Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-09-24
Det syvende Capitel begynder med følgende Ord, som ere Forfatterens Troesbekiendelse: "Jeg troer hverken paa en guddommelig Ret, eller en Folke souverainetet, saaledes som man forstaaer den næsten altid; jeg kan ikke see deri andet, end Magtens Usurpation. Jeg troer paa Fornuftens Retfærdighedens, Rettens Souverainetet; det er den lovlige Souverainetet, som Verden søger og altid vil søge. Naar et Menneske foregav at være Guds Billede paa Jorden, og fordrede i denne Egenskab passiv Lydighed, saa lagde han Grunden til Tyranniet. Naar et Folk talte sig efter Hovederne, og kundgjorde Tallets hele Magt, saa lagde det Grunden til Tyranniet. Af disse to Usurpationer er den første den meest insolente, den sidste den meest fæiske . . . Tronernes Arvelighed har intet andet Øiemed, end at sætte Ret paa Tronen, paa det den kan være overalt, kun i denne Egenskab ene er Arveligheden lovlig, men ogsaa i denne Egenskab bliver den en sand Legitimitet, og af denne Characteer, der udgjør dens Styrke, flyde paa samme Tid alle dens Fordeele." Strax i det første Capitel viser Forf., at Kongen, ved at give Charte, har antaget Revolutionen, gjort sig derved til dens Venners Bundsforvandt, og erklæret sig for dens Fienders Modstander. Revolutionen havde bestemt Seiren over det ved Frankerne betvungne galliske Folk, over sine fordums Seiervindere, Kongen, i det han ved Charte erkiendte Revolutionens gode Udfald, har derved erklæret samme for retmæssig og givet den repræsentative Forfatning til Borgen derfor, derved har han erklæret sig for de nye Seiervinderes Hoved og for deres Erobringers Beskytter og Forsvarer. Dette var saa meget vigtigere og nødvendigere, som Restaurationen, saavel som saadan, som og, i det den gjenoprettede Friheden, lod vente en ny Kamp mellem de Seirende og de Beseirede, da man vel kunde forudsætte, at de fordums Privilegerede ville intet lade blive uforsøgt, for at opnaae deres Forrettigheder. Fra 1814 til 1820 var Regjeringen blevet, sin ved Charte paatagne Characteer tro, men rigtig nok ufuldkomment og vaklende, og dette var Aarsagen til det gjentagne Ministerskifte. De faldt alle af den Grund, fordi de ikke bestemt nok forsvarede Revolutionen imod Modpartiet. Først i Aaret 1820 foregik en aldeles Forandring i Regjeringens System. Contrarevolutionen styrtede det bestaaende Ministerium og dannede et nyt, under sin Jndflydelse og efter sin Jnteresse, fra den Tid af søgte Regjeringen i sine hidtilværende Modstandere sine Hjelpere og Venner. Aaret 1814 havde ingen bestemt Characteer; først umiddelbart efter den anden Restauration lod Bonaparte Kampen mellem begge de fiendtlige Partier, frembryde med ny heftighed. Alt synes at være den gamle Ordens Tilhængere gunstigt. De revolutionaire Bevægelser i de 100 Dage havde i og uden for Frankrige vakt nye Bekymringer; det Forhadte i Forræderiet, som d. 20 Marts fremførte, selv de fremmede Armeer, som endnu engang bedækkede Frankriges Bund, alt dette var lige saa mange Vaaben i Modrevolutionens Hænder. Alligevel syntes den Lethed, hvormed Revolutionen i Marts kunde bringes i Stand, at have gjort den Nødvendighed paa ny indlysende, at slutte sig tæt til det ny Frankriges Jnteresse, og i denne Aand blev det ny Ministerium dennet. Men det ny Ministerium manglede det paa den tilbørlige Kraft og de fornødne Talenter, gamle Revolutionaire duede ikke i den ny Orden. Det ny Ministerium blev snart styrtet. Kamret fra 1815, hvori den gamle Orden havde Overvægten, syntes at maatte sikkre dem Seiren; Massen af Folket var ligesom bedøvet ved de sidste Begivenheder, Ministeriet vaklende og svagt; Ordonnanzen, af 5 Sept. 1816, Decates's Værk, hvorved Kamret blev opløst, reddede det ny Frankrige, omendskjønt Ministerne ingenlunde ganske vidste at benytte sig af denne Ordonnanz. Desuagtet blev Valgloven af 5 Febr. 1817 drevet igjennem; den syntes at give Frankrig det sikkreste Værn mod enhver ny Seier fra Modrevolutionens Side. Men Ministeriet, i Spidsen for hvilket Laine, hvis Hovedfeil er for stor Ængstelighed, vovede ikke at forfølge et reent constitutionelt Systems Bane. Contrarevolutionen fik nyt Mod, da den lagde Mærke til denne Raadvildhed. Ministeriet vovede ei at forandre Forvaltningens Personale efter sit Hoved; dets Lovforslag til den constitutionelle Friheds Betryggelse svarede ikke til Forventningen; de kom langsomt og nølende; to af de vigtigste strandede paa Kammernes Modstand; kun Loven om Armeens Fuldstændiggjørelse, endskjønt ligeledes ikke uden Mangler, var at betragte som en Vinding, da derved gjordes Ende paa en Modrevolution i Armeen. Kammernes Opposition, nu forstærket ved Doctrinærerne, de afhængige Constitutionelle, blev stedse heftigere. Doctrinærerne især dreve endnu i Slutningen af Møderne 1817 igjennem, hvad i Engelland først opnaaedes efter hundrede Aars Kamp, det: at Regjeringen aarligen skal aflægge Kammerne Regnskab for de bevilgede Pengesummer. Men paa Kongressen i Aachen vakte de Fremskridt, det repræsentative System gjorde i Frankrig, Bekymringer; Valgene i 1818 gave især Anledning dertil, og Modrevolutionen undlod ei, at benytte denne Stemning til sin Fordeel. J Særdeleshed søgte man at bortfjerne Marschal Gouvion St. Cyr fra Krigsministeriet, men Planen strandede paa den lydeligen yttrede offentlige Mening; Decazes og Gouvion beholdt Overhaand; den første traadte i Spidsen for Bestyrelsen. Men ogsaa det ny, i en Skynding dannede, Ministerium manglede, endskiønt det i Hovedpunkterne var af samme Mening, alligevel den fornødne inderlige Eenhed.