Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-07-09
Naar man undtager enkelte Artikler, der, som en Følge af Tidsomstændighederne, mangle ganske eller tildeels, saa kan man med Føie sige, at næsten ingen Artikel, beregnet efter Coursen, er dyrere nu end i Fredstider. Visse Ting ere virkelig endog langt billigere nu end før. Jeg vil kun anføre nogle, som ere komne udenlands fra, og som til en Cours af 800 i det allermindste burde være 6 til 7 Gange saa dyre. Caffe, som i de bedste Tider kostede 40 til 48 s., kan nu faaes, Afgivten af 30 s. iberegnet, for 10 Mk., altsaa for mindre end 3 Gange saa meget; Priserne paa Thee Sukker a. staae i samme Forhold. Mange inden landske Producter ere endnu langt billigere. At Manufacturvarer, især de, der forskrives udenlands fra, og skulle være efter den nyeste Smag, maa betales efter Coursen, falder af sig selv. Men da der af mange Varer haves Forraad, og andre end- og findes i Overflødighed, saa ere deres høie Priis stundom ikke saa meget en Følge af Cour sens Slethed, som af virkeligt Opskruerie. J det høieste er den Mangel, der ofte spores paa visse Artikler, kun en konstig Mangel. Hvad Livets Hovedfornødenheder angaaer, da have vi i Mandsminde ikke havt frugtbarere Aaringer end i de sidste tre Aar, og de forholdsviis til Coursen lave Kornpriser vise noksom, hvor uendelig stort Forraadet af Kornvarer maa være. Vi kunne i de fleste Tilfælde sige, at vi have dyre Peiser, men ikke egentlig Dyrhed, der forudsætter virkelig Mangel. Men Navnet gjør intet til Sagen. Dyr hed eller dyre Priser, Mangel eller Jkke Mangel Aarsagerne være hvilke de være ville Virkningerne blive altid lige sørgelige. Jmidlertid see vi, at den første Spire til det Onde ligger i Coursens Forværrelse, og uheldigviis har denne ulykkelige Spire faaet Tid til at udvikle sig saa frodigen, at Midler til dens Udryddelse synes for Tiden forgjeves. Men det beklageligste er, at vi selv have nedlagt og pleiet Sæden til denne Nationallykke dræbende Gifturt. Vor Cours havde aldrig naaet den uhyre Høide af 800, dersom ikke ængstelig Frygt for Statens Vederheftighed hos nogle, og skjændig Higen efter at høste ulovlige Fordele af Landets Nød hos andre, havde bevæget saa mange til at bringe vore Courantsedler i Miscredit ved unødvendigt og overdrevet Jndkjøb af Banco, og til at drive en Handel med Landets Repræsentativer, som mindst paa saadan en Tid, burde været nogen Gjenstand for Handel. - Men lader os for et Øieblik antage, hvad ingen, som har nogen Kundskab om Tingen, kan eller bør antage, at det virkelig ene var Udlændingerne, der nedsatte vore Repræsentativer saa dybt, burde vi da selv indbyrdes. have nedsat dem saa meget? – Dog, forbigaae pi denne Coursens sørgelige Jndflydelse og tænke os vort Fædreneland som et af Naturen saa velsignet Land, der godt kan føde sig selv, saa ere de fleste Ting dyrere end de burde være. - Man siger, Danmark trænger til saa mange udenlandske Artikler, og Handelsunderballancen frembragte den slette Cours. Men man misbruger her Navnet. Det er vore Damer, vore Spradebasser, vore Guldchampignoner, ikke Danmark, der trænger saa meget til det Udenlandske. Den sande Dannemand og Danneqvinde føle alt for vel, at deres eget Land frenbringer hvad de til Livets anstændige Ophold og i Tider, hvor det gielder om at undvære, behøve. De føle at man bør hellere nægte sig en eller anden kjer Nydelse, som kun har sin Grund i Vane eller fordom, end skade Staten, og at man, selv, naar man har Ævne dertil, ikke ved blind, daarlig Abekierlighed til det Udenlandske, bør undertrykke den indenlandske Flid, eller bortødsle Landets virkelige Valuta til fremmede Undværligheder. Naar alle hidtil havde tænkt saaledes, havde det sikkerlig ogsaa seet bedre ud med vor Pengecours. - Men et Onde føder gjerne et andet. Egennytten, denne umættelige Hydrafremkrøb snart midt under Ruinerne af et forstyrret Pengevæsen. De fleste søgte, hver paa sin Viis, at benytte sig af den almindelige Trang, og forhøiede Prisen paa deres Varer eller Arbeide, alt under det Paaskud, at man udenlands hver Dag nedsætter vore Penge. Dette skeete saa uforholdsmæssig, at man næsten skulde troe, vore Agere havde ophørt at yde Korn, eller vore Faar Uld, eller at Danmark ikke var Danmark mere, – ja at vort Fædrenelands sønde, uudtømmelige og umistelige Nationalrigdom var forsvunden, fordi nogle egennyttige Speculantere paa Kjøbenhavns eller anden Børs havde besluttet, at en Dansk Bank seddel kun skulde gielde 16 s. Man gik endnu videre. Priserne paa de fleste Fornødenheder stege ikke blot som en Følge af Coursens Forværrelse, men efter Egennyttens Luner og Jndfald. Nu er Prisernes Opdrivelse bleven til en sørgelig Landfarsot, der har smittet de fleste Stænder. Den er bleven saa almindelig, at endog den mere Ædeltænkende og Ugennyttige, for at leve og for at kunne holde Skridt med alle de øvrige, maa følge Strømmen og lade sig sine Varer eller sine Flidsproducter betale af andre i Forhold til de høie Priser paa de Fornødenheder, han selv trænger til. Det er kommet saavidt, at enkelt Mands Billighed betragtes af mange som en unyttig og utidig Opoffrelse.