Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-07-17
Blandede Efterretninger. Alma Maler eller Syv Aar i Cambringe. (Sluttet; see forr. No.) naar den er fuld af Studenter; stille et Maleri af Trinitz-Chapel eller Kirken, Morgenen til malins (Morgenbøn, Lovsang, og dersom vi ikke komme saa betids at "Mærke mændene faae Øie paa os og jage en Naal "Vinter og Sommer vækkes vi Kl. 7 om Vi ville endnu af Hr. Wrights Skrift frem igjennem os *), kunne villigesaa godt blive liggende paa vort grønne Øre. J mit Russeaar havde vi kun to Mærkemænd, og den ene af dem Nærværendes Navne. hvis Fornavn var Antonius, Tilnavn havde han ikke, troer jeg, (hans Moder boede nær ved Byen, og hans Partiskhed for Studenterne beviste hans Blodsforvandskab til dem, pleiede at see man*) Mærkemændene, Marqueurerne (the markers) er 3 eller 4 Personer, som med Navnelisterne i Hænderne gaae op og ned i Kirken under en stor Deel af Tjenesten, og stikke en Knappenaal igjennem de gen en i Kirken, som, vidende at han havde en Ven i Mark. Antonius, snorkede højt hjemme. Denne Ærefrygt for Morpheus's Tempel modtog denne Guddom erkjendtligen og giengjældte den med rige Gaver af Plutus og Bacchus. Det var sædvanligt at disse Syvsovere gjorde Karlen "Bacchi plenum." Skjønt jeg aldrig selv tog min Tilflugt til denne Praxis, saa fandt jeg dog denne tidlige Opstandelse, trods al den Sundhed den lovede, saa kjedsommelig og gemeen, at jeg sædvanligviis var i den sorte Bog, en Uge slippende med Tabet af min Madrettighed; den næste tilkjendt et Paalæg (imposition) d. c.: dømt til at lære udenad en Satire af Juvenal, en Bog af Homer, at give en An lyse af Butlers Analogi, at skrive en Deklamation i Anklage af mig selv, og kort sagt, gjøre saa mange ubehagelige Ting, at Pennen falder mig af Haanden ved den blotte Erindring. Mangen Morgenstund sov jeg til Klokkens sidste Slag og næsten ganske uden Klæder paa, indhyllede jeg mig i min Ornat, og kom netop tidsnok for at undgaae Straf. Skulde jeg foreslaae en Forandring, saa var det, at de unge Mennesker skulde samles i et eget Mønstrings-Værelse (thi om Hverdagen er Kirkegangens Hensigt ene at see om alle Mand ere paa Benene) til en rimelig Tid paa Dagen. Naar Kirken saa holdtes hellig, og kun brugtes ved højtidelige Leiligheder, som Søn- og Helligdage, saa er det mere end rimeligt, at Bønnerne vilde blive holdte med mere Andagt end nu omstunder. Men som Tingen nu staaer, er der ikke en eneste, som kommer i Kirken for at bede, ikke engang iblandt de saakaldte Hellige. Om Morgenen gaae de til Bøn med al den Ulyst, en Mand kan føle, der skal hen og hænges, og om Aftenen, skjønt de da vist nok ere vaagne, og oplivede af mere end een Flaskes Contentum, have de næstendeels de samme Følelser. Ere de nu engang forsamlede, saa lykkes det dem imidlertid at tabe af Sigte ikke alene Hensigten, i hvilken de ere samlede, men selv Ubehagelighederne derved. Passiar og Bordsnak er her mere uafbrudt end ved Bordet; det er jo her deres eneste Beskæftigelse, og da Vinen til denne Tid som Aftenen) tilstrækkeligen, (ofte mere end fornødent) har varmet deres Jndbildningskraft, saa dufter Samtalen ogsaa af Champagnen. Og saa sprudlende er den, at Decanus, med et Øje paa hver Finger, ikke kan holde Proppen i. Ud bruser den, til Trods for ham, i Anfald som f. Ex. følgende: To unge Russer, W. og M., trine ind i Kirken. W. (hvisker sagte) Hvordan syntes De om Browns Forelæsning? M. Aal saa la la! Jeg mener at han beviste meget godt at a forholder sig til Ingenting som 1 til O. W. Apropos, Pope viste mig idag hvorledes man skal bevise, at 2 er æqval 1. M. Det var som Satan, hvorledes da? W. (tegner i sin Bønnebog medens de knæle) Saaledes - see! Fordi at - 4 (2) og ligeledes Træ (2) derfor er a. . - 2) - (a a) (æ - a) altsaa 1 - 2 M. Godt - det er sært, det er rigtigt. W. Ja det er sært og rigtigt nok, at effent er ueffent, og Singularis, Pluralis. Det er ude med min Grammatik efter denne Lection. M. Ha ha har Tak, gode Ven! Jeg skylder dem en Taksigelse for dette. W. Skylder De mig een, saa skylder De mig to. M. Ha har haW. Øst, der kommer Mærkemanden. M. Ha ha hal W. Stille, Jeg har ingen Lyst for min Part til at miste min Mad. Saa hold op med Deres Fnisen, dersom De behager. - Hvad, igjen, Lad som om De ikke har med mig at bestille. Min Gud! De vilde grine af Deres egen Rumpe, om De havde en. M. Haah! haab, haa Og nu kom rigtig nok Mærkemanden og sagde til Hr. M., som pludselig var bleven ganske alvorlig og andægtig: "Jnspektøren udbeder sig den Fornøielse at see Dem hos sig i Aften, Hr. M.