Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-11-19
Denne gamle Krigskammerat, en forhenværende preusisk Underofficeer, havde gjort sig tilgode i Staden. Da han nu i Mørke og Taage, den sidste i Hovedet, kommer tilbage til Slottet, i er ha et Par Been hænge ud af Vinduet, og iden Tan ske, at de tilhører en Uroesstifter, gjør han sig den længe savnede Fornøielse dygtig at sætte, som i fordums gode, gamle Tider, sin Korporalstok i Bevægelse. Det erfarede jeg bag efter af ham; thi nu bortfjernede jeg mig uden Ophold, for at undgaae en nye Ordvexsling med Kapelmesteren. Strax derpaa kom Dørvogteren til mig og afgav Beretning om den ham overdragne Commission. Han anklagede sig selv, at han af Uforsigtighed havde taget begge Nøgler med sig. Jeg fandt det ikke for raadeligt, at bringe ham ud af Drømmen, men glædede ham med en saa rigelig Belønning for hans udførte Ærende, at han leende satte sig ud over Kapelmesterens Vrede, der strax ved Portens Aabning, som et rasende Vildsviin foer ud af samme. De er en rar Fyrl. raabte Frederikke, da jeg næste Gang besøgte hende. Spillet er vunden, hør blot hvorledes det gik til: Lotte og Tanten gaae lykkeligviis endnu før Klokken otte til Sandsigerinden. Hun lægger Kortene, og den tykke Mand viser sig baade for- og bag, som den Brudgom Himmelen havde bestemt hende. Det arme Barn giør sig nu ogsaa beredt paa at see den forhadte Gestalt i Tryllespeilet. - Nu ringer det i næste Værelse. Det var det mellem Sandsigerinden og hendes Tjenestepige aftalte Tegn, at Speileganden var kommen og var indbragt i Kammeret. Gøglerinden gjør nu allehaande Figurer omkring Tryllespeilet, griber endelig to Lys og raaber med høitidelig Stemme. Du som er bestemt til denne ædle Jomfrues Mage, kom tilsyne, kom tilsyne!" - See da staaer Elbing for dem. - Charlotte jubler; Besværgerinden lader af Forskrækkelse begge Lys falde; og Tanten bliver dødbleg. Jmidlertid springer Elbing ud af Huset. Strax derpaa forlader ogsaa Lotte og hendes Tanie den endnu gandske bedøvede Sandsigerinde. Denne tager nu Pigen i Forhør. Den sine Løs forsikkrer at hun har ført Kapelmesteren, der var kommen efter Bestemmelse Klokken 8, ind i Kammeret. Nu saa har ogsaa den Onde været med i Spillet, siger den Gamle, og bliver saa forsagt, at hun ikke tør blive allene i Stuen. Kort derpaa styrter Kapelmesteren aandeløs ind. Han hører med Forskrækkelse at alting er forbi og overvælder Sandsigerinden med Bebreidelser. Hun siger, hvad kan jeg derfor at Satan har blandet sig med i Spillet, og snart antaget Deres, snart Elbings Skikkelse? Han kalder det dumme Streger, skielder hende ud for en Bedrager, ske, og slaaer Tryllespeilet i Stykker; men hun kaster Kar og Potter efter ham og driver ham derved paa Flugten. Min Veninde er nu fuldkommen lykkelig, saa de Frederikke sluttelig. Jeg opdagede hende i Dag Sagens rette Sammenhæng. Men Tanten anseer endnu Synet af Elbing, for nogen Overnaturligt. Hun mukker derfor ikke et Ord derimod; men gjør allerede Anstalter til Lottes forønskede Forlovelse. Kapelmesteren kunde ikke tilgive mig, at han ved mig har tabt en riig Brud og havde faaet Prygl ovenikjøbet. Han drager mig vel ikke til Ansvar derfor, da han maae holde sit fore havte Skjelmstykke hemmelig; men naar han seer mig, funkler hans Øine af Vrede. Og saa hans Venner ere meere end nogensinde for forbittrede paa mig, derfor beder jeg Himmelen om ikke at lade mig blive syg her paa Slottet; thi jeg maatte da befrygte at Livlægen, for at hævne sin Ven gav mig et Successionspulver. Mindre farlig er Justitsdirecteuren for mig, som trods alle sine Kneb og Fiff, ikke kan krumme et Haar paa mit Hoved. Men allermindst bryder jeg mig om Dvergenslatterlige Ungade, som hver Gang vi møde hinanden, viser mig en knyttet Næve. (Da Fortællingen er for vidtløftig, sluttes den først i næste Nummer.)