Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-09
Af den stille Høitidelighed, hvormed Toget skred frem, sluttede jeg, at den Hedenfarne ikke havde været af Bondestanden, og Formodningen blev til Vished, da jeg kom nær nok for at kunne skjelne En med Uniform og et Par Sortklædte i Følget. Jeg steg af, bandt Hesten til et Træ, og gik i Kirken, for at skue dens Mærkværdigheder. Her blev jeg ret opmuntret ved en aandfuld Tale i et net, blomsterrigt Sprog. Deraf erfoer jeg tillige, at den Afdøde havde været en fader og moderløs Præstedatter fra det nærmeste Stift, fra spæde Barndom opdragen i Talerens Huus, og nu i Ungdoms Vaar var død efter føje Dages ringe Sygdom. Jdet jeg, da Forretningen var tilende og de fleste Mennesker udgangne, stod i Choret og studerede et slet conserveret antikt Malerie efter Leonard de Vinci, kom den artige Præst, og, efter de første Complimenter, hvorunder han naturligviis fik at vide, hvem jeg var, med blid Gjestmildhed indbød mig til et tarveligt Venne maaltid i sit Huus, et Tilbud, som jeg, der kunde reise efter Lyst og Beqvemmelighed, modtog med Fornøielse. Ved Bordet kom jeg, som Fremmed, at sidde hos den hæderlige Families Oldemoder, en munter, snaksom Matrone. Hvad Under nu, at Dagens Scene gav Traad til Samtalen, hvilken vel tit blev afskaaren, men ligesaa ofte af den Gamle knyttet igjen, hvorved den Afdødes hele Slægtregister, Oberster og Majorer, Provster og Præster marcherede op for mig. Alt godt og moersomt nok, men - Hvo maler min Forundring, da hun med blød Stemme i et lavere Tonefald vedblev saalunde: Saare besynderlig og mærkværdig forekommer den Omstændighed mig, at om Morgenen, som Bolette hensov om Natten derpaa, os alle uvitterlig, kom her en hvid Due, svævede hele Dagen fra det ene til det andet Tag paa Præstegaardens Huse, og var saa tam, at den fløi ned blandt Høns og Ænder, nippende sig Korn af disses Føde, men om Morgenen fandtes Pigen død, og Duen intetsteds i Nærheden. Længe sad jeg taus, forbauset, og vovede ikke at fortælle, hvad der forhen var hændt mig. Saa hyppigen tre Gange efter hinanden den samme Begivenhed. Det var mere end jeg kold kunde døie. Tanken om den hvide Due forfulgte mig allevegne, og da jeg efter kort TidsForløb atter naaede mit stille, fredelige Hjem, og fandt min ældste Datter, der ved min Bortreise havde været fuldkommen sund og frisk, hæftig angreben af en hidsig Feber, gik jeg rystende med Hovedet paa mit Studeerkammer, forsynede min sikkre Bøsse med en kraftig Ladning, og sagde halv spodsk, halv ængstelig, kommer Morder-Engelen her, skal den vist have gjort sin sidste Tour herneden, ifald det kolde Bly ellers mægter at ramme og dræbe den; – men den flinke Piges ufordærvede Natur kom snart igjen i Orden ved omhyggelig Pleie og fornuftig Anvendelse af simple Lægemidler. Naturligviis lod ingen Due sig see, og, da jeg saa fik Stunder, i Mag at overveie, hvor let den samme eller tre forskjællige slige hvide Aander have kunnet indfinde sig paa hine Gaarde, der laae omgivne, skjøndt i en temmelig Frastand, af et Par Herregaarde, hvor der vrimlede af disse nydelige Skabninger; samt at hiint lille Nor havde været plaget med Udslet fra Vuggen af, at Pigen nylig var opstanden fra Skarlagens Feberen, hvorved hun ventelig af idel Uforsigtighed havde paadraget sig en brat Død, og at endelig den arme Jomfrue sit halve Liv igjennem havde været svindsottig; da bortveiredes aldeles hvert Spor af den Forbauselse, hvori disse hyppige, lignende Facta havde sat mig, som var udmattet og sløvgjort af Reiserne i Sommerheden. Selv den fordomsfrie Naturgrandsker kan saaledes ikke afværge, at en eller anden Tildragelse stundom vorder ham for stærkt paafaldende, og virker paa hans Sandser, hvad den ikke burde; dog snarlig samler han sin Kraft og Eftertanke, overvejer, undersøger, og finder sig beroliget. Ellers er man nok i vore Dage en Smule vel letsindig. Nogle troe flux Alt, Andre slet Intet. At holde Middelveien her, som i det hele Liv, er en gylden Regel, der aldrig ofte nok kan vorde indprentet især den tilvoxende Ungdom. Thi vogte man sig, overtroisk at ansee enhver Hendelse, der ikke strax ved Fornuftgrunde kan forklares og begribes, for noget Overordentligt, for et Produkt af Aandeverdenen. Ligesaalidet bør man uforstandigen nægte: at der i det store Mellemrum imellem Engle og Mennesker gives fornuftige Væsener, om hvilke vi Dødelige Jntet vide, til hvilke vi Intet kjende, formodentlig fordi det saaledes og ikke anderledes er os tjenligst.