Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-12-07
Ligesom vi nyligen havde en stor Solformørkelse, saaledes havde vi i Onsdags Aftes en anseelig Maane formørkelse. Dette mærkelige Natursyn begunstigedes af det skjønneste Veir, man kan tænke sig. Himlen var stierneklar, og Fuldmaanen stod der i hele sin Majestætiske Glands, ret som om den vilde kjæmpe imod den formørkende Skygge. Førend Formørkelsen, som begyndte Kl. 8, 5 Minutter, 25 Secunder, syntes Maanen at faae et brunagtigt Udseende paa den Side, som nærmede sig til at træde ind i Jordens Skygge. Midten af samme indtraf Kl. 9, 33 Minutter, 27 Secunder, da næsten Ottetolvtedele af Maanen vare formørkede, og Formørkelsen var ganske tilende Kl. 11, 1 Minut, 29 Secunder; den havde i det Hele varet 2 Timer 66 Minutter. Maaneformørkelser indtræffe aldrig uden ved Fuldmaane, d. . naar Maanen sees ligeover for Solen, og Jorden staaer imellem Solen og Maanen, og kaster sin Skygge ligeoverfor Solen, netop i Egnene af Maanen. Dog indtræffe Maane formørkelser ikke ved alle Fuldmaaner, men kun da, naar Fuldmaanens Middelpunct staaer nærved Ekliptiken eller dens Knuder, d. c. nær det Sted, der er ganske modsat Solen, paa hvilket altsaa Jordklodens Skygge da maa falde. Der er derfor ingen Tvivl om, at den paa Maaneskiven faldende Jordskygge er Aarsag til Maaneformørkelsen, og den sorte Skive, som derved synes at rykke frem for Maanen, er det kredsformige Gjennemsnit af den kegleformine Jordskygge i Egnen af Maanebanen. Dette bliver til fuldkommen Viehed derved, at man efter denne Forudsætning kan forudsige Maaneformørkelser, og paa det nøiagtigste forudberegne alle derved forekommende Omstændigheder. - En Maaneformørkelse er altsaa intet andet end Maanens Gjennemgang gjennem Jordens Skygge, hvorved den i Jordskyggen værende Deel, stundom ogsaa den hele Maaneskive, taber sit af Solen laante Lys. - Der gives stunstom hele Aar, hvor ingen Maaneformørkelse. indtræffer, fordi alle sammes Fuldmaaner ere for langt borte fra Maanebanens Knuder, s. f. Ex. Formørkelsen i Aaarene 1781 og 1788, men sædvanligen indtræffe to Maaneformørkelser hvert Aar, den sidste 6 Maaneder efter den første. - Egnen af Maanebanen er Jordens Skyggekegle endnu næsten tre Gange bredere end Maanen, saa at den sidste ikke allene fuldkomment formørkes, men ogsaa kan blive en Tidlang aldeles i Skyggen. En saadan Formørkelse kaldes en total uden Ophold, og, naar Maanen, i Oppositionens Øieblik, er i Knuden selv, saa at Middelpunkterne af Jordskyggen og Maaneskiven falde paa hinanden, en central, ved hvilken den totale Formørkelse kan vare 1 3/4 Timer. - Da Maaneformørkelse bestaaer i en virkelig Berøvelse af Lyset, saa maa den af alle Jordens Beboere, som den er synlig hos (eller for hvilke Maanen, naar Formørkelsen, indtræffer, staaer over Horizonten) sees paa een Tid og een Maade. Derved bliver Maaneformørkelsernes astronomiske Beregning meget simpel. Naar man foreløbigen veed, paa hvilken Tid en saadan Formørkelse vil indtræffe, hvortil Astronomien letteligen foreskriver Regler, saa kan man, ved Hjelp af de astronomiske Tabeller, finde nøiagtigen Fuldmaanens Tid for et vist Steds Meridian, og for denne Tid Maanens Breder, bestemte Bevægelse og Halvmaaler, Solens bestemte Bevægelse og Halvmaaler, Maane- og Solparallaxen, o. s. v., hvoraf man, ved visse astronomiske Læresætninger, kan beregne Jordskyggens synlige Halv maaler, og da, enten ved Beregning