Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-04-29
Nogle hundrede Skridt fra den poetiske Stad, Lullivari laae en anden meget mindre By, som kaldtes Surrelurli. Den kunde være omtrent af samme Størrelse som Taarnby paa Amager, og vakte hos mig de behageligste Tilbagerindringer om min Fødeplanet; men har nogensinde nogen Dødelig følt Hjempee, saa var det mig; skjøndt det var ikke det Slags Hjempee, som en Nordmand eller Schweizer, der seer sig tre, fire Snese Mile borte fra sine Fielde, føler, men en Æng stelighed, der overgaaer al Beskrivelse, ved saaledes at see sig afskaaret 50,000 Mile fra den Klode, hvor man er født og opdraget, og ikke at have nogen Udsigt til, nogensinde at komme didhen igjen, hvor man dog ønsker at kunne lægge sine trætte Been til Hvile, uagtet jeg for min Deel just ikke havde nogen Aarsag til at længes efter at komme tilbage til en Planct, hvor man hvert andet Skridt er udsat for at bedrages, miskjendes og forfølges; men det gik mig som Urian paa hans Reise omkring Verden; At jeg traf Narre overalt, J Mercur, som paa Jorden; At alting der omtrentlig faldt Som i vort kjere Norden; At Dyd var tidt en Boldt for Skurke, Critik og Smag en Leg for Purke! Og derom blev jeg end ydermere overtydet, da Statsministeren tiongkon og Præsidenten i Videnskabernes Academiet Pullivalli førte mig hen til Surreluli, hvilket Ord betyder i det lakuriske Sprog, Forfatterstaden. Da jeg traadte ind i Byen blev jeg ganske forundret ved at see hvert Huus behængt med et eget Slags Skildt, saasom en Sværtekrukke, en Skrubhøvl, en Pidsk, en Galge, en Tamp, en Gabestok o. s. v. Jeg kunde umueligt begribe hvilket Slags Folk der opholdt sig i disse Hytter, med mindre det skulde være Skarprettere og Bødler. Da jeg spurgte mine Ledsagere, hvilke Professionister der boede i disse Huse, sagde Statsministeren smilende: "Tage De Dem lagt at kalde disse Folk Professionister - de ere Alle, om just ikke skjønne, saa dog Skjønaander - lutter literære Mænd af største Navnkundighed." Literære Mænd - svarede jeg - da vilde man hos os antage adskillige af disse Skildter for Bøddelskildter." "Det ere de ogsaa – sagde Ministeren - i en vis Forstand; men literære Bøddelskildter, der tilkiendegive, at her boe Mænd, som for gode Ord og billig Betaling paatage sig at skarprette, hænge og sætte i Gabestok Venner og Fiender, Høie og Lave." "Besynderligt. - svarede jeg – men hvorledes er disse lærde Personer komne til at boe saaledes i een By sammen?""Deri ligger en stor Statsklogskab skjult – sagde Ministeren - som vi skylde vor nu regjerende Monarks Farfader, den store Keiser DolulamaiJ hans Tid var det nemlig kommet saavidt med Yttringsfriheden, at næsten ingen Mand var sikker for at blive offentligen udskjældt. Der indløb mange Klager til Regenten, og man vidste ikke hvorledes man paa en kraftig Maade skulde afhielpe dette Onde. Da besluttede Keiseren i sin Viisdom, at alle de Folk, som agtede at føde Kone og Børn af at udskielde Folk, skulle, under stor Mulct, indfinde sig til en bestemt Tid, og da anvises fri Bolig i Byen Surrelurli, hvor de kunde drive deres Næring og Bæring, uden at nogen skulde understaae sig at gjøre Forfang deri. Der meldte sig snart adskillige hundrede Personer, som da strax bleve anviiste Huse her i Byen. Det var, saa at sige, Bærmen af Lakurs store Øltønde - forulykkede Philosopher, uduelige Læger, fallerede Handelsmænd o. s. v. Her have de nu boet i meget lang Tid, og naar man vil have skrevet en Libel eller et Skamskrift, saa opgiver man een af disse Personer det fornødne Æmne til en saadan Tractat, da faaer man den for en bestemt Priis. "Men - spurgte jeg kan Staten være tjent med saadan Misbrug?" "Det er ingen Misbrug, – svarede Ministeren - det er netop en meget gavnlig Jndretning. De maa vide, at Surrelurlivarerne bestaae af ikke færre end 3000 Familiefædre, som ikke kunde fortjene deres Brød paa anden Maade, end netop ved at forfatte saadanne Skrifter, som i vort Sprog kaldes Sukkulukke. Dersom man ikke tillod dem at føde sig og deres Familie paa denne Maade, saa vilde de, istedet for at de nu kun saare Folk med deres pen, saare dem, som Stiemænd og Røvere, med Dolke paa Landeveiene. Man kunde hænge dem, det er sandt, men hvor megen Ulykke kunde de ikke stifte førend man fik om hængte; thi Ordsproget siger, der er en lang Vei førend Tyven kommer til Galgen." "Men, – sagde jeg - kan eller bør en Stat taale saadanne skadelige Væsener." "Hvor mange skadelige Væsener - svarede Ministeren - maa man ikke taale i Naturen, Maa vi ikke taale Ræve, som snappe vore Gjæs, Jnsecter, som fortære vor Kaal; Høge, som æde vore Duer, og Hvesper, som plage os med deres Sting, Ogsaa i Staten maa man ofte bære over med eet Onde, for ei at tilveiebringe et end større, ved at ville standse eller hæve et mindre. Jstedet for at vi maaskee ellers