Viborger Samler, 1816-12-28
- Det var en af de dellige Sommeraftener, de Naturen synes ligesom med fordoblet Ømhed, med stille velsignende Kjerlighed at omfavne den hele Skabning Fordybet i mig selv rullede jeg paa min Vogn hen over Heden. Du veed, jeg kom fra en Reise i Sielland, hvor jeg havde tilbragt nogle, kun alt for faa, lykkelige Dage blandt mit Hjertes udvalgte Elskte. Mindet af det Sted, jeg havde forladt, og af de Mennesker, hvis Liv og Lykke er næsten den eneste Betingelse for mit baade legemlige og aandelige Liv, svævede alt for frisk for min Siel til, at jeg nu kunde kaste en eneste Blik ind i Fremtiden, thi jeg havde fundet alle de Kjære, mit Hjerte med Længsel og Glæde havde slaaet imøde, undtagen min Carl S., som Du jo ogsaa kjender og elsker. Medens jeg da saaledes eensom overladt til mig selv foer hen over Krat og Hede, havde atter Phantasiens gyldne Trylledrømme hensamig i hine saasnart bortfløine Timer. Atter havde dens Trolddomsvinge overskygget baade Øieblikkets og Fremtidens Syner for mit Blik, thi didhen - kun til hine Dage drog den mig uimodstaaeligen, og nedgiød Glæde og Bemod i mit fulde Hierte. Længe havde af jeg alt ladet mig henrive af den stille Erindrings toig Længselstrømme og glemte alt ved mig og om mig. ble, da Foermanden, ved at faae Øie paa et Huus ved Udkanten af en Skov, holder stille og siger, at vi maatte opholde os her en Times Tid da en Brøst paa hans til Vogn kunde omtrent behøve saa lang Tid til at repareres. - Jeg stiger da af, og for at forslaae Tiden træder jeg ind i Skoven. En fiin frodig Græsbund snoede sig langs imellem de deilige ranke Bøge, og lokkede mig til at forlænge min Vandring. Desuden var Skyggen og Kjøligheden mig her, efter den lange Kjørsel gjennem nøgne Sletter, en ret forfriskende Vederqvægelse. Jeg overlod mig da til Jndtrykkets Behag, og gik, hvorhen Fødderne bare mig, indtil jeg i nogen Afstand hørte Tonerne af en Guitarre. Jeg følger Lyden. Det var et forspil af den blødeste Tone. Du kan ikke troe hvor henrivende romantisk det klingede i den stille Aften under de dæmrende Bøgeskygger. Jeg faaer endeligen Øie paa Spilleren. Det var en Yngling. Han sad paa en Træbænk under en Eeg Han hørte just op med sine Phantasier, og hans veemodige Blik var ubevægeligt heftet paa en Aabning mellem Trætoppene, forbi hvilken de lette Sommerskyer med sagte til hensvævede. Et Øieblik sad han saaledes taus og stille. Derpaa sang hans Naar en Vandrer gaaer sin stille Gang Gjennem Livets underlige Veie. uden Støi og uden Sang og Klang, Kun et trofast Hjerte i sit Eie Ter han da ei lytte til den Rest, Som udstrømmer huldt fra Skovens Kroner, Tor han aabne ei sit fulde Bryst For den lille Sangfugle søde Toner! Maa han da ei see til Blomsten den, Som sig bølger mildt imod hans Blikke, Maa han ikke evig elske den, Skjøndt den brat undflyer hans Længselsblikke! Skal han da ei hy de Vid og Smag, Fromhed, Ynde, hvor han dem mon finde! Jo hans Hjerte skal til sidste Slag, Jkkun slaae for Dig, o Tryllerinde, Han taug nogle Øieblikke, greb derpaa nogle enkelte Akkorder paa Guitarren, og bestandig henstirrende paa de forbifarende Skyer, begyndte han igjen Jublende i Glædens fulde Lyst, Sukkende i Længslers dybe Smerte, Rørte intet dog hans glade Bryst, Traf dog intet Ømhedsblik hans Hjerte. Du allene brød den haarde Skal, Tændte Luen, som han ei kan hemme, Dig, kun Dig han evig elske skal, Dig allene skal han aldrig glemme. Og naar sig har endt hans Vandringsgang, Fjernt fra Dine Øines milde Himmel, Og naar da den næste Vaar engang, Dækker huldt hans Grav med Blomsters Vrimmel, Ene Elskte, ønsk da Himlens Fred Ved hans Grav, som elskte Dig saa saare! Skjænk ham blot for al hans Kjerlighed, Dybt fra Hjertets Væld en eensom Taare! Efter et ømt hendøende Efterspil lader han Guitarren synke ned i sit Skjød, hælder sig noget tilbage, og bliver saaledes siddende med bøiet Hoved, og med aarefyldt Blik paa Jorden. Hans Sang og Tone havde med en underlig ligesom velbekjendt Magt trængt dybt ind i mit Hjerte. Jeg nærmer mig; han bliver opmærksom, stirrer et Øieblik paa mig, springer op, og - jeg holder Carl i mine Arme. Hr. Samler! I Deres Brevsæk No. 145 læste jeg: at et givtisygt Fruentimmer averterede om en Mand, og seenere i No. 151, at een havde meldt sig, til at møde førstkommende Fredag, for, om hun ville, da at smekke til med det samme. Dersom De i Dage avisen vil underrette mig om han kom, om de blevtenige og om de virkelig blev smekket sammen, ville De dermed meget forhinde Deres nysgjerrige Veninde den 28de Decbr. C. H. Som Svar tjener allerbedst følgende hoslagte Jndrykkelse fra dette ommeldte Par Folk.