Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1835-07-30
Indenlandsk. I Aarhuus Avis No. 118 læses under "Forlangt Jndrykkelse. Følgende, med Overskrift: "Til Hr. Kammerraad Dalgas". "Naar en Mand offentlig fremtrædet som Skribent, da hjemfalder hans Arbeid til den offentlige Dom, og findes det, i den nes Vægtskaal, for let, da har han kun at beklage sig over sin egen Mangel paa Kundskab, Dygtighed og Besindighed. Uden Kald, uden videnskabelig Aand, uden det fornødne Pund af Humanitæt at ville fremtræde paa en Skueplads, hvor saamange høiebegavede Aander bevægede sig, er i Grunden intet Andet, end at berede sig selv et Nederlag. Navnligen er det en af de farligste Situationer, hvori en Dødelig kan bringe sig, at opkaste sig til offentlig sen sor morum; Jngen, som har grebet i sin egen Barm, vil vove det; Jngen, som har vovet det, vi undgaae den straffende Nemesis. - Den indsigts fulde og sandhedskierlige Deel af Publicum maa afgjøre, hvorvidt disse bemærkninger lade sig anvende paa Dem, Hr. Kammerraad. – Da De, en høist anmassende Tone, fremtraadte i en offentlig Tidende som erklæret Antagonist af den danske Embedstand; da De, som en flammende Brand, henkastede den rædsomme beskyldning, at man dagligt seer Embedsmænd fornedre sig til at bestjælStatskassen eller deres Medborgeres Formue; de De, med en mageløs Temeritæt, gjorde Embedsmanden mistænkt for, dagligt at sælge Retfærdigheden for Presenter, som bringes ham af Bønder: de optraadte jeg imod Dem, idet jeg, med det Alvor som Sagen fortjente, tilbageviste Deres umodne Domme. Deres overfladiske Ratsonnement. De ka ikke beklage Dem over, at jeg har behandlet Dem udumant; har jeg indblandet Personligheder, da bestaaer min Brøde kun i, at jeg har rost Deres Person formeget. At De ikke har villet erkiende dette men, til denne min Roes, i Deres Replik lagt i stor Deel af Deres eget Forraad, er Beviis paa at det, foruden mangen anden Kundskab, ogsaa brøster Dem paa Selvkundskab. Jngen, som kjende sig selv, giver rost sig selv. – Det kan ikke har undgaaet Dem, at De er gaaet forvidt Men 1ste detfor at træde tilbage, bliver De kjækt staaende paa det Punkt, De engang har anmasset Dem, og for at bevise, at danske Embedsmænd stiæle Dag ud og Dag ind, henviser De, uden nærmere Forklaring, til Noget, som, for flere Aar siden, skal være forgaaet i fire jydske Kjøbstæder. Og sligt et Beviundseer De Dem ikke ved at tilbyde Publicum, De undseer Dem ikke ved, at fremdrage enkelte Pligt overtrædelset, som Glemsel forlængst har bedækket og at stemple dem som nye Forbrydelser, der dag lide begaaes af Kongens, vor retfærdige Konges, Tinere? De taler om en Brøde, hvori een eneste Embedsmand nye skal have gjort sig skyldig; De er opfordret til at forklare Dem nøiere derover, men O undviger. Hvad kalder Man saadan Fremfærd, Hvad Kald har De til at angribe, Har De aldte følt det Bittre i, at angribes, Erde hævet over er hver Fristelse? Og om nu Fristelsen engang blev Den overlegen, og de væbnede Loven imod Dem, vilde De da ikke finde det ubarmhiertigt, umenneskeligt, om En af Deres Brødre, der idag et stærk og imorgekan falde, til Lovens Hævn vilde føie den skjærende Haan, at stille Dem offentligt i Gabestokken? - See dem om i Landet, og døm faa Dem selv, J Collegier, paa Dommesæder paa Talestole, i Bureauer, for Skranken, i alle Grene af Statstyrsen, i alle Betieninger, vil De finde Mænd, som gjøre deres Stand Ære. Hvorfor fremhæver Deikke disses Fortjeneste, istedetfor at udpege enkelte Ulykkelige, som deels have forsynet Retfærdigheden, deels maa bøde, indtil Graven skjuler dem, At Nogen vilde falde Retfærdigheden i Armen, for, og det var muligt, at opholde eller afvende det truende Sværd, der kunde jeg begribe, der vilde jeg kalde reen menneskeligt; men hvad kalder jeg det, at sted ne de Beklagelsesværdige, som Loven forlængst har dømt, for sit selvgjorte Tribunal, for atter at dømme dem, og derpaa at henvende sig til sine Landsmænd med det hoverende Udraab: Der see J, hvilke fændige Tove de Embedsmænd ere Dag for Dag, Har De, He Kammerraad Dalgas, ukaldet og de saa alvorlig en Strid, da maae De ogsaa hol ud, til den er udfægtet. De kan, De tør ikke advige. Har De ikke andre Vaaben at slaae om i dem med, end Deres egen Authoritæt, Deres