Almuevennen, 1844-02-21
(Som bekjendt har Kongen, efter at Høiesteretsskranken ved Justitsraad Guldbergs pludselige Død var blevet berøvet en af sine bedste Prydelser, tilladt Candidat og Stænderdeputeret Drla Lehmann at aflægge den for de vordende Høiesteretsadvocater befalede Prøve. J den Overbeviisning, at det vil interessere ogsaa vore Læsere at blive bekjendt med de Ord hvorved denne sidstnævnte talentfulde, af levende Følelse for Frihed og Ret besjælede, af Frihedens Venner høit elskede Mand, den 12te dennes indledede sin første Prøvesag for Landets øverste Domstol, er det os en Glæde at meddele hans ved denne Leilighed holdte Jndledningstale)."Stormægtigste, allernaadigste Arveherre, og Konge! Forinden jeg gaaer over til den foreliggende Retssags Forhandling, være det mig allernaadigst tilladt for Deres Majestæts Throne at frembære min allerunderdanigste Tak, fordi De har beredet mig Veien til dette Sted; thi lykkes det mig at bestaae den Prøve, jeg nu med Deres Majestæts allerhøieste Tilladelse skal undertasie mig, saa har jeg naaet den Havn, hvortil min Higen stundede, saa er det – i Advocatens præstelige Toga, jeg her skal færdes - en Lovens Tjener i Lovens Helligdom. Vort Fædreland eier i sin nationale Lovgivning, der fordum formaaede at modstaae selv Romerrettens store Verdenserobring, en ypperlig Grundvold for en videre national Udvikling; og jo meere den bliver det rene Udtryk af en gjennem vise folkelige Jnstitutioner organiseret, fornuftig Almeenvillie, jo meere den uddannes gjennem en aandfuld Retsvidenskab og dygtig Retspraris, desto fuldkommere vil at aandig og timelig Velsignelse fremblomstre i den borgerlige Ordens og den borgerlige Friheds Skjød. Hvor opløftende er ikke derfor den Tanke, at ogsaa Sagføreren har sin vigtige Andeel i dette Fredens og Civilisationens herlige Værk, Hvor betydningsfuldt er ikke det Kald, i Forening med Domstolene, at skulle vække Lovens døde Bogstav til Virkelighedens fyldige, besjælede Liv, at skulle nære og styrke den Fortrøstning til Retten, den Ærefrygt for Loven, – den Retsbevidsthed baade hos Regjering og Folk, som er Stats samfundets inderste Livsprincip, hvert Fremskridts sikkreste Grundvold, Og hvor skulde Alt, hvad der ved Sagførerkaldet er agtværdigt og tiltrækkende, kunne findes i rigere Forening, end ved Høiesteretsadvocaturen, som under den mundtlige – og først derved i Sandhed offentlige – Forhandlings Banner har erhvervet sig saa stor og velbegrundet Anseelse i Landet, og som ved Høiesteretsprocedurens) hele Jndretning har en saa væsentlig Jndflydelse paa Retspleien ved denne øverste – denne souveraine Domstol, Dog, der er endnu een Side ved den Livstilling, ved hvis Jndgang jeg her staaer, som Deres Majestæts Agtelse for en ærlig aaben Characteers Conseqvents) vil tillade mig særligen at fremhæve. Jeg tør saa meget mere forudsætte dette, som Deres Majestæt ikke blot er Administrationens 2) øverste Herre, men tillige og ligesaafuldt Retspleiens opperste Hoved – som Deres Majestæt er den over alle smaa Partimodsætninger ophøiede Repræsentant for hele Staten, hvori hver lovlig Mening, hver loval 2) Bestræbelse finder sin Berettigelse. – den høieste Jncarnation af Nationens Personlighed i dens inderste Livsudvikling og ydre Fremtræden i Folkenes Raad og Verdenshistoriens Gierning. Nu vel, allernaadigste Konge! Dom bolenes