Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-11-06
Min Fader ønskede helst, at see i sin Søn en Mand, der traadte i hans Fodspor, og vilde, at jeg skulde være Bundtmager, paa det Professionen, som nu i 120 Aar var gaaet fra Fader til Søn i hans Familie, ikke skulde uddøe med ham i vor Slægt. Han bildte sig desuden ikke lidet ind paa sin Profession, som han ansaae for een af de vigtigste i Verden, da Alle, ligge fra Bonden, der vil have en Skindpelts, indtil Keiseren, der vil have en Hermelins Kappe, trænge dertil, og han gjorde sig saa meget mere til deraf, som han selv paa sin Udenlandsreise havde arbeidet med paa den Kaabe, Keiser Carl den Sjette var iført ved sin Kroning. Min Moder var derimod af ganske andre Tanker. Hun kunde ikke glemme, at hun nedstammede fra den Klinske Slægt, og, skjøndt hun iøvrigt var en brav Kone i sit Huus, hovede hende dog aldrig noget, der har Navn af Haandværk, i hvor ofte end min Fader forestillede hende, at vor fælles Stammefader ikke var Herremand, men Bonde, og i sit Ansigts Sveed maatte æde sit Brød. Hun vilde at jeg skulde sættes til Bogen, paa det hun engang kunde have den Glæde paa sine gamle Dage, at høre sin Søn prædike i een af Hovedstadens Kirker. Min Fader holdt alt for meget af min Moder, og vidste, uden at have studeret Historien er professo, alt for vel, at Splid havde ruineret det romerske, græske, persiske og babyloniske Rige, til at han længe skulde modsætte sig dette hendes Ønske. Vist nok forudsaae han med største Hjertesorg, at hans hidtil førte Firma maatte ved hans Død gaae reent overstyr, og at der mueligen maaskee aldrig meere vilde komme nogen Bundtmager i hans Slægt; men han tænkte tilbage paa hvad Fader Adam, Samson, Herkule og de største Herver havde gjort, for at føje en Qvinde, og samtykkede i, at jeg blev sat i Frue latinske, eller, som den nu hedder, lærde Skole. Jngen var gladere end min Moder, da hun første Gang saae mig i sorte Klæder, der allerede gav mig et Slags lærdt Udseende, og, da hun hørte mig synge blandt de andre Drenge ved den rige Høker Madsens Jordefærd, var hun ganske henrykket. Jeg for min Deel var heller ikke utilfreds med Forandringer i min Stilling. Vel faldt den evige Opramsen af Mensa og Mensæ og Mensam mig i Begyndelsen lidt kjedsommeligt, men vor Hører var en Mand, der forstod det Manuelle af Underviisningskonsten ganske fortræffeligen. Hans Methode var meget simpel; med et tyndt Spanskrør, som han kaldte sin Pegestikke, vidste han at aabne Hjernens nigjennemtrængeligste Døre, og placere deri alle Declinationer og Conjugationer. Dog Vanen, som næst Haabet, er den Skytsengel, der hielper os at bære saa mangen, ellers utaalelig Byrde her paa Jorden, lettede mig nogenlunde Veien til Latiens Helligdom, og hærdet mod Haandtag, vandrede jeg did igjennem Aurora, som for mig snarere, var en Aften end en Morgenrøde. Vor Hører, som imellemstunder ogsaa var ved godt Lune, trøstede mig med, at Jndgangen til Lærdommens Tempel var den værste, da Veien did er lidt leeret, men at enhver, naar han først var forbi Forgaarden, i største Magelighed kunde spadsere ind i Templet selv. Dog al den Tvang, jeg leed i Skolen, opvejedes fuldkomment af en Mængde andre med Skolegangen forbundne Behageligheder og Fortrin. Jkke at tale om, at den sorte Kjole indgjød mig et Slags adel Selvfølelse, der hævede mig over den store ustuderede Hob, eller Vulgue, saa betragtede jeg mig allerede tillige for en Lærd in nuce, og naar jeg hjemme læste over paa min Lectie, saa kunde jeg tydeligen see Glæden tindre i min Moders Øine, hver Gang hun hørte mig nævne Mensa, Ala, eller noget andet latinsk Ord. Jeg erindrer endnu ganske tydeligen, at hun engang, da jeg var med hende i Barselbesøg hos min Farbroder, Svineslagteren i Peer Madsens Gang, hvor hun roste mig for min Latin, og hvor