Adresseavis for Børn, 1782-09-11
Det milde Forsyn, som om kort eller lang Tid altid bringer enhver Uret frem for Dagens Lys, vidste ogsaa dennegang at bestyre det saaledes, at Junker Arner fik fuldkommen Efterretning om det afskyelige Bedragerie, som Fogden havde spillet. Paa Øyeblikket besluttede denne brave Herre, ikke allene at forhielpe Rudolph til sin Eiendom igjen, men endog paa det eftertrykkeligste at skaffe ham Erstatning for den Uret, som han havde liidt. denne Hensigt reyede han med sin Frue og sine Børn fra det Slot, som han noget derfra beboede, hen til den ham tilhørende Landsby, hvor han steeg af hos den gode Præst paa Stedet Han befalede tillige, at den bedste Koe, som han havde paa sin Stald, skulde trækkes efter ham derhen. Saasnart han nu havde givet Præsten Underretning om den hele Tildragelse, skikkede han et Bud hen til Rudolph, og lod ham komme til sig. Denne fattige og ærlige Mand kom strax, og Junkeren udrakde sin Haand paa en venlig Maade, til ham og sagde: Rudolph, min Farfader har gjort dig Uret, og frataget dig din Engmark. Det var en Ulykke, som du uforskyldt maatte lide; men den gode Herre er bleven ført bag Lyset og bedraget. Du maae tilgive ham det, og ikke bære noget Had til ham, Herpaa svarede Rudolph. Ach Gud, naadige Junker, jeg har længesiden tilgivet ham det; jeg vidste meget vel, at han ikke var Skyld derudi, Junk. Men blev du dog ikke vred paa ham, da han fældte den Dom, Rud. Det gjorde mig visselig meget ondt og smertede mig i min Fattigdom, og det krænkede meget ofte mit Sind, især i Førstningen, at jeg blev skilt ved min gode Eng; men jeg har i Sandhed aldrig været veed derover paa mit naadige Herskab. Junk. Er det ogsaa oprigtig sandt, min kjere Rudolph. Rud. Ja i Sandhed er det saa, naadige Herre! Gud i Himmelen veed det, at det er sandt, og at jeg aldrig havde kunnet blive vred paa den gode salige Herre, jeg var i mit inderste Hjerte ret vel overbeviist om, at Skylden ikke for Børn. var hos ham. Hvad skulde han gjøre, da Fogden frembragde falske Vidner, som gjorde Eed imod mig, Den gode gamle Herre gav mig siden efter altid Almisse, hvor og naar han saae mig, og til hver Høytid sendte han mig stedse mange Guds Gaver baade af Kjød, Øl og Brød i min Elendighed, – ja han sendte mig endog saa Viin, som Gud glæde og belønne ham for, den gamle kjere naadige Herre! Det var en god Herre! Ach, hvor ofte har han vederqvæget min fattige Familie. Rudolph tørrede her Taarerne af sine Øyne, og sagde derpaa videre: Ach Gud, Junker, dersom han ikkun ogsaa havde talet saaledes med os allene, som J pleyer at gjøre, saa var vist nok meget ikke skeet af det som skede. - Men Blodsuerne vare stedse, ja stedse omkring ham, hvor man saae ham, og de fordreyede alting Junk. Du maae nu forglemme det, Rudolph. Engen skal høre dig til igien. Jeg har havt Fogden for mig, og han har maattet tilstaae, sin Uretfærdighed og afskyelige Omgang; jeg har ladet det altsammen anføre i Protokollen, og jeg ønsker dig af Hjertet Lykke til din ny Eiendom, Rudolph. Rudolph skielvede ved denne Tiltale - og stammede længe – endelig fik han disse Ord udtrykte. Jeg kan ikke fuldtakke eder, naadige Herre! Junk. Du skal ikke takke mig for noget, Rudolph. Engen hører dig til med Gud og med Ret. Nu slog Rudolph Hænderne sammen, græd høyt, og sagde derefter: Omin, o min Moders Velsignelse er over mig, græd derpaa igjen, og sagde saa atter: Naadige Herre, hun døde om Fredagen, og førend hun døde, sagde hun til mig. Det skal vist gaae dig vel, Rudolph O, hvor gjør det mig ondt, Junker, for min kjere Moder, som vor Herre tog fra mig, Junkerens og Præstens Øyne løb ved denne Leylighed over, og Junkeren sagde: Du gode ærlige Rudolph. Guds Velsignelse er gandske vist over dig, da du er saa dydig og retskaffen Det er min Moders Velsignelse, – ach den bedste, den frommeste, den taalmodigste Moders Velsignelse er det, Junker, sagde Rudolph, og blev ved at græde. Hvor Avis. Hvor det gjør mig ondt for den Mand, Hr. Pastor, at han i saa lang Tid har maattet undvære sin Eiendom, og ingen Nytte har havt der af, sagde Junkeren til Præsten. Det er nu overstaaet, det er nu forbi, naadige Junker, sagde Rudolph, og Lidelse og Elendighed er en Guds Velsignelse, naar man har overstaaet dem. Men jeg kan ikke noksom og fuldkommen takke Eder for alt, for det Arbeyde paa Kirken, som endnu paa min Moders Dødsdag vederqvægede og trøstede hende, og nu forden Sag med Engen; jeg veed ikke hvad jeg skal sige, eller hvad jeg skal gjøre, min naadige Junker, ach, om bare ogsaa hun, om bare ogsaa hun havde oplevet denne Lyksalighed! Junk. Du gode ærlige Mand! Din Moder vil vist ogsaa i Evigheden glæde sig over din Velstand. Din