Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-07-03
J Altonaer Merkur anbefales et af den Kgl. Danske Overretsraad i Glückstadt W. v. Schirach, udgivet Skrift, indeholdende 7 i de sidste Aar af Overretten paadømte Criminelsager. Forbryderne vare: en 19aarig Røver og Morder og hans 18 aarige Medhielper; en Giftblander og Morder, en Røver, en Barnemorderske, et Fruentimmer, som fødte i Dølgsmaal et Barn, der siden fandtes dræbt, en Skipper, der foretog sig en forbuden Handelsexpedition, og siden, efter at han var bleven opbragt af en Caper, gjorde sig skyldig i en Meeneed, en Myntforfalsker. Høitideligt Møde i det Kongelige Selskab for Norges Vel, den 27 Maji 1813, paa Cathedralskolens store Auditorium Kl. 6 Eftermiddag. - Da Selskabets høie Æresmedlem, Hans Høihed Prinds Christian Frederik til Danmark og Norge, som af Hans Majestæt Kongen var udnævnt til Kongeriget Norges Statholder og commanderende General, var ankommen til Norge, og Selskabets Præses, Hans Høifyrstelige Durchlauchtighed Prinds Friedrich til Hersen, af Hans Majestæt Kongen var kaldet til en anden Bestemmelse, og altsaa snarest mueligt agtede at forlade Norge, lod Directionen, igjennem Christianias Districts og Sogne Commission indbyde saa mange af Selskabets Medlemmer, som den korte Tid tillod, til ovennævnte høitidelige Møde, hvor da Vice Præses Biskop Dr. Bech, Ridder og Dannebrogsmand, fremstod paa Talerstolen, og i Selskabets Navn talede og kundgjorde for den talrige Forsamling følgende: "Baade med smertelige og med oplivende Følelser fremtræder jeg, ærede Medbrødre af vort Samfund for Norges Vel! for at bebude en vigtig Forandring, der ikke angaaer noget mindre, end et Skifte af Formand for det Kongelige Selskab. Det er os alle bekjendt, at Hs. Maj. Kongen haver allernaadigst behaget at kalde Norges hidtilværende Vice-Statholder, vort Selskabs høitelskte Præses, Hans Høifyrstelige Durchlauchtighed, Prinds Friedrich til Hessen, til en anden Bestemmelse. Han forlader saaledes Norge. Jkkun med det rørteste Hjerte udsiger jeg dette, og jeg veed, at det ikke gjentages for nogen, uden at hans Hjerte besvarer det med samme Følelse. Hvad Han var for vort Selskab, ligesom i Hans hele ophøiede Stilling iblandt os, derom har Hans Velvillie, Hans anstrængede Virksomhed, Hans varme og mandige Frimodighed i at tale for alt, hvad der vedkom Selskabets Hensigt, Norges Vel, Hans blive, hulde, retfærdige Menneskekjærlighed, overtydet Enhver af os; det har Selskabets Direction, der i 3 1/2 Aar nød den Lykke at arbeide under Ham og ved Hans Side, havt den nærmeste og behageligste Erfaring om. Ja, vi kunne sige det, thi det er Sandhed, at mange af vore Bestræbelser havde maattet ophøre, eller dog lade sig meget indskrænke, dersom de ei under Hans Ægide kunde været fortsatte. Vist er det, at, hvad enten Selskabet har udrettet meget eller lidet, skylder det en saare vigtig Deel af sit Held til Hans bifald og Yndest, Hans Opmuntring og Understøttelse. - Medbrødre! det er sidste Gang, vi nyde den Lykke, at møde Ham, som vor Formand i denne Forsamling. Men i det vi tolke Ham vor ærbødigste, vor inderligste og hengivneste Tak for Hans Velgierninger imod Selskabet, saa lader os tilfredsstille en høi Trang for vore Hjerter, og ansøge Ham om, at Han end fraværende vil hædre os med at forblive i vort Samfund. Tillader mig, ærede Medbrødre, at jeg her i Deres og i Selskabets Navn gjentager den Ansøgning, som Directionen forud haver nedlagt, at Han vil værdige vort Samfund