Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-01-27
(J et f. D. afholdt Eftermiddagsmøde foretoges adskillige Expeditioner. Etoghalvtresindstyvende Møde, 11te Decbr. Til forel. Beh. foretoges Sagen betr. Otterstrøm Forslag til en Petition om, at Reskr. 4de Novbr. 1840, ang. Optagelsen af Minoritetsvotum i Stænderforsamlingernes Petitioner, enten maatte tilbagekaldes, eller et Udkast i den Anl. forelægges Stænderne. Som Referent for den neds. Comitee (Otterstrøm, Nygaard, Funder) oplæste Førstnævnte Comiteebetænkningen, der alene holder sig til det Formelle i Sagen. Man antager nemlig, at der her kun er Spørgsmaal, om det kan findes at være i Overeensst, med de ved Frdn. 28de Mai 1831 og 15de Mai 1834 givne allern. Tilsagn, at det har behaget Hs. Maj., i Anl. af Kammerh. Castenschjolds Besværing over en formeentlig Krænkelse af Minoritetens Ret, at tillægge Commissarius den befaling, at nægte Modtagelsen og Jndsendelsen af Forsamlingens Petitioner, naar ikke Minoritetens Vota paa Forl. ere blevne optagne deri, uden at Stændernes Betænkninger have været indhentede ang. den i begge de danske Stænderfors. fulgte Praxis, som iøvr. har været grundet paa den med stor Majoritet udtr. antagne Fortolkning af Stænderanordningens Best. Comiteen antager det som høist rimeligt, at Hs. M. Kongen ikke har været fuldkommen oplyst om, hvad der ang. Spørgsmaalet var passeret 1838 i den roesk. Fors., thi dersom dette havde været Tilfældet, tør det formodes, at han ikke vilde have afgjort Sagen paa den Maade, som ved Reskriptet er skeet." Comiteen bekæmper, Punkt for Punkt, Commissarii Erindringer. Han har sagt, at Kongen kun har villet hævde Minoriteten i dens Ret. Men Comiteen finder det ikke antageligt at Hs. M. Kongen skulde have tillagt de to Trediedele af den roesk. Forsamling den Hensigt, at nægte enkelte Medlemmer Benyttelsen af en Ret, som ikke kunde gjøres tvivlsom, uden at forklare Best, i Frdn. 15de Mai 1834 § 70 imod den Mening, som aldeles tydeligt og klart maatte fremgaae deraf. "Det tør vist ikke paatvivles, at Hs. Maj. har fundet, at den omh. Passus i 670 rettelig burde fortolkes saaledes, at Minoriteten tilkom den omsp. Rettighed i alle Sager, der henhøre under Kongens Afgjørelse; men det maa betvivles, at Hs. M. har kjendt de Grunde, der vare anførte for den modsatte Mening, thi i saa Fald vilde han vist ikke have tilføiet Pluraliteten af den roesk. Forsamlings Medlemmer den Krænkelse, at tillægge dem en begaaet Uretfærdighed, hvilket ligefrem synes at flyde deraf, at Hs. M. skulde have befundet sig i den Nødvendighed, at han maatte ansee det som Pligt for sig, at hævde Minoriteten i dens Ret, uden at give Modpartier Leilighed til at forsvare sig mod Klagen, for denne blev endelig afgjort. – – En extraordinair Sammenkaldelse maatte have været at foretrække for en Afgjørelse, hvorved de Anklagede bleve berøvede et Forsvar, de, ikke alen for deres Personer, men tillige som Repræsentanter for den største Deel af Østifternes Beboere, ifølge Retfærdigheds Grundsætninger, maatte have Krav paa Comiteen skjønner ikke, at den af Hs. M. valget Fremgangsmaade i noget Fald har været nødvendig. Den anseer det for umuligt, i et Tilfælde som dette, at adskille Kongens Magtfuldkommenhed fra Lovgiveren. Naar den Magt i Staten, der har givet Loven, erklærer sig for en af de forskjellige Meninger, der hos Folket ere opstaaede om Loven, synes det i den naturligste Forstand at være en authentisk Fortolkning, endog om det skeer med det Tilføiende, at denne tydeligen indeholdes deri. "Om den enkelte Mand kunde det vel forudsættes, at han af egoistiske Hensyn vilde have misforstaaet Loven; men naar det samme skulde være Tilfældet med dem, Folket har viist sin Tillid, maatte Nationen befinde sig i en høist beklagelig Tilstand i moralsk Henseende, og ingenlunde være værdig til at vælge dem, der skulde give Kongen Raad til Landets Vel." Commissarius har bemærket, at Hs. M. ikke kunde finde det nødvendigt, at høre Stænderne, eftersom han allerede havde deres Mening liggende for sig. Comiteen anfører Grunde for sin Mening, at dette ikke kan siges, saameget mindre, som den jydske Forsamling aldrig udtr. har yttret sig om Sagen. Commissarius har anført, at Hs. M. har fundet, at han ikke burde udsætte at beskytte dem, der ere i Minoriteten, indtil Sagen kunde behandles af den legislative Vei. Comiteen kan ikke indsee, at en saadan Beskyttelse var saa absolut nødvendig, at den ikke taalte nogen Udsættelse. Comiteen kan ikke undlade efter sin Overbeviisning at udtale sig derhen, at ved det allern. Reskript, naar derved tilkjendegives, at der angaaende de Lovbud, om hvis Forstaaelse Pluraliteten af den r. Forsamlings Medlemmer har havt en anden Mening, end Hs. M., og hvilken Mening ogsaa af den jydske Forsamling i Praxis er bleven fulgt, ingen Fortolkning behøves, og derpaa grundes en befaling til Hs. Majestæts Commissarius, hvorved Stændernes Mening tilsidesættes – ere de ved Jnstitutionen givne allern. Tilsagn ikke komne i Betragtning saaledes, som Nationen turde have ventet det. Comitee betænkningen slutter med følgende skjønne, vægtfulde Ord: "Saalænge Stænderne have nogen Betydning ved Siden af den kongelige Magtfuldkommenhed, tør de ikke undlade, med Kraft og Værdighed at gjøre Hs. M. Mod forestillinger, naar de troe, at de ved Jnstitutionen skjænkede Rettigheder ikke overholdes. Det er hele Nationens Rettigheder, dens Blik er henvendt paa os, og den venter med Tillid af os, at vi, der i dette Øieblik staae som det lovlige Organ mellem Thronen og Folket, hvor det gjælder Folkets Sag, ville paatale den og lade Sandhedens Stemme lyde, thi Sandhed er Thronens bedste Stotte og den trofaste Borgers første Pligt. Commissarius søgte at afkræfte de mod det kgl. Reskript fremførte Erindringer. Hans Foredrag er at læse i St. T. 230922313. Præsidenten holdt derpaa et Foredrag, der i Klarhed og Skarpsindighed søger sin Lige. Han gaaer ind paa Realiteten, ikke fordi han anseer det nødvendigt for Forsamlingen, at indlade sig paa denne, men fordi han har havt en stor Jndflydelse paa, at den hidtil stedfundne Praxis er bleven gjældende. Først undersøger han de Grunde, som tale for den Fortolkning, der i Praxis er antagen for den rigtige, dernæst udvikler han de Vanskeligheder og Ulemper, som den modsatte Fortolkning vil have til Følge. Et Udtog af dette veltalende, i hver Krog af Sagen med sit klare Lys indtrængende Foredrag, er ikke muligt, og vort indskr. Rum forbyder os desværre at gjengive det heelt. Men vi maae ret meget anbefale alle Venner af den gode Sag at læse og atter læse det i St. T. (Side 2313 til 2327).