Københavns Adresseavis, 1761-03-06
Der forløb mange Uger, uden at hun havde faaet en Linie, og da hendes Forløsning immer stundede nærmere til, blev hun overmaade bekymret. Men, hvor formeredes ikke hendes Sorg, da Verten i Huus set, som stedse havde holdt hende for en liderlig letfærdig Qvind, forkyndede hende, at hun skulde forlade hans Huus, efterdi Naboelauget allerede havde Mistanke for hendes Opholds Skyld hos ham, og hans Huus kunde derover lettelig faae en Skamsted, paa sig. Hvor tungt var dette for et Fruentimmer som var dydigt, og som skyede det, hvilket man troede hende til, verre end Døden. Han beraabte sig paa sin Uskyldighed; men dette Forsvar gjorde ingen Eftertryk hos denne Ubønhørlige. Hun blev overvældet med saa heslige Bebreydelser, at en Person, der havde været mindre Samvittighedsfuld end hun, meget let vilde have aabenbaret Sandheden i den heele Sag. Men Erindringen af hendes Pligt, som hun meente at være Sylvius skyldig, der havde befalet hende at tie med deres Ægteskab, som med en stor Hemmelighed holdt hende tilbage i det faste Haab, at hendes Uskyldighed skulde dog med Tiden engang blive aabenbare. Dette Haab gjorde hende fuldkommen sterk, baade til at bære hendes nærværende saavel som hendes tilkommende Uheld med megen Taalmodighed. Hendes Ungdom, Stand og Godhed, samt hendes Høflighed, hvormed hun hidindtil havde forekommet enhver i Huuset, udvirkede dog endelig saa meget, at man lovede hende at ophøre en Kone, hos hvilken hun kunde blive saa længe, til hun havde været i Barselseng, men siden maatte hun ikke falde hende videre besværlig. Dette Tilbud var Mariane alt for kiert, at hun skulde have forsømt at aflegge sin Taksigelse derfor. Man bragte den Sag i Rigtighed med den omtalte Kone, og Mariane trakte ind i sin nye Boelig omendskiønt ikke uden største Bekymring. Hun havde nu den største Aarsag til at være utaalmodig, siden hun intet Brev bekom fra Sylvius. Hendes Forløsnings Tiid nærmede sig, og hun blev Moder til 2 Sønner. Dette gjorde hende virkelig opmærksom, at han bekymrede sig saa lidet om hendes Omstændighe138. Kiøbenh. Adresse=Cont der, da det dog gandske og allene stod til ham, og i hans Magt at kunde hielpe hende. Man forestille sig engang hendes bedrøvede Tilstand. - . . . . . . . uden Mand, uden Slægt uden Venner, uden Trøst.......... men hvor ringe og liden var denne Sorg, imod den, som endnu forestod hende: En Pige havde hiulpet hende til Sengs, men denne Pige gik bort selvsamme Nat, og bortstial fra Mariane alt det hun eyede. Hun lod hende ikke beholde det ringeste, hvormed hun kunde bestride de Udgifter, som forefaldt i hendes Barselseng, uden nogle faa Klæder. Men i hvor stor denne Forliis end var, saa bekymrede Mariane sig dog ikke meget derom, siden hun ansaae sig selv som en riig Ægteskabs Kone, og altsaa gierne og rigelig kunde faae ald den Skade oprettet. Men da den Tiid var forbi, som Fruentimmer pleye at tilbringe i Barselseng, og hun endda ikke fik noget Brev fra Sylvins, saa begyndte hun af føle hendes Elendighed. Hun havde ingen Amme og ingen Opvarterske til hendes Børn, og overalt ikke en eneste reede Skilling. Den Kone, som hun havde anseet for saa godhiertig, blev utaalmodig og truede at ville jage hende paa Døren. J disse haarde Omstændigheder vovede hun at skrive Sylvius til, og det var neppe at hun kunde faae Konen overtalt til at lade hende blive saa længe indtil hun havde faaet Svar fra ham. Men da endelig ogsaa denne Tiid var forgieves forløbet, saa blev Mariane af den gamle slemme Kone ikke allene tvungen til, at selge de Klæder, som hun havde tilovers, men hun jagede hende endog saa strax derpaa ud af Huuset med hendes 2 smaa Børn. Nu gik hun da grædende og forladt paa Gaaden. Hun havde ikke en Ven, der vilde lade see den ringeste Barmhiertighed imod hende. Hun havde intet Sted at tye til. Boruene grædde jammerlig og hun var ikkun bekymret for at hytte dem for Kulden. Hun vovede det, og skrev hendes Faster til. Hun aabenbarede for hende, at hun var gift, men ikke med hvem og bad, at hun vilde sende hende noget lidet, paa det at ikke hendes fattige Børn skulde døe af Hunger. Dette Brev skrev hun i en Bod hvor man af Medlidenhed lod hende sidde saalænge