eller endnu lettere ved Tegning, bestemme Maaneformørkelsens Begyndelse, Midte og Ende, Størrelse og alle øvrige Omstændigheder. Anviisning dertil finder man i de astronomiske Lærebøger, især hos la Lande og Bode. - Størrelsen af en Maaneformørkelse udtrykker man, efter gammel Skik, ved Tommer, d. c. i Tolvtedele af Maanens Tvermaal, og i Minutter, eller Tredsindstyvedele af Tommen. Optager Jordskyggen, f. Ex., netop Middelpunkten, af Maaneskiven, saa siger men Formørkelsens Størrelse er 6 Tommer. Den totale Formørkelse udgjør 12 Tommer; men hertil regner man endnu de Tommer, som Maanen træder ind i den endnu langt større Jordskygge; derfor kan ved en total Maaneformørkelse, uden Ophold, Størrelsen stige til 21 Tommer og derover. - Ved fuldkomne Maaneformørkelser er Maanen ofte ganske forsvunden, saaledes som Tilfældet var med den af Kepler omtalte Formørkelse, d. 9 Decbr. 1601 og d. 15 Juni 1620. Hevel forsikkrer, at man d. 25 April 1642 kunde ved en fuldkommen Formørkelse, ikke engang med en Kikkert, opdage Maanens Sted, uagtet Himlen var saa klar, at man kunde see Stjerner af femte Rang. Men saadan fuldkommen Forsvinden indtræffer meget sjeldent. Sædvanligst seer man Maanen, selv under den totale Formørkelse, endnu som en Kugle af lys og mørkerød Farve. Aarsagen dertil maa søges i Jordklodens Dunskkreds, fordi Solens forskjellige Lysstraaler brækkes der, og giennemkrydse Jordskyggen, hvorved de give Maanen endnu noget Lys, Dette skeer især naar Maanen, under sin totale Formørkelse, befinder sig i Jordfjernheden; thi da gaaer den kun igjennem Skyggekuglens Spids. Dens Farve er derfor kobberrød og lys. Formørkes Maanen derimod i sin Jordnærhed, da er Dunkelheden langt større. Jordskyggen er meget bred der, hvor Maanens Gjennemgang falder, saa at de i Jordens Dunstkreds brækkede Straaler, et kunne naae hen til Skyggekeglens Axel. Man seer derfor ogsaa ved totale Maaneformørkelser, at Maanens ene Side, der er nær ved Skygge keglens Axel, er langt mørkere, end den anden Side. Det synes endog undertiden, at Formørkelsen tager af ved Maanens østlige Rand, naar den vestlige Rand er indenfor eller nær ved Skyggekeglens Axel. Jagttagelsen af en Maaneformørkelse bestaaer i, efter et nøiagtigt Uhr, at lægge Mærke til det Øjeblik, den begynder og endes, fremdeles til Begyndelsen og Enden af den totale Formørkelse og den Tidspunkt, naar visse Pletter og Bjerge i Maanen træde ind og derpaa ud igjen af Jord skyggen, og fra Tid til anden at afmaale den formørkede Deels Størrelse. Men de virkelige og Halvskyggernes ubestemte Grændser, gjøre disse Jagttagelser noget usikkre. - Nytten af disse Jagttagelser bestaaer ikke allene i Tabellernes Berigtigelse, eller Forbedringen af Kundskaben om Maanens Gang, men strækker sig tillige til Geographien. Da Maaneformørkelserne blive synlig for alle Jordens Beboere paa eengang og i eens Øjeblikke, saa give de en stor Deel Kiendemærker paa eenstidige Øieblikke, og Forskjellen paa de forskjellige Timer, som to langt bort fra hinanden liggende Steder paa Jorden i samme Øjeblikke tælle, de tilkjendegive saavel Forskjellen paa disse Steders Tid overhoved, som paa deres geographiske Længde. Til Herr Joh. Christ. Drewsen, Endnu har jeg ikke hørt, at Nogen har sagt Hamet godt Ord for det, Han i Aar har skrevet i Almanakken. Er dette ikke skeet, saa er det dog Uret. Jeg for min Deel siger Ham, min Ven saa mange Tak for Hans Raad. Hans Villie var