Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-10-28
Naar Hr. Conferencer. Schlegel vilde, enten Anledning af Spørgsmaalet i Adresseavisen No. 201, eller mit Svar i Skilderiet Nr. 79, taget til Gienmæle for Publicum, burde man billigen ventet, at han havde hævet der mystiske Slør, som skiuler den sande Aarsag til Fakultetets Fremfærd, saavel i at tilbyde Doctorgraden saa sildig, at Enhver kunde forudsee Umueligheden af at opfylde betingelsen, som i at giøre derefter en saa paafaldende Forskiel imellem de Jndbudne i Opfyldelsen af Tilbudet; men i dets Sted har det behaget Hr. Conferencer ved sin Jndrykkelse i Skilderiet, deels at ville tilintetgjøre den Hensigt, som tydelig fremlyser af mit Svar i No. 79, og i Slutningen udtrykkelig tilkiendegives med disse Ord: "jeg indskrænker mig til at udslette, om mueligt, de vrange Domme, der i Publico maatte, af Mangel paa rigtig Kundskab om Sammenhængen, fældes om mig, deels imod mine Citater at fremføre uhiemlede Sætninger, og mod Fortolkningen af mine egne Ord, hvortil jeg dog vel selv er berettiget (og som jeg neppe havde vovet at give Offentlighed, naar de ikke kunde udholdt offentlig Prøve, at tillade sig Modfortolkninger, der, saavidt jeg kan skiønne, neppe hos billige og selvtænkende Dommere kunne svække mine Yttringer. Jeg kunde og burde derfor maaskee lade det beroe ved blot at henvise til min Opsats i Skilderiet Nr. 79. Men, da en saa rask og dictatorisk Modsigelse, som Hr. Conferencer, maaskee vilde hos svage Læsere efterlade et Jndtryk, der kunde være ugunstigt for min Troeværdighed, tillader jeg mig at tilføie nogle Strøebemærkninger til hans Svar: I. Hr. Conferenceraaden synes at bebreide mig vilkaarlige Udtog af Fakultetets Skrivelse &c. Ere disse Udtog rigtige og bevisende, som jeg tør paastaae, troer jeg, at det Udtryk "vilkaarlige er i det mindste upassende. 2. Af min egen Svarskrivelse har jeg netop anført det, hvorpaa Hr. Conferencer, lægger meest Vægt, at jeg nu ikke kan profitere &c. Dette nu troer jeg at have forklaret i min Svarskrivelse, og jeg er Hr. Conferencer. forbunden, for at have anført denne heel og holden. J min Opsats i Skilderiet pag. 1263 har jeg end ydermere saaledes fortolket disse Udtryk, at jeg maatte gientage mig selv, for at vise, hvor besynderlig Hr. Conferencer. Hermeneutik falder ud. Dennes Ugrund havde jeg allerede viist i et privat Brev af 15de Aug. (S. pag. 1261 og 58.). Jeg har hverken sagt eller meent (som Hr. Conferencer. udtrykker sig, i det han gratis beraaber sig paa sine Collegers viderur) at jeg nu aldeles ikke ønskede "at blive Doctor i Lovkyndigheden, og det af den Aarsag, fordi jeg var forbigaaet ved forrige Promotion for 25 Aar siden, men derimod, at jeg var aldeles uforberedet, og det af den Aarsag, fordi jeg nu ikke ventede Tilbud fra Fakultetets Side, og en fandt det passende fra min Side at ønske eller begiere det naturligviis, efter den Forskiel, der 1720 blev gjort mellem Prof. Eggers og mig, som og var fraværende, en Fortolkning, som hele Skrivelsens Con text fuldelig hiemler. Cfr. pag. 1254 Not. 11. Det er dog soleklart, at, naar jeg svarer den, der tilbyder mig et Gode "at jeg nu ikke kan profitere deraf, med tilføiede Grunde, der vise Aarsagen, da giver jeg tydelig nok tilkiende, at Tingen selv forekommer mig ønskelig, og at jeg kun beklager, at betingelserne hindre mig i at profitere af Tilbudet. 