Norske Intelligenssedler, 1772-11-04
Fortsættelse af: Historie om den tapre Tistrand og den skiønne Jndiana. Da Jndiana var allene, begyndtes en Forandring i hendes Gemyt, med Længsel efter Tistrand, at hun havde ingen Rolighed, endskiønt hun gik til Sengs; Hun begyndte derfor at tiltale sig selv saaledes: Skamme dig, Jndiana, hvad er det for Tanker, Har du ikke seet Tistrand førend nu? Er han ikke din arrigste Fiende, forKunchins Drab, Hvorledes kand du elske ham, O! føydig Jndiana du er jo en Keisers Datter og en mægtig Konges Dronning, hvor kand du fatte saadane Tanker, Betænk din høje Stand og din egen Ære, lad ikke utidig Kiærlighed overvinde dig Ulyksalige Jndiana, du maa beklage, at du nogen Tiid saae Tistrand og kom paa det forbandede Ejland; men fat Mod og lad Dyden tvinge dit Hierte, at du ikke skal blive beskæmmet. J disse Tanker faldt hun i Søvn. Galmey, som hørde noget af hendes Klage, gik hen til Flaskefoderet, og fandt den Flaske med Kiærligheds Drik ikke der, hvorover hun blev bedrøvet og oplyst om Aarsagen. Tistrand var ikke heller kommen Ombord, at jo samme Længsel kom ham paa; Han betragtede Jndiana vel for med Forundring over hendes Skiønhed, dog uden Kiærlighed, og fornøiede sig over, at kunde tilfore sin Konge en saa elskværdig Brud; men, hvad giør du nu Tistrand, Du elsker den, som han skal elske; Du tilfører ham den, som du vil elske; Er det Løn for hans Naade og Barmhiertighed mod dig, Betænk, at du giør Synd mod Guld, naar du vil elske den, som er en andens; Jlde mod din Konge, at du vil elske det, som hans er; O! ubestandige Tistrand, har du nu forglemt den skiønne Jnanda av Frankrige, hvis Dejlighed saarede dit Hierte og hvis Miner gave dig Fortrøstning med Tiden at naae dit Ønske; Ak! betænk dig, elsk det du kand naa og ej det dig ikke sømmer; Saaledes stridede den ædle Tistrand med sig selv og vilde slaa disse Tanker fra sig, men det kunde ikke hielpe og han faldt ikke i Søvn førend imod Dagen. Det delige Vær vedvarede og Skibene blev liggende stille. Den Dag blev Dronningen Ombord og lod sig ikke see: Hendes Længsel efter Tistrand tiltog, dog skammede hun sig ved at sende Bud efter ham. Tistrand torde ligemaade ikke understaae sig at komme, uden hendes befaling, saa begge vare i stor Urolighed. Dagen efter tog Tistrand den Dristighed og foer Ombord til Dronningens Skib, under Paaskud, at høre om hun befandt sig vel, og han nød Audience, Da de saae hinanden, bleve deres Ansigter forandrede, hvilket Galmey allerne mærkede. Dronningen begyndte Talen med at beklage Vindens Stilhed, siden spurgte hun Tistrandom Spaniens Beskaffenhed, Kongens Hof og hvad hun kunde optænke, for at beholde ham noget hos sig, da han besvarede paa det vidtløftigste, for at blive der Da han tog Afskeed, bad Dronningen ham næste Dag at spise med hende, ifald de bleve liggende, hvilket han med Taksigelse lovede, og foer derefter til sit Skib. Ved at komme for sig selv, kunde han ikke nok beundre Dronningens Gunst, da hun før næsten ikke talede til ham, hvorfor han resolverede at aabenbare sin Kiærlighed, som han ei længer kunde dølge. Anden Dag blev Vind, saa de maatte gaae til Sejls, hvilket foraarsagede Sorg og Længsel hos Jndiana og Tistrand: Galmer, som saae hende bedrøvet, tog sig den Frihed at spørge: Naadigste Dronning, hvad er Aarsag til deres Sorg, efterdi vi haver saa delig Vind og hun ligesom for fulde Seil kand vente at komme til sin Lyksalighed og Fornøielse, Hun svarede med grædende Taare: Vinden og Lykken er mig god, men mit Hierte tager ingen Deel i den Lyksalighed jeg kand haabe, men formeerer kun min Bedrøvelse: Hvoraf kommer det, sagde Galmey, Hun svarede: ieg har altid befundet din Troskab, kand derfor ikke dølge min Sorg, skiønt jeg er skamfuld for at aabenbare dig det: Naadigste Dronning! sagde Galmey, skam dem ikke for mig og tvivl ei om min