Corsaren, 1842-07-08
Hr. Henrik Herz rykker igjen frem med sine Bøoter. Af alle danske Forfattere, Skribenter og Digtere, af hele irritabile genus poeticum, er Hr. Henrik Hertz ustridig den Jrritableste; thi de Andre kunne blot ikke taale, at man kalder deres Værker daarlige, han derimod kan hverken taale, at man kalder dem gode eller daarlige- man skal kalde dem fortræffelige. Denne Jrritabilitet er tiltaget i samme Forhold, som hans Værkers Godhed er aftaget. Paa Hr. Herz finder det Anvendelse, som man almindelig forsikkrer om Sandserne: Jo mere den ene Sløves, styrkes den anden - jo mere Hr. Herz har mistet sin Smag, desto meer er hans Følelse, hans Jrritabilitet, taget til. En Række af herhenhørende Kjendsgjerninger - ligefra den Tid, da Hr. Henrik Hertz begyndte sin første bootiske Krig, indtil nu, da han synes at ville begynde den anden - have sat ham ved Siden af Latour-Maubourg, Frankrigs første Grenadeer; ligesom denne var "den Tappreste blandt de Tappre", saaledes er Hr. Henrik Hertz den Pirreligste blandt de Pirrelige. Det er denne Gang Kritiken over hans Dyrehavsseene "Perspectivkassen", der har bragt ham i Harnisk og givet ham Stridskollen i Haand. Alle fornuftige Blade (og desuden "Figaro") have kaldt den en Ubetydelighed og erklæret den Jdee at gjøre en fuld Matros til Repræsentant for "Heltene fra 1801" uheldig. Hvad nu "Ubetydeligheden" angaaer, da kalder Hr. Henr. Herz det selv en Ubetydelighed; ("et lille let Product"), men ærgrer sig dog over, at Bladene have kaldt det saaledes. Det er en Ubetydelighed; men Bladene burde have kaldt det en Betydelighed. Hvorfor Fordi Publicum applauderede saa betydeligt. Og Publicum er naturligviis den eneste og høieste Autoritet, det besidder en nrigtig og hurtig Tact", det "lader sig ikke føre bag Lyset" - dette siger Hr. Henr. Herz i "Jntelligensbladene" Nr. 8, efter at "Jntelligensbladene" Nr. 1-7 paa det evidentiske have godtgjort, at Publicum er den utilforladeligste Ting i af Verden, at Publicum hverken har Tact eller Smag, at Vublicum gaaer aldeles iblinde - quem Jupiter vult perdere, prius dementat, ɔː den, Guderne ville styrte i en Grøvt, lade de løbe blindt i den. Hr. Henrik Hertz anvender vel den Forsigtighed at sige, at Publicum "netop i det Comiske" endnu har alle hine gode Egenskaber; men hans Ben Heiberg træder øieblikkelig til og siger: Min Ven Hertz! Din Perspectivkasse ufortalt, alle de gode Egenskaber ufortalte, som Du for denne vil udlede af Vublicums bifald, maa jeg dog blive mig selv tro og sige Dig. Desværre! Publicum har ikke engang Forstand paa det Comiske. Heiberg giver dog paa samme Tid Hr. Henrik Hertz et Vink om, paa hvad Maade han kan rede sig ud af den Forlegenhed, han saaledes ved sin Allieredes Frafald bliver sat i, idet han "ikke vil bestride Hr. Herz Ret til at paaberaabe sig en bestemt Aftens tilfældige Publicum" - det vil sige: Hvis Du, min kjære Hertz, imidlertid vil vælge den Udvei, vel at indrømme mig, at Publicum altid og uden Undtagelse er uforstandigt, men derhos dog paastaae, at Du den Aften gjorde en Undtagelse og havde et forstandigt Publicum, saa vil jeg af Venskab for Dig ikke benægte Sandsynligheden deraf. Heiberg vil nemlig gjerne bevare Enigheden med Hr. Hertz, han veed at concordia res parvæ crescunt ɔː Ved Enighed mellem Heiberg og Hertz kan selv "Perspectivkassen" blive gjort betydende og - saasom den ene Haand vadsker den anden - maaskee endog "malerisk Atlas" godt. Efter at have paa en saa eclatant Maade modbeviist Noget, han selv begyndte med at indrømme, overspringer Hr. Herz den egentlige Anke, der er ført imod "Perspectivkassen", nemlig betræffende den drukne Matros. Vi kunne ikke Andet end takke Hr. Hertz, fordi han har ladet dette Punkt forblive uforsvaret; thi, naar han havde villet forsvare det, havde det jo været en let Sag for ham og Heiberg i Forening at bevise, at denne fulde Matros netop var anbragt passende, ja, at det i det Hele netop er passende at lade et Folks Hæder repræsentere ved fulde Folk i Almindelighed og fulde Matroser i Særdeleshed. Hr. Hertz har altsaa ved at bruge Maadehold med sine Beviser skaanet os og alle andre Blade for et nyt Nederlag. Vi ere saaledes færdige med Hr. Hertz's Antikritik og skulle derfor blot til Slutningen dvæle et Øieblik ved en Sætning, som Hr. Herz etsteds fremfører en passant. Han anfører nemlig blandt alle de øvrige Exempler paa Bladenes uretfærdige Artikler om "Perspectivkassen": at "et bekjendt Smudsblad ligefrem lyver i sit Referat" om dette Flere ere komne til os og have gjort os opmærksomme paa, at de have gjennemlæst baade "Dagens" og "Hollard Nielsens Ugeskrifts" Yttringer om, Verspectivkassen", men ikke fundet Hr. Herz's Angivelse stadfæstet. Men dette er slet intet Under, da Hr. Herz ved Ordene: "et bekjendt Smudsblad" har sigtet til "Corsaren", ja! skjøndt "Corfaren" slet ikke har løiet om "Perspectivkassen", paastaae vi dog, at den er meent ved hine Ord, vi vindicere paa det bestemteste for os Æren af at være blevne kaldte "et bekjendt Smudsblad" af Hr. Henrik Hertz. Denne Fordring er ikke noget Fif af os for at berøve et Angreb paa os sin Braad; vi forsikkre ved Alt, hvad der er et Menneske helligt og dyrebart, at vi føle os lige saa meget smigrede, naar en Mand som Hr. Henrik Hertz kalder "Corsaren" et "Smudsblad", som naar en Mand, vi agtede, kaldte den et udmærket Blad. Thi den Klasse Mennesker, som vi indbefatte under Kategorien "Hoffestdigtere", Folk, som arbeide i deres Ansigts Sved for ved digteriske Producter at pryde en Hoffest, betragte vi med samme Øine som en Familie vilde betragte et Menneske, der stadig skrev Gratulationsdigte, Festsange o. s. v. til Familien, skjøndt han stadig maatte staae udenfor og see paa de Fester, (og knap det!) hvortil han skreve fine Digte, og som ikke ved denne Tilsidesættelse kunde føle sin Stolthed som Menneske krænket. Naar Digieren lader sig bruge til at pynte en Fest ligesom en Snedker, en Tapetserer, en Forgylder (for hvem det er hæderligt at arbeide i sit Ansigts Sved for Guld), saa see vi i ham Repræsentanten for den nedværdigede Digtekunst, vi, "Smudsbladets" Redaction, føle os i menneskelig Selvfølelse hævede over ham, vi ringeagte ham, vi ansee det for en Ære, at være ham saa forhadte, saa forskjellige fra ham, at han kalder os et "Smudsblad".