Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-07-18
Efter et Aars Ophold i Danmark tog Kong Knud tilbage til det ham uden Tvivl vigtigere og behageligere England. Hans daglige Tidkort var her dog oftest kun de for oplystere Tider barnagtige Helligheds og Andagts Øvelser, men som i de Tider ikke lidet bidrog til det store Navn, Knud efterlod sig; thi Middelalderens Konger staae i Historien afmalede i Forhold til deres Cleresiet viste Ydmyghed og Gavmildhed. Jsær var det Knud meget om paa nogen Maade at erstatte det meget af ham og kongelige Fader i England udøste Blod. Derfor paa alle de Steder, hvor noget blodigt Slag imellem de Engelske og de Danske var forefaldet, lod han reise deels Kirker, deels Kapeller, hvorved ansattes rigelig aflagte Præster, der skulde holde daglige Sjælemesser for de Faldne. Saa lod og store Knud gjenopføre alle de Klostre og andre geistlige Stiftelser, som af ham eller Fader vare ødelagte. Men heller ikke glemte den kloge Knud rigelig at aflægge de verdslige Magnater, som han ikke mindre end de Geistlige havde at takke for, han kunde sidde i Roe paa Englands Trone. Saa overbeviist var han nu Løverdagen den 18 Juli 1829. og om sit Regiments Sikkerhed i dette erobrede Land, at han ikke tog i Betænkning at foretage en saa lang Reise som til Rom. Prægtige Beskrivelser over denne Romerreise, der skulde være som en Pilegrimsfart, haves af især Islænderne. Men vore nordiske Høvdingers Reisebeskrivelser fra den Tid ere ikke saa ganske at tage efter Bogstaven, da de synes alle at være som støbte i en Form. At Kong Knud, hvor han kom frem, viste sin gudfrygtige Gavmildhed mod Geistligheden ved dens Kirker og Klostere tør være alt for sandt, Samme Gudsfrygt viste han i Rom ved sin Ydmyghed mod den hellige Fader, ved overdrevne Gaver til Stadens mange Kirker, og dens andre kirkelige Stiftelser med deres Præster og Munke, ved i Rom at anlægge et Herberg for danske Pilegrime, og endeligt ved et hos St. Peters og St. Pouls foregivne Grave aflagt højtideligt Løfte om vedvarende og forøget Gudsfrygt. Paven, der beundrede denne Konges Gudfrygtighed, skal og derfor have indrømmet ham hans Begjering om Afslag i de store Pengesummer, de engelske Bisper maatte til Curien udrede, for at faae deres Postulationer bekræftede. Alligevel forekomme i følgende Tids engelske Historie jevnlige Klager over Curiens Vexationer ved denne Leilighed, saa det nok har sig med denne Pavebevilling, som med Toldfriheden, Kong Knud skal have for sine Undersaatter udvirket hos den romersk tydske Keiser Conrad den Anden, og den burgundiske Kong Rudolf, med hvilke begge Monarker den engelsk danske Monark var samlet i Rom, hvor han og over var den Førstes Keiserkroning. Slig Toldfrihed kunde ikke heller betyde noget i de Lænstider, da ofte de bedste Dele af en Regents Stater udstykkedes imellem Vasaller, som ikke vilde erkjende slige af Lænsherren paa deres Bekostning viste Naader, om de endog vare ældre end Vasallens Besiddelse. Vigtigere Følge af store Knuds Sammenkomst med Conrad Salier var denne Keisers Afstaaelse til Dankongen af det i Carl den Stores Tid oprettede Slesvigske Markgrevskab, thi herved forenedes med Sønderjylland Staden Slesvig og Landstrækningen mellem Slien og Eideren, som fra de ældste Tider havde været en Pertinents til Sachsenland. Det var fra Rom, at Knud tilskrev sine engelske Undersaatter det bevægelige Brev, som Præsterne anføre til Beviis paa denne Konges Omvendelse; men som rimeligt var opsat i det pavelige Cancellie, hvor Alt indhylles i Gudsfrygt, som i de verdslige Cancellier i landsfaderlig Omsorg. Knuds Gudsfrygt gik ikke videre end, at han i selve dette andægtige Brev fra Rom tør udlade sig med det norske Riges Erobring, som han da og, efter sin Tilbagekomst fra Rom, udførte, og ikke just ved de værdigste Midler. II. Erik Ejegods Reise.