Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-04-02
Hr. Pastor Fenger har sagt i sin nyelig udgivne Præken, Side 13: at 1800 Aars Erfaring har lært, og det stadfæstes endnu den Dag i Dag at Christi Kirkes Fiender altid komme tilkort. Det var at ønske at denne Sætning var en Sandhed; men destoværre er den en Vildfarelse; hvorover Hr. Pastoren vil kunne overbevise sig selv ved det mindste og flygtigste Studium af Theologien og Historien; og denne Vildfarelse, gielder saavel med Hensyn til Kirkens indvortes som dens udvortes Fiender, eller om man finder det passende at betiene sig af et ædlere Udtryk af dens Modstandere. Det er ganske sandt at Christendommen giorde ved sin første Forkyndelse overordentlige Fremskridt, uagtet de største Modsigelser af de hedenske Philosopher og Modstand af de hedenske Præster, og uagtet de romerske Keiseres blodige Forfølgelser: at den fra Aaret 311 af da Keiser Constantin den Store erklærede sig for Christen, blev den herskende Religion i det Romerske Rige og fortrængte tilsidst aldeles den Græske og Romerske Overtroe. Aarsagen til denne mægtige Fremgang var upaatvivleligen Christendommens indvortes gode Sag og Forsynets Medvirkning; men tillige ogsaa at den Troe, at Jesus skulde snart komme tilbagetil Jorden, greb Menneskenes Phantasie, og at den Romerske og Græske Religion var vel sandselig og phantasiefuld (og saaledes passende for Mennesker); men tillige en barnagtig Overtroe, som gik ud paa at der vare mange Guder til og at disse Guder vare menneskelignende, endskiønt mægtige Væsner; men hengivne til allehaande menneskelige Feil og Laster. Troen paa denne Religion var allerede ved den stigende Cultur betydeligt svækket, da Jesus blev født; Cicero, Medlem af Augurcollegiet i Rom tilstod at den ene Augur smilede naar han saae den anden. Denne Mistillid til Religionen, som tiltog, især da de lastværdige Keisere bleve forgudede efter Døden. spores overalt hos de sildigere Classiker, og derfor greb man til allegoriserende Fortolkninger, eller til de Ægyptiske Mysterier, hvilket saa tydeligt kan læres af Plutark, for om mueligt at skaffe den forfaldne Sag noget Hold. Naar nu først en Bygning er bleven raadden, saa udkræves kun et godt Skub for at kaste den overende. Christendommens Seier var ikke allene fuldstændig i det Romerske Rige; den udbredte sig tilligemed dets Undergang blandt de barbariske Nationer, som ødelagte det, og alle Celtiske, Germaniske og Slaviske Nationer antoge den efterhaanden nu paa Overbeviisningens Vei; men ofte ogsaa ved dens falske Venners Anstrængelser, ved dem som giorde falske Mirakler, eller som lode nedhugge Hedningene i tusindviis, saaledes som Carl den Store og de Tydske Riddere, indtil Resten antog Christendommen. Men i Asien fandt Christendommen store Hindringer for sin Udbredelse; allevegne hvor en Philosophie og Troen paa een Gud laae i Baggrunden for Hedenskabets Overtroe, formaaede det høiere Lys ikke at fortrænge det svagere og det skiulte. Præsteclasserne modsatte en blind Troe mod alle Christendommens fornuftmæssige Beviser. Denne formaaede hverken at styrte den magiske eller den sabæiske Religions Dyrkelse, eller at omvende Bramas eller Buddahs eller Confucii Bekiendere. Følgen blev at indtil vore Dage er kun imellem en fierde og femte Deel af Jordens Jndvaanere Christne. Jøderne modsatte tillige en ubøielig Vantroe imod Christendommens Bekiendelse, hvilken indtil de nærværende Tider har ikke været til at overvinde. Men Christendommen blev ikke allene standset. i sin Udbredelse; den leed ogsaa et betydeligt Tab. J Aaret 609 stod Mohamed op og udgav sig for en Guds Prophet, og støttede sin Lære paa Bibelens; men uagtet han forbandt den med de vildeste Sværmerier, saa fandt han dog en overordentlig Tiltroe. Troen traadte i Fornuftens Sted og efterhaanden frareve hans Tilhængere, det Romerske Rige alle dets Provinser i Asien og Afrika; de christelige Kirker bleve ødelagte og mohamedanske Moskeer indtoge deres Plads, og faa Christne ere indtil vore Dage blevne tilbage. i disse Lande. Men det blev ikke derved: Mohamed Lære styrtede den magiske Religion, trængte dybt ind i Asien, og forplantede sig til de Jndiske Øer, og udbreder sig i vore Dage ligesaa dybt ind i Afrika som Christendommen udbreder sig overde Australiske Øer. Der var endog en Tidspunkt, da man kunde befrygte, at Mohameds Lære vilde have gjort Ende paa Christi. Mohamedanerne gik i Aaret 710 over fra Afrika til Spanien, erobrede næsten hele Riget; Abdorahmen trængte ind i Frankerige med 200,000 Mand, og havde ikke Carl Martell slaget dem ved Tours i Aaret 32, saa vilde, som Gibbon siger, Mohameds Religion nu være blevet lært paa Høiskolerne i Oxford og Cambringe. Paa den anden Side trængte Tyrkerne ind fra Asien, antoge Mohameds Lære, gik over til Europa, erobrede det Græske Keiserdømme og indtog Constantinopel i Aaret 1453 og dræbte den sidste Efterfølger af Constantin den Store. Herpaa trængte Tyrkerne ind i de Østerrigske Stater, beleirede Wien, og dersom ikke den Polske Konge Johann Sobiesky var kommet Staden til Hielp i det Øieblik da den svævede i den største Fare, saa var St. Stephans Kirken bleven forvandlet til en Tyrkisk Moskee.