Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-09-19
Det glæder Anmelderen, at have fundet heri en berømt practiserende Læges, af Kiendsgierninger understøttede, Jdeer, en Stadfæstelse af hvad han tilforn i nærværende Blad har yttret angaaende saakaldte Qvaksalvere. Han har altid troet og troer endnu, at denne Benævnelse bruges alt for ubestemt og som oftest anvendes meget utidigen. Udtrykket Qvaksalver kommer af det engelske to quack (kvæk) qvække som en Ravn eller And (hvilket ogsaa er brugeligt i Dansk, hvorfra igjen figurligen, prale, skryde, og Salve, Salve. J Engelland, hvor alskens Markskrigere, der baade paa Torvene og i Aviserne udbasunderes Arcana eller Lønmidler, ere saa almindelige, kaldte man altsaa oprindeligen saadanne Folk Qvaksalvere. Fra det Engelske forplantede sig Udtrykket til andre Sprog, og tilsidst udvidedes Begrebet saa meget, at man kaldte enhver, der anvendte et Lægemiddel, uden af Staten at være berettiget dertil, en Qvaksalver. At man gik forvidt heri, synes man i adskillige Lande nu at indsee, da Erfaringen har lært, at ogsaa saakaldte Qvaksalvere kunne besidde Midler og kjende Fordele til vanskelige Tilfældes Helbredelse. Vist nok har man i nyere Tider ikke gjort Folk, der besadde Konsthemmeligheder, som man ikke kjendte, saaledes som i gamle Dage, til Troldmand og Troldqvinder, men man har dog erklæret dem for Qvaksalvere. Endnu hører man stundom antoriserede Læger sige, naar Talen er om Mad. Hummelgaards og andre saadanne Menneskers Lægemidler: ja, det er Noget man har længe Hindt! Men dette minder om Columbus's Æg. Upaatvivleligen gives der faa Ting paa Jorden, som man jo engang har kjendt i Lægevidenskaben som i andre Fag; Pharaos Præster have maaskee besiddet Jndsigter i Experimentalphysiken, som nu mangle mangen berømt Physiker. Men at anvende det Bekiendte paa rette Tid og Sted, trods Alt hvad nyere Fordomme kunde have at indvende derimod, det er netop det, som det kommer an paa Desuden gives der neppe en Videnskab, hvori man er mere fordomsfuld end i Lægevidenskaben. Den ene Tidsalder fordømmer den andens Læge methode, ikke fordi den er kommen til bedre Kundskab og Erfaring, men fordi det nu eengang ligger i den menneskelige Natur, at Sønnen vil være klogere end Faderen. Jmidlertid overbevise vore Dødelister os ikke om, at der nu døer færre Mennesker under den sædvanlige Levealder, eller at Sygdommenes Tal og Hyppighed har aftaget. Tvertimod er det bekjendt, at Dødeligheden, saavelsom Sygdommenes Tal, er større nu end fordum. Vel indvender man her, at vore Forfædre levede tarveligere og meere maadeholdne, hvilket ikke kan nægtes; men naar Alt kommer til Alt, saa stod Lægekonsten maaskee den Gang i ikke faa Henseender lige saa høit da som nu, og er man gaaet fremad i visse Dele, saa er man maaskee gaaet tilbage i andre. Jkke vil jeg hermed nægte denne Videnskab Perfectibilitetsævne, men jeg troer, at man i de nyere Tiders Hang til at oversee, ja endog bele mange af de Gamles, paa Aarhundreders Erfaringer grundede Lægemethoder, har bidraget meget til at skade Videnskaben. Det var en umiddelbar følge af dette Hang til at oversee meget af det Gamle og til stedse at være klogere end vore Forfædre, af det, selv i Videnskaberne sig indsnegne Laugsvæsen og dermed forbundne laugs mesterlige Jndbildskhed, at ethvert Middel, der anvendtes af en Uantoriseret, erklæredes for et Qvaksalvermiddel, der fortjente Lovens Straf. Den Tid synes endeligen at være kommen, da Apostlens store Ord, prøver Alt og vælger det Bedste, ogsaa vil blive fulgt i Lægevidenskaben. Eet og andet.Da Frederik den Femte i Aaret 1764 havde det Uheld, at brække Benet, holdt den afdøde Prof. Tode, som den Gang var i den Kongelige Livlæges Tjeneste, under Forbindingen, Monarkens Knæ J den store Smerte slog Kongen omkring sig og traf Tode paa Kinden. Efter Forbindingen bevidnede den godmodige Fyrste Tode sin Yndest, med det Tillæg, at han ikke maatte betragte det tilfældige Stød, han havde faaet, som et Tegn paa Vrede. "En lignende Naade har vist ingen at rose sig af," svarede Tode. Dette naive Svar vakte Kongens fortrinlige Opmærksomhed, og han valgte ham under sin Sygdom til Lecteur, og forundte ham kort derefter, paa Bergers Anbefaling, kongeligt Reisestipendium. Denne Anecdot, som jeg ikke mindes at have læst før, findes i Todes Necrologie i 3die Hefte af nyt Bibliothek for Læger. Den tjener til Beviis paa, hvad et godt Svar i rette Tid og paa rette Sted formaaer. At drikke Likjøb, er endnu meget almindeligt blandt Almuen. Aldrig sluttes paa Heste eller Qvægmarkedet af Bønderne nogen Handel, uden at de Kjøbslaaende maa ind i et Vertshuus og drikke Likjøb sammen. Denne Skik er saa gammel, at allerede Kong Christophers Stadsret, bestemmer, at alle Contracter, skulle sluttes ved Likjøbs Drik. Naar Likjøbet var drukket, skulde Contracten enten holdes, eller ogsaa maatte den, der brød den, give Erstatning. Udtrykket Lit Ly eller Lythkjøb kommer af det gamle Ord Lith, som betegnede Øl. Dronning Margarethes Bylov fastsatte, at naar en Skyldners Bo, hvori der gjordes Udlæg, var utilstrækkeligt, skulde han overlades sin Creditor til Arbeide, og derved bleve mange Dagdrivere til nyttige Mennesker. Hvor ganske anderledes gaaer det til i vore Dage, Nu maa endog Creditoren arbeide for Dibetoren, naar denne ikke kan eller vil betale; thi vil han ikke ganske give Slip paa sin Fordring, saa er det eneste, der bliver ham tilovers, at sætte sin Skyldner i Slutteriet; men der maa han, som bekjendt, føde ham, altsaa arbeide for ham. Ogsaa kunde, efter Margarethes Lov, Debitoren, som ei betalte sin Gield, ikke forlange andet, end at der forelagdes ham Laugdag, og naar han saa ikke betalte, gjordes uden videre Omstændigheder Udlæg, i hans Bo; han fik ingen Commissairer deri, under hvis Bestyrelse han, uden at betale nogen af sine Creditorer en Skilling, kunde passere foren reel Mand og endog gjøre ny Gield.