Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-11-18
Trøstegrunde for A., see Skilderiet Nr. 91, Er Luxus en Hovedaarsag til Fædrenelandets nærværende Trang?" Under denne Titel fremtræder en Fædrenelands ven ved Navn A., for enten at imodsige eller tilintetgjøre det, som en Dito i benævnte Blad No. 87 har behaget at nedskrive under Titel Noget og Jndbildningskraften", hvilken jeg for Tydelighedens Skyld vil kalde B. Førend jeg indlader mig med disse 2de Herrer, opsender jeg dette alvorlige Ønske for mit kjære Fødeland; Gid enhver dansk Mand i sin Stand og Stilling maatte være saaledes besjælet af sine Pligters nøiagtige Opfyldelse, som Hr. A. synes at være, da vilde det: at sørge for det Enkeltes eller sit eget Vel, lette Byrderne uendelig meget for den offentlige Omsorg!" Og nu til Sagen. B. har ingensteds sagt, at Luxus er en Hovedaarsag til Fædrenelandets Trang. Hr. A. siger: urigtige Yttringer dette og lignende Stykker indeholde, kunne have høist skadelige Virkninger paa høie Vedkommendes Anskuelse af den almindelige Forfatning, o. s. v. Jeg veed virkelig ikke hvad Skade det kan foraarsage, at høie Vedkommende gjøres opmærksomme paa de Ting, der sigte til det Almindeliges Vel; jeg troer derimod, at det i Statens forskjellige Grene bliver enhver Subalterns Pligt, paa en beskeden Maade at gjøre de Øverstbefalende opmærksomme paa de Feil eller Forbedringer samme formaae at rette eller fremme. Min Kudsk (for at bruge et Exempel) maa sige mig: "ikkun til 8 Dage have vi nu Havre. Stalden maa gjøres mere luftig, for at forebygge Sygdomme blandt Hestene" o. s. v. Naar min Tjener siger til mig: "Herren maa tage Dem lagt for Kudsken; thi han spiser Havren fra Hestene, da jager jeg ikke øieblikkelig Kudsken paa Porten, men undersøger først om Tingene forholde sig saaledes, og finder jeg da at Angivelsen er rigtig, saa gjør jeg en anden Jndretning. Sat sapienti. A. synes at blive forskrækkelig fornærmet over det Udtryk: "kjedsommelig Skrigerie, hvoraf B. benytter sig, og dog finder jeg det ikke mere end tvende Gange anbragt, synderlig mindre kunde det dog vel ikke være, overalt finder jeg det særdeles trættende og ubehageligt, stedse at hænge ved eet og det samme, som ikke kan rettes eller bedres uden med Tiden og lykkelige indtræffende Omstændigheder. Er det bestemt afgjort, at alle Klager over Pengemangel ere grundede, For 20 Aar siden eiede jeg hverken Heste eller Vogn, og jeg befandt mig dengang meget vel; dersom jeg nu saae mig nødt til at give Slip paa disse Ting, havde jeg da derfor Grund til at klage over Pengemangel, jeg kunde jo ligesaavel gaae nu som da, eller leie en Vogn, naar jeg absolut skulde kjøre? Gud veed ellers hvilke skadelige Virkninger Hr. V. Yttringer kunde have paa de høie Vedkommendes Anskuelse. Ved enhver Leilighed, som Publikum har til at vise sig, maa det falde, saavel de høie Vedkommende, som A., B. og C. ind, at der er Velstand blandt Folket. Naar Hr. A. ikke slog saa meget om sig med Fortids Reser. og Plakater imod Luxus, da skulde jeg næsten fristes til at troe, at han enten maatte være Modehandler, Conditor eller Restaurateur; thi disse Næringsveie ere af Luxus og Yppigheden udvidede til en betydelig Størrelse. For 30 Aar siden kunde Hovedstaden blot tælle 2de Modehandlere og 2de Conditore. Hvormange tæller Devel nu, kjære Hr. A. Hvorfra og ved hvilken Anledning ere vel alle disse hidkomne, Ere disse gavnlige eller skadelige for en Stat, og i hvilket Forhold bør de staae til Staten, Her bliver virkelig i denne Henseende saa mange Ting at gjennemgaae, at det er bedst at baade De og jeg pakke ind, for ikke at blive forvildede i en Labyrinth, hvortil der hører mere Statskundskab at redde sig ud af, end enten jeg eller maaskee ogsaa De besidder. Det forekommer mig ikke, at B. har ivret noget imod Luxus, saalænge den Jndustrie, som Handelen medbringer, existerede. Han synes blot at indskrænke sig til de nærværende Tider, og da ligger det tydeligt for Dagen, at her er ingen Handel, følgelig heller ingen deraf flydende Jndustrie, og derfor er det at han ønsker