Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-02-26
Algier. J Stokholms Coureren findes følgende officielle Efterretninger, meddeelt fra Algier under 26de November f. A. De Magter, som havde været forsamlede paa Congressen i Aachen, havde taget den Beslutning, at ville tvinge de Barbariske Stater til at afstaae fra deres Røversystem, og de Engelske og Franske Regieringer havde paataget sig at forkynde disse Stater denne Beslutning. J Følge deraf ankom her i Begyndelsen af September en liden combineret Eng og Fr. Escadre, hvis Chefer som Commissairerfor deres Regieringer overleverede Regentskabet. en Skrivelse, og en Formaning til samme om, at rette sig godvillig derefter. J Tilfælde af Vægring, blev truet med Forholdsregler, som kunde have de Barbariske Staters Ødelæggelse til Følge. Commissairerne fordrede af Regentskabet en skriftlig Erklæring, hvorved de skulle forbinde sig til, at efterkomme de Allierede Magters Villie. Men forresten maatte Regentskabet beholde sin Kaperflaade, og da Deyen spurgte: om man vilde hindre ham i at føre Krig med Magter, som kunde angribe eller fornærme ham, svarede Commissairerne paa en Maade, som ikke kunde lægges anderledes ud, end som en, i det mindste betinget Bekræftelse deraf. Det synes derfore, at Regentskabet, uden Vanskelighed havde burdet tilstaae Commissairernes Fordringer. som fornemmelig gik ud paa en skriftlig Forpligtelse. Omar Pascha havde i Aaret 1816 udstædet et saadant Forpligtelsesskrift imod Lord Exmouth betræffende Ophævelsen af Slaveriet, og i det paafølgende Aar 1817, bleve Skibe bragte op, hvis Besætning blev paa samme Maade giort til Slaver, som tilforn, uden at Regentskabet derfor blev krævet til Regnskab; indtil Ali Pascha af egen Tilbøielighed satte disse Slaver i Friehed. Det er troeligt, at denne nye Forpligtelse kunde have havt den samme Skjebne. Barbareskerne lade sig almindelig ikke binde til Forpligtelser, naar de troe, at de kunne bryde dem uden Fare. – Men disse Betragtninger virkede hverken paa Deyen eller paa hans Raadgivere. Han viiste, at han i det mindste ikke vilde bedrage nogen ved sine politiske Foretagender, og at han ikke heller vilde skiule hemmelige Hensigter under Masken af det Maadehold, som man vilde paanøde ham. Efter at have brugt nogle Dage til at betænke sig lod han Commissairerne kalde til sig, for at meddeele dem et endeligt Svar, som lød saaledes: At det Algierske Regentskab ikke kunde indlade sig paa, at udstæde den forlangte skriftlige Forpligtelse, at Regentskabet. vel havde i Sinde, troeligt at opfylde dets, med de christelige Magter afsluttede Fredsforeninger og Tractater, men at det derimod vilde behandle de Nationer som Fiender, som ikke havde nogen særskildt Tractat med Algier, eller som ikke bleve repræsenterede af en Consul der, og endelig, at Regentskabet, ligesaalidet vilde afstaae fra den tiltagne Rettighed, som de Algierske Kapere altid havde udøvet til Søes, at visitere alle Handelsfartøier som de mødte, og i Fald der var den ringeste Urigtighed i Papirerne, f. Ex. : at de Stykker, som vare afskaarne af Passerne, eller de saakaldte Riscontreno ikke gandske nøie kunde føies til Passet o. s. v., at opbringe et saadant Skib, og at confiskere det, det maatte tilhøre hvilken Nation det vilde. Med dette Ultimatum fra Deyen ophørte enhver videre Conference, og Escadren afseglede derpaa til Tunis og Tripolis.