Københavns Adresseavis, 1773-07-20
Larisse. En Fortælling. Jkke altid vare ikkun Konger, eller Dronninger, værdigede de mægtige Feers Venskab og beskyttelse; ikke altid vare ikkun Prinzer og Prinzesser ved Fødselen af dem benaadede med Viisdom, Rigdom, Skiønhed, Lykke og andre saadanne Gaver, ved hvilke Menneskene skattere sig store og lykkelige. Deres Øye nedlod sig og til de lave Hytter, under hvilke der mangen Gang boede et dydefuldt Par, som fortiente de Gaver, der ofte, ja alt for ofte ødede paa de Store, ikke gjorde dem lykkelige, kun stolte. Paa Thessaliens navnkundige Mark var for ikke længe siden saadant et Par blevet indført i Bryllupshytten, under deres Forældres Velsignelse, og deres Legesystres glade Tilraab. Pigen heed Mirle, og Ungkarlens Navn var Erador. Pigens Medgivt, som hun tilbragte Erador, var Kierlighedens største Skat, et følende Hierte, og Brudes deyligste Smykke, Uskyldighed og Dyd. Ungkarlens Fæstensgave var et ved ingen Lyster vanhelliget Hierte og hans soerne Troskab: Erador var endnu aldrig blevenmeenedig. Deres Formue bestod i Lyst til Arbeyde, og deres Nøysomhed var dem Riigdom. Erador og Mirlefulgtes i Førstningen af, at bearbeyde Felleden; og deres Arbeyde blev dem til Lyst, fordi de arbeydede hos hverandre. Men da Mirle ikke længere kunde følge med hendes Kiereste, saa arbeydede han med besto større Jver, for snart at være hos hende igien. Mange Maaneder vare forløbne siden deres BryllupsDag, og Erador var, efter Sædvane, paa Marken; da heftige Veer overfaldt Mirle - Ak Erador! sukkede hun, da hun saae sig saa eensom og uhiulpen: Erader, hvor er det, skynd dig denne Gang, at staae din Mirle bi Saa sagde hun, da Feen Cinamme i det samme foer fremover deres Hytte, og hørte hendes Sukke. Cinamme var en venlig Fee, en Vildæderske imod Mennesker, en Beskytterske af den reene Uskyldighed, og en uforsynlig Forfølge ske af Hyklerie, som foraarsager fleere Ødeleggelser iblandt Menneskene, end aabenbare Last og Udyd, og som kan giøre Dyden selv forhadt, da den under Dydens Maske udøver sin egen Afskyelighed. Feen blev ved Mirles Røst bevæget til Medlidenhed, og nedlod sig til den lille Hytte. J Skikkelse som en Naboe=Hyrdinde gik hun nu ind, og fandt den Forladte kæmpende med Veerne. Paa hendes Pande saae hun Dydens Kiendemærke, som Feerne ikke tage feyl af, men sielden seer nogensteds, og hun besluttede fra Øyeblikket af, at være hendes Veninde. Dydefulde Mirle, sagde hun til hende, du skal blive Moder: jeg kommer for at staae dig bi. Og hun rørte ved Mirle, og udtalede nogle af de kraftigste Ord over hende; da vigede Smerten paa Øyeblikket fra hende, og der laae en Datter i hendes Skiød, deylig ligesom Mirle var som Barn. - Cinamme tog nu det smillende Barn paa sine Armee, berørte hendes Læber, og sagde: Vær altid sandrue, Hun følte paa Hiertet, og sagde: Vær altid dydig! kunde jeg ikkun og giøre dig altid lykkelig, men jeg har ikkun to Foræringer for dig; dog saafremt du undflyer den larissælske Ulv Stru saa skal du kunde undvære den tredie af mig. Ved disse Ord forsvandt Cinamme, og efterlod Mirle frisk, og forundret over det, som var vederfaret hende. Med hendes Datter paa Armene, gik hun nu Eradori Møde. Hvilken Glæde fornam han over Barnet, og den allerede sig komne Moder, Hun fortalte ham Miraklet, og Advarselen angaaende Uivens Strube, og til en evig Amindelse kaldte de Datteren Larisse. Hun opvoxte under deres Tilsyn: Hendes Skiønhed henrykte: hendes Sandruehed indtog; og hendes Dyd tvang til Høyggelse. Mødrene i heele Thessalien sagde til deres Dørtte: Værer ligesom Mirles Larisse, Fædrene i heele Landet sagde til deres Sønner: Søger en Pige, som Larisse, og Sønnerne gave til Giensvar, Hvor skal vi finde saadan en? Men dette almindelige bifald opvakte ogsaa Misundelse iblandt de Thessaliske Piger. Larisse blev af alle Legesystre anseet med skeele Øyne, Midt under de kielneste Kierligheds Tegn trillede Taarene ned af den omsindede Mirles Kinder, saa tid hun tænkte paa den Larissæiske Ulv. Min Datter, tænkte hun, skulde blive til et Rov for det Uhyre! og hun besluttede, at begive sig langt, langt bort fra Staden Larisses Egne, indtil derhen, hvorhen intet af samme Egns Rovdyr skulde blive forvildet: Hun fik og meget gjerne Tilladelse dertil af Erader, og de begave sig begge med deres Datter over Floden Penens, som løber forbi den hellige Skov Tempe, og forøger dens Behagelighed. Man undgaaer ikke Skiebnen, naar den har besluttet at prøve os. Men at ligge under eller at overvinde Prøven, det har Guderne nedlagt i Menneskenes Kræfter. Selv Era dor Vandring forandrede intet i Larisses forestaaende, Skiebne; den befordrede endog samme. Af Frygt for Ulven torde Larisse aldrig følge med hendes Forældre ud paa Marken: Huuslige Sysseler, Tilsyn i et tarveligt Kiøkken, Hyttens Reenlighed, og Omsorg for Klæderne vare overladte til hende.