Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-01-16
Et af de ærværdigste Mindemærker af den gothiske Bygningskunst er Slottet Holyrood, de skotske Monarkers gamle Residents. Her levede den yndige Maria Stuart, hvis Svagheder man glemmer for hendes Lidelsers Skyld, de Aar af hendes Regentskab og Ungdom, som gik foran hendes sørgelige Fangenskab i England; her holdt den vellystige Kong Jacob sit Hof, naar han ikke forlagte Sædet for sine Udsvævelser til sit Lystslot Falkland ved Skraaningen af Lomonds-Højen i Grevskabet Fise; her endnu tidligere den fromme Kong David, den store Ven af Klostrene, som ikke med Uret fortjente Canonisation af Munkene for den Magelighed og Lediggang som de finge ham at takke for, og endnu i vore Dage levede her med sine to Sønner den Bourboner, som nu zirer Frankrigs Trone. Ogsaa Prætendenten havde i Aaret 1745 i Holyrood en Tidlang sit Hovedqvarteer opslaget. Slottet ligger mellem to Høie; lige nedenfor løber den store Canongate-Gade, som længere hen faaer Navnet den høie Gade. Hele Staden paa denne Side kaldes den gamle Stad, som saadan aabenbarer den sig ved sine høie, mørke Huse, den var engang beboet af hine ædle Skotter, som figurere i Walter Scotts folkeeiendommelige Noveller, af Mac Greger, Mac-Donald og flere Hoffolk af Holyrood, som forhen førte med Sækkepiden deres Clans i Kampen. Efterhaanden civiliserede disse caledoniske Lairds sig, forlode deres Ridderborge i Angus, Invernes, og paa Hebriderne, og forsamlede sig om deres Monarker i Hovedstaden. Deres Efterkommere have nu overladt deres Huse til Plebeier, selv forflyttet og nedsat sig i den ny Stad, eller ere fulgte Kald til Æresposter i London. Den saakaldte Nordbro forbinder Edinburghs begge Halvdele, som ere skilte fra hinanden ved en temmelig viid Kløft (Loch North). J denne Kløft kan man see Huse, som i uhyre Høide har indtil tolv Etager; thi fra den dybe Grund, paa hvilken de staae, hæve de sig ikke alene til Broens Niveau, men ogsaa til de ovenstaaende Huses. Forbi den hellige Egidius kirke, Raadhuset, Banken, kommer man over en fri Plads (Castle Hill), og derfra til Slottet, paa hvis Altan man nyder en herlig Udsigt; Vejen ned af kan man da tage over Græsmarken, og vil man endnu see sig om iblandt Folk af god Tone, saa begive man sig til Prindsensgade, hvor den fornemme Verden i den ny Stad pleier at spadsere. Den ny Stad udmærket sig ved dens regelmæssige Anlæg, dens lige Gader, dens skjønne fri Pladse, dens prægtige Hoteller, og Mængden af dens offentlige Bygningsværker, f.Ex. Melvillesøilen, Hume's Mausoleum, etc., blandt hvilke sandsynlig Parthenon paa Caltonhill. – for endnu mere at fuldstændiggjøre Edinburghs Lighed med Athen - vil vinde Prisen. Men ligesom i alle store Stæders rige Qvarterer, hersker her Stilhed og Ensomhed. Naturlig, i de Qvarterer, hvor de Fattige bo, indeholder hvert Huus, det maa være nok saa lille, ligesaa mange Familier som Etager, derfor hele Dagen igjennem den larmende Bevægelse, naar Folkene gaae ind- og ud, stige op og ned, i de Riges Qvarter, derimod kommer efter Reglen i de største Huse kun een Familie. For at Contrasten mellem det ny- og det gamle Edinburgh kan være mere paafaldende, saa maa Husene i den gamle Stad være overordentlig høie, at Menneskene sidde over hinanden ligesom i en Bikube. Man tør i øvrigt selv ikke i den ny Stad søge lutter glimrende Partier; den har Smaagader nok, i hvilke Synet saavelsom Lugten ikke lidet stødes tilbage. Den som kun kjender Edinburgh af Udsigten fra Arthurs Stolen, tør kun nogensinde have et prosaisk Arbeide at besørge i Staden, hvor Gangen fra det ene Qvarter til det andet, som er det samme som fra et Bjerg til et andet, er meget besværlig, for at føle sig noget nedstemt fra sin poetiske Phantasie. Der gaaer det raskt med Karether og Vogne imellem hinanden; der møder man Cavalcader, som optage hele Canongate Gaden, og arbeide sig møisommeligen igjennem Højlændernes tunge Kjøretøier, der viser Støvet sig høit over de lette Cabrioletter.