Viborger Samler, 1844-02-20
Paa Directionen for Universitetet og de lærde Skolers allerund. Jndstilling har Hs. M. Kongen resolveret: "at de tre Skoler, Metropolitanskolen, Odense Cathedralskole og Kolding lærde Skole, foreløbigen til en Prøve gives en saadan udvidet Jndretning, at Disciplene kunne bringes saavidt, at for dem den yderligere Veiledning i de i Skolerne foredragne Videnskabsfag, som hidtil ved Universitetet har været meddeelt de unge Studerende i det første academiske Halvaar, kan bortfalde; og at der organiseres en Afgangsexamen ved disse Skoler, svarende til de Fordringer, som efter en saadan udvidet Underviisningsplan ville blive at gjøre til dem, der skulle ansees modne til at dimitteres til Universitetet, hvilken Examen, der træder i Stedet for Examen artium og anden Examens første Prøve, bliver at afholde ved selve Skolerne og af disses egne Lærere under fornøden Control. (Big. Td.)J Mandags begyndte Cand. Lehmann at aflægge Prøve som Advocat i Høiesteret i et talrigt Publicums Overværelse. Efter sidste Nr. af juridisk Ugeskrift, med adele vi følgende Jndledningsord af hans Foredrag. Stormægtigste, allernaadigste Arveherre og Konge! Forinden jeg gaaer over til den foreltagende Reissags Forhandling, være det mig allernaadigst tilladt for Deres Majestæts Throne at frembære min allerunderdanigste Tak, fordi De har beredet mig Veien til dette Sted, thi lykkes det mig at bestaae den Prøve, jeg nu med Deres Majestæts allerhøieste Tilladelse skal underkaste mig, saa – har jeg naaet den Havn, hvortil min Higen stundede, saa er det – i Advocatens præstelige Toga, jeg her skal færdes – en Lovens Tjener i Lovens Helligdom. Vort Fædreland eier i sin nationale Lovgivning, der fordum formaaede at modstaae selv Romerrettens store Verdenserobring, en ypperlig Grundvold for en videre national Udvikling; og jo mere den bliver det reene Udtryk af en gjennem vise folkelige Jnstitutioner organiseret, fornuftig Almeenvillie, jo mere den uddannes gjennem en aandfuld Retsvidenskab og dvatig Rets praxis, desto fuldkomnere vil at aandig og timelig Velsignelse fremblomstre i den borgerlige Ordens og den borgerlige Friheds Skjød Hvor opløftende er ikke derfor den Tanke, at ogsaa Saaføreren har sin vigtige Andeel i dette Fredens og Civilisationens herlige Værk, Hvor betydningsfuldt er ikke det Kald, i Forening med Domstolene, at skulle vække Lovens døde Bogstav til Virkelighedens fyldige, besjælede Liv, at skulle nære og styrke den Fortrøstning til Retten, den Ærefrygt for Loven, – den Retsbevidsthed baade hos Regjering og Folk, som er Statssamfundets inderste Livsprincip, hvert Fremskridt sikkreste Grundvold, Og hvor skulde Alt, hvad der ved Sagførerkaldet er agtværdigt og tiltrækkende, kunne findes i rigere Forening, end ved Høiesteretsadvocaturen, som under den mundtlige - og først derved i Sandhed offentlige – Forhandlings Banner har erhvervet sig saa stor og velbegrundet Anseelse i Landet, og som ved Høiesteretsprocedurens hele Jndretning har en saa væsentlig Jndflydelse paa Retspleien ved denne øverste – denne souveraine Domstol ! Dog, der er endnu een Side ved den Livstilling, ved hvis Jndgang jeg her staaer, som Deres Majestæts Agtelse for en ærlig aaben Characteers Conseqvents vil tillade mig særligen at fremhæve. Jeg tør saameget mere forudsætte dette, som Deres Majestæt ikke blot er Administrationens øverste Herre, men tillige