Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1785-12-30
Laura og Dafnis. Den gyselige hvide Vinter veeg for Vaaren, og grønspraglede Florg, fremhiulpen af Sefyrens Mildsusen besteeg hans Trone. Nærmere kom Titan, han kom nærmere, og mod hans majestætiske Sødsmilen prangede hun, Flora i sin fulde Pragt. Nu opstemmede gladilende igjen Bekken sin Surrefang, og Mai Dagen kom, og Lundens Sønner, prunkede, grønne udbredede de giestmilde Skygger, og ret stod nu Sefyritis i sin yndige Majestæt Maanen udbredte alt sit Skin over Engene, og hele Naturen sov. Allene Nattens Yndling hvirvlede med tryllende Toner, nu høit, nu dybt, snart gienlydede mosgroede Eger af evighøie Triller, og atter taus Naturen anhørte veemodig Klynken Det var Laura, den yndige Laura, hun ventede sin Dafnis, og en længe Venten bibragte hende Ulyst. Skulde da Dafnis, sagde hun, og Sukke udbrød Talen. Nu tang Munden, PurpurMunden taug; men Hiertet talede. Mistroe og om Elskov - ja de streede i et Hierte, reent som Guldet fra Ofir, ømt og kielent som Saffes, Elskov seirede. Elskov var Hiertets Behersker. Stolt følte det nu sin Seir. Hvad, skaffer vel Prisen altid Seirvinderen en foreviget Tilfredshed; Et Suk, et dybt hentet Suk hævede Brystet, og Maanen saae og blegnede. Da udbrød Hiertet og Munden talede: Skulde da Adons Søn, skulde Dafnis forglemme sin Laura, for evig sin Laura: Aldrig! Jle skal min Fod til Lunden, den skal haste ham imøde, og jeg skal først høre hans Sang fra fierne Høie. Nu løb Laura, og Naturens blomstrende Grønne modaandede henhonningsvangre Dunster. Kom han den kiælne Sefyr, kom og tredoblede sit Vift, og Laura løb, som Pilen foer hun, der ved Medbør firer synfoldhastig til Maalet. Oppe stod Sødsangeren i El mens Top, saae Himlens Datter og forstumme des. Han saae og blev taus. Nu omfattede, Altet et helligt Stille, en ærbødig, en tilbedende Tien omhyllede alt. Laura gik forbi Skovens Oldinge, og Lovflagene vajede af Ærefrygt. Et cirkelrundt Omfang. Enebær=Busken omgierdede det. Violen blomstrede her, Violen og Vedhenden. Saa satte Laura sig, Yndighed satte sig og Dyd og Troeskab. Kun ene Sefyr, han Sefyrvar drivtig, han legede og Flora. Hine Chariter afbrøde Veddenden; Violen plukkede de og Vedbenden, og slyngede en Krands en Handling, mere tvungen end fri. En Stemme. Den Haand, som Sneen beundrede, Lauras Haand lettede det mørkbrune bølgende Haar, Øret blottedes for at høre, for grant at høre, og Hiertet lettes. Høi var Dafnis Stemme som Hoboiens, sød som Harpens Klang. " Fra fierne Fieldets Kløvter, gienlyde min Klagesang. J rislende Bekke frem surre den. Ja, du Laura, du Parads's Datter, anmærke min Røst, Nedsænkt sad Dafs i Tanker, o Menneskelighed! - nedsænkt sad han i Tanker. Vellysten brusede i hans Siæl, Lauraks Gunst, Lauras, hans halve Siæl. Luren, de gik Ulven i Krattet. Rovbryn var dens Lidenskab. Forbandet i talløse Vintre, et Kid snap den, snap Lauras Kid og pidskede af. Den tro Hund, den kierlige Hund saae det og løb og giøede. Røveren svandt. Jgien kom Hunden, 1 og - græd. Saa indskiød sig Smerter i