Berlingske Tidende, 1788-02-01
Fra den 2den Februarii til 1ste Martii ere her i Staden, copulerte 42 Par, fødte Drenge 69, Piger 90, tilsammen 159, døde Mænd 123, Qvinder 105, Drenge 41. Piger 56, tilsammen 325, ere altsaa 166 flere døde end fødte. De Døde ere bortrykte af følgende Svagheder; Alderdom 25, Barselseng 7, Beenbrud 1, Beenskade 1, Blodgang 1, Brystsyge 37, Brækning 2, Druknet 1, Durchløb 1, Dødfød 2, Feber 1, Flekfeber 1, Forraadnelses=Feber 17, Frisler 1, Gicht 6, Guulsot 2, Hidsig Feber 12, Hoste 1, Jndvortes Svaghed 1, Jnflammation 3, Kighoste 5, Kopper 6, Krampe 1, Langvarig Syge 1, Mavesyge 2, Nærvesyge 2, Obstruction 1, Ormefeber 1, Skarlagensfeber 4, Skiørbug 1, Slag 48. Sprinkler 2, Sting 1, Svinsot 2, Trødske 1, Tænder 5, Tærende Syge 59, Uangivne Svagheder 43. Vattersot 17. Udi det Kongelige Frederichs Hospital ere fra den 3die Februarii til 1ste Martii af Patienter indkomne 133. udgaaet 123, døde 19. - Jblant de Jndkomne vare formedelst ulykkelig Hændelse: En Kone nedstyrtet af et Vindue i 3die Etage, en Musketeer forslaaet paa Hovedet; en Karl, faldet og brækket en Arm; en Pige faldet i et Bærmekar ed 178. og forskaaldet sig, hvoraf hun efter nogle Dage døde; en Kone overkiørt af en Vogn. Historisk politiske Anmærkninger til rigtig Bedømmelse af det Tyrkiske Riges og de tilgrændsende, Staters nærværende Forfatnig. (Af de Hamb. Addresse=Cont. Efterr. for Januarii Maaned 1788.)Ja Jagellonernes Stamme uddøde med Sigismund i Pohlen 1572, ophørte Kongernes Arvefølge og Monarchiet blev et Valgrige. Stænderne, nidkiere for sine Rettigheder, søgte at udvide sine Privilegier ved de Betingelser, som de foreskreve de Valgte. En riig og mægtig Adel, som i faste Godser eiede Fyrstendømmer, og skrækkedes ved Adelens Exempel i de Europæiske Riger, der efterhaanden blev den herskende Familie undergiven, troede sig vigtig nok til af sin egen Stand at give Riget en Behersker. En Valg=Friheds smukke Side fortryllede Nationen, da man saa let forudsætter, at Valget falder paa den Værdigste. Men der behøves kun liden Jndsigt i Politik og Historie for at overbevises om en saadan Forfatnings Skadelighed. Historien kiender intet Exempel paa en Stat, der som Valgrige har været stor. Denne Forandring er og en vigtig Tidspunkt i den Pohlske Historie: thi denne Nation, som før var frygtelig for Norden, faldt nu fra sin Storhed ned til Afmagt og Ringeagtelse hos sine Naboer. En Throne, som ved Valg kunde vindes, var en skiøn Udsigt for de store herskende Familier i Europa til at svinge een af sine Prindser derpaa, som, understøttet ved sin Stammes Magt, kunde holde sig fast i dens Besiddelse, og giøre den arvelig i sin Familie. De misundelige Man ter, Frankrige og Østerrige, fandt her fornemmelig Næring, for sin Ærgierrighed. Østerrige, som ikke længe forhen ved et lykkeligt Givtermaal havde faaet Ungern og Bøhmen, gjorde sig fornemmelig Umage for ogsaa dermed at foreene Pohlen, som ved sin Beliggenhed betryggede Ungern, og forøgede Erkehusets Kræfter til at forsvare denne Eiendom imod Tyrkerne. Keiser Maximilian den Første søgte derfore Thronen strax for sin anden Prinds, Erkehertug Ernst. Samme System havde og Frankrige, som det var magt paa liggende at have en Regent af sit Partie paa den Pohlske Throne, som i Ryggen paa Huset Østerrige stedse kunde foruroelige samme, og Catharina af Medices, der gierne vilde see alle sine Sønner som Konger, søgte Thronen for en af sine Prindser. Paven, som ønskede at bevidne sin Taknemmelighed mod en Familie, der havde viist saa megen Jver i at udrydde Kietterne, og som nyelig forhen ved det Parisiske Blodbad havde erhvervet