Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-10-10
Hvorvidt det altsaa nu kan være ønskeligt og billigt og hvad enhver Rettænkende maa ønske, at Godseierens Rettigheder ved eensidig Kontrakt om Hoveriet, skulde angribes, og indskrænkes i deres lovlige Eiendom i Staten, som denne bør soutinere dem i, kan ei indsees. Da nu Godseierens og Bondens giensidige Forhold betydeligen er forandret, ikke alene ved de udkomne Love, men i Særdeleshed ved hvad der ideligen skrives i denne Sag, og derved, at man deels direkte deels indirekte søger at opbringe Bonden imod Godseieren og indbilde hiin at han stedse forurettes, i Særdeleshed ved Hoveriet, (uagtet han frivilligen. har indgaaet det ved Gaardens Modtagelse) saa var det vist ønskeligt, at der i Forholdet imellem Godseieren og Bonden skeete en Forandring paa en for begge tienlig Maade. Denne Forandring troer man bedst kunde skee ved at ophæve al Fæsteforpligtelse og derimod give Eieren Ret til at giøre sig sin Eiendom saa nyttig som han bedst kunde, ved at forpagte den bort paa de Konditioner han kunde blive enig om med Forpagteren, enten blot Penge, eller Penge og Arbeide. Bonden leed intet Tab; thi: 1) blev ingen Kontrakt brudt; 2) har Bondestanden ei Privilegium paa at faae Bøndergaarde ubetinget i Fæste, da disse kunne bortfæstes til enhver Anden, følgelig er det kun Bøndergaards=Jorder, der have dette Baand paa sig, og Bonden kan jo ei forurettes ved at det hævedes; 3) fik Godseieren sin Eiendomsret frie igien for disse Baand, hvilket var billigt, da han i mere har Rettighederne, hvorfor disse Baand i Fortiden vare ham paalagte, Jngen forurettedes derved eller havde endog blot billig Krav paa at nyde denne Fordeel paa Godseierens Bekostning; 4) vilde Agerbruget vinde, idet saavel Hovedgaards Markerne som Bøndergaards-Jorderne vilde blive i høiere Priis og bedre drevne, som var en Fordeel for Staten uden Tab for eller Vilkaarlighed mod Nogen. Da vi dog ideligen faae Raad om at følge denne eller hiin udenlandske Skik, som ei godt kan forplantes eller trives i vort Klimat, især hvad angaaer Sydens, indsee vi ikke, hvorfor vi ei skulde følge den Nations Indretning, som vi i alle Henseender er nærmest beslægtet med, nemlig England, hvor denne Indretning findes, og det er klart at alle Godseiere og Forpagtere der staae sig vel, samt at Agerdyrknings Kulturen der er paa sit høieste Trin, og at Fattigdommen i England ei skal søges hos Forpagteren, men i Arbeids- og Fabrik=Standen, hvorfor man vist ikke behøver at befrygte, at det her vilde farøge Fattigdommen iblandt Bondestanden. Der er i Kiøbenhavnsposten No. 185 S. 186 gjort opmærksom paa, at Bonden ei vilde blive blottet for Erhverv, eller for at erholde Gaarde, især naar Regieringen forhindrede Godseieren i at lægge flere Gaarde sammen, da Godseieren vist helst vilde bortforpagte Gaarden til Bønder, især i Førstningen. og fordi Bygningerne ikke kunde være tienlige for Andre, og det var for kostbart at opføre nye, og vi tilføie blot at dette er vor Mening, og at Jyllands mange udyrkede Jorder (Heder), der foruden vilde give den drivtige Bondefamilie Leilighed nok til Erhverv. Bonden, som Forpagter, vilde eihave alle de hidtil havte Beneficier at stole paa og vilde altsaa, fordi han maatte, arbeide sig frem, da han derimod under nærværende Forhold og med saadant Medhold som han har, demoraliseres mere og mere, da han formelig opmuntres og understøttes i at bedrage og chikanere Godseieren, og ansee det lovligt at giøre al mueligt Brud paa den af ham frivilligen indgaaede Kontrakt med denne. Vi vove derfor at troe, at denne Anskuelse fortiener at tages i Betragtning, da den er beviist at være sand, begrundet paa Fakta, og er ligesaa vigtig i kameralistisk og politisk som i moralsk Henseende, og vi troe, at her ene bør være Spørgsmaal om Statens Vel, som umodsigelig befordres ved dette Forslag, men ei om at frarove Noget af Godseier nes Eiendomsret til Bondens Fordeel, hvilket Staten netop skal beskytte dem imod.