Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-11-18
Nogle Erindringer i Anledning af de i Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn, No. 87. fremsatte Tanker af en gammel Candidat i Theologien. Dersom det er Sandhed, at humanitet, Velvillie, Brodersind, er det rette Kiendemærke paa en sand Christen i Almindelighed, saa maae det og i Særdeleshed være det rette Kiendemærke paa en christen Theolog. Om nu Forfatteren af hiint Project er en af de sande og rette Christne og Theologer, derom dømme man, efter hans egne Ord. Er det Humanitet, Velvillie, menneske venligt og broderligt Sind, offentlig at fremføre den plumpe Grovhed, at Seminaristen tidt for Spøg eller Alvor kaldes" Seminar - den unge Seminar. Gamle Hr. Theologus, "Al Bitterhed, og Hastighed, og Vrede, og Skrig og Bespottelse, være langt fra Eder, tilligemed al Ondskab. Eph. 4. - Ere vi Mænd og Brødre! Lad da ingen Strid være imellem os, Vær overbeviist, om De end har fundet Halv Narre, ja maaskee Heel=Narre, blandt de paa Seminarier dannede Skolelærere, at der ogsaa findes i denne, nu meget talrige, Borger-Classe, mange - saare mange - ædle og dannede Mænd, som fortjene og nyde baade Agtelse og Hæder, saavel for deres videnskabelig: Cultur, som moralske Caracteer. Hvorfor skal der tales haanligt derom, at Seminaristerne ere Bønder Børn, at de som Lærlinge have siddet i trende Aar ved en Gamaliels Fødder." Er dette ikke, som hørde man Jøderne: Kan der og komme noget Godt fra Nazareth! Hvad Skam er da det, at være en Bonde, eller at være en Bondes Søn, O! J, som dømme haardelig og haanlig om Bonden, vide J ogsaa hvad J gjøre, Er det ikke Fordomme og Vane=Troe, som forlede Eder hertil, Men Du gamle Hr. Theologus! Du maae vel vide, om det har været Dig, som sand Menneskeven, som sand Theolog, maatpaaliggende, at kjende Slægtens Skjebne, at de grusomme Umenneskeligheder, hvilke Hjerarchiet og det haarde Lehnsvæsen udøvede imod de saakaldte ringere Stænder - maatte paa en Maade besmykkes - Men er det da ikke fra hine mørke Tider, at Adel og Geistlighed har arvet den onde Lyst, at tænke og tale ilde om Almue og Bonde? Men mon det ikke skulde være den beleilige Tid, i det mindste her i Danmark, nu, over 1800 Aar efter Christi Fødsel, at aflægge saa styg en Fordom, saa fæl en Vane? Lad os alvorlig og redelig betænke, at der ikke blot udfordres Slid, men ogsaa stor Forstand og god Villie til at være Bonde, til at opfylde hans Pligter og bære hans Byrder. Og kan man da ikke være en meget dannet, en i høi Grad cultiveret Mand, endskiønt man savner en og anden Færdighed, eller Behændighed, som en, efter Talebrug dannet Mand, besidder, Mon Bonden ikke kan være en i høi Grad dannet og ædel Mand, endskiønt han ikke kan tale Fransk, spille Thombre eller agere Joli coeur hos Damer, O! lad os dømme menneskevenligt om den hæderlige Bondestand, og redeligen stræbe, at gjøre den Gjengield for Alt, hvad den med ufortrødent Slid og beundringsværdig Forstand og Kunst, erhverver og skaffer frem til vor og vore Familiers, ofte saare rundelige, Underholdning. At dømme om Nytten og Skaden, af den Indretning at en stor Deel af Landalmuens Skolelærere ere Bønder=Børn, dertil hører Forstand, og Jndsigt, i langt høiere Grad, end jeg tiltroer mig at besidde. Maaskee er Faren derved ikke saa stor, som mange indbilde sig. Maaskee vinder Bonden det ved Indretningen, at hans Børn blive behandlede mere kjærligt og humant, end maaskee ellers vilde være Tilfældet, om Skolelæreren selv ikke var Bonde Barn. Vel kiender jeg det onde Ordsprog, "Bonde er Bonde værst Men jeg har det Haab, at den naturlige Kjerlighed til sine Ligemænd, forenet med en Dannelse, hvis Øiemed var, ikke at blænde Mængdens Øie, men at gavne vort Broder- og Borger-Samfund, vil virke med en almægtig Kraft paa Seminaristens Sind og Hjerte, saa at han aldrig vil glemme sit ædle, store og vigtige Kald, at oplue og vedligeholde Broderkjerlighedens hellige Jld, i de Børns og Forældres Hjerter, med hvem han blev forenet med stærke Baand. Maaskee, vil den Methode, Seminarii Læreren maae nødsages til at vælge, ved de ulærde Bønder=Sønners Underviisning i Religionens Lærdomme, føre den store Fordeel med sig, at disse Lærdomme blive bevarede mere rene fra sophistiske og scolastiske Spidsfindigheder, end det maaskee vilde være Tilfældet, naar de Personer, for hvem de bleve foredragne, i Tiden skulde tituleres: høilærde. Og nu til Slutning, et Ord til Eder Brødre, som bleve dannede paa Skolelærer-Seminarier. Lader os hænge haardt ved Christendommen, denne hellige Kjerligheds, Freds og Friheds Lære, Lad os blive haardt ved den Tale, at "dersom nogen siger: jeg elsker Gud, enddog han haver sin Broder, han er en Løgner." Lad det ikke nedslaae vort Mod, at Daaren forhaaner os, taler allehaande Ondt om os, og lyver det. Ja, om vi end skulle taale Forhaanelse og Bespottelse, selv af saadanne Mænd, der kalde sig christelige Theologer; saa ville vi dog aldrig giengielde Ondt med Ondt, eller Skieldsord med Skieldsord, men derimod ville vi, med ydmygt og kierligt Sind, bede, Fader i Himlen, forlad dem det; thi de vide ikke, hvad de gjøre.