sig saa store Fortienester af den Romerske Stol, understøttede hendes Bestræbelser med en saadan Jver, at Henrich blev valgt, og besteeg Thronen. Nu var altsaa det første Skridt gjort, og Huset Valvis kunde ved en klog og snild Opførsel haabe at beholde denne Besiddelse, og i Regentens levende Live at bestemme af sin Familie en Thronfølger, som, understøttet ved Revolutioner og gunstige Omstændigheder, kunde giøre Thronen arvelig i sin Familie. Men Henrich havde ikke Caracter til at udføre er saa fiin og overlagt Plan. Som Behersker af et Folk, hvis Sprog han ikke kiendte, et Folk af raa Sæder, uden Kundskaber, og langt neden for de Franske, regierte han med Misfornøielse, higede efter Parisiske Fornøielser, og blev glad, da hans Broders Carl den Ellevtes Død satte ham i Stand til at ombytte den Pohlske Throne med den Franske. Foragteligere blev vel aldrig et Folk behandlet af sin Regent. Han nedlagde ikke Regieringen, han gav ikke Kronen tilbage i Folkets Hænder, af hvilke han havde faaet den, men forlod Thronen uden videre Omstændigheder. Frankriges Plan var altsaa kuldkastet, og Huset Østerriges Haab levede oppaa nye, saa at Maximilian den Anden virkelig havde den Lykke at blive valgt til Konge. Men Betingelserne, under hvilke Kronen skulde gives ham, vare saa haarde, og hans Modparties Jver, der ikke vilde have nogen Prinds af Huset Østerrige til Behersker, saa virksom, at han ikke kunde komme i Besiddelse af Thronen. Ligesaa ulykkelige vare hans Søns Erkehertug Maximilians Forsøg, som med bevæbnet Haand blev drevet ud af Pohlen, og, uagtet han var valgt, taget fangen, og tvunget til at frasige sig Thronen; og siden den Tiid er det ikke lyktes Huset Østerrige, at vinde denne Throne for nogen af sine Prindser. Enhver Vacance af den Pohlske Throne satte de Europæiske Cabinetter i Virksomhed, for at lempe dens Bortgivelse efter sine Hensigter. Valgdagen var en Hvirvel af Jntriguer og Underkiøbelser, og sielden blev den bestegen uden Blods Udgi delse. De tvende Rival=Huse, Østerrige og Bourbon, var re heri fornemmelig interesserte, og siden den Tiid at Riche lien havde givet det Franske System den Bestemmelse, at svække det Østerrigske Huses Magt, blev Frankrige nødt til en alvorlig Deeltagelse i de Pohlske Valg, for at see Thronen bortgiven til en Prinds af sin egen Familie, eller til een, som var det bevaagen. Rigets Beliggenhed var særdeles beqvem til at sætte Huset Østerrige i Forlegenhed ved en saadan Thronbestigelse. Det grændsede allevegne til de Østerrigske Stater, og kunde foruroelige Ungern og Schlesien. Det søgte derfore at afværge, at nogen Østerrigsk Prinds kom i Besiddelse deraf. Efter Casimirs Afskedigelse gjorde det sig megen Umage for den store Conde, saavelsom efter Sobleskyls Død for Conti, og efter Augusts for Stanislaus; men kunde ikke trænge igiennem. Af selvsamme Grunde var det Huset Østerrige vigtigt, at have Jndflydelse paa Pohlen, for at see sig paa denne Side betrygget, og da det ikke lyktes samme at bringe een af sine Prindser paa Thronen, saa søgte det ved Formælinger at komme i Forbindelse med Regenterne, paa det at Riget, naar der avledes Børn i disse Ægteskaber, kunde faae en Række af Regentere af Østerrigsk Blod. Dis Forbindelser fik og deres Jndflydelse, og gave Haab om, at det Pohlske Rige skulde engang ved Givtermaal tilfalde de Østerrigske Huus. Omsider kom Kronen til ChurhuseSachsen, et Huus, som paa Grund af sine Arvelandes Nærliggenhed og sin Forbindelse med de Magter, der havde den største Jndflydelse paa Pohlen, var best i Stand til at sætte sig fast i denne Besiddelse, holde Thronen ved sin Familie og forvandle