Aalborg Stiftstidende, 1827-06-14
Vi, som omringe den Hensovedes Baare, staae her som en heel Nations, det store Tyske Folks Representanter, og udtale dets Sorg ved Tabet af den ene Halvdeel af hvad der endnu var blevet tilbage af Fortidens straalende Mønstre paa germanisk Kunst og fædrelandsk Aandskjønhed. Vel lever endnu, og gid han endnu længe leve, det Tyske Sprogs og Tungemaals Mestersanger; men hedengangen er Strengelegens sidste Mester, Tonekunstens sødttalende Barde, Arvingen til Handels og Bachs, Haydes og Mozarts udødelige Ros, den han selv forøgede og udvidede; og grædende staae vi nu og see paa de brustne Strænge af den forstummede Mesterharpe. - Mesterharpe! Ja den eiede han, thi han var en Kunstner, og hvad han var, det var han ved Kunsten. Livets Torne havde dybt saaret ham, og som den Skibbrudne knuger sig fast til Strandbreddens Klippe, saaledes holdt han sig fast ved din Arm, du fra Himlen nedsendte Kunst, du det Skjønnes og Sandes herlige Søster, Livets hulde Trøsterinde. Fast holdt han sig ved din Arm, og selv da Døren var lukket, hvorigjennem du treen ind til ham, og da han var bleven blind for dine Træk, og ikke kunde høre naar du talte til ham, da bar han dog dit Billede i Hjertet, og da han døde, laa det endnu paa hans Bryst. Ja, Kunstner var han, og hvo staaer nu ved hans Side? Som Behemot farer hen over Havets Flade, saa gjennemfløi han sin Kuust fra dens ene til dens anden Ende. Fra Duens kjelne Klage til Tordenens høje Bulder, fra dædalisk Sammenslyngning af Kunstens fineste Traade indtil det frygtelige Punct hvor det Dannede overlades til stridende Naturkræfters regelløse Vilkaarlighed, Alt havde han afmaalt, havde han opfattet. Hvo der opstaaer efter ham, har intet at fortsætte, han maa begynde noget Nyt, thi hvor hans Forgjænger hørte op, der hører hele Kunsten, op. Adelaide og Leonore, Vittoria's Sejershymne, gudhengiven Messesang; tre og fem forenede Stemmers hulde Bøn; lydtklingende Symphonier; Glæde, Elystums Datter, sørgende Svanesang; stiller eder med Strengelegens Muse omkring hans Grav, og bestrøer den med Laurbær. Ja, han var Kunstner, men ogsaa Menneske, i enhver og i den høieste Betydning af Ordet. Fordi han undveg Verden, kaldte man ham menneskefiendsk, fordi han gik Følsomheden af Veien, kaldte man ham ufølsom. Ak, hvo der veed sig haard, han flyer ei. Det er de fineste Spidser, som tidligst blive stumpe, som bøies eller brækkes. Hvo der altid føler dybt, undviger Følevorenhed. Han undveg Verden, fordi han i sit elskende, altomfattende Hjerte ikke fandt et Vaaben til at værne sig mod dens Anfald. Han undveg Menneskene, da han havde meddeelt dem sit Hjertes rige Skatte, og ikke havde faaet en Skjærr af dem. Han blev eensom, fordi han ikke fandt en anden sig selv. Men til sin Død bevarede han for alle Mennesker et menneskeligt Hjerte, et faderligt for sine Nærmeste, Gods og Blod for hver Trængende. Saaledes var han, saaledes døde han, saaledes vil han leve for alle Tider. Men J som have fulgt ham til hans sidste Bolig, værer Herrer over Eders Smerte. J have ikke tabt ham, nei J have vundet ham. Thi Udødelighedens Haller betræder ingen Levende, før Støvet er afrystet, aabne sig ikke Evighedens Porte. Han, hvem J offre Sorgens Graad, han staaer nu først iblandt de Store, som leve for alle Tider, hvis Ros fast i en Evighed er rokkes. Derfor vandrer fra Graven sørgende, men fattede. Og naar hans Skabningers Valde igjen fører Eder bort med sig, som Stormen, der vil fødes, og naar Begeistring for ham henriver Eder i Midten af en endnu ufødt Slægt, saa mindes denne Stund, og tænker: vi vare med da de lagde ham i Jorden, og vi græd da han døde.