Aalborg Stiftstidende, 1837-12-20
Preussen. Det vide være vanskeligt at afgjøre, hedder det i en Skrivelse fra Berlin af 3die Decbr., om det er det hannoveranske Anliggende, eller Erkebiskoppen af Coln, der her foraarsager meest Spænding. Vi ville her først beskjæftige og med det, hvad der her nylig er bleven bekjendt om det sidste nævnte af begge Anliggender. Som man hører, har Kongen selv ved de vigtigste Berraadslagninger om denne Sag præsideret i Statsministeriet og afgjort i sidste Instants, af man nu maatte gaae bestemt tilværks imod Erkebiskoppen, da alle mindelige Forestillinger og Advarsler havde været forgjæves. Spørgsmaalet synes imidlertid med hver Dag af tiltage i Vigtighed, thi man har ikke, som det i Begyndelsen syntes, udelukkende at gjøre med Erkebispedømmet i Coln, eller de catholske Rihnprovindser, eller Preussens catholske Statsborgere, men egentlig, som det nu viser sig, med Bekjenderne af den catholske Religion overhovedet. De viser sig, at denne christelige Religionssect, der støtter sig paa en absolut Troe, hænger ulige inderligere og ivrigere sammen, end Bekjenderne af Protestantismen, der tillige støtte sig paa Fornuftens Erkjendelse. Hos hine bliver dette Anliggende til en almindelig Troessag. Den Jnteresse og Deeltagelse, hvormed nogle engelske og franske Tidender hav opfattet dette Factum, er et Beviis herfor og har været meget uventet; det forbereder os paa, hvad vi have af vente fra Rom. Man havde haabet, at finde en Støtte i Frankrigs offentlige Mening, men imod Formodning udhæve netop de Organer, som i Frankrig idelig ivre imod Cleresiets og i Særdeleshed Erkebiskoppen af Parises Anmasselser, i dette Tilfælde ikkun den preussiske Regjering, Vilkaarlighed, hvorved de rigtignok blive deres fortsatte Oppositionsystem, med alle dets afsindige Conseqventser, troe. I hvor lidet Grundet der end er i deres Fremstilling, saa have de dog, i Forening med et Brev fra O-Conne, der gaaer langt udenfor Sandheden, ikke forseilet at gjøre et Slags Jndtryk, fordi man sandsynligviis deraf seer hvor stort det Parti er, med hvilket man har at gjøre. Under disse Omstændigheder vilde det være høist ønskeligt, om man maatte kunne betræde den Udvei, der, som man siger, skal være bragt i Forslag, nemlig, at Østerrig, paa en vis Maade til Tak for, at man i Preussen optog Jndvaanerne af Zillerdalen, skal have erklæret sig tilbøielig til at indrømme Erkebiskoppen af Coln en lignende Ansættelse i de keiserlige Stater og imidlertidigen at optage ham den som Gjæst, Alt begribeligt efter Overeenskomst med Paven, Men høist sandsynligt vilde dette Forslag strande paa Erkebiskoppens faste Villie, idet han nu vel helst ønsker at staae som en Troes-Martyr. Et andet Rygte, som gaaer her, nemlig, at Erkebiskoppens Jver skal være gaaet saavidt, at han med en høi Dames Bistand i Berlin har søgt at formaae trængende Familier, ved Løfter og Belønninger og Fordele, til at lade deres nyfødte Børn døbe i den catholske Kirke og opdrage i denne Tro, har neppe nogen paalidelig Hjemmel. - J Modsætning til Ovenstaaende vækker den hannoveranske Sag mindre Interesse hos Regjeringen, end hos Publicum. Hos dette har den naturlig gjort meget Jndtryk og alle Kaffehuse og Conditor Saloner, hvor der holdes fremmede Tidender, ere overfyldte med Besøgende.