Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-12-19
Mod disse Bestemmelser fremsætter nu Profes for David 3 Ankeposter, nemlig: 1) At Lovgiveren ved dem har for Trykkefriheds Forseelser opstillet en ganske nye Grund sætning med Hensyn til Yttringsfriheden; 2) At der ved samme opstaaer en betydelig Rets usikkerhed, da man ei kan beregne Dommerens subjective Skjøn og hvad der er Yttringens nærmeste og naturligste Mening; og endeligen, 3) At de synes at indskrænke den Anklagedes Ret til at forsvare sig. Jeg skal un tillade mig at omtale enhver af disse Punkter især. 1) Forfatterens første Ankepost gaaer ud paa, at der er fastsat Straf for de omtalte Yttringer, uden at der er juridisk Beviis for den strafværdige Hensigt. Hvorvidt det nu er retfærdigt, at fastsætte Straffe for culpøse Forseelser eller ei, er her ikke Stedet at undersøge, kun skal jeg tillade mig den bemærkning, at man ved en uforsigtig Maade at yttre sig paa kan berøve sine Medborgere nok saa væsentlige Goder, som ved mangfoldige andre uforsigtige Handlinger, for hvilke Loven har bestemt Straf, uden at man nogensinde er faldet paa, heri at see Andet, end hvad der er ganske i sin Orden. Her skal jeg alene indskrænke mig til Forfatterens Paastand, at en ganske nye Grundsætning er etableret, i det man fastsætter Straf for Yttringer hvor Beviset for en strafværdig Hensigt (animus injuriandi) mangler. J denne Paastand feiler Forfatteren. Denne Grundsætning er ei alene anvendt i Forordag. 1799 §. 13, hvor der bestemmes, at, naar det kan ansees tvivlsomt om Meningen af Allegorien er strafværdig, da skal Dommeren give den Tiltalte en Advarsel i Domsconclusionen; men denne Grundsætning fremtræder endog i en langt strængere Skikkelse Frog, end i Pl.; thi der indskrænkes dens Anvendelse ikke til det Tilfælde, hvor den nærmeste og naturligste Mening af Ordene er strafværdig, men den gjøres tvertimod gjeldende, hvor "Allegorien : netop den fjernere Betydning af Ordene, er strafværdig. Man indvende mig ikke, at denne Advarsel ikke er nogen Straf, at den paa det citerede Sted netop udtrykkeligen modsættes Straf: mod denne Advarsel, som ingen Straf er, fulgte efter Forordn. §. 20 livsvarig Censur. Nu vil jeg spørge Professor David og enhver anden Journalist i Danmark, som fortjener dette Navn, Hvad han foretrækker, enten Advarselen efter Frdg. § 13, 20, som ingen Straf er, eller Mulcten efter Pl. H. 1 som er en Straf. 2. Hvad Professor Davids anden Ankepost angaaer, da er det vel saa, at Udfaldet af Det, som overlades til Dommerens subjective Skjøn at afgjøre, ikke kan beregnes med den Nøiagtighed, som det, der afgjøres efter Lovens Bogstav. Med Hensyn herpaa tillader jeg mig imidlertid at henvise blandt flere Steder til Ørsteds Afhandling om Freg. 27de Septbr. 1799, p. 215 fl., hvor det vises, at et sligt subjectivs Skjøn meer eller mindre begrunder og maa begrunde enhver Dom. Har nu saaledes Dommerens Skjøn efter Pl. 51 end sine Misligheder, saa kan jeg ingenlunde indsee, at det skulde tilveiebringe en større Retsusikkerhed, at det overlades Dommeren at afgjøre, hvilken en Yttrings nærmeste og naturligste Mening er, end at det overlades ham at bestemme, hvilke Ord der ere usømmelige og utilbørlige, Hvad det er at skumle med Bitterhed o. s. v. o. s. v. Heller ikke kan jeg fatte, at der skulde være meere Grund til Frygt for Dommerens Afgjørelse af hvad der er tilregnelig Uforsigtighed, naar der er Spørgsmaal og Anvendelsen af Pl. H. 1, end naar Talen er om at anvende Fregs. §. 13, eller et af de mange Lovsteder udenfor Pres lovgivningen, hvor dette samme Spørgsmaals Afgjørelse overlades Dommeren. Jeg gaaer nu over til at vise det Ugrundede i flere Yttringer, som Hr. Professoren fremsætter i Forbindelse med den her berørte Anke. Han spørger saaledes p. 349: "Hvilken er den "Mening, som en Yttring nærmest og naturligst i alle Tilfælde frembyder, Og hvor er den Vægtskaal, paa hvilken enhver Yttring, udreven af sin Forbindelse, adskildt fra sin Sammenhæng, løsreven fra sine forklarende, bestemmende og modificerende Sætninger, der alene kunne overbevise os og Yttringens sande Mening og Forfatterens Hensigt, som denne er der jo her slet ikke Talen) kan veies, Jeg for min Deel vilde finde at den Mening, som paa saadan Maade blev udledt af en Yttring, vilde være en meget unaturlig Mening, og er overbeviist om at Professor David og ethvert andet fornuftigt Menneske vilde være enig med mig heri. Men nu taler jo §. 1 netop om at udfinde den naturligste Mening. Hvad i al Verden kan da nu berette Professoren til at antage, at Lovgiveren ved den naturligste Mening af en Yttring netop skulde forstaae den, som alle andre fornuftige Menneskeer holde for den unaturligste, Er der eet eneste Ord i hele Placaten fra Begyndelsen af Jntimationen til det sidste Bogstav i det sidste Ord, paa Grund af hvilket Professor David kan ansee sig berettiget til tvertimod den Forudsætning, der saa soleklart ligger til Grund for Udtrykket den naturligste Mening, – med denne rige Strøm af aldeles eensbetydende Talemaader at tillægge Lovgiveren denne mere end frappante Anskuelse om en absolut nærmest og naturligst Mening, som skulde udledes af Yttringen ved en afsindig Abstraheren fra Alt det, som netop giver Mening? Ligesaa aldeles blottet for al mulig Hjemmel anseer jeg det, naar Forfatteren p. 349 yttrer sig saaledes: Jo, siger man, Dommeren skal følge sin Overbeviisning om, at de paaankede Ord, eller de paatalte Yttringer, efter den Mening, som de nærmest og naturligst frembyde, kunne indeholde en Lovovertrædelse."