vist god og Han har sikkert meent det goveJuul Han er vel sagtens ikke vant til at snakke saaledes ret Meget med Bønder, for ellers vidste Han nok, at dette Du slet ikke er efter vort Sind; saa taler Han ogsaa til os, som det var faler selv. Dette kan nu ikke være efter Alles Sind. Rigtig nok kan jeg huske, at der for endeel Aar siden var en anden god Mand, som talte ligedan til os; men det veed han jo nok var en virkelig Præst. Dog hvad bryder jeg mig derom, det er mig saamen det Samme om han og mange flere, som ikke ere Bønder, men Landmand, troe, at de derfor ere bedre end jeg og kunne alle lære paa mig. Jeg troer vist, at Han har meent det godt, og derfor takker jeg Ham, endskiønt Hans Raad slet ikke huer mig. Det var saaman ogsaa ikke heller Ret, at han vilde raade os saadan, og det oven i Kjøbet i Almenakken, som enhver af os læser i, enten han kan tænke en Smule eller ikke; for der er nu Mange, som ville fare ilde derefter. Jeg begyndte ret at fornøie mig over, at nogle af vore Mænd vare komne i Skik med at brakke ordentlig, og nu er jeg bange, at nogle af dem igjen tage efter Hans Raad, fordi det falder bedste i deres Kram. Dette skulde tilvisse gjøre mig meget ondt, jeg veed nok hvad de vil sætte til derved. Derfor er det at jeg ligefrem vil sige Ham min Mening om det Han skrev til os Bønder, og med Guds Hielp vil Han nok finde, at jeg ikke har Uret; saa kan Han forklare sig bedre for os, og vi kunne endnu faae Nytte af Hans Raad. Jeg vil ikke troe, at Han skulde blive fortrydelig over min Dristighed. Rigtig nok holder jeg selv paa min Ploug, følger selv al min Dont, men derfor har jeg dog tænkt meget ved min Gierning, og jeg har, Gud skee Lov, ogsaa lært Noget inden jeg fik Gaard og Grund; og hoslig Mands Ord vil vist ikke fornærme Ham Seer Han nu, min Ven, jeg kan nok mærke, at Han holder meget af denne ny udenlandske Skik, og den er saa mæn ogsaa meget god, naar Han forstaaer den tilgavns, passer godt paa at holde Alt i Orden, og har dertil godt Forskud. Jeg har ogsaa læst Hans Bog derover, og jeg har deri funden saa Meget som hvede mig godt, at jeg ret havde Lyst til at see, hvordan der staaer til igaarde hos Ham. Jeg veed god Beskee, med det Altsammen; paa Herregaardene, hvor jeg har været, der har jeg seet Meget; men jeg synes altid, at jeg veed selv bedst, hvad der passer sig for mig og mine Lige. Jeg, og de fleste danske Bønder, have meget at gjøre inden vi kunne tænke paa Noget, som ligner Hans Skik. Har Han seet vor Konges Lande, kjender Han den danske Bondes Kaar og Forfatning, saa giver Han mig Ret; hvis ikke maa Han skaffe sig denne Kundskab, ellers kan Han aldrig raade ret til Bondens Gavn. Den Hosbonde, som jeg tjente før jeg fik min Gaard, han lærte mig mange nye Skikke; men han sagde altid derved: Vor Jord kan med Guds Hielp blive som en Hauge, dog var Du (for Hosbonden siger Du til sine Tienere) gl. 2. ved en god Mark, indtil Du har beredaDin Jord til en Hauge. Dette glemmer jeg aldrig, og Gud give, at enhver af vare Mænd ville lægge sig dette ret paa Hjerte, og derefter gaae frem ved at beskikke sin Jord. Ja, Gud give, at de Fornemme, som dyrke Jord, ville i Raad og Daad gjøre det Samme, os Ringere til et godt Exempel og Veiledning!! Saa skulde Han see hvordan vor Gierning vilde gaae fremad. Saa fik vi Tillid til de Raad, der bleve givet os, vi fik Mod til en og anden Forbedring, som passede sig for os, og det vilde da snart komme til at