dette Valgrige til en Arvestat. Men i disse Fyrsters Regiering findes intet Spor til en saadan Hensigt. Lid oplagte til Ærgierrighedens Planer, og meere hengivne til Fornøielser, fulgte de intet System af dette Slags, som vist nok formedelst andre Magters Misundelighed skulde have fundet store Vanskeligheder, men dog ved en gunstig Uderstøttelse af Tidsomstændighederne ikke været umueligt August den Andens Død endte denne Families Herredømme, og nu begyndte en nye Periode for Pohlen. Østerrige og Frankrige havde forhen havt den største Jndflydelse paa Threnens Bortgivelse. Men i denne Konges Valg kom ogsaa en tredie Magt imellem. Ved Peter den Stores Forbedring, var Rusland steget saa høit, at det snart fik den stærkeste Jndflydelse paa sine Naboer, og fornemmelig viste denne sig ved Pohlen. Andre Magter havde ladet sig nøie med at naa deres Hensigter paa Valgdagene ved Underhandlinger og Bestikkelser. Men Rusland understøttede sine Candidater med bevæbnet Haand, udsendte en Armee, lod Modpartiet forjage, erobrede de Pohlske Stæder og satte med Magt en Konge paa Thronen. Huset Østerriges nøie Forbindelse med Sachsen gjorde, at det første understøttede det sidste for at betiene sig af sammes Jndflydelse i Tydskland, og ønskede derfor meget at holde Thronen ved denne Familie. Men efter Freden til Hubertsburg udviklede sig et nyt System, som vilde beherske Pohlen. Rusland og Preussen foreenede sig om at give Pohlen en Konge. Det forekom begge disse Magter betænkeligt, at lade Thronen blive saa længe ved een Familie, da andre Rigers Erfarenhed har lært, hvor leteValgrige kan ved en saadan Thronfølge forvandles til et Arverige, og begge ønskede at have en Konge, som kun var Pohlsk Konge, og haabede bedre at kunne naae deres Hensigt, som var en stor Jndflydelse i Pohlen, naar en uafhængiKonge regierede dette Rige, end naar det i Forbindelse med en anden Stat havde en Behersker, som, styrket ved sine Arvelande og foreenet med mægtige Huse, kunde arbeide imod disse Hensigter. Til Opfyldelsen af disse tvende Magters Øiemærke var ingen bedre skikket end en Piaste, og Keiserindens Valg faldt paa Grev Stanislaus Poniatowski, som og fandt det Preussiske Hoffes bifald. Saa stor Umage endog Østerrige gjorde sig for at skaffe en Sachsisk Prinds Thronen, kunde det dog ikke trænge igiennem, og Frankrige samt Øster rige syntes nær ved at tabe deres Jndflydelse i Pohlen. Ve havde Valget ikke fundet synderlig Modstand hos de Pohlske og Valgdagen var og bleven frie for de Uroellager, hvormed den sædvanlig var ledsaget, saa at de virksomme Midler, hvorved Carl den Tolvte havde indsat Stanislaus, og Rusland August den Anden, vare denne Gang ufornødne; men 3de Russiske Tropper, som siden Freden med Preussen havde forblevet i Pohlen, vare meget opmærksomme paa enhver Bevægelse af dette Slags, og at dræbe den strax i Fødselen. Jmidlertid ulmede Misfornøielsen i de Pohlskes Hierter, og brød ud til det heftigste Had imod Russerne. Nationen erindrede sig dens gamle Seiervindinger over dette Folk, og føle de sig nu saa dybt nedsat, at den anden Gang maatte see er Konge med Magt indsat. Kongen var ei heller af en af de fornemste Familier. Kiendelig var derfore de Stores Misundelse og Uvillie til Regenten. Jmidlertid vare de første Aar af den nye Konges Regiering roelige, og hans roesværdige Jver til at befordre det almindelige Beste fandt liden Modstand, da pludselig Tvistighederne om Dissidenternes Friheder forandrede Scenen. Reformationen havde og saa udbredet sig i Pohlen og fundet mange Tilhængere. Men dette Rige var bleven roeligt, og havde intet fristet af de Forfølgelser og