Corsaren, 1841-10-08
Theatret. Ved at gjennemlæse to Dagblades*) Recensioner over de sidste Nyheder her paa Scenen have vi fundet en saa bestemt Opposition i vor Mening, at vi troe at burde ledsage denne med en omhyggeligere Documentation end sædvanlig, samt med et Forsøg paa at gjendrive, hvad der, som foranført, strider derimod. Som Indledning forudskikke vi den bemærkning, at Aarsagen til den imellem hine Blades Theaterrecensenter og os opstaaede Dissents, vistnok er - ja, de nævnte ærede Recensenter maae ikke tage os det ilde op - at vi have visse Principer for vore Anmeldelser, og det just ikke bestemte "Nedraknings-" eller Lovprisningsprinciper, men dito af et andet Slags. Vi troe nemlig, at der bør være den Forskjel mellem Dommen, som fældes af en Theaterrecensent og af den Tilskuer, der kun gaaer "paa Commedie" for at fordrive en Aften, at førstnævnte ikke blot udtaler sin subjective Anskuelse *) "Fædrelandet" og "Kjøbenhansposten". De øvrige er det ikke nødvendigt at omtale, da de som oftest indstrænke sig til at fortælle, hvilken Modtagelse Stykkerne finde hos Publicum - en meget upaalidelig Maalestok for den, der bl. A. har lagt Mærke til, at der er en fast Stok, som altid klapper, og som altsaa gjør det muligt altid at sige: "Stykket blev modtaget med Bifald." om et dramatisk Arbeide, det Jndtryk, som Stykket gjør paa ham, men at han tillige henfører dette under visse bestemte Fordringer, til dets Forhold ligeoverfor de vigtigste Momenter, som her komme i Betragtning. De Kræfter eller Pligter, Theatret har til at levere noget Bedre; den forholdsmæssige Værdi af originale Sager, Efterligninger og Oversættelser; Stykkernes indre Gehalt o: deres Værdi for den "nationale Skueplads", for den Anstalt, som er gen Magt i Staten." Tage vi nu de Momenter, som - for at begynde med ham - "Fædrelandets" Anmelder, Hr. W. M., selv har angivet som betegnende for den sidst opførte Nyhed "Lises Støvler": at det er oversat og formodentlig ikke engang i Originalen, original, at det er "en stor Bagatel", at dets Slutning er slaul og forslidt, og at dets Jntrigue, istedetfor selv at være pikant, viser, hvor pikant den kunde være gjort, saa kunne vi ikke af dets lette og undertiden morsomme Dialog (der er en fælleds Egenskab for næsten alle franske Stykker), og fordi denne adskillige Gange bragte os til at smile (skjøndt heller ikke sjelden ligesaa meget over om af Stykket), lade os forlede til at miskjende dets totale Jkke-Værdi i æsthetisk, moralsk og social Henseende og saaledes, som Hr. W. M., i det Hele anbefale det, men maae udtale som vor Overbeviisning, at man for at betegne det kun har tre Benævnelser at vælge imellem, at det nemlig enten maa kaldes meget slet, bundslet eller - grundslet. "Kjøbenhavnspostens" Recensent, Hr. 14, der i fin, med "Fædrelandet" forresten nøie overeensstemmende, Anmeldelse af bemeldte Lystspil først bemærker, at Nogle hyssede af det, og derpaa, at dog Alle vare tilfredse med det (hvoraf fornuftigviis maa formodes, at de Førstnævnte kun vare tilfredse, fordi de havde Hyssefrihed), denne Hr. 14 tilføier som en Slags Undskyldning for Stykket, at det er saa lille, og at gen stor Mængde saadanne Sager er et Theater nødvendig for at fylde Mellemrum ud og frembringe Afvexling." Vel, Hr. 14! meget vel. Naar vi herefter ville bedømme et dramatisk Arbeide, spørge vi altsaa først Theaterdirectionen. "Hr. Direction! Behøver De dette for at udfylde Mellemrum? J faa Fald, Høistærede, har det forud vort bifald." Som Følge heraf vil der tillige blandt Reglerne for Bedømmelsen af et scenisk Værk o: dets "Værd, i æsthetisk, moralsk og social Henseende," blive at mærke et fjerde Slags Værd: Dets Evne til at udfylde Mellemrum. Med Ordene "frembringe Afvexling" kunde det imidlertid være, at Hr. 14 i sit Hjertes Folder (dersom ellers hans Hjerte har Andet end een Fold) skjulte den Mening, at saadanne slette Stykker som "Lises Støvler" skulle være til at give Vublicum lidt Afvexling imellem de gode; men i saa Fald ville vi dog indstille til Theaterdirectionen, at den først sorger for nogle gode Stykker til at bringe Afvexling mellem de slette. Det eneste - rigtignok indirecte - Gode, "Lises Støvler" har gjort, er, at det ikke fordærvede de Rollehavende, hvorimod disse sikkert formedelst deres Anstrængelser og Arbeide med at give det et godt Udseende, have gjort Poenitentse og faaet Aflad for mange af deres Synder. Mange have Tilbøielighed til at see igjennem Fingre med et slet Stykke, naar det giver en enkelt Skuespiller Leilighed til at vise sin Evne til at gjøre Noget af Intet, og det har navnlig med dette Stykke været Tilfældet med Hensyn til Jfr. Petersen; men vi henstille til alle