Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-05-16
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Gottosch og Sextende Aargang. No. 39. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 16 Mai 1819. Tvende Folkesange. tyde nærers Alde nogen holde. Land, hvor jeg ved min Moders Hjerte, først fandt, at Trøst hos Qvinden boer hvor mig min Faders Haandslag lærte at holde, Hvad min Haand besvor hvor Barnets kjære Dal og Høie endnu fortrylle Mandens Øie, og Rosen, Yngling Pleie gav, engang vil smykke Oldings Grav. Mit Danmark, skjønne Plet i Norden, om og kun Plet, dog lige skjøn, Din Vinters Dvale hærder Jorden, og Vaaren vaagner dobbelt grøn. Disse til Selskabet for de skiønne Videnskaber indleverede Sange, men af hvilke ingen kjendtes værdig til Prisen, aftrykkes blot her, for at vise den Deel af mine Landsmænd, der maatte interessere sig for mig, at jeg ikke ved denne Leilighed var udebleven. F. H. G. Din Sommer ei med Brand fortærer; det Liv, den gav, den ogsaa nærer; og Alting blomstrer, fjern og nær, hist Træet, Pigens Kinder her Lyksalig, Hvo som Søn betræder. sin Arv, Din minderige Kyst, Ved helligt Sagn om Fædres Hæder Dig han indvier Daad og Røst. Og fro, naar Morgenrøden luer, han Bondens Gang langs Agren skuer; saa fro, naar Dag ei lyser meer, den Vise han ved Lampen seer. Lad ublid Skjebne bort ham kalde, selv did, hvor Edens Hauge laa, hvor aldrig Træets Blade falde, hvor altid Himmelen er blaa; han eie Alt, hvad Blik forlyster; dog savnes Alt, hvad Hjerte trøster. Ved Nat i Drøm han synker hen- og hører Danmarks Sprog igien Dig, Land, hvor først til Gud vi bade, Dig, Danmark, signe Himlens Gud, Naar tvungne vi Din Bred forlade, med os Dit Billed drage ud! Det være muntre Kredses Tale, og Alle det i Løn husvale, Da, naar de atter stunde hjem, det danske Sind end følger dem. Til Jordens sidste Dag ledsage. Dig, Danmark, Himlens Varetægt, Et hædret Navn hver Søn modtage og hædret give næste Slægt! Gid altid fromme Førster være, som kraftfuld Borgeræt, Din Ære! De Børn, Du, Moder, Livet gav, dem samle i Dit Skjød een Grav. Frederik Høegh Guldberg. Matris nomen est nimium potens. Saa smiler, som Barnet i Vugge, Du, Danmark, fra Bølgernes Skjød, Dig Skyerne heller bedugge, end lyne imod Dig med Død. Tæl færre af Borge, men flere af Hytter, hvad Skam, naar Du tæller i Hytterne Mænd, Aargammel er Ætten, der Thronen beskytter, har Loven til Dommer og Folket til Ven. Thi træde for Jorderigs Sønner, Din Søn med Frimodighed frem Selv gjæv, han for Fødsel Dig lønner og favnes som Broder af dem. De skue hans Jver, for Dig at behage, de dele hans Længsel i fremmede Land; og Alle forstaae de, at end er tilbage en Skare af Brødre, saa gjæve som han Du vinker, og Tvang er ei Møie; Du tysser, ham Taushed er Lyst. Du byder ham Bølgerne pløie, og kjek han forlader Din Kyst. Du kalder, ved Lampen han vaager sig hærdet; Du sukker, han lægger sit Guld i Din Haand. Du trues, han styrter i Døden med Sværdet; Du seirer, han falder med jublende Aand. Fribaarnes goddædige Moder, der gjemmer os hellige Liig, hvor findes vel Riger og Kloder, mod hvilke vi byttede Dig! Det Støv, vi betræde, var Mænd til Din Ære, dem signer Din Stemme, dem hædrer Dit Savn. Uplettet, ukrænket, uhærset Du være, vort Liv Dig indviet, Dig helligt vort Navn, For stolt til at ønske sig Slaver, selv ei af Tyranner en Træl, Dankonning bevare de Gaver, vi arvede, Frihed og Held! En Gud i det Høie, en Lov for os Alle! For Himle forgik da, for Baandet det brast Tyranner lad skjælve, naar Thronerne falde, vort Hjerte er Klippen, vor Throne er fast Lys blidt, som i Natten en Stierne, vort Danmark, blandt Rigerne frem! Lys blidt, at hvert Folk i det Fjerne lovpriser de Børn, Du gav Hjem De Skyer, Dig true, de kun Dig bedugge! Vær elsket af Himmel og værnet af Hav Din Skygge har givet os Fred i vor Vugge; Din Skygge forunde os Fred i vor Grav, Frederik Høegh Guldberg.