Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-02-24
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Fireogtyvende Aargang. No. 16. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne, Løverdagen den 24 Februari 1827. Ørkenøerne, og Shetlandsøerne. Disse store Øegrupper have ved Klima, Folkeslag, Industrie o. s. v. saa meget Eiendommeligt og Interessant, at nogle Meddelelser om dem, der i et af de nyere aandrigeste tyske Værker ere givne, antages ogsaa for dette Blads Læsere at yde behagelig Underholdning, saameget mere, som en af Walter Scotts herlige Romaner har sine hos disse mærkelige Øeboere. Ørkenøerne ligge tre Mile fra Skotlands Nordspidse; en bredere Kanal af 13 Mile skiller. dem fra Shetlands Kyster. Hovedøen, kaldet Pomona, ogsaa Mainland, holder omtrent Nile i Længden; de tæt omkring saaede mindre Øer ere 76 i Tallet, og af dem ere kun de 28 beboede. Ogsaa paa dem bekræfter sig den Bemærkning, at Øer, med den skjønne Himmels Farve over sig, med det frydbringende, ogsaa ofte yndige Hav omkring sig, ikke behøve meget, for at synes, selv for andre end deres Beboere, Scener her, og giver et tro Billede af Sæderne smukke. Et hemmeligt og forunderligt Tryllerie maae hvile i denne Natur, som i de høie Bierges Natur, noget inderligt Behageligt og Hjem kjært, som trækker og fængsler Menneskene med en umodstaaelig Magt. Derfor have Menneskene selv paa disse saare kolde Øer en Egn, som hedder "Paradis", og som velbehagelig smiller til en Beboer fra Hiddensee eller Monchgut (paa Rygen) naar han kalder sit Hjem "das suse Landchen, Kort, det maa være sandt, hvad Fredrik Stolberg i sin skjønneste Tid har sjunget: Auf des Meeres blauem Schob Wiegt die Phantaste sich gros. Landet mangler Skov. Al Møje at opelske Træer strander, og i det Høieste bringer man dem til det Dobbelte af en Mands Høide; da skrante de og døe ud i Toppen. Og dog er Klimatet her meget mildere, end hvor, under lige Brede, i Norge og Sverrig de herligste Skove prange. Hovedsagen ligger vel i Stormene, som, ved Havets Nærhed, ere heftigere end ellers nogensteds. Alligevel maa man uden Betænkning bekræfte det Spørsmaal, om der nogensinde gaves Skove her, da af Tørvesumper, og Moser ofte bliver opgravet Træer, paa en Dybde af tyve til 25 Fod, i hele Masser, som ligge henstrakte i ordentlige Rader. Altsaa gaves her engang ogsaa et meget mildere Klima. Men hvo vil besvare i hvilken fjern Epoche disse mægtige Skove prangede her, og om, da disse stode i Kraft, Sol og Jord ikke ogsaa stode i andet Forhold til hinanden, eller om ikke dengang et Fastland udstrakte sig her i det nordlige Ocan, fra hvilket Ørkenøerne, Shetlandsøerne og Færøerne, tilligemed Island, kun ere nogle ved Naturomvæltninger afrevne Brudstykker, Græs og Engvexten er i dette Land, som bliver ofte altfor meget vandet af Himmelen, paa mange Steder fortræffelig, ja det Grønne af saadan en Farve, som Øjet, i de sydlige Egne, sjeldent faaer at see i saadan Friskhed. Under en Brede af 60 Grader skulde man formode meget streng Vinter; men de fugtige og varme Havdunster lade det sjeldent komme til en skarp Frost, og i Aaret 1665 blev det holdt for noget Overordentligt, at her havde lagt 14 Dage Snee. Aldrig er den, siden den Tid, kommen igjen. Efter Regelen begynder Ploven ogsaa her, allerede midt i Februari, at trække i Marken (som den i Nordskotland sjelden kan og kan blive der til seent, paa Efteraaret. Derimod er det, som allerede sagt, Stormenes Land, og en eiendommelig Glæde for Øje og Hjerte give Nordlysene i de mørke og graalige Vintersceners Belysning. Disse Lys vise sig her hyppigere og mere glindsende end i de fleste andre Lande, næsten i enhver skyfri Nat fra Høsten indtil Foraaret. Den velbyggede og lette, men lille, ørkenøiske Hest bliver meget slet behandlet og foret, og faaer sjelden en god Stald at see. Om Hornqvæget gielder omtrent det samme; det besidde alligevel megen Udholdenhed i Markarbeidet, og bliver ogsaa udført til Skotland. Ogsaa Faarene høre til en lille og fiinuldet Slags; blive imidlertid slet underholdte, og løbe næsten vilde omkring. Man roser deres ualmindelige Frugtbarhed; deres Uld bliver ikke klippet, men med Magt rykket af Kroppen. Flesket af Spinene, er kosteligt og bliver meget spist. Endog Børsterne af disse i Norden altid langhaarede Dyr tjene, istedenfor Hamp, til at snoe Ankertoug, af for Fiskerbaade, og til Reeb for Fuglefænger og Fjedersamlere, hvorved man nedlader den fra Klipperne til de ellers tilgængelige Reder Selv Hunde og Katte ere her meget smaae, ligesom de i Norden overhovedet tabe meget af deres naturlige Munterhed, og lade sjelden deres modbydelige Stemme høre. Den vilde Gaa seer man ikke ofte her, men de tamme Gjæs og Ænder vrimle omkring hver, endogsaa den mindste Gaard, i hele Flokke. Af de Første bliver ogsaa en Deel af de aarlige Afgivter betalt, og røget gjøre de, tilligemed Fjerene og Penneposerne, en Udførselsartikel. Hjorte maa her fra utænkelige Tider have været, da der hist og her bliver opgravet ret pyntelige Hjortetakker. Ogsaa Harer, hvoraf der i det sextende Aarhundrede skal have været graae og hvide i Hoy, ere for længesiden forsvundne. Ræve, hvis List og Lumskhed er saa frygtelig for Islændernes store Faarehjordt, synes, ligesaalidt som Ulve og Vildsvin, nogensinde at have levet her. Land- og Sangfugle mangle ikke ganske, desto uendeligere ere Søfuglenes Slægter og Arter (kun Edderfuglen er her sjeldnere end paa Shetlandsøerne, som blive Øbeboerne nyttige ved deres Kjød, Æg og Fjer og gjøre de ødeste Holme og Skjær til meget seddeelagtige Eiendomme for Mange. Men lovnæssige Bestemmelser mangle, som fastsætte Regler for Fangsten, som f. Ex. i Island, ved befalede Mærker i Svømmehuden paa de fangne fugle og deres Unger, ligesom man mærker Faar eller andet Qvæg.