Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-10-18
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. ads hos RoergaaFortende Aargang. No. 83. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 18 October 1817. Om Reformationen og Reformationsfesten. (Fortsættelse; see forr. No.) Det Mod, hvormed Christian forfulgte den romerske Legat og hans Medhielpere, viser, at det første Fremstød til en Reformation maa søges i Danmark, og at Jngen kan have følt dens Nødvendighed mere levende end dets Konge. Det kan neppe betragtes som blot Hevn mod Arcem hold, at Christian lod alt det Gods, han i Sverrig havde samlet, anholde; thi om end Legaten tog sin Deel deraf, saa vilde det Meste dog kommet til Rom; men det er aabenbart, at Kongen her for Alvor vilde vise, at han ikke frygtede Romer hoffets Magt, og at det var paa Tiden, at standse det pavelige Uvæsen. Ogsaa seer man af Arcem hold Brev til Kongen, at han vilde betragtes som inviolabel, og derfor beraabte sig paa Gesandters Uforkrænkelighed. Christian, som i sin Svoger, Keiser Carl den Femte, der selv ikke var den lutherske Lære imod, havde en mægtig Støtte, indsaae uden Tvivl, at den pavelige Magt nu havde naaet sin høieste Pynt, og at Øjeblikket var nær, da den skulde synke under sin egen Vægt. Clerestet og Adelen omsnoede imidlertid, som en Hydra, den unge kraftfulde Konges Trone, og førend begge vare fældede, savnedes al Udsigt til at hæve Danmark til Selvstændighed, og de saadybt siunkne Borgere og Bønder, hvis fortrinlige Beskytter han var, til Lykke og Velstand. Men for tidligen var han kommen; hans Tidsalder, umoden til saa store Planers Udførelse, fortjent ikke hans Anstrængelse, og hans heftige Sind, der kun alt for ofte blev ægget, udartede omsider til en Lidenskabelighed, der mere ved Maaden, hvorpaa den yttrede sig, end Grundsætningerne, hvorfra den udgik, egnede sig til den haarde Dadel, hvori saa mange Skribenter udbrøde. Men lykkedes det end ikke Christian selv, at see værdige Frugter af sine Bestræbelser for Oplysnings og Borgerhelds store Sag, saa kan det dog ikke nægtes, at han lagde Sæden til det Held, som tre Aarhundreders Slægter efter ham have nydt. Medens Reformationsværket heftigen gjærede i Tydskland, vandt Luthor og hans Grundsætninger alt flere og flere Yndere i Danmark, der, uagtet det i Aarhundreder havde været een af Pavevældens lydigste Tilhængere, nu havde en Konge, der i Hjertet bifaldt, og ved Gierninger understøttede den fremgryende Reformation. Til Lykke for den gode Sag fandtes blandt Geistligheden selv Mænd af Hoved, Hjerte og Mod, der ikke toge i Betænkning, at sætte Støtter under den endnu svage Bygning, Luthers Kraft, og Aand opførte i Tydskland. Den første her bør nævnes, er Poul Eliæsen, forhen Carmeliter=Munk i Helsingøer, og siden Prior i det nye Carmeliterkloster i St. Pedersstræde, hvor Walkendorfs Collegium nu er. Han var en velstuderet Mand, og formodes at have været Professor i det theologiske Facultet 1520. Han havde læst de den Gang nys udkomne Skrifter af Luther, og uden Tvivl anbefalet dem til Kongen. J det Kloster, hvis Prior han blev, og hvor ikke faa gode Hoveder fandtes, maatte de lutherske Grundsætninger saa meget lettere finde Indgang, som dets Prior selv, bekiendt for sin scholastiske Lærdom, Veltalenhed og Kløgt, yndede og agtede dem. Kongen befalede at een af disse Munke skulde være Doctor eller Baccalaureus i Theologien, og dagligen holde en theologisk Forelæsning ved Universitetet, hvilket naturligviis var beregnet paa, at udbrede Smag for Luthers Lære blandt de unge Studerende. Endnu mere befordredes dette Øiemed ved de fra det Wittenbergske Universitet tilbagevendende unge danske Studerende, især PeterLitte, som tilligemed Taussøn, havde studeret der under den frembrydende Reformation, og allerede 1619 i Fortalen til Henrici Fabri hortulum Synonymorum anpriiste Luther og Melanchthon, og spaaede, at begge vilde stifte store Omvæltninger i Kirken. Men Christian følte, at naar der skulde udrettes noget Kraftigt i den Anledning, saa maatte det skee ved Luthers egne Discipler, og han forskrev nu hertil en Mag. Martin Reinhard fra Edelstedt i Bispedømmet Würsburg, der blev indskreven i det theologiske Facultets Matrikel, Klogsvar det af Christian, at han ikke valgte nogen egentlig Geistlig, thi denne kunde saa let vindes