Aarhuus Stifts-Tidende, 1832-10-13
Jndsenderen troer, at de gode Heste som endnu findes i Jylland af dansk Race, ere Levninger fra Landslutterierne; thi var der endog noget Feilfuldt ved denne Jndretning, som ved ethvert menneskeligt Værk, førte det dog, hvor Mænd med Evne, Jndsigt og Jver styrede den Ting til et godt Resultat, og det var vist at ønske, at stig Jndretning endnu existerede. Jylland kan og bør, ligesaavel som andre Provindser, have en Hesterace, som passer til dens Foringsmaade, dens Handel, dens Jordbrug, dens Landsmænds Tænkemaade, som, om man endog skulle komme en Time sildigere til By, hellere seer en rund sluttet Hest med fire funde vel stillede Been, der hverken staae frem eller tilbage i Ko derne, eller ryster med Forbenene naar den har bevæget sig, end et Skelet af en Hest, der med en halvnøgen Rytter løber Vinden forud, men da og derefter skal behandles og indsvøbes som en Lazareth Patient. At Jylland kan sælge sine Heste, som de nu ere, ved man, og som Priserne i de sidste Aar have været, svarer den Ting god Regning for den Mand, som med nogen Skjønsomhed vælger Parringsdyrene. Klogskab byder derfor at man ei af Nysigenhed forskjertser det man har, men det bør forbedres, dog denne Forbedring vil vist ei hentes ved, enten at ride eller kjøre og Kap, som tilfældige Omstændigheder kunne give et andet Udfald, end det fortjente. Den virkelige Hestekjender vil ei let feile i at bedømme Hestens eiendommelige Kraft, og faaer man først en constant Race af funde gode danske Heste, kan man gjerne ved Kunst og Øvelse bringe dem til en hurtighed til Kjørsel og Ridt, som man i Almindelighed kan taale; thi den færreste Part udholdt neppe Farten paa Væddeløbsbanen. Jndsenderen formener derfor, at den agte danske Heste races Opkomst meest hensigtsmæssig fremmedes naar et Gamfund af Mænd, som ere Yndere af den gamle danske Hesterace, ville træde sammen og ordne et Jnteressentskab, for hvis Regning der kunde gjøres Jndkjøb af udsøgte danske Hingster og Hopper til Tillægsdyr - ordne hvilke af Selskabets Medlemmer der kunde modtage disse paa Foder o. s. v., samt forøvrigt ved Love bestemme Selskabets indbyrdes Forhold, Pligter og Rettigheder, alt til den Hensigts Opnaaelse, at tilveiebringe og conservere den ægte gamle danske Hesterace. Lad Tiden - den ubestikkelige, upartiske Dommer - da vise, hvilken Race der bringer den solideste og varigste Fordeel for sin Eier, men Avisfeide og Væddeløb er neppe det rette Grundflof til at frembringe en god dansk Heste Til Jndsenderen i No. 162. Maatrykkes. Fleischer. Jkke har jeg nogentid paastaaet, at der ingen ægte Dansk Hesterace existerer, men derimod har jo sagt og beviist, at der nu ikke nogenstæds findes den ægte gamle danske eller jydske Stamme af Heste. Fordre tør jeg, at Den der skriver imod mig, først lærer at læse rigtigen. Om han ei vil forstaae, eller tænke førend han skriver, vedkommer ikke mig. P. D. Faber. Pegasus, En Væddeløb, Hest's Jereminde. Motto: Hvad forstaae Bønder sig paa Agurkesalat? Ovee, ulykkesvangre Heste Hædersdage! Skal J, herefter, Plads i Almanakken faae? Da maa jeg bitterlig af Hjertet ret beklage, Jeg mig til slig en Ære og udpeget saae, Der ei er mindre, end paa Livet løs at rende; Maaskee – det gjør paa Lidelserne hurtig Ende. – Min Stammetavle man fra Abraham udstrækker, Det er Alt, hvad jeg om min gamle Herkomst veed; Om den for Moses endnu længere sig rækker, Derom, mahrhaftig, jeg ei give kan Beskeed; Kun, at jeg har en Fuldblods-Rang i Hest-Etaten, Og er bestemt til Renden, som til Gavn for Staten. Vel har man givet mig et Navn, som prægtigt klinger; Ak, var jeg kun min høie Navnefader værd, Men viid, Parnassets Pegasus blev givet Vinger: hvor kan da, uden dem, jeg øve samme Færd? Desuden, Rytterne paa hiin er aandig lette; At min - har Knokler, Kjød og Been, jeg maae berette. rum Tid maatte jeg med halvt Foer lake mig nøie, og skulde blive slank, og som det hed: adret; Den tømme Krybbe stod som oftest for mit Øie; Thi Ærens Tarv det bød: Du maa ei vorde mæt, Min Herre kun paa Præmie og Ære tænkte, Jeg, meer end gjerne, Begge for en Høevisk skjænkte. Jeg skulde løbe med den skjønne Magdelone, hvem mit Øie længst har fundet henrykt Lyst; Dog heller jeg indvied hende til min Kone, Hvis ei jeg havde den ulægeligste Brøst; En Brøst - hvorfor jo selv en Hests Natur maae hæve, Som ei den bedste Dyrelæge mægter hæve. Mens statelige Rytter grumt mit Løb forcerer. Med Spørerne i Siden paa mig hugger ind, Og til de Skjønnes Bifalds-Blikke coquetterer, J Lynets Fart, med mere end sædvanlig Vind; Da - efter Veir og Luft jeg maae forgiæves hikke; Troe mig, det er en bitter Hæders-Skaal at drikke! Let kunde jeg min stolte Rytter af mig vippe, Hvis jeg min Bag med vældig Kraft flux hæved op Men ak, Giengieldelsen mig vilde ikke glippe, Om jeg ham hindred i at lange Maalets Top; Nei, kun mit Haab i Suk jeg maae forsøge hemme; Og som i Visen staaer, – om hundred Aar det glemme. Men - paa den anden Side, tales der og Nytte, Ved et – med Hørelse og Syn fortabt – Galop; Om det til Landets Tarv afgiver et Udbytte, Dertil Forstanden - hos en Hest - maae sige: Stop! Thi skal – fra Paradeur til Plovhest jeg changere; Ovee, hvis da for Ploven jeg skal galloppere! Vel sandt, om jeg en Præmie formaaede vinde, Min Herre følte sig da lykkelig og stor, Paa Oxen, som godt tærsker, ei man Munden binde! J Vrinsken lyder fra det hele Heste-Chor. Vor Skjebne - maae sig i det gamle Ordsprog skikke: At Hesten som fortjener Havren, faaer den ikke."