Almuevennen, 1844-07-17
Det vil sees i vort Nr. 27 at da der i Falsters Landboforenings sidste Møde oplæstes et Andragende, om det frie eller privilegerede Hartkorns lige Beskatning med det ufrie, fremkom forskjellige Jndsigelser og bemærkninger derimod. Vi have troet at burde udtale os kortelig om disse Jndsigelser, dem vi ikke finde vel grundede, for at de ikke skulle vinde nogen hemmende Jndflydelse paa den ønskelige Fremgang af Petitionen. Først kaldte man dette Andragende uretfærdigt. Naar en Deel af Landets Hartkorn svarer til det Offentlige 8 Rbd. 93 1/2 s. pr. Tde mindre end Landets øvrige Hartkorn, da vil vel Jngen nægte, at dette er, hvad Brink-Seidelin kalder det i sin Bog om Skatte og Afgiftsvæsenet: "en stor Ufuldkommenhed i et Skattesystem", og naar denne store Ufuldkommenhed skylder Fortidens Hjerarchi og Aristoerati (Geistlighed og Adel, sin Oprindelse, hvad den samme Forfatter ogsaa viser, maa da ikke enhver Fædrelandsen ønske dette forandret? Eller hvorledes kan man dog kalde det uretfærdigt at arbeide paa Ophævelsen af forrige Tiders Uretfærdigheder, Vi ville her lade gamle Birkner tale; han siger: Enhver Eiendom, ethvert Fortrin, som vi have fremfor andre vore Medborgere, maae vi have erholdt uden voldsom Tvang, uden Krogveie, paa en fuldkommen retmæssig Maade. Frivillig, og af dertil berettigede Personer maatte den være overdraget os. Nu vilde det just ikke falde vanskeligt at bevise af Historien, at Adelen ikke altid har erholdt dens Fortrin, paa denne eneste og sande lovmæssige Maade. Det vilde ikke falde vanskeligt at bevise, at ikke sjeldent Svaghed paa Regentens Side, og den ringere Borgers voldsomme Undertrykkelse i hine Tider, har banet dem Veien til deres Rettigheder. Men havde endog hine Tiders Adelige erholdt deres Fortrin ved alle Medborgernes eensstemmige Samtykke, saa er dog disse ingenlunde overdragne, de Rullevende af dertil berettigede Personer. Staten, har ikke Ret til at bortskjænke slige indtil de sildigste Efterkommere vedvarende Rettigheder; Regenten ligesaalidet. Af Naturen, ved den blotte Fødsel har intet Menneske Forrang for det andet, kun Duelighed og Statens større Fordeel maa afgjøre Sagen, og at bestemme denne hele Aarhundrede forud, er ingen levende Statsborger mueligt. De nu levende Menneskers Selskab har, saavelsom ethvert enkelt Menneske, unægtelig den fuldkomneste Ret, efter Behag at afstaae og bortskjænke sine Rettigheder til hvem det vil. Men hvem i al Verden giver det Ret til at bortskjænke andre endnu ufødte Menneskers Rettigheder, Pagt eller Samtykke, enten aabenbar eller stiltiende er hos ufødte, endnu ikke existerende Mennesker, en Urimelighed, og Fædrenes Ret over Børnene er kun gyldig saavidt den har de sidstes Lyksalighed, ikke deres Skade, til Øiemeed. Stemme Forfædrenes Jndretninger overeens med det Heles Vel, saa lader man dem staae ved Magt, stride de derimod, saa kan man og med frelst Samvittighed forkaste dem, thi ingen Hævd, ingen Vedtægt, den være nok saa gammel, kan forbinde os til at beholde for Statens Bedste skadelige Indretninger" – Saavidt Birckner, og kan det nægtes at han har Ret? Det var jo Enevoldsregjeringens Opgave at gjenoprette den, saa frygteligt tilsidesatte Ligevægt imellem de forskjellige Borgerclasser, at gjengive de simple Classer deres tabte borgerlige Rettigheder ligeoverfor det mægtige Aristocrati, og hver den som i Landboreformen i Slutningen af forrige Aarhundrede kun seer og billiger en deelviis Opfyldelse af det retfærdige Krav Bondestanden havde til Souverainiteten, han vil i Hartkornets lige Beskatning ogsaa kun see eet Skridt mere til at nærme sig Maalet for Souverainitetens fulde Opgave og Bestemmelse. – Selv den nyeste Forsvarer af Godseiervæsenet, S. H. i "Berlingske Tidende", skriver i Nr. 93 om Afløsningen af det fri Hartkorns Privilegium: "Skulde der nu virkelig fra Statens Side findes en sær vigtig Grund til at søge dette Privilegium hævet, da kan der efter vor Formening, af de privilegerede Jorders Eiere ikke med god Føie gjøres Jndsigelse herimod, naar ikkun fuld Erstatning gives, og den omhandlede Petition, hvis Grundtræk kan læses i vort Nr. 20, udtaler udtrykkelig Nødvendigheden af at Erstatning maatte gives de nuværende Eiere. Vel søger den at vise at Lehnsbesidderne ikke kunne have et saa gyldigt og retfærdigt Krav paa Erstatning som de øvrige Besiddere af frit Hartkorn, men dette er jo i alt Fald et underordnet Punkt, og skulle end Stænderne eller Regjeringen ikke give dette Medhold, saa følger kun deraf at ogsaa Lehnsbesidderne maa have Erstatning, men dette berettiger Jngen til at kalde det hele Andragende uretfærdigt. Men – Godseierne maa jo som Gjengjæld for denne Begunstigelse, indestaae Regjeringen for Skatterne af deres Bøndergods, Hertil svare vi med Brink-Seidelin: "Nu, da i Almindelighed, Bønderne nok kunne udrede Skatterne, og Ansvaret altsaa ei har stort at betyde, kunde det vel synes, at Hovedgaardseierne for let kommer til en saa betydelig Fordeel. Naar dertil kommer, at denne Fritagelse for Skatter i Middelalderen ogsaa var en Betaling for Adelens Krigstjeneste, hvilken nu hviler alene paa Bondestanden, saa seer man let, at naar der desuagtet gives de nuværende Godseiere fuld Erstatning for Afløsningen af dette Privilegium, da er dette endogsaa meere end den strænge Retfærdighed fordrer, thi det pleier dog ellers at være en Selvfølge, at naar de til en Rettighed svarende Forpligtelser ophøre, maa Rettigheden ogsaa ophøre. Vil de tvende Herrer Geistlige paa Falster tilbørligen overveie det her Fremhævede, saa ville de vist ikke gjentage deres Paastand om Andragendet, at det skulde være uretfærdigt. Dernæst meente man, at selv om det var bygget paa Retfærdighed, saa var det dog urimeligt og umuligt.