Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-23
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Saadan annenaannananSyvogtyvende Aargang. No. 7. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 23 Januar 1830. Flere Lignelser, efter Caroline Pichler. (See Nr. 4.) Drivhuset. Vinterens dybe Snee er smeltet; Elvene have sprængt deres Jispandser og risle frigjorte hen gjennem de optøede Marke. Venligt straaler Solen fra den skyfrie Himmel og lokker os udi det Frie, hvor Luften ikke mere saarer vor Kind, men vækker ved milde Pust i os Forudfølelsen af Foraarets Komme. Kom ud i Haven med mig, Veninde, Endnu grønnes vel intet Løv paa de vinterlige Buske, endnu svulmer ingen Knop, kun hist og her trænger en frisk Græsspire frem mellem de viisne Blade, der endnu siden forrige Høst bedække Jorden. Den frie Natur byder os kun Forventninger. Lados træde ind i Drivhuset, hvor i mild Varme yndigt Grønt og mange Blomster smile os imøde, Der staae de omkring paa Hylderne, klogeligen fordeelte efter deres større eller mindre Trang til Varme, snart mere stillede blot for den ydre Lufts Indvirkning ved Vinduerne, snart nærmere hen ved den dusende Ovnvarme. Herhid trænger ingen Storm, falde ingen Sneeflokke, fryser ingen Draabe til skadende Riimfrost. Gartneren bevogter sine Yndlinge med omhyggelig Troskab. Han tilmaaler dem Lys, Varme og Luft efter fornuftige Regler, han tildeeler dem Dug og Regn af sin Vandkande eller ved Vandsprøitens fine Straaler, han befrier dem fra Insecter, han renser deres spæde Blade fra fordærvende Støv Og dog, trods denne omhyggelige Pleie, staaer ingen af disse Planter, naar de om Foraaret sættes ud i Luften, saa kraftfuld, saa frisk, som hine, der Vinteren over maatte kjæmpe med Stormveiret om deres Vedligeholdelse; ingen af deres Blomster pranger med saa glødende Farver, som hine, hvilke Foraarets milde Lufte frivillig aabnede paa Stænglerne; ingen Frugt har den krydrede Smag, som de, hvilke Sommerens fine Solstraaler modnede i den uhindrede Luftstrøm. Ja, naar en Drivhuusplante skal erholde Kraft, naar den skal vorde frisk og fuldkommen maa Gartneren tage den ud af Potten og grave den ned i Jorden, at Rødderne kan udbrede sig i alle Retninger, at Stammen ubehindret kan hæve sig og modstaae de Storme, der rystende gjør den desto kraftfuldere. Bøier end Middagssolen stundom dens Blade; Aftenens friske Dug, Sommer regnens milde Fugtighed qvæger den atter, og den bliver, hvad Naturen bestemte den til. Mig bringer et saadant Drivhuus stedse en mørk Tanke for Sjælen. Jeg seer i Aanden saa mange af vore Underviisnings Anstalter, saa mangen Huusopdragelse for mig, ikke, hvad Naturen bestemte det enkelte Barn, ja Menneskeet overhovedet til, skal han vorde, nei, hvad Læreren eller Opdrageren har foresat sig at gjøre af ham. At nu intet urigtigt Ord, intet fremmed Jndtryk skal forstyrre dette Værk, maae Børnene udelukkes fra Omgang, fra Anskuelse af Verden, som den er, og det Nærværende og Forbigangne maa kun under bestemte Former nærme sig dem. Enhver Tanke lægges planmæssigen ind i den unge Siæl, at man til sin Tid atter kan tage den frem. De maae lære at betragte, tænke, ja føle saaledes som det staaer foreskrevet i Opdragerens System, og paa det at intet uvedkommende Begreb skal udvikle sig hos dem, maa man hurtig vise dem Gjenstandene fra den Side, hvorfra man ønsker, at de skulle betragte dem, man maa læse enhver Bogmed dem, legge enhver Leg med dem, og kun ikke overlade dem et Øjeblik til sig selv og deres frie Aands Virksomhed. Alt skulle de kjende forstaae lidt af Alt, vide at pluddre om Alt, derfor nærmer Videnskaben sig dem i Vingedragt med Legetøi i Haanden, og indgyder dem, under Spøg og Skiemt, en kort Oversigt af dens Lærdomme; religiøse Følelser fører man klogelig tilbage til Forstandsbegreber, og renser og drøfter saalænge, indtil man har bragt det Hele ned til en liden kold Levning af beqvem Moral. Fortidens store Skikkelser tør ikke vise sig for dem i deres afstikkende Eiendommelighed - Socrates og Cato, Attila og Cæser maa tænke og tale saaledes, som maaskee en Professor eller Hovmester i deres Sted vilde have gjort, og naar nu alt Stort, Værdigt og Helligt