Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-05-20
Koldfeberen grasserer i denne Tid ualmindeligen her i Staden. Henimod 6000 Personer skulle ligge syge deraf. Lykkeligviis lader den nærværende blide Aarstid haabe, at Sygdommen snart vil standses. Er det ubehageligt at see, naar Fremmede giøre Landsmænd Uret, saa er det og kjerkomment at erfare, at de lade dem vederfares Ret. J Wielands Neuer Teutscher Merkur 2det Stykke 1809 findes Side 139 et Brev fra Professor F. Høegh Guldberg til Udgiveren. Professoren beklager sig først over en i samme Skrifts 3de Stykke 1808 S. 325 i et Brev fra Altona fældet Dom over hans patriotiske Digte, hvori der er sagt: "Digteene selv fryse Had og Fordærvelse desværre, ei alene imod Britterne. Forfatteren har offentligen erklæret, at han foragter Alt, hvad der er ikke danskt, og dermed har han paa den meest træffende, Maade skildret sig selv. Professoren tilstaaer, at hine hans Digte aande Had og Fordærvelse imod Britterne, men opgiver og undeligen de Aarsager, hvi han troer, ei at burde blues derover. Han tilstaaer end videre, at den i disse Digte værende Satire, de fire Stuer kaldet, tugter de Kolde, de politiske Kandestøbere og nogle hos os indtrængte Udlændinger, der, saa vindige og formastelige som de ere, hverken ere port, eller kunde være noget Lands Lykke men mange enkelte i denne Satire indflættede Personer lade og de Bedresindede ved fare fuld Retfærdighed. Finder Altonaeren sig nu derved fornærmet, maa han vel og finde sig truffet; og Forfatterens i Fortalen til hine Digte yttrede Mening, at ved en god Satire finde altid Nogle sig truffne og skjænde, er altsaa kun gaaen i Opfyldelse. Den tyske Recensent, der i den nye Leipziger Literatur Zeitunge St. 21 af 17de Februarii 1808 S. 344. o. f. saa høist fordeelagtigt recenserer disse Digte, har ei fundet noget Saadant at bemærke. Professoren erklærer endvidere, at han aldrig har sagt, at "har foragter Alt, hvad der er ikke danskt, og opfordrer Altonaeren til at opgive Sted og Ord. Men tillige spørger han meget rigtigt, om ikke dansk og udansk, ikker dansk og ikke dansk vel er eet og det samme, Nu erklærer han Udgiveren, at han altid med Ærbødighed har omtalt de Tyskes høie videnskabelige Værdi sine Skrifter, og at han er stolt af at tælle mellem sine kjereste Venner mangen en tysk Mand, der sikkert bedømmer ham ganske anderledes; men at han ligefuldt er, var og stedse bliver af den Mening, at de Udlændinger, der efterat hans Fædreland venligen har optaget dem i sit Skjød, forsmaae vor"Sprog, see med Haan ned paa alle vore videnskabelige og politiske Jndretninger og ringeagte Alt, hvad danske er, fortjene hverken Agtelse, eller Skaansel Da det vilde gjøre ham ondt, at see sig miskjendt af en Mand, som Udgiveren, sender han denne hine sine patriotiske Digte, sit Regnskab over Anvendelsen af de for samme indkomne Penge samt sin Tale, Patrioten, og beder Udgiveren deraf bedømme: om han fortjener Agt, eller Ringeagt af hæderlige Mænd. Endeligen endes Professorens Brev med de Ord: "modtag af en ærlig dansk Mand, der ei forager andre Nationer, fordi han ikke gaad tilhørt nogen Nation hellere, end den danske, der ingen Frygt kjender til og altsaa ei fornedrer sig til Smigrerier, Forsikkringen om o. s. v. Herpaa svarer Udgiveren. S. 145 saaledes: "Redacteuren af N. T. Merkur gjør sig det til en Pligt, at lade dette Brev aftrykke aldeles uforandret, og glæder sig over, at kunne i Hr. Prof. Guldberg række en ægte patriotisk Mand Haand. Det smerter mig meget, at min Ukyndighed i det danske Sprog berøver mig Nydelsen af, at kunne læse