Berlingske Tidende, 1821-03-05
Ved Debatterne den 10de dennes, hvorved Hr. Chanvelin bittere dadlede Regieringen i Anledning af Undtagelseslovene, sluttede han saaledes: "Man vil foregive, at den manglende Trykkefrihed bliver erstattet ved Friheden for Talerstolen; men man tænker paa et Baghold, for ogsaa at tilintetgiøre denne. Man siger, at de her holdte Taler bevise denne Frihed; da de endogsaa vare skeiede ud til Licenz; og just ved saadanne bemærkninger vil man sætte Skrandefor den. Man har sagt: at kalde en Naboe Nation den heeltemodige, var det samme som ogsaa hos os at fremkalde Revolution. Den der har sagt dette takker jeg, fordi han har givet mig Leilighed til at fremkomme med mine Tanker. Ja, den Spanske Nation er heltemodig; Franskmændene, som bekiæmpede den i dens Hiem, har lydeligen bevidnet det, og den har ikke ophørt at være det, fordi den forenede sig med sin Konge til at forbedre dens Regieringsform. - Jeg troer at her er det rette Sted til at spørge Frankrigs Regiering om Oplysning angaaende det Forhold, som den tænker at iagttage mod denne Magt. Det er ikke mueligt at lade være at alle om Coalitionen mellem de i Laibach forsamlede Sonverainer, der stevne de Monarker, som have forenet sig med deres Folk for deres Stranke. Denne Coalition kan bevirke de værste Begive heder for Frankrig, den kan føre os en Krig paa Halsen. Den udbreder sig det Rygte, at vor Regiering har underskrevet den Pagt, som binder Sonverainerne, og at vore Agentere i Laibach skulle medvirke til de Forholdsregler, som den Engelske Regiering vægrer sig ved at gribe til. Man vil maaske svare, at dette er Kammeret nedkommende diplommatiske Underhandlinger, og at det ifølge Chartet tilkommer Kongen allene at bestemme sig til Krig eller Fred. Men Frankrig kan ikke tage Deel i Krigen, uden at Grundene dertil blive erklærede dets Repræsentantere. Jeg haaber, at det, jeg nu har sagt, vil være tilstrækkeligt til at fremkalde den forønskede Erklæring." Ministeren for de udenlandske Anliggenden sagde: "Jeg behøver ikke først at erindre dem om, hvor meget Frankerigs Rolighed og Lykke afhænger af, at vi ikke i vore Discussioner fierne os fra de constitutionelle Grundsætninger, som ere fremstillede ved en af alle Franskmænd elsket Tractat. J Anledning af en denne Gienstand meget fremmed Petition troede den forrige Taler, i visse Maader at torde sætte Regieringen til Rette for dens Opførsel ved meget alvorlige, meget vigtige og Enhver bekiendte Omstændigheder. Han har uden Tvivl forglemt, at - hvad der end maatte skee hos en Naboe Nation - kan denne Fremgangsmaade ikke passe sig for os. Ved andre Leiligheder have Ministrene maattet tale om Tractater, fordi de skulde begiære noget, der dependerede af Kammeret, Hjælp, som det allene kunde bevilge, og naar den lovgivende Magts Mellemkomst var fornøden. Jeg kan ei indsee, at i nærværende Tilfælde noget kan give Anledning til Spørgsmaal af denne Natur. Kongen af Frankrig har ikke forlangt nye Understøttelser til overordentlige Forhold af sine Undersaatter. Kongen er sat i den Stilling, der tilkommer ham; han er agtet og respecteret. Han udøver i de politiske Forhandlinger sine Rettigheder med al den Uafhængighed, og i den fulde ædle Stilling, som passer sig for ham. Hele Europa ærer og agter Kongen af Frankerig; hans oprigtige Sindelag er bekiendt: hans ivrige Ønske om at vedligeholde Europas Rolighed kan ikke drages i Tvivl. Dette er det eneste Svar, som kan være mig tilladt at give paa det, de nylig have hørt.