Kiøbenhavns Postrytter, 1791-07-15
Paris, den 4 Julii. Hr. de Bouilles Brev til Nationalforsamlingen, dateret Luxemburg den 26de Junii, giør stor Opsigt. Det lyder saaledes: Min Herre, Kongen har gjort et Forsøg paa at sønderbryde de Lænker, i hvilke De i saa lang Tid have holdet ham og hans ulykkelige Familie. Forsynet, hvis Beslutninger ere undgrundelige, hvis Bestyrelse Rigerne maae underkaste sig, og imod hvilken al menneskelig Klogskab intet formaaer, har villet det anderledes. Han er endnu Deres Fange, og hans Liv staaer endnu, ligesom Dronningens (jeg gyser ved at sige det), i et Folks Hænder, som De have gjort vildt og blodtørstigt, og som er blevet Gienstanden for Verdens Foragt. Det maa interessere Dem, mine Herrer; det, De kalder Nationen; mig selv, ja Kongen, at Aarsagerne, der have frembragt denne Begivenhed, Omstændighederne derved, den store Gienstand, som skulde været Resultatet deraf, og som havde besielet Kongen til dette ædle og kjække Foretagende, blive alle Franskmænd bekiendte, blive hele Europa bekiendte; og at man kan vide, at han, da han forlod sit Fængsel og tog sin Tilflugt til mig og sine Tropper, ikke havde saameget sin egen som sit utaknemmelige og grusomme Folks Redning til Øyemeed. Den Fare, han selv stod, den Fare, han udsætte sin Familie for, intet kunde holde ham tilbage. Han fulgte blot sin Høymodighed og sit gode Hiertes Jndskydelse.""Da jeg i dette Øyeblik er frie for alle Baand, der have bundet mig til Dem, da ingen Betragtning længer holder mig tilbage, og jeg nu er frie, saa vil jeg med Dem tale det Sandhedens Sprog, som De maaskee ikke længer kan høre, eller som De formodentligen ey skiøtte om at høre. Jeg vil opfylde alt det, jeg skylder mit Fædreland, min Konge, og mig selv. Jeg vil ikke bringe Dem det i Erindring, De for to Aar siden foretog Dem; jeg vil ikke afmale Dem den skrækkelige Uorden, i hvilken De have styrtet Riget. Kongen var blevet sit Folks Fange; han og hans høye Familie vare udsatte for de skammeligste Forhaanelser. Hengivenhed for min Souverain og Monarkiet, Afskye for de Misbruge, der reyste sig af en alt for vidt udstrakt Magt, og som Kongen vilde indskrænke, bragte mig til at sukke over det Folks Blindhed, som De havde forvildet; jeg sukkede over Kongens Ulykker, jeg dadlede Deres latterlige og taabelige Operationer; men jeg haabede dog, at Fornuften tilsidst skulde faae sine Rettigheder igien, at Folkets Vanvittighed skulde ophøre, og Ondskaben blive beskæmmet; at Anarchiet, som De ved Deres Grundsætninger havde oprettet, skulde ophøre, god Orden igien oplives, og vi faae, om ikke et fortræffeligt, saa dog et taaleligt Gouvernement, som med Tiden kunde forbedres. Derfor har jeg troeligen udholdet alle de Prøver, De siden Revolutionens Begyndelse have sat mig paa. Min Hengivenhed for Kongen, min Kierlighed til Fædrelandet, have givet mig det fornødne Mod og Taalmodighed nok til at foragte den Forhaanelse, og at bære den Skændsel og Ydmygelse, at deele Forretningerne med Dem. Men Tiden har tilintetgjort mit Haab, jeg har seet, at der i Deres Forsamlinger ikke herskede nogen sand Bestræbelse for det almindelige Bedste; at derimod Mytterieaanden havde faaet Overhaand, og deelte Forsamlingen i forskiællige Partier, af hvilke nogle ønskede, vedligeholdt, og giorde sig Umage for at skaffe Uorden og aabne Veyen for en borgerlig Krig, der for dem var den eneste Redning, andre vilde have Riget omskabt til en Republik. Hr. de la Fayette var i Spidsen for det sidste Partie, hans skiulte Ærgierrighed førte ham til det fornemste Maal, at være Chefen for et saa afskyeligt Gouvernement. Under disse Omstændigheder opstode Klubberne, som fuldkommen fordærvede Folket i alle Rigets Deele, og forstyrrede Armeen. Jeg saae da, at Anarchiet havde naaet sin høyeste Periode, da Pøbelen, instrueret af Jntriganter fra alle Rigets Hiørner, spillede aldeles Mester; at der ey længer var nogen offentlig Magt, siden Kongen ey allene ikke havde nogen Anseelse, men var endog sin Friehed berøvet; at Lovene vare uden Kraft, at Armeen bestod af en forvildet Hob Soldater, som hverken erkiendte Authoritet, eller Chef, at der ey længer var noget Middel tilbage til at faae Orden indført igien; at alle Hielpekilder vare tilstoppede, og alt Haab reent ude. Paa denne Tid var det, jeg foreslog Kongen at forlade Paris, og med sin Familie flygte til en Grændseplads, hvor jeg kunde omgive ham med hengivne Tropper, siden jeg var overbeviist om, at dette Skridt vilde giøre en fordeelagtig Virkning paa Folket, og bortrive det Baand, man havde bundet det for Øynene. Kongen og Dronningen satte sig bestandigen imod mit Forslag, og sagde, at de havde lovet at forblive hos Nationalforsamlingen. Jeg forestillede dem, at et med Magt aftvunget Løfte aldrig kunde forbinde dem; men det var forgiæves. Jeg kunde ey engang bringe dem til at vakkle i deres Beslutning. "Den 18de Februarii gav mig Leylighed til at fornye min Forestilling for Kongen. Jeg fik atter Afslag, og Monarken blev sine Grundsætninger troe. Han frygtede, de Begivenheder, som kunde blive følger af hans Flugt vilde giøre Folkets Raserie endnu større, og maaskee foraarsage værre Anarchie og Uorden. Dronningen, jeg vil følge Sandhed, var af samme Tanker, og hun afslog ligeledes mine Forestillinger. Jeg tabte ikke Modet. Jeg var tilfulde overbeviist om, at Kongens Bortreyse var det eeneste Middel til Statens Frelse. Jeg vidste, at alle europæiske Magter rustede sig imod Frankerige; at de lavede sig til at forkynde det Kriig og trænge ind paa dets Territorium. Frie, midt iblandt sine Tropper, kunde Kongen allene standse de fiendtlige Troppers March. Og da vilde det forbausede Folk, naar det saae sig uden Forsvar, naar det erfarede, at Armeen ey længer existerede, at Fæstningerne næsten alle vare blottede og Financerne udtømmede, at Papiret ey kunde erstatte de rede Penge, som vare udpractiserte af det forarmede Land af sig selv forekommet Monarkens velgjørende Hensigter og kastet sig i hans aabne Armee.