Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-02-10
Det kan ikke nægtes, at vore Dages Ungdom har en større Grad af Aandslebenhed end den fordums. Ingen Øltappers eller Børstenbinders, Sønner forsømme nu i Skolen og hjemme at lære, hvad der i ældre Tider henregnedes til en høiere Dannelse. Men Sædernes Cultur staaer langt fra ikke altid i tilbørligt Forhold til Aandens. Den fordum maaskee overdrevne Blyhed, Beskedenhed og Tilbageholdenhed er bleven afløst af en Frihed, Selvfølelse og Overgivenhed, der stundom alt for meget overstiger Velanstændighedens Grændser. Maaskee ligger Grunden dertil i et Slags Overforfinelse. De fleste Forældre, især af Middelclassen, ønske, som oftest, at deres Børn skulle komme til at staae paa et høiere Culturtrin, end de selv. Derfor lade de dem lære det, som Skjebnen havde nægtet dem selv at undervises i. Drengen bliver snart sin Fader, og Pigen sin Moder overlegen i saakaldt Aandscultur. Er deres Moralitet ikke tilbørligen befæstet, saa giver dette dem Leilighed til at see med et vist ringeagtende Blik ned paa deres Forældre. Men for unge til at skjønne, at man, selv med mange erhvervede Kundskaber, i det practiske Liv kan være meget uforstandig og erfaren, avler dette besynderlige Forhold imellem Forældre og Børn en Selvfølelse og Indbildskhed, der letteligen gaae over til Uhøviskhed og Kaadhed. Betragtet som en Opdragelsesfeil er Uhøviskhed vel altid undskyldelig, og et uhøfligt Menneske fortjener stedse mere Ank end Harme. Men i Samfundet er Høflighed dog stedse en Egenskab, der gjør dens Besidder elsket og Livet selv behageligt. Den fornuftige Mand foragter Tølveren, men Tølveragtigheden opvækker dog hos Menneskevennen en høist ubehagelig Følelse, da han lever i et Samfund med civiliserede Mennesker, ikke med uciviliserede Vilde. Tølveren selv graver sin egen Grav, som han tidligen eller sildigen dog maa falde i. Men ikke altid kan selv den Forstandige foragte Uhøviskheden. Kommer den fra Mennesker, der staae paa et langt høiere Trin, og som han med Ret kunde fordre større Dannelse. af, saa bliver den i høi Grad krænkende. Skrækkeligt er det, naar selv de, der have Magten, henrevne af Lidenskabelighed, overskride ikke allene Høflighedens, men endog den simple Anstændigheds Skranker. Jo mindre den Fornærmede tør vove at besvare den, desto utilbørligere er den. Virkningerne deraf kunne være frygtelige, og dette beviser blandt andet efterfølgende Begivenhed. Francois Michel le Tellier, Marquis af Louvois, var en Søn af den franske Statskantsler, Michel le Tellier. Han gav Ludvig XIV det Raad, at beleire Philipsburg, istedetfor, som denne tidligere vilde, at angribe Nederlandene. Da Kongen saae den ulykkelige Vending, som hans Anliggender med Engelland derved toge, blev han heftigen forbittret, og sagde Marquis Louvois i et Ministerconseil, han d. 16. Juli 1691 holdt i Versailles, i alle de øvrige Ministeres Overværelse, meget ubehagelige Ting; især bebreidede han Louvois med Heftighed, at ved de falske Skridt, hvortil han havde forledet ham, Prindsen af Oranien havde besteget den engelske Trone, og at derved var opstaaet en saare nøie og for ham farlig Forbindelse mellem Nederlandenne og Engelland, der lagde Hindringer i Veien for alle hans store Planer. Louvois, der var meget heftig og pirrelig, forsvarede sig med vægtige Grunde, men opbragte Kongen derved saaledes imod sig, at han gav Ministeren et Øresigen. Denne