Corsaren, 1841-03-05
Fabler. II. J alle Fabler er det Sædvane, at Loven ansees som Dyrenes Konge, og, skjøndt der kunde indvendes Adskilligt imod denne Skik, navnlig det, at en Konge ikke altid er en Løve, saa have vi dog troet at burde bibeholde denne Benævnelse i efterfølgende Fabel, i hvilken skal fortælles om, hvorledes engang Dyrenes Konge bar sig ad. Nævnte Konge havde engang i et ubevogtet Øieblik lovet sine Undersaatter, at han vilde frasige sig endeel af den Magt, som han fra gammel Tid havde over dem, saa at de herefter kunde være sikkrede for, at hverken han selv eller hans Raadgivere skulde gjøre dem Fortræd, flaae dem, spise dem eller deslige. Da han gav dette Løfte, havde han ogsaa redelig i Sinde at opfylde det; men senere opfyldte han det dog ikke, hvilket havde følgende Grund. Øst og Syd for hans Rige, ude i Ørkenen, boede tre store og stærke Løver, med hvem han var lidt i Familie. Aldrig saasnart havde disse erfaret hans Løfte, før de sendte Bud til ham og lode ham vide, at de ingenlunde kunde være tjente med, at han opfyldte det, fordi saa deres Undersaatter vilde blive obstinace og ligeledes forlange at være frie for at blive spiste eller flaaede. De lode ham tillige vide, at, hvis han desuagtet gjorde hvad han havde lovet, saa skulde han faae med dem at bestille - Dette satte vor gode Løve i et meget ondt Humeur; thi han vidste nu slet ikke, hvad han skulde gjøre. Holdt han ikke sit Ord, saa vilde hans Undergivne blive nedslaaede og maaskee vrede, og holdt han det, saa havde han sine mægtige Slægtningers Uvenskab. Jmidlertid havde hans Undersaatter ved Rygtet faaet Efterretning om, hvorledes Sagerne stode, og afsendte nu en Deputation til ham, der talede saaledes: Kjære Konge! Du har paa vor Bøn lovet os, at vi for Fremtiden stulle blive frie for al mulig Uret og Overlast og især for at blive flaaede og spiste, og denne Bøn gjentage vi nu med det freidige Haab, at Du vil holde, hvad Du i denne Henseende har lovet. Vi vide rigtignok, at Dine mægtige Frænder have forbudt Dig at gjøre saaledes som vi ønske; men bryd Dig ikke om dem. Thi, vil Du være tro mod os, da skulle vi ogsaa være troe mod Dig og med vores Liv forsvare Dig imod dem, som for vor Skyld ville gjøre Dig Fortræd. Vel ere Mange iblandt os Harer og Kaniner, som Du ikke kan have synderlig Gavn af, stjøndt Du har gjort Vel imod dem, ja endog udmærket dem; men Mange af os ere ogsaa Tigre og Leoparder, der skulle slaae en Kreds om Dig, som ingen Fjende skal gjennembryde. Stol Du derfor paa os og vær os tro, og bryd Dig ikke om hine, som ikke mene det virkelig godt med Dig. Hertil svarede Kongen saaledes: 'Kjære Børn! Fatter kun Mod og stoler paa mig. Alt hvad J med Rimelighed og billighed kunne fordre af mig, skal blive Eder tilstaaet. Giver blot Tid; thi man maa ikke forhaste sig.' Der blev nu stor Glæde iblandt Undersaatterne over disse Ord; thi vel havde Kongen sagt, at de skulde give Tid, og de vare altsaa ikke visse paa, at de levede, indtil Løftet blev opfyldt; men de trøstede sig da med, at deres Børn vilde have Godt deraf. Men inden kort Tid erfarede de, at de tre Løver igjen havde sendt Bud til deres Konge og paa det Bestemteste forbudt ham at handle imod deres Ønske, og, skjøndt Mange iblandt dem ikke kunde begribe, hvorledes han, der var saa uindskrænket over dem, kunde lade sig saaledes indskrænke og underkue af Andre, saa opgave de dog fra nu af alt Haab. Men de bleve ogsaa nu meget nedslaaede og bekymrede, og de tabte al Glæde og al Tilfredshed, og al Lykke flygtede fra dem. Og der udbredte sig en trykkende og tung Stilhed over det hele Land; thi Sorg og Smerte og Vrede havde opslaaet Bopæl i Beboernes Hjerter. Men Aarsagen, hvorfor de tang stille, var, at de ikke turde tale.