Berlingske Tidende, 1816-03-04
Petersburg, den 7de Februar. Slutning af Hs. Majestæt Keiserens Manifest. Saaledes falder Tyranniets giennem et heelt Aarhundrede forberedte, ved sytten Aars lykkelig tilkiæmpede Slag og Seire fremskyndte, paa Dynger af Menneskebeen, paa Stæder og Landes Askehobe og Ruiner oprettede, kiæmpemæssige Bygning, som truede at opsluge Verden; i et eneste Aar styrter den sammen for aldrig meere at reise sig, og Ruslands Krigere, som havde de Vinger, træde med Forsynets Øie paa Brystet, Korset i Hiertet, pludselig frem fra Moskau for Parises Mure. Denne stolte Hovedstad, Uroligheds og Oprørs, Tvedragts og al menneskelig Fordærvelses Rede, tæmmet ved Frygt og Angest, aabner dem Portene, og modtager dem med aabne Arme og glad Henrykkelse som sine Reddere og Befriere. Udslettet vordet den fremmede Røvers Navn, de af ham opreiste Mindemærker styrtes i Gruus, og Ludvig den 18de, som retmæssig Konge af Bourbonernes fra ældgammel Tid regierende Huus, bestiger, længselsfuldt forventet af sit Folk, igien, som Pant paa Fred og Eendrægtighed, sine Fædres Trone. Hist - o underlige Syn! - hist paa samme Sted, hvor den af Helvede udspyede Niddingsdaad gridsk havde raset, skammelig foragtet Religionen og dens hellige Præster, og endog haanet al Herskervælde, Dyd og Menneskelighed, hvor den havde bygget Attere og strøet Virak for Forbrydelsen, hvor den ulykkelige Konge Ludvig den 16de faldt som et Offer for Frækhed og Anarchie, hvor, til Sædelighedens Rædsel, Usædelighedens Opmuntring, Uskylds Blod hidindtil var rundet - hist, paa den selvsamme Plads, midt iblandt de forskiellige Magters i fortræffelig Orden den besættende Tropper, og under en utallig Mængde Menneskers Sammenstimlen, blev af russiske Præster, i det russiske Sprog, efter vor rettroende Kirkes Skikke den almægtige Gud sungen en høitidelig Lovsang, og de Samme, det aabenbart havde viist sig som Affaldne fra ham, bøie tilligemed Kir i kens gudfrygtige Sønner Knæe for ham, bøie Knæe, til Bevidnelse af deres Taksigelse for Tilintetgiørelsen af deres Daad og for deres Magthavers Fald. Og Freden stiger igien ned paa Jorden, Blodstrømmen høre op at flyde, til Kiærlighed og Taknemmelighed forvandler sig det hele Riges fiendtlige Sindelag, Ondskaben afvæbnes ved Høimod, - og Moskaus Brand slukkes ved Parises Mure. Hvilken Dødelig, hvilken Dødelig havde kunnet fuldføre dette, alle menneskelige Kræfter overstigende Værk: Er Guds Forsyn ikke her aabenbar kiendeligt, Ham og ham ene tilkommer Æren. Guds Forglemmelse, Troesfornægtelse nærede denne Krig, dette uheld bringende, ligesom af dets Slagtofferes udsuede Blod nærede Uhyre, der kun lod sine sorte Vinger voxe, for paa sin Flugt giennem Vel den at nedryste Strømme af Elendighed og Kummer over Jorden. Guds evige Raad lod det opvoxe og tiltage, for at de Dødeliges Slægt kunde vorde revset for sine Synder, for at de ved et saa skrækkeligt Exempel kunde lide og lære, at kun i Herrens Frygt bestaaer Menneskenes Sikkerhed og Velfærd. Men da Herren, som i sin retfærdige Vrede saaledes havde besluttet, saae dette Uhyre rede til i at overskride Maalet for dets frække Forvøvenhed, vendte han, der en ikke evig vredes, sit truende Blik imod det, og see, i Øieblikket al forgaaer dets Herredømme, tilintetgiøres dets Magt, forsvinder ne dets Trylleri, og overalt forfulgt, overalt pinet, løber det rasende sin Undergang imøde paa samme Sted, hvor