Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-06-27
Videnskabelighed. Pastor N. F. S. Grundtvig har udgivet et "Aabent Vennebrev til en engelsk Præste (Mr. Wade, forhen i Helsingøer, nu ansat ved en af de nye Kirker i London, godt inde i det danske Sprog og vore kirkelige Forhold. Dette 28 Sider store Skrift, hvoraf de sidste 10 endda indeholder "Opskriften til Indgangs=Prækenen som Præst ved Vartou, er riigt paa mangehaande Stof. Forfatteren kundgjør saaledes bl. A. at det var Stiftsprovst Tryde, der tidlig har hørt til hans nærmeste Vennekreds, som indsatte ham i sin ny Embeds-Stilling paa en ligesaa venlig som hjertelig Maade, skjøndt han ingenlunde fortav sin Uenighed med mig om det rette Forhold mellem Statskirken og Christi hellige almindelige Kirke, at det aabne Brev har en Mageligheds-Grund, da Sr. finder det, om ikke nødvendigt, saa dog passende, at lade adspredte Venner og Bekjendtere vide, hvordan han betragter saavel sin forrige som sin nærværende Stilling og fandt det alt for fristende "at slaae to Fluer med eet Smæk,, at han ved Udgivelsen af sin akademiske Prøve=Prædiken 1810 først lærde, at De det nu skulde være Orthodoxerne formeent, selv i de stærkeste Udtryk at beklage hvad der i deres Øine maatte være en Ødelæggelsens Vederstyggelighed, at han efter sin gamle Faders Død 1813, istedetfor at søge et lille LandsbyKald og nedlægge Pennen, følte baade Kald og Kraft til "at vove en Dyst for den lutherske Kirke i sit Fædreneland og ansaae Hovedstaden med Rette for den Kampplads, hvor Slaget maatte staae og Seiren vindes; at da han snart (1814) fandt alle Hovedstadens Prækestole, lukkede for sig, og Præsten i Frederiksberg ogsaa snart (1815) blev tvivlraadig, trak han sig frivillig tilbage med den Beslutning, hverken der eller i Hovedstaden at betræde Prækestolen, for han fik Embede i Statskirken. Dette varede længer end han havde tænkt (til 1824), da han omsider uden Ansøgning fik Embede 60 engelske Mile fra Hovedstaden, (Præstøe); men skjøndt det var langtfra at være efter mit Hoved, fandt jeg mig dog taalelig deri, som en Tilskikkelse fra den Haand, som gjør Alting godt, og næste Aar (1822) fik jeg min Villie, da Majestæten i Naade beskikkede mig til Præst ved Frelserens Kirke paa Christianshavn." Dette Embede nedlagde han imidlertid frivillig 1826, i Anledning af Processen med Prof. Clausen, da han slet ikke begreb, hvordan orthodoxe Præster kunde nære sig i Statskirken, hvor de ved deres Embeds-Eed forpligtedes til af alle Kræfter, at bestride falsk Lærdom, naar de, efterat have gjort det, uden at Hovedsagen undersøgdes, kunde stævnes som Jnjurianter. Uden at ville oprippe Stridighederne med Prof. Clausen, beder han dog ikke glemme, det var for Lutheranernes Samvittigheds=Frihed, Grundtvig kæmpede, saa meget mere, som han slet intet havde imod, at Clausen vedblev at være Professor ved Universitetet, naar han blot ikke, som Kongelig Professor i Theologien, var den beskikkede Præste=Lærer, alle theologiske Studenter nødtes til at høre og lade sig examinere af, thi naar nu i den næste Slægt Mængden af Sogne=Præsterne blev Clausenianer, da var der ingen Ende at see paa Lutherdommens Undertrykkelse i Menighederne, hvor Alle vare bundne hver til sin Sogne=Præst. Grundtvig og Endeel af hans Venner, ansøgde virkelig 1831 om Udtrædelse af Statskirken, som den eneste Maade, hvorpaa Lutheranerne kunde nære sig i Landet og forplante deres Tro; men fik Afslag, især fordi de ingen Sekt vilde stifte, men følge den Lutherske Stats=Kirkes Liturgi, da Regjeringen ikke kunde give sit Minde til en saadan Udtrædelse, uden derved at erklære, at den enten ikke vilde eller ikke kunde haandhæve de gamle Kirke=Love. Hvad nu Enden vilde blevet herpaa, hvis ikke et mindeligt Forlig indtil videre (acompromisc) var kommet istand, veed Jngen; thi ved Mellemhandling af Siellands daværende Biskop P. C. Müller, vel ikke min Orthodoxies, men min personlige Velynder, blev det mig 1832 tilladt at holde offentlig Gudstjeneste hver Søndag, efter Stats=Kirkens Liturgi, med fri Tilhørere. Fra det Øieblik Lyset opgik for Grundtvig, i Sognebaandets Løsning at see et simpelt og uskyldigt Middel til, midt under Stats=Kirkens Forvirring, indtil videre at skaffe baade Lutheranerne og alle danske Folk den nødvendigste Samvittighedsfrihed, kunde han ikke have mindste Betænkelighed imod paa ny at træde i Stats=Kirkens Tjeneste, saa meget mere, da han nu har langt flere Præstevenner i Stats=Kirken end for syv Aar siden. Sognebaandets