Amts i skrivelser. Deres Belæsthed. Deres bekiendte Sand uhed o s. v., da udtal de Deres "cedo, og og har intet Videre med Dem at skifte, ikke et Ord mere; men andet Fald skal De holde mig Stand. jeg slipper Dem ikke for De beviser eller tilbakaldet hvad De har yttret, at Man dagligt, et danske Embedsmænd fornedte sig til at stiæle. De har undskyldt Dem med, at det ikke et Embedstanden, men dens uværdige Jndivide. De har angrebet. Jeg spørger igien: Hvad Kald har De til at angribe, Til at angribe Jndivider, Jndividet, som, med svær Bod, med Tabet af Ære og Frihed, afsone Deres Brøde og nu kun ere en Gjenstand for Medlidenhed, men ikke for Angreb, Hvad bevæger Dem til, i Domhusene, i Fængslerne, at opsøge Jndivider, som De kan angribe, Er De saa heed i Sindet, at De endelig skal og vil angribe Noget, saa angrib Brøden, men lad Mennesker uanfastet, Eller vend eengang, til en Forandring. Deres Angreb imod Dem selv. - Og - Alting nøie drøfget - hvad vil det da sige, at det kun er de uværdige Jndivider af Embedstanden. De har angredet Naar Embedsmænd dagligt stiæle, daglig lade sig bestikke o. s. v., da hører der ikke megen Regnekunst til at udfinde, hvormange værdige Embedsmænd der, i det lille Danmark, blive tilbage. Hvor Embedsmænd dagligt stiæle, der kan ikke mere være Tale om enkelte brødefulde Jndivider af Embeds standen, der er hele Standen plettet; der er det ikke Lovovertræderen, som bliver en Undtagelse, men det er den redelige Mand, som bliver det. Naar De altsaa paasiger danske Embedsmænd, at de ere daglige Tyve, da har De angrebet Standen, ikke Man den. - Betænk Hr. Dalgas, at De ikke blot er opstraadt som offentlig Anklager, men at De har givet Deres Anklage en frygtelig Udstrækning. Uden Jndskrænkning har De anklaget Embedsmænd, De har Jngen undtaget; De har gjort dem til Tyv saa langt som Aaret er, ikke een Dag har De und saget, ikke een Eneste. - Jeg gaaer over til en om muligt, endnu alvorligere Gjenstand. Jeg havde od Dem paastaaet, at ingen utro Embedsmand, Danmark har undgaaet sin Straf Har De nogen Øre for Folkets og Tidsalderens Røst, da vil De gjennem en Coclus af offentlige Blade, have hørt med hvilken fast Overbeviisning Man, til Ære for vor retfærdige Regjering, har gjentaget denne mi Paastand fra Liimfjorden indtil Eideren. De er den Eneste, som opponeret derimod, den Eneste, som lader sin misbilligende Stemme skurte deri. At Man her i Landet seer igjennem Finger med utroe Embedsmænd er altsaa den indholdstunge Opgade, det paaligget Dem at løse. De skuldet altsaa til Værket, Parturiunt montes. For da de talte om Embedsmænd, som man saae jæle fra Not aarsdag og liggetil Sylvester Aften, pegede De dog Fingre af Fire til Fem, nu peger De kun af een Eneste, en Præst, som skal være overbeviist om Aager og dog endnu kalder sig Præst endnu hæver samtlige Jndtægter af et Præstekald. Man erfaret, at denne Mand er Hr. Wissing i Høien Jeg kjender ham ikke. Har han været istalt for Aager, og et han, som De siger, bleven overbeviist derom jeg veed det ikke; men Regjertagen maae vide det; for Regjeringens Øine maae Acterne i denne Sag ligge aabne, og vover De at sige at Hr. Wissing har undgaaet den Straf han har forskyldt, da har De med det samme vovet, at gaae trette med Retfærdighedens Haandhævere. De spørger, hvad Straf har han lidt. Og dog fortæller De selv, at han er traadt bort fra Embedets Bestyrelse; De dolerer over, at han endnu hævet Kaldets samtlige Jndkomster, og dog fortæller De selv at han maa holde en ansvarende Cappellan, hvortil vel medgaaer den største Deel af et Præstekalds Jndtægt paa 253 Tdr. Hartkorn. - Lader Hs Maist. Kongen af Danmark Naaden sammensmelte med Retfærdigheden i sine Domme hvad kan da Hr. Landvæsenscommissale Dalgas af Aldedertsminde have derimod – Og af hvilke Midler har De betjent Dem for at give det af Dem anførte Exempel nogen Eklat! De har beskyldt En af Kirkens værdigste Forstandere, en som Theolog og Embedsmand lige hæderlig Geistlig. Hr. Provst Thune, for, ved ovenmeldte Cappellans Jndsættelse, at have løiet for Gud og Menigheden, idet han efter Deres Paasagn, skal have anført Hr. Wissings opdigtede Svagelighed som Paaskud for Cappellanens Jndsættelse. Hr. Provsten fralægger sig dette Paasagn. Men Dem forstyrrer sligt ikke.