Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1808-05-17
Alting er periodisk, alting beregnet efter Øieblikkets Krav. Det Store fortrænges af det Smaa, det Vigtige af det Ubetydelige. Vore Historiemalere have sædvanlig endt deres Bane med deres atademiske Præmie- og Medlemsstykker, vore Kobberstikkere maa arbeide efter Døgnets Smag, naar de ville fortjene Brødet; vore Skribentere maa ofte rose hvad de i Hjertet ringeagte, og bestandig istemme Døgnets foranderlige Tone, naar de ikke alde Fortsættes.)les skulle glemmes. Noget mere om Urkraft og Partikelen ur, om den danske Etymologie, om Gram- og det islandske Sprog m. m., i Anledning. af Hr. Rasks Betænkninger. Magie elle nam videre. Sandhed kan aldrig andet end vinde ved at betragtes fra flere Sider. Hr. R. K. Rask fortiener derfor Tak af enhver Dannersprogets Elsker og Dyrker, som den der ei skyede nogen Møie, selv den meest overflødige, for at bidrage til Oplysning af den omtvistede Partikel. Som Etymolog har han givet sin Stemme i Sagen, hvortil jeg ingenlunde vil nægte ham Rettighed. Langt fra at maale mig med Hr. Rask i alt hvad der hører til Kundskab om de ældgamle Levninger af den danske Tunge, som Jslænderne have bevaret os: erkiender jeg gierne, hvor langt jeg maa staae tilbage der, hvor det ene og allene kom an paa, tilgavns at kunne Jslandsk. Men det være mig tilladt at sige, vi tale nuomstunder dansk, og ikke islandsk til at svinge Kritikens Svøbe over det danske Sprog, hører noget mere end at forstaae Jslandsk. Med al den, formodentlig paa Følelse af sin Styrke grundede Selvtillid, hvormed Hr. R. vil bringe mig til Taushed i alt hvad der angaaer Sprogets Oldsager; ja hvormed han hos selve Gram vil aabenbare Bommere i Sproggrandskning, synes han reent at glemme, at der vil saare meget til at kunne Alt, og at man i de allerfleste Tilfælde maa lade sig nøie med at vide noget. Vel er det mig ikke bekjendt, om en saadan Alvidenhed kan hentes i det islandske Sprog; men det forekommer mig temmelig usandsynligt. Hertil kommer endnu en anden Omstændighed. Saa opbragt Hr. Rask synes at være paa det uskyldige Urkraft, saa er han det ikke meget mindre paa den, som i et ledigt Øieblik faldt paa at tage dette Ord i Forsvar. Hvad lønlig Forbindelse mon der kan være imellem Partikelen ur og Kritiken over Hr. Dr. Badens Griffenfeld. - Dette bliver først ret klart, naar man kjender Hr. Rask og hans personlige Forhold, hvorom staaer at læse i Fortalen til Hr. Prof. Nyerups Udgave af Resens Edda Hvad der først i Hr. Rasks lærde Farrago lægges mig til Last er, at jeg har beraabt mig paa Gram som den der først viiste os hvad Arild betyder, og som i den Anledning har vedrørt Partikelen ar eller ar. Med den Overbeviisning, at en Begynder i etymologisk Sproggrandskning ei bør tiltroe sig større Evne til at trænge ind i Sprogets Antiquiteter, end Mænd af en giennemskuende Aand og dyb Lærdom, hvilke herpaa havde anvendt deres meste Levetid med denne Overbeviisning, troede jeg med Tryghed at kunne bygge paa saadanne Mænds Opdagelser; i det mindste saalænge til deres Stemmes Ugyldighed var beviist. Hvad jeg forstaaer ved at bygge paa saadan Grund, behøver vel neppe Forklaring. Det udelukker ikke Selvtænkning, det medfører ikke slavisk Efterfølgelse. Det var vist nok beklageligt, om store Mænd aldrig kunde finde andre Efterfølgere end dem, som stirrende med ufravendte Øine i deres Fodspor, vare magelige eller indskrænkede nok til aldrig at vige fra den Vei, som hine havde banet. Men en saadan Vandring er mig ligesaa modbydelig, som det vilde tykkes mig en uværdig Forlystelse, at betiene mig af den første den bedste Høi, der paa Veien mødte mig, til fra dens Top med et triumpherende Smiil at see min store Forgænger et Øieblik over Hovedet. Snart maatte jeg jo igjen stige ned, ifald jeg ellers agtede mig videre frem; og mon jeg da ikke maatte forekomme mig selv mindre end før Grams Navn som Sproggrandsker, som Kritiker, som Etymolog staaer alt for fast til at jeg skulde troe, at der behøves Henrykkelse for at beundre ham, eller at nogen med Rette kunde beskyldes for blind Antagelse, fordi han saae med Grams Øine, hvor denne imodsigeligen har seet rigtigt. At Gram besad dyb Jndsigt baade i det angelsaxiske og islandske Sprog, – i hvad menneskelig Videnskab besad han ei denne? – veed jeg saavel af andres Dom, som