Københavns Adresseavis, 1763-12-23
Om Anstalter, som sigter til at skaffe Bonde=Standen, Frihed og Eiendom. Anført i besvarede Spørsmaale, af en Kiøbmand i den Patriotiske Tilskuer No. 301. Knaa det første Spørsmaal. Hvem der skal betale Herremanden sin Eiendoms Ret, svarer jeg, at her ikke er Spørsmaal, om at tage nogen Ret fra Herremanden, uden Giengieldelse. Det forbydes ved de samme Grund Regler, som handle om Eiendomme i Almindelighed. Her spørges kuns, hvad der bør skee, naar Herremanden vil sælge, og Bonden kand betale, hvoraf vi have adskillige Exempler, og da er Svaret, at saadanne Contracter ikke allene maae tillades, men og paa alle muelige Maader befordres. Visse Æretegn f. Ex kunde aldrig bedre anvendes end til at belønne de Herremænd, som befordrede saa nyttigt et Værk, og de kunde giøre det, som Erfaringen selv viser, ikke allene uden deres Skade, men og med Fordeele, Her spørges videre, hvad der er tienligt i Henseende til det Gods, som ikke tilhører Herremændene, men Publicum. Her kand Herremandens Ret i det mindste ikke være til nogen Hinder, og for hele Staten er ingen Summa at sette i Ligning med en stor Mængde af Fanilier, som ved Frihed og Eiendomme opmuntres til en større Vindskibelighed og bedre Brug af deres Grunde, og som derved settes i Stand til at befolke Staten med en talrigere og dueligere Afkom. Paa det andet Spørsmaal. Hvorledes man kand erstatte Betienterne, hvad de tabe ved saadan en Forandring! var meget at svare: Man kunde f. Ex, paa den anden Ej de spørge, hvem der skulde erstatte Bonden og Landet, hvad der i saa mange Aar er tabt ved andre Jndretninger, Man kunde sige, at Betienterne ere for Bondens og Landets Bedste, og hverken Bonden eller Landet for Betienternes Skyld. Man kunde sige videre, at fordi visse Folk i nogle Aar have nydt visse store Fordeele, derfor er det ikke sagt, at de have forhvervet dem et Hævd derpaa, i sær, naar det angaaer det Almindelige; men alt dette vil jeg forbigaae, og svare kort: at Betienterne kunde, indtil videre Befordring, beholde alle de Jndkomster, som tilkommer dem efter Lovene; Kand en ærlig Mand forlange meere? Paa det tredie Spørsmaal. Hvem der skal forsvare Bonden, naar han ingen mere Hosbond har, svarer jeg de samme, som forsvare Borgeren. Og dersom Bonden, ikke har saadanne Forsvar allerede, bør man give ham dem. Det forstaaer sig selv, at vigtige Forandringer udkræve nye Indretninger. Det Forsvar, han faaer af Herremanden, kommer mig, sagde Kiøbmanden, lidt Cactogallinisk for, Det er som de smaae Huus i denne Fabel af Svift, der gav sig under de store Haners Beskyttelse, for at have den Ære engang at blive opspiste. Paa det fierde Spørsmaal. Hvem der skal give Bonden noget, naar ham fattes Besætning, Qvæg, SædeKorn, hvem der skal lægge Skatter ud for ham, svarer jeg kort og godt Jngen, fordi Hensigten af saadan en Indretning er, at sætte Bonden i den Stand, at han ikke behøver det. Og hvorfor skulde det ikke være mueligt? Bonden maae jo dog tilsidst betale det; og han betaler mere, end om han betalede strax. Jeg tilstaaer, at paa de Steder, hvor Bonden er forarmet, hvor han er vant til at stole paa saadanne Forskud og Opsættelser, der skal Bonden selv endog være saa taabelig at ansee det for en Lykke; han skal troe, at han tabte selv ved Friheden; og det skulde være noget, førend Folk, hvis Tænkemaade er saa fordærvet, blev vant til en ordentligere Huusholdning: Men det omstøder ikke Grund=Regelen; det beviser kuns, at man ved denne Forandring, ligesom ved alle andre, bør have Taalmodighed, og ikke tabe Modet eller forlade sin Plan igien, om man ikke strax saae Nytten deraf. Beviset er klart nok, og jeg vil endnu, sagde Kiøbmanden, igientage det engang. Alt, hvad Herremanden giver, foreskyder og udlægger, maae Bonden dog betale til sidst, eller og alle Herremænd maatte blive ødelagte. Jeg siger, Bonden maae betale det, om ikke een, saa en anden, det maae dø til sidst ud af Godset; thi