Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1837-05-16
Jndsendt. Saa gavnligt det er, at vilkaarlige og uforsvarlige Handlinger, navnlig af Embedsmænd, drages frem for Offentlig hedens Domstol, og saa naturligt det er, at især Bladredacteurerne paatage sig dette Hverv; saa billig er tillige den Fordring, at Jndsigt, upartiskhed og Discretion ikke savnes i Udøvelsen af et saadant selvtaget Censorembede. Og hører den Angrebne til en Embedsklasse, hvis gavnlige Jndflydelse i høi Grad er afhængig af den Agtelse og Velvillie, Manden nyder, gjøres denne Fordring med dobbelt Ret. At den Maade, hvorpaa flere Blade have fremstillet en Præsts Fremfærd, der i Korsøer har nægtet at antage et Barn til Confirmation, ikke tilfredsstiller disse Fordringer, vil Jndsenderen søge at godtgjøre: At Præsten ved Antagelse til Confirmation tager Hensyn ikke blot til Barnets Kundskab, men ogsaa til dets Sindelag og aandelige Modenhed, er i lige høi Grad en religiøs og en juridisk Pligt for ham. Naar han ikke blot efter Kundskaben, men tillige efter Sindstemningen og hele Aandsretningen bestemmer Confirmantens Antagelse eller Afviisning, anmasser han sig ikke et Herredømme, men han opfylder en Pligt, og det en Pligt, hvis omhyggelige Udøvelse er saa vigtig for det christelige Samfund, at han paa enhver Maade bør opfordres til dens samvittighedsfuldeste Jagttagelse. At den Fader, der ønsker, at Christendommen for hans Barn skal være Ledestjernen paa Livets Vei – og at hver Confirmants Fader her i Landet ønsker dette, bør Præsten forudsætte vil for Barnets eget Vel opmuntre det til Velvillie og Agtelse mod Læreren, og gjerne lade det føie sig efter dennes Ønsker naar de kunne antages at være gjorte uden egennyttige Hensigter og med Hensyn til Barnets Bedste, ville forstandige og tillige christelige Forældre vistnok indrømme. Bedømmer man fra dette Standpunkt de om ovennævnte Sag i Dagbladene opgivne Kjendsgierninger - og Jndsenderen er i øvrigt aldeles ubekjendt med de personlige Forhold - vil man let indsee hvor utilstrækkelige de givne Præmisser ere til derpaa at begrunde de Slutninger, som man heraf har uddraget. Barnet spørger Præsten, om han har noget imod, at det deeltager i en Maskerade, og Præsten svarer med disse Ørd, som den upartiske sikkert ikke vil finder myndige, men meget mere faderlige og kjærlige: "Veed Du hvad, jeg holder ikke af det, og jeg veed, Du gjør mig ikke imod. Barnets Faderblader hende alligevel gaae paa Maskerade, og anfører i sin Klage til Cancelliet over Præsten, som Bevæggrunde hertil at Barnet ved Udeblivelsen vilde fornærme en Velynderske, der havde indbudet hende, og at det herved skulde lære at te sig i det større og artige Selskab. Nu erklærer Præsten Barnet, at han ikke confirmerer hende denne Gang, men at han Jntet har imod, at Faderen lader hende confirmere af en anden Præst. Dette vil Faderen imidlertid ikke, men klager over Præsten til Cancelliet, der, efter at have indhentet Biskoppens Erklæring svarer: "At der, efter det brugte Forhold, ikke har manglet Grund for Præsten til at bortvise hans Datter fra Confirmation. Dette er Sagens factiske Beskaffenhed. At Præsten ha havt lovlig Ret til at handle saaledes, viser Cancelliets i Henhold til Biskoppens Erklæring givne Svar. Om han har handlet moralsk rigtig eller urigtig heri, det er, om han som christelig Sjelesørger med Barnets sande Vel for Øie burde handle saaledes eller anderledes, derpaa synes de Blade, der have fremstillet denne Sag og alle stillet Præstens Fremfærd i et forhadt Lys, – Kjøbenhavnsposten, Aarhuus Avis og Nordisk Kirketidende – slet ikke at have tænkt, i det Mindste have de ikke gjort Forsøg paa at undersøge Sagen i denne Henseende; (thi at Præsten selv for nogle Aar siden havde været Tilskuer ved en saadan Maskerade, kunde ligesaa snart være et Motiv for ham til at nægte som til at give det forlangte Minde) og dog er det netop dette Moment, der bør bestemme den retsindige Christens Dom her. Er nemlig Barnet af letsindigt Temperament og med en levende forig Jndbildningskraft, der stærk gribes af et slig Skuespil og længe lever i de herved fremkaldte Jdeer og Folelser, da er der al Sandsynlighed for, at Deeltagelsen her vilde have været til væsentlig Hinder for den alvorlige, rolig Sindstemning, uden hvilken Confirmations-Underviisningen ikke er frugtbar, og da har Præsten her handlet som en retsindig, samvittighedsfuld Lærer, der saa meget mere fortjener Agtelse, fordi han som Løn herfor kun kunde vente sig Miskjendelse og Had, ikke let nogen Fordeel. Er det derimod Herskesyge og siden efter krænket Stolthed, der har bestem Præsten, da fortjener hans Adfærd den strængeste Dadel; men hvilket Beviis, eller endog blot hvilken Sandsynlighed er give herfor, Alligevel fremstilles denne Sag i de tre nævnte Blade, som om ingen Tvivl var om at Præsten i Eet og Alt havde Uret, Faderen Ret. Cancelliet og Biskoppen, hvilken Aarhuus Avis her, som det synes lidt spottende, kalder Præsternes Præst, skulde herved have viist, at de have mindre Tolerance og Liberalitet end Lindberg. Barnets Fader kaldes i Aarhuus Avis en pagtet Mand, medens Præsten sammesteds nævnes uden dette Prædikat. Nordisk Kirketidende siger at Præster herved er bleven berettiget til i det Mindste for et Aar af nægte Vedkommende Radverens Sakramente thi – til føies med et mærkeligt Raisonnement – man bør dog vel ikke fordre mere af den, der forberedes til at aflægge Løftet, end af den, som har aflagt det – og Kjøbenhavnsposten antager uden videre denne Kirketidendes Paastand for rigtig, forener sin Stemme med Magisterens i det Litani, denne herudover stemmer.