Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-07-02
Jndenlandske Efterretninger. (Af Jversens Avis No. 84, dat. 1ste Juli.) Hver Dannemand jeg byder, At prøve Stemmen, om den sandre lyder, Og ønsker, at min simple Alvors-Tale, Med Kraft, maa lyde i de høie Sale. Er det passende? Er det retfærdigt? Jajeg tør spørge, er det lovligt? at tænke paa at ville lindre Trangen i Udlandet, naar Opfordring, til at lindre den herhjemme er saa stor som Enhver der har Leilighed, eller vil skaffe Sig den, til at kjende vore mange Medborgeres yderst trange Kaar, noksom kan overbevise Sig om. Disse Betænkeligheder faldt mig ind ved at læse Dherrer, Etatsraad v. Holtens og Boghandler Hempels Jndbydelse i den hempelske Avis No. 32, foranlediget ved Hr. Pastor Brandt's i samme Avis indførte Digt: Røsten fra Schweitz og Würtemberg, af hvilket Digtemit her foranstaaende Mottoer laant. Vel veed jeg, at Borgeren, som Menneske= og Kristen ogsaa har kosmopolitiske Pligter, men jeg veed og, at baade efter Naturens Love og Kristendommens Bud, maa og bør disse Pligter vige for de Han skylder sine Medborgere. Hvorledes disses Forfatning nu for Tiden er, der om kan Man overbevise Sig af de os daglig for Dørene og paa Gader og Veie overløbende Betlere. Lad end, jeg tilstaaer det, Dovenskab have bragt Flere af Disse til at gribe Bettelstaven, saa er det dog og vist, at snart intet Sogn i Danmark, og allermindst Kjøbstæderne, kunne af Kommanernes offentlige Fattig-Jndretninger tilstrækkelig Underholde deres Fattige. Det er og vist, at selv DeKommuner hvis Fattig=Indretninger, før det ulykkelige Aar 1807, vare tilstrækkelige for det offentlige Fattigvæsen, nu derimod ere bragte til samme maadelige Forfatning, som de øvrige vore allerfleste Kommaners Fattigkasser ere i. Foruden herpaa at anføre Kjøbenhavn, vil jeg henvise til et nærmere Sted i vovegen Provinds, jeg mener Nyborg Kjøbstæd. Her faaes for faa Aar siden hverken paa Byens Gader eller Veie en eneste Betler af Byens egne Jndvaanere; thi Slaverne og der gamle Jnvalider ere Byens offentlige Fattigvæsen uvedkommende. Men anderledes forholder det sig nu i Nyborg, som i andre Stæder, og Borgernes Afgifter til Fattigvæsenet for derfor bleven een af Statens de meest trykkende Skatter, saa utilstrækkelige de endda ere til at afhielpe den offentlige Trang. Har derfor Danerborgeren Noget tilovers, da er det vist hans Pligt af dette sit Overskud, først at tiende til sine, trængende Medborgere, og ganske til dem saalænge Trangen er saa stor som den her er. Hvo veed ikke hvormangen endog virksom Medborger maa i disse Dage skille sig ved sin Eiendom, blot fordi han ikke i samme kan gjøre det fornødne Laan, uagtet det tilbudne Pant ofte er fem ja flere Gange mere af Værdie, end Pengene der paa Samme søges laante. Nylig faldbødes i vore Aviser, Herregaarde i Sjælland, og Sagkyndige have forsikkret mig, at der gives ligesaamange til, som for Giernes Pengetrangere tilfalds, og i denne Provindses Aviser averteres jævnlig om Landmænd, der have maattet ved Opbud forlade deres Eiendomme. Skal man troe Rygterne, saa ere endog nu de Landmænd uvederhæftiget, som for faa Aar siden styrede deres Omegns; ja stundum hele Provindsers Pengeomsætninger. Hvo veed ikke hvorledes ogsaa i Stæderne Handelen og Seiladsen, og som Følge heraf, alle andre Næringsveie have i faa Aar paafaldende tabt sig. Vi see daglig herpaa Exempler i vort lille Odense, hvor, som Hr. Hempel dedst veed Gjældsager er de, der jævnligst forekomme for Forligelsescommissionen, saa at her fra dette Aars Begyndelse til Datum ere behandlede ikke mindre end 199 Gieldsager. Jeg kunde ogsaa anføre Beviser paa Dem heri Byen, der med betydeligt Tab have maattet solgt deres Huse af Mangel paa Penge, uagtet Pantet var mere end tilstrækkeligt. Men af hvor vigtigere Følger for det Hele ere ikke Stæders som Flensborg, denne Danmarks første Handelstads Aftagelse. Man see Flensborg nu, og Man erindrer Sig hvorledes Man fandt den for 10 Aar siden, og Man tænke sig og da de for Landets almindelige, som for hver enkelt Borgers Velstand i Særdeleshed ødelæggende Følger, saadan Handelens og alle Næringsveienes Aftagelse haver: Bekjendtgjørelser af Falliter og Auctioner og Salg underhaanden, ja Anraabelser om Medborgeres Understøttelse istrange Kaar, er derfor det daglige Jndhold af vore Aviser fra alle Rigets Provindser. Jastor og rædsom er den almindelige Pengetrang, den være nu virkelig eller fremkunstlet, Følgerne heraf see vi lige ødelæggende, og undre mig maa jeg, at ingen af vore Dages Digtere have behandlet dette sørgelige Emne, der vel kunne aftokkeFølelser og frembringe Virkninger fuld saa nyttig, som hver anden Skildring af det menneskelige Livs Elendigheder. Faa ere altsaa de Daner borgere som ei i sin egen Kreds ja ofte vel selv i sin egen Familie har trængende Bekjendte, dem han vidst skylder at understøtte fremfor nogen i Udlandet. Danmark har engang været i den lykkelige Tilstand at det med Regjeringens Tilladelse har med ikke ubetydelige Bidrag kunnet kommet den ogsaa i Udlandet lidende Menneskelighed til Hjelp; Men desværre, thi hvad nytter det at skjule Sligt for os, ere disse Tider nu ikke mere: At de engang igjen skulle komme, om ikke for os saa dog for vore Børn - at engang igjen den Engel skal lyse for og som saa trolig under Knuderne, og Waldemarerne, under Christianerne og Frederikerne har værnet om vort Fædreland, vor Bolig, ville vi ønske og haabe. Men hertil udfordres hos hver en Borger en Sparsomhed, hvormed lidet stemmer den Forfængelighed at ville skaffe sig et Navn i Udlandet, ved for at hielpe fremmede Trængende, at berøve sine egne Medborgere hvad de fortrinlig have Krav paa. Overalt hvad Forslag ville der vel være efter vore nuværende Penges Møntfod og efter deres Cours i det Bidrag som fra vort lille fattige Danmark kunde sendes til saamange mellem Schweitz's Alper og Nechars Bredder ulykkelige Familier. Endelig maa jeg gjøre opmærksom paa, at slige Colleksioner til udenlandske Trængende neppe ere saa lovlige, naar ikke dertil haves kongelig Tilladelse. Jeg henviser i saa Henseende til det Kongelige Reskript af 13 Septbr. 1754 – Forordningen af 9de Marts 1792 §. 5 i 6te Capitel, og den 138 §. i kongelig approberede Plan for Fattigvæsenets Jndretning og Bestyrelse i Kjøbenhavn, ja selv mod det nylig for vor egen Bye udgivne allerhøieste Reskript af 11te Juni sidstl. §. 31 til 33 strider en saadan Collection til Understøttelse for udenlandske Trængende. Odense, d. 29 Juni 1817. Gustav Ludvig Baden.