Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-01-10
At det kunde betalt sig for en Boghandler at oplægge Krønikerne, endog i Vedel og Clausens forældede Oversættelser, derpaa tvivler jeg intet Øieblik, thi slet maatte jeg kiende Tiden, dersom jeg ikke vidste, at der i den sidste AarTylvt er i den danske Læseverden vakt saamegen Sands for Oldtiden, at Krønikerne nok vilde finde Kiøbere og Bladere, men ikke mange Giennem Læsere, som dog aabenbar er HovedSagen, thi skal Krønikerne nu giøre nogen Nytte, da er det ikke engang nær nok, at de giennemløbes engang med Lyst, som en Roman, eller et Eventyr, nei, de maae nøie gjennemgaaes, vel paa forskiellig Viis, eftersom Foden er, hvorpaa Læseren staaer til boglig Kunst, men dog, i det Hele, med Agtsomhed, saa han kan faae en klar Forestilling om de forrige Tider, og Længsel efter, at see det Ædle atter opstaae, det Dunkle forklaret. Hoved-Betingelsen for at dette kan skee, at Fædrenes Billede kan vække og oplive deres Børn, er nu vist nok den, at de i Grunden elske Fædrene, at der i de nordiske Gemytter findes en dybere historisk Sands, som i de sidste Tider ikke er uddød, men kun dannet og besvimet; men, forudsat, at det er saa, da udkrævedes desuden to Ting: en dygtig Ringning for Øret, og en ny Oversættelse, hvor Fædrene=Aanden og ModersMaalet fik Lov at raade, saa man, uden Tolk, kunde tale med de Gamle, og dog faae deres Hjertens Mening at vide. Jngen har vist gjort mere af de gamle Oversættelser end jeg, og da derfor det Kongelige Selskab for Norges Vel anmodede mig om, at oversætte Snorros Bog, vilde jeg ikke paatage mig Andet, end at læmpe Peder Clausens Sprog lidt efter vore Øren, og sætte til, hvad der manglede, men snart overtydedes jeg om, at saadant Fuskerie, langt fra at forbedre Noget, fordærver det Hele, som nye Lapper paa gamle Skoe. Altsaa, enten det Gamle, som det var, eller en heel Omstøbning, thi kun ved at gaae igjennem Smelte Digelen kan Brud-Stykker af ædel Malm komme til meer end at gloe, til at hænge sammen og gjøre Gavn i en ny Skikkelse. Nu skal nok enhver, som med Kiærlighed til Oldtiden gjennemlæser de gamle Oversættelser, finde, at selv naar man forstaaer dem med Lethed, trætte de dog i Længden, og give kun paa enkelte straalende Punkter, klare Forestillinger, og det kommer deraf, at hvor let end Arbeidet er, saa er det dog et Arbeide, bestandig i Tankerne at oversætte hvad man læser, og Veien lang giør liden Byrde trang, ligesom paa den anden Side, det Afbrudte og Kundrede, som hører til Prosaens Barndom, og ved enkelte Leiligheder, som en kraftfuld, poetisk Linie, beggeistrer, dog i det Hele udstykker Talen, og hindrer den jævne Gang, saa vi har ondt ved at samle og sammenknytte Fortællingen. Gaaer det nu saa med os, hvorledes da med dem, der have mindre Færdighed i Læsning, mindre Øvelse i Tænkning, mindre Lethed i Samling, de maae nødvendig, om ikke afskrækkes, eller kiedes, saa dog snart udmattes, faae neppe Bøgerne en eneste Gang igiennem, og ere ved Enden, paa Lidet nær, ligesaa kloge, som ved Begyndelsen, ja føle, naar Læsningen har virket bedst, kun ret levende det Ønske, at kunne læse de Fortællinger i en let og behagelig Stiil. Men, kunde man spørge, hvem tvivler herom Jo, siger jeg, derom maae de tvivle, som mene, der er ingen Ting gjort, ved at give en ny Oversættelse, naar Oplaget ikke er ret tilstrækkeligt; thi