Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1790-04-10
Paa adskillige Steder har man i Steden for Viin-Edike med lige god Virkning brugt Øl. Edike, suur Most, reent Vand, og i Steden forSalmiak, brændt Allun, eller Salt allene, eller i Mangel af alle andre Midler, Urin Denne Sygdom kand blive saa ondartet, at Mennesker og Kreature, som have fortæret Kiødet af saadanne Syge, ere blevne angrebne af farlige og dødelige Tilfælde, og at Melken af de syge Køer har været skadelig; men især, at det er høist farligt for den, som har noget Saar paa Fingre eller Hænder, at berøre dette giftige Tungesaar. Dog har denne Sygdom hidindtil ei allene ikke viist sig i Danmark at være af dette ondartede Slags, men endogsaa af alle deraf angrebne Kreature ere ved foranførte Midlers betimelige Brug, saavidt Commissionen er bleven bekiendt, ikke et eneste Stykke bortdød, men alle enten allerede fuldkommen helbredet, eller dog i god Forbedring. En anden paa adskillige Steder i Danmark med stor Hæftighed blandt Faarene grasserende farlig og dræbende Sygdom, er ved de paa Commissionens Foranstaltning anstillede Undersøgelser bleven befunden at være en Forstoppelse og Uorden i Leveren, som foraarsages af de flade Orme i Leveren, som man har kaldet Faare Flyndre, Lever Flyndre, Jkter, Lever-Jkter. Disse Orme avles i Leveren hos Faarene, naar de græsse paa lave og sumpige Marker, naar de drikke af stillestaaende Vande og Sumpe, naar de nødes til at søge Føde paa mosige Steder om Efteraaret og om Winteren, førend Frosten kommer. Faarene angribes og af disse Orme i meget vaade Aaringer, endskiønt de ikke græsse paa egentlige sumpige og sidde Marker, dog meer eller mindre i Forhold til Jordbundens Egenskab, at blive meer eller mindre suur i vedholdende Væde. Da man af Erfarenhed veed, hvad der foranlediger denne Sygdom, saa forstaaes let, at man, for at undgaae den, bør vogte sine Faar fra at græsse paa side og sumpige Steder og Moser, at, hvor man ei har tørre Græsgange til sine Faar om Sommeren, og Haarbundshøe at forre dem med om Vinteren, bør man ei holde Faar. Men Erfarenhed har tillige lært, at denne af Orme foraarsagede Leversyge kand meget forekommes, endog hos de Faar, som græsse paa temmelig side Marker, naar man giver dem Salt, to Gange om Ugen en liden Haandfuld, eller saa meget som et Lod til hvert Faar. Den almindelige bekiendte Maade, at sætte Salt i Staldene for Faarene at slikke, er derfor ogsaa i denne Henseende meget god. Men ikke alle Faar ere lige villige til at slikke, Salt, og især de, som ikke forhen ere vante dertil; det er derfor for sildigt at byde dem det, naar man merker Sygdommen. Det er og derfor nødvendigt, naar man har Sygdommen i sin Faareflok, at give Saltet med Haanden til de friske tre Gange om Ugen, og til de syge daglig et Lod, blandet med bittre Kryderurter, saasom: Salvie eller Maalurt, eller Tymian. Hvilken af disse Urter man bruger, blandet med Saltet, bør tørres ved maadelig Varme, og stødes eller gnides til Pulver, da deraf omtrent saameget som en Ort eller Qvintin blandes med et Lod Salt. En Blanding af to Pund Salt og et halvt Pund tørret og til grovt Pulver stødt eller gnedet Malurt eller Salvie, eller Tymian, hvilken af Deelene man lettest kand erholde, er tilstrækkelig til 64 Faar hver Dag. ningen følger.)¬