Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1835-03-24
Naar det nu betænkes, at her vel i Fyen existerer omtrent 40 af slige Veibetjente, og det antages, hvad det med temmelig Sikkerhed kan, at Størstedelen af disse saaledes ofte reqvirerer og afbenytter Bondebefordring til deres private Brug og Fornøielser, ja stundom endog naar de ere gifte, til at befordre deres Korn til og fra Mølle, saa har Landmanden ogsaa denne Henseende meere end grundet Aarsag til at udraabe: Gud frie os fra denne Landeplage! 6. Skrivelserne No. 7 og 8 vise: at Gaardmand Rasmus Hansen i Render, i Sommeren 1852, tvertimod Forbudet i Cancellie-Cirkulaire af 4 Mai 1819, blev beordret til Landeveis=Arbeide ved Bellinge-Bro, i den meest travle og paatrængende Høst, hvis Aarsag han ogsaa udeblev fra Arbeidet. Man undlod imidlertid ikke at indkalde ham for en Politiret, hvor Dommeren, Justitsraad og Herredsfoged Falbe, istedetfor efter Pligt at kjende ham angerløs, formanede ham til at betale en Mark til Veikassen, en Potte Brændeviin til Byemændene og at udføre den forsømte Dag. Sandelig en Afgjørelsesmaade, der gjorde Herredsfogden Ære; men heraf skuer man jo den meget gode Grund, hvorfor Bonden i Almindelighed finder det betænkeligt at opløfte sin Stemme mod ham tilføiede Fornærmelser. Disse forannævnte Attester og Beviser haaber jeg, ville findes tilstrækkelige til at sætte Veivæsenets Bestyrelse og sammes Behandling mod Landmanden i sit rette og sande Lys, og dette er dog kun saare lidet mod hvad der ved lovlig og alvorlig Undersøgelse vil opdages at være foregaaet hele Landet rundt. Flere hundrede Beviser i saa Henseende ville letteligen kunne erholdes; men deels har der ikke været levnet mig Tid til at erhverve Flere, end fra de i min Omegn boende, og deels har jeg ogsaa anseet flere ufornødne til at begrunde lovlig Undersøgelse; Resten og maaskee meer end man skjøtter om, vil da komme af sig selv; thi kan et saadant Misbrug finde Sted, som hine Attester indeholde og omhandle, uændset gaae i Svang saa nær Odense, hvor Veimesteren boer, hvad vil der da ikke høres fra de fjernere Steder i Landet, hvor hans personlige Nærværelse jo maa være meget sjeldnere. At man i det Mindste i Salling Herred, under Svendborg Amt, ikke jubler over Veivæsenets Behandling, viser den herved underdanigst vedlæggende Skrivelse af 2 December f. A. fra den ved Stænderforsamlingen Deputerede, med mig personlig ubekiendte Landmand, Birkedommer Riber til Filstrup, og hvilken Skrivelse desuden viser, at det Formaal jeg attraaer med Hensyn til Veivæsenet, finder Gjenklang i enhver fornuftig og fordomsfri Mands Hjerte. Det er ogsaa saare langt fra, at jeg i denne Sag handler og har handlet blot for at gjøre mig vigtig, eller for at opponere mod den omhandlede Bestyrelses-Green. Jeg attraaer kun streng Ret og Retfærdighed for mig og mine Medborgere i lige Stilling, og denne vil Regjeringen sikkert heller ikke nægte os. At Veimesteren, Hr. Kapitain v. Recke, forlængst er gjort opmærksom paa disse Uordener, er notorisk, som beviisligt, ligesom ogsaa saadant fremlyser af nogle af de foran citerede Attester; det vilde desuden være at tillægge ham en Lunkenhed uden Mage, naar det statueredes, at hans Underbetjente, med hvem han dog nok er pligtig at have et vaagent Øie, under hans Opsigt, Aar og Andet, skulde, uden at han derom var kommen paa Spor, udøve slige Vilkaarligheder, Snyderier, Ligegyldighed