Berlingske Tidende, 1816-11-25
London, den 8de November. Den Tale, hvormed Lord Castlereagh, i Anledning af den Fest, der gaves ham til Ære i Belfast, besvarede Skaalen "Lord Viscount, Castlereagh, Statsmanden, som ved kraftige Forholdsregler og viis Politik har bidraget saa udmærket meget til en berømmelig Krigs Fuldendelse og til en ærefuld Freds Slutning," lyder som følger: "Jeg er dybt rørt af den Ære, der bevises mig og min Familie ved denne Leilighed, og som jeg maa ansee som et Tegn paa det bifald, en saa talrig Forsamling af agtværdige og oplyste Mænd meddeler mit Forhold som Statsmand. Jeg føler tillige, hvor høist behageligt det maa være for de Personer, som saalænge med mig havde Statsanliggendernes Styrelse ihænde, da jeg, som befandt mig i udenlandske Missioner, handlede ligesom efter deres Jnstructioner; hvorfor Priis og Ros heller ikke tilkommer mig alene, om Tildragelserne have taget en lykkelig, for min Konge og mit Fædreneland priisværdig Vending. Jeg var blot een af dem, som Statens Skib var betroet, og omendskiønt vi havde at kjæmpe med et stormfuldt og uroligt Hav, haabe vi dog og ere overbeviiste om, at vi have ført Skibet i Havn ikke alene med fulde Stil og vaiende Flag, men ogsaa uden at en eeneste Bielke mangler, eller er beskadiget. De tillade mig alligevel her at tilstaae, at det er Prindsregenten, som vi have at takke for dette store Resultat. Vandrende frem i sin Faders Fodspoer fulgte han alle sammes Planer; vi bør derfor tilskrive det den retvise Tænkemaade og den Aand, hvormed han ledede os, at det lykkedes os. Der gaves en Tid, strax i Begyndelsen af Krigen, da man med Hensyn til sammes Fortsættelse var af forskjellig Formening. Man ge duelige og oplyste Mænd troede, at man burde slutte Fred med Frankrig; dog tilsidst vistes det klart, at Kampen var uundgaaelinødvendig. Det gialdt ikke meer om en Colonieforøgelse, men om Tilværelsen selv. Folket ledtes ikke af Ministrene, men ledte dem, og da Regieringen og Folket eenssindet og eensstemmig gik tilværk, var og ingen Modstand muelig. Jeg sagde, at der gaves en Tid, da Folket ingen Lyst havde til Krig. Men sammes Mening og Tænkemaade kom efterhaanden til en anden Overbeviisning. Det skyndte sig derpaa at forekomme mine Colleger i alle deres Skridt, og uden at lade sig lede af Ministrene paastod det selv Krig. Det har alle Byrder med en Taalmodighed og Standhaftighed, som kun et fri Folk er i Stand til at kiende og vurdere. Regieringen fulgte bloden Tilskyndelse, som Folkets Almeenaand gav, saaledes som det stedse bør være Tilfældet, og Udfaldet var saaledes, som vi nu med bifald erkiende. Midt i denne Glæde kan jeg ikke forglemme, at Folket har at kjæmpe mod store hindringer og Vanskeligheder, og at, uagtet Krigen er endt, dog Fredens Velsignelser endnu ikke uformærkt ere vendte tilbage. Handelen har maattet søge nye Veie; i tyve samfulde Aar tog den den Retning, Krigen anviste den. Det synes at ligge i Krigens Natur, og at være foranstaltet saaledes af Forsynet, at den giver visse Handelsgrene en ny og usædvanlig Travlhed, der har sin Oprindelse, blot i de krigerske Foretagender selv, og beroer paa dem. J en Stilling, som vor var, fik denne Art af Krigs handel en forholdsmæssig Indflydelse, og da denne nu pludselig hørte op, og de gamle Kanaler endnu ikke vare aabnede, saa paafulgte en ubehagelig Tilstand, og endnu mærke vi Følgerne. Folket har endnu ingen Sands for, og andre Stater ere endnu ikke vante til Handelen i Freden, hvorpaa hiin varige Velstand beroer, hvis Tilbagekomst enhver indsigtsfuld Kiøbmand bør vente, og hvis Morgenrøde vi allerede see frembryde over disse Lande. Men medens vi lide under denne kortvarende Tids Tryk, bør vi ikke saa meget oververe, hvad vi ere, som hvad vi vilde have været, hvis kun et eneste Vanheld havde rammet os, hvorved vi kun i nok saa liden Grad vare blevne underkuede af Verdens Tyran; thi jeg anfører det som Kiendsgierning, at Preussen, der endnu ikke er halvt saa befolket, som vort Land, har i det korte Tidsrum af 4 Aar, i hvilket det stor under fransk Indflydelse, maattet betale 50 Millioner. Mine Herrer, Det er ikke noget Problem, nogen Speculationsgienstand mere, hvad de Franskes Anfører, Frihedens Fiende, ja jeg tør sige det menneskelige Kiøns Fiende, egentlig førte i sit Skjold. Jeg tør sige, at det ikke meere er Gisning, hvad hans Hensigt var med Hensyn til os. Han har ikke meere holdt det Umagen værd at dølge sine Hensigter, men erklæret paa sit nuværende Opholdsted, at han i Krigs- og Fredstider, eller rettere under den korte Vaabenstilstand, han forundte os, om end hele Europa havde ligget for hans Fødder, troede intet at have udrettet, saalænge Storbrittannien endnu var bleven uafhængigt. Jeg opfordrer Dem derfor tilat sammenligne vor Handels og vore Hielpekilders Forfatning med hvad den uundgaaelig vilde have været, hvis Prindsen og hans Afnistre havde fulgt andre Forholdsregler, end dem, som de virkeligen have fulgt.