Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-01-07
J London fandt Sir Ed vard sin Søster, som havde ægtet en Mand af stor Formue og Rang han havde giftet sig med hende, fordi hun var et smukt Fruentimmer og blev beundret af smukke, Mænd; og hun havde ægtet ham, fordi han var den Rigeste blandt hendes Tilbedere. De levede følgelig som almindelige Folk i den Stilling, nødtørftige med kongelige Jndkomster, og meget elændig blandt bestandige Adspredelser. En saadan Scene var saa fremmed for den Jdee, Si Edward havde dannet sig om den Modtagelse, hans Fædreneland og Venner ville forskaffe ham at han fandt en bestandig Kilde til Mishag i Omgangen med hans Ligemænd. Ved deres ikke forfinede, eccentriske Samtaler, vare deres Tanker intetsigende og deres Kundskab overfladisk, og med hele deres Ahne- og Embedstolthed, vare deres Grundsætninger slette og deres Tænkemaade uædel. I deres foregivne Venskab og Hengivenhed opdagede han blot egennyttige Planer; og deres Glæder erfarede han var ligesaa falske, som deres Venskab. J Louisas Omgang fandt han Forstand og Sandhed; hendes Hjerte var den eeneste, der tog varmt Deel i hans Vel; hun saa Følelser for Dyden, at vende tilbage i Sir Edwards Bryst og følte det Venskab han viste, hende. Undertiden naar hun fandt ham forrigfuld, lød muntre Melodier fra hendes Lut, og hendes Ansigt viste en Munterhed, som ikke var hende egen. Hendes Hjerte var ofte ved at briste at Kummer, som hun ædelmodig søgte at skjule for ham, hendes skjønne Legeme, alt for deelicat til at kunne udholde en Kirup mod hendes smertelige Følelser, synes at give efter for dem, Søvnen J nægtede hendes trætte Øienlaage Hvile, Rødmen paa hendes Kind falmede, og Glandsen af hendes Øie tabte sig. Sir Edward saae disse Tegn, paa Henvisnen med det dybeste Samvittighedsnag. Han forbandede ofte hine falske Ideer om Fornøielse, der havde bragt ham til at ansee en uskyldig Piges Ruin, som elskede og betroede sig til ham, som en Gienstand for Overdaadighed; og at sætte en Stolthed i at fuldbyrde en saadan Handling. Ofte ønskede han, at kunne udslette af hans Liv nogle faa strafværdige Maaneder og at det igjen maatte staae i hans Magt at giøre den Familie lykkelig, hvis aabne og umistænkelige Godhed han havde gjengieldet med en Røvers Troløshed og en Snigmorders Grusomhed. En Aften, da han saa i et lille Forværelse med Louisa, og hans Siel var vexelviis oprørt og beroliget ved Tanken derom, hørtes fra Gaden, de smeltende føde Toner af et Haandorgel; Louisa lagde hendes Lut tilside og lyttede. De Arier, som blev spillet, var hende bekjendt fra hendes Fødeland, nogle faa Taarer, som hun bestræbe de sig for at skjule, stial sig ned af Kinderne. Sir Edvard befalede at hente den Spillende ind i Værelset, han blev strax derpaa bragt ind- og sat ved Døren i Værelset, hvor de opholdt sig. Han spillede en eller to muntre Stykker, som Louisa ofte havde dandset i hendes Barndom, hun sank hen i Erindringer fra Fortiden og hendes Laarer flød uden Tvang. Pludselig forandrede den Spillende Tonen og istemte en melankolsk Arie, af en vild og klagende Slags. Louisa fløi op fra hendes Stoel og hen mod den Fremmede. denne kastede af en laset Kjole og et Plaster - og for hende stod hendes Fader. - hun ville have tillet til og omfavnet ham; men han vendte sig bort i nogle Øieblikke og ville ikke tage hende i sine Arme. Dog Naturen overvandt sluttelig hans Harme, han brast i Taarer og trykkede den længe fortabte Datter til sit Bryst.