Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-03-02
Af et Brev fra Capt. Sidenius til sit Hjem: Nykjøbing paa Falster. Med sønderknust Hjerke er jeg nødsaget at bringe Dien Efterretning, som ligemeget vil bedrøve og smerte Dig, som den er nærved at bøie mit Hoved til Jorden af inderlig Sorg og Bekymring. Hvorledes skal jeg begynde at forklare Dig vor Ulykke, hvorledes skal jeg finde Ord for at udtrykke Dig min Smerte, Thi Henriette, den nye deilige Brig, som har kostet os saa meget Arbeide, saa mangen Bekymring at faae i den Stand, hvori den nu var, er ikke meere, den ligger som Brag sønderknust her paa Stranden. Paa mindre end 12 Timer er adsplittet og sønderslaaet, hvad Aar og Dag har samlet. Livet er bjerget, men det er saa at sige det Eneste; Briggen, vort kjære Skib, er uden Redning borte, og Gud veed den maatte lide nok, førend det kom dertil, saavelsom vi tre arme Diævle, der holdt Persen ud. – Men jeg maa begynde fra Begyndelsen at give Dig Forklaring og Du vil see hvorledes Ulykken har fulgt os, vel er den nu endt, men sørgeligt og tungt. Da vi den 20de Decbr. forlod Kjøbenhavn om Middagen passerede vi samme Aften Helsingøer og frisk sydost Vind førte os snart Kattegat ud forbi Norge, og den 25de havde vi Farhil tvers og befandt os paa den anden Side af Hettland. Saaledes kom vi heldigen og let den Vei, og ret troede jeg at Lykken vilde blæse os frem og i føie Tid til Liverpool, men snart forandrede den sig og snart maatte jeg føle det Modsatte Det begyndte nu saa frygteligt at storme af Sydvest, sa jeg troede de nogne Master vare blæste ud af Briggen og dermed fulgte en saa undergravende Søe, at det var frygteligt. En af disse gav os vort Banesaar idet den tog Skriiliet med Compas og Lampe, begge Kahytskapperne, Rat og Ratstole, den ene og saa at sige bedste Matros jeg havde, tillige med mig selv overbord. Han den Stakkel maatte blive, jeg derimod var heldig nok at faae fat paa en Ende og fik mig igjen samlet op inden bords. – Af et rørt Hjerte takkede jeg Gud for min vidunderlige Frelse; men havde jeg dengang ahnet, hvad nu er skeet, havde jeg nok ikke saa tilfreds opfyldt denne Pligt. Min venstre Haand, som endnu er daarlig, og mi Ansigt bleve slemt forslaaede. Haardt har jeg maatte savne Haandens Brug; thi allerede førend jeg mistede den, vare to Andre faldne ned for mig; den Ene fra store Stængesaling, en Høide af over 60 Fod, paa Dækket, uden dog at slaae sig ihiel, men naturligviis blev lemlæstet; den Anden faldt fra Lænokken af Storraaen- og paa Dækket, ligeledes lemlæstet. Begge disse Fald ere maaskee de eneste af det Slags uden Død, og Gud maa vide, hvorledes det er gaaet til, at de beholdte Livet To Dage efter denne Søe forvred Styrmanden sit venstre Been, og nu seer Du mig tilbage alene med Tømmermanden, som af og til ogsaa laae sag, og en Matros meere død end levende. – Saalænge vi havde rum Søe og Driverum var det Hele kun Spog; thi Skuden var tæt og jeg holdt med Glæde Dækket saalænge jeg aarkede. Fra Sndvest til Nordvest sprang Vinden i eet Minut, snart den ene Vei, snart den anden, med lige frygtelige Storme, og snart befandt vi os paa en Læger under Hettland, (Shetland, hvor vi maatte prange svært med Seil forat klare os. Retop som vi fik den sidste Pynt af Landet tvers, skjørnede Forken og Storseilet, store Mersseil var allerede tidligere fløiet fra Raaen. Paa en Kabellængde nær Brændingen, saavidt vi kunde skjønne i den mørke Nat, slæbte vi os forbi, saa at vi for den Gang slap men Skuden var ved den haarde Seilads bleven saa læk, at det var os tre Krøblinger umuligt at forhindre, at det ikke kom 3 a 4 Fod Vand i Skibet. – Saaledes drivende for Guds Veir og Vind vare vi saa at sige uden Compas Kort og Seil; thi den svære Søe fyldte Kahytten, for dærvede Kort, ja vor Proviant, især Brødet. To Mers seil, een Fok og eet Storseil vare blæste fra os og kun en Stump af Formersseil stod; ikke kunde vi faae flere underslaaede, da vi havde ondt nok for at holde os synke fri og ingen af de 5 Syge