Berlingske Tidende, 1792-11-16
Paris, den 29de October. Nationalconventen er bleven foreslaaet en almindelig sadelest over de fiendtlige Armeere Tilbagemarch udat strant. men derpaa blev svaret, at det kunde herve, indtil lant var bleven erobret. J Forgaard blev igien forat stille Kongen og Dronningen under Anklage. Den efterte Mande, erklærede herved at Lovgivning: missionen var beskjæftiget med Rapporten desangaaenet der i denne Sag vel ikke maatte giøres nogen Opsamen at den den maatte behandles med største Høide. stor Fadig All. Skyld men for at give Natio et andet Frempel; at man meget havderbantalet det en sel, ere fordi det lod Carl 1ste døe paa Skaffettet, giøre det at for hastigt dømte ham, og overtraadde alle manteter, at N. C. just derfor, at Ludvig Kl. var lig skyldig, maatte ved hans Fordømmelse bruge meere eldelighed." Den Deputere, Rahl, anmærkede her at Muloni sit forlørne Parades havde retfærdiggjort. l. Hansattelse, og at mander ogsaa fandt tilstrækkelige. ande, til at formere Ludvig All. Proces. Samme, derskede i N. C. en almindelig Enthusiasmus : Genegesom frem med et forslag til at giøre en Ende paa dentiskedag de hemmelige Rænker, som herske blant N. C. er: Borgere, sagde han, J vide det, og alle Aar rede faring har kun alt for meget viist, at Partinand gationens Menneliters sædvanlige Sygdomme. Den Regal Bønhed, dens Medets meget store Udstræk en Vanskalgaden i at bestikke og forvilde Patriotis. saalange Afstande, skulle for Fremtiden være et useilminder mod dette Onde, men for nærværende Tild og i han inde forfatning var denne Virkekraft vist nok endnu at frygte for. Partiaand og bitter Anmosttet havde de noksom gitret sig i N. C. Der vare Mennesker i at, som kun ved Urgeligheder kunde bestaae, som vare saget af enhver fornuftig Regieringsform, som indhollede sig i Folkekappen og stillede sig an, som at de vilde tiene Folket, men i Grunden bedroge de det, saasom den offentlige Rolighed var dem til Byrde, og kun Blod, Morden og Forviisninger deres Element. Disse skulle ikke undlade, at udskrige alle de Jndretninger, hvilke Regieringen kunde give en nyttig Virkekraft, som Anslage af Æresyge, for at forplante Uorden og Anarchie, og saaledes foraarsage enten en voldsom Adskillelse imellem alle Republikens Dele, eller Despotismens ufeilbare Opstandelse. Jeg vil her ikke giøre nogen personlig Anvendelse. Men midt iblant en Generation, som Vanen til Slaverie har fordærvet maae jeg tale saaledes. Det kunne være saadanne Uroesstiftere, der kunne og virkelig være saadanne Æresyge nærværende. Lader os tilintetgiøre begges Anslag, lader os decretere: At ingen Lem af N. C. kan antage eller beklæde et offentligt Embede, førend 6 Aar efterat den nu forfærdigende nye Constitution er bragt i Stand. (Her opstod den hele Forsamling af frivillig Drift, og decreterte ved Tilraab og dernæst ved en eenstemmig Raadslagning dette Forslag), Gensonne blev ved. Denne Beslutning er for os ærefuld, nyttig, ja den er nødvendig. Det er Tild, at Tvedragt ophører, at Maskerne falde af, og de sande Venner af Fædrenelandet træde sammen og lære at kiende hverandre. Man beliver os hos udenlandske Nationer. Man siger, Kongeværdighedens Afskaffelse var et Værk af en Haandfuld Oprørere, som ville deele Stumperne imellem sig. Vores Deeret er nu Svar derpaa. Læg De hertil, hvormeget Godt 745 Lovgivere kunne skifte, som under de største Storme ere forblevne niastelige, ingen Deel meer have i Regieringen, og nu som nye Missionairer skulle prædike Enighed, Samdrægtighed og Patriotisme i Departementerne. Denne