Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-02-17
Fra min tidlige Barndom har det stedse været min Tanke, engang at blive Advocat. Dette Forsæt er opvoxet med mig, og alt som jeg blev ældre, tiltog det i Klarhed og Styrke. Siden hine første Dage har jeg seet mange Jllusioner synke i en tidlig Grav; men dette Ønske har dog overlevet dem alle, og Generalfiscalen har for faa Øieblikke siden berettet Deres Majestæt, med hvor trofast Udholdenhed, men tillige med hvor ringe Held jeg igjennem en Række af Aar har forfulgt mit Maal. Endelig har jeg naaet den Havn, hvortil min Higen stundede: Her staaer jeg ved Foden af Deres Majestæts Throne! Her staaer jeg i Skranken for Danmarks Høiesteret. Men, allernaadigste Konge, hvor ganske anderledes ere de Forhold, hvorunder jeg idag – for første og rimeligviis for sidste Gang i mit Liv - har Ordet i denne ærværdige Forsamling, – og hvor forskjellige fra dem, hvorpaa min Hu var rettet! Det er ikke i Advocatens præstelige Toga, det er som Anklaget, jeg staaer for Deres Majestæt. Man har kaldt mig en Forbryder og Misgierningsmand, man har udstødt mig af den Forsamling, hvori Medborgeres Tillid havde beredet mig en Hædersplads, man har i dets Sted bænket mig for Jnqvisitionens Skranke, og Statsanklageren har imod mig reist den haardeste af alle sine Beskyldninger – Beskyldningen for Høiforræderi. Det er under Vægten af en saadan Anklage, at jeg her fremstaaer for Deres Majestæt, det er for at forsvare mig, min Fremtid, mit Livs Velfærd, mod en saadan Sigtelse, at jeg har taget Ordet. Det er derfor sandelig ikke med let Hjerte og ikke med glade Følelser, at jeg gaaer til dette Værk, men dog har det aldrig noget Øieblik været mig tvivlsomt, at det saaledes var min Pligt. Jeg vilde have undgaaet dette, dersom min Sag var bleven behandlet skriftlig, den vilde Jntet have tabt derved, og mig havde det sparet denne Times Ansvar og Byrde. Men dog var det mig klart, at intet personligt Hensyn turde komme tilorde, hvor det gjaldt et stort og vigtigt Princip, og ligesom det derfor var med oprigtigt Sind, at jeg ansøgte om mundtlig og offentlig Forhandling af min Sag, saaledes føler jeg mig ogsaa nu dreven til her at udtale min Tak og min Glæde over den Beslutning, der har givet dette Princip en ny betydningsfuld Stadfæstelse. Heller ikke vilde det have været mig vanskeligt, blandt denne Rets udmærkede Advocater at finde en Forsvarer, der i Dygtighed langt vilde have overgaaet mig; jeg vilde da i Ro og Mag have kunnet oppebie Sagens Udfald, og med større Fortrøstning. Men dog var det mig indlysende, at det var min Pligt, selv her at give Møde, for selv at forsvare mine egne Handlinger, for selv at forfægte Lovligheden af de Anskuelser, til hvilke jeg bekjender mig, og hvis Bekjendelse netop har paaført mig denne Sag. Og ikke blot dennes særegne Beskaffenhed, men ogsaa mit Livs Conseqvents fordrede dette; thi den, der paa en Maade har tilbudt sig til Andres Forsvar, vilde aabenbart ikke uden Selvmodsigelse have kunnet søge Ly og Beskyttelse bag nogen Anden, nu det gjaldt at forsvare sig selv. – Dette, allernaadigste Konge, ere de Grunde, der have ført mig herhen. Jeg kan i alt dette maaskee have feilet; men nærmere komme vi vel neppe det Rette, end naar vi gjøre, hvad der efter vor bedste Overbeviisning er vor Pligt, og større Garanti kan Jngen have for, at det ikke er egeistiske Lyster, der daare hans Erkjendelse ved at paakalde Pligtens Navn, end naar han ikke kan opfylde denne, uden at beseire sine Tilbøieligheders Tilskyndelse. Saameget vil i alt Fald af det Sagte være Deres Majestæt indlysende, at naar De seer mig her, saa er det ingenlunde, fordi jeg har stor Tillid til mine egne Kræfter eller fordi jeg lover mig synderlig Ære og Glæde af dette mit Forsvar. Sangvinske Forhaabninger og forfængelige Lyster ere i det Hele blevne mig temmelig fremmede, og jeg maatte vistnok være behersket af dem i en høist usalig Grad, dersom de ikke forstummede her – for Deres Majestæts ophøiede Throne – i denne Ærefrygt indgydende Forsamling - paa et Sted, hvortil der knytter sig Mindet og saamegen fremragende Dygtighed – ligeoverfor en i flere Henseender saa overlegen Modstander – endelig i en Sag, hvori et heelt Livs Velfærd staaer paa Spil. Derfor har jeg heller aldrig meere levende, end i dette Øieblik, følt Trangen til skaansom Overbærelse; men jeg skulde ogsaa feile storligen, om ikke min hele Stilling, baade som Uøvet og som Anklaget, gav mig god Adkomst til at finde den. Paa en for mig meget ubehagelig Maade er denne Adkomst bleven forøget ved et lille personligt Uheld, som jeg imidlertid haaber, ikke vil gjøre det umuligt for mig at fuldende mit Forsvar, til hvilket jeg nu skal gaae over - ikke i Tillid til mine egne Kræfter, men vel med Tillid, stor Tillid til min Sag. Det er denne, jeg skal søge at retfærdiggjøre."