Berlingske Tidende, 1836-03-16
at Censurpligten fra 1 til 10 Aar ligeledes maatte kunne tilkjendes af Domstolene, naar en Forfatter ansees efter Fregn af 27de September 1799 §. 13. og S. 16. Et Medlem udtalte sig over Sagen, idet han foreløbigen kaldte i Forsamlingens Erindring, at det var den frie Presse, der, om endog nok saa meget forhaanet af dens aabenbare Fiender, eller nok saa meget vanhelligget af dens falske Venner, dog aldrig derved kunde berøves dens eiendommelige høie Værd, dette hellige Værn, som skulde sikkre Folkets uafbrudte Udvikling og den stadige Gang, hvormed Staten uafbrudt burde gaae sit høie aldrig opnaaede Maal imøde, dette uskatteerlige Gode, som Forsamlingen gjorde til Gjenstand for sine Forhandlinger ved at afgive Betænkning over nogle nærmere Bestemmelser, af den nærværende Trykkefrihedslovgivning. Pressen er den Puls, som i enhver Stat rigtigst tilkjendegiver Statens Sundhedstilstand, og ligesom Pulsen i det dyrisk organiske Liv, ligefra Hjertet til Legemets ydre Deele, udtaler Legemets Karskhed, saaledes udtaler Statens aandig-organiske Liv sig igjennem. Pressen. Dens rolige, frie og kraftfulde Gang, eller dens febrilske, inflamatorisk haarde eller næsten umærkeligt snigende Bevægelser tyde umiskjendeligt hen til Statslegements Vel- eller Jldebefindende. Det danske Folk maa prise sig lykkeligt, thi hvorhen det end skuer, saa er der ikkun saa af Europas Nationer, der med større Tilfredshed og med større Tillid end det kan see hen til Stats livets sunde uforstyrrede Udvikling. Vor Presse er friere end de fleste Landes, vor Konge frygter ikke Lyset, og for dets Straaler maa, det vide vi, ethvert Onde omsider vige, thi det Onde det er Mørket. Men det er ikke allene Lys, vi erholde igjennem Pressen, ogsaa gamle Rustpletter og gamle og nye Uhumskheder skulle ved dens Hjælp bortætses, og der bør ved den gjøres opmærksom paa Alt, hvad der trænger til Forbedring, for at det borgerlige Liv maa kunne fremstille i mere og meere i den for det bestemte Reenhed, og i den venlige Glands, som det kan og bør have, hvor retfærdige Fyrster regjere. Lys skal altsaa Pressen bringe, men den skal ogsaa hjælpe til at aftvætte det Urene, og ikke bør den vanhelliges derved, at der i dens Ætsemidler blandes, hvad der er ureent og nædelt, ikke bør den misbruges og vanhelliges, ved at fra dens Asyl øves, hvad der er Uret. Saavidt muligt at hindre dette, bør Lovgivningen drage Omsorg for, dog Lyset uskadt. Skulde Hans Majestæt, fordi det Maadehold, som de nærværende Trykkefriheds loves umodificerede Vedbliven vilde fordre, maatte ansees at være afhængigt af en Modenhed, som vel neppe uden Undtagelse endnu tør haabes at kunne forudsættes hos det hele sig af Pressen betjenende Publicum, skulde Hans Majestæt af den Grund antage, at altfor stor Ubestemthed og Uanvendelighed eller altfor stor Haardhed for Tiden maatte være uadskillelig fra den nærværende Presse lovgivnings Bestemmelser, og at de derfor maatte modtage nogen Modification, da maatte Taleren henholde sig til de af den samlede Committee ved Udkastets Paragrapher indstillede Punkter, hvorved de for Tiden føleligste Mangler formenes at ville blive afhjulpne uden at skade Offentlighedens velgjørende Jndflydelse paa det almindelige Vel. At de Censurforpligtelsen indskrænkende Bestemmelser, som af Committeen vare bragte i Forslag, i alt Fald vilde vinde Forsamlingens kraftigste Understøttelse betvivlede Taleren ikke; og det turde haabes, at saaledes den Fare, formedelst ungdommelig Ubesindighed af de Yngre eller en enkelt lidenskablig Overilelse af den Ældre, at see Fædrenelandet for bestandig berøvet sine haabefuldeste, dueligste og talentfuldeste Sønners Virksomhed vilde paa en til Lovgiverens Hensigt svarende Maade vorde fjernet. Naar saaledes paa den ene Side for ungdommelig Ubesindighed, paa den anden Side for den Overilelse, hvortil sandhedsfædrenelandskjærlig Varme kan henrive