Viborger Samler, 1792-10-22
Endnu under denne utalte Monolog betiente den Skind syge sig allerede af sit Værktøi, aabnede Døren temmelig sagte sandt Kammeret aaben og smuttede ind. Nu saae han, at hans Mistanke havde været ugrundet, og hans Pige virkelig alt var gaaen ud. Han vilde derfor strax have gaaet bort igien, da han i det samme fik Øie paa et lille nydeligt tillukt Skriin paa hendes Arbeids Bord. "Hvad er det, fortsatte han sin Tankerække: Jeg har endnu aldrig seet dette Skriin hos hende. Det er saa let; i det høieste kan der være nogle Papiirer forvarede derudi. Jeg vil drive en Spøg, vil tage det med mig. Naar hun savner det, paa hvem vil hun vel giætte? Hun vil sikkerlig komme til mig, – klage det for mig. Jeg lader hende da svæve lidt i Angesten, viser hende det endelig; giør det mistænkelig; formoder Kierligheds Breve deri og saa videre, kort, jeg vil tage det med mig." Dette Jndfald fuldførte han og, lukkede Stuedøren ganske færdigt igien, og gik bort, som han tryde ubemærkt af Nogen i heele Huuset. - Kort derefter kom Syepigen Hiem; paa Stuedøren mærkede hun intet; men ved første Trin ind i Kammeret savnede hun strax hendes Skriin, thi netop efter det var hun kommen Hiem igien; der var Kniplinger der af nogle 100 Livrers Værdie; hun vilde allerede tilforn have baaret dem til Herskabet, som eiede dem, og af hvem hun havde faaet dem, til at forbedre dem, men havde ulykkeligviis forglemt den over andre Ting. Nu, da hun savnede dem, gav hun et høit Skrig. Hun løb omkring i heele Huuset, fortalte enhver, at hun var bleven bestiaalen; spurgte, om man intet Spor kunde give hende paa Tyvene, og overlod sig til den yderste Fortvivlelse over et Tab, der var hende saa uerstattelig. Verten, da han erfarede hendes Vanheld, saavel bevæget til Medlidenhed mod den arme Pige, som bekymret for hans Huses gode Rygte, sendte strax Bud efter en Politie=Commissair, der blev anstillet den strængeste Undersøgelse i alle Stokværkerne, man fandt naturligviis Skriinet ingensteds. Hos alle Folkene i Huuset blev efterforsket, hvem de havde seet komme ind eller ud derfra; ogsaa her vilde intet Spor findes; og Rettens Betiente vare alt ifærd med at gaae bort; da en Strømpestrikkerske, som havde sin Boed ligeover for dette Huus, blev lokket herhid ved denne Tummel, og fik Tilfældet at høre. Jh nu - begyndte hun ganske i hendes Uskyldighed - een har jeg dog imidlertid vel seet gaae herind og ud igien, som vist nok maae have været ovenpaa; men han kan umuelig være Tyven man spurgte hende: Hvo det havde været? – "Jomfruens Brudgom; han blev en rum Tid derinde. - - Ved disse Ord blegnede den arme Pige, og forsikrede, at han kunde vist ikke have taget det bort; men Politie=Betienten paastod, at der burde og skee Undersøgelse hos ham. Man gik derhen, ogsaa nu var han atter gaaen ud; men man giennemstøvede hans Giemmer, og see, det borteblevne Skriin var noget af det allerførste, som kuns ganske lidet skiult faldt i de Søgendes Hænder. Strax fulgte Vagten efter ham til det Sted, hvor han var gaaen hen. Den arme Fyr forskrækkedes ikke lidet, da han saae sig arretteret; dog han syntes igjen at fatte got Mod, da han hørte, hvorfor det skeede. Han fortalte strax alt, hvad vi kort foran have fortalt; han tilstod, at han havde aabnet Stuedøren, taget dette Skriin med og vilde have en Spas med sin Pige; men han forskrækkedes alt noget, da man forsikrede ham, at saadant Spas gialdt intet for Retten; men at Strikken var for den, der opbrød en Dør i Beboerens Fraværelse, og som borttog en Ting, endog af langt ringere Betydenhed. - Han undskyldte sig vel, at alt dette for Hensigtens Skyld kunde ikke gielde for noget Tyverie; han tilbød den høitideligste Eed: at han nu først havde erfaret, hvad der var i dette Skriin hvis Laas han ikke havde rørt. Men man svarede: at dette var en let Udflugt for enhver Spidsbube, og at en saadan Eed, endogsaa falsk soeren, var meget begribelig. Og den piinlige Proces havde sin Fremgang i al Formalitet. Nu tabte Synderen Hiertet. Forgieves gav hans værende Mester, forgiæves gav enhver af hans Bekiendte ham Vidnesbyrd om det ustraffeligste Liv. Forgiæves kastede hans fortvivlelsesfulde Pige sig til hans Dommers Fødder; forgiæves syntes selv denne, saavelsom heele Paris, at være overbeviist om hans Uskyldighed. Lovens dræbende Bogstav gik fremfor al anden Hensigt, og faa Dage derefter endte den Ulykkelige sit Liv i Galgen.