Den Vest-Sjællandske Avis, 1819-11-13
Alle flittige og virksomme Landboere prise Regieringen for de i senere Tid givne Anordninger, hvis Hensigt er at frede om hver Mands Mark, Sæd og Plantning. Men, naar man paa den ene Side betragter Agerdyrkningens Fremskriden til meere og større Fuldkommenhed ved Jordernes bedre og meere videnskabelige Behandling, den Stræben efter flere Fold af flere Sædarter over og under Jorden; det Værn, der ved ovenmeldte Anordninger er sat om hver Mands Eiendom, at den der saaede og ene maatte høste, og Jordens Produkter ene høre Besidderen til; at Landmandens tamme Kreature, Heste, Kvæg, Faar og Sviin, samt smaae Kreature, Høns, Giæs og Ænder, der dog høre til Livets første Fornødenheder, give ham Klæde og Føde, ere med Rette giorte Fredløse i anden Mands Lod, Mark og Hauge, at Leie gaaer for Eie, saaat Fæstere og Beneficarii, Gaard- og Huusmænd, have den fuldkomneste Ret til hvert Straae, Kierne, Plante og Træe hans Jord frembringer; og endelig, at den, der vil lægge Kreaturer til og have Nytte af, er forbunden til selv at sørge for dets Pleie, Føde og Underholdning til alle Tider, i andet Fald og paa andens Græsgang optages, sælges ja dræbes og den tilføiede Skade erstaltes. Og nu paa den anden Side at see Adelvildtet ubehindret Nat og Dag – optages kan det jo ikke gaae i Bondens Sæd, fortære den, giøre Veie og Leie i den, og taale det uden nogen Erstatning, saa maa man tilstaae, det er den meest paafaldende Jnkonseqvence; Bondens tamme Kreature i Proprietairens Mark og Skov domfældte, men dennes vilde Dyr i hans Sæd og Hauge lovfredte; et næsten utroligt Kontrarium ved Siden af hinanden, en Ret, som en Grønlænder vilde kalde den høieste Uret. Vil man end indvende, at denne Adelens Jagtrettighed er baade lovlig og hævdet i flere Aarhundreder, saa svares: at denne, som flere Adelsrettigheder, vel ere usurperede i Aristokratiets og Lehnsvæsenets mørke og haarde Dage, da Bonden var Lehnsherrens Slave, han havde Hals og Haand over, paa en Tid da Bonden vel havde Pligter, men slet ingen Rettigheder, og Agerdyrkningen, langt fra at være det den nu er; at en Rettighed, som gavner 10, men fornærmer og skader 100, kan vel kaldes usurperet, og der staaer skrevet: Paa Uretfærdigheder, kan ingen Hævd fanges, at disse forældede Adelsrettigheder ere befundne saa ubillige, som upassende, med vore Tider, at selve Regieringen har maattet krænke dem, som f.Ex., at gjøre deres frie Jorder eller Hartkorn skattepligtige, hvilket Adelen og de med dem priviligerede og have antaget stiltiende. Beklageligt er det, at disse frie Jorders Skyldsætning, ei formedelst Statens uhyre Fornødenheder i og efter Krigen har været til Lettelse for Bondens ufrie Jord, der saalænge ene har maattet bære Byrden. Og man maa sikkerligen troe, at der blandt Adelen findes saare mange ædeltænkende, der, ved at renoncere paa ommeldte større Ret, gierne give slip paa den mindre, naar Almeenvel derved kan fremmes og Almeen klage afhielpes; og det uden Vederlag eller nye Tynge paa det noksom betyngede Hartkorn. Anmelderen nægter ikke at han er af samme Mening, som Forfatteren, der gav Anledning til disse Linier, og flere Gange har udladt sig dermed for sine Bekiendtere, at den Jordegodseier, som vilde opdrage Vildt til sit Spisekammer eller til Salg, burde opdrage og føde det i egne indfredede Skove eller Dyrehauger, og hvad Vildt, der er uden for paa Bondens Jord, hvoraf han skatter, skylder og skal leve, være fredløs. Ogsaa erindrer han, at have læst i et Hefte af Landekonomiske Tidender er Stykke, der slog paa samme Streng om Vildtets Skadelighed for Bonden, og at der tænktes paa at faae Skaden afhiulpen, men det blev derved.