Løsning kan heller ingenlunde ansees for opgivet, da det ubetydelige Overtal (35 mod 28) kun var tilveiebragt ved at Lederne for flere end syv Stemmer, denne Gang tilsidesatte deres eget Princip, og da nu derhos Kirke=Frihedens Talsmænd har den meest afgjorte Overvægt i Litteraturen og taler aabenbar MenigMands Sag, saa vil, efter alle parlamentariske Regler, Sogne=Baandets Løsning næste Gang i Folkeraadet faae flere Stemmer for sig end den nu havde imod sig, medens der ikke er mindste Rimelighed for, at Regjeringen da vilde nægte, hvad baade den Kongelige Commissar og Siellands Biskop selv har indrømmet, burde bevilges, naar FolkeStemmen virkelig forlangde det." Anderledes - vedbliver Forfatteren - er det vist nok med Præsternes Frigivelse, thi den syntes i Folkeraadet at have alle Stemmer imod sig og finder selv i Litteraturen stærk Modsigelse. Naar derfor kun Sogne-Tvangen ophæves, da maa Man for Grundtvig gjerne paastaae, at alle Præsterne ere orthodore, fordi Loven og Præste=Eden er det, og fordi det ellers vilde været alt for latterligt 1836 at holde en almindelig Jubelfest for Reformationens Jndførelse i Danmark. Dette slaaende Beviis paa den almindelige Orthodoxie, som nok først er opdaget siden den engelske Præstes Afreise, beder Grundtvig ham ikke tænke, at han selv af Skjelmerie føier til, men mindes derved om dets Ophavsmand, som han udbeder sig Tilladelse til skyggeviis at forestille ham. Dette skeer i følgende karakteristiske Fremstilling: "Det er Overlæreren ved Odense Latin=Skole, Hr. Dr. Kalkar, som fornylig har anvendt endeel Blæk paa min Skurelse og Halsjernets Forgyldning, men, som De nok kan tænke, uden anden Følge, end at Folk faaer lidt at lee ad og Mere at kjede sig over. At denne Frihedens tappre Modstander, som paastaaer, jeg aldrig maa forsvare min Overbeviisning, fordi jeg har den Svaghed ikke blot imellemstunder at feile som Andre, men ogsaa at bekjende mine Feil, kun forsaavidt han er kiedsommelig, kan kaldes farlig, vil De vel allerede heraf kunne skiønne, men da Hr. Doctoren ikke blot er conservativ tilbunds, men er selv det bedst conserverte Exemplar af en Læser og Skriver, som mellem Bøgerne aldeles har tabt Synet for det virkelige Liv, maa jeg dog endnu give Dem en lille Mundsmag af hans Lærdom, der ordentlig falder i det Latterlige. Efter nu at have yttret, hvorlunde Doctor Kalkar ved den Anvendelse han gjør af Grundtvigs Udtryk om Sognetvangs=Jdyllen, skal have viist, at han slet ikke kjender Forskjel paa en fri, hjertelig, og en tvunget, slavisk Forbindelse, slutter han denne Forestilling saaledes: "Dog det Allerkosteligste har jeg gjemt tilsidst, som Rosinen i Pølseenden Claus in fine, thi det er Tugtelsen, jeg har faaet af Hr. Doctoren, fordi jeg har vovet at paastaae, Kong, Christian den Tredie omskabde ved Reformationens Jndførelse unægtelig vor Stats=Kirke, uden at spørge Geistligheden. Da nemlig Hr. Doctoren neppe kan mene, at Kongen virkelig forespurgde sig hos de Catholske Bisper, om de fandt det billigt og havde Lyst til at miste deres Levebrød, Magt og Myndighed, og kastes i Fængsel, saa maa Feilen jo ligge deri, at Hr. Doctoren i Livet slet ingen Forskjel kan see paa Præsens og Futurum, den nuværende og den tilkommende Tid, thi at Kongen spurgde Reformatorerne, hvordan han skulde faae Bugt med den gamle, selvraadige Geistlighed, det har jeg aldrig tvivlet om, og hvis Hr. Doctoren mener, det kunde ikke skade, om Kong, Frederik den Sjette paa samme Maade spurgde sin Geistlighed, om Sognebaandets Løsning, da er vi jo enige. De seer nu strax, det vilde ikke paa mindste Maade skade vor Overvægt i Litteraturen, om end Sogne-Tvangen fik tusinde saadanne Penne, som Hr. Doctorens, til sin Tjeneste, men dog vilde Skæbnen, at Sogne=Friheden skulde paa samme Tid faae en ny Pen til sin Ære, der hører til de dygtigste, Man dypper nordenfor Elben. Det er en ung Præst i Jylland, ved Navn Birchedahl, mig hidtil aldeles ubekjendt, som har gjennemgaaet Forhandlingerne i Roeskilde om Sognebaandets Løsning med en Diærvhed og Taalmodighed, en Kraft og Klarhed, der ikke blot spaaer Sogne=Friheden en glimrende Seier, men vor Litteratur en udmærket Prydelse." Forfatteren gaaer derpaa over til at berolige de over en forestaaende Liturgisk Forandring ængstelige Gemytter ved den Forsikkring, at det sikkerlig er langt fra vor Faderlige Regjerings Hensigt at paatvinge Os det mindste Nyt, som kunde besvære eller forurolige Nogens Samvittighed, det være sig Lærd eller Læg, Vise eller Enfoldige.