det opsted, og hvorfra det saa høit havde hævet sit giftige Hoved. En saadan Ende tog denne ødelæggende, langvarige Folkekrig, ed Kanonernes Torden tag, Menneskehedens Blod holdt op at flyde Stæders og Landes Brand sluktes, Fredens og Endrægtighedens Soel stod op, og oplyste hele Verden med sine velgiørende Straaler. Denne skrækkelige Krigs Hoved og Anfører, Napoleon Bonaparte, frasiger sig den rovede Trone, og overleverer sig i sine Modstanderes Hænder. Jngen menneskelig Ret kunde fælde tilbørlig Dom overen saa mageløs Misdæder. Ustraffet af en Dødeligs Haand, maa han, besudlet med heele Verdens Blod, fremstille sig for den evige Guds Aasyn, paa hiin yderste Dom, hvor Enhver skal faae Betaling for sine Gierninger. Fremmede for al Hævn rakte de allierede Magter, ifølge denne Overbeviisning, venskabelig den franske Nation Haanden, gave Napoleon Bonaparte Den Elba til sit bestandige Opholdsted, og skrede til at slutte en paa en varig Grundvold bygget Fred, og til at gjenoprette Orden i Europas Forholde og Anliggender, som ved saa heftige Krige og Voldsomheder ganske vare blevne forvirrede. Men medens paa den ene Side den gode Hensigt har Omsorg for at føre den almindelige Ro og Eulghed tilbage, tugede paa den anden Side den onde Hensigt over dens fornyede Tilintetgiørelse, Lastefuldhed og Hoffærdigheds Aand kiender ingen Anger, opgiver aldrig sine ugudelige Anslag. Naar den har tabt sin Magt, skiulet den sig i fordærvede Menneskers Hierter; berøvet sine Vaaben, væd ner den sig med Svig og List; nedstyrtet i Støvet, stræber den at reise sig paa ny. Høimodig Skaansel avler kun hos den ny Ondskab og Hevn. Efter et hemmeligt Oprør og Forstaaelse med fine ligefindede Hielpershielpere undviger Bonaparte fra Øen Elba, og lander med nogle Mennesker, der ere blevne ham hengivne, paa det franske Riges Kyster. Ved ethvert af sine Skridt finder han nye Tilhængere. De mod ham udsendte, af ham selv til Krig og Plyndring vante Kongelige Tropper, opmuntres af deres lige saa fordærvede Anførere til Forræderi mod deres retmæssige Konge, og overgive sig paa ny til den lovløse Røver. Nationen, deels forvildet og oprørsk, deels jaget at Skræk og tvungen, tager og proclammerer paa ny til sin Keiser den af satte Udlænding, der for stedse havde frasagt sig de Franskes Scepter, Kongen drager bort, og Frankrigs Hovedstad aabner sine Porte for den fra Elda undvegne Flygtning. Saaledes skeer det, at Brøden at ter hæver sit Hoved, en sort uheldsvanger Sky paa ny svæver fremden ved saameget Blod, ved saa unævnelige Trængsler neppe dæmpede Krig igien opflammes. Men ogsaa her viser Gud sin undervirkende Naade. Den Jldesindede, som staaer i den Jndvildning af kunne oprette sin forrige Storhed og Magt paa de allierede Magters Uenighed, finder dem imod Forventning i den fuldkomneste Eendrægtighed. De anvende ufortøvet alle deres Kræfter, for at slukke den af Asken saa pludselig frembrudte Flamme. Flygtningens paa ny sammenskrabede, af ham selv i egen Person anførte Horder, blive ganske slagne paa Flugten i et af de blodigste men ogsaa sidste Slage; og Krigens og Overmodets Aand styrter anden Gang ned, styrter og forstummer; de sidste Funker slukkes, de offentlige Giæringer lægge sig, Kong Ludvig den 18de vender igien tilbage til Paris, Napoleon Bonaparte føres bort for at indsperres paa St. Helenas af Havets uoverskuelige Flade omgivne Øe, og Fred, almindelig Fred, til alle