Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-09-07
(Corresp.) Kjøbenhavn den 2den Septbr. OmPauperisme. Pauperisme er et Navn, som tilhører den nye Tid, og man har derved søgt at betegne den sociale Tilstand, som har udviklet sig i det nyere Statsliv, og som fordømmer hele Rækker af Generationer til Armod, idet denne forplanter sig, saa at sige nødvendigviis, fra Slægt til Slægt. Man vil maaskee mene, at det er ingen ny Sygdom, men at den er saa gammel som Verden har staaet, og af den Mening ere vi ogsaa. Det er idetmindste vist, at Oldtidens og Middelalderens Stater, fuldt saa godt som de nyere, kjendte til Armod, og at denne, ifølge Staternes daværende Jndretning, nødvendigviis langt mere end nu maatte forplante sig fra Slægt til Slægt; men Forholdene vare dengang anderledes end nu. Naar den Fattige dengang havde en Pialt at skjule sin Nøgenhed og en Skofte til at mætte sin Hunger, saa var han tilfreds, og det faldt ham ikke engang ind, at han kunde have Adgang eller Berettigelse til en bedre Stilling i Livet, og hvor skulde det ogsaa falde ham ind, der, som Slave, Vorned, Træl eller Livegen, kun var vant til at betragte sig selv som en blot Ting et reent Nul i borgerlig Henseende. Nu er Bevidstheden om, at alle Mennesker af Naturen have en lige Berettigelse til Livets Goder trængt igjennem alle Classer af Samfundet, ligge til dets nederste Trin, og dermed ere Fordringerne til Livet stegne, Almuen er bleven deelagtigjort, om just ikke i de høiere Classers Dannelse, saa dog i deres Sands for Livets Nydelser og Behageligheder, og da den ikke besidder Midlerne til at tilfredsstille denne Sands, føler den sin Stilling saameget mere trykkende. Dette er, saa at sige, Pauperismens Status i vore Dage, men i vort Land kjender man ikke denne Sygdom i hele sin skrækkelige Yderlighed; vel have vi Fattige, og vort Land kjender des værre ogsaa til Classer, i hvilke Armoden gaaer i Arv fra Slægt til Slægt; men den, der vil og kan arbeide er sjelden hertillands udsat for egentlig Nød. Over befolkning, Fabrikindustriens uforholdsmæssige Udvikling og letsindige Ægteskaber ere Pauperismens egentlige Drivehuse. Hvor mange Menneskeer sammendynges paa et Sted, der maa Concurrencen stige, til en vis Grad er dette et Gode, men det bliver et Onde, naar Arbeidslønnen nedtynges saaledes, at Jndividet ikke længere kan leve af sit Arbeide. Maskinvæsenets Opfindelse og Udvikling er den menneskelige Aands Triumph, det har mangfoldiggjort Livets Goder og gjort dem tilgængelige selv for de simpleste Classer, men Fabrikindustrien medfører det uundgaaelige Onde, at Capitalerne concentrere sig i enkelte Hænder; saalænge der ikke er flere Fabrikker end Behovet udkræver, mærkes det ikke men naar Concurrencen stiger, og den ene Fabrikeier, maa underbyde den anden for at bestaae, naar Productionen er bleven saa uforholdsmæssig, at Halvdelen af Fabrikkerne maae nedlægges, saa fremtræder Pauperis men i hele sin rædsomme Skikkelse. Og hvad der gjør den endnu rædsommere, hvad der med en fatalistisk Nødvendighed forplanter den, er, at den arbeidende Classe gjerne gifter sig tidlig, og som Følge deraf velsignes – saa lyder jo Ordet – med mange Børn, der ere ligesaa mange Aflæggere af Pauperismens Snyltevæxt. Disse ere Aarsagerne til denne de nyere Staters Landeplage. Men hvilke ere Midlerne imod den i Efter vort Skjønnende er der kun et radikalt Middel, og det er Udvandring. De fleste europæiske Lande lide upaatvivlelig af Overbefolkning, og om et Par Generationer ville de alle lide deraf, men endnu er der Plads nok paa Jorden for Menneskene; Amerika og Australien kunne endnu rumme adskillige hundrede Millioner. Men det forekommer os at være Regjeringernes Pligt i christelige Stater at lede, ordne og understøtte disse Udvandringer, for at ikke de Ulykkelige, der maae forlade deres Fædrene Jordbund, som ei meere vil skjenke dem Livets Ophold, skulle vandre ind til en endnu større Elendighed i en fremmed Verdensdeel.