Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-09-20
Da jeg paa Nærums skjønne Bakke ej For denne Sinde mere nyde kan Det Skuespil, der fylder følsom Sjæl Med hellig Andagt og Ærbødighed Mod Ham, som skabte Solen. Her jeg stod Og i dens Brudgomspragt den saae fremtræde, Og følde Menneskets saa dybe Afmagt, Og tabte mig i Tanken om det Væsen, Hvis Kraft og Storhed Jngen maale kan, Og paa Hvis Godhed man ei øiner Grændser, Thi Det er idel, idel Kierlighed. Jeg Engens Blomster saae at leve opPaa nyt ved Straalerne, nu tændtes og Et Glimt, der fyldte mig med Ahnelse, At ei mit Støv hensmuldret ligge skal. Da jeg for denne Sinde ikke kan, Naar Aftenstjernen venligt af mig vinker Til lave Skovhuus gaae og tale med Den Gamle *), som passeret er de fire Af Snese Aar, og lade mig fortælle De Snese Gange: Han en Datter har, Der boer i Kjøbenhavn og lever i Et kierligt Ægteskab; at hendes Mand Kan sye saa pene Sko til pene Fod; Og at han, naar Kartoflerne ret modnes, Fra snevre Ager, sender Svigersønnen, En Skjeppe, stundom to. - Vist nok en Gave Der større er, end naar den Mægtige Gulddaaser skjænker til Klienter hen; Ja, det er Hjertet, som Værdien sætter Paa ringe Skjerv, der ofte Vægten bøier, Naar selv Dukaten og de blanke Kroner, Der kastes hen med Bram og Skryderi Blot tynge Vægten som en Gaasefjær. *) Hans Nielsen, Skovløber, 84 Aar gammel, der med en gammel Kone lever af sin Løn, 12 Rbdlr. aarlig, en liden Ager, en Ko, Jndtægten af 2de Favne Fagotbrænde, og de enkelte Skillinger ham forundes af de Lysttourende for varmt Vand og Fløde. Da jeg for denne Sinde ikke mere Ved skjønne Øvrøds Kilde *) sidde kan, Og see hvor Maanen speiler sig i Søen, Mens Nattergalen kjelne Triller slaaer Og stolte Landsbykirke for mig staaer, Og Faarene paa Præstens Bakke græsse, Og hvor min hele Siel sig føler fri. Hvor Alt, hvor Alt for mig er Harmoni. Da jeg for denne Sinde ikke mere Skal høre Klokkens hule Bedeslag, Der os fortælle, Dagens Dont er endt, Og at man Nattens Komme snart kan vente, Da Gjæs og Ænder valtre hjem fra Kiæret, Og i Naturen hersker idel Taushed. Ja snart jeg maa til gamle Hafnis, Til al dens Tummel og til Ovnen tye, Hvor jeg i vanlig, stille Ro vil see Mig om i gamle Krøniker, og med Min Euler grandske Tallenes Natur. Thi Aftenssmauser har jeg sagt Farvel; J Assembleer jeg ei figurerer, Og ei Bajasers Fagter mere yde Mig mindste Moro, heller, kjære Trp., Vil jeg møde Dig i vor gamle Klub, hvor vi, hvis vi ikke støde paa gamle Venner, dog ere sikkre paa at træffe Politie, Borger= og Huus vennen, eller hvad andet Godt, hvormed M. kan og vil opvarte os. V. & f. 2) Ligefor Kilden ud mod Søen er i disse Dage blevet anbragt malede Bænke og et Stakit, paa Hr. Fabricii Bekostning, der har bygget et nydeligt og smagfuldt Lyststed, strax ved Kilden. Om de ædle Metaller. "Man regner, siger Rubichon i hans Værk: De Angleterre, Paris 1819, at Brasilien og Peru, siden hundrede Aar, aarligen levere Europa af Guld og Sølv 100 Millioner, hvoraf 70 Mill. gaae til Indien og China, hvor man betjener sig af disse Metaller til mangehaande Brug. Af de øvrige 30 Mill. forbruges en meget betydelig Deel til Guld-og Sølvarbeide, en vis Deel, som imidlertid ikke er saa betydelig, anvendes til de rede Penges Forøgelse og bevirker maaskee derved den nominelle Fordyrelse af Varerne, end- og af dem, der ikke have formeret sig. En anden, meget stærkere Grund til Prisernes Stigen, eller Falden ligger i de oeconomiske Forhold selv. Jo mere en Stat tiltager i Rigdom, desto mere stige Varerne i Prisen, og jo mere den forarmes, destodyrere blive de. J den Stat, som er bleven rigere, giver det samme Arbeid en større Andeel i Livets Eiendomme; den Arbeider, som i Engelland fik 1715 dagligen saa mange Penge, at han kunde kjøbe derfor 10 Pund Hvedebrød, fik i Aaret 1750, 12 Pund; i Aaret 1790, 16 Pund, og i Aaret 1813 endeligen 24 Pund, og saaledes giver ethvert Slags Arbeide, nedstigende til det, som aldeles intet Talent kræver, og opstigende til det, der fordrer de største Studier, en dobbelt, trefold og endnu høiere Vinding af Livets reelle Besiddelser. Hvad det rede Guld og Sølv angaaer, saa bliver det ikke allene af een og samme Stat hyppigen og gjentagne Gange ompræget, men, ved Vexelcoursens lave Standpunkt, gaae altid mange rede Penge ud af det Land, til hvilket der sælges mere end der kjøbes der, og det er fordeelagtigt at ompræge det i egne Mynter. Naar f. Ex. Coursen i Paris staaer 18 Franker hvert Pund Sterling, saa kan Mønten til denne lave Priis indkjøbe engelske Guineer og med stor Fordeel ompræge dem i franske Louisd'or. Dette skete virkeligen fra 1810 til 13, og i Aaret 1817 til 18 atter med de engelske Souverainsd'or og en Deel af de franske Sølvpenge bleve prægede til spanske Piastre. Omtrent det samme skete i andre Epocher i Engelland, navnligen mellem 1814 og 1817, da af 20 Frankstykker, der kunde faaes for godt Kjøb i London, prægedes for 85 Millioner Souverainsd'or &c. Douaneregisterne gjøre intet bekjendt angaaende denne Guldets og Sølvets bestandige Vandring; fordi deri kun Jndførslen, ikke Udførslen, som skeer hemmeligen, anføres.