hvorfra skulde det ellers komme? Nu betaler Bonden det i Utide, han maae ofte betale dobbelt for at faae Opsættelse, han værnes til en uordentlig Huusholdning. Der er intet, som opmuntrer ham til Fliid, og han har ikke heller meget at frygte; Det, som skulde være en Lykke for Bonden, nemlig at faae en Gaard, anseer han ofte som en Byrde, og det er derfor ikke heller stor Straf at sætte ham derfra. En Bonde derimod, som har Eiendom, har meget at miste, han har noget baade at haabe og frygte, og i saadan en Tilstand er en vis Strænghed i at kræve Afgifterne til rette Tid, fordeelagtig for Bonden selv. Overalt, sagde han til sidst, det er en grum Barmhiertighed, at ønske Folk elendige, for at kunde hielpe dem, og ligge saa grum synes mig, er deres Barmhiertighed, som holde for, at Bonden bør intet eye, for at der kand være andre, som betale for ham. Det femte Spørsmaal, hvem der skal have Opsigt med Bonden, og holde ham til Fliid og Vindskibelighed, er det selsomste af alle. Om man spurgte: hvem der skulde have Opsigt med Borgeren, med Herremanden, hvor vilde man da ikke lee, og det var dog ikke saa urimeligt. Vore Borgere, i det mindste i de smaae Kiøbstæder, synes mig, trængte nok saa meget til Formyndere, som Bønderne. De forstaae i det mindste Handelen ikke saavel, som Bonden forstaaer Agerdyrkningen; de fleste ere mere Bønder, end Borgere, og Herremændene i de gjorde maaskee vel, om de undertiden spurgte nogle af deres Bønder til Raads. Men dersom de uden Formynderskab kunde regiere saa stor en Eiendom, hvorfor skulde Bonden da ikke kunde regiere en mindre, Saa længe han dyrker en andens Eiendom, og saaer paa en fremmed Grund, er det ingen Under, at han behøver Opsigt; Herremanden tiener ikke heller gjerne Staten omsønst. Men giv Bonden selv en Eiendom, og han skal ikke meere behøve Formynder end andre Folk, som ere komne til skiæls Aar og Alder; Han skal vide lige saa vel som andre, at sørge for sit eget Bedste; thi ingen Stat kunde bestaae, dersom man ikke i det mindste kunde have saa megen Tillid til ethvert fornuftigt Menneske. Da Kiøbmanden havde endt sin Tale, bevarede Selskabet i nogle Minuter en almindelig Tavshed. Endelig raabte en: Det er umueligt, og disse mærkværdige Ord bleve strax igientagne af det hele Selskab. Kand nok være, svarede Kiøbmanden; thi jeg har mærket, at der ere mange flere Umueligheder, end jeg havde tænkt. Jeg saae engang i Sommer, sagde han, 5 store Hjorte æde Kornet, op paa en Mark. Bønderne klagede meget derover, og jeg spurgte derfor, om det paa ingen Maade kunde forebygges; men alle svarede mig, at det var umueligt Samme, Svar fik jeg forleden Dag, da jeg gik igiennem Børsen, og saae en stor Mængde af Kufferter overtrukne med Sælhunde=Skind, som vare førte fra Danzig Kunde man ikke giøre disse Kufferter her, sagde jeg. Kunde man ikke beklæde dem med Skindene af de Sælhunde, som spise Fiskene op paa vore Søebrædde, og som foraarsage lige saa stor Ødelæggelse i Havet, som Hiortene paa Landet, Men hvem skulde skyde dem, svarede man mig Bønderne, svarede jeg. Man kunde jo bygge Fisker=Huse for dem ved Søebræddene. Landet vandt derved baade flere Folk og flere Nærings Midler, og det er jo bedre at formere Mennesker end Sælhunde, Det er vel sandt, svarede en Jæger; men det er ikke mueligt, og fra den Tid af, sagde Kiøbmanden, har jeg foresat mig, at ikke tale et Ord mere. naar man siger, at noget er umueligt. Anledning af den saavel udi Island i nogle Districter, I som adskillige Stæder her i Danmark sig yttrende og grasserende Sygdom iblant Faarene, er af den ved det for Kongelig Regning udi Jsland anlagde Skiæfferie beskikkede Sr. Friderich Wilhelm Hastfer bragt i Forslag, som et nyttig Middel saavel for Faar, som Horn=Qvæget, imod den nu iblant samme her grasserende Sygdom, et Slags Salt=Steen, som han har Kundskab om at præparere; Og da i Følge herom faldene Kongelig allernaadigst Resolution af 24 Octobr. sidstleden, ved bemeldte