Aalborg Stiftstidende, 1827-09-29
Det er bemærket i den foregaaende Afhandling Naturens Skjønhed", at Dyrene, som blot lere for at ernære og for at forplante sig, have ingen Følelse derfor, det er kun det sandselige Behagelige, som rører dem; det aandelige Fuldkomne, som aabenbarer sig deri, kunne de ikke fatte. Man kan fra dem slutte sig til, at det samme maae for en stor Deel, og undertiden aldeles, være Tilfældet med Menneskene; thi de have tildeels samme Bestemmelse tilfælles med Dyrene, og den Evne, som er dem forundet til at modtage det aandelige Fuldkomne, yttrer sig i det Hele taget kun svagt hos dem. Smaa Børn have kun Følelse for det sandselig Behagelige; derfor gjøre livfulde og stærke Farver et større Jndtryk paa dem end det skjønneste Kunstværk, det samme er Tilfældet med raae og udannede Mennesker, eller med dem, hvis Siælevner af Naturen ere sløve. Alt det sandselige Behagelige har den Beskaffenhed, at man snart vænnes dertil, og derved taber Følelsen for det; dette er ogsaa Tilfældet med det, om det end- og staaer i Forbindelse med det aandelige Fuldkomne, naar dette ikke indsees; kun naar man er istand til at fatte dette kan en Gienstand længe behage. Synet af en Mængde glimrende Farver trætter snart; men ere de sammensatte til et aandrigt Malerie, saa drages Blikket ideligt hen til det. Derfor lærer Erfaringen, at de fleste Mennesker, som boe i prægtige Byer, eller i skjønne Egne føle kun saare lidet ved al den Skjønhed, som omgiver dem, da de vænnes til det som behager Sandserne derved og tænke intet over det aandelige Fuldkomne, som er forbundet dermed og de bedste Digtere over den skjønne Natur ere ikke de, som ere dagligen omgivne af den; men Kjøbstedbeboerne, som kun af og til begive sig ud i den. Derved vil man ikke paastaae at den skjønne Natur aldeles intet Jndtryk gjør paa de Mennesker, som opholde sig i den; Skaberens Gierninger er dertil altfor afvexlende, og vise sig saa ofte fra en ny Side, til at de kunne forfeile at gjøre Virkning paa det menneske lige Hjerte. Naar Vaaren bryder frem med alle sine Fortryllelser, saa gives der vel neppe noget Menneske, som er aldeles ufolsomt derfor, en delig Sommerdag, som følger ovenpaa et langvarigt ubehageligt Veir, frembringer samme Virkning; der gives enkelte Morgener eller Aftener, som ere saa udmærket skjønne, at de maae glæde hvert Menneskes Hjerte; men i det Hele er dog den Erfaring grundet, at Menneskene ere sløve for det Store og Skjønne i Naturen, naar de ere dagligen omgivne af det. Vi ville lade en fortræffelig Forfatter, en Mand af megen Erfaring tale. (Pastor Junge om den Nordsiellandske Almues Charakteer Side 36677)."Skulde man troe, at Bonden daglig kan vandre om i den levende Natur uden at røres ved dens Beskuelse! og dog synes det saa. Han gjennemlever den ene Aarstid efter den anden, og endskjøndt ingen af Naturens Afvexlinger mangler sin Behagelighed; saa ere dog hans Sandser saa afstumpede, at de ikke paa nogen mærkelig Maade afficeres derved. Naar den Rige vil pryde sit Palais, da bære dets kolde Vægge ikkun en Efterlignelse af det, som daglig ligger Landmanden for Øine, og de mørke Taager kunne vige bort af Sindet, saa ofte han beskuer endog blot denne Afbildning, som dog kun er noget dødt, noget som er uden Bevægelse, uden Tiltagelse eller Forandring; men omkring Bondens Hytte er alt Liv, alt hvad dog Mennesket attraaer, Afvexling, og dog træder Bonden frem fra een fortryllende Skueplads til en anden, ligesom med tilbundne Øine. For ham udbreder Flora forgiæves sine Blomstertepper over Engene; han seer ikke engang det, hvad Barnet bliver vaer; han seer intet der uden - Græs. Ubemærket af ham iføre Lundens Træer sig deres fornyede Sommerdragt, han vandrer i Skovens Skygger og seer der - ikkun Brænde. For ham kan den nyfødte Morgen, indhyllet i sin Purpurkaabe, daglig vandre over de straalende østlige Høie, for ham kan Naturen hver Aften opføre et forandret Skuespil med den dalende Soel, han bliver dog hverken denne eller hiin vaer, for ham er den opgaaende og nedgaaende