Jyske Efterretninger, 1800-02-10
Andenlanske Efterretninger. Følgende Uddrag af Overlods og Kommandeurkapitain Løvenarns Afhandling om Fyrene, som at yderste Vigtighed for de Søefarende, fortiener her at indføres: Skagens Fyr, hvorfra Forfatteren især har hentet de Jantagelser og Erfaringer her herøres, ligger paa det høistvigtige Sted der ligesom er Døren eller Jndgangen til det vanskelige Farvand Kattegat. Jkke sielden hører man, at de Søefarende klage over, at dette for ikke altid sees tilbørligt. Paa en Afstand hvor det rimeligviis burde have været seet, sees det undertiden enten slet ikke, eller og det, efter at have været seet i nogen Tid, tabes reent af Syne, eller som nyelig har været Tilfældet, det synes at blinke, og antages saaledes for Marstrands Blinkefor. Heri ligger rimeligen den sande Aarsag til forskiellige Strandinger. Men naar man nu paastaaer, at fyr-Jnspecteurens Foret sømmelighed ved Lucus Underholdning har været Skyl her, saa har man i det mindste ikke altid Ret; thi denne Lues forskjellige Adfærd har en naturlig Grund, men som kuns ikke er bekiendt. Fyrhanden paa Skagens Fyrtaarn er en stor Jernkurv paa 3 Been, 24 Tomer høi og 16 til 17 Tomer Tvermaal foroven, og kun lidet smalere nedet ter. Denne fyldes med Kul og antændes. Den Luft kom skal oplue Jlden, kommer følgelig fra den Side hvor Vinden kommer fra. Naar nu Vinden er meget heftig bliver Lufttrækket alt for stærkt, saa at endog Kullene kunne ud tastes af Kurven og Oppaseren ikke styrre Jlden. For at raade Bod herpaa, sætter man flere Stænger inder Kurven paa Vindsiden, hvorved den bliver tættere, og Lyset af Jlden sees saa meget mindre. Formedelst Vindens Heftighed kan Luen ikke reise sig op over Fyrkurven, og kommer nu et Skib seilendes for Vinden lige ind paa et saaledes indrettet Fyr, vil dette, uden Oppasserens Skyld, næsten slet ikke sees. Men dette er ikke nok. Mere vigtigt er det at de forskiellige Vinde ikke virke paa en Maade paa det fritstaaende Fyr. Flere Jagttagelser have lægt: at med vestlig Vind, som ogsaa med den modsatte ret estlige, holdes Luen ganske horizontal, saa at uagtet Luen, naar Kullene ere rett Brand, kan være halvande til trende Alen lang, saa hæver den sig ikke det mindste op over Fyrkueven, men holdes stadigen i den horizontale eller vandrette Stilling. Med Nordvest og Nord-Nordvest slaaer Luen skraas ned ad, lavere end den horizontale Direction, som om Vinden fra denne Side blæste fra oven skraas nedad. Naar Vinden gaaer nordostlig, staaer Luen ikke saa meget ned, og naar den gaaer igiennem Østen til Sydost, relser Luen sig mere og mere, og med denne Vind hæver den sig endog i stormende Veis heelt op. Med ganske sydlige, Syd=Sydvest og Syndest Vinde er Luen allermeest ustadig, især ved Storm og Regn; den slaaer nemlig ned og reiser sig vexel viis op igien; og under dette Tilfælde antages den ler foret Blinkefor. Jmellem vestlige og østlige Vinde er endnu den mærkelige Forskiel, at med de ost og især sydestlige Vinde har Luen et rødagtigt Udseende, da den med de modsatte stinner skarpere og hvidagtig. Med Vinde fra Sydost, giennem Syd og mod Østen, spiller Luen ikke med den samme Vivariter igiennem hele Kulmassen som med de modsat te, men man maae endog ved andre Midler søge at bringe Kullene i Brand. - Disse Erfaringer, som flere Aars J agttagelser have bekræftet, maae unægteligen, naar de paa agtes af Søemændene, have en gavnlig Jndflydelse paa Skibsfarten.