Den Vest-Sjællandske Avis, 1831-04-23
Der er udkommen et Skrift, som meddeler Oplysning om Sammenhænget med disse Uroligheder og hvori det hedder: at man har sagt, at det var en Jmitation af Begivenhederne i Paris, eller endog en Følge af dem. Men intet er vissere, at hverken en politisk Mode eller udenlandske Penge eller Emissarier have havt nogen Andeel deri. Manglerne ved Sachsens Statsbestyrelse og de enkelte og de enkelte Grene deraf ere desuden tilstrækkelig bekiendte. Landstænderne have giort sig megen Umage for at afhielpe disse Mangler men en Minister som nu er afskediget, var allene Skyld i at de ingen Vegne kunde komme dermed Han vægrede sig endog ved at forskaffe dem den nødvendige Oplysning om hvorledes det gik til med Statsbestyrelsen. Derfor vare ogsaa Landstænderne eenstemmige i at erklære: at de kun bleve sammenkaldede for at bevilge, men ikke for at erholde Regnskab om Anvendelsen af Statsindtægterne. Det var saaledes ikke Statstændernes Skyld; men Cabinetsministerens og flere Medlem mer af Geheimeraadets, som vare hans underdanigt Tienere, at Manglerne aldrig bleve afhiulpne og at det gamle lække Statskib, blev, uagtet det allerede for længe siden trak Vand til sig, fordømt til paanye at trodse Vind og Bølger indtil den næste Landdag. Forkiærlighed for en Statsforfatning som allerede for længe siden havde overlevet sig og som hverken passede for det vel kun lidet, men meget cultiverede Folk, og Ministeren, Aandsvaghed ved ikknu at holde sig selv for at være viis og duelig, og hans Usselhed i kun at høre sine Smigreres Stemme, vare de Aarsager som undergravede Sachsens Vel og som opvakte alle Fædrenelandets Venners Misbilligelse. Ministeren fandt sig for svag til at bevirke Sach sens Gienfødelse ved at bevirke et nyt Statsystem som kunde passe til Tiderne; han fandt det ogsaa beqvemmere at bestyre Staten naar Alting blev ved at gaae i sin gamle Orden, og hvorved han bedre kunde arbeide paa at organisere Financerne; hvorfor han især interesserede sig; dog skylder man Sandheden at tilstaae, at han var en duelig og arbeidsom Mand, og han havde udmærket sig i alle de Poster som han hidintil havde beklædt, og var han forbleven i een af disse Poster, saa vilde han med Hæder have aftraadt fra sin Embedsbane, Greven af Einsidel blev i Aaret 1813 ansat ved Statsroret paa den forrige Sachsiske Cabinetsminister Senft von Pulsachs Anbefaling. Dog kom han først til at tiltræde denne sin høie Post i Aaret 1815. Kongen satte en stor Tillid til denne sin nye Minister, ogsaa maae man tilstaae at Sachsen, som havde lidt meget i den sidste Krig med Frankerige, og var i høi Grad ødelagt, kom sig med en usædvanlig Hurtighed; den nye Minister retablerede Creditten i en Hast, ophialp Jndustrien og Handelen med stor Virksomhed. Den afdøde Konges sieldne Regenttalenter bidroge vist ogsaa meget til denne heldige Fremgang. Denne Periode var den meest glimrende i Grevens ministerielle Levnet. Hans dybe Jndsigter i alt hvad der angik Statens Forfatning og Resoureer, bidrog fornemmelig til at det udtømte Land reiste sig saasnart. Men fra denne Tidspunkt af fremviste Statsbestyrelsen intet meere stort eller glædeligt; man vedblev haardnakkent at holde fast ved de gamle Former og Previlegier, man giorde nu lidet eller intet for Haandteringernes og Konsternes Befordring; thi Cabinetsministeren havde alene til Formaal at hæve sit Jernfabrik i Hertugdømmet Sachsen. De høiere og lavere Embedsmænd søgte at vinde hans Yndest ved at tage deres hele Forbrug af Jern fra hans Gods, og undergravede saaledes