Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-12-09
Det gielder kun, at man forstaaer at mane og ende inden Kredsen Satans Bane. Jeg slipper mine Katte ud, og snart forsvinder Pakket, som det kom, med Fart. De Katte skabte Himlen i sin Naade, Han: Riv ned, Riv ned! Det kan jeg ene raade. Jeg Og, som tilforn, jeg svarer nu igien: der bliver Jntet af, min ømme Ven! Nævn heller mig hver Feil, De troer jeg Taabe er blind for, og jeg retter dem tilhobe, 50. med Sindighed og Læmpe, uden Støi. HanDe kan ei tælles. Jeg: Hør, den Løgn var drøi. Han: Som, strax de Vinduer. for smaae, for lave Hvor kan dog gjennem dem De Lysning have Jeg Velan, jeg sætter andre, om end ei 55. paa eengang alle, dog omsider. Han Nei, Der mylrer jo af Feil, Tagrenden lækker. Jeg Saa loddes den da Han Hist og her bedækker tykt Mos alt mangen Tagsteen. Jeg: Stenen ned, om ei den renses kan, Hvad Mere veed 60. De? Han Ned med Huset, som saa mange andre Det er saa tungt, saa kjedsomt at forandre saa let at rive med, saa muntert! Jeg Vel! Mon ogsaa overalt saa rigt paa Held, Mit Huus er gammelt, sandt, just ved sin Ælde 65. ærværdigt, om den Følelse maa gielde. Endnu beskytter vandtæt mig dets Tag mod Storm og Skylregn barskest Vinterdag. Plads har jeg nok. Staaer hist og her en Stue hidtil ubrugt, lad mig dens Nytte skue, og anvendt skal den vorde, og dens Navn skal ufortøvet svare til dens Gavn! Orcanen, vild og rede til at fælde, tidt rystede mit Huus med Troldes Vælde; men, rystet nok saa hæftigt, dog det stod. 75. Hvad Under, om jeg troer dets Grund end god? Hvad Under, om jeg heller vil forbedre, end rive ned, For gjorde mine Fædre saa. At just de var dumme, eller vi just ere klogest, det skal Himlen frie mig for at mene. - At, naar Huse rives ned, fede Brokker Haandværksfolket gives, det fatter jeg jo nok, men muligviis og derfor paa at tøve sætter Priis. Og, er jeg gammeldags, det kommer Næsten, 85. saavidt mig synes, ikke ved forresten. Vil ad Forbedrings fredelige Vei De føre mig, jeg følger, sviger ei; og Æren Dem, en Ære, Mand vel værdig! Han: En Mand som jeg, i Kunsten fir og færdig, 90. foragter Bagatellen, stryger Seil og er for stor, til blot at rette Feis. De vrager mit Talent, men det er ilde, Viid: jeg har revet ned, fra jeg var lille til denne Dag, og søger uden Blu min Ligemand - dog, fandt ham ei endnu Der hører Mænd dertil, med Been i Næsen; thi, styrter først et saa forældet Væsen, slaae Stumperne omkring i Tusindtal: og den, de ramme, Vee den Pandeskal, 200. Selv har jeg aldrig bygget, vil ei øde min Tid paa tusind Ærgrelser, der møde, naar Jdealet giver op sin Aand, tilintetgjort af Virkeligheds Haand; men Mestere, som mig, i Planer, Tegning, S. i Forslag, Udkast, Oversigt, Beregning, der alle nette paa Papiret staae, saa flinke Mestere man finder faa. Gav end omsonst jeg Nætter hen til Bedste for min genstridige og dumme Næste, dog veed jeg, Hvem jeg er, Ei skabte Gud mig til at rette Feil og slette ud. Men, gjorde Hver, som De, betænksom Mine, hvor tog vor Kunst Brød fra til sig og Sine? Svar, skal ubrugt, til Fremtids Tab, mit Pund, 15. det ædle, da forgaae i Bund og Grund, det ædle Pund, at see en Feil og knuse flux Legemet, hvorpaa den er tilhuse, Skal tillukt tøres ud min Viisdoms Væld? Jeg: For mig ret gjerne! Han: Hvad? – Farvel! Jeg Farvel! 220. John Barthold.