Norske Intelligenssedler, 1767-04-22
Nordske Jntellien No. 16. Onsdagen den 22de April 1767. No. Fortsættelsen af: Den døende Proselyt. Min Forstand (som jeg tilforn har sagt) tog ikke mindre af end mit Syn: jeg blev saa eenfoldig, at jeg ikke meere vidste hvad det Høje var i en kunstig Levemaade; jeg kiendte ikkun det Ædle i en naturlig; jeg vidste ikke heller hvad det var at være poli, eller at forestille sig, eller at være en Galant. Jeg blev saa taabelig, at man kunde læse paa mit Ansigt mine Tanker, og jeg kunde ikke uden at rødne see, paa den, som tilforn havde roset mig for nogen Dyd. Mine bedste Gierninger, som jeg forhen ikke nok kunde faae udraabt, bleve mig en Væmmelse. Alle Daarligheder bleve skildrede for mine Øyne, uden at see nogen Dyd; og jeg kunde ved heller ikke see nogen: thi jeg kom under Væjr Tiid efter anden, at Dyderne havde indhyllet sig i noget, jeg veed ikke hvad, hvor jeg fandt mange af dem døde: Sluttelig har disse arme Stakler ikke haft Aande-Rum i de Giemsler de laae, og ere derfor bleven qvalte. Disse Flygtninger have uden Tvivl villet giemme sig, for at man ikke skulle trække Skindet af dem, som er det eneste der er nyttigt paa disse Nogne; og saa vidt jeg veed, bliver meget brugt til Masker, Men hør videre hvorledes det gik til med mig. Jeg blev ikke meere skikket til at spille laterlige eller behagelige Ruller: Lykken selv fandt mig alt for naturlig til at forestille nogen Fornem, og den letsindige Gudinde agtede mig ikke meere. Jeg led ofte stor Fortræd, fordi jeg ikke iagttog min Skyldighed i at gaae til Side for dem, som ville være mere end jeg; Men jeg var uskyldig, thi jeg kunde ikke see dem. Mit lille Syn blev saa forunderligt, at jeg kunde ikke giøre Forskiæl paa glimrende Smykker og foragtelige Pialter; men ansaae det for Støv tilhobe. Til Beviis paa min Taabelighed, holdt jeg det for en Lykke og Sikkerhed for et lyksaligt Liv, at jeg ikke havde Gaver til at erhverve mig Gunst hos de Store, eller giøre mig bekiendt ved nogen Fortieneste, som skulde æres. Jeg blev saa frygtagtig, at jeg torde ikke en Gang nærme mig nogen, som vilde bevise mig Ære, at Misundelse ikke skulle opvække mig Fiender, som kunde forringe mig hos andre, og sætte mig i Fare for (skiønt uskyldig) at blive langt meere foragted. Saa farlig forekom Æren mig, og ligesaa forunderlig forestillede mit forvirrede Syn mig denne: Jeg saae Æren, som en udarmet Gudinde siddende fuld af Tanker paa den overste Spidse af Forfængelighed. Jeg begik selv de største Forseelser i Æres Beviisninger: Mit Hierte var ofte saa maabeligt, at det beviste den største Høiagtelse for dem, jeg ikke engang kunde bukke mig for uden at blive latterlig. J hvor meget man stræbede at vilde skaffe mig mit forrige Syn og Forstand igien, kom jeg dog aldrig saavidt, at jeg kunde see og begribe, at det Yppige og Glimrende Prægtige var noget uden fore Jndbildningen. Kort sagt: jeg havde gandske vist tabt mig selv, hvis ikke Menneskelige Følelser havde erindret mig at jeg var til Hvad synes dig om dette Stykke af mit Testament, det kommer dig maaske noget marotisk for, som ikke passerer sig til det foregaaende: Men jeg kunde ikke gaae dette forbie, naar jeg skulle fortælle dig hvem jeg er. Hør nu, nu kommer Slutningen, nu kommer det Høye. Jeg anvendte den sidste af min Leve-Tiid jeg maae vel sige den sidste, thi-- for at opsøge Sandheds Rige; Men Tvivl var det Field jeg aldrig kunde overstige, og Haabet den Sump jeg ikke kunde igiennemvade. Jeg blev ved at betragte Naturen hist og her, som jeg saae sammenkiædet uden at have to Leed af en Lighed, og dog kunde jeg ikke skille fra et til det andet nogen Forandring. O store Sammenhæng, hvor er dit største og mindste Leed, tænkte jeg, og faldt i Henrykkelse, Jeg raabte i min Henrykkelse mens jeg knælede: O! uendelige Væsen uden at være begyndt, Du, Grund til Dig selv, Grund til Alt, Fader til al Skabning, Du---- Hvad tør jeg nævne Dig uden at besmitte Din Hellighed? O! Bundløse Dyb af Godhed, Almagt og Forstand! jeg seer heer Stykkevis noget af din Skabning, og jeg tør ikke giette om det jeg seer mig nærmest udenat feile. Mon ikke et samlet Støv er Klædet til Din Ære, Mon ikke den ufuldkomneste Deel udgiør det Fuldkomne i det Hele, O Du, som er det Allerstørste Selv, og lader Dig see i det Allermindste. Og dette vidner om din Storhed, Jeg seer Dig i Jnsektens Vraae, og i Spindelens Væv! Du er i Alt Liv, Du lader Dig tilbede af Dig Selv, Du er der hvor alle Ting lader af at være til, og derhvor intet Skabt er Aand!! Saa stor var min Lyksalighed: at jeg havde Liv for at tilbede et saadant Væsen, som lod mig beundre sig Selv i alt hvad jeg betragtede, Fortsættelsen følger: