Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-10-04
(Af et Øienvidne.) Richard Lander og hans Ledsagere seilede indi Bras-Floden, og begyndte i den muntreste Sindstemning at seile op af den, (denne Flod kaldes ellers paa de nyeste Engelske Kaart Run Floden.) De havde 23 musicerende Negere hos sig, som, naar deres Dag arbeide var forbi, opmuntrede deres Landsmænd med deres Jnstrumenter, efter hvis Lyd de sang og dandsede; imedens at de faa Englændere, som vare med i Selskabet diverterede sig med at angle ved Flodbredderne, hvori de vare heldige, endskiønt de ikke forstod sig ret derpaa. Paa denne behagelige Maade dreve Richard Lander og hans lidet Selskab langsomt op af Nigeren. Da de om Dagen arbeidede imod den stærste Strøm og udhvilede sig om Natten. J nogen Afstand fra Nigerens Munding, og paa deres fortsatte Fart, traf de paa Konge Jacket, en Slægtning af Konge Boy, en af de feigeste og ondskabsfuldeste Chefer, som hersker over en stor Strækning Moradsland ved Brasflodens Bredder. Vore Reisende hilsede paa ham, og overrakte ham en Foræring af Viin og Rom. Han modtog den med Knurren og Utilfredshed; hans Øine funklede af Ondskab imedens han sagde i Landets Sprog: De hvide Mænd ville aldrig komme til at see Eboe, (en Negerstad som ligger høiere op ved Floden, hvilken der deeler sig i tre store Arme.) En Negerdreng oversatte strax disse Ord; men Lander brød sig ikke derom, og betragtede Ordene blot som en Ytrag af Jackets Trods og Ondskab. Men han kom snart til at indsee sin Vildfarelse; da det var for sildig til at undgaae den truende Fare. - Da de vare seilede 6070 Engelske Mile op af Floden, kom de til en Øe, hvor Flodens Udybhed hindrede dem fra at seile videre i den store Kanoe. Jblandt Træerne og Krattet paa Øen og paa Flodbredden i Naboelaget, havde Jndvaanerne, inden Baaden ankom lagt sig i et Baghold, og pludselig blev det ulykkelige Mandskab paa den store Kande, efter at den var løbet paa Grund, imedens det bestræbte sig for at bringe den i et dybere Vand, anfaldet med en uregelmæssig, men stærk og vedholdende Geværrild. Landers Tillid til de Jndfødtes Oprigtighed og redelige Hensigter var saa stor, at han i Begyndelsen ikke troede, at den ødelæggende Jld, som omgav ham fra alle Sider, var noget andet end den sædvanlige Salutering. Men da en af de Krus, som var sprungen i Baaden, faldt saaret ned ved Siden af ham, saa overbeviste han sig om sin Vildfarelse og indsaae den uventede Fare hvori han var geraadet, og Vanskeligheden ved at undgaae den. Han opmuntrede ved Stemmer og Gebærder sine Ledsagere til at forsvare sig til det Yderste; et lydeligt bifaldsraab fra hans lidet Selskab overbeviste ham om, at det tænkte ligesom han, og at det vilde følge hans Exempel. Flere af de Vilde vare imidlertid kommen frem af deres Baghold, og bleve dræbte af Englændernes Skud; men da Lander bukkede sig mod Bunden af Kanoen for at tage en Patron op, fik han et Skud i Hoften af en Flintekugle. Han vaklede, men faldt ikke, og blev ved at opmuntre sine Folk. Men da han saae at hans Munition var nærved at gaae med, at han selv var haardt saaret, at hans Krus Mod begyndte at falde, at Angribernes Jld og stedse mere til, saa svømmede han over til den lille Kanoe, som det eneste Middel for at redde Livet. Hans Ledsagere forlode alle deres Effecter, kastede sig ud i Floden, og de fleste opnaaede med den største Anstrængelse, da Strømmen gik utroeligt stærkt, deres Formaal. Saasnart Negerne, som laae i Baghold, saae dette, saa styrtede de sig frem med et vildt og rædsomt Skrig. J et Øieblik bleve deres Kanoer, som laae skiulte under de Buske som hængte udover Floden, stødte midt ud i den, og de forfulgte nu Flygtningerne med en overordentlig Hurtighed. Ved denne Leilighed soutinerede de Krus den Berømmelse for at roe, som deres Landsmænd med Rette tillægge dem, deres Liv beroede paa deres Kraft, og Duelighed, og de dreve deres lille Baad med en uforlignelig Hurtighed igiennem Vandet. Forfølgelsen varede i 4 Timer, og den arme Lander var uden Munition og Forsvarsvaaben givet til Priis for hans Forfølgerres Skyden og krænkende Spot. En hvid Mand ved Navn T.... blev ganske overvæltet af Frygt, og vægrede sig ved paa Flugten at skyde paa de Vilde. Han bad dem med en ladt Flint i Haanden ved Tegn om hellere at tage ham til Fange end at dræbe ham. Jmedens han giorde dette seige Forslag, traf en fiendtlig Kugle ham i Munden, saa at han døde paa Stedet; de øvrige udviste megen Sindsroe og uforfærdet Mod. De Flygtende erholdt et Forspring for deres Forfølgere. Da Forfølgelsen børte op, stod Lander, understøttet af sine overblevne Kammerater, sidste Gang op i Kanden, svingede sin Hat i Fiendens Paasyn og udbragte det sidste Glædesraab, derpaa blev han udmattet af Blodtabet og besvimede i deres Arme som stode nærmest ved ham. Da han kom sig noget igien, sagte Moore, en ung Engelsk Chirurg, som havde ledsaget ham op af Floden, og hvis Conduite under denne ulykkelige Fægtning havde været meget beundrinsværdig, at Kuglen kunde ikke trækkes ud, og Lander overbeviste sig om, at hans jordiske Løbebane var tilbagelagt. Hans Saar begyndte at smerte ham overordentligen, og i flere Timer udflod han de heftigste Lidelser; Han kunde hverken sidde eller vende sig paa sit Leie, eller holde paa en Pen. Da han i denne Tilstand seilede ned af Floden overlod han sig til kummerfulde Betragninger; han talte om sin Kone, sine Børn, sine Venner, sit fierne Hiem og sine skuffede Forventninger; men hans naturlige Munterhed fik snart Overhaand. Han tilgav af inderste Hierte alle sine Fiender; anbefalede sig i Guds Haand, og hentede en inderlig Beroeligelse af Religionens Trøstegrunde. Meningerne om Bevæggrunden til denne Udaad ere meget deelte, nogle tilskrive den Slavehandlernes Jndskydelse, andre en Hævn, og atter andre den Frygt hos Beboerne af Flodbredden, at Englænderne skulle skille dem ved Fragthandelen paa Floden. Saameget er vist, at dette Mordangreb var længe i Forveien overlagt.