Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-09-24
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. nos 80000 Mo Nittende Aargang. No. 77. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 24 September 1822. Min Moder. Saa er nu bendt Din Vandrings-Stad, Dit Time-Glas udrundet, Saa har Du i den mørke Gran Din sidste Boelig fundet Saa har jeg da, o Hjerte-Stød En Moder kun i Jordens Skiød, Saa holdt nu Hjertet og at staaer Hvorunder jeg har hvilet, Ei meer i Moder-Øine blaa Jeg skuer Taare=Smilet, J dybe Suk fra klemte Bryst hendøde, kvalt, min Moders Rost Nu, hun er lagt i Orme Gaard Nu er den Læbe tavnet, Som kiærlig i de spæde Aar Mig lærde Fader Navnet, Mig lærde, paa den mørke Jord At finde Lys i Herrens Ord! Mens Bølgen under Hrone-Klin Sin Havfru-Sang istemmer, Snart, med Din Kistes sidste Splint, Hensmuldre Dine Lemmer, Ja, deele nu alt bange Kaar Med Præstøe-Pyntens Kirke-Gaard, Og, Moder kiær, at, fra Din Grav Det Ord med sælsom Vælde Udfarer over Bugt og Hav, Vil Manges Moder gjælde: Vil tone som en Klage-Sang, Ved Dronning Liig i Dane-Vang, Ja, gamle Dagmar Danebod, Du ogsaa var en Præste Kvinde, Med Taare=Smiil og Adels=Blod, Med Skjoldmo-Hegn om bly Kiærminde; Du mangt et Hierte Stød forvandt, Og seent Dit Time-Glas udrandt: Men, ok, tilsidst det dog udrandt, Og knukket er nu Vandrings=Staven. Dit sidste Herberg Du og fandt J Orme-Gaarden, Dødning-Haven; J dybe Suk, fra klemte Bryst, Hendøde, kvalt, Din gamle Røst, Mens Bølgen under høie Klinter, Besynger Dine Fienders Død, Hensmuldrer Du i Høst og Vinter J Saga Gravens dunkle Skiød, Og deler der fuldbange Kaar. Med Præstøe-Pyntens Kirke-Gaard. Dog, Die, Cak, end i Din Grav For hvad Du har udstraalet. Tak, Læber, som dog, for J tav, Mig lærde Moders Maalet, Tak, Du, som fødte mig til Daab, Jndpræntede, mig Livets Haab, Min Frelser lever, og jeg veed, Han vil til Støvnedtræde, Hvor dybt end Orme-Tand mig beed, Skal jeg Ham see med Glæde! O! dybt det Ord Du prænted ind Paa Moders Maal, i Barne-Sind! Det Livets Ord og bygger paa Trods Orme, Vind og Vove: Af Muld skal Dødninger opstaae Og Frelseren høilove, Naar Luxen drøner saa i Skye, At Stjerner falde, Bjerge flye, Naar Herren under Hoved Guld, Fra Himlen aabenbares, For i sit hele Helgen-Kuld Paa Jorden at forklared, Alt hvad med Ham var Et i Aand Opstaaer i Lysets Klædebon. Det er et Haab, o Moder sy Som Hjertet kan husvale: Et Varsel er det Jorde-Lin, Du lagdes med i Dvale For Straale Kjortlen let og prud, Du bære skal som Christi Brud! Dit Taare Smil en sank i Grav, Din Afkom det skal arve; Min spæde Søn Du mild det gav Med Hjertets Regnbue=Farve; Det følge ham, og Ætten hans Til det opgaaer i Sole-Glands Saa er Din Røst ei heller død, Hvor Hjerte raader Tunge, Din Æt med den, i Lyst og Nød, Skal tale, bede, sjunge: Dit Hjerte-Suk med Palme-Klang Kun endes skal i Jubel-Sang! O. Moder, løst fra Sotte-Seng, Jgien hos Fader hjemme, Du aander paa min Harpe-Stræng, Det kan jeg grandt benemme; Den toner over Bugt og Hav Ved alle Danskes Moder-Grav. Ja, Olde=Moder faur og fiin J Dødens Skygge Dale, Du lagdes, med Dit Jorde-Lin Kun og i Vinter-Dvale; Til Venne=Fryd og Fiende Skam Du stiger snart i Svane=Ham! Naar Lynet knittrer, Luxen gaaer, Forkynder Herrens Komme, Af Graven Du med Fryd opstaaer, At høre Herrens Domme, Som Et med Ham i Sandheds Aand At være Lysets Klædebon Vel faldt Dit Maal paa Sotte=Seng. Men sank dog ei i Graven, Det gienlød i Din Psalter=Stræng, Laae skjult i Rime-Staven, Der fandtes det af ham, Du blid Gav Kaare-Smil i Nødens Tid.