Hr. Professorens Skrifter, Taler og Digte i deres oprindelige Kraft og Fylde. Om hans metrisk Over sættelse af de tibulliske Elegier og Terentses Lystspil, som ere udkomne i Kjøbenhavn 1803 og 1805, fældte saakyndige Kunstdommere en meget fordeelagtig Dom. Hvor daadrask han greb til, for at lindre Nøden i Kjøbenhavn efter det morderske Bombardement 1807, beviser hans i Trykken udkomne Regnskab over Beløbet og Anvendelsen af Subskriptionspengene til Bedste for de i Kjøbenhavn Ødelagte, og hans nyligen paa Kongens Fødselsdag den 29 Januari 1809 holdte Tale, Patrioten, hvoraf jeg har den trykte Oversættelse for mig, aander aldeles den reneste og dadel løseste Patriotismus. De i denne med dyb Følelse udtalede Formaninger, om at holde Fædresprog og Fædresæder i hellig Hævd, maa i hver ædel Mands Bryst vække en gladelig Gjenklang. Vel gives der og en patriotisk Fanatismus, der, som den Religiøse imod sin næste Kirkefrænde, kan være høist intolerant selv mod Den, der med den spiser af eet Fad, og altid har sit Udspring fra en sneverhjertet Jndskrænkning. "Den danske Nation er en af de meest oplyste og høihjertede. Hvor uventet maae da ei den, endog med paafaldende enkelte Exempler bilagte Misoxente hos de Danske være, som vi nyligen, og er uden Ærgrelse, læste i 6 Deel af de viidtlæste "vertranten, Briese i 7de Brev S. 250 o. s." Der meldes endog om Hunde og Aber, hvormed den Tyske temmeligen uvenligt stilles undertiden i Parallele i Kjøbenhavn. Saa haarde Beskyldninger fortjene rigtigt nok den strængeste Prøvelse og Modbeviselse, hvis en saadan er mulig. Mulig den, maa man haabe, at Redacteurerne af den Kielske "Zeitung, für Literatur und Kunst a., i hvis 6, 7, 8,11, 12, 13, 14 og 15 Numer 1807 hine fortrolige Breves ene Brevs Synder imod Dannemark saa drøit ere drøitede, ville gjøre Udgiveren beviislig, ved nemlig at meddele ham omtalte Recension, der da vil bringe ham paa bedre Tanker. Hvi læse de gode Tyske dog ikke, inden de vilde dømme os, hvad der saa ganske egentligen skrives til deres Underretning? Udtog af et Brev til en Ven i Norge. Vi have tabt uendelig meget ved Biskop Balles Afgang. Hans Minde vil aldrig uddøe blandt Geistligheden. Men vi have største Grund til at troe, at vor ny Biskop vil træde i hans hæderværdige Formands Fodspor. Han vil blive Geistlighedens strænge Opsynsmand, men tillige dens Forsvarer og Beskytter mod Undertrykkelse og truende Næringssorger. Hæderligen har han udmærket sin første Embedstid ved at stifte et Seminarium for theologiske Candidater, hvor de egentligen skulle dannes til duelige Religionslærere. Hans fortræffelige Jndbydelse til Sjællands Geistlighed, at forenes ved Landemodet i videnskabelige og pastorale Conferencer, i hvilke theologiske Afhandlinger oplæses, andre Materier discuteres, de nyeste Skrifter, fremlægges og Menighedens moralske Tilstand tages i Overveielse, har opvakt almindelig Glæde. Alting, siger han i Jndbydelsen, er der aldeles frit og utvunget. Han vil, at Geistligheden i det ham anbetroede Stift skal gaae frem i videnskabelig Cultur og Oplysning og ikke, som vel ofte for har været Tilfældet, blive staaende. Vi have ogsaa den Tro til denne saa virksomme Mand, at han vil sørge for, at Geistligheden dog beholder saa meget at leve af, at den kan anvende noget til sin Fremgang i Videnskaberne. "Det kan i Almindelighed, siger vor lærde Bastholm, vel være skadeligt, at Religionens Tjener for stærkt mættes, men endnu skadeligere blive Følgerne, naar de lide Hunger. Hvor mange blive ikke af Sielesørgere, Faarehyrder og dyrke deres egen Jord istedet for at dyrke Herrens, (Fortsættes.)