Berlingske Tidende, 1836-04-25
Fædrenelandet. Den Kgl. Commissarius aabnede Forsamlingen i Viborg med en Tale af følgende Jndhold: Hæderværdige Medborgere. Kongens og Fædrelandets troe Mænd, Ligesom alle her ere forsamlede i et Ærinde, saaledes feiler jeg vist ikke, naar jeg forudsætter at de og alle ere forsamlede i eet Sind, i fælleds Erkjendelse, fælleds Følelser, fælleds Forsætter. Enhver har vistnok gjort sig det klart, hvad det havde at betyde, da Kongen bød, at Landets vigtige Anliggender skulde overveies af Folkets Udvalgte, inden han tager sin endelige og afgjørende Bestemmelse. Ogsaa ville De i Maaden, hvorpaa Kongen fuldbyrdede denne store Beslutning have fundet de klareste Vidnesbyrd om, hvormeget det var hans Hjertes Ønske, at saavel Folkets Frihed i at vælge sine Mænd som disses Frihed i at raadslaae om Landets Bedste skulde være en Sandhed. Ligeledes vil det være Dem klart, at Kongen, der sørgede saa vel for sit Folks Fremtid ved det, han gav, ikke sørgede mindre vel for samme ved ikke at gaae videre i sin Gave; thi, medens den raadgivende Medvirkning, som han inddrømmede sit Folk, frembyder en reen og glædelig Udsigt til fremskridende rolig Udvikling af alt hvad der er godt og gavnligt, vilde vistnok ingen sindig og eftertænkende Mand været uden Ængstelse, dersom Kongen havde givet noget af den Magt ud af sine faderlige Hænder, hvormed han, under enhver skjær Retning, som Lidenskab eller Misforstaaelse kunde give det, der for et Øjeblik maatte udtale sig som almindelig Mening, stedse vil være i Stand til at holde Alt i vedbørlig Ligevægt. Ja det er vist ikke undgaaet Deres Opmærksomhed, at Kongen, just fordi han for sig og Efterkommere paa Thronen holdt fast ved denne fra hans Forfædre nedarvede Magt, kunde uden Fare indrømme Folket i dets Valg og de Udvalgtes i deres Virksomhed, inden den dem anviste Kreds en Frihed og Selvstændighed, som vilde have været højst betænkelig, hvis Kongens soveræne Myndighed var i mindste Maade blevet svækket. Ei heller vil det mangle, at De, ædle Mænd, paaskjønne den udmærkede Tillid, som Deres Medborgere have viist Dem ved i den Mængde, blandt hvilke Valg kunde gjøres, og i den nye Jndretnings vigtigste og vanskeligste Øjeblik, dens Begyndelse, at udsøge Dem til at granske over hvad der er Alles Vel og frembære for Thronen hvad der ved denne Granskning er fundet. Det kan saaledes heller ikke være andet end, at de omfattende Pligter, det store Ansvar, som dette Hæders kald lægger paa Dem, maa staae Dem klart for Øjne. Saa vist som De, højagtede Medborgere, erkjende alt dette, saavist ere De og gjennemtrængte af de Følelser, som svare til denne Erkjendelse. Den Kjærlighed til Kongen, der brænder i hvert Hjerte, flammer end høiere op ved Tanken om det nye Pant paa Kjærlighed og Fortrolighed, som han har givet sit Folk, og hvorved tillige det meget, som han ellers gjennem mere end et halvt Aarhundrede har virket for dette sit elskede Folks Hæder og Held, uvilkaarlig træder frem for den taknemmelige Erindring. Fra hiin Kjærlighed er Kjærlighed til Fædrelandet uadskillelig, men denne levendegjøres tillige ved Tanken om den Tillid, Deres Medborgere have sat til Dem. Ogsaa maa den Pligtfølelse, der fylder deres Sjæle, opvarmes ved Erkjendelsen af den saa betydende Virkekreds, som er dem anviist. Men det bliver hos Dem, ædle Medborgere, der ved den almindelige Tillid ere betegnede som Landets bedste Mænd, ligesaalidet ved en flygtig Følelse som ved en kold Erkjendelse. Deres Erkjendelse har et saadant Liv, Følelsen en saadan Dybde, at de maa ledsages af et Forsæt, et fast og urokkeligt Forsæt om at indvie enhver Evne, der er Dem givet, til den Tjeneste, som de har overtaget, ikke at spare nogen Anstrengelse, der behøves for at finde hvad der er det Sande og Rette, for at bortvise alle urene og fordærvelige Bevæggrunde, selv naar disse snige sig frem under een eller anden skjøn Skikkelse, hvorunder de og kunne bedaare en ædel Natur, naar den ikke stedse vaager over sig selv og sine Jdrætter. Under hiin levende Erkjendelse, hiin dybe Følelse, hine alvorlige Forsætter opløfter Sjælen sig til Ham, hvorfra Viisdom, Kraft og Fremgang maa komme til de menneskelige Bestræbelser, naar noget sandt og varigt Godt skal stiftes. Det var saaledes paa eengang Hjertets egen Drivt og Kongens Villie, som vi fulgte, da vi, inden vi gik over til den Gierning, som her eros anviist, begav os hen til Herrens Tempel for at bringe ham vor