Uroeligheder, der havde forstyrret andre Riger, Pohlen blev allene klog, taalte Dissidenterne, i de vare roelige og fredelige Borgere, og udstrakte sin Tolerance end- og til saadanne, som dog andre tolerante Stater havde udelukket, og antog Unitarier, Socinianer, samt andre Religionspartier. Nu da andre Folk angrede deres Feiltrin og kom tilbage fra deres Vildfarelser, begyndte Pohlen. Man plagede og forfulgte Dissidenterne, og Nationen overlod sig til disse Stridigheder med al den Heftighed, som er Relilede gions= og Partiesygen egen, og glemte, hvor sædvanlige Nen indvortes Tvistigheder ere i en Stat, som omringes af misundelige Naboer, der søge at berige sig paa sammes Bekostning. Men Religionen var kun Paaskudet og Aarsagerne laae dybere. Russernes Opførsel ved August den Andens Kongevalg, og den Voldsomhed, hvormed de behandlede Modpartiet, havde efterladt et dybt Jndtryk i den Pohlske Nations Hierter, som endnu mere blev forøget ved den Maade, hvorpaa Rusland i Syvaarskrigen havde behandler Pohlen. De ansaae dette Rige som en dem tilhørende Provinds, og glemte ofte den Agtelse, som tilkommer en uafhængig Stat, tog deres Marcher igiennem dette Land, for at anfalde adskillige Dele af de Preussiske Stater, oprettede Magaziner i samme, og gjorde det til en Vaabenplads. Preusserne, som opsøgte sine Fiender, angreb dem og hvor de fandt dem i Pohlen, saa at dette Land under Skin af Neustralitet led meget af Krigens Besværligheder, og blev ødelagt for en Jnteresse, der var samme ganske uvedkommende. Den nye Konges Valg, som ved Russisk Understøttelse besteeg Thronen, og den Jndflydelse, som dette Rige derved fik i alle Nationens hemmelige Anliggender, forbittrede de Pohlske endnu mere, og syntes ikke at love den anden Skiebne, end i Fremtiden at blive et Rige under Russisk Overherredømme. Enhver Anledning til at yttre deres Misfornøielse og at skade Rusland var dem kierkommen. Dissidenterne bleve forfulgte, fordi Rusland understøttede dem, og Kongen blev hadet, fordi Rusland beskyttede ham. Russerne søgte at hemme Uroelighederne i deres første Udbrud ved at tage Hovedmændene for de Misfornøiede fangne og sende dem til Rusland. Men derved kom Olie i Jlden, Nationen forenede sig i Bar, greb til Vaaben, og den borgerlige Krig, udbrød med al sin Heftighed i dette ulykkelige Land, og blev saa meget skrækkeligere ført, da Religionsstridigheder vare dens Aarsag og Paaskud. Udfaldet var let at forudsee, da Partiet var saa ulige. En raa, nøvet og kun af Mod besiælet Fendal=Militie kan vel trætte, men ikke overvinde en staaende Krigshær. De Confordererte bleve allevegne Slagne og flygtede ind i det Tyrkiske Gebet, hvorhen Russerne for fulgte dem, og af Ukyndighed om Grændserne udøvede end- og der Fiendtligheder i endeel Grændsestæder, hvilket blev saa ilde optaget i Constantinopel, at Porten besluttede og erklærede Rusland Krig. Mustapha blev altsaa Troens Beskytter, og den Catholske Religion søgte Skyts under Mahomeds Fahne. Det Tyrkiske Hof, misundelig over Ruslands tilvoxende Magt, havde allerede længe med Misfornøielse seet dette Riges Skridt i Pohlen, og af den Hidsighed, og Jver, som det ved denne Leilighed viste i sin Opførsel, kunde man see, at dets Beslutning allerede var taget, og at det kun ventede paa et Paaskud, for at erklære sig. J Portens Opførsel er noget besynderligt, og det er vanskeligt at indsee, hvorledes denne Magt, som siden 1740 havde fulgt et fredeligt System, nu saa pludselig opvogner, og, uden at være understøttet af nogen Alliance, udsætter sit Rige for det uvisse Udfald af en frygtelig Krig. Tidspunkten var i alle Tilfælde meget ilde valgt; thi