Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-10-31
(Jndsendt.) Gallile. – fordi han forsvarede det kopernikanske System, som syntes mod den hellige Skrift, var 2den Gang under Jnqvisitionens Forfølgelse. sad andengang længe fængslet og løslodes endelig under den Betingelse, at forblive i Florents, hvor han boede paa Landstedet Arcetri, blev blind og nød Viviani Selskab. Udødelig i Videnskabernes Rige, var han alt berøvet den ædleste Sands, men glædede sig dog ved Vaarens Komme, deels for den atter sig indfindende Nattergals og de Vellyst spredende Blomsters Skyld, deels til livagtig Erindring af nydte Glæder. Engang i sidste Leveaar lod han sig af den taknemmelige Lærling Viviani lede ud i Marken. Han fornam sig for svag til længere Bortfjernelse fra Hjemmet og sagde spøgende, at han befrygtede at bringes over Grændserne af Ledsageren. Denne satte ham ned paa en liden Høi, for at udhviles, og da Galilei her, nærved Blomster og Urter, var indhyllet i Vellugt, ihukom han den hede Længsel efter Frihed, som paakom ham i Rom engang ved Foraarets Nærmelse. Han vilde netop udøse den sidste Draabe Bitterhed, som han øieblikkelig begav det, og straffede sig selv. Kopernikus's Aand maatte forsvares. Viviani, som ei vidste hvortil dette sigtede, bad om Oplysning; men Oldingen, for hvem Aftenen var alt for kjølig og fugtig, vilde først bringes tilbage. "Du veed, begyndte han da efter kort Udhvilelse hvor haard min Skjæbne var i Rom, og hvorlænge min Befrielse forsinkedes. Efterat mine Beskytteres kraftige Forsvar og selve Gjenkaldelsen, hvortil jeg nedlod mig, var uden Virkning, kastede jeg mig ned paa Leiet, fuld af harmlige Betragtninger over mit Uheld og fuld af indvortes Utilfredshed med Forsynet. Saalangt din Tanke rækker - udbrast jeg, hvor ulasteligt dit Levnet, hvor møisommeligt har du nidkjært i dit Kald, gjennemvandret en falsk Viisdoms Irgang, for at oplede det skjulte Lys, Hvor har du tilsat al din Sielskraft, for at bryde igjennem til Sandheden, og bekæmpe de forældede Fordomme, som mægtig traadte dig Veien, Hvor karrigt mod dig selv har du forsaget det dig lystende Taffel og trakt Vægere fra dine Læber, for at hærdes i Aandsanstrængelse. Hvor ofte har du og unddraget Søvnen, Sløyhedstimerne for at skienke dem til Viisdommen. Hvorofte og, naar alle omkring dig laa i sorgløs Ro, for at styrke Legemet til nye Vellyster, har du skjælvet af Kulde, for at betragte Firmamentets Under, Har i skytrukne Nætter vaaget ved Lampens matte Skin, for at oplyse Verden og forkynde Guds Herlighed! Eien dige, hvad er nu Frugten af dit Arbeide, hvad har du nu for Menneskets Oplysning og Skaberens Forherligelse? At Græmmelse over din tunge Skjæbne fortørrer Safterne i Øinene og de daglig mere hensvinde, disse din Siels troeste Ledere, at nu snart disse hyppige Taarer, som ei formaaes tilbageholdte, for bestandig udslukke deres usle Lys. Saaledes talte jeg til mig selv, Viviani, og da kastede jeg et Blik, fuld af Fortvivlelse, paa mine grusomme Forfølgere. Disse Uværdige, som i hemmelighedsrige Formler hylle deres Vanvid og Laster i ærværdigt Klædemon, som, for at nyde alskens Rolighed, hellige sig menneskelig Løgn til gudelig Kiendelse, og skjændig underkue den Vise, der frembærer Sandhedens Fakkel, at ei Lyset skal forstyr deres blændende Slummer, disse Niddinger, som ikkun ere virksomme til deres Lysters Mættelse og Verdens Fordærvelser; hvilken Latter have de i deres Usselheds Palladser, og hvor nyde de i deres Livs uophørlige Tummel. Hvorledes have de røvet Fortjenesten og Æren de helligste Besiddelser. Hvorledes styrter Folket andægtig for dem ned, skjøndt de berøve det Agernes Grøde, mæske sig med dets Hjorders Fidt og berede sig Rost af dets