Corsaren, 1843-04-14
Humoristiske danske og tydske Smaadigte og Sange. Forfattede og udgivne af Capitain Carl v. Münnich, Da Fulton i Aaret 1789 forsikkrede Amerikanerne, at han havde opfundet en Maade, hvorpaa man kunde bevæge Skibe uden Hjælp af Seil eller Aarer, blot ved Damp, sagde de, at han var gal, og Manden døde i en Daarekiste. Da Galilæi paastod, at Jorden bevægede sig om Solen, erklærede man ham for gal, og for at blive klog igjen, maatte han sværge, at han havde løiet. Da Columbus sagde, at der Vest for Europa laa et stort Fastland, som han vilde seile ud og opdage, erklærede det store Raad i Salamanca (vor Tids Etatsraader) ham for gal. Da han senere viste, at det virkelig laa der, sagde de: Ja, hvem kunde ogsaa vide det? Da Dr. Faust opfandt Bogtrykkerkunsten, troede man, at han var gal, hvilket Middelalderen udtrykte i den Mythe, at Fanden havde taget ham. Senere blev man enig om, at han maa have været en Fandens Karl. Endnu for nylig, da Engelskmanden Henson ansøgte Underhuset om Vatent paa en af ham projecteret Luftskibsfart, bevilgede Huset det under stor Latter og Spot over Mandens Galskab, skjøndt maaskee deres Bornebørn ville betjene sig af dette Befordringsmiddel i al Magelighed. Alle disse Exempler, som vi forresten kunde supplere med mangfoldige flere, anføre vi til Trøst for Hr. Capitain Carl v. Münnich, for at vise ham, hvorledes det er gaaet de andre store, geniale Aander, der vare ilede forud for deres Tid. Det var deres Usædvanlighed, deres altfor store og vidt drevne Genialitet, der blev deres Ulykke, Samtiden kunde ikke fatte dem Samtiden vil heller ikke kunne fatte Hr. Capitain Carl v. Münnich. De Eneste, der nogenlunde ville forstaae Hr. Capitainen, ere maaskee vi (hvorved vi da selv risquere at dele Fultons Skjæbne). Men Sandheden gaaer os over Alt, vi tilstaae, hvorledes det har sig med os, og ville endog anføre adstillige af de Enkeltheder, som meest have tiltalt os. Vi mødte saaledes en høist original Bearbeidelse af Göthes, "König in Thule", hvori det hedder (Pg. 4): "Han pludselig sig reiste: Og drak den sidste Skaal, Og, som han stod og kneiste, Udtømte han sit Maal; Men medens han det tømte, Fremtreen han nogle Skridt, Og for man skulde vente, Blev det i Stranden smidt. Af alle Livsens Kræfter Han den Pokal did smed, osp. Enhver vil selv kunne indsee, i hvilken Grad denne Bearbeidelse overgaaer Oehlenschlægers. Hertil kommer endnu en original Anmærkning af Forfatteren, paa Vers, hvori han har ladet sin Humor spille: "Saaledes er det hændet J Tule, siger man, Og saaledes har endet Den gode Konge, han! Hvo siden har regeret, Hvad Navn hans Arving bar, Derom, da han krepered', Man ingen Kundskab har." Schiller har skrevet en Ballade, "der Handschuh"; Hr. Capitain v. Münnich har behandlet samme Stof meget bedre; thi den stildrende Phantast er hævet til Humor, f. Ex. (Pg. 7): "En anden Dør strax aabnet blev, Da traad en Tiger frem; Med vilde Spring omkring den drev, Og syntes grum og slem . . . . . . . . fra en tredie Dør To Leoparder venligen Til Tigren springe gjør. Den ene fik et vældigt Drag, Saa at det lød igjen, En Hilsning, som ei fandt Behag Hos Leoparderen." Nu begynder Catastrophen: "En Dames Handske den faldt ned Didhen, hvor Løven laa. Faa Skridt fra Dyret kun den faldt, Den viste Tænderne. Lidt længer hen i vred Gestalt Var Tigeren at see. Ridderen, som ikke bliver bange, fordi Handsken, viser Tænder, gaaer nu ned efter den: "Mang fiin opdraget Dame da Var nærved Ondt at faae. Men glad saae de ham gaae derfra Med Handsten, hvor den laae." Den sørgelige Skjæbne, som rammede Handskens Eierinde, er med tragisk Korthed skildret i den Linie: "Ugift sit Liv nu hun hendrev." Og nu kommer Moralen i en "Anmærkning" "For Knipsthed, Piger, vogter Jer, Den væmmer ædel Mand; Vær artig og honet mod Hver i J Eders Jomfrustand." En anden Sag er det, naar man først er gift, mener Digteren. Hvilken dyb Verdenshumor! Den næste Romance handler om en Ridder, som kun vil ægte den, der kan besvare syv Spørgsmaal: "Hvem svarer mig paa de syv Spørgsmaale nu, Den faaer mig til Mand, det besværger jeg s'gu! Man svarer mig rask, maa jeg bede endnu, Og Lodden da afgjør, som ba, be, bi, bu!" Et saadant Frieri er naturligviis uimodstaaeligt; Ridderen faaer sin Brud og bliver velhavende; thi : "Hvor Rigdommen hersker, der Velstand opstaaer." Hendes Søstre blive ogsaa gifte: "En Mand de hver fik sig, men ei nogen Klods, De udkjørte daglig, gik sjelden tilfods." Det er naturligt, at man hos en saa eiendommelig humoristisk Natur ikke bemærker Paavirkning af noget andet Digt, end Göthes Faust. Af dette Digt har Forfatteren ogsaa bearbeidet Mephistopheles's Loppevise under Titel af: "Den nymodiske Yndling". Ligesom Göthe, mangler vor Münnich heller ikke Blik for qvindelige Yndigheder, men han behandler dem med en langt høiere Verdensironi, som man seer af Digtet "Feiltagelsen" (Pg. 21). " Charlotte stod med Bryster bare J Vinduet koquet: Hun tænkte, slige rare Vahre De fange Mandfolk let." "Jeg gik forbi i dybe Tanker Og slog mit Blik derop. Strax tænkte hun: den der nu spanker, Ham fanger jeg, pas op!" "Men deri feilte hun ret meget, Thi jeg paa Katten saae, Som sig til hende havde sneget. Den Kat var lysegraa." Dog, det vilde føre os for vidt at fremhæve alle de enkelte Skjønheder. Vi skulle kun endnu henlede Læsernes Opmærksomhed paa det satiriske Digt "Lotterispillet" "den sorte preussiske Husar" og "Graverkarlen", paa Melodien: "Grabe, Spaten, grabe," hvor Forfatteren heldig concurrerer med Shakespeare i den bekjendte Graverscene i Hamlet. Den uforlignelige Begyndelse lyder saaledes: "Grav, min Spad, du grave, Alt hvad jeg skal have, Maa jeg takke dig?" De "Smaae Romancer" ere fulde af glimrende og nye Jdeer, f.Ex.: "Alting paa Jorden skal engang forgaae, Og intet paa samme kan evigt bestaae." Den danske Afdeling, der uden Sammenligning er den mærkeligste, thi i den tydske nærmer Forfatteren sig meere den almindelige Smag*), ender med en umiddelbar Commedie. "Oberons og Titanias Guldbryllup", der med meget Bifald skal være opført i Aalborg. Har Forfatteren tidligere kastet Handsken til Göthe og Shakespeare, saa overbyder han her Aristophanes, navnlig i Dictionens Frihed, f. Ex. Juristens Replik (S. 45). "Et Tilfælde førte mig Herhid mellem Ludre," og Oberons (til Statsministeren): "Alting her paa dette Slot Skeer ifølge Ordre: Gulvet fuldt med Spyt og Snot, Meer kan man ei fordre." Og saa den skjønne og satiriske Slutning: "Gaae anstændig hjem hver Tøs Tænk paa Brudekrandsen." Hvortil. Publicum svarer: "Sandelig det var ei Fjas, Det er sagt og svoret. Hurrah, hurrah for den Spas, Hvormed man os moret!" Og det bør gjentages: Hurrah, hurrah for den Spas, Hvormed man os moret!" *) Med Undtagelse af Digtet, Joseph und Hannchens", hvor Forfatteren driver den poetiske Licents saavidt, at en borneert Critik vilde kalde ham umoralsk.