Almuevennen, 1843-09-27
Til den sidste Stænderforsamling i Viborg indkom et Andragende, som var underskrevet af 128 Bønder i Skanderborg Amt, og var saalydende: Til Forsvar for Fædrelandet i Farens Time er Enhver iblandt os, ja sikkert hver ærlig dansk Bonde altid med Glæde rede – at Vaabenøvelse i Fred er nødvendig til Seir i Krig, det indsee vi tilfulde - og skjøndt vi mere end nogen anden Stand maa længes efter Jndførelsen af den som ene rigtig og retfærdig erkjendte almindelige Værnepligt, ville vi dog søge med Taalmodighed at oppebie Timen, i Tillid til at vor Konges Viisdom og Retfærdighed vil vide snarlig at fjerne Hindringerne, for hvilke ei heller vi ere blinde. Men en Byrde er dog Militairtjenesteen, Byrden hviler endnu paa os, Byrden er dobbelt, fordi alene vi skulle bære den, men Byrden er nærved at blive utaalelig, naar vore som Soldater stillede Sønner, Brødre eller Slægtninge behandles saaledes, som de kun altfor ofte blive det. Hvorvidt barsk og haard Tiltale er nødvendig, for at bringe Soldaten til den Kundskab, Orden og Lydighed, som bør fordres af ham – maae mere Kyndige afgjøre, dog betvivle vi aldeles, at det kan føre ham til den Kjærlighed til sine Foresatte og den Agtelse for sin Stand, som i Farens Time er dobbelt nødvendig. Men naar Recrut og Soldat overfares af sine Foresatte med Skjældsord, plettes med Øgenavne, prygles og stødes med Sabel og Sabelfæste, bliver slagen i Ansigtet, sparket paa omfindtlige Steder, og mangen Gang for smaa eller ingen Forseelser, da maae vi kalde det for Mishandling, og naar vi høre Officierer sige, at uden Prygl bliver Bonden ikke god Soldat, da maa vi reise os her imod. Ved en saadan Behandling gjorde fremmede Leiesvende fordum den danske Bonde til Soldat, det var utaaleligt, og takket være den Konge, som frelste os, ogsaa for dette Tryk, men oprørende for vor Følelse er det, naar den danske Bonde skal behandles saaledes af sin danske Medborger, Officier eller Underofficier. Vore Konger have gjort Bondestanden fri, have ført os til Oplysning, have hævet os til at tage Deel i Styrelsen af vore communale Anliggender, og til i Folkeraadet at have Sæde og Stemme lige med enhver anden Stand i Danmark, men vor Stand bliver vanæret, saalænge den ikke er sikkret for slig Behandling, under den militaire Tjeneste. Eller er det fra saadan Behandling, at Bonden skal gaae over til at blive Familiefader, Medlem af Sogneforstanderskab eller Folkeraad, Er det ved Sligt, at vor Ungdom skal fyldes med Kraft, Frimodighed, Selvstændighed, Æresfølelse, Kjærlighed til Fædrelandet, Tillid til Landets Love, Uforfærdethed i Farens Time, – Nei, vi gjentage med fuld Overbeviisning, vor Stand bliver vanæret ved slig en Behandling – en Behandling, der, vi vide det fuldtvel, strider mod Regeringens Villie, og spotter dens Foranstaltninger til at hæve vor Stand til den rette borgerlige Agtelse – en Behandling, som ikke engang i militair Henseende kan finde Medhold, da dens indbildte Nødvendighed er modbeviist ved Virkningen af mange agtværdige Officierers mildere Fremgangsmaade, og her kunne vi ikke negte os at fremhæve, hvad der er berettet i Aarhuus-Stiftstidende Nr. 196 af 2 Novbr. d. A., at ved det i Jtzeboe garnisonerende Dragonregiment ei alene Prygl, men ogsaa hvilkesomhelst upassende og unyttige Skjeldsord ere forbudte og afskaffede, og at Regimentet desuagtet ved dette Aars Mønstring er blevet særdeles roest. – Man sige nu ikke, at der i vor Fremstilling er Overdrivelse. Med Sandhed kunde vi have givet det Fremstillede endnu langt mørkere Farver, Man sige ei heller, det, hvorover vi klage, enten slet ikke eller i nogen synderlig Grad finder Sted, og at vor Klage skulde være ubetimelig. Den er desværre tilfulde betimelig. Regimenternes Jndberetning indeholde maaskee Jntet og Sligt; de offenlige Tidender have talt derom, men dog kuns i de enkelte Tilfælde, som bleve dem vitterlige og naar fortvivlede Skridt fandt Sted; men vi, de Lidendes Slægt og Standsfæller, vi, til hvem de Mishandlede vende tilbage, vi, som have Kjendsgierningerne for os i det, som forefalder i en Garnison i vor Nærhed – vi vide og erklære, at denne Behandling af den til Soldat udskrevne danske Bonde, som vi klage, over, finder meget hyppigt Sted – og vi troe endogsaa at kunne henholde os til Fleres Erindring blandt dem, som høre til denne oplyste og retsindige Forsamling. Man maa ikke sige, at den