Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-12-10
Hvad det Golde angaaer, da hører der vistnok ingen gold Dristighed til at fremføre en saadan Sætning; men hvis en Fornuftig stræbte at behandle den, for omsider at see det Betydende, og ligefuldt al hans Stræben efter at afrunde den til en Mening var forgiæves, vilde det da ikke være for haardt, Herr Rec., at kalde ham golde Udtrykket synes, ret egenligen at have sit Hjem i den organiske Verden; men hvis en omhyggelig Havemand afskar de golde Skud i sin Have, fordi han ikke kunde see det Betydende, det Skjønne ved dem, maatte der dog virkeligen en god Deel Uretfærdighed til at fradømme hine Skud det Golde, og tildømme ham det. Hvis fremdeles en Recensent fremtraadte med en Sætning, som denne Poesien kan lige saa lidt undvære den skjønne Form, som den begestrende Jdee, og en Digter ikke kunde opdage det Betydende i en Recension, hvor han mødte saadanne golde Udbrud, vilde det dog vistnok være lidt ubilligt, at tillægge Digteren den Saft løshed, ved hvilken Recensenten bliver en Gold recensent. (Jf. Goldamme.) - - Tydeligen. har jeg lagt min Mening for Dagen, at Digteren seer det Skjønne, det Betydende, hvor Andre ikke ere i Stand til at opdage det, og det forekommer mig sælsomt, at en Bebreidelse for at have indskrænket hans Virkekreds skulde møde mig, der vistnok snarere har afsat den for stor end for lille. Man behøver kun med ringe Opmærksomhed at læse mit "Digterkald, for heelt igjennem at finde mit Udsagn godtgjort, men just med Hensyn til Digterøiets Kraft i Sammenligning med Andres, vil man træffe paa følgende Linier: Og hvor i Natten Tanken higer lovforskende mod Stjerners Hær, did Du (Poesien) paa lette Vinger stiger, i rastløs Stræben efter Mer. Du skuer ordnede Systemmer, hvor Newton kun et Øde fandt, dybtegrundet Lov, hvor kun Problemer begrændset Verdens Viisdom bandt. (Digten; S. 12. At derimod Jntet skulde være kunstløst, Jntet ufrugtbart for Digteren, synes at være en Paastand, der er lige saa let at sætte paa Papiret, som vanskelig at gjøre gyldig. Vistnok er det den store Digters Særkjende, at han veed at gjøre hver Genstand, han vil behandle, til sin egen; men at han skal kunne behandle alle, finde alle værdige til at være Genstande for Kunst, kan man dog vel ei ret for Alvor forlange. En Ørk, hvor Øiet kun mødte golde Sanddynger, en Vanskabning, hvis Personlighed intet Mærkværdigt besad, et sløvt Hverdagsmenneske, hvis hele Levnet bestod i, at han veltede sig fra Vuggen til Graven, bleve efter denne Kunsttheorida i og for sig selv værdige Genstande for Maleren, Billedhuggeren, Digteren. Jeg veed ret vel, at f. Ex. den dramatiske Digter ofte maa skildre Genstande, der aldrig vilde have foresvævet ham som Lyriker; men de fremtræde da kun som nødvendig Omgivelse, som Midler til at afrunde det Hele, der greb hans Kunstneraand. Aldrig har jeg imidlertid antaget, at Hverdagslivet er kunstløst, en Mening, som Recensenten synes at ville paatvinge mig; thi, skjøndt jeg ikke giver Idyllen just en særdeles høi Plads, iblandt de forskjellige Digteslags, har jeg dog fundet for megen Nydelse ved endeel idylliske Digte, til at jeg skulde udstøde dem fra Kunstens Rige. Ogsaa peger jeg tydeligen saavel herpaa, som paa det Liv, jeg anseer uden Værd for Kunsten, i Følgende: Du (Poesien) smiller blidt i Fredens Skygge, lovsjunger gavnrig Stræbens Id, udtoner Hyttens stille Lykke, og Lidenskabers vilde Strid; Du fløiter Harmoniens Trille, og maler Himmelelskovs Baand, hvor, Sandsen fjern, bag helligt Stille i Aanden sødt sig taber. Aand. Og kun, hvor Livet svagt hensmelter i ingen Last, i ingen Dyd, i Sløvheds vante Dynd sig velter, der fjerner sig Din Guddomslyd. (Digtene; S. 18.) Skulde det da virkeligen være nødvendigt, at fortælle min