Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-06-27
Efter min Overbeviisning og efter den Kundskab, jeg nu henimod 40 Aar har havt til Bonden, feiler, baade den Ene og den Anden. Paafaldende er mig især den Karakteristik, Hr. Provst Lytken giver over Nutids Bønder, naar han p. 44445 kalder dem, simple, vedtrættende Arbeide og tankeløs Lydigheds Fordring aandelig sløvede Landmænd, der intet Herredømme har over deres Sandser. Denne Karakteristik kan maaske passe sit for vore Danske Bønder, som Endel af dem vare for de af Hr. Provsten paaberaabte 30 a 40 Aar siden, men passer sig ingenlunde paa vore nuværende Bønder, som de ere blevne siden 6te August 1784, da Kristian Ditlov, Greven af Reventlov blev Skæf for Rentekammeret, og vil blive saalænge hans Aand regerer i dette for Bonden vigtige Kollegium. Frihed og Eiendom, i det mindste Frihed for Hoveri, der i hvor bestemt det synes paa Papiret dog altid er mere trykkende end den Uerfarne, vil tro, skal og mere end noget Andet ophielpe og har i Kristian den 7des lange, uforglemmelige Regjering ophjulpet Bonden og befordret hans Sædelighed mere end noget Andet. Af alle Rigets Provindser, kan jeg herfor anføre Kændsgærninger, hvis Falskhed man bevise, og jeg vil da give mig tabt. Det Bernstorfske Godses Bønder i Sælland vare i Almindelighed nogle Drukkenholte og Svirebrødre, men bleve efter den af Godseieren den ældre af vore to udødelig fortjente Bernstorffer saa bekændte Forandring ganske andre Mennesker. Frederiksdal og Asserstrups Bønder i Lolland saalænge de eiedes af den Knuthiske Familie, vare lade, dovne og fordrukne, ikke saasnart kom disse Godser i Eierens Hænder, der solgte Bønderne til sig selv, før de samme Bønder bleve et ganske andet Slags Mennesker. Jeg vil tro samme Forandring er forgaaet med deres Naboer, Baroniernes Kristiansdals og Vintersborgs Bønder, som senere ere blevne Selveiere. J Jylland kænder jeg især omkring Kjøbstaden Lemvig, Gudumkloster, Vadskergaard, Strandbygaard og flere Omegnens Godser, hvorfra Bønderne vare afhændede, tiltoge og derfor Dag for Dag i Sædelighed, Flid og Stræbsomhed, hvorimod naar i Kjøbstæden saaes en fuld Bonde, man ikke feilede, noer ni mod eengang paastodes at det var en Bonde fra Baroniet Rysensten, Holmegaard, eller sligt et andet Hoverizods. Hr. Provsten kænder her i syn Kullerup, Ellinge, Res vindinge, Skjellerup og Ullerslev Sogne som sin Fodeegn. J sidste Sogn og By er fra gamle Tider af en Kro, hvor, som bekændt, fordum altid fandtes flere af Sognets og Omegns Bønder siddende for at drikke og svire i den Grad, at det stundom endog var farligt for fremmede Reisende, der kom til Kroen, hvoraf endnu haves en Annekdote om en for ikke længe siden her i Odense afdød Handlende, hvis usædvanlige Ungdoms Kræfter alene ræddede ham for disse ubændige Mennesker. Hvor hengivne til Drukkenskab og Svir, Resvindinge og Kullerup Sognes under Juelskov beliggende Bønder vare, seer man selv af Godseierens Statsraad Bagers derover førte trykte Klager, og jeg har selv erfaret at de vare det endnu kun for 16 Aar siden, da jeg kom her til Landet. Men alle disse Sognes Bønder ere nu ganske andre Mennesker i Flid, Ædruelighed og Stræbsomhed, siden de i de sidste 12 til 14 Aar ere blevne Selveiere. Jeg tør vædde ti mod en at i Ullerslev Kro ikke skal findes uden imellem en eneste Bonde, som sidder i Kroen for at drikke, de faa Gange undtagne at Byens Bønder ere samlede i Byens offentlige Anliggender. Men ogsaa disse ere meget færre hvor Bønderne ere Selveiere, der lære at sætte Priis paa Tiden, end hvor de ere Fæstere, der gribe enhver Leilighed til i Samling at kunne drikke, hvoraf især den fordærvelige, Hr. Provsten vist ikke ubekændte Tyverønde. 