og Efterladenhed til de Veipligtiges store Tab og Skade. Vistnok convenerer det nogle af disse Underbetjente, der ere forulykkede Subjecter, at udhale Veiarbeidet i det endelige for stedse at kunne til Unytte fortære af Landets Marv og Bøndernes Kraft, og stod det til disse elendige Blodigler, der behandle Bonden, som var han blot til for dem og til deres Disposition, da vilde Veiarbeidet, under deres Bestyrelse, ikke ophøre i Evighed. Jmod deres Jnteresse strider Bondens bedste Villie og hans inderligste Ønske at faae Ende paa Veiarbeidet, og samme forrettet saaledes, at det kunde have Varighed. Det er derfor, saa troer jeg, den høie Tid at Regjeringen med Kraft, seer Vedkommende paa Fingrene og standser et Uvæsen og et Aag, som flere end Tusinde sukke under. Som selv Landmand, og som den der fandt sig forurettet af Veivæsenet, og som den, der, endog længe for jeg selv blev Hartkorns-Bruger, hørte Beklagelser af Landmanden over Veibetjenternes Usurpation, følte jeg ikke alene Kald hos mig til at paatale min egen, men ogsaa Landmandens Sag i Almindelighed, næsten overtydet om, at det vedkommende Collegium med Glæde vilde tage Notice af mit Anbragte, og søge afsløret, hvad der hidtil, af Mangel paa en bestemt Sigtelse og offentlig Brøst, har været indhyllet i Mørke; men jeg har i saa Henseende sikkert feilet i min Anskuelse, siden ikkun forbemeldte 50 Væsener - der vel ere commanderede dertil – medens Chefen trækker sig tilbage - have begyndt at røre sig, rimelig i Visses Haab om dermed at indjage mig Skræk. For disse 50, med hvem jeg intet directe har at skjøtte, viger jeg imidlertid ikke et Haarsbred, agter ei heller at indlade mig med dem, som incompetente Sag voldere. Derimod, og da jeg ikke veed, at der til Dato er reflecteret af det Kongelige Rentekammer paa mine Besværinger, der vel tildeels kunne hidrøre fra Erklæringer, jeg ikke kjender, over jeg herved, underdanigst, med mine forannævnte, allerede ihændehavende Beviisligheder, directe at henvende mig til det Høikongelige danske Cancellie, som det høieste Justits-Collegium, med underdanigst Bøn om, at Veivæsenets Forhold, i Overeensstemmelse med mine forberørte til det Høikongelige Rentekammer indgivne Besværinger, samt min Annonce i Cancellieraad Hempels Avis No. 185 af f. A., der herved underdanigst vedlægges, maa vorde offentlig undersøgt af en i saadant Øiemed nedsættende Commission, eller paa anden Maade, samt at det høie Collegium, paa Grund af de Sted findende Omstændigheder, naadigst vil forebygge, at hiin Masse af Underbetjente ikke tillades at trætte mig med de agtende og for mig byrdefulde og pengespildende Processer, idetmindste ikke saalænge Veivæsenets Forhold i det Hele, ei har bestaaet en offentlig Prøve, eller, eller om dette Sidste ikke kan bevilges, det da maa paalægges Stiftamtmandskabet her, at meddele mig Beneficium paupertatis, med fri Procurator til mit Forsvar, under de forbemeldte Angreb, hvormed jeg trues, hvilket Beneficium jeg, uden det høie Collegii Jndvilligelse, neppe herfra kan vente mig meddeelt. Jeg tør saa meget mere vente en naadigst Bønhørelse, som de Beviser, jeg her i Gjenpart har givet mig den Frihed at insinuere det høie Collegium, klarlig vise Veivæsenets store Brøst, og tillige bære et uforkasteligt Vidne om, at jeg alene kjæmper for den gode Sag og det almindelige Vel, der aabenbart beroer paa, at ikkun lovlig Orden, men ingenlunde