Vemodighed og din fromme Kierlighed har gaaet mig saaledes til Hjerte, at jeg næsten havde forglemt at sige dig, at Fogden er ogsaa bleven forpligtet til, at godtgjøre dig al Fordelen af din Eiendom for den Tid samme har været dig berøvet, ja endog at erstatte dig alle dine Omkostninger. Præst. Tillad mig, naadige Herre, at jeg herover maae gjøre Rudolph en Forestilling. Hør, Rudolph. Fogden er, som du nok veed, i meget ømme Omstændigheder. – Han er visselig pligtig til, efter Junkerens Kiendelse, at erstatte dig al den Fordeel, han har havt af din Jord, saavelsom og at betale dig dine Omkostninger igien; men jeg veed, min gode Rudolph. at du har saa megen Medlidenhed, at du ikke vil regne saa nøye med ham, og ikke bringe ham til Bettelstaven paa hans Gammelalder. Jeg har i hans bedrøvelige Omstændigheder lovet ham, at jeg vilde gjøre alt hvad jeg kunde, og bede om Barmhiertighed og Medlidenhed for ham, og jeg maae derfor nu ogsaa gjøre denne Bøn til dig, Rudolph. Forbarm dig over ham i hans Elendighed! Rud. Om Fordelen, han har havt af Jorden, vil jeg slet ikke tale, Eders Velærværdighed, og dersom Fogden bliver fattig, jeg vil slet ikke rose mig, men saa vil jeg gandske vist ogsaa gjøre hvad Ret er imod ham. for Børn. See, Fader, seer J vel, der voxer meere Græs paa Engen, end tre Køer behøve til deres Foering, og naar jeg kan holde to, saa har jeg nok, det veed Gud, ja meer end jeg havde tor det ønske mig i mine nærværende Omstændigheder, og jeg vil hjertelig gjerne lade Fogden faae Høe deraf til en Koe om Aaret, saa længe han lever. Præst. Det er meget christeligt og brav, Rudolph. Vor Herre i Himmelen vil vist erstatte dig alt det øvrige igjen. Junk. Det er vel ret brav og smukt, Hr. Pastor, men man maae dog langt fra ikke tage imod denne gode Mands Løvte paa saadan Fod; han er nu ligesom uden for sig selv af Glæde. Hør, Rudolph jeg kan ikke andet, end rose dit Tilbud; men du maae dog først i god Roe overveye Sagen et Par Dagestid, førend du giver dette Løvte fra dig, saa du kan være viis paa, det ikke siden skal angre dig. Rud. Jeg er en fattig Mand, naadige Herre! men jeg er visselig ikke saaledes sindet, at nogen ærlig Sag, som jeg har givet mit Løvte paa, skulde siden fortryde mig. Præst. Junkeren har Ret, Rudolph., det er for det første nok, at du ingen Paastand vil gjøre paa den Fordeel, som Fogden har trakt af din Jord. Dersom Fogden siden skulde komme saa yderlig i Mangel, at han skulde trænge til at imodtage dit gjorte Tilbud, og du da har tilstrækkelig ved dig selv overveyet Sagen, saa kan du jo altid endda giøre, hvad du vil. Rud. Ja visselig vil jeg gjøre, hvad jeg haver lovet og tilsagt, dersom Fogden skulde blive fattig og nødtrængende. Junk. Nu, min gode Rudolph, jeg vilde gjerne, at du i Dag skulde være ret glad og vel til Mode. Vil du helst blive hos os, og drikke et Glas Viin med, eller vil du heller gaae hjem til dine Børn, Jeg har sørget for, at du skal finde en god Aftensmad hjemme. Rud. J er ogsaa alt for god imod mig, naadige Herre! Men jeg skulde gaae hjem til mine Børn igjen, jeg har nu slet ingen hjemme hos dem. Ach min Kone ligger i Graven, min kjere Moder ligger ogsaa i Jorden! Junk, Avis. Junk. Nu, saa gaae da i Guds Navn hjem til dine Børn - Men gaae først ned i Koestalden, der staaer en Koe, som jeg forærer dig, paa det at du skal være tilfreds med min kjere Farfader igjen, som har gjort dig Uret, og paa det at du i Dag tilligemed dine Børn kan glæde dig ved hans Afmindelse. – Jeg har ogsaa befalet, at man skal føre et godt stort Læs Høe til dig fra Fogdens Høelade; thi det er dog dit, og tilhører dig med Ret, og du vil vist finde det ved dit Huus, naar du nu kommer hjem, og naar din Stald eller dit Huus bliver brøstfældigt, saa kan du mælde det for mig, saa skal det fornødne Bygningstømmer blive dig udviist og fældet til dig i min Skov. Rudolph vidste slet ikke at finde paa, hvad han vilde sige, saa stærkt havde alt dette indtaget ham. Og Mandens Forvirring, som ikke tillod ham at frembringe et Ord, fornøyede Junker Arner langt meer, end hans største Taksigelse havde kunnet fornøye ham. Rudolph stammede tilsidst nogle Ord frem, som skulde bevidne hans Taknemmelighed. Men Junker Arner afbrød ham, og sagde smilende: Jeg seer meget vel, at du viser dig taknemmelig imod mig, Rudolph, og jeg er i alle Maader velfornøyet med dig. Derpaa rakde han ham endnu engang sin Haand, og sagde videre: Gaar nu hjem, Rudolph, tag din Koe hjem med dig, og fortæl dine Børn, at dersom jeg fremdeles paa nogen Maade kan forsøde Livet for dig eller dem, saa skal det altid glæde mig at gjøre det. Derpaa gik Rudolph bort fra Junker Arner, og bragde Koen hjem med sig.