Afholdelse fra alle offentlige Embeder skal være den sikkerste Salvegarde for Friheden. Man kan ogsaa udstrække den til Generalen, som efter en endt Krig begiver sig igien under sine Medborgere og opoffrer sig Privaldyder. J Henseende til os selv vil jeg ikke tale om den personlige Opoftelse, som denne Beslutning paalægger os Naar vi ved at oprette en god Regieringsform have sat Republikens Lykke paa en fast Fod, hvilken anden Æresaa skal da endnu kunde pirre os. Denne Tale blev antaget med det storste Bifald. Siden blev der talt og saa meget imod dette Decret, at det var udilligt, at 745 af Fædrenelandet velfortiente Mænd skulle paa 6 Aar giøres ligesom arvelse; men Decretet forblev, som det var. - Kongens Søn er nu skil fra sin Moder og Tante, og bleven bragt til sin Fader, i hvis Værelse han nu sover. Forbittrelsen mellem det exercutive Conseil, den største Deel af N. C. og dens talrige Tilhængere paa den ene Side, og Roberspierre, Marat og de øvrige Jacobinere og Parriserne paa den landen Side, stiger daglig høvere, og er ligesaa heftig, som Partiehadet i Begyndelsen af Revolutionen. imellem Aristocraterne og Constitutionens Venner. Den indenlandske Minister Roland, mod hvem Jacabinerne tale paa det heftigste, har bekiendtgjort en nye Retfærdiggjørelse, for sit Forhold, uden derved at overbevise sine Modstandere, det allerringeste. - Det patriotiske Blad, Skildvagten, hvori der skrives mod Roberspirre og Marat, udtrykter sig saaledes : "Republikanere, jommereders Berømmelse stiger, eders Magt befæstes og eders udvortes Fiender udmage sig, jo mere udbredt viser sig eders indvortes Fienders PlanAristocratismen har kun antaget en anden Plan. Vi have ikke længer at stride mod dem, som have været store, men mod dem, som ville blive store, som derfor have udstrøet Mistillids og Uenigheds Sæd blandt og, nærme sig Folket under Venskabs Kappe, og omgaaes samme ligesom en udlært Aagerkarl et nerfarent ungt Menneske, da de smigre for det, og giør det mistænkeligt mod alle dem, som ville redde det fra Fordærvelsens Afgrund. J denne Hensigt tale de ilde om de patriotiske Ministre, de ulastvardigste Medlemmer af N. C. de retskafne Generaler, og forestille dem som Hovedmænd for et Undertrykkelses Partie, eller som Forrædere, hvis Hoveder de endog skulde fordre, dersom Anarchiet, allerede var stort nok dertil. Folk, jeg vil sige dig en Li nelse. Den er unaturlig, men den er sand. Jeg sætter, at himlen havde givet alle Deel af mit Legeme Talevne, saa at endog det mindste Haar af mit Skiæg kunde tale med mig, og dette lille Haar sagde til mig : Hug din høire Armat, fordi den har laget den Hund bort som vilde bide dig, bug din venstre Arm af, fordi den har stukket Brød i din Mund; hug dit Hoved af, fordi det har storet dit Forhold ; bug dine Fødder af, fordi de have baaret din hele Maskine, og naar du har afhugget alt dette, da skal du være den smukkeste Person i Verden. Jeg er saa daarlig, at jeg følger mit Sklægbaars Raad, og hugger alt af. Stig mig nu, som eraine Folk, havde jeg ikke gjort bedre i at beholde mine Been, Arme og Hoved, og heller udrykke det Skiæghaar, som gan mig saadant Raad. Marat er Republikens Skiæghaar. Han siger, afhugger Generalerne, som fordrive Fiinden; af bugger Conventen, som forfatter Love; afhugger Ministegen, som bringer dem i Brug, afhugger alt, kun ikke mig. Lad altsaa Erfaring giøre eder vilsere. Bærer varsonthi det er Mannesker, til hvilket have betroet Magten. . fornærmer ikke uden Aarsaa den Dydige, som i have skiøn eders Fortroelighed. Paris den 31 Oct.