Berlingske Tidende, 1831-10-11
udenlandske Efterretninger. Constantinopel, den 2den Septbr. Tyrkerne blive Tyrker. Hvor megen Umage Sultanen end giør sig, for at aabne Vei for europæisk Cultur blandt dem, Massen føler sig ilde tilmode i det ny, meer ordnede Liv og overalt spores Risfornøielse. Man haver den europæiske Dannelse endnu mere, fordi den kommer fra Christne, man haver det Christne, hvis Overmagt ikke kan modstaaes. Sultanen indseer meget vel, at kun et ordnet Statsliv kan frelse det Tyrkiske Rige, naar de erobrende Osmanners Feldtleir, saaledes som Nutiden kræver det, skal forvandles til et stabilt Hof; Militairherredømmet til en civil Administration; men desværre lægge Muhameds Religion og Folkets Historie ham uoverstigelige Forhindringer i Veien. Ved enhver Leilighed viser det sig, at den europæiske Cultur er christelig, og at den overalt, hvor den skal podes paa Muhamedanerne, maa, som udgaaende fra Aandsdannelse, komme i Strid og Modsigelse med denne. Det synes umueligt af det mubamedanske Væsen at udvikle en eiendommelig Dannelse, saaledes som vor Tid fordrer den; godvilligt samtykker Tyrken aldrig i, aldeles at gaae over til Christendommen; og de den voldsomme Omvendelsesperiode, til Christendommens Hæder, er forbi, saa tør man neppe haabe, at den nulevende Generation vil see Tyrkiet indemmet iblandt de dannede, organiserede, europæiske Stater, Peter den Store havde ubeskrivelig Møje med at organisere sit Rige paa europæisk Viis, uagtet har havde en mere modtagelig Materie at behandle, den største Deel af de ham adlydende Nationer bekjendte sig til Christendommen; den var en sund Spire, som det var mueligt at udvikle. Sultar Mahmud var, trods alle hans Anstrængelser, trods alle de Opofftelser, han gjorde, ikke engang i Stand til at skaffe de godt Elementer i Muhamedanismen Seir over de slette. Sultanen er unægtelig den meest oplyste Mand i sit Rige, og hvo der betragter hans Bestræbelser, og overveier alle de Ulykker, han alle rede har lidt, kan, uagtet de mange beklagelige Begjernbede, under hans Regjering, ikke nægte ham Deeltagelse. Sultaner har bestræbt sig, at tilvejebringe et fredeligere Forhold mellem de Christne og Tyrkerne. Dette er ikke lykket ham. De Christne ære Sultanen, men de bade, frygte og foragte hans muhamedanske Undersaatter. Tyrkerne derimod have de Christne, dem de ansee for Ophavsmændene til al deres Ulykke, endnu meer thi de troe, at der vises disse mangen særegen Gunst. Jkke bør man heller oversee, at de herværende Christne alt ofte selv have stor Deel i denne fjendtlige Stemning, og ikke altid mindes deres Frelsers hellige Lærdomme. - - Det er nu næsten evident beviist, at den frygtelige Jldebrand i Pera var paasat af Tyrkerne. Den rige Christenstad havde længe været Tyrkerne er Vederstyggelighed. Elændigheden, som denne Jldebrand medførte, er gyselig. Kun den mindste Deel af de christelige Familier, fandt ved Sultanens Hjelp, man kunde næsten sige paa hans befaling, Tilflugt i de Tyrkiske Huse i Constantinopel, den større Deel maatte campere under aaben Himmel, uden Huuslye, og det i samme Øieblik, da den ødelæggende Cholera udbrød. Sultanen gjorde atter der alt Mueligt. Han lod Casernerne rømmes, de fattigste Familier optages deri og skjænkede desuden Enhver af dem anseelige Foræringer paa 80 til 100 Piastre. J Øvrigt ere ikke mindre end 22,000 forskjellige