de indenlandske Fabrikkers Flor, ikke at tale om andre utilladelige Midler som bleve anvendte. Ministerens Magt havde bestandig tiltaget i den afdøde Konges sidste Regieringsaar, da han blev kiendelig svagere fra en Tid til en anden og under den nærværende Konge Anton Clemmens Theodor som er 76 Aar gl. blev han næsten almægtig. Alle Grene af Statsbestyrelsen stode direkte eller inderikke under ham. Han imponerede i høi Grad de høiere og lavere Embedsmænd og hans Jndflydelse, udstrakte sig til alle Ting hvad nævnes kunde. Hvosom ikke vare favoriseret af denne Minister kunde hverken erholde noget Embede eller nogen anden Begunstigelse. Han raadte allene i Landet. Mod ham maatte de øvrige Ministre, Geheimraader og Præsidenter vise sig underdanige, saavel Adelige som Borgelige maatte krybe for ham da de godt vidste at al Naade udgik allene fra ham. Den Alformaaendes høie Tanker og sig selv steeg nu til Overmod og han allene uddeelte Embeder, Æresposter, Ordens og Naadesbeviisninger. Man kaldte spottende disse favoriserede Personer de Udvalgte, og de allene formaaede at forskaffe deres Venner de betydeligste Poster. Fætterskab og Protectionsvæsen begyndte nu at drive sit Spil, og det gik saa vidt, at længe førend et Embede blev ledigt, saa vidste man allerede hvem der skulde faae det; da den fromme og ædeltænkende Konge Anton besteg Thronen, saa var han allerede en meget gammel Mand, og følte hvor lidet han var skikket til at føre Sceptret, da hans Broder havde aldrig consuleret ham ved Regieringsforretningerne. Han bad nu Cabinetsministeren at han vilde efter hans bedste Villie assistere ham ved Udførelsen af dette hans vigtige og vanskelige Kald. Tillige giorde han sig Umage for ved et mildt og menneskekiærligt Forhold at vinde høie og lave som han gav Adgang til hans Person. Det er derfor indlysende, at saavel det Gode som det Onde, som skeete under Kongens korte Regiering, maae allene tilskrives Ministeren. Var ikke den klartseende og agtværdige Dronning Theresig død kort efter hendes Gemal havde tiltraadt Regieringen, saa havde det bedre kunde lykkedes at bringe Folkets Stemme for Kongens Øren; men hun døde destoværre for tidlig, i høi Grad beklaget af det hele Land. Kabinetsministeren vedblev at herske med en uindskrænket Magt. Han udviste en stor Forkiærlighed for Pietisme og Hyklerie og for at udbrede Obscurantisme som blev i høi Grad trykkende og besværlig. Han indfaae at mange vidste at benytte sig af hans Svaghed og toge Pietismens Maske for Ansigtet for at opnaae høiere Æresposter. Han stod personlig i Spidsen for Missions og Bibelselskaber; men man fandt at dette hans Forhold stod i en paafaldende Modsigelse imod hans praktiske Christendom, da han ikke vilde høre Land stændernes Stemme og de trykkende Borgeres og Landbeboernes Bønner. (Det er vistnok et Hoved middel til at skade Christendommens Sag naar man seer Mennesker giøre store Ophævelser for at forsvare Christendommens Lærdomme og for at anklage dem som de troe at afvige fra de eengang antagne Meninger og Læresætninger; men som med det samme røber Stolthed og Overmod, et lidenskabeligt og passioneret Sind og et fiendtligt Sindelag imod andre Mennesker. Jntet er modbydeligere end at see Mennesker erklære sig med stor Heftighed for Christendommen og tillige at røbe et saadant Forhold, at man tydeligt skiønner at dens Grundsætninger slet ikke boer i deres Hierte; den Misbilligelse, som man føler hos sig over deres Forhold, udbreder sig uformærket over Christendommen selv, som dog ikke burde være saa(Fortsættes.) ledes.)