Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1814-05-02
Om Napoleons Thronafsigelse fortælle de tydske Aviser fremdeles, at han allerede den 5te havde bestem sig til at bringe dette Offer, men næste Dag betænkte sig. J Blois samledes imidlertiden overordentlig Forsamling af hans fra Paris undvegne Stordignitærer en andre hans Tilhængere, som ved en høitidelig Alt erklærede Medlemmerne af den povisoriske Regjering og de i Paris blevne Stats Embedsmænd hors de la loi (fredløse). Dog, da den 8de selv Oudinot, som Napoleon havde personlig Tilbøielighed for, gik fra ham, m.m., saae han sig endelinødt til at undertegne sin Afsigelsesakt den 11te. Nogle Dage før den 5 April, havde han ladet udgaae følgende høist mærkværdige Dagbefaling til Armeen: "ondiKeiseren takker Armeen for den hengivenhed, som den piser ham, og fordi den erkjender, at Frankerig er hos ham, og ikke hos Hoskrybet eller den parisiske Pøbel. J Lykke og Ulykke følger den brave Soldat hvorhen hans Feldtherre fører ham; hans Ære er hans Religion. Disse Følelser har Hertugen af Ragusa (Marmont) ikke deelt med sine Vaabenbrødre; han er gaaet over til de Allierede. Keiseren kan ikke kalde den Betingelse god, paa hvilken denne har bestemt sig til et saadant Skridt; han kan ikke modtage sit Liv og sin Frihed af en Undersaats Hænder. Senatet, i Paris har taget sig paa, at gjøre Bestemmelser om Frankerigs Regjering. Det har glemt, at det har sin Magt, som det nu misbruger, ene af Keiseren; at ham var den, som reddede dets Medlemmer af Revolutionens oprørte Hav, beskjermede dem mod Had og Forfølgelse, eller drog dem frem af Mørket. Senatet beraaber sig paa Artikler af Konstitutionen, for at omstyrte Konstitutionen. Det skammer sig ikke ved, at gjøre Keiseren Bebreidelser, uden at betænke, at det som øverste Statskollegium har taget den fornemste Deel i Alt, hvad der er foregaaet. Det gaaer endog saa vidt, at bebreide den høieste Magt Forfalskninger af dets Acter, hele Verden veed, at slige Konstgreeb ei behøvedes, et Vink var altid befaling, og bestandig er der endog gjort mere end man havde forlangt. Keiserens Øre har til enhver Tid staaet aabent for kloge Jndvendinger af hans Embedsmænd, forebragte i en god Aand; men forgiæves har han bestandig ventet saadanne for sin Throne. Hvad han har hørt, var altid kun den meest ubetingede Billigelse af alle de Forholdsregler, som han havde taget, og et Sprog af Beundring, og bifald, som lod til at bære alle Sandhedens Kiendetegn. Var denne Enthusiasme i alle Adresser og offentlige Taler fremhykiet, da er Keiseren bedraget ved sin Umistænk, somhed; men de, som have ført et saadant Sprog, have sig selv de fordærvelige Følger af deres Hyklerie at tilskrive. De undsee sig ikke ved at omtale Spotskrivterne mod fremmede Regjeringer, og forglemme, at disse netop ere redigerede ved Medlemmer af deres egen Midte. Saa længe Lykken var deres Fyrste tro, have de hængt ved ham, og der var ingen Klage over Misbrug af hans Magt. Hvis Keiseren har foragtet Menneskene, som Man bebreider ham, da vil Verden nu erkjende, at han har havt nogen Grund dertil. Hans Værdighed er ham givet af Gud og Nationen kun derfra kan den atter fratages ham. Han har altid betragtet den som en Byrde, aldrig som noget Ønskværdigt, naar han alligevel paatog sig den, da gjorde han det i Følelsen af sin Kraft og i den Bevidsthed, at han allene af dem alle var den voxen; hans Lykke syntes ham at være hans Kald. Nu, da denne har vendt sig imod ham, kunde kun Nationens tydelig tilkjendegivne Villie bringe ham til længere at dvæle paa Thronen. Naar har skal betragte sig som den eneste hindring for Freden, da vil han gjerne bringe Frankerig dette sidste og mindste Offer Han har derfor sendt Fyrsten af Moskau og Hertugerne af Vienz, og Tarent til Paris, for at begynde Underhandlinger. Armeen kan være rolig: aldrig vil dens Ære komme i Modsigelse med Frankerigs Vel.