Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-06-30
Min Sextant, mine Bøger og Doctor Gerards Flasker og Apparater bleve opstillede til Parade. Man tilføiede os ingen Fortred, og vi opvakte udentvivlden Formening, at vi vare Hexemestre. - Vi havde ikke opholdet os mange Tider i Kabul førend vi hørte tale om Missionairen hos Jøderne, Hr. Wolfs Vanheld, som var arresteret i en Landsbye i Naboelaget; Vi forsømte ikke et Øieblik for at komme ham til Hielp. Dagen derpaa indfandt han sig hos os og meddeelte os en lang og mærkværdig Fortælling om sin Frelse fra Slaveriet og Døden. Han synes, som en anden Benjamin af Tudela, at have begivet sig paa Reisen for at opsøge Jsraliterne, og han var reist ind i Tartariet under det Foregivende, at han var en Jøde, som er den bedste Maade, hvorpaa man kan reise i mahomedanske Lande. Men han var gaaet over til Kristendommen, og forkyndte den for Levningerne af det bebraiske Folk, tillige erklærede han, at det var hans Formaal at opsøge de forlorne isralitiske Stammer, dog giorde han sig ikke megen Umage derfor i Ka bul, uagtet Afghanerne udgive sig for deres Efterkommere. Vi bøde ham være hiertelig velkommen, uagtet vi ikke kunde istemme hans Meninger om Verdens Ende. Han havde været i Bokhara, men havde ikke dristet sig til at præke Kristendommen i dette Jslamismens Middelpunkt, det Vanheld, som var mødt ham, kom af at han havde udgivet sig for en Hadschi eller mahomedansk Pilegrim. Vi havde i Forveien hørt tale om vor Værts, Navad Jubbar Khans elskværdige Karakteer, og vi fandt i ham, ved at giøre hans Bekiendtskab, en fuldkommen Patriark. Han bilagte alle Tvistigheder imellem hans mange og uroelige Brødre. Uagtet han er den ældste blandt dem, og har regieret over nogle Provinser, har han dog ingen ærgierrige Ønsker. Hans Broder, Regenten i Kabul, Dost Mahommed Khan, har giengieldet mange af hans udviste Tienester ved at confisqvere hans Eiendomme; men han taler aldrig om hans Utaknemmelighed. Han siger, at Gud har rigeligen sørget for hans Fornødenheder, og bekiender, at der gives kun faa Glæder, som kunne sættes ved Siden af den Fornøielse, at kunne giøre Godt mod sin Næste og glæde sig over denne Verden, uden at være forpligtet til at regiere. Jeg har, siger Burnes, erfaret at Namabs Karakteer ikke er falsk, men at han taler som han tænker. Man kan ikke tænke sig en mer beskeden og meere afholdt Mand; han er meget simpel i sin Dragt og Adfærd, og i høi Grad venlig og forekommende, naar han viser sig paa Gaderne. staaer Folket stille for at velsigne ham; han er Europæerne meget hengiven. Vi bad ham om at forskaffe os Audience hos Regenten hans Broder, Dost Mahommed Khan; han foredrog Denne vort Ønske, og vi bleve nu meget høiligt indbudne den 4de Mai til et Middagsmaaltid om Aftenen. Doctor Gerard var syg, men Dr. Wolff og jeg bleve om Aftenen førte til Bala His far, eller det Kongelige Palads, hvor Regenten modtog os med megen Artighed. Da vi traadte ind i Værelset saa stod han op, hilsede paa os paa persisk Maneer og indbod os til at sætte os ned ved Siden af ham paa et Fløiels Teppe. Han forsikkrede, at vi vare velkomne i hans Land, og, uagtet han kiendte kun faa af vore Landsmænd, saa agtede han dog vor Nation og vor Karakteer. Jeg svarede derpaa saa høfligt, som det var mig mueligt, hvorved jeg priste hans Regierings Retfærdighed og den Beskyttelse, som han forunde de Reisende og Kiøbmændene. Da vi fatte os ned, saa bemærkede vi at Selskabet bestod af 8 indfødte Herrer og tre af Regentens Sønner. Vi befandt os i et lidet nydeligt Gemak, men hvori der dog ikke faaes nogen anden Dekoration end Teppet. Conversationen i denne Aften omfattede en saa stor Mængde Gienstande, at det er vanskeligt at kunne omtale dem alle; Dost Mahommed Khan lagde for Dagen meget udbredte Kundskaber, en skarp Forstand og en levende Vide begiærlighed. Han var især begiærlig efter at faae Kundskab om Europas Tilstand, Kongernes Antal, deres giensidige Forhold, og