jeg skulde mene, at er Ovenstaaende, kun rigtigt, da var det her Hoved-Sagen, at faae en ny Oversættelse, thi Exemplarer kan man faae for Penge, og det sees jo daglig, at hvad Folk har Lyst til, det finde de Penge til, men en Oversættelse, naar den skal de noget, og ikke blot, som de man i forrige Aarhundrede fik uden al Forberedelse og Sammenskud, være god til Macutatur, den, det være Godtfolk sagt, den er ikke at faae for Penge. Men, hvem nægter det, Tingen er jo kun, at naar jeg nu engang vilde give en Oversættelse af Krønikerne, saa kunde den jo kommet ud paa en skikkelig Mands Forlag, jeg kunde faaet mid ordentlige Honorar, man kunde søgt om, at faae den anskaffet til Skolerne, Forlæggeren havde havt sit gode Udbytte, jeg mit, Kjøberne Bogen, og Bogen - ja den havde da vel sagtens fundet Læsere, og det Hele var gaaet af i al Stilhed! Saamænd, det lader sig ikke blot høre, men jeg er endog forsikkret om, at det, for det meste kunde gaaet an, thi jeg havde Hr. Seidelins Tilbud om at forlægge Krønikerne, længe før Sagen kom offenlig paa Bane; men Tingen var, jeg vilde ikke gjøre det Stykke Arbeide, enten for Penge, eller for Æren, eller for Lyst, undtagen for den Lyst hos Publikum, at befordre det, og om den Lyst var at finde, det vilde jeg vide, før jeg gik videre, og det var mit faste Forsæt, ikke at gaae et Skridt videre, hvis den ikke fandtes. Her var min Villie, absit invicia verbo, Hovedsagen, thi hverken kunde Nogen forlange, at jeg skulde giøre Arbeidet i mod min Villie, ikke heller kunde det paa nogen Maade lykkes, dersom jeg ikke gjorde det med den bedste Villie af Verden, og uden hvad man kalder de store Forberedelser og det betydelige Sammenskud, havde man da bestemt ikke faaet Krønikerne ved min Haand. Vil man sige: da kunde det ogsaa været lige godt, hvad Pokker vi havde, nu vel det var just det jeg vilde vide, for ikke at spilde min Umage, derfor gav jeg Folk en Prøve, og en skrap Fortale at smaae paa 2), saa de hverken skulde sige, at jeg bad dem kjøbe Katten i Sækken, eller smurde dem om Munden med Syltetøi. J benævnte Fortale, sagde jeg, med andre Ord, netop hvad jeg siger her, og man burde da vide, at det ved denne Leilighed kom hos mig i Grunden an paa at prøve Gemytter. Man har bebreidet mig, at jeg saavel der, som i min sidste Kundgiørelse, skadede den gode Sag ved min Skælden og Smælden, der kun gjorde Godtfolk vrede i Kallotten, men det kommer af, at man slet ikke vil forstaae mig, eller troe, det er min Hjertens Mening, naar jeg siger, at Bidragene er en Biting, og Ringningen for Ørene Hovedsagen, uagtet mig synes, det er klart nok, at Bidragene bliver Haandens Sag, som gjerne er tommest, jo villigere den lukker sig op, men Ringningen giælder Hoved og Hjerte, hvor Krøniken vil lukkes ind, og maa jo nødes til at ringe af alle Kræfter, naar Dørren er lukt, og Lyset slukt, og den forglemt, som ude er lukt. Troer man virkelig ikke, jeg, uden at være nogen ster Regne Mester, dog kan tælle til Fem paa mine Fingre, og ret godt beregne, at en Bugt her, og en Krumning hist, og smaa Smæk med Haanden imellem, saa det blev Klap, at Sligt vilde sat os i Stand til at giøre et ganske anderledes Oplag, som der kunde gaart Rye af, ligge til Vien og Verdens Ende, og skaffet mig, hvad jeg nok mærker man gjerne vil kalde: min Umage betalt. Troer man virkelig, at jeg anseer truende