Politivennen, 1807-01-01
Om Fængsler. (Tilegnet det danske Kansellie.) (Fortsat fra No. 506. 16. 168 og 459) Forudsat, hvad vel ingen vil nægte, at den Gældbundnes Fængsling kun er et Forebyggelses og ikke et Straffemiddel, er det ikke vanskeligt at udlede hvordan et Gældsfængsel bør være indrettet. Da det, som Staten har paalagt den, der for Gæld arresterer en Medborger, dagligen at betale ham, ikke kan ansees tilstrækkeligt til en Persons taalelige Udkomme, og Gældsfangen som oftest er pligtig at underholde færre eller flere Personer, Kone, Børn, Forældre o. fl., - hin Dagpenge altsaa snarere bør formodes paalagt af Lovgiveren, for at understøtte Kreditorers Menneskefølelse, med en ny tillykke og ofte kraftigere, Bevæggrund, eller for dog at møde det Tilfælde, da Fangen ej forstod at erhverve noget, og altsaa, indespærret og uhjulpen, rent maatte svælte ihiel; saa fremstaaer med Sandhedens Kraft den Sætning: Gældsfængslet bør være saaledes indrettet, at den Fængslede deri kan drive sit sædvanlige eller ethvert Erhverv, hvorved han kan fortjene noget for sig og sine. At en saadan Jndretning fordrede et langt andet, større og bekvemmere Sted, end enten vort forrige Gældsfængsel, eller det som nu hares, der virkeligen kan gælde som en Art Straf, - at det fordrede en stærkere Bevogtning o. s. v. er sandt nok; men alt dette maatte godtgjøres af den Fængslede. Ved saadan forbedret Jndretning vandt Staten ved de Fængsledes Vindskibelighed, og deres uskyldige Familier udsattes hverken i den Grad, som nu, for Kummer og Nød, eller for at falde Fattigvæsenet til Byrde. Vi komme nu til 8) Personer, der fængsles, fordi de ere under Mistanke eller Anklage for Forbrydelse. At Fængslingen for nogen saadan Person skulde være endog i mindste Maade Straf, er noget som vel ingen vil tiltroe en Lovgiver; at Fængslerne, hvori de hensættes, altsaa paa ingen Maade maa være saadanne, at de der lide mindste anden Ubekvemmelighed, end den Frihedens Berøvelse i sig selv medfører, er Pligt for Øvtigheden at paasee af yderste Kræfter. Eller er det maaskee uhørt, at den Mistanke, der havde foraarsaget slig Hæftelse, siden kjendes at have været aldeles ugrundet, at Klagen findes ubevislig, at Forfølgelse og Rænker vare Drivefjærene til Fængslingen. Vel den Stat, hvor den Øvrighed, som pligtmæssig sætter paa fri Fod den saaledes frifundne Fange, kan sige til ham. Du indseer selv, at Staten maatte fængsle dig, fordi det var lykket dine Fjender at gjøre dig mistænkt, eller vovet af Dem at anklage dig; men du har seet, at Staten har gjort sit til, at du ikke leed mere, end netop din Friheds Berøvelse. Dit Fængsel var sundt; du manglede ikke den fornødne Bevægelse, da sad i et lyst velvarmet Værelse; du plejedes med næren, de Mad og Drikke; det tillodes dig at anskaffe eller lade komme til din Pleje og Bekvemhed hvad du vilde; din Seng var ligesaa god som du ejer den i dit Hus; dine Venner kunde frit besøge dig. Du kunde til din Næringsvejs Drivt foretage dig hvad dig tykkedes tjenligt. Du bør altsaa ikke beklage dig over Staten, der blot har gjort sin Pligt. jeg vilde ønske, at dette kunde henegnes paa Fædrelandet. Hvorledes Fængsler, altsaa bør være indrettede, hvori Staten uden Vove, i enkelt Tilfælde at vorde den Fængslede en stor, ja vel endog uoverkommelig, Erstatning skyldig, kan hensætte det heromtalte Slags Fanger, behøver neppe at udvikles for den, som har læst Ovenstaaende. Endelig komme vi nu til c) Fanger, hvis Hæftelses Aarsag er saakaldet Galskab eller Afsindighed. At ogsaa disse Fanger ikke af Lovgiveren ere befalede eller tilladte at indspærres, for at straffes, ligger aabenbart for enhver, der har Menneskeforstand. Med den Frimodighed min Konge selv har opmuntret mig til og med den Anstændighed, der er min Pligt, bør jeg her fornemmelig paaanke disse Fængslers (i dette Tilfælde de saakaldede Daarekisters, de rædsomste af alle Fængsler) yderlige slette Tilstand og Uhensigtsmæssighed, der er saa stor, at Hjertet maae bløde i Livet paa den, der med sand Følse af Menneskelighed beseer disse usle elendige Huller, hvor Mennesker der intet Ont have gjort, selv Mennesker, der i mange Aar have gjort meget Godt, blot fordi de ere saa ulykkelige, at de erkjender mindre deres Forstands Brug mægtige, indsættes og som oftest behandles paa en Maade, der svarer i alle Dele til Stedets Udseende. O at den Tid maatte komme, da Staten, uden at skye Omkostninger værdigede denne Menneskehedens Anliggende sin fuldeste Opmærksomhed, den Tid, da enhver Angivelse af Galskab maae skee for en Ret, hvor det staaer den Anklagede eller hans Venner frit for at tale hans Sag, og anføre de Grunde, de troe at kunne redde ham fra den haarde og rædsomme Skæbne, der forestaaer ham, hvis hans Anklagerne faae deres Villie frem; den Tid da enhver Anklage for Galskab ansees for ugyldig, der frembringes af den Anklagedes Fader, Moder, Mand, HustruSødskende eller Børn. Den Tid, da en saadan Anklage, fremført af andre end ovennævnte Personer, ikke stedes til Rette, for 3 af Anklagerne, 3 af den Anklagedes Forsvar, og 3 af Retten udnævnede Læger have enstemmigen erklæret, at Anklagen er grundet. (Fortsættes.)