af egen Erfaring; men i hvilket af disse Sprog han var stærkest eller svagest, vilde jeg aldrig driste mig til, saa afgjørende at bestemme. Hr. Rask er heri af anden Mening; thi at ville er hos ham Hovedsagen. Han vil ogsaa, at det islandske Sprog er Hovedkilden til at dansk Etymologie. En vigtig Kilde er det vist nok, men ikke den eneste. Vi ære det islandske Sprog for dets indvortes Værd, for det Præg af høi Reenhed og Ælde, som det bærer, vi ære det, som de tre nordiske Rigers fælles Modersprog; men spørge vi hvad Tidspunkt, kan man angive som den, da der i Danmark taltes reent Jslandsk – da maae vi efter forgieves Møie, tilstaae, at dette ei lader sig besvare J. Undersøge vi derimod vort Moders*) Gram gaaer saa vidt at han troer, de tre nordiske Riger og deres vidt adskilte Lande og Provindser have, skiøndt med et og samme Sprog, dog stedse været adskilte i Dialecter. Han beviser, at det isl. Sprog i ældre Tider har været mere forstaaeligt for Danske, end nu omstunder; men heraf, siger han, følger slet ikke at vi her i Danmark have talt den samme Mundart, som Jslænderne, thi man kunde da og slutte, at Polsk og Russisk var et og samme Sprog, fordi de til Nød lade sig forstaae indbyrdes. Danske Ord forklarede af det Engelsaxiske. Vid. Selsk. Skr. T. V. p. 128. maal, som det nu tales i de forskjellige danske Provindser, og i Aarhundreder har været talt og skrevet – studere vi dets Historie saa høit op i Tiden, som dets ældste Levninger række, da finde vi snart: at det islandske Sprog, om det kan kaldes den første, saa dog vist ikke den eneste Kilde til dansk Etymologie, eller til Grandskning i det nærværende Danske Sprogs Herkomst og Oprindelse. Vi finde ikke sielden høist overraskende Liig heder og Overeensstemmelser imellem det danske Sprog og det uddøde Angelsaxiske, det gamle celtiske eller cambriske som tales i Wales, det nuværende engelske, og det nedertydske eller plattydske Sprog, (ei at tale om flere af de tydske Dialetter, eller om det Gothiske hos Ulfilas), som tydeligen vidne om et Slægtskab, der vel heller aldrig endnu har været omtvivlet. Aldrig vil man vel kunne trænge saa dybt ind i Sprogenes Historie, at man kunde tilstrækkeligen oplyse og forklare dette Slægtskab; men derfor er det ikke mindre til, og maa, naar vi grandske i det danske Sprogs Historie, ingenlunde glemmes. Her have vi store og vigtige Hielpemidler til den danske Etymologie, her have vi Overeensstemmelser, der ere saa i Øine faldende, at de ei kunne oversees uden af den, som forsætligen intet vil see; her finde vi, naar vi studere vort Modersmaal, som det nu er, Liigheder, der nødvendigen ofte maae lede os paa frugtbare Spor Det angelsaxiske Sprog bør den danske Sproggrandsker saameget mindre oversee; da vi i dette Sprog have langt ældre skriftlige Mindemærker, end i det Jslandske. At ville paastaae, at hine Sprog alle kunde være udrundne af vort eller af det Jslandske, ansees i vore Dage for hvad det er: en latterlig Jndbildning. Ved slig utidig Patriotisme bringe vi os ligesaa liden Hæder, som ved Hypotheser, der ei ere byggede paa Grunde og Kiendsgierninger; men blot paa forudfattede Meninger. Til disse hører vel ogsaa den Grille: at det danske Sprog af ingen Kilde bedre vilde lade sig berige, danne og bringe til sit Fuldkommenheds Maal, end af det islandske Sprog. Vi ville lade denne Grille staae ved sit Værd, men besønderligt nok, see vi os om i vort Sprogs og vor Litteraturs Historie, giøre vi os bekiendt med de Skribenter, saavel Prosaister som Digtere, der allermest have bidraget til at forædle, berige a cultivere Sproget til den Grad, at det selv efter Jenischs Tilstaaelse ikke giver det tydske meget efter da finde vi, at disse netop vare saadanne, der mindst have gjort det islandske Sprog til deres Hovedsag. Men det var Mænd, hvis philosophiske Aand trængte dybt ind i Sprogenes Natur, og saae deres Forædling i en høiere Betydning, end den, som Ordstrid og Ordkiøveri giver; Mænd, som forenede Smag med Kritik og Genie med Lærdom, som vare Organer for Tidsalderens Cultur, fordi de med en levende og virksom Aand havde fattet den; Mænd, som skreve skiønt, fordi de tænkte skiønt, og under hvis Den Sproget dannedes og forædledes, fordi Muserne førte den, hvilke man aldrig fandt hos den, der gjorde tør Ord grandskning til sit eneste Studium. (Sluttes i næste No.)