Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-03-11
Naar man vil sammenligne de Fødtes og Dødes Antal i ethvert Aarhundrede, vil man altid finde, at de i det Hele staae i det nøiagtigste Forhold til hinanden. Skulde der herske et mindre nøiagtigt Forhold i Henseende til Menneskenes Næringskilder, Skulde den algode Natur, som sørger for den mindste Flues Udkomme, have negtet Mennesket denne Omsorg, Vel omkomme i dette Øieblik mange tusinde Mennesker næsten af Sult, vel hjemsøges mangen en Stat af Hungersnød; men hvad er Aarsagen dertil Intet uden det nuværende Europas ulykkelige Politik, at lade sine Undersaatter dræbe hinanden i afskyelige Krige, og Menneskenes uimodstaaelige Lyst til at klynge sig sammen paa enkelte Jordsmon. Hvorledes kunde man ellers tænke sig Hungersnød i en Tidsalder, hvor Landoeconomien er bragt til saa høien Pynt, og hvor Jorden i det Hele yder i de fleste Lande dobbelt saa megen Grøde som for et Aarhundrede siden. - Men i vort militaire Aarhundrede higer man kun efter at have mange Mennesker samlede paa en eneste Plet, om de finde deres Udkomme der eller ikke, synes man, især i det ulykkelige Tydskland, ikke at bryde sig stort om. Men hvad bliver Følgen deraf, Man faaer alt mueligt Sammenskrab ind i Landet; alle tye til Hovedstæderne; Kjøbstæderne og de mindre synke og aftage i Folkemængde, ligesom hine stige, og Ligevægten i den hele Machine forstyrres. Tilsidst vil Hovedstæderne komme til at ligne beleirede Fæstninger, hvis egen Besætning tvinger dem til at overgive sig. Ligesom det gaaer med Hovedstæderne, saaledes gaaer det omtrent ogsaa med Næringsveiene. Jo bedre et Fag i vore Dage er skikket til at skaffe dem, der sysselsætte sig dermed, deres Udkomme, des mere er det udsat for at blive fordærvet. Enhver vil gjerne blive rig, leve stort og magelig, og trænger sig derfor, uden de fornødne Midler, Kundskab og Erfaring, ind i samme. Jeg behøver vel neppe at anføre de forhen gode Fag, som nuomstunder ved en overdreven Concurrence næsten i Bund og Grund ere fordærvede. Frihed er en herlig og skjøn Ting der, hvor den kan gavne; men der gives alt for mange Tilfælde, hvor den virkelig er skadelig. Næringsveiene taale i vor Tidsalder og i vort Land ligesaa lidet for mange Friheder som for mange Baand. Vel er det sandt, at Konstflid, Vindskibelighed og Velstand netop blomstrer i Engelland, hvor Frihederne i den Henseende næsten ikke have nogen Grændser; men hvilke Midler besidder ikke ogsaa dette Land? Dets Jndbyggeres Vindskibelighed er just ikke ene en Virkning af deres store Friheder i Næringsgivterne; thi i hvilket Land i Verden ere disse Friheder forenede med flere Baand? Hvor udstedes vel flere udelukkende Privilegier (Patenter), end netop i Storbritannien, Men det er Engellands kostbare Naturproducter, der ved Siden af Jndbyggernes genialske og opfindelsesrige Flid skaber dets Velstand. Concurrencen er ved stor her, men der, hvor man kan arbeide for hele Europa, ja næsten for den halve Jordklode, kan den aldrig være for stor Man behøver derimod kun at kaste et Blik paa vort Fædrenelands Naturproductioner og paa alle de naturlige Hindringer, som alt Fabrik og Manufacturvæsen møder hos os, for at overtydes om, at alt hvad der gielder og Engelland, umuelig kan gielde om Dannemark. For at bringe et Slags Ligevægt i det Hele, vilde det maaskee være godt, dersom Aaringsveiene ikke bleve alt for fordeelte, og Frihederne ikke alt for store Mod de saakaldte Frimestere er der, efter min individuelle Mening, adskilligt at erindre. Vel er det sandt, at en uformuende Svend, efter al Billighed, ikke bør være evig fordømt til at arbeide som Svend, blot fordi han ikke har Ævne til at nedsætte sig som Laugsmester, og det er fra den Side betragtet godt, at der ogsaa for ham staaer en Vei aaben til at blive sin egen Herre. Men man maa altid antage, at den, som bliver Frimester, enten mangler de fornødne Penge, eller de fornødne Indsigter til at begynde sin Haandtering. J begge Tilfælde kan Staten ikke love sig meget af en saadan Mester, Lægger man endnu hertil, at mange af de saakaldte Frimestere ere udenlandske Svende, som nedsætte sig med tomme Hænder og avle Børn, som siden maae falde Staten til Byrde, saa kan jeg ikke indsee, hvad vi have vundet ved at faae saadanne Borgere. Vilde det ikke være fangt bedre, dersom der i hvert Haandværk gaves færre Mestere, og at det mindre Tal vare des sikkrere paa sit gode Udkomme? Vort Land taaler, som jeg forhen har anført, ingen overdreven Concurrence, det maa være i hvilket Fag det end være vil. Man indbilder sig vel, at Almeenheden vinder derved og at den paa denne Maade kan love sig lettere Priser og bedre Arbeide. Men det er langtfra ikke Tilfældet. Det er meget lettere for en Mand, der har meget Arbeide, og som faaer det tilbørlig betalt, at levere det godt, end for den Fattige, der ikke har Raad til at anskaffe sig gode Materialier og tillige kun har saa at arbeide for. Om han end ikke er en Fusker, saa driver Nøden ham til at blive det. Godt og nyttigt vilde det derfor være, om der i ethvert Haandværk ikke blev flere Mestere, end der netop kan finde deres tilbørlige Udkomme, og at det aldrig blev tilstedt nogen at nedsætte sig som Mester, naar han ikke kan godtgjøre, at han i det mindste eier en lille Capital paa 200 Rdlr., eller, kunde opgive en Mand, der vilde forstrække ham med saadan en Sum. Nu kunde man spørge, hvor skulle da alle de Svende blive af, der ikke eie en saadan Capital, Forfatteren kan ikke svare andet end de skulle forblive Svende, fordi baade Staten og de selv ere bedre tjente med, at de arbeide som Svende, end at de begynde en Haandtering i Fattigdom, og bebyrde Landet med en Familie, som de ikke kunne ernære. Rigtignok indvender man i Almindelighed; de fleste saadanne fattige Folk leve dog; men hvorledes leve de? Hvorledes opdrage de deres Børn; Hvor mange af disse de ikke i Elendighed, Det er Spørgsmaale, som man sjelden indlader sig paa at undersøge. Fortsættes)