2. Nu til min Vederparts andet Argument Bondens Flid for hvilken han og mener Brændevinsbrændningens Frigivelse skulle blive skadelig, fordi det for over 40 Aar siden, da Bonden havde Lov til at brænde, saa bedrøveligt ud med hans Flid og Arbeidsomhed. Jeg gantager herimod, at vore Danske Bønder ikke ere nu hvad de vare for 30 Aar siden, og endnu mindre hvad de vare for 40 til 50 Aar siden. Thi da var rigtig nok Bondestanden udenfor de gamle Selveiere tildeels forarmet, Jorden slet dyrket, Husene faldefærdige, og lidet Korn til Salg. Men at nu det Modsatte finder Sted selv hos Fæstebønder, nogle Sællands undtagne, dertil maa vist ikke Grunden søges i mindre Brug af Brændeviin, med ene og alene i at Bonden ved faste bestemte Lover bleven fra Træl til Borger i Staten, der tør paatale sine Rettigheder mod Enhver, ei at tale om de flere senere Anordninger, der mindre angaa Bondens personlige Rettigheder, end det egentlige Agerbrug som Forordningerne om Udskiftningen, om skabelig Vands Afledning, og flere af dette Slags Love, der ved at forbedre Agerbruget tillige have ophjulpen Bonden. For at hverken derfor Dennes Sædelighed eller Flid skulle staa Fare ved fri Brændevinsbrændning kan jeg og anføre en imodsigelig Kændsgærning. Uagtet de strænge Forbud mod Brændeviinsbrænden paa Landet, ja uagtet paa sine Steder herom endnu foretages meget alvorlige Jnkvisisioner, er det alligevel bekændt nok, at paa visse vore Smaaser, som paa mange Steder i Jylland, især ved Strandkanterne. brændes meget i Smua, ja stundom endda ikke i saa meget Smug. Men alligevel skal man ikke kunne godtgjøre mig at her finder mere Drikfældighed Sted, end hvor Bonden skal hente sit Brændeviin i Kjøbstæden. Overalt, og det maa nøie ved Diskusioner af dette Slags, Almuens Sæder. angaaende bemærkes, disse forandres altid i Forhold til de høiere Stænders. Men ligesom da imellem de høiere Stænder Supperie og Drikfældighed meget er aftaget, hvorfor de historiske Beviser kan findes i en Afhandling i Minerva, jeg derom for flere Aar siden har skreven, saa ogsaa mellem de ringere Stænder, der altid søge at efterligne hine høiere, saa enhver Selveierbonde nu skammer sig ved ganske beskænket at forlade et Laug eller en Kjøbstæd, og jeg tør paastaae det samme nu gælder om enhver skikkelig Fæstebonde, der kan svare hved han skal, hvilket sidste nu vore allerfleste Fæstebønder kunne uden for Sælland, hvor som besynderlig, skjøndt denne Provinds er Regjeringen nærmest. Bonden dog længst vedbliver at være under sin Proprietærs Afhængighed, og derfor i maadelig Forfatning. 3. Hvad jeg skal giøre ved Hr. Amtsprovst Lytkens tredie Grund: at nemlig BrændevinsBrændningens Frigivelse skulle være skadelig for Regjeringen, maa jeg tilstaa jeg ved ikke. Thi hvad for denne Grund anføres er ikke andet end tomme Deklamasioner, som Rummet her ikke tillader at udskrive; men hvem der tvivler paa hvad jeg her siger, efterse dem Selv fra p. 448 til 450; thi at gjøre en Elstrakt af dem er heel vanskeligt. Saameget bør jeg dog bemærke, at jeg tvivler paa Sognepræsten i Lumbyfor 10 til 11 Aar siden havde skrevet hvad nu Provsten i Odense Amt skriver om Skolernes ringe