Berlingske Tidende, 1836-03-26
Deres Majestæt vil ikke unaadigen optage, at Stændernes Forsamling i dette høist vigtige Anliggende tillader sig Hjertets tillidsfulde Sprog, g ligesom Deres Majestæt i Alt, hvad der angik Landets Vel, stedse har været den første til at handle, saaledes vover Forsamlingen ogsaa først at henlede Deres Majestæts Opmærksomhed paa de Summer, som i det oftnævnte Attstykke ere anførte, for dermed at bestride de i Forbindelse med Hofhuusholdningen staaende Gjenstande, saasom Hof- og Staldetaten, de kongelige Bygninger og Hauger. Den store Tarvelighed, den for et kongeligt Hof sjeldne Simpelhed, hvormed Kongehuset lever, havde foranlediget den Tro, at disse Udgifter ikke vare betydelige; men seer man hen til deres angivne Størrelse, maa dette lede til at antage, at Besparelser ville kunne finde Sted. Forsamlingen erkjender det nødvendigt, at der holdes Ministre ved adskillige udenlandske Hoffer, den anseer det nødvendigt, at disse Mænd, aflægges efter en anden Maalestok end den, der gielder for de i Landet boende Embedsmænd, men den kan ikke tilbageholde den Yttring, at der udentvivl holdes Ministre og diplomatiske Agenter i Lande, med hvilke Danmark faa Berørelser ei synes at fordre det, og at der ved flere Hoffer holdes Diplomater af høiere Rang, hvor ikkun Diplomater af en underordnet Rang ere fornødne. – Man erkjender, at det er af Vigtighed for Landets Handel, at Danmark har Colonialbesiddelser; men man troer ikke, at den Fordeel, Handelen ved disse erholder, kan erstatte saa betydelige Tab, som Besiddelserne i Africa og Ostindien medføre for Finantserne, og man troer, at Jndtægter og Udgifter, med Hensyn til Deres Majestæts vestindiske Øer, ikke staae i et passende Forhold til hinanden. – Det erkjendes, at Landets Forsvar udfordrer, at en Armee holdes, og at denne øves i Brugen af Vaaben, det erkjendes, at Armeens Officierer ere endog knappere aflagte, end man billigen kan gjøre Fordring paa; men man troer tillige, at Armeen er større, end Danmarks Stilling udfordrer, og at ogsaa med Hensyn hertil betydelige Besparelser, kunne finde Sted. Forsamlingen erkjender Nødvendigheden af et Søværn; men det forekommer den, som om de dertil medgaaende Summer, staae i Misforhold til Landets Kræfter. Forsamlingen kan ved denne Leilighed ei tilbageholde den Yttring, at det maaskee er ikke mindre ved pecuniære Midler end ved physiske Kræfter, at Nutidens Krige føres, og at saaledes Finantsernes bedst mulige Tilstand vil afgive et sikkrere Værn for vort elskede Fødeland, end en Armee og Flaade, uden denne Betingelse, ere istand, til. – Man erkjender det store og retlige Krav paa Forsørgelse, som Embedsmænd og disses efterladte Familier have; men man tør ikke undlade at henvende Deres Majestæts Opmærksomhed paa, at maaskee Mange nyde Gratialer, som ikke trænge dertil, Mange nyde større Pensioner end nødvendigt for at tilfredsstille deres retlige Fordringer. – Forsamlingen erkjender det Gavnlige i, at der er tillagt enkelte Jndretninger det Fornødne, for at Øiemedet med disse fuldstændigen kan opnaaes; men den betvivler Rigtigheden af, at der tillægges de enkelte Jndretninger saa store Jndtægter, at disse derved see sig istand til at oplægge Kapitaler, og dette saa meget mere, som en sørgelig Erfaring har lært, hvor høist usikkert saadanne Kapitaler blive opbevarede. Paa en Tid da Finantsernes Tilstand er mislig, og Folket har Vanskelighed ved at bære de Byrder, som Nødvendigheden kræver, maa den end mere betvivle Rigtigheden af dette System. Forsamlingen skal imidlertid ikke trætte Deres Majestæt med at omtale, hvorledes Besparelserne kunne iværksættes, og det saa meget mindre, som den ikke er i Besiddelse af de Oplysninger, der vilde være fornødne for at kunne gjøre dette med den nødvendige Kundskab; og den skal derfor indskrænke sig til allerunderdanigst at bede Deres Majestæt om at lade denne Sag blive underkastet den nøieste og alvorligste Undersøgelse. Dette vilde, efter Forsamlingens Formening, skee paa den hensigtsmæssigste og fordet Heles Vel mest betryggende Maade, naar det maatte behage Deres Majestæt allernaadigst at nedsætte en Commission til at undersøge og giøre Forslag til saadanne Besparelser, ved hvilke Ligevægt mellem Statens Jndtægter og Udgifter kunne tilveiebringes, og af hvilken en Plan maatte udarbeides, der paa Deres Majestæts allerhøieste Approbation kunde lægges til Grund for Statens Huusholdning og Gjeldens Afbetaling. Det vigtige Hverv, der blev denne