Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-02-26
Hannover d. 3die Februar. Hs. Kongel. Høihed. Kronprindsen af Sverrig har udstædt følgende Proclamation til det franske Fol Franske. Det er ingen Udlænding, der i Dag vender sig til Eder. Det er en Mand, som de dyrebareste Folelser knytte til Eders lykkelige Clima. Eder skylder han sin første Hæder. J have seet ham forsvare Eders Sag, da den var ædel og reen. J have seet ham med Glæde udgyde sit Blod for Fædrenelandet, naar J kjæmpede for det. Delende alle Eders Ønsker, alle Eders Forhaabninger, have J seet ham, hvorledes han gjorde det franske Navn elsket endog i de Lande til hvilket han sorte Eders seierrige Faner. Franske, Hvad er der bleven af Eders talløse Skarer, Hvor er Eders Krigerhæder? Hvor ere de Legiener, som vare Eders Stolthed, og syntes for evig at sikre Eders Held, Hvilket Himlens Sværd har fældet dem? - Alt er nedstyrtet i en frygtelig Afgrund. For ti Aar siden gjaldt Eders Grændser for angribelige, nu - trues de; da vare J Europas Beundring; seer hvad J nu ere, Gjennemvandrende Jordkleden ville Eders Blik neppe være istand til at opdage et eneste Folk slag, som er eders Ven, allevegne falde de paa Egne, hvor Tusinder af Franske have fundet deres Grav. Hvo er Stifteren til saamange Ulykker? - En Mand, som ikke engang er født Fransk. Hvilken usalig Tildragelse har da gjort ham til Eders Skjebnes Voldgivtsmand og Svøbe, Begyndelsen til hans krigerske Lobebane betegnedes af et blodigt Optrin inden Parises Mure; man havde firsindstyve Tusinde Braves Død at bebreide ham, hvilke han opofrede, for at fuldbyrde sin Plan at opsvinge sig til Keiser i Orienten, i en anden Verdensdeel. Skuffet i sit Haab forlod han sin Hær, og paa samme Tid, da han lod sine Vaabenbrødre forsmægte i Elendighed i Lybiens brændende Sand, overtraadte han, for at komme tilbage til Frankrige, Qvarantaineloven, som selv den hellige Ludvig havde holdt i Ære. Til Frankriges Ulykke var Lønnen for saa stor Brøde Consultoaaen, og snart derpaa det Keiserlige Purpur. Kommen til den høieste Magt, lovede han Frankrige indvortes Ro, Europa Fred. J troede ham, Franske. Hvad saae J ham foretage sig for at opfylde Eders Forhaabninger? – indgaae Foreninger, der lige saasnart bleve brudte som de vare sluttede. Denne Fredsstifter for Jorden har ført Ødelæggelse og Død over Spanien, og gjort Eder til Redskaber, for sin Ærgjerrighed. J saae ham, hvorledes han udspredte Tvedragts Sæd, mellem Fader og Søn, derpaa viste sig i Bayenne som Megler, lovede Europa at han vilde bilægge deres Uenighed, opvakt af ham selv, og hvorledes han da, efterat have beraabt sig paa Faderens Værdighed og den Ærefrygt, hans graae Haar bede, styrtede den ene i et Fængsel og og den anden i Landflygtighed, men først berøvede begge hvad dem tilhørte. Det af saamange Uretfærdigheder bedøvede Europa tang endnu, men langt fra at Fyrsternes og Nationernes Langmodighed tilfredsstillede hans umættelige Higen, hvis Aag J bære, syntes hans Ærgjerrighed meget meere kun derved at tiltage. Man saae ham tilintetgjøre sit eget Værk, overfalde sine Venner som sine Fiender, fordrive en af sine Brødre fra en Trone han selv havde skabt, fratage den anden en Deel af de Stater han selv havde givet ham. Den ene Udvidelse af sine Lande sendte han paa den anden, en Omvæltning lod han følge paa den anden, og saaledes berøvede han det i Krampetræfninger liggende Europa ogsaa det sidste Trylleglimt af en varig Tilstand, hvori det syntes at finde Trøst. Maalet blev endeligt fuldt, da han, forladende sine Stater, førte de Franske 700 Mile bort fra deres Fædreneland og ved dette Kjæmpetog stadfæstede alt det man har læst om Oldtidens Erobreres Daarskab. Men medens Europa i dette Togs Ulykkesperiode smillende saae sin befrielse imøde, hvad tænkte J da om ham, som, efterat have bragt saamange Ulykker og saa store Lidelser over den skjønneste Hær paa Jorden, atter forlod den i den Afgrund, hvori han havde styrtet den? Hvad dømte J da om den General, der saaledes blev en Forræder mod sine ulykkelige Soldater, og forlod dem midt i en Sneerk, uden Levnetsmidler, uden Klæder, uden Veiviser, J saae de ynkelige Levninger af en før saa blomstrende Hær adspredte i iisdækte Landstrækninger; hvorledes de under Kulde, Hunger og Saar kjæmpede med en trefold Død. J saae hvorledes alle disse Lidelsers Opbaysmand, der nægtede de Ulykkelige al Medlidenheds følelse, og ikke tænkte paa andet end at undvige, vover de at vise sig for Eder og fordre nye Kraftanstrængelser, nye Tropper. Kun alt for let erholdt han disse. To Gange hundrede tusinde Franske maatte atter drage ud, for med deres Blod at farve Tydsklands Jordbund, Tydsklands, der elskede dem og som de i tretten Aar maatte overvælde med Forhaanelser og Krænkelser førend det kunde overtale sig til at tænke paa Hævn Den guddommelige Retfærdighed har ladet de sidste Anstrængelser af en Tyran, der er sit Fald nær, været frugtesløse. Eder nye smertelige Opofrelser have ikke kunnet ende Eders Ulykker. Nu, J franske Mænd, er Tydskland befriet; men Napoleon, tilbagetrængt inden Eders Fædrenelands naturlige Grændser, vil forlange nye Kraftanstrængelser af Eder. For at erholde dem vil han sige Eder, at hans Allierede have forraadt ham, at de forenede Magter ville sonderlemme Frankrige, at han, der vilde bringe alle Folkeslag, fra Neapel til Stockholm, fra Madrid til Moskou, under Slaveaaget, vil nu tale til Eder om hans Modstanderes grændseløse Ærgjerrighed. Men Eders Fornuft maa sige Eder hvem der er Ophavsmand til Krigen, han, der uden Ophør bringer den over alle Lande, alle Nationer, eller de, som blot have afværget fiendtligt Overfald og nu forfølge Angriberen. (Forts. – Statst.) i Kjøbenhavn. Trykt hos P. H. Heskes Enke,