Druer, Og Ulykkelige, du som levede stedse for Gud og dit Kald og aldrig i din Siel lod opstaae nogen Lidenskab, uden reneste og ædleste for Sandheden. En bedre Præst for Gud aabenbarende Underne i Verdenssystemer, i Ormen – maa du endog savne det Eneste, hvorfor du vansmægter, som er forundt Alle – Frihed! Hvilket Øie vogter Menneskets Jdræt? Hvilken retfærdig og upartisk Haand uddeler Livets Goder. Den Uværdige river Alt til sig, og den Værdige fraranes Alt. - Jeg fortsatte min Klage til Søvnen paakom, og da forekom det mig, at en ærværdig Olding nærmede sig Leiet og stod beskuende i taus Velbehag, i det mit Øje, fuld af Forundring, hvilede paa hans hvalte Pande og Sølverhaar. - Galile, sagde han endelig, hvad du nu lider, det er for Sandheden, som jeg lærte dig, og selv den Overtro, som forfølger dig, havde ligeledes fældet mig, om ei Døden havde draget mig ind til den evige Frihed." – "Du er Kopernikus", svarede jeg, og sluttede ham øieblikkelig ind i mine Arme. Ol søde ere de Slægtskaber, Viviani, som Blodet stifter, men langt sødere ere dog Sielens Slægtskaber. Hvor meget dyrebarere og inderligere, end selve Broderkjerlighedsbaandene, bliver Sandhedsbaanden, Med hvilken salig Forsmag paa udvidet Virkningskreds og forhøiet. Sjelekraft og fri Meddelelse af Kundskabsforraad iler man Vennen imøde, som indtræder ved Viisdoms Haand! "See, gjenmælede Oldingen, efter gjentaget Omfavnelse, jeg har atter modtaget min forrige Omgivelse og vil nu være din Leder; thi hisset, hvor en ufængslet Aand ufortrøden og utrættelig fremvirker – hisset er Vexel færd allene Hvile, egen Forsken i Guddomsdyb afbrydes ikkun ved Underviisning for de sildigere fra Jorden Didkomne." Han førte mig nu ved Haanden til en nedsunken Sky og vi fløi i Himmelens umaalelige Rum. Her saae jeg Maanen, med dens Høje og Dale, Plajaderne og Orions Stjernebær, jeg faae nu Solens Pletter og Jupiters Maane, alt hvad jeg herneden for har seet, erfarede jeg nu bedre med uvæbnet Øje og blev henrykt i Fryd over mine Opdagelser, som paa Jorden Menneskevennen over sine Velgierninger. Hver Time, som her møisommelig var gjennemarbeidet, blev der paa Lyksalighed frugt har ved Nydelser, som ei kan føles af den, der kundskabsløs gaaer ind i hiin Verden. Derfor vil jeg aldrig standse at forske efter Sandhed, thi hvo som her søger den, vil hisset allevegne iagttage, Glæden blomstrer i hver stadfæstet Indsigt, hver tilintetgjort Tvivl, hver udfoldet Hemmelighed, hver forsvindende Vildelse. - See! jeg føler alt dette i hvert Øjebliks Fryddrukkenhed – men ogsaa kun dette ene, jeg føler det, er levnet mig; thi min overvættes fyldte Siel tabte hver enkelt Lyksalighed i det Heles Occan. J det jeg saaledes skuede og forbausedes, og tabte min Tanke i den Størrelse, som ved almægtig Viisdom skabte det altsammen og ligesaa ved evig virksom Kjerlighed opholder det, bragte min Leders Anviisning mig endnu paa høiere Begreber: "Jkke dine Sandsers Grændser ere tillige Grændser for Verdens Alt, skjøndt af utænkeligt Fjerne Soelhære skinne herover til dig, lyse endnu mange tusinde andre, ubemærkede af Øiet, i det umaalelige Æther, og enhver Sol, som enhver den omkredsende Sphære, vrimler af følende Væsener og tænkende Sjele, hvor Baner ere muelige, der rulle Verdener, og hvor Væsener kunne være lykkelige, der have de Tilvær. J al Uendeligheds Uudtømmelighed og Umaalelighed levnedes ei et Span, uden at den sparsomme Skaber jo lod blive Liv, eller Stof til Liv, deri, og gjennem denne talløse Mangfoldighed af Verde er hersker indtil Atomet ubrydelig Orden. Evige, Love stemme Alt i tryllende Harmonie fra Sol til Sol, fra Himmel til Himmel, fra Jord til Jord. For den udødelige Vise findes her i Evigheds Evighed