havde nogle Hundrede Røvere, Stiemænd og Manddrabere man maatte gaae paa Jagt efter, som glubende Dyr, og oprette Menagerier for af det Slags, som man i Nabolandet kalder Straffehuse, saa have vi nu nogle Hundrede, rigtig nok ikke gavnlige, men dog for saavidt mindre skadelige Borgere, som de ikke stifte de grovere Uordener. Dersom de vare Bjørne, saa kunde man udrydde dem ved at love den Præmier, der faldte dem, men de ere Spurver, hvis Mængde er uden Tal, og hvoraf man kun kan ramme Enkelte, medens Hovedstammen altid bliver tilbage. Men Undersaatterne, - spurgte jeg a kunne de være tjente med, at der indrømmes Surrelurlivarerne saadan Frihed?" "De bryde sig kun lidet om, hvad der kommer fra Surrelurli. Folk kjende nu eengang hvert Surrelurlisk Products Herkomst og Oprindelse, og vide, at dets Fader hedder Nid, dets Moder Hunger og dets Jordemoder Usselhed. Denne nøie og almindelige Kundskab om dets Herkomst og Slægt, gjør at et saadant Aandsfoster, liig Dognfluen, kun flyver en Dags Tid fra Mund til Mund, og derpaa døer, uden at nogen den næste Dag tænker mere paa dens Surren. Enhver Fornuftig ændser slige Spyfluer ligesaa lidet som en LænkehundsGjøen eller Vindspilleres Bjæffen. Den almindelige Foragt, hvori Surrelurlivarerne staae, gjør at Alt hvad de sige, skraale og skrive, forsvinder ligesom Lyden for Øret og Steenkastets Kreds paa Vandets Speilflade. Jeg maa tilstaae, at jeg ikke lidet forbalisedes ved at høre en lakurisk Minister, der hverken havde læst Montesquien, Rousseau eller Mably, have saa sunde Begreber om Statsvidenskaben. Ogsaa indsaae jeg nu, at Alt hvad der har Lighed med Mennesket, er istand til at udklække i sin Hjerne store og herlige Jdeer. Jeg kan derfor heller ikke være enig med Brünnich, der vil nægte Aben Sted i den menneskelige Classe; havde han seet Lakurerne, der have større Lighed med Aber end med Mennesker, saa vilde han neppe vovet en saa dristig Paastand, "at Aberne med deres tankeløse Handlinger ofte kun synes at forestille Skyggen af nogle menneskelige, men at de indvortes mangle den Kjæde af Overlæg, som hos de fornuftige Skabninger er en Virkning af Tænkekraft." Lad Buffon længe nok kalde Aberne de firehaandede Dyr, fordi de, ligesom Menneskene i Naturstand, kunne bruge Fødderne som Hænderne; lad Camper længe nok vilde bevise, at den ostindiske Orang ikke hører til Menneskeslægten, fordi den mangler Negle paa Bagfodens Tommelsinger; Lakurerne have overbeviist mig om, at dersom vi vilde lægge meere Flid paa at lære at kjende Abernes Sprog, saa vilde vi finde, at det, som efter Mester Geert Vestphalers Definition, skiller Mennesket fra de Umælende), netop er et Hoved særkjende hos Aben, og at de ere egentligen det Naturmenneske, som Rousseau beskriver. - Hver Gang jeg saae paa den academiske Præsident Pullivallis Abekatteansigt, faldt mig hiin Lighed, mellem Aber og Mennesker ind, og jeg tvivler aldeles ikke paa, at man, naar man vedbliver at reise omkring Verden, med samme Jver som hidtil, omsider vil opdage Lande, hvor Abeslægter leve i en ordentlig Stat, om just ikke af saadan Fuldkommenhed, som de, der ere stiftede af Europæerne, saa dog af meget ypperlig Indretning *) Roussean antager et andet Hovedsærkjende, nemlig Ævnen at kunne blive fuldkomnere: da Dyrer efter nogle Maaneders Forløb er hvad det bliver sit hele Liv igjennem, og dets hele Art efter 1000 Aar hvad den har været i det første af disse 1000 Aar. - Men efter min ringe Mening synes det samme at være Tilfældet med Menneskearten, paa det nær at den som Krebsen synes at gaae fremad, medens den i Grunden kun gaaer tilbage. A. K. Dette er tildeels virkelig allerede skeet; thi man formoder, at de saakaldte Vismes Go lock, et vildt Folk i Bengalen, er en tredie Abeart. (Brünnichs Dyrehist. S. 9.) T. H. Friedrich har i sin Forelæsning over Abens Naturhistorie ogsaa viist, at der gives Aber, som intet andet mangler end Navnet Menneske for virkelig at være det. Han beraaber sig blandt andre paa den hos Busson, beskrevne lille Pave eller Simis in pontificalibus, paa Universalmonarken eller Imperefor mund o. fl. A. K. J Byen Surrelurli selv fandt jeg ingen synderlig Morskab. Man førte mig hen paa Torvet, hvor der var opslaaet Boder, lige som hos os paa Amagertorv, i hvilke der falholdtes alle Slags Satirer, Charader, Viser, Recensioner, politiske Synderegister o. s. v., som man strax kunde faae fuldfærdige ligesom Sko og Tøfler paa vore sædvanlige Kjøbstædsmarkeder, og som vare saaledes affattede, at man kun behøvede at lade dens Navn tilføie, som man ønskede skamheglet. Uagtet manikke i Surrelurli kjendte til den af Sallig Dr. Faust opfundne Bogtrykkerkonst, saa besad man dog en Konst, der blev holdt meget hemmelig, hvorved man vidste at mangfoldiggjøre et Skrift, i meget faa Timer. (Fortsættes.) Figursalen paa Charlottenborg. (Fortsat; see No. 31.)