og endog den Ældre, gives en ikke for djerv Advarsel for at minde om, at det ikkun er fra Sandhedens Helligdom og ikke ved lidenskabelige Yttringer, at den gode Borger gavner sit Fædreneland, og Menneskeheden, og naar da ikkun for Ondskaben og videre Fremturen i lidenskabelige Udskeielser sættes Skranker, for at det Sande ikke skal overdøves eller fordunkles og Medborgerne tilføies Skade, da vil Offentligheden gjennem Pressen, som vist i det Hele taget hos os ingen haard Dom fortjener, luttres til at blive det hellige Værn om Borgerfrihed, som enhver Frihedens og Offentlighedens Ven maa ønske realiseret i vort kjære Fædreneland, og da ville de herlige Ord, som findes i Motiverne til Fregn. 27de September 1799, faae deres fulde Betydning. og deres rette Klang. Taknemmeligen ville de erindres af den fædrenelandssindede Skribent, hvem det er uformeent at sige Sandhed, og ved den at gavne, som de ville velsignes af Folket, der i Trykkefrihedslovgivningen finder sin Sikkerhed for det Heles og for det Enkeltes uforstyrrede og heldigste Udvikling, overeensstemmende med Samfundets tilsigtede ophøiede Formaal. Biskop Mynster bemærkede, at han ikke nu vilde undersøge, om man ved Lovbestemmelser skulde søge at hindre de Misbrug af Pressen, hvilke Alle tilstode at finde Sted, eller overlade Pressen selv at modarbeide dem. Ved begge Fremgangsmaader finde Misligheder Sted, og skjøndt saaledes Bestemmelsen vil beroe paa en Beregning af Fordelen og Ulempen paa begge Sider, kan denne Beregning dog ikke skee ved Tal, hvorfor Resultatet ikke vil kunne bringes til tvingende Evidents, og da allerede det Fornødne var anført fra begge Sider, vilde Taleren ikke trætte ved Gjentagelser. Men hvad der bevægede ham til ikke at tiltræde Committeens principale Jndstilling, var dette, at da vi have en Presselovgivning, saa bør man søge at gjøre denne saa fuldkommen som muligt. Da nu Committeen selv har erkjendt, at, efterdi Straffebestemmelserne i Fregn, 27de September 1799 ere strenge, efterdi de ved senere Anordninger ere blevne endnu strengere, og efterdi Domstolene af denne Aarsag menes kun at have fundet dem anvendelige paa grovere Forseelser, saa at der ikke egentlig er nogen Bestemmelse i Henseende til de ringere Forseelser, og at der saaledes er et Hul i vor Lovgivning: saa formeente Taleren, at et saadant Hul burde søges udfyldt, eller en erkjendt Mangel søges afhjulpen, og at man derfor ikke skulde fraraade, at der i denne Anledning emanerede en Anordning. Fremdeles havde det stedse, saa ofte han havde tænkt over vor Presselovgivning, været ham et magtpaaliggende Ønske, at den haarde Strafbestemmelse, hvorved Enhver, som ved Dom er kjendt skyldig i nogensomhelst Presseforseelse, for stedse er underkastet Censur, kunde formildes. Disse Forseelser ere dog af høist forskellig Beskaffenhed, men dersom Nogen, endog blot ved et uoverlagt Ord, ved en, maaskee i det Væsentlige sand, men ikke gandske juridisk beviislig beskyldning i en Sag har paadraget sig en ubetydelig Multt, er han denne krænkende og paa mange Maader hindrende Bestemmelse underkastet for sin Livstid, og denne Straf kan saaledes ogsaa træffe den, der allerede er eller i Tiden kunde vorde en meget hæderlig Forfatter. Da der nu havdes den bedste Anledning til at andrage paa en Forandring i denne Henseende, saa syntes deri ogsaa at være en vigtig Grund til ikke at tilraade, at Alt i denne Deel af Lovgivningen skulde forblive, som det er. Endelig lededes Taleren ogsaa af den Betragtning, at dersom man, hvilket Committeen synes at have gjort, antager, at Domstolene ikke ere bundne ved Præjudicater, nen at de, naar de fastsatte Straffe formildes. kunde, efter den samme Paragraph i Forordningen, dømme en Forfatter skyldig, hvilken nu vilde være bleven frikiendt, saa kunde man ogsaa tænke sig, at Domstolene, uden at en saadan Formildelse havde fundet Sted, under en forandret Stemning i Landet, kunde dømme.