see anderledes ud hos os. Gode Gud, jeg tænker derpaa med saadan inderlig Glæde. Vi kom til Kræfter, den arbeidende Bonde blev velhavende, og Prangeren var ikke længer den Rigeste; Kongen fik Skat og Skyld uden Suk og Klage; Enhver fik Sit, og det blev en Lyst at see den danske Bonde, som da blev sin Konges store Glæde. Men det være langt fra mig, at jeg ved dette vilde sige andet end, at Hans Raad jo var velmeent. Det var det sikkert, endskiønt det neppoer saa tjenligt for os, som Han troede. Det kommer nu deraf, at Han har seet, at Vikker passe godt for Hans Jord. Jeg veed nok hvordan Han bruger dem i Hans ene Mark paa 20 Tdr. Land, dog fortryd ikke derpaa, at en simpel Mand siger Ham det: Han kan troe, det er dog den daarligste af de tre Maader, hvorpaa Han dyrker sin Jord. Men nu lykkes det ret godt for Hampaa Landtofte Sand, og derfor har Han tænkt, at det ogsaa var tjenligt for os Brakbønder; heri feiler Han, min Ven, for, gode Herre, dengang jeg af Almenakken ikke kunde blive ret klog paa hvordan Han vilde have det med disse Vikker i Brakmarken, hvilket Han ikke heller har sagt tydelig nok, saa laante jeg igjen Hans Bog, og saa kunde jeg da tydelig see, at Han har tænkt paa sin Rugstub og ikke paa vor Grønjord. Og heri kan Han troe der ligger en stor Forskjel, som det er underligt, at en saa klog Mand, der har dyrket Jord i saa mange Aar, kunde oversee. Vikkerne passe, naar Jorden er derefter, ganske godt i den Skik Han bruger (Kartofler var dog bedre); men for en Brakbonde ere de ikke derfor tjenlige. Der kan aldrig pløies og arbeides som en flittig Brak bonde bør det, naar der skal faaes i hans Brak mark. Dette vil og kan jeg, som selv pløier, selv arbeider i min Brakmark, Stykke for Stykke bevise Ham, naar Han forlanger det. Og det: at vi Bønder i Almindelighed brakke skeet, er, i al Høflighed sagt, ingen Grund; thi hvorledes kan Han troe at den, der brakker slet, uden Jndsigt og Eftertanke, skulle dyrke sine Vikker bedre. Den, der vil have Græsgang paa sin Brakmark, vil ogsaa have Bælge paa sine Vikker og sætter ikke Qvæg paa Stald. At Vikker ere bedre end en slet Brakmark, det vil jeg gjerne tilstaae Ham, ikke fordi denne derved bliver bedre, men fordi den dovne Bønde, der ikke giver pløie og behandle sin Brak tilbørlig, dog har nogen Fordeel strax af, at den er slet, og Tabet ved hans Dovenskab kommer først siden; og det kommer dog alligevel. Seer Han, min Ven, dette er min oprigtige Mening, som jeg til mine Brødres Gavn har villet sige Ham. Jeg vil endnu dertil sige Hom hvad en Mand i mit Nabolag, med hvem jeg har talt meget herom, dømmer i denne Sag. - "Seer J, sagde "han, Brakjordbruget og Vexeldrivten ere og maae være byggede paa de samme Hovedlærdomme, ellers "burde en af Delene aldeles forkastes; og dette er ingenlunde Tilfældet. Begge Jordbrug have deres Tid og Sted. Uskiftning føder egent"lia Agerdyrkning; Brak er dennes Barndom, Vexelbruget dets modnere Alder. Men trods dette deres indre Slægtskab er der dog stor For"skjæl imellem dem. Og den, der hører hen til "den første Alder og vil fremtrænge sig til den anden, giør et farligt og fordærveligt Spring. "Hvad Brakbonden udretter langsomt ved Naturens Hielp, det kan den vel forberedte Vexelbruger ved Konst og anspændt Kraft udføre i kortere Tid. Jeg forstod ham nok. Det er som to Uhrværk, det ene gaaer ikke som det andet. Og nu kan jeg heller aldrig troe, at det lod sig gjøre at kaste det