Københavns Adresseavis, 1778-11-03
Fortsættelse om Jndianernes Sæder. Af Niebuhrs Reysebeskrivelse. Banianerne i Bombay lægge deres Liig paa en Stabel Brænde, og brænde dem, naar Ebbens Tid er skeer det umiddelbar ved Søen, paa det den næste Flod maae skylle Asken bort. Dette har jeg selv adskillige Gange seet. Børn, som ere under 18 Maaneder, blive begravne. Jeg har ogsaa hørt, at frugtsommelige Qvinder, som døe, aabnes, og at Barnet begraves og Moderen brændes. Hverken i Bombay, eller i de Stæder, hvor Regieringener mohammedansk, bliver det tilladt, at en Kone opbrænder sig med sin afdøde Mand. Selv under deres egen Regiering tilstædes det ikkun sielden. En Kiøbmand i Maskat, som var af Brama nernes Slægt, fortalte mig, at hans Familie derved havde erholdet et stort Fortrin frem for andre, at hans Bestemmoder havde faaet Tilladelse at opbrænde sig med sin Mand; thi dette blev ingen tilladt, som ikke kunde frembringe for Øvrigheden mange Beviser om sin Dyd og Kierlighed til sin Mand. Bramanerne inddeele Tiden fra Verdens Begyndelse indtil dens Ende i 4 Perioder. Den sidste, hvori de troe, at vi nu leve, indeholder i alt 432000 Aar, og af disse vare i Aaret 1764 efter Christi Fødsel 4865. Aar forløbne. Hvad der er skeet i disse 4 Perioder, skal findes i 4 Bøger, hvoraf der er gjort et Udtog som de fleste Bramaner i nærværende Tid behielpe sig med. Jndianerne have ogsaa andre Tidsregninger; de regnede i Aaret 1764 efter Christi Fødsel, 1686 Aar efter en Konges Tid i Mundslipatan, under hvis Regiering der formodentligen er skeet en Hovedforandring i Jndianernes geistlige eller politiske System. Dette Aar indeholder 365 Dage, 6 Timer og 12 Minuter. Jndianerne paa Malabarkysten regnede i Aaret 1764 e. Ch. F. efter den borgerlige Tidsregning 1821. Aar efter den forommeldte Konges Faders Tid. Disse Aar ere Maane=Aar, en Maaned begynder, naar Solen og Maanen staae i Conjunction. Undertiden indskydes en heel Maaned, paa det at Helligdagene altid maae indfalde i den samme Tid af Aaret. Jndianerne i Guzurat og Scindi begynde deres borgerlige Aar med den Maaned, i hvilken deres store Helt Ramschi, til hvis Erindring de holde mange Helligdage, er kommen i deres Provindser. Nyt Aar bliver helligholdt i 3 Dage, og indfalder paa de to sidste Dage af det forgangne Aar og den første i det nye. Jndianerne brænde til Fyrværkerie paa deres Helligdage og illuminere deres Huse med Lamper. En anden Fest, Hulli, varer i 4 Dage, og helligholdes til Erindring af følgende Historie: Rawan, en mægtig Konge i Ceylon, som males med 10 Hoveder, og saavelsom hans Bestemmoder var en Menneske=Æder, bortførte en Mands Kone, som heed Ramschi, denne tog derpaa hen til Ceylon og ihielslog Rawan og Beste moderen. Naar man seer de ellers alvorlige Jndianer i disse Dage, kan man ei dømme anderledes om dem, end en vis Tyrk, som troede, at Europæerne bleve gale i Carnevals-Tiden. De smøre i disse Helligdage guul og rød Farve paa deres Klæder, Ansigt og Hænder, til Erindring, at Ramschis og hans Folkes Klæder efter Slaget paa Ceylon vare overstænkede med Blod, ja de løbe med besmurte Hænder og med Sprøiter fulde af Farve omkring paa Gaderne, og oversmørre deres Religions=Forvandtere, ingen tørrer det af, siden dog strax en anden igjen vilde tilsmøre ham. Den mohammedanske Regiering i Surat har undertiden for Guden de der boende Jndianer at celebrere denne Fest offentlig, men imod en god Penge=Sum blev det dem snart igien tilladt. Den 1 og den 9 Dag i Maaneden, Schefter ere ligeledes Helligdage, den sidste er til Erindring af en Historie og Ramschi. Den 14de i Maaneden Weisak er en Fastedag, til Erindring af en Neschinga Wanter. Den 15de i Maaneden Srauen, kastes i Bombai en forgyldt Cocus=Nød med store Cetemonier i Vandet, og Dagen bliver overalt helligholdt. Om Oprindelsen af denne Fest fortælle Jndianerne følgende Fabet: En Braman spaaede den foromtalte Rawan, at et vist Pigebarn engang vilde give Anled. ning til hans Død. Han lod derpaa holde nøye Vagt over hende. Da hun var 6 Maaneder gammel, faldt en saa stærk Regn, at alle Folk, som vare der omkring, druknede, men Barnet, som laae i en Kiste, svømmede bort fra Øen Ceylon, og kom paa det faste Land til en vis Radsia, som glædede sig saa meget over hendes Ankomst, at han til Erindring af denne Historie hvert Aar paa en bestemt Dag lod kaste en Cocusnødi Søen. Dog helligholde Jndianerne paa MalabarKysten denne Dag ikke allene til Erindring herom; thi de celebrere den altid ved Regntidens Ende. I de foregaaende Maaneder stormer det saaledes, at ingen indianske Fartøyer vove sig ud i Søen, men saasnart Cocus=Nøden er