Aalborg Stiftstidende, 1827-12-22
Det er ogsaa mærkeligt nok, at vort Fædreland, som næsten i alle Videnskabernes Grene kan fremvise agtede og heldige Forfattere, og hvis poetiske Literatur har været tig paa Frembringelser af sandt og varigt Værd, ikke har havt nogen heldig og yndet Romanskriver. Det maa derfor glæde enhver Ven af dansk Literatur, at en af vore meest yndede Digtere har skjænket os en historisk Roman, hvis Æmne er taget af et af den danske Histories mærkeligste Tidsrum. Det er vistnok afgjort, at denne har været Danmarks Sønner og Døttre en kjærkommen Gave. Hvad Æmnet angaaer, da er det heldigt valgt af en Tid, der var rig saavel paa mærkelige Tildragelser, som paa store og af Historien selv skarpt beregnede Kacakterer, en Tid, da Danmark steeg til Ærens og Vældens høieste Spidse, men ogsaa igjen begyndte at dale fra denne ned mod den døbe Afmagt, hvori det lige til Christofer den Andens Død langsomt hensank. Faa af Danmark Konger have i den Grad prøvet Lykkens Omvexlinger, som Valdemar den 2den, og saa af dets Dronninger have saameget været Gienstanden, for Nationens Kjærlighed og Uvillie, som Dagmar og Beengjerd. Danmark havde da ikke alene renset sine Farvande for de vendiske Sørøvere; men det kunde endogsaa tænke paa, at udvide sine Grændser og udbrede Evangeliet blandt de Vantroe. Mægtige Fyrster vare Dannerkongens Vafaller, og Konger, og Keisere attraaede hans Venskab. Denne Tid er indholdsrig og poetisk nok; men det er et Spørgsmaal, om den ikke mere egner sig til at fremstilles i et Epos, end i en Roman. J det mindste troer Anmelderen, at et opisk Digt om Valdemar Seier, som en Fortsættelse af Kong Valdemar og hans Mænd, fra samme Forfatters Haand vilde have været den skjønsomme Deel af danske Læsere endnu mere kjærkommen; thi hvor Tiden selv gaaer paa Kothurner, see vi det ikke saa gjerne, at dens Fremstiller gaaer paa Sokker, helst naar vi før med Glæde have seet ham paa hine. Et andet Spørgsmaal er det ogsaa, om dette Æmne ikke hellere havde egnet sig til at behandles i en romantisk Historie end i en historisk Roman; thi hvor saavel Begivenheder som Karakterer ere i høi Grad. poetiske i sig selv og derhos almindeligt bekjendte, der seer man hellere, at disse paa en poetisk og romantisk Maade, omvundne med Fantasiens Blomsterkrandse, fremstilles i ideal Sandhed, end at de historiske Personer og Begivenheder blandes med, og stundum underordnes Digterens egne Skabninger, eller at Karakterer og Motiver væsentlig forandres. Hvad, Karaktererne angaae, da ere adskillige af de vigtigste ikke tegnede med Sandhed ja vel neppe med Sandsynlighed nok. Ved Valdemars Karakter er det saaleds usandsynligt, at den, der i det hele skildres som letsindig i Kjærlighed, og der allerede havde været i en Frue Helenas Snarer, i den Grad kunde forelske sig i et Miniatur=Portrait, at han ufortøvet vilde lade beile til den Princesse, det afbildede. Hos en stille, uerfaren og bestandig Karakter lod sig vel tænke en saadan Forrelskelse i et billede, der svarede til det Jdeal, Fantasien tidligere havde skabt sig; men hos en saadan vilde den paafølgende hastige Forlibelse i Beengjerd være utrolig. Paa den anden Side er det ogsaa usandsynligt, at en Mand, der var saa ustadig og flagrende i Kjærlighed, som Valdemar skildres, ikke skulde føle sig glad og tilfreds ved Synet af den virkelige Dagmar. Dronning Dagmar er i det hele fremstillet vel sygelig og lidende; hun lever for kort, og man seer for liden Virksomhed af hende, til at kunne forklare sig den store Kjærlighed, det danske Folk fattede til hende. Scenen mellem hende og Biskop Valdemar paa Sjøborg Slot er vel smuk og skikket til at indgyde Agtelse for hende; men den staaer for isoleret, og det Mod og den Sielestyrke, hun derved viser, synes unaturlig hos den, der ved andre Leiligheder viser, saa svage Nerver. At hun misforstaaer Kristines Bekjendelse om Grev Otto, og troer hende forelsket i Valdemar, er et sædvanligt Theatercoup, der kun har liden Sandsynlighed, da det skulde være besynderligt, om en Dronning paa de Tider saa aldeles skulde miskjende den kjæreste af sine Jomfruers Følelser. Velkommer Dagmar derved til at vise sig fra en ædel Side, ved at ville overtale Valdemar til at vælge Kirstine; men at lade Dagmar døe i og tildeels af denne Vildfarelse, er en unødvendig Grusomhed af Digteren, saavel mod Dagmar, som mod den stakkels Kirstine, da Knuden imellem Otto og Kirstine vel kunde have været knyttet paa en anden Maade. En anden lignende Ubarmhiertighed er det ogsaa, at lade Dagmar læse det sønderrevne Brev; da hun vel kunde døe, og hendes Død i sin Alders Vaar, fra en elsket Mand, et lille Barn og et Folk, der tilbad hende, kunde være tragisk nok, uden at sligt behøvede at støde til.