dog dette Maal af Jngen naaedes sikrere end af den, som muligen mindst havde det for Øie – end af den, som, aldeles ude kamret om sin egen Skjebne, deel hengav sig med sin hele Kraft, for at udøve hvilkensomhelst ædel Handling til Gavn for Menneskeneden; og at Luther ved sin ædle, kraftfulde Daad, uden at tænke paa dens gavnlige eller skadelige Følger for ham selv, ene ledet af Folelse for Sandhed og Ret, af Kjerlighed til Brødre, og styrket ved Troe og Tillid til Gud, havde naaer Ududelighed, og opstilt et Exempel, ved hvis Efterligning vi værdigst takkede ham, og meest gavnede os selv. Skolen beæredes ved denne Leilighed med Nærværelsen af Hs. Excellence Geheimeconferenceraad, og Amtmand Stemann, Storkors af Dannebrogen og Dannebrogsmand, af en talrig Forsamling af Byens Embedsmænd og agtede Borgere, samt af nogle Skolens Velyndere fra Omegnen. For disse holdtes en latinsk Tale af Skolens Rector, hvori han, efterat have omtalt det ved Lutter udbragte Værk, og saavel de Hindringer, der modsatte sig det, som de Omstændigheder, der frem hialp det, viste: at det var Tro, inderlig Følelse af sin Sags Fortræffelighed, og af sin Pligt, at fuldbringe den, som gav Luther Kraft til, at udføre sit store Værk, og deraf sluttede: at vi, ved at følge Luthers Exempel, og lægge Vind paa en lignende Tro, vilde hos os fremkaldes den Kraft, hvis Mangel vor Tidsalder, vel ei ganske uden Grund, dadles for. For og efter Talen blev af Skolens, iforveien dertil anviste, Disciple i strestmmigt Chor, efter Melodier af Thaarups Hymne, følgende Sangeafsiungne. Før Talen. Mel. Knæl Folk med Eders Fyrste ned. Gud, Livets Væld, Dit, vorde, lød, Og Liv udstrømmed, da Du bod; Trindt Jordens Kreds blev Støv oplivet, Dit Billed selv til Støv blev givet Med herlig Deel af Guddoms-Aand. Gik Mennesket fra Godheds Haand. Du danned Mennesket af Leer; Men Leret sig befielet seer Af Gnist, som fra Din Guddom sendtes: J jordisk Bryst da Luen tændtes, Som bort fra Grav til Stierners Glands Lar hige Støvets vakte Sands. Nu Guddoms-Gnisten Hjertets Jis Hensmelter, spreder Morket: Priis. Dig evig være, høje Fader Som den saa varme, lyse lader. Os funkle den i fordisk Nat Fra Hjertet drive Kulden brat! Da slur Din Villie vil skee, Vort Held, dens Maal, Du opnaalt see; Thi trindt omkring skal Lyset skinne, Om Veldaad varme Hjerte minde. Bestyt Dit Verk, i os lad boe Oplyst Forstand, og kraftfuld Troe, Efter Talen. Mei. Gud Jehovad vi prise Dig: Ja, Godheds Gud, i jordisk Bryst Du tændte Lys: Du gav os Lyst At følge Lyset; Tro Du skabte, J varme Bryst. Dog snarlig tabte Din Børnestok sit Lys, sin Tro Da lod Du Luther blandt dem boe. Nu Lyset flammed, Mørket veeg. Ham Tro bestelte, ei han sveeg, Dit Ord han Brødre puust fremviste, Dem fole varmt, og troe anpriste: Han Mørkets Aand imøde gik, Ei Haan, ei Død ham vige fik. Thi priset Luthers Minde vær: Os lede hans Exempel her Som han vi Lyset elske, tænde; Som han med Jver troe, Sig vende Til Gud om Kraft vor Bøn saa varm, For Luther Tak fra rørte Barm, Programmet og Sangene vare af Skolens Rector forfattede.