Anledning til Betragtninger og uudtømmelige Kilder til Saligheder. Skjøndt hvorfor siger jeg dig dette allerede, Galilei, thi disse Saligheder ramme ei den Aand endnu, som her er fængslet til Dorskheds Legeme, med hvilket den nødes at indskrænke sin Higen efter Virksomhed og allerede rives tilbage. i Støvet, da den næppe begyndte sin Forædlings Erhvervelse." Den maa ikke kunne fatte dem, disse Saligheder, mælede jeg, efter deres hele guddommelige Fylde, men visselig kjende dem efter deres Natur og Væsen, thi hvilken Glæde forskaffer ikke Viisdom allerede i det jordiske Liv, og hvilken Lyksalighed føler ikke Aanden allerede i disse dødelige Lemmer, naar det gryer af Dag i dens taagede Syn, og naar den hulde Lysning meer og meer udbreder sig, indtil endelig Erkjendelsens fuldeste Lysglands aabner vidunderlige Skjønheds Egnes hele Omfang for Forskerøiet, Jhukom Du, som selv skuede saa dybt ind i Guds Hellighed og Skabnings Planer, da den første forvovne Tanke paakom dig, og alle Sjelekræfter frodig medvirkede til at bildne og ordne den; ihukom, at nu alt stod i herlig Overeensstemmelse fuldendt, og hvorledes du da glædedrukken overskuede Værket og følede at ligne den Altomfattende ved anspændt Eftertanke, Ja min Leder, allerede herneden er Viisdommen riig paa himmelsk Fryd og var den det ei, hvorledes kunne vi da fra dens Skjød see rolig ned paa Verdens Forfængelighed. Skyen, som har os, samt nu tilbage ned, og som mig syntes i Nærheden af Rom. Verdens Hovedstad laae for os, men fuld af Foragt udstrakte jeg Haanden mod den og sagde: De maae tænke sig store, de stolte Beboere af disse Palladser, fordi de indhylles af Purpur, og Guld og Sølv paa deres Tafler indeholde hvad Kostbart Europa og Indien byder, men den Vise seer ned paa disse Uslinge, som Ørnen paa Silkeormen; thi de ere fangne paa Sielen, som ei kan komme ud over Bladet, hvorved de hænge faste, medens den frie Vise fra sin Høide overskuer Verdener, eller paa Betragtningers Vinger svinger sig op til Gud og vandrer blandt Stjernerne! Da jeg saaledes talede, Viviani, blev min Leders Pande skytrukken med høitideligt Alvor; hans Armee sank fra mine Skuldre og hans Øie skjød truende Blik i min Siel Jnderste. Uværdige, mælede han, har du paa Jorden alt følt Himmelens Glæde og forherliget dit Navn for Nationers Vise, forhøiet din Siels Evner, at de samtlige i Evighed fremvirke til Sandheds Erkjendelse. Og da nu Gud værdigede dig Forfølgelse, da din Viisdom skulde medføre Fortjenester for dig og dit Hjerte smykke sig med Dyder, som din Aand med Oplysning og Erkjendelse, tabes Jndtrykket af det Gode, og din Aand geraader i Oprør mod Gud?" Her vaagnede jeg af min Drøm, og faae mig tilbagekastet i mit øde Fængsel, hvori mit Liv da blev oversvømmet af en Taarestrøm. Gjennem Nattens Mørke opslog jeg nu Øiet, sigende: og kjerlighedsfulde Gud. Har det Jntet, som ved Dig blev til Noget, dadlet dine Veie, Har det af Dig besielede Støv skrevet paa sin Fortjenestes Regning, hvad Du forbarmende har skjenket det? Har den Uværdige, som Du nærede ved din Barm, som Du rakte Saligheds Fylde, forglemt din Naade og sit Fortrin, Slaae da Øiet med Blindhed og lad Øret aldrig mere høre Venskabs Stemme. Men graae i Kjæder, med villig Aand, skal Alt bæres, taknemmeligst erindres de nydte Glæder, og Tilkommenheden paa ventes i salig Taalmod, Min hele Siel udøstes i denne Bøn, Viviani, men ikke min Utilfredsheds Kummer - Taknemmeligheds villige hengivenhed indsendes til den Gud, som skabte mig til saamegen Fryd og Salighed! Thi see, jeg lever endnu her, og end i Dag har min Ven ført mig ud blandt Vaarens Blomster og Høi sange!" J det han takkende trykkede Lærlingens Haand førtes den til Munden og kyssedes ærbødigst.