Viborger Samler, 1777-03-17
Man behøver kun at kiende vore Kiøbsteder, for at see, at alt for flittig Kirkegang er ei det, man skal ivre imod i vore Tiider. Men jeg forlader Hr. L., hvis Tanker man kan læse med Koldsindighed, og vender mig igien til Hr.R, som ved denne latterlige Dom spiller en sælsom Person. Hr. N. B havde overladt Hr. Ls Afhandling til Theologernes Undersøgelse, og strax er Hr.R færdig til at afsige Dommen. Man kunde, som man ellers pleier med Sættedommerne, spørge Hr.R om hans Constitution til dette Dommer=Embede. Det ville da vise sig, hvor mange Theologers Fuldmagt han kunde beraabe sig paa. Men har han glemt forud at forsyne sig dermed, kunde han jo endnu til et Forsøg lade sin Dom cirkulere imellem vore Theologer, for at see, hvormange af dem der ville underskrive med ham, at hiin Samaritanske Qvinde var en mundkaad Skiøge, at Bønnen i Kirken er Kirke=Afguderie eller Hoverie, og at Hr. Ly Afhandling er Religionen til Ære. Den Samaritanske Qvinde beskrives paa det anførte Sted, som et Menneske, der troeligen fulgte sin Jndsigt, og tog imod Overbeviisning; Og i den guddommelige Lærers Samtale med hende er ei et Ord, der kan berettige Hr. R til de brugte Skielsord. Den smukke Tallemaade om Kirkehoveriet synes at vise, at Hr. R neppe er Theolog, thi jeg, som ikke er det, finder den stødende i enhver alvorlig Kristens Mund, Men intet er væmmeligere, end den Erklæring, at Religionen har Ære af at fremvise blant Verdslige saa belæst, lærd og reent et Vidne, som Hr. L. Hvormed skal vel Hr. L. forskylde Hr. R. saadan Godhed, Skal maaskee Hr. Reen anden gang være Part, og Hr. L. Dommer, og da afsige ligesaa naadig en Kiendelse? At være Religionen, til Ære, er meget sagt. Naar denne Roes tillegges Grotius, Haller, Gellert, Sneedorph og slige Mænd, ansees den for billig og fortient; Men Hr. L. ligner dem neppe i andet, end at han, ligesom de, er uden for den geistlige Orden. Skade, om Religionen nogensinde skulde behøve den Ære, som den kan have af saadanne Afhandlinger, som Hr. Ls i No. 47 fra forrige Aar. Religionen vil uden Tvivl finde sig æret nok ved sin egen Glands, og bede baade Advokat og Dommer ei at sette sig i Omkostning for dens Skyld. Allermindst vil den finde sin Ære fremmet ved Afhandlinger, hvis Virkning in praxi dog ei vel kan blive andet, end at formindske den allerede alt for liden Lyst, de fleeste have til at søge Kirken. Den splindernye Ære=Titul af en retmeenende evangelisk Frietænker efter Kristendommens Smag, beholder Hr. L. ventelig uden hver Mands Paatale i nogen Maade. J det mindste. mindste vil neppe nogen, for at fravinde ham samme, indstevne denne pavelige Kiendelse til nogen Overret, skiønt der dog ofte er appelleret a pontifice male informato ad melius informandum. Men her behøves det ikke, siden vel faa Kristne forlange at kaldes Frietænkere, et Navn, der altid maa forekomme Folk forhadt, endog naar det besmykkes med ildepassende Epitheter, af Evangelisk, og overeensstemmende med Kristendommens Smag. De smigrende Berømmelser til Hr. L., at hans Thema, hans Afhandlinger ere vel trofne og find rige, og det i den Grad, at det Theologiske Selskab selv kunde underskrive dem, kunde opvække en billig Mistanke enten om Hr. R. Jndsigt eller om hans Oprigtighed. Den første kan omtviles, i Fald han har meent disse Lovtaler, den sidste i Fald han ei har meent dem. Thi hvor er dog dette vel trufne, dette sindrige i Hr. Ls Afhandling? Jeg vil endog tage Sagen i den allermildeste Meening og troe, at Hr. L. omtrent ei vil sige andet, end at Bønnen uden Kirken ogsaa er Gud behagelig. Men hvem behøvede vel denne Underviisning, og hvorvel trufne og sindrige Afhandlinger behovedes der vel til at sige det, som endog den eenfoldigste veed, Paa saadan Maade kommer man let til at blive lærd, sindig, belæst, og vittig Ved saadan Gavmildhed, eller rettere Ødselhed med offentlige Berøm Berømmelser forderver man ofte den, der ved velmeente Erindringer og alvorlige Raad