Viborger Samler, 1779-11-01
Nr. ere Sedde. Mandagen den 1 November. (Fortsættelse af No. 41.) Dette giør, at jeg ikke kan holde det for raadeligt at spise kun eengang om Dagen; thi den gode Fornuft kommer altid for sildig, naar Appetiten er alt for stor, og saa er den hos et frisk Menneske, naar han ikke har spist i 24 Timer. Derover bliver Maven paa eengang overmaadig opfyldt med Spise, og man bedrager sig, naar man holder den for et Forraads Kammer, derudi at kun Rr. Hos ne gjemme noget for det tilkommende, uden at forderves. Erfaringen lærer det Modsatte, og stadfæster saadant ved Exempler af saadanne Folk, som have ædt sig ihiel, i det man vel har hørt, at en alt for fuld Mave, i sær naar ikke ret giæret Øl drikkes oven paa, har bristet. Saadanne Folk skulle formodentlig ikke tage det ilde op, naar man kalder dem Dyr; thi man har fundet lige det samme hos Svinene. Naar det nu er bedre at spise to gange om Dagen, saa maa dog i vore Lande Aftens Maaltidet være meget sparsommere indrettet end Middags Maaltidet; thi den ubehagelige Følelse, som den megen Mad opvækker i Maven, forhindrer ikke aleene Søvnen, men Maven er og den anden Dag opfyldt med Sliim, fordi man fattedes om Natten den behørige Bevægelse, hvorved Fordøielsen maatte befordres og Maden drives ud af Maven. Man kunne vel beraabe sig paa de gamle Rommeres Exempel, som vare vante at holde deres stærkeste Maaltider og Aftenen; men de gode Romere ere slet ikke de Folk, som man har at efterfølge i Diæten. De ere de, som dreve Fraadseriet til det høieste og kunne kaldes det menneskelige Kiøns Lærere i alle Slags Vellyster. Vi tør kun læse Petronius for at blive overbeviiste derom. og hvor ville Lægerne ikke fortiene brav Penge, naar det endnu engang skulle blive Mode at byde Folk til Bords et Aar forud, paa det man maatte have Tiid nok at opfinde alle Slags Spiser, hvormed man ville beverte sine Giester. Romerne ville ligesaadan have opædt Verden, som overvundet den, naar de havde ædt saaledes alle Dage, hvilket de formodentlig ikke ville have efterladt, naar det Hos det kun havde været mueligt. Men da saadant ikke skede, saa have de af dem overvundne Folk Aarsag at sige dem Tak, at det ikke var faldet dem indat kaage dem med en suur Suppe. Saa meget er vist, at de have forødt al deres Vittighed, for at opmuntre enhver til Æden og Drikken, og dette have de ikke aleene ved en Bevægelse af Sandserne, men og af Forstanden selv søgt at iværksætte, som man seer af Petronius, at de omkring bare ved Bordet et Skilderie af et dødt Barn, med de OrdEhen nos miseros, qvam totus homuncio nil est Sic erimus Cunctii, postqvam nos auseret Orcus Ergo Vivamus, dum licet esse, bene. Derhos gjorde de sig den umenneskelige Fornøielse at see paa, hvorledes deres Slaver ombragte hinanden. Jeg ville kalde dette et barbarisk Raserie og Frugten af en hedensk Blindhed, dersom g ikke vidste, at det er eet at dræbe Mennesker af Vellyst eller af Ærgierrighed, eller at giøre det derfor, fordi de have ikke de samme Tanker som vi, og man har villet forsikre mig, at dette skal være skeet af de Christne meere end eengang, da de ikke have været som Hedningene beskienkede. Der var fremdeles den Forskiel imellem Romernes Aftens Maaltider og vores, at de ikke anrettede dem sildig, men ved den Tiid, da man hos os pleier at spise Eftermiddags Mellem=Mad, da saa allerede en stor Deel af Maden mod Sove=Tiid var fordøiet. Naar man nu derhos betænker, at det ved Middags=Tiid var sær hedt i Rom, og man om Morgenen tilig ikke havde nogen tilstrækkelig Appetit til at gjøre et stærk Maaltid; saa forsvares derved deres Mode at spise om Aftenen; men den kan. kan paa ingen Maade anprises os til Eftersolgelse. Det bliver altsaa derved, at det er best at spise to gange om Dagen, men begge gangene, og i sær om Aftenen maadelig. Men ville man 10 kun spise eengang, ville det være tienligst i sær fordem, som maa arbeide meget med Hovedet, hvortil de just ikke synderlig ere skikkede