Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-05-15
J Aaret 1814, da Keiserdømmet omstyrtedes, vilde han, der saa ivrigen havde forsvaret Napoleons Sag, især i den sidste Tid, ikke længer være Medarbeider af Journal des Debats, og begyndte derfor en Spectateur francis, men den gjorde ingen synderlig Lykke. Han blev nu Medarbeider af Onotidienne: et Blad, der gik ligesaa heftigen løs paa Napoleon, som Journ. d. Deb. havde rost ham. Bruun skrev i Bladets Aand, og dette Vendekaaberie paadrog ham bittre Angreb, ja endog en Udfordring fra H. Anger, Medarbeider af et uafhængigt Blad. Tvekampen blev vel paa Kamppladsen, ved Venners Mellemkomst, forhindret, men Angers tilbagekaldte ikke hvad han, i et trykt Stykke, om Bruuns Characteer havde sagt. Adskillige Aar i Forveien var han, som Medarbeider af Journal d. Paris, bleven mishandlet paa sit eget Værelse af den polytechniske Skoles Elever, fordi han i et Stykke, som hans Navn dog ikke stod under, havde gjort sig lystig over een af deres Professorer, den lærde Blot. Denne skrev nu, for at forebygge den Mistanke, at han havde foranlediget hin nedrige Handling, et rosende Stykke mod Bruun, som igjen roste Biot, og bad Politiet, ikke lovligen at forfølge det mod ham udøvede Overfald, Siden forlod han igjen Quotidienne, vendte tilbage til Journal de Debats, hvis Medredacteur han blev lige til sin Død, med en aarlig Løn af 8000 Fr. Han beilede til den af Societe des Bonnes lettres udsatte Priis for en Afhandling om Legitimiteten, men uden at vinde den. 1812 skrev han Apologies des Louis XVIII. og lod den uddele blandt den Deel af Nationens Repræsentanter, der vare imod Bourbonnerne. Han døde i sin bedste Manddoms Alder, maaskee meere af alt for anspændt Arbeidsomhed og Tænken, end af nogen legemlig Skrøbelighed. Journ. d. Debats, der altid har udmærket sig ved Sprogreenhed, gav ham, efter hans Død, det Vidnesbyrd, at han haandhævede det franske Sprog paa det bedste, endskjøndt der stundom indsnege sig Smaafeil i hans Stiil. Han efterlod sin Enke med to Sønner ingen Formue; men Redactionen for Journ. d. Debats pensionerer hende med 1200 Fr. - Hovedegenskaberne i hans Characteer vare en ligesaa stadig Oppositionsaand, som ustadig Tænkemaade. Hvad Ustadigheden i hans politiske Grundsætninger angaaer, da kunde den maaskee finde Undskyldning i hans Stilling, som politisk Organ for et Folk, der er modesygendog i sine Meninger. Som Forfatter besad han, allerede førend han kom til Frankrig, i sit Modersmaal, den Lethed i Stiil og Foredrag, som de Franske agte saa høit og som han i deres uddannede Sprog, og ved sit Ophold i Landet selv, kunde gjøre end mere gjældende. Skade at hans fleste og vigtigste Værker ere geographiske, altsaa mere underkastede Tidens Forandring end andre videnskabelige Arbeider, og at hans historisk politisk æsthetiske Stykker for det meste, som Fostere af Tiden og beregnede paa Tiden, vare indførte i politiske Tidsskrifter, som sjeldent læses, naar de ere nogle Aar gamle. Mueligen vilman samle de udvalgteste af hans Arbeider og udgive dem i en egen Samling. J hvert Tilfælde vil hans Navn blive uforglemmeligt i den franske Literatur, og, naar man ikke mere tænker paa hans Svagheder, vil man end mindes ham som en særdeles aandrig Skribent. Han lempede sig gjerne efter den franske Nations Fordomme, og forandrede derfor endog sit danske Navn fra Malthe til Malt, og fra Bruun, til Brun, som er fransk, medens det første klingede saa fremmed noget, som maaskee ikke havde været nødvendigt, thi den berømte Anatom Winsløv havde ogsaa et fremmedklingende Navn, men forandrede det ikke, og blev desuagtet uddødelig i Frankrige. Mærkeligt er det, at Malthe Conrad Bruun hverken af Napoleon eller Bourbonnerne havde faaet nogen Pension eller Ve lønning.