ønskede tillige Forklaring over hvorledes, da deres Lande grændse saanær til hinanden, de kunne bestaae uden giensidigen at ødelægge hinanden. Jeg forklarede ham nu det politiske Ligevægts=System, som hersker i Europa, han havde hørt tale om det. Han bad mig nu om at meddele ham Oplysning om Englands Jndtægter, om Maaden hvorpaa de blive krævede, og hvorledes Lovene blive givne, og om de Produkter Jordbunden yder. Efter en kort Forklaring derover begreb han fuldkommen vor Forfatning, og yttrede, at det ikke var at undre sig over, at alle vore Foretagender maatte lykkes, da de Jndtægter vi hæve af Folket ere bestemte til at betale Statens Gield og Udgifter; I erholde vel derfor, sagde han, Eders Rigdom fra Indien. Jeg forsikkrede ham derpaa, at de Jndtægter, som hæves i Jndien, blive forbrugte i Landet selv; men at den eneste Fordeel, som Besiddelsen af dette Land forskaffer England, bestaaer i, at det aabner en Udførsels=Kanal for vor Handel, og at ingen andre Rigdomme vandre derfra til England uden nogle 100,000 Pund Sterling og den Formue, som Regieringens Embedsmænd bringe med sig hiem. Jeg har ikke truffet paa nogen Asiater, som har villet troe paa denne Erklæring; men Dost Mahommed Khan svarede, at det er en tilfredsstillende Retfærdiggjørelse af Jndiens Crobring; J have, sagde han, ladet de indfødte Fyrster beholde meget af deres Rigdomme; J have derfor ikke havt nødigt at kiæmpe imod Fortvivlelsen, og I ere retfærdige i Eders Domstole. Han udspurgte os derpaa hvorledes det stod sig med de mahomedanske Fyrstendømmers Tilstand i Jndien, og hvorledes det hænger sammen med Runjet Singhs Magt (som han nu skal føre Krig med, og hvorved han yttrede den Mening, at han ikke heller vilde blive forskaanet af Englænderne; ogsaa ønskede han at erfare, om vi have nogen Planer for mod Kabul. Han havde ladet sig fortælle af nogle russiske Kiøbmænd, at Armeerne i deres Fædreneland completteres ved Konskription, og han ønskede at vide om den samme Indretning fandt Sted i alle europæiske Lande. Derpaa udspurgte han mig om China; om det engelske Maskinvæsen; om hvilken Stad jeg holdt for den mærkværdigste i Jndien, hvorpaa jeg svarede: Delhi, og om mange andre Ting. Endelig spurgte han mig, hvorfor jeg havde forladt Jndien, og hvorfor jeg havde forandret min Klædedragt. Jeg svarede, at det kom af at jeg følte en stor Lyst til at besee fremmede Lande, og at jeg havde ifinde at reise over Bokhara tilbage til Europa, at jeg havde forandre min Dragt for at man ikke skulde pege Fingre af mig i Landet; men at jeg derfor ingenlunde ønsker at skiule for ham, eller for Regenten i noget andet Land, at jeg er en Englænder. Han svarede i meget godmodige Udtryk, og billigede min Beslutning og de Bevæggrunde, hvorfor jeg havde forandret min Klædedragt. Dost Mahommed Khan vendte sig derpaa til Hr. Wolff og lod ham fortælle hvad der var mødt ham. Da han havde henvendt sin Opmærksomhed paa hans Hverv, saa havde han indbudt nogle mahomedanske Lærde til Bord, som havde forberedet sig til en Disputation om Religions=Anliggender. Da jeg agerede Tolk for Hr. Wolff, saa kunde jeg anføre de forskiellige Argumenter som bleve anførte fra begge Sider; men jeg vil ikke indlade mig derpaa da Hr. Wolff vil vist selv bekiendtgiøre dem. Som det pleier at være Tilfældet; det lykkedes ikke det ene Partie at overbevise det andet, og uden den beundringsværdige Takt, som Regenten udviiste, kunde det let have draget ubehagelige Følger efter sig. Mahomedanerne troede at have vundet Seieren, og opfordrede mig til at afgive min Kiendelse; jeg slap derfra med at sige, at jeg ikke var nogen Muhllah (Præst). Da imidlertid de ærværdige Doctorer syntes at bygge deres Troe paa Fornuftgrude, saa holdt jeg denne Leilighed for at være alt for gunstig, for ikke at giøre et Forsøg paa, om jeg ikke kunde fremkomme med et originalt Argument. Jeg bad nu at de vilde sige mig hvilke Timer der vare bestemte til Bønner. De svarede iblandt andre, Tiden før