Corsaren, 1844-12-13
Theatret. "Eiaghs Sønner", Originalt Drama i 1 Acter, af en Ubekjendt. Længe for dette Stykke blev opført, vidste man, at det skulde pibes. Sagen er naturlig, Enhver kjendte jo Forfatteren. Da vi gik derhen, vare vi kun i Forlegenhed med, hvorledes vi skulde finde en ny Form til Ligtalen; thi den kongelige Theaterdirection har udtømt os. Der var altsaa et Publicum med Piber i Lommen, og Skuespillets Heroer, der kunne tvinge Publicum til at stikke Piben ind eller give den en anden Lyd, vare der ikke. Der var ingen Phister, som paa sin Bekostning bringer Publicum til at lee, ingen Fru Heiberg, der staaer for Graaden, ingen Nielsen eller Mom. Nielsen - de havde Alle trukket sig tilbage, som Olympens Guder fra den trojanske Krig, og overladt det til Stykket og Publicum at føre Kampen. Saa begyndte da denne Kamp, og Spaadommene gik i Opfyldelse, som om de havde været af "Berlingske": Stykket vandt et umaadeligt bifald. Uagtet dette ogsaa er blevet denne Saisons andet "originale" Stykke til Deel, kan det des- uagtet ikke undre os, at Anderne af den Gioachinoske Muse sige, at "Eiaghs Sønner" slet ikke er videre godt. "Eiaghs Sønner" forholde : sig til "Gioachino", som en Grenadeer forholder sig til til en Hofjunker. Grenaderen er rigtignok sund, stærk, velskabt, men han er noget raa; derimod er Hofjunkeren fiin, net, poleret, og han er heller ikke uden skjønne Former - naar han er paaklædt. Han er virkelig en Grenadeer, denne gode Ubekjendte. Han lader den vrede Bølge "spytte" paa Skyen; han siger om en Hjerne, at den er saa tør. "som en tør Brødkrumme i en gammel Madposen"; og han holder meget af at talet om Hankatte. Han er saa raa og saa uciviliseret, at han ikke kjender Forskjellen paa Mit og Dit, og har "laant" Adskilligt fra "Ørkenens Søn", "Erik og Abel" o. s. v.; men desværre have vi seet Exempler paa, at en større Dannelse heller ikke frier fra undertiden at tage feil af Mit og Dit. Men denne uciviliserede Person har formet en Characteer, Donald Mac Eiagh, den vilde, hævnlystne og dog saa varmtfølende Høiskotte - hvis en saadan Characteer ved et Tilfælde fødtes i den dannede og fine "Gioachino"-Digters Hjerne, saa vilde han besvime af Angst for sit eget Foster.... maaskee troe, at det ikke var hans eget. Det er virkelig besynderligt; men samme uciviliserede Person har endvidere formet en Characteer, den gamle Than af Campbel, der ligefrem er humoristisk. Dersom Dhrr. "Berlinske", "Kjøbenhavnspost" og "Frisindede" endnu ikke have læst deres Shakespeare og lært, hvad humoristisk er, saa ville vi raade dem til at gaae hen og see paa Thanen af Campbel. Som Ledetraad ville vi medgive dem den bemærkning, at denne Than af Campbel er saaledes indrettet, at man fristes til at lee af ham midt i al hans ærlige Sorg og Jammer. Vel er det saa, at man ikke i dette Drama "som ved et Trylleslag" sættes over fra den ene skjønne Decoration i den anden; men til Gjengjæld springer den ene Characteer heller ikke over i den anden; Dramaet sammenholdes ikke ved Trylleri, men ved den sunde "raae" Forstand, til et Hele. Forsaavidt skulde man altsaa troe, at Stykket var digtet af et ganske uvidende og ufordærvet Mennneske; men det er dog ikke saa. Med sin "Raahed" forbinder nemlig den Ubekjendte, som det ofte pleier at gaae, en vis Snildhed; han er hvad man kalder svinepolidsk. Han har formodenlig adskillige Gange været i Theatret, og har lagt Mærke til, at Publicum kan saa grumme godt lide Knaldeffeet, og han har ladet det faae Effect, baade i billeder og i Lidenskaber. Men billederne ere ikke af Theatermaleren, han har selv malet dem; Bournonville er ikke bleven hans Medarbeider; og rigtignok har han laant Rung, men til selve Sangen har han istedetfor Fru Heiberg maattet ladet sig nøie med hendes Broder; hvad Lidenskaberne angaaer, da ere de - hans egne. Der var Øieblikke i dette Stykke, da Damer skreg i Logerne, saadan buldrede den Ubekjendte over Scenen, og Hr. Holst snappede efter Veiret for at følge ham. Ja, han er endnu noget raa, han er saa heftig i sine Lidenskaber, at han ikke lader sig nøie med at skrige, han brøler. Men der hører Kraft til at brøle - lad de Andre brøle ham efter! Desuden kan han vænne sig af med denne altfor store Kraft - der næsten synes mere legemlige nd aandig - han kan tidsnok blive svindsotig. Med Hensyn til de Spillende kunne vi gjerne følge "Berlingske" Maneer og give dem Numer, kun at Rangforordningen hos os bliver noget anderledes: Nr. 1.. Hr. Wiehe. Nr. 2.. Jfr. Ryge og Hr. Kragh (de maae finde sig i at sidde paa een Stilk ligesom Stedmoderblomsten). Nr. 3.. Hr. Schneider og Hr. Holst (den opgaaende og den nedgaaende Sol). Nr. 4.. Hr. Pætges (Donald slaaer ham ihjel i 3die Act; formodenlig har han hørt hans Sang i 2den Act). Nr. 5.. Resten og Hr. Hvid.