Adresseavis for Børn, 1780-06-21
Fortsættelse af Skuespillet Foræringen, (See No. 24.) e. Jeg maae ret undre mig over din Tilbøyelighed til Sparsomhed. Jeg er bange og fry ter, at den engang skal udarte til Gjerrighed. Ta dit Hjerte vel i Agt, min lille Broder. Det er dig meer end nogen af os andre fornødent, ikke at lade nogen Leylighed gaae forbi, til at giøre vel! Men lad det nu blive derved. Det maae altsaa denne gang være nok, at du nu kun nu giver en halv Daler. Velgierninger ere, ligesom enhver Dyd, ikkun frivillige Offere, og lade sig ikke tvinge. – Vi andre ville ikke tage vort Ord tilbage. – Nu ville vi give os paa Veyen; Hun staaer op.) Men først ville vi dog legge den liden til de Fattige udlovete Summa hen, paa det vi skulle ikke blive fristete, at anvende den til andet. - Leverer mig eders Penge; og du, Ferdinand, kom hid med din Krone. Jeg vil omvexle dem, og strax tage de Penge derfra, som vi har bestemt til de Fattige. (Enhver af dem leverer hende sine foræret Penge. Hun tager Penge op af Lommen og vexler) Stille, (hun lurer) Derer nogen ved Døren. Johan gaae han ud og see hvem det er. Johan gaaer ud.) ferd. Pavn har endnu mange saadanne gule Penge i sit Skab. Grunst. Hvoraf veed du det Ferd. Jo, jeg saae det, da han sidst gav Maa Pragt til den nye Porcelains Service. Ernst. Dem arve vi engang allesammen, naar Papa døer. Am. O min lille Broder Ernst. Hvad er det dog for en fæl Tanke, der opstiger i din Siel Skulde din saa kjerlige saa elskværdige Papas Død da altsaa ikke være noget utaaleligt Onde for dig, Og skulde hans efterladte Penge kunne trøste dig over hans Tab. Ernst. Ach, min Syster, det har jeg visselig ikke tænkt paa Jeg meende det ikke saa ondt, Am. Du tænkde det, uden at vide det. Johan (som kommer ind) Det er en gammel Mand i en slet blaa Kjol, som spurgde om Conferentsraaden var hjemme. Jeg sagde ham, at Herskabet var ikke hjemme; men han vilde ikke lade sig vise bort, og da han hørde, at den ældste Frøken var hjemme, saa bad han meget indstændig, at han maatte blive indladt og faae hende i Tale. Am. Ja, lad ham komme ind (Johan gaaer ud) Maaskee det er en Ulykkelig, som trænger til vor Forbøn hos vor Fader. Andet, Avis Andet Optrin. Hartvig, i en slet Klædning, med trøstesløse ynkelige Geberder. De Forrige. Am. O Gud, hvilket Syn, (gaaende hen imod ham) Hvo er han, min kjere Mand? Hvor med kan jeg tjene ham (Børnene omringe ham allesammen, og betragt ham med et nysgierrigt og medlidende Øyesyn. Hartv. (sukkende) De kjender mig ikke, Am. Jeg, kjende ham, Ney, gode gamle Mand, jeg kjender ham visselig ikke, O slig mig engang i en Hast, hvem han er Lovise. Ach Amalle, nu kjender jeg ham. Det er Møller Hartvig fra Sandhjem. Am. Møller Hartvig, Umueligt, Ernst Nu kjender jeg ham og Jo vist er det ham, som boer i Møllen ikke langt fra vort Gods, og hos hvem vi for to Aar siden skjøde til Skiven. Ferd. Jo, jo lille Syster, det er visselig ham. Kan du ikke erindre, at vi hos ham fangede de deylige Sommerfugle, Besind dig kun Am. Det er ligesom en Drøm for mig, Men, ach Himmel, i hvilken Tilstand seer jeg ham, Hvad for en skrekkelig Ulykke har mødt ham, En slet Klædning, og saadant forgrædt og forrigfuldt Øye syn! – O min kjere Hartvig, stig mig det dog, stig mig det dog snart, hvad der er Aarsag i alt dette Min Fader er vel ikke hjemme, og min Moder ikke heller; men maaskee jeg dog kan hielpe ham, maaskee jeg kan – omendskjønt ikke saa meget som