Jyske Efterretninger, 1767-03-20
En gammel Mands Tanker. Tidens hastige Løb, de korte Glædes Dage, Alderens hastige Komme, og vort jordiske Livs Skrøbelighed foraarsage i en fornuftig Siæl en Alvorlighed, der kommer ham til at sukke over den Tid, han i sin Ubetænksomhed har bortdrevet. Mine Ungdoms Dage ere bortel mine Uskyldigheds Dage ere forsvundne de Dage, da jeg ikke søgte andet end min Fornøyelse, og Sundhed var et Gode, jeg ikke skiønnede paa, de have tilligemed mine Aars Foraar forladt mig, uden at kunde nogen Tid faaes tilbage igien. Det som falder os i Øynene af Verden, som vi saa lidet kiende, er just dens kiønneste Side, De Ting, Objecter, som komme for vore opmerksomme Øyne, gjøre Verden til et prægtigt Skuespil for os, hvori hver Act giver os nyeBegribber, og hvor vi i hver Scene finde noget Nyt. Hvor behagelig er ikke Omgangen med dens Beboere, naar de, for at behage Børn, selv blive til Børn, og vide at skiul deres vilde Natur under Mildheds og Oprigtigheds Maskelhvor indtagende er ikke Sandhed, naar den i Ungdommen, bliver antaget uden Fordomme, hvor lyksaligt er det unge Menneske, hvis Siæls Kræfter begynde at udvikle sig under en opmerksom Faders Opugt, som veed til Rytte at befordre hans Opvext, og som i sammes Moedenhed og Fuldkommenhed finder den beste Velsignelse, som tilig giver det lærvillige Gemyt ret Begreb om hvad der er Godt, Ædel, og Stort, som selv er et Mynster af det han lærer, som giør det unge Hiertes Lydighed til Øyemedet for sin ivrige Bøn, og finder i samme en fuldkommen Belønning for al sin Kierlighed saadan en Fader skal sætte den indtagende Lærdom og Guds Dyrkelse imod de hæftige Begierligheder og den medfødte Tilbøyelighed til Laster; han skal vise den største Fornøyelse i Dyden selv, og glemme den Belønning, han vist kan vente derfor, han skal aabne dens Liggendefæe, og det det unge Hierte skal derved blive rørt, og sikke til Gud, at Godheds Udspring og det glimrende Haabs høye Øyemeed. Ach den rette Bedrøvelses Taare kiender Ungdommen, endnu ikke dens bedrøvede Timer ere som Skyer paa en klar Sommer=Dag, som hastig komme, og hastig forsvinde; De gjøre Solens Lys behageligere, og ophøye dens Glands, naar de for en kort Tid have berøvet os den. Himmelske Dyd, Lysets Dotter, du som fordum i min Anførers Haand var et Lys for mig i min Ungdom, du har forladt mig, da han gik over til et bedre Liv. Ofte har jeg vendt mig fra den forstyrrende Glæde til dig. Mit Hierte stod aaben for dig; men din Glands har gjort Mørket af de Skyer, som omgave mig, endnu sortere. De have sat en urigiennemtrængelig Dæmning for dig. De bleve til en Afgrund, hvis Indgang Solen oplyser, medens mørke og øde Skygger regiære inden i den. Jeg kiendte dine Gavers Rigdom. Din Magt udbredte sig for mine søgende Øyne i de mangfoldige Ting, som ere beskrevne, og i Grav skrifterne over de Viise, hvilke ret vare skabte, som jeg selv vilde ønske at være. Jeg vidste, hvorledes dine stedsevarende Altere røgede af Helters Blod; Hvorledes en Cato havde opoffret sig til dig; Og hvor ofte, under et andet Navn, Millioner Mennesker ere gaaet i Jlden for din Skyld, eller ere døde under deres Forfølgeres mordiske Sværd. Men naar jeg allene tænkte paa mig selv, fandt jeg i din Roes snarere de glimrende Farver af ophidsede Hierner, end Sandhedens stille tiltrækkende Kraft, snarere de enthusiastiske Ophævelser af en stærk bevæget Indbildnings Kraft, end de virkelige Egenskaber af din indvortes Værdie, snarere Vey til Ulykke, end det gyldne Haab om bedre Tider, og den Belønning, som uudtømmelig skal flyde ved Siden af dig. Brutus strider med Philippo om Frieheden; den sidste Romer maae vige for Fiendens Overmagt. Forbandede Dyd raabte han iblant det lidet følge af hans flygtige Stalbrødre, du er et blot Navn en Slave for Lykken! for dig har jeg grebet en Skygge, saaledes talte han, og styrtede sig paa sin Vens Sværd imod hans Villie. Saaledes løbe Ungdommens Dage bort: saaledes gaaer Sindet, iblant de hæftige Passioner, fra een Meening til en anden, fra een Troe til en anden. Saa kommer Sygdomme og ryste vores Ungdoms Kræfters Støtter; da siunker Forfængelighed kraftesløs ned under Sundhedens Nedbrydelse. De matte Øyne see for os vore afdøde Venner, bag os Skræk og i det Tilkommende - - - en Ævighed den gandske Skabning synes tilsammen i Stilhed at falde bort; Dødens truende Lee svinger sig forskrækkelig rundt om for vore Øyne, og vi finde allerede i hvert Aardedrag Døden. Ach, hvor trøsterrig er i disse bittre Timer Troens og Lydigheds Kraft, den udøser i Forskrækkelsens Dal den lægende Balsom over os, end ogsaa da, naar Lægerne selv med en tavs Medlidenhed sukke over deres Udygtighed. Den giver os paa Bredden af det Timelige et nyt Liv. Men i Sindets uforstyrrede Rolighed, i Vederqvægelsens og Glædens Dage forglemme vi næsten Gud, ved hvis Fødder Solen og Verden ligge som en Hob Støv. (Fortsættelsen skal følge.)