Mishandling rammede ham som et Tordenslag. Han fik derover saa Ondt, at han ikke længer kunde blive i Forsamlingen. Med Møje reiste han sig op af Stolen, og bad Kongen med skielvende, afbrudt Røst om Tilladelse, at maatte begive sig bort. Men Ludvig, som det foraarsagede Glæde, at have ydmyget ham, bød ham at blive, og den dybt krænkede Mand maatte adlyde. - Men hans Jldebefindende tog saa synligen til, at Alle vare bekom rede for ham; bleg som Døden, uden at kunne frembringe et Ord, sad han der, og først nu tillod Monarken ham at forlade Værelset. Kun med største Anstrængelse kunde han gaae gjennem de forskjellige Gemakker, der førte til Slotsporten, hvor hans Vogn holdt. Da han var kommen hjem, aarelod man ham, og da dette endnu ikke forskaffede ham nogen Lettelse, aarelod man ham endnu engang, men i det Øjeblik Blodet kom, opgav han Aanden i sin Læges Arme. - Det eneste, hvad der nogenlunde forsoner os med Ludvig XIV. er, at han, efter St. Simons Vidnesbyrd, kun denne eneste Gang skal have gjort sig skyldig i en saadan Ubesindighed, og at han ellers, naar han misbilligede eller vilde rette noget, altid gjorde det med et stærkere eller svagere Skin af Godlidenhed, næsten aldrig med Tørhed, og sjeldent med Vrede. Friedrich den Anden af Preussen var med alle fine store Egenskaber hverken gallant eller poli, naar han kom i Lidenskab, uagtet han dog ellers holdt saa meget af franske Sæder, fransk Literatur og franske Genier. Jeg har hørt af een af hans Samtidige fortælle et Træk, der vel ikke nogensinde har været trykt, men ei desto mindre er sandfærdigt. Kongen lod, under eller efter Syvaarskrigen, en Livrandeur kalde, for at eftersee hans Regnskab. Monarken, da han saae det, meente, at han ikke havde viist den redeligste Fremgangsmaade. J sin Harme udraaber Friedrich: "J fortjente at hænges!"Man kan let tænke sig hvilken Virkning saadanne Ord, udtalte med en Friedrich den Andens Tordenrøst, maatte gjøre paa den Truede. Neppe var han kommen ud i Forgemakket, førend han fik et Slag og - døde. Kongen kan mueligen have havt Ret; men det er skrækkeligt, naar en Monark gjør sin Ret gieldende paa saadan en Maade. Ligesom i den physiske Verden Faldkraften tiltager, jo høiere den faldende Gienstand, befinder sig, saaledes bliver og i den moralske ubesindige Ord i samme Forhold sønderknusende, som den, de yttres af, staaer høit til Trøstende er, ved Siden af hine, i deres Følger saa sørgelige, Exempler paa Tilsind, at læse et skjønt og virkelig høvisk Træk, som Professor Busch fortæller om Hertugen af Meklenborg. Paa en Spadseretour paa Bakkerne mellem Hamborg og Altona, siger han, traf jeg paa den nu forevigede Hertug af Meklenborg, der nød den skjønne Udsigt ved Elben, paa hvilken store Skibe seilede. En Sømand stod ved Siden af Hertugens Pharton. Han havde formodentligen gjort Manden adskillige Spørgsmaale angaaende Skibene. Men denne havde saa meget at fortælle og forklare, at Tiden maa have blevet Fyrsten lang. Sømanden brød sig intet om at Hertugen tog Hatten af og vilde sige Farvel, men lagde Haanden paa Vognen, som om han vilde holde den fast, blev ved at tale, indtil han formodentligen selv var kjed deraf, og endte med den Bøn, at Hertugen dog endeligen maatte an den leven Sienigen grussen. I det samme Hertugen kjørte bortvendte han sig med et glad Ansigt til de Omkringstaaende. Datis mal een Herzog, sagde han, da man noch en Wort mit snakken kann.