Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-08-06
Om den Utaknemmelighed, der er i at skrive en saadan Recension, naar man har havt den Nydelse af Stykket, som Rec. foregiver at have havt, tør jeg ikke tale. Thi jeg har forhen gjort opmærksom paa, hvorledes det forholder sig med denne Glæde. Endelig beder jeg Dig og Publicum undskylde Manglerne i denne Fremstilling, da jeg kun har havt liden Tid til at skrive den, ligesom jeg og har troet, at Rec. ikke fortiente, at jeg anvendte megen Tid derpaa. At jeg ikke har havt til Formaal at skrive nogen Udvikling af det fortræffelige i Corregio, noget, jeg ikke engang føler mig fuldkommen i Stand til, vil enhver see. Heller ikke har jeg villet gjøre opmærksom paa alt Der er nok til det slette, der er i Recensionen. bage, for hvem der har Lyst til at bidrage til Recensentens Afstraffelse. F. C. Sibbern, Doctor philosophiæ. Maleren, eller kun i Graven er Fred. Tart Mønstrup elskede fra sin tidligste Ungdom intet høiere end et fredeligt Liv. Selv som Barn var han en stor Hader af alt hvad der kunde forstyrre hans Sindsro, og han gjorde langt hellere Opoffrelse, ja taalte endog ofte hellere de største Forurettelser, end udsatte sig, var det end kun et eneste Øieblik, for at miste det mindste af den Sjelefred, der gjorde ham saa usigelig lykkelig. Alle hans Bestræbelser gik ogsaa ene ud paa, at hegne om denne Fred og at kunne vedligeholde den som Mand og Fader. Saalænge han var ung og ugift lod dette sig ogsaa temmelig godt gjøre, thi han besad en god Deel Selvfornægtelse, fandt Morskab i og hos sig selv, kom aldrig i Selskab, levede kun i og for sine Forretninger, kaldte, ligesom Michael Angelo, Konsten sin Ægtemage og hans Arbeider sine Børn. Hans Hovedtag var Historiemalerie, hvori han havde bragt det meget vidt, men han sysselsatte sig tillige meget med Studeringer. Jndsluttet paa sin Arbeidsstue med sin Pensel og Palet i Haanden var han mere Aand end Legeme; hans hele Verden laae paa det opspændte Lærred, og hans hele Lyksalighed paa Enden af hans Pensel. Han var ikke af de Konstnere, der klage over, at Konsten maa søge om Brød; den Sjeleføde, han fandt i Arbeide, erstattede ham fuldkommen den Legemsføde, han, skjøndt saare sjelden, maatte mangle. Han pleiede altid spøgende at sige: "det er en Ulykke, at Aand og Legeme, dette saa ulige Par, bestandig maa følges ad, naar det stakkels Menneske skal kunne komme igjennem Livet, og at Legemet skal have saa stort et Herredømme over den ædlere Aand?" Han maatte arbeide for Penge for at kunne arbeide for intet, det vil sige, han maatte leve af at give Underviisning, for at kunne arbeide for sin Konst. Derfor sagde han ogsaa med føie, jeg er aldrig fattigere end naar jeg arbeider og aldrig rigere end naar jeg gaaer ledig. Lediggang kaldte han sine Jnformationer, som han fik godt betalte, Arbeide derimod den Tid, han anvendte paa sine Malerier, som ingen skjøttede om at kjøbe. Saaledes henflød hans Dage i stille Fred, liig Bækken, der snoer sig igjennem blomsterfulde Enge og kun sjelden standses af nogen Hindring. Han levede ulykkeligviis i Kjøbenhavn paa en Tid, da man syntes almindelig at følge Prædikerens Ord: "intet er bedre for Mennesket, end at han æver og drikker og gotter sig for al den Umage, han gjør sig under Solen. Men Mønstrup bekymrede sig kun lidet om den store Mangel paa Konstsands, der