Aalborg Stiftstidende, 1845-02-26
J Torsdags (den 20de) opførtes for anden Gang under almindeligt bifald, der kun blandedes af enkelte svage Mishagsyttringer, H. C. Andersens nye Eventyr Komedie "Lykkens Blomst, der ogsaa ved dens første Opførelse tilkjendtes fortjent bifald. Vi have herved atter havt Leilighed til at see et skjønt Product af denne vor Digters rige Phantasie i den Sphære, hvori han lettest bevæger sig, nemlig i Fremstillingen af det paa harnlige Tanker rige Eventyr, De Forvandlinger og den Tankens Henflytten fra den nuværende Tid til den forbigangne og omvendt, som et saadant Motiv stedse fordrer, lader maaskee dette ei ganske egne sig for dramatisk Fremstilling; men naar denne Feil opveies af en saa fortrinlig Udførelse, som her har været Tilfældet, kunne vi umulig andet end misbillige de Yttringer af Mishag, som, skjøndt kun svagt, saa dog have ladet sig høre ved dette Stykkes Opførelse saavel denne som første Gang. – Da vi formode, at det vil være kjært for vore Læsere i Provindserne, der med Jnteresse følge vore Kritikeres Bedømmelse af nye dramatiske Arbeider, men ikke som Hovedstadens Publicum, for at sætte sig tydelig ind i Forholdene, kunne overvære Opførelsen her, at faae et billede af Gjenstanden, for disse Domme, ville vi her fremsætte et Resume af omtalte Eventyr=Komedie: Hovedideen, der gaaer igjennem Stykket, er et Beviis paa at kun indre Ro og Tilfredshed, og ikke ydre Magt og Ære, kan skabe Menneskets Lykke. Et ungt Ægtepar, en Skovfoged med sin Hustru, og deres spæde Barn fremstilles at føre et roligt, sorgfrit og lykkeligt Liv, hvis Vedbliven de alene troe at beroe paa evig besiddelse af en Blomst, "Lykkens Blomst, som de ved et Tilfælde have fundet. Deres stille Eensomhed tilbringe de med Læsningen af Evalds Skrifter, i hvis ene Bind de gjemme Blomsten, deres kjære Skat. Af Forglemmelse lade de Bogen ligge udenfor deres Hytte, og en lille Nisse, der har Fornøielse af at drive sit Spil i Huset, røver imidlertid Blomsten. Da Skovfogden ei finder den ved sin Tilbagekomst, er han nær ved at fortvivle. Nissen træder hen til ham, trøster ham og lover ham en endnu større Skat end Lykkens Blomst, nemlig tre magiske Perler, af hvilke den ene indeholder en Konges Magt, den anden en Digterkrone, J sin store Begeistring for Evald forlanger Skovfogden at blive forvandlet til denne store Digter. Dette lover Nissen ham ogsaa og tilføier kun, at han, naar han ønsker at vende tilbage til sin forrige Stilling, kun behøver at udraabe Ordene: Frels mig!" Nu knuser Nissen Perlen, og i et Nu forandres Scenen, og Tilskuerne henflyttes i Ewalds Tid og seer Digteren paa sin Yndlingsplet Rungsted. Her giengiver Forfatteren med de yndigste Farver et fuldkomment tro billede af Evalds Liv, hvori Godhed og Menneskekjærlighed parrer sig med Ungdoms Ubesindighed og Letsind, Forgiæves søger Evalds Ven, Dr. theol. Johansen, at bevæge ham til at sørge bedre for sin Fremtid; forgiæves søger han med haarde Ord at bebreide ham Andres slette Omdømme om ham. Evald indseer den ulykkelige Stilling, hvori Sygdom og trange Kaar, foranledigede af hans Ungdomsubesindighed, have bragt ham; han kan ei udholde Angerens bittre Qvaler, og fortvivlet anraaber han Gud om Frelse. Ved dette Udraab forandres atter pludselig Scenen, og vi see atter Skovfogden i sin Families Skjød, begrædende den ulykkelige Evald. – Nissen kommer atter til ham og tilbyder ham den anden Perle. Han ønsker sig nu i Besiddelse af kongelig Magt og Pomp, og pludselig henflyttes Scenen til Valdemar den 1stes Tid, og vi see i Skovfogden den vendiske Prinds Buris, der elskede Kongens Søster Kirsten. Forbittret over denne Prindsens Kjærlighed lader Valdemar Buris fængsle, blinde og dømme til at dræbes; Liden Kirsten nøder han til ved en Fest at træde Dandsen med sig og Gjæsterne, indtil hun udmattet af Anstrængelse og Smerte over sin Elskers tilkomne Skjæbne. synker død til Jorden. Den blinde Buris føres til Kirstens Grav, man fortæller ham om hendes Dødsmaade og forkynder ham hans egen Død. Da griber Fortvivlelsen ham, han falder paa Knæ og raaber: "Frels mig!" Den forrige Forvandling skeer, og vi see atter Skovfogden i sin Hustrues Arme udenfor sin simple Hytte. Da først kommer han til den Erkjendelse, at Mennesket er lykkeligst i sin vante Stilling, og at indre Ro og Tilfredshed under den Fattiges simple Kjortel skaber langt større Lykke end Angerens Qvaler under Digterens Kaabe og Ulykkens haarde Slag under Kongens Krone.