Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-08-04
Da den bedre Aarstid begyndte i Mai 1830, foretog sig Commodore Ros en Opdagelses-Reise over Jsen syd paa henimod Nordkysten af Amerika, i Slæder trukne af Hunde. De Positioner, som derved bleve opdagede, kunne ikke fattes uden et Landkaart; det yderste Punkt, hvortil de kom, kaldte de Victory Point; hvor de oprettede et Monument, som bestod i en Steendynge, 3 Alen høi; Landet blev kaldet Boothia, til Ære for den Mand, som havde forskudt Pengene til at udruste Expeditionen. De vare komne Halvveien ned til den yderste Spidse af Nordamerika paa denne Kant, Kap Turnagain, fra det Sted hvorfra de vare afreiste; men Mangel paa Levnetsmidler nødte dem til at vende tilbage, (Nordvestpassagen kunde just existere paa denne Strækning). At reise om Sommeren i dette Klima, er ikke mindre besværligt, end om Vinteren, Varmen kan imellem være temmelig trykkende, og den frosne Jordbund bliver da saa blød, at man ikke kan komme afsted. Den 30te Mai vendte Expeditionen tilbagetil Skibet. – Naar man undtager denne Expedition til Lands, saa blev der intet udrettet for videre Opdagelser i Sommeren af 1850; thi den var overordentlig kold. Sneen begyndte vel efterhaanden at smelte, Hjorte og Harer lode sig see og man saae hele Flokke af Søefugle at trække op mod Norden; men endnu den 23de Juli kunde man ikke øine aabent Vand fra Toppen af en høi Banke, og hele Havets Overflade saae ud som en compakt Jismasse, og det varede til den 17de September inden man kunde gaae under Seil. Da de Reisende holdt for, ifølge de Jndfødtes Beretning, at det Land, som de havde opdaget og kaldet Boothia, hørte til Amerikas Fastland, saa besluttede de at foretage en Seillads mod Nordvest for at opdage Nordvest Passagen; men de kom ikke videre end 3 Søemile; Vinden var dem imod og Vinteren nærmede sig; den 30te September maatte de atter tænke paa Vinterqvarteer; men de kunde ikke komme tilbage formedelst Jsen, til det Sted hvorfra de vare afseilede, og maatte nu paa samme Maade som i forrige Aar, indrette deres Vinterqvarteer i denne nordligere Position. Deres Forfatning blev efterhaanden stedse mere trist, de manglede Beskjæftigelse de faae Fodspor af Dyr, gik paa Jagt efter dem, men kunde aldrig treffe nogen. Solens Lys hensvandt, de levede i en bestandig Nat og de vare glade naar de kunde gaae til Sengs og det Tidsrum, som de kaldte Dag, var tilendebragt. Saaledes siger Captain Rots, er dette Land beskaffent, hvori der dog leve Mennesker, som vi maa aflægge den Bekiendelse om, at de føre et lykkeligt Liv. Man finder her midt om Sommeren intet fersk Vand at drikke, uden ved at kaage Sneen, (saa kan den dog blive drikkelig). Og det er en Lykke for Eskimeren, at han veed at tænde Jld Her aabner ingen Blomst for os sin Vellugt; thi i dette Land gives ingen Blomster; men Lugten af Tranen er ikke mindre behagelig for Eskimperen end af Blomster for os. Har han ingen grønne Urter at komme paa sin Suppe, saa tiener Tranen ham baade til Suppe og som Urter. Jstedetfor Salat laver han sig, naar Lykken staaer ham ble, en Ret af Jndvolden af et Rensdyr, som da smager ham ligesaa godt. Har han end aldrig faaet Øie paa et Træe, som er en ganske ubegribelig Ting for ham, saa forstaaer han sig dog paa at giøre sig en Slæde af Fiskebeen, og en Vognstang af Knogler. Paa den frosne Jordbund bygger han sin Hytte af Snee og boer ligesaa fornøiet deri, som en Fyrste i sit Palads, desuden kan han giøre sig den Fornøielse, hvilket Øieblik han vil, at rive sit Huus ned og bygge sig et andet. Mennesket er dog allevegne paa Jorden det samme forædlede Dyr, om det ogsaa er en Eskimo fra Boothia; hvilken anden Skabning paa Jorden er vel som det istand til at udrette alt, taale alt og finde sig i alle Livets Forhold, og dog være vel tilfreds og ligesaa lykkelig, og det i det øde Boothia, som i det glimrende og larmende Neapel. (Dette tiener atter til Bekræftelse paa den Sætning, at Lykkens Gaver ere vel meget ulige fordeelte paa Jorden; men Lykken selv ikke nær saameget; Lykken her i Livet beroer fornemmelig paa en nyttig Virksomhed, en Maadehold i sine Nydelser og en rigtig Brug af sin Fornuft ved sin Omgang med sine Medmennesker. Den høie Aandscultur skiænker vel de reeneste og høieste Glæder; men Lidelserne grændse nær til den og den synes at være en himmelsk Frugt, som har Vanskelighed ved at kunne groe og modnes i Jordlivets lave Dale. Hovedsagen for at være lykkelig er dog især at det større Gode, den bedre Forfatning er os ubekiendt. O hvilken Viisdom, hvilken faderlig Omsorg, at den Tilstand, som følgeroven paa Jordlivet, er skiult for Jordens Beboere. – Eskimeren er lykkelig i sin Jishytte med sit Tran og Sælhundekiød, saalænge han ikke veed noget af den øvrige Jord at sige; det er ingen Lykke for ham at Europæeren besøger ham.)(Fortsættes.)