fuldkomne Uafhængighed af Statsforvaltningen er under alle Statsforfatninger erkjendt for en agtværdig Rets pleies første og nødvendigste Grundbetingelse; – Ordels udstrakte Frihed er Skrankens hævdede Odel og Eie; den har ingen af alle Magtens Attributer 9), den har kun Ordet. Henstillet ligesom paa Grændseskjellet mellem den egentlige Statsorganisme og det borgerlige Livs mangfoldige, sig krydsende Kredse, er det af Staten selv paalagt Advocaten – ikke blot at forfølge den Uretvise, men ogsaa at forsvare den Forurettede, – ikke blot at understøtte Magtens lovlige Virken, men ogsaa at tale Lovlighedens Sag imod enhver Vilkaarlighed, hvor denne end maatte vise sig. Saaledes tilbyder da Advocaturen den, hvem en samvittighedsfuld Overbeviisning ikke tillader at slutte sig til det til en given Tid fremberskende Forvaltningssystem, en hæderlig og gavnlig Virkekreds selv indenfor de bestaaende Statsinstitutioner; og idet hele Retspleiens Tilværelse hviler paa Forudsætningen af det Utilstrækkelige i de moralske Garantiers, som Klogskabens, Æresfølelsens, Moralens, Religionens og den offentlige Menings Magt yde den borgerlige Orden og Frihed, – idet hele dens Opgave gaaer ud paa at erstatte det Manglende ved Lovens bindende Regel og velgjørende Tvang, synes ogsaa den at være det naturligste Fristed for den Trang, ogsaa paa det offentlige Livs Enemærker at gjøre denne samme Erkjendelse gjældende. – "Med Lov skal man Land bygge!" det er den canoniske ) Bekjendelse, hvormed ogsaa Danmark indtraadte i de civiliserede Staters Række. "Med Lov skal man Land bygge!" – det er nu atter det Løsen, hvorom den vaagnende Længsel efter en høiere og friere Samfundsorden samler sine ligitime?) Bestræbelser. Men, allernaadigste Konge, jo meere jeg er gjennemtrængt af Følelsen af Advocaturens Betydning og alvorsfulde Ansvar, desto meere gribes jeg af Bevidstheden om mine Kræfters Utilstrækkelighed. Og hvor overvældende maa ikke denne Erkjendelse blive, naar jeg seer hen til denne ærværdige Forsamling, der i Aarhundreder har staaet i Spidsen for Danmarks Retspleie, og hvori saa mange af Danmark opperste Mænd, ere saa store Traditioners 2) trofaste Vogtere, naar jeg drages til Minde, hvor mange fremragende Talenter, der have begrundet denne Skrankes Anseelse og Glands Det vilde kun lidet sømme sig for mig her at tale omde endnu Levende, som jeg tør haabe ville modtage mig med Velvillie, dersom jeg befindes værdig til at indføres i deres hæderlige Kreds. Men hvo er her tilstede, hvis Tanke ikke uvilkaarligen henvender sig til Mindet om den Mand, (Advocat Guldberg i hvem en altfor tidlig Død berøvede Skranken en af sine ypperste Prydelser. Hans ugennyttige Arbeidsomhed og samvittighedsfulde Pligtiver, hans sandhedskjærlige Frimodighed og høihjertede Retsindighed skulle være det Maal, hvorpaa al min Stræben skal være rettet, hvis det bliver min Lod her at indtage hans Plads, og bliver jeg dette mit Løfte troe, da tør jeg gjøre mig Haab om, med saamange og store Ahner), ogsaa at arve deres Majestæts overbærende Bevaagenhed og hædrende Tillid Den danske Bondestands nærværende Tilstand. (Sluttet.) Den 27de Marts holdtes Auctionen over Gaarden. Hans byder 2000 Rbd.; Maribo, som ønskede at forene dens Jorder med sin store Gaards, gik til 3,110 Rbd. Godsinspecteuren raader nu Hans at reise til Kjøbenhavn og minde Directionen om dens Løfte, thi den havde forbeholdt sig Ret til at approbere hvilket Bud, den vilde. Det var en Løverdag Auctionen var holdt, og strax om Søndagen reiser han ind tilligemed Peder Jørgensen og sin Brud Jngeborg. Torsdag Morgen tale de med Etatsraad Hansen, som beder dem at *) foreskrevne. *) lovlige. 