Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-04-26
Kong Oscar har den 16de April, ledsaget af Kronprindsen samt Prindserne Oscar og August, forladt Christiania, for at vende tilbage til Stockholm. Et Trøstens Ord til min Enke. Endeligen, min Elskede, lever jeg op igjen, thi jeg er død og har fundet Himlen, som Du lovede mig paa vor Forlovelsesdag. Min sidste Villie kjender Du; det var den, at vorde Din Mand. Saasnart jeg var bleven det, havde jeg ingen Villie meere. Da Du gik efter mit Liig, forekom Du mig elskværdigere, end nogensinde, thi det var den første Gang i Dit Liv, Du fulgte mig. Har Du ikke gjort Alt, forat lette mig Døden, Havde Du ikke vænt mig til, at trykke Øinene til Var jeg ikke i den Grad Dit Liv, at mit Liv slet intet Liv var Mand og Kon ere et Legem og een Sjæl, saaledes gik det ogsaa os, thi jeg var egentligen slet Jntet . . . Du var baade Mand og Kone. Alt har jeg offret Dig, Alt. Jeg havde ingen Sands meere for Musik, thi Du bragte mig til at glemme al Harmoni, jeg havde ingen Sands mere for Jagten, siden Du overbeviste mig om, at jeg havde skudt en Buk, jeg havde ingen Sands mere for Digtekunsten, thi jeg frygtede at vorde udødelig, Saalænge jeg levede, levede jeg for Dig og var død for mig; nu, da jeg er død, lever jeg for mig og er død for Dig! Hvor jeg føler mig lettet, Nu ligger kun en Haandfuld Jord paa mit Hjerte, før laae et heelt Bjerg derpaa. Ak, min elskede Enke mit Liv og min Død, Sørg ikke formeget over min evige Ro, fat Mod, vær en Mand, som Du altid har været, O, græd ikke, der er Jngen i Stuen, og for mig har Du jo aldrig generet Dig. Fire Aar har Du, ved Din rastløse Underholdning, forkortet mig Livet; Du havde kun Øine for mine Skridt, kun Øren for mine Ord; Du havde kun Taarer for mig. Du viste hele Verden et muntert Ansigt, og kun i mit Bryst udøste Du Dine Jammerklager. Og hvorledes har jeg lønnet Dig, jeg Utaknemmelige? Har jeg ikke forarget Dig ved min hele Tilværelse? Ja, fortrædiger jeg Dig ikke ogsaa nu ved disse Ord fra min Kiste, som om jeg partout vilde have det sidste Ord, O, stands Dine Taarer, Du mit efterladte Værk, Det sorte Bind vil klæde Dig saa smukt, at Du snart vil finde en ny Forlægger. Ak, hvor er mig Døden dog kjær, naar jeg blot tænker tilbage paa Dig! O, strig ikke, jeg hører det jo ikke. Hvorfor bøier Du Dig saa ængsteligt over mit Liig, Jeg aander jo ikke mere. Lad Dig ikke skuffe af mine aabentstaaende, Øine; jeg forbliver, selv i Døden, en Ægtemand, og seer med aabne Øine Intet. Hengiv Dig ikke altformeget til Din Trøstløshed, Kom den Dag ihu, da Din lille Mops døde; da græd og jamrede Du endnu langt hjerteligere. Jeg troede, Du skulde fortvivlet. Men fireogtyve Timer efter fik Du en ny Hund, og den gamle var glemt. Og det var dog saagar en Mops, men jeg er dog kun en Ægtemand, Saa lev vel, forglem mig, og tag Dig, saasnart Anstanden tillader, en anden Mand. Kun ikke ham, som Du tænkte paa igaar, da Du sad ved min Dødsseng, thi ham elskede Du kun i Sammenligning med Din endnu levende Mand, og saa finde Konerne alle andre Mænd dobbelt elskværdige. O, tro ikke om mig, at jeg ønsker Dig en evig Enkestand. Jeg besidder formegen Broderkjærlighed til at jeg ikke ogsaa skulde unde Andre den Herlighed, allerede paa Jorden at luttres og optugtes for Himlen. Jeg vil, at Du skal gifte Dig igjen, og derfor forbyder jeg Dig det, thi saa veed jeg vist, at Du gjør det. Med Din anden Mand vil Du sikkert ofte tale om mig, idet Du dagligen opregner mine Dyder for ham. Din første Mand vil være Dig kjærere i sin Grav, end den Anden ilive! Saphir.