Viborger Samler, 1778-09-28
Jeg indskrænker mig her aleene til Lærdomme og Videnskaber; thi der kan være Nyheder, der, blot fordi de ere det, i en vis Hensigt kunde taales og søges: disse seer jeg ikke paa, men paa det, der henhører til Oplysning og Kundskab. Deri maa en Meening eller Forklaring ei bedrage os ved sin bare Nyhed, siden vi som ofte derved ikkun giøre en Omvexling af Gidsninger, men virkelig ikke blive klogere eller faae nærmere fat paa Sandhed. Naar jeg anføre mig selv til et Exempel herpaa, kan jeg jo gjøre det uden Fornærmelse? hvorhos jeg betinger mig, i fald af ulige Meening, at være uden Angreb, helst der er visse Ting, hvori man ei endnu er kommen, og maaskee aldrig kommer til Overbeviisning om, hvori det søgelig maa være enhver tilladt at tænke, som den finder best, og aldeles daarligt med nogen at stride derover. J mine unge Aar blev jeg anfort til Bartholins Naturlære: Deri stod endnu om Qvalitates occulte eller forborgne J p. 2 Egen Hs. Egenskaber hos visse Ting. Wolsens Lærre=Maade og Sætninger vare den Tiid endnu ei almindelige, men efter nogen Tiids Forløb blev jeg med dem bekiendt. Blandt andet saae jeg, hvilket Spee der blev giot af de Gamles Qvalitates occultæ, om hvilken Materie jeg nu ikke ellers indlader mig. Jeg mærkede, at nye Formodninger fremsettes, hvorved de Gamles Dumheder skulle rettes, og Sandheden frembringes i ret Tydelighed. Jeg tænkte Under, og priste mig lykkelig at have nu faaet retskafne Lærremmestere. Jeg havde ikke om Legemernes Tyngde vidst andet end den elendige Sandhed, at de vare skabte med den Egenskab: og om Magneten forstod jeg slet ikke meere end hvad enhver gemeen Baadsmand kan iagttage. Det er dog uselt, naar man ei kan komme høiere end saa gemeene Folk. Men Holla, hvor tyk blev jeg ikke, da jeg fik fat paa en Viisdom, som hver Jdiot ei skal løbe med Jeg læste, jeg lærte, at der er en Materia gravifica, en tunggiørende Materie, og Materia magnetica, magnetisk Materie til, der frembringer de omspurgte Virkninger. Jeg var saa glad i nogle Aar, som jeg kunde være ved saadan en Lærdom: men, til min Uheld, forsvandt siden min Fornøielse. Tænk engang, jeg blev saa daarlig ved Alderens Tiltagelse, og de fornuftige Ævners Udvikling, at jeg vilde undersøge, hvad jeg vidste og lærte: at jeg vilde vide, om jeg og virkelig begreb en Ting, og have Grund for mig, hvorfor jeg troede noget. Jeg blev da først forlegen med disse Materier, og fleere Sager: jeg tænkte, hvor komme vi tillat skabe disse Materier, der maaskee ellers ingen Skaber have, Hvordan skal alle disse forskillige Materier, thi der er endnu fleere, fordrages med hinanden, Skal Gud ikke alene skabe Legemer, mer, men endog skabe nye Legemer for at tunggjøre eller bevæge dem til en vis Side? Hvilken Uhrmager sætter to Hjule, hvor eet kan giøre det? Hvorfor skulle Gud ikke ligesaa vel kunde legge Tyngde og en vis Drift i et vist Legeme selv, som danne noget andet, der skulle være af disse Beskaffenheder, og bestandig følge og være omkring hiint, hvilket af disse to Stykker er meest eenfoldigt og derfor meest overeensstemmende med en alviis Skabere? Egenskaberne skal jeg have eet Sted, Erfarenhed overbeviser mig om dem. Hvorfor vil jeg heller have noget nyt, end søge dem i Legemerne selv, Er det, fordi jeg nu begriber Sagen bedre end ellers, aldeles ikke, jeg fatter ligesaalidet, hvordan en aparte Materie er tung, som hvordan hvert Legeme er tung, o. s. v. - Saaledes kom jeg til at overlegge Tingene. Disse Grandskninger fordreve adskillige Meeninger af mit Hoved: jeg slap da (andre maa gjerne i Fred for mig beholde deres Formodninger) baade