Norske Intelligenssedler, 1769-06-28
Jntelligen. No. 26. Onsdagen den 28 Juni 1769. Qvindekiønnets Prydelse er den Post af Overdaadigheden, som allermest angaaer Fruentimmeret, og følgelig den, hvorfra det er vanskeligst at bringe dem; man staaer endog Fare for at mishage dem, dersom man saa lige til angriber denne betydelige Deel af deres Vindskibelighed. Man har og heller ikke i Sinde at foretage det; Øjemærket, de have foresat sig i at indrette med Kunst deres zirlige Prydelses Forfatning, er alt for meget til Mandspersonernes Fordeel, at de skulde have nogen Lyst til at kuldkaste den. Fruentimmerets Hensigt, naar de pynte sig med saa stor Omhyggelighed, er formodentlig at behage, og endog efter mine Tanker, at behage os. Vi ere da altsaa af Naturen beskikkede til at dømme om deres Yndigheder; det er da os, som herudi kunde give dem nogle Erindringer, og afsige, under hvilken Skikkelse vi helst ønskede at see dem fremstille sig. Qvindekiønnet har holdt for, at Kunsten kunde komme Naturen til Hielp, og at deres Yndigheder kunde laane af den en nye Anseelse, de have og ikke taget Fejl; thi Prydelse, brugt med Maade, sætter Skiønheden i sin fulde Glands; men mig synes, at dette Hielpe-Middel bliver undertiden alt for meget misbrugt. Fordi en maadelig Prydelse forhøjer deres Skiønheds Glands, have de sluttet, at, jo meere denne Prydelse blev forøget, jo behageligere skulde den giøre deres naturlige Yndigheder. Følgelig have de opstablet paa sig af alle Slags. Foruden Ædelsteene og Guldbestikning blive Baand, Kniplinger, Agremaner og Udtungninger i Overflod anbragte paa alle deres Klæder; Blomster, Fiære, og alt det Naturen frembringer, er enten blevet brugt eller efterlignet, udi adskillige Stykker af deres Prydelse: man har brugt Tøi af alt Slags Farve, med en alt for vidt dreven Ødselhed, og der behøves nu omstunder næsten ligesaa meget af dette Tøj til to Fruentimmer-Klædninger, som til at betrække en Sal med. Hvilken Virkning har vel alle disse mangfoldige Beprydelser havt, Personens Yndigheder blive ligesom qvalte i denne forunderlige Udrustning. Den store Mængde Zirater har hindret os fra at see deres ordentlige Træk. Legemets Skikkelse er bleven skiult under den store Omkreds af Klæder, saa at Fruentimmeret, saa at sige, er forsvundet, og ikke har efterladt sig andet, end en sesom broget Blanding af hendes Klædedragt. Dette har uden Tvivl aldrig været Fruentimmerets Agt. Det er at formode, at de første Prydelser de have opfundet, have været meere skikkede til at naae deres Hensigter, men den Attraae den ene har havt at overgaae den anden, har kommet dem til at kappes med hverandre, om hvo der kunde drive det højest, og har forvoldet, at de ere meere og meere komne bort fra Forholds-Ligheden, uden hvilken ingen sandTækkelighed er mueligPrydelsen bør allene komme Yndighederne til Hielp, og ikke fordunkle dem: det er ikke Mængden af Smykker, men et skiønsomt Val blant dem, som forhøjer Kiønheden. Dersom det smukke Kiøn forstod sig ret paa deres egne og vore Fordele, gjorde de slet intet Væsen af en ilde anbragt Kostbarhed, som er deres Yndig heders Virkning, og den Fornøielse, vi have over at synes got om dem, til Hinder. Det som giør, at Fruentimmerne sætte saa høi Priis paa disse Smaating, er den hæftigste Attraae de have efter at trække Mængdens Øine til sig, naar dette Raserie en Gang er i Hovedet, qvæler det alle andre Tanker, man elsker da Prunk og Pragt, og er ikke meere til, uden for at blive beskuet. Skulde man vel tænke, at det er for at bevæge sig, at vore smukke Fruentimmer, begive sig hen i Mængde til de folkerigste Spadsere Gange. J Sandhed ikke derfor. Da de sidde der tæt ved hinanden paa en Rad af Sæder, have de ikke anden Bevægelse, end denne, at smille til nogle Høfligheds Bevisninger; men det er maaskee ikke for andet, end for at blive seete, og for at forestille for vore Øjne en behagelig Blomster-Have, ziret med de mest levende Farver. Skulde man tvile herpaa, har man kun at lægge Mærke til den Hiemmeblivelse, hvortil de dømme sig selv, hvis Haaropsætterinde ej har bragt i Stand, at de kunde lade dem see; det herligste Veir vil ej formaae dem til at forlade deres Hiemmer. Man kand paastaae, at den Forlystelse, det smukke Kiøn agter højest, er at lade sig see, og at blive holdte for Smukke. Det er derfor de begive sig af et Sælskab i et andet; frygtende for, at en og den samme Prydelse skulde snart ophøre at giøre den forønskte Virkning, tage Tid efter anden deres Tilflugt til Forandringer, som paa nye igien tilvejebringe dem Opmærksomhed. Dette er Grunden til Moderne, hvoraf vi endog selv lade os indtage: det er et Kunstgreb af det smukke Kiøn, for at fornye den samme Person, og for at lade den see igien med Fordeel under adskillige Skikkelser. Det er allerne for at afværge vor Letsindighed, at Fruentimmeret, altid pønsende paa Midler til at behage, opfinder hver Dag nye Smykker. Alle Yndigheder, som man kand forskaffe sig ved Hielp af et Spejl, kunde slet ikke regnes mod dem, hvormed Naturen saa overflødig har begavet Fruentimmeret; alle Smykker, hvorudi de ere saa forgabede, forøge aldeles ikke deres Smukhed, men ofte fordunkle den. Ædelsteene, Guldbestikning og Silke-Tøier forhøje ikke det ringeste deres Kiønhed; men fordeele kun vor Opmærksomhed; og alt dette forvolder at den, som ingen naturlige Yndigheder har, synes derved des helligere i vore Øjne. Kand dog Fruentimmeret ikke komme til at indsee, at Naturen har paataget sig al Umage i at pynte dem, og derudi næsten intet efterladt til dem selv. Gid de vilde kun, hvad Midlerne til at behage angaaer, forlade sig paa den, det er den sikkreste Maade til at opnaae deres Hensigt. Et Fruentimmer er aldrig kiønnere, end naar hun ikke selv veed deraf, hvad Fordeel kand hun vel have af at beskæftige sig uafladelig med sine Yndigheder, Deilighed trænger ikke til Forbedring, som Forstanden og Hiertet, hvilke Qvindekiønnet er kommet i Vane med at forsømme alt for meget. Til denne Side bør de henvende deres Omhyggelighed, som hos nogle af dem desværre er den svageste. Deres Umage skal ikke blive spildt, og man kand staae dem inde for en lykkelig Fremgang. Dette er desuden den grundigste og eneste Maade, hvorved fornemme Personer, kand skilles fra gemeene Folk. Pragt forvolder i denne Tid, at baade den ene og den anden seer ligedan ud, men Opførselen, Talen og Tænkemaaden forskaffe altid virkelige Fortrin, som ikke kunde skiules.