Taushed, faldende paa Knæ og soer, at være troe i alt hvad hun vilde aabenbare! Dronningen skiftede Farver, nogle Gange og begyndte sin Tale saaledes: Hvad tykkes dig, er jeg værd at kaldes en Keiserlig Prindsesse eller en Dronning af Spanien, der er forelsket i den jeg ikke burde, Jeg elsker Tistrand, som jeg tilforn hadede og var min arrigste Fiende, men jeg maatte taale hans Omgiængelse formedelst min Faders og Broders skyld, samt fordi han var min Konges Fetter og Sendebud, men nu længes jeg efter ham og har ingen Roe uden ham, jeg kand ikke vide hvorledes det er mig paakommen. Galmeysukkede af Medynk, dog torde hun intet nævne om Drikken, thi hun frygtede det vilde koste hendes Liv, derfor svarede hun: Naadigste Dronning, det er ikke at vende om: De elsker Tistrand, som er det værd, da han er en Fyrstelig Prinds, samt en artig og dydig Herre, Vel er det ikke ret gjort, efterdi de er en andens Gemal, men naar det ikke anderledes kand være, maa de skikke sig derefter; Jeg saae nok paa Tistrands Øien, at han elskede Dronningen ligesaa meget, men torde vel ikke aabenbare det, derfor synes mig, naar Vinden falder ugunstig og det behager hende, at hun lader sende Bud efter ham; Jndiana sagde: jeg veed vel han ikke tør komme uden Befaling, men det staaer ikke et ringe Fruentimmer vel an, at sende Bud efter en Mandsperson, langt mindre mig: Dog, hvad skal jeg giøre, mit Hierte tilstæder, ikke andet, end det maa skee. Jmidlertid blev Været stille og Skibene ankrede. Dronningen tog Anledning af at hun forrige Dag havde bydet ham til Maaltid og det blev forhindret, nu at sende Bud og lade ham bede til sig. Jngen var gladere end Tistrand, thi hans Længsel var nok saa stor efter at give sin Kiærlighed tilkiende; Han kom strax til Dronningens Skib, gik ind i hendes Gemak og fandt hende med Galmey allerne, hvorfor han, efterat have hilset, faldt paa Knæ, sigende: Naadigste Dronning! jeg veed vel at have forbrudt mit Liv, om jeg aabenbarer dem mit Hierte, men da Deres Majestæt ved Guds Hielp to Gange har forundt mig mit Liv, saa har De Ret at tage det, dermed drog han ud sit Sverd, leverede hende det, og sagde: Skiønneste Jndiana, annam det Sverd, som har bedrøvet deres Hierte og dræbt den de elskede, giennemstik mit Hierte dermed, som tør fordriste sig til at elske Dem, som er min kiære Konges Brud og min bydende Dronning; Dermed taugde han. Dronningen forandrede sin Farve og Blufærdigheds Farve overlede hendes skiønne Ansigt, leverede ham Sverdet igien, sigende: Ædle Tistrand, var mit Hierte nu som da jeg sidst havde dette Sverd i min Haand, da sparede jeg ikke eders Liv; Men som eders Person har faaet Plads i mit Hierte i stæden for den J dræbte, saa maa jeg elske Eder, tvertimod min Kongelige Ære og den Pligt jeg er min tilkommende Brudgom skyldig; Jeg maa med Skam aabenbare det, som jeg gierne ville dølge, men jeg er overvunden af mit eget Hierte. (Fortsættelsen følger.)At det Kongel: Rescript af 7. Oct: 1771 og Frihed for Censur over hvad som Bogtrøkere udgive, er betimeligen af Stiftet for Bogtrøkeren i Christiania Sr. Schwach blevet bekændtgjort, efter Rescriptets Tilhold, det kand ike aleene af min Journal for enhver, som det forlanger, beviises; Men det Beviis behøves ikke, da her gives et meere offentligt Beviis i den Nordske Jntelligents SedelNo. 44 d. 30 Oct: 1771. udgivet af Sr. Schwaches egen Officina med hans til Slutning hos føiede Paamindelse med disse Ord: J Følge det Kongel: Rescript af 7. Oct:h: a: m: m: Følgelig da han i samme Maaned, som det af Kongen er udgivet, beraaber sig paa og anfører Rescriptet, kand ingen tvivle, at det jo har været ham tilstillet. Dette til at overtyde enhver derom, at intet af mig det angaaende er blevet forsømt, haver Sr. Schwach i næste No. 45 af Jntelligents Seddelen at anføre. Opslo Bispegaard d. 3 Novbr. 1777. F: Nannestad.