Viborger Samler, 1814-03-03
Paa Piedestalen læstes i Transparent: Høit skal det frelste Dan, Frederik, dit elskte Land, Signe dit Navn Signe din Fødselsdag, Dig, som i Storm og Slag, Reddede Danmarks Vrag. Sikkert i Havn. Saasnart det første Selskab var samlet, lod Directionen ved en Deputation det andet Selskab indbyde, til at indtræde i dets Sahl, og blev da nedenstaaende, af Høivelbaarne Hr. Amtmand Ridder Faye forfattede skjønne Sang, under Accompagnement af et i Baggrunden skiult Orchester afsiunget af 4re unge Sangerinder og 4re Sangere. Paa Jlovas rædselfulde Bud, gik Kampens grumme Engel ud, Jndsvøbt i Jld og Torden. Den hævede sit røde Skjold, Og Skræk, og Nød, og Mord og Vold, udbredte sig paa Jorden. Laster rase. Nød og Jammer, Død og Flammer, Vild Uorden. Tegnede dens Spor paa Jorden. Forfærdet flygted Dyd og Ret. For Krigens Aand, som aldrig mæt, Kun hungred efter Bytte; Den vilde Engel traf i Harm. Snart Fjendens Bryst, snart Vennens Barm, Snart Uskylds blide Hytte. Hans Svig traf Dig, Traf dit Hjerte! Blide Herthe! Da du troede Alle liig dig selv, og gode. Har Døden da for snevert Rum Kan Smertens Dæmon, vild og grum Ei mættes paa de Marker, Hvor hele Hære meles nedFor Tant, for tom Ærgierrighed, Af kjempende Monarker, Hvorfor rase? Hvorfor tørster. Stolte Fyrster. I der Vælde? Efter Nordens Blod og Fjelde. Her hersker ei en vild Tyran Med Grumhed i et røvet Land Men paa sin Fædre=Trone - Den milde Frederik, Folkets Ven, Dets ømme Fader pryder den, og hædred Norges Krone. Viisdom, Retfærd, Er de Dyder, Som ham pryder, Og hans Ære. Elsket af sit Folk at være. Men ach, ved Vold, ved Hungersnød, Den vrede Norne sønderbrød, Det gamle Kongesæde. En Taare fra Dit Øie gleed, O Konge, da man søndersleed Den ømme Broderkjede. Ædle Fyrste! Skjæbnen byder. Viisdom lyder. Hæm Din Klage, Thi du har Din Løn tilbage. Trofaste Norge, elskte Land Modtag fra Danmarks fjerne Strand Vor ømme Afskeds=Minde! Velsignelser omringe Dig! Bliv stor i Held, i Dyd og Krig; Men aldrig Danmarks Fjende! Held, Held, Farvel! Taarer fælde. Dine Fielde. Dana sukker. Skjæbnen taus sin Rolle lukker. Da denne Sang var afsiunget, fremstod Hans Velærværdighed Hr. Pastor Kabell, Sognepræst for Skyum og Hørdum Menigheder, og stillede sig for et i Lunden, under tvende gamle Eege, opreist og smagfuld udpyntet Alter, hvor han holdt en ligesaa skjøn som sindrig Tale og der skildrede Fredens Velgjerninger for Staten, samt udviklede de Pligter, hvortil den opfordrede Folket. Ethvert enkelt Medlem af disse talrige og blandede Selskaber yder Hr. Pastoren sin varme Tak for de Følelser og høitidelige Jndtrykke, som denne smukke Tale frembragte. Efter Talen blev følgende af Hr. Amtmand Ridder Faye ligeledes forfattede Choral afsiunge, med fuld Accompagnement. Held os, den synker den truende Skye, Mild smiller Himlen og Haabet paa nye, Thi hør det tunge Drøn, Fra Krigens vilde Søn, Fortrænger. sig længer. mod Søndens Horisont. Den vilde Hob, De høie Raab, Forsvinde, Og Danmark seer Nu ikke meer En Fjende, Men Rolighed. Er stegen med Den blide Fred. Fra Himlen ned. Og hviler sig i Danas vinterklædte Skjød. Held os den synker den truende Skye, Mild smiller Himlen og Haabet paa nye; Thi selv o Frederik Dit blide Veemods Blik, Adspreder, og breder. sig over Danmarks Egn. Trods Skjæbnens Slag. Din Fødselsdag, Os glæder.