Aalborg Stiftstidende, 1836-02-17
Fædrenelandet. Stænderforsamlingen i Itzebo. (Om Offentlighed. Fortsæt.) Etatsr. Falck yttrede dernæst, til Retfærdiggjørelse af sin Synsmaade, i det Væsentlige Følgende: Loven af 1831 indeholdt vel intet directe Forbud imod Offentligheden; men den Taushed, som den iagttog i saa Henseende, maatte ansees lige med et saadant Forbud. At bestemme Offentlighedens Modificationer, kunde ikke indrømmes Forsamlingen; men dertil udfordredes Emanationen af en udtrykkelig Lov, saameget meere som Landets Love, for hvis Overholdelse Regieringen havde at sørge, intenderede Fjernelse af Misbrug ved Offentligheden. Desuden stred ogsaa Amendementet om Offentliggjørelsen af Protocollerne i sin Ubestemthed imod Forbundslovene. Forslaget om Udstedelsen af en provisorisk Lov var ligesaalidet hensigtsmæssig, da Sagen hverken var presserende, eller Nytten af samme saa vis, eller Skaden af den hidtil stedfundne Indretning saa evident, at et Provisorikum maatte indtræde. Det i Slutningen af Beretningen til Minoriteten tagne Hensyn var blot et moralsk, som ikke kunde decidere i andre Tilfælde. Offentligheden angik nemlig de enkelte Medlemmer, deres umiddelbare Stilling i Forsamlingen og til Publicum, og dette fortjente at tages Hensyn til. Heller ikke havde Folkets Ønsker om Sessionernes Offentlighed engang udtalt sig, og man lagde saaledes for megen Vægt paa denne Omstændighed. - Hr. v. Hallem bemærkede derpaa, at Forhandlingernes Offentliggjørelse vistnok var Folkets Ønske; han holdt imidlertid Offentligheden ved Trykken for hensigtsmæssigere og vilde derfor proponere det Amendement: "At en Hurtigskriver skulde ansættes ved Forsamlingen, for fuldstændigen at nedskrive Forhandlingerne og derefter, under Medvirkning af Secretairerne og de valgte Redacteurer af Bladet, at levere en udførlig Stændertidende og paa denne Maade, om muligt, fyldestgiøre det almindelige Ønske om Offentlighed. Til denne Ende skulde de Medlemmer, som foredroge Noget i Stænderforsamlingen, navngives i Tidenden. Hr. Kammerj. d'Aubert udtalte sig dernæst decideret og ubetinget for alle Stænderforhandlingernes Offentlighed, med Tilføiende, at først derved en levende Vexelvirkning imellem Folk og Stænder vilde blive mulig og Forsamlingen erholde det Liv, som hidtil fattedes den. De imod Offentligheden in concreto anførte Grunde holdt han heller ingenlunde for slaaende; isærdeleshed havde den nordiske Historie ingen Exempler at opvise paa, at Nordboen, og navnligen Holsteren, satte større Værd paa Mængdens bifald, end paa Pligtens Opfyldelse. Publicums Jndflydelse kunde saaledes aldeles ikke afgive nogen Grund imod Offentligheden. Historien nævnte overalt Danmarks Monarker, først i Rækken af fortræffelige Fyrster. Ogsaa vor Konge havde viist, at kun det Bedre og Høiere var Maalet for hans Stræben; isærdeleshed bare Livegenskabets Ophævelse og Folke opdragelsens Forbedring Vidnesbyrd derom. Gjerne vilde han ogsaa opfylde sine troe Stænders Bøn, saasnart han erkjendte dens Gavnlighed. Kun Offentlighedens Art og Maade, som endnu ikke forekom ham tilstrækkeligen udviklet, maatte iforveien bringes i det Rene og erkjendes som hensigtsmæssig. Forbundslovene kunde derhos ikke lægge nogen hindring iveien, da Offentlighed ved de stænderske Forhandlinger fandt Sted overalt i Tysklands Stater, og mulige Misbrug vare forebyggede ved Reguleringer af Forretningsordenen. Hans Amendemengik derfor ud paa, at den holstenske Stænderforsamlings Forhandlinger i Reglen skulde være offentlige, men at det maatte være overladt til Stænderforsamlingens Beslutninger, under Meddeeltagelse af den kgl. Commissarius, i et Reglement for Forretningsordenen at tage de fornødne nærmere Bestemmelser, (Fortsættes.)