Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-04-09
Det har altid forekommet mig høist besynderligt, at Menneskene i Aarhundreder have anseet deres physiske Frihed for det ypperste og ædleste Gode, men i Henseende til deres moralske Frihed have været saare ligegyldige. Med ualmindelig Redebonhed have de allerede i de ældste Tider bortgivet den til enhver hierarkisk Rænkesmed, der ønskede at høste verdslig Frugt paa den aandelige Mark. De gave den hen uden at betænke, at den er et Gode, som den vældigste Despot ikke kan berøve dem, og at Mennesket ligesaa lidet er berettiget til at bortgive sin moralske Frihed som sin physiske Frihed. Villigen have de fulgt det Bud, tag Fornuften fangen under Troen, og ved at følge det opoffret deres moralske Frihed. Grusomt og uforsvarligen har Hierarkiet og Statskonsten vidst at benytte sig af dette haarde Buds Adlydelse. J Aarhundrede har det tjent dem til et blodigt Redskab, hvormed de smeddede Fornuften i Lænker, krænkede Menneskehedens helligste Rettigheder, og neddyssede Millioner i en evig Aandsuvirksomhed. Vilkaarligen at standse Sandseredskaberne. i deres Virken eller Blodet i sit Omløb, uden at forstyrre det Heles Orden, er en Umuelighed, men en ligesaa stor Umuelighed er det, i mine Tanker, at troe det, der modsiger Fornuften. Denne er umiddelbar kommen fra Gud, og den intellectuelle Deel af Mennesket er dets eneste virkelige Eiendom, som ingen, saalænge det er paa Jorden, kan frarane det. Fornuft og Tro ere meget nær beslægtede. Den sidste er Resultatet af den første. Den Tro, som aldeles modsiger Fornuften, er derfor ingen Tro- og kun Fornuft og Overbeviisning bør være Grundloven for alle vore Jdrætter; kun det, denne byder, bør være os helligt. De veed selv, bedste Ven, at i den Landsby, hvor jeg boer, have Oplysningens Straaler endnu neppe pippet frem over Horizonten. Overtro, og blind Religionsiver vandre her endnu Haand i Haand. De vil derfor let indsee, at denne Sphære aldeles ikke er passende for en Mand, der er af den Mening, at Mennesket ikke er skabt til blot at være et Troens Trældyr. Med hvor megen Glæde læste jeg derfor ikke Deres sidste Brev, hvori De meddeler. mig Efterretning om Oplysningens Fremskridt. i Hovedstaden, siden jeg sidst var der, og hvor meget maa dette ikke glæde hver Sandhedens og Fornuftens Ven. Hvor ganske anderledes seer det ikke ud paa adskillige Steder her paa Landet: Jeg har i mit forrige Brev givet dem det Løvee, at levere Dem en Skildring af vor Præst og vor Menighed, og dette Løvte skal jeg nu opfylde. Vor Præst er et Væsen, der, ligesom Adam og Eva førend Syndefaldet, hverken har noget rigtigt Begreb om Ondt eller Godt: et Væsen, der troer, at hele Menneskehedens Lyksalighed Jigger indenfor de snævre Grændser af dets eget dyrebare Jeg, og at Oplysning, Menneskeforædling og deslige ere Hjernespind og Drømmerier. Hans Prækener ere talende Beviser paa den menneskelige Aands Udsvævelse, og han selv et lærerigt Exempel paa, hvorledes en Præst ikke bør være. Arbesynd, Helvesdstraffens Evighed o. s. v., ere frugtbare Gienstande for hans ligesaa toilesløse som fornuftløse Phantasie. Paradiis og Helvede forstaaer han at beskrive med saa megen Udførlighed og med saa mange topographisk-historiske Anmærkninger, som om han personligen havde været der. Skrivtens Ord: J dit Ansigts Sveed skal du æde dit Brød, opfylder han troligen, thi Agerdyrkningen er den Hovedgjenstand, der sysselsætter hans Legeme, og naar dette arbeider, siger han, maa Sjelen hvile. Naar han hele Ugen igjennem har havt travelt ude i Marken, saa maa sal. Brochmand eller Hersleb rykke ud med en Præken til den næste Søndag. Brochmands Huuspostil, Herslebs Prækener, en ny Kogebog og nogle occonomiske Skrivter ere de vigtigste Bøger i hans Bibliothek. Dette er et trød Skilderie af Faarenes Hyrde; Faarene selv behøvede jeg vel neppe at skildre Den. Tænk Dem en Flok raae, oplyste, overtroiske Mennesker, der kun have dette tilfælles med menneskelige Skabninger, at de ligne dem i Skikkelse, saa har De et ligesaa sandt Skilderie af vor Menighed. (Fortsættes).