Københavns Adresseavis, 1779-11-09
Tanker. (S. T.) Frue Geheimeraadinde S Chr. Er S Død, Er Liv og Graad da et Gud, hvilken skræksom Tanke Og er da Mennesket til Sorrig kun bestemt. Skal jeg kun Torne her og ingen Roser sanlæe, Og er min Harpe kun til hulle Toner stemt. . . Skal jeg den dyre Pligt da stedse fyldestgjöre, At offre Taarer ved den Frommes elskte Liige Skal jeg din Torden kunn, o Död, allene høre; Og blier du aldrig træt ved at forfölge mig Ved elskte Venners Död jeg klagede bedrøvet, Og, Graaden neppe stilt, paa nye du saarer mig. Da min Velgjörerske du hastig mig berøved, Liig Hvirvelvinden, som alt fører bort med sig. - Dog uberedt du ey vor Salige henkaldte, Neyl smillende Hun glad i Död i Möde gaaer, Forvisset om den Trøst, at Döden Hende kaldte Hen til et Liv, hvor Hun en evig Glæde faaer, Naar Jordens Helt sit Mod ved Livets Brædde mister, Og segner fuld af Skræk ved Synet af en Grav, Saa staaer en Troens Helt, skiønt hvert et Anker brister, Og Throner gier ham ey den Fryd, som DödengarSaa var for Salige, hvis moderlige Hierte, Som en Boelig var for Fromhed og for Dyd Tog saa medlidig Deel udi den Ulles Smerte, Og fölede med Lyst Retskafnes fande Fryd. Men vi, som alting med den Dyrebare misted, Hvad Lægemiddel kan ved lindre Ligt et Saar, Hvad Trøst for os, som har saa haard en Skjæbne fristet? Hvad Trøst, da Döden gav saa grumt et Banesaar, Jo! tænk, at Slaget kom fra en almægtig Throne, At Asmagt aldrig kan med den i Rette gaae, At vi med Taarer ey kan Himlens Dom forsone, Og alt for svage vi ey Himlens Vey forstaae, Tænk aldrig, at vi kan den skiulte Raad udgrunde, Hvis viise Almagt os af Intet dannede; Alen lad os bygge os en Trøst paa slige Grunde, Som staaer, om Haab og alt paa eengang blegnede, Vi veed jo, Himlen vil opbygge selv den Hytte, Som Döden nys revned, ved Graad ubodelig. Vi veed, at, naar vi skal fra dette Liv bortflytte, Vide, o Salige! skal samles glad med Dig Ved Frue Geheimeraadinde Scheels Død. Vel flyer jeg for min Sorg - og stræber at befæste Min Siel, ved Tankerne. Om evig Godhed, som bestandig os til beste, Afpaste Scenerne. Vel skielver jeg for hans Retfærdighed, som dømmer Hver Svaghed i mit Sind Vekruster jeg mig skarpt mod Taaren - men den strømmer Dog paa min bleege Kind! Og Klagen har jeg qvalt af Rædsel for den Høye, Og Elegiens Klang Har jeg indsværret - men mit vilde - røde Øye, Er meer end trodsig Sang. Hvad nytter da min Vold - Hvad nytter det jeg dæmper, De Tanker, som paa nye. Omgribe mig - som grumt, liig Mordets barske Kiemper Faae Glæden til at flye Ney du skal vidne det, du Flamme som jeg kiøler Forgieves i min Barm: At ingen Viisdom kan betrygge den, som føler Oprigtig Sorgens Harm Hans Graad er Havet liig, der ingen Dæmning taaler, Og Mørket i hans Siel Kan ey bedages ved den Viisdoms Soel - hvis Straaler Han villig skiuler selv - Storm da du vilde Sorg - brænd i mit svage Hierte, Det er for svagt mod dig Jeg trodser Stoas Søn, og frydes at min Smerte Engang kan lette sig. Og du, som seer min Jld, og hør min bittre Klage Ved den Retskafnes Liig. Vel veed jeg at du er saa hellig, at den Svage Tør ey begrunde dig. Vel frygter jeg din Harm - men lær mig du som lærte Mig daglig rundelig At du var evig god; Hvi knuste du et Hierte, Som var saa fuldt af dig? Fandt Dyden ikke meer da Naade for dit Øye, At du bortrykker den? Gud! - eller trænger du til Engler i det Høye, Til Glands i Himmelen? Er Tiden ey din Træl, at vældig du frankalder Dens Sekler for din Fod, Og at du legger dem til den Retskafnes Alder, Som yndet for dig stod Er Jorden dig maaskee forhadt, at du vil tænde Og hastig slukke der Det reene Dydens Lys - saa Mørket skal omspænde Os usle Skabninger. See denne Sallige var skinnende af Dyder, Hun var som Sirius! Hvis sande reene Glands den Viises Øye fryder, Naar Daarens Elsker blus. Ach hun var herlig - Hun var yndet af dig, strænge, Forfærdelige Gud! Hun elske dig - og fandt kun Vellyst i at hænge, Sit Hierte til dit Bud Hun var den Svages Stav, den Trængendes Veninde, Til Livets sidste Dag Og aldrig dulgte hun en Sandhed - for at vinde De Mægtiges Behag. Hun følte Livets Fryd - og taalte Livets Smerte Med Ydmyghed og Mod Hun kiendte Dødens Magt - og med et roligt Hierte, Gik hun dens Skræk imod. O stig! Hvi borttog du os disse stolte Dyder, O Gud, med hvilket Navn Vil du da nævnes, naar din høye Villie byder, Vor beste Glædes Savn! Algodhed, og jeg troer - skiønt jeg begriber ikke, 3 At dette er vort Gavn Men smillende jeg vil din bittre Kalk uddrikke, Lov skee dit store Navn, Sørgeligt Æreminde. over Borger og Hyrekudsk. Sr. Lars Matthiesen, som det behagede Gud at hiemkalde fra denne Verden, om Natten til den 6te November, i hans 47de Aar, og som blev begraven den 9de November, til Sorg og Savn for hans efterladte Enke og liden halv Aars gamle Datter. Den Mand, som lever vel, og hvor han er og vanker Har Gud og Livets Maal og Evighed i Tanker, Han kan ey ilde døe, paa hvilken Tid det skeer; Thi til de sidste Ting i alle Ting han seer. Den Sallige, som her uventet bort blev kaldet Er vist det bedste Lod i Himmelen tilfaldet. Den sidste Nat for ham blev til en salig Dag; Thi altid i Guds Haand han overlod sin Sag. Kun ved en himmelsk Trøst kan Enken overvinde Den bittre Sorg, sin Mand blandt Dødes Tal at finde, Da hun om Morgenen opvaagnede og saae, At Manden uden Liv ved hendes Side laae. Kun den Forvisning, at hans Siel er i Guds Hænder, Beroliger det Sind, som Græmmelse bespænder. Kun dette Haab, at see og favne ham igien Jblandt de Sallige, formilder Græmmelsen. Med saaret Hiørte Hun nu en bedrøvet Enke, Vil paa hans Kierlighed og Fromhed stedse tænke, Og aldrig glemme det, som han mod hende var, Thi Han af alt sit Liv godt Æreminde haar.