Ribe Stifts Adresseaviser, 1838-09-01
Historisk-statistisk Maanedstidende for Ribe Stift. Redigeret af Adjunkt Adler. Trykt og udgiven ved Chr. sal. Hyphoff. Vardeegnens Pottemagerie. (Sluttet.)Der finder et ubilligt Misforhold Sted deri, at her, hvor der allerede er en saa almindelig Begyndelse til Pottemagerie, hvor det ligesom har hjemme i sin første Oprindelse, og, skjøndt paa saa lavt et Trin, dog i levende Forbindelse med alle Landets Egne, – desuagtet intet Fremskridt til det Bedre maa gjøres, medens engelsk og hollandsk Steentøi uhindret overstrømmer Landet, ja endog Landboere fra Rhinegnene finde Fordeel ved at bringe deres simple Skaaler og Tallerkener hertil til selve Pottegnen. Naar i Kjøbstæderne i et saa betydeligt District Privilegierne ikke benyttes, – jeg vil ikke sige som de burde, – men slet ikke benyttes, – maa dog vel selv Kjøbstædmanden finde det billigt, at slige Privilegier da ikke anvendes, hvor de mindst burde det, til at lægge Baand paa Landmandens Flid, til samme Tid, som just Kjøbstædernes Forrettigheder endda vedblive at aabne fremmede Pottemageres Arbeide Jndførsel i Mængde For en tredive Aar siden var det sjeldent nok, selv hos Gaardmanden, at see fremmed Steentøi, nu har man i hver en Hytte Kaffetøiet i Orden, ofte tillige et Par Skaaler, Fade, hvide Tallerkener, o. s. v. Det maa vist ansees som et glædeligt Tegn, at sligt kan haves selv i den Fattiges Hytte paa Jyllands Hede, – at selv Hedeboen kan vederqvæges med fremmede Verdensdeles Frembringelser; men det synes og at indeholde en kraftig Opfordring til Kjøbstæderne, at de stræbe selv at tilveiebringe, og tilfredsstille den stærkere Søgning efter det finere Pottemagerarbeide, og, hvis ikke, da i det mindste ikke lægge Hindring iveien for, at Landboen forsøger sin Lykke saa godt han veed og kan, for at nærme sig til dette Maal. Ligesom det nok ikke var Patenter og Privilegier, der gav Pottemageren Wedgrood Dannelse og Jndsigt, saaledes var det ikke Englands Skade, ikke Tab for dens Stæder, at han for mere end halvt hundrede Aar siden forvandlede sin ufrugtbare Fødeegn til saa godtsom een eneste stor Pottefabrik, hvor der alene i hans Værkstæder, der tilsidst bleve som en lille Bye, forarbeidedes for 5 Millioner Specier om Aaret. Vel mueligt, at dengang een og anden Pottemager i Landets Stæder kan have beklaget sig over den nye og uventede Medbeiler, som han maatte kappes med, foruden det udenlandske Steentøi, som da indførtes i Mængde; men snart lærte de alle Kunsten af Wedgrood, og, istedetfor blot at forsyne deres Omegn med simplere Arbeide, blev næsten hele Verden til Opland, som forlangte engelsk Steentøi. Heller ikke vilde det blive til Skade og Tab for Danmarks og Jyllands Stæder, dersom en Jndustri som Vardeegnens Pottemagerie, naar den befriet fra den Tvang, som Privilegeredes ubenyttede Rettigheder paalægge, – fik Frihed til at udvikle sig i den Retning, som Dygtighed, Jndsigt og Genie, efterhaanden kunde anvise, omsider saae sig istand til at omgive Kjøbstaden med et virksomt, folkerigt og velhavende Opland, som baade kunde levere mange og forskjellige Varer, til Omsætning og Forhandling, og igjen i større Mængde kjøbe, hvad Kjøbstadens Handlende og Haandværkere forskaffe og forfærdige. Herved blev jo Kjøbstaden, hvad Navnet siger, et Sted, hvor Jndlandets og Udlandets Producter oplagdes og omsattes, medens Byen fik sin Næring, ikke af Landet alene, som der stundom siges at den