Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-11-27
Da Forfatteren i sine yngre Aar studerede den sachsiske Historie, indprægede sig dybt i hans Erindring de sidste Ord, Canzler Crell, som efter et høist stormfuldt Liv endte for halvtrediehundrede Aar siden sin Bane paa Skasottet, udsagde, nemlig: Disce meo exemplo mandato munere fungi, At fuge den neskom in naturen paaben in jeder lern, sein Lection So wirdes wohl im Hause stehn. In einer andern Manier, freilich mit etwas Was er aufgekrellt, liesse sich's allenfall auch so verdolmetschen. Ney ubersatt hab ich zu fegen Vor eigner Thur; des Amts zu plegen, Das mir vertrant. Denn, was ich da gethan, Sed ich kaum als die Halfte dessen an, Was Kong mir und Vaterland zur Pflicht gemacht, Und hart ich Jhr mein Leben auch verwacht, Wer mehr thun kann und maa, der thue Was er nicht lassen kann. Jyn drucken andre Schube. Dies meine Ansicht. - Jeder steht mit eignem Auge, Und was sein Glaube ist, sey darum nicht men Glaube. Begegnen wir auf einem Weg uns nicht, Soscheint uns beiden en verschiednes Licht. Von merner Bahn ruft aber mig nicht ab, Als der Gedanke an das Grab, Ans Schattenreich, das einst uns beid umüllt, Mich und den Landesvogt von Sylt. Det er vist nok det ønskeligste for Staten, at hver især passer sit Kald, det bedste og nidkjereste han formaaer, og at han er det ganske opofret. Altsaa og dens Pligt, der har Skribent Kaldet, at øve det med Sagkundskab, Sandhedskjerlighed, Fædrenelandskjerlighed. Ingensinde synes Trangen at have været større end nu, til at sande Menneskevenner ville udvikle i Skrifter for Folket de rigtige Begreber, om Regjering og Styrelse, Pligter mod Staten, Anarkies Rædsler, Demagogers Rænker, politiske Kandestøberes Daarskab, etc. etc., og det synes at være en værdig Gjenstand for en Prisopgave. Et saadant Skrift, forfattet af en almindelig agtet Mand, af rene Sæder, af Verdenskundskab af sand Friheds Aand, Frimodighed, Upartiskhed, uden Hykken hverken for den Ophøiede og Mægtige eller for Mængden, i øvrigt i et værdigt Sprog og givet en interessant Tone, maatte upaatvivleligen være ønskeligt, upaatvivleligen stifte Nytte. Klare, lyse Jdeers Udbredelse, saaledes at de kunne dybt gjøre Jndtryk ved Overbevisningens Kraft, er sikkert det bedststyrkende Middel for Stats nerverne. Redacteuren slutter disse Linier med hvad en Ven, en højtagtet Landmand, i Anledning af Tidens Tildragelser og exalterede Hoveders Yttringer, nyelig tilskrev ham: Hvad vilde Hr. A., Hr. B. og C. etc. etc. sige, eller hvorledes vilde det gaae dem, dersom den noget strænge, men gode Lov, som fandt Sted i Fyrstendømmet Potu, var eller blev gjort gieldende i Danmark eller Hertugdømmet Holsteen; Den lød efter Niels Klims Beretninger saaledes: Alle Projectmagere, som fremkomme med Forslag til Forandringer i Statsforfatningen, blive offentligen fremstillede paa Torvet, med en Strikke om Halsen, deres Forslag undersøgte af Statens viseste Mænd, og naar disse erklære, at Paafundet er Landet skadeligt, bliver Projectmagerne strax at opklynge." Potuanerne holdt overalt særdeles meget over gamle Love, og Forfædrenes Indretninger vare dem i Almindelighed meget hellige, eftersom de troede, at Staten, ved de evige Forandringer, efter enhvers Jndfald, maatte svækk Hillemen, siger Niels Klim; hvorledes vilde det gaae med vore Projectmagere, der under Skin af det almindelige Tarv og Landets Bedste hveranden Dag pønse paa nye Forandringer til deres egen Fordeel. Niels Klim saae, at en Projectmager hvis Plan var forkastet blev hængt. Projectmagere vare de eneste, som i Fyrstendommet Potu straffedes paa Livet, da man troede, at enhver vel overtænkt nye Forandring giver Anledning til Uroe og Uorden i Staten, men kuldkaster og forstyrrer den tent, om den er urimelig overilet siat applicatio.