Almuevennen, 1844-04-24
Det er vel sandt, at den kongelige Commissarius, bemærkede ved en tidligere Petition, Livsfæste- og Hoveri Afskaffelsen betræffende, at de i den Anledning givne Forslag vare saa indgribende i Eiendomsretten og saa afvigende fra de Grundsætninger, Forsamlingen forudgaaende havde vedkjendt sig, at han ikke antog, at Stænderne kunde indlade sig paa de givne Forslag Dette var muligen saa men Sagens Betænkning og Ønsket i Folket kan desuagtet bestaae med voxende Styrke og det bestaaer efter vor Formening saaledes. Commissarii egne Ord have ledet Bonden selv til Betænkning af Bondestandens Ret og Eiendomskravi disses Grund og Oprindelse – til Betænkning og Opmærksomhed paa Lovgiverens Magt til at søge Hjemmel for nødvendige Bestemmelser i Almeen-Jnteressens Krav. Fra Stænderforsamlings Møde til Stænderforsamlings Møde atter, udvider sig denne Betænkning og Opmærksomhed, og Ønsket i Folket kunde ikke blive staaende ved hiin Commissarii maaskee dengang nødvendige Yttring. Man ledte Bonden Oplysningen imøde man lod ham i Stændersalene selv høre de ædleste, meest ophøiede Borgerdyders Grundsætninger og Lærdomme udviklede og fortolkede, man lærte ham at agte paa disses Anvendelse, saavel selvfornægtende i Almeen-Tarvets Erkjendelse, som Begjærende forsig og sin Stands Rettigheder, man kaldte ham til en fuldere Selvvirksomhed som Borger i Samfundet, og ledte ham til Selvstændigheds Erkjendelse og Pligt, opfyldelse i et forandret Landbo-Communalvæsen, med Sæde i Amtsraad og Sogneforstanderskab, og saaledes vender Bonden atter sine Ønsker, sine Forhaabninger til Stændernes Forsamling. Bonden har siden Stændernes sidste Møde maattet, efter Commissarii her erindrede Yttring, lære nøiere at betænke, hvad der for at befordre Fælledskabets Ophævelse gav Lovgivningen Ret og Magt til at tilintet gjøre Bondestandens i Souverainitetens Jndførelse og ved Jordbøgerne af 1664 bekræftede Arve, Eie og Ret til Bondejords fortrinsvise Brug og Besiddelse i Danmark med betinget Landgilde. En Ret, efter hvilken Landgildens Forhøielse var imod Loven, indtil Udskift nings Forordningen af 1792, hvorved der tabtes det Lidet levnede af Bondestandens Eiendoms-Odel, med hvilken 5 til 6000 frie Odels-Bønder eengang med Stemme selv paa Folkets Rigsdage eiede hver sin Gaard og stillede hver en Rytter til Kongens Tjeneste og Fædrelandets Forsvar. Bonden erkiender, at ved Stændernes Møde 1842. vilde Udskiftnings-Anordningen ikke gaaet igjennem uden betydelig Modification til Bondens Tarv i AlmeenJnteressens Jagttagelse. Det er lykkeligt at disse Ting, saaledes betænkes i Aaret 1842 og ikke i Aarløb som fra 1818 til 1828. Nu, med de velgjørende Følger, af selve Fælledskabets Ophævelse tillige for Øie, erkjender Bonden villigere den Magtfuldkommenheds Ret, der ledte hans Fædre til saa stort et Offer som det Ovenmeldte. Bonden erkjender dette, som han erkjender, hvad der gav Lovgivningen Magt til at paabyde baade for Yder og Tager Tiendens Forandring fra Adelse i Kiærven til Afgift i Korn eller Penge, ligesom ogsaa Ret til at paabyde indskrænket Rentebetingelse ved Udlaan af contante Penge, og til andre flere Anordninger, som vare meere eller mindre stærkt indgribende i Borgernes Eiendomsret men nødvendige i Almeen-Jnteressens