Berlingske Tidende, 1836-04-01
Den Kongelige Commissarius bemærkede, at naar det var blevet paastaaet, at nærværende Lovndkast ikke, saaledes som andre lignende Anordninger, er blevet fremkaldt faa Livstegn. Det var vise, Ketteenrings ter, for ni Aar siden den flinke Hanses ved nogen almindeligen følt Trang til Forandring i den gjeldende Lovgivning, men kun ved et Andragende fra en enkelt Godseier, da var det vistnok almindeligt erkjendt, at der med Hensyn til de betingelser, hvorunder en Jorddrot kan faae en uefterrettelig Fæster sat fra Gaarden, for Tiden finder en Usikkerhed og Ubestemthed Sted, som for begge Parter maa være skadelig, men som i Særdeleshed er trykkende for Godseieren, der maa anvende betydelige Omkostninger for at erholde Rettens Afgjørelse, og som derhos seer sig nødsaget til, i den lange Tid Processen kan vare, at lade Gaarden i Fæsterens Besiddelse, idet han, uvis om Sagens endelige Udfald, finder Betænkelighed ved at benytte sig af Fregn. 8de Juni 1787 § 12, skjøndt han forudseer, at Gaardens Ødelæggelse ei paa anden Maade kan forebygges. Det er ligeledes klart, at det i det Hele er skadeligt naar Godseierne saaledes tvinges til ikke sjeldent at lade Bøndergaardene blive i Fæsteres Hænder, der forsømme og ødelægge dem. Commissarius kunde imidlertid ikke med Committeens Minoritet antage, at den Praxis, som nu er vedtaget med Hensyn til Spørgsmaalet og Fæstes Forbrydelse, er afvigende fra Loven. Der er uden Tvivl tilstrækkelige Fortolkningsgrunde, hvorfor Lovens 313 og 2 ikke kunne forstaaes efter Bogstaven. Men vist er det, at medens man i ældre Systemer ligefrem, efter Lovens Bogstav, nævner Udeblivelse med Fæsteafgifterne til den bestemte Tid, Mangel paa Gaards og Besæt nings Vedligeholdelse m.m., som Grunde hvorfor en Fæster skulde have sin Gaard forbrudt, ligesom man heller ikke f. Ex. i de mange ved Sjællands Landsting behandlede Sager angaaende Fæsteforbrydelse, som ere kundgjorte gjennem de, først af Kraftog siden af Nissen udgivne, Tidsskrifter, finder noget Spor til nogen Lempning af Artiklens bogstavelige Jndhold, saaledes vise baade de senere Domme, der ved Trykken ere bekjendtgjorte, og de nyere juridiske Bearbeidelser af denne Gjenstand, at man nu ikke anseer enhver Mangel i Opfyldelsen af Fæstepligterne for tilstrækkelig til at bevirke Fæstets Forbrydelse, men at man kun anseer denne anvendelig paa den Fæster, som tydeligen har tilkjendegivet, at det mangler ham enten paa Evne eller paa Villie til at opfylde sine Forpligtelser. Kjendemærkerne paa en saadan Mangel har man imidlertid ikke bragt til Klarhed og Bestemthed. J Særdeleshed, har ingen fast Regel i saa Henseende udtalt ved nogen endelig Dom, og der lader sig neppe heller uden positiv Lov sætte nogen bestemt Grændse. Enkelte Domme, hvorved en Fæster imod Vedkommendes Formodning er bleven frifunden for at have sit Fæste forbrudt, ere og blevne mistydede, og have opvakt større Usikkerhed og Ængstelighed hos Godseierne, end der, efter Sagens fuldstændige Overveielse, var Grund til. Jøvrigt er det vel saaat et Andragende fra en Godseier har været den nærmeste Leilighedsaarsag til, at Sagen for Øieblikket blev sat under Overveielse; men, dersom der ikke i Sagen selv var fundet god Grund dertil, vilde Hans Majestæt vist ikke have anordnet en Commission til dens Undersøgelse. Naar man iøvrigt vil bedømme dette Andragende med billighed, saa vil man heller ingenlunde finde det fremkaldt ved udelukkende Hensyn til Godseierens Tarv. hvorimod Forfatteren har havt Agerbrugets Bedste for Øie og fornemmelig Fæstegodsets bedre Benyttelse til Gavn saavel for Fæsterne som for Godseierne. (Fortsættes i næste No.)