Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1811-01-05
Hvistærede, Da jeg forleden var i Kjøbenhavn, for at faae min Christopher sat i Latinskole, besøgte jeg ogsaa Professor Oehlenschlagers Forelæsninger, for naar man kommer hjem, saa plages man saa meget baade af Provsten og Capellanen om Nyt fra Hovedstaden, og man maa da forsyne sig med en heel Pose fuld, hvis man ved sin Hjemkomst ikke vil passere for et Dummerhoved. Jeg er en enfoldig Degn, som ikke forstaaer sig paa Poeste og heller ikke gjerne vover at lade min Stemme høre i Ting af saadan stor Vigtighed, uden med stor Beskedenhed. Ja, i min Ungdom, da var det en anden Sag. Den Gang troede enhver sig berettiget til at bedømme Poeter og Poester, men da var det heller ingen Konst at gjøre Poester. Naar man kunde rime, saa kunde man skrive Vers og naar man kunde skrive Vers, saa var man en Digter. Den Gang var der ogsaa ligesaa mange Digtere i Kjøbenhavn som Degne i Sjælland, ja endog langt flere. Jmidlertid har Evald dog altid hovet mig bedst af dem allesammen. Det forekom mig som om alt hvad han skrev det flød saa godt, og at der ikke allene var Klang, men ogsaa Sang i hans Poester. Jeg kan de vigtigste og smukkeste af dem udenad. At Evald ikke har været nogen løierlig eller comisk Digter, det har jeg hidtil i min Enfoldighed altid troet, og jeg kan derfor beller ikke indsee hvorfor man just har valgt Lykkens Tempel som den første Prøve paa hans Digtergaver. At Evald hverken som Digter eller Menneske har været skabt for Lykkens Tempel, det har jeg sub roca altid troet. Den stakkels Mand skulde nu eengang ikke derind. Men efter min ringe og uforgribelige Mening bør man gaae Lykkens Tempel reent forbi, naar man vil søge Poeten Evald. Han var, desværre, snarere skabt for Ulykkens Tempel. J dette hang hans hellige Lyra, omkrandset med Cypresser; her sang hans sørgmodige Musa de skjønne Melodier, som røre og fortrylle og henrykke os. Men ihvorvel jeg langt fra ikke sætter Lykkens Tempel i lige Rang med Evalds fleste øvrige Arbeider, saa maa jeg dog i al Ærbødighed tilstaae, at jeg lige saa lidt har fundet noget Uforstaaeligt deri, som i noget af hans andre Arbeider. Saaledes troer jeg, at den Harlequin, der forestilles over den syvende Port i dette Tempel, ikke sigter til at gjøre Brutus, som nok Poeten selv har havt alt for høie Tanker om, til en Harlequin, men blot skal betegne, at Brutus den ældre har gjort sin Lykke ved at anstille sig som en Harlequin. Derfor siger ogsaa Evald: "nogle tusende virkelige og forstilte Narre stormede herind (i Porten.". Men det er kun min Mening, og min Mening er ingen Mening, thi jeg er kun en enfoldig Degn, og Gud bevare mig fra at gaae i Rette med nogen, som forstaaer Sagen bedre end jeg. Jeg for min Deel har heller ikke fundet noget Uforstaaelig i Sørgesangene over Frederik den Femte. Naa det f. Ex. hedder: Kun Du, o Himmel, maae et see os græde, Bort Glæde, bort. – vort Tab beriger Dig; Men skjelv forladte Jord! – vor fælles Glæde, Vor Frederik var – ei bestemt for Dig Saa troer jeg, at Himmel her ikke skal betyde Guddommen, men de Saliges Bolig, som vor Provst kalder Himmerige, hvilket man ogsaa seer af Udtrykkene skjelv forladte Jord, der staaer her som Modsætning. At man i Aandernes Rige maatte glæde sig ved at see sig beriget med en Evald, og at den, som beriges ved en andens Tab, ikke gjerne seer den Tabende græde, alt det finder jeg ikke allene meget forstaaeligt, men endog ret net og smukt. At "Lyksalighed kan være i Flor, det finder min svage Degneforstand just heller ikke saa ganske uforstaaeligt, al den Stund, naar man her ved Lyksalighed forestiller sig Danmarks Lyksalighed, og den var dog virkelig i Flor, i det Øieblik den mistede en saa eiegod Konge. Herre Gud, har da Lyksaligheden ikke ligesaa godt Lov til at tage et Flor paa som Jorden at iføre sig en Brudekjole? – At Graven er Ærens sikkre Havn, det finder jeg heller ikke saa uforstaaeligt. "Jngen er lykkelig førend han ligger i sin Grav, har Philosophen Solon sagt. "Jngen har naaet Ærens sikkre Havn – vel at forstaae den Ære man selv forskaffer sig – førend han ligger i sin Grav, siger Degnen Jens Blok. Saalænge man lever gives der paa Ærens Hav saa mange Klipper og Skiær man kan strande og kuldseile paa, det har man seet paa saa mange, som Verden har æret og tilbedet; men naar man med et uplettet Navn og Rygte ligger i Graven, saa har man, efter min uforgribelige Mening, naaet Ærens sikkre Havn. Dette, Høistærede, ere mine slette og rette Tanker saaledes som en slet og et Landsbydegn forstaaer at fremsætte dem. Men, som sagt, Gud bevare mig fra at gaae i Rette med nogen, som forstaaer den Ting bedre. Deres ydmyge Tjener Jens Blok.