Ribe Stifts Adresseaviser, 1793-12-20
Endskiønt man ikke kan tale om nogen egentlig Vinter i disse Lande, saa er dog en Tid da disse og flere Træer hvile, og ingen Frugt er paa dem, men Løvet selv taber sin lyse Farve, og venter paa at afløses af det friske, som bryder frem, naar Solen begynder at gaae fra den nordlige Halvkugle over Æqvator til den sydlige. Denne Hviletid er fra August til Begyndelsen af November. I de øvrige 8 Maaneder, som kaldes Brødfrugtstiden, og hvorefter de, saa at sige, indrette deres Almanak, eller Tidsregning, fattes dem aldrig paa denne friske Frugt; thi deels kommer den paa eet og samme Træe, deels paa andre, som staae paa forskiellige Steder, Tid efter anden frem, og modnes efterhaanden, saa at det ene løser det andet af. Men de andre fire Maaneder maa man paa en anden Maade forsyne sig, og det ved en syret Dei, der tilberedes saaledes: Henimod at Brødfrugtstiden hører op, plukker og samler hver Mand en Mængde af den fuldvoxne Frugt, skiær Stilken, Frugthunden og Skallen af, og legger saa alt det øvrige ned i en Grube, som man forhen har broelagt og beklædt inden i med Græs og Blade. Oven paa den nedlagte Frugt gjør man atter et stærkt Lag af Blade, og nu tynger man heele Massen sammen med store Stene, som man velter der ovenpaa, da den saaledes bliver liggende for at gaae i Gjæring og blive suur. Paa denne Giæring kom meer alt an; mislykkes den, saa er den heele Samling af Frugten spildt, og da det undertiden kan skee, uden at man just veed nogen Aarsag dertil, saa forstaaer det sig selv, at en deel Overtroe hersker derved, og adskillige didhen sigtende Ceremonier maa ved denne Beredning finde Sted. Almindelig tilfalder dette Arbeide gamle Kiellinger. Jblandt deres Troesartikle herved er, at ingen Siel maa være nærværende, mindre røre derved, uden allene de, der skal bruges som Haandlangere. Af en besynderlig Høiagtelse og Venskab blev det Hr. Banks een gang tilladt at være tilstede ved denne Handling, men blot fordi han rørde ved et Blad, sagde den gamle Kone strax, at nu blev der ingen Lykke ved heele Tingen, og hun var ikke at formaae til at lade Sagen faae Fremgang, men strax tog op alt, hvad der var nedlagt i Gruben. Men gaaer Giæringen rigtig for sig, da bliver al den nedlagte Frugt til en heel De, og den kan holde sig ufordervet i mange Maaneder. Naar man nu vil bruge noget deraf, aabner man Hullet, og tager ud saa meget, som man vil, Heraf giør man Klumper saa store som knyttede Næver, dem ruller man indi Blade, og bager paa heedgjorte Stene, da de kan saaledes holde sig længe, og er den almindelige Proviant, som disse Øeboere tage med sig paa Søerelser. J øvrigt er dette sure Brød saa elsket af dem, at sielden skeer noget Maaltid hos nogen fornem Mand, at det jo bliver brugt derved, skiønt ikke altid paa een Maade. Som Brød er det almindeligst; men ligesom vi af vort Brød vide at tillave adskillige Rætter, saa forstaae og disse Syd lændere noget af samme Kunst, til Exempel, ikkun dette, de lade deres Betientere lægge af Brødfrugten paa Træeb lokke, og stampe dem med dertil gjorte Stødere af Stene, imellem stunder besprænges Massen med Vand. Efterat den derved er bleven til en De, kommes den i Skaaler og æltes der sammen med noget af forommeldte fyrede De, hvorefter den fyldes i udhulede Kokosskaller, som man sættet for Munden, og slurker i sig af, ligesom vi vilde giøre med et Glas Gelee, naar vi ikke vidste at bruge Skee eller sligt.