jeg, paa hendes Opfordring, maatte sige min Farbroder, at en Svine slagter hedte paa godt Latin, Porcinarius, fik af hende ved Bortgangen, en Præmie af 12 s. Desuden havde jeg nu faaet mange Kammerater, og et Slags geistlig Forretning, nemlig den, at synge ved Begravelser, hvilket meget ofte handte, da det i de Tider var noget ganske almindeligt, at Folk, der havde Raad dertil, ikke gik uden Choralsang ind i Evigheden. Da jeg var avanceret op i Mesterlectien, var ingen gladere end min Moder, thi hun troede, at jeg nu var Mester i Latinen og hele den øvrige Skolelærdom, og hver af Hørerne fik en Foræring, af hende, der, saavidt jeg mindes, bestod af en Bjørneskinds Muffe, der i de Dage, især blandt lærde Folk, var meget i Brug. J mit sextende Aar blev jeg dimitteret fra Skolen. - Noget efter at jeg havde overstaaet begge Examina ved Academiet, og faaet, ligesom min Navne Niels Klim i sin Tid, Characteren Laudabilis for Theologie og Philosophie, døde min Fader, og jeg maatte nu pløie den Ager, der skulde føde mig, med mine egne Kalve, thi min Moder kund formedelst sin Svagelighed ikke drive Professioner som Enke, og da hverken jeg eller nogen af min Sødskende var myndig, saa blev hun siddende i uskiftet Bo, under to saakaldte Commissairers Commissorium, der mere paafaae deres egen end vor Tarv. Min Faders hele Collection af Bjørne, Ræve og Katteskind, samt Peltse, Muffer og Huer, blev solgt ved offentlig Auction, uden at nogensinde jeg eller nogen af mine Sødskende har faaet saa meget som en Muffe eller Hue i Fædre= eller Mødrene Arv. Andet Capitel. Til min store Lykke traf det sig, at en fornem Mand i Hovedstaden ønskede en studeret Person, der kunde ledsage hans Søn paa en Udenlandsreise. Jeg blev anbefalet til denne Post, og tiltraadte snart Reisen. Vi gik herfra til Hamborg, fra Hamborg til Holland, og derfra igjen til Frankrig. J Paris blev jeg bekjendt med en Monsieur Pierre Montgolfiere, en Beslægtet afden berømte Papirfabricant af samme Navn, den navnkundige Opfinder af Luftmaskiner. Den unge Montgolfier arbeidede hemmeligen paa en Luftmaskine, der i Henseende til Indretning og Beqvemhed, skulde overgaae alle hidtil bekiendte Maskiner af samme Art. Jeg var den eneste, som han betroede sin Hemmelighed, og til Beviis paa sin Fortrolighed lovede han mig, at jeg skulde følge med paa en Luftreise, som han agtede at foretage. Min unge Principal blev syg, og døde under vort Ophold i Paris. Jeg kunde nu saa meget friere overlade mig til de venskabelige Forhold, hvori jeg stod til Monsr. Montgolffer, og tilbragte derfor min meste Tid i hans Arbeidsstue og Laboratorium. J Maskinen var der anbragt en Jndretning, at i det Øieblik den brændbare Luft var udgaaet, kunde der strax indbringes en ny i dens Sted, og saaledes fik Ballonen stedse fornyet Stigekraft. Med denne Maskine haabede Franskmanden, at komme langt høiere op i Luften end nogen af hans Formænd. Det var den 4de Aug. 1794, da Pariserne vare sysselsatte med ganske andre Luftreiser, at vi ved Midnatstider tiltraadte vor Seilads. Vi havde forsynet os med Proviant for fire Dage, da vi umueligen kunde vide hvorlænge vi kom til at være underveis, og da det ikke er i Luften, som her paa Jorden, at man kan indløbe et eller andet Sted for at indtage Levnetsmidler. Ballonen hævede sig med mageløs Hurtighed, og efter en Times Forløb befandt vi os i de høiere Regioner. Min Franskmand hoppede af Glæde, og udraabte hvert Øieblik, 2, quel skjour charmant! Jeg paa min Side, der var født i Didrikbadskjærsgang, og ikke vant til slige Luftreiser, begyndte imidlertid at blive lidt heed om Ørene. Jeg saae mig ganske bortfjernet fra alle levende Væsener, i det mindste af min Art, og hvorlidet jeg end altid har været for Selskab, saa var denne Omflakken i Luften, hvor man, liig en anden Jupiter eller Juno blev