er bragt i forkortet Maalestok, og givet de unge Sjæle at nyde: da vorde deraf disse fede, charakteerløse, encyclopædiske Mennesker, som vort Aarhundrede til sin Fordærvelse overalt har at opvise. Tro ikke, at jeg miskjender en god Opdragelses Værd, den er den største Velgierning, et tænkende Væsen kan skjænke et andet. Men Sjælens frie Virksomhed, Eiendommelighedens Udvikling i det unge Bryst skal æres, og Barnet vorde det, hvortil hans Anlæg, hans Kræfter bestemte ham. Virkeligheden skal opdrage ham, han skal anstrænge sig, lære at troe paa den alvorlige Nødvendighed og paa noget Høiere, end hans Legestue er. Da, naar han er bleven ældre, da træde Videnskaben med alle dens betydningsfulde Attributer, Religionen i dens hellige Ubegribelighed for ham, og af Historien tale Menneskets Kraft, Forsynets evige Lov, den gjengjældende Nemesis, som de virkelig ere, til hans Hjerte. Tilvisse vil da ingen Smigrer studse over det tidlige Under, men i senere Aar det fuldendte Gemyt bevare sin Kraft, i Kamp med Skjæbnen, og med Tak til sin Ungdoms Leder føle, hvad han i denne Kamp formaaer. Vinter-Aftenerne. De mørke, traurige Dage nærme sig deres Ende. Hist bag hine Bjerge, hvis omtaage da Jsse ikke adskiller sig fra den skyfulde Himmel, forsvandt Solen efter et kort Løb. Kun faa Timer straalede den i venlig Klarhed og opvarmede velgjørende den skarpe Luft, da misundelig Taage trak op over de lave Høje i Syden, og tilhyllede den i sit mørke Skjød. Naar skulle vi atter see den, naar vil dens milde Straaler opmuntre de mørke Timer og i den saa gjerne skuffede Siæl fremkalde en svag Erindring af Sommeren, Uden Spor er den forsvunden, ikke engang et rødligt Skjær afbryder det ensformige Graat, og viser det Sted, hvor den svandt. Natten kommer hurtig med dens Cimmeriske Mørke, og i uafbrudt Taushed hersker den da de lange Timer igjennem. Da vaagner silde og langsom et tvivlsomt Morgenskiær, men den selv, denne venlige Sol, opmuntrer først længe derefter, maaskee endog slet ikke, den mørke Decemberdag. Hvor langt anderledes var det i Foraarets skjønne Tid, da Solen den ganske Dag klart tronede paa Himmelen, og hver Skabning frydede sig i dens oplivende Straaler, Uvejrsskyerne, som forkorte Øjeblik skjulte den for vort Øje, vege snart for dens almægtige Glands, og den milde Kjølighed, den korte Dunkelhed gjorde dens skjønne Lys, naar det igjen seirende brød frem af Skyerne, dobbelt behageligt. Naar den da sent om Aftenen gik ned i brændende Guld og Purpur, og glødende Skyer oplyste Aftenhimmelen, da fejrede den stille Natur ærefrygtsfuld dens Afskeed. Aldrig veeg dens qvægende Lys ganske fra den fordunklede Jordkreds, selv naar Midnatten med alle dens Stjerner herskede paa Himmelen, lyste endnu en klar Stribe ved de vestlige Bjerge, et skjønt Underpant paa det straalende Himmellegemes Nærhed, en stille Forsikring om det nærforestaaende Gjensyn. Snart begyndte det at dæmre i Østen, Morgenstjernen funklede klart i vestligt Skiær, og Dagens Dronning hævede sig skjønnere og klarere frem af Havets dunkle Skjød. Saaledes hersker i Alderens Vaar Glæden, uforstyrret og almægtig i vor Siæl. Ubekjendt med tusinde Onder, ubekymret om det næste Øieblik, ikke fængslet af de mangfoldige Livets Forhold, svæver den unge Skabning stedse fri, stedse lykkelig i glad Munterhed. Om og undertiden et lidet Uheld eller en hæftig Lidenskab mørkner det let bevægede Hjertes klare Himmel, saa vige de dunkle Skyer snart for Glædens seirende Magt, der end skjønnere vender tilbage i den beroligede Sjæll. Aldrig forsvinder den ganske af det ungdommelige Gemyt. Naar dens straalende Glands en Tidlang skjuler sig, saa bliver det trøstende Haab tilbage, selv Smerten vorder til fød Vemod, og snart, som Vaarsolen efter de korte Nætter, hæver sig Glæden paa Rosenskyer. Men ikke saaledes i de senere Aar. Stedse tidligere gaaer Solen ned, stedse senere oprinder den atter. Lange ere de Mellemrum, som da adskille vore glade Øjeblikke. Stormene, der hæve sig i de alvorligere Gemytter, vige ikke meere saa let for Glædens Indtryk, og altid svagere, altid afmægtigere kjæmper den synkende Munterhed mod voxende Onder og Lidelser. Hver mørk Time efterlader