Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-10-30
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Attende Aargang. No. 87. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 30 October 1821. Rapoleon Bonapartes Skygge for Minos's Domstol. (En stor underjordisk Grotte, oplyst af en sort Lampe, sammensat af Dødningehoveder og Dødningebeen. Lige for Minos, siddende paa en sort Trone, med Scepter i Haanden og Krone paa Hovedet. Ved hans Fod en Urne, hvori de Dødeliges Skjebne. Paa hans høire Side Rhadamanthus, paa hans venstre Acacus, begge siddende paa Stole, ligeledes med Spir i Haanden og mindre Krone paa Hovedet.) Minos (til adskillige Aander). Lad den Skygge, som Charon bragte hertil, træde frem, (En uhyre stor Malmport aabner sig, og Napoleons Skygge kommer ind.) - Hvad var Dit Kald og Din Færd paa Jorden, Napoleon. Kriger, Hærfører, Folkestyrer, Verdensbehersker, Fange. Minos. Saa meget i det korte Tidsløb af 52 Aar? Napoleon. Mit Liv var kort, naar det tælles efter Aar, men uendelig langt, naar det veies efter Daad. Mrnos. Hvorledes var Din Daad Tak Sandhed, thi for denne Domstol, nytter det ei, at dølge den. Hvorledes har Du brugt Dine store Aandsgaver og Din endnu større Lykke Napoleon. Høimægtigere Dommere, Jeg har aldrig gjort et Skridt paa Jorden, uden at jeg jo tænkde derved, hvorledes jeg engang, fremtrædende for Eders Domstol, skulde og kunde forsvare det. Men jeg føler det nu, at jeg var Menneske, af samme Kjød og Blod, af samme Svagheder og Skrøbeligheder, som de Millioner, mit Vink regierede. Mino. Men man beskylder Dig for Herskesyge, Blodtørstighed, Tyrannie, Napoleon. Naar man blot seer paa mine Handlinger, ikke paa mine Hensigter, saa kan man have Ret. Lykken fordærvede mig med sit Overflødighedshorn, Menneskene med deres Smiger. Minos. Men derfor fik On jo og en saa udmærket Forstand, at Du i Rusen af Din Lykke skulde vide at styre Dig og skille Sandhed fra Smiger. Napoleon. Det gjorde jeg og, saa længe det var mig mueligt. Men Mennesket er aldrig saa udmærket, at det jo tilsidst overvindes af det Menneskelige. Jeg har seiret over de mægtigste Kongeriger, men Seiren over mig selv forekom mig altid som den vanskeligste. Minos. Hvorledes kunde det falde Dig, som var af jevn Byrd, ind at hige efter en Keiser, ja Verdenstrone, Napoleon. Det faldt mig heller ikke strax ind. Krigerens Laurbær vare fra min Barndom af mit høieste Maal, til Kriger var jeg født. Jeg elskede Frankrig, og dets Lykke var min. Da jeg saae saa mange Tusinde Tappres Blod spildes til nytte, og de største Erobringer opoffres ved Enkeltes Udduelighed, da bankede mit Bryst, da higede jeg midt iblandt Ægyptens Pyramider og Syriens Ørkener efter at frelse mit Folk og hævde dets Hæder. Minos. Dit Folk, Du var jo ikke født Franskmand? Napoleon. Tilgiv, høimægtige Dommer! inden for disse stolte Skranker ventede jeg ei at høre jordiske Fordomme. Den Ædles Folk, er det Folk, han agter og elsker, hans Fødeland, det Land, for hvis Gavn og Hæder han stræber og kjæmper, lever og døer. Hans Ammes Fødeland, er ikke altid hans Jkke mine Franske, men Fremmede have bebreidet mig, at jeg saae paa Corsica det Lys, som jeg siden anvendte til Frankrigs Gavn. Hvor intetsigende er overalt ikke det Ord Landsmand, Er ikke hele Menneskeheden et Broderskab og hele Verden et Fødeland, Minos. Du siger Du elskede Frankrige, men hvis Du virkeligen elskede det, hvorfor viste Du dig saa herskesyg, saa despotisk, Napoleon. Aldrig gjorde jeg det, Verden, kalder Ondt, for det Ondes Skyld, jeg havde altid mine vigtige Hensigter, der stedse sigtede til Frankrigs Held. Minos. Hvorfor lod Du Dig da ikke nøie med at være første Consul Var det Dig ikke nok at døe som en Washington, Napoleon. Nu indseer jeg selv, at jeg havde gjort Ret deri. Men Bagklogskab, ikke Forklogskab, blev de Dødeliges sædvanligste Lod. Minos. Hvorfor anvendte Du saa megen Konst for at blive Keiser, Napoleon. Fordi jeg kjendte mit Folks Tænkemaade. Et halvfuldendt Værk har altid været mig forhadt. Jeg vilde opføre en Bygning, som kunde være af Varighed, og denne fandt jeg ikke i Consularregjeringen. Jeg vidste, at saalænge jeg ikke kunde være Enehersker, vilde et Vindpust kunne omblæse mit største Kjæmpeværk. Minos. Hvorfor udslettede Du hvert Spor af den franske Fristat. Napoleon. Fordi jeg følte, at Frankrienten maatte være en reen Fristat eller et reen Keiserdømme, men at en Mellemting var skadelig Mig kunde det jo være ligegyldigt, enten jeg var Førsteconsul eller Keiser. Al den Magt og Anseelse, jeg kunde ønske mig, besad jeg allerede som den første. Men Massen af det franske Fol vidste jeg, ønskede den udvortes Glands; jeg troede tillige at udslette ved Formens Forandring mange et blodigt Spor af den rædsomme Statsomvælt, ning, der endnu var i frisk Minde, og derved komme et Skridt videre til Forsoning med min Fiender. Minos. Men hvorledes vil Du forsvare Din Ringeagt for Menneskeliv og Menneskeblod Hvorledes vil Du retfærdiggjøre Dig for de mange Tusinde, som Du har sendt lemlæstede til Underverdenen, Napoleon. Med Nødvendigheden. Beskylder man Lægen for Umenneskelighed, naar han afsætter et Lem, i det Øjemed at frelse den Syge Liv, En Hærfører bør kun have Maalet for Øine: Midlerne til at naae det, maa være han ligegyldige. Ninos. Men man siger, at Du opoffrede Mennesker i Tusindtal, uden Nødvendighed, blofor at tilfredsstille Din Erobringslyst og Herste syge.