Corsaren, 1842-07-29
Thiers's "den franske Revolutions Historie." oversat af Rosen. Naar der i Theatret forestilles en fransk Dame, der, som et Mønster paa de Franskes Ubekjendtskab med Norden, antager Danmark for Hovedstaden i Lapland, saa smile vi medlidende og sige: "Hvilket Mørke! hvilken Uvidenhed!" - Men. naar Talen iblandt os selv kommer paa den franske Revolution og vi saa sige: "Hu, den afskyelige Tid!" saa troe vi slet ikke at have sagt noget dumt, men gaae bort, stolte over at kjende den franske Revolution saa godt. Og dog er vor Dumhed ikke det Ringeste mindre end den franske Dames, der kalder Danmark Hovedstaden i Lapland - den er i Grunden endog større, thi hvad er den franske Dames Uvidenhed om det lille Danmark, hvis hele Historie og Vel og Vee kan være Frankrig saa temmelig ligegyldig, imod vort Ubekjendtskab med den største, den meest ophøiede Periode af de sidste attenhundrede Aar og maaskee af alle Tider og Aarhundreder - med den Tilstand, der fremkaldte de lyseste, de meest forbausende Tanker, de mægtigste Gjerninger, de høieste Bedrifter og førte hele Menneskeheden Aarhundreder fremad? Eller, man kjender den maaskee? Ja, man kjender den! *) Man kunde gaae fra Huus til Huus og neppe mange Steder faae anden Oplysning om den, end: at den var et Oprør, hvorunder et Folk henrettede sin Konge og hans *) Com et Exempel paa, hvor godt man kjender den anføre vi den Bog, hvoraf en stor Deel af den nulevende Generation hentede sin første Kundskab om den: Kofods Verdenshistorie. Det hedder deri et Sted: "For at skaffe sig et Parti mod den skrækkelige Gudsfornægter Danton lod Robespierre decretere, at man kunde troe paa een Gud og Sjælens Udødelighed." - Danton, en af de meest uforfærdede, braveste og for Friheden meest glødende Mænd, Verden har frembragt, var en af dem, der meest misbilligede den taabelige Afsværgelse af Guddommen, der i nogle Dage tjente til offentlig Comoedie i Paris, men ligesaa snart sporløst forsvandt, og senere blev denne skrækkelige" Mand henrettet, fordi Robespierre fandt ham - for moderat! hele Familie og derpaa rasede mod sig selv indbyrdes, udgjød Strømme af Blod, især de ædleste Mænds, og tilsidst, træt af at myrde, fandt Ro under en enkelt Mands glimrende Militairdespoti. Enhver veed til Bestyrkelse for sin Afsky herover at anføre Septemberdagene, Scenerne i Lyon og Nantes og den 31te August, da Girondisterne, hine talentrige og modige maadeholdne Republikanere, faldt for de energiske Jacobinere. Men disse Jacobinere, hvad vare de? - "Blodhunde". - Lader os da betragte dem. Dog - betragte dem er let nok, men forstaae dem, det falder noget vanskeligere. Den nuværende Tid sætter sig ikke saa let ind i Tilstanden og Folelserne fra Frihedens Tid. Man kan ikke med Blod, der flyder langsomt som Tjære, begribe et Menneske, hvis Blod er glødende Jld, end sige et heelt Folk, der er optændt af denne Glød. Og, begriber man ikke engang ret de store Tanker og Bedrifter fra hiin Tid, hvorledes skulde man da kunne sætte sig ind i Nødvendigheden af de Ulykker og Rædsler, der fulgte med, og undskylde dem. Det var ogsaa store Tanker, mørke, fortærende Tanker, majestætiske selv i deres Rædsel, saaledes som Gud synes umiddelbart at lade dem fremstaae for at fuldbringe et overmenneskeligt Værk. Lader os først besvare Sporgsmaalet: Hvem vare Jacobinerne? – Det var alle de franske Borgere, der vare begeistrede for Friheden og følte, at efter Kongens Henrettelse *) var enhver *) Da Kongen svigtede Constitutionen og stod i Spidsen for Hoffets Rænker mod Friheden, da han endelige vilde flygte til de fiendtlige Armeer, der for hans Skyld brøde løs imod Frankrig, og han ved sin Flugt selv hidførte sin Afsættelte, var ingen Skaansel mere mulig imod ham. Skulde Folket sende ham ud at Landet for om ham at forsamle Armeer fra alle pligitime Fyrster i Europa? Eller skulde man beholde ham i Landet som en Fane, hvorom alle aristocratiske Sammensværgelser kunde concentrere sig? Processen imod ham begyndte, han blev dømt for at have svigtet Folket, for at have staaet i Forbindelse med