Adresseavis for Børn, 1781-05-09
Frue von Humber. Fortræffelig, min Ved Mon vore Børn ogsaa har været ret forste. nøyede siden, H. v. Humb. Det er gandske stille derovenpaa Formodentlig sidde de stadigt ved deres Bøger. F. v. Humb. Ja, gid de engang maatte fatte nogen Stadighed og faae alvorligere Tanker. Jeg forsikrer dig, min Bedste, at jeg vilde opofre det Kjereste jeg har, naar jeg kun maatte leve den Dag, at see mine Børn blive fromme og fornuftige. H. v. Humb. O, vær kun ubekymret derfor. Naar de først endnu har lagt nogle Aar tilbage, saa vil nok deres flygtige Væsen forgaae, og de blive meere fornuftige F. v. Humb. Men hvad mener du, min Bedste, skulde ikke Basedow kunde tvinge dem, Han gjør jo dog, som man siger, saa mange Mirakler H. v. Humb. Du overiler dig, min Søde, Skulde en Skolemand, som med den bedste Siel dog ikkun har en Lærers men ikke Forældres Hjerte, vel kunde udrette og formaae meere, end du og jeg, som ere aarvaagne for vore Børns Velfærd; og har vi ikke en duelig, klog og brav Mand i Hr. Sebastian. F. v. Humb. Du har Ret. Men, min BedstelHr. Sebastian forlader vore Børn alt for ofte. H. v. Humb. Jeg har selv sagt det til ham ved hans Ankomst, at han engang imellem kunde frit tage frisk Luft, uden at være tvungen, og da jeg merkede, at han var en Elsker af Jagt, saa opmuntrede jeg ham selv, at han ikke i den Fald skulde gjøre sig nogen Tvang. – En brav Mand maae altid have sin Frihed. Lotte. Hjerte Mama. Joli gøer saa sterkt herovenpaa; maae jeg hente ham ned? H. v. Humb. Lotte kjender ogsaa den Lyksalighed at være frie, og vil derover ogsaa unde hendes Hund den. F. v. Humb. Maaskee det stakkels Kree bliver plaget for meget af Ludvig og Fritz. Ja, spring op, Lotte, og see til, hvad de tage sig for med Hunden. (Lotte gaaer. Til Hr. von Humber.) Du har Ret, min Bedste, at Hr. Sebastian maae have Forfriskning; men kunde det ikke skee i vore Børns Nærværelse. H. v. Humb. Jkke altid, Søde. – Naar vi ere hjemme, saa kunne vi jo som Forældre imellemstunder tjene Hr. Sebastian, ved at tage den Byrfor Børn. de fra ham, som desuden er os saa sød, og have vore Børn under vort eget Opsyn. Jeg veed vel, at din Broder tænker i denne Post anderledes end jeg, hans Børn maae aldrig komme fra deres Hofmester. Men det er efter mine Tanker at bortgive den Ret, man har som Forældre, og gjøre sine Børns Lærer til en Slave. Lotte. Der er lukket ovenpaa, og jeg troer, der er slet ingen inde, uden Joli allene. H. V. Humb. Maaskee de ere ude at spadsere med Hr. Sebastian. (til Lotte) Hvem var det, du talede med derude? Lotte, (noget forhavset) Det var en fattig Mand, søde Papa. H. v. Humb. Du bliver jo forskrækket, Pige Har du ingen god Samvittighed, Lotte. Jeg beder om Forladelse, søde Papa, Jeg havde alligevel strax vildet sige det, om De end ikke havde spurgt mig derom. H. v. Humb. Det havde du vel og Er han endnu derude? Lotte. Jeg beder om Forladelse. Han klagede over Hunger og Tørst, og han saae saa elendig mager og bleeg ud; og for ikke at lade han staae længer, saa gav jeg ham de Ugepenge, som som jeg fik i Gaar. H. v. Humb. Det var smukt, min Datter, (Hun kysser sin Faders Haand.) Men hvorfor sagde du os ikke det, da du kom ind, Lotte. For Hr. Sebastian har sagt os, at man skal gjøre Godt, uden at tale derom. F. v. Humb. Det er gandske sandt, Lotte, Men veed du ogsaa Aarsagen, hvorfor man skal gjøre Godt, uden at tale derom Lotte. O ja, søde Mama, paa det man ikke skal have Anseelse af at være stolt. F. v. Humb. Hr. Sebastian har Ret. Men fortryder du nu ikke, at du har givet dine Lommepenge bort, Lotte. Ach, søde Mama, den stakkels fattige Mand saae alt for ynkelig ud, og klagede over, at han var saa hungrig og tørstig; jeg blev saa inderlig rørt derover, og jeg var glad ved, at jeg kunde give den stakkels Mand strax noget til at stille sin Hunger og Tørst forF. v. Humb. Du er en brav Pige. (Hun tager sin Børs op.) See, der har du din udlagte Kapital igjen med Renter. (Fortsættelsen følger.)