herskede blandt hans Samtidige. Paa Konstkamret, i den Vestske og Moltkeske Maleriesamling fandt han den Verden, han ønskede at leve i de Mænd, hvis Agtelse han higede efter at vinde. Naar han kom hjem fra eet af disse Steder kunde man sige om ham med Schiller: Er brachte Blumen mit und Fruchte, Gereift auf einer andern Flur, Jn einem andern Sønnenlichte, Jn einer givelichern Natur. Hans skiønne græske Siel var bleven dannet ved Antikernes Studium, som havde givet hans Caracteer et stort og høit Sving. Han havde tillige saa ganske studeret sig ind i en Raphaels, Rubens, Titions, og andre uopnaaelige Mesteres Konst, at han aldeles glemte det smaa i det ubetydelige Hverdagsliv, og saa at sige meere levede blandt de Døde end de Levende. Maaske Afstanden, imellem hans Tidsalders og den Raphaelske Konstsands var langt større end Afstanden imellem det Raphaelske og hans Konsttalent. Det er med Tidsaldere som med Climatet, i enhver Jordbund kan Druen fremkomme, men ikke under enhver Himmelegn kan den modnes. Saaledes henrandt Mønstrups Konstnerliv indtil hans to og tyvende Aar. Mønstrup havde en gammel Farbroder, ret en besynderlig Mand, god som Dagen er lang, men sær i alle sine Yttringer og Handlinger. En Dag kom han op til Carl, som boede paa et Qvistkammer i Brøndstræde. Han bankede tre Gange paa Døren, men der lukkede ingen op Han ligede nu igjennem Nøglehullet og saae Carl staae og male. Luk mig op, raabte den Gamle med en tordnende Stemme. Carl kjendte strax dette mig og sukkede i Øieblikket op. Carl. Jeg beder om Forladelse, gode Farbroder, at jeg har ladet dem banke saa længe. De veed nok, der er min Maade, aldrig at lukke nogen op, naar jeg arbeider. – Facbroderen. Arbeide, Kalder Du det Arbeide, Profeten Elias, som farer tilHimmels, Et Stykke, som ingen Marchandiser giver Dig tolv Mark for Carl, Carl, kald dog aldrig en saa brødløs Tidsfordriv Arbeide! Carl. At det er et brødløst Arbeide, Farbroder, det veed jeg, men netop derfor er det heller intet Brødarbeide, og det er det jeg er stolt af. - Farbroderen. Omsonst er den bicteuDød. - Carl. Kalder De da det at arbeide omsonst? Er den indere Glæde, den himmelske Salighed, jeg føler ved hvert Penselst og, da intet værd – Farbroderen. Sværmerie. Man arbeider for at leve, man lever ikke for at arbeide. Der er nu Hr. N. N.; han er en lærd Mand; han kunde gjerne skrive Bøger, men see omhan gjør det. Man maa tænke paa Kone og Børn. De kan ikke leve af Luft. - Carl. Min Konst er min Kone, min Arbeider ere mine Børn. Farbrod. Det har jeg tusinde Gange hørt. Men kan Din Konst pleie Dig, naar Du bliver gammel og svag, kan Dine Arbeider være Din Støttestav, naar Din Haand ikke kan føre Penselen mere? – Carl. Jeg vil gifte mig, Fan broder; det har jeg saa tidt sagt Dem, men sig vil desuagtet ikke ophøre at leve for min Konst. Farbrod. Det behøver Du jo heller ikke. Dekan jo male Portraiter, det er noget, som betale sig godt, især nu, da Juel er død. Du kan jo blive Amtsmaler; det koster Dig intet, nu Du har faaet den store Guldmedaille. Du kan tjene Penge som Sand, naar Du kun vil holde et Par Svende og Drenge. Alle Folk lade jo i denne Til deres Huse og Gaarde og Værelser male. - Carl. En Konstner har et høiere Maal. – Farbrod. Sniksnak. Jngen bør have noget høiere Maal end at fortjene Penge. - Carl. Konstneræren, kjere Farbroder. – Farbrod. Er ingen Ære.