Københavns Adresseavis, 1779-11-16
Tvende Venners Samtale ved det høye Dødsfald den 27de October 1779. Ved dette store Tab, min Ven! hvad føler du? Fæld Taarer. - spar dem ey, de ære jo dit Hierte, Du føler jo, som jeg, den længselfulde Smerte. - Humønsked vores Vel, og Ven! kom det ihu. Hvad! meener du: at jeg kan følesløs hengaae? Jegiærer Hendes Dyd, og Hendes værdig Minde, Og fordrer du Beviis, see mine Taarer rinde. - O Engel, ja Din Dyd skal Evigheden naae. Javist - Erindrer du da vor Veninde gik Begrædt fra Verden ud, da saae du hendes Taare, Durfaae, hvor andres Nød kan ædle Hierter saare; Beviis paa Hendes Dyd (vort Tab) du den Gang fik. Akkjal nu sankes De, og begge Haand i Haand, Deiled" op til Gud, til Kierlighedens Throne, Lyksaligt Par, og nu en dobbelt Glædes Tone For=Kierlighedens Gud sang hver en salig Aand. Kom Ven! Hun elskte os Hun os Exempel gav, Hum os opmuntred tit til Flid og Dydens Veye, Hun lærte os hvordan vi Sallighed skal eye; Vi vil erindre da til Tak ved Hendes Grav. En dydig Dame, nu blant salig Aander boer, De Dyder øved Hun, hvorom kuns andre tale; Gud vil nu denne Dyd med Sallighed betale. Og Efterverden! vid, i Gudsfrygt var Hun. stor Hvor glædelig forlod hun ikke Verden, hvor frydefuld gik hun ikke sin, saa inderlig elskte Sieleven i Møde, Nu da han ved Døden vinkede adt hende. - Bag hine stiernefulde Himle, der hvor Serapher tilbede for Guds Throne, indgik hun med ilende Skridt til den salige Evighed, hun, som Verden ey, vare værd at eyelængere. - Fuld af Udødeligheds-Haab, er hun nu kronet med Udødelighed, hun, som aldrig burde at døe, om nogen Dødelig ved sin Dyd kunde fortiene at være udødelig. - Vor uforglemmelige og dyrebare, her i Livet høy, og velbaarne, nu hos Gud salige, Frue Geheimeraadinde af Scheel, fød Baronesse af Gyldencrone - Som en ret Moder i Jfrael var hun heri Livet for alle dem, som behøvede hendes Hielp - Ubedet hialp hun mange - Og aldrig bad nogen forgieves om noget, hvori hun kunde hielpe - Opofret til den sande Christendom, der ikke bestaaer i Ord allene, men i Gierning og Sandhed, var hun aldrig gladere end ved at giøre vel - Ondt kunde hendes ædle Siel aldrig tænke mod nogen, end sige giøre det, han maatte end have gjort sig nok saa fortient dertil - Hun skinnede af Høyhed i Verden; men endnu mere af Dyd - Heri bestod hendes rette Adelskab - Det andet agtede hun ey saa høyt, da hun vidste, at alle Mennesker vare lige for Gud, og at det er allene den sande Dyd, som forædler Mennesket. - En oprigtig Ven midt i sin høye Stand, endog mod den ringeste Undermand - Havde hun valgt nogen til sin Ven, hvori hun vidst var meget forsigtig, hun blev paa sin Side bestandig, saa længe de elskede Dyden- Hendes Huus var en lærerig Skole for alle, som havde den Lykke at nyde hendes naadefulde og til den høye Alder høyst behagelige Omgang. - Hendes høye Stand friede hende ikke fra Lidelser og store Sorger; dog var hun midt i det alt hiertelig frimodig i den Gud og Frelsere, som var hendes eneste Tilflugt - Hun ønskede vel ofte at udspændes af dette Forfængeligheds Aag; dog var hun og villig at leve, saa længe Gud endnu fandt, at hun kunde være til nogen Nytte i Verden, hvilket hun stræbte at være lige til sit Yderste. - Selv hendes Endeligt er jeg og vis paa har været til en herlig Opbyggelse. - Hun levede i Gud - Huner nu død i sin Frelsere - Hun hviler fra sit Arbeide og hendes Gierninger følge hende - Evigheden vil vist opdage flere af hendes gode Gierninger, end dem Verden fik at vide; thi hun elskede at gjøre godt i Løndom- Sørg da du Fader= og Moderløse, du Forladte, du Trængende. - Du har mistet her en Moder, en rede bond Hielpere, en troefast Ven, vist af de Rare i Verden. - Folg hendes Dyd - Dette er det eneste, der kan oprette dit Tab - Og du vil især glæde denne din mageløse Moden, naar hun paa hiin Dag, kan see dig samlet med sig i den salige Evighed. J. M. Bey der Gruft omserer herzgeliebten Mutter. Catharina Maria Thomsen, gebohrne Christensen, velche den 11ten dieses in dem Herrn. entschlasen. Wahlselige, Du stirbst mit Freden, Nur. Deiner Krankheit schweres Leiden. Hat unsre Brust mit Gram erfüllt; Du lebst, wir sterden fast vor Kummer, Das Beyleid wiegt un in dem Schlummer, Jndem uns Boy und Flor umhüllt. Wir irren in Cypressen Hainen: Des werthen Vaters zartlich Weinen, Und des hochedlen Cuvers Herz; Beweisen durch die heisen Thranen, Wie bange Sie sich nach Dir sehnen, Dein Abschied macht der Schwester Schmer, Kaum sohn wir Selige Dein Gesichte, So fühlten wir schon das Gewichte, Von Deiner mahren Menschenlied. Kaum konnten wir Dich Mutter mennen, Mus schon Dein Herz vor Liebe brennen, Wie fühlen wir des Dankens Trieb? Wie mutterlich konnst Du versussen, Des Vaters Schmerz, als Jhm entrissen, Die Jartlichste, die Jhn gebahr. Nichts kann nun Seinen Geist erquicken, Maria, Du warst Sein Entzücken, Dein Scheiden macht Jhm granes Haar. O konnten wir den Balsam finden. Wie gerne wollten wir verbinden, Die Wunden, die Dein Scheiden schlagt. Unmundig aber sind wir beyde, Wir fühlen selbst bey hartem Leide Ein Her von Wehmuth sehr bewegt. Jedoch ein Trost wird Sie noch kussen, Das mas Sie itzt verlieren mussen, Jst freilich Jhrer Klage werth. Des Hochsten Wege sind verborgen, Drum masigen vir unfre Sorgen, Die Selige ist hoch geehrt. Sie prangt in Unschulds weisen Kleidern, Sie lebet frey von Feind und Neidern, Sie schmeckt der Tugend ewigen Lohn. Der Herr empfangt Sie voll Erbarmen, Jn seinen starken Liebes Armen Und schenket Jhr die Sieges=Kron Von Peter & Carl Thomsen.