Solens Op- og Nedgang. Ere disse de Timer, som ere strengt foreskrevne i Koranen, Ja svarede Præsten, og den som forsømmer dem, er en Vantroe. Nu bad jeg ham om at sige mig hvorledes disse Bønner skulle holdes under Polarkredsen, hvor Solen hverken gaaer op eller ned i 5 til 6 Maaneder. Et saadant Argument havde Præsten endnu ikke hørt. Han stammede nogle forvirrede Talemaader frem og forsikkrede tilsidst, at i hine Lande vare Bønner ikke fornødne, og at det var nok at fremsige Mohamedanernes Credez eller Culuma. Jeg bad nu den Skriftlærde at nævne mig det Kapitel af Koranen, hvorpaa han byggede sin Sætning men det formaaede han ikke, da det ikke staaer i Koranen, der opstod nu en heftig Disput imellem Afghanerne, Sagen blev ikke videre omtalt og Samtalen dreiede sig hen til mere forstaaelige Ting. Jnden vi begave os bort, giorde Khanen et meget venskabeligt Tilbud med Hensyn til vor Reise og tilbød at vilde medgive os Breve til Cheferne ved Oxus og Khanen i Bokhara. Ogsaa opfordrede han os til at besøge ham hyppigt under vort Ophold i Kabul, da han gjerne vilde høre tale om andre Lande, og vi vilde altid være ham velkomne. Vi forlode ham ved Midnat, meget fornøiede over den Maade paa hvilken vi vare blevne modtagne, og over Dost Mahommed Khans Forhold og den kloge Maade hvorpaa han forstod at comportere sig. Vor Omgang med Folket i Kabul var langt behageligere end det var i Pescharer; thi vi opholdt os ikke i en Chefs Bolig og bleve ikke saa besværede af Besøg. Afghanerne ere et maadeligt Folk i sine Nydelser, et simpelt Folk i sine Sæder og af en standhaftig Karakteer; de udspurgte mig nøie om Europa, hvis Nationer inddeles i 12 Kollads eller Kroner, egentlig Hatte. Det var behageligt at erfare disse Menneskers, selv de ældstes, Videlyst. Det værste ved Mohamedanismen er, at den holder sine Bekiendere i en vis bestemt Kreds af Civilisation; deres Sæder og Skikke synes aldrig at kunne forandres; de besidde lærde Kundskaber; men som tilhøre en anden Tidsalder. Deres Sprog er persisk, men ikke det smidige og elegante i Jran. Afghanerne ere en Nation af Børn, de klamres og slaaes med hinanden, og blive kort efter gode Venner. De ere ikke istand til at skiule deres Sindelag for hinanden og hvo der besidder en kun nogenlunde øvet Forstand, vil let kunne giennemskue deres Hensigter; de tilstaae selv, at Misundelse er deres Hovedfeil. Jntet Folk er meere uskikket til Kabaler. Deres Ladhed er paafaldende; de kunne sidde hele Dage og gloe paa hinanden; med alt dette ere de dog godt klædte, sunde og vel tilmode. Deres Nationalkarakteer gjorde et fordeelagtigt Jndtryk paa mig. Kabul er en meget uroelig og larmende Stad; om Eftermiddagen er der en saadan Tummel at man ikke kan høre den, som gaaer ved Siden af En. Den store Bazar Chouchut er en smagfuld Portikus, 600 Fod lang og 80 Fod bred, inddeelt i fire Deele, Loftet er malet og over Boderne have nogle Borgere deres Boeliger; Planen er anlagt med Skarpsindighed, men ikke ganske udført. Man maae beundre de Silketøier og andre Varer, som ere udstillede til Salg under disse Buegange. Om Aftenenen er Bazaren meget interessant; thi enhver Bod bliver oplyst af en Lampe, saa at den seer ud som at den var illumineret. J mange af Boderne sælges tørrede Frugter; i andre sælges Fiederkræe, og Vildt. Skomagernes og Jsenkræmmernes Boder ere meget ziirligt indrettede, der findes ogsaa Bog= og Papiirhandlere, af Papiret er meget russisk og af en blaae Farve. I de Gader hvor den meeste Folkestimmel finder Sted, seer man Personer, som fortælle Eventyr for Lediggængere, eller Dervischesom forkynde Prophetens Berømmelse og Daad; naar disse berømte Folk faae Øie paa en Bager, saa forlange de af ham en Kage i Prophetens Navn Man seer ingen Vogne i Kabul; Gaderne ere meget snevre, men ere giennemskaarne med smaae tildækkede Kanaler med klart Vand, som er en stor Behagelighed for Stadens Jndvaanere, Staden er meget befolket og Jndvaanernes Antal angives til 60,000