Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-04-20
Hr. M. kommer nu til at omtale sine Breve over Litteraturen, der indviklede ham i Stridigheder, som gjorde ham saa forstemt, at han i Vinteren 1800 1801 stundom i tre Dage ikke saae noget andet Menneske end sin Boghandlers og Bogtrykkers Bud. Ved denne Leilighed kommer han til at berøre Engel, som var den eneste han besøgte om Aftenen, skjøndt han boede næsten over 1/2 Miil fra Berlin. Engel havde meddeelt i Schillers Horen en Prøve af en Roman, Schiller havde optaget denne Prøve med stor Agtelse, men dog gjort ham nogle Anmærkninger derover, efter hans Synsmaade. Engel, der oversaae ham som Kritiker, afbrød strax Brevvexlingen, og fuld af Harme fortsatte han heller ikke Romanen. Hr. M. forsikkrede ham, at det gjorde ham ondt. Engel svarede: jeg har den færdig i Hovedet; jeg behøver kun at udskrive den, og nu udviklede han ikke allene hele Planen, men fortalte ogsaa i sin Varme hele Capitler deraf med de samme valgte Udtryk, som Publicum siden læste den. Han havde over for tyve Aar siden gjort Udkastet dertil, havde ligeledes udarbeidet dens Hoveddele indtil det mindste, men gad kun ikke bringe den paa Papiret. Hr. M. formaaede ham til at gjøre det, og saaledes opstod Lorenz Starck. Hr. M. fandt ham engang meget fortrydelig over at han ikke kunde komme paa et vist Udtryk, i det samme traadte David, Friedlander ind i Stuen. Hvorledes kalde J Kjøbmænd, det Stykke Tøi, der hænger ud af Ballen? "Das Schau Ende svarede Friedlander. "Det er det, raabte Engel. Havde jeg ikke skammet mig at tilskrive Dem i Morges en billet desangaaende, saa havde der nu været endnu et Par Capitler færdige af Starck."*) Da Hr. M. nu fortalte ham 1) Efter Udgiverens Formening synes denne Ængstelighed, hvor stor den Agtelse end er, han alti har baaret for Engel, at grændse lidt til Pedanterie, og han vil rande enhver Forfatter, der i saa Henseende ikke stræber efter at være en reen Engel i Ordets egentlige Forstand, aldrig for et enkelt Udtryks Skyld at standse i sit Arbeide. En saa overdreven Skrupulositet maa jo slukke al digterisk Jld. leende hvorledes Lasontaine skriver sine Romaner, svarede Engel: "ja, den Mand har hverken Critik eller Smag, men han har Genie. Jeg har kun Critik og noget Talent". - J Falk, den bekjendte satiriske Digter, fandt Hr. M. en ung smuk Mand, fuld af Liv, men ganske beruset af sin litteraire Lykke. Han talte i en meget høiere Tone, med langt større Selvfølelse, end Wieland, som ham for største Delen havde at takke for sin Navnkundighed. Han betroede Hr. M. sin Leveplan, som var udelukkende at hellige sig ikke blot Litteraturen, men Satiren; han vilde gifte sig, drage til Weimar, og der i Stilhed leve ganske for (rettere af) sit Fag. Hr. M. fandt det med Føie heel underligt, at en ung rask Mand, agtede at føde Kone og Børn med bidende Skjemt paa Vers. (Wessel, havde rigtig nok prøvet sligt hos os med sin Votre Serviteur, men han var og blev fra dette Øieblik af intet uden en Votre Serviteur.) Hr. Mis Dom over Falk er: at i hans første Satirer, saavelsom i de første af hans Lommebøger, megen Vittighed og et glimrende Talent for Versification, ere synlige, men da han trak sig tilbage bleve hans Arbeider Aar for Aar mattere, tom paa egen Vittighed, og overfyldt med laante, almeenbekjendte og endnu ovenikjøbet smagløse Jndfald. Han tabte derved tilsidst Publicums Agtelse og blev saa godt som glemt. Han selv følte for sildig sit Misgreb, søgte at erstatte Mangelen af et egent lig Fag, i den alvorligere videnskabelige Litteratur; men her lykkedes det ham hidtil ikke at udmærke sig. Hans Afhandlinger om Poeste og Konst, og hans nyeste Værk: Engellændernes og de Franskes Romerske Theater ere begge to mislykkede Producter. - Kotzebue er et med ham nærbeslægtet Hoved Falk første Arbeider sammenlignede med hiins, vise at han besad mindre, men mere gedigen Vittighed og høiere Konstsands, alligevel ældedes denne snart og Kotzebue har i en lang Række af Aar, trods Konstdommernes næsten bestandig grundede Anke, ja trods Publicums saa ofte opvakte Uvillie, dog vidst hos den største Deel deraf at forsvare sin Rang som Yndlingsforfatter, og aftvunget selv den mindre dannede Deel et Smiil. Aarsagen dertil maa søges deri, at han af egen Tilbøielighed og begunstiget af Skjebnen, ført igjennem mangfoldige Stillinger og Omgivelser, overalt har udøvet sit Talent, at opfange, skjøndt kun løst, caracteristiske Eiendommeligheder, og benytte dem som Digter, uden at trættes, efter ethvert heldigt Udfald, at stræbe efter et nyt. Hans Talenter bestaae i muntre Opfangelser af det Latterlige saavelsom det Rørende, lette tressende Udtrykke, og ligesaalet, skjønt ofte gold Vittighed. Hans Konststudium synes derimod kun at indskrænke sig til det, som virker ved Overraskelse. Som Producter af disse Gaver ville mange af hans Lystspil endnu længe stedse finde et Publicum, som een eller to Gange seer dem med Fornøielse, uden at beundre dem, hvert af dem er fuldt af heldige Træk og gode Jndfald, men anvender man paa dem det strænge Begreb af et Lystspil, saa ville maaskee kun die Kleinstadter (Borgermesterfamilien) kunne nævnes. Den Ranudo tilhører, som bekjendt, ikke ham, men Holberg. - Hans sentimentale Dramaer høre til et Slags, som i og for sig ingen høi Gehalt har, men at Stykker af den Art imidlertid ogsaa uden denne kunne yde en almindelig behagelig, og i Forbigaaende stor Lykke, har især Menneskehad og Anger bevist, som maaskee og saa er det bedste, Forfatteren i det Slags har skrevet.