Berlingske Tidende, 1835-01-05
Udtog af en, i græsk Tjeneste staaende dansk Officeers Brev fra Nauplia (1ste Decbr.). - Fra München, hvor jeg ved en ædel Landsmands Anbefalingsskrivelse, skjøndt Penge- og venneløs dog befandt mig i en glimrende Forfatning, i Sammenligning med min nuværende, gik det paa en Jilvogn i susende Fart gjennem Mittenwald, Jnspruck, Brixen, Botzen, Trient, Verona, Roveredo, Padug, og derfra med en Færgebaade til Venedig - til denne gammel Herligheds pragtfulde Ruin, hvor kun herlig Musik og Sang er blevet tilbage; og endelig til Triest, for der at indskibe mig med en Transport hvervede Soldater. Endnu samme Aften var jeg paa Bal hos en Kjøbmand Rota i denne By; men da Klokken slog ti, maatte jeg rive mig ud af en dejlig Dandserindes Arm; et Kanonskud fra Skibet kaldte mig ombord. Jeg tilte ned til Havnen, medens Dandsemusiken bortdøde for mine Ører – og med den bortdøde enhver venlig Lyd, enhver Glæde; paa saare faa Undtagelse nær, har jeg siden det Øjeblik kun havt Hunger, Tørst, Strabatser og enhver tænkelig Elendighed at kæmpe med. Paa Transportskibet havde man sammenstudet 61 Gemene og 9 Under-Officerer, samt en Mængde Koner og Børn; jeg var den eneste Officeer; thi Capitainen, der commanderede Transporten, havde overladt Commandoen til en Chirurg, fordi han selv, med sin unge Kone, havde fundet en beqvemmere Lejlighed at gjøre Reisen, med. Jn parenthest sagt, fik han for denne Beqvemmeligheds Skyld nogle Ugers fri Logie paa Fæstningen i Nauplia. Mange Soldater bleve med deres Familier snart syge, og man oprettede et Lazareth midt paa Dækket. Den elendige Kost forstørrede Ondet, og gav Anledning til utallige Klager. Om Morgenen Kl. 8 fik hvert Jndivid en Skibstvebak, hvis Haardhed kun gav efter for Hamren; vi maatte bløde den op i Søvand, for ej at qvæles, naar vi, drevne af en rasende Hunger, slugte Stumperne. Den naturlige Følge heraf var en brændende Tørst men der var intet at slukke den med, kun en Flaske Viin hver Dag pr. Mand, og den var tømt for Frokosten begyndte. Ved denne Lejlighed lærte jeg at skraae, og nu begriber jeg fuldkomment vel, hvi hiin smudsige, ælle Substants er et nødvendigt Reqvisit for Sømanden. Men ogsaa dette Hjelpemiddel bleve snart udtømt, og Enhver gjemte omhyggelig paa den lille Stump, han havde tilbage. Mangen en Nat har jeg lagt paa Dækket, og bidt i min brændende Tunge, for at fremlokke nogen Vædske, medens jeg betragtede de mægtige Bølger i det adriatiske Hav, den ubegribelige gjennemsigtige Himmel og de nikkende Stjerner. Hal tænkte jeg ved mig selv – J Digtere og Romanskrivere, der fortælle saa meget herligt om den hvælvede Himmel, om de lyse Stjerner, der dandse paa Havets speilklare Flade! J skulde engang komme herhid, paa et græskt Transportskib, og lytte til hine Døendes Klager, til hine Hungriges Tænderskjæren- og til hine tørstige Mødres taareløse Hulken over de vansmægtende Smaa; og jeg gad da vidst, hvilket Slags Digt, J vilde skrive om de muntre Stjerner, der see derpaa. – Om Middagen skiftede Transportens Medlemmer med at koge os en Suppe paa salt Kjød, og om Aftenen fik vi atter en Tvebak, som vi da havde Lov til at opbløde i den os tildeelte Viin, hvis vil havde levnet en Draabe. Farten varede kun tretten Dage - usædvanligt hurtigt. – Vi passerede Corfu, Cephalonia, Zante, Navarin, Modon og Cap Matapan paa Halvøen Morea, og kastede Anker ved Nauplia di Romania, om Morgenen Kl. 7. Det var et vederqvægende Syn; Staden laae udbredt for og paa den høje Kyst, og stolt taarnede sig Fæstningen Palamides i Veiret bag ved. Drevet af Længsel efter, engang igjen at faae et menneskeligt Maaltid og en læskende Drik, skyndte jeg mig i Land, med det glade Haab, endelig at kunne betræde Paradisets Dørtærskel, efter at have gjennemgaaet Skjærsilden; men jeg blev skuffet. Da Franskmændene for nogle Aar siden kom i Land i Grækenland, sagde de: "Laterre classique est bien dure. – den classiske Jord er temmelig haard – og, ved Herkules, de havde Ret. Man kunde gjerne opslaae Jnd skrivten fra Dantes Helvedes-Port her i Havnen; thi den hvervede Soldat maa virkelig lade alt Haab tilbage – i det mindste for de første fire Aar. Paa Toldboden blev jeg strax omringet af en Sværm graadige Dagdrivere, der alle vilde bære min lille Kuffert, Gud veed hvorhen; de vare vel iførte græske Dragter, men de saae ingenlunde romantiske ud. Jkke en Sjæl kom mig til Hjelp; med Kufferten paa Nakken og den dragne, Sabel i Haanden maattte jeg omsider alene bane mig en Vej gjennem Hoben; de fulgte mig i Afstand; thi denne Classe af den græske Nation er ligesaa