Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1796-09-02
Læseren vil uden min Erindring begribe, at det, som i det Følgende er sagt, allene er at forstaae med Hensyn til vor borgerlige Forfatnings nuværende Indretning. Under en fuldkommen Lighed vil Naturen at vi alle uden Undtagelse kalde hinanden ved Due Børnenes Exempel, som ligger os saa nær, beviser det. Du, er det fortrolige Pronomen personale, Ægtefolk, Børn, Sødskende, gamle Skolegangsvenner bruge mod hinanden, og kun disse burde ene have Ret dertil, siden derved ophæves al udvortes Tvang, som en forfinet Levemaade har indført, i Følge hvilken man benytter sig i Fleertallet, af de meere fremmede Pronomtner De, Dem, Deres; men naar Folk, som til allerede ere komne til Alders, og hvis udvortes Forhold ikke sielden er meget forskiellig, ved et Glas Viin blive sig enige om, at ville ophæve de, ved Leyemaade, ved en vis udvortes Forfatning og ved selskabelig Konvenienz sauctionerede giensidige Benævnelser, og med samme, ogsaa naturligviis den Dekorum, disse Benævnelser have ved Siden af sig, saa handle saadanne Folk, lemfældigen at tale, ine get indelikat. Det synes, at den Mand som forlanger, at en skal kalde ham Dumin Broder, der med siger omtrent saa meget: Jeg er en Hader, af at være artig og anstændig; Jeg bærer ikke nogen synderlig Agtelse for Dem, og jeg vil, at De ej heller skal bære Agtelse for mig; Jeg befinder. mig ilde ved at handle med Fiinhed og Urbanitet, og jeg holder for at Deder af en og samme Suurde; lad os som nu allerede harmonere med hinanden i en Ubeqvemhed til at bære os ad som civiliserede Venner, være end nærmere forenede, Glasserne freml Arm i Arm Paa Du og Dul saa ere vi hinanden aldeles lige, Saa haard denne Formodning nu synes at være, saa vil dog enhver være enig med mig, at man bliver ledet til disse Tanker, naar man betænker, at intet kan retfærdiggjøre den paa ankede Frihed. Hvorfor skal de høflige Pronomina afskaffes, Kan ikke den venskabeligste Omgiengelse alligevel finde Sted; Jo visseligen Den vinder endog ved at vedligeholde al den høflige Adfærd, som synes, at være adskillelig fra de personelle Pronominers Brug i Fleertallet. de Cirkler, hvor den ægte attiske Tøn hersker, hører dette Du aldeles ikke til Huse. Ved at sige Du til hverandre, træde saadanne Folk paa en Maade hinanden nærmeres et Slags Værn mod indelikat Opførsel nedbrydes, nu tillader man sig Udtryk, Tale og Vendinger, som ellers neppe fandt Sted; det mindste vilde de fremkomme mere anstændige mindre stødende og fornærmende. Anderledes er det med Jordens de yndig Døttre. Deres Syslers større Overeensstemmelse, deres mindre Virkekreds, en vis Eens dannelse, og deres Trang til venskabelige Konnexioner, alt kan paa en Maade undskylde dem, naar de finde for got, at kalde hinanden Du efterat de, en halv Snees af Gangen ere retournerede fra et venskabeligt Rendez-vons i det qvindelige Venskabstempel. Synd var det dog, at ville formene dem, at bruge det fortrolige af Naturen hævdede Du, og de gjøre ogsaa Ret i at afvige fra vilkaarlige Løve. M. C. P. 15 Søndag efter Trinitatis. prædike: Høimesse. Aftensang. Hr. Angell. Dkr. Hr. Doct. Hagerup. Fruekr. Hr. Wille. Hr. Schavland. Hospitalskirken Hr. Støren.