af Cleresiet, der var Kongen saa meget mere imod, som han allerede som Kronprinds, ved at sætte Biskop Carl af Hammer i Fængsel, havde røbet sit Hu imod Klerkene. Ogsaa lærte siden Erfaringen, at Povl Eliæsen, der havde begyndt saa godt, enten vaklede i sine Grundsætninger, eller ved Løvter, forledet af Biskopperne i Roeskilde og Aarhuus, tog den papistiske Religion i Forsvar, hvorved han paadrog sig blandt Almuen Tilnavnet Poul Vendekaabe, endskjønt han dog paa sin Alderdom, som Lector og Sognepræst, offentligen lærte den lutherske Religion i Roeskilde. Reinhard indrømmedes af Kongen St. Nicolai Kirke til at prædike alle Søn- og Helligdage i, under Kongelig Beskyttelse, ja endog naar han vilde, om Søgnedage. Men han prækede paa Tydsk, og i dette Sprog kunde han naturligviis ikke gjøre det attraaede Jndtryk paa Tilhørerne, som for størstedelen ei forstode andet end Dansk, der paa den Tid, endnu ufortrængt af det Tydske, upaatvivleligen endog har været Hofsproget. Et Beviis herfor har man deri, at det Brev, den unge Dronning Elisabeth, efter neppe fire Aars Ophold i Danmark, egenhændigen skrev til Kongen, i Anledning af Arcembold, var forfattet paa Dansk, og at det samme har været Tilfældet med Sigbrit, endskjønt det, naar det havde været sømmeligt, vilde og maattet falde dem meget lettere at skrive Tydsk. Men jo mere dansktalende og maaskee ogsaa dansksindet, Hoffet og Kjærnen af Folket var, desto vanskeligere maatte det være for Reinhard, at fremme Kongens Ønske og Reformationens Sag ved sine tydske Prækener. Vel havde han Eliæsen til Tolk, men deels bør en Reformator, naar hans Ord skulle have nogen Kraft, være udsprungen af samme Stamme, som det Folk, han vil oplyse, og hans Tale flyde umiddelbar fra hans Læber til Hjertet; deels var Poul Eliæsen endnu neppe saa ganske enig med sig selv om den lutherske Læres Urokkelighed, til at hans Bistand skulde være nok under Omstændigheder saa vanskelige, og i et Anliggende saa overordentligt. Cleresiet, ængsteligt for at miste sine uhyre Rigdomme, holdt sig naturligviis til Pavedømmet, som en Støtte med hvilket det stod og faldt. Man nedlod sig endog til, at lade en Skoledreng i Carrieaturdragt, ved Efterabelser og Fagter, gjøre Reinhard latterlig baade paa Gader. (Fortsættes.) og i Selskaber. Hjalmar og Jngeborg. Kong An saa udi DisafalBag Upsals gamle Volde, Og Skiven trindt et vakkert Tal: Af Mør og Kjæmper holde: Ved Hornet lød en mægtig Sang, Til Asa-Odins Ære, Thi Gubben afred sjette Gang For Livet Sønner kjære. Og Drotten næst sad Jngeborg, Blandt Maager Havets Spane, Saamange stolte Kjæmpers Sorg, og mangen Krigers Bane; Med Blus paa Kind og Snee paa Barm, J Hjertet Freias Flamme, Thi alt i unge Hjalmars Arm Hun lærte Elskov stamme. J Salen treen de Kjæmper tolv Med Sværd og lange Landser, Bersærker, klædt i blanke Skjold, Og staalbelagte Pandser, Saa vilde er ei Bølgens Slag Ved Rans og Ægirs Feste, Ung Hjorvard og hans Broderlag, De vilde Kongen gjæste. Vor Komme, bruste Hjorvard ud, Du veedst vel ei saa lige. Din Datter hist giv nig til Brud, Hvis ikke da dit Rige, Vel Hrotta baned tidt en Vei, Det mangen Helt skal minde, En Gubbe est du, mægter ei. At kjæmpe mod en Qvinde. Fra Hyndet da sprang Hjalmar op, Saa springer vrede Løve, Hvad Konge, skal en Niddingstror Din Krones Perle røve? Med saared Arm og blodigt Sværd Jeg støtted tidt din Throne, Jeg Konge vel er Perlen værd, Der skjænked dig din Krone. Kong Aun blev bange i sit Sind, Han lysted i at stride, Han klapper Jngeborg paa Kind: Du redde mig af Qvide J Kjæmper jæve, hør mit Ord, Min Datter selv maae raade Hun veed saa vel, det hulde Noer, Hvad hende er til Baade. Da reiste sig den ranke Møe, Og svoer ved Freias Smykke, Hun tusindgange vilde døe, . End deele Voldsmands Tykke Min Hjalmar, og i Kinder foer Undseelighedens Lue, En Kjæmpeest du stolt som Thor, Jeg være vil din Frue. Sin Jernhandske med et Slag Den glubske Hjorvard kaster, En Nidding est du i hvert Lag, Hvis du med Bryllup haster; Paa Samsøe i den næste Vaar Jeg stævner dig til Møde, J Kampen der skal stærke Thor Os frelse eller døde. Saa ud han for af Kongens Sal. Paa Hav, med sine Kjække, Og raste som den vilde Hval Mod Silden - mod hver Snekke; Da Skovens Knopper gik i Brand, Og Fuglen sang i Lunden, Selvtolvte lagde han til Land, Og trak sin Snov paa Grunden.