dybtfølte Tak, høre hans hellige Villies Forkyndelse, og frembære vore paa Erkjendelse af hans Magt og vor Svaghed grundede ydmyge, men tillidsfulde Bønner og Bistand til rettelig at bruge det, som han har givet, saa at det maa bære Frugt til Velsignelse for Konge og Folk, for Samtid og Fremtid. De Ord, som der bleve talte, fandt et godt Sted i Hjerter, som vare vel beredede derfor, jeg kan saaledes med Sikkerhed stole paa, at alle de Forestillinger, der kunne føre til en heldig Fuldbringelse af den Gjerning, som her skal fuldbringes, have et saadant Liv, en saadan Styrke i ethvert Hjerte, at det vilde være forgiæves, om jeg vilde tænke paa at føje noget til. De fædrenelandske Anliggender, som Kongen nu vil lade de udvalgte Mænd af Rigets største Provinds foreLægges til Overveielse og Raadgivning, have størstedeels allerede forud været underkastede de Mænds Overveielse, som i de øvrige Provindser dertil vare udnævnte af deres Medborgere. Der er maaskee Jntet i den hele nye Jnstitution, hvorom Meningerne mere have været deelte, end netop det, at Sagerne saaledes behandles i to fra hinanden afsondrede Raad for Rigets forskjellige Provindser. Her at ville gjennemgaae Alt hvad der er sagt eller kan siges mod eller for denne Afsondring, vilde baade ligge udenfor dette Foredrags Grændser og desuden være hensigtsløst. Den Skikkelse, hvori Kongen, efter modent Overlæg og efterat have hørt Grunde og Modgrunde, hav givet vor Jnstitution, vil han vist ikke igjen forandre, undtagen i al Fald dersom Erfaring i Fremtiden maatte afgive et bestemt og sikkert Beviis for at Formaalet bedre lod sig opnaae paa anden Maade, og denne Erfaringens Prøve tager først nu sin Begyndelse. Kun en Betragtning bør jeg bringe i Erindring, en Betragtning, som vel forhen har udtalt sig, men som dog maaskee ikke har tildraget sig Opmærksomhed nok. Det er en almindelig erkjendt Sandhed, at forviklede og vigtige Sager finde en paalideligere Afgjørelse ved at underkastes gjentagen Prøvelse af Mænd, afsondrede i flere Samfund, end om disse samme Mænd havde været samlede i eet Raad, at den Eensidighed og Overilelse, hvorfor man i dette sidste Tilfælde let kunde blive et Bytte, fjernes ved hiin Afsondring. Ligesom dette paa flere Maader er i alle Stater erkjendt i de Jndberetninger, som ere trufne for at fremskaffe en tilfredsstillende Afgjørelse af de enkelte Borgeres Velfærds Anliggender, saaledes ligger samme Erkjendelse til Grund for flere Staters Forfatning, og det er en umiskjendelig Erfarings Sandhed, at netop de Statsforfatninger have havt størst Fasthed og Varighed, hvorefter det var gjennem to eller flere forskjellige Kamre, at Folket blev taget paa Raad i Landets Anliggender. Den hos os trufne Jndretning er vel i det Hele ingenlunde at ligne med den, som finder Sted i saadanne Stater; denne vilde ei have passet sig med Rigets Forfatning eller med Folkets Vilkaar og dets Tarv. Men det har dog begge tilfælleds, at de føre til hiin Sagernes gjentagne Overveielse af tvende forskjellige Samfund. De Lovudkast, som fra Regjeringens Side ere blevne forelagte den først sammenkaldte Forsamling, saavelsom Motiverne til disse Lovforslag og hvad der i hiin derved er fundet at bemærke, ere, paa to nær, Dem allerede bekjendte af den Tidende, der er udgaaet om dens Forhandlinger; og disse to ville om fort Tid ligeledes ligge for Deres Øine. De ville af hine Forhandlinger have erfaret, med hvilken Jndsigt og Omyggelighed Deres Forgængere have prøvet hine Lovudkast. Jeg holder mig overbeviist om, at De, ædle Medborgere, ikke ville staae tilbage, skjøndt det, der allerede er gjort, vistnok vil lette Arbejdet og forkorte den Tid, som dertil kræves. Det vilde være en Fornærmelse, om jeg vilde forsøge paa at bevise, at en forfængelig Lyst til at omgjøre, hvad der er gjort, vilde være Dem ligesaa uværdig, ligesaa skadelig for Jnstitutionen som en blind Eftersnakken. Slige smaalige Hensyn kunne ikke komme frem i ædle og oplyste Sjæle. Kongen venter vistnok af sine jydske som af sine øvrige Undersaatter en frimodig, sindig, paa egen samvittighedsfuld Prøvelse grundet Dom over de Gjenstande, der underkastes deres Bedømmelse, og han vil finde det naturligt, om forskjellige Forhold og forskjellige Synsmaader yttre nogen Jndflydelse paa Meningerne i de forskjellige Provindser; men paa den anden Side ere baade Forholdene og Tænkemaaden lykkeligviis saa lige, at en omfattende Uovereensstemmelse ikke lader sig formode.