Viborger Samler, 1837-11-18
J Kjøbenhuusp." No. 312 og 313 af 11te og 12te Novbr. læses følgende Meddelelse til Bladets Læsere. "Jeg seer mig idag nødsaget til at forelægge mine Læsere Beretningen om den Maade, hvorpaa jeg, som dette Blads Redacteur, igaar er bleven behandlet af Politiet her i Staden, i Anledning af det i Kjøbenhavnsposten No. 309 indførte Actstykke: "Afskrift af Toldinspectionens Skrivelse til det kgl. Generaltoldkammer af 27de April 1837. Da jeg troer, at dette vil kunne bidrage til at oplyse, hvorvidt der i Danmark hersker personlig Frihed, anseer jeg Sagen for vigtig nok, til at meddele Factum i Detail, for saavidt jeg er i Stand til ud af Hukommelsen at referere det Passerede. Jgaar Morges Kl. 9. blev jeg ved et mig ubekjendt Bud anmodet om at kom ud til Politiassistent Götsche, men da Budet paa Forespørgsel yttrede den Formening, at det ikke var noget Politianliggende, underrettede jeg ham om, paa hvilken Tid jeg var at faae i Tale for Hr. Götzsche saavel som for enhver Anden. Kl. 10 1/2 indfandt tvende Politibetjente sig paa min Bopæl, og tilsagde mig efter Politidirecteurens Ordre til at møde paa Politikammeret Kl. 11 1/2 Skjøndt jeg formener, ikke at være pligtig til at møde uden efter Aftens Varsel, lovede jeg dog at efterkomme denne Tilsigelse og mødte til den berammede Tid paa Politikammeret, hvor Hr. Assistent Götzsche foreviste mig en af Dhrr. Conferentsraad Ørsted og Etatsraad Bentsen, undertegnet Skrivelse til Politidirecteuren) der, saavidt jeg mindes, gik ud paa at foranstalte Undersøgelse om, hvorfra jeg havde den ovenfor omtalte Meddelelse og med hvad Hjemmel jeg havde optaget samme, hvorhos han derover afæskede mig min Forklaring. Da jeg hertil svarede, at jeg ansaae mig hverken for forpligtet eller for berettiget dertil, blev saadant indført i en Rapport, som afleveredes til Politidirecteuren. Efter nogen Tid blev jeg stillet for en Politiprotocol, som administreredes af Hr. Politiretsassessor Drewsen og en Skriver, hvor da det ovennævnte Spørgsmaal blev gjentaget formig. Jeg svarede gjentagende, at eftersom min ved Stykkets Optagelse udviste Adfærd, hvorfor jeg naturligviis maatte staae til Ansvar, dersom den skulde indeholde nogen Forseelse, kun kunde betragtes som en Presseforseelse, og altsaa lovligen kun kunde bedømmes af Hof og Stadsretten, saa maatte jeg excipere Forum, og kunde derfor ikke ansee mig for forpligtet eller berettiget til at meddele den begjærte Oplysning, ligesom jeg heller ikke kunde erkjende, at der i det her foreliggende Factum indeholdtes mindste Anledning til en criminel Sag, hvorved jeg kunde ansee mig fritagen for den Discretton, min Stilling som Redacteur gjorde mig til Pligt. Hr. Drewsen betydede mig derpaa til Protocollen, at det efter Raadførsel med Politidirecteuren var besluttet, at der, saafremt jeg vedblev min Vægring, skulde anstilles Huusinqvisition hos mig og i Trykkeriet, hvorimod jeg formit Vedkommende til Protocollen nedlagde den bestemteste Protest, ligesom jeg under Reservation erklærede, at Manuscriptet rimeligviis var brændt, da jeg i Almindelighed pleiede at gjøre saadant strax efter Afbenyttelsen. Da Retten desuagtet inhærerede sin Beslutning, begiærede jeg Udskrift af det Passerede, og da denne blev mig negtet, blev efter min derom gjorte Paastand saavel min Begjæring som Rettens Negtelse tilført Protocollen. Jeg blev derpaa af Politiassistent Götzsche og tvende Politibetjente fulgt til min Bopæl, hvor der foretoges Giennemsyn af mine Papirer, ved hvilket det Manuscript, hvorefter den omhandlede Artikel var sat, blev forefundet, og af Hr. Götzsche medtaget. Jeg finder mig foranlediget til udtrykkeligen at tilføie, at der ved Ledsagelsen til mit Hjem blev undgaaet Alt, hvad der kunde vække Opmærksomhed, ligesom jeg overhovedet ikke har noget at klage over alle