Aalborgs Stifts Adresseavis, 1824-02-04
J Onsdagsblade. - (efter den i J. E. indførte Talebrug, læses: Og siger Saga sandt: Du vinkes hid. Som den der kjender lidt til Saga, spørger jeg, i hvilken Saga findes denne Spaadom, Er det samme Saga, hvori Spanien kaldes Spana? (see J. C.). Da maa man med Salig Grev Vintersee udbryde, O du dumme Peter, Endelig: J No. 14 af J. E. er en Unævnt, der blot har sagt: at Borchs Onsdagsavis ikke var et Følleblad, det vil sige: et Blad smørt (see Jydske Eft.) af Dumhed og Drengekaadhed, blev angrebet og tillagt lumpne Tillægsord, foruden det Udtrykt og viser hvor liden Agtelse han sandsynlig har for Fædrelandets første og største Høitidsdag. Man kan nu med Føie ønske denne Beskyldning godtgjort, og vil tjene Udgiveren med følgende Hjelpemidler: Anmælderen troer at have et nogenlunde tydeligt og renset Begreb om hvad der udfordres til at hædre Kongens Fødselsdag, og derfor tilstaaer han aabenhjertig, at han ei troer den hædret f. Ex. ved Tanker som Kammerraad Hippeldandses, usammenhængende svulstigst Sladder, hverken Prosa eller Vers, især naar disse dertil indeholde Yttring og Klaffertunge og at Undersaat vil dadle Kongens vise Færd, o. s. f., en Beskyldning mod Undersaatter, som en saadan Forfatter maa opfordres til at godtgjøre eller bære Steen af Bye; thi Jntet ansees med Rette skjændigere, end at vække Mistanke mod Undersaatters Tænkemaade hos Fyrsten. Skulde J. Efterretninger for Ex. komme vor Konge for Øie, maa han da ei troe at slige Niddinger findes her i vort ham hengivne Land, Politiske Kandestøbere findes vel overalt, item Folk, der prøvle og paase og sætte deri Hovmod. Disse bør taales, men naar Nogen vil indsmugle Mistillid mellem Konge og Folk, da taaler ingen ærlige Danske Mænd ham mellem sig Men, Du lille Purk, i hvo Du er, Du som har tilvendt Dig Kammerraadens Tanker, Mener Du, at hvis og Din Yttring i en fortbæltet Avis ogsaa kom for Landsfaderens Øie, mener Du, at han vil ændse Din Snak, Kiender han ei bedre sit Folk, Og vil Du sige: Det er velmeent, siger jeg: Velmeent kan være slet skrevet, og skal Noget tjene til at gjøre en Dag høitidelig, maa det i det Ringeste ei være slet skrevet; ligesom og at det røber ei megen Agtelse for Fyrste at offre ham usselt elendigt Smøreri; i dets Sted er Taushed et langt kjendeligere Tegn paa Agtelse. Men førend denne lille Nød kommer fra min Haand, udbeder jeg mig Læsernes Opmærksomhed for følgende Yttringer, der angaae min Person, og hvilke jeg neppe bør tilbageholde: Fremmed kom jeg her til Egnen for mellem mine Børn at henleve mine øvrige Dage ved at sysle med Agerbrug og Literære Arbeider. Bekjendt er det, hvorledes jeg uden givet Anledning - thi dette maa jeg antage afgjort, da den ei efter min Opfordring er bevist - er blevet offentlig angrebet, samt at jeg har maattet gribe til det haarde Middel at sagsøge Fornærmeren. Tvende af disse har besiddet Dumdristighed nok til at ville begjære Beneficium paupertatis, men have nu faaet det fortjente Afslag, saa at jeg tør haabe disse Sager behandlede og paadømte. Som den, der ikke skyer en offentlig Feide, naar noget Nyttigt omtvistes, trak jeg mig tilbage, da mine Modstandere ikke attraaede andet end Personligheder, altid undgik at afhandle Sagen selv, aldrig fremkom med