mishandlede Soldat eller Recrut kan klage; thi vel har han Frihed til at klage, og vi paaskjønne, at ikke just al Vei til Retfærdighed er ham afskaaren, men Soldaten kan kun klage gjennem sin Compagni= eller Escadronschef. - Dersom nu denne selv er den, over hvem Soldaten har at klage, er den saa Meget at vente, Kan den Overordnedes Myndighed ikke tvinge til Taushed, Maa det hele Subordinationsforhold ikke lettelig indgyde den Soldat, som vilde klage, Frygt for Hævn, hvortil dette Forhold saa let giver Leilighed, Tier den Lidende ikke heller, end udsætter sig for endnu mere Mishandling? – Vi indsee ikke Andet, end at Soldatens Frihed til Klage, hvor god Hensigten end er, dog ingenlunde er Sikkerhed for slet Behandling, og for mangen Mishandlet ikke klinger stort bedre end Spot. Enhver Forseelse fortjener Straf, det kræver Retfærdighed; forseer Soldaten sig, bør han ogsaa straffes, og vi ville troe det, med mere Strenghed end under andre borgerlige Forhold eller Vilkaar, men det Ærekrænkende bør undgaaes uden i høieste Nød, Æresfølelsen maa være Soldaten hellig, den danske Officierstand holder jo selv meget og med Rette derpaa; den danske Bonde har ogsaa Ret til at holde paa sin Ære; den, formene vi, der gjøres Vold paa, saasnart Soldaten behandles, som vi have paapeget, mangen Gang værre end Trældyret i hans Hjem. Den danske Bonde glæder sig ved sin Konges Forsorg for ham i saa mangen Henseende; men her er han i sit Jnderste krænket, saalænge han som Menigmand i Armeen ikke er sikkret for at blive et Offer for Overordnedes Hidsighed, Luner, og barske Tænkemaade. Den danske Bonde lyder sin Konges Bud, og lader sin Søn drage hen, naar han fordres som Soldat; thi han veed, Soldatens Mishandling er mod Kongens Villie, og revses, naar det bliver Majestæten vitterligt; men naar han tager Afsked med sit Barn, kan han ikke tilintetgjøre sin ved mange Kjendsgierninger nærede Frygt, atter at maatte modtage ham som en Krøbling, med ødelagt Helbred eller fordærvet Sjæll. Fordi nu den paapegede Behandling af Soldaten i vore Øine er en Mishandling, fordi den altfor ofte finder Sted, fordi den er tvertimod Kongens Villie, fordi derved kastes Vanære paa vor Stand og gjøres Brud paa den Stilling i det borgerlige Samfund, som vore Kongers Kjærlighed og Viisdom har anviist os, fordi vi ikke kunne Andet end føle, at det Bestaaende ikke giver Sikkerhed nok imod saadan Misbandling, fordi vi endelig vide, at vore Brødre trindt om i Landet, saavelsom oplyste Mænd i alle Stænder deele denne Anskuelse, derfor henvende vi os med al Ærbødighed, men ogsaa med al Tillid til den høitærede, retsindige, fædrelandskjærlige Forsamling af Stænderdeputerede for Nørrejylland, med Begjæring, at den vil tage denne, med Hensyn til den danske Bondes Stemning og Stilling saa vigtige Sag, under Overveielse, og indgaae med allerunderdanigst Petition til Hs. kgl. Majestæt om: 1) "At det snarest muligt maatte allernaadigst blive befalet, at al corporlig Revselse skal ophøre i den danske Armee, samt at de befalende Officierer og Underofficierer ikke maa bruge ærekrænkende Skjeldsord mod den menige Soldat. Eller saafremt det ikke bifaldes, da for det 2) at corporlig Nevselse kun maa finde Sted for særdeles, nøiere betegnende Forseelser, og da kun efter Krigsrets Dom, eller for det 3) saafremt det maatte findes betænkeligt, ganske at forbyde vilkaarlig corporlig Revselse, at det da maatte blive befalet, at den eller de, som uddeele saadan Straf, samme Dag have at gjøre Jndberetning derom til Regimentets, Bataillonens eller Corpsets Chef. 4) At den Soldat eller Recrut, som antog sig forurettet eller mishandlet, maa klage directe til sin Regiments, Bataillons- eller Corpschef, eller hvis han foretrækker dette, til Brigadechefen. Endelig tillade vi os at henstille: "om det ikke maatte bifaldes, at indtil almindelig Værnepligt er indført, et af Amtsraadets Medlemmer, som ere valgte af de mindre Landeiendomsbesiddere, udnævnt civilt Tilsyn, bestaaende af 2de Mænd i det Amt, hvor Recruten indøves, der maatte være tilstede under Øvelserne, og som efter endt Skoletid have at indgive allerunderdanigst Rapport til Hs. Majestæt Kongen om Recruternes Behandling i det Hele, og at Omkostningerne derved maatte udredes af Finantserne eller af samtlige Værnepligtige i Landet fra det 20de indtil det 40de Aar. (Fortsættes.) Huusmandssagen i Karrebek Sogneforstanderskab.