Jndskrankning af Luxus. Den Paastand, at Luxus for nærværende Tid udmarver Landet, er vel ikke saa ganske grundfalsk, som Hr. A. behager at sige; thi hvorfra skal den vedvarende Luxns hente sin Næring, Handelen er udentvivl Kilden! Naar nu denne er stoppet, da maa der gribes til andre Midler, og hvori bestaae vel disse, uden i den rene Skilling, som naturligviis derved stedse maa formindskes og aftage, og hvad følgerne ville blive, naar det manglende Sølv skal suppleres med Sedler, det har Erfarenhed allerede lært. Hr. A. sætter os tilbage til det Tidsrum fra 17801800, og slaaer dygtig om sig med sine Godseiere og adelige Herskaber og disses pragtfulde Levemaade; men - De er saa fordybet i denne Glimmer, kjere Hr. A., at De glemmer at sige os, hvorfra man tog det, der behøvedes til at føre dette Pragtliv, Skaf De os kun den Periode tilbage, lad Handelen blomstre nu som da, nedsæt Antallet af Restaurateurer, Conditore og Modehandlere til det, det dengang var og jeg tør indestaae Dem for, at Klynken og Klagen (for ikke at bruge det dem modbydelige Skrigerie) over Pengemangel vil ophøre, lad de Folk, som have rige Næringskilder, leve i Guds Navn som dem lyster, hvem vil vel opholde sig over det; vi ville yde dem vor Tak, fordi de ikke nedgrov deres Mammon. Øvrigheden erklærer den unge Ødeland for umyndig, og sætter ham en Værge, som skal paasee, at han ikke ved slet Huusholdning skal fortære sin Formue, og siden efter falde Staten eller Fattigvæsenet til Byrde, og herover er der Jngen, som fornærmes, uden maaskee selv Ødelanden. Men De Hr. A. De harmes saameget over, at Hr. B. i Skilderiet No. 87 har sagt sine Landsmænd, nogle faa Sandheder, sigtende til fælleds Bedste, og - Hensigten af begge Deele synes dog virkelig at være den samme. Det er dog vel at A. vil tilstaae, at det Tøi, som Fortidens Damer brugte, var solidete end Nutidens. Ja vist var det dyrere, Hr. A. men de havde ogsaa saadan en Klædning deres hele Levetid, og den kunde gaae i Arv til Datterdatteren, da nu derimod en Kjole paa et eneste Bal er ganske ødelagt. At berøre Fiskebeensskjorter, og Poscher lønner ikke Umagen; lad os springe over alt dette Krimskrams. Nei, Hr. A. jeg for min Deel miskjender sandelig ikke Tarvelighedsaanden hvor den virkelig findes, ikkun ønsker jeg med B. at den maatte blive mere almindelig og mere afpasset efter enhvers Stand og Vilkaar. Det lader ikke til, som Hr. A. er synderlig bekjendt med Bondestandens Levemaade ved deres Høitideligheder, siden han tør paastaae, at Overdaadigheden var større for end nu, men han et saa fifsig, at han ikke bestemmer Tiden ved dette før. Tillad at jeg blot fører Dem 50 Aar tilbage, og da vil De ved et Bondebryllup ikkun finde een Flaske ung Franskviin hensat for Præsten, som havde sin Plads ved Siden af Brudeparret; for Resten lod man sig nøie med godt Øl og Brændeviin, og man saae ikke engang denne Viin, uden hos de saakaldte kalkunske Bønder; udslet derfor, kjære Hr. A., denne Paastand; thi den er grundfalsk, og hvis De ikke vil troe mig, da og at overtyde Dem ved at komme til et Bondebryllup her i eet af Naboesognene, og de vil forbauses over den Luxus der hersker, saavel i Mad og Drikke som i Klædedragten. Dengang toge de til Takke med lutter indenlandske Produkter, saavel i Mad som i Drikke, paa nogle ubetydelige Specerievare nær, men kom nu nu vil De finde Viin og Punsch og Kage i største Overflødighed. Tilforn bestod Anretningen af lutter indenlandske Produkter, som egentlig ikke kostede dem en Skilling; nu derimod maae de tye til Kjøbmanden, som naturligviis vil have Penge for sine Vare, og for at tilveiebringe disse, jamre Vedkommende over Tiderne. Og nu til Klædedragten. Bønderpigerne ere klædte i Silke, de have endog Fløiels Trøier, riigbroderede Silkehuer og kostbare Kniplinger; men lad dem beholde alt dette, lad Bønderkarlene længe nok prunke med deres sølvbeslagne Meerskums Pibehoveder og deres Sølv Lommeuhre, men saa bør De heller ikke skrige over Pengemangel. Dog 2 for ikke at komme for langt ud, vil jeg sætte Punktum. Tempora mutantur & nos mutamur in ipsis.