Berlingske Tidende, 1772-07-01
J Provstiet Nordfiord havde Kopperne alt siden Begyndelsen af Aar 1750 ey gaaet, førend i afvigte Sommer. De havde vel imidlertid indfundet sig et par Gange paa een og anden enkelt Gaard hist og her, (men en almindelig eller paa de sleste Gaarde.) Mesten al den værende, baade nyelig frem voxne og tilvoxende Ungdom saae sig altsaa udsat for denne skrækkelige og ødelæggende Sygdom. Jntet syntes ønskeligere og meere overeensstemmende baade med Menneskets og Borgerens Pligter, end at kunde, saa meget mueligt, forringe den Fare, i hvilken saa mange Menneskers Liv og Helbred, svævede. Disse Betragtninger bragte mig til at fatte den Slutning, i Mangel af anden kyndigere og erfarnere Læge, at paatage mig Jndpodningen. Dog ville jeg med Flid en overtale nogen i Særdeleshed, af Frygt for, i Tilfælde af ulykkeligt Udfald med een eller anden, at paadrage baade mig og Indpodningen ufortiente Bebreydelser. Jeg lod mig derfor nøye med, (saasnart Kopperne begyndte her at yttre sig) i Almindelighed at fortælle alle forekommende Bønder : At saadant Middel, hvorved Koppernes Farlighed meget kunde formindskes, var ved Guds Forsyn opfundet ; Maaden, hvori paa Indpodningen skeede; Nytten, som denne Opfindelse, saavel i andre Lande, som tildeels i vort eget, altid havde forskaffet; samt at jeg saae mig i Stand til at forrette den, og skulle være villig til, uden mindste Betaling, samme at forretage med enhver, som forlangte det, og ville komme til mig i mit Huus. Ligesom jeg og i Almindelighed forestillede dem, hvor rigtig en Pligt det er os, baade som Mennesker og Christne, at benytte os af de lovlige Midler, Forsynet tilbyder til vort eget og andres Liv at frelse. Men da Jndpodningen var hidindtil, paa dette Sted, ey allene aldrig foretaget at nogen, men endog i Henseende til den største Mængde, alde les uhørt, saa undrer vel ingen, at den her, som andensteds, fandt allevegne Modsigelse. (Et Onde, som Jndpodningen allesteds har havt tilfælles mesten med alle nyttige Opfindelse: Verden.) Nogle ansaae mine Ord som en Fabel, hvis Mulighed de ikke kunde overtale sig til at troe; andre tvivlede, en man med en god Samvittighed kunde bruge dem; (ret ligesom Guds Forsyn havde ingen Deel i de nyttige Midler, der opfindes til Menneskets Hielp og Redning.) Andre ansaa det for noget, der ey uden Fandens Kunster lod sig giøre. Endelig var den store Kilde, hvoraf de fleestes liden Lyst til Jndpodningen havde sin Udflydelse, den blant Almuen her i Landet saa stærk indgroede Fordom og overtrøiske Meening om Lagnen, (Skjæbnen, Fatum Mahomedanum) i Kraft af hvilken de troer, at den, der er Liv lagnet, (saa kalder de det) kan æde Rotte=Krud, og finde sig vel derved; men den, der er lagnet at døe, kan ved intet Middel reddes. Som en nødvendig Følge af denne Meening, ansaae de da Jndpodningen, i Henseende til Livet at frelse, som unyttig og oversidig. (Jkke det eneste Onde, som denne daarlige og overalblant Almuen herskende Fordom drager efter sig.) J saadan Tilstand stod Sagen, da Hr. Sorenskriver Stub, fornemmelig opmuntreet ved Hr. Kammer=Raad Juuls Exempel brød Jsen for de andre og forlangede min Tieneste med at indpode hans som Børn, af hvilke den ældste var 7 og et hal Aar gammel, og den yngste henved 3 Maaneder (?). Den lykkelige Udfald med disse begyndte nu tildeels at forandre de hidtil om Jndpodningen fældte Dømme. Stubs Børn varner. (a) Der maatte maaskee nogen synes, at det sikkerste Middel hvorved at faae andre opmuntrede til Indvadningen havde været, om jeg havde først begyndet med miner Søn. Hvortil jeg maa svare: Min Søn var, den Ti Kopperne her førstyttrede sig, 7 Maaneder gammel, med der visedes hos ham endnu ikke mindste Tegn til Tænder, Da nu alle Kyndige vide, at man, naar Valget kan hares, med større Sikkerhed udsætter Børns Jndpodning. indtil Tænderne fremkomme, paa det ikke baade Koppe Sygdommen og den Feber, der gemeenlig hos Børn pleier følge med Tænderne, paa eengang skal angriddem; saa var Aarsagen, hvorfor jeg ey med min egen Søn gjorde Begyndelsen. Dog, da Kopperne siden mere nærmede sig, resolverede jeg omsider, skiønt ingen Tænder endnu visede sig, at indrede ham, 9 Maaneder, gammel, og (Gud skee Tat) med det lykkeligste Udfald. neppe blevne friske, førend en Snees Bønder Børn strax ble re indpadede. Og da det med alle disse gik saa særdeles lykke lig, at ikke uden een blant dem holdt 8 Dage ved Sengen; de øvrige gik deels bestandig oppe, deels laae kun et par Dage saa kunde nu denne saa øiensynlige Forskiel mellem disse og de naturlige Kopper ey andet end lyse enhver i Øynene. Sagen blev nu med et forandret. Jndpodningen, i Steden for at beltes og foragtes, blev nu ogsaa her anseet for det, som de fleste oplyste og fornuftige Folk længe siden har anfret den for, nemlig