Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-07-24
Mod Grundtvig behøver jeg ikke et Ord videre til Forsvar eller Gienmæle. Eftertiden skal engang kiende mig; og rolig haaber jeg at staa for dens Dom, som jeg kan staae for mine Samtidiges og Medborgeres. Jeg ledes desuden høiligen ved længere at fortfare med en mig yderst forhadt, og fra min Side overflødig Strid. Med Forfatteren af Krøniken og dens Gienmæle har jeg intet videre at skifte, og om Bogen behøver jeg intet at sige, efter den videnskabelige Bedømmelse, man kan læse i vor Litteraturtidende. At tage de fortiente Mænd i Forsvar, som Grundtvig, har forurettet, var det eneste, hvortil jeg fremdeles kunde føle mig opfordret; men ved koldere Overveielse maa jeg vel finde det overflødigt at forsvare dem, der mindst kunne trænge til mit Forsvar, og hvis Navn og Daad og Værker ville leve, naar Grundtvigs Krønike længe er glemt. At udvikle mere udførligen min Beskuelse af Historien, (som jeg sandeligen er saare langt fra at ville paanøde Nogen, som den ufeilbarlig rette kan skee i Fremtiden uden al Polemik. Jeg kan derfor fra denne ubehagelige Strid vende tilbage til min fredelige Ro og mine stille Sysler, i hvis Kreds jeg er lykkelig nok til at styrkes af det sande, ædle Venskabs herlige Livsnæring; og forbeholder mig kun, om jeg dertil faaer bedre Tid og nærmere Kald end i nærværende Øieblik, og Jngen mere duelig Haand forekommer mig, at give mine Landsmænd en renere og mere upartisk Fremstilling af den Schellingske Lære, end den, Krøniken og dens Gienmæle stræber at giøre gieldende hos os, ligesom og at reise den store, ædle Müller et Minde, saa godt mine Evner ville række. At han, som Grundtvig udtrykker sig, var en Kæmpe, er et af de sandeste Ord, Kroniken har gienmælet; og at dens Maal imod Müllers er Dvergemaal, er ogsaa ganske rigtig anmærket. Da det nu ikke altid er saa nemt, at male med Ord, eller saa afgjort, at Grundtvig er en af Gud beskikket Skiald(S. 28.) saa skal jeg for min Deel Jntet have imod, om han lader det beroe ved at siunge om Müller. Nu lade vi hannem sove i Fred! Christian Molbech. Om Ordsproget: Vox populiest vor Dei. Perder har kaldet Ordsprog: Almeenregler for hele Kloden, fordi de, efter hans Formening, ere et Udtog af menneskelig Visdom, og indeholde alt hvad det menneskelige Kjøn i Møie og Arbeide, i Nød og i Fare, ved Vildfarelse og Eftergrublen har fundet paalideligt. Denne Paastand synes at indbefatte lutter Sandhed og dog kan ingen nægte, at den er høist ensidig. Maa man end indrømme, at de fleste Ordsprog ere fremkomne paa den af Herder anførte Maade, saa er det dog vist, at dette ikke kan gielde om dem alle, og at de fleste af dem ere komne i Brug under særegne Omstændigheder, og paa Tider, heel forskjellige fra dem, de skulle tjene som Almeenregel. Ordsproget vox populi est vor Dei bærer tydeligt Præg af den republicanske Tidsalder, hvori det oprindelig fremkom, og da man maaskee, det være nu for at smigre Folket eller give Nationalaanden et høiere Sving, satte Folkets Stemme i lige Rang med Guds Stemme, det er med andre Ord, gjorde Folket til en Gud og overdrog det den høieste Souveralitet. - Antager man vox populi for det samme som den almindelige Villie, der efter Kants System, bør være Prøvestenen for alle Love, saa kan det være rigtigt at sige: vox populi est vor Der; men antager man, efter almindelig Sprogbrug, vor populi for den offentlige Mening, saa er der meget at indvende imod dette Ordsprog. Hvad er i Almindelighed den offentlige Mening? Et tusindfoldigt Echo, der høres hundrede Mile langt, naar radii sonori reflecteres af haarde og elastiske Legemer. Men ligesom Echoet, jo mere det gjentages, altid lyder utydeligere end den oprindelige Stemme og tilsidst ganske hensmelter i Jntet, saaledes forvandskes ogsaa den offentlige Mening, jo flere de Munde ere, den har at løbe igjennem.