Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-10-23
J Foraaret 1804, da Bibliothekarposten hos Enkehertuginden, ved Jagemanns Død, blev ledig, blev Fernow udnævnt til hans Eftermand, ja Hertugindens Yndest for ham og Omsorg for hans Helbreds Befordring gik videre, nemlig til at tage ham med sig til sin Sommerresidents, det yndige Tieffurth. - Naturen er her – skrev han uudsigelig skjøn, og Haven ikke allene skjønnere end den i Weimar, men i Hensyn paa blot Naturnydelse skjønnere end Villa Borghese i Rom, hvilken dog, igjen i Hensyn paa Kunstnydelse og i det man kalder pittoresk, overgaaer meget den nydelige tydske Naturdatter." – En liden udvalgt Kreds af udmærkede Mænd og Qvinder, og deriblandt Wieland, Göthe, Herder, Schiller udgjorde det daglige Selskab hos den veldædige Fee, der beherskede dette fortryllende Opholdsted." Alle interessante Fremmede kom her, saa meget mere da, efter Gothes Ord, et ædelt Menneske tiltrækker alle Mennesker, og det kunde siges Germanien nennt keinen grossen Namen Den dieses Haus nicht seinen Gast genannt. Saadant Opholdsted virkede fordeelagtigt paa Fernows Sundhed, og han fik adskillige literaire Arbeider fuldendte. Hertugen kjøbte af ham de Carstensske Tegninger, omtrent 30 Stykker, store og smaa, som bestemtes til at pryde nogle Vægge i det hertugelige Bibliothek. - 1806 fik Fernowsit Skrift Leven des Kunstlers A. J. Carstens udgivet. Sommeren samme Aar gjorde han en Reise til Dresden. Nogle Dage efter hans Tilbagekomst til Weimar indfaldt den 14 Oct., da Fernow maatte deele Skjebne med Weimar ved seirende Krigeres Færd. J tre urolige Nætter maatte han vaage over sin Kones og sine Børns Sikkerhed, og over de til ham tyede Naboer. Efterat denne Skræk var overstaaet opstod et eget selskabeligt Forhold blandt Weimars Beboere. Man havde ved den udøvede Vold, ved den Nød, der havde rammet Alle, hurtigen rykket hinanden nærmere, man følede bestemtere, at Alle vare kun Medlemmer af en stor Familie, man søgte og man gav gjensidigen Raad, Trøst, Opmuntringer, og selv Fremmede hørte snarere op at ansees som Fremmede; den almindelige Skjebne, som ogsaa de deltoge i, gav dem Borgerret. Den saa almindeligen yndede Romanskribentinde Johanna Schopenhauer hørte til disse Fremmede, Hun var kort førend den 14de Oct. kommen til Weimar, for der at opslaae sin Bopæl. Tidens Stemning var gunstig i denne Henseende, og forskaffede hende let en venskabelig Optagelse og meget behagelige selskabelige Forhold. Hun gjorde snart Fernows Bekjendtskab; han blev hendes Lærer i det italienske Sprog, og snart forbandt et Venskab dem, som kun Døden kunde opløse. Tredie Gang opstod nu i Fernows Levnet det skjønne Forhold, der forhen havde forbundet ham med Carstens, og siden med Nauwerk, skjøndt anderledes modificeret, Lærerens Forhold til Vennen som Lærling. Han levede nu mere end hidtil i selske belige Cirkler, hans Sundhed syntes at styrkes hans naturlige Munterhed var ganske vendt tilbage. Hver Aften søgte han Hvile efter Arbeide i sin Venindes Huus, hvor han sædvanlig fandt Selskab, eller naar de vare allene, læste han de italienske Classiker med hende, indførte hende i det Skjønnes Gebet, eller talede med hende om Jtalien; thi til samme hæftede sig hans Erindringer, og hans Ønsker. Saaledes forløb Vinteren. Fernows Venner frydede sig ved hans gjen opblomstrende Liv, destoværre var det kun Lampens klarere Opflammen førend den udgik.