noget Beviis, men efterat de heel usømmeligen havde svaret, dog - efter det offentligen fremsatte Udtryk - puttede alt i Lommen, og det saameget mere, som jeg ansaae det uværdigt at anvende flere Øieblik paa Folk, der som offentlig godtgjort er hverken kunne læse eller skrive, og hvis Tanker jeg ikke ønsker at deele. Men denne Tanshed samt at jeg ophørte med at skrive Merkuren har blot havt til følge, at de have søgt enhver Leilighed til at træffe mig, naar de have mærket en Anonym, som de troede mig at være. Nogentid har dette moret mig, og Jntet skulde have rokket min Beslutning, hvis ikke en almeen Sag havde drevet mig til at bryde min Taushed. Min egen Sag er det ikke, jeg taler. Udtrykkene i No. 13 i de meningsløse Tanker og den i No. 14 paa en Anonym kastede Skygge røre ei mig. Derfor angiver jeg følgende Grunde: 1) Min Kjærlighed til min Konge er mig allene bekiendt. 2) Jngen Yttring har nogensinde i privat eller offentlig Kreds vanhelliget min Læbe, 13) J flere offentlige Undersøgelser over ikke uvigtige Statsæmner har jeg tydelig lagt min Følelse for Konge og Fædreland for Dagen, og 4) endelig veed jeg, at jeg, saa liden og ubetydelig jeg er i Borgersamfundet, er personlig kjendt af min Konge, saavel som mit Sindelag og Forhold. Anledningen og min Alder betager denne Grund Skinnet af Praleri, og det staaer enhver brav Mand frit for at æske hos mig Beviis for denne Yttring. Det er følgelig for en Anden jeg fremstaaer for ved Lyset at faae bortdrevet den Skygge Lumpenhed og Avindsyge har villet kaste paa ham. Men er det en Sandhed som forhen er fremsat, at Jntet er skjændigere Niddingsværk i Stats- og Borgersamfundet end at ville opvække Mistillid hos Fyrste til sit Folk, saa er det hver brav Cimbrers Sag jeg fremstaaer for. Fremtræd derfor offentlig Du usle Smører, og godtgjør: at der gives Udlinge, der med Uforstand med Klaffertunge ville berøve Kongen den Ære, Folket gav ham, Træd frem Du, som offentlig tør give en ubekjendt Mand Carakteer af at ville vise Ringeagtelse for en Fædrelandets Høitidsdag, Est Du Goliath, saa føl til Hullet i Din Pande, den liden Davids Steen gav Dig, Est du Mand, saa træd frem, at du kan skues i din Glands som den, der har tjent Konge og Fædreland, været duelig i Embede, som den der i Nødens og Farens Øieblikke har vovet Liv og Formue for din Konge; eller blot som den, der forstaaer at dømme vel eller ilde om Nogen. Est du en Purk, saa gak i en Dansk Skole og lær smukt at skrive noget bedre en anden Gang, dog ei i den indbyrdes Underviisnings, ifald den blot bestaaer af to foruden Dig; thi da ville J kun lære hinanden lidet Godt. Træd frem, Men ei under Wandalls Vesir, Det er bekjendt, at han ei kan skrive sligt, som er anmeldt: om hans Navn tusende Gange forsikkrer det. Jndstiller dette Navn sig atter, bør Jhændehaveren have Lov til at ride rundt dermed paa Pladsen, naar Eieren ei holder sit hædrede Familienavn mere værd end at laane det til enhver Smører. Mit ringe Navn vil jeg selv bruge saa godt jeg forstaaer. Frit for Mærke af menneskelig Svaghed, for Stænk af Lidelsers- og Kummers Taarer kan jeg vel ei efterlade det, men næst Himlens Bistand skal det ikke med nogen Skjændselsplet blive givet som den eneste Arv til mine Born. Rørdal den 3die Februar 1824. P. D. Faber.