Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1783-01-17
Efter at Adelmanden tilligemed Bernage havde vadsket sig, bragte man ogsaa Vand til denne Dame, som vadskede sig og derefter satte sig ved Enden af Bordet, uden at tale til nogen, eller nogen til hende. Bernage saae bestandig paa hende, og kunde ikke nok som beundre hendes Skiønhed, endskiønt hun var meget bleg og havde et meget førgeligt Udseende. Efter at hun havde spiist lidet, begierede hun at drikke, man bragte hende det ved en af Adelmandens Tienere, men i en Skaal som sadte Bernage i den Nr. 38 R. største Forundring, thi den bestod af et Menneskes Hovedpande; hun drak nogle Gange og da hun havde spiist og vasket sig, neiede hun og gik samme Vei tilbage som hun var kommet fra, uden at tale til nogen. Bernage meget bestyrtset over at see saa besynderlig en Scene, saa ganske tankefuld og nedslagen; Adelmanden maatte snart blive dette vaer, og derfor paa følgende Maade udbrød: De forundrer dem nok over, hvad de har seet her ved Bordet; men den gode Caracter som jeg har sporet hos dem, forbinder mig til at sige dem Aarsagen til denne Grumhed; Dette Fruentimmer, som de saae, er min Kone, jeg har elsket hende saa høit som nogen Mand kunde elske et Fruentimmer og tog derfor ikke i Betænkning at ægte hende uden hendes Forældres Vidende og at bringe hende til min Boelig. Hun beviiste mig ogsaa megen Kierlighed, at jeg havde gjerne vovet ti Tusendes Liv for at sætte hende saavelsom mig selv i en rolig Besiddelse af Slottet Crans, hvor vi have levet længe saa ønskeligt og fornøieligt et Liv, at jeg holdt mig for den lykkeligste Mand af Verden. Men en Reise, som min Ære udfordrede, og som jeg maatte giøre, gjorde at hun glemte sin Kierlighed til mig, og blev indtaget af en ung Adelmand, som jeg havde opfødt; ved min Tilbagekomst sadte dette mit Sind i den største Urolighed; dog var den Kierlighed jeg bar for hende endnu saa stor at jeg ikke havde Hierte til at udspørge hende. Endelig aabnede Overbeviisningen mine Øine, og lod mig see det jeg frygtede meere for, en for Døden. Nu blev min Kierlighed forvandlet til Had og Rasenhed; og da jeg en Dag havde skiult mig i hendes Cabinet, saae jeg derpaa strax den unge Adelmand komme ind til hende med saadan Frihed som ikkuns hørte mig til; men da jeg blev vaer at han vilde stige op i Sengen til hende, gik jeg frem og dræbte ham. Min Hevn var endnu ikke tilfreds a 30 R. stillet. Jeg syntes min Kones Misgierning var saa forskrækkelig, at hendes Straf ikke kunde tænkes stor nok. Jeg befalede derfor at hun skulle indsluttes i det Cabinet hvor hun havde nydt sine største Glæder med sin Boler, og i Selskab med hans Levninger, (thi jeg har ladet alle hans Beene gjemme i et Skab som staaer i hendes Cabinet;) leve sin øvrige Tid, og paa det hun ikke skal glemme ham naar hun spiser og Drikker, lader jeg hende hver Dag sidde lige over for mig, og i Steden for et Beger, drikke af denne Ugudeliges Hovedpande, paa det hun skal see den levende som hun har gjort til sin evige Fiende ved sine Feil, og den Od, hvis Venskab hun har foredraget for mit; saaledes seer hun ved hvert Maaltid, de to Ting som meest kan mishage hende: Den levende Fiende og den døende Ven, og alt formedelst hendes Synd. J Klædedragten behandler jeg hende som andre, undtagen at hun gaaer skalled, thi Haarets Prydelse tilhører ikke Horerie, eller Sløer, Frækhed; derved skal hun vise at hun har tabt sin Ære, sin Kydskhed, og sin Undseelse; dersom de behager at see hende i sit Kammer skal jeg følge dem der ind. Bernage nysgierrig nok for at vilde see dette, fulgte med Adelmanden, de kom ind og fandt hende siddende ganske ene ved en Jld i et meget smukt Kammer. Adelmanden gik hen til et stort Skab, trak et Gardin fra hvor man saae alle Benene af et dødt Menneske. Bernage havde Lyst til at tale med denne Dame; men af Frygt for Manden torde han ikke. Adelmanden mærkede det og sagde dersom de behager at tale til hende, maae de gjerne for mig. Ber nage tiltalte hende derpaa saaledes: Madame, dersom deres Taalmodighed er deres Skiebne liig, saa agter jeg dem for den lykkeligste Kone af Verden. Min Herre svarede Damen med Taarene i Øinene, og i den ydmygste Tone: Jeg anseer mine Feil at være saa store, at alle de Forbandelser Herren af Ceans (som jeg ikke er værdig at kalde min Mand) udøser over mig, ere intet imod den Sorg jeg har foraarsaget ham: herpaa faldt hun i en sterk Graad. Adelmanden tog Bernage ved Haanden og fulgte ham derfra. Morgenen derpaa reiste han for at forrette sin Herres Ærende. Men førend han forlod Adelmanden, sagde han, min Herre, den Kierlighed jeg bær forDem, og den Ære og Godhed De har beviist mig i Deres Huus, giver mig Dristighed at sige Dem, at det synes mig, De har seet den største Fortrydelse af Deres stakkels Kone, og at de burde bevise hende Medlidenhed. De er endnu ung og har ingen Børn, og det vilde være stor Skade, at et Huus, som Deres, skulde uddøe, da de som maaskee ikke elske dem, skulde da blive Eiere af alle Deres Herligheder. Adelmanden, som havde forlovt aldrig at tale til sin Kone, tænkte længe paa Bernages Ord, og indsaae tilsidst at han havde sagt sandt; han satte sig nu for, at dersom hun vedblev i denne Ydmyghed, vilde han have Medlidenhed med hende. Jmidlertid forrettede Bernage sit Ærende; og da han kom hiem igien, maatte han fortælle Kongen, hvad han havde hørt og seet paa sin Reise; iblandt andre Ting fortalte han da ogsaa om denne Dames Skiebne, der gjorde saadan et Jndtryk paa Prindsen, at han strax ved sin Maler Jean de Paris lod hende bringe, til Hove, dog med hendes Mands Tilladelse, i hvis Bryst Medynk omsider fik overhaand, saa han ikke alene billigede hendes Bortreise, men fulgte endog med, og levede siden et fornøieligt Ægteskab med hende. Da Dronningen af Navara havde hørt denne Historie, vendte hun sig til sine Damer og sagde, dersom alle de, der ere mødt slige Tilfælde, skulde som denne Dame, drikke af slige Skaale, var jeg bange at mange gyldne Drikke vilde blive indsluttede i de Dødes Hoveder. Gud bevare os!