Norske Intelligenssedler, 1764-01-11
Tanker. Nat Byevisk og aldrig meer Du torte Leed i Tidens Kiæde! Vor Suk og Sorg, vor Lyst og Glæde Jeg med din Flugt i Følgaar. O, flygtig Tid, min Geist foer hen Mod Ævighedens første Skranker, At søge dig; men kom igien Udmattet af forgieves Tanker. Hvor o, forunderlige Gud! Hvordan, tør jeg Din Lov randsage. Kand Vid og Kunster Dig opdage Kand Viisdom selv Dig grandske ud Forsøg, udødelige Siæl! De Evner som Dit Væsen eier. Du som et Ønske for Dit Vel Til Evigheden immer dreier. Uagtet man allerede i forrige Uge haver opvartet de høystærede Læsere med nog Vers paa dette nye Aar, vil man dog atter igien fornøye Skiønnere af ved Smut Digte-Kunsten med nok et, til Ære for sammes ubekiendte sindrige Forfatte der er det under Opskrivt: Tanker og Tiden. Et Byeblik og aldrig meer Du studser, hvilket Bundløst Hav Du dorte Leed i Tidens Kiæde! Som Viisdom og Almagt opfylder: Vor Suk og Sorg, vor Lyst og Glæde, Forundringer Dit Syn indhylder; og med om Flugt i Følge seer. J hellig Frygt Du bryder av, flygtig Tid, min Geist foer hen Og standser ved den Bredde, hvor Mad Ædighedens første Skranker Din Tanke i sin Flugt Dig taber; At søge dig; men kom den Du knæler for en ævig, stoer, En god og en almægtig Skaber. Udmattet af forateves Tanker. vor -- o, forunderlig Gid! Hvad, fritter Du endnu, o Siæl! var opnaae de høystærede Læsere ved nogle atter igien fornøye Skiønnere af det Smukke for sammes ubekiendte indrige ForfatterVeil Tiden. de det studsen, - sigeligt indløst Hav Som Priisdom og Almaat opfylder Corindrinaar Dit Syn indbylden; J hellig Frygt Du bryder av, da stand ved den Brødde, 7 Din Tante i sin Flugt Dig taber; Du knæler for en ævig, stoer, En god og en almægtig Skaber. Hvad, fritter Du endnu, o Siæl! Skal da Nysgierrighed Dig føde? Og Dig indhøste Kundskabs Grøde, Til et lyksaligt, evigt el Velan, send da en Speider ud, Som Dig maaskee kand Kundskab give Hvi Verdens Alt, frembragt af Gud, Et Rov for Tiden skulle blive. Tvighedens Mellem Rum, Et vel udviklet Chaos praler, Og om en ævig Almagt taler, Saa Atheisten selv bliv stum. Et Vunderværk, hvor Viisdom staaer, J Støvet tegner Himlens Ære; Og dette Monument forgaaer, Hvi maatte det ei ævigt være? Var det mod Din Bestæmmelse: At Tiden intet skulle levne, Min Gud, som Du ej selv gav Evne, At staae imod Forsvindelse? Ak, ja! Dit Vink fuldbyrdede Alt hvad Din høje Lov befaler; Jeg nu Din Hensigt skimtede; Min Geist fra Gisninger neddaler. Paa Visheds Grund den hviler, naar O, Siæl, ved Eftergransknings Jver Dig Verden nu opklaret bliver, Da Tvivl og Plage Dig forgaaer. Jeg lærer da hvad Verden er. En Plante-Skole den maa være, Hvor Gud indlader Mennisker, For at opælskes til Hans Ære. Her seer jeg Tiden deeler ud Et yndigt Foraar, delig Sommer, En frugtbar Høst, derefter kommer Den mørke Vinter, Ak, min Gud! Om Sæde=Læren. Et sundt Morale lægger Grunden til andre nyttige i disse Maader ligesaa meget, som den sande Theologie. Her takler al Naturen av, Og hist blant Dødens Mulm og Skygg Der staaer en skiult, dog sikker Grav, Den Boe, hvor man kand hvile trygge. See, hvilken Sværm Forandringer Der hvirvler ud fra Tidens Vinger, Som nu et frem, nu et bortbringer, Av hvad i Jordens Eie er. Saa intet er af Jordens Alt Paa Varighedens Marmor bygget; Men bliv for Tidernes Gevalt Nedfældet, fløyset, eller rygget. I Daarer, som Hvorhen derfor, Saa mange Lyst-Pauluner bygge, Og i Usikkerhed saa trygge.