Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-05-13
Efter det Begreb, som Forfatteren har om en Theaterskole og Theaterelever i Almindelighed, troer han, at en Eleve aldrig bør fremtræde offentlig, førend i det Øieblik, hvor han kan betræde den store Skueplads. Man kunde spørge, hvad kan det hindre? - Det hindrer meget. For det første faaer den offentlige Smag en urigtig Retning derved, der indføres, saa at sige, en Bettysk Smag; for den andet bliver mangen en Eleve, ved alt for tidligt og utidigt Bifald beruset og maaskee gjort udygtig til siden virkelig at blive noget stort mangt et andet virkeligt Genie, hvis Talenter, ere lige saa store, ja maaskee større, men som behøver længere Tid til at udvikle sig, bliver derimod ved alt for kold Modtagelse maaskee qvalt i Fødselen. Den første skyder i Veiret, som et ungt Træ, der faaer for meget Vand og Soel, den sidste forknyttes i Vexten, fordi den faaer for lidet af begge Deele. Hvad Under, at hiin ikke kommer til at bære modne Frugter, og at denne visner som Pode? – En saadan heldig Eleve behandles sædvanlig af Publicum som unge Børn af deres Forældre. Den blotte Naivitet bevæger dem saa let til at oversee Børnenes Feil; det ubetydeligste Ord, fremsagt i barnlig uskyldighed, ansees for Vil tighed. Derfor ere ogsaa de fleste smaa Børn indtil omtrent deres femte Aar, i det mindste deres Forældres Øine, sande Vidundere. Men hvor upassende det end er, at Forældre gjøre sig saa overdrevne Forestillinger om deres Børn Vittighed og gode Nemme, saa kunne Følgerne deraf dog ikke blive saa ubehagelige, som de brange Forestillinger et heelt Publicum gjør sy om theatralske Elevers Genie. Naar den vil tige Hanseman bliver til en Hans, saa indse Forældrene som oftest, at Hanseman var et vil tigt Barn, men at Hans er et Kjødhoved. 9 ere blevne skuffede i deres Haab, og det er op saa alt. Men det er tungt, ja smerteligt for en Skuespiller eller Skuespillerinde, der, som Eleve er bleven overøst med Bifaldsraab og Klap, at modtages paa en større Skueplads med største Ligegyldighed. Mod Eleven er Publicum skaansomt, man siger: det er endnu et ungt Menneske, som kan forbedre sig meget; man bør opmuntre Begynderen a. Men denne Ømhed taber sig snart, og naar der da ikke klappes ligesaa ivrig for Skuespilleren som for Eleven, der bestandig staaer i den Tanke, at Publicums Bifald bør voxe, saa knækkes hans Mod, saa klager han over Miskjendelse, og inden man da veed et Ord deraf, er han tabt for sin Konst. Saaledes er det gaaet med mangen en Skuespiller og Skuespillerinde, der, under Bifaldsraab og Klappen, betraadte det store Theater, og saaledes vil det saa meget lettere kunne gaae med de Elever af Theaterskolen, som, berusede af for tidligt og for meget bifald, i sin Tid betræde det. Ærens og Borgerrettighedens Forlis, I intet Land har Lovenes Forbedring været en vigtigere Gjenstand for Regjeringens Bestræbelser, end i Dannemark, fornemmelig i de senere Aar. Paa Ruinerne af den gamle gothiske Lovgivning har man seet Love fremblomstre, der bare Præg af Aarhundredets lysere Tænkemaade, og der staaer nu næsten intet tilbage at ønske for Menneskevennen, end at alle disse herlige Materialier til en Dansk Lov maatte blive forenede til et eneste System. Men inden dette skeer, bør ethvert velmeent Raad, ethvert ikke aldeles uforkasteligt Vink være de Mænd velkommen, hvis skjønne Lod det bliver at skienke et Folk, een af de største Nationalskatte: en ny- og forbedret Lovbog. Jeg vover derfor, at fremkomme her med nogle