Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-04-01
Vor berømte Bastholm var den første, som hos os fremsatte offentligen sine Tanker i den Henseende. Men det gik hermed, som med saa mange andre store og vigtige Ting: man talde derom, saalænge det endnu var nyt, men en nyankommen Linedanser, en Konstrytter eller Bjørnetrækker var nok til at fortrænge denne Gjenstand fra Dagens Orden. Et stort Publicum har næsten samme Egenskaber som en Electriceermachine, der giver Stød og Gnister fra Anden Aargang. sig, naar den electriske Kraft fremlokkes ved Frietionen, men er livløs som en Støtte, naar man hører op dermed. Uagtet der allerede er skrevet saa meget, ja saa meget fortræffeligt om dette Æmne, anseer Forfatteren det dog ikke for overflødigt, paa ny at bringe det paa Bane. En god Ting kan ikke siges for ofte, og virker end Skribenten, som tusinde Erfaringer desværre stadfæste, ikke i Øieblikket ved sine Tankers offentlige Fremsættelse, saa kommer der dog upaatvivlelig engang en Tid, hvor man vil veie og prøve, hvad der er sagt, uden at undersøge, af hvem det er sagt. Denne Tanke er den retsindige Skribents eneste Trøst. Efterverdenens Apartiskhed er det eneste, der kan holde ham skadesløs for Nutidens Uretfærdighed. Hvo havde vel ellers Kraft og Mod nok til at skrive frimodig i en Tidspunct, hvor de fornuftigste Sætninger og Forslag belees, fordi de komme fra Mennesker, som ikke høre til et eller andet Laug, og hvor lav Egennytte, ussel Menneskefrygt og foragtelig Smigersyge lede saa mangen en Forfatters Pen? Den blotte Tanke at kunne begraves levende, ja den blotte Muelighed er skrækkelig. *) Men det er ikke en blot Tanke, ikke en blot Muelighed, gjentagne Erfaringer, og deriblandt een, der for kort siden er indtruffen i Frankrige, har gjort denne sørgelige Muelighed til en sørgelig Vished. Vel maa man tilstaae, at det maaskee er meget sieldent, at nogen begraves levende; men indtraf det end kun eengang blandt hundrede tusinde Gange, saa var dette allerede nok til at sætte alle Drivefiere i vor Tænkeævne i Bevægelse, for at forekomme een af de skrækkeligste Ulykker, der kan tænkes. Alle kyndige Læger ere enige om, at der ikke gives noget andet bestemt Kiendetegn paa den virkelige Død, end den begyndende Forraadnelse. Men hvilken Afdøds Efterlevende oppebier vel dette sikkre Kiendetegn? Man lader ham i det høieste staae fire til fem Dage. OMan indvender i Almindelighed, at det er saa overordentlig sjeldent, at nogen, som ansees for død, kommer til Live igjen. Men denne Jndvending er i Grunden ganske falsk. Hvor i al Verden skal man kunne erfare, at nogen begraves levende, naar man putter ham ned i en nogle Alen dyb Grav og kaster Jord paa ham, Jkke altid er Lykken den Skindøde saa gunstig, at den lader ham komme til Live, førend han begraves, hvor mangen en Fader, hvor mangen en Søn, hvor mangen en Broder, hvor mangen en Søster, hvor mangen en Mand, hvor mangen en Kone har ikke i den mørke Grav forgjeves udstrakt sine Hænder, forgjeves raabt om Hjelp, medens de, der sørgede over deres Død, vare færdige at følge dem i Graven af Græmmelse. - Skrækkelige Tanke. - Et saadant Øieblik er et pinefuldt Aarhundrede. Man kan ikke tænke derpaa uden Rædsel. Men desuagtet er man dog ligegyldig derved, saalænge man lever. Det falder os aldrig ind, at ingen, der begraves, førend der er sikkre Tegn paa hans Død, er betrygget mod denne skrækkelige Skjebne. Man høre, hvad en bekjendt Læge har sagt i den Anledning *) "Naar nogen lader en Medborger begrave, førend hans Legems Forraadnelse er begyndt, saa er jeg forsikkret om, at dette næsten aldrig skeer, uden ved de Efterlevendes Uvidenhed, ved Mangel paa Kundskab om det Uvisse, det Bedragelige i Dødens *) Prof. Herholdt i en Afhandling under Titel: Bemærkninger om Midlerne til at forekomme tilsyneladende Dødes Begravelse (See Maanedsskrivtet Jris, Maji 1793). første Kiendemærker. Hvo er det Umenneske, som uden gruelig Afsky, uden de bittreste Samvittighedsnag, kunde bære den Tanke, at have opoffret en endnu levende, syg, ynkværdig Broder til den mørke Grav, Sandeligen, om en saadan Skabning er til, saa er han mere fordærvet, end den afskyeligste Mordbrænder. Er det da Mangel paa Kundskab om Dødens ubedragelige Mærke, som hos de Efterlevende opvækker den Sorgløshed, den Tryghed, med hvilken de lade bortføre en formeent Afdød til sit Hvilested, O, da lad os oplyse dem; lad os overbevise dem, at det er mueligt, deres Ven, deres Broder kan vaagne af sin Slummer igjen, saalænge hans Legeme ei har begyndt at forraadne; lad os fortælle dem, hvor ofte dette Særsyn allerede forhen er bemærket, Alt for ofte ere Lægerne Skyld i, at de Efterlevende begaae denne Forbrydelse imod deres halvdøde Venner. Kun sjelden ere de saa forsigtige, at yttre Tvivl til den formeente Dødes Paarørende om hans virkelige Død, uagtet de maaskee dog selv tvivle, selv føle den Uvished, med hvilken deres Videnskabs Ufuldkommenhed omskygger dem. De ville ikke udmærke sig ved Særhed. De skye et forargeligt Rygte og deres mindre forsigtige Herrer Collegers Smil. Er dette sandt og skal den Skjændsel, som hviler paa Menneskeheden, for at have begravet levende Brødre, ikke fremdeles voxe, da maa der først tænkes paa Midler, som kunne tvinge Lægerne til at forkaste og foragte denne falske Politik, og til at tilstaae deres Uvished der, hvor endnu ingen Vished har Sted. Saalænge dette ikke skeer, - hielper intet, saalænge blive de Efterlevende trygge i den gamle Vane og ved deres gamle Grundsætninger, i hvor skadelige, pligtstridige disse end monne være, saalænge vil endog den bedste Indretning ansees for unyttigt Hjernespind, eller blive til Latter. Hvo troer ikke sin Læge, naar det gielder om at skjelne imellem Liv og Død?"