Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-09-20
Ved min nylige Hjemkomst fra en Reise til Rostock læste jeg i Stiftsavisen af 1ste hujus Deres saakaldte "Berigtigelse" til en Artikel i Fædrelandet, betillet "Retspleien paa Falster. Denne Berigtigelse trænger til yderligere berigtigelse, hvilken jeg herved vil forsøge at levere, paa det Publicum ikke, ved at være mindre rigtigen veiledet, skal fælde en vrang Dom. Mit Forhold til Etatsraad Friis og til Sodemann har De temmelig nøiagtigen refereret. Men, ligesom De og Etatsraaden vare fuldkommen vidende om, at jeg for en temmelig stor Sum har tilkjøbt mig Forpagtningens Frugter igjennem alle Forpagtningsaarene, saaledes vidste De ogsaa at Sodemanns Bo i Rostock var under Fallit=Behandling. Deres Sandhedskjærlighed vil ikke tilstæde Dem at modsige Rigtigheden heraf, og det er derfor til Overflødighed at jeg bringer Dem i Erindring, at det endelige Arrangement imellem Boets Befuldmægtigede og mig, der stadfæstede Foreningen imellem Sodemann og mig, er foregaaet, – paa samme Tid De var Etatsraad Friis's juridiske Consulent - i Deres Huus og under Deres Medvirkning, om hvilken hine Befuldmægtigede henvendte sig til Dem og for hvilken De, ifølge Deres i Boet fremlagte Qvittering, er honoreret. De vidste følgelig, at Sodemann var Fal lent; men jeg har ladet mig sige, at, efter de danske Love, Jngen, der er betaget Raadigheden over sit Gods, retsgyldigen kan contrahere. Jeg seer nok, at De, for at legalisere Etatsraad Friis's Fremfærd imod mig, gaaer ud fra, at Sodemanns Fallissement ikke er publiceret her, men foruden at denne Omstændighed i det Høieste kunde bortfjerne den juridiske Ansvarlighed, imedens denne Klippe ikke er den eneste, der kan være at vogte sig for her, har man endvidere sagt mig, at det er ligegyldigt under hvilken Form De og Deres Committent vare underrettede om Fallissementet, og at den danske Skiftelovgivning endog i enkelte Dispositioner fremviser tydeligt Spor af, at den private Kundskab om at et Bo er under Skiftebehandling har samme Virkning med Hensyn til den, der har modtaget den, som den officielle. At Etatsraad Friis var ligesaa fuldkomment som De indviet i disse Forhold, er Noget, som til Evidents kan bevises, ligesom De vel ogsaa vil erindre Dem, at De ved andre Leiligheder, som Etatsraad FriissBefuldmægtigede, temmelig tydelig har erkjendt, at jeg havde en ganske anden Deel i Forpagtningen af Gedsøergaard og Nøisomhed, end den, der tilkommer en simpel Bestyrer af Avling og Oeconomi, Kundskaben om Sodemanns Stilling som Fallent maatte nødvendigviis henlede Deres Opmærksomhed paa hans juridiske Udygtighed til at contrahere og til at overdrage Etatsraad Friis hvad der under enhver Omstændighed tilhørte enten Førstnævntes Bo eller mig. At Sodemann uden ydre Paavirkning skulde have tilbudt Etatsraad Friis, at hæve Forpagtningscontracten og altsaa overdrage ham en Rettighed, af hvilken han kort i Forveien havde sat mig i Besiddelse, er en Paastand, for hvis Rigtighed De nok er langt fra at kunne indestaae. Det er ingenlunde troeligt, at en Mand, der, i Henseende til Opdragelse og Stilling, hæver sig over Pøbelen, af egen Drivt, uden fremmed Jndvirkning, kunde falde paa at begaae en Handling, der i saa høi Grad er moralsk forkastelig, at den nødvendigviis maa paadrage ham alle Retsindiges Ringeagt. De debiterer en factisk Urigtighed, naar De fortæller, at