Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-07-30
Blandinger. J sit Forsvarsskrift berører Lehmann ogsaa det af ham brugte billede og Boldhuset. og siger i den Anledning: "Det er en Lignelse, og alle Lignelser halte, som Ordsproget siger. Med andre Ord, Man kan ikke fordre, at tvende sammenlignede Momenter skulle være identiske - saa var det ikke en Lignelse, men en Tautologi, - men kun, at de ved Siden af de Forskjelligheder, der gjøre dem til tvende individnelle Momenter, skulle frembyde en eller anden Side, hvori de ligne hinanden. Gielder dette om enhver Lignelse, maa det især være Tilfælde da, naar den, som anstiller dem, selv siger - endog i Forveien bebuder, at der er en umaadelig Forskjel mellem begge Sammenligningsled – ja at denne Forskiel er saa stor, at Jngen kan have ham mistænkt for at oversee den. Generaliskalen vil altsaa see, at jeg meget vel har været mig Uligheden bevidst, og deriblandt navnligen ogsaa den, han selv antyder, at Ridehuset er blevet denne Forsamling velvilligen overladt, medens Boldhuset i Versailles egenmægtigen blev tagen i Besiddelse af Nationalforsamlingens Medlemmer - en Forskjel, der visseligen vilde have afholdt mig fra at benytte Lignelsen, dersom jeg havde tænkt mig Muligheden af, at mine Ord saa groveligen kunde misforstaaes, at Man der kunde finde noget, der var rettet mod Husets Eier, noget, som ikke selv Kongen maatte kunne skjænke sit fuldkomme bifald. Men denne maadelige Forskjel paa Personerne og Situationen" udelukker ikke Ligheden, og denne søger jeg først og fremmest deri, at mig er af hele Historien ikke noget Tilfælde bekjendt, at en stor Forsamling af de forskjelligste Personer i den Grad har været besjælet af selvfornegtende, uegennyttig, høihjertet Fædrelandskjærlighed, som hin Forsamling var det i hin evig mindeværdige Stund. Det er som det høieste Exempel paa reen og hellig Begeistring for det almene Vel, at jeg foreholdt dette lysende Billede for en Forsamling, hvori der heller ikke blandede sig stygge Lidenskaber eller selviske Planer i dens ungdommelige og smukke Enthustasme; og jeg foreholdt dem hint billede, ikke for at de skulde sætte sig selv ved Siden af det - hvorfor jeg tilstrækkeligen har advaret, men for at de skulde skue op dertil, som til noget meget Ophøiet, fordi der ligger en opløftende, en forædlende og styrkende Kraft deri, at fæste Øiet paa det Store, – derved voxer det Smaa." Og skjøndt jeg vistnok sætter den franske Constituante i det mindste lige saa høit, som Generalfiskalen, og altsaa ikke mere, end han, vil være tilbøielig til letteligen at sætte noget Andet ved Siden af den, saa skal Man dog ikke kunne negte, at ogsaa vor Forsamling, hvor lille den forholdsviis end var, dog frembød for første Gang, i det mindste i en Række af Aarhundredder, en moralsk Repræfentation af hele Norden, - vel uden Fuldmagt til at handle, hvorom der naturligvis heller ikke med et Ord har været Tale, men dog ikke uden stor Betydning for Folkemeningens Udvikling. Og hvis virkeligen alle de Tilstedeværende undsletteligen have indprentet sig Bevidstheden om Nordens nationale Eenhed, hvis de kun intet anticipere, men paa den anden Side blive troe, naar deres Tid til at virke kommer, hvis de da aldrig forlade den strengeste Legalitets Vei, men i denne Aand arbeide, hver i den ham anviste Gierning." - hver - den Livsstilling, der vorder ham til Deel, da tør Man endeligen haabe, at ogsaa den Stund, hvori de befrugtede deres Sjæl med et