Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1825-09-13
Nogle faa Kreditorer, som have givet Hr. Kammerherren, Prøver paa deres ædle Tænkemaade, nævner han ikke, af Frygt for, derved at paadrage dem selv en og anden af : hans Fienders Fiendskab; dog yder Oldingen, Statsminister Grev Schimmelmann høit sin Tak, fordi han ikke har taget i Betænkning at kavere for hans Redelighed, med Hensyn til nogle bortkomne første Prioritets Obligationer, til hvis Mortifikation er løst Bevilling. J det Theologiske er ogsaa begyndt en Strid, som ikke kan blive uden alvorlige Følger. Sagen er kortelig denne: Neppe var et Skrift under Titel Katholicismens og Protestantismens Kirkeforfatning, Lære og Ritus, af Dr. H. N. Clausen, Professor i Theologien ved Kjøbenhavns Universitet, anmeldt i Aviserne, før Dagen derpaa blev averteret: "Kirkens Gjenmæle mod Professor Theologi Dr. H. N. Clausen ved Nik. Fred. Sev. Grundtvig, Kapellan ved vor Frelsers Kirke. I dette Feidebrev, som Forfatteren kalder sit Skrift, der foruden en Fortale paa 10 Sider bestaaer kun af 3 Ark, har Man det Særsyn, at en danskeluthersk Præst udelukke, en Theolog af Kirken formedelst hans Anskuelse af kristelig Religion og Protestantisme, og paastaaer, at som ærlig Mand maa han enten gjøre den kristelige Kirke høitidelig Afbigt for sin ukristelige og forargelige Lærdom, eller nedlægge sit Embede og aflægge sit kristelige Navn. Dette - vedbliver Hr. Grundtvig - er min ufravigelige Paastand, i den kristelige Kirkes og Menigheds Navn, og vil Professor Clausen ingen af Delene, da erklærer jeg ham herved, paa Kirkens Vegne, som var, som er, og som skal blive, og hvis Lærdom ligger klart, udfoldet, velbekjendt i dens Historie, paa den eneste ægte historiskekristelige Kirkes Vegne, for en falsk Lærer, som misbruger det kristelige Navn til, saavidt han formaaer, at forvirre og forføre Menigheden, stræber at undergrave den Kirke, han udgiver sig for at ville tjene og befæste. Jnderlig skal det glæde mig, om denne betingede Erklæring: aldrig træder i Kraft, men min Paastand kan jeg aldrig, uden selv at udelukke mig af Kirken, tage tilbage. Jdet Forfatteren siden erklærer dette Nødværge for uundgaaeligt, er han tillige saa skaansom, paa Kirkens Vegne oprigtig at bede Øvrigheden om get borgerligt Tolerance Edikt, saa Udelukkelsen, for hvem der ikke tillige har brudt en borgerlig Forpligtelse, bliver uden alle borgerlige Følger!" Iøvrigt ivrer Forfatteren meget imod det nye eregetiske Pavedom, under hvilket nu hele den kristne Menighed sukker, (men for hvilken Feiltagelse Hr. Gr. dog undskylder Luther og de andre Reformatorer) saavelsom den jesuitiske Moral, der ei bryder sig om Bogstaverne i en Forpligtelse; men lægger en egen Mening som Aand der. Ved alle de horrible Domme, over Professor Clausen, hvoraf Skriftet er opfyldt, saasom at han driver Spot med Præsterne, for di de ikke bryde deres Ord, er det paafaldende, at høre denne Forfatterens egen Tilstaaelse: At jeg ikke før, i en Tid, der vrimler af falske Lærere, har gjort dette Skridt, kommer især deraf, at jeg først nylig er kommet til klar Erkjendelse af, hvad der er den fristelige Kirkes urokkelige og uforanderlige Grundvoldt Nu derimod gaaer han frem med en Sikkerhed, som han veed maa være Alle indlysende, og er vis paa, at Grundsætningen nu aldrig meer kan oversees, saalænge der er en kristelig Kirke o. s. fr. - Forhen var det dog kun Paven, som drømte sig ufeilbar!