Commission anbetroet, synes hos dens Medlemmer, at kræve mange og forskjellige Kundskaber, ligesom det og synes nødvendigt, at de forskjellige Jnteresser erholde Leilighed til at udtale sig. Forsamlingen maa derfor ansee det for saare ønskeligt, at foruden saadanne Mænd, som staae i Deres Majestæts umiddelbare Tjeneste, og hvis Medvirkning er nødvendig til Øiemedets Opnaaelse, ogsaa andre af Deres Majestæts Undersaatter, der af andre Veie have erhvervet sig Kundskaber og Dygtighed, allernaadigst maatte vorde udnævnte til at tage Sæde i denne Commission. Jdet man vover at frembære dette Ønske, skylder man derhos at erklære, at det ikke er fremstaaet af nogensomhelst Mistillid til Embedsmændenes Redelighed eller Dygtighed, men alene afde ovenanførte Betragtninger, i Forbindelse med at Embedsmændene ikke sjeldent holde det forPligt, specielt at paasee den Jndretnings Tarv, der henligger under deres Administration, og saaledes ere tilbøielige til at holde fast ved de nu antagne Principer, der meget ofte skylde dem deres Tilværelse. Da vi imidlertid ikke tør fordølge hverken for Deres Majestæt eller for os selv Muligheden af at Ligevægten mellem Jndtægt og Udgift – de aarlige Afdrag paa Gjelden derunder indbefatei ene ved Besparelser kan opnaaes, saa tet opstaaer det vigtige Spørgsmaal om Maaden, paa hvilken de dertil nødvendige Midler kunne tilveiebringes. Paalæg af nye Skatter eller Laan ere de Midler, der tilbyde sig, dersom det skulde vise sig, at Besparelser ei ene kunne føre til Maalet. Da det i den bekjendtgjorte Finants-Etater antydet, at Finantserne have en Udsigt til forøget Jndtægt i den hidtil eftergivne Deel afLandskatten, og da der tillige omtales nogle Contributioner, som forskudsviis ere betalte af Statskassen og som siden skulde reparteres, saa har man troet deraf at kunne udlede, at det muligen var paatænkt, at denne Eftergivelse skulde bortfalde, og at i Særdeleshed Landskatten for Fremtiden skulde opkræves med dens fulde Beløb. Dersom dette blev Tilfældet, da maae vi befrygte, at der lagdes saa svære Byrder paa Landmanden, at om endog denne Forøgelse kunde bæres, den landlige Jndustrie dog vilde lide i den Grad, at Evnen til at bære de paalagte Byrder mærkeligen maatte forringes. Forsamlingen tillader sig at gjøre Deres Majestæt opmærksom paa, at den i 1818 udskrevne Landskat endnu aldrig i sit hele Omfang er bleven erlagt; thi vel optrævedes den med sit fulde Beløb i Aarene 1818 og 1819, men uagtet Kornpriserne i disse Aar vare heldige, saa paadrog Landmanden sig dog saa betydelige Restancer, at Deres Majestæt fandt det tilraadeligt, at forunde ham betydelige Nedsættelser og andre Lettelser, iblandt hvilke fornemmelig Kornleverancen og den senere tilstaaede Eftergivelse ere de vigtigste. Men ligesom, med Undtagelse af Eftergivelsen, de andre Lettelser, ere ophørte, saa ere paa den anden Side flere andre Byrder paalagte Hartkornet. Unægteligen er det, at Landmandens Stilling for Øieblikket er mindre ugunstig end forhen, men Forsamlingen kan ei undlade at gjøre Deres Majestæt opmærksom paa, at det nu fremkaldte Liv i den landlige Jndustri trænger til al mulig Skaansel, og Pleie, dersom det skal udvikle sig og vinde Kraft, og at man derfor maa ansee det for saare betænkeligt, at belægge denne Jndustri med yderligere Byrder. Forsamlingen nærer det Haab, at Deres Majestæt allernaadigst vil fornye den hidtil tilstaaede. Eftergivelse, i Landskatten, samt i Tilfælde af, at det enten formedelst en formodet Forøgelse i Landmandens Kraft eller af andre Grunde skulde blive paatænkt paany at opkræve denne hidtil eftergivne Deel af Skatten, Deres Majestæt dog ikke vil tage nogen endelig Beslutning i saadan Henseende, forinden Stændernes Betænkning derom er indhentet. Ved at overveie de andre Statsborgeres Stilling og Erhverv, har man maattet befrygte, at yderligere Byrder vilde virke paa en ligesaa skadelig Maade for disse som for Landboindustrien, og vanskelig lader sig nogen directe eller indirecte Skat udfinde, der kunde indbringe noget Væsentligt, uden at angribe eller svække Erhvervsgrenene. Ogsaa har det været Gjenstand for Forsamlingens Overveielse, hvorvidt en Skat paa Kapitalformue maatte, forsaavidt Nødvendigheden udkrævede større Anstrængelser, være tilraadelig, og uagtet der ere anførte Grunde for en saadan Skats Retfærdighed og Billighed, have dog Meningerne herom været saa deelte, at Forsamlingen ei har anseet det for passende, herom at udtale sig i det nærværende Andragende.