Recensent: idylliskt er ikke Hverdagslivet, det kolde, tunge, sløve; thi saaledes nævner jeg det udtrykkeligen i min Prolog, hvilket han synes at glemme. Langt anderledes har ogsaa min Rec. i Telegraphen fundet hiin Anskuelse; man læse Begyndelsen til hans Bedømmelse, Tinson. Rec. siger fremdeles. "Digteren maa kun aldrig glemme, at hvor end Poesien henter sit Stof, kan den ligesaalidt undvære den skjønne Form, som den begeistrende Ider. Sætningen er sat saa afgjort frem, at man næsten skulde troe, den indeholdt en dyb, almindeligen antagen Sandhed. Den behøver imidlertid ingen Gjendrivelse; thisom end Ret. sætter lige Priis paa Sjæl og Legeme, vil jeg dog ikke antage, at just Mange sværge til hans Fane. Hvorom Alting er, da maa det være den Digter, der med inderlig Kjærlighed til Kunstens egenlige Væsen stræber at modne sig til den, langt kjærere at stige end at synke paa Recensentens Vægtskaal; thi, efter hans Anskuelse, maatte ved et Kunstværk Tabet være lige, enten det *). J Telegraphen No. 2 og 3, en Bedømmelse, som indeholder mange Vink, jeg taknemmeligen skal benytte, skjøndt jeg ikke er enig med dens Forfatter i alle Puncter. manglede den skjønne Form, eller den begeistrende Jdee. Hvor urimeligt, Lad Hiin være forsømt, og Denne tilstede, Værket er ligefuldt et Kunstværk, et – hakespearsk Drama, som vistnok idetmindste stundom lader Meget at ønske med Hensyn til det Ydre; men lad Denne mangle, og Hiin være nok saa omhyggeligen pleiet, Værket er og bliver en kalket Grav, et – befriet Jsral. Jøvrigt er jeg langt fra at tilsidesætte Formens Krav, Rec. tør derimod i Almindelighed ikke kalde den Form skjøn, hvilken, som han siger, jeg fortrinligen synes at hylde. Han anklager mig fremdeles for Ligegyldighed og Skjødesløshed imod Sprog og Sprogformer o. s. v. o. s. v. Jeg maa gjøre Rec. opmærksom paa, at Digteren ikke kan hylde nogen Form i Særdeleshed, men at han maa vælge den, som stemmer overeens med Aanden i hans Digt, hvis han ikke paa Halvveien vil straffes for en tankeløs Forkjærlighed til en vis Form. Med Hensyn til Sproget, da er Recensentens Sprog mig Borgen for, at han ikke forstaaer at bedømme Nogens. Jeg er mig selv bevidst, ved alle mine Arbeider at have tænkt paa Sproget, hvilket af flere Fornuftige har været erkjendt, og i den nævnte Bedømmelse omtales netop Sproget og Formen i mine Digte saaledes: "paa de fleste Steder spores et heldigt og længe øvet Talent for den poetiske Velklang; Omhyggelighed for Sproget vil ei heller miskjendes, ja endog Sprog talent." Ogsaa i "Dagen", No. 155, hvor mine Digte anmældes, meddeles eet af dem, hvoraf, som det hedder, "Digterens Aand og hans Omhu for Sprog og Verfification vil kunne erkjendes." At jeg har inverteret paa flere Steder, hvor det kunde synes unødvendigt, er skeet, fordi jeg vilde tvinge Læseren til at dvæle ved saadanne Steder. Ofte har jeg ogsaa af de kjendte Ord i Sproget dannet andre, naar hine ikke udfoldede det Begreb, den Følelse, jeg vilde skildre. Herved er imidlertid, efter Recensentens Mening, fremkommen en saadan Mængde af dunkle Udtryk, at han med Lethed kunde fylde en halv Side med dem. Ja, jeg troer endog, at han kunde afskrive hele Bogen; thi for en Rec., der ikke kjender Ord, som Tilvær, svige, helme, o. s. v., maae vel alle Digten synes dunkle. Han udpeger imidlertid nogle enkelte, og lad dem selv ikke høre til de ganske vante, vi træffe i Omgangssproget, saa kunne de dog vel ikke afføde en absolut Fordømmelse. De ere: Evighedens Straffedampe. Er dette Udtryk saa dunkelt, at man ikke skulde kunne forstaae under det: den Straf, som i Evigheden venter Synderen, Jeg veed selv ikke, hvad anden Betydning der skulde ligge i det. Aldrighelmet Baal. At Den der ikke kjender det ganske almindelige Verb: "at svige", standser, fordi