Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-09-08
Som en Hovedgrund til dette Skridt anføres Usikkerheden og Søerøverierne i Farvandene i det Middellandske Hav. Denne Grunder ikke heller ubetydelig; thi ikke allene lider disse Magters Handel umiddelbart derved; men ogsaa de Lande bliver stedse meere ødelagte med hvilke der tilforn blev ført en blom strende Handel, og isærdeleshed lider Handelen paa Ægypten, som stedse blive vigtigere, overordentlig ved denne Krig. Jmidlertid kan dog ikke denne Omstændighed betragtes som Hovedaarsagen til det gjorte Skridt; thi Østerrig, hvis Handel lider meere derunder end nogen af de øvrige Stater, har ikke tiltraadt Traktaten; men det er ikke altid passende, ved at anføre Bevæggrundene til en Traktat at angive de vigtigste og undertiden maae disse skiules og de mindre vigtige fremstilles. De dybere Bevæggrunde til Jnterventionen maae søges i den Characteer, som Krigen imellem Tyrkerne og Grækerne fra Begyndelsen af har antaget, i Ruslands Stilling imod Tyrkiet og i Overbeviisningen om at Vedligeholdelsen af Freden i Europa udkræver dette Skridt. Sultanen gav nemlig ved det første Udbrud af Jnsurrectionen Krigen Charakteren af en Religionskrig, da han lod Patriarken i Constantinopel, som er Chefen for den hele Orientalske Christenhed tilligemed flere ærværdige Biskopper ophænge midt under Paaskefesten paa Dørstolperne af deres Hovedkirke. Porten, som siden blev opklaret om det farlige i dette Skridt, har vel bagefter søgt at skiule den egentlige Characteer af denne Krig; men uagtet al Forstillelse giver den sig tydelig tilkiende; thi Krigen føres imod dem, som have reist sig imod Prophetens Lov, og Musselmændene ansee det for en guddommelig Ret at ødelægge dem. De Europæiske Stater derimod bekiende sig uden Undtagelse til Christendommen, og alle deres Indretninger grunde sig paa dens Lærdomme og Jdeer, i disse Jdeer, hvilke ligesaameget tiene til at beskytte Menneskenes Rettigheder, som til at give Undersaatternes Lydighed som en Underkastelse under en gudommelig Jndretning et høiere Præg, ligger Grundvolden til de Europæiske Nationers og Regieringers Styrke og Værdighed foruden det Baand, som indvortes forbinder dem, og Støtten for de Principer; hvorpaa deres Throner ere byggede, at ville fierne Staterne fra disse Beskuelser var at berøve dem deres Liv og Styrke En Kamp derfor som den nærværende griber umiddelbar ind i den hellige Alliance, og den Heftighed hvorved hine Forestillinger virkede paa den offentlige Mening eller udtalte sig som denne, lagde tydelig for Dagen hvilken Jndflydelse den kunde frembringe paa Nationernes Tænkemaade. Den offentlige Magt i Staterne kom herved strax i en falsk Stilling; disse havde nyelig forpligtet sig til at ville ordne alle offentlige Anliggender efter et Forbunds Grundsætninger, som var bygget paa Evangeliets Lærdomme og nu bleve de pludselig overraskede af en Kamp imod et christeligt Folk og imod Evangeliet, og bleve i Begyndelsen i det mindste bragte i det Tilfælde at erklære dette Folk uværdigt til sin Beskyttelse, hvis Foretagende var forbunden med det Navns Hæder, hvortil det christelige Europas Troe og Haab, Frelse og Ære er uopløselig forbunden. Overordentlig var den Utaalmodighed hvormed man især i Tydskland anraabte de Christnes Medlidenhed om Hielp, og den Raskhed hvormed denne Deeltagelse udbredte sig over Schweitz, Nederlandene og Frankerige. (Man kan sige med Sandhed at denne Følelse har aldrig været svag i Danmark, og man glæder sig over at den nu giver sig offentlig tilkiende; thi man kan i Forveien være overbeviist om, at det Danske Folk vil hverken i Følelse for Christendommens gode Sag eller i Agtelse for sin nationale Hæder, staae tilbage for nogen af de øvrige christelige Nationer.) Jntet har maaskee en Tid frembragt en saa ufordeelagtig Virkning paa den offentlige Stemning som den Troe, at hiin Kamp blev betragtet med Ligegyldighed, at Christendommens Sag blev givet til Priis tilligemed den Græske. (Enhver, som læser det originale Stykke, vil føle at Udtrykkene ere her blevne modererede, endskiøndt dette Stykke er udentvivl selv af en halv officiel Natur, og hvad der siges herkan desuden frit siges; thi hvo vil fordriste sig til at nægte, at det er Christendommens gode Sag som de høie og oplyste Magter forsvare i den afsluttede Jnterventions-Traktat.) Skulde de blive ved at tillade (thi hvo kan fortænke dem i at de fandt det af mange Aarsager betænkeligt strax at blande sig i Sagen), at et heelt christeligt Folk skulde i blodige Scener, saaledes som de i Constantinopel, Chio, Jpsara og