Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-07-16
Kjøbenhavn, den 12te Juli. Gudstjenesten i Roeskilde Domkirke, som gik forud Stænderforsamlingens Aabning, var meget høitidelig: dog antager jeg den Slutning for noget overilet, at den Vrimmel af Menneskeer allevegne fra, som bivaanede den, skulde kunne føres som Vidne for en tiltagende Jnteresse i Folket for Stænderinstitutionen. De gamle Psalmer af den hedengangne Provst Smith bleve afsungne, og de ere jo ogsaa, især den Sidste, meget smukke. Bønnen blev oplæst af Provst Pram=Gad. Biskop Mynster prædikede omtrent en Time, naar man betænker, at der kun fattes denne Mand tre Aar i de syrgange Ti, som almindeligen ere Støvets Aar, maa man forbauses over denne Veltalenhedens Jld og Kraft, som hos ham synes uforgængelige. – Rørende var det at see, hvor Mangfoldige der dvælede ved Betragtningen af Frederik den Sjettes Kiste; der laae en heel Andagt i hvert Blik Dyb Gjenklang fandt det derfor i alle Hjerter, da Biskoppen i sin Tale gik fra Grav og til Grav i den ærværdige Helligdom, som gjemmer næsten alle de oldenborgske Kongers Støv, og standsede ved Frederik den Godes. - Der var, efter Gudstjenesten, en stærk Trængsel, for ret at tage de berømte Personligheder i Øiesyn, længe hviilte mit Blik paa Ørsted, denne vidunderlige Mand, der dominerer en saa uhyre Kundskabsmasse og med en bevægelig Aand forener en urokkelig Retsindighed. Han forekom mig nedbøiet, lidende. Af de Deputerede var der Jngen, der saaledes fængslede Mængdens Opmærksomhed, som Constitutionalismens erklærede og prøvede Venner, og blandt disse Jngen, som Lehmann. Paa hele min Reise, og under mit Ophold her i Staden, har jeg overbeviist mig om, at Folket dennegang ikke bygger større Forhaabninger paa Nogen, end paa denne unge, kundskabsrige, veltalende og retskafne Mand. – Dagen for Forsamlingen aabnedes, havde man, i to Kredse, foranstaltet Prøvevalg af en Præsident, og Mange ville, denne Tohed, see et Varsel om, at de politiske Partier dennegang ville træde i skarpere Modsætning til hinanden, end nogensinde. At Clausen, ved det afgjørende Valg, blev Præsident, er vist en Vinding, ikke for noget enkelt Partie, men for hele Forsamlingen, ja, for hele Fædrelandet. Det vilde være vanskeligt, blandt samtlige Deputerede, at finde Nogen, der i alle Henseender er saa skikket til at remplacere Schouw, som Clausen, vi finde hos disse Mænd samme Kundskabsfylde, samme Aands modenhed, samme Retsindighed, samme practiske Dygtighed og samme Hjerte, samme Syn for Fædrelandets Trang og Tarv. Var Schouw endelig konstitutionelsindet, da er Clausen det ogsaa, men ligesom Hiin forener Denne med sine Ønsker og Bestræbelser i denne Retning en saa klar Besindighed, en saa dyb Respect for al bestaaende lovlig Orden, at selv de ivrigste Absolutister ikke kunne betragte ham med Mistillid. Ørsted's Tale har, saavidt min Erfaring gaaer, gjort et godt Jndtryk, der gaaer en mild, forsonende Aand gjennem dette skjønne Foredrag. Den kongelige Besked til Stænderne indeholder adskilligt Glædeligt og adskilligt Nedslaaende. Til det Første regner jeg de stænderske Comiteer, som der gives Løfte om; er det end ikke Det, Stænderne have ønsket, saa er det dog altid en Udvikling af Stænderinstitutionen, og selv med smaae Fremskridt maae vi, efter Omstændighederne, tage tiltakke. Forøvrigt ere disse stænderske Comiteer, ligesaalidet som det hele raadgivende Stændervæsen, voxet paa dansk Grund. Men den Tid vil vel komme, da vi ikke behøve at gaae i Skole hos Preusserne mere. Til det Sidste henfører jeg, at Kongen ikke har villet indrømme de Lempelser i Trykkefrihedsanordningerne, hvorpaa Stænderne have andraget. Det er ikke uden den inderligste Bedrøvelse, man læser de Udtryk, hvori dette Afslag er givet, og det er udentvivl af en dyb og sørgelig Betydning, at Regjeringen og de Bedste blandt Folket skulle have saa grundforskjellige Meninger om et saadant Livsanliggende. Jeg for min Part troer, at en retfærdig og folkesæl Regjering aldrig vil have noget at frygte af en fri Presse, men tvertimod i den finde sin troeste Støtte. Misbrug af en ufri Presse ere udentvivl den sørgeligste Nødvendigheds bittre Frugter; man gjøre Pressen fri, og de Misbrug, hvorover man nu klager, ville ophøre af sig selv." Opfordring til Sogneforstanderskaberne.