baaren af Skyerne, dog alt for usædvanlig, at den ikke skulde gjøre mig lidt perplex. Min Reisekammerat overbeviste mig derimod om, at en Franskmand kan være glad, hvor det skal være, endog over Skyerne, da hans Letsind og Forfængelighed ledsage ham overalt. Efter nogen TidsForløb begyndte jeg at blive døsig. Jeg faldt i en dyb Søvn, hvor jeg, som jeg endnu kan huskebrømte, at jeg befandt mig paa Studigaarden, og hørte en Candidat disputere for Doctorgraden; men Disputatsens Jndhold er det mig ikke mueligt at erindre. Omsider vaagnede jeg op paa en stor Mark, der i Førstningen, førend jeg fik Øjnens ret op, forekom mig at være Nørrefælled, men da jeg med eet blev en Skabning vaer, af en Dannelse, som jeg aldrig havde seet tilforn, mærkede jeg snart, at jeg befandt mig paa et ganske andet Sted. Jmidlertid opdagede jeg snart Luftballonen og min Reisefælle, der sad deri og snorkede. Skjøndt Egnen og den hos mig staaende Skabning sagde mig, at det var et ganske fremmed Land jeg befandt mig i, saa troede jeg dog endnu bestandigt, at det var den gamle Planet, hvorpaa jeg var født og baaret. Men jeg blev snart overbeviist om, at Luftmaskinen havde ført os hen til en anden Klode. For ikke at sætte mine Læseres, og især mine Læserinders Nysgierrighed paa en alt for farlig Prøve, vil jeg strax forklare, hvad jeg selv først sildigere erfarede, Maaden, hvorpaa vi vare komne herhid. Naar man kommer til en vis Høide i de høiere Himmelregioner, saa ophører den af Newton opdagede Attraction eller Tiltrækning, og alle Legemer tiltrækkes da af den nærmeste Planet, paa samme Maade, som de tiltrækkes af vor Jord, saalænge de blive indenfor dens bestemte Attractionsgrændse. Naar man f. Ex. i en bestemt Høide, der overskrider hiin Grændse, kaster et Æble i Luften, saa falder det ned paa en anden Planet, der vil sige i en modsat Retning, som det Newtonske Æble. Saaledes var det gaaet os med vor Luftmaskine. Da den var kommet over vor Jords Attractionslinie, saa tog den en modsat Retning, og dalede ned paa en anden Planet, nemlig paa den, som vi kalde Merkur, men som paa Stedet selv ligesaalidet har noget Navn, som vor Planet hos os, endskjøndt man i de forskjellige mercurske Sprog har et Navn til den, som betyder det samme, som hos os, Jord eller Jordklode. Da baade jeg og min Reisefælle laae under den hele Dalen i en dyb Sovn, saa var det os umueligt at anstille de Jagttagelser, hvortil en saadan Seilads kunde have givet Anledning. (Fortsættes.) Om Reformationsfesten og Reformationen. (Fortsættelse; see forr. No.) ong Christopher den Første stræbte vel med Kraft, at modsætte sig den overmodige Prælat; men vilde hiin gjøre sin Paastand gieldende ved en Rigsdag, saa søgte denne derimod at drive sin Sag gjennem ved et Kirkemode. Den snedige Bisp fik ogsaa 1256 sammensmeddet en Forordning, som det paafølgende Aar blev stadfæstet af Paven, hvorved han vristede Kongen Magten af Hænderne. Ved denne Forordning fastsattes, "at om nogen Biskop blev fangen eller kom til at lide nogen gjørlig Uret paa sin Person af Nogen i eller uden for Riget, og Kongen kunde formodes paa nogen Maade at have været Medaarsag i, at enten Sligt skeede eller ikke blev rettet, da skulde over alt Riget Gudstjenesten ophøre, saalænge indtil den Forurettede fik Erstatning. Saaledes, siger K. Anker, fik Bisperne sat en Vold og Muur for sig, der gav dem siden Mod og Dristighed til at vove Alting imod deres Konger; thi hvor grovelig de end maatte handle, saa vare deres Personer nu noget Helligt, som Jngen maatte lægge nogen Haand paa; ikke engang for nogen Misgierning." – For en Klerk var end ikke det Helligste mere helligt, naar det gieldte at opnaae visse Hensigter, og med det aandelige Glavind, han førte, troede han sig berettiget til at sønderhugge hvert Baand, der bandt Folket til Kongen. Den