Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-12-15
En Oversættelse af Bodmers, Sitten Maler. Forrige Aften, da jeg kom hiem, tog jeg en Bog, for deri at læse indtil Sove Tid. Jeg traf paa Miltons forlorne Paradis. J denne Bog fandt jeg fornemmelig Behag, da den opfyldte mit Sind med behagelige Forestillinger og fortræffelige Tanker. Jeg fornøiede mig i sær ved det smukke Sted, hvor Porten forestiller Eva, sovende ved Adams Side, og Diævelen imidlertid, i en Paddes Gestalt, siddende ved hendes Øre, og indblæsende hende onde Tanker. Jthuriel, en Engel af den paradisiske Besætning, opdagede i sin Natte Vagt det menneskelige Kiøns store Fiende, skiuled i dette hæslige Creatur. Han berørede det med sit Spyd. Dette Spyd var af himmelsk Arbeide. Det havde derfor denne indvortes Kraft, at al Forestillelse ophørede hos de Ting, som dermed berøredes, og de maatte sees i deres naturlige Skikkelse. Læseren vilde ei holde mig det tilgode, om jeg kun anførte denne Tildragelighed med mine egne Ord. Jeg maa derfor fortælle den i Portens egne uefterammelige Ord. J det Diævelen foretog sig dette, siger Porten, rørede Jthuriel ham sagteligen med sit Spyd. Jngen Falskhed kand bestaae for et Vaaben af himmelsk Staalsætning. Det, som røres dermed, er tvungen til igien at antage sin rette Skikkelse. Han springer op og seer sig opdaged og greben. Ligesom en Guist falder i en Dynge af alpetersk Pulver, som skal forvares til en befrygted Krig. Det lidet sorte Korn udspreder sig med en hastig Lue og sætter den hele Luft i Brand. Saa forskrækkelig opsprang Ærsforføreren i sin egen Skikkelse. De tvende smukke Engle bleve halv forskrækkede ved at see den forfærdelige Konge og vege nogle Skridt tilbage. Ved at læse dette, tænkte jeg ved mig selv; hvor lykkelig var det Menneske, som havde saadant Spyd? Hvad Tieneste vilde det ei kunde giøre en Staats Minister, Han vilde ved saadan hvid Stav kunde giøre Forskiel imellem Venner og Fiender, imellem duelige Folk og Pralere. Han kunde ei skuffes ved Skin og ved bedragelige Ord. Den vilde end og være en politisk Prøve-Steen, ved hvilken man kunde opdage alt Bedragerie. Disse Tanker gjorde at levende Jndtryk i min Hierne. Det var saa langt fra, at dette blev svækked ved Søvnen, at det derved meget mere blev forøged og udvided. Derved blev til veiebragt følgende Drøm: Saa snart jeg var falden i Søvn, forestilledes mig Engelen Jthuriel. Med en Smil, som forhøiede hans himmelske Skiønhed med ny Behagelighed, tilbød han mig, som en Foræring, det Spyd, han har i Haanden. Derpaa forsvandt hann. For at blive forsikred om dets Kraft, begav jeg mig strax til et offentligt Sted, for der at giøre nogle Forsøg. Den første Person, som mødte mig, var et Fruentimmer. Hun saa meget frygtsom paa alt Mødende. Hun visede i alle hendes Geberder en mere end sædvanlig Sædelighed. Det lod, som hun ansaa en Mands-Person for et utugtigt Creatur, at hun foragtede og end mere frygtede for den. Da hendes udvortes Anseende var saadant, berørede jeg hende gandske sagte med mit Spyd. Hun faldt ned, til min største Forundring, et saadant Postyr, hvorover jeg end og i Søvne blev rød. Jeg ilede fra denne blottede Bedragerske. Jeg saa et andet Fruentimmer, som stod i en alvorlig Samtale. Jeg hørte hende sige i Jvrighed: Tal mig intet mere om ham; Jeg har foresat mig at leve og døe Jomfrue. Giernvidenhed drev mig til at sætte hende paa Prøve. Men saasnart jeg lod min Stav sagteligen nedfalde paa hendes Hoved, fik hun Fødsels-Smerter. En Mand og hans Hustrue droge mine Øine fra hende. Jkke langt fra mig spadserede disse kiærligen med omslyngede, Arme. Jeg gav hver af dem et lidet Slag. Samme Øieblik saa jeg Konen i