Folkeslags Fryd og Velsignelse, blomstrer atter paa Jorden. Hvad skulle vi sige, - Russer, kiære, troe Undersaatter, Hval Følelser maae, efter saa mange underfulde Tildragelser, opfylde os : lader os falde ned for den Allerhøieste, lægge vore Hierter, vore Gierninger, vore Tanker for hans Fødder. Smertelige Saar bleve og bibragte; ogsaa vore Stæder og Landsbyer lede meget, liig andre Lande. Men derfor har Gud udkaaret os til at udføre et stort Værk, har forvandlet sin retfærdige Vrede til undsigelig Naade. Vi reddede Fædrenelandet, befriede Europa, styrtede Uhyret, tilveiebragte atter Fred og Enighed paa Jorden, gav den retmæssige Konge den Trone, tilbage, der var ham frarevet, og forskaffede igjen den moralske og physiske Verden sin forrige Tilværelse, sin forrige Lyksalighed. Men disse Bedrifters Vigtighed og Storhed beviste, at ikke vi fuldbragte alt dette. Gud gav til deres Fuldbyrdelse vore Arme, gav vor Svaghed sin Kraft, vor Enfoldighed sin Viisdom, vor Blindhed sit alseende Øie. Hvad bør vi altsaa vælge: Stolthed eller Ydmyghed, Vor Stolthed vilde være uretfærdig, utaknemmelig, vilde være strafværdig for ham, der lod os vederfares saa uendelig Milhed; den vilde giøre os dem lige, som vi styrtede til Jorden. Men Ydmyghed forædler vore Sæder, udsletter vor Skyld hos Gud, bringer os Ære, bringen os Hæder, og viser Verden, at vi ikke ere frygtelige for Nogen, men heller Jngen frygte. Eders Gudsfrygt, Eders Tro og Eders Tillid, russiske, christel skende Krigere og Folk have forhvervet Eder Guds Naade. Han, Hierternes retfærdige Dommer, vender sig, efter en kort Tugtelse for vore Synder, igien til os med sin Barmhiertighed, og bedækker os med en evig straalende Hædersglands. I hans Mildhed viser sig tillige en for os heldbringende Lære. Maatte evig vor overstandne Revselse og den gruelige, Naturen selv med Rædsel opfyldende frygtelige Straf, som traf vor Fiende, blive i vort Minde og for vore Øine, lydeligere end den himmelske Basun tilraaber den os : Seer, disse er Frugterne af Ugudelighed og Vantro, Maatte denne skrækkelige Tanke, der trænger sig ind til Siælens Inderste, maatte den forvandles til en trøstende, og glædelig Erindring om Guds undsigelige Barmhiertighed imod os, og maatte den Hæder, hvormed han kronede vore Hoveder, udgyde sit Lys, klarere end Solens Lys, i vore rene Hierter, for at opflamme Taknemmelighed mod Gud og Kiærlighed til Opd. Idet Vi, efter saa store Tildragelser og Bedrifter, kaste Vort Blik paa Vort trohengivne Folks hele Tilstand, vide Vi ikke hvorle, des Vi skulle bevise det Vor Taknemmelighed. Vi see dets Standhaftighed i Troen, dets Troskab mod Tronen, dets Fædrenelandskiærlighed, dets utrættede Standhaftighed under Besværlighederne, dets Taalmod i Lidelsen, dets Mod i Slagene. Vi see den guddommelige Naade opfyldt i Vort Folk, Vi see det, og hele Verden seer det med Os. Hvo, uden Gud, hvo af Herskerne paa Jorden, kan giengielde det, og hvormed? Dets Løn ere dets Bedrifter, hvorom i Himmel og Jord vidne. Men for Os, som ere opfyldte med Kiøa lighed og Glæde over et saadant Folk, bliver intet andet tilbage er de i Vore idelige Bønner at anraabe Gud om alt mueligt Held og Vesignelse far samme. Gid det under hans almægtige Beskyttelse m. vorde forherliget og blomstre og være lykkeligt fra Slægt til Slægt Givet i St. Petersburg den 1ste Januar, Aar efter Christi By 1816, og i Vor Regierings 15de Aar. Alexander.