Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-24
Om Kultur og Politur. Jntet er almindeligere, end at Ord af virkelig ædel Betydning i daglig Tale bruges til at betegne vædle eller mindre ædle Beskaffenheder og Gjenstande. Grunden dertil er vel den simple, at Udtrykket skal skjule Tingens Brøst, der var altfor kjendelig, naar den nævntes med sit rette Navn; men følgen er, at det ædle Ord, hvormed Daarskab og Letsind tilstørredes, taber sin Kraft til værdigen at fremstille det Begreb eller udtrykke den Dyd, hvis eiendommelige Tegn det var, og at selve Begrebet, vigtigt for Menneskeedannelsen, saaledes ofte berøves det Liv og den Varme, under hvilket det ikke kraftigen kan virke paa Hjerte og Villie. Jblandt Mængden af saadanne misbrugte ord troe vi at finde Benævnelsen af en vis Grad Aandsdannelse, Kultur, som eet af de vigtigste. Vi sigte hermed ikke til Ordets Brug i Historien, hvor hvert Folk, der har noget Begreb om at bygge ordenlige Huse, drive stadige Næringsveie, især Agerdyrkning, og som ikke mangler borgerlige Jndretninger, kaldes i Almindelighed kultiveret; thi ved at tilkiende et saadant Folk Kultur, tages der snarere Hensyn paa den Aand, der aabenbarer sig igjennem det Hele, i dets Organisation og Bestyrelse, end paa de enkelte Lemmer af Selskabet, for sig selv betragtede. Alligevel er Kultur endnu altid en upassende Benævnelse for et heelt Folk Dannelse, eftersom de Ukultiveredes Antal i samme bliver stedse langt større end de Kultiveredes. Mere passende anvendtes nok Udtrykket Civilisation, der sikkert efter sin oprindelige bemærkelse kunde tilkomme hver nogenledes organiseret Stat. Men her have vi for Øie den Mening og Sprogbrug, som vil, at Kultur skal for alt, hvad der har en saakaldt nogenlunde menneskelig Figur og Anstand, være næsten ligesaa almindelig, som Aandedraget for alt, hvad der har Lunger. Hvor indgroet denne Mening end er, og hvor forhadt Forsøget paa at udrydde den end maatte være; ville vi dog, da vi ansee den for skadelig, med faa Ord søge at vise, hvad Kultur egentlig er, hvoraf det vil blive klart, om hiin Mening har nogen fast Grund eller kun den løse og almindelige, at man helst tilegner sig, hvad man føler, man meest mangler. - Det er overflødigt at erindre, at Tænkeren i disse Linier hverken vil finde noget udtømmende Skilderie, eller noget egentligt Nyt, thi han har enten for bedre sagt sig selv og andre, hvad her blot berøres, eller han kan, naar han vil, sige det bedre og grundiger; men følgende korte Betragtning skal kun tjene som Vink for den slumrende Eftertanke, som endnu maatte findes hos en og anden, der vel haver Døgnets tankeløse Sværm, hvori han inddroges, men som til at rive sig ud af dens Strikker behøver et Stød fra fremmed Haand. Maaskee endog det svageste Lysglimt, den ubetydeligste Haandrækning vilde være en Saadan kjærkommen. Kultur betyder oprindelig, som bekjendt er, Dyrkning eller Uddannelse. Men hos Mennesket kan Dannelse være foregaaet indvortes eller udvortes. Dagens Tone byder blot at see paa det Udvortes: det gamle Fyndsprog, Skinnet bedrager, har tabt sin Kraft, thi Skin er nu det Væsenlige, og Verden vil bedrages. Hvo kan ogsaa fortænke Nogen i at ansee det Udvortes for alt og det eneste, naar det hos ham er alt og det eneste, Dannet er derfor den, hvis Udvortes er afrettet, tilsnittet og pyntet; kultiveret er den, som stemmer i alt med Dagens Tone, følger og hylder Døgnets Smag og Lyster, besidder den Gave at sladdre om alt, men intet forstaae; og fremfor alt har et Sind saa let og flyvende som et Fier Og saaledes staaer den Sandhed fast, at Kulturens Rige udbredt over den halve Jord, næsten har naaet Vældens Spidse; hvo som endnu tvivler, han maatte tvivle, om Solen var til, naar den brændte ham ligge paa Jssen. Noget soleklart er der unægteligt i dette Ræsonnement; kun tillade man endnu den bemærkning, at saadanne Kultiverede vel kunne hedde, om de endeligen vil, dannede og kultiverede Kroppe, men aldrig dannede eller kultiverede - Mennesker. Hos Mennesket, hvis Væsen er i dets Jndre, maa Kultur sættes i Dannelse af dette Jndre: Tænkevnens Dyrkning og Uddannelse er Kultur; eller, – for at tale med Philosophen Treschow Kultur *) er den Forbedring eller Fuldkommenhed, som Forestillingsevnen, især den høiere, ved regelmæssig Undervisning og Øvelse kan modtage" Kultur, i denne ene værdige Forstand, kan ikke gives uden Videnskabelighed og Dyd eller uden en Stræben til disse høiere Formaale. Thi dens Væsen bestaaer i tydelige og levende Forestillinger om det Gode og Ædle, i klare Begreber, om det Rigtige og Sande; men saadanne Begreber, saadanne Forestillinger kan ingen have, uden at han drives og ledes af dem til at virkeliggjøre deres Gjenstande. En Kultur, som besmitter Sæderne, er Ukultur. Nu spørge vi, er denne Aandsdannelse, denne Kultur, som viser sig virksom i Videnskabelighed og Dyd, saa overhaands almindelig, Lader os, for at erfare dette, gaae nærmere løs mod Troppen! Men bestandig have vi for Øie, at en kultiveret Laps eller en kultiveret Vellystling er en Modsigelse, en Uting! See, hele Linier af studerede og usinderede Lapser falde da for vor Dom, talrige Sværme, af fine og grove Vellystlinge gives Afsked i Unaade, tætte Klynger af fornem og ringe Pøbel maae vandre ud af Kulturens Gebeet; og dennes Herredom, vi drømte saa udbredt og blomstrende, spinder ind til et lidet uanseligt Antal, der beskedent skjuler sig for ikke at styrres af Mængdens Larm og Glimmer. Men hos disse faa staaer ogsaa Kulturen grundet ved des dybere Rødder og bærer dem og deres Kreds des varigere og ædlere Frugter. Fortsættes.)*) Treschows Anthropologie, Khn. 1809. Side 161. J Anledning af Charaden i No. 67. Udloveren af tyve tusind Daler, dem han til Grandskeren vist ei betaler, og - efter Vilkaar – ei betale bør, maa vide: at jeg aldrig førCharaden havde læst – jeg strax jo fandt at om Bogstavet A, var alting ganske sandt. Tillad, jeg sender her en Gaade, for hvis Jndrykkelse De selv maae raade. Jeg op og ned paa al Slags Orden vender, skjøndt ingen meer end jeg til Orden kjender. Hos mig en Bonde for en Konge gaaer, og Plads en Domestik for Herren faaer.