Fornuftige, Redelige, Retskafne o. s. v., om der ikke i en saadan Omstændighed netop ligger en Opfordring til at faae et slet Stykke forjaget, naar man ikke vil have Skuespillerne betragtede som blotte Maskiner, men tvertimod ønsker, at der kan gives dem Roller i Hænde, som passe til deres Kræfter og ved at tilfredsstille deres egen Smag og "æsthetiske Sands" give dem Lyst og Jver i deres Kald. Det at give en daarlig Rolle (og derved ofte komme til at spille en daarlig Rolle) er for en Skuespiller næsten det samme, som det for en Journalist er at skrive uden Stof - hvilken Tilstands Ubehagelighed en Journalist kan bedømme - eller for en Skomager at sætte Fødder i Støvler uden Skaft - hvilket en Skomager kan bedømme o. s. v. Efter nu alt i Forveien at indrømme den Bebreidelse, der mulig vil gjøres os, at have talt mere om "Lises Støvler", end de ere værd, gaae vi over til "Hulen i Kullafjeld," hvis Bedømmelse ret har vakt vor Forbauselse. Hvor er det muligt, at man efter at have indrømmet, at det slet ikke er originalt: at dets største Fortjeneste bestaaer i at vække "gamle Minder" om Oehlenschlagers Tragodier (hvilke det i Henseende til Charactererne ligner saa meget, at f. Ex. Bjormulf næsten er den lebendige Hakon Jarl, skjøndt ikke nær saa smuk og kraftig, og i Henseende til Enkelthederne i den Grad, at man f.Ex. i 1ste Acts 8de Scene, troer at see Aladdin og høre Lampens Aand tale, og i samme Acts 2den Scene at høre Samtalen mellem Karker og de andre Trælle i "Hakon Jarl" o. s. v. o. s. v.), at man om et saadant Værkikke siger omtrent de samme Ord, som Vennen sagde til Hjob: "Giv tilbage, hvad Du med Uret besad, og vi skulle erindre Dig lig de bortrundne Vande" ɔː aldrig ønske at see Dig mere*). Thi *) Det er - for yderligere at characterisere dette Arbeide - fast utroligt, hvor mange andre Værter det ligner. Dets meest poctiske Characteer, Hjalmar, er tegnet efter Kotzebues "Jndianerne i England"; dets nordiske dito, som allerede bemærket, efter flere af Oehlenschlagers Tragødier; etsteds (Choret af Lysalferne i 1ste Act) erindres man om "Amor og Psyche", og endelig ligner det i Catastrophen, Redningen fra Hulen, - naar de "originale" Stykker skulle være Efterligninger og Udskrivninger, hvad skulle saa først Efterligningerne være? Og hvad skal der tilsidst blive af vor dramatiske Literatur, naar de sande, store Digterværker skulle lægges tilside for at give Plads for deres Efterlignere? Man skal da i alt Fald først taale en saadan Tilstand, naar man maa mistvivle om den menneskelige Aands Perfectibilitet i poetisk og dramatisk Henseende og troe, at der allerede er leveret saa Meget, at alt Nyt og Skjønt er fortæret. For nu blot ikke at efterlade hos Læseren den Mening, at vi dog - uagtet vor Forsikkring om det Modsatte - bestandig ville laste og "rive ned," slutte vi med at gjøre opmærksom paa, at vi ivrig roste - vi have senere maattet høre ilde for denne ivrige Ros - "Advocatens Datter," som de her nævnte Herrer Recensenter kun skjænkede et meget betinget bifald. Og denne næsten ubetingede Ros udtalte vi, fordi vi troede, at de enkelte Feil godt lode sig oversee for det moralske Hold og Gediegenhed, den Sandhed, Naturlighed og Fiinhed i Tegningerne, som dette Drama opviser, og tillige, fordi det tilbød en Skuespillerinde, en Rolle, hvori hun ret con amore kunde bevæge sig og give Publicum en ny overraskende Prøve paa sit Talent. "Jngolf og Valgerd". Som Jngolf redder Valgerd ud af Klippeslottet, saaledes redder Hjalmar Helga ud af Hulen, og som Svart og hans Moder, de Elskendes Fiender, døe, saaledes omtrent døer ogsaa Bjormulf, de Elskendes Fjende. At imidlertid Publicum tildeler "Hulen i Kullafjeld" et næsten enthousiastisk bifald, finde vi saa temmelig i sin Orden; thi Publicums Dom gaaer i Almindelighed kun ud paa at tilkjendegive, om det har fundet sig behagelig underholdt i den fastsatte Tid eller ikke, og det Første kan ligesaa godt bevirkes ved en Efterligning og Compilation som ved noget Nyt, især naar der i en saadan Efterligning som nærværende er indlagt en rig dramatisk Effect og alle Theatrets Kræfter opbudne til dets ydre Udstyr. Med Hensyn til Hjalmar - der in parenthesi sagt, synes at ville blive en af Hr. Holsts lykkeligste Roller - maae vi endnu gjøre opmærksom paa den Underlighed, at hiin unge Vildmand, der har tilbragt al sin Tid i en mørk, smudsig og dyndet Hule, strax ved sin Jndtrædelse i Verden har et saa rigt Ordforraad, at han f. Ex. definerer Skov ved "en skjøn, lys Hal" (som han næppe har seet Hulen), Træer ved "Piller" (hvoraf heller ikke sees Spor i Hulen) og endelig beskriver to Fruentimmers forskjellige Skjønhed med et Kjenderblik, som mangen kjøbenhavnsk Dandy skulde misunde ham.