Aalborg Stiftstidende, 1832-07-18
(Under denne Overskrift læses Følgende i Bladet Kjøbenhavnsposten.) Saa have vi da hilset den forventede Dag, der begynder Rækken af de Deliberationer, som skulle danne et nyt Tidsrum i vor Historie. Aarhundreder have forberedet den, og den vil, hvad den end fører med sig, virke paa Aarhundreder, Fædrenelandets Ven betragter den med et anelsesfuldt og uvist Blik. Han behøver ei at spørge, om de Mænd, der skulle samvirke til at skabe os en ny Fremtid, ere erfarne og kyndige, thi Hs. Majestæts Viisdom har udvalgt dem; men han spørger, om de alle ere sig bevidste, hvor betydningsfuld deres Stilling er, hvor stort deres Ansvar for de kommende Slægter, hvor uberegnelige Følgerne ere af de Beslutninger, der fattes, kort, om de alle have en klar Plan og Fasthed til at udtale den med Kraft, han spørger om de, der besidde disse Egenskaber, ville kunne overvinde andre Jndflydelsers Jndvirkning paa de Øvrige. Folket staaer med spændt og taus Forventning. Blive Provindsialstændernes Forhandlinger offentlige, da priis dig lykkelig Fædreland, blive de det ikke, kan der let opstaae Tvivl om Jnstitutionen vil være af væsentlig Betydning, eller i mærkelig Grad vil naae alle de Formaal, der ere tilsigtede. Derfor er Offentlighed Folkets varme Ønske, det lytter med Deeltagelse til de Stemmer, der skildte de valgte Mænds Aand og Karakteer; thi det vil med Henrykkelse udtale de Navne, af hvem det venter Selvstændighed og at tale Fædrelandets hellige Sag, hvilke det vil gjemme i taknemmelig Erindring og overlevere til Efterkommerne. Dets billige Haab er, at hvor det gjælder om et heelt Folk, om tilkommende Generationers Velfærd, hvor det gjælder Fædrenelandet, som dog er det dyrebareste af Alt, hvad Manden har kjært paa Jorden, at der alle Hensyn forsvinde, som sigte til Andet end det Hele, at alle snævre Anskuelser, der ene dvæle ved temporaire Forhold, ved Forretningslivets Maskineri, ved Statens blot materielle Formaal, af sig selv vige for den Aand og Energie, som griber Tidens Tendents og handler efter Statslivets høiere og aandelige Øiemed. - Fædrelandet fordrer som Pligt af Krigeren, at han skal offre sit Liv, for at forsvare dets Grændser, og han adlyder gjerne dets Stemme; og det skulde ei gjøre den Fordring til Borgeren, der sættes til at opbygge dets Velfærd ved Fredens Værk, at han skal opofre sine Fordomme og Tilbøieligheder, han skulde ei med Begeistring, følge sit høie Kald, Fædrelandet var den store Tanke, som forenede de danske Hjerter i Kampens Dage, det skal ogsaa forene dem i Raadslagningens Time, thi de ville kalde det lykkelige Timer tilbage, som Fædrene have seet. Andre Europas Folkeslag have faaet deres Stemmer til at gjenlyde for Tronerne under Trods og Strid, have udtalt deres forskjellige Meninger med Kanonernes Torden, idet Blodstrømme randt; Danmark har viist dem, at en Konge kaldte Folket til sig, naar det ei forlangte det; Tiden vil lære, - det haaber man - at det kan vise dem en Raadslagning, der talte med Enighed og Kraft alene for Al mee vellet. Fædrenelandets Venner ere uvisse; men de frygte ei, ty Kongens Jndsigt, Jver for det Gode, Kjærlighed til sit Folk og Opofrelse for det, have altid været og vil stedse blive sig selv lige; han har erkjendt, at Statens Formaal er Folkelivets Udvikling; han vil tjenes med Kjærlighed og Ærefrygt, men ogsaa med Frimodighed; og han har hver Mand ved sin Side, hvis Jndsigt og høiere Sind Nationen høiagter. Haan, fra hvem alt Godt kommer, styre Kongens og hver Mands Raad til Velsignelse for det danske Folk