Berlingske Tidende, 1772-06-19
Fra Jtalien, den 26de Mai. J Florenz er nyelig død en liden Pige, ikkun paa 8 Aar, hvis Skjæbne og Tildragelse har der gjort temmelig Opsigt, ligesom samme og virkelig ere besynderlige. Dette Barn er født i Mayland. Dets Moder, som ved en tilig Enkestand blev sat i kummerlige Omstændigheder, saae sig nødsaget til at gaae i Hospitalet for at finde Hielp og Bistand i en Sygdom, hvoraf hun døde. Hendes Barn blev af Hospitals Forstanderne overladt til en Kone i Staden, som begierte samme, for at opdrage det. Denne lille Pige fandt hos bemældte Kone ikke den ømme Kiærlighed, som det var vandt til at nyde hos sin Moder. Barnet kom ofte løbende grædende, for at søge denne gode Moder i Hospitalet, hvor det havde seet hende at blive baaren bort. Man sagde til det, at hun var død, men dette Udtryk var for hende ikkun et Ord, hvorom hun endnu intet Begreb kunde giøre sig, og kunde ikke holde hende fra at græde, og bestandig igien at forlange sin Moder. For at trøste hende, sagde een af Opvarterne i Hospitalet, at hun var gaaen til Paradiis. Kan jeg da ikke og spurte Barnet begiærlig, komme derhen. Man svarede ja dertil. Fra den Tid af digtede og tragtede hun derefter. Den Længsel at see sin Moder igien, indtog hende ganske. Hun tvilede ikke paa at der jo maatte være et Sted omkring ved Mayland, som heed Paradiis. Nogle af hendes Pleye Moder en Dag bekomne haarde Ord bragte hende ganske til den Beslutning, Dagen derpaa at forlade samme, for at opsøge det Land, hvor hendes Moder boede. Hun reyste og virkelig bort, ganske allene uden Penge og anden Formue, end den hun havde paa sig, gik betiende fra en Stad til anden til Florenz, hvor hun imod Slutningen af sidste Carnewal ankom. Hun spurte alle dem, som mødte hende, hvor Veyen gik til Paradiis, og fik af dem ikkun en Almisse, og det Svar, ey at være saa dumdristig. En Dag kom hun i Ursuliner Klosteret. Opvarterinden, som hun bad om en Almisse, havde den Curiosttet, nærmere at udfritte hende. Paa det Svar, at hun søgte hendes Moders Land, som hun ikke kunde finde, med Begjæring, at den gode Nonne vilde sige hende nogen, som viste hende Veyen derhen, blev Nonnen endnu mere begiærlig efter at spørge, og Barnet meere snaksom, og fortalte saaledes sit ganske Forehavende og Skiæbne. Nønnen lodderfor ikke denne lille Pige gaae videre sort, men pleyede og forsørgede hende med alt det Fornødne til hendes Restitution af et slemt Tilfald, som hun af udstandne Strabadser paa den lange Reyse, og af Kuld havde faaet i Fødderne. Men hun var neppe kommen under en Wund Læges Hænder, førend en farlig Sygdom, og for nogle Dage siden Døden, den sikkerste Veyviser til Paradiis, overfaldt hende. Da Regieringen erfarede dette Barns Tildragelse, mældte den saadant til Mayland i den Formodning, at den Afdøde kunde maaske være af god Familie, og samme være bekymret over dets Fraværelse, og tog herudi ikke feyl. Siden have nogle Formuende Parørende fra dette Barns Føde=Stad, givet sig tilkiende, som ikke have vist hendes og hendes Moders Skiæbne, eller, medens de levede, ikke agtede om at vide samme. Efter ders Begjæring bliver nu hendes Liigbalsammeretet, og skal sendes til Mayland, hvor de vil lade samme Standmæssig begrave.