Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-02-09
Mandagen, den 9de Februarii Jndsendt i Andledning af Hans Kongelige Majestæts Fødsels Dag. Den christne Edda. 1ste Capitel. Alf ders Avlidskiæl, hvorfra han, efter de gamle Skialdreres Digt i eet Øjeblik besaa hele Verden og alle Hendelsers Sammenhæng i samme, var intet andet end den Betragtning, hvorved den ævige Viisdom i eet Øieblik overseer alle Verdeners Tildragelser. En saa umiddelbar Alvidenhed passer sig kun paa det udendelige Væsen. Men samme, for at aabenbare sin Magts Herlighed, lod han en Straale af sin Viisdoms Soel beskinne sine fornuftige Skabninger. Neppe var en Draabe af dette Guddom Nectar nedfaldet i den menneskelige Siel, forend den fik en middelbar Jndsigt i alt hvad som skeer, er skeed og skal skee. Fortællelser og Rygte siger os det Nærværende. Efterretninger fortælle os det Forbiganque. Og de forbigangne Tings Sammenhæng og dennes Virkninger spaaer os det Tilkommende. En Portugiser faaer i de sydligste Lande et Brev fra sit Fæderneland, og strax kand han fortælle Amerikanerne, hvorledes det for nærværende Tid staaer sig hiemme, saa at disse troe, at hans Landsmænd have skikket ham sorte Aander i et Papiir, som fortælle ham alt hvad der tildrager sig. Den Lærde kiender den gamle Catons og den unge Cæfars Caracter, og strax seer han at denne vil bringe det høiere ved sin omgængelige Belevenhed, end hin ved sin myndige Alvorlighed. Den Statskyndige hører, at en østerlandsk Prinds arver sin Faders Scepter. Og strax seer han hans Brødre straugulerede, eller Undersaatterne væbnede til indbyrdes Krig. Han hører, at Engelland formerer sin Flode. Og strax seer han alting i Arbeide i de franske Tøi-Huse. Den Naturkyndige afmaaler Veien for vort PlanetSystem og paaer os om Vinterens Kuld, medens hans lærde Pande sveder formedelst SommereusVarme. Den Vise seer Norden tilbede Gud; strax seer han den velsigned med - - - hvor herlige Velsignelser, Med Christianer og Frideriker. Denne Betragtning var Memous Syn. 2det Capitel. Denne unge og uforsøgte Memon, hvis gandske Erfarenhed bestod i andres Efterretning om Verdens Tildragelser og et følende Hierte, der smagte enhver Begivenhed saa levende, som om den angik ham selv; det kiære Selv, som giør de ringeste Ting saa vigtige, naar de røre os selv, Memon, siger jeg, sad en Aften paa sit eenlige Kammer i vidtløftig Sælskab: Thi han betragtede Perdens Hendelser. En hellig Taknemmelighed rørte hans Siel med en Himmelsk Darde, (ved Darde forstaae de Orientalskee en Himmelsk Drivt, som forener deres Siæle med Guddommen.) Og drev ham til at tilbede Forsynets Naade, medens Erindringen med en veltalende Taushed fortalte ham, hvor mange Naadens Vunder-Verke Norden har seet, hvormange Velsignelser den har følet og hvor mange Ulykker den har været befried for under Lye af Nordens Himmelske Ceder, den Oldenborgske Stamme. Ved enhver ny Green af denne himmelplantede Stamme saa han nye Velsignelser at grønnes og Nordens Lyksalighed at blomstre, lige fra den store, den første, indtil den bedste den største Christian indtil det fuldkomneste Tal af Christianer, indtil den fuldkomnen Christian saa han - - - ( tilgiv mig, o Gud, der er ingen som Du!) men Memon syntes rigtig at han saa. Guddommer nedstegne paa Jorden, Velsigne og herske vor Norden. Han saa hvorledes Forsynet vexclviis havde yndet, truet, benaadet, velsignet Norden med Afvexlinger af en Christians Heltemod, Hanses Sagtmodighed, Christians Hidsighed, Frideriks Viisdom, Christians Fromhed, Frideriks Gudfrygt, Christians erfarne Klogskab, Frideriks Enevolds-Magt, Christians Lovkyndighed, Frideriks Tapperhed, Christians fromme Gudsfrygt og Frideriks Ædelmodighed. 3die Capitel. Her standsede Memons Glæde; Ligesom et Barn, som i sin kiærlige Fader tænker at see alt hvad som kand kaldes Godhed, Forsvar og Myndighed og synes at Verden ved hans Tab maa savne alt dette; Saaledes sandsede Memon nu ikke meere Forsynets utallige Velgierninger mod Nordens Tvilling-Rige formedelst Smerte, over den Betragtning, at dets mildeste, dets naadigste Friderik ikke var meere til. Hvilket Tab, ONorden, hvor bør du ikke begræde hans Død, og du besynderlig mit elskede Bergen, hvor bør du ikke lære dine Børne-Børn med lallende Tunger at velsigne Hans Aske, Han, som opreiste dig af din Aske. Da jeg saa dig, O Bergen; lyse, som et Verdens Spektakel, da jeg hørte dine Flammers Bragen at tale om en fortørned Himmel, da jeg saa din graahærdede, din milde Beskytter, udmatted af en kummerlig Aarvaagenhed, at blande sig iblandt Ælendige; da jeg saa din Øvrighed at adlyde; (: thi Ødelæggelser havde sammenblandet os.) da jeg saa dine Kiøbmænd, hvis Navne vankede om blant Fremmede, som Talenters Værdie paa en Seddel, da jeg saa dem at slæbe som Arbeidsfolk, da jeg saa Jldens Graadighed at fortære deres PakBoders Forraad, hvormed de nærede Stiftet, ja da jeg saa (standser mit vikkende Hiertes tragiske Følelser.) da jeg saa dine Bygninger, hvis ærbare Udseende vare Levninger af Forfædrenes Tarvelighed; da jeg saa dem ryge blandt AskeDynger; Hvo skulde troe, at du nogen Tid kunde reise dig? Hvad Haand var mægtig nok at opbygge dig, Sandelig kun Gud og hans Frideriks; Friderik oplod sin Mund til Dig, og din Aske blev bortkast af dine Grunde; Han udstrakte sin Arm mod dig, og Zirlige Bygninger opstode af dine Ruiner. - Og denne din Byg mæster, denne milde Fader, maa du da nu (. Hvor haard er din Reyseelse, o Himmel!!) du maa nu o Bergen! savne Ham. Her tauv Memnon. Saaleds taur fordum Jakob, da Smerten end ikke tillod ham Ord for at beklage Josephs Tab. Fortsættelsen følger.