Tiggerbreve for de fordeelagtigste, naar man ikke, som Napoleon, har en Armee i Baghaanden, og er det da saa ubegribeligt, at jeg ikke vilde anvende et Par Aar paa et Arbeide, hvis grammatikalske Side og Sneglegang er intet mindre end efter mit Sind, at jeg ikke vilde det, uden jeg saae, at man troede det var anderledes 2 Disse Prøver af Saxo og Snorro har jeg i den sidste Tid, til min store Forundring, mærket, ere heel ubekiendte midt i Kjøbenhavn, og derfor vil jeg dog melde, at de udkom 1816 og sælges hos Hr. Seidelin for otte og fyrgetive Skilling. til Gavn, end naar man ellers skriver en læselig Bog, fordi det kun er saa saare sjelden, at den, der fik det Øie Syn og den Tale Gave, dertil behøves, tager sig Stadighed til hvad Arbeidet i Øvrigt udfordrer, Kan man ikke dog nok indsee, at naar det var mig saameget om Folks Øie for Sagen at giøre, da maatte jeg, især blandt et, i Forhold, virkelig gavmildt Folk, og ved en Leilighed, hvor Sandsen for National Ære, hvoraf Dansken dog har Lidt, og Normanden Overflødigt, saa let kunde vækkes, at jeg, under saadanne Omstændigheder, maatte, naar jeg ei vilde skuffe mig selv, ret være forsigtig. Naar jeg nu, paa den ene Side, ikke maatte undlade Noget, som kunde stille Krønikerne og Sagen i deres rette, fordeelagtige Lys, saa maatte jeg nødvendig, paa den anden, see til at afskrække de Givere, der vilde give deres Skilling, og dermed Krøniken og Sagen en god Dag. At jeg afskrækkede Sagens Venner, det kjendte jeg Venskab til Sagen for godt til at frygte for, de kunde knap nok, men dog i det Høieste kun blive vrede paa mig, og lidt ivrigere i at vise, hvormegen Uret jeg havde i at troe, man var ligegyldig for Sagen. Den der altsaa lode Sagen bøde for min Uartighed, de blæste ad Sagen, og det var godt, at det ikke kom til at see anderledes ud, jeg fik at vide, hvad jeg vilde: at hvor galt det end seer ud, vil Bøgerne dog, med Guds Hielp, finde endeel Læsere, som kan være tjent med Krøniken, og som den kan være tjent med igjen, og at jeg altsaa, naar jeg kun kan overkomme Arbeidet, behøver aldrig at fortryde det. Nu traf det sig desuden ganske naturlig saa, at de skarpe og høirøstede Ord vare i det Hele nødvendige for at vække hvad der slumrede og kunde vaagne, og nu maa en Anden sige, at hermed er Jntet gjort, thi jeg har gjort hvad jeg kunde, og Meer kan man ikke forlange. Synes man endnu, naar de to første Dele af Kronikerne udkomme, at det er Jntet bevendt, da skal jeg gjerne forskaane med Resten, som ogsaa altid lettere vil finde sin Mand, og da jeg ikke agter at beholde en Skilling, af hvad der endnu er kommet ind til Krønikerne, man man, naar Regningerne ere betalte, for mig gjøre med Slumpen hvad man vil. Ved Talen om de andre Oldskrifter, som skulde deraf nyde Gavn, kan jeg ikke andet end smile, og, uden al videre Sammenligning, tænke paa hvad Luther siger om sine Dages Læsere, som længdes ganske overordentlig efter Oversættelsen af det Ny Testamente, til det kom ud, men raabde saa kun paa Mose=Bøgerne, saa paa Psalteren, og, siger Luther, naar de nu endelig faae Sirach med, og en Maaned er gaaet, saa raabe (Fortsættes.)de: Nyt! Overblik over det henrundne Aar. En Halvfjerdesindstyvende Deel af vort Liv - naar det kommer høit - er atter forsvunden, lig et Stierneskud, som et Nu fødte og et Nu opslugede; lig et Blomster, der fremkom, spirede og visnede, for