Frankrigs Fiender; for at have udgudt Franskmænds Blod. Dommen lød paa Død, han blev - henrettet. - Men, da Frankrig Dagen efter hans Henrettelse erklærede Halvdelen af Europas Magter Krig (for at befrie sig fra deres langt farligere halve Venskab) og allerede var i Krig med den anden Halvdeel, var enhver Mangel paa Eenhed i Regjeringen farlig og viste sig ogsaa snart i Armeernes Rederlag. Derfor reiste Paris's bevæbnede Borgere sig Vaklen og Halvhed Revolutionen og Friheden fordærvelig - den maatte gaae frem med ustandselig Kraft imod alle Fjender og overvælde dem for ikke selv at blive overvældet. Lader os dernæst see, om de vare det Hverv voxne, de paatoge sig: at redde Frankrig og Friheden, og med hvilke Midler de udforte deres forbausende Gierning. J det Øieblik, da Jacobinerne havde seiret i Conventet, var Frankrig truet paa alle Kanter og næsten oprevet. 200,000 Østerrigere og Preussere havde ved Rhinen overskredet Frankrigs Grændse; fra Holland rykkede de forenede Engelskmænd og Hollændere frem; i Syden havde Spanierne ved Pyrenæerne beseiret to franske Armeer; ved Alperne stode Viemonteserne ikke mindre seierrige; det hele Vendee var i Oprør, og hiin frygtelige Kamp var hidtil ført med største Held af Oprørerne; og foruden alle disse Fjender befandt af Frankrigs 83 Departementer over 60 sig i aabenbar Opstand mod Conventet for Girondisternes Skyld. Conventet havde at sætte herimod: halvt opløste Armeer, Mangel paa Penge, ja endog Mangel paa Levnetsmidler for det hungrende Folk. Men midt under alle disse Farer gik det med sikkre Skridt løs paa det Første: Det sammenkaldte,de Fødererede" fra Provindserne og constituerede i Forening med disse en Forfatning for hele Frankrig. Det var hiin berømte democratiske Forfatning af 24de Juni 1793. I det Øieblik den blev antaget, tordnede Kanonerne, og Jubel gjenlød over hele Paris; thi den proclammerede Republikens Eenhed, og kun i Eenhed saae man Frelse. Umiddelbart efter dens Antagelse sendte Conventet den til alle oprørske Departementer og opfordrede dem til at antage den inden tre Dage og forene sig med Conventet til Forsvar for Friheden mod alle dens Fiender, eller vente, selv at blive behandlede som Fiender. Departementerne adløde i Frihedens Navn. - Derpaa befalede Conventet det franske Folk at reise sig en masse *) imod Oppositionen i Conventet - Girondisterne - de bleve fængslede eller flygtede, og Conventet bestod nu blot af Jacovinere. imod Fienden. Hele Frankrig blev omskabt til en Vaabenplads, det hele franske Folk til en Armee. De unge Mænd rykkede imod Fienden, de ældre samledes til en Reserve for at slaae, naar deres Sønner vare faldne, Oldingene og Kvinderne skulde berede Pleie og Lægemidler for de Saarede. Med overraskende Kløgt og Skarpsindighed ordnede Conventet Finantserne, skaffede Penge tilveie og tog alle Levnetsmidler i Beslag til Uddeling - Staten blev een eneste stor Familie, Conventet var Familiefaderen, der sørgede for den hele Familie. Og da nu Armeerne droge ud, befalede Conventet dem at seire inden en vis Tid. Det gav dem Vaaben og nogle Depuierede af sin Midte med sig. Disse Repræsentanter forstode at opflamme de unge Soldater til en utrolig Begeistring. Engang veg Hæren i Vendse, og man vilde forlade en Bro, hvorved hele Hæren kunde være bleven opreven. En af hine Repræsentanter traadte koldblodig frem mellem nogle af de Flygtende, førte dem frem paa Broen og sagde: "Mine Venner, vi maae her døe for Republiken" og - de unge Soldater stode, lode sig nedskyde, og Armeen blev reddet. - En anden Repræsentant førte en Bataillon Recruter mod et preussisk Batteri. "Borger! Hvorhen fører Du os?" raabte de og vilde vende om. "I Døden, for Friheden!" svarede Jacobineren, og Recruterne gik med ham mod Batteriet og tog det. Den 20de October var af Conventet fastsat som den yderste Tidsfrist - den 18de October var Seiren alt erhvervet. J Slutningen af Aaret 1793 havde Franskmændene langs med alle deres Grændser trængt Fjenden tilbage og endt Borgerkrigen i det Jndre paa det halve Vendse nær. Men, naar nogle faa hundrede