Hastfer af samme Salt=Steen er foranstaltet præpareret 400 Stk., som her i Staden, udi det Kongelig priviligerede AdresseContoir ere indlagte, for at overlades enhver af Hans Majestets Undersaatter der nogen af samme maatte forlange, til Brug for deres syge Creature, imod at erlegge Betaling i Proportion af hvad samme haver kostet at præparere; Saa bliver herved til alles Efterretning bekiendtgjort, at de som nogen af disse Salt=Steen maatte forlange, sig derom paa Adresse=Contoiret til Hr. Agent Holck og Sr. Andersen kand anmelde, som samme udleverer imod Betaling a Pundet 20 Sk. Da ellers til Vedkommendes Efterretning her inddrages een af bemeldte Friderich Wilhelm Hastser om disse Salt=Stenes Brug og Nytte indleveret Notice. RenteKammeret den 3 Novembr. 1763. Notice! Angaaende de præparerede Salt=Stenes Brug og Nytte. 1.) Disse Steene ere af gandske subtil Salt, som i sig selv er Sal Medium, og giennemtrænger det allerfineste Blod og Saft=Canaler, samt opløser og af fører alle Forstoppelses Vædsker, som foraarsager Jnflammation. 2) Deres Brug er uden Vanskelighed; Thi almindelig sættes de midt i Faare=Huset i en Træ=Skaal, saa at Faarene kand komme til at stikke derpaa; Men skulle Faarene eller Qvæget ikke ville slikke paa Steenen, saa tager man ordinair Salt og gnier et eller to af Flokken i Munden, saa faaer de Smagen af Salt, og naar de begynder at slikke paa Steenen, saa faaer alle de andre derved Vane dertil. 3) Man kand ligeledes støde dem til et Gruus eller Pulver og dermed bestroe Qvægets Høe, eller og slaae dem i Stykker og legge dem i de Vandkar hvoraf de drikker, men som Steenen er gandske compact, og ikke saa let at resolveres i Vand, saa kand den ligges i Jlden og giøres vel varm, og saa varm som den er legges i Vand, da den snart opløses. 4) Paa foranførte Maade bruges Steenen som et Præservativ, men naar Faarene haver Kopper giør man allersikkerst, at til hvert Faar, afdeeles en Skeefuld af Steenens sønderstødte Gruus eller Pulver og blandes det i varm Drank, hvilket settes til Faarene at drikke; Af Dranken tages omtrent en halv Pot til hver Faar, da man skal fornemme at Kopperne uddrives og affalder, naar man dem tillige agter for Luftens Kulde, saa længe Kopperne paastaaer, og man ikke giver dem andet Vand samme Dag, som de faaer dette Medicament; Dagen derefter giver man dem saa meget varm og frisk Drank, som Faarene vil drikke, og er at merke, at den friske Drank er den beste. 5.) Jmod Qvæg=Sygen kand Steenen bruges, ligesom i nest foregaaende Post imod Faare=Kopper, dog tages til et Horn=Qvægs a 7 Skeer fuld naar den til Pulver er stødt, og af Dranken halvanden Pot. Bestier, at indgive det Qvæg, som ey synes at være syg, Thi endskiønt Sygdommen ikke udbryder med sædvanlige Tegn, kand Qvæget alligevel være inficeret af den gangbare Sygdom, men kand reddes, naar dette Medicament bruges 1 a 2 gange om Ugen. 6) Naar Steenen løsnes af det at Qvæget slikker derpaa, kand man legge den paa Jlden, da den igien bliver haard, dette kand man og giøre ved Stykker, naar Steenen gaaer i tu, hvoraf Materien bliver finere og saftigere, naar den ofte kommer i Jlden. 7) Et Pund af denne Steen er tilstrekkelig for 33 a 34 Faar, som Pulver at indgives af Gangen, samt for 6 a 7 Horn=Qvæg. 8) Som Steenene ere af ulige Størrelse og Vægt nemlig fra 4 til 9 Pund, saa kand hver og een rette sig i Proportion af Antallet af sit Qvæg og Faar. Med enhver Steen følger en nærmere trykt Notice, Af samme sees at disse Stene kand bruges med stor Fordeel ligeledes for Hestene, og er dem meget sundt, at deriblant gives dem, enten i Høe eller i Hakkelse, 6 a 8 Skeeblade af Stenens Gruus eller Pulver af Gangen; Thi det renser dem indvortes, samt holder dem munter og friske; Naar Hestene vennes til Salt, saa spiser de det tørt, naar det lægges i en Skaal for dem, samt vænnes at slikke paa Stenen. Kiøbenhavn den 29 Octobr. 1763. Frederich Wilhelm Haster. Jndvaanernes Tal i Frankerig.