aldrig at blomstre mere igjen. Vi vaande os over Tabet af vore jordiske Eiendomme, som vi dog saa let kunne faae erstattede igjen, men det Uerstatteligste af Alt, – Tiden dette usynlige Noget, der smelter hen som Harpens Toner, som Klokkens Klang - den ere vi ligegyldige ved; dens Tab rører os sjeldent. Vi søge endog at fordrive den ved tomme og daarlige Glæder, og intet synes os her mere til Byrde, end det, der er os saa sparsomt tilmaalt. Tiden hævner sig grusomt paa os, den lader Roserne paa vor Bane visne, førend vi endnu ere betænkte paa at indaande deres Duft; og medens vi saa barnliggeskjæftig ere sysselsatte med vore jordiske Korthuse, raser den som en Orcan, omkring os, oprykker Libanons Cedere med Rødderne, og, sandsesløse mod Alt, hvad der foregaaer trindt om os, staae vi, inden vi vide det mindste deraf, ved Enden af Maalet, angrende den Tid, vi saa tankeløse have ladet hengaae, og saa ødselt ruttet med. Held den, der ved Livets tilendebragte Vandring kan sige: jeg har nyttet min Tid, jeg har ei gjennemstreifet Livet, som en Letsindig, der ikke har noget andet Formaal end at fylde sin Vadfæk, hvor han kommer hen, men jeg har handler og tænkt over Livet og dets Bestemmelse, som det anstaaer og tilkommer Guds ypperste Skabning paa Jorden, Har han kun plantet et Træ, som en ufødt Vandrer, engang vil søge Ly under, kun opdyrket et Stykke Jord, hvor ti Hungrige kunne mætte sig, kun avlet en Tanke, der i en eller anden Henseende kan være Efterslægten til nogen Nytte, og da Held ham, da kan han dog sige: jeg har dog levet, ikke blot for mig selv, men for mine Medmennesker, For ham var Livet ingen tom Skygge, ingen vild Ruus, som den Opvaagnede intet veed at sige af. - Den, som tænker saaledes, den, som føler, at Livet ikke blev os givet som en Rangle til at fjase med, men som indseer sin Bestemmelses, store Betydning, han vil ogsaa skjønne, at ligesom der paa hiin Side Graven, gives et ukiendt Land, hvis Kyster endnu ingen Cook har opsøgt, saaledes gives paa denne Side af Graven et Land, der maa være os vigtigt, dersom Livet skal være os vigtigt, det Land, som Hvidtfeldt lod sin Snække springe i Luften for, som Daniel Ranzou og Absalon og Valdemar kjæmpede for - Fædrenelandet. Med dette Land er vort Væsen saa nøie sammenknyttet, at vi kun ved at leve, virke, kæmpe og døe for dette kunne sige, at vi have levet i Ordets ædle og høie Betydning. - Og derved opstaaer den skjønne og store Dyd, hvis uægte Datter hos saa Mauge i vor Tidsalder er blevet til Gjøglerie, den Dyd, som Oldtidens Nationer have opreist Altere, for. - Fædrenelandskjerlighed. Den er en Blomst, som Hændelsernes barske Vinterkulde vel kan forknytte i Værten, men som dog aldrig ganske visner, og, ved en røgtende Haand, selv nedbøiet, snart reiser sig igjen. Fædrenelandet er for dets Børn, hvad en Moder er for Sønnen. Han kan for et Øieblik vredes paa hende - men hade hende, det kan han aldrig, dertil er det Demantsbaand, Naturen har flettet mellem begges Hjerter, alt for stærkt. Det mindste Uheld, der rammer een af dem, vil vække igjen hine søde sympathetiske Følelser, der paa en saa beundringsværdig Maade er nedlagt i deres Siele. Fædrenelandet er den Moder, som vi alle, der ere fødte i dets Skjød, hænge ved, og som intet Forhold i Livet kan eller bør kunne gjøre os aldeles lunkne for. Dets Sorger, som dets Glæder, ere vore.