Aalborg Stiftstidende, 1835-04-01
(Af Hempels Avis.) Af det medfølgende Brev fra en oplyst og retsindig Landmand tillader Udgiveren sig at meddele følgende vakre Jndledningsord: "Naar man med Opmærksomhed undersøger de Drivefiedre, som ere istand til at sætte de menneskelige Kræfter i Bevægelse for hat udføre berømmelige Værker, da vil der neppe findes nogen mere hensigtsmæssig end Velvillie. De ster vistnok et snildt Hoved, som forstaaer at ordne Tingene og ved Magten fremtvinge utrolige Arbeider. Fortvivlelsen har til sine Tider gjort Unuderværker og ved Guldet kan fremkaldes Værker, for hvilke den dristigste Aand studser. Men Velvil lien, som altid har Lyst og Munterhed i sit Følge og hos Mængden forstaaer at fremkalde samme og forene den med stræng Orden, vil til alle Tider kunne udføre Kæmpearbeider - den vil maaskee beholdt den usvækkede Spændkraft, naar de ovenanførte Bevæggrunde meere eller mindre ere slappede . . Gjern hvilde jeg med hoslagte Linier bidrage Mit til, at Veiarbeidet, der dog altid har saa stor Jndflydelse paa Landets Vel, kunde fremmes med Velvillie og Veibetjenten sikkres for Miskjendelse, samt Landmanden befæstes i den Tro, at Ørigheden gjør Alt, for at forhindre Undertrykkelse og unyttigt Arbeide. Jeg har læst Hr. Proprietair Hansens Jndrykkeser i de Hempelske Aviser, betræffende Veivæsenet heri Fyen. Manden er mig ikke i fjerneste Maade bekjendt, og hvorvidt han kan forsvare sine derve Pa tringer, kan jeg ikke bedømme. Men Tidens Fremskriden og Udvikling synes mig nærmer sig meere og mmere Sandhed; Konge og Øvrighed bestræbe sig i Et Log Alt for at hylde Sandhed; Sandhed, beskeden Sandhed, kan nævnes offentlig uden at nogen Man derved sætter sig i Forlegenhed, og vist aldrig vil det lændigheds. Sandhed er som grundfæstet Klippe i havet; den staaer i de oprørte Bølger. Og Sandhed er det, at ingen Veie ville bliver remkommelige uden Arbeide, Kraft og Møie, heller ske uden Øvrighedens Styrelse og Omsorg for deres standsættelse, og gode Veie ere jo Landets bedste, bryd og Landmandens sande Fordeel. Og Sandhed, reng Sandhed er det ogsaa, at Oplysning og sundænkemaade er blevet enhver Landmand saameget til deel, at han med den bedste Villie bidrager sin Tid g Kraft til Alt, hvad Lov og billighed fordrer, og trer og agter enhver Veibetjent, som er Ære og ligtelse værd. Skulde det derfor ikke være muligt, t udfinde en Maade at bestyre Veivæsenet paa, der unde stemme med de Arbeidendes og befalendes fæleds Tilfredshed. Jeg vilde i al Fald fremsætte følende Sætninger til nøiere Overveielse; maaskee kune det give Anledning til noget Bedre, 1) Kunde der ikke erholdes Arbeidsordre et Par Dage i Forveien, med Underretning hvormange Dage, i et væk, der skulde arbeides – Landmanden vilde derved bedre kunne, inddele sin Tid til sine egne Gjerninger. 2) Kunde det saameget muligt ikke indrettes saaledes, at ethvert Sogn i Almindelighed kunde arbeide paa de Veie, som de selv skulde befare til Kjøbstaden. - Det forøgede altid Lysten til Arbeidet. 3) Kunde Steenleverancen ikke ansættes saaledes, at den simple Bonde, naar han vilde brug sin Eftertanke, kunde udfinde billigheden deri, og Grundene derfor, og de, som havde 1 1/2 a 2 Mile til Arbeidstedet, kunde ganske fritatages derfor imod en billig Betaling? Det blev en stor Lettelse for mangen Landmand. 1) Kunde der ikke udfindes en Maade til at opsøge og anerkjende Gruset paa, at Bonden, aldrig skulde falde paa den Tanke: "det var vist nærmere ved, naar det blev undersøgt, og det maatte faaes." - Sandelig, ethvert Sogn, som det paagieldte, spendeerte gjerne et Par Daler derpaa. 5) Kunde det ikke foranstaltes, at kun et Sognefoged-District maatte møde i Gruusgraven, paa Gangen, for ikke at holde hinanden i Veien. - Derved undgikkes megen Strid, mellem Arbeidsfolkene. 