Dafnis Hierte, det blødte. Laures Kid! - Indbyllede mig Sorgers mørke Skye, og Vesterhavet ilede veenlig sin majestætiske Brudgom, ilede Dagens Konge i Møde til en natlig Formæling, og han, han sank smillende i Vandenes Moders bløde Skiød. Jeg tænkte. Sorgfuld var Tanken, og Himmelpigen dens Gienstand. " Længe, ja længe brusede Tankernes Hav i Dafnis, i min Siel. Laura - mild - vred? . Saa svævede Haabet. Da talede Kierlighed; da alt Nattens Dronning tronede midt i blandt sit tindrende Følge. Laures Kierlighed talede, hendes ømme Kierlighed. Saa sang Dafnis. - og Lauras Blomsterslette nærme mede sig. Reiste sig den skielmske Laura. Straffe vil jeg ham ikke. Han skal fristes." Da var hans Sang sørgelig som Sødsangerens Klynken, henrivende som sagte Rislen fra frempeblende Kilder. Nu gik han over Pletten, hvor Laura skiulte sig bag Busken. Han sang, og Laura var hans Sang. Hun forhulede sin kielne Stemme, og Dafnis var det første Ord. "Dafnis! Hvi saa bedrøvet? Din Sorg hørte jeg. Skal da Laura saa plage dig? Jkke vilde jeg " for tusinde Kilder lunkne min Kierlighed. Lad fare den knipske Laura og elsk mig. Jeg er Selinde, hiin Selinde, som Damon sukker for, som han tilbeder for evig ikke at blive hørt. Let vandt du Lauras Gunst. Let vil den tabes. " Elske vil jeg dig og end ikke Dødens sorte Vinger skal skiule dig for min Kierlighed. Nei, Nei, var Dafnis Svar. Laura er min eller Døden. Jkke bliver Dafnis troeløs, var end et Hel mellem Laura og ham!" En Taare trillede paa Laurcks Kind, en Taare heed som den Kierlighed der fremlokkede den. Hun foer, som et Lyn af den sorte Skye foer Hun, og aabne Armeomflyngede Dafnis. Saa sank Dafnis i Græsset og Laura. Da raabte Dafnis: Hvad? – Laura De sad og talede, om deres Elskov talede de; Elskov reen som Jlden, uplettet som Solens Glands . ... Da kom Sefyr og legde, Gratier krandsede Laura og Dafnis, Sødsangeren lovsang dem med evighøie Triller, Sødsangeren og Smaaesangerne qvidrede deres Lov. - Alt saaes Dagens Forløber iført Purpuret i østlig Æther at bebude hans Tilkomst. Om og kierlig var Laura, om og munter og mild og kierlig var hun. Da forede hinanden Troskab for evig, ved hende han, hun ved ham. Det var i Dagenes Vaar. Det var i Sommerens Varme, og endnu havde ikke en dunkel Skye, ikke et eneste Tordenbrag gjort Afbrud i deres Lyksalighed, ikke et! Halv saaes Dafnis hvor Laura var, halv Laura hvor han Nu modnedes Alt til Høsten. Høstmanden sparer ikke den grønnende Plante! Dog endnu stode de som langt borte fra den, som nesten kun halvvoxne. Endnu brændte Elskoven, klar brændte den som den Dag, da den først opvistedes. Og endelig kom Vinteren, og Rimfrosten. Denne udbredte først sit sølvgraae Slør over Vexternes Knoppe, og hiin qvalte Spirer at grønnes til evige Vaarer. - Det var Laura og Dasnis. Myriader af Dage henfløie over deres Grav, end nu skyldes dem et kierligt Minde. Mange Vaarers Pragt krandsede den, og endnu skyldes det. Lykkelige Dafnis. Himlen unde mig dit Held, ogsaa da maaskee ved min Grav skal en kierlig Ven fælde Taare - en Taare til Minde om min Lykke.