Viborger Samler, 1838-10-01
Jndenlandske Efterretninger. Den Tale, hvormed den Kongelige Commissarius aabnede Øestifternes Stænderforsamling i Roeskilde, lød saaledes: Hæderværdige Medborgere! Kongens og Fædrelandets troe Mænd, Det er glade Erindringer, der bevæge sig i minSjæl i det Øieblik jeg atter træder frem for at bringe de Hædersmænd min Hilsen, der have samlet sig ved Hroars Kilde, for efter den elskede Landsfaders Bud med hinanden at overveie Landets Anliggender, og bære Frugterne af disse Overveielser frem for Thronen. Da jeg første Gang opløftede min Stemme fra dette Sted, var min Tillid vist nok ikke ringe enten til den nye Jnstitution, som Kongens høihjertede Beslutning havde skjænket sit Folk, eller til de Mænd, som Folket havde udseet til at sætte den i Virksomhed. Men i selve dens Nyhed laae der dog en Grund til nogen Usikkerhed, nogen Uro, der ikke ganske lod sig trænge tilbage ved de beroligende Betragtninger, som Jndretningens eget Væsen, Folkets Characteer og dets lykkelige Forhold til dets Konge frembød. Det lod sig ikke miskjende, at den skjønne Tankes lykkelige Udførelse beroede paa Maaden hvorpaa den blev opfattet af Folket, af det Held, hvormed det vilde vide at benytte den udstrakte Valg frihed, som var samme tilstaaet, og af den Aand og Dygtighed, hvormed dets Udvalgte maatte vide at fuldbringe det store Kald, der var blevet lagt i deres Hænder. Og med al den Tillid, som Folkets sunde Sands og dets trofaste Hengivenhed mod dets faderlige Konge maatte indgyde, kunde man dog ikke være uden al Frygt for den Mulighed, at der i den uvante Kreds, hvori det havde at bevæge sig, kunde indløbe Feilgreb, som især i Begyndelsen kunde give den hele Jndretning en skjæv, maaskee endog en fordærvelig Retning. Kun Erfaring kunde bortfjerne dette Stof til Bekymring: men den har ogsaa gjort det; den har nu frembaaret et Vidnesbyrd, som ikke lader tvivle om, at Kongen kjendte sit Folk, som han elskede det, da han betroede det en raadgivende Medvirkning til de Love, hvorved han styrer samme. Det vilde være et uværdigt Smigreri, hvorfor De, mine høithædrede Medborgere, vistnok vilde vide mig liden Tak, om jeg vilde paastaae, at Institutionen allerede havde opnaaet sin Fuldkommenhed; dette vilde være imod Naturen. Men det vil ingen skjønsom Medborger, der har fulgt den første Forsamlings Virken fra dens Begyndelse og til dens Slutning, og paa lige Maade har agtet paa de tvende jydske Forsamlinger, indbyrdes sammenlignede, kunne miskjende, at der strax viste sig en Dygtighed og en Aand, som langt overgik hvad der lod sig vente i Jnstitutionens Begyndelse, og at denne er vedbleven saaledes at udvikle sig, at man tør stole paa at Jnstitutionen meere og meere vil blive hvad den efter Kongens Hensigt skulde være, et Organ til at uddanne en forstandig offentlig Mening, hvor Kongen kan have et fast Tilhold under sine uafladelige Bestræbelser for Folkets Bedste, og hvorved de mange, paa ufuldstændig Prøvelse grundede, Forestillinger, der stundom gjælde for den offentlige Mening, kunde snart opklares og berigtiges, snart aldeles fortrænges. For min egen Person ere endog de dristigste Forventninger, som jeg kunde gjort mig, om paa denne min Plads at vedligeholde og befæste den gode Villie, som mine Medborgere nærede mod mig, blevne saaledes overtrufne, at ogsaa dette maatte give min Glæde og mit Mod til her at gjøre den Gierning, som var mig anviist, Næring og Tilvæxt, J Glæden blander sig dog en veemodig Følelse ved Tanken om de flere Brødre, fra hvem vi skiltes, da Forsamlingen sidst blev opløst, men som ikke ere at see her nu, da den paa ny er traadt sammen. Adskillige af disse ville blive dybt savnede, deels paa Grund af deres betydende og gavnlige Deeltagelse i Samfundets Arbeider, deels i Betragtning af den ædle Personlighed, hvorved de virkede gavnligt baade i og udenfor Forsamlingen. Dog, vi have det grundede Haab, at de Mænd, der ere traadte i deres Pladse, ville vide at erstatte Tabet. Nogle af hine have iøvrigt kun for denne Gang seet sig nødte til at trække sig tilbage fra Forsamlingens Arbeider, saa at det kan haabes, at de paa ny ville lade sig finde i denne Forsamling. Men fire af dem har Døden for bestandig bortkaldet fra deres jordiske Virksomhed. Jdet vi beklage Tabet af alle disse retsindige og forstandige Mænd, dvæler Erindringen især ved Een af disse, der i hjertelig og virksom Kjærlighed til denne Jnstitution havde faa Lige og stod tilbage for Jngen. Ved de Forhold, hvori han var født, rigelig udrustet med Lykkens Gaver, var Frederik Adolph Greve af Holstein gjennemtrængt af den dybe Følelse, at han kun var sat til Huusholder over hvad der af Forsynet var ham betroet. Dette var ham saaledes ikke en Adkomst til større personlige Nydelser, men kun en Opfordring til mere levende Virksomhed for Menneskehedens og Borgersamfundets Bedste. At føre Tro og Kjærlighed indi sine Medmenneskers Hjerter, var hans Livs Hoved stræben men idet han indsaae, at disse den usynlige Verdens Kræfter behøve en beqvem Jordbund, for at fremspire og trives i den synlige Verden, laae og hans Medborgeres udvortes Forhold ham paa Hjerte. J den nye Jnstitution, som Kongen i Aaret 1831 forsættede sit Folk, saae han strax et herligt Middel til, under den usvækkede Vedligeholdelse af den Grundforfatning, der saa længe havde sikkret Folket og befordret dets Fremgang i hvad der er godt og hæderligt, fremdeles at bevare og yderligere udvikle alt dette, og han offrede den derfor lige fra dens Begyndelse den ommeste Kjærlighed. Saavel igjennem offentlige Skrifter, som i det Raad Kongen i 1832 sammenkaldte til Overveielse af den Organisation, der skulde gives den nye Jnstitution, arbeidede han redelig for Jnstitutionens hensigtsmæssige Ordning, og senere som Medlem af denne Forsamling søgte han med hjertelig Jver og Kraft at benytte Jnstitutionen til Kongens og Landets Bedste. Han har hverken i denne eller i sin øvrige Virksomhed undgaaet den Skjebne, stundom at gribe feil i Opfatningen af de Forhold, som han havde at behandle, eller af de Begreber, ved hvis Hjælp Midler og Øiemed skulle knyttes til hinanden; men høi Retsindighed, levende Følelse for Alt hvad der er godt og ædelt gik igjennem alle hans Jdrætter. Hans forklarede Aand ledsager denne Forsamling i al dens Gierning, hans Minde vil virke velgjørende i og udenfor dette Samfund.