Etatsraad Friis ikke har været tilbøielig til at antage mig som Forpagter i Sodemanns Sted, og det frapperer mig, at De synes at have glemt, at Etatsraaden, endog igjennem Dem, har erklæret sig villig til at lade Forpagtningscontracten med Sodemann gaae over paa mig, blot med en uvæsentlig Forandring i Vilkaarene, der ikke gik ud paa forøget Præstation, men hvilken Forandring jeg dog ikke troede at burde underkaste mig. Dette Factum hverken kan eller vil De benægte, og det er deraf klart, ikke alene at Eieren har erkjendt den Dygtighed, hvormed jeg har bestyret Forpagtningen, men ogsaa, at Deres Paasagn om en Række af Misligholdelser af Forpagtningscontracten fra min Side er aldeles ubeføiet, thi Etatsraaden vilde neppe have været tilbøielig til at indlade sig i directe Forpagtningsforhold med en Mand, paa hvem Deres ufordeelagtige Skildring passede sig Deres Henviisning til Rets- og Forligelsesprotocollerne betyder ikke stort. Jeg behøver neppe at sige Dem, at ikke alle de, hvis Navn findes i disse Protocoller ere Fredsforstyrrere, og dersom det var mit Formaal, at recapitulere gamle Sager, vilde det ikke være vanskeligt at vise, at jeg ikke er Ophavsmand til de stedfundne Uovereensstemmelser, men at disse havde deres Rod i Eierens egne Foranstaltninger og den Redebonhed, hvormed disse, naar det gik ud paa at fortrædige mig, i Udførelsen understøttedes af hans nærmeste Omgivelser. Det er disse Bemærkninger jeg troer at burde tilføie Deres saakaldte "Berigtigelse". Hvorvidt De nu har havt nogen Deel i den mellem Etatsraad Friis og Sodemann afsluttede Forening, hvorved denne gav hvad der ikke tilhørte ham, og hiin modtog hvad han vidste at Giveren ikke formaaede at hjemle ham, fordi det tilhørte en tredie Mand, skal jeg lade være usagt, og indskrænke mig til den simple bemærkning, at det synes utroeligt, at Etatsraad Friis, som, efter hvad jeg troer at vide, honorerede Dem fast og aarligt netop for at holde Orden i hans Forpagtnings=Anliggender, skulde paa egen Haand og paa saa ansvarsfuld Maade have grebet ind i disse, og ligesaa utroeligt, at han, naar han behøvede juridisk Veiledning og hans Forretningsfører viste ham Sagen fra dens betænkelige Side, alligevel efter eget Tykke skulde have gjennemført en Foranstaltning, som kan lede til stort Ansvar, og allenfals vil fremkalde Forviklinger, som det ikke er let at beherske. Dersom det nu forholder sig saa, at De har undladt at gjøre Deres bedre Jndsigter gjældende ved denne Leilighed, kan De neppe frikiendes for moralsk Deelagtighed i Opførelsen af 1ste Act i det Drama, hvilket De, paa Etatsraad Friis's Vegne, aldeles conseqvent sluttede med at sætte mig ud af Virksomhed og berede mig en Fremtid, der viser sig i et ikke meget lovende Prospect. Jeg bemærker derhos, at Etatsraad Friis, som De veed, ikke havde en eneste Skilling tilgode i Forpagtningsafgift og at han altsaa ikke i oeconomiske Grunde, som jeg havde undladt at respectere, kan søge sin Frelse. Den rige Høst, som begge Gaardene lovede iaar, tilbød ham imidlertid en Gevinst, som jeg med Føie troede at kunde beregne Forpagteren til Jndtægt. Dersom det Rygte stadfæster sig, at en stor Deel af Kornet, fornemmelig af Hveden, formedelst Mangel af betimelig Jndhøstning, er gaaet tabt, er det Skade, at Etatsraaden ikke har vidst bedre at benytte en Fordeel, som han forstod at erhverve sig Adgang til at nyde. p. t. Ny Kirstineberg, den 18de