Viborger Samler, 1787-12-24
Slutning af No. 51. A. Scola, en Søn af Publin, var den første, som i sit Oberadilitets Embede anstillede en stor Levefægtning i Rom. L. Sylla, en Prætor og derefter Dictator, lod først hundrede Lever med Mann kjempe med hverandre. Siden efter lod Pompejus 600 løs i Circus, hvoriblandt vare 315. med Mann paa Halsen, og Dictatoren Cæsar 400. Deres Fangst var ellers overordentlig vanskelig i Besynderlighed ved Graver. Under Claudii Regjering, blev tilfældigviis et Middel opdaget, som faldt næsten ud a., til til et saadant Dyrs Beskjæmmelse. En getulisk Hyrde kastede nemlig sin Kjole for en Løve, der kom ansættende paa ham i fuld Rasenhed; et Skuespil, som strax blev indført paa den store Circus. Man kan neppe forestille sig, hvor overordentlig hans Rasenhed derved blev dæmpet. Man behøver kun, at kaste ham et let Klæde over Hovedet, saa lader han sig binde, uden at gjøre videre Modværge. Alt det skrækkefulde hos ham bestaaer i hans Syn. Det vil altsaa ei falde nogen fremmed, at Lystmachuus dræbte en Løve, med hvilken han var indspærret. Antonius har først spændt Løver i Aag og for Vogne. Det skeede i de borgerlige Kriges Tid, efter det pharsaliske Slag, og ikke ganske uden Betydning for da værende Tider; thi dette Under betegnede, at de store Aander skulde komme under Aaget. Men at han paa den Maade kjørte med en Mimistin, Cythris, var over alle og ogsaa disse ulykkelige Undertegn. Den første, der med sine Hænder regjerede og offentlig viiste en tamgjort Løve, var den berømte Phoenicier Hanno. Denne Mand blev dømt, saasom man troede, at et saa kunstigt Hoved skulde kunne overtale til alt, og det vilde være farligt, at skjænke een sin Friehed, som det var lykkedes saa vel at tæmme Vildheden. Man har og tilfældige Exempler paa Løvens Ædelmodighed. Mentor fra Syrakus kom uden for sig selv af Forskrækkelse, da han i Syrien traf for en Løve, der sukkende krøb for ham, kastede sig for hans Fødder, allevegne, hvor han vilde flye hen, og som en Smigrende slikkede hans Fodspor. Endelig blev han en Svulst. Svulst og et Saar, vaer under hans Fod. Han drog Splinten ud og befriede ham fra denne Pine. Et billede i Syrakus er Borgen for denne Begivenhed. Paa lige Maade forholder det sig med Elpis, en Spanier. Denne kom til Skibs til Afrika. Jkke langt fra Stranden fik han at see en Leve med skrækkelig opspærret Kjeft. Han tog Flugten op i et Træe, og anraabte Fader Bachus; thi man beder ivrigst naar man ikke meere har Haab. Løven søg de ikke uagtet han kunde at indhente ham paa Flugten, men lagde sig ned ved samme Træe, og endnu med den aabne Kjeft, hvormed han havde forskrækket ham, søgde han at bevæge ham til Medlidenhed. Af alt for graadig Nedslugen var et Been bleven ham siddende fast imellem Tænderne, som foraarsagede ham en heftig Smerte, da han ikke kunde æde. Midt. i hans Smerte kastede han Øjnene op til ham, og ligesom med stum Anraaben bad ham om Hjelp. Hin vilde ikke blindt hen troe Løven, men kunde ej saasnart komme sig af sin Forundring, som af sin Frygt. End lig steg han ned, og uddrog Splinten da Løven fremragte, sin Kjeft saa beqvem, som mueligt. Man siger saalænge Skibet laae ved Strandbredden, har Løven viist sin Erkjendtlighed dermed at han bragte idelig Vildt dertil. Elpis indviede derfor i Samus Fader Bachuus til Ære en Tempel, som Grækerne have kaldet Kekarnotos