Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-11-26
Det er den Jndvending, man altid af fremkommet med imod Nelson? - Men i fleste Mennesker vide i Grunden ikke selv hvad de ville sige hermed, fordi de betragte saadann Ting alt for ensidigen. Scherer i Jtalie- og flere andre, som overgave Fæstninger, i lode sig tage til Fanger a., skaanede i Øieblik ket virkelig meget Menneskeblod. Naar en saa dan Skaansomhed kan hos en Anfører blive i en Dyd, saa ere de frigeste Uslinger, der overgisig uden mindste Modstand, virkelig store, i des maa gaae, hvorledes det vil, saa vinde Menneskeligheden altid derved. Men hvad i Almindelighed Følgen deraf, Man skaane tusinde Mennesker, og hundrede tusinde komst siden til at lide derved. Nelson handlede af tid med Eftertryk, han hadede ethvert usulendt Værk, og dette er nok, saavel i Polinke som i Krigskonsten, det rigtigste. Et eneste i tertrykkeligt Slag kan i hele Aarhundreder i ve Indflydelse paa Staters Vel, istedetfor i der i hine evige Skarmydsler i Grunden ku til Unytte opoffres Mennesker. Vor Tidsalders største Helt og Hærfører, har derfor i standig brugt den Maade, at handle med 6 tertryk der, hvor det var nødvendigt ha opoffrer alt for at vinde en eneste Position naar han seer, at den vil bestemme et hel Feldtslags Udfald. Kortsynede Mennesker for se Handerne, naar de høre, at man beforn en Bro, som er veplantet med Kanoner, og opoffrer endeel hundrede Mand for at erobre den. De samme Folk vilde langtfra ikke sinde det grusomt, naar man, som adskillige Generaler, opoffrede mange tusinde i unyttige Skarmydsler. Derfor tier jeg i Almindelighed, naar jeg hører Folk tale om Anføreres Grusomhed og Høimodighed i Krig. De betragte en Armee som et Menneske, der har Koldfyr i en Finger, og de ansee det for mindre grusomt, naar Lægen opoffrer Mennesket, end naar han afsætter det Fingeren. Krig lader der sig i det Hele ikke fænke nogen egentlig Høimodighed. Paa Valpladsen at være saa lidet som mueligt grusom, er alt hvad man her kan kalde høimodigt. Jeg har kjendt Generaler, som i Feldten kunde kløve Hovedet paa enhver af deres Fiender, og som i Fredens Dage fældte Taarer, naar de saae den mindste Skabning lide. At svække sin Fiendes Magt, ved at sætte hans Forsvarere i en afmægtig Tilstand, er Øiemedet for enhver Krig. Dette kan nu engang ikke skee, uden ved Blodsudgydelse. Det kommer her aldeles ikke an paa at skaane det enkelte Menneske, endskjønt det bør skee, hvor det er mueligt. Det Heles Tarv maa man her have for Øinene, og uagtet den Munkegrundsætning, at man bør offre enkelte skyldige, naar det Heles Tarv kræver det, er en foragtelig Sætning, der i fredelige Tider bør fordømmes fra enhver velindrettet Stat, saa kan den i Krigstider, hvor Menneskene saa at sige hende tilbage til den beviiserede Stand og hvor den Stærkeres Ret er den høieste Lov, aldeles ikke forkastes. Hvo kan negte, at de Krige, som Preussens Friedrich den Anden har ført, have kostet Strømme af Menneskeblad, Men hvor mange flere Strømme kunde det ikke have kostet i de Aar, hvor hans Rige siden har nydt Fred, hvis han ikke ved at handle med saa megen Eftertryk tilforn havde lagt en varig Grundvold dertil, Salmann har i sin Bog om den menneskelige Elendighed indført en vis Første, som han lader dromme om de Feldtslag han har holdt. Alle de blodige Offe, som ere faldne i disse, fremfores for ham i Drømme, og de fordre deres tabte Lemmer a. tilbage af ham. Det skal især have Hentydning paa Friedrich den Anden. Men saadanne Forfattere gjøre meget ilde i, at de betragte Krige fra saadanne prange Synspuncter, Præsterne især vilde handle klogest i aldrig at præke om Krig og Politik, som de sjelden kjende noget til De forvirre kun menig Mands Begreber. Jeg er bleven graa i Krigen; jeg afskyer af mit ganske Hjerte at Blodsudgydelse, og vee den Første, der, af Erobringslyst, eller uværdige Hensigter, griber til Vaaben, Hans Skyld vil blive stor, naar han engang møder for Guds Domstoel. Men saalænge som Tingene i den politiske Verden staae paa den nuværende Fod, er og bliver Frig en Nørvendighed. Vi bør ikke philosophere over en Ting, der ikke kan være anderledes. Af alle muelige Kræfter at forekomme dens Udbryde se, er hver Stats Pligt, men naar den engang er udbrudt, saa er den Anfører stor, som ved Midler – de være nok saa eftertrykkelige opnaaer store Hensigter. Den gamle Officiers Raisonnement forekom mig ret interessant. Vel kunde man indvende adskilligt derimod, man kunde sige: det er dog altid godt at spare Menneskeblod, og det tilkommer ikke og svage Dødelige at men han talde som Krigsmand, og fra den Synspunct, han saae Tingen, havde han maaskee Ret. - Men da jeg ret nøie betragtede Manden, saa gjenkjendte jeg i hans Ansigtstræk min gamle Skolecommerad – min Contubernal paa Regentsen - kort sagt, min ældste Ven, min Jonathan. Denne Gjenkjendelses seene var een af de interessanteste, man kan tænke sig. Jeg erfarede snart hvorledes Lykken havde kunuser om med min Ven. De er jo en Helvedes Karl, sagde jeg gamle Svoger, Siig mig, hvorledes kunde Gradus af Parnassum lede dig ind i Mars's Tempel, Og hvor Pokker er du bleven til saa stor en Politicus, Han fortalde mig nu sin hele Historie. Sag. Men, bedste Jeremtas. – og kan ikke kalde dig anderledes, thi dette Navn er mig endnu saa dyrebart, - siden du har Politikken saa godt inde, saa sig mig engang, hvad mener og om den nærværende Krig, Han. Jeg er ikke meget for at tale om saadanne Ting, thi man faaer saa let Navn for en til eller politisk Kandestøber, og det er noget, som jeg ikke skjørter stort om. Min Mening vilde des uden kun have liden Vægt i en Sag af saa stor Vigtighed. Læs det sidste Hefte af Archenholzs Minerva Der findes nogle Betragtninger over Krigen, som han selv har skrevet. De indeholde meget sandt og rigtigt. Frankrige har den senere Tid opnaaet en Høide, som intet Verden saa let vil kunne styrte det fra. Bloved sin Beliggenhed i Hjertet af Europa, blot ved sin Folkemængde og indvortes Hjelpekilder har det endog i ældre Tider, selv under de svageste Regenters Bestyrelse, bestandig været i af de mægtigste Stater, og havt Jndflydelse paa ethvert Cabinet. Revolutionen har lært den Løve fuldkommen at kjende sin Styrke, har og vakt slumrende Kræfter hos en af Naturen forgersk og genialsk Nation, har betydelig udvide dens uhyre Grændser og forskaffet den Best delser fra Rhinens Bredder til det blomstrend, Jtalien.