Missolungbiblive ligesom slagtet for deres egne Nationers Øine, imedens christelige Flaader bedækkede Havene og christelige Armeer stode opstillede paa de fælles Fienders Grændser, og at den offentlige Magt, som er bestemt til at beskiærme Nationernes Ære og Vel, skulde være uvirksom, naar det gielder den Europæiske Christendoms almindeligste og vigtigste Anliggende; nemlig dens Troe i et heelt Folks Forsvar; den Virkning, som dette vil have frembragt paa Nationernes Tænkemaade er indlysende. Man giøre ikke den Jndvending derimod, at Østerrig, som en christelig Magt ikke har tiltraadt Traktaten. Østerrig har følt disse Jdeers Vigtighed, ligesaa godt som nogen anden Magt; thi da Patriarken blev myrdet i Constantinopel og de øvrige Rædselscener bleve begaaede var den Østerrigske Gesandt, den første, som paa en bestemt Maade traadte frem og forkyndte Porten, at blev den ved at gaae frem paa denne Bane, saa vilde dens Forhold frembringe en Fortørnelse hos hans Herre og de øvrige Christenhedens Nationer, hvis fordærvelige Følger for Tyrkerne Keiseren hverken vilde eller kunde standse. Porten fulgte dette Raad og bestræbte sig siden den Tid for at skiule denne Krigs sande Charakteer og kun at give den Udseendet af en Kamp imod Oprør. Desuden har Østerrig aldrig tilladt nogen af sine Officere at kæmpe for Tyrkerne imod Grækerne, imedens saamange Franske Officeere have giort Tieneste i de Tyrkiske Armeer især i Jbrahim Paschas. At nu Østerrig ingen Deel har taget i Jnterventions-Traktaten kan godt forklares af dens Forhold til Tyrkiet ifølge sin politiske Stilling og af den Overbeviisning, at denne Sag kan blive saa forviklet, at en neutral og upartisk Magts Mægling kan blive ønskelig og velgiørende. - Men foruden denne Kamp imellem Tyrkerne og Grækerne greb ind i de Europæiske Staters og Nationer vigtigste og dybeste Jnterresser, saa var der desuden en nærmere Bevæggrund som maatte tilskynde Rusland med Alvorlighed til at tage sig af Sagen; thi i intet Rige ere de religiøse Jdeer saa nøie og fast forbundne med de politiske, som i Rusland, og efterat Peter den Store havde underkastet sig den mægtige Patriark, og giort sig til Kirkens som til Rigets Overhoved, saa har først den Keiserlige Værdighed erholdet den høie Grad af Ære trygt, som den besidder hos denne saa religiøse Nation, og den Græske Christenhed havde nu i Czaren faaet deres Chef igien, som den havde tabt ved Constantinopels Fald, saa at enhver Græsk Christen betragter nu denne mægtige Monark med Ærefrygt og Tillid som Middelpunktet for den Græske Kirke og dens Troe. Saa vis som man kan være paa, at en Krig som Russerne ville føre mod Tyrkerne for at beskytte den Græske Kirke, vil blive betragtet som en national Krig, og modtaget med Enthusiasme, saa vis kan man ogsaa være paa, at Forsømmelsen af den Græske Kirkes Jnterresse ved en Kamp, som tilintetgjorte dens Værdighed i Grækenland, vilde frembringe en skadelig Virkning paa dette Folk. Man veed hvormegen Anstrængelse det kostede for at afholde den fromme og dydige Alexander fra at blande sig i denne Sag. Hvormegen indvortes Kamp og Overvindelse det maae have kostet ham heri at have modsat sig sit Hiertes Følelser og sit Folk Mening, gav sig først ret tydeligt tilkiende i de sidste Maaneder af hans bekymringsfulde Liv, da Sagens sande Beskaffenhed var bleven ham klar, og han tillige havde faaet en Ahnelse om den politiske religiøse Fordærvelse hvormed denne Tilbageholdenhed vilde virke paa Russernes Hierter. Ruslands Forpligtelse til at tage sig af Sagen med Eftertryk bliver klar af Traktaten af Bucharest af 1812, hvorved det erhvervede sig Ret til at beskytte den Græske Kirke i de Lande, som sukkede under Tyrkernes antichristelige Aag. Denne Traktat var vel dybt indgribende og syntes krænkende for Portens Selvstændighed; men den var en naturlig Følge af Russernes Forhold til Grækerne, at Ruslands voxende Magt og Portens tiltagende Svaghed. Saasnart ved Keiser Alexanders Død de Hensyn og Forbindelser vare blevne opløste som havde bevæget ham til at finde sig i Portens Fornærmelser og gientagne Forkastelser af hans sidste Betingelser, uden at drage Sværdet saa fremstillede ogsaa for den nye i sine Foretagender frie og selvstændige Monark, Nødvendigheden af at gaae tilværks i denne Sag paa den virksomste Maade og med den største Alvorlighed, og England over hvis Jnterresser den første vor Tidsalders Statsmand overlegne Genius vaagede, indsaae i Øieblikket Nødvendigheden af det Alternativ, at den Græske Sag maatte enten bringes til Afgiørelse ved Rusland allene med bevæbnet Haand eller