Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-04-06
Kotzebue, der nu i en Række af 30 Aar har moret ikke blot sine Landsmænd, men en stor Deel af det dannede Europa med sine Arbeider, især for Skuepladsen, er ikke meer. Han er falden for en Snigmorders Haand. Alle tydske Blade gjenlyde af denne sørgelige Begivenhed, og vi ville her levere et Sammendrag af de forskjellige Beretninger. Kotzebue befandt sig i Manheim. Den 23 f. M. om Eftermiddagen Kl. 4 kom en ung Student til ham, der, som hans Landsmand, vilde gjøre ham sin Opvartning. Han underholdt sig med ham, og i det Morderen overleverede Kotzebue et Papir, trak han en Dolk frem, og bibragte ham to Dolkestik i Brystet og eet i Hovedet. Ved at høre Allarmen styrter en Betjent ind i Værelset og finder sin Herre liggende i sit Blod paa Gulvet og Morderen med dragen Dolk. Med truende Gebærder og udraabende, hvo vil endnu døe her, kommer Uhyret ned af Trappen, men i Gadedøren, hvor allerede Skriget forfølger ham, synker han ned paa Knæet, og i det han anraaber Gud og takker ham for at han har ladet hans store Værk lykkes, støder han sig selv Dolken to Gange i Brystet, hvorpaa han faldt uden Bevidsthed omkuld, og blev taget af Politiet under Bevogtning. Paa Kotzebues Skrig ilede hans Kone og Datter til, men al Hielp var for sildig, de Stik, han havde faaet, især eet ved Hjertet, vare dødelige, og han døde nogle Minuter, derefter i Sines Arme. Morderen, som blev bragt til Hospitalet, lever endnu. J hans Lomme fandtes adskillige Papirer; af det ene faaes, at han var en theologisk Candidat fra Erlangen, ved Navn Carl Ludvig Sand. Den strax til Mannheim beordrede Overpedeel ved det Heldelbergske Universitet bragte den Efterretning tilbage, at den unge Mand, Spørgsmaalet var om, ikke var nogen Academiker fra Heidelberg, og at hans Ansigt var ham aldeles ubekjendt. Morderen var samme Dag, ankommen fra Heidelberg, havde i Gjæstgivergaarden givet sig det Navn Henrich, og havde ikke lagt i sin Adfærd noget Paafaldende for Dagen. Om hans Bevæggrund til Misgierningen lade de hos ham fundne Papirer ingen Tvivl tilovers. Det eene deraf er et Ark i stor Format, meget næt skrevet hvori i den heftigste Stiil tales om Tydsklands Fornedrelse, den herskende Utroskab, Feighed og Slethed, til hvis Tugtelse og Udryddelse han opfordrer, og alle Slettes Ombringelse angives som det tydske Folk eneste Redningsmiddel; det opfordres til at efterligne det ædle Exempel, som nyligen gaves paa een af de Sletteste, at myrde alle Ligesindede, at skabe Frihed og Eenhed i Tydskland, at forsvare den protestantiske Kirke, hvis Reformation endnu er bleven ufuldendt, mod Pavedømmet, og kun at lade een Kirke og een Stat bestaae. Freidig, siger han, gaaer han i denne Kamp foran, og bringer ved den ædleste Handling Fædrenelandet sit Liv til Offer. Dette Stykke røber i sine afsindige Udsvævelser, og ved al Forrykthed, ingen Spor af egentlig Galskab. Overskriften er: August v. Kotzebues Dødsstød. Derpaa følger Dyd, Frihed og Eenhed. Det andet Papir er en almindelig Seddel, hvorpaa blot læses de Ord: "Dødsdom, fuldbyrdet paa August v. Kotzebue d. 23 Marts 1819 Kl. 6. efter Universitets Beslutning. J Karlsrushar denne skrækkelige Begivenhed gjort et Jndtryk, som ikke lader sig beskrive, og Storhertugen, har befalet den strængeste Undersøgelse, hvis Udfald skal offentligen kundgjøres. - Efterat Morderen havde faaet sit Mæle igjen, yttrede han ikke mindste Anger over sin Udaad, men