Bygninger ødelagte af Luerne. Den, som ikke har seet en lignende Jldebrand, der næredes ved Tusinde med brændbare Materialier opfyldte Magasiner, kan ikke gjøre sig noget Begreb derom. Nu reise sig allerede nye Bygninger af Ruinerne, thi her bygger man for det meeste af Træe og meget hurtigt. - Ogsaa Cholera er ophørt. Derimod er Constantinopels gamle Plage, Pesten, igjen udbrudt og især hjemsøges Bujuldere af den, hvorhen mange huusvilde Christne ere flygtede. Luften er trykkende hed; i adskillige Maaneder have vi ingen Regn havt. Almosphæren er opfyldt med usunde Dunster. Den 8de og 9de f. M. syntes en Slags Brandtage at hvile over Staden, saa at Solen kun viste sig som en glandsløs Skive. Strax derpaa løb hist og her Brandraabet. Det formodes, at ogsaa denne Jldløs var paasat. Kapudan=Paschas Pallads i Forstaden Hassim Baschi er brændt tilligemed de tilstødende Bygninger, og hele den Tyrkiske Flaade, som laae til Ankers ved Arsenalet, svævede (som før meldt) i den største Fare. Havets Nærhed og en gunstig Vind gjorde det mueligt, at standse Jlden. Faa Dage derefter sattes Jld paa en christen Kjøbmands Magasin i Galata, dog brød den ikke ud, derimod greb i Forgaars en ved de forske Søer paasat Jld om sig. Ved den meest anstrængte Hielp og ved Autoriteternes Aarvaagenhed lykkedes det denne Gang at sætte Skranker for det rasende Element, førend det blev altfor ødelæggende. I Gaar og i Dag arresteredes en Mængde Tyrkiske Soldater, som ere anklagede, deels overbeviste om Mordbrand. De ere omtrent 40, som have udgjort en formelig Mordbrænderbande. Opdagelsen af dette Complot beroliger nogenlunde, dog er Bekymringen endnu stedse meget stor, da Nassen af Pøbelen ved Jldebranden i Pera lagde sit fjendtlige Sindelag for Dagen. - Det nordamerikanske Skib, en Corvette, der er bestemt til Foræring for Sultanen, ligger nu i Qvarantaine, thi sex Matroser ere syge der ombord. Saasnart Qvarantainen ophører, skal Commodore Porter have Audients hos Sultanen, og ved den Leilighed tilbyde ham Skibet til Foræring, fra de forenede Stater. - Urolighederne, der vare udbrudte i Grækenland, have opvakt større Sorg hos Frankerne, end hos National-Grækerne; det modsatte Indtryk bemærkede man hos Tyrkerne. Ogsaa tales om nye Sørøverier i det græske Archipelagus. Et Fartøi er plyndret og ødelagt. Mandskabet og Passagererne, næsten lutter Christne, have for største Delen Alle mistet Livet paa en frygtelig Maade. - Om Feldttoget i Albanien haves siden nogen Tid kun Rygter, men som, da det Modsatte ikke officielt bekjendtgjøres, kun alt for tydeligt beviser, at Sultanen ikke er lykkelig i disse Operationer. - Opstanden i Polen har ogsaa her meget beskjeftiget Gemytterne, imidlertid herskre den bedste Forstaaelse mellem Porten og det russiske Gesandtskab; Sultanen vil ingenlunde benytte disse Begivenheder til en Diversion. Hans Foraarsreise til Adrianopel har ogsaa tilfulde overtydet ham om, at han ikke med hans Folk, som dette nu er, kan føre Krig med en europæisk Mart, det maatte da være, at han greb Mahamels Banner og cllærede sig for hele Christenhedens Fjende. Til et slig barbarisk Foretagende kunde han have Stridsmænd nok, men det maatte om der faae en ulykkelig Ende. Hvilke Midler vilde de kunne føre det paa nyt opirrede muhamedanske Folk tilbage til Orden, hvori samme allerede nu kun finder sig nødtvungent og nogenlunde.