i en Krog. Men hendes Faster sendte hende ved den Pige som bragte Brevet, lutter Trusler, steden for Almisse, ja ydermeere truede hende med Børnehuuset. Mariane faldt derover i Afmagt Man vederqvægede hende igien, og tvang hende ende tig til at forlade Boden, siden man frygtede for, at der kunde tilslaaes hende noget verre, og man alt saa bo. 18 den 6 Mart. 1761. maatte have taget sig af Børnene paa nogle Timers Tild. Pigen, som gik Ærendet, kunde ikke uden Graad see en Person, for hvilken hun havde saa stor Høyag telse, i saadan Elendighed. Hun gav Mariane al det hun eyede, som var net op 5 Mk. Mariane tog med Ydmyghed derimod, som kom overeens med hendes Stand, og lovede inden kort Tiid rigelig at giengielde det. Mariane gik derpaa til adskillige Huuse, hvor den vare Logementer til Leye i det Haab at hun skulde finde et Opholds Sted. Men hendes Familie, som hun har paa Armene og den Frygt man havde at hun skulde lade samme blive tilbage efter sig, gjorde at man allevegne afviiste hende. Natten nærmede sig, hun maatte altsaa søge hen til et gemeent Herberge og man vilde ikke engang her tage imod hende paa andre Vilkaar, end at hun skulde lade sig sperre inde med hendes Børn, paa det at hun ikke skulde løbe bort, og lade dem blive tilbage. O, hvilken bedrøvelig Nat for vor Forladte, Med hvor mange Taar vædede ikke den arme Uskyldighed sine Børn og beklagede deres Mangel og Elændighed meere end sin egen Disse fattige Skabningers Uvidenhed var deres Lykke. De loe ved Moderens Bryster og vare lystige. Midt i ald saadan Elændighed kunde Mariane dog endnu tænke. Hun overveyede, at det retfærdige, gode og almægtige Væsen saae hendes Kummer og Bedrøvelse. Hun var overbeviist om, at Letfærdighed var ingenlunde Skyld derudi, og følgelig tvivlede hun ikke paa, at hun jo endnu skulde blive hiulpen. O, hvilken guddommelig Virkning af Religionen; Uden dennes Hielp maatte Mariane have fortvivlet: men Gudsfrygt gav hende en henrykkende Kraft. Hun overlagde hvad hun nu skulde begynde, og tage sig til Hun havde ikke fleere Penge, end dem, som hun havde faaet af den ynksomme Pige. Det var hende umueligt, at kunde faae Logement; hvorover hun i denne store Nød besluttede, at tage sine Born paa Armene, og begive sig paa Veyen til den Egn, hvor Sylvius opholdt sig, og beile sig frem paa Veyen, saa got som hun kunde. Hun meente, at hun skulde finde saamegen Barmhiertighed hos Jndbyggerne i denne Egn, hvor igiennem hun maatte vandre, at hun ikke havde nødig at frygte for at omkomme af Hunger, Efter denne Beslutning tog hun om Morgenen gandske tidlig, hendes saa kiere Byrde paa Armene, og til trædde hendes besværlige Reyse. Jeg vil imidlertid forlade hende, og see hvor det gik til med Sylvius. Dette vellystige Menneske tænkte nu meget i det paa Mariane, og Bestandighed i Kierlighed var latterlig for ham. Man foreslog ham et ungt Fruentimmer af stor Formue til at indlade sig i Ægteskab med, og han var, eller i det ringeste bildede sig saaledes ind, overmaade indtaget i hende. Han forglemte derover aldeles sin stakkels Mariane, og de Breve som hun sidst havde tilskrevet ham, havde han heller ikke faaet. Nu hendte det sig en Dag, at han styrtede paa Jagten med sin Hest, hvorover han brekkede sit ene Been, fik et slemt Slag i Hovedet, og blev gandske skammeret i Ansigtet. Man bragte ham hen paa Gaarden til hans nye Kiereste. Dette skeede paa selvsamme Tiid, da Mariane blev forløst med to Sønner. Der findes forelskede og tillige falske og bedragerske Mandspersoner, som det ikke kommer an paa tusinde Eeder. Hver Eed indeholder noget særdeles. De unge Forelskede Herrer opfinde saadanne nye Bander og nye Eeder, som aldrig tilforn ere hørte. Mange af disse Eeder har en besynderlig Formular, om at brekke Hals, Arme, Been &c. Man har Exempler paa, at Folk har brekket Halsen, Armee og Been, hvorfor, Maaskee = = = = = = 1 Marianes Breve ankomme rigtig nok, men hans sorrigfulde Moder vilde ikke sende Brevene hen til ham. Hun tænkte, ere disse Breve af ingen Vigtig hed, saa er det Tids nok, og dersom deres Jndhold er vigtig eller fortrædeligt, saa er det farligt, at han faaer dem at læse i sin Sygdom. Hun vilde altsaa ikke forurolige sin kiere Søn med samme.