Corsaren, 1844-10-11
Sir Robert Peel. Vi misunde ikke noget Menneske i Verden Noget - ikke Blok Tøxen hans Jamber, ikke Selveier Lydersen hans Kundskaber, ikke J. Davidsen hans Peder Paars. Der gives kun til Mennesker, vi kunde misunde, og det er Lieutenant Leerbeck og Sir Robert Peel. Den Første misunde vi for hans Stok, vi vilde gjerne engang benytte den ..... blot prøve den, hvilken Sallighed! (NB. ikke smage den); den Anden misunde vi, fordi han er saadan et godt Hoved, og fordi han holder i sin Haand en næsten overmenneskelig Magt. Thi, skjøndt vi ikke holde af, at Kongen har Magten, vilde vi dog gjerne selv have den. Af de to Nævnte troe vi dog, at vi meest misunde Sir Robert Peel. Det vil være vanskeligt at give en dansk Phantasi et klart Begreb om denne Mands Betydning. Han er ikke Kammerraad, Justitsraad, Etatsraad, Conferensraad ikke engang Geheimeconferensraad. Han har ingen Ordener, idet mindste have vi aldrig til hans Navn seet føiet R. af D. eller deslige, som enhver dansk Toldinspecteur fører i Enden. Og dog er han en stor Mand. - Han kan ikke arrestere et Menneske, naar en dansk Politibetjent kan slaae tusinde Mennesker, kan han ikke slaae eet, ja, han gaaer maaskee ikke engang med Stok. Og dog har han Magt. Lad os see, skulde vi dog ikke kunne udpille nogle smaae, for en Dansk iøinefaldende Kjendetegn paa hans Jndflydelse? – Jo. Da Keiseren af Rusland - tænk engang: Keiseren af Rusland - var i London, besøgte denne ham, talte længe ganske fortrolig med ham og gav ham ved Afskeden Haanden. Tænk engang: Keiseren af Rusland gav ham Haanden! - Da Keiseren skulde reise, fandt han det Umagen værdt, at bede Hr. Peel om, at dennes Søn, der er Lieutenant, maatte blive ansat ombord i det Skib, der skulde føre Hs. Majestæt tilbage. Paa Skibet spadserede Hs. Majestæt længe op og ned af Dækket ved Siden af den unge Peel. Tænk engang: Keiseren af Rusland spadserede med hans Søn! - Da hans Datter var syg, indeholdt næsten alle engelske og franske Blade Bulletins om hendes befindende, ligesom naar her Hs. M. Kongen, en Prinds eller Prindsesse er syg. Tænk engang: en Prindsesse! Og hør nu videre: Hans Regimente omfatter det forenede Kongerige Storbritanien og Jrland, dette Rige, hvorpaa i 800 Aar ingen Fjende har sat sin Fod. Af det Peelske Ministerium ledes Storbritaniens Flaade, der er større. end alle andre Magters Flaader tilsammen; Englands Rigdomme, der strømme gjennem alle Nationers Pengeaarer, og hvis Puls banker paa Børsen i London; Englands Colonier i alle Verdensdele, disse Net, hvormed England omspænder Verden - og dem holder Ministeriet Peel i sin Haand - en Tanke af Sir Robert Peel, en sagte Tanke, og den høres ved Donau, Seine, Missisippi, ved Gibraltar, Ganges, paa Oceanet. Er han saa ikke en mægtig Mand? Men nu kommer Noget, som maaskee igjen vil forstyrre det Begreb, J vare paa Veie til at danne Eder om hans Magt. En af Dagene spadserer maaskee Sir Robert Peel ud af Jndenrigsministeriets Palais, og en Anden flytter ind i hans Sted. Naar Keiseren af Rusland d kommer til London, seer han maaskee ikke til den Side, hvor Sir Robert Peel staaer, og, møder han af en Hændelse den unge Lieutenant Peel, kjender han ham ikke igjen. Han, som nys med et Vink kunde samle Englands mægtige Escadrer i hvilketsomhelst af alle Verdensdeles Have, har nu ikke saa megen Magt som Capitain Eskildsen - jo, paa det Lav! Han, som nylig med et Pennestrøg bragte Nøre i alle Cabinetter, fra Preussen til Slavekysten, fra Danmark til Dronning Pomare med hendes Elskere, bliver nu af "Berlingske" sat i Rette for Feil i Stats- og Smørhusholdningen. Og dog har han ikke tabt noget Slag ved Waterloo, Borgervæbningen har ikke, gjort Oprør, Blod har ikke besudlet Londons røgbehængte Gader, Boutikerne ere aabne, Arbeiderne hamre i Kulgruberne, som om der ikke var forefaldet Andet end et Redacteurskifte ved "Aftenbladet". Hvad er da i Veien? – ville J spørge - ; vil Du fortælle os Eventyr? Kan en Minister, en Excellence, saadan uden Videre ophøre at være Minister og Excellence? Nu have vi dog levet i saamange Aar, men aldrig seet Mage. Ja, var det ikke det, vi sagde: J vilde ikke ret kunne begribe det? Og dog er det aldeles klart, og naturligt. Folket har valgt Deputerede, som finde Feil i hans Regering, han har faaet Majoriteten imod sig, som den kongelige Commissarius i jydske Stænder; denne Majoritet erklærer, at han ikke giver Kronen gode Raad, som samme jydske Stænder sagde om vort Ministerium, og, da han ikke er saa seig som dette, takker han af tilligemed sine Colleger og giver Plads for bedre Raad. Folket var det altsaa, som fjernede ham, det samme Folk, med hvis gunstige Vind og Strøm han seilede saa kraftigt, og imod hvilket han ikke kunde gaae. Folket var det, som den russisket Selvhersker i hans Person trykkede i Haanden, og som Allerhøistsamme vil være ligesaa sidel imod i hans Eftermand. Folket, denne uhyre Kolos, kaster sin Styrer af med samme Lethed som Elephanten sin Driver, naar det faaer Lyst, medens det, naar det har anden Lyst, lader sig lede af ham til at nedbryde Mure og ødelægge sine Fjender. Men Regenten, Regentinden, Dronningen - hvad er hun? – Hvad Hjul er hun i denne Statsmaskine, der med saa sindrig Kløgt styrer sig selv? - O, hun repræsenterer, som de politiske Philosopher sige, Jdeen, der ligger til Grund for Værket. Hun har forresten saa godt som aldeles Jntet at bestille. Paa denne menneskelige Organisme er hun Hatten, den monarchiske Hat, og i vore Tider, da alle Mennesker gaae med Hat, kan hun ikke undværes. Der gives andre Statsorganismer, hvori Fyrsten er hele Personen og Folket Hatten eller Støvlen, ja endogsaa Saalerne.