Berlingske Tidende, 1836-03-31
At Bestemmelsen om de her omhandlede Eftersyn maa bortfalde, og at det i dets Sted udtales i den nye Anordning, at det i den nævnte Henseende har sit Forblivende ved den bestaaende Lovgivning saaledes at Jorddrotten forbeholdes Ret, til at tiltale Fæsteren til Fæstes Forbrydelse paa Grund af saadanne Mangler ved Gaarden og dens Tilhørende, som, efter den hidtil bestaaende Lovgivning, dertil kunne berettige. Subsidialiter. 1) At hvis saadanne Eftersyn, som Udkastet omtaler, skulle kunne finde Sted med den Virkning, at Fæstet er forbrudt, naar Manglerne ikke til den fastsatte Tid ere afhjulpne, Rettigheden til at lade deslige Eftersyn med denne Virkning optage da indskrænkes til de Godseiere, der for bestandigt have afskaffet Hoveriet imod en passende Afgift. 2) At i saa Fald Tidsfristen, hvad Byningsfældens Afhjælpning angaaer, bestemmes til Juli Maaneds Udgang, og hvad Besætnings- og Marks Fælden angaaer, til den 15de November. 3) At den længere Frist, som Udkastet fastsætter, naar Bygningernes Brøstfældighed er paadragen fra ældre Tid eller fremtidigen paadrages ved Mangel af treaarigt Syn, ligeledes tilstaaes Fæsteren, naar Bygningerne ved ham utilregnelige Omstændigheder, saasom ved Orkanstorme, er tilføiet betydelig Skade. 4) At der fastsættes en noget høiere Betaling til Synsmændene, hvor de forommeldte Gjenstande optages i Synsforretningen, end hvor dette ikke er Tilfældet, og at ligeledes Betalingen for de i Udkastet ommeldte Eftersyn forhøies. 5) At Kundgjørelse ved Kirkestevne ikke skal være tilstrækkelig ved de omhandlede Eftersyn, men at særlig Tilsigelse ved Stevnevidnerne skal finde Sted for hver enkelt Fæster. Ad § 5. Principaliter: At denne Paragraph maa udgaae og en anden Paragraph substitueres, hvori udtales, at ligesom meget grove Misbrug, af Fæstestedet og dets Tilliggende, ved at lade Gaardens Bygninger i betydelig Grad forfalde eller væsentligen forsee sig paa nogen af de i 85 under Litr. 20 nævnte Maader, strax kunne virke Fæstets Forbrydelse, saaledes kunne paa den anden Side mindre Overtrædelser af denne Art i Regelen afsones med Mulkter, hvis Størrelse nærmere maatte bestemmes ved et Maximum og Minimum, dog at Fæsteren, naar han 3die Gang saaledes forseer sig, ikke letteligen skal kunne fritages for Fæstets Forbrydelse, medmindre samtlige Overtrædelser maatte være af ringe Omfang og begaaede med langt Mellemrum, eller Omstændighederne iøvrigt maatte tale særdeles til hans Fordeel, i hvilket Fald han dog skal ansees med en forholdsmæssig høiere Mulkt end de 2de første Gange. Det maatte derhos tilføies, at Eieren i alle Tilfælde er berettiget til at fordre Erstatning for den tilføiede Skade. Hvad den i Forordningen af 24de Juli 1822 omhandlede Forseelse angaaer, da bør denne 3die Gang ubetinget medføre Fæstets Forbrydelse. Subsidialiter: At Mulkterne bestemmes til et vist Maximum og Minimum, f. Ex. 1ste Gang fra 1 til 10 Rbd., og 2den Gang fra 2 til 20 Rbd., uden Hensyn til Hartkornets Størrelse. Ad 66. Principaliter: Om det ikke maatte ansees hensigtsmæssigt, at denne Paragraph aldeles udgik. Subsidialiter: 1) Om de Udtryk: "Som om hun var Enke, ikke bør udgaae, eller i alt Fald nærmere forklares. 2) Om det ikke i de Tilfælde, hvor Fæsteren har forbrudt sin Frihed paa kortere Tid end 3 Aar, bør overlades til denne at besørge Gaarden drevet for sin Regning, saa at Godseieren har den samme Ret, hvor Udeblivelse med Afgifterne eller anden Tilsidesættelse af Fæstepligterne finder Sted, som naar Bonden selv bestyrer Gaarden, uden iøvrigt at have nogen Deelagtighed i Gaardens Bestyrelse. 3) Om de Udtryk i den sidste Passus af Paragraphen: "Og med hvem Eieren finder sig tjent ikke i alt Fald bor udgaae, 4) om Godseieren, hvis han skal være berettiget til at begjære en Bestyrer af Gaarden beskikket af Øvrigheden, ikke ogsaa dertil bør være forpligtet. AdPrincipaliter: At det ikke maa være Godseieren tilladt at foreskrive Fæsteren en vis Driftsmaade med den i Paragraphen ommeldte Virkning. Subsidialiter: A) At det i det Høieste skal være Godseieren tilladt: 1) At bestemme, hvor stor en Deel af Jorden Fæsteren aarligen maa dyrke til moden Sæd, enten halvt, under halvt eller over halvt efter Jordens Beskaffenhed. 2) At fastsætte, at Bonden kun maa besaae med Raps eller anden lignende Sæd den halve Deel af den Jord, som var bestemt til Vintersæd, efter foregaaende Ocelbrak, medmindre han har merglet den og staldfodret idetmindste sine Heste, da han i saa Fald maa med slig Sæd besaae den hele Brakmark. B) At Mulkterne i ethvert Fald maae bestemmes til et vist Maximum og Minimum, uden Hensyn til Hartkornets Storrelse, f. Ex. fra 2 til 20 Rbd. for hver Gang Forskrifterne overtrædes. Ad § 8.