Norske Intelligenssedler, 1772-09-09
Sedler Nordske Jntelligen No. 37. Onsdagen den 9. September 1772. Dette er indkommen. Jeg vil ikke spørge med Patrioten i Fior: Hvor er Vægterne paa Zions Muure: Thi naar Vægterne ej raabe, eller høres, da pleier det gierne være et Tegn til at der er ingen paa Vagt, men jeg vil rimeligere i dette Blad offentlig spørge: Om der er Jndbyggere meere til, som har Følelse af og over Norges overhængende Mangel, Ulykke og Ødelæggelse, Uden at nægte de Ufuldkommenheder jeg altid selv erkiender hos mig, kunde jeg ikke paastaae at see meere end andre; men dette synes mig at enhver Forstandig kand indsee, at uden Guds besynderlig Beskiærmelse og en særdeles stoer og god eller fast unaturlig Forandring, løber de to Tredieparter af Landets Korn-Afgrøde endog i Aar Fare for at blive umodent, Ejerne og Landet til Skade eller til liden Nytte; Hvem tænker da paa de Fattige og paa den store Mængde, som vil komme til at lide Mangel og Nød, Men om end den Velsignelse, som Høsten promitterer, kom til Fuldkommenhed, hvor utilstrækkelig er den endog da, til at afhielpe Landets Trang, og lad være, at de faae Penge der endnu er tilbage i Circulation i Landet, kunde bringe noget Korn ind, kand det da formodes at de Handlende beqvemmelig vil føre Landets ind- og udvortes Handel med Spejler, Stoeler, Borde, &c: og at Bønderne kand betale Skatter og andre Udgifter, enten med Boeskab eller med Tin og Træe Talerkener. Sandelig jeg frygter for, at mange, som Døden formedelst Hunger og Barkebrød har prænumerered paa i Aar, vil i det tilkommende blive den et sikkert Rov, dog jeg oprigtig ønsker at maatte blive en falsk Prophet. Hvor blev av den Norske Banqve, Kunde den ikke nu kommet Landet til pas, J, som den angik, siger mig, at J have ansøgt den hos Kongen; men J tage Fejl, og vide maaskee ikke selv at J have ansøgt den hos Kongens og Landets Fiender, thi Kongen selv vil vel ansee hver den, som underminerer og exponerer et Riges Handel og Undersaatters Liv, derfor, og saadant vil vel ingen, som har sin fulde Forstand, imodsige. Har nogen af Eder selv Persohnlig andraged denne Landets betydelige Sag for Kongen, eller var den det ikke værd, og har J hørt at Majestæten selv har nægtet Eder een Banqve, eller giøre Forræderes Røst Eder til alle Tider Fyldest, Mig synes at J have Argumenter i den Sag (om ikke fleere) som kunde bevæge Himmel og Jord, thi den sidste er endog ikke skabt til Menniskers Pinestæd, og fejler det Eder paa levende Vidner, da tiener de af Hunger Døde og Døende dertil. Men om J fremdeles derudi bliver saa driftige som hidindtil, efterdi det er vanskelig at opvække døde Folk, har de Handlende da ingen Raad til Landets Frelse, At den Geistlige, Militaire, Embeds- eller Bonde-Standen skal forskrive Korn ind til Landet, det kand vel ingen Klog vente, og at Kronen befaler de Handlende at giøre det, uden at føje de Midler, som skal tilvejebringe Penge dertil, det vil have ligesaa liden Frugt, som at vække paa de Døde. Hvad vil det sige under een souverain Regiering, at de Kiøbenhavnske Banco-Herrer er Eder eller et gandske Rige imod, naar J frembringer Eders Sag til rette Sted og paa rette Maade, Nær havde jeg sagt: Gid jeg manglede noged, som jeg rimelig kunde søge, da ville jeg lære Eder at tørre af de Norske reele Ansøgninger det Støv som fordunkler dem. Nok veed jeg, at det kunde være een Part af de høieste Embeds Gierninger, at andrage og forestille den Ulykke hvormed Landet trues, ligesom at foreslaae Hielpe-Midler derimod; men saa længe ingen klager uden discoursive, kand Øvrigheden og forsvare at tie: Rimeligst synes det, at Jndbyggerne klagede og at den høje Øvrighed i Stifterne og Amterne attesterede Besværingernes Tilforladelighed. Jeg taler til Norges Kiøbmænd, saa mange som kand kaldes saaledes, om Korn-Jndførselen og om Banqven: Nogle af Eder moralisere over Dyder, erindre J da og at Pligter imod Fædernelandet er af det største Slags. Viide J ej tilforn, da lær af Naboe-Rigets Carl ikke med needhængende Hoveder og forsagte Hierter, men med fælles Jver og Oprigtighed, at gaae Faren i Møde, og at udslukke Nødens Guist førend den kommer udi Flamme, saafremt J ville vente at opnaae Eders patriotiske og redelige Hensigter. von Westen.