feig, som hevngjerrig og grusom. Paa det store Skilt kjendte jeg et tydske Værthuus, og nu meente jeg ganske sikkert at være paa Randen af Abrahams Skjød. Man anviiste mig her et Rum, der kaldtes et Gjæste-Værelse: et umalet Fyrrebord stod midt paa Gulvet, med en Bænk og tvende invalide Stole; Gulvet selv var saa bedækket af virkeligt Dynd, at det klaskede under Fødderne, naar man gjorde et Par Skridt; i Krogen stod en Kasse af trende Bræder, med nogle smudsige Dækkener: det var en Seng. Væggene vare ukalkede og gjennemborede af Millioner Huller, hvorfra talløse Sværme Jnsecter surrede ud og bedækkede enhver tilgængelig Plet af mit udtærede Legeme, som jeg nu havde haabet at vederqvæge og styrke. Gjennem Loftet havde Regnen frit Jndpas, og da jeg vilde hvile mig paa Lejet, sank jeg ned i en vederstyggelig Møgdynge. Saae jeg mig omkring paa Gaderne, da opdagede jeg kun Ruiner – nogle almindelige, men ogsaa nogle herlige lave, i en Fart opførte Hytter og mørke, smudsige Menneskegestalter, med Slaveriets og Barbarismens Præg paa de skjæggede Ansigter, overalt væmmedes blikket over det afskyeligste Svineri. Ak, du min Gud, hvor jeg længtes efter Ægyptens forladte Kjødgryder. - Dog, i al denne min Elendighed fandt jeg ogsaa en Trøst, nemlig i en General-Consuls elskværdige Familie: han behandlede mig som en Fader, aldrig vil jeg glemme denne ædle Families Opførsel mod den ubekjendte Eventyrer. Her traf jeg ogsaa en vakker Landsmand, en Lieutenant T., som en Officeer i den franske Marine, og som alt i længere Tid har lagt med Krigskibet Ville de Marseille ved Nauplia – Efterat have løbet omkring fra Herodes til Pilatus, skrevet utallige Promemorier og gjort nogle hundrede Opvartninger, tillodes det mig endelig, at underkaste mig en militair Examen; en Commission blev udnævnt, og efter otte Dages skrivtlig Prøve, meddeeltes mig et Officeerpatent. Dog - uden hiin Consuls Understøttelse og Veiledning, havde jeg aldrig opnaaet det; og at blive her som Gemeen eller Underofficeer, det havde været værre end at forskrive sig til Fanden. Disse Mennesker blive behandlede som Lastdyr, som Lænkehunde, uden engang at faae saa god en Kost, som disse Kreature, og blive de grebne i Desertion, da er Straffen tyrkisk. Man har mange Exempler paa – jeg selv har været Vidne til et – at saadanne grebne Deserteurer, have slidt sig løs fra Vagten og styrtet sig ned, fra den 600 Fod høje Klippe-Fæstning, i Afgrunden – som i en Frelsers Arme, og der fundet en græsselig Grav. Under mit Ophold her døde ser til syv, deels Officerer, deels Gemeene hver Dag, især de Bairere, der kom tilbage fra Maina; Liigmusikken forstummer aldrig her. Grækerne selv see med misundelige, blodtørstige Blikke paa enhver ankommende Fremmed: de betragte ham som en Blodigle, hvis Søndertrædelse er en ædel Handling – og, i Sandhed, jeg undrer mig ikke over, ej at møde Diogenes med sin Lygte; han vilde søge forgiæves, i det mindste mellem sine Landsmænd. Climatet har ogsaa en sørgelig Virkning paa den Fremmedes Helbred; den ene Dag er det en Hede, som man næppe nogensinde har oplevet i det lyksalige Danmark, og den næste Dag svøber man sig gysende ind i sin Kappe. Naar jeg der hjemne tænkte paa min forestaaende Reise, drømte jeg mig Grækenland som et paradisiske Land, hvor kraftige mandlige Skikkelser skrede frem i ideale Dragter mellem deslige Arcadierinder – og nu troer jeg at være forsat til Kjøge=Landevei mellem forklædte Udyr. Men det afskyeligste Onde i dette Ulykkens Land har jeg endnu forglemt, og det er den, over al Beskrivelse forfærdelige Mængde – Væggetøi. De kryde ud af Væggene, myldre frem af Gulvene, oversvømme den Sovendes Leie fra øverst til nederst, og med en rasende Graadighed overfalde disse smaa Uhyrer det syndige Offer, der overvældet af Træthed og Søvn, martres saalænge, til han kraftesløs giver sit Legeme til Priis. Dette Onde er saa hyppigt her, at det ej er noget sjeldent Tilfælde, naar en galant Cavaleer i det eleganteste Selskab af Verden nærmer sig dristig til en Dame, og med et let Buk tager en Væggeluus af hendes delige Hals. – Man er nu i Færd med at bryde op til Athenen, den nye Hovedstad; om det er taaleligere her, skal jeg i sin Tid berette. Jeg er nemlig saa lykkelig at være blandt de Udvalgte, der skulle følge Regjeringen derhen. Men hvor længe denne Lykke vil vare, er tvivlsomt ; thi man taler ganske frit om, at Grækerne, saasnart Kong Otto er blevet myndig (næste Juni Maaned) ville opfordre ham til, at afskedige alle fremmede Officerer – og vægrer han sig derved, mumle de om, at ville gjøre kort Proces med ham selv.