Viborger Samler, 1792-01-09
TYVENDE. AARGANG. Mandagen den 9de Januarii. En Asiatisk Fortælling. Wæronica var sat til at befale over et Par Hundrede Familier i en vel indrettet Staat, hvor Lovene beskiermede den Uskyldige, og hvor deres retfærdige Haandthævelse lyksaliggjorde Mængden; han var af Naturen hengiven til Misundelse og Had, og som een, der var overflødig om opfød og fremgik i Lykke, aldrig kunne forestille sig sine Medmenneskeer paa den kierlige og kristelige Maade. Saaledes vandt han aldrig sine Underhavendes Fortroelighed, da han syntes for stolt til at kunde nedlade sig til dem, men dette vidste han, at han skulde beklage dem baade i Tide og Utide, og for Resten aldrig vilde tabe et eneste Ord, for at tiene dem med Raadførsel. De Kloge og Fornuftige tilskreve hans svage Forstand endeel deraf, og de Onder glædede sig, at de kunde indbilde ham, hvad de vilde, og derved undgaae den Straf, deres Gierninger bestemte; omsider blev det Wæronica fornøden at holde med Laster, og aldrig torde bevæge sig derimod, thi nu havde han kastet sin høie Fortørnelse paa Ahmed, som levede af en Samling Jords Dyrkelse, som Wæronica endog var sat til at befale sine Underhavende redelig og ret at behandle for denne. Weronica vedblev sin eengantagne Plan, at handle efter, i det han offentlig bekiendte, at vilde befordre Ahmeds Vel, som han var pligtig, alleneste underhaanden lod hviske sine Underhavende i Øret "at den største Tieneste, de kunde giøre ham, var at spolere Ahmeds Velfærd i sin meest reelle Betragtning; de skulde kuns ikke frygte for Straf, thi endeel af Retten havde han i Evne, og hvem torde vel anklage dem, da han var selv Orddeeleren." Folket studsede derved, da de vare overbeviiste Ahmed fornærmede dem aldrig, men undertiden havde hiulpet dem i Velfærdts Sager. Lang Tid kunde derfor Wæronica intet udrette paa Gemytterne, som troede Ahmed stod i Forbindelse med ham, og igiennem Gierninger ikke sandsynlig fortiente hans Vrede; men omsider da han søgte at indbilde den uskiønsomme Deel "at naar Abmed var ruineret, vilde deres lykkelige Tids Punkt begynde, da de skulde have alting omsonst og for intet, begyndte Mennesket, uden Sæder og Frygt for Love, at overvinde Erkiendtligheds Følelse, og nu maatte de Gode følge de Ondes Spor." Ahmed mærkede det heele Spind, men maatte krympe sig for at paastaae sin Ret, han tabte igiennem de Mennesket meest vanhældige Lumskerier, og tang; item var endog glad, naar han ikke til samme Tid skulde belyves og stiæles sin Karakteer fra, paa den u kierligste Maade. Nu kunde det ikke feile at Wæronica jo undertiden maatte blotte sig og sin Meening imod Ahmed; men her tog han denne Vending; kan J kuns finde Leilighed til Klage, i enten det ene eller andet, saa enten Ahmed har Ret eller Uret, ere J mange mod ham, og Landets Fyrste holder med Jer, han vilde og holde med Abmed "om han vidste han skeede Uret, men hvorledes skal han faae at vide, Ahmed skeer Uret? Nok er det, vær J nu tause, og lad Ahmed ikke komme efter noget fra Eders Mund, thi da ere vi uhældige med ham, og jeg kan ikke hielpe Eder mere, jeg har endog overskredet min Pligt for at hielpe Eder! (Wæronica alleene) Det er min Avind jeg seger at udføre, og ikke saameget mine Underh vendes Beste jeg sørger for. Nu har jeg næsten Spillet vundet, og faaer min Hovn udført.