Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-09-30
Endskjøndt der bliver sat en bestemt Løsepenge, for at holde Haabet og Friheden vedlige hos dem Alle, saa er dog ved den besynderlige Maade og Viis, hvorpaa denne Løskjøbelse maae skee, deres Haab for det meste forgieves. Have de, efter at have erholdt Tilladelse til at drive en Haandtering, erhvervet sig Formue; saa tillader man dog ikke at de bruge den som Løsepenge. Tilbud af denne Slags, blev hidindtil altid afvist, af den Grund, at Dejen saa alligevel er lovlig Arving, til hvad hans Slaver, eier; ogsaa fremskyndes ikke sielden en saadan Arv, derved at man rydder dens Besidder af Veien. Men ikke nok, at Kristenslaverne sukker under umaadeligt Arbeide og virkelige Mishandlinger: ogsaa Spot, Haan og Beskjemmelse er deres Lod. Vantro Kristenhund, dette er den sædvanlige Til tel, hvormed man tiltaler Slaven og som altid ledsages med foragtelige Geberder, og ofte med Voldsomheder. Bliver den Fangne syg, saa maatte har omkomme paa Gaderne, hvis ikke spansk Velgiøren, hed havde opofret et lidet Fond til Stiftelse af et Hospital for fangne kristne Slaver, hvor de i det mindste kunne døe i Fred, Dog er der for at række dem Religionens Trøst paa Sygeleiet, kun en ene ste Præst, som med hans virkelig kristelige Iver dog er utilstrækkelig for tretusende Slaver; hvoraf desuden endnu hundrede ere adspredte paa Landet. Selv et Begravelsested efter sin Religions Brug, var indtil for ti Aar siden nægtet de kristne Slave i Algier og ofte blev deres Legeme i frie Luft henkastet til Næring for Orme og Rovfugle. Kun med megen stor Vanskelighed fik Carl den IV udviist for en uhyre Priis, en lille Plads foran Søen, som to siden har tjent til Begravelsesplads for de Kristne, uden dog at være beskyttet ved nogetsomhelst Kiendetegn, eller med nogensomhelst Indhægning. Saaledes leve og døe de kristne Slaver i Algier! Den ulykkelige. To Skolekammerater havde længe været skildte ad den Ene havde søgt at gjøre sin Lykke i Jndien, den Anden i Paris. Hiin var vel ikke uden Møie, men dog uden Uheld, bleven riig ved uafbrudt Stræbsomhed; endelig reiste han tilbage til Europa, og ilede til Paris for igjen at forene sig med sin Ven. Han spurgte med livende Deeltagelse efter ham, man undveeg i Begyndelsen at svare, endelig sagde man ham dog, at denne Mand ikke havde været særdeles heldig i sine Speculationer; han havde allerede to Gange maattet træffe en Overeenskomst med sine Creditorer; nu havde han for tredie Gang erklæret sig for insolvent, og ventede i en ubekjendt Krog indtil det ville lykkes ham, at formaae hans Creditorer, til at indgaae Forliig. Tredie Gang vil han ikke kunne overleve det, raabte Jndianeren, hvis ikke Forsynet havde skikket mig til hans Redning. Jeg tiller for at bringe ham Trøst og Hielp. Jeg er riig, derfor behøver han ikke at frygte for at blive fattig; men jeg frygter for den Fortvivlelse, som han ved sine fine Følelser, maae geraade i, ved saa gjentagne Ulykkes Tilfælde. Ned Møie erfarede han endelig hvorhen hans ulykkelige Ven havde flygtet. Han begav sig hen til denne skjulte Krog. Uventet holdt hans Postchalse stille for en Bygning, som laae midt i en fortryllende Egn, omgivet af prægtige Haver og synes at være et fandt epikuræisk Opholdsted. Efterat de første Glædes-Yttringer vare forbi, saade Jndianeren: "Jeg skjalv for at finde Dig et eller andet fælt og trøstesløst Opholdsted. Gud skee Lov, din Bopæl er saa smuk, som jeg nogen finde kunde være i Stand til at tilbyde Dig den. Du har altsaa havt Venner i Din Ulykke, som indtoge mit Sted. "Hvem mener Du da at dette Lyststed tilhører, svarede Hiin, det er dog med alle sine omliggende Herligheder vel værdt en hundrede tusinde Daler. Du gode Himmel, den er alt hvad der er bleven mig tilovers efter mit første Uheld, Man holdt et gladt Maaltid. En ypperlig Beværtning! fortræffelig Viin, Efter Bordet gjorde den Ulykkelige hans Ven det Forslag, til Vogns at besøge en nærliggende Skov. I det de morede sig der - thi den var af betydeligt Omfang, herlig vedligeholdt og overalt gjennemskaaren med lige Aller saavel for Jagt, som Lystpartier, sagde den Ulykkelige til sin Trøster: dette Sted er neppe sex hundrede Franker værdt, det er alt hvad jeg har reddet af mit andet Skibbrud.