Vedkommendes personlige Opførsel. Kort efter blev jeg tilsagt til et Møde igaar Eftermiddag, hvorved Rapporten fra den foretagne Huus inqvisition blev mig forelæst, og af mig vedgaaet som rigtig, hvorved jeg navnligen bekræftede, at nogle under Afskriften af Toldinspectionens Skrivelse anbragte Linier vare skrevne af mig, hvorimod jeg erklærede, at jeg ikke ansaae mig for berettiget til at oplyse, om det hos mig forefundne Manuscript, hvorefter den indrykkede Artikel var sat, var det mig meddeelte eller en af mig foranstaltet Afskrift. Paa Assessor Drewsens gjentagne Opfordring, at opgive fra hvem jeg havde denne Meddelelse, henholdt jeg mig til mine tidligere Svar, og paa hans Forespørgsel, om den i Kjøbenhavnsposten Nr. 304 indrykkede Correspondentsartikel, hvori der henpeges til en Meddelelse angaaende en Toldinspecteur, angik nærværende Sag, svarede jeg ligeledes, at jeg ikke kunde indlade mig paa, derom at meddele nogen Underretning. - Jeg har saa nøiagtigt, som det var mig muligt, refereret Factum, og skal nu tillade mig dertil at knytte nogle bemærkninger. – Den Artikel, der har givet Anledning til hele denne Fremfærd, er, som man vil erindre, et simpelt Aftryk af et Actstykke, og dette 2) Det er vistnok i høieste Grad ualmindeligt, at en Collegieskrivelse kun er underskreven af 2 Medlemmer; da jeg imidlertid ikke veed, om det er en retlig Nødvendighed eller kun en hævdet Praxis, at de stedse undertegnes af i det mindste 3, saa har jeg ikke gjort nogen Jndsigelse mod Skrivelsens Gyldighed. indeholder ikke nogen Statshemmelighed end ikke nogen Regieringshandling, hvis Hemmeligholdelse kunde være af mindste Vigtighed – men ene og alene en Klageover en underordnet Embedsmands formeentlige Pligt forsømmelse. – Selve Factum, der er passeret for mere end et halvt Aar siden, var forlængst bekjendt, og naar jeg ikke tidligere har omtalt samme i det af mig redigerede Blad, saa er det kun fordi jeg ikke vilde bygge paa nogen ikke aldeles paalidelig Underretning. Skrivelsen har ikke blot maattet blive bekjendt for Mange, men kan ogsaa ved tilfældige Omstændigheder være kommen til ellers Uvedkommendes Kundskab. Jeg optog den, deels fordi jeg anseer Offentligheden for det virksomste Middel til at afhielpe alle Uregelmæssigheder, og ford det forekom mig, at en saadan provocatio ad populum netop var paa rette Sted, hvor de sædvanlige og lempeligere Midler havde viist sig utilstrækkelige. – At denne Offentliggjørelse maatte være ubehagelig for den i Skrivelsen omtalte Embedsmand, var let at forudsee men skulde jeg ved saadanne Hensyn lade mig afholde fra Opfyldelsen af hvad jeg maatte ansee for Ret, da vilde jeg forsynde mig imod hvad der er ethvert Menneskes, men navnligen Journalistens ofte ikke lette Pligt, uden Menneskefrygt at følge Sandhedens og Retfærdigheds Bud. Men at en Meddelelse, der hverken krænkede Sandhed eller Ret eller billighed, der ikke engang angreb de høiere Autoriteter, men tvertimod maatte understøtte disses notoriske Bestræbelser for at skaffe sig Lydighed hos deres Undergivne, at en Meddelelse, der ikke støttede sig paa svage Rygter, men paa et Actstykke, der ikke engang indeholdt nogen Reflection, men henstillede et Factum i sin hele historiske Simpelhed, at den skulde sætte Cancelli og Politi i Bevægelse, og lede til saa yderlige Skridt, som dem, man har tilladt sig mod mig - det kunde jeg umuligen forudsee. – Men selv om jeg end havde tænkt mig, at det Offentlige vilde tage Anstød af denne Artikel, saa kunde jeg i alt Fald ikke imødesee andet, end en ny Action – og det er da noget, hvorpaa man nuomstunder altid maa være belavet – thi igjennem Pressen kan der ikke begaaes andre Forseelser end Presseforseelser, og disses Forfølgning forudsætter et Actionsdecret, Procedure og Dom - Alt for det ordinaire Værneting - for mig Hof= og