Buxer, og Manden med en Viste i Haanden. At opregne alle de Forvandlinger, som forekom mig paa denne Nat-Reise, vilde falde alt for kiedsommeligt. Wighs bleve til Torris og Torris til Wighs. Mænd i røde Kiorteler, med truende Gebærder, bævede, naar jeg rørede dem med mit Spyd. Andre Sort klædede førte Fred i Munden, men Sværde i Hænderne. Jeg kunde give Underretning om At delige, som bleve forvandlede til Aagerkarie, Øvrigheds Personer til Bye-Svenne, Atheister til Bodfærdige, Sæde-Forbedrere til Russere. Dog maa jeg melde om en alvorlig Borger, som gik mig forbi med en Bibel med meget bredt Messing. Beslag. Jeg gav ham et Slag paa Skulderen. Han lod Bygen falde og greb efter min GuldBørs. J Almindelighed feilede mit Haab om dem, som saa vel ud. De, som saa ilde ud, bleve ved Prøven endnu værre, Ligesom Padden hos Milton, Man maatte ansee den for det hæsligste Dyr, da Jthuriel rørede den med Spydet. Men den blev endnu hæsligere, da den sprang op i en Diævels Skikkelse. Blant alle dem jeg rørede, var kun cen, som udholdt Prøven, og efter mere end eet Slag beholdt den første Skikkelse uden Forandring. Denne var et ungt Menneske, sam rosede sig af den hæsligste Vanart, af sit fæiske Fylderie, af fromme Mænds Bagtalelse end og af Guds Neg telse selv. Mit Hierte blev derover meget bedrøved. Jeg overveiede hvorledes det menneskelige Kiøn saa almindeligen laa i Fordervelse. Mit Sind blev gandske nedstagen: Alt hvad jeg blev var forøgede bestandig min Bekymring. Midt i denne Smerte, saa levende i mit Bryst, syntes mig at der kiørede forbi et Par prægtig udpyntede Kareter. J hver af dem sad en Person af ret æreværdigt Anseende. Falket, samled i stor Mængde paa Torvet, deelede sig i tvende Hobe. Den ene Hob holdt med den ene, den anden med den anden at disse æreværdige Herrer. Begge Partier bade mig, at jeg med mit Spyd vilde røre ved den, de vilde ilde. Disse forsikrede mig, at den enes Linden-Skjorte vilde forvandles til en Kyrats. De andre bekræftede, at den andens Kiørtel vilde sees brodered med Lillier og en Kardinals-Hat paa hans Hoved. Jeg giorde mine Prøver. Jeg saa med største Fornøielse, at de ei forandredes, men at de begge udde lede Velsignelse til Folket, og bad for dem, af hvilke de bleve bagvaskede. Er det mueligt, saade jeg ved mig selv, at Guds Mænd, hvis Tal dog er saa lidet, ere indbyrdes saa ureens: Hvorledes kand de meere føie de Lastefulde, som holde deres Partier, end de Dydige, som hvide det ander, Ere da Partieskheds Baand stærkere end Religionens, . . Jeg vilde fare fort i min Tale. Men et uformodentligt Tilfald opvækkede mig af Søvnen. Jeg havde endnu Haanden tilslutted. Men Spydet var borte. Jeg eftertænkede min forunderlige Drøm. Jeg forestillede mig hvorledes der vilde see ud i Verden, naar man kunde see hvert Menneske i sin egen Art og Beskaffenhed uden Forstillelse og Hyklerie. Jeg er meget bange for at Jorden ei vilde forekomme andre fornuftige Væsener smukkere end en Planet, beboed af lutter Vanskabninger. Dette burde, efter mine Tanker, bevæge et ærekiært Menneske til at beflitte sig paa virkeligen at være det, han vilde synes at være, paa det han ei for de usynlige Spioner, som omringe ham, skulde sees saa hæslig. J min foranbeskrevne Drøm var en Omstændighed, hvilken jeg i Begyndelsen tænkte at fortie. Men ved nærmere Eftertanke kunde jeg ei holde mig selv for en oprigtig og upartieste Historie-Skriver, om jeg er fortællede dette Dajeg tog Jthuriels Spyd i Haanden forekom jeg mig selv som et artigt, veldanned ungt Menneske, da jeg dog før var en udleved gammel Mand, Men jeg seer forud, at mine Fiender vil udstrøe, at jeg rosede min egen Smukhed. Jeg vil derfor ei tale meere derom.