Norske Intelligenssedler, 1806-12-09
Efterstaaende sandfærdige Tildragelse forekommer mig saa mærkværdig, at den fortiener offentlig Bekiendtgiørelse - og bedømt af Sagkyndige - maaske nøiere og grundig Undersøgelse: En Pige her af Menigheden, omtrent nogle 40 Aar gl., ved Navn Anne Svendsdatter, der i flere Aar har været forsørget af Fattigvæsenet ved at indlægges paa nogle Gaarde, da hun stedse har været skrøbelig, sengeliggende og behæftet med det saa kaldte Fang, blev den 1ste Novbr. d. A. ført til Gaarden søndre Sloren, for der at forblive Natten over og næste Dag føres til en anden Gaard, hvor hen skulde modtages for en Tid som Jndlæg, strax efter hendes Ankomst til Sloren blev hun forsynet med Spise og lagt til Sengs, som sædvanlig ved Folkenes Hielp, da hun i lang Tid ei har kunnet komme i eller af Sengen uden fremmed Haand; hun laae om Aftenen stille og rolig, som hun pleiede, talede med Konen i Huset, men om Morgenen den 2den Novbr. var ovenmeldte Pige borte, uden at noget Menneske i Huset havde mærket hendes Bortgang om Natten, Folkene søgte derpaa med yderste Flid, paa ethvert optænkeligt Sted efter hende, fik deres Naboer til at hielpe sig at søge fiern og nær, vedbleve med denne Eftersøgen næsten daglig lige til den 17de Novbr. - men forgiæves, endelig opdages hun af en Hændelse i Udmarken til Gaarden Lund - omtrent 1/4 Miil fra Sloren - den 19de Novbr. af en Huusmandskone, liggende under et stort Grantræe, levende og med fuldkommen Bevidsthed; bemeldte Huusmandskone hialp hende strax til sit Huus, hvor hun gav følgende Forklaring: hun vilde om Natten paa Sloren gaae ud i et naturligt Erinde, og tog derfor sine Klæder, paa, men da hun kom ud blev hun fortumlet i Hovedet, kunde paa ingen Maade finde Døren igien, og vidste siden intet af sig, indtil hun kom til sin Bevidsthed igien paa det Sted hvor hun siden blev funden; i al den Tid hun opholdt sig paa dette Sted i Skoven, var hun saa yderlig mat, at hun ej kunde, uden ved at krybe - og endog da ofte falde overende - naae hver Dag til et lidet Vandhul, nogle Skridt borte fra Stedet, hvoraf hun drak et par Gange om Dagen, og da dette frøs til, saa at hun ej kunde faae Vand, lagde hun sig ned paa Knæe paa Jsen for at optøe saa meget, at hun kunde lædske sig paa, hvilket var hendes eneste Livs Ophold i al den Tid hun var borte; Veiret var i den Tid meget ublidt, i de første Dage Taage og Regn, derpaa stærk Frost og lidt Snefog, og de sidste 2 Nætter og mellemværende Dag en stærk Storm med Slud og tilsidst skyllende Regn. Jeg besøgte hende selv Søndagen den 23de Novbr. paa Gaarden Braate, hvor hun selv gav mig ovenstaaende Forklaring, var ved fuldkommen Bevidsthed, og kunde tale tydelig og forstaaelig; hun havde ingen synderlig Madlyst og kunde ei beholde det lidet hun spiste, men tørstede meget og vilde ingen Ting heller have end Vand; hendes Mave var haard, hendes Fødder havde lidt meget af Frost, da hun var daarligst forsynet paa Benene, men saae forresten ikke saa affældig ud, som man skulde formode efter hvad hun i den lange Tid havde udstaaet. Pigen lever endnu, da jeg skriver dette, men vil rimeligvis ikke kunne leve længe. Skulle dette rædsomme Bidrag til den menneskelige Elendighed, af en eller anden Sagkyndig, Læge især, agtes mærkværdigt nok til en nærmere Undersøgelse, hvoraf Resultatet kunde gavne Videnskaben, da vilde jeg glæde mig ved at have opfyldt en Pligt mod Menneskeheden ved denne Bekiendtgiørelse, og tilbyder herved alt hvad der staaer i min Evne for at bidrage til dette Øjemed, hvis ikke, vil dog i det mindste enhver, der føler sand Deeltagelse for sit lidende Medmenneske, ikke ligegyldig læse ovenstaaende. Høelands Præstegaard den 28de November 1806. Paludan, Sognepræst for Høeland.