Viborger Samler, 1777-12-08
Mandagen den 8 December (Fortsættelsen af No. 48.) Gud videre maa man erindre, at mange af Munke=Ordenerne vare milde og velgiørende Stiftelser. Saaledes tiente Ordens=Brødrene af Forløsningen til de Tyrkiske Fangers Befrielse; den hellige Antonii Orden til at varte og pleie de Arme og Syge, og de fromme Skolers Brødre og Søstre til Fattige Børns Opdragelse. Disse besatte altsaa Hospitalernes og andre saadanne Stiftelsers Plads, som man nu har oprettet, paa den videre Grund af den offentlige Velgiørenhed. Man betænke ligeledes, at til Reformationen, der ved de indstrømmede Misbrug og Vildfarelser. var saa nødvendig, er af Kirkens Skiød, og af CcoKloster Klosterne selv fremkommet nogle af de allermeest berømte Mænd. Det var ikke læg Folk, der gjorde Begyndelsen med Eftertanke, de Geistlige vare de første, der opdagede de Vildfarelser, de selv havde indført. Ei heller maa nogen Protestant undre sig, naar man vover at paastaae, at Klosterne selv har været nogle høie Dyders Skoler. Armod, Kydskhed og Verdens Fornægtelse har viist haft en stor Jndflydelse i disse Stiftelsers første Plan, og lad være man, formedelst den menneskelige Naturs uundgaaelige Svagheder, ikke alletider lagttager dem, saa er dog saameget vist, at mange enkelte Personer blant dem har været merkværdige Exempler paa Selvfornægtelse. Kierlighed til Klosterlevnet lader sig ogsaa let udlede af det menneskelige Hiertes beste Grundsætninger. Vel var det Nøden, der i det tredie Aarhundrede først drev de Kristne til, at skiule sig i de eensomme Egne af Thebais. Men Tilbøieligheden dertil bredde sig snart ud, og mange afsondrede sig fra Menneskenes Omgang, under Navn af Eremitter, vælgende de vildeste Ørkener til deres Opholdsteder, hvor de levede i Huuler, aleene af de Rødder og Urter, som Jorden omkring dem frembragte. Henimod det fierde Aarhundrede begav mange af disse Eremiter sig i fælleds Vaaninger, og disse formeerede sig med en forunderlig Hurtighed. Den gang havde Forfølgelsens Raserie ophørt ved en pludselig Staalsforandring, og den regierende Magt selv blev den kristelige Religions Beskytter. Dog kunde de menneskelige Gemytters foregaaende Beængstelser ikke saa strax efter Stormen forsvinde. De Kristne havde saalænge prøvet den Nødvendighed, at afsige alle Livets Fornøielser, at de, ved en gunstig Forandring. andring i deres Omstændigheder, neppe vovede at give deres Hierters glædelige Bevægelse Rum. De troede, at et dydigt Menneskes Levnet var en bestandig Legemets og Sielens Fraskillelse. Og saasom de længe havde seet Rolighed og Sikkerhed paa den ene Side, og Dyden paa den anden; saa var det ikke at undre over, at de endnu underholdt den Tanke og frivillige Lidelsers Nødvendighed, og frygtede sig for de onde Lysters og Begierligheders Slaverie, som de med saamegen Møie havde undflyet. Nu er det vel den herskende Smag i Moralen, at forkaste enhver Handling, der har det ringeste Skin af Strenghed, og kuns at holde sig til de mildere Dyders Ovelse; men man maa overveie, at Selvfornægtelse er ligesaa fornøden til Godgiørenheds, Barmhiertigheds og Medlidenheds Udøvelse, som enhver anden Pligt, og at det Menneske, der ikke kan tæmme sine Begierligheder og Lidenskaber, heller ikke er i Stand til, at bære de Besværligheder, der ere forbundne med de godgiørende Tilbøieligheder. Den, der besidder den Egenskab at styre sig selv, vil finde liden Vanskelighed i enhver anden Pligtes Udøvelse, da den derimod, som ikke er begavet med denne Egenskab, vil bemerke selv ved den mildeste Følelsee, at hans Godgiørenhed nedsynkes til en blot medlidende Ligegyldighed, der hverken giør andre eller ham selv lykkelig. Der udfordres undertiden en æ deel Heede og Jver for at vise, hvorvidt den menneskelige Natur kan bringe det. Og omendskiønt det nu just ikke er at ønske, at mange vilde udelukke sig fra de almindelige Pligter og Tienester, for at vælge Klosternes strenge Regler, saa er det dog ikke ganske uden Nytte, at nogle drive deres Dyder saa høit, og tiene meget til Opmuntring, naar man i Fristelsens Ccca. Tim Time kan tænke paa, at Kierlighed til Roe, Frygt for Smerter, enhver anden Lidenskab, ja ofte vor Naturs stærkeste Tilbøieligheder, lykkeligen ere overvundne, og at der til alle Tider har været Folk, der frivillig har afsagt alle verdslige Tilbud, og henlevet uden Forbindelse med Verden. Ligesaa lidet er det ogsaa Videnskaberne til Skam, at en Lærd fremtriner i en slet Kappe med et Læder Gehæng og bare Fødder. Midt i Pragten og Ødselheden af de store Palladser, beholdt Kardinal Timenes dog stedse Klosterets strenge Jevnhed, og for dem, der paa denne Maade holde det for anstændigt, selv i de høieste Stænder, at bevare Armodens Skin, kan dens Virkelighed ikke meer være skrækkelig.