Viborger Samler, 1775-11-13
J Mandagen den 13 November. (Fortsettelsen af Nr. 45.) Tje vil visse hans Fienders Laster for Verden, for at betage deres Bagvaskelser al Sandsynlighed, da Verden ofte er saa uretfærdig, at den hører paa det Onde, som tillegges fortiente Personer, med en ondskabsfuld Glæde. Kresiphon kommer i et Selskab, hvor man giver et Skilderie paa hans Fiender, som ikke er dem til Ære. Han skal være et Vidne om Skilderiets Sandhed. Han hører det og nægter sine Venner sit Vidnesbyrd. Tredie Aargang. Han Han søger at giøre sine Fienders Skiendsel usynlig for disse retskafne Mænds Øine; han opsøger deres gode Egenskaber, og bestræber sig for at sætte dem, som han finder hos dem, i et fuldt Lys, han giengielder altsaa sine Fienders Bagvaskelser, med Lovtaler. Hans Venner studse over hans Stormodighed og fortælle det til hans Fiender, maaskee, tænke de, vil disse Dadlere rødmes overedres Bagtalelser. Men de lade endnu ikke af at være hans Fiender. De lure paa Leiligheder, hvor de kan skade ham. Ved sin Magt kunde han snart afkræfte deres Fiendskab; men han vil kun beseire dem ved Høimodighed. Han beviser dem Velgierninger. Men deres Grusomhed bliver kun større, da de hade ham alt formeget til, at de vilde være ham takskyldige. Rtesiphon bliver ved, i hvor utaknemmelige de endog ere, at vise dem vigtige Tienester, han skiuler disse Tienester for Verden, paa det hans Fiender ikke skal blive beskæmmede for den. Det sidste Beviis paa hans Høimodighed bryder deres halstarrige Had. Over hiint forhauses de, og begynde at skiælve for dette De kaste de Vaaben bort, som de havde grebet imod ham, og ile at forsone sig med ham. De udbryde, i tusinde Lovtaler over hans Stormodighed. Han derimod søger beskeeden at fravelte den Roes, at hans Opførsel har været stormodig. Han kalder deres Forsoning med ham frivillig, og en Virkning af deres Billighed, da det dog er en nødvendig Følge af hans Stormodighed. Han giør denne Forsoning med ham til en Fortieneste af dem, og tilregner dem det, som en Velgierning de har beviist ham. Da han ei vil udbrede sin Stormodighed i Verden, nøder han dem med stormodige Bønner til at tie dermed, og blot at være sine Venner. Kan vel den stormodige Kierlighed til sine Venner blive dreven høiere. Jngen forstaaer den Konst at bevise Velgierninger bedre end en Stormodig. Det er tungt at fortiene Navn af en høimodig Velgiører. En stormodig Velgiører giver sne Velgierninger paa saa god en Maade, at de virke hos dem, de bevises, kun Fornøielse, og ikke den mindste Misfornøielse. Hans Velgierninger er ikke saadanne, der undertiden smerter meere emfintlig, end de fiendtligste Fornærmelser. Han ødsler ikke med dem, han uddeler dem med et klogt og forsigtigt Valg, og gjør en billig Forskiel imellem den han beviser got, da eet Menneske kan frem for det andet meer eller mindre fortiene at blive glædet. Dog anstiller han ikke altid en ængstelig Undersøgning, om de, der skaffe ham Leilighed til at vise sin Godgiørenhed, og er den ganske værdige. Han bekymrer, sig ikke om den Utaknemmelighed, hvormed een og anden giengielder hans Velgierninger. Han øn skeer ikke at kunde tage den tilbage fra den Utaknemmelige. Det er dog Mennesker, der har nydt hans Velgierninger. Han ligner ikke den skinhellige Kone, der først lader den Betler, som hun giver en Almisse, længe bede og søge, og skielder ham, naar han haster noget med Sangen, for en uforskammet og ryggesløs Synder, der ikke er nogen Velgierning værd. En Velgiører, der tænker høit, giver og mister sine Gaver med en stor Siel. (Herpaa følger Slutningen, som findes i No. 43. S. 341. Lin 21. Deres ædle Tanke. &c.) Spørsmaal.