Jndflydelse paa Bondealmuens Sædeforbedring. Sandelig, intet Lands Regjering kan have gjordt mere for Almue=Skolevæsenets Ophjælpning, end Danmark har i de senere Aar gjordt, og det uagtet, naar Loven vare overholdte, vort Almue Skolevæsen ikke var saa forfalden, som det almindelig udgives for, hvorom jeg henviser til en vel skreven og frimodig Afhandling, der for et Par Aar siden blev paa Fyns Landemode oplæst af den fjældne oplyste Olding Hr. Pastor Klog i Rynke by. Selv hos den ellers saa fortrinlig kultiverte engelske Nation savnede dog den største Deel af Almuen for Friskolernes og Søndagsskolernes Jndretning Leilighed til at kunne lære at læse og skrive. Det lille Danmark har derimod snart ligefra Reformasionen havt sine flere og færre Almueskoler. Og dog dette vort kostbare Skolevæsen uagtet, skulle den sælvstændige Selveierbonde, den holdne Gaardfæster være endnu saa uoplyst, at han skal behandles som Barnet, man ikke tør betro Kniven. Endnu skulle vore Bønder, for hvis Velstand og Oplysning er i en Række af 40 til 50 Aar gjordt Saameget, ikke føle det ubillige i aarlig at kjøre en ve Mile til Kjøbstæden, for der at faae sine Produkter udbragte til de Ting, som han selv hjemme kunne udbringe af dem. Thi man betænke, Bonden skal først kjøre Kornet til Kjøbstæden; han skal saa atter fra Kjøbstaden hente det deraf udbragte Brændevin; han skal ligeledes til Kjøbstæden kjøre den Jldebrand af Brænde eller Tørv, hvorved Kornet forvandles til Malt. Man kan da vel antage, at en Bonde, for at faa et halvt Anker Brændeviin, maa føre tre Gange frem og tilbage til Kjøbstæden. Antages nu, at Bonden kun har 2 Mile til nærmeste Kjøbstæd, saa er det dog en Vei af 12 Mile han med Heste og Vogn maa passere, for at faa et halvt Anker Brændevin, som almindelig er det Høieste en Bonde kjøber paa engang. Vil man dernæst antage, at Bonden i et Aar kan hielpe sig med fire halve Ankere Brændevin, saa reiser han altsaa fire Gange tolv eller 48ve Mile. Hertil regner jeg endnu ikke de Reiser, han maa gjøre om Vinteren og i vore kolde Foraar for at hente Spøl og Mask hos Krommanden af sit eget denne solgte Korn, stundom og for at faa Melk, alt nu til at konservere sine nyfødte Lam, Grise og andre smaa Kreature, nu og for at faa Melk om Vinteren til sine smaa Børn. En underlig Syllogismus er det og, at fordi Lovene i forrige Aarhundrede have kæmpet for at fravriste Landmanden Frihed, til at brænde Brændeviin, saa skulle nu, som Hr. Amtsprovsten mener, dette Forbud være grundet i Tingens Natur, i Statens hele Jndretning, og derfor være farlig at hæve. Vore Bønders trælbundne Forfatning var flere Hundrede Aar gammel, og derfor vist mere indviklet i Statens hele Indretning end Forbudet mod at brænde Brændeviin paa Landet, alligevel saae man ikke uden de bedste Følger, da dette Baand pludselig ved Forordningen om Stavnsbaandet og flere lige velgjørende Kongebud mod Udgangen af det 18de Sekel løsnedes. Rigtig nok gaves der de frygtsomme Politiker, og deriblandt stiv den af Hr. Lytken for og bag i sin Afhandling paaberaabte Rothe, der af Bondens Frihed ikke afnede de bedste Følger, men Udfaldet har viist det Modsatte, og viist, at ifølge Tidernes fremskridende Oplysning Bonden ikke længer bør behandles som et Barn, intet kan betroes fremfor enhver anden Statens Borger. 