kunde forbedres; man oppuster et allerede af alt for stor Eegen kierlighed opblæst Sind, og giør det uskikket til at taale Modsigelse og Invendinger, uden hvilke Sandhed dog ei kan undersøges. Man maatte ellers ønske at vide, hvad det er for et Theologisk Selskab, der saa ligefrem kunde underskrive Hr. Ls Sætninger. Forstaaer han ved Selskab det samme som Fakultet, saa maa han tilgive mig min Vantroe, i hvilken jeg vist med Haardnakkenhed bliver ved, indtil jeg seer Underskriften. Men er i hans Sprog enhver en Theolog, der har seet i et System, og et Theologisk Selskab intet andet, end et Laug af slige to eller fleere Personer, der ved Tobakspiben og Ølkruset dømme myndigen om Theologiske Materier, saa tilstaaer jeg at Hr. Ls Afhandling mange Steder kan blive underskrevet. Den protestantiske Kirke staaer nu omstunder aldeles ei i nogen Fare for at falde til den vrange Meening, at Kirken skulde være det eneste Sted, hvor Gud vil bønhøre os. Men om en Kristen, der veed, at han paa ethvert Sted og enhver Tiid bør bede, dog tillige troer, at mange Guds Borns forenede Bønner i Kirken, ere baade kraftigere, og meere opmuntrende for ham selv og andre, saa kan han uden Fare beholde sin Meening, uagtet Hr. Ls Afhandling, og Hr. Rs Dom, og altid være Sandheden nærmere, end de, der forsyne lade Kirkegængere med opsminkede Undskyldninger. Disse Tanker, der ingenlunde ere en Kiendelse, eller i mindste Maade udgives derfor, nedlegges da saaledes for en Domstoel, langt ærværdigere, og meere upartisk, end Hr. Rs, nemlig det skiønsomme og billige Publikum. og (Følgende Spørgsmaale ere indsendte.) Hvori bestaaer Herligheds Eiende i en Præstegaard, Og er Eieren deraf andet end Præstegaardens Herligheders Forsvar og Opsigthaver, som en naturlig Følge af Kalds=Rettigheden befaler og fordrer. II) Kan saadan Eier benytte sig af Præstegaardens Herligheder, enten saaledes, at han deeler Nytten med Præsten, eller ganske udelukker ham derfra, III) Er Kirkens Patron i Hovedsognet og altid tillige Præstegaardens Forsvar eller Herligheds Eier IV) Hvo har Herligheden i Præstegaarden, Enten Eieren af Byen, hvori Præstegaarden og Kirken ligger eller Kirke-Eieren, eller Præst=Kalderen, V) Kan nogen eie Herligeden i en andens Prostegaard, uden det staaer nævnet og inført i de første originale Kongelige=Skiøder, siden De, som eie Hoved Sognets Kirke, mestendeel paastaaer at eie Herlighedens V.) Kan Herligheds Eieren i en Præstegaard betiene betiene sig af Mandskabet paa dens Huuse, uden til Kongens Tieneste? VII) Bør Herligheds Eieren derfor ikke anskaffe Præsten de fornødne Beboere, naar Præstegaardens Huuse have Jngen til deres Besættning? VIII) Giør Præsten Uret mod sine Efterkommere, naar han i Mangel af tienlige Beboere lader de tomme og paa Fald staaende Huuse nedtage og endelig Pladsen rydde; - eller fortiener han Tak, fordi han har friet sin Efterkommer fra at tigge forgiæves om Beboere til Huusene, og faae Anledning til ved disse at befordre sine Tieneste=Folkes Dovenskab; 1) Hvad skal Præsten giøre, naar han fornemmer, at Herligheds Eieren, i Stedet for at forsvare, Selv forringer ja tilvender sig noget af Præstegaardens Tilliggende; Og hvorfra faaer han de Omkostninger, som behøves til at indtale saadant 1) Kan Akkordt, om nogen saadan skulde være til, imellem Kalderen og den Kaldte forbinde Eftermanden Kl.) Maae Præsten ei i sin eendeels Skove og Marker benytte sig af det Vildt og Fiskerie, som der falder, naar han ei fornærmer de Paagrændsende: XII) Hvad Lov eller Forordning tillader Herligheds Eieren at Skyde og Fiske udi Præstegaardens Enemærker; Og er nogen Lov given, som forbyder Præsten Nytten og Brugen af disse sin Gaard tilliggende Herligheder; Ønskes grundige Besvarelser paa det i Sam eren a. p. No. 38. Par. 301, fremsatte Spørgsmaal, Om Om en utinglyst Pante=Obligation i en Concurs=Boe: Om den, naar skee kan, bør tillægges noget prærogative, eller den aleene skal gielde som simpel Obligation; III.