Tanker, hvis nøiere Undersøgelse og Udvikling jeg overlader til Mænd, der have mere Kald og Leilighed dertil end jeg Min Hensigt gaaer mere ud paa at vække nye Jdeer, end selv at fremsætte dem. - End skjønt man maa tilstaae, at Æresstaffe ere særdeles hensigtsmæssige, forudsat at den Nation, hos hvilken de indføres, besidder den fornødne Grad af Æres følelse, og at den Regjering, som indfører den, bestandig har søgt at frede om denne spæde Plante, saa synes man dog i vor ældre Lovgivning, og selv i den nyere, ikke saa ganske at have taget Hensyn hertil, De fleste af vore Straffe bestaae entet af Pengebøder eller Legemsstraffe. Den eneste Æresstraf, som fra de allerældste Tider har vedligeholdt sig hos os, er Ærens totale Forlis. Men i egentlig Forstand kan denne Straf ikke betragtes som nogen Æresstraf, thi den Egenskab, som man aldeles berøver nogen, kan jo ikke ansees for nogen Straf for Egenskaben selv. Naar man siger: du skal miste din Ære, saa er det det samme, som man siger, du har ingen Ære mere. Naar en Æresstraf skal opfylde sin Bestemmelse, saa maa Forbryderen, efter udstaaet Straf, faae sin Ære saa udesuittet tilbage som i det Bieblik, da Lovene straffede ham, thi kun paa denne Maade opfyldes deres velgjørende Øiemed. Men hvad Begreb skal man gjøre sig om et Væsen, der er Medlem af Staten, uden at besidde den første Egenskab, der er nødvendig for Statsborgeren, der har lidt en Straf, som imod alle Straffeloves egentlige Hensigt, endog gjør det umueligt for ham at forbedre sig? Hvad skal Samfundet med et Medlem, hvis Vidnesbyrd er uden Kraft, At Selskabet udstøder et skadeligt Medlem af sit Skjød, det synes Retfærdigheden og Fornuften at billige, thi man lader her Forbryderen dog et Middel tilovers til at forbedre sig i et andet Land, men at sige: du paa nok leve iblandt os, du maa ernære dig saa godt som du kan og være saa fri som hver anden Borger, paa den Omstændighed nær, at du hverken skal besidde Ære eller Borgerret, det er en Straffemaade, hvis Hensigtsmæssighed jeg ikke indseer. Ærens Tab maatte altid være forbunden med Frihedens Forlis, thi en Stat kan umuelig være tjent med frie Mennesker uden Ære. Den, som har begaaet en Forbrydelse, der qvalificerer sig til Ærens totale Forlis, han bør, enten ved Fængsel eller Deportation, udelukkes fra Samfundet. En Middelvei lader sig ikke tænke her. Men naar man undersøger, for hvilke Forbrydelser Loven har fastsat Ærens totale Forlis, saa synes det at blive endmere klart, at denne Straffemaade i vort lysere Aarhundrede fortjente at forandres. Lader os antage, at nogen fremfører ubeviislige Beskyldninger mod en Mand, hvis Ære vilde forkleines, dersom Beskyldningerne bleve beviiste, og at den Beskyldende dømmes til at have sin Ære forbrudt. Staaer Straffen her i noget tilbørligt Forhold til Forbrydelsen, Forbryderen har i det høieste beskyldt den Fornærmede for enkelte Handlinger, der aldrig, hvor æreløse de end vare, kunne medføre Ærens totale Forlis, men Forbryderen mister den ganske og aldeles. Han har fremført ærerørige Beskyldninger, som han ikke har kunnet bevise, eller han har i juridisk Forstand løiet. Sandt er det: den offentlige Sikkerhed og Retfærdighed kræver at han bør straf fes, men bør han derfor være en Løgner for Livstid, Bør han derfor miste det kostbarest Klenodie Mennesket eier: Æren, Kan han ikke besidde den fineste Æresfølelse, uagtet han af Lidenskabelighed, Mangel paa Klogskab, Kortsynethed a. fremfører ærerrige Beskyldninger som han ikke kan bevise? (Fortsættes.)