store Hjul bort i det ene Værk og sætte et mindre af det andet istedet. Saa kunde vistnok aldrig Værket gaae godt. Og reen Brak er jo det store Hjul for Brakbonden; hans Værk gaaer aldrig godt dersom det forbyttes. Dette sagde jeg til min Nabo og han vidste strax at tale meget om denne Lignelse. Jeg kunde nok begribe hvad han sagde; men han maatte dog skrive det for mig, at jeg kunde læse det hjemme og ret nøje overtænke det. Nu vil jeg igjen afskrive det for Ham, min Ven! Hiint store Hovedhjul i Brakjordbruget kan vistnok aldrig ombyttes; men vel kan jeg tænke, mig, at dette Hjul sættes saa godt og saa rigtig igang, at Brakjordbrugets øvrige Hjul kunne inddeles og forbindes bedre og bedre til en stigende Hurtighed og Kraft, og vel kunde da Værkets Gang naae en Fuldkommenhed, der gjør "det mueligt at sætte visse af Værkets Hjul ud af "Forbindelse med Hovedhjulet, uden at de derved standse, men ville endog, ved fortsat Gang, under stadig Opmærksomhed, udgjøre et fuldkommen Værk. Og i dette Vark see vi Vexelbruget. Dog er det mærkeligt, at dersom dette Værk ved Mangel paa Opmærksomhed eller Kundskab standse, da behøver det blot at bringes i Forbindelse med Hovedhjulet og det gaaer atter. Jeg er vis paa at Han forstaaer dette nok saa godt som jeg, og Han vil maaskee indsee at have feilet i at raade os Brakbønder til at dyrke Vikker i vor Brakmark. Naar Han nøie overvejer Forskjellen imellem Hans Rugstub og vor gamle Grønjord, ligesom i det Hele imellem Hans Vexeldrivt og vort Brakbrug, saa vil Han finde hvori Feilen ligger, og jeg behøver ikke al sige Ham mere herom, da jeg er vis paa, at Han er en Mand, som forstaaer Pløining; og endskiønt Han har Kræfter og Leilighed til at drive sin Jord uden Brak, dog veed hvorledes den bør være og hvad følger det har hos en Brak londe, der endnu ikke kan være andet, naar denne forfusker sin Brakmark; i hvilken Vintersæden skal og maa saaes og dertil ikke kan vælges, som hos Ham, første Aars Kløverstub. Hvilket Han, min Ven, og paa sin Lundtofte Mark neppe gjør af anden Aarsag end fordi, dersom Vikkestubben ikke er reen nok til næste Aar at modtage Kløver, Han da har bedre Leilighed til at hielpe den ved Pløiningerne til Byg end til Rug, i hvilken dog Hans Kløver vilde trives fuldkomnere. Jeg beder Ham nu at overveie dette ret nøje og finder Han da endnu, at jeg har Uret, men foragter dog ikke min ringe Mening; saa have vi jo Leilighed til at undersøge denne Sag alvorlig med hverandre. Af Hans Grunde vil det altid være mig kjært at lære noget eller overbevises om min Vildfarelse; men Hans Erfaringer paa Lundtofte Jorder vil jeg aldrig kunne antage for Veiledning, da disse, Gud skee Tak, langt fra ikke ere Landets almindelige Jorder. Finder Han at jeg ikke har Uret, saa tør jeg ogsaa haabe at han, siden Han har kaldt sig min og alle Bønders sande Ven, vil ved en nøjere Forklaring søge at afværge den Skade, som Hans Raad ellers kan stifte mellem mine Brødre. Hvis ikke; da har Han ej meent os det saa godt som Han har sagt. Endnu kunde jeg vel have Noget at sige Ham om det Han skrev i Almanakken, hvori Han vist sommesteder tager slemt feil; men Han har jo ej bedet mig om at være Hans Læremester og saa falder sligt mig ikke heller ind. Jeg takker Ham endnu engang for Hans gode Villie. Gud velsigne Enhver, som med christelig Alvor uden Forfængelighed og andre Hem sigter arbeider for Bondens og Landets Vel! Hans Ven Jens Jensen, Gaardmand.