Berlingske Tidende, 1836-02-24
Paris, den 14de Februar. – J Fortsættelsen af Morens Forsvar (i Pairs-Rettens Møde den 12te d. M.) beskjeftigede Hr. Dupont sig især med, at udslette det Jndtryk, som Ninas Udsagn kunde have gjort. Hun har jo nemlig paastaaet, at Moren, Dagen efter Attentatet havde tilstaaet hende sin Deelagtighed i samme; desuden havde han i hendes Nærværelse skjult nogle Kugler paa et Sted, hvor de senere vare blevne fundne. Hr. Dupont henpegede allerførst paa Utroværdigheden af et, i Lasternes Skole opdraget Vidne. Havde dog Fleschi roest sig af at have uddanne hendes Characteer, og da havde vel Disciplen ogsaa søgt at ligne sin Lærer i Fifsighed og Ondskab. Jntet var lettere at forklare, end Anledningen til hendes Beskyldninger mod Mo rey. Hvis man nemlig antog, at hun i Forvejen havde været vidende om Fieschis Complot - hvilket ved hendes Stilling til ham, ved hendes hyppige Besøg hos ham, ved hendes, under Attentatet og umiddelbart efter samme viiste Forhold, og ved tusind selvforræderiske Momenter i hendes Udsagn hævedes til moralsk Vished – saa maatte hun have været bange for at tilstaae saadant, af Angst for, selv at geraade i Straf derover. Da hun imidlertid ikke kunde skjule, at mange Detailler ved de Fieschiske Forberedelser til Attentatet vare hende bekjendte, har hun holdt det for raadeligst at nævne More som den, af hvem hun efter det mislykkede Attentat var blevet underrettet om hine Begivenheder. Men efter nogen Eftertanke maatte man dog indrømme sig selv, at det vilde være utænkeligt, at Morey skulde have gjort hende saadanne Tilstaaelser. Tilstaaelser af denne Natur gjorde man kun, enten i Øjeblikke af Samvittighedsnag, hvilke man aldrig havde bemærket hos Morey, eller af Nød og Jnteresse, og i dette Tilfælde kun til paalidelige Personer. Hvorledes skulde Moren altsaa være kommet dertil, uden nogen Hensigt og uden nogen tilstrækkelig Anledning, at gjøre en løsagtig Qvinde til sin Fortrolige med Hensyn til Kjendsgierninger, der, hvis de vare sande, nødvendigviis maatte koste ham Hovedet. Hvorledes skulde det være faldet Moren ind, i hendes Nærværelse at skjule de omspurgte Kugler paa et Sted, hvor de – som Følgen har viist – lettelig kunde findes, da Lejligheden, ikke betoges ham, at skjule dem uden at nogen vidste af det. At Nina havde henvendt sig til Moren om Understøttelse, var sandt, men ikke fordi hun i ham formodede een af FieschisMedskyldige, og ikke fordi Fieschi havde adresseret, hende til ham, men fordi hun kjendte hans Højmodighed og Hjertensgodhed, der da ogsaa havde bevæget ham til, at antage sig denne, rigtignok foragtelige, men ulykkelige og forladte Skabning. Endvidere fremhævede Hr. Dupont, at der rigtignok maatte existere en Medskyldig af Fieschi, der havde begaaet alt Det, hvad Fieschi tilskrev More. Men denne Medskyldige vilde endnu blive fundet, naar man alvorligt forfulgte de Spor, som Vidnerne havde angivet. Denne Medskyldige var sandsynligviis en Landsmand af Fieschi og derfor blevet beskyttet af den lumske Corsikaner. Hvis De – saaledes sluttede Hr. Dupont – frikiende Moren, da er min Rolle udspilt. Men hvis De dømme ham, da begynder en ny Opgave for mig. Hvis min Clients Hoved falder, da vil jeg anvende mit hele Liv paa at udfinde Fieschis virkelige Medskyldige. Værer fattede paa at jeg finder ham og overantvorder ham til Dem. Bereder Dem da paa, at høre af mig: "Her have J den rette Skyldige, i hvis Sted J have sendt den uskyldige Morey til Skafottet." Derpaa talde Hr. Marie for Pepin. Mod ham forelaae kun Fieschis og Boreaus Udsagn, ligesom Fleschis og Ninas mod More. Med Hensyn til det Mistænkelige i Fieschis Udsagn, beraabte Hr. Marie sig derfor paa Hr. Duponts veltalende Grunde. Jøvrigt gik han ikke til Værk med den Tillid og talte ikke med den Overbeviisningens Kraft, der havde givet Duponts Foredrag et saa ædelt Præg Han appellerede til Philosopherne og Juristerne i Pairs Kamrets Skjød; de maatte vide, hvor ofte alle Omstændigheder kunde treffe sammen, for at gjøre en Uskyldig mistænkt. Han kunde ikke troe, at man paa Fieschis Vidnesbyrd vilde sende et Menneske til Døden. – Derpaa tog Hr. Paillet Ordet forBoireau. Han gik ud fra den Forudsætning, at det blotte Medvideri i en saadan Forbrydelse, som den foreliggende, efter den nyere (i Aaret 1831 forbedrede) Criminal-Ret ej paadrog den Fortiende nogen Straf, og snu nok søgte han at demonstrere, at Boireaus Deeltagelse kun indskrænkede sig til et blot og derhos saare ufuldstændigt Medvideri, idet Laanet af en Borer ikke kunde gjøre ham til Medskyldig, da han, selv efter Fleschis Udsagn, ikke havde vidst, hvortil den skulde bruges. Rigtignok vilde Vidnet Suireau vide, at Boireau havde den 27de Juli fortalt, at han selv havde boret Hullerne i en Jndretning, som de Sammensvorne kaldte deres Maskine; men da dette Suireans Udsagn, deels faldt i et senere Tidspunkt, og deels væsentligt afveeg fra hans første Forklaring, saa maatte det grunde sig paa en Vildfarelse hos dette ellers ustraffelige Vidne. Ligesaalidet kunde Ridtet over Boulevarden tilregnes Boireau som nogen Medvirkning til Complottets Fuldførelse, da han ikke var naaet til det Punkt, der laae ligeover for FieschisLogis. Endvidere gjorde Defensøren følgende Momenter gieldende for sin Client: hans Ungdom, hans tidligere uplettede Liv, hans ulykkelige Moders Alder, samt hans oprigtige Tilstaaelser, og han bad om at man vilde lade ham gaae, da han rigtignok havde staaet Complottet saa nær som muligt, men dog ikke, ifølge Lovens Aand, hørte med til Deeltagerne. Efterat Hr. Paul Favre, Beschers Forsvarer, havde bedet om, at man vilde frikiende hans Client – med Hensyn til hvem General-Procureuren havde taget sin Anklage tilbage - ikke alene i Anledning af det manglende Beviis, men meget mere for hans beviiste Uskyldigheds Skyld, sluttedes Mødet.