Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1783-07-15
entliContoir i Odense. Tiirsdagen, den 15de Julii. Portrain af et Fruentimmer. Der gaaer hun, den yndige Daphne, Hvert af hendes Ansigtes Træk vidner om den smukke Enfoldighed, den ædle Uskyldighed, ved hvilken hun synes at kiende hendes egen Værdighed ligesaa lidt, som andres Uværdighed; Med Stolthed kunde hun see ned paa hendes tankeløse og forfængelige Veninder, men hvor ydmyg er hun ikke imod dem, Hendes Øine vidne om Forstand, i hendes Miner sees Vittighed, af hendes heele Adfærd fremskinner Anstændighed, og alt dette forraader en Siel opfyldt med de ædel R 45 Arre, ste Følelser. - Havde Naturen endog begavet hende med det allersmukkeste Legeme, saa skulle hun dog skamme sig hvis ikke hendes Siels Skiønhed langt overgik Legemets. Hun veed at Sielen er ædlere end Legemet, at hiin er et virkeligt Væsen, og denne et Jntet: Derfor bærer hun den største Omsorg for Sielen. Hun har tidlig vant sig til ikke at begiere noget med Heftighed, og at taale, at, som oftest just det ikke skeer, som hun har ønsket. Nu er hun glad, naar hendes Ønsker opfyldes, og aldrig misfornøiet naar det ikke skeer: Forfængeligheden, denne os alle medfødte Drift efter at være større, og fremskinne blandt andre and vender hun til at opnaae virkelige Fuldkommendheder og derimod foragter hun det, som synes stort for smaae Siele: Hun veed at Skiønhed uden gode Sæder, Vittighed uden Forstand, kun forminsker Sielens Værd, derfor er hun aldrig stolt blant dem, som ere mindre smukke, aldrig indbildt blant dem, som ere enfoldigere, og over alt stedse meere ydmyg mod dem, som ingen Fortrin have frem for hende, end imod dem, som have nogle Hun har ikke Aarsag at misunde nogen, og da hun betragter hendes Fortrin, ligesom de ikke vare hendes egne, misundes hun heller ikke af Andre. Hun besidder alt formange Fuldkommenheder, som hun stedse stræber efter at ophøie meere, end at hendes Vittighed skulle finde Næring, og Fornøielse i hendes Næstes Feil. Hun er skarpsindig nok til at bemærke dem, men hun andvender dem til selv at blive des varsommere, og at advare hendes Veninder til at vogte sig for dem. Hun hader ald Spot, ved hvilken hendes Næste kunde blive et Offer for Ondskab og Misundelse. Ved denne Opførsel forhverver hun sig en almindelig Yndest og Høiagtelse og alle stræber efter hendes Venskab. Kun Spradebassen frygter hende, hans komme Vittighed smelter bort for hende, som Sneen for Foraars Solen. Nr. 459 Ret. Saa lemfældig hun er mod sin Næste, saa skarp er hun mod sig selv. Den ringeste Feil hun kan begaae, fortryder, og ydmyger hende. Hun er ofte nyelig over at hendes Dyd endnu er ufuldkommen: En naturlig Følelse siger hende, hvad der er Ret og Uret, men denne Følelse er endnu meere bleven skierpet ved en god Opdragelse, og den Kundskab, hun selv har søgt at forhverve sig. Pligterne mod Gud holder hun for at være de første og fornemmeste. Hun troer at alle hendes Drivter, alle hendes Følelser bør helliges ved i alting at tærke paa ham, men hun er dog lige langt fra Skinhellighed og Ligegyldighed. Kierlighed mod sin Næste erkiender hun for sin anden Pligt, og hendes ædle Hierte, er allerede af Naturen tilbøielig nok til at udøve denne Dyd Jngen Ting er hende saa kostbar, som den, der giver hende Leilighed til sammes Udøvelse. Jmod hendes Forældre har hun altid været, og er et Mynster paa Lydighed; Stedse underkaster hun hendes Lyst, hendes Fornøielse deres Villie. Det er endog en Glæde for hende, naar hun af Lydighed mod dem kan vinde Scier over hendes egne Tilbøieligheder. Hun er behagelig og oprigtig mod sine Venner, hvilke hun har valgt med stor Forsigtighed. Hendes Omgang er fuld af Lærdomme. Den bliver læreriig ved hendes Exempel, læreriig ved hendes Samtaler, og behagelig ved de Yndigheder, som ledsage alt, hvad hun giør og taler Disse flyde udaf hendes Siels ægte Skiønhed, og hendes Hiertes usminkede Godhed. Hvor herlig viser sig ikke i sær denne sidste i en om Medlidenhed mod Ulyksalige og Trængende, og i en brændende Nidkiærhed i at hielpe dem, naar det staar i hendes Kræfter. Hendes Villighed mod andre er ikke en tvungen Høflighed, den er en Virkning af en ædel Tænkemaade, som søger sin Fornøielse i andres Fornøielse. Men denne Villighed fal A. 460 Aar. der bort saasnart nogen vil yttre et ubilligt eller uanstændigt Forlangende. Ligesaa kierlig hun er findet mod dem, som ere ringere og svagere, og varsom i ikke at lade dem føle deres Nedrighed eller Svaghed; saa ærbødig er hun og mod dem, som ved Alder, Værdighed, og Fortienester ere ophøiede over hende. Hun veed at holde enhver indbildt og haarlig Spradebasse i den Ærbødighed man er hendes Kiøn skyldig, og skiøndt hun aldrig er tilbageholdende paa en latterlig Maade, tilstæder hun dog ingen at gaae uden for Velanstændigheds Grændser. En artig Skiemt, et muntert Jndfald mishager hende aldrig; dertil ere hendes Følelser for fiine hun kiedes ei ved at høre paa den vises Tale, men Ungdommens Spøger heller ikke modbydelig for hende. Nyttige Skrifter elske hun meest, uden at være Fiende af de vittige og skiemtsomme; Hun er en Kiender af Musiken og hun elsker alt hvad der kan kaldes smukt. Det romanagtige i Omgangen hader hun ligesaa meget, som hun hader Romanerne selv. O! hvilken Pen er værdig nok, til at udføre dette Skilderie.