ligesom ofret Havet, løbe de udSeindi og Guzarat indfalder denne Helligdag først i den følgende Maaned, maaskee fordi Regntiden der ophører noget sildigere. Den 20de i Maaneden Srauen. celebreres Kisch Nawanters Fødselsdag. Paa denne Dag skal følgende Mirakel være skeet: En Braman havde spaaet en mægtig Konge, kaldet Kanns, at hans Søster, som var gift med en Mand ved Navn Nandsni, skulde føde en Søn, som vilde blive til en stor Mand og berøve ham Livet. Kanns lod derpaa strax dræbe hendes 6 Børn. Da hun igien blev frugtsommelig, lod han hende slutte til en Væg i hendes Huus. Hun fødte herpaa en Søn, som hun kaldte Kisch Nawanter, de den almægtige Kisch, og som strax var saa klog, at han raadte sin Fader at ombytte ham med et Pigebarn, som var født paa samme Tid som han Men Pigebarnet var paa den anden Side af en stor og dyb Elv, og Nandsji vidste ey hvorledes han skulde komme derover, da han ingen Baad havde. Kisch formanede sin Fader at gaae dristig frem. Han gik derpaa til Fods igiennem Floden, forbyttede sin Søn og kom tilbage med Pigebarnet. Dette blev ogsaa strax dræbt, saa snart som Kauns havde faaet Efterretning om sin Søsters Forløsning. Den 10de i Maaneden, Asso, have Jndianerne en Fest, som de kalde Dessa ra. Denne Dag tilbringes meest med at tilbede et Træ Samorie, fordi, om jeg ikke tager feil, Ramschisad under saadant et Træ, da han forsamlede fine Folk, med hvilke han tog til Ceylon for at dræbe Rawan. Hvo som paa denne Dag kan faae en Fugl kaldet Nilschabs at see, haaber gandske vist, at han i det forestaaende Aar vil faae stor Lykke. Disse faa Efterretninger har jeg kundet erholde om Jndianernes nu værende Religion. Sammenligner man dem med det, som deres ældste Philosopher have lært i de Bøger, de holde for hellige, saa maa man troe, at i Jndianernes Religion saavel som i andre Nationers ere skeete store Forandringer siden nogle tusinde Aar, omendskiønt de lærde Bramaner maatte have bevaret deres Forfædres Religion uforfalsket. Jndianernes fornemste Spise er Riis, Melk og Smør, Almuen behielper sig med Brød af den liden Mais. De komme meget Specerie i deres Mad, især Peber, og ere som Vanddrikkere, store Elskere af Confect. Jngen Jndianer, af hvilken Skand han kan være, spiser Oxekiød. Men Rasbuterne eller de af Soldaternes Stand spise Faare= og maaskee ogsaa andre Dyrs Kiød. Jngen er saa bunden i Henseende til Maden, som en Braman. Denne maa slet ikke spise noget, hvori der har været Liv, og vil han lagttage alle Pligter, som ere hans Stand foreskrevne, maa han ey engang nyde Løg, Reddiker og mange andre Kiøkken=Vexter, som andre har Tilladelse at spise. Hans Mad maa laves af Bramaner, og det Vand som han vil drikke, maa være hentet af en Braman i sit eget Kark og til en Tid da ingen anden hentede Vand. Foruden dette har han snart den halve Tid af Aaret Fastedage, paa hvilke han ikkun maa spise visse Retter, Kort sagt en Braman har saa mange og saa besværlige Pligter, at selv en Braman, en stor Kiøbmand i Maskat forsikkrede mig, at ikkun faa af hans Stand kunde lagt tage dem alle, Banianerne spise heller ikke noget som har været levende, men de ere dog i det øvrige ey saa bundne til visse Spiser som Bramanerne. Overalt vilde vel faa Europæer finde sig deri, at leve saa maadelig som Jndianerne. Derimod ere disse ogsaa sielden syge, hæftige Passioner ere dem ubekiendte, og de ere altid muntre til Arbeidet, da vi Europæer ved at spise- og drikke for meget og i Utide, ey allene giøre os Efter uduelige til Forretninger, men ogsaa tildrage os Sygdomme og selv Døden. Bramanerne have foreskrevet Jndianerne mange Regler, hvorledes de skal spise og drikke. De sidde paa Tapeter eller Sofas med Benene under sig, som Tyrkerne og Araberne, og ved Bordet saa langt fra hverandre, at den ene ikke engang rører ved den andens Klæder, Ved Maaltidet bruge de hverken Knive ller Skeer, og ikkun saadanne Tallerkener, som de efter ethvert Maaltid kan kaste bort, nemlig store Blade. De spise og drikke aldrig af et Kar, som er bleven brugt af en som er af en anden Religion. Da jeg tog til Øen Elephanta, havde mine Matroser alle ikkun een Vandkrukke, men de holdt den ey til Munden, naar de drak, men slog Vand i deres Haand og holdt den til Munden, eller de slog det lige: Munden, uden at røre ved Krukken med Læberne. Krukken hørte altsaa maaskee Jndianerne til, og der vare Mohamedaner, iblant Matroserne, eller Hedningerne vare af forskiællige Stænder. Reenligheden er dem endnu meere anbefalet, end Mohamedanerne. De toe sig ey allene for- og efter Maaltidet og ved andre Leiligheder, men de bade ogsaa altid hver Morgen og Aften heele Legemet.