paa en mildere Vei ved en Forbindelse imellem de store Magter. Det er aabenbart, at det er fra denne vigtige Synspunkt hiin store Statsmand, hvis Død nu opfylder Europa med Bestyrtelse og Sorg, betragtede Beskaffenheden af dette Forhold, og at det er derfra at den Mission med Hensyn til Grækenland udgik, hvormed Hertugen af Vellington blev sendt til Petersborg ved den nærværende Russiske Monarks Thronbestigelse, saa at den Protocol, som blev ført over Forhandlingerne i Petersborg imellom de tre Magter, var kun en Følge af hiin Statsviisdom, som gik ud paa at opløse det Problem i den nyere Historie, som af alle har været det meest indviklede formedelst Lidenskabernes og Fordommenes Jndflydelse og ved alleslags Modstræbelser, paa en tilfredsstillende Maade uden at udsætte Europa for Faren af en Krig; hvilken de politiske Medstræbelser i den sidste Tid vilde have bragt saameget hurtigere til at udbryde jo mere man havde troet at være istand til at afholde den derfra. (Forfatteren af dette fortræffelige Stykke overseer blot den bemærkning, at naar Kampen imellem Tyrkerne og Grækerne allerede har antaget Characteren af en Religionskrig, og i Grunden ikke kan betragtes paa en anden Maade, i hvor meget man endog søger at skiule det, saa er denne Krigens Charakteer bleven langt mere frygtelig og truende ved den Vending, som Tingenes Gang har taget, nemlig at den har givet Porten Anledning til at kuldkaste sit gamle militaire System og at antage det Europæiske. Man skal vel ikke forfølge andre Religionsbekiendelser; thi Gud taaler dem alle ved Siden af hinanden paa hele Jordens Overflade og han tillader sine Børn at vandre i Mørket, eller at hielpe sig ved et skimrende Lys, indtil Religionens himmelske Glands kan i en bedre Verden gaae i al sin Klarhed og Reenhed eengang op for os alle; men vi bør dog beskytte den Troe hvortil vi bekiende os, og hvilke Farer for Christendommen kunne ikke forventes af Mahomedanernes Enthusiasme, naar de først lære at tage Europæernes Vaaben i Hænderne? Hvor viis er derfor ikke den afsluttede Jnterventions-Traktat, som har til Følge at svække Jslamismens Magt, imedens den gaaer ud paa at forstærke sig; ved at opstille det christelige Grækenland ved Siden af det til Europæisk Cultur fremstræbende Tyrkie. Desuden - hvorlænge skal man fortie det, engang maae man tage Bladet fra Munden og spørge: Hvorlænge skulle Mahomedanerne forblive i Besiddelse af det hellige Land, og af de Christnes hellige Stæder, Lad dem beholde deres egne i Arabiens Ørkener, men lad Jslams Bekiendere trække sig tilbage fra hine Egne, hvorfra de Christnes Troe og Forhaabninger udgik. Hvad Christenheden ikke kunde vinde tilbage i Middelalderen fordi de dengang levende Nationers Lidenskaben og Laster vare til Hinder for deres Bestræbelser, vil nu lykkes Europas høiere Cultur og de christne Nationers forædlede Dyder, Skjebnens Gang, og Forsynets Veie ere beundringsværdige, og tidlig eller sildig vil det Godes Maal blive opnaaet.) Den Østerrigske Jagttager har med billig Fortørnelse fralagt det Østerrigske Cabinet den Beskyldning, som er gjort i Bladet Times, og der fra er optaget i Franske Blade at Portens Manifest af 9de Juni er et Værk af dette Cabinet, og giendriver denne beskyldning med de Ord: at det er en radical Afsindighed. – Man kan glæde sig over ved denne store Foranstaltning, som er truffen imellem Europas tre mægtigste Nationer for at tage sig af Grækernes Sag, at dette Folk er værdig til den Understøttelse, som man forunder det. En Reisende, som nyelig har forladt Grækenland, som vel tilstaaer deres Feil, og deres indbyrdes Uenigheder; men som erkiender at det er en Følge af at deres Cultur er bleven saa aldeles forsømt, og at de ere blevne saa uretfærdigt behandlede af deres Tyrkiske Overherrer siger og dem følgende mærkværdige Ord: Endskiøndt jeg ikke vil skildre dem som dydige Mennesker, saa er jeg dog overbeviist om: at de ikke ere de af Gud forladte Skabninger, hvorfor deres Fiender ville udgive dem, efter et langt Overlæg er jeg, siger han, kommen til de Overbeviisning, at de ere skikkede til at blive til et stort Folk, at de besidde alle indvortes Elementer til Storhed, og at der tidligere eller sildigere vil komme den Dag, da Glandsen af deres eget Lys vil fordeele den Skye af Skiændsel, som nu omgiver dem; men samme Forfatter tilstaaer tillige at Christendommen findes hos dem i en meget udartet Tilstand, og at Evangeliske Missioner aldrig kunne være mere nødvendige end der; men at blot det nærværende Øieblik ikke er skikket dertil; man maae bie dermed indtil Landet kommer i Roe.