Berlingske Tidende, 1835-01-14
Schwaben opholde sig endnu mange Zigenner. Opholdet tilstaaes dem, deels ved Folkets hemmelige Frygt overhovedet, deels har det et Slags lovmæssigt Stempel, fordi Zigennerne for mange Aar siden vare her behielpelige og virksomme ved at fange en Røverbande. Som overalt, ere Zigennerne ogsaa her Vagabunder, Omflakkende, der og Morgenen ikke vide, hvor de om Aftenen skulle henlægge deres Hoved; men som uden Sorg og Kummer om Dagen trække omkring med en liden Hest, nogle Hunde, Violiner og en Bas, indtil de, om muligt, om Aftenen opslaae deres Leier for en Landsby. Den lille Hest trækker en lille Vogn, hvorpaa der findes et Par Coulisser og andre Theaterrequisiter; thi i Landsbyen, hvor man om Aftenen holder, skal der spilles Comoedie og Fortæringen skal fortjenes. Medens Zigennermoderen frasnakker Menighedens strenge Forstander Tilladelsen dertil, spaae Nogle hans Døttre og deres Veninder hvad de ivrigt ønske, en Mand, og tage til Takke med Ost og Æg; Andre indrette allerede i Kroen Theatret, hvor Dr. Faustus skal opføres. Violinerne og Bassen udgjøre Orchestret. Jndgangsprisen er høi. To Krenzer skal det koste, og Bondekarlene staae allerede længe med deres Kjærester for Døren og overtænke, om det er bedre, at udgive to Kreuzer, og see Fanden hente Faust, eller at beholde dem. Endelig kommer et Par afskedigede Soldater, som agte Pengene for ingen Ting, og henkaste overmodig Kreuzerne. Nid og Ærgjerrighed bevæge sig i Alles Hjerter. Zigenner=Høvidsmanden bringer Kunsten et Offer. Han lader det larmende Folk komme ind for halvanden Kreuzer, og den, der vil blive staaende ved Døren, betaler saagal kun een. Trompeten skraller, en Zigenner efterligner dens Toner med Munden. Dækket gaaer op, Faustus kommer frem, citerer Fanden, forskriver sig til ham, for at han kan faae den skjønne, elskte Prindsesse i Mantova, og paa en Furio, der er saa hurtig som Menneskets Tanker, rider han derhen, hvor han lykkelig erhverver hende. Dog endelig er Maalet for Faustus fuldt; han har selv slaaet sin Fader ihiel, thi denne havde et seigt Liv, og han vilde dog have hans Penge. Fanden, tager ham, og Comoedien er ude. Zigennerne drikke indtil der af alle Kreuzerne ere ingen flere tilbage, derpaa opsøge de deres Feldtleier for Landsbyen, sove, og næste Morgen, vandre de til en anden Landsby, for der at opføre samme Spøg Berlin, den 3die Januar. – "Königsberger Zeitung" in beholder Følgende: "Da Hs. Majestæt i afvigte Sommer besøgte den herværende Domkirke, havde Allerhøistsamme af Allerhøist egen Drivt den Naade at love et stort Crucifix til Alterets Prydelse. Da nu Juleaften de brogede Christtræer begyndte at skinne, ankom det lovede Crucifix, og prydede allerede første Juledag det hellige Sted, der var det bestemt. Ved sin Størrelse, ædle Arbeide og rige Forgyldning tildrog denne herlige, virkelig Kongelige Julegave sig strax Menighedens Opmærksomhed. Men da Superintendent Dr. Gebser ved Prædikens Ende paa en værdig og hjertelig Maade forkyndte Menigheden, at dette kostbare Crucifir var et nyt Beviis paa Hs. Majestæt Kongens Naade og Bevaagenhed, at Allerhøistsamme med sand faderligt Sindelag havde sendt dette Christendommens store Vartegn til Christgave, da glindsede i alles Øine Taarer og kun en Følelse af taknemlig Kjærlighed beherskede hele Menigheden. Mange traadte, efter endt Gudstjeneste til Alteret, ikke alene for nærmere at betragte den beste Konges Gave, men ogsaa for til Gud for Ham at opsende en inderlig Bøn. talien.