Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-02-21
Her i Jndien har Agerdyrkningen i forrige Tider været holdt i den største Agtelse, og den romerske Historieskriver Arrian fortæller, at da Grækeren Megasthenes besøgde Hindostan, 300 Aar for den christelige Tidsregning, blev Landmandens Arbeide holdt saa hellig, at medens tvende Krigshære afgjorde Rigers Skjebne i een Mark, saaes Bonden i den Næstvedliggende uden Frygt at høste Frugterne af sin Vinskibelighed. Derimod, da Europæerne først bleve bekjendte med dette Land, fandtes Bonden at gaae bevæbnet ud for at pløie og saae sine Marker, og var dog ikke sikker paa, om det vilde blive ham tilladt at samle Afgrøde. Førend jeg gaaer videre, maa jeg gjøre Dem bekjendt med de Principer, paa hvilke det indiske Statssystem grundede sig førend Europæerne toge Kysterne i Besiddelse. De vare, ligesom alle Principer, der regulerer despotiske Stater, hverken talrige eller sammensatte, og ville derfor ikke være vanskelige at sætte fra hinanden. Den første og væsentligste Vedtægt var den, som erkjendte Fyrsten for at være Landets uindskrænkede Eiermand, eller med andre Ord, den eneste Grundeier i Staten. Vel kan der siges, at det samme Princip blev fulgt i Europa under Lehnssystemet, men ledet der til ganske andre Følger. J Indien fandt den tilsyneladende Statsklogskab Sted, at Jorderne bleve deelte i smaa Lodder i Agerdyrkernes Klasse, i hvis Familier de bleve gjorte arvelige, istedetfor som i Europa at forlene det ud i store Parceller til mægtige og krigerske Individer. Vilkaarene paa hvilke de indiske Fyrster fordeelte Landene mellem Indbyggerne, var mod Erlæggelsen af en vis Andeel af Høsten. Den oprindelige Hensigt med disse smaa Udstykninger var at forhindre, at ikke noget Jndivid skulde blive for mægtigt; men da det var nødvendigt, at der maatte ansættes Folk for at hæve Fyrstens Part af Jordens Afgrøde, blev der oprettet en Classe af Embedsmænd, blandt hvilke Landet blev fordeelt saaledes, at enhver fik et vist Distrikt at være Jndsamler for. J Tidens Længde fik disse Embedsmænd Tilladelse, som lidt efter lidt gik over til Rettighed, at overdrage Embedet til deres Børn, og endeligen fik de det bragt saavidt, at de bleve betragtede som Lehnsejere af de Distrikter, over hvilke de i Begyndelsen ikkun vare ansatte som Kasserere. Som en Følge heraf blev den Forbindelse, som den Hindostanske Lovbog med saa megen Visdom havde oprettet mellem Fyrsten og Agerdyrkeren, næsten ganske ophævet, og det Onde, som disse Love synes at have havt til Hensigt at forebygge, blev uundgaaelig af meget større Omfang end det ellers vilde have blevet, thi da saadanne Distrikter, over hvilke een Mand var ansat som Kasserer, naturligviis var meget større end noget Jndivid paa almindelig Maade kunde have bleven Eier af, saa fulgte deraf, at der opstode private Eiendomme, af hvilke mange indeholdt adskillige hundrede, og nogle over tusinde Qvadratmile. Virkningen som denne Revolution havde paa Agerdyrkningen blev sørgelig. Landmanden tabte derved den umiddelbare Beskyttelse af Fyrsten, som altid, saa meget muligt, vilde have hindret Udsugelse, da hans Indkomster beroede paa Landmandens Vinskibelighed, og de bleve nu derimod ganske givet over til disse Zemindarers Vilkaarlighed, hvis Interesse var ganske forskjellig fra Fyrstens. Saalænge de oprindelige Grundsætninger og Indiens gamle Regjeringsform forbleve uforkrænkede og uforandrede, blomstrede Agerdyrkningen i høieste Flor, og de hindostanske Landmænds Lyksalighed var en Gjenstand for andre Nationers Beundring; men fra den Dag, da disse Zemindar-Embeder bleve gjorte arvelige, og de altsaa ikke længer havde deres Retskaffenhed og Embedsiver at takke for deres Bestilling, begyndte Agerdyrkningen gradeviis at aftage og Landmandens Tilstand at forværre sig. Dersom de, der vare i Besiddelse af disse Embeder, vare blevne uindskrænkede i deres Distrikter, da vilde Forandringen ikke have været betydelig, men da de ikke vare mægtige nok til ganske at opsige Fyrsten al Huldskab og Troskab, vedbleve de at betale ham en aarlig Skat, som den Andeel af Jordens Afgrøde, der tilkom ham efter Loven, og til deres egen Fordeel før gede for, at Bonden beholdt kun saameget tilovers, der kunde være tilstrækkelig til Livets Ophold, thi han skulde jo kun fødes og ikke fedes.