3. At de sammenføiende Ord ligesom og skulle vise, at det paafølgende Argument ikkun er underordnet, er taget af en splinternye Logik, efter min og mange fleres vilde Argumentet i det mindste hæve sig til at være coordineret. Det hielper ikke, at Hr. Conferencer, baade privat og offentlig paastaaer, at jeg ubetinget havde afslaaet Tilbudet, eller, som han er Sted udtrykker sig, havde frabedet mig den tilbudne Doctor grad. Han faaer neppe Nogen til troe det - og kan han ved nøiere Prøvelse virkelig troe det Selv 2 4. Hr. Conferenceraaden anseer min Yttring, om Tidens Utilstrækkelighed som et blot Paaskud, "da, siger han, jeg ikke kunde være uvidende om, at Professorers Jnaugural-Dissertationer aldrig have været nogen Eensur underkastede, og at derfor Rektors Bekiendtgiørelse om Tiden, inden hvilken Dissertationen burde indsendes, var mig uvedkommende &c." Naar Universitetets Fundation Cap. V. §. 1. udtrykkelig siger: Enhver, som promoveres, skal forud indsende sin Jnaugural=Dissertation, førend den bliver trykt, paa hvilken vedkommende Fakultet haver at tegne, om det har fundet samme værdig til at komme for Lyset – Naar samme Fundations Cap I. §. 14 saaledes yttrer sig. Den Dissertation, som skrives for Doctor= eller Magistergaden, bør Enhver, som attraaer slig Værdighed, holde, en ten han er Professor eller ikke. – Naar Fakultetet i Skrivelsen af 15 Juni tilbyder Doctor graden, imod at opfylde de Vilkaar, som Fundationen fastsætter – Naar Rectors Opfordring af samme Dato lyder derhen "at de, der maatte attraae saadanne Værdigheder, ville seenest inden Juni Maaneds Udgang, indsende deres i ovenmeldte Hensigt udarbeidede lærde Arbeider til Fakulteternes Dekamerendelig, naar jeg og enhver læser i Kiøbenhavnske lærde Efterretninger for 1791, S. 527 om "den af Professor Eggers indsendende JnauguralDissertation kunde jeg da vide, hvad jeg endnu ikke veed, endskiønt Hr. Conferencer, har sagt det "at Professorers Jnaugural-Dissertationer (ogsaa udenbyes Professorers, som er ere Fakulterets egne Medlemmer, ogsaa de Sorøeske Professorers, af hvilke Universitetet ikke tog mindste Norice i Aaret 1790) aldrig have været (eller skulde være) nogen Censur underkastede? Hvorfor, maa jeg spørge, blev jeg da ikke i Tide underrettet derom Min Svarskrivelse tilkiendegav dog tydelig nok min uskyldige Uvidenhed. Fortiener jeg da den Beskyldning, at hvad jeg skrev maatte endog ansees som et blot Paaskud" At Hr. Conferencer, nu bag efter skiænker mig 6 til 3 Uger, er unyttigt. H. Hr. Conferenceraaden taler om mit lange litteraire Otium. Er og Hr. Conferencer, i Stand, til at dømme om mit eller nogen andens Otium, En Mand kan have eet eller flere Embeder at forestaae, og dog have Orium, og tvertimod. En Mand kan være embedsløs, og aldeles mangle Otium. Vanskelige Tider, ringe Udkomme, mange Børn, Gield, svageligt Helbred, vidtløftige og byrdefulde Familieconnexioner, nedtrykt Sindsstemning &c. &c. kunne forvandle den Embedsløses Otium til uophørligt Slid og Slæb, og modsatte Vilkaar kunne giøre Embedsmandens faa ledige