Københavns Adresseavis, 1759-10-08
Vi forkaster virkelig ikke aldeles det første Middel, O vi arbeyder paa dets Fuldkommenhed, og dersom det gelinger os, hist og her at forbedre en Landmands Kundskab; saa troer vi ogsaa gandske vist at han gandske troelig skal overlevere de bekomne Gaver til hans Efterkommere. Men vi ere dermed endda ikke tilfreds. Da vi kiender de Vanskeligheder der ere ved, at indprænte dem, som allerede ere komne til=Aars, en god Troe til vor Jndsigt og Redelig, hed, saa har vi efter moeden Overleggelse fattet den Slutning, at see derhen, om Ungdommen selv kunde blive anført til en bedre Kundskab. Vi lover os at den Maade, som vi har fastsat til vore Hensigters Opnaaelse, en lykkelig Følge, og haaber, at den hist og her skal vise sin gode Tieneste. Det er en af de største Zirater, som tilbringer vort Ager=Academie Ære, naar fra samme udkommer trykte Underviisninger for Lyset, som ere gandske korte forfattede, og skal tiene til Ungdommens Underviisning. Vi skal i vort Ager Selskab drage Omsorg for, at giøre saadan en liden Udkastning af det Nødvendigste. Vi ønsker, at, da Børn efterat de har lært at kiende Bogstaverne, maa skride til sammes fuldkomne Sammensettelse, der da af disse korte Spørsmaal maa blive tilveyebragt en Færdighed i at læse. Vi seer ikke, at denne Vey kand give Anledning til nogen Vildfarelse. Vi troer me meget mere, at Nytten tør blive ulige større, end om Ungdommen i et fremmet Sprog skulde dertil anføres, for at lære at læse Gudernes Historie, og at lære at kiende saadanne Uhyrer, som en menneskelig Jndbildnings=Kraft blot har tilveyebragt. Vi har det Haab at lille Hans vel beholder noget deraf. Maaskee han erindrer sig det, naar han bliver større. Hvo veed, om Hanses Fader ikke selv faaer Lyst til, at besee og igiennemlæse den selsomme lille Bog, som handler omhans Haandverk. Jeg vedder, at jeg snart skal forføre ham dertil. Kunde jeg ikkun bringe det saa vidt, at det blev ham forbudet at læse derudi, saa vilde han gandske Kl. gandske vist ikke før faae Rolighed paa sig, førende han havde overtraad dette Forbud, og styret sin Lyst. Seer De, min Herre, bliver saaledes ikke paa alle Steder opbygget Skoler, hvorudi der uformerkt bliver drevet paa den Lærdom om Landvæsenet? Hvad siger De dertil, J fald nogen af vore Midler giver sig videre den Umage, at udvide disse korte Spørsmaal videre, og ved at anføre flere Grunde giør dem fuldstændigere og nyttigere, skulde da den tilvoxende Hans, efterat han har forladt Skolen, ikke faae Lyst til, at blade i denne Bog, Jeg vedder, at han vil vide hvorudi Forskiellen bestaaer. Jeg kiender allerede nogen, som har resolveret at paatage sig at udføre dette Arbeyde, der vel synes at være ringe, men falder virkelig møysommeligt og tungt. Skulde dette ikke være at ansee, som en Grundvold til nyttige Land Skolers Opbygning, hvorudi den forbedrede Lærdom om Landvæsenet kunde ved en mundtlig Underviisning blive forplantet fra Faderen paa Sønnen? Vi har ved Ager=Academiets Oprettelse fattet det Forset, at udkaste almindelige og besynderlige Regler; disse skal tiene os til Forskrift, naar vi med andre taler om den Maade, at indrette Landvæsenet paa en forbedret Fod. Der bliver ofte tilbudet os, som beklæder det geistlige Embede, en Leylighed til at anbringe disse Regler. Bliver der ikke i den Hellige Skrift meget ofte meldt om Agerdyrkningen i dens adskillige Deele, Finder vi her ikke Lignelser, som behøver en Forklaring, Hvorledes kand vi bedre forklare dem, end naar vi anfører vor Maade at gaae til Verks paa med Jorden og Sæden, og i Applicatio nen og Tilegnelsen deraf nøyere lære at kiende den Høyestes Bestræbelsers Veye til at gjøre vore Hierter, frugtbare? Naar Skolebarnet i vort Huus nyder vor besynderlig Underviisning, bliver det ikke fortredeligt over, naar denne Underviisning imellemstunder forefalder. Hvo veed, om han ikke gjerne gider hørt paa samme, Skulde man ikke troe, at han bedre kand fatte og beholde de Sandheder, som bliver meddeelte derunder, Maaskee han fortæller alt det for sin Fader og