erklærede, at han allerede siden et halvt Aar har gaaet frugtsommelig med den Tanke, at rydde en Mand der har skadet de tydske Studenter saa meget, saavel ved sine Skrivter, som ved sine Skumlerier hos en stor Monark, af Veien. - Den 24de om Morgenen tidlig blev Kotzebue jordet. Han efterlader 14 Børn, hvoraf det yngste først er to Maaneder gammel. August Friedrich Ferdinand v. Kotzebue er født i Waimar d. 3 Mai 1761. Efterat have fuldendt sine academiske Studier i Jena, gik han i en meget ung Alder, sandsynligviis allerede 1781, til Rusland, thi 1782 befandt han sig allerede som den berømte General v. Bauers Secretær i Petersborg. Han havde faaet denne Post efter den preussiske Gesandt ved det russiske Hof, Grev v. Gørzs Anbefaling. Strax derefter blev han Raad ved den derværende Gouvernements Magistrat (under hvilken Titel han i Tydskland først blev bekjendt som Skribent). Fra 1789 af tilbragte han sædvanligen Sommeren i Tydskland. J Aaret 1795 tog han sin Afskeed med Rang af Russisk Keiserl. Collegie Assessor, og privatiserede en Tidlang i Jewa ved Dorpat, indtil han 1798 antog den ham overdragne Post som Theaterdigter i Wien. Efter 1799 opgav han den, efter at have havt mangen Fortrædelighed med Skuespillerne, privatiserede indtil Foraaret 1800 i Waimar, og gik da sorgløs til Rusland, hvor han uventet, da han neppe havde berørt Grændserne, blev heftet og ført til Siberien. Endnu under Keiser Pauls Regjering blev han sat i Frihed, udnævnt til Hofraad og 1801 til Collegieraad; dog gik han tilbage til Tydskland, og valgte i Begyndelsen Waimar til sit Opholdsted, men siden Aaret 1802, ikke uden høiere Foranledning, Berlin, hvor han, ved Kongens Naade, blev udnævnt til Medlem af Videnskabers Academie. Under sit Ophold der gjorde han en Reise til Frankrig og Jtalien, hvorom hans bekiendte Erindringer vidne. J Berlin begyndte han paa den Tid at udgive der Freimuthige i Førstningen allene, og siden i Forening med Merkel, som han derpaa kom i Uvenskab med. Endnu førend Aaret 1806 opholdt han sig en Tidlang i Kønigsberg, for der at samle Materialier til hans preussiske Historie, men siden Aaret 1807 levede han roligen paa sit Gods Schwarze i Esthland, indtil Begivenhederne i Aarene 1812 og 1813 bragte ham i det russiske Triumphtogs Følge tilbage til Berlin, hvorfra han fra April 1813 udgav det bekiendte Ugeblad, hvis Fortsættelse ved midlertidigt vexlende Krigsheld, standsedes. Da Krigen var endt, blev han ansat som Russisk Consul i Königsberg, men i Aaret 1816 blev han igjen kaldt fra denne Plads, udmævnt til Etatsraad, og i Foraaret 1817 sendt til Tydskland, for at meddele den Russ. Keis. Regjering fra Tid til anden Efterretning om Tydsklands Culturtilstand. Han valgte Waimar, hvor hans gamle Moder lever, men gik derfra i forrige Aar til Mannheim. Hans nye Hverv og hans literariske Ugeblad indviklede ham i mange Stridigheder. Hans literaire Virksomhed indbefatter næsten en heel Menneskealder, og han blev først berømt ved Skuespillet Menneskehad og Anger, som han udgav 1789 og som gjorde stor Opsigt. Jmidlertid vare "Jndianerne i Engelland" efter hans egen Forsikkring, et tidligere Arbeide. Antallet af hans Stykker, store og smaa, udgjøre henved tre Hundrede, og fra den Side betragtet fortjente han vel snarere at kaldes Tydsklands Love de Vega end, som Engellænderne kaldte ham, Tydsklands Shakespear. Andre sammenlignede ham med Voltaire, men han besad hverken dennes Vittighed, Kundskaber eller Digtertalent.