Aalborg Stiftstidende, 1843-01-21
Jndsendt. I dette Blads Nr. 8 findes indført, ikke alene et Forsvar for, men endog en ligefrem billigelse af den af de Deputerede, Nyholm og Hvass, brugte Fremgangsmaade, Anledning af den af den kongelige Commissarius i den sidste jydske Stænderforsamling udøvede Censormyndighed, ved at forlade Forsamlingen. Jeg nærer den største Høiagtelse for de nævnte Deputerede som saadanne. Jeg erkjender, at de, og især Nyholm, som oftere end Hvass har havt Leilighed til at lægge sin Dygtighed som Deputeret for Dagen, have viist sig som værdige Repræsentanter i Folkeraadet, og hvad deres ovenomhandlede Forhold angaaer, da have de derfor ikke mindre Krav paa Agtelse, da det vel tør sættes udenfor al Tvivl, at de handlede saaledes, som de efter deres Overbeviisning troede at de burde handle. Men, naar Spørgsmaalet bliver, om de vare komne til den ene rigtige Overbeviisning, om det var det ene Rigtige, at forlade Forsamlingen og især i et Øieblik, som det, der var forhaanden, da maa det vistnok besvares benægtende. Det maa nemlig mærkes, at det ikke var Nyholms- og Hvass's Foredrag alene, som blev nægtet optaget i Stændertidenden. Det var den hele Discussion om Sprogsagen, som blev nægtet at komme ud i Publicum, og det var i alt Fald saaledes ikke nogen enkelt Person, der kunde ansees forurettet ved den kongelige Commissarii Fremgangsmaade. Det var den stænderiske Jnstitution, der maatte være krænket, og det var da i dennes og Folkets Navn der skulde tages til Gjenmæle. Er nu dette rigtigt, som vel Jngen vil nægte, da burde enhver Deputeret, for at opfylde sin Pligt, handle paa lige Maade. Havde det altsaa været det ene Rigtige, med Nyholm og Hvass at forlade Forsamlingen, da have alle de Øvrige handlet urigtigt ved at blive tilbage. Naar altsaa den hele Stænderforsamling havde opfyldt sin Pligt paa den rette Maade, da burde den have vendt Ryggen til Stændersalen. Men nu spørges: Vilde dette være den rette Maade, hvorpaa Folkets Udsendte bør værne om dets fortiden bedste Klenodie? Vilde dette ikke være altfor let at vige for Magten, istedetfor at de Deputerede med ethvert lovligt Vaaben bør staae og fægte af yderste Kræfter, for at værne og Jnstitutionen og tale Folkets Sag? Hvor meget Gode kunde der ikke tænkes at gaae tabt eller i alt Fald ikke blive fremmet, dersom en slig Katastroppe, som den omhandlede, indtraf blot noget tidligere i en Stænderforsamling, og Stænderne da, ved at forlade deres Post, satte sig selv ud af Stand til at fremme de tilbagetagende Sager, hvoraf nogle maaskee kunne være de Folket age meest magtpaaliggende? Eller dersom blot de Dygtigste og meest Folkeligsindede af Stænderne troede dem anledigede til at forlade Forsamlingen og derved spillede Overvægten i Hænderne paa et, maaskee aldeles ufolkeligt, Parti i Stændersalen; hvilket Ansvar vilde da hine ikke derved paadrage sig? Mon de da, ret forstaaet, havde opfyldt deres Pligt imod Folket ialmindelighed og deres Vælgere isærdeleshed? Hvorledes vilde Stænderne kunne retfærdiggjøre det gjorte Skridt, naar de forlode Forsamlingen, fordi den kongelige Commissarius havde gjort Brug af sin Cenformyndighed, da denne er lovhjemlet, og det Strøgne ikke, uden Regjeringens senere Samtykke, kan underkastes Offentlighedens Provelse? Vilde Stændernes Fremgangsmaade ikke ligesaa snart kunne udlægges som Mangel paa Kraft, Reil den folkekaarne Mand bor staae som Skildvagten. Han bør staae urokkelig og fægte med sine bedste Vaaben indtil det sidste Øieblik, og aldrig bør han vige fra sin Post, en Post, som han har modtaget under det, idetmindste formodede, Lofte, at han der vilde staae og virke til Kampens Ende. Jeg er saaledes fuldkommen enig med hin Forfatter, at den Deputerede, blandt Mere, bør vogte paa Stændertidendens Fuldstændighed og Troskab som paa Jnstitutionens Grundville, men dette mener jeg netop at han kan og bør gjøre bedre ved at forblive tilstede ved Forhandlingerne, end ved at sætte sig selv udenfor disse, da saadan Vagt muligen turde blive lige saa nødvendig efterat den Deputerede i Utide havde forladt Forsamlingen, som forden. Troer den Deputerede, at Stænderinstitutionen krænkes paa hvilkensomhelst Maade, da bør han vist søge at hævde den og Folkets Rettigheder, men jeg mener, at han bør gjøre det ved Anvendelsen af sine aandige Evner og ikke ved en legemlig Bevægelse, som vist her ikke er paa sit rette Sted. Til det første vil der altid blive Tid, om ikke i, saa udenfor Stændersalen. Ved det sidste opvækkes vel nogen Sensation, men neppe opnaaes det, som bør være det sande Formaal. Den 20de Januar 1843. En Vælger. Stemplet Papiir 1843 1/2. eller "De Døde gaae igjen."