Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-05-03
(Fortsættelse.) Det var den 10de April 1796, at Buonaparte, aabnede Feldttoget i Jtalien med Seiren ved Montenotte, og det var den 18de April 1797, at Fredspræliminairerne med Østerrige bleve undertegnede i Leoben. Dette Feldttog maatte nødvendigt sætte Buonaparte i stor Anseelse hos det franske Folk og den franske Regjering. Han erobrede Lande, udskrev uhyre Skatte, forskaffede Frankrig udleveret de romerske Museers og Galleriers vigtigste Konstværker, og det vaticanske Bibliotheks og Cabinets største Sieldenheder. Det sidste var i to Aartusinder noget uhørt, og hvormeget end Nyfrankernes Forguderie maatte søge at forsvare den ne Adfærd, saa er det dog vist, at Jtaliens Konstværker og Oldsager havde et helligt Krav til at blive paa de Steder, hvor de ikke allene havde Aarhundreders Hævd, men hvor de classiske Egne maatte forøge deres Værd. Det havde været en let Sag for Monarker som Carl den Femte &c. at lad, bortslæbe disse Skatte og tilegne sig dem; men uden Tvivl følte man i ældre Tider, hvilken Ærbødighed man skylder Konstens Hjem, og ansaae det for uværdigt, at erobre hvad man ikke saae sig istand til selv at frembringe. Desuden var Roms Konstværker det eneste, der trak Næring til denne fattige Stad, og ved at berøve den disse, berøvede man den Alt. At Buonaparte allerede den Gang ikke meente det synderlig alvorligt med Republicanismen, skjønnes tydeligen deraf, at han i Fredspræliminairerne i Loeben bragte Europas ældste Republicanere, Venetianerne, under fremmed Herredømme. Lykken havde hidtil fulgt ham Skridt for Skridt, og selv hvor han med 1200 Mand seer sig omringet af 4000 Fiender, tager han disse til Fanger, istedet for at de burde taget ham. Han vendte nu tilbage til Paris og blev modtagen i Triumph som Fædrenelandets befrier. Man overøste ham med Fester, Æresbeviisninger og Hyklerier. Endelig pønsede man paa et Tog, som det først hedte, mod Engelland, men, som det siden viste sig, til Ægypten. Over de sande Bevæggrunde til dette besynderlige Tog er endnu udbredt et tæt Slør, Vel har man troet, at det var det svage Directorium, som ønskede at blive befriet for en Mand, det ansaae for ligesaa frygtelig som byrdefuld; men denne Maade at blive af med ham paa synes alt for urimelig. Snarere maa man antage, at Buonaparte selv, som den Gang vel neppe abnede Mueligheden af at oprette en Keisertrone paa den franske Republiks Ruiner, men dog følte en nimodstaaelig Drivt til at spille en Herskerrolle, havde udklækket det Anslag, at erobre Ægypten, for i det mindste at kunne sætte sig paa Pharaonernes gamle Kongestol. Videre gik den Gang neppe hans Ønske. Saa enfoldigt kunde Directoriet aldrig være, at det ikke skulde have indseet, at der var endnu alt for meget at gjøre for de franske Hære i Enropa, til at de allerede skulde tænke paa Erobringer i en anden Verdensdeel, og Drømmen om at gaae fra Ægypten til de engelskostindiske Besiddelser var alt for barnagtig til at nogensinde Directoriet kunde have troet, at bringe den til Virkelighed. Men at Buonaparte, der, som Erfaringen. siden ogsaa udviste, stolende paa sin Lykke, fandt intet umueligt, vel kan have tænkt paa, naar han først var en Pharav ogsaa lettelig kunne blive en Stormogol, er i det mindste saare sandsynligt. Den, som imidlertid blev det første Offer for dette dristige Foretagende, var Schweiz, da Skatten i Bern, som man ansaae for større end den virkelig var, bestemtes til hiint kostbare Tog. Buonaparte afseilede med en Flaade af 194 Seilere, og 40,000 Mand af de bedste Kjærnetropper, anførte af de første Generaler, i Maji 1798 fra Toulon, og nogle 1000 Lærde, Konstnere og Professionister ledsagede ham. Havde Nelson, som det var overdraget, at opsøge denne Flaade, ikke paa en saa ubegribelig Maade samlet omkring og streifet frem og tilbage førend han omsider fandt den ved Abukir, saa havde alle de store Begivenheder, der siden udviklede sig af dette Tog ligesom af et eneste Frøkorn, været forebyggede, men Forsynet vilde det anderledes: Buonaparte lander lykkelig ved Alexandrien, møder en uventet Modstand, men indtager alligevel Cairo, følger efter Jbrahim Bay til Syrien, taler ved Chops store Pyramide til Tyrkerne som en Tyrk og kalder sig Muhameds Ven og Dyrker. Dersom han havde været saa lykkelig at udføre sin Plan, vilde han upaatvivlelig siden viist sig som en sand Muselmand, og gjort alt for at beskytte den muhamedanske Religion. Han stiller derpaa et Oprør i Cairo, hvis Jndbyggere ikke saa godt, som siden efter Europæerne, kunde taale den Haardhed og Strenghed, hvormed Contributionerne bleve inddrevne; han giver dem et Slags Constitution, forfølger sin Marsch til Syrien; tager Jaffa med Storm; beleirer St. Jean d'Acre, men maae, efter 60 Dages Beskydning, mange Fægtninger og gjentagne Storme, ophæye Beleiringen, og vende med en liden Rest af sin Armee tilbage til Cairo, fratager Tyrkerne igjen Abukirs, erobrede Fort, og laver sig i Stilhed til at forlade Ægypten. - Lucian Buonaparte havde underholdt ved Klogskab og Penge over Engelland en Brevvexling med sin Broder og underrettede ham om Frankrigs slette Stilling og Armeernes almindelige Uheld, men Directoriet lod ham forsætlig blive i Uvidenhed om de europæiske Anliggender, formodentlig fordi Buonaparte i Calro aldrig var det saa frygteligt som Buonaparte i Paris. Med to Fregatter og to mindre Fartøier seilede han den 23 Aug. 1799 lige i en engelsk Flaades Paasyn, fra den ægyptiske Kyst, og ankom til Frankrig, uden underveis at møde en eneste engelsk Fregat. Vor Tids Spaamænd og Seere finde ogsaa heri noget ganske overordentligt, men Aarsagen hvorfor ingen engelsk Krydser opbragte ham laae deri, at ingen skulde opbringe ham, fordi Engelland efter al Sandsynlighed i Forveien, underrettet og hans Forsæt, at forlade Ægypten, gjerne saae det, overbevist om, at med hans Fraværelse ogsaa hele denne Besiddelses Erobring vilde falde overende.