at optages deri som Æresmedlem. - De tillade, ædleste Fyrste, at jeg udretter dette for mig behageligste Andragende, og ærbødigst og tillidsfuld anholder herom, ikke allene for Deres høie og sande Fortjenester af Selskabet, for den udeelte Hengivenhed, hvorpaa De har saa upaatvivlede Fordringer, for den saa høit fortjente Tak, Enhver saa frivillig som pligtskyldig yder Dem, men fordi det er Deres Sindelag imod Norge umueligt, at ophøre med at elske og være vort Samfund hengiven. Paa disse Grunde vover jeg i Selskabets Navn at anholde om, at Deres Høifyrstelige Durchlauchtighed vil ligesom trykke det sidste Segl paa det meget Gode, De som Selskabets Formand stiftede og glæde denne Forsamling og det hele Selskab med høigunstigt Antagelse af den ansøgte Hæder for det, at maatte erkjende Dem for sit Samfunds Æresmedlem. Dog, De har, ædleste Prinds, allerede givet os Haab om, ogsaa heri at møde Deres bifald og Bevaagenhed for Selskabet. For dette og for alt gjentage vi vor inderligste og varmeste Tak, fuld forsikkrede om, De aldrig ophører at værdige os og vort Samfund Deres høigunstige Erindring og Hengivenhed. De modtage, bedste Fyrste, vor Afskeedstak i dette tunge Skilsmisse Øieblik fra det vigtige Forhold, vi nød den Ære at staae i til Dem! De modtage den som en Hylding, veemodige men erkjendtlige Hjerter bringe Dem! Dyrebart, uudsletteligt vil Deres Minde blive vort Samfund. Dets velsignende Ønsker ville taknemmeligen følge Dem, som en uforglemmelig Velgjører. Den Høiestes Miskundhed lyse over alle Deres Fied, Hans almægtige Varetægt hvile over Dem, og velsigne Dem nu og allevegne." - Herpaa opstod Hans Høisyrstelige Durchlauchtighed Prinds Friedrich, og med dyb Følelse, med et inderlig rørt Hjerte tolkede Selskabet i Almindelighed og Directionen i Særdeleshed sin hjerteligste Tak for det mod ham udviste Venskab og for hver Understøttelse i at befordre det ham saa kjære Norges Vel. Hans Durchlauchtighed udbad sig stedse at maatte ansees som Selskabets Medlem, og forsikkrede, at, hvorhan end maatte være i Verden, vil hans Hjerte slaae lige varmt for Norges Vel og for dette Samfund. Hans Durchlauchtighed, overvældet af sine Tag til Takke, Følelser, afbrød med disse Ord: mine Venner, mine Følelser forbyde mig at udtrykke alt, hvad mit Hjerte saa inderlig føler! Vice=Præses gjentog Selskabets Tak til og Lykønskninger over dets saa høit elskede og indtil nu værende Præses; hvorefter han atter udførte sit Ærende for og til Selskabet. (Fortsættes.) Christiansand. (Skrevet i Aaret 1805.)(Fortsat, see No. 52.) De to ved Byen udløbende Elve levere hid ned de øvre ved den beliggende Egnes Trælast; men for Resten er disse Egnes Communication med deres By af Naturen vanskelig, ved Konsten endnu slet ikke lettet. Unægteligen er det disse Egne, eller dog mange af deres Jndbyggere beqvemmere at have en Kjøbstad her i Oddernæs-Hukken, end om de skulde drage hen til Arendal eller om af til Mandal; men fyldest bliver dog Christiansand saalidet, som nogen anden Stad, det den skulde være for sit Opland, saalænge ikke Communicationen efter Muelighed er gjort fri og let. En taalelig Vei opad gjennem Elie og Sætersdalen, vel og en endnu op ad Torridals Elvens Egne, er af yderste Vigtighed. Christiansands Opland indbefatter tilhobe ikke meget over 17,000 Mennesker af de 121,000, der leve i det Stift, hvis Hovedstad det er; men det er da og Egne, hvor der kun tælles, som i Raabygdelauget, en 53 Mennesker paa hver Qvadratmiil. (Fortsættes.)