efter Maaltid, om de holdte deres ordentlige Maaltid om Eftermiddagen Klokken 4, hvorved de ikke gik til Sengs med fuld Mave, kunde giøre sig en Bevægelse efter Maaltidet, og dog have Tid tilovers at afvarte deres Forretninger med tilbørlig Munterhed. En meget fornøden Regel, som man har at lagttage ved Maden er denne: at man tygger Maden tilstrækkelig. Dette har en mangfoldig Nytte. Den subtileste og flygtigste Deel af Spisen trækker sig ind, medens Maden endnu er i Munden, i de tilbage førende Svedehuller, og kommer derved i Blodet, da saa Maven har kun fornøden at fordøie de grovere. Spyttet, som er saa fornøden og umistelig til Fordøiesen, bliver bedre blandet med Spisen, og Maven har endelig ikke fornøden at skille de Deele fra hinanden, som Tænderne allerede har afsondret fra hverandre. Derfor er ofte den svage Fordøielses Kraft og Mangel paa Appetit blot at tilskrive Efterladenhed i at tygge, eller Mangel paa Tænder. Ja Hypochondrie selv kan komme blot af den Grund. Har man altsaa ikke Aarsag at være bekymret for at conservere Tænderne, skulle man vel i Tand=Smerter resolvere saa hastig at lade dem udtrække, Dyrene har derudi, et merkelig Fortrin for Menneskene: de har det blot derfor, fordi Mennesker ikke leve som de. Thi at Mennesker saa ofte plages af Tand=Pine, og faae hule Tænder, kommer fornemmelig af to Aarsager, fordi de tage saa mange hede og kolde Ting i Munden, og fordi de ere vante til at stange i Tænderne med Metal=Tandstikkere. Det første opvækker i Tændernes nervise Hud, som er imellem dem, en Smerte, hvorved det skeer, at den Nerve, som gaaer ind i Tanden, endelig forderves. Nu har Erfaring lært, at ingen Deel af vor Legeme ernæres, hvor den Nerve, som gaaer ind derudi, er fordervet; hvortil endnu kommer, at de Kar, som maa føre Næringen hid, ved den heftige Folelse selv maa tilsammentrækkes. Der kommer altsaa ikke Næring nok til Tænderne, og da der ved den bestandige Riven gaaer meere bort, end der igien bliver erstatet, saa begynde de endelig at blive hule. Maden, som bliver tilbage i dem, bliver skarp, griber Nerven an, som endnu ikke ganske er berøvet sin Empfindtlighed og foraarsager Tand=Pine. Ligesaa gaaer det, naar man stanger sig i Tænderne med Metal=Jnstrumenter; thi den Suurhed, som befinder sig i sær i Stimmen, som omgiver Tænderne og har sin Oprindelse af Maden, som har hengt sig ved dem, griber Metal=Instrumentet an, og avler, naar det har opløst noget deraf, en Vitriol, som falder paa Tændernes Glassure og derved baner Veien for Suurheden fuldkommelig at giennemæde den langt blødere Deel af Tanden, og altsaa at gjøre den huul. Saasnart den kommer paa Ner ven, opvækkes de utaaleligste Smerter, og uden disse ville der formodentlig blive faa Tand=Læger til; thi de forebringe den stormodige Resolution at lade sig Tanden udtrække. Dette er det visseste Midde deel at stille Smerterne. Men det kan aldrig foretages uden Skade for Maven. Frielig var det raadeligst ikke at forderve sine Tænder ved heed Suppe, eller iiskold Vand, eller Metal=Tandstikker, i hvis Sted man jo ligesaa godt kunde betiene sig af en af Træe. Men naar det nu engang er skeet, og Tanden er huul, hvorfor resolverer man da saa hastig at lade den trække ud, og taaler ikke hellere med en philosophisk Taalmodighed, med en Taalmodighed, som i Socratis Tider var Mode, alle Smerter, indtil Nerven er afdød, da man har Tanden at fremvise til Triumph over sin philosophiske Seir. Hvem denne Slags Philosophie ikke anstaaer, den døde Nerven ved et Stykke gloende Staaltraad, eller lade Tanden udstoppe med Blye, paa det ingen Skarphed meere kan komme til Nerven, eller den døde Nerven ved Brændeviin og Spiritus, som man legger paa den Side af Tanden, hvor Smerten er. Dog i alle disse Tilfælde tager den afdøde Tand ikke meere mod Næring, hvorfor den og stedse meere og meere bliver unyttig, og deraf kommer det, at man faaer Mangel af Tænder, uden at føle Smerter. (meere følger.) Om Skurv i Hovedet.