Stadsretten. Men i Stedet derfor har jeg nu foreløbigen maattet tilbringe er halv Dag med Politibetjente, Assistenter og Assessorer, har gjentagne Gange været stillet for Forhør, og har maattet taale den dybe Krænkelse af en Huusingvisition. - Jeg beder Enhver at betænke, hvad det vil sige, og hvad det i sine Conseqventser kan lede til, at maatte give sine Værelser, sine hemmeligste Gjemmer til Priis for Politiet, hvad det vil sige, muligen at kunne komme til at staae og see paa, at fremmede Mænd gjennemlæse Papirer, i hvilke maaskee Hjertets helligste Tanker, de intimeste Familieforhold, betroede Hemmeligheder, af hvilke Andres hele Livslykke kan være afhængig, var nedlagt. En Vens fortrolige Skriftemaal, en Selvbekjendelse, ene nedskreven for Dig og Din Gud, det sidste Brev fra en afdød elsket Moder, – i Hænderne paa en Politiofficiant - i Sandhed, den, hvis Hjerte ikke banker ved denne Tanke, han har intet Hjerte. – Man indvende ikke, at det kun var det ene, bestemte Papiir, der skulde opsøges; thi Enhver vil kunne svare sig selv, at for at finde det ene, eller navnligen for at forvisse sig om, at det ikke kunde findes, maatte Alt gjennemsees. Og desuden, er først en anden Herre i mine Lukker, saa er min Magt brudt, og jeg har intet at sætte, selv imod den brutaleste Nysgierrighed. – Man indvende ikke, at ingen Mand vilde finde sig i sligt; thi jeg har jo ovenfor berettet, at jeg paa det høitideligste protesterede derimod, og at ville sætte Magt mod Statens Magt, vilde være Afsindighed, skjøndt jeg indrømmer at man maa være Mand for ikke at falde i Fristelse. Man indvende ikke, at jeg selv havde forskyldt det, ved ikke at aabenbare, hvad jeg muligen maatte vide. Jeg har handlet efter bedste Overbeviisning, og jeg skal ikke angre det, hvad saa end Følgerne maatte blive; jeg har handlet i den Overbeviisning, at jeg og ingen Anden staaer til Ansvar for hvad der uden Navn staaer i dette Blad, og at jeg derfor skal svare for ingen anden, end for min lovlige Dommer; i den Overbevnsning, at jeg ikke er Herre over hvad der ikke er mit. Heller ikke bebreide man mig, at jeg ikke i Tide havde sørget for, at det Manuscript, hvorefter Artiklen er sat, ikke kunde komme i fremmede Hænder. – Vel veed jeg, at ingen af Kongen af Danmarks Undersaatter kan sige: my house is my castle, men saavidt troede jeg dog ikke, at det vilde komme. Jeg beklager, at tilfældigviis dette Blad ikke var brændt, hvad jeg ellers stedse giør, men jeg lover herved paa det Bestemteste, at jeg herefter skal gjøre det til en ufravigelig Regel, at ethvert Manuscript, skal være brændt, forinden det første Aftryk afgaaer til Politiets Gjennemsyn, hvor ikke det Modsatte udtrykkeligen er blevet aftalt imellem Forfatteren og mig. – Og jeg beder endelig Enhver at betænke, hvorfor alt dette er skeet, Var det en Majestætsforbrydelse eller endog et Landsforræderi, kunde man maaskee finde sig i Anvendelsen af saadanne Midler. Men hvorfor er det anvendt her, For en Artikel, hvori det berettes, at et Jndivid, ved Navn Rawert, af Stand en Toldofficiant, efter sine Collegers Mening ikke aldeles opfylder sine Pligter. For en Artikel, hvis Offentliggjørelse – efter hvad der er in consesso – er fuldkommen lovlig, og hvis Meddelelse, selv om den hidrørte fra en Embedsmand, i det høieste vilde være en Jndiscretion, en Malconduite, for hvilken denne kunde faae en Jrettesættelse. – Og mod hvem, Jkke mod en fræk Forbryder, der havde løftet sin Haand mod Guds eller Statens helligste Love, ikke mod en Fredløs, som selv havde forspildt sin Ret; men mod en uberygtet Mand, mod hvem der in casu end ikke hvilede den fjerneste Mistanke om at have begaaet noget Ulovligt. Med disse bemærkninger skal jeg henstille denne hele Sag til mine Medborgeres egen Bedømmelse. J. F. Giødwad. Gjenpart. Til det kongelige danske Cancelli.