Norske Intelligenssedler, 1768-06-08
Fortsættelsen fra forrige Uge: De gik ind med hende i een af disse Grotter, og hun visede dem et Sted, hvor hun havde sammensamlet en stoer Deel tørre Blade, imedens at hun gav dem tilkiænde med Tegn, at hun ingen anden Sæng havde at tilbyde dem; Tali- og Albano takkede hende ogsaa med Tegn; derefter forføiede hun sig udi en anden Hvælving, nær ved denne, hvor hun nylig havde ladt Talto og Albano gaae indTalio lagde sig da med sin Søn, men han kunde ikke tillukke sine Øine, for hans store Sorrigs skyld, og Albano var saaledes indtagen af Kiærlighed, for den Smukke Ubekiændte, at han ikke kunde sove; Efter nogle Timers Betragtninger, saavel for Faderen som for Sønnen, saa begyndte Talio først at tale til sin Søn paa følgende Maade: Jeg begriber meget vel min kiære Søn, hvorfor vi begge to ikke kand sove, J for eders nylig paakommen Kiærligheds, og jeg, for saa mange Ulykkers skyld, som ere tilslagne mig saa uforventendes; men for Guds skyld, lader os tragte efter, at overvinde os selv. lader os takke den Ubekiændte, at hun har befriet os for en alt for vist paafølgende Død, lader os trøste os med hende; hvem veed paa hvad Maade hun er kommen paa dette ødelagde Sted; Og i Guds Navn, min kiære Søn, lader os vel lagt tage os, at vi ikke vanærer hende; Hun er ung, hun er velskabt, og jeg har mærket fra det første Øjeblik af, vi har seet hende, at J har fattet en heftig Kiærlighed for hende; det er sandt, jeg kand ikke nægte det, svarede Albano til sin Fader, jeg tager stoer Deel i hendes Ulykke, og jeg er saa hæftigen forliebt i hende, at jeg derfor forglemmer alle mine egne Ulykker; men jeg skal aldrig foretage mig noget, som kunde vanære hendes Dyd. Jeg er meget fornøjet over dette Svar, sagde hans Fader til ham, og jeg forsikkrer eder paa min Samvittighed, at jeg skal aldrig ansee hende anderledes end som en Fader, saa længe som vi skal være i denne Ørk, og derfor beder jeg eder, min kiære Søn, at J anseer hende ogsaa, som om hun var eders Søster; jeg veed at Himmelen skal velsigne os derfor. Albano lovede ham dette, og efter at de havde endnu tilsammen talet nogen Tid om deres Ulykke, saa faldt de i Sovn; Dagen efter, saa snart Solen oprandt, reiste de sig og gik ud med hverandre; den Smukke Ubekiændte havde allerede forladt sit Leie en Time for dem, og hun var gaaen ud i Forsæt at plukke nogle modne Frugter for at tilbyde dem de samme; de mødte hende ikke langt fra den Grotte hvor de havde sovet, de hilsede hende strax, men dette skeede ikkuns med Tegn, hun takkede dem ligeledes, og tilbød dem smukke og modne Frugter, der vare af de bedste, som hun havde kundet finde paa Øen; de takkede hende paa det allerhøfligste de spiiste deraf, og fandt dem meget gode. Talio, Albano og den Smukke Ubekiændte, hvis Navn de ikke vidste, tilbragte Tiden meget bedrøveligen paa dette fatale Sted; deres Føde var ikke andet end Frugter, saa vel for at stille deres Hunger, som for at ledske deres Tørst; deres Klæder bleve afslidte efter Haanden, og de vare ikke forsikkrede om, hvor de skulde faae andre, de vare alle tre meget at beklage, fordi at de ikke kunde vide, naar de nogen Tid skulde kunde slippe ud fra denne Omstændighed. Da de havde været der i 3 Maaneder med hverandre, uden at have det mindste Haab om nogen Hielp, bad Albano hans Fader at tillade ham, at han maatte gaae for at giøre nogle Undersøgelser paa denne De, og for at vide, i hvilket Land af Verden de vare. Hans Fader vilde ikke samtykke deri, for den store Farligheds skyld, sagde han, som der var i, at han skulde maaskee aldrig see ham meere, dersom han lod ham gaae allene, men Albano forsikkrede ham igien, og sagde til ham, at hans Undersøgelser skulde ikke vare en lang Tid, og at han haabede at skulde komme igien inden faae Dage; Endeligen efter mange gode Ord og Forestillelser, fik han Tilladelse at begive sig ud, han tog Afskeed med sin Fader og med den Smukke, som han kaldte sin Søster, hvilken han elskede meere end alting i Verden,) og han reiste tidlig om Morgenen, hans Smukke havde foræred ham denne Pennekniv, hvormed hun havde befriet dem, da de vare fastbundne ved Træerne, hvoraf han betiente sig paa hans Reise paa følgende Maade, nemlig, naar han havde gaaet 100 Skrit i Skoven, skar han en Green af Træerne og stak den i Jorden, han blev ved at giøre det samme, snart til hans høire og snart til hans venstre Side, og saaledes tegnede den Vej som han gik, for at kunde finde den samme igien, naar han skulde komme tilbage. Efterat han havde reiset saaledes tre eller fire Dage, og gjort alle optænkelige Betragtninger, efter Solen, Maanen og Stierner, saa kom ham i Hukommelse, at have læst i Verdens Beskrivelse, at der var en Øe, til som var ubeboet, og at ikke et Menniske kunde leve der, for de store Slangers skyld, hvormed denne Øe var opfyldt, og som opslugede alle Mennesker; han erindrede sig endnu, at have fundet i Historien, at en Spanier, kaldet Diego, havde været den første, som havde opdaget den, og som lykkeligen var kommen derfra: at det var ham, som havde givet Øen sit Navn; han vidste ogsaa at man fandt der paa denne Øe, to Kilde Vande, hvor det hændede sig undertiden, at nogle fremmede Søefarende, som fattedes færsk Vand, landede der med deres Baader, for at fylde deres Tønder deraf. Medens han havde gjort disse Anmærkninger en 8 Dags Tid, gik han tilbage, for at give sin Fader nogen Oplysning derom; han fandt dem i samme Tilstand, igien, som han havde forladt dem; undtagen at Tallio, for at fordrive bedre sin Tid, havde han begyndt med at undervise den Ubekiændte i det Franske Sprog; for Mangel af Papiir, saa havde han taget den bedste Bark af Træerne, som han kunde finde, for at optegne derpaa de Bogstaver, som var nødvendig til hans Forsæt; han viiste Albano det, og sagde til ham, med hvilken Forundring han saae, at den Smukke ubekiændte kunde begribe strax, alt det som han viiste, eller foresagde hende; Albans horde derpaa med Fornøielse, og bad hans Fader at blive ved et saa got Forsæt. Men han paa sin Side, fortællede ham alle hans Observationer, som han havde gjort, medens han havde været borte; den Smukke Ubekiændte beviiste ham en stoer Glæde ved at see ham igien, hun var endnu ikke i Stand til at sige ham Mundtligen hvad hun tænkte; men hendes Bevægelser gjorde ham nok bekiændt hvad hun vilde sige ham; hun havde allerede lært nogle Franske Ord, hun udtalede dem overmaade vel, men vidste endnu ikke hvorledes hun skulde betiene sig re deraf, Talio og Albano gjorde deres bedste, for at lære hende hver Dag noget, og hun fandt en stoer Fornøielse deri. Fortsættelsen følger. Fortsættelsen følger.