Magt, Geistligheden vidste at forskaffe sig ved Bandsættelse og Forbud, endog imod Gudstjenesten, overgaaer al Forestilling. Det var ved det sidste Forbud, at Paven tvang den mægtige Kong Philip August af Frankrig, igjennem det opbragte Folk, at tage sin første Gemal, Jngeborg, tilbage igjen, og forskyde Dronning Agnethe af Bøhmen. Ethvert andet Middel var frugtesløst; kun dette virkede. - Men hvad der gjorde dette geistlige Tyrannie endnu frygteligere var den Overvælde, Paven vidste at bevare, og de Forbindelser, han forstod at underholde ved sine Nuncier eller Legater. Disse være de hemmelige Ledere, der, liig electriske Gnister, førte Ban straalerne fra Vaticanet til Europas fjerneste Egne. Man havde i de Tider ingen Poster, ingen offentlige Tidender, Alting maatte gaae igjennem Rygtets og de af Paven udsendte Munkes urene Canaler. Jntet var altsaa lettere for Geistligheden end at kunne udbrede falske Sagn og Regenterne og forkleine dem i Pavens Øine. Saaledes deelt imellem Stat og Kirke kunde Lovgivningen aldrig blive hvad den bør være uskyldighedens Værn og Frækhedens Svøbe. - Men ikke nok at Catholitismen fra den Side lammede Statens Kraft; den udmarvede den ogsaa, deels ved den talløse Hob af Geistlige, hvis Jndkomster vare overordentlige, uden at de ydede den mindste Gavn, deels ved de uhyre Summer, der, nu under Navn af Bidrag til det forjettede Lands Befrielse, eller til at føre Krig med Kjettere, nu under Titel af Peterspenning, eller og af Aflad, gik til Rom. Det var et Udsuelsessystem, som var det franske, under Napoleon, ikke ganske uligt. Men ligesom de tre af Statens Hovedstøtter; Religion, Lovgivning og Financevæsenet maatte lide uendeligen ved det geistlige Despotie, saaledes maatte en fjerde Støtte: Sædeligheden, ogsaa undergraves derved. For kun at nævne to Misbrug; det ved Kirkemodet i Slesvig 1222 her i Danmark udstedte Forbud imod Præsters Giftermaal, hvilket sidste endog Bønderne, for deres Ægtesenges Reenheds Skyld udtrykkeligen ønskede, og det afskyelige Afladskram, der, for at skaffe Pavestolen skjændige Jndtægter, aabnede Døren for de største Misgierninger, vedligeholdt sig næsten lige til Reformationen. - Men Alting i Verden, selv det Onde har sine Grændser; det ligger i Tingens Natur, at det graver sin egen Grav, og at det er nærmest sit Fald, naar det troer sig paa sin høieste Pynt. Det var meer end blot Tilfælde, at netop paa den Tid, da den pavelige Despotismus havde drevet sit Overmod til det Yderste, en af Had til Cleresiet gjennemtrængt Konge, udrustet med Kraft og Villie til at fremme Aandsfrihedens store Sag, beste Danmarks Trone. Christian den Andens hele Opdragelse var af den Beskaffenhed, at han umueligen kunde andet end nære Foragt for sin Tids Klerkeskab. Som Barn og opvoxende Yngling havde man betroet hans Opdragelse først til en Cannik, siden til en tydsk Magister, Mester Conradi, som Arving af tre Kongeriger lod man ham synge med Chordrenge og forrette andre en Chordiscipels Arbeider *). En Regent med Christians lyse Aand, maatte saaledes, af egen Erfaring, let indsee, at det især var Geistligheden, som hine, at Aandscultur undergravende, Misbrugt, han overalt blev vaer, fornemmeligen kunde tilskrives. For at bringe hans Harme mod Geistligheden til det Yderste, maatte den berygtede Arcemholdus just komme til Danmark omtrent paa samme Tid, Tezel, hvis Principal hiin var, ved samme Handel tændte i Tydskland Gnisten til den Lue, der siden gjorde Ende paa det pavelige Uvæsen. Uden Tvivl troede Arcemboldus at der var mere at fiske i de nordiske Riger end i Tydskland, eftersom han i egen Person reiste did og overlod den *) Om Skolevæsenets, og overhoved den geistlige Stands sædelige Tilstand i de Dage kan man bedst gjøre sig et Begreb ved at læse Christian d. 2dens Skoleanordning, hvori blandt andet befales.