Ribe Stifts Adresseaviser, 1845-04-04
Af den slesvigske Forenings Protest imod den Jtzeboer Stænderforsamlings saakaldte Verwahrungsakt af 20. Decbr. f. A. og imod de tydske Stænderforsamlingers Jndblanding i de slesvigske Anliggender meddele vi følgende: Vi paastaae: at Slesvig er en Deel af den danske Stat: har, saa langt Historien end gaaer tilbage, intet Øieblik ophørt at være det; og har aldrig været andet. Vi ville historisk bevise denne Paastand. Fra den allerældste Tid lige til Valdemar den Andens (V. Seiers, Død 1241 existerer der i Historien intet Slesvig hele Landet fra Skagen til Eideren, indbefattende to danske Landskaber, hvert med sit Landsting, er og kaldes Jylland, og er den ene Trediedeel af de tre store Dele, hvoraf Danmarks Rige bestod, førend de Skaanske Provindser, som udgjorde den ene Trediedeel, forenedes med Sverrig. Da imidlertid de danske Kongers sædvanlige Opholdsted var i Sjælland, og Jylland led meget ved Jndfald af Vendiske og Nedersaksiske Folk, saa blev den sydlige Deel af Jylland undertiden givet en eller anden kongelig Prinds til Statholderskab. De Kongelige Prindser kaldtes dengang Hertuger (duces), men Jylland aldrig et Hertugdømme. - Den i Middelalderen i alle Europæiske Stater herskende Lehnsforfatning gjorde sig imidlertid ogsaa tilsidst gjældende i Danmark, uavnlig efter Valdemar Seiers Død. Der opstod efterhaanden flere danske Lehn, saasom: Jylland, hvorved dog kun meentes den sydlige Deel (i Embedsproget kaldet ducatus Jutiæ, Halland (d. c. Sønderhalland), Bleking og Lolland. Blandt disse Lehn var Sønderjylland det vigtigste, skjøndt saare Meget af Det, som nu regnes med til Slesvig, ikke hørte til Lehnet, men stod umiddelbart under Kronen, og fra 1241 til 1375, blev det forlehnet til Valdemar den Andens Søn Abel og Prindser af hans Huus, altsaa af den Estridske danske Kongestamme. Disse Hertuger vare Rigets første Vasaller, havde en Lehnsmands sædvanlige Rettigheder og Forpligtelser til sin Lehnsherre, og Lehnet var personligt, ei arveligt. Om dette sidste opstod imidlertid mange Stridigheder imellem de sønderjydske Hertuger (der altid søgte at besvogre og forbinde sig med de Holsteenske Grever) og de Danske Konger. Danmark indrømmede aldrig Lehnets Arvelighed; men disse Stridigheder bragte utrolige Ulykker saavel over Danmark som især over Lehnet. – Aar 1375 døde Valdemar den Fjerde eller Atterdag, den sidste Konge af det Estridske Huus, og en Maaned tidligere var Hertug Henrik af Jylland død, ligeledes af det Estrid ske Huus. Urolighederne i Riget efter Valdemars Død; de flere Kronprætendenter, indtil man endelig paa Rigsdagen i Slagelse valgte Oluf til Konge under hans Moders, den siden saa berømte Margrethes, Formynderskab; denne Dronnings store Skandinaviske Planer, til hvis Realisering hun behøvede Fred i Syden – alt Dette gjorde, at Sønderjylland ei strax inddroges under Kronen, men at man tillod de holsteenske Grever, som paa Grund af et formeent ligt Løfte gjorde Paastand paa Lehnet, at tage dette i Besiddelse, ja 1386 blev den holstenske Grev Gerhard af det Schauenburgske Huus paa Rigsdagen i Nyborg høitideligt belehnet med Hertugdømmet Sønderjylland. Grev Gerhard knælede ved Thronens Fod, aflagde Lehnsmandens Eed og modtog Belehingen af Kong Oluf ved Overrækkelsen af Rigets Fabne. Om Lehnet skulde være personligt eller arveligt, blev ikke omtalt; derfor have de danske Konger og Rigsraader med Grund bestandig paastaaet det første, medens de dog faktisk have belehnet Søn efter Fader. (Fortsættes.)