en af de herligste og nyttigste Opfindelser i Verden. Min Gaard vrimlede daglig af Folk, der bragte deres Børn til mig. Jeg indpadede i een Uge henved 200 Mennesker. Disse havde nok blevet efterfulgte af mangfoldige flere, og de Jndpadedes Tal daglig voxet, dersom der ikke blant Almuen var blevet udspredet det falske Rygte: At de, der lade sig ind rede, stode dog siden lige megen Fare for at angribes af de nætattige, skiønt ikke i denne Omgang, men naar Kopperne at ter komme igien: Ja, at en heel Deel i Bergen, der for nogle Aar siden bleve indvodede, havde i Aar fuldet i de næturlige og dørt. Hvor megen Flid jeg end anvendte paa, at forsikre enhver om dette Rygtes Urigtighed, kunde jeg dog ey forebygge, at det jo fandt Troe hos en Mængde af Almuen, der i Almindelighed, ved de fleste Tilfælde, troer heller Løg end Sandhed. (Som jeg siden har erfaret, er dette Rygte først udspredet af en Deel i Boigden værende Qvaksalvere, det er Mennesker, som uden mindste Jndsigt, endog i de allerførste og nødvendigste Grundstykker af Lægekunsten, tager sig den uforsvarlige Frihed at agere Læger, og drive Handel med Folkes Liv og Sundhed. Dette Ukrud voxer og trives bedst, hvor ingen god Sæd findes. Da de har sin fornemste Gevinst af Almuens Overtroe og de deraf flydende lattersige Kurer, der der forrettes mere ved Læsning og narriske Optager; saa er det ey at undre, de ansaae Indpodningen som et Jndgreb i deres Næring, og omtrent med samme Øyne, som Demetrius i Cheso ansaae Pauli Prædiken. (Jkke den eeneste Ulykke, som dette Urøy paafører det Almindelige.) Herved standsedes da Jndpodningen mærkelig. Siden har kun faa villet bruge den. Dog var den allerede forhen saa meget kommet i Drift, at jeg har, deels af, deels uden for Bondestanden, af begge Kiøn og forskjellig Alder, fra 14 Dage til 20 a 30 Aar, (ikkun en har været derover, nemlig et Qvinde=Menneske i Salløe Kald, henved 50 Aar gammel, indvedet 312 Personer, af hvilke jeg har mistet 2, begge i Sælø=Kald; et Barn omtrent 4 Uger gammelt, der desuden var tilforn meget svageligt, og et efter Anseende frisk Barn paa 4 Aar. (1) Der maatte maaskee nogen meene: At disses Død, mere end det anførte Rygte, havde forvoldet Jndpadningens Standsen. Men det forholder sig ikke saa. Den før ommeldte Fordom om Lagnen, der giver vore Qvaksal. rere fuldkommen Frihed at dræde og lemlæste Folk, uden engang derfor at gaadrage sig den ringeste Mistanke, hav Blant de øvrige er ikke en eeneste, der har faaet mindste Skade, eller fornummet end den ringeste Forandring fra deres forrige Helsted. Neppe, 20 har holdt Sengen 14 Dage. Foruden disse, jeg har indpodet, er og endnu en god Deel bleven indpodet af 2 andre, hvilke jeg har paataget mig at lære denne ey meget vanskelige Kunst. Deels mærkede jeg, at en Deel, der boede noget langt fra mit Hiem, afholdtes fra Jndpodningen, ved den Besværlighed de enten maatte underkastes, ved at reyse til mig, eller Bekostning, der maatte følge med at hente mig til sig. Deels var det min Agt, at giøre Jndpodningen og dens Nytte, ey allene for den nærværende men og for den følgende Tid, saa almindelig som muelig. Derfor ønskede jeg gierne at finde nogen, der ville benytte sig af den ringe Underviisning, jeg herudi kunde give. Den første og fornemste, der, understøttet af min ringe Veyviisning, hermed har begyndt, og allerede gjort megen Nyne, er min Søger, Hr. Heiberg, Sognepræst i Gloppen, der for nogle Ud ger siden allerede havde indpodet 207 Mennesker, af hviske han havde mistet 2 smaa Børn, det ene forhen søgeligt, der andet (ey rettere vides, frisk. Den anden er en Bønde i mit eget Kald, der har indpodet 43, uden at miste nogen. Herer altsaa, af os 3 tilhøbe, indpadede 562, hvoraf 4 døde. Blant de øvrige har ikke en eeneste faaet mindste Skade. Den herved tilveiebragte Nytte sees uden Tvivl tydeligst, naar man holder mod hinanden det forskellige Antal af Døde, som de naturlige og de indpadede Kopper paa samme Tid og Sted, har havt. For dette at kunde giøre, har jeg arbeyde paa at indsamle fra ethvert Præstegield i Nordsjord tilforladelige Efterretninger og Antallet af de, der har lagt i de naturlig Kopper, samt hvor mange af disse der paa et hvert Sted ere døde. Disse Efterretninger ere mig endnu en indløbne fra flere Præstegielde, end Sæløe og mig eget. Mendagdeg, for adskillige Aarsagers Skyld, en længere har villet udsætte denne Anmældelse; har jeg meent, at den store Mængde der blot i disse 2 Præstegielde har maattet bukke under de naturlig Kopper, aflægge Beviis nok paa den store Forskiæl imestemdisse og de indpadede, da jeg overlader til enhver, selv at giøre Slutning fra disse Præstegielde til de øvrige, saasom Kopperne i dem alle har været mesten lige grusomme; dog har de maaskee i Sæløe Kald været mere dræbende, end andensteds.