han ikke forstaaer det sjeldnere: "at helme", kunde ikke forundre mig. "Helme er omtrent eenstydende med ophøre", og aldrighelmet Baal derfor, et Baal, som aldrig ophører. Eenheds Vexelskin. Man vil finde det i følgende Vers af Digtet: Elskeren og Lillien: Hal hvad Eensheds Vexelskin, Varme af en lige Flamme, anden, dog saa ganske hiin, andre Toner, dog de samme. Er det saa urimeligt, saa uforstaaeligt, at udtrykke Eenshed midt i Forskjellighed paa denne Maade: Wexlets store Dag. Skulde der være saa dunkelt, at kalde den Dag saaledes, paa hvilken vi vexle det Jordiske med et Hisset? Bølgens dybe Leer. Havets dybe Bund har dog vist Rec. hørt. Hvormangen Digter har ikke upaaanket anvendt Leer istedetfor Støv, Jord, men at anvende det for Havets Bund skulde afføde Dunkelhed: "Materia promateriato er jo iøvrigt almindeligt nok i hele Digtverdenen. Haabets Gru. Besee vi Haabet alfor nøie, forsvinder det blandt Tvivl og Frygt", ker : siger Evald. Maaskee Rec. er ukjendt med, at Haabet kun alfor ofte have hine Ledsagere, Tomme Drømmes Vente, Ventets lyse Rige. Flere Steder i mine Digte har jeg brugt "Vente" for hvad vor Forventning, vort Haab, vor Tro udmale os. Jeg kan ikke indsee noget Feilagtigt heri, saa meget mindre, som vi eie Ordet substantiviskt i vort Sprog, med en lignende, skjøndt maaskee ikke saa udstrakt Betydning. At det hos Mange er sammensmeltet med Præpositionen i til et Adverb omstøder ikke dets Tilvær, da saa mangfoldige Substantiver have havt denne Skjebne, og dog bruges som Substantiver i og for sig selv. Paa samme Maade har jeg, skjøndt næppe oftere end een Gang, anvendt Vordesubstantiviskt. Vi kjende Alle et "Komme; hvorfor da ikke et "Vorde", Muligen er denne Frihed utilladt; men at det ikke for nogen tænkende Læser kan være en Anstød steen, føler jeg tilfulde. Derimod har Rec. Ret, naar han udmærstede, formæles Støv, skilt ved følgende Linier: Bliv mit Ønske, Skjebne, evigt døv, Et jeg veed, at vi mod Graven stede, at vi Alle snart formæles Støv. Sorg og Savn mit Tilvær blev, skilt Din Barm den hulde Stemme. Stede er urigtigt, og muligen kan det glæde Rec., at jeg alt for længe siden har forandret det. Ogsaa vil jeg troe, at Præpositionerne ikke maae være udeladte i de to andre Tilfælde, skjøndt jeg vil tvivle paa, at Nogen derfor skulde misforstaae dem. At han udmærker "Tilvær indseer jeg ingen Grund til. Dog, Kronen er tilbage; men vi ville høre ham selv. "Det er heller aldrig endnu forekommet Rec.,at en dansk Digter i den Grad foer vild i sit Modersmaal, at han kunde skrive: Svig, christne Præst til intet er tilbage; i Stedet for Ti, christne Præst, Om det tydske schweigen" (der virkeligen, jeg forsikkrer Rec., er: at tie) har bragt Rec. til at antage det danske "svige for eenstydende med "tie, skal jeg ikke kunne afgjøre; men vi eie tilvisse saavel Verbet: "at svige, som Substantivet: "Svig". Foruden i flere Tilfælde anvendes det ogsaa, hvor et givet Løvte ikke holdes, og den christne Præst lover just i den foregaaende Linie hvad han ikke kan holde: "det næste Solglimt vorder blidt" hvorved da det valgte Ord kommer ligge paa sin rette Plads. Hvorom Alting er, saa havde sikkert Rec. gjort bedre i at tie her, end saaledes at svige endog ved de billigste Forventninger, man kunde have. Men hvad skulle vi tænke om en Rec., der hvert Øieblik støder imod Consequence og ganske almindelige Sprogregler, "Troesbekiendelse, skiøn, Hielp; hvad disse golde Udbrud angaae, hvor han forvexler Betydningen af Subject og Object; o. s. m. f. Hvad skulle vi fremdeles tænke om en Rec., der, hvor han vil bevise, at jeg kan skrive et smukt og sprogrigtig Digt, anfører 16 meget korte Linier af mine Digte, og i disse begaaer 13 Feil, som sandeligen ikke ere mine? Jeg henviser til mine Digte og hans