Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1789-01-02
Et særdeles Træk i Amirus. Levnet. Amiru Sultan af Gana førte Krig med Jmuel Samain, Sultan af Karisme, han leverede et Feldtslag, i hvilket han havde den Ulykke, at blive fangen. Seiervinderen lidet ædelmodig, lod indslutte sin Fange i en Fæstning, hvor han maatte nøye bevogtes. Denne Prindtz, som var udmattet og ikke havde spiist den Dag, bad de vagt holdende om at man vide lade ham faae lidt Mad; man bragte ham en smule Kiød, som maatte kaages ved den samme Jld, som tienede til at varme den ulykkelige Sultan. Medens Amiru med utaalmodighed væn tede paa at dette usle Aftens Maaltid skulde blive færdigt, kommer en Hund, ikke mindre sulten end han, tager den smule Kiød og løber bort dermed. Sultanen, hvis første Bevægelse var at løbe efter denne Røver, mærkede, at hans Lænke holdt ham tilbage og gav sig til at lee, saa stærkt han kunde. Vagten hvis Medynk han opvagte, giorde sig al umage for at oprætte denne Ulykke; og de spørge han med Forundring, hvad der kunde opvække hans Latter i denne bedrøvelige Tilstand, hvori de saae ham. Jeg kan ikke bare mig sort at le over mig, selv, svarede Fyrsten, i Morges da jeg, satte min Krigs Hær i Slagt Orden, saae jeg blandt Tøyet at gaae forbie tre hun, drede Kammeler, som min Over-JofMarchal forsikkrede mig næpper at forslaaet til at bære mit Kiøkken, og nu i Aften har en liden Hund bort bragt det altsammen, i sin Kiæft. O Stilkienhed. En af Sadis Venner bebreidede ham hans Stiltienhed; jeg har fattet dette Forsæt, som det viseste, svarede Porten ham; hvor ingetogen man end i Omgang, slipper et Ord hastig ud og vore Fiender, benyttet sig deraf til at skaber os, til finde de end og det ønde, hvor det ikke er og fortolke til det, værster den uskyldigste Ord. Der har Ræt, svarede Sadis, ven ham 3. Hadets Skiul vanskaber alle Giærninger; hvo, som helst har dette ulykkelige. Skiul for Øynene, seer bæst hvor der ere Dyd, forgiæves, Oplyser. Solen Værden denne skinende Stiernes Lys, synes for den traurige Ugles Øyne kun som et dunkelt, Glimt. De tre Varsler. Jon dybere, et Træe slaar. Rødder, jo vaskeligere, bliver, det at og Menneskene; jor længere, de udrydde. Saa gaaer, det lever, jo nødigere vil de døe. Foldende Fortelling stadfæster dette, a man var midt i Dandsen paa Oles Bryllup, og alting var paa det Lystigste, kaldte, Døden den muntre Brudgom ind i den anden Stue, og sagde med sin alvorlige Mine: Du maae forlade din unge Brud og gaae med mig, med dig! svarede. Ole, og jeg skulde forlade min allerkiæreste; jeg som er endnu saa ung? Det er for haard for grusom en Fordring, desunden saa er jeg slet ikke, belavet paa at døe. Du veed det er min Bryllups Nat, og du kan læt forestille dig, at mine Tanker er vendt til noget andet. Saa haard og ubevægelige Døden, ellers pleier at være, saa blev han dog ved dette Svar rørt; Nu vel sagde han med sin sædvanlige, sure Mine, i det han rysteder sit Timeglas; Jeg vil da ikke forstyre din Glæde, og paa det du ikke, skal beskyldes mig for grusom, saa vil jeg ikke allene give dig en rum Tidt du kan berede dig paa at døe, men du skal endog faaet tre Varsler førend jeg kommer, saa maae du fornøyet forlade Verden. Ole indgik, dette, og begge skildtes til freds Hospitalskirken. Hr. Bech. fra hverandre. Fortsættelsen følger.) Sønd imell. Nytaar og Hell 3 Kong; Prædikker formodentlig. Aftensang.