6) Kunde Gruusharpning ikke saaledes afskaffes, saa det ikke fandt Sted, uden ved meget sjeldne og særegne Tilfælde, og gyldige Aarsager, - Og da skulde Gruset virkelig harpes. 7) Kunde et Sogns Veistykke ikke blive inddeelte i Ægter, eller i 1253, Gange 8 Tdr. Hartkorn, som de Paagieldende selv ønskede og fandt passende? Arbeidet vilde ved Kappelyst meget fremmes, og Veiarbeidet er jo intet fiint Stykke Meubelarbeide, som det kunde skade med Hurtighed at anvende de grovere Kræfter paa. 8) Kunde Veibetjenten ikke lønnes saaledes, at det var ham mere til Fordeel end Tab, jo mindre Tid, Folk og Vogne, et Sogn behøvede til sit Veistykkes Jstandsættelse? - Det vilde fri ham fra megen Mistanke. 9) Kunde Veibetjenten ikke være ligesaa tidlig paa Pletten som Sognets Arbeidsfolk, saa de strax kunde komme i Arbeide. - Det burde jo altid ærgre ham, naar de skulde hente ham. 10) Kunde det ikke hvert Aar ved Veiarbeidets Ende blive bekjendtgjort offentligt, hvilket Sogn i Herredet, der havde præsteret de fleste Penge, Steen, Gang= og Spanddage, at hver Ægt eller otte Tønder Hartkorn, - Deraf vilde de andre Sogne see, at de ikke skeete Uret. 11) Og endelig, kunde der gives en meere bestemt Maalestok, som f. Ex. Dage eller Dato, hvorefter Landmanden kan vide, naar det offentlige Veiarbeide for det Aar virkelig er ophørt, - Det er jo meget opmuntrende, ved ethvert Arbeide at kunne skue Enden. En Landmand. Venskabelig Meddelelse har sat Redacteuren istand til at pryde dette Blad med Nedenstaaende: Rygtet overlever Asken, og hvad Dyden i hver Tid giør, forgaaer i ingen Alder. Bjarke til Hialte i Historien om Hrolst Krake. Meel skjønt mon straale Kongers Kroner, Hvor Kongers Meed troes Skiel og Ret, Selv Friheds Svimmelaand udsoner: Sig der med Enevælden let. Men ikke Alt hvad troes, udholder At proves strængt ved Sandheds Jld; Først Tiden Sandheden udfolder, Der hører Evigheden til. Thi vil og Kongerne erfare. Først deres Dom paa Tidens Thing; Hvor ei dem længer kan forsvare: Et Glimmerlys fra gylden Ring; Hvor ei den Ringe meer er ringe, Men mangen Stor heelt ringe er, Hvor Nagten blottet er for Klinge, Hvor Smigren uden Tunge er. Og der, der skal, sig selv til Ære, Den uforkastelige Tolk Om Sjette Fredriks Virken være: Hans Samtids troe hengivne Folk. Det Folk, der ei i Kronens Straale, Seer Glimmerlys, men Retfærds Jld, Der seer og veed, han vil udmaale Med lige Vægt hvad Retfærd vil, Der veed, at han har brudt den Lænke, Som Bonden bandt til Fødestavn, Der veed, saa frit som det mon tænke Det tale tør om almeen Gavn, Der Kundskabs Træ, Frihedens Stytte, Af Hans, af Enevældens Haand, Opelskes seer for Borg som Hytte Udfriet fra gamle Trællebaand. Der Friheds Jld, den Himmelflamme Af Evighedens Æthergnist, Der, om end seent, dog klart vil flamme Paa hele Jorderig tilsidst, Der denne Gnist i Danskes Hjerter Med vaersom Haand Ham pleie seer, Fordi han veed, ved Friheds Kjerter, Først Sandheds Vei klart Folket seer. Der veed, at fra hans lyse Øie Udstraaler Tillid, Haab og Trøst, Der veed, at han i Kamp og Møie Djervt stod, en Helt i Tidens Dyst, Thi vel er skjønt, med Arm at værne Om dyrebare Fædreland, Men større er den Daad at fjerne Ved Aandens Mod Tvedragtens Brand, Der heelt vel veed, at ei fuldkommen: Er Nogen født paa Jorderig, Men ogsaa veed, at trygt for Dommen For ikke at beskyldes for Placat, anmode vi Læsere m han dertil har Leilighed, at eftersee Tegners Sar led den skaanske Hofrets Jndvielse 4de Juli 1821. Skulde denne Paastand behøve Beviis, Forfattere roer det ikke. og altsaa Moralitetens. Oplysning er Moraliteten, Noraliteten Frihedens Moder, eller, rettere sagt, i idgjøre en uadskillelig Treenighed; hvo der fremkader den ene, virker umiddelbart for den andens Ti værelse; men for at indtræde i Oplysningens ful Solglands, maae vi først gaae igjennem dens Tunørke, og i dette er det, at vi, som en Forfatter nu sig har sagt, ere udsatte for at fare vild og geraa paa Afveie.