et dunkelt Spor i den vanskeligen forglemmende Sjæl, og mangen Dag forgaaer, uden at vi see en Glædens qvægende Straale. Sent i Alderdommen oplyser dens Solskin kun sparsomt de mørke Dage; den viser sig sjeldnere og dvæler kun Øjeblikke, indtil den endelig atter oprinder for os i en bedre Verden, for aldrig mere at forsvinde. Hvilke Følger kunde man ønske den nylig indtrufne Begivenhed, at Londonner Bank har nedsat sin Rentefod, maatte have for Danmark, Da man med god Føie tør paastaae, at næsten alle europæiske Nationers Undersaattere, ere ved de Omvæltninger der mere eller mindre have truffet Deres Regjeringers Finants= eller Bank Væsen, blevne paa en Maade interesserede i disse Gjenstandes offentlige eller private Behandling, naar De have bragt til Resultat for Deres Selv interesse, enten stor Fordeel eller stort Tab, har Forfatteren heraf henvendt sin Opmærksomhed og Anskuelse paa den engelske Banks nedsatte Rentefod, fordi denne Forholdsregel enten for Statspapirerne eller Bankvæsenet paa Fastlandet maae medføre Fordeel. Vel er mig den engelske Banks Status og Lovgivning ikke bekjendt; men dog har denne Bank det tilfælleds med de fleste andre Banker, at den er en Giro, Disconto-, Laane- og Deposito Bank Som det første er den paa en Maade ved sit Monopol bestemt til Landets Hoved-Bank, i Forening med dens nyere Filial-Banker; dog har den til Opposition de private og Landbankerne; hvilke Sidste garantere enhver Jhændehaver af deres Noter med deres private Formue og Credit, med mindre den udtrykkeligen staaer paa Noten garanteret af Londonner Bank. - Hvad Disconto eller Laane-Fods Renten angaaer med det dertil hørende Deposito, samt Tidsudlaan af Londons Bank da er det den ovennævnte nyere Bestemmelse, tagen af deres Actionairer og Administratorer, der opvækker saamegen Sensation, og den Frygt for de private og Land-Bankerne: at Londonner-Bank ganske og aldeles vil gjøre sig til National Bank ved derved at befordre en stærkere Giro og Efterspørgsel af deres Bank Noter, fordi Laanene maae forventes optagne for den til den nedsatte Cento af 2 pCt. (fremmede Blade have berørt denne Gjenstand). Kan Capitalisten eller Bankøren derfor som Følge heraf ikke ved Flid og Uleilighed, have mere end 2 pCt., eller, med Credit-Capitalen iberegnet, 4 pCt. af den virkelige Capital, da er det sandsynligt at han opgiver sine Forretninger og anlægger Capitalen enten i Stats-Effecter, eller paa en anden Maade i borgerlige Næringsveie. De Sidste synes vel i Engeland ikke mere at kunne imodtage Capitalen, som formodentlig maa hidrøre fra Toldlovgivningen, og den Retning hele Vare handelen og Skibsfarten ved Politiken har modtaget, hvorimod Stats-Effecterne formeentlig endnu ikke have naaet deres Høide i Capital-Værd, saalænge de kunne svare fulde 3 pCt. Rente, og stille Kjøberen tilstrækkelig Garantie. Fastlandet maa derfor kunne forvente sig at see endeel engelske Capitaler anlagte i dets Fonds, naar Rentefoden forbliver staaende imellem 3 a 4 pCt. Vilde derfor ikke disse Capitaler være meget kerkomne for Dannemark, hvor Undersaatterne svare 6 1/2 pCt. Rente til deres Bank imedens de selv kun have imellem 3 a 4 pCt. Rente af deres Stats-Effecter. En saadan Capitaloverflod vilde nedsætte Renten og desforuden yde den Fordeel at et fast Pengevæsen kunde bygges; thi hvor liden Cours-Differencen end er, bliver den altid et National-Tab ved Varehandelen. Omendskjøndt vi have Aarsag til at glæde os over det gode Fremskridt, vort Pengevæsen har gjort, saa er det dog ikkun en Selvfølge af dets Fundation; og Administrationen kan efter min individuelle Formening aldrig forlade Principet for Bankens Jndretning og Jnteresse, i hvor trykkende det endog maatte synes for dens Stats Debitorer. Men turde Debitorerne ikke smigre sig med, at Finantserne, i den gunstige Periode, som efter alt Ovenanførte kan haabes og forventes, vilde opstaae som Mellemmand imellem dem og Banken, ved at blive de førstes Creditorer til 4 pCt. Rente, og 1/2 pCt. Afdrag paa Capitalen, imod det samme Hypothek som Banken eier, og derved indfrie National-Gielden til Banken; hvilket visseligen af Undersaatterne vilde blive paaskjønnet med dyb Taknemmelighed.