Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-05-09
En bemærkning synes her ikke overflødig saavel for at lade Carl vederfares den Ret, ham tilkommer, som for at forklare noget i hans følgende Adfærd, til hvis Oplysning et Glimt i Carls skjulte Character synes at være det eneste Middel. Ved den ovenfor berørte kun 6 Uger varende Krig imod Danmark viste Carl ingen personlig Vrede eller Hevngjerrighed, heller ikke vare hans Underhandlinger stemplede med det Præg af Haardhed, som senere gjorde han saa forskrekkelig, som hans Tid med Føie kaldte ham. - Dette synes, ved nøiere at studere hans Historie og Sindelag, at have havt en dobbelt Grund. Først har Carl formodentlig troet, hvad og var Tilfældet, at Danmark i sine Tvistigheder med Holsteen havde nogen Ret, han har formodentlig betragtet dem fra den retlige Side, som gamle, slet bilagte og ofte oprippede Stridigheder. Dernæst var hans Personlighed paa ingen Maade ved disse færdet. Som Menneske var han ganske uden for Tvistighederne. Nær Paarørende af begge Parter handlede han som mangen fredelskende Mand handler, han vilde oprette Freden, han vilde ingen af de stridende Magters Fordærvelse, han vilde, de gjensidige Forhold skulde blive, hvad de forhen havde været, og han lagde kuns for saavidt nogen Vægt til det svagere Partie, som han saae, at samme uden ham vilde blive for let. Han forholdt sig som en Huusfader, der vil vedligeholde Fred i sin Familie. - Dette maae tjene til at forklare det humane i Carls Adfærd mod Danmark 1700; thi det er desværre den eneste Gang, han viiste Humanitet imod en Fiende, og han døde 1718 med ganske andet Sindelag imod vort Fædreneland, end det han underholdt 1700. Maaskee hiint er det eneste Træk i Carls offentlige Liv, som kan kaldes godmodigt. Ulykkeligviis for Carl og Europa fik han efter Freden med Danmark med Fiender at bestille, mod hvilke han havde mere grundede Aarsager til Uvillie end imod Danmark. Det var hans Riges tvende Naboer paa den østlige Side, Peter i Rusland og August i Polen. Begge forledede af den lede Erobrings- og Forstørrelsessyge, som har kostet Verden saa meget Blod og Jammer, troede, at kunde benytte Carls Ungdom, til at frarive Sverrig Provindser, paa hvis Besiddelse de havde ingen grundet Fordring. Begge anførte for deres Foretagender Grunde, som de havde gjort bedre i at tie stille med. Altsaa de veltede sig ind paa Carl. - Man antager almindelig, og det er den sandsynligste Forklaring, – thi aldrig har Carl selv, i Følge sin Taushed, udladt sig derom, at dette fra hans Side aldeles uforskyldte Angreb, som desuden røbede Ringeagt for hans Ungdom og Forstand, et Omdømme, som er høist irritabelt for den kjække Mand, som i Følge sit høie Sind nødig vil nedlade sig til Klager, for at vække andres Trøst, hvilket dog altid letter Kummeren og mildner Saaret, en Tilflugt Carl til Ulykke for sig selv aldrig brugte, – har indplantet ham den uforsonlige Vrede, Haardhed, og Hevngjerrighed, som fra den Tid vare hans Characters unægtelige Særkjender. - Man troer fremdeles, at det har lagt Tønder til den i Carls Indre ulmende Jld, at han havde den allerede fra hans Faders Tid med det Svenske Hof broullierte Patkul mistænkt for at være Augusts Raadgiver i Henseende til dennes imod Carl gjorte Skridt. *) Hertil kom den udmærkede Lykke, med hvilken han fra Begyndelsen, gik tilværks imod disse Fiender, som han, som ensidig Christen, vist nok ansaae for Himlens Behag i sine Foretagender, og derfor aldeles ikke tænkte paa noget Maadehold, thi det var et Træk i hans Character, at Lykke og Ulykke begge lige meget bidrog til at nære og forstærke hans Stivsind.