Københavns Adresseavis, 1761-05-22
De Versligvise har fra ældgamle Tider af philosopheret over Latter og Graad; og ligesom den menneskelige Natur ved Latter og Graad haver viis sig i sin sande Gestalt, saa har ogsaa de Versligvise deres Tanker over disse Gienstande yttret den almindelige Aand, som oplivede dem, nemlig Uenigheds og Modsigelses Aand. Den har efter min Skiønsomhed fuldkommen truffet Menneskenes ægte billede, som naturlig nok har afskildret deres Udskeyelse. For lidet eller for meget er Kilden til alle Daarligheder, alle Feyl og alle Laster; og Maadelighed eller Middelmaadighed i hver Ting, er, Religionen allene undtagen, Kilden til al Dyd. Men dersom nogen vil være overbeviist om, at Udskeyelse er Menneskenes daglige Forretning, den give ikkun allene Agt paa deres Latter og Graad, meer behøver han ikke til sin Underviisning om dets sande Beskaffenhed, som er et Menneske. Ja de Versligvise har endogsaa i deres Tanker over Latter og Graad beviist at de vare Mennesker. Dem pritus var af den Mening, at det var en viis Mand, som loe over Verden. Aarsagen til disse Tanker var, at han dømte hele Verden efter sig selv, og efter sit galne Hoved gjorde en Daarekiste deraf. Hvilken Udskeyelse. Heraclitus betragtede Verden, paa en anden Side tvertimod den forrige, og hans tungsindige Aand skabte et ellendigt Lazareth og SygeStue deraf. Derøver maatte hans vise Mand bestandig græde. Hvilke Udskeyelser paa den anden Side, Begge fordervede det med de Stoiske Versligvise. Den store Mand som disse søgte, var uden for de tænkende Tings Rige. Han loe ikke, og græd heller ikke; men hans Lyksalighed var en vis Ligevægt, eller meget mere en Udtømmelse fra Fornøyelse og Misfornøyelse, som i disse kloge Folkes Hierne ikkun har en Muelighed. Thi iblant Englene finder jeg ikke saadan Skabning, da disse baade glæder og bedrøver sig Det maae derfor vel altsaa være en Billedstøtte, som Pp. tillige med Følelsen ogsaa mangler Fornøyelse og Misfornøyelse. H. 2. Alle disse Theorier og Graad og Latter ere slet lykkedes, og har vel ikke havt nogen Fordeel uden en eneste. Denne var, at fornuftige Folk tænte: Enten leer en viis og klog Mand stedse, eller han græder stedse, eller han tør hverken ler eller græde, eller og han tør begge Deele med Maade efter de forekommende Omstændigheder. Efterdi nu de tre første Slutninger ere blevne forjagede som latterlige Meninger: saa maae den fierde være en sandfærdig Sætning, Efterat dette var bleven afgjort, har Sandhedsforskernes Bestræbelse over denne Gienstand i steden for at ophøre først ret begyndt. Den Dydefulde maae ler og græde. Men hvorover skal han begge Deele Hvor og naar maae han giøre det? Og paa hvilken Maade kan man giøre Latter og Graad til Befordrings Midler for Dyden. Denne Undersøgelse har havn mere paa sig. Mange har anstillet den; de har opdaget Feyl over Feyl i den menneskelige Øvelse; de har bestraffet samme som de skulde; men Verden er bleven den samme som den var for. De Regler, at græde og lee fornuftig eller vel ogsaa Christelig, henhører altsaa endnu til de Ting, som, fordi de ikke noksom kan blive lærte, ogsaa ikke ofte nok kan blive sagde og igientagne. Og af den Aarsag tør vi vente Forladelse, om vi endskiønt mueligt igientager meget som allerede tilforn er skrevet. Enhver betragter dog altid Tingene efter sit eget Hoved, det er anderledes desuden troer vi ogsaa, at vi kan sige meget som endnu just ikke er saa bekiendt, at man har Ekkelhed, derfor. Første Afdeling. Hvorover skal man lee og græde? S. 3. Hvad Latter og Graad er, det veed enhver, en dogsaa Børn. Jeg vil derfor ikke søge at fortiene mig den Ære af et grundigt Hoved, ved at forklare saadanne Ting. Men det maae være mig tilladt at sige at jeg i min Afhandling ikke forstaaer de blotte Udbrydelser af Latter og Graad, som skeer ved Lege, mets Lemmer; men at jeg tilligemed regner dertil den dermed forbundne og til Grund liggende Gemytsfatning eller og Forestillingerne i Sielen. Thi det er en slet Philosophie, at ville i Undersøgelsen adskille Ting, om i Sagen selv ere uadskillelige. S. 4. Om man tør og maae Lee eller Græde, den er ogsaa et Sørsmaal, som ikke heller er vanskelig at opløse eller afgiøre. Thi naar Gud i Naturen har givet mig et Paaleg og Gave til noget, saa følger deraf, at sammes Anvendelse i Almindelighed ikke en uretmæssig. Hvo giør sig vel en Samvittighed at at gaae, det er misteligt i det menneskelige Liv, følgelig er det ogsaa retmæssigt. Ligesaaledes: Mennesket kan bedrøve eller glæde sig over noget. Tingene og Omstændighederne i denne Verden giør det ene saavelsom det andet ofte uundgaaeligt; Graad er forbunden med Bedrøvelsen, og Latter med Glæden saa at begge Deele undertiden uden Forset paafølger og udbryder, derfor er der i Almindelighed intet uretmæssigt i Latter og Graad. H. 5. Jeg troer at mange opholder sig derover, at vi har umaget os med, kort og got at hidlede Tilladelsen til Latter og Graad af Menneskenes Jndretning, Man vil raabe til os: Hvo tvivler i vore Tider om denne soleklare Sandhed? Ja, det synes saaledes efter første Anseelse, men det er dog ikke saaledes, naar man nøyere giver Agt paa Øvelsen iblant Menneskene Det er sandt, Democritus og Heraclitus ere døde Stoicernes Seete er uddøed; deres Meninger ere for længe siden forkastede som ugrundede: og dog finder de endnu allesammen deres Forsvar af Folk, som virkelig selv ikke engang vide deraf. Tænker ikke mangen en redelig men enfoldig Stakkel, at Latter er ikke andet end daarlig Verdens Glæde, og enhver oprømt Tanke er den onde Dievels Spil. Den bestandige Bod, som Christus fordrer, og det indvortes Syn af den onde Verden tillader ingen Fornøyelse, og allermindst saadan, som bryder ud ved Latter. Disse Folk ere ligesaa hastigt færdige med Beviset. De anfører de Udskeyelser, som Daarlighed, saavel i alle, som og i dette Stykke begaaer, og forglemmer, at alting, endogsaa det Helligste selv, jeg mener Religionen, skulde være uretmæssig, dersom en Sags eller Tings Misbrug var i Stand til at giøre samme forkastelig i sig selv.