Norske Intelligenssedler, 1772-01-08
St. hentelligensdler. Nordske; No. 2. Onsdagen den 8 Januari 1772. Fortsættelsen af: Historie om den tappre Tistrand og den skiønne Jndiana. Kongen sagde: alt hvad du siger er Sandhed og talt med Forstand, dog strider det imod din egen Fordeel. Tistrand svarede: Kongens og Landets Velfærd er mig kiærere. Kongen sagde: din Troskab og Kiærlighed befinder jeg heri, men at glemme min dydige Tomarina og tage en anden Dronning, kand mit Hierte intet tilstæde, da du veed jeg har besluttet at leve i Eenlighed og troer neppe at finde hendes LigeTistrand svarede: Kongen bør deri ikke følge sit eget Sind: De Døde tienes ikke ved de Levendes Sorg, efterdi de ere i Glæde og agter intet om Verden; Tomarines Tab kunde og vel oprettes, thi ved Sorg og Graad kand hun ey kaldes tilbage. Kongen lovede at betænke sig derpaa den Nat og bad Tistrand opregne de Lands Prindsesser, som dertil syntes tienligst. Begge begyndte derpaa at opregne adskillige Kongelige og Fyrstelige Prindsesser, samt gik derefter til Sengs; Kongen laa i adskillige Tanker og kunde ikke sove førend imod Dagningen, da drømte han at der kom en og geleydede en overmaade skiøn Jomfrue til ham, sigende: See her den skiønne Jndiana, den store Mogels Datter, hun er dig best tienlig til dit Lands Velfærd, Kongen vognede op derved og syntes underlig om den Drøm, efterdi hun om Aftenen ikke iblant de andre Prindsesser var opregnet; Han talede til Tistrand og spurgte, om han havde drømt noget i Nat, som gav til Svar: at han havde drømt adskilligt. Kongen bad, at han ikke skulle fortælle sin Drøm, førend de stode op, men de skulle hver for sig skrive den. Derpaa skrev Tistrand saaledes: han drømte, han var udi en vild Skov, mødte der en deylig Prindsesse og syntes at spørge hende: hvem hun var, Da svarede hun: jeg er Jndiana, den store Mogels Datter, som skal være Dronning i Spanien, men dig til stor Bedrøvelse. Kongen læste begge Drømme, forundrende sig over, at de havde begge drømt om en Prindsesse, som de ikke engang havde talt om, og spurgte Tistrand, om han faae hendes Ansigt, da hun lægede ham, Han svarede: Nei, thi Fruentimmerne der bedækker sit Ansigt meere end her, men hun blev berømt for særdeles dydig og skiøn, hvilket første kunde bevises af de Velgierninger hun, som en Heedning, beviiste hver Maaned, med at læge syge og elændige Mennesker, samt med egen Haand salve dem. Kongen sad i mange dybe Tanker, sigende: jeg tænker paa din Drøm, hvorledes det skulle blive dig til Bedrøvelse, om hun blev min Dronning. Tistrand svarede: det maa Gud vide, uden hun kunde skade mig for Kunchins skyld. Kongen sagde: det skulde jeg vel giøre got, naar det ikke var andet, ellers synes det Giftermaal tienligst, efterdi jeg derved kunde komme i Venskab med hendes Fader. Derpaa fik Kongen i Sinde at sende en Ambassadeur at begiære hende, og aabenbarede dette for sit Raad, som bleve glade over Kongens Forsæt, hvilket syntes raadeligst for Landets Beste, dog vare nogle misnøyede over, at hun var en Hedning; Men Kongen, som vedste, at hendes Moder var en Grækisk Christen Prindsesse, tvivlede ikke paa, at Jndiana jo var af samme Religion, saa at det blev fuldkommen besluttet. Røderich var ilde tilfreds dermed, dog saae han dette heller, end Tistrand skulle blive Arving, og som han vidste det var farligt at reise til Kongens Fiender, samt det første Sendebud stod i Livsfare, overtalede han Raadet at foreslaae Tistrand; Kongen spurgte da Raadsherrerne, hvem der skulle være meest beqvem til denne Reyse, De gave Anslag paa Tistrand, efterdi han engang før havde været der. Kongen sagde: det var ubilligt, at han skulde fare, efterdi han nylig var kommen af sin Reyse og Svaghed, samt havde Hvile fornøden; Landets Beskaffenhed kiendte han ikke meere end de, thi Omstændighederne havde ikke tilladet ham det. Han spurgte da: om nogen af dem vilde fare? De undskyldte sig alle og bad ham befale hvem han ville. Da Tistrand saae, at de alle vare modvillige, sagde han naadigste Konge! jeg fornemmer nok, at alle seer gjerne jeg kommer herfra; Er det Kongens Villie at jeg skal fare, velan, da er jeg uforfærdet dertil, og vil ikke agte enten Møye eller Fare; Jeg synes enhver maatte skamme sig, uden at tilbyde sig at forrette det, som de veed at være til Kongens og Landets Beste, da de seer Kongen er saa naadig og ikke vil befale. Dette forbittrede dem alle, dog torde de ikke lade sig mærke, men de betalte ham siden nok derfor, som herefter skal meldes. Saa var der da nogle, som bød sig til at fare; Men Kongen svarede: efterdi Tistrand fandtes villig dertil, behøves og ingen anden. Strax blev nogle Skibe paa det prægtigste tillavet, med mange dyrebare Gaver, som skulde gives Prindsessen, om hun blev Kongens Brud. Da alting var færdig, tog den ædle Tistrand Ordre og Afskeed med Kongen, som til sidst fulgte ham til Stranden. (Fortsættelse følger.)