andre, som hans Præst har talt med ham; Naar vore Academiske Lærere af det geistlige Slags, end ydermeere fatter det Forset, at inddrømme deres lærvillige Discipler særdeles Timer, i hvilke disse Læresetninger skal blive forklarede, hvad skader vel det: Endeel af mine Brødre, som jeg nøye har den Ære at kiende, sørger allerede for deres anbetroede Børns aandelige Vel paa en meget ypperlig Maade. De har forandret den sædvanlige Underviisning hver 7de Uge til en hvert halve Aar. De ere en Zirat for deres Menigheder. Deres Børns Kundskab bringer dem Ære og Glæde. Hvorfor skulde de skamme eller undsee sig ved, at blande deres geistlige Taler med Sandheder og Agerdyrkningen. Naar de tænker, at de har et Exempel i den fuldkomneste Læremester, hvorledes man skal nærme sig til Enfoldigheden, og maa lede Tilhørernes Hierte til Opmerksomhed, Kundskab og Lydighed ved jordiske Lignelser og Sindbilleder, saa giver vi dem fuldkommen Ret, ja vi siger uden Undseelse, at en blandet Tale af dette Slags skaffer en dobbelt Nytte, og en haabefuld Vished, at Lærerens Hensigt mageligere bliver befordret, og at Kraften af hans Forebringende kand giøre en bestandtgere Jmpression i Landmandens Hierte. Seer De, min Herre, saaledes bygger vi Skoler, som koster os ingen Penge, men vel Møye og Forstand, at indrette dem ordentligt. Men hvad formaaer ikke Kierlighed. Jeg spørger dem velbetænkt: Er dette ikke vor Troes Ziir, Men hvorledes kand vi bedre gjøre samme bekiendt, end naar vi indretter vor Omsorg for vore Tilhøreres Beste saaledes, paa det at deres Levnet i alle Parter, saa vidt mueligt er maa bestyrkes. Maaskee de har ogsaa en Søn, som har Lyst til at blive en Landmand. Jeg tykkes, De spørger mig: Hvor er da en Skole for ham, VilDe have Taalmodighed. Rom blev ikke bygget paa en Dag. Vort Ager=Academie har ogsaa tænkt derpaa, at han i sin Tid skal blive fornøyet. Men da vi formodentlig ere noget langt borte fra hinanden, saa kand jeg ikke cavere Dem for, at de kand slippe saa let derfra, som Disciplerne af forbemeldte Slags. Saa høyt maa De ikke drive Fordringen paa vor Kierlighed; thi vi ere indskrænkede i vore Jndtægter, og kand ikke gjøre det omsonst, omendskiønt vi ogsaa efter den i os boende Drift gjerne vilde. Vi veed heller ikke hvad for en Levemaade Deres Søns Mave tænker at fordre af os, og om hans Kundskab skal indklædes paa en temmelig fuldstendig, eller middelmaadig, eller og ydermeere paa en indskrænket Maade. Dette er endnu ubekiendte Ting, som udfordrer en foreløbende Undersøgelse, og at adskille alle i Veyen, værende Vanskeligheder. Vi forlanger ingen ubillige Ting af Dem. De veed, at en Lærer veed ikke alting, men at en kand vide meer end en anden. Det er Dem heller ikke ubekiendt, at Lærerne har deelt Videnskabernes Udbredelse imellem sig. Deraf følger, at det maa koste meere at lære megen Viisdom i mange. mange Videnskaber, siden det koster ulige mere Møye, end et enkelt Begreb om en besynderlig Videnskab. Naar vi hernæst, som vi haaber, legger dem Planen for Øyen til denne Oeconomiske Lærre=Skoles Jndretning, saa har De Vallet at befale Deres Søn hvor meget han skal lære af den Kunst at kiende Landvæsenet, og paa hvad for en Jord=Art han i Besynderlighed er pligtig til at henrette sin Opmerksomhed derefter vil han ogsaa finde sin Anviisning paa er Sted, hvor han tilstrekkelig kand blive forsørget til sin Kundskab ved en Underviisning, som er forbundet med at tage alting i Øyesyn. Men en Ting maa Dei Forveien melde os, om man ikkun skal nævne Deres Søns Navn saa lige frem, naar man vil kalde paa ham, eller man skal legge Herre foran. Thi De maa vide, at vort Kiøkken kand deraf tænke og giøre Slutninger, hvorledes der skal gaaes til Verks med sammes forordnede Elsker, og hvad det efter Lovenes billighed kand fordre af Dem. Jeg tager i Betænkning at opholde Deres Taalmodighed længer i at læse, naar jeg skriver igien, skal jeg ikke forglemme til lige at anføre den forlangte Betænkning om den beste Maade at avle Liin, eller Hør paa. Jeg er &c. Glücksborg, den 24 Julii 1759. P. C. Lüders.