Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-10-01
Keiserinde Josephines Testamente, fundet paa hendes Slot Malmaison. J den hellige Trefoldigheds: Faderens, Sønnens og den hellig Aands Navn. Jeg Marie Josephine Rose de Tascher, Enke efter Beauharnis, de Franskes Keiserinde, boende i min Enlighed paa mit Slot Malmaison, siden Napoleon for hele Verden forskjød mig, erklærer i den Eviges Aasyn, for hvilken jeg snart skal fremtræde, mine sidste Ønsker og Tænkemaade. - Jeg overleverer min Siel til Gud, min Skaber; jeg heder ham modtage den i sin Miskundhed, at glemme de Feil og Synder, som jeg har begaaet fra min Fødselsstund. Og uagtet jeg dertil er uværdig, vover jeg dog at haabe paa den Naade, at see min Aand lofte sig op til de Saliges Hjem. Jeg har altid troet paa Gud, paa alle Religionens Hemmeligheder, hvor meget end Buonaparte har arbeidet, paa at forstyrre denne min Tro; alligevel anklager jeg ham ikke for den Eviges høieste Domstoel, at have bekjendt sig til Atheismens System, thi hvis han var Atheist, bør dette tilregnes disse nedrige Smigrere, hvis lave Smiger og forbryderske Forførelser, hvilke, efter at have forvildet hans Jndbildningskraft, have forledet ham til at troe, at der ei over ham gaves nogen overnaturlig Magt, for hvilken han burde ydmyge sig. De gjorde ham til en Gud. Kunde Napoleon have en sand Christens Ydmyghed, Jeg beder Gud at han vil forlade ham denne Yderlighed af Forblindelse, thi jeg forsikkrer, at han er uskyldig i alle de Daarskaber og Urimeligheder, som man sagde og gjorde hans Navn. - Jeg erklærer, at jeg den Tid, jeg regierede over Frankrig, anvendte al den Jndflydelse, jeg havde paa Napoleons Hjerte, for at hindre ham fra at begaae talløse Uretfærdigheder, hvortil hans Ministere raadte ham; jeg har ofte havt den Tilfredsstillelse, at det lykkedes mig; men kunde jeg selv være sikker for deres forhadte An sag? Jeg blev reven bort med Strømmen; min Nærværelse blev besværlig for Keiseren, mine Raad mishagede ham. Jeg havde omsider den Ulykke og Vanære at see mig for altid skilt fra en Mand, som jeg meest elskede paa Jorden, fra den, som havde mig at takke for sin Ære og Ophøielse. O. J troløse Smigrere! Det er eder Frankrig har at anklage for alle sine Ulykker. Desuagtet lider jeg, uden at beklage mig over den saarende Vanære, min Gemaal tilføiede mig, i Tanke om, at han, som Stifter af et nyt Dynastie, burde lægge en urokkelig Grundvold i denne min Forskydelse. Erfaringen har siden alt for meget viist, at det havde heel andre Aarsager. Jeg sværger for Gud og den Kongelige Familie af Bourbon, at jeg er fuldkommen uskyldig i Hertugen af Enghiens Død. Frankrig kjender allerede de Bestræbelser, jeg anvendte, for at frelse denne ulykkelige Prinds; det var forgjeves og det er een af de smerteligste Bekymringer, jeg fører med mig i Graven. Jeg ønsker, Efterverdenen vil lade mine rene Hensigter vederfares Ret. - Jeg vover at anbefale til de Franskes Kierlighed min Søn Eugen og Dronning Hortense. Efter deres Beskytters skrækkelige Uheld bleve de mit eneste Gode, den eneste Trøst paa min Alderdom; men Gud har ei tilladt det. Han skiller mig fra mine Børn. Skee Hans Villie, og jeg har intet andet Ønske at gjøre, end at maatte forsikkres om, at det gaaer dem vel. Engen har intet at bebreide sig i sine Landsmænds og Bourbonnernes Aasyn. Overøst med Ære og Velgierninger af Napoleon, paalagde Erkjendtligheden ham den Pligt, at forsvare ham. Som Militair kunde han ei overgive sine Faner, som Vicekonge ei de Stater, han havde anbetroet ham. O, om nogensinde Tapperhed og Heltemod have kunnet forskaffe en Kriger Fædrenelandets Agtelse, hvilken