4. Ligesaa synderlig forekommer mig Hr. Lytkens fjerde Grund mod Landmandens Frihed til at brænde Brændeviin. Han mener nemlig, at dennes Frihed skulle blive skadelig for Statens Pengevæsen, formedelst den Mængde Kaaber, som nu skulle indføres til de Kiedler, Deksler og Hatte, som Landmanden i alle Rigets Kroge ville anskaffe sig. Skulle denne Grund mod Forbudets Ophævelse komme i Betragtning, og maatte dette ogsaa gælde imod saamange andre Fabrik= og Manufakturanlæg, hvortil de raa Materialier skal forskrives udenlands fra, og hvilke Anlæg dog beviislig ere til Statens Nytte. Naar paasees at disse Kiedler, Deksler og Hatte ikke forarbeidede indføres, saa ville vore Kaabersmede de tydelig vinde ved Forbudets Ophævelse. Desuden ville dette ikke være saa betydeligt hvad mere Kaaber herved blev indført, naar man betænker, at ved at skille Kjøbstæderne ved deres Monopolium paa at Brænde Brændeviin blev Brændeviinsmændenes Antal i disse Komuner færre, Haandværksmanden. i det mindste ville aflægge denne med hans Bestemmelse upaffende Næringsvei. Hr. Provstens Frygt for Kornudførslens Formindskelse ved Brændeviinsbrændingens Frigivelse tør og være ugrundet, naar antages, som jeg troer, man med Grund kan antage at Pluraliteten af vore Landmænd nu ere saa oplyste, at de under høie Kornpriser vist ikke skulle svie det Korn op, der, solgt paa Torvet, kunne indbringe mere. Og i Aar, som f. Ex. dette, da Kornpriserne ere lave, er det dog tungt, at Landmanden ikke maa udbringe sine Produkter paa den for sig meest indbringende Maade. Ogsaa Kvæghandelen er meget vigtig for Danmark, men at en betydelig større Mængde af Kvæg tillægges, naar Landmanden maa brænde, er jo dog unægtelig, og maaskee er Udførselen af Kvæg til alle Tider fordeelagtig, naar ikke Kornudførelsen er det. Jeg har i min Jurisdiksion den Gaard, hvorpaa nu holdes 150 Køer, men hvor baade Herskab og Forpagter have forsikkret mig, at kunne holde det dobbelte Antal, naar Tilladelse til Brændeviinsbrænden havdes. Hvormange Ting gaae ikke nu di rette i Bondens Svinetønde, eller kastes paa Mo dingen, hvoraf Brændeviin kan uddrages, Jeg vil alene nævne Frugt, Kartofler, Kornfrø, Afskumningen af Korn, hvoraf nok en tredie Deel af det Brændeviin, han forbruger kunde tilvirkes, og dertil kunde den deraf tilveiebringende Spøl og Mesk være lige nyttig for hans Kreature og frelse Livet paa mange baade store og smaae Kreature. Saaledes har jeg da efter min bedste Overbeviisning grundet paa en Række af mange Aars Erfaring i en Embedstilling, der i lige saa mange Aar har givet mig Anledning til nøie at kjende Bonden, søgt at vise Svagheden i de Grunde af hvilke Hr. Amtsprovst Lytken formener uindskrænket Brændeviinsbrænden ikke bør tillades Landmanden. Med fuldeste Selvbevidsthed at jeg mener mit Fødeland det lige saa vel som Hr. Provsten, at ogsaa jeg ønsker at befæste det hengivenheds- og Fortroligheds=Baand, der knytter Folket til Regjeringen, tør jeg derfor tilrande en Forandring i denne Jndskrænkning i Landmandens Frihed, hvorved han alt for meget maa føle, og føler det bittrere, som han mere og mere Dag fra Dag tiltager i Oplysning, hvor sandt den for Danmark med Norge tabte Tænkers Ord ere: "Naturligvis elske vi mest det Selskab, hvori vor Virksomhed er mest fri og ubunden, hvor de Baand, hvorved vi føle den indskrænket, dog ere frivillige, og hvor Udsigt aabnes til i samme Forhold som vore Kræfter voxe, at udvide vor Virkekreds tillige. Se Treschov Moral for Folk og Stat. And. D. Odense, d. 22 Juni 1818. Gustav Ludvig Baden. Til en Ven paa Landet.