Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1835-12-11
En Konge, der saaledes var bleven opdragen, vilde ikke betragte os som sin Eiendom, vilde aldrig bilde sig ind, at have faaet os i Forpagtning enten af Gud eller af nogen anden Magt. (Vi standse her i Meddelelsen af Brudstykket af denne Tale, hvori Forfatteren derpaa gaaer over til yderligere at vise, at Ad Kjøbet af Chambord vilde være en Ulykke for den, som skal have det i Foræring, og en endnu større for dem, som skulle betale det.)(Som Prøve paa den parlamentariske Veltalenhed maae vi indskrænke os til at meddele et kort Brudstykke af Chateaubriands berømte Tale for Pressefriheden, bestemt til at holdes i det franske Pairskammer, og i hvilken den genigle Forfatter først paa den historiske Vei undersøger, om de Forbrydelser og Feil, som man sædvanligen lægger Pressen til Last virkeligen kunne tilskrives samme. Efter denne Undersøgelse vedbliver han saalunde: Historien viser os saaledes, at alle beskyldninger mod Pressefriheden end ikke have det mindste Skin af Grund; man bliver altsaa nødt til, ikke i nogen almindelig Jnteresse, men i jammerlige Privathensyn at søge Grunden til en Forfølgelse, der ellers vilde være uforklarlig. Og hvem er det da, som haver Pressen, Det er de Mennesker, som i deres tidligere Levnet have begaaet Ting, De gjerne vilde skjule for Verdens Øine, eller saadanne, der pønse paa Planer, som De maae ønske at unddrage fra Publicums Opmærksomhed; Pressens Fjender, det er Hyklere, uduelige Embedsmænd, udpebne Theaterdigtere, Narre, som man leer af, og Drog, over hvilke man spotter, endelig Jntriganter og Hofkryb af alle Sorter. Alle Jordens Stympere have sammensvoret sig imod Trykkefriheden. Hvad, en Nar skal ikke have Lov til at være i Fred? Smaatyrannerne skulle ikke i Ro kunne udøve deres Despotie? Misbrugene rives ud af deres magelige Slendrian, Politiespionerne være uden Levebrød, Alle istemme de en Jeremiade over den fordømte Pressefrihed. Men endnu staae nogle og det meget respectable Folk tilbage, som Theorier, Fordomme, eller maaskee Mindet om nogle ufortjente lidte Mishandlinger gjøre til Modstandere af al Trykkefrihed. Men have de dog ikke maaskee Ret, Kan man negte Tilværelsen af skammelige Pamphleter og Smædevers, Nei, mine Herrer, Men jeg vil blot erindre Dem om, at saadanne have fundet Sted til alle Tider. Slige Libeller ere fordømmelige, og fortjene at forfølges med Strænghed, men man bør ikke for at hævne en privat Fornærmelse, tilintetgjøre den offentlige Frihed. Jeg kunde letteligen her fremlægge for Dem, mine Herrer, fem til sex tykke Bind af Skrifter, rettede imod mig, uden at regne ligesaa mange Bind Avisartikler. Skulde jeg nu derfor - jeg svage Støvets Søn, komme herhen for af Kjærlighed til mit lille Jeg at trygle Dem om, at proscribere den kosteligste af alle vore Friheder, Man har sagt mig, at jeg var en daarlig Skribent, en slet Uinister; men hvis det nu er sandt, hvad Ret har jeg saa til at beklage mig? Er Publicum forpligtet til at dele den gode Mening, jeg muligen kan have og mig selv, Bort da med disse jammerlige Smaating, ellers kunde ligesaa godt alle Molieres Personer komme frem med Petitioner mod Digtekonsten, og det lige fra Trissotin og indtil Poureaugnat, ligefra vor gode Tartuffe og indtil Georges DandinMine Herrer, Vi ere ikke her for at berede Plaster, til alle Egenkjærlighedens Smaalidelser, eller for at forbinde Forfængelighedens Saar, vi ere her for at give Love. Derfor bør vi da heller ikke bringe Fornuftens helligste Rettigheder til Offer for et enkelt Coteries smaalige Jnteresse, ikke antaste Chartet for at hævne nogle Smaafolk, der troe sig fornærmede af enkelte foragtelige Pamphleter.