Recension; Læseren sammenligne! Saaledes er den Recension beskaffen, ved hvilken formodetligen Staven skulde brydes over mine Digte. Jeg slutter med at minde Rec. om, at Ros og Dadel kunne være negative, og at i en Recension, hvor Mangel paa Sagkundskab er parret med Uhøflighed, maa nødvendigviis Dadlen være negativ. Jeg kan saaledes med Rolighed sætte mig ud over den, og kun Rosen blev mig da smertefuld, hvis jeg ikke tillige vidste, at i en Recension, hvor det ædlere Meed tabes af Sigte, at oplyse og lede, og hvor som oftest Bigrunde styre Recensenten, der priser han stundom imod sin Villie, for at vinde et Skin af Sanddruhed. Jøvrigt har jeg langt bedre Brug for Tiden, end at skrive nogen Commentar over mine Digte, eller fremtidigen at indlade mig i noget Forsvar imod Angreb af en Beskaffenhed som denne Recensents. Jeg lover helligt, fra det Øieblik jeg skulde antage hans Grundsætninger, aldrig at forsøge noget Kunstarbeide; men, indtil da, skal det være mig kjært, om mine Digte selv maae være mig et bedre Forsvar end den klareste Deduction om Recensentuduelighed. Chr. Deichmann. Foreløbig Erklæring til Forfatteren af Stykket, om Landsbyepræsternes sande (?) Kaar og Stilling i No. 82, 84, 85. Tak, Hr. Dommer, Tak, min Ven! Høres Saul at tale; Kan jeg tjene ham igien, Har han at befale. Heibergs Laterna magica. Til at gjendrive alle de Skjevheder og misledende Anskuelser *) det ovenanførte Product, overfladigen og fornemt belærende, har stræbt at Forfatteren betjener sig hyppigt af Noter, hvilket just ikke pleier at betegne en god Stilist; men hans Exempels Efterligning kan jo ikke beskjemme. Her altsaa den Første: Mod Slutningen af sin Expectoration, hvor det synes, han ret har stræbt at concentrere sin cardo ret, siger han, "Landsbypræsterne have intet at besvære sig over; de have selv søgt deres Kald." Hvilken Argumentation, Efter at have, ligesom andre Embedsmænd, anvendt deres Ungdoms og Manddoms Tid paa at danne sig til en Virkekreds, hvori Udsigter til Udkomme aabnedes dem, staaer der dem da nu anden Udvei tilbage, end at søge Arbeide og Brød i det, hvortil de have Duelighed: "Det gaaer dem", hedder det videre, ikke nær saa slemt som de civile Embedsmænd, hvis Gage for 20 Aar siden gjøre gieldende vilde det Rum, som dertil i dette Blad kan inddrømmes, blive for indskrænket. Thi, hvormeget de geistlige Embeder i de sidste Decennier ere blevne forringede deels ved egennyttige Besiddere, deels ved feilende og anmassende Raadgivere, men i alt Fald ved Man var 800 Specier, og nu, efter Myntfodens Nedsættelse, kun 500 Sp." Man nævne mig en eneste civil Embedsmand, som for 20 Aar siden havde enten samme Gage eller samme Embede som nu, medens jeg kunde nævne 100 og atter 100 Præster i 20 til 30 Aar i de selvsamme Embeder, som imidlertid ere blevne 3 eller i det mindste 2 Fjerdedele forringede siden 1805. - Hvor snever er ikke den Kreds, i hvilken Forfatterens Anskuelse har indknebet den talrige Classe af Præster, fra den ældste til den yngste, for at faae dem til at passe i den af ham vilkaarligen opstilte Rangforordning! Men hvad Capitainer og Premierlieutenanter angaaer, da giver Opholdet i de større Stæder, saavelsom og den temmelig overflødige Tid, Tjenesten levner dem, Leilighed nok til at erhverve Endeel foruden Gagen, saafremt de ellers have Præsternes Duelighed og forberedende Dannelse. Og saavel de, som Cancellisterne - den eneste civile Classe, Forfatterens comparative Skarpsindighed har kunnet udfinde - og alle øvrige fastgagerede Embedsmænd, erholde jo efter flere eller færre Aar ikke blot høiere Rang, men og meer indbringende Poster, medens Præstens Stilling meget ofte, især i Proprietairkald, er hans non plus ultra. Desuden er jo, efter Forfatterens egen Maalestok, alle Levnetsmidlers nuværende lave Priis et Tillæg til de Fastgageredes Løn, der i det mindste nu for Tiden er saa temmeligt ævivalent for Nedsættelsen ved Bankforordningen, hvilken dog de fleste af dem betragtede som en Velgierning, da den udkom, med Hensyn til Courantsedlernes ringe Værd, med hvilke deres Gage betaltes. gel paa ret Jndsigti og pligtmæssig Omhu for Standens sande Tarv. det kan kun til uimodsigelig Evidents oplyses ved detaillerede Efterretninger om en Mængde Kalds senere Skjebne i Landets forskjellige Egne. Til at indhente disse udfordres Tid, og de poetiserende Dr. Prim roser.) ville vel betakke sig for at give dem Det er ingen Kunst at moralisere for den som kan clarere alle sine Udgifter med Offer og Accidentser, og hverken har Folkeløn. Driftcapital, eller Pension, Renter og Afdrag at udrede. Men hvad Hold der ellers er denne Hr. Doctors Beregninger oplyser følgende Factum, hvad enten det antages af være fingeret eller ikke. For nogle Dag siden kom jeg til en af mine Venner i Hovedstaden, der yngre og mindre duelig Academicus end jeg, dog er Contoirchef med 1200 Rbd. Gage, just da han stod i Samtale med en mig bekiendt skikkelig, med fattig Bonde, af hvem han havde kjøb Havre. Thi da min Ven, raaden, før kommer paa Contoiret Kl. 12, og ender s. Dagværk der paa et Par Timer, har har en skjønne Tid tilovers, som han, der veel at aaare med sit Pund, anvender til at fortjene eet, stundom to Tusind Rbd. til uden om, hvorfor han kan holde sig Eqvipage og spille sin Thombre som en Matador. Jeppe saa heed Bonden, klagede over Tiderne "Du har dog virkelig altfor megen Ten dents til Klynken, min kjere J. Hvor mange Børn har Du?" tog min Ven i Gjenmæle. (Det undrer den høifornemm Forfatter, at ingen Præst endnu har gjordet samme imod Beklagelserne. Det vi sige: Han undres over, at de ikke prale af det de ei have og ikke lyve i egen Pung 13, Hr. Traad var Svaret. Er De taabelig, Jeppe, 13 Børn - og Du klager, Du har større faste Jndkomster end jeg, som kun har 3. Hør engang. Hvor mange 6 Dine Børn ere confirmerede: "De 7 Nu vel, Du og Kone og 7 Børn fortæ1/2 Ark Tillæg følger.)men saavist som intet enten af Tidstryk eller anden fjendtlig Jndvirkning paalagt Aag vil kunne bringe Frimodighed og Sandhedskjerlighed til Taushed hos den største Deel af Standens, Medlemmer, saavist ville Bidrag til et saadant Værk - et Supplement til Dannemark nyeste Kirkehistorie - ligesaa glædeligt som rundeligt vorde meddeelte. Naar det kommer for Lyset, vil det sætte Enhver, som det er meer om Sandhed at gjøre, end den høimællede Herre, istand til at dømme saavel om Standen selv, som dens Talsmænd med langt større Upartiskhed og Tilforladelighed end en for de 11 Dele af Præsterne anvendelig og altsaa i sig selv enfoldig Anviisning, der afviser Beklagelser, grundede paa factiske af alle Sagkyndige erkjendte Omstændigheder, som lutter Jeremiader, ugrundet Klynkeri, Magtsprog og usselt Smøreri *). hver 1 Mk. daglig, det er 447 Rbd. 3 Mk. aarligt. De 6 andre Børn hver 8 s. daglig, er 182 Rbdlr. 3 Mk.; tilsammen 630 Rbd. reen Jndtægt aarligt. Naar jeg nu fra mine 1200 Rbd. drager hvad jeg giver ud til Huusleie, Jldebrand, Doctor, mine Børns Underviisning og Tjenestefolk, hvilket koster mig 6 til 700 Rbdlr. vel maalt, men Dig slet Jntet, saa tjener Du simple Bonde jo mere end jeg. Nei, Jeppe, Du maae ikke klynke, an honest man is the noblest work of God. Og hvor let kan Du ikke anbringe Dine Børn. En lader Du faae en Gaard. Naar han lader pløie til Hælvten, faaer han jo Alt for Jntet; det seer man paa Dr. Primrose. En anden sætter Du paa et Seminarium." Jeppe meente, det kostede for meget. "Ei Snak, vedblev hiin, "lad ham kun fare til Søes, i nogle Aar, saa tjener han hvad han behøver paa Seminariet og mere til, dixi et liberavi animam meam.