min Fader. – og heller ikke saa meget som jeg ønskede; men jeg vil dog hielpe ham; og vi ville allesammen gjøre det. Hartv. (paa det inderligste rørt af Amalies ham forekommende Godhed; afsides) O Gud, hvilken Godhed, (til Amalie) De veed altsaa intet af min Skjebne. Am. Ney, slet intet Hartv. Skulde Rygtet om den beklagelige Hartvigs Ulykke endnu ikke være kommet til Dem 2 Jeg var endnu i Gaar en velhavende Mand; men i Dag – i Dag er jeg en Tigger. Amalie Ernst. Lovise. Ferdin. (Alle paa eengang) En Tigger, Am. Men, o Himmel, hvoraf kommer de for Børn. Hartv. Mit Huus og min Molle ere i den afvigte Nat i Bund og Grund afbrændte. Am. Oulykkelige Mand; Og han har intet faaet ræddet. Hartv. Ney, ikke det allerringeste, uden hvad jeg har paa Kroppen. Am. Det er forskrækkeligt. (Amalie græder, og viser alle udvortes Kiendetegn paa Medlidenhed. Han maae ikke lade Græmmelsen gandske nedslaae sig. Han skal vist blive hjulpen, Min Fader skal gjøre for ham alt, hvad han formaaer, baade ved Hoffet og i Staden. - O, der findes visselig endnu mange gode Siele, som nok ville tage sig af ham. Hartv. Ach, min dyrebareste Frøken. De har endnu først hørt Halvparten af den Ulykke, som Gud har tilskikket mig Am. O Himmel, er der endnu mere 2 arts. Jeg skulde snart blive trostet over mit Godses og Eiendoms Forliis, thi jeg veed, at der findes endnu mange rige Velgjørere i Staden, som let kunde erstatte mig det lidte Tab; men – (han græd og opløftede sine Øyne til Himmelen) O du urandsagelige Gud, – min eneste Søn, min Alderdom Stav. Aar. Er O Gud, Han kommer mig gandske til at skjelve! Hartv. Er opbrændt med Am. Opbrændt, O Gud forbarme sig, Hartv. Mit Hjerte er færdigt at briste, naar jeg tænker derpaa. Lov. Levende opbrændt, Det er forskrækkeligt ford. Og med eet gandske død. De græde alle) Am. O. fortæl han os dog, min kjere Hartvig, hvorledes dette altsammen har i saadan Hast tildraget sig, og hvoraf Jlden er kommen, Ferd. Oja, fortæl han os det; jeg gad og vide det. Am. Johan, han kommer) Sæt nogle Stole herhidt, (han sætter Stole hen, og gaaer bort igjen. De sætte sig. Hartv. Hvoraf Jlden er kommen, er indtil denne Time endnu ubekjendt. Det var om Midnat, da jeg pludselig hørde en sterk Banken paa mit Vindve, og at der blev raabt Brand, Brand, Jeg sprang op af Sengen, og min Kone sank død ned til Jorden. Jeg har hende i den Angest ud Avis. Huset, og lagde hende under et Træe ved Parken Jeg raabde om Hjelp, men alle Mennesker i hele Huset laae i en dyb Søvn. - Paa eengang hørde jeg et ynkeligt Skrig, Rædder, Rædder, O Gud, O Gud. Forbarmer, Rædder Rædder. Det var min Søns Røst, som laae ovenpaa i et Kammer for sig selv. Jeg sprang op til ham, som en Piil men, da jeg kom op (sukkende og seende op til Himmelen) o Gud, Am. Da kunde han ikke mere rædde ham, Hartv. Da stod den Stue, hvorigjennem man skulde gaae til hans Kammer, allerede i fuld Brand. Ernst. Men hvorfor sprang han ikke ud igjennem Vindvet? Det havde jo dog været bedre, at brekke en Arm eller Been, end gandske at opbrændes Hartv. Det kunde han ikke, min kjere unge Herre, thi der var Jernstænger i Vindvet. Am. Han maatte altsaa overlade ham til Jldens Grumhed Hartv. Hvad skulde jeg arme Mand kunne gjøre andet, Jeg vilde gjerne med mit Liv have ræddet den arme Vilhelm, naar det havde været mueligt, Lov. Ach, hvad maae han ikke have udstaaet en Angest, førend han er bleven gandske opbrændt, (hun tørre sine Øyne.) Ferd. Jeg havde