2) Overleveringers. *) Forgjængere. møde i Directionen Kl. 1. De indfinde sig til rette Tid, Etatsraad Hansen kommer ud til dem og siger, Hans kan ikke faae Gaarden uden han vil give ligesaameget som Maribo havde budet, nemlig 3110 Rbd. Hans erklærer at ville give denne Sum. Hansen befaler ham nu at indgive en skriftlig Begjæring derom, og viser ham selv hen til en Contoirist, der skriver en Ansøgning for ham, som han underskriver, og som strax derpaa indgives i Directionen. Kort efter kommer Etatsraad Hansen atter ud, og spørger Hans, om han vil give 4000 Rbd., thi nu har Maribo (som ogsaa var ved Haanden) budet Saameget. Paa denne Fortsættelse af Auctionen vilde Hans ikke indlade sig; oprørt i sit Jnderste vendte han sig bort, og Resten er bekjendt." Saaledes ere vore Fæstere sikkrede for, at deres Sveed og Møie kommer deres Børn tilgode, at naar de ere døde da overgives Gaarden til Fremmede, enten fordi disse kunne give nogle Skillinger mere i Jndfæstning, eller fordi hine, ved at nægte Godseieren den Underkastelse han maatte fordre, have paadraget sig hans Unaade, ja vi have jo endog nylig seet, at et Herskab har truet flere af sine Fæstere med, at ingen af deres Børn skulle faae Stederne efter dem, blot fordi de ikke vilde underskrive paa en dem forelagt Skrivelse, som de ikke fandt stemmende med Sandheden. Og en saadan Stilling, hvor al Sikkerhed og Tryghed for Besiddelsen, er indskrænket til Øieblikket, til et Menneskes uvisse Levetid, den kalder Pastor Lytken gunstig Og nu Selveieren, er da hans Stilling ligesaa god som Godseierens, Maae han ikke tilligemed Fæsteren præstere en stor Deel Frireiser m. m. som Godseierne ere fritagne for, Maa han ikke svare til det Offentlige 8 Rbd. 93 1/2 s. meere aarlig af hver Tønde Hartkorn, end Godseieren svarer Med klar Erkjendelse af det Anførte maa, saavel Bondestanden selv, som enhver anden Dansk, der er sit Fædrelands oprigtige Ven, indsee, at Danmarks Bondestand langtfra er saa oplyst, kraftig og tilfreds, at den har Styrke til at modstaae mødende Vanheld og Farer, eller kan afgive Sikkerhed mod indvortes Tvedragt og Partier. Disse Goder ville først indtræde, naar hver Bonde er ligesaa uindskrænket Herre paa sin Lod som Godseieren paa sin, naar alle Levninger af de svundne Dages Trældom ere forsvundne, naar Borgerrettighederne ere lige for alle Landets Borgere, og Byrderne ligesaa. Da først ere Frihedstøttens forjættende Ord blevne til fuldstændig Sandhed: at den frie Bonde kan vorde kjæk og oplyst, flittig og god, hæderlig Borger, lykkelig, men dette Tidspunkt, fremskyndes visselig ikke ved, som Pastor Lytken, at gaae paa Linien mellem de modsatte Anskuelser, med Upartiskheden, som Balanceerstang, thi ogsaa her gjælde Frelserens Ord: "Enten kold eller varm Hvoder ikke ermed, han er imod." "Hvo der ikke samler, han adspreder *) Om denne smukke Historie læstes 1841 et særdeles vittigt og skaret Brev i Aarhuus=Avisen, som vi ere overbeviste om endnu vil læses med stor Jnteresse, hvorfor vi her meddele det nedenfor. Sorv Akademies Fæstebønder.