vare ved Trudsler eller gode Ord at bevæge til at hielpe os et Øieblik og ingen Times Ophold var der i den frygtelige Storm. J tolv Dage holdt vi hende drivende om for Takkel og Toug og vor Stilling var tung, dog ikke uden Haab om Redning. Jeg havde hele min Kraft nødig før at sætte Mod i mine to Medhielpere. Men den 7de Jan. forøgede sig det Vanskelige i vor Stilling; thi en rasende Styrtesøe, som vist var opgravet fra Bunden, slog hele den Bagbords Side ind, knækkede alle Støtterne mellem Rysterne og Lønningen paa flere Steder og flakte Skandækket hele Veien, saa at hvad den ikke havde været læk for, saa blev den det nu, da alt Vandet der kom paa Dækket, naturligviis løb ned i Lasten. – Folkene vilde nu søge Baadene og jeg havde Rød med at holde dem fra at gaae den visse Død imøde; thi hvor vilde de hen i de aabne Baade i den frygtelige Søe, Endnu i to Etmaal holdt vi hende, Vandet steg til 5 a 6 Fod; men Natten mellem den 9de og 10de var det forbi. Kl. 11 Aften havde vi Tykning og Smaabnger, vi saae Brænding i Læ, men hvad skulde vi gjøre, Førend vi vidste det stod Skibet fast, Roret hugget af og Vandet langt op i Kahytten. Vi havde været uden Redning forlorne havde det ikke været Guds Villie, at vi endnu skulde leve og muligen oftere friste en lignende Skjæbne. Jkke en Time efter at vi havde stødt, klarede det op og Søen lagde sig betydeligt, vi saae nu Landet at det var Norge vidste jeg vel – men at det var Jæderen saae jeg først paa det lave Land – Vi fik Lidet af vort bedste Tøi samlet og gjorde Baaden klar; men nu havde jeg atter min Myndighed og Overtalelse nødig for at formaae Folkene til at blive og ikke omkomme med Baaden i Brændingen; endog Styrmanden var ligesaa tosset som de Andre. Næste Morgen i Daggry vrimlede det af Baade omkring os, Folkene i dem vilde trøste os med at flere Skibe, meere nordlig, vare forliste og ikke een Siel bjerget, en maadelig Trøst, og saare tungt var det senere at see flere Liig komme drivende ind, paa Stranden, og vi kunde ikke andet end takke Gud for vor vidunderlige Frelse. Næste Dag var det et deligt Veir, Bjergere vare der nok af, Folkene kom strax i Land, og under Pleie, og der blev taget i Land, hvad muligt var Selv blev jeg ved Skibet til Kl. 2, men saa var det ikke længere muligt. J en Bondehytte og ligefor Vraget har siden mit Ophold været. Nu da vi ere i Rolighed er saavel jeg som Folkene nærved at døe af Smerte i alle Lemmer, Benene og Hænderne ere opsvulmede og fulde af Huller; selv har jeg meget frygtet Koldbrand i Benene, men Gud være lovet jeg troer at slippe med at miste Neglene paa Hænder og Fødder. Næste Nat blæste det atter op, og om Morgenen var det skjønne Skib i Stumper. Med hvilke Følelser jeg saae disse mig saa bekjendte Stykker ved Strandbredden kan Du begribe – jeg maatte mangen Gang vende mig bort for ei at fortvivle. Ved Efterretningen. Hr. Commandeur Enroulleringschef Ridder Kriegers Død i Skagen den 21de Februar 1839. Kun kjendt af Faa, miskjendt af Mange, gik Du fordringsløs Din jevne Gang herneden, opoffrende Dig Dit Embede og Venskabs stille, harmløse, selskabelige Glæder. Ved Din Stilling og Omstændigheder skildt fra Din saa inderlig elskede Familie, henglede Dine Dage ofte saa langsomme, Dine Nærter sovnløse; men stedse var Du den forekommende, velvillige og venskabelige Mand for de Faa til hvem Du knyttede Din Omgang, og som nu, ved Din saa uventede Bortgang savne et kjært og agtet Led i den lille Kreds hvor man fandt sig saa tilfreds og vel. Jkke uden Forudfølelse af Din snarlige Bortgang tiltraadte Du Din sidste Embedsreise; og med dyb Følelse mindes vi det veemodsfulde Blik Du før Din Afreise fra Dit kjære "Noisomhed kastede mod Din elskede fraværende Familie, hvori Din kjærlige Afsked saa udtryksfuld tolkede sig. Let og smertefrie hævede sig Din Aand fra dens i de senere Aar brostfældige Hytte til hine Egne hvor Dit Værd som Menneske – Ægtefælle Fader - og Ven vil dommes fordomsfri. Fred med Dit Støv, Hæder med Dit Minde!! Den 27de Februar 1839.