Corsaren, 1841-03-19
En Musikers Levnetsløb. I. Høistærede Hr. Corsar! Jeg sender Dem herved en lille Artikel, som vel ikke er af politisk Natur, men som De maaskee dog vil optage, eftersom De i Deres Program forkyndte, at ogsaa smaae Fortællinger og Noveller skulde blive leverede i Bladet. Vel har jeg hørt fortælle i Byen, at det nok med dette Program har et eget Sammenhæng, idet det lovede saa mange skjønne Sager baade om Juste-milieuhed og andre saadanne Ting, som De ikke meente et Ord med, men som skulde gjøre det lettere for Bladet at komme ud og faae fast Fod - men Alt dette troer jeg ikke, og idet mindste haaber jeg da, at De virkelig har meent de Ord, der, som sagt, have foranlediget mig til at sende Dem denne Artikel. Det er, som De vil see, en Autobiographi, hvis Slutning jeg med det Første haaber at kunne levere dem. Da det ikke er mig selv, som deri er stildret, skylder jeg Dem en Forklaring over, hvorledes jeg er kommen til den, hvilken jeg ogsaa senere samvittighedsfuldt skal levere Dem. Fra min tidligste Barndom yttrede jeg stor Tilbøilighed for Musikken, hvorfor min Fader satte mig i Kobbersmedlære, eftersom nemlig ved dette Haandværk udfordres megen Taktfasthed. Jeg kom altsaa til en Mester; men den samme Tilbøielighed, som havde bragt mig til ham bragte ham til at jage mig bort; thi, naar jeg tilligemed en Anden skulde indhamre en Nagle, slog jeg efter en eller anden Melodi, istedetfor i eensformig Tact, hvorfor min Mester, efter forgjæves ved melodieuse Slag paa min Ryg at have søgt at bringe mig fra denne Vane, jog mig bort og derved bragte mig i den største Disharmoni med min Fader. For at berøve mig al mulig Lyst til den ulykkelige Musik unddrog han mig enhver Understøttelse, ikke alene af klingende, men ogsaa af ikke klingende Mynt. Jeg tog nu min Tilflugt til en Moster, som i sin Ungdom havde læst mange Romaner og derfor nu fandt en Stolthed i at forestille mig for sine Bekjendte som et mislykket Geni; men, da denne Benævnelse tilligemed hendes daglige Klager over min Appetit tilsidst skurrede for stærkt i mine Øren, gik jeg bort fra hende og søgte min Lykke i den vide Verden, hvor alle Genier finde den. Jeg traf da i Pedermadsensgang to gamle Skolekammerater, med hvem jeg, ifølge Opfordring, dannede en Treklang, hvis Hensigt var at synge i Gaardene. De lærte mig, at Geniet ikke kan undvære den Begeistring, som er i Vinen, og for altsaa ret at blive et Geni, drak jeg mig, saa tidt det lod sig gjøre, fuld i Brændeviin. Engang, da jeg paa denne Maade havde hævet min Aand saa høit, at den var aldeles adskildt fra dens uædlere, upoetiske, umusicalske Klædedragt, jeg mener Legemet, fik Politiet fat paa mig og satte mig i Hullet, fordi jeg uden Øvrighedens Tilladelse gav musicalske Aftenunderholdninger. I "Hullet" blev jeg optagen i et Kunstbroderlag, hvis Tendents vel ikke var reent musicalsk, men ved hvis Lærdomme og Underviisning jeg dog senere, da jeg kom ud, saae mig istand til, som andre Kunstnere, at leve paa offentlig Bekostning. Det Gehalt, som jeg saaledes drog af Staten eller rettere: af Statens Medlemmer, benyttede jeg samvittighedsfuldt til at uddanne mine musicalske Ævner ved om Aftenen at indfinde mig i et lille Selskab, hvor de bekjendteste og smukkeste Viser bleve sungne i et fiirstemmigt Chor. Da vi efter en saaledes tilbragt Aften engang indfandt os hos en Mand, for, medens han sov, at modtage vor Gage for den næste Maaned, afbrødes det ved denne Leilighed brugte Recitativ af Dirike og Nøgler ved Vægterens forstyrrende Solo, der gav Signal til en voldsom Dissonants, hvis Resultat blev, at jeg igjen kom i Hullet og derfra i Forbedringshuset. Jeg forefandt her en Samling af Folk, der dyrkede, vel ikke den musicalske Kunst, men alle de frie Kunster, hvortil denne jo egentlig hører, og, efterat jeg i nogen Tid var bleven underviist og ved adstillige Leiligheder havde aflagt Prøver paa min Duelighed, blev jeg optagen som Kunstbroder. Derpaa indviedes jeg i Broderskabets politiske Grundsætninger, som gaae ud paa, med den største Redelighed og Retfærdighed at gjennemføre det Princip, at Alt i Verden er fælleds; thi Gud skabte Menneskene, for at de Alle skulde have en lige Deel i Jordens Goder". Dette store Princinp er Broderskabets eneste; men det forslaaer ogsaa for alle Tilfælde. Under mit Ophold her havde jeg knyttet en Forbindelse med en Kunstsøster, en Harpespillerinde, som var kommen herind, fordi hun gjentagne Gange havde gjort enkelte feile Greb. Jeg havde besluttet at knytte en ægteskabelig Forbindelse med hende, saasnart vi Begge vare komne ud; men, medens jeg endnu ikke var bleven fortrolig med Principet og Fælledsskabet, ophævede jeg i et Anfald af Mismod denne Forbindelse.