Berlingske Tidende, 1836-04-19
J Henseende til Afgiften, som for Finantserne var saa vigtig, kunde det bedste Tilsyn fores i Kjøbstæderne. Kjøbmanden sorterede og rensede sit Korn, og det ringere og urene gik da – saafremt det kunde betale sig i Kjedelen, men det var ikke alene det lettere og maadelige Korn, som under den anførte betingelse kunde anvendes til Brændeviin, det var meget mere det sværere ofte vægtigste Korn, men som manglede den til Brød og Malt fortrinligen søgte Farve, og som derfor ikke saa godt kunde anbringes i Handelen men som dog kunde besidde de første Egenskaber for Kjedelen. Paa Landet derimod, hvor Godseieren nødtes til at bruge det Korn, som han havde avlet eller faaet i Landgilde af Bønderne, vilde Hvede og Byg af første Qvalitet, endog for Englands Ølbryggerier, ofte til betydelig Skade for Eieren og Landet kastes i Kjedlen, da denne Qvalitet af Korn ikke sjeldent stod i 40 til 50 Procent høiere Priis i Udlandet end det Korn, som i Brænderierne vilde svare bedre Regning. – Den af Taleren i det andet Punkt af Amendementet anførte Calcule, over det Antal Kreaturer, som ernæredes af Brænderierne, formodede han at ville omtrent stemme med Virkeligheden, men det vilde i alt Fald ikke komme saa nøie an derpaa, da et forbedret Agerbrug vilde afgive et større Resultat, end det af Taleren anførte. Ved det fjerde Punkt bemærkede han, at det vigtige Næringsmiddel, som Kartofler afgave til Qvægets Fodring, især hvor det skulde fedes, fortjente største Opmærksomhed, men det vilde være vanskeligt og maaskee umuligt, især paa Landet, at controllerere den Misbrug, som kunde finde Sted ved de Brænderier, hvor Kartofler anvendtes, naar Redskabet brugtes. Henseende. til Korn i stedetfor hertil. til det femte Punkt yttrede Taleren, at da de Brænderiberettigede i Kjøbstæderne vare berettigede til at forstørre deres Kjedler imod at betale høiere Afgift i Forhold til Udvidelsen, formeentes det, at i Tilfælde af, at Conjuncturerne maatte tilraade en forøget Brændeviinsdrift, flere Kjedelers Anlæg først paa de i dette Punkt nævnte Vilkaar maatte bevilges dem, som i Kjøbstæderne allerede vare i Besiddelse af Brænderier. Et Medlem bemærkede, at den største som Landbrænderiers Anlæg vilde Skade, medføre, vilde være med Hensyn til Moraliteten, da Drikfældighed vilde blive udbredt. Etandet Medlem meente, at naar ligeBeskatning for Landbrænderierne og Kjøbstæd brænderierne blev paabudt, saa vilde al Ulempe hæves, hvortil imidlertid dog flere Medlemmer bemærkede, at de ansaae det umuligt at controllere Landbrænderierne, og følgelig blev og Lighed i deres og Kjøbstædbrænderiernes Beskatning umulig. Proponenten, Procurator Nye, kunde ikke indrømme, at Resolutionen af 19de August 1835 ikke skulde være noget Lovbud; thi om den end ikke i sin Form var det, saa skjønnede han dog ikke rettere, end at den var det i Realiteten, idet den greb væsentlig ind i Eiendomsvæsenet og Skattesystemet. Skulde Resolutionen forstaaes efter dens Ord, som den vel maatte, da var den, om just ikke en Jndbydelse til Landbrænderiers Anlæg, saa dog en Tilkjendegivelse af de Vilkaar, under hvilke de kunde forventes bevilgede, og da disse Vilkaar alene bestode deri, at Brænderiernes Bevilgelse ikke maatte være til nogen særdeles Skade for Kjøbstæderne, og at de ikke kunne anlægges i kortere Afstand fra en Kjøbstad end 1 Miil, men Ordet særdeles var høist relativt, og deres Anlæggelse i en saa kort Afstand fra Kjøbstæderne vilde være til megen Skade for Brænderierne i disse, saa var det klart, at de sidstnævnte Brænderier ved Resolutionens Bekjendtgjørelse vare undergaaede en Forringelse i Værdi. Sluttelig fremsatte Taleren det Amendement til det første Jndstillingspunkt, "at det allernaadigst maatte behage Hans Majestæt herom at lade den fornødne Bekjendtgjørelse udgaae, saa at det kom til offentlig Kundskab.