bør, – men ved Samfærdselen og Transporten mellem Jndland og Udland. Om endog en Landsby blev til en blomstrende Fabrikstad, kunde Kjøbstaden dog ligefuldt blive, hvad den er, og den vilde neppe lide Tab ved et saadant Naboeskab. Den Kjøbstad, hvis Handel alene yder Udlandet Fordeel, medens dens Handlende, igjen alene leve af Oplandet, er visseligen ingen Gavn for Staten. Dersom en Bye, iversyg paa sine Privilegier, glemmer at nytte de Friheder og Fordele, som de medføre, men alene brugede Rettigheder, de give, til at bekrige og trykke sit Opland, udtørrer den jo Kilden til sin egen Velstand. Den fortrykte Landboe er en maadelig Kunde for Byen; faae og ringe Producter bringer han og særre tager han, medens Jndustri og Handel sygner og gaaer tilgrunde baade i Bye og paa Land. Ved derimod en Bye rettelig at benytte sine Privilegier og Friheder, til med Jndsigt og Virksomhed at bidrage sin Deel til Oplandets Velværen, ved at fremkalde og lede dets Vindskibelighed, og vorde et velbe liggende, godt forsynet og fordeelagtigt Marked, saavel til Jndkjøb af Landboens Fornødenhed, som til Afsætning af hans Product, – desto mere levende bliver Samfærdselen og baade Bye og Land vil florere. Haar Landboen først nok at sælge, da har han og Penge at kjøbe for, og Veien baade ud af og ind i Landet for alt, hvad Landboen kjøber og sælger, gaaer jo da gjennem Kjøbstadporten og Havnen. Naar Kjøbstædernes Privilegier paaberaabes, maa det ikke glemmes, at Privilegier medføre ikke blot Rettigheder, men og Forpligtelser til at opfylde den fremskridende. Tids billige Fordringer, og ikke lade føle noget ubilligt Savn, hvilke Forpligtelser nok neppe altid kan siges at fyldestgjøres, – enten fordi de Privilegerede selv vel ikke just saalige ere, hvad de burde være, eller maaskee som oftest fordi andre Tider og Forhold giør dem det umuligt at tilfredsstille Tidens billige Krav til dem, hvilket jeg troer at være Tilfældet med Hensyn til Pottefabricationen. Hvor det saaledes hændes, at Kjøbstaden, som har Privilegiet, ikke har Leilighed at nytte det, medens Landet, som har gunstige Localiteter, savner Frihed og Tilladelse, der synes billighed at kræve, at dette Misforhold hæves og ordnes til Nytte og Gavn baade for Bye og Land. Spørgsmaalet hvorledes dette kan skee, vilde føre os for dybt ind i en Materie, som er for vidtløftig til at den her kan drøftes. Desuden er den just nu Gienstand for Stændernes Prøvelse i Viborg. Gid Danmark Stænder og Regjeringens Viisdom maa være hældige i at træffe de Bestemmelser, der i denne Henseende tjener til det Heles Gavn. Vist er det, at hverken Byens eller Landets Gavn befordres ved smaalig Misundelse og Forfølgelse, men at begges Vel vil fremmes ved giensidig Bistand og kraftig Samvirken i en fædrelandsksindet Aand. Det er ikke Landboens Vindskibelighed, at Kjøbstædmanden skal bekrige eller hindre. Vil han endelig see en Fiende i enhver Medarbeider eller Medbeiler, som han hellere vil søge at undertrykke end stræbe at overtræffe, da bør han vist neppe vende sit Øie til sine Landsmænd, men hellere ud over Landets Grændser til de Fremmede, som sende deres bedre Varer over Land og Hav, og dog undersælge ham i hans Hjem; – og selv her bør han mindre see en Fiende, som han skal stride imod, men heller en agtet og dygtig Medbeiler, som det er hæderligt at maale sig med og kappes med. Fremad og ikke tilbage er dog det Tidens Løsen, som vi alle med eller mod vor Villie maa følge.