Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-05-15
Fra Upsala gjorde jeg en Tour til Jernværket i Dannemora, som ikke ligner noget andet Biergværk, thi man finder ikke her nogen mørk Nedgang, ingen underjordisk Gang, men et stort aabent Svælg. Spande, som drives af en Maskine, hvilken bevæges af Heste, hæve Ertsen optil Jordens Overflade. J en saadan Spandsætter man sig for at fore ned i Gruben. Det Øieblik hvori Spanden forlader den faste Jordbund, hvori Hiulet begynder at dreie sig og Maskinen, at lade sin Lyd høre, og hvori man svæver over Afgrunden, har noget gyseligt ved sig. Man seer sig snart omgivet af nogle sammenhobede Klipvemasser og stiger som ved et Hexerie ned igiennem dette maleriske Chaos. Nogle Biergfolk, som sidde paa Randen af Spanden, og som holde sig fast ved de Lænker og Reeb, hvormed den er befæstet, passe paa, at den ikke støder imod de Kanter af Klipperne, som den passerer forbi. Det varer ikke længe inden man kan øine de Mennesker, som arbeide nede i Gruben og høre Hammerslagene og Biergfolkenes melancholske Sang. Bevægelsen ved at stige ned i Gruben er hurtig, jevn og uden Rysten. Det stærke Toug hvori Spanden hænger, svæver over Hovedet og seer ud som et Baand der bevæges af Vinden, seer man op efter det, saa bliver det bestandigt mindre og man taber det næsten tilsidst af Øiesynet. Endelig naaer Spanden ned til Bunden, af Gruben, tages ud af Rebet, fyldes med Erts og hidses paa nye i Veiret. Det gyser i Een naar man seer den fulde Spand giøre den samme Vei tilbage, som man er kommen af, og hvorledes den bliver bestandig mindre jo høiere den kommer i Veiret, indtil den tilsidst, naar den naaer til Randen af Svælget, seer ud som en Prik. Nede i Gruben seer det forunderligt ud, Væggene see ud som høie Jernmure; Bunden er stedse belagt med Jis, da jeg gik paa denne Jis og betragtedede de store sorte Mure, saa tænkte jeg paa den Jtalienske Digter Dantes Skildring af Helvede, da jeg hævede mine Øine i Veiret og saae den blaae Himmel over mit Hoved. Turen ned i Gruben havde moeret mig saa meget, at jeg lod mig hidse i Veiret igien i det Forsæt endnu engang at stige ned i Gruben. Det var nær ved Middagstiden og en Mine skulde sprenges. Jeg begav mig hen til Mineurernes Hytte, som er bedækket af en Klippe, og hvori de skiule sig medens Explosionen gaaer for sig. Pludselig udbredte Allarmen sig som et Ocean igiennem Afgrunden, ligesom den vilde opfylde den; jeg steeg op af Gruben imellem Røg og Støv, som Minens Sprengning frembragte, og som drev i Skyer under og over mig og ved Siden af mig. Endelig landede jeg ovenpaa med en høist behagelig Følelse, som vedligeholdtes ved at kiøre i min lille Vogn med en ilende Fart ved en fortryllende Søe, igiennem en behagelig Ege- og Birkeskov. Da jeg kom tilbage til Stockholm saae jeg et endnu mærkværdigere Syn, nemlig et Nordlys. Før min Afreise havde jeg den Ære at blive kaldet til Deres Majestæter Kongen og Dronningen; en Ære, som Carl Johann pleier at bevise sine Landsmænd. Det var min første Sammenkomst med et kronet Hoved; jeg frygtede for at den vilde komme til at bestaae i ligegyldige Spørgsmaal fra Monarkens og forlegne Svar fra min Side. Men istedet derfor havde jeg den Lykke at høre Monarken tale i en Time med megen Aand og med megen Ædelsind og Revolutionen og sig selv, om hans Skjebne og Politik. Jeg bemærkede med Fornøielse, hvorledes den eneste Repræsentant for den Franske Glorie, som var forbleven paa Thronen, erindrede sig gjerne den Tid da han var en af Republikens Generaler. Kronen havde blendet en Mand af Napoleons Genie og jeg maatte befrygte samme Svaghed af hans Vaabenbroder. Men jeg tog Feil, og jeg kunde ikke høre, uden at blive rørt; de mærkværdige Ord fra hans Kongelige Læber: jeg er en Republikaner paa Thronen (den oplyste og ædle Mand er altid Republikaner i sit Hierte; thi han respecterer den menneskelige Naturs indvortes Værd, agter derefter hvert Menneske i sin Stand og Stilling, veed at den jordiske Ulighed blandt Menneskene forsvinder med Graven; og at kun Forskiellighed i Henseende til Tænke og Handlemaaden her i Livet vil bevirke Forskjelligheden i hiin Verden. Men den vise Mand er ikke Republikaner med Hensyn til de jordiske Forhold; thi paa denne Klode er en udvortes Forskiellighed nødvendig og uundgaaelig og en Velgierning for det Almindeliges Vel, og det er ham derved en Trøst at Livets Lykke er ikke bunden til nogen vis Livets Stilling; men at den fordeler sig overalt som en velgiørende Strøm, hvor Fornuft og Ædelsind giør Mennesket skikket til at modtage den.)