Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-08-04
J den østlige Side af Høien, nogle Alen over Jordfladen, bemærke vi en Aabning, dannet ved fire Stene, hvoraf den øverste rager lidet frem af Jorden over de andre. Dette er den snevre og møisomme Nedgang til den underjordiske Gravhvælving. Efterat man deels har ladet sig glide, deels er krøben ned gjennem Aabningen, kommer man ind i en Steenkiste, 7 Alen lang fra Aabningen at regne, halvanden bred og omtrent 2 Alen høi. Denne Gang af tilhugne Kampesteene fører os ind i den store Gravhule giennem en regelmæssig fiirkantet Aabning, der formodentlig, da Hulen blev opdaget, har været tillukt med Steen eller Jord, hvormed maaskee ogsaa hele Gangen har været fyldt. *) Om danske Jettestuer og Gravkamre i Almindelighed (skiøndt ei med fuldkommen nøiagtig Ad skilling) læses i Hr. Prof. B. Thorlacius's Bemærkninger over Hedenolds=Høie i Danmark. Kbh. 1809, S. 2836. Her omtales S. 32. ogsaa Jettestuen i Ølstykke Herred; men Stedet Yerløse, som der nævnes, veed jeg ingen Beskeed om. Her ere vi da i Jordens tause Skiød, i vore Fædres Helligdom, ligesom ved Trolddom forflyttede dybt ind i Hedenold, og ved en bred Kløft adskilte fra Nutid. - Vi træde ind i den skumle Hulle med Anelser, liig dem, som opstige hos os, naar vi ved Sagas Haand begive os ind i den fierne Oltids Skyggeverden. Et gaadefuldt Mørke ruger over denne, og neppe formaae vi at skielne enkelte af de høie, blege Skikkelser, der bevæge sig i den mørke Baggrund. Dog drives vi frem af en mægtig Følelse, og den hellige Skumring, hvori Skyggerne vandre, vækker vor Ærefrygt. Men i Øst udvælder af det klare Dyb den luende Sol der giennem Tidens Nat sender os Evigheds Glands. En Straale af denne naaer ogsaa til den mørke Oldtid, splittet, og atter giennem Poesien forenet i Myther og Sagn, klarer den det skumle, natlige Mørke til en ærværdig Dæmring, og vi vandre med tryggere Fied blandt Kæmpernes Skygger. En trykkende Følelse betog mig næsten Veiret, da jeg med Møie var kommen ned igjennem det snevre Hull, og nu saae den mørke Gang for mig. Men efter nogle Øieblik Ophold i den store Hule aandede jeg frit under den kelige Hvælving, og ved den sparsomme Lysning, der falder giennem Indgangen, saae jeg, at den ikke, som jeg havde meent, gaaer i lige Retning med Gangen; men strækker sig fra Nord til Syd. Ved Skinnet af en Lygte toge vi den nu nøiere i Øiesyn. Femten store Kampestene, hvoraf nogle staae 3 til 4, ingen under 2 til 3 Alen over Jorden, ere opreiste i en aflang Kreds, der har 11 Alen i Længden og i Midten er fem Alen bred. Ovenpaa disse tætstaaende Stene hvile paa langs fire endnu meget større og meere uregelmæssige, som danne Hulens Loft, og hvis Bredde udgiør dens hele Længde af 11 til 12 Alen. Enhver Aabning, frembragt ved de store Stenes uregelmæssige Form, er lukket med mindre, og Vægstenene ere overalt, hvor de ikke umiddelbar berøre hinanden, omhyggeligen kilede med flade, tilhugne og tilspidsede Stene, deels af Kamp og Flint, deels af Sandsteen. Paa de fleste Steder sidde disse Kiler endnu saa fast, at det ei var muligt at faae dem ud, uden at brække dem sønder med Vold, imellem to af de mindste, kiendeligen tilhugne Vægstene fandt jeg dem saameget løsnede, at de kunde tages ud med Haanden. Med Forundring seer man den Omhyggelighed, der overalt spores ved Hulens Bygning, og forbauset tænker man sig tillige den uhyre Kraft, som derved er anvendt. Det Hele ligner mere en Klippehvælving, udhullet i Fieldet ved Menneskehaand, end et Gravkammer, bygget af enkelte Stene. Et næsten rædsomt Syn give disse store, overhængende Steenblokke, der i uordentlige Masser danne det hvælvede Loft, og paa nogle Steder synes ligesom frit svævende over Hovedet. Den største af disse Loftstene er den, som ligger omtrent lige over Indgangen til Hulen, og hvis Længde i det Hele maa udgjøre 6 til 7 Alen og Breden 3 til 4. Gravhulens Høide er ikke eens overalt, i en Hvælving, som dannes ved to af de store Loftstene, udgjør den omtrent 6 Alen; ellers er den 4 til 5 Alen. Paa Bunden finder man den almindelige gule Sand, sparsomt blandet med Flintesteen. Forgieves vilde man søge om Levninger af de Been eller den Aske, som denne mægtige Gravhule engang giemte, eller nogen af de Steenknive og andre Redskaber, som Fædrene her jordede med de døde Heltes Levninger - for længe siden er Hulen omrodet fra den ene Ende til den anden, og hvad her fandtes borttaget eller adsplittet.