Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1838-11-16
Om Angrebet paa Danmarks første Geistlige i den Frisindede No. 85. En Nation hædrer sig selv ved at hædre sine fortjente Mænd, og Nationaltaknemmeligheden er en væsentlig Deel af den offentlige Moral; den, som letfærdigen vil neddrage det Store, det Ophøiede, det Fortjenstfulde i sin egen Jammerligheds Sphære, begaaer en stor Fornærmelse mod det Folk, blandt hvilket han lever, allermeest forseer han sig mod den ungre Slægt, hvem han berøver et af dens store Goder, det at have hædrende, opmuntrende Exempler, til hvilke den kan skue op, som sine Mynstre, som dem, ved hvilke den skal opvarme sig og til hvilke den skal hengive sig med Ærefrygt og Høiagtelse. Det er en let Sag med et Par høitravende Ord og Talemaader at beklikke den største Fortjenstlighed; der gives altid Folk nok, hvem det ualmindelige blænder, som føle sig veltilfredse ved at see, at intet Navn er saa stort, at jo letfærdige Angreb kan naae det. Det er ikke for de fortjenstfulde Mænds egen Skyld, at slige uværdige Besudlinger af ædle Personligheder, maa afvises; thi Fortjenesterne ville vedblive at leve i de Frugter, de have baaret for Samtiden og Efterverdenen, men det er for det borgerlige Samfund det Farligste, det meest Nedtrykkende, naar de, der udgive sig for at være Organer forden offentlige Mening, ere samvittighedsløse nok til aldeles at overspringe al Historie, al svunden Tid, glemme alle andre Virksomheder uden den ene, hvortil de have bestemt sig, naar de vaage saa lidet over Ordets Brug, at de forkynde det som almindelige Omdømme, der i det høieste kan være Enkeltes, og det ofte meget Enkeltes Mening, Jo færre udmærkede Personligheder en vis Tid frembringer, desto mere Pligt er det med Omhu at sørge for, at Mindet om det Gode og Skjøn neder lever iblandt os, ikke synker ned i det Dagligdags, det ge Hverdagsagtige. Maatte dette dog ret blive erkjendt af Alle, som ville tremhjælpe Tidens Udvikling, erkjendt, at enhver Ualmindelighed, der har staaet i Sandhedens Tjeneste, har arbeidet til det samme Maal, om end ad forskjellige Veie, og at vi skylde den den meest uskrømtede Taknemmelighed, samt Disse bemærkninger ere foranledigede ved det indignerende og uværdige Angreb, som den Frisindede No. 85 i Aar indeholdt, paa en af vort Fædrelands høitstaaende Geistlige; det kan naturligviis ikke være min Hensigt her at fremhæve, hvad denne Mand har virket for det kirkelige Liv i en Tid, da Christendommen ansaaes for en antiqveret Sag, hvad han ved Tale og Skrift har udrettet til at bringe Religionens Trøst og Sandhed ind i de forskjelligste Gemytter, hvorledes han har forstaaet den sjeldne Kunst, at gjøre de høieste Jdeer levende og klare for de dybeste Tænkere som for de i aandelig Henseende mindre udviklede Fromme, hvad de kjøbenhavnske Studerende, altsaa den største Klasse af Embedsmænd, navnligen Theologerne, i en Række af Aar skylde hans i sit Slags mageløse Foredrag; hvorledes han, sig selv troe, i 30 Aar har staaet mæglende mellem den ældre og nyere Tid. Alt dette vil jeg her ikke videre omtale; en tilkommende Biograf vil finde rigt Stof til at skildre denne Mand, der med Rette af en af Tydsklands største Tænkere er kaldet et sjeldent Syn i den nærværende Tid. Kun dette maa man spørge hiin Artikels Forfatter, hvorfra han anonymt fik Grund til den Fripostighed at kunne beskylde en saadan Personlighed for halvt, ja man kunde friskes til at sige tverydigt Væsent; hvilket Beviis der kan anføres for, at det er bemeldte Mand vigtigere at udforske, hvad der er hans allernaadigste Konges Villie end hvad den Stands Tarv kræver, som han skulde repræsentere, hvem der har meent at burde undskylde de borneert-conservative (!) Grundsætninger denne Mand skal være i Besiddelse af, med den enerverende Jndflydelse, et mangeaarigt Hoflivs forpestende Dunster har havt o. s. v. Veed bemeldte Artikels Forfatter, at det er sandt, hvad han her fremfører, da komme han aabenbart og ligefremt med Beviser for sine Paastande, han fremkomme med tilforladelige Kjendsgjerninger, ved hvilke han godtgjøre, at han er berettiget til, over springende den høithædrede Geistliges hele øvrige Liv og Virksomhed, at udstøde slige Tirader, der, hvis de ei grunde sig paa uimodsigelige Erfaringer, ere i høi Grad uforsvarlige. Jeg er aldeles overbeviist om, at bemeldte Geistlige roligen vil see sin offentlige Færd underkastet Almeenhedens Bedømmelse. Jeg vilde neppe have taget til Gjenmæle mod hine høitklingende, uværdige Ord, over hvilke den Mand, hvem de angaae, er hævet, hvis jeg ikke var bleven smertelig afficeret, ikke af Ordene, men af den i Anledning af disse Ord gjorte Erfaring, at intet er saa Letfærdigt, Fripostigt, Skammeligt sagt, uden at det jo dog paa en eller anden Maade finder Jndgang i ubefæstede Gemytter, og at der findes dem, som, endskjøndt de misbillige, hvad der er sagt, dog more sig over, at det er sagt. Jeg gjør ved denne Leilighed en brav Theologs Ord til mine: "Der gaaer for nærværende Tid en ond Aand omkring hos os; jeg veed ikke, hvorfra den kommer; af dansk Natur er den ikke. Man seer den hjerteløs at foragte den menneskelige Personlighed i dette Liv, og neddrage, uden Forskjel. Høit og Lavt, tilsidst Godt og Ondt i den ligegyldige tomme Overdagsagtighed. Jngen forbigangen Tid er hellig og ærværdig for den, ingen stor Mand dyrebar og værd for den og er forsikkret om, at denne Sky, som nu staaer over vort offentlige Livs Horizont, vil forsvinde, og at saalænge der gives menneskelig Historie og i den et christeligt Liv, christelig Kjærlighed, ville de udmærkede Personligheder bevare deres Ret og deres Jnteresse. Gid dog Nogen, hvem Talens indtrængende Kraft, fortrinligen blev givet, ved Leilighed vilde behandle det Theema: hvordan en Nation skal hædre sine fortjente Mænd." Chr. H. Kalkar. Odense d. 11 Novbr. 1838.