(Efter at have, som bekjendt, gjennemført sit Forsvar i fire Timer, og gaaet Punct for Punct igjennem den hele trykte Beretning om det Foredrag, som havde givet Anledning til Actionen, samt paa ethvert paagjældende Sted indflettet de Oplysninger som findes adspredte i Forhørene, og modbeviist Generalfiscalens Paastande, sluttede den Anklagede saaledes:)"Mit Forsvar er her tillende, og jeg skal nu overantvorde min Sag, og med den min Fremtids Skjebne i Deres Majestæts Haand. Jeg gjør dette med fast Fortrøstning til Høiesterets Ret færdighed; thi jo meere det ligger i Forholdenes Natur, at de administrative Autoriteter under saamange krydsende Hensyns forstyrrende Jndvirkning maae være udsatte for at give efter for Øieblikkets vexlende Krav, desto større Beroligelse er det for enhver Anklaget, at Dommerkaldet hviler i en lidenskabsløs Ro, høit ophøiet over Momentets ustadigt bevægede Higen, - desto større Trøst finder ogsaa jeg i, her at turde appellere til den Domstolenes Uafhængighed, som er denne Jnstitutionsskjønneste Attribut. - Jeg har med beraad Hu ladet mange Punkter uberørte, som en Defension i Reglen pleier at medtage. Dersom ikke Sagen selv overtyder Deres Majestæt om, at min Hensigt har været god, og at mit Forhold under hele denne Prøvelsens Tid, saavist som i mit hele tidligere Liv, har været agtværdigt, saa vilde det være forgiæves, om jeg selv her paaberaabte mig saadant. At jeg ikke har handlet uden særdeles Foranledning, har jeg leilighedsviis, alt fremhævet, saavelsom at Alt, hvad jeg har gjort, staaer i nøie Conseqvents med vor hele senere Stats udvikling, og navnligen med Jndstiftelsen af det Folkeraad, hvis Medlem jeg er. – Langt betydeligere, end den Straf, Hof= og Stadsretten har idømt mig, ere de Onder, den blotte Action har paaført mig. Den har forspildt og forbittret mig et heelt Aar af mit Liv, – et Aar, som jeg tiltraadte med saa glade Forhaabninger og med det Forsæt, ret samvittighedsfuldt deri at forberede mig til mit Kald som Stænderdeputeret; den har stødt mig tilbage fra det, det er et lovligt og sømmeligt Maal for hver Mands Stræben, – en fast Livstilling, en bestemt Virkekreds, et sikkert Erhverv, – og det i det Øieblik, da der aabnede sig en Udsigt for mig til paa den ærefuldeste Maade at naae alt dette. Og dog, allernaadigste Konge! dog ønsker jeg Jntet uskeet af hvad jeg har gjort, jeg har handlet i den faste Overbeviisning at opfylde min Pligt, og efter al den Opfordring til streng Selvprøvelse, som dette Aar har bragt mig, tør jeg udtale det – uden Overmod og uden Forsagthed, – men med den modne Selvbevidstheds rolige Styrke: min Samvittighed frikiender mig. - J denne Følelse ligger der en Fred og Hvile og livsalig Glæde, som Mennesker ikke kunne give og Mennesker ikke tage, – med denne Følelse imodeseer jeg Deres Majestæts Dom, idet jeg nu skal indlade denne min Velfærdssag til allerhøieste Paakjendelse med den allerunderdanigste Paastand, at jeg allernaadigst maa vorde frifunden for Generalfiscalens Tiltale i denne Sag, saaledes, at de af Actionen flydende Omkostninger maae vorde paalagte det Offentlige. (J sine Forord siger han: Hvor forvisset jeg end tør holde mig om, at den mig overgaaede Straffedom ikke har forringet min Agtelse hos dem, hvis gode Omdømme er al min Eiendom og Ærgjerrighed, kan det dog ikke være uden Vigtighed for mig at forsvare mig ogsaa for dem af mine Medborgere, forhvilke jeg kunde behøve noget Forsvar, og skjøndt der, efterat der er gaaet Høiesteretsdom i Sagen, ikke længer tør være Tale om et juridisk Forsvar, vil dette Jndlæg for Publicums moralske Domstol maaskee dog have bedre Held, end det havde for den juridiske Ret.")¬