Vilkaarlighed, hyldes og øves i Staten og mod dens Borgere. Veivæsenets og vedkommende Autoriteters Brøst er saa meget større og paafaldende, dersom, hvad saavel Placaten af 4 April 1800, som Vei forordningens 13de §, conferer tidtnævnte Cancellie-Circulaire, byder, at Forslag til Grundforbedring, saavel af Hoved, som de at Sel mindre Land= og Bi Veie, skal aarlig indsendes til Rentekammerets Approbation, ledsaget med vedkommende Underøvrigheders og største Lodseieres Erklæringer, ikke hidtil ere efterkom ne, hvilket jeg meget tvivler paa har været Tilfældet, i det Mindste forsaavidt største Lodseiere angaaer, for mit Vedkommende, som største Lodseier for Odense particulaire Jorder, har det ikke været Tilfældet, saalidet som det i Hr. Kapitain v. Reckes Embedstid har været Tilfældet med de Landboe Veipligtige, der aldrig forud, før i indeværende Aar, er underrettet om, hvilket og hvormeget Veiarbeide i det løbende Aar paalaae dem. Da mine forannævnte Besværinger til det Kongelige Rentekammer have saa paafaldende været opholdte, forinden de med Erklæringer fra Stiftet ere afgaaede, saa ville det høie Collegium naadigst tilgive, at jeg med denne vover at forbigaae Stiftamtmandskabet, for ikke at den kostbare Tid skal hengaae inden der i Anledning denne, min underdanigste Jndberetning, vorder noget foretaget, og de 50 Underbetjente imidlertid gives Leilighed at paaføre mig de mange trættende Processer, som de have bebudet. Underdanigst C. H. Hansen. Efterat forestaaende Andragende var sluttet, indløb til mig fra Munkeboe Sogn et Vidnesbyrd af 8 dennes, og som end yderligere godtgiør, hvorledes Bestikkelses-Systemet drives under Veivæsenets Bestyrelse, idet bemeldte Vidnesbyrd, hvoraf følger Gjenpart, indeholder, at den forud ofte nævnte Veibetjent Petersen i f. A. har af Munkeboe Sognemænd ladet sig betale 1 Mk. for hver 8 Tdr. Hartkorn, for at anvise dem Gruus i Nærheden af Landeveien, og af de Jordløse Huusmænd 2 Rbd., imod at disse bleve aldeles frie for Arbeidet. Ogsaa den mig bebudede Proces har nu taget sin Begyndelse, idet, som vedlagte Gjenpart-Stævning viser, tvende af Veibetjentene har citeret mig til, at høre Vidner førte, tildeels i Anledning af mine indgivne Besværinger over Veimesteren selv og dennes Forhold. Hvorledes disse Mennesker falde paa at angribe mig for Besværinger, der aldeles ikke vedkomme dem, og som endnu af Rentekammeret ere uafgjorte, er mig uforklarligt, men efter en saadan Vending af Sagen, tør jeg saameget mere underdanigst haabe, at Beneficium paupertatis tilstaaes mig, forudsat at dette, med lignende private Søgsmaal af dette Slags, ikke af det høie Collegium standses ved at iværksætte en offentlig Undersøgelse. Underdanigst C. H. Hansen. Til Afsendelse med første Brevpost modtaget et ligelydende Brev tilligemed de paaberaabte 8 Bilage, attesterer M. Lausen, Odense Postkontoir den 11 Febr. 1835. At Figuranterne hverken directe eller indirecte (thi saalangt række deres Fingre ikke nogensinde har kunne havt Jndflydelse paa min pecuniaire Stilling, indrømmer jeg dem med Fornøielse, da saadant er hver Mand bekjendt; men naar de troe, ved den af dem i saa Henseende fremførte lumske Stikling, at kunne i fjerneste Maade skade min Credit, da feile de storligen, og jeg forbeholder mig i saa Henseende, hvis jeg ikke skulde finde det under min Værdighed, herfor at drage dem til Ansvar. Marialyst den 24 Marts 1835. C. W. Pansen.