stort og lovligt Formaal, ikke blot vil have stor Betydning" for hver Enkelts Liv, men ogsaa, bære rige og velsignede Frugter for det store fælleds Fædreland." Den ærede Ret vil altsaa see, at trods den store Forskjellighed, som jeg hverken har overseet eller fordulgt, bliver her Sammenlignings puncter nok til at berettige mig til den stærkt reserverede Sammenligning, jeg har gjort - i det mindste til juridisk at berettige mig dertil. Skulde den ærede Ret nemlig end finde, at det vilde have været smagfuldere ikke at benytte en Sammenligning, der kun med stærke Reservationer kunde gjøres, da kan jeg kun svare, at hvad der foreligger ikke er en Afhandling, men en Tale, bestemt til at høres, ei til at læses, og at den hele Omgivelse Stemning, Vexelvirkning mellem den Talende, og hans Tilhørere, kortsagt, den hele aandige Temperatur, den hele sjælelige Belysning, hvori Talen fremtræder, ere Momenter af den største Betydning for en retfærdig Bedømmelse, som forsvinde for den kolde Drøftelse af det nedskrevne Ord, især for en Domstols nøieregnende Kritik. Selv Generalfiskalens Jndlæg, indeholder Vink om, at mit billede passede til Øieblikkets – jeg tør vel sige - høitidelige Opløftelse, og i alt Fald er det en juridisk, ikke en æsthetisk Domstol, for hvilken jeg her skal forsvare mig. - Og fra det juridiske Standpunct - hvad har da Generalfiskalen indvendt mod denne Episode? At jeg skulde have sammenstillet Nordens Tilstand med den Forfatning, hvori Frankrig dengang befandt sig, er urigtigt; thi vel bruger jeg det noget egentlige Udtryk at frelse vort Fædreland, det hele skandinaviske Norden, men den hele Sammenhæng viser noksom, at denne rhetoriske Vending, som Generaliskalen derfor heller ikke har fremhævet, ikke er tagen i nogen ond Betydning; thi ligesom jeg ikke har sagt, at vort Norden er sønderreven og ødelagt, hvilket jeg tvertimod kun har sagt om det daværende Frankrige, saaledes har jeg ogsaa her antydet den Forskjel mellem begge Facta, jeg i det foregaaende selv saa udtrykkeligen havde fremhævet, ved om den constituerende Forsamling at bruge Udtrykket at blive sammen, d. c. til Handling, om det nordiske Møde derimod, at holde sammen, hvilket klarligen viser, at det er fra "Tvedragtens og Vanheldets syndige Tid, at Folkenes Sammenhold skal, frelse deres store, fælleds Fædreland." Men hvad bliver der da tilbage at anke over, uden det tomme Skrækkebillede af, den blodiske franske Revolution?" Som om hine høihjertede Patrioter vare Skyld i den franske Revolutions Rædsler, Som om nogen – jeg siger ikke Dommer, men blot nogen Tilhører kunde være ukyndig nok i Historien til ikke at vide, eller tankeløs nok til at glemme, at disse Rædslers første Udbrud bedrøvede og forfærdede Nationalforsamlingen ikke mindre, end Kongen, at disse Rædslers senere Udvikling slugte saa mange netop af dens bedste og virksomste Mænd, forinden den vovede sig til at omstyrte Thronen, Hvad bliver der da tilbage, uden den ideligen gjentagne, men bestandig lige tomme Forsikkring, at Nordens Eenhed er "Foreningen af dets tre Kroner paa eet Hoved?"J et Privatbrev til Aftenbladet suppleres Dannevirkes" Beretning om Sangfesten i Haderslev, der har havt tilfølge, at 130 Personer ere stævnede til at møde paa Raadstuen, for at afhøres og give Forklaring om de stedfundne Uroligheder, Blandt de Udslugter - vedbliver Brevskriveren - jeg har foretaget under mit Ophold i Slesvig, har et Besøg paa Rødding Høiskole været af megen Jnteresse for mig.