skreget mig ihiel, om jeg havde ligget i det Kammer, (han græder). Am. (grædende) Hans Skjebne piner ret min Sjel, Men hvorledes blev det da med hans Kone? Og har han slet intet faaet ræddet af sit Gods, Hartv. Min Kone var kommen til sig selv igjen, og det varede heller ikke længe, førend mine Folk kom op af deres Søvn, men for sildig. Jlden havde allerede taget Overhaand, og der kunde ikke uden Livsfare ræddes meer udaf Huset. Alle løbe ligesom forvildete, skraalede og lammenterede. – Angesten havde berøvet mig alle mine Sandser; jeg stod ligesom jeg var ude fra mig selv, uden at kunne røre et Lem. Min Kone var i Fortvivleise. Hun rev Haaret af sig, og løb omkring ligesom er afsindigt Menneske. Det var endnu ikke blevet Morgen, da jeg saae mit hele Huus med almin Eiendom liggende i Aske for mine Fødder. Mit Hjerte havde maattet briste, dersom jeg skulde for Børn. længere have opholdt mig her. Jeg vendte mig om, og gik hen paa en nær ved liggende Høy, hvorjeg i tredive Aar næsten hver Morgen havde seet Solen staae op. Jeg kastede mig næsten sandseslos ned paa Jorden, og kæmpede med Græmmelse og Fortvivlelse. Saa er da nu alting borte, tænkde jeg, all din Eiendom og sure Sveed, Du er nu ikke andet, end en forladt Fader, en fattig Tigger. – Du som tilforn rakde den Hungrige et Stykke Brød fra dit Bord, og vederqvægede saa mangen en Tørstig med en kølende Drik: Du skal nu som en graahærdet gammel Mand bede om Brød for andres Døre, Arbeyde kan du ikke meere din Alderdoms Støtte og Stav, din kjere Søn, er borte. Ogrusomme Skjebne. – Jeg bøyede endelig mine Knæe og bad – Ach, jeg har aldrig bedet saaledes for i min hele Livestid, – Det blev Dag; Solen stod op. Jeg saae op over mig, og da var det ligesom en Guds Engel raabde til mig: O du Daare! O du lidet Troende, Han, som føder Fuglene under Himmelen, han lever jo endnu Dette trængede ind i mit inderste Hjerte. Jeg stod op. Jeg folede mig paa eengang saa læt, saa læt, at jeg aldrig kan sige det, Ney, tænkde jeg, du skal ikke omkomme, Han, som er alles Fader, skal vist forbarme sig over dig! Du skal gaae hen til Conferentsraad Ahlvard; han er ligesaa velgjørende som rig, – han mætter og lædsker daglig saa mange Hungrige; han staaer i saa stor Naade hos Kongen, og han har saa tidt viist dig sin naadige Bevaagenhed; til ham skal du gaae, og for ham skal du klage din Nød, og han vil hielpe dig; han vil trøste dig, ja gandske vist vil han, Thi han er en Engel iblandt Menneskene, Jeg forsømmede ikke noget Øyeblik, men gik strax, og Haabet styrkede mine Fødder, at Veyen blev mig ikke lang De viisde sig ellesammen her paa det om meste rørte.) Am. O stakkels bedste Hartvig, Mine Taarer maae overbevise ham om, hvor hiertelig jeg tager Deel i hans Skjebne, (efter et kort Ophold) Dog, hvad bier jeg efter, (Hun staaer op, og tænker lidet efter.) Ja (til Hartvig) Jeg gaaer indi mit Kammer, og med faa Ord i en billet vil give min Fader Efterretning om det hele ynkelige Tilfælde. Maaskee forlader han Selskabet, saafremt det er ham mueligt, og kommer strax. Tag Avis han imidlertid nogen Forfriskning til sig. Johan (han kommer) vil han i en Hast besørge noget at spise og en Flaske Viin herind til Møller Hartvig. (Johan gaaer.) (til Møller Hartvig) Han har formodentlig ikke faaet meget at spise siden i GaarAftes Hartv. Hidindtil har min Sorg og Smerte dæmpet Hungeren. - Men Deres overordentlige Godhed gjør mig gandske undseelig og beskæmmet.