Ribe Stifts Adresseaviser, 1833-11-19
Den raske Guldbrandsdel, den stærke Thrønder, Vil ham frarive Norges gyldne Ring. Selv Odin svigter ham. De gamle Guder Som blege Gjenfærd staae i Lundens Nat, Men Jarlen ræddes ei, Mens Stormen tuder J Lunden offter han sin bedste Skat. Hvo kiender her igien det stolte Billed, Af Nordens dybe, underfulde Liv, Og elsker ei den Skiald, der det fremstillede Med Alvor, Kiærlighed, ved Kunstens Bliv J som og tyve Aar har det henrykket De danske Hierter ved sin friske Glands, Men sildigst Tid skal see dets Sanger smykket Med Kunstens friske, sommergrønne Krands! Der er saa Faa paa Jord, hvem det blev givet, En Digters Kald og Virken at forstaae, Thi Hoben klæder fast ved Hverdagslivet, Naar Skialdens Tanke sværmer i det Blaa Hvad han for Folket med Begeistring synger Tidt døves af en Giøglers Biældeklang, Om hvem man flykker sig i tætte Klynger, Mens kun en Enkelt hører Skialdens Sang. Med Haan og Svot tidt Digterhiertet saares. Og Niddet stiæler lumskelig hans Ro; Den tankeløse Flok saa let bedaares: Det Slette vil den altfor gierne tro! Hans sieldne Storhed er til Mildhed stemmer, Man har kun Øie for hans Feil og Brøst; Hvad Godt han virket har, man reent forglemmer, Og Spot og Avind er hans Toners Høst. Men brister Hiertet da i navnløs Qvide, Forstummer Lyren, der saa deligt klang, Da savnes han, da rinde Taarer stride, Da roser, da forander man hans Sang! Den Roes, man ham i Livet grusomt nægtede, Den ødsles gavmildt paa den Dødes Navn, Og de, der forhen fiendtligst mod ham fegtet, De jamre siden stærkest ved hans Savn! See, det er Skialdens Lod, Saadan belønnes Den, ved hvis Toner vi har smilt og grædt, i Graven først hans Digterkrone grønnes, Men, svar mig, Fødeland, er det da Ret? Nei, lad os elske ham, vi har tilbage, At ei de Værker, som han Verden gav, Skal for en sildig Slægt os tavst anklage, Naar Danmark engang sørger ved hans Grav, "Du for det Bedste give skal det Bedste, Saa lyder Hornets gaadefulde Skrift. Hvo fatted den som ham, Hvo kan vel fæste Saa roligt Blikket paa sit Livs Bedrift, stor Livets Bedste, for sin Digterkrone, Det Bedste offred han ved Dag, ved Nat, Saa lyt da, Danmark til hans Harpes Tone, Og giem hans Offer som Din bedste Skat! Slutningsapostrophen, der, ligesom den hele Prolog, af Hr. Nielsen blev fremsagt med en henrivende, kraftigt begeistret Følelse, besvaredes af det talrigt samlede Publikum med levende bifaldsyttringer. - Under Udførelsen af den herlige Tragoedie optog Publikum med Enthusiasme flere af Stykkets og Spillets vigtigste Momenter, og Fremstillerne af flere af dets Hovedcharakteerer modtoge rigelige Beviser paa dets Tilfredshed og Paaskjønnelse. - Efter Dækkets Fald blev af Publicum afsjungen en Digteren helliget Sang. Et "Adam Oehlenschlager leve!", som udbragtes efter Sangen, fulgtes af et flere Gange gjentaget jublende Bifaldsraab. - Digteren, der selv bivaanede denne Forestilling, har neppe feiret nogen skjønnere Fødsels dags Aften, og modtog med dybt tørt Taknemmelighed disse levende Kiendetegn paa sine Landsmænds Kjærlighed og Erkjendelse. (Af Khp.)- En Familie Pandrup i Kbhvn, har fristet den sieldne haarde Skjebne, at miste i 6 Dage 4 Børn af Skarlagensfeber. De tvende sidste, 7 1/2 og 4 1/2 Aar. gamle, døde paa een Dag.