Soel ikkun Begyndelsen og Enden paa hans Dagarbeide. Blind for alle disse maleriske Scener øiner han intet uden den Plet Jord, som han har at befugte med sin Sved; hvad som ligger uden for den rører ikke ham; thi det bærer ikke Frugter for ham og Bonden troer sig skabt for at nyde Naturen, ikke for at beundre den. Deels er og hans Følelse ikke forfinet nok og hans Phantasie ikke saa spillende, at den kan frembringe saamange associerede Fornemmelser, som udfordres til at skabe et for Sjælen interessant Heelt deraf. Hvor ufolsomme Menneskene kunne blive ved Synet af Guddommens Gierninger, naar de have dem dagligen for Øinene kan tillige sees af de Reisendes Jagttagelser. Jmedens disse ikke skye de største Anstrængelser for at komme til at see skjønne og pragtfulde Naturscener, vise sig Beboere af de Egne hvori de findes, ganske ligegyldige ved den Pragt og Herlighed, som omgiver dem. Jblandt Naturens Mærkværdigheder i Europa udmærke sig saaledes de to ildsprudende Bjerge Vesup og Ætna, Udsigten fra Toppen af det sidste skal være eet af de meest fortryllende Syn. Vi ville nu høre hvad Biskop Münter siger i sine Efterretninger om begge Sicilierne 2 D. 179 8vo, om det Jndtryk, som de gjøre paa disse Egnes Beboere. "Af Sicilianerne selv ere der faa, som kjende Ætna; just fordi de boe ved Bjergets Fødder, opsætte de fra et Aar til et andet at see det, og mange Jndvaanere af Catania, endog Mænd, som elske Videnskaberne, have aldrig besteget det. Dog er dette endnu undskyldeligt, da en saadan Reise dog stedse er forbunden med ikke liden Vanskelighed. Men hvad skal man dømme om Neapolitanernes Jndolens og Seendrægtighed; da vist blandt som hundrede neppe een holder det for Umagen værd at bestige Vesup, og da der ere utallige at alle Nationens Classer, som aldrig have været paa dette i Forhold til Ætna saa lidet og ubetydelige Bjergs Top Virkelig gjør det et meget ubehageligt Jndtryk paa en Reisende, som fuld af Beundring og Nysgierrighed kommer fra langt bortliggende Egne, for at betragte Naturens forunderligste Virkninger, og seer Dem, der ere saa nær ved dem, der bedst af alle kunde og burde kjende dem, saa uvidende og ubekymrede, at de da kun tænke paa dem, naar Bjergets skrækkelige Virkninger tvinge dem dertil. Det er Fremmede, der have lært Neapolitanerne at agte paa deres Vesuv og paa deres Naturprodukter; og det er ligeledes Fremmede, som Sicilianerne have at takke for de bedste Oplysninger og Ætnas Natur. Der gives imidlertid Undtagelser derfra, hvilke ikke saameget lade sig bevise af Bjergbeboernes f. Ex. Schveitsernes Hjempee, eller lidenskabelige Længsel efter deres Fødeland, som ofte overfalder dem i fremmede Lande; thi denne foraarsages maaskee ikke saameget af Savnet, af den majestætiske Natur, som omgiver dem i deres Hjem, uagtet den ogsaa kan gjøre et stærkt totalt Jndtryk paa dem, som af Savnet af den rene Bjergluft, hvori de ere vante at leve; derimod sees disse Undtagelser meere hos enkelte Mennesker, hvilke besidde en større Tænksomhed og derfor ogsaa en større Følelse fordet Store og Skjønne i Skaberens Gierninger; saaledes beretter Hr. Torlitz i sin Schveitser=Reise, at da han en Aften havde besteget Jurabjerget og betragtede derfra den stjernefulde Himmel, tog en gammel katholske Hyrde ham i Haanden og sagde til ham, schauet alles dirigiret Gott der Herr; og Meiners fortæller i sine Breve fra Schveiz om en i sit udvortes Levemaade simpel, men ved sin philosophiske Aand berømt, Bonde i Nærheden af Zürich ved Navn Boszart, som han talte længe med og med megen Fornøielse, og som iblandt andet sagde til ham: at de ubeskrivelige Naturskjønheder, hvormed Forsynet saa rigeligt har begavet hans Fødeland, havde først tilskyndet ham til med større Opmærksomhed at betragte Guds Værker og indgydet ham det Ønske at lære dem nøiere at kjende. Han kunde derfor ikke beskrive med hvilken Jver og Glæde han klavrede op af de farligste Klipper for at betragte nye Naturens Underværker og med hvilken Henrykkelse han paa disse svimlende Høider tilbad Naturens Skaber.