Aalborg Stiftstidende, 1829-01-17
Blandinger. Man erindre sig Hr. Etatsraad Thaarups Erklæring i Anledning af Hr. Hempels Angrebs Optagelse i Dagen, herpaa svarer Hr. Pastoren i Kjøbenhavnsposten, at denne Erklæring af en Mand for hvem han nærede den største Ærbødighed tilfredsstillede ham aldeles, og at han kun beklagede, at Erklæringen skulde gjøres fornøden. Men underneden hiin Erklæring gjorde en anden Mand, der kaldte sig Anti-Tartuse, et nyt Udfald mod Hr. Thisted, hvorom Sidste med Sandhed siger, at det kun indeholder en Række af Personligheder ligefra hans Motto til hans falske Navn, Sagen aldeles forbigaaende. Til ham har Hr. Pastor Thisted blandt andet følgende Svar: "En harniskklædt Præst kaldes jeg. Nu, du gode Gud, hvad maatte jeg være for et Menneske, naar jeg ikke kom i Harnisk ved at see en Løgner og en Æreskænder offentligen fremstillet som en hæderlig Mand, Havde jeg krøbet om Psendonymen, udenat torde nævne ham ved hans rette beviislige Navn; havde jeg forstilt mig, og talt et Sprog, der maatte vise sig at være hyklet - da vilde man kaldt mig en Tartufe og man havde gjort Ret der. Nu, jeg taler frit og oprigtigt, af et oprørt Hjertes Jnderste - nu skal jeg ogsaa hedde en Tartufe. Jeg maa tale som jeg vil, saa skal det være slet talt; min Avindsmand maa sige, hvad han vil, saa skal det være ypperligt sagt. Han skal torde skrive mig Hæder og Ære fra, og jeg skal ei engang torde trøste mig ved den Bevidsthed, at han lyver mig paa. At jeg har et ærligt Navn tør jeg dog vel nok sige selv. Jeg roser mig ikke deraf for Dommeren herovenover; men jeg tager dog eiheller i Betænkning, at trodse derpaa for mine Fiender. At det kjøbenhavnske Publikum kjender mig heelt vel, som Psendonymen, siger, det kan jeg, Gud været lovet, høre med fuldkommen Rolighed. Fire Menigheder i Danmark kjende mig heelt vel, og To af dem ere de Største i Landet: paa deres Vidnedsbyrd tør jeg trøstigt beraabe mig. Og da Psendonymen truer, at ville side om Kniv, hvis jeg skulde vove, at træde ham imøde, saa tør jeg endnu gaae videre, og bede ham nævne mig eet eneste Menneske i disse Menigheder, som har Noget over mig at klage! En Dyst med ham, som hav kalder det, frygter jeg ingenlunde; jeg frygter hverken ham eller noget Menneske i Verden, thi Haarene paa mit Hoved ere talte, og intet Menneske, kan gjøre mig det Ringeste. Han slibe derfor kun sin Kniv, helst paa En af de barmhiertige Brødres Samvittighed, som ere saa ømme over deres arme Næste at de gjerne, om de kunde, lagde ham paa en gloende Rist, blot fordi han understaaer sig, at tale høit og frit om den Korefæstede. Jeg staaer i den Høiestes Haand. Men jeg er ogsaa Undersaat i en Konges Rige, som ei vilde talle, at jeg beklædte en Sielesørgers Embede naar jeg var hvad Hempel vil gjøre mig til. Jeg kunde derfor fremtræde for den verdslige Domstol og sige: Hempel har beskyldt mig for Skumleri, Skinhellighed, skammeligt Stænkkast paa fortjente Afdødes Minde, Fanatisme, Jesuitisme, Uchristelighed, Ukjærlighed, Galdespyen, Forstyrrelse af afdøde Hædersmænds Ro, Udrakkelse, Skamløshed, Pøbelfærd. Ere nu disse Beskyldninger sande, da maa jeg dømmes fra mit Embed; ere de derimod løgnagtige, da maa Hempel have en Mundkurv paa, varigere, end Den, salig Baggesen gav ham.