Mennesker reise sig i en saa overordentlig Kraft og meddele den til hele Millioner, saa maa ogsaa hele deres Gjerning maales efter en anden Maalestok end den, hvormed man maaler den lille forkuede Slægt, som Tiden nu viser os. Disse Mennesker gik med ufravendt Blik mod Friheden, dens Seir var deres eneste Maal, med urokkelig Kraft stødte de Alt overende, der modsatte sig, og de, der saaledes bleve stødte overende, de faldt for aldrig mere at reise sig, de bleve guillotinerede. Jacobinerne skaanede ikke deres Fjenders Liv; men de staanede heller ikke deres eget, disse Mænd gik fra Talerstolen i Conventet til Armeerne, kastede sig i Spidsen for Soldaterne mod de fjendtlige Bajonetter, slog Fjenderne og gik tilbage for at lade nogle Aristocrater eller Frihedsfjender, som de imidlertid troede at have opdaget, bringe paa Guillotinen. For dem faldt ligesaa godt Danton og Camille Desmoulins, da disse begyndte at blive for moderate, som Hebert og Chaumette, der vare for ultra-revolutionaire; saaledes som de havde opoffret Girondisterne, opoffrede de Robespierre, da hans Rædselsystem blev altfor rædselfuldt. Det var Jacobinere, der anklagede ham i Conventet, Jacobinere, som først vilde forsvare ham, men paa Opfordringen: "J Lovens og Republikens Navn! Robespierre er fredlos!" vendte deres Vaaben imod ham og gjorde Ende paa hans System. "Det var en blodig Majoritets-Regjering", det er sandt; men Enhver, der paa en bedre Maade kan forsvare Friheden mod hele Europa, gange hen og gjøre det bedre! "Det var en blodig Friheds-Regjering, og Rædselsregjeringen og Scenerne i Lyon og Nantes ere et afskrækkende Beviis paa, hvorledes Friheden kan misbruges og udarte." Det er sandt. Men er det ikke underligt, at Friheden maa misbruges for at frembringe slige Scener, medens Despotiet blot behøver at bruges for at bevirke dem? Og ere maaskee Despotiets Rædsler mindre end Frihedens i dens Misbrug, fordi man ved den fuldkomne Offentlighed, som Friheden hylder, faaer dens Udskeielser at vide, men ikke gjennem de tykke Mure og tilstoppede Vinduer hører Despotismens Offre sukke? - Men endelig: vare vel i Frankrig Rædslerne komne uden de fremmede Magters Angreb paa Friheden, uden deres Ophidselser og Bestikkelser, der fremkaldte Bevægelser, som maatte dæmpes i Blod? Hvem bar Skylden for, at Numantinerne, forræderisk angrebne af Romerne, dræbte deres Kvinder og Børn og derpaa sig selv? Var det maaskee Numantinerne? Hvad endelig Jacobinerne angaaer, da er saa Meget vist, at, da deres Herredømme en Tid efter Robespierres Fald lidt efter lidt forsvandt, da forsvandt ogsaa snart, og kun altfor snart - som Thiers siger - de republikanske Sæder, Grundsætninger og Følelser, og den Frihed, hvorom Philosopher som Rousseau kun havde vovet at drømme, men som i et kort Tidsrum til Verdens Forbauselse virkelig havde lyst over Frankrig, forsvandt med dem, for at vende tilbage - naar? Der er altsaa Grund nok til at anbefale den i Titelen nævnte Oversættelse af Revolutionens Historie, skjøndt Oversættelsen selv lader endeel tilbage at ønske og kun har den Fortjeneste, at den er den eneste. Een Ubekvemmelighed er der imidlertid ved denne Læsning. Da vi, efter alt for flere Aar siden at have gjort os bekjendte med Revolutionens Historie, nu læste den endnu engang for at skrive denne Artikel, var vor Tanke en Dags Tid ganske forviltret. Naar vi paa Gaden saae en Mand med et rask og kjækt Ansigt, tænkte vi: "Han kunde blive en god Jacobiner"; saae vi Soldater, vendte vi os uvilkaarlig om, som efter bevæbnede Borger-Sectioner; saa vi en af disse stolte Herrer, der ordentlig synes at see paa Borgerne med en Art Væmmelse, saa tænkte vi paa ja, det er nu det Samme; men det var et meget farligt Redskab, vi tænkte paa. En slig Parorysme, der forresten snart gaaer over i Kjøbenhavn, er uskadelig for Enkelte, men ikke altid for Mange, og vi opfordre derfor Enhver til, efter Læsningen af hvert Capitel i Revolutionens Historie at tage et kjølende Middel, for Ex. Stændertidenden, eller endog et Brækmiddel, hvortil vi tillade os at anbefale for Er. "Dagen".