Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1789-12-25
Den gamle Ulvs Historie. Den slemme Ulv var bleven til Aars, og fattede det glindsende Forsæt, at leve med Hyrderne i god Forstaaelse. Han gjorde sig altsaa rede, og kom til den Hyrde, hvis Hjord var nærmest ved hans Hule. Hyrde; sagde han du kalder mig den blodtørstige Røver, som jeg dog virkelig ikke er. Sandt er det, jeg maae holde mig til dine Faar, naar jeg hungrer. thi Hungeren er smertelig. Beskjerm mig ikkun mod Hungeren, gjør mig ikkun mæt, og du skal ret være tilfreds med mig; thi jeg er visselig det tammeste og sagtmodigste Dyr, naar jeg er mæt Naar du er mætt, det kan vel være sagde Hyrden; men naar er du vel mæt du og Gierrighed blev det aldrig. Gak den Vej, den afviiste Ulv kom til en anden Hyrde. Du ved, Hyrde var hans Tiltale, at jeg Aaret igjennem kunde dræ Vil du be mangen et Faar for dig. overhovedet give mig 6 Faar om Aaret saa er jeg tilfreds. Du kan da sikker Sove, og uden Betænkning afskafe dinne Hunde. Sex Faar sagde Hyrden, det er jo en gandske Hjord. Nu da jeg vil lade mig Nøie med 5, sagde Ulven. Du skjemter, svarede Hyrden, mere end 5 Faar offrer jeg neppe til Pan i et heelt Aar. Heller ikke 4 spurgte Ulven videre, og Hyrden rystede haanlig med Hos vede, Nuttre, to da, sagde Ulven. Jkkeet eneste svarede Hyrden; thi jeg mener, Det var en stor Daarlighed, om jeg gjorde mig skatskyldig til min Fiende, hvilken jeg, ved min Aarvaagenhed kan vogte mig for. Alle gode Ting ere tre, tenkte Ulven, og gik til den tredie Hyrde. Det gaaer mig ret nær til Hjerte, sagde han, at jeg, iblandt eder Hyrder. er udraabte for det grummeste og meest samvittighedsløse Dyr iblandt alle Dig Montann, vil jeg nu overbevise, hvor stor Uret man giøre mig. Giv mig Aarlig et Faar saa skal dine, i denne Skov hvilken ingen gjør Usikker, uden jeg, frie og ubehindret kunde Græsse. Et Faar hvor ubetydelig en Ting! Kundezeg vel handle Ædelmodigere, Kundejeg vel foreslaae noget uegennyttigere, Du smiler, Montan. Hvoraf Leer du da, Af slet intet. Men hvor gammel er du, gode Ven, spurgte Hyrden. Hvad kommer dig min Alder ved, svarede Ulven, jeg er altid gammel nok til at dræ de dine kjereste Lam. Bliv ikke ved gammel Jsegrin, det gjør mig ondt, at du, med dit Forslag, kommer nogle Aar for silde. Dine forslidte Tænder, røbe dig. Du snakker og Uegennyttighed, blot for des mageligere og med mindre Fare at kunde nærme dig. Ulven blev Ærgelig, betænkte sig dog og gik til fierde Hyrde. For denne var gust hans troeste Hund død, og Ulven bragte sig denne Omstændighed til Nytte. Hyrde, sagde han. Jeg er med mine Brødre i Skoven bleven Ueens, og det i saa høi en Grad, at jeg i Evighed ikke lader mig forsone med dem. Du ved hvor meget du har at frygte dig for dem; men dersom du i Stedet for den bortdøde Hund, vil antage mig i din Tjeneste, skal jeg være dig Mand for, at de ikke engang skal see skjævt til dinne Faar. Du vil altsaa, siger Hyrden beskytte dem imod dine Brødre i Skoven. Hvad skulde jeg vel andet mene. Ja vist, sværede Ulven. Det var ved ikke ilde gjort, sagde Hyrden; men naar jeg havde antaget dig til at passe min Hjord, saa sig mig dog, hvor der for dig skulde beskjerme mine Faar. At tage en Tyv til Huuse, for at være sikker for Tyve uden for dette holde vi Mennesker. Jeg hører nok, feldt Ulven ham ind i Talen, at du begynder at Moralisere. Farvel! Var jeg ikke saa gammel; sagde Ulven, i det han skar Tænder. Men jeg maae desvære skikke mig i Tiden, og kom til den femte Hyrde. Kiender du mig, Hyrde, spurgte han. J det ringeste kjender jeg dine ligemænd svarede Hyrden. Mine ligemænd, sagde Ulven, derpaa tvivler jeg storlig. Jeg er saa besynderlig en Ulv, at jeg vel kan være dit og alle Hyrders Venskab værdig. Og hvor besynderlig er du da, spurgte Hyrden. Jeg kunde, sagde Ulven om det endog skulde koste mit Liv, ikke dræbe og fortære et levende Faar. Jeg nærer mig allene af døde. Er dette ikke roesværdigt, Giv mig derfor altid Tilladelse, at jeg nu og da indfinder mig ved din Hjord, og maae spørge om dig Spar dine Ord, sagde Hyrden, du maatte aldrig kunde æde Faar, ja end ikke engang de døde, dersom jeg skulde ikke være din Fiende. Et Dyr, som allerede æder mig de døde Faar, lærer snart, naar han er sulten, at ansee de syge for døde og de sunde for syge, giør dig altsaa ingen Stat paa mit Venskab, og gaae din Gang. Jeg maae nu anvende derpaa det kjereste jeg haver, tænkte Ulven, for at opnaae mit Øjemærke, og gik hen til den slette Hyrde. Hyrde, spurgte han hvorledes behager dig min Pels. Din Pels svarede Hyrden, lad see engang; den er meget skiøn; Hundene maae nok ikke ret tidt have havt dig under sig. Nu saa hør, da Hyrde jeg er gammel, og kan ikke stort længer være paa færde. Giv mig Livs Ophold til jeg døer, og jeg Testamenterer dig min Pels. Nei see engang, siger Hyrden; er du ogsaa kommen efter de gamle graadige Gieres Renker, Nei, nei, din Pels vilde tilsidste komme til at koste mig 7 gange meere end den er værd. Er det derimod dit Alvor, at forære mig den, saa giv mig den strax. Derpaa greb Hyrden sat paa sin Kjøle, og Ulven løb og du ubarmhiertige skreg Ulven og geraadte i yderste Forbittelse. Saa vil jeg ogsaa døe, som deres Fjende, førend Hungeren dræbe mig; thi de ville ej have det bedre. Han løb brød ind i Hyrdernes Huuse sønderrev deres Børn og blev ikke uden stor Møje af Hyrderne ihjelslagen. Da sagde den klogeste iblandt dem. Vi gjorde dog ikke vel i dette at vi bragte den gamle Røver til den største Yderlighed, og betog ham alle Midler til Forbedring, hvor silde og tvungen den endogsaa maatte være. Jndfald. Voltaire kom engang i Selskab med en Parlements Raad. Det varede ikke længe, førrend han bragte den sørgelige Historie og Calars paa bane og gjorde Parlementet mange bidende Bebrejdelser for denne uskyldiges henrettelse. A. sagde endelig Parlementsraaden, den bede ste Hest kan snuble. Ja men en heel Stald af Heste, sagde Voltaire.