Jagttagelse. Men ikke destomindre føler han dog Tabet, og han føler det maaskee nu dybere end nogensinde forhen, og det er saa naturligt at Ønsket om det Tabtes Opreisning i samme Forbindelse og i selve Almeen-Jnteressens Krav, ved den samme Magtfuldkommenheds Ret, atter og atter fornyes med voxende Overbeviisning og Kraft. Naar nu Bonden dertil under saadan Omstændighed paa den ene Side bragte i Erfaring, at det selv iblandt Godseierne erkjendes, som Hr. Kammerherre, Bentzens Yttring i Ostifternes Stænderforsamling tilkiendegiver, at Herskaberne vare bedst tiente med Bøndergodsets Overdragelse til Eiendom, dersom Bønderne vare i Besiddelse af den fornødne Capital til Gaardenes Udbetaling, og tillige bliver oplyst om de mange Veie og Midler, der ere tilrede nu til at bøde paa denne Mangel; hvorledes den tildeels efter mange Godseieres Besiddelsesret aldeles bortfalder og hvorledes det større Forlednings eller Fideicommis Forhold kan ligesaa godt overføres i det Mindre paa Eiendoms som Fæstevilkaaret; og Bonden paa den anden Side meere og meere overbevises om den skadelige Jndflydelse, som er forbunden med al Eiendomsgods og Fæstegods, uden at visse i denne Forbindelse for dette nødvendige Bestemmelser, bestaae jevnsides – naar Bonden saaledes ved Gjenopreisning til Velmagts Befordring meere og meere overbevises om at en stor Deel af Eiendoms-Godsets Capital-Formue inddrages gjennem Jndfæstningerne paa Fæstegodset i Godseiernes Kasse, uden at virke saaledes til Bondestandens Velmagt, som ved Anvendelsen i Eiendoms Kjøb, – naar Bonden overbevises om og altid mere og mere føler, at Drivtscapitalen saavel i Eiendoms som Fæstebondens Hænder svækkes ved Fæstevæsenet, og at dettes ubetingede Landgilde-Forhøielse virker mægtig hindrende i alle Maader paa Agerbrugets og Landhuusholdningens Fremme i det Hele, saaledes som dette opgaaer for Bonden i en altid klarere Erkjendelse; naar Bonden nu ved et ordnet og befæstet Pengevæsen, kan og maa foretrække Afgifts-Adelse eller Rentetilsvar i Penge istedetfor i Kornvarer, hvis Beløb han kan i mislige Tilfælde dække med Jndtægt for Uld, Smør, Ost, Qvægtillæg osv. – naar Bonden under disse Omstændigheder (og flere som tildeels ere i Udkastet bemærkede) maa erkjende at Fæstevæsenet, idet det betager Lysten til Bekostninger paa selve Agerbruget og Jorden, leder under forbedrede Kaar til skadelig Luxus til Penges Anvendelse paa forfinet Livsnydelse, medens der for denne Anvendelse findes ved Eiendomsbrug et uendeligt og altid nyttigt og lønnende Krav med stadigt Kald til Tarvelighed og Besparelse, men at ogsaa heri Fæstegodset virker skadeligt paa Eiendomsgodset – naar nu Bonden heller ikke kan dølge for sig selv, at saavel Eiendoms som Fæstebondens Forhold til Godsforvalteren, der som oftest træder istedetfor Godseieren, ikke i alle Maader findes at virke saa heldigt som det kunde ønskes paa Bondens frie Selvstændigheds Udvikling, at dette endogsaa ofte er meere Bondens egen Skyld end andres, hvilket er saare beklageligt, men overeensstemmende med den menneskelige Natur, da er alt dette tilsammen Omstændigheder, der mægtigen maa bidrage til at styrke og befæste hos Bonden og for Bonden Ønsket om at see med behørig Forberedelse Fæstegodset i Danmark overgaae til Eiendom.