og ligesaafuldt Retspleiens ypperste Hoved – som Deres Majestæt er den over alle smaa Partimodsætninger ophøiede Repræsentant for hele Staten, hvori hver lovlig Mening, hver loyal Bestræbelse finder sin Berettigelse, – den høieste Jncarnation af Nationens Personlighed i dens inderste Livsudvikling og udre Fremtræden i Folkenes Raad og Verdensdistoriens Gierning. – Nu vel, allernaadigste Konge! Domstolenes fuldkomne Uafhængighed af Statsforvaltningen er under alle Statsforfatninger erkjendt for en agtværdig Rets pleies første og nødvendigste Grundbetingelse. – Ordets udstrakte Frihed er Skrankens hævdede Odel og Eie. Henstillet ligesom paa Grændseskjellet mellem den egentlige Stats organisme og det borgerlige Livs mangfoldige, sig krydsende Kredse, er det af Staten selv paalagt Advocaten - ikke blot at forfølge den Uretvise, men ogsaa at forsvare den Forurettede, – ikke blot at understøtte Magtens lovlige Virken, men ogsaa at tale Lovlighedens Sag imod enhver Vilkaarlighed, hvor denne end maatte vise sig. – Saaledes tilbyder da Advocaturen den, hvem en samvittighedsfuld Overbeviisning ikke tillader at slutte sig til det en given Tid fremberskende Forvaltningssystem, en hæderlig og gavnlig Virkekreds selv indenfor de bestaaende Statsinstitutioner; og idet hele Retspleiens Tilværelse hviler paa Forudsætningen af det Utilstrækkelige i de moralske Garantiers, som Klogskabens. Wrestolelsens, Moralens Religionens og den offentlige Menings Magt yde den borgerlige Orden og Frihed. – idet hele dens Opgave gaaer ud paa at erstatte det Manglende ved Lovens bindende Regel og velgjørende Tvang, synes ogsaa den at være det naturligste Fristed for den Trang, ogsaa paa det offentlige Livs Enemærker at gjøre denne samme Erkjendelse gjældende. – "Med Lov skal man Land bygge!" – det er den canoniske Bekiendelse, hvormed ogsaa Danmark indtraadte i de civiliserede Staters Række. "Med Lov skal man Land bygge!" det er nu atter det Løsen, hvorom den vaagnende Længsel efter en høiere og friere Samfundsorden samler sine legitime Bestræbelser. – Men, allernaadigste Konge, jo mere jeg er gjennemtrængt af Følelsen, af Advocaturens Betydning og alvorsfulde Ansvar, desto mere gribes jeg af Bevidstheden om mine Kræfters Utilstrækkelighed. Og hvor overvældende maa ikke denne Erkjendelse blive, naar jeg seer hen til denne ærværdige Forsamling, der i Aarhundreder har staaet i Spidsen for Danmarks Retspleie, og hvori saa mange af Danmarks ypperste Mænd ere saa store Traditioners trofaste Vogtere, – naar jeg drages til Minde, hvor mange fremragende Talente det have begrundet denne Skrankes Anseelse og Glands, Det vilde kun lidet samme sig for mig her at tale om de endnu Leyende, som jeg tør haabe ville modtage mig med Velvillie, dersom jeg befindes værdig til at indføres i deres hæderlige Kreds. Men hvo er her tilstede, hvis Tanke ikke uvilkaarligen henvender sig til Mindet om den Mand, hvem en altfor tidlig Død berøvede Skranken en af sine ypperste Prydelser. Hans ugennyttige Arbeidsomhed og samvittighedsfulde Pligtiver, hans Sandhedskjærlige Frimodighed og høithjertede Retsindighed skulle være det Maal, hvorpaa al min Stræden skal være rettet, hvis det bliver min Lod her at indtage hans Plads, og bliver jeg dette mit Løfte tro, da tør jeg gjøre mig Haab om, med saa mange og store Ahner, ogsaa at arve Deres Majestæts overbærende Bevaagenhed og hædrende Tillid.