Viborger Samler, 1779-04-12
Fortsettelse af No. 14. vilket Syn for mig, at see hende under Folgeskab næsten af den heele Stad, under Pøbelens spottende Larm, i den bedrøveligste Tilstand, med forrevet Haar, omflaggrende Stykker af hendes Klædning, afklæd indtil Snørlivet, med blødende Ører, af hvilke man havde revet Øreringene, med opkrattede Hænder og Ansigt at komme tumlende Gaden igiennem, eller rettere, blive dreven af Mængden den. Hun græd skiulte hendes Ansigt, og man rev hendes Hænder tilside, og det, som var det skammeligste, Folk, der bildte sig ind at være fornemmere og derfor og klogere, end den heele øvrige Stad tilsammentaget, kunde med den inderligste Fornøielse betragte i Vinduerne dette Sørgespil, og lydelig sige. Den Modenar! Hun har fortient det! Himmel, naar skal vi igien gaae nogne, thi da, tænker jeg, skulde Mennesker være meget fornuftigere og rimeligere. Jeg modtog hende ved Døren paa vort Huus, lukkede den hastig til, og fandt denne Gang ikke for got at udsætte mig for den afsindige Pøbels Raserie, for at hevne mig; eller meget meere, jeg kunde ikke tænke paa nogen Hevn, saa meget rørte det mig at see min Kones Mishandling. Jndtil det Jnderste var jeg bevæget, og løb af een Krog i en anden for at skaffe hende Lindring i hendes Skræk Hun besvimede et par Gange; jeg bestrog hendes Tindinger, raabte, for igjen at faae hende til Live, løb, gik bort, kom igien, kyssede, trøstede, klappede hende, kort sagt, jeg giorde alt, hvad en kjerlig Mand kunde giøre imod sin ulykkelige Kone. Jeg tænkte i det Øieblik ikke det mindste paa, at hendes Skam og var min; vist ikke, der var nu intet hos mig, uden om Omhyggelighed, Medlidenhed, og - Kierlighed, som hos en veltænkende Siel altid indfinder sig i slige Tilfælde, om den endog tilforn aldrig har været ret stærk. Dette maa jeg endnu sige til Politiets Ære, da min Kone var kommen beskæmmet og næsten forreven ind i hendes Huus, sendte man et stærk Korps Tropper, for med tilbørlig Eftertryk at standse og afværge denne Mishandling. Min Min Kone kunde ikke overleve en saadan Skam hun faldt i en hidsig Sygdom og døde, og af alle mine Koner har ingens Død rørt mig meere end hendes. Jkkun dette var mig ærgeligt, at hun først skulde beskæmmes, opkrattes, stødes omkring, og endog sætte Livet til, førend jeg kunde elske hende. Hierte, du er dog den forunderligste, den puseerligste iblandt alle Skabninger paa Jorden, endnu ærgrede det mig meere, at mine Medborgere vare saadanne Umennesker, der ikke engang ved min Kones Død kunde tilfredsstille deres rasende Vrede over en Forfængelighed, eller Singularitæt - andet var det viist ikke, men gjorde endnu et Opløb ved hendes Liigbegængelse, og snart hviskede imellem sig selv, snart lode mig offentlig høre de meest ondskabsfulde Spotterier og Bagtalelser; ja en lang Tid derefter var min afdøde Kone den eneste Materie til Samtaler ved Mandeltærter, og ved Ost og Brød, ved Kaffeekanden og Øllglasset, og alle hendes Handlinger og heele Liv blev saa nøie anatomerede indtil det allermindste, at Ormene i Graven ikke graadigere kunde angribe hende. – Dog maa jeg og her lade Magistraten vederfares den tilbørlige Ret; da Liigbegængelsen var forbie, lod den sin heele Garde trække op. Min Plan var denne Gang forskiellig fra alle dem, jeg nogen Tid havde gjort mig efter en Kones Død, - siden mine Omstændigheder vare forskiellige. Jeg besluttede aldrig igjen at gifte mig, men at trække min Kones Midler ud af hendes Paarørendes Fælledskab og anvende dem til at kiøbe et Gods, hvor jeg indtil min Død vilde leve i philosophisk En Co. Eenlighed, som Genser=Borgeren, hans Hypokondrie undtagen, fornøiet med mig selv og den heele Verden - hvilket man best kan være, naar man ikke behøver at leve i den store Verden - i Selskab, af en god Bog og mit eget Hoved - Skade kun, at Eenlighed udelukker Hiertet, om ikke ganske, saa dog for Halvdeelen. Som besluttet, saa gjort. Jeg blev Besidder af et Gods og min Friehed. En Dag, da jeg paa en tankefuld Spadseregang, hvor jeg snart lod mine Tanker hefte sig paa de nærværende Gienstande, snart lod dem frit giennemstreife den heele Verden, gik igjennem en Birkeskov, hvor Veien var afskilt fra Marken ved en enkelt Rad Træer, blev jeg under et Træe en Pige, vaer, der holdt noget i Hænderne, og med opblæste Kinder aandede derpaa. Jeg stod stille og saae, at det var en Fugl, som hun blæste i Nebbet. Jeg betragtede hende nøiere, i sær da hun lagde den halvslaggrende Fugl ned i Græsset, reiste sig op, og besaae den med Medynk. (meere følger.) Svar paa det i Samleren No. 13. Vel har Forordningen af 21de Febr. 1702 Art. første, til evig Tiid ophæved Vordned=Ret; men Land Militie=Forordningen af 14de Sept. 1774 Art. tredie binder disse ved Godserne fra deres 4 til 40 Aar, sandt nok at bemeldte Forordning i dens 41 Art. ophæver alle tilforn udgangne Land Militie=Forordninger og Reskripter; men derfor ophæver den ikke Forordningen af 1ste Julii 1746 om adskillige Poster NB. Land god godset vedkommende dens anden Art., som ganske forbyder udtiente Land=Soldater, end sige andre Bønder=Karle at nedsette sig paa andet Gods, end hvorfra de ere udskrevne, hvor de og ere forbundne at antage Huus eller Gaard; og skulle det holde Stik, at en Bonde=Karl maatte reise bort, hvorhen han lystede, naar han var 40 Aar, saa ville fast intet Jordegods kunde bestaae, men maatte blive ganske øde for Beboere, som forbydes i Forordningen af 6te Junii 1769. Det voves altsaa at stige: at en Proprietairs Ret til Godsets Mandskab vedvarer indtil Døden, og lige saa lidet er det rimmelig, at bemeldte Forordning om Land=Militien rettelig kan forstaaes, at Forældre maa udsette deres Børn, imedens de ere smaae, for at lade dem fylde deres 4 Aar, hvor de lyste, og derved befrie dem fra Godsets og Hs. Majestæts Tienesters Pleie; thi naar saadanne formeenentlige Forordningens underfundige Overtrædere skulde nyde den hensigtende Fordeel af deres Opfindelse, saa ville det vel give de Følger i Tiiden, at de fleeste Godser bleve ganske blottede for Mandskab; altsaa er det rimmeligt og en stor billigheds Lov, at en Proprietair eller Lægt kan giøre Heftelse paa Drenge=Børn af hans eller det Gods, naar de fødes, endskiønt de ikke indskrives i Reserva=Roulen, førend de ere 4 Aar.