Franskmand var da værdigere dertil end min Søn, Men hvorhen leder en ugrundet Bekymring mig, Har han ikke allerede selv glemt alle sin Æres store Fordele, for ei at tænke paa andet end sin ulykkelige Moders Skjebne? Har han ikke med sine Taarer tusinde Gange vædet mine døende Kinder, O, Frankrig, Frankrig! Det er paa Dødssengen Josephine bønfalder for Dig, sæt Priis paa og els hendes Hortense, hendes Eugen, endskjøndt de er Fremmede i Sammenligning med dine lovlige Konger, fortjene de alligevel begge Agtelse af Bourbonnerne og Dig. - Ak, om mine Blikke kund endnu engang vende sig til den, som jeg saa høi elskede, som Europa har saa megen Ret til at hade, om min næsten halvqvalte Røst kunde fremtrænge til hans Øren, hvilken grusom Anger skulde ikke vaagne i hans Siel. Hvor mange bittre Taarer skulde jeg ikke faae ham til at fælde. Ja, han skulde høre mig, han skulde røres ved mine billige Bebreidelser; Forvildelsens Bind skulde ikke tilhylle hans Øie. Jeg skulde fremstille for ham den ulykkelige og gode Prindsesses Skjebne, for hvilken han opoffrede mig, og som han atter opoffrede for sin ulyksalige Ærelyst, denne elskede Søn, Kongen af Rom, for hvem han beredte en saa hæderfuld Fremtid; disse rørende Billeder skulde være tilstrækkelige til at ryste hans Mod og bevæge hans Hjerte. Ak, hvad siger jeg! J sin Ensomhed kjender han allerede en saa skrækkelig Skilsmisses hele Qval han erfarer nu paa sin Side den Smerte, jeg led, da han stødte mig ud af sit Hjerte, skal det være hans største Plage, at have mistet sin Krone, Nei, nei, han er berøvet en Søn, en Mage, som han burde tilbede. - Jeg forlader ham derfor alle de Lidelser, som han har foraarsaget mig, med eller uden Forsæt, alle de Ulykker, for hvilke jeg har været personlig et Offer, medens de syntes at lede til Frankrigs Fordeel. Jeg beder den høibaarne Marie Louise udvirke Forladelse for sin Gemal af de Monarker, som han har fortørnet, og fremfor alt af hele Frankrig, som lige indtil det Øieblik, han faldt, var i Uvidenhed om en stor Deel af hans Feil . . . Man bør ikke evig hade. En ny Soel er opgaaet for Frankrig, Europa seer omsider det Ønske opfyldt, som det i saa mange Aar har næret – en varig Fred. - Jeg beder Gud at beskytte Bourbonnernes Regjering, og gjøre den evig som deres Minde. Siden han har tilladt, at Napoleons Dynastie skal for stedse ophøre, vil han heller ikke tilstede, at Frankrig skal stilles blot for nye Farer og nye Ulykker. Blod har alt for længe rundet. Lovlige Regenter, Bourbonnerne, indtræde i deres gamle Rettigheder, intet bør modsætte sig deres ædelmodige Hensigter. Jeg døer med oprigtigt Ønske for deres Vel og deres Staters Lykke. Saalænge jeg levede har jeg bestræbt mig forat gjøre noget Godt, en god Gierning medfører for den, som udøvede den, megen Tilfredshed, hvorfor jeg altid har forlangt at belønnes med Erkjendtlighed; men dette havde været for megen Lykke paa eengang. – jeg har ene fulgt Naturens Drivt, Hjertets Tilbøielighed ved at staae de Nødlidende bi, og om jeg nogensinde frygtede Døden, saa var det fordi den berøvede mit Livs sødeste Glæde, og skilte mig fra alle mine adopterede Børn. Jeg testamenterer Jndkomsterne af mine Eiendomme til ulykkelige Familier, hvis Navn min Jntendant skal opgive for min elskede Hortense; hende er, tilligemed min Søn Eugen, paalagt Omsorgen at betale min Gield. Alle Nødlidende, som jeg en tvungen til at overgive, ere et helligt Efterladenskab, som jeg anbetroer til Dem . . . De skulle evindeligen forsørge... De have aflagt deres Eed derpaa i mine Arme . . Jeg døer lykkelig. - Keiserinde Josephine. - Forfattet paa (Christianstads Weckoblad.) Malmaison.