var det Erobringssyge, saa var det vanskeligt for Porten at giøre nogen betydelig Crobring fra Rusland, med mindre det skeede fra Siden af Crim; og det var daarligt at anfalde et Rige, som, ved ingen anden Krig adspredt, kunde med fulde Kræfter føre samme. Den ne Hidsighed opvakte saa meget des større Forundring, da Porten ved de skrækkelige Krige, som siden Aaret 17408de lagde Europa, vedblev sit fredelige Sindelav, og alle Forsøg, der saavel i den Østerrigske Arvefølge=Krig bleve gjorte ved Grev von Bønnewalds Megling, som i Syvaars=Krigen af adskillige Magter, for at bevæge den til at tage Deel i Krigen, vare forgiæves, hvor fordeelagtigt endog dette Stridt vilde have været baade for dens egen Jnteresse og Europas Statsanliggender i denne Periode. Dog, man er allerede vant til af Porten, at den meget ilde vælger Tiden til sine Krige. Den Spanske Successions=Krig beskieftigede Huset Østerrige saa meget, at det havde stor Møie med at dempe Rakozuls Oprør. Porten, som saa ivrig forhen havde understøttet Tekely, var en roelig Tilskuer af dette Spil, lod Ungern undertrykkes, og Erkehuset giøre sig Mester af Siebenbürgen; og da den Utrechtske Fred skaffede Europa Rolighed, Keiseren havde frie Hænder, og hans Armeer og Generaler vare øvede, angreb den Venetianerne, og derved foranledigede Keiseren til at tage Deel i samme, hvoroover og Krigen faldt saa ulykkelig ud for den, som den forud maatte have seet. Ogsaa Krigen, som den Belgradske Fred gjorde Ende paa, skulde være bleven ført med endnu større Lykke, dersom den var bleven foretaget nogle Aar tidligere, da Keiseren var beskjæftiget i Krig med Frankrige angaaende det Pohlske Kongevalg. Porten maatte sandelig saa meget des villigere have antaget dette System, da det allerede var lyktes den ved Freden til Hus 1711, at forbyde Rusland al Deeltagelse i Pohlens Anliggender. Men hvor meget havde ikke begge Rigers Forfatning i denne Tid forandret sig? Rusland havde ved indvortes Forbedringer, Handelens Udvidelse og førte Krige, saa meget forbedret sin Magt, at det var frygteligt for Norden, og udbredte overalt sin Jndflydelse og Anseelse. Staten var i Væxt og fuld Følelse af sine Kræfter. Det Osmanniske Monarkie derimod havde Anseende af en forældet Stat, der havde overlevet sine beste Aar, og nærmede sig efterhaanden sin Opløsning og Tilintetgiørelse. Den havde siden 1740 forandret sit System og fulgt Fredens Grundsætninger. Dette var tvertimod dens Grundlov; thi en Stat, som er opkommet ved Vaaben, maae og ved Vaaben vedligeholde sig. Den valgte et Fredsystem, men den lærte ikke tillige de Europæiske Fredskunster, nemlig ved vise Love samt Vindskibelighedens Opmuntring og Befordring at give en Stat større Styrke, end Erobringer kunne giøre. Den blev ingen handlende Stat; den udvidede ikke sin Agerdyrkning: dens Fabriker kom ikke i Flor; Statens hele Jndretning blev den samme, og dens krigerske Aand sov ind. Dens Rolighed syntes mere at være en Følge af dens Regenteres Uvirksomhed og Følesløshed, end af et overlagt System. Saa meget overordentligere var derfor dens pludselige Beslutning, at blive Pohlens Beskytter, at standse den tilvoxende Russiske Magt, og at indlade sig i et Spil, hvis Udfald var uvist, og ved hvilket der var meget at tabe, men kun lidt at vinde. Neppe skulde Porten, overladt til sig selv, have fattet den ne Beslutning; men fremmede Magters Jndflydelse forledede den til et Skridt, der havde andre Følger, end man ventede, bragte dens Rige paa Bredden af Undergang, berøvede den tvende Aarhundredes Roes, og satte den ud af Stand til nogensinde meere at blive af Betydenhed i Europas System.