Københavns Adresseavis, 1780-04-26
At min uskikked Digter=Pen Forsøger her at ville tegne, Et Mindemærke ved den Grav, Hvor Han nedlagde Vandre=Stav, Og gik til Rolighedens Egne. At leve længe, er vel stundum blot en Lykke, En Naade=Gave af Langmodighedens Gud, Men naar det lange Liv retskafne Dyder smykke, Da falder Dages Sum til største Hæder ud Naar den Bedagede frimodig seer tilbage. Til Banens lange Rad af de forløbne Aar, Og blues ikke ved de velanvendte Dage, Men derom inden fra det beste Vidne faaer; Dog ogsaa uden fra, naar baade Ven og Fiende Af velfortiente Roes maa flette Rosen Krands; Da under Alders Snee, Fryds=Lillier oprinde, Og selv af Gravens Mulm fremsmiller Himmel=Glands. Til Arbeyds Byrde vandt fra Ungdoms muntre Dage; Men ey af Byrden træt, ey af sit Arbeyd kied, Gaar den Retskafne frem, men ingen Tild tilbage, Paa Livets skienked Dag er han i Virksomhed. Dog ey at virke blot, men virke idel Gode, Da Redelighed er hans trygge Arbeyds Plan, Troe mod sin Konge i det vigtige Betroede, Troe mod sin Næste og enhver Medunderdann. Samvittighed er her med Vittighed forbunden, Og denne edles ret ved hiins Bestyrelse. Lyksalig Embede, hvis Forer saa er funden, Udmærkende sin Kreds med stor Velsignelse. Den troefast Aand, som i det Ganske sig beviser, Vist i det Enkelte ey mindre trofast er; Religionens Ven sin Gud=Forsoner priser: Med et uhykkelsk Liv og fromme Gierninger. Det Himmelsendte Ord er Hiertets Lys og Glæde, Ufeylbar Regel og utømmed Trøste=Væld; Her hænge Dyderne i evangelisk Kiede, Hver Christendommens Bud frembyder rigest Hæld Som ret Huusholdere, Han troeligen anvender Forsynets gode Ting til fleres Gavn og Trøst; Den Trængende i sin Nødtørftighed han kiender, Og mildeligen saaer til Evighedens Høst. J Sin Familie, som Solen Han oprinder, Med hver Dags Venlighed opliver den paa nye. Hans Egte=Ven og Børn en daglig Qvægning finder, Og i Hans Omhu har et Rolighedens Lye. De Undergivne Ham fast elske meer end frygte, Thi Han en Fader er for fine Tienere; Hvor mange blive da af Hannem ey opbygte, Ved Dydens Lære og ved god Forfremmelse. Naar Verdens Modgang Ham og Sorrig overfalder, Staaer Han befæsted ved en sand Taalmodighed; Han saadant Himlens Raad, ey blotte Skiebner kalder, Og til Sit Besteldet at sigte troer og veed. Af Alders Byrde Han vel trykkes og nedbøyes Som Dødeligheds Barn; med den Gudvied Aand Til Himlen meer og meer fornyes og ophøyes Og Livets store Haab forlindrer alle Baand. End kommer Han sin Død nu virkelig i møde, Men finder i Sin Død en Ven og Himmel=Bud; Han døer i Troe til Ham som selv paa Korset døde, Fra Verden Afskeed tar og vandrer til Sin Gud. Saa var den dyre Mand, vi billigen begræde, Herr Conference=Raad af Navn og Alder Graah, Som flyttede fra Muld op til Seraphers Sæde, Hvor Jorden synes Ham en liden ussel VraaHalvtredfindstyve Aar og Otte dertil regned, Han Fire Konger har i Deres Cancellie Fra Trin til andet tient, dog alle Trin betegnet, Med en retsindig Gang paa Dyds og Ærens Stie En ret Nathanael i Sind og rene Sæder, Mod alle mild og god, mod sine Venner huld; Sin Alders Krone bar med uforfalsket Hæder Og med et Rygte der ey viisner under Muld. Vor Jubel=Embedsmand i Himlen jubilerer. For Ærens Throne i den store Konge=Stad; Han over Synd og Sorg og Døden triumpherer, J Evighedernes uendelige Rad. Paa Jorden han et Navn høytæred efterlader, Han efterlader og en Søn sit billede, Der væder Støvet af sin salige Herr Fader, Med Sønlighedens Graad endskiønt fraværende, En Søn, vort Bornholm til Rettens Pleye skienked, Retsindig, virksom i sit vigtig Embeds Kreds, Hvis ømme Hierte vel ved Faders Tab er krænked, Men i Guds Forsyns Raad sig give maa tilfreds. Rønne den 30 Martii 1780. H. P. Ved Madame Ohnsorgs Død. en Damp. Hvad er, og Gud vor Liv, En Rogen Skygge! Og et ustadigt Haab, paa hvilket vi dog bygge, Ret ligesom vi her en Borger skulle være, Ey vel betænkende, at vi Udlænding ere Dog dette tænkte Du, og Sallige! som hviler Nu udi evig Roe, og derfor ogsaa smiller Til Din Gienløsere, som kaldte Dig derhen, Hvor vi engang ved Haab snart samles skal igien. See her en Trøst for os, som endnu er tilbage, Og ved Din Be an, har viist Aarsaa at beklage. De Sønner, Du forlod, de Venner, som nu savner Dig, og Veninde, som Din Frelser nu omfavner. Men hvil kun, Sallige! hviil nu tryg uden Sorger, J Samlingen med de udvalgte Himmel=BorgerUdsyng Din Lovsang der med frydefulde Læber. Jal dette er det Maal, hvortil vi alle stræber Ved Mad. Densorg Død. Affader, du, af hvis Haand alting bliver Ved at bode; Det er og lig, hvis Vink vi alt tilskriver, Vi adlyde. Du kalde da den dydigste blandt alle Jords Jndbygger, Ned i den skumle Grav og mørke Dale Jblandt Skygger. Begrædt af Venner, dog meest tvende Sønner, Bad Du Farvel, Skiønt Helbred og Dit Liv var deres Bønner, Dyrebar Siel! Sov tryg elskte, Din Siel dog altid vaager Blandt Englene, Som ey Udyd, ey nogen Last omtager, Hos Helgene. Tag Seyers Palmen, den for Dig er bered; Fordi du troede, Ja til Belønning for Dyd, Oprigtighed, Af den Algode. Til Salig Hr. Bryggers Michael Lassenius. Lassens Enke. Trende Gange har De prøved Tabet af en kierlig Mand. Trende Gange er De øved.