Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-10-08
J Europa var den franske Magt nu stige til en høi, skjøndt endnu ikke den høieste, Pi To Gange havde man forgjeves væbnet sig in Frankrig, og enhver af de forenede Medkjæmpehavde forladt Kamppladsen i en saadan Forfatninat hver Lyst til en ny Kamp maatte hendøe bo ham. Frankrig stor som en Klippe midt i ) brusende Hav, mod hvilken Bølgerne ligesaa bur brydes som de fraadende bestorme den. Ene Su britannien, som intet middelbart kunde udrette m. Frankrig paa Fastlandet, tabte ikke Modet, m. dets Had voxte med dets Hielpekilder. Det in saae, at ikke blot Kraften, men Tiden, kunde maatte styrte den ny Colos, hvis Forvovenhed, Fordringer tiltoge med hans egen Lykke og an Magters Svaghed. Ogsaa Napoleon indsaae uden Tvivl at vel, at om han end kunde kue hele Fastlandet, i Engelland dog endnu bestandig en uovervindAnstødesteen for hans Vælde, ja endog for be Krone. Han kjendte den brittiske Halsstarrighed. og vidste af egen Erfaring, som Kriger, at det i et Feldtslag ikke altid kommer saa meget an paa at vinde meget, som at holde længst ud, og at selv den Slagne ofte, som den Længstudholdende, bliver Seiervinder. Engelland, som søgte at sætte sine Kyster i Forsvarstand og at ødelægge de franske Flaader, kunde nu paa sin Side ikke gjøre andet i sin Enekamp mod Frankrig, end at benytte sig af Ruslands, Østerries og Sverrigs Stridskræftet, ved at stifte et Forbund med disse Stater. Napoleon derimod ansaae denne Tidspunkt for den gunstigste til at lade Fastlandsmagterne føle Virkningerne af den franske Ørns Kjæmpestyrke, og at skaffe sig en forhen ukjendt Jndskydelse paa Europas Arliggender. Men han forudsaae, at han mere end eengang vilde komme til at anstrænge sine Franskes hele Kraft, og at ikke allene hans egen Trones Sikkerhed, men ogsaa de Engelskes utrættelige Efterstræben vilde endnu længe gjøre ham Krig til en Nødvendighed og Fred til et unskværdigt Gode. Det var derfor vigtigt for ham, at faae sine Undersaatter til at troe, at ikke han, men ene hans Fiender ønskede og fremkaldte Krigen. Kort efter sin Tronbestigelse gjentog han et Skridt, som han allerede havde gjort to Gange tilforn efter Seirene 1797 og efter hans Udnævnelse til Førsteconsul Hin tilskrev Kongen af Engelland c. Brev, hvorhan kaldte denne sin Broder og opfordrede ham til at slutte Fred. Efterat have forsikkret der, hvor inderlig han ønsker Fred og hvor lidet han frygte Krig, foreholder han den brittiske Monark, at han, lydende Menneskelighedens og Fornuftens Stemme, burde ile med at slutte Fred, at naar dette Øieblik tingang er spildt, ingen Ende sees paa Krigen; at Kongen af Engelland i ti Aar har vundet mere i Rigdomme og Omfang end hele Europa indbefatter, og at hans Folk har naaet den høieste Pynt af Velstand; – men desuagtet spørger Napoleon ham dog: "hvad han vel haaber af en Krig, og forsikkrer, at det faste Land vil blive roligt, at en Coalition kun vil forøge Frankrigs Overmagt og Storhed paa Fastlandet; at de Tider ere forbi, hvor man kan vente at opvække nye Uroligheder; at det franske Financesystem, som hviler paa en blomstrende Agerdyrkning, ikke kan ødelægges, og at Colonierne ere for Frankrig en underordnet Gjerstende) ikke at tale om, at Engelland allerede besidder flere Colonier end det kan forsvare." Fortsættes.) 1) Efter Ulis Overgivelse, neppe eet Aar derefter (1805), sagde Napoleon i Slutningen af sin Tale til de østerrigske Generaler: "Jeg forlanger intet paa det faste Land, Krigskibe, Colonier, Handel er det, jeg vil have.