Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1843-07-25
Sverrig. Ved en i Upsala den 7 Juli afholdt Fest for nogle norske Studenter, der besøgte Staden, holdt Amanuensis, Mag. Bergmann, følgende varme improviserede Foredrag: "Brødre fra Norge, Studenter fra Christiania, Vi have samlet os i Aften for at bringe Eder vort hjerteligste Velkommen. Vi have anseet det for en uafviselig Pligt, her, i alle vore fraværende Kammeraters Navne, at udtrykke vor Agtelse og vore Sympathier for Eder og Eders herlige, frie, stolte og lykkelige Land. Men i samme Øieblik, som vi høit og lydelig udtale denne vor Stemning, ville vi heller ikke dølge, at vi Svenske troe at have Ret til hos Eder at finde samme Agtelse og samme Sympathier; thi det er i Sandhed høi Tid, at begge Nabofolkene, som Had og Bitterhed Aarhundreder igjennem har holdt adskilte, atter slutte sig sammen i trofast Samdrægtighed. Det er høi Tid, mine Brødre, at vi trække Stridshandskerne af, at vi aabne Hjelmiziret, for at skue hinanden i de ærlige Øine og gjenkjende hinandens Familietræk. Thi det er jo det samme blonde Skandinavien, hvis Farve, hvis Præg vi Alle bære, vore ældste Fædre legte som Børn paa samme Moders Knæ, samme Blod rinder gjennem vore Aarer, vore Sprog gaae paa samme Tone, og vor Høst modnes paa samme malmfaste Grund. Og den, der har vandret mellem Eders sneedækte Alper, som har gjæstet Eders glade, fredelige Dale – en Glæde, som jeg og mange af os have nydt - han har ogsaa her erfaret, at enhver dannet Normand, i Stedet for det gamle, stygge, indgroede Nationalhad, nærer Agtelse for hvad Sverrig har, der er Agtelse værdt, og ærer vore store Navne, om de endog for hans Fædre have været sammenknyttede med Ulykker og Nederlag; ligesom vi ære hans Helte, om deres Bedrifter end i vor Historie staae omgivne med bittre Minder. Saaledes faldt, J. Normænd, den tappreste af vore Konger i Striden mod Eder og norsk Jord drak hans varme Blod. Men til den simple Bautasteen, som udmærker den hellige blodstænkte Plet, gjøre Frederikshalds Borgere nu Valfarter, og "Carls Minde" – thi saa kaldes det Sted, hvor han faldt – er blevet dem et kjært Sted. Og hvad betyder denne Reaction mod fordums Fordomme, uden det, at den store Unionsfest, som de nordiske Rigers unge Repræsentanter nys feirede her, længe har været forberedt i den almindelige Stemning. Vi, Sønnerne af det gamle Upsala, erindre os med Stolthed, disse Dage, fulde af den meest jublende Glæde, af den inderligste Henrykkelse, da vi og vore fjerniboende Gjæster, blandt hvilke En fra Eders Land, bare Skandinavien" som et fælleds Løsen ikke blot uden paa vore Hjerter, men ogsaa inden i dem, og det endnu fastere, endnu læseligere. Med den Varme, men ogsaa med den Beskedenhed, som er vor Alder egen, beseglede vi en Union, maaskee den skjønneste, som Menneskeaanden har oplevet, thi dens Rod var frivillig Kjærlighed, ligesom Kjærlighed skal blive dens Frugt. J Stedet for Had ville vi Velvillie, i Stedet for Fordomme, ville vi Retfærdighed; vi ville et Skandinavien, hvis selvstændige Dele skulle sammenknyttes af Sympathiens, Videnskabens og Frihedens Baand. Og i denne Aand byde vi Eder vor ærlige Hilsen, vort broderlige Haandslag. Leve Norge, Leve Christiania Universitet! Leve dets herværende Repræsentanter."