September 1845. M. Lietze. en Til Hr. Forv. Fibiger paa Gedsøergaard. De er virkelig ikke den Mand, med hvem jeg øn skeer at indlade mig i Pennefeide, og da jeg ikke antager at De besidder den Tillid i Publicum, at Deres blotte Ord kan gjøre Rigtigheden af den factiske Beretning tvivlsom, som findes indrykket i Fædrelandet" No 1972 og hvortil jeg selv har leveret Materialierne, saa skulde jeg ikke have værdiget Deres Jnvectiver i Stifts avisen N. 109, hvorved De søger at nedsætte mig, og saaledes endmere forøge det Onde, De nyligen som Følge af Deres Stilling har været med at tilføie mig, andet Svar, end taus Foragt, dersom det ikke havde behaget Dem at krydre Deres Jnserat med urigtige Jnsinuationer, hvis Gjenstand ligger udenfor den paagjældende Sag. Det er imidlertid ikke meget, jeg har at sige Dem, og jeg skal vel vogte mig for at indlade mig meer med Dem end nødvendigt er. Min Færd her paa Landet har været af den Beskaffenhed, at den ikke med Føie har kunnet paadrage mig Dadel, og har ei heller været dadlet uden for den Kreds, hvor man har søgt at til sløre sine egne uværdige Drillerier og sin inhumane Fremgangsmaade, ved at overføre Aarsagen dertil paa mig. Hvilken virksom Deel De har havt i de mange Chicaner, hvormed jeg er bleven forfulgt, er noksom bekjendt, og hvormeget, samt med hvilken Glæde De har bidraget til at forøge disse, fremlyser tydeligen af Deres egne Ord, som De vist endnu vil kunne erindre, nemlig, at jeg inden Efteraaret mindst skulde faae 26 Processer paa Halsen. At De nævner mit Sammenstød med en af Godsets Huusmænd som Beviis paa voldsom og brutal Characteer, er et Misgreb, som jeg tilgiver Dem i den Overbeviisning, at De ikke formaaer at veie Aarsag og Virkning imod hinanden. Denne Huusmand kom til mig, viste en grov og ubehøvlet Fremfærd, truede endog med at ville slaae mig, af hvilken Grund jeg blev nødsaget til at tage mig selv tilrette. Deres Principal, hvis billighed imod mig jeg iøvrigt ikke kan rose, gjorde dog dengang en Undtagelse fra Regelen, idet han, som De veed, eller burde vide, strax opsagde Huusmanden til Fraflyttelse, og derved tilkjendegav, at han ansaae min Overilelse fremkaldt ved undskyldende Omstændigheder. For at anføre et Exempel, i hvilken forvansket Form Sandheden undertiden bliver bragt for Publicum, kan jeg ikke undlade at omtale, at De meget vel veed, at Hr. Godseier Tesdorpshavde den Godhed at tilbyde mig Græsning til alle mine Faar, hvis Antal forøvrigt beløb sig til 793 og ikke til 750, som De behager at referere; men at endeel af disse Faar endnu befindes at være paa Gedsøergaard og Nøisomhed, er deels en Følge af, at Gedsøergaards Eier har optaget 320 Faar paa Græs, som jeg har solgt til Hr. Kjøbmand Benzon, og deels fordi De selv i længere Tid har underhandlet med mig om Kjøbet af 192 Stkr. paa Nøisomhed værende Faar, hvorfor De kun for en Deel har tilbudet mig contant Betaling og forøvrigt en Mands Caution, som jeg anseer for at være uvederhæftig. - Min Formue er en Gjenstand, som ligger ganske udenfor Deres Ressort og som De er ude af Stand, til at sentere over. Det Lidet, jeg eier, og for hvilket jeg tilvisse ikke skylder Sodemann Tak, beroer i Gods eierens Kasse. Om det der vil sammelsmelte til Jntet eller bære gode Frugter, vil Tiden lære. - Med disse Linier haaber jeg at have afgjort min Regning med Dem personlig. p. t. Ny Kirstineberg, den 19de Septbr. 1845. M. Lietze.