Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-11-15
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. hos os Fjortende Aargang. No. 91. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 15 November 1817. Om Reformationen og Reformationsfesten. (Fortsættelse; see No. 89.) Thristians Fiender have beskyldt ham for, at han ikke meente det oprigtigt, med Reformationen, og at han, efter Omstændighederne, snart holdt med Paven, snart med Luther. Man har villet bevise dette med en Concept, bestemt til at kundgjøres: Norge, opsat 1531, da han kom til dette Rige, og funden blandt hans Brevskaber i hans eller hans Cantslers Kofferter. J denne erklæret Kongen sig ganske mod den lutherske Lære, og lover at ville hævde den papistiske Troes Rettigheder; men allerede Gram har viist, at dette Skrift maa være opsat af een af de norske Bisper eller Prælater, der maa have givet Christian et saadant Raad, som det sikkreste Middel, til igjen at faae hele Geistligheden paa sin Side, men aldrig er noget saadant Brev af ham virkeligen blevet kundgjort eller underskrevet. Derimod har man et med Christians Segl paatrykt Brev af 6te Novbr. 1631, som blev overalt omsendt og forkyndt, hvori der intet udtrykkeligt tales om Religionen, men hvori han lover, at han, dersom de vilde antage ham og vise sig som de burde, at holde dem alle og hver ved Guds og Norriges Riges Lov, Skiæl og Ret, og gode gamle Sædvaner, og ei tilstede, at Nogen skulde skee Uret eller Uskiæl i nogen Maade &c." Fire andre Breve, som fandtes i samme Pakke, vare, ligesom det første, ikke skrevne af Kongen selv, men med hans Cantslers, PovedKempes Haand, og det Løvte, han deri giver, at ville holde i det mindste den bispelige Værdighed ved Magt, maa altsaa betragtes som noget, man gjerne vilde formaae ham til, men som han aldrig havde givet sit Minde til, da det stred ligesaa meget mod hans Overbeviisning, som mod hans Samvittighed. Disse Breve ere overhoved et Beviis paa, hvilke Kampe, Kongen havde at udholde mod den papistiske Geistlighed, der ikke havde noget imod at han igjen kom paa Tronen, naar han kun vilde opgive sit begyndte Reformationsværk. Der er heller ingen Tvivl om, at det jo ogsaa var skeet, om han havde kunne overtale sig til at fornægte sin Overbeviisning; thi Paven, og med ham Geistligheden, maatte det jo nødvendigen være kjert, at have paa Skandinaviens Trone en Konge, der havde dem at takke for sin gjenvundne Krone. Dronning Elisabeths Paarørende, i Spidsen for hvilke den mægtige Carl den Femte stod, vare naturligviis ikke ligegyldige ved, at see deres Kongelige Frænde i Landflygtighed. Statholder inden i Nederlandene, Erkehertuginde Margareta, havde derfor ved sin Mægling, efterat Freden mellem Keiseren og Kongen af Frankrig, 1529, var sluttet, virkeligen bragt det saavidt, at der skulde gives Christian Haab om en kraftig Understøttelse, baade til Vands og Lands, fra Nederlandene, forat hielpe ham at tilbagevinde sine Riger. Men inden dette kunde skee, var Kjetteriets Afsigelse og en fuldkommen Forsoning med Paven nødvendig. Sandt er det, Christian samtykkede deri; men førend man erklærer ham for en Væggelsindet, eller endog Hykler, betænke man hans Stilling. Havde han ikke været Konge, var han blot fremtraadt som Reformator, saa vilde hans Sag faaet et ganske andet Udseende. Værdigere havde det da været for ham, at døe som Martyrer paa Baalet, end at handle imod sin Overbeviisning. Men, som tre Rigers Regent, var det saa meget mere hans Pligt, at give efter for Omstændighedernes Bydende, som det, naar Alting igjen havde sat sig, altid blev ham mueligt, siden under lykkeligere Forhold, at fortsætte det Værk, hvortil han havde lagt saa god en Grund, og som hans nærmeste Efterfølgere fuldendte. Men at han ikke vilde indlade sig paa de vanærende Vilkaar, Paven foreskrev ham, er et Beviis paa, at han i Hjertet var oprigtig evangelisksindet. Keiser Carl, Kong Ferdinand af Frankrig, og Erkehertuginde Margareta havde formaaet Pave Clemens den Syvende til, at han gav Cardinal Compegius den befaling, at absolvere Kong Christian, og tage ham paa Kirkens Vegne til Naade, paa de Betingelser, at han, i Keiserens og flere Fyrsters Nærværelse, skulde i een af de fornemste Kirker offentligen afsværge og fordømme det lutherske Kjetterie, og lade sig som en Apostat, igjen forsone med den catholske Kirke, at han, efter et halvt Aars Forløb, skulde personligen indstille sig for Paven, og i St. Peders Kirke i Rom, som en Poenitent, bede om Tilgivelse for de skrækkelige Synder, han i Sverrig, havde begaaet mod de Geistlige), og endeligen at han, naar han blev Sverrig mægtig, skulde, inden et Aars Forløb, stifte et Hospital af 2000 Ducaters Jndkomst, under Navn af Hospitale, poenitentig. Heraf sees, at Clemens ikke var tilfreds med, at Potentia aldeles havde frikiendt Kongen, otte Aar forhen, under Leo den Tiendes Pontificat, og næsten skulde man troe, at han nu havde Haab om at undertrykke Reformationen i det Hele, eftersom han turde vove at oprippe en allerede afgjort Sag og foreskrive Christian saa ydmygende Betingelser. Landflygtig, hadet og forfulgt af Adel og Geistlighed, miskjendt, og fra mange Sider lønnet med Utaknemmelighed, maatte Christian, der hidtil havde vandret en næsten overalt med Torne bestrøet Bane, omgiven af to Partier, Luthersk sindede og Papister, omsider tabe den Kraft, Skjebnens haarde Stød havde levnet ham. Han lod sig overtale til at skrifte for en catholsk Præst, og troede at dette var nok til at forsone det opbragte Pavehof; men da hine vanærende Forslag bleve ham gjorte, samlede han igjen sine sjunkne Kræfter, og blev sin indere Overbeviisning tro. At han hverken mødte for Cardinalen i det Øjemed at abjureres, eller for Paven, at faae hans Afløsning, er vist, og Alt hvad der til hans Nedsættelse anføres om hans Svaghed, falder altsaa bort, da Udfaldet bedst viser, at han hellere vilde forsage tre Kroner, end mod sin bedre Overbeviisning vorde en Forræder mod Reformationen. Allerede var det kommen saavidt, at man havde faaet bortfjernet fra Kongen de meest Luthersksindede blandt hans Omgivelse, som hans Vicekantsler Povel Kempe, Hans Hansøn, Peder Stub og flere, ja hans Foureer, Wilhelm 3wollen, lod Papisterne endog levende brænde, som en Kjætter, i Nederlandene, hvilket noksom beviser, med hvilket Raserie de papistisk sindede Hoffer, men især den papistiske Geistlighed, forfulgte alle Tilhængere af den lutherske Lære.