Timer til det ønskeligste Ottum – ei at tale om, at mangen Embedsmands Sysler, selv dens, som overøses med Hæder og Jndkomster, ere blot Frunten af det fedeste og dybeste Ottum, og en fortsat Øvelse i at benytte det. Desuden svækkes Magneten jo ved at savne den Byrde, der tynger den, og vinder i Styrke ved at bære. Saa vanskeligt er det at bedømme en andens Orium. Slige Domme om fremmede Jndividualiteter ere derfor, som oftest, ligesaa nefterrettelige, som naar mani tankeløse Cirkler dømmer hiin lykkelig og denne ulykkelig, oftest tvertimod Virkeligheden. J den Tid, jeg havde Otium, har jeg og stræbt at efterlade Mindemærker deraf, og kun i en bestemt Virkekreds, hvor de indvortes Betingelser svare til de udvortes, finder jeg det Otium, som en yngre Collega nu saa vask bebreider mig. 6. Om det af Hr. Conferencer, mig tilskrevne private Brev uden Datum, som jeg modtog den 24 Juni, maa jeg henvise til mit forrige pag. 1254 o. f. Hvorledes der af Mangel paa Svar til dette Brev kunde udledes hvad Hr. Conferencer, skriver p. 1300, er og bliver mig, og sikkert enhver Upartisk, aldeles ubegribeligt. 7. Enhver anden, siger Hr. Conferencer., vilde ansee det for en Hæder at have modtaget saadant Tilbud." Alt fra min Side viser jo, at ogsaa jeg har tænkt saaledes. Men, om en fornemme udenbyes Mand indbyder Hr. Conferencer. og mig til sit Bord, (en Jndbydelse, som er al Ære værd) og vi begge undskylde os med Mangel af Befordring, og Manden saa sender sin Vogn efter mig, men lader Hr. Conferencer, sidde, vil Hr. Conferencer. da og ansee det for en Hæder at have modtaget saadant Tilbud, og være ligegyldig ved de Haansmiil, som denne Forskiel, og de Domme om dens Aarsag, som denne Tilsidesættelse i det mindste kan, om ikke nødvendig maa fremkalde? Med Sandhed kan man vel sige, at et halvt Galanterie er en halv Fornærmelse. 8. Jøvrigt feiler Hr. Conferencer, meget, naar han tillægger mig at gaae ud fra den Forudsætning, han omtaler paa. 1300. Mig synes, at hver en Linie, jeg i denne Anledning har skrevet, viser tydelig nok det modsatte. 9. At Hr. Conferenceraaden ikke mindedes det af Fakultetets daværende Dekanus, afg. Conferencer. Obelitz, under 23de Juli 1790 Prof. Eggers tilskrevne Brev, som findes trykt i Kiøbenhavnske lærde Efterretninger for 1791, S. 826, er saa meget mere besynderligt, som Hr. Conterenceraad Schlegel almindelig ansaaes som Forfatter af den Recension (sammesteds S. 500) der foranledigede bemeldte Brevs Offentliggjørelse; men mere besynderligt er det, at Hr. Conferenceraaden nu, efter 24 Aars Forløb, benægter Cfr. Obelitzs Autorisation. 10. Den tvetydige Compliment, Hr. Cfr. til Slutning giør sine Colleger (paa hvis Bekostning er neppe betænkt) vedkommer mig ikke. Endelig gientager jeg, den i mit forrige Stykke til Slutning gjorte Erklæring, at jeg blot har havt til Hensigt, "at udslette, om muligt, de vrange Domme, der i Publico maatte fældes af Mangel paa rigtig Kundskab," og i eet og alt vil have den skiønsomme Læser, der ved Hr. Cfr. Schlegels Anmærkninger maatte være vildledet, henviist til mit forrige, da jeg saaledes troer at have sagt mere end nok for den Upartiske og billigt dømmende. Nissen, Etatsraad, og Professor ved Sorøe Akademie.