Dionyson. Det er at undre over, at vilde Dyr kunne kjende Menneskenes Fodspor, og vente Hielp af denne eneste Skabning. Hvorfor gaae de ikke til andre? Hvad lærer dem at kjende Menneskenes helbredende Hænder, Det er Nøden, som driver kun Dyrene, til at vove alt den savnede Dydiges taarevædede Grav. Til Hr. Jørgen Kragballe, i Wistoft. Td. 27 Nov. 1787. Mrværdigste Ven, o dæmpei de bittre Taarer, Deres be. . Klemte Hjerte söger at offre Deres bedste, Deres ommeste Johanne Barbaras Minde. - Dette kjere Stöv, som De i Dag - ak! for sidste Gang her - beskuer, Denne elskede Tabernakkel for den bedste Siel fortiener at erindres ved et Hav af Taarer. Ot lad ikkun Deres Gyne tale, De tale dog Hjertets rene Sprog, Ved at dæmpe dets Tolk saarer De ikkun meer det allerede nok beklemte Bryst, Dog - lad Sorgen ey nedstaae Dem for dybt. De veed selv, paa hvem hun og de har troet De veed, hvor der gav, og hvo der igien tog. De vilde holde fast ved ham, der stedse var Hendes og Deres Soel og Skjold, og Zions Gud skal være Deres Trøster. ikkun for kort Tid nød jeg den Lykke, at kjende Deres værdigste Mage, dog skylder mit Hierte Hendes Minde den varmeste Høyagtelse; Og - Ven: - De vilde modtage fölgende Elegie som en ringe Tiende af min Skyld, som Medkristen og Ven, til Deres Engel! Solich von deinen Todten singen Oi Marianna velch ein Lied? Saa sang den store von Haller, og i hans Sörgetoner har jeg vovet at stemme min Elegie over denne Dydige Marianna værdigste Söster i Dyder og deres Belönning. Caa gik Du dog udvalgte Kone, Al Kjödets Gang til manges Qval: En tusindstemmig Klagetone Din ægt Dyd bevidne skall: et Du var - saa vidne alles Hierter, Som kjendte Dig - vor Yndest værd; Derfor Du os forvoldte Smerter, Da Du holdt op at leve her. En grusom Qval sin Vold afmaler Paa Mandens Kind, af Veemod bleeg, Om Hjertets Sorg hvert Oje taler For, Bedste, Du hans Favn undveg. Du Du var - saa vidne Mandens Taarer Han kiendte Dig - mig Engel her, Derfor Dit Tab mit Hierte saarer, Ak 1 - tidlig blev Du Engel der. En voldsom Sorg mod Graven höjer, Ærværdig Faders knuste Aand, Og Qval hans Dages Tal forhöyer, Paa blegnet Kind med Dödens Haand. Du var - saa vidne dybe Sukke Han kjendte Dig - din Lykke værd, Men ak! din Rose maatte bukke Midt i sit Vaar for Høstens Sværd, Din fromme Moders Taarer væde Dit Stöv i det hun nævner Dig Og alle tre sit Tab begræde: i Vor Bedste gik fra Dem og mig, Du var - saa vidne Deres Sukke, De kjendte Dig - os Himmerig, Men ak - vor Rose maatte hukke, Just da den var meest ynderig Just da hun skienked os en Pode, sin Stammes Lyst, sin Stamme lig O! Qval - forlod hun os, den gode, Vor Bedste gik fra Dem og mig Du var - saa vidne fælleds Taarer, De kiendte Dig - vort Haab, vor Lyst, Derfor din Bortgang voldsom saarer Af Smerter, næsten qvalte Bryst, Uhældig Stund Dig først berøver, En værdig Syster - bedste Siel! Det Tab din ømme Slægt bedrøver, Dit Tab formörker Slægtens Hæld. Du var - saa vidne alles Taarer, Som kiendte Dig - paa Dyder rig Derfor Dit Tab hvert Hierte saarer Og alle græde ved Dit Liig. F. C. H. A. . Over. Thyge Jesper Schytte. Dom Bladene i Skoven falde ned, Saa iler Mennesket til Gravens stille Bred; En Yndlings rosenfarvet Kind, Som Vaarens Blomst for Nordens kolde Vind, Henviisnede. O! Yndede, Vi ønske Dig igjen - dog, gjør vi ret deri, O. - Du er lykkeligere end vi