Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-05-01
Paa egne og Fleres Vegne J. F. Pommerencke. Hvorfor maa det ansees for unyttigt, at indgive et saa indholdsrigt og omfattende Forslag til Kongen om en Reorganisation af vort Skolevæsen, som det Skolelærernes Petition til Stænderne f. A. indeholder? Almueskolen har i en lang Række af Aar vaandet sig under mangehaande Tryk og Ulemper. Om den har skabt nogle af dem selv, lader jeg staae hen; men vist er det Skolen er ikke tilfreds med sig selv, og bliver det ikke heller saalænge de gamle Former vedblive uforandrede En Gjenfødelse er nodvendig; men hvorledes, Mon deskal kunne siges, at den virkelig er født paany i Aand og Sandhed, og ikke paa Papiret alene - det lader sig ikke godt bestemme i en saadan Gjæringsperiode som den nærværende. Skolen troede vel selv at have fundet det, og androg derfor f. A. paa en total Reform; men det viste sig dog snart, at Sagen ikke paa denne Maade var skikket til at vinde Sympathi for sig. Skolen nødtes da til at staae stille, og paany kaste Blikket paa sig selv, for om muligt at opdage, hvor den indre Sandhed var at finde, og idet den saaledes anstillede sine Selvbetragtninger, troede en liden Minoritet at have opdaget en anden Vei til Maalet, medens endnu Majoriteten troede at turde fastholde det Princip, som først laae til Grund. Disse maatte derfor ogsaa ansee det for rigtigt, at vove det sidste og eneste Skridt, som endnu af denne Vei lod sig gjøre, nemlig: at henvende sig directe til Hans Majestæt Kongen, for gjennem Allerhøistsammes absolut Magt at opnaae, hvad de ønskede. Minoriteten maatte, om end ikke ganske fordømme dette Skridt, dog have Betænkeligheder ved at gaae ind derpaa, og saaledes opstod denne Strid, saavel i Tidenden for alm. dansk Skolelærerforening, som ogsaa i dette Blad, der vistnok endnu ingen Frugter har baaret, fordi den fra Begyndelsen ikke holdtes i det rette Spor men som dog maaskee alligevel har bidraget til, at drage et andet og større Publicums Opmærksomhed hen paa Sagen end hidtil, ja vel endog ledet Tanken hen paa nogle af Sagens Hovedspørgsmaal, hvorover der endnu hersker megen Uklarhed. I denne Minoritet var ogsaa jeg, og da jeg ved en anden Leilighed har kaldt dette Skridt unyttigt, saa vil jeg her søge en nærmere Motivering af denne Anskuelse. Gaae vi ud fra det, der i Almindelighed ligger til Grund for vore Bønner til et Menneske, da bede vi jo, først for at underrette ham om vor Trang, dernæst for at bevæge ham ved vore Ord til at afhjælpe samme, og endelig, for at sige ham, paa hvad Maade det bedst kan skee. Anvende vi nu dette paa det foreliggende Tilfælde, da vil det vise sig, at Skolen, ved denne Leilighed, ikke er i et saadant Forhold ligeover for Kongen. Det er nemlig aldeles vist, at Allerhøistsamme længe har kjendt Skolens Ønsker og Forhaabninger; det er ligesaa vist, at han nærer den bedste Villie til at afhjælpe dens Trang, derom vidner saavel Hans eget allernaadigste Svar paa Skolelærernes Adresser ved Thronbestigelsen, som ogsaa den Kongelige Commissarii flere Gange givne Forsikkring om det Samme, og at ville belære Hans Majestæt om, ved hvilke Midler, Skolens Trang kunne afhjælpes, – det er nok aldrig faldet Skolen ind. Men vide vi saaledes, at Kongen kjender vor Trang, vide vi, at Han besidder villie til at afhjælpe samme, og at Hans ophøiede Viisdom ogsaa vil lære Ham de Midler at kjende, som udfordres dertil. Maa vi da ikke troe, at der for Øieblikket stiller sig saadanne Vanskeligheder i Veien for Sagens Realisation, som ikke ere til at overvinde, eller ogsaa, at vi muligviis ere gaaede forvidt, og forrykket Forholdene mere end gavnligt er. Men