disse Materier og adskillige andre Forestillings Riigdomme, og blev i mange Stykker ligesaa nøgen og fattig, som jeg i Begyndelsen havde været: i sær kunde jeg udbrede mig over Monadolodien, med hvilken jeg længe og besværlig brød mit Hoved, og mistænkte mig selv for Dumhed, hvori det omsider gik mig ligeledes. Armere er jeg da bleven, da jeg skilte mig ved de Nyheder, der Begyndelsen havde forblindet mig: dog troer jeg, at jeg er lige rig. En Hob falske Banco=Sedler giør mig virkelig ikke meere formuende, end jeg uden dem er: derimod kunde de meget lettelig bringe mig i adskillige Uleiligheder. Man kan anvende min Skjebne paa andre Tilfælde af samme Beskaffenhed, og lære at væbne sig mod Nyheder som blotte Nyheder, der Pp. 3 ere ere indtagende. Dernæst vil jeg erindre min Herre, om, at man ei maa tillade, i visse vigtige og høie Lærdomme, naar vi kun først ere forsikrede tilstrækkelig, at Lærdommen er til enten sin egen eller andres lille Fornuft at ville klarlig giennemsee alle Aarsager, Grunde og Beskaffenheder, og ingensteds at stanse. Hvilket Overmod af os, Maa vi, maa alle andre, i hvor høihiertige vi kunde være, i Tusinde Tilfælde, ja vel i mange fleer, end vi nogensinde engang have tænkt paa, ikke tilstaae vor Kortsynethed (forlad mig dette Ord) og Uvidenhed, Vide vi endog, hvordan et Græs Piil groer, hvordan vi see, ja hvad det er, at vi tænke, o. s. v., Kan det nytte os selv, at vi holde for, vi endelig maa igiennem alle Ting paa en vis Maade, der har sin Opfindelse alene af os selv og kan, ifald den hemmelige Hensigt (saasom jeg for en Deel vil troe) ligger derunder, det virkelig vinde og forbedre nogen Fritænker, Vantroe eller Egensindig, at man indrømmer ham adskillige utilladelige Friheder, og opfinder en nye Maskine efter en anden, for paa en lettere og naturligere Maade (mærk aleene i Jndbildning) at forklare en Lærdom eller Begivenhed? – Mange, endog meget store Mænd, have gjort sig Umage for at forklare Jfraliternes Giennemgang over det røde Hav paa en naturlig Maade, nemlig ved Ebbe og Flod. Foruden at Historiens simple Ord og Fortælling ikke kan rimes dermed, med meget meere, som jeg ei vil anføre: hvor skulle da en naturlig og ordentlig Sag være mere forborgen, for Egypterne end for Jstaeliterne? – Man vil foren Deel, at det forbudne Kundskabs=Træe var giftig, og kunde frembringe Forrykkelser i Naturen og dødelige Virkninger. Gor! det kan være, men kan vi saa bedre indsee eller forklare Syndefaldet, naar det det alene skal hænge af Træets naturlige Virkninger, Naar der intet meere var, kan det frembringe saa ynkelige Forandringer i Sielen, som Siel, og efter dens aandelige og sædelige Beskaffenhed, Man kan vel ikke nægte, at jo Sielen syndede førend Legemet; thi ellers havde Legemets Gierning ikke paafulgt. Dernæst, lad dette Træes Frugter have frembragt de elendigste Forvirringer, saa strække desig dog i sig selv ikkun til Legemet, og hvad der er blot naturligt legemligt troer jeg ei at henhøre egentlig til Sielen. Der kan af den, der paa Legemet er i i Forvirrelse, begaaes Gierninger, i den vidtløftigste Meening, der ere tvertimod Sædeligheden: men det er jo ikke egentlig Synder; saaledes forestiller jeg det. Naar et Menneske, der ei har sit Sinds Brug, slaaer eller beskader en anden, saa er det vel Ont, men i den Tilstand, troer jeg ei, at det er en formelig Forbrydelse eller som saadan kan tilregnes. Et andet Sted fra maa vi da have det rette egentlige Fald, og noget uforklarligt bliver der for os, i hvorvi end vende os, hvorfor vi ligesaa gierne kunde antage det forste, som det naturligste og letteste. Jeg er o. s. v. Nyeheder.