fastholde vi dette, mon der da ikke er Grund til for Enhver, der mener det virkeligt vel med Sagen, at raade til den yderste Forsigtighed; Grund til at nære Frygt for det af Jndbydelses=Comiteen paatænkte Skridt; Grund til at ansee det endog for meer end unyttigt, Mon de uovervindelige Hindringer, som Regjeringen stedse beraaber sig paa, ligge i Veien for Skolelærernes Ønskers Opfyldelse, – ikke skulle kunne samles i dette Ene Mangel paa Skolens fulde Anerkjendelse fra Folkets Side, Jeg for mit Vedkommende er idetmindste overbeviist derom; thi saafremt Folket – det er Folke=Repræsentationen – var stemt for Reformen, erkjendte dens Nødvendighed og Hensigtsmæssighed, og var villig til at bære de Offere, som dertil udfordredes, saa vilde Regjeringen ikke et Øieblik lade vente paa sig, og Skolen kunde vente sine Ønskers Opfyldelse ligesaavel i Dag som i Morgen. Men er der nu nogen Sandhed i disse Tanker, saa vil det og indsees af enhver Fordomsfri, at Skolen, har at rette al sin Stræben hen paa hiin savnede Anerkjendelse, og ikke fortabe sig i en Retning, som, hvor loyal den end maatte være, alligevel neppe fører til Maalet. Jmidlertid veed jeg ikke, hvorvidt Lærerne ville gaae i det af Jndbydelses=Comiteen paatænkte Andragende, og dersom de ville indskrænke sig til at bede Kongen, allernaadigst at sørge for en bedre Lønning paa saadanne Steder, hvor det med Rette kan siges, at Skolens Lærer, ikke har det daglige Brød, da skulde visselig Minoriteten have lidet eller intet at indvende derimod; thi Saadant lader sig gjøre uden nogen ny Lov, og ligesom Regjeringen paa Grund deraf lettere kan gjøre dette, saaledes kunne vi ogsaa være overbeviste om, at den vil det. Foreslaae vi derimod en saa radikal Reform, som den til Stænderne i 1846, der gjør en Omregulering af saa mange bestaaende Forhold nødvendig, for at kunne realiseres, da udsatte vi os for ikke alene Intet at vinde, men vel endog for at faae en Tilretteviisning, som fan delig Ingen af os skulde ønske sig. Det vil nu snart vise sig, hvorvidt Hr. Kraibergs Forslag gaaer, og hvorvidt Lærerne ville være tilbøielige til at gaae ind derpaa. Det havde været ønskeligt om Planen i sin Heelhed havde foreligget os, for at kunne møde med et klart Overblik af Hvad der vilde blive foretaget i dette vigtige Møde den 6te Mai. Ville nu Nogle mene, at det kunde jeg ligesom de Andre, ganske roligt have afventet, saa svarer jeg hertil at jeg troer mig, at være i min gode Ret, baade under Nedskrivningen af disse Linier, som ogsaa overhovedet ved Alt, hvad jeg har skrevet denne Sag vedkommende; thi da intet bestemt henlaae angaaende et saa vigtigt Skridt af Skolelærerne, som det af Comiteen paatænkte, virkeligt er; saa hverken kunde eller vilde jeg undlade, at gjøre opmærksom paa, hvorledes jeg og enkelte Andre betragte denne Sag, en Betragtning, som jeg vil søge at gjøre gjældende i selve Mødet, saafremt ellers Ordet vil blive mig overladt. Sluttelig gjentager jeg til Overflødighed, at jeg er enig med mine ærede Standsfæller deri, at Folkeskolen befinder sig i en høist ufuldkommen Tilstand, og jeg ønsker af Hjertet en Udvikling af Forholdene til det Bedre; men jeg skjønner ikke rettere, end at Skolen overseer Ting, den ikke burde oversee, i sin Stræben efter Maalet, og at den tildeels befinder sig paa urette Vei. At man formedelst en saadan Meningsforskjellighed, har forkjættret mig i den Grad, som skeet er, har vel bedrøvet mig, ikke for min Person, men for Sagens Skyld; men derfor ikke gjort mig vaklende i Forsættet om, at holde fast paa det, jeg anseer for at være rigtigt, holdende mig til den gyldne Regel: Gjør Ret, og sky Ingen!" Wiby, den 20de April 1817. Bering.