Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1785-04-08
To Til en Ven. Helte, Viise og trofaste Venner, der prises, æres, elskes, søges. En Helt, en Viis en trofast Ven Hvor herlig, Sammenligningen! Den mandige, den vise Siel; Det ædle Hjerte, passer vel Udmærket Gierning, Gave, Glands, Udmærkes bør, med Laurbær-KrandsEn Martis Søn, en Mand i Telt, Som vover Liv og Blod, i Felt; For Konge, og for Fædreland; Jarkjæk og modig griber anJrette Tiid, paa rette Sted, diOg viger ey et Fodesjed, de For Knald, for Skrald, for Kugler, Krud Som tordne, buldre, Skud i Skud. Hvem Pokker kan vel nægte mig, At Helten her, jo viiser sig? En Viisdoms Søn, som har Forstand; Som regne, tegne, maale kan ; Optage Korter, Fæstninger; Afstikke Leyr, Forskandsninger: Ja Miiner, veed at lægge anSaa de bedst Virkning gjøre kan: Som stiller Mørsen regelret, Alt efter Regningeret og net; Saa Bomben treffer paa den Plæt, Der gjør den største Skræk og Bræk Blant Fjenderne, som falde væk, For denne mægtig Fluesmæk. Paa denne Mand, jeg sætter Priis, Thi han er gandske vist en Viis. En Dydens Søn, som holder Fod; Som taler sandt, af Hjerterod, Som ædel, from, og sandrue er; Som har sin Ven, af Hjertet kjer; Som sviger ey, i nogen Nød; Som bliver troe, i Liv og Død En trofast Ven, er denne Mand; Ja bedre Mand, ey nævnes kan. Jeg fatted den Beslutning fast, At vandre om, med største Hast, For at opsøge, Helt og Viis, Og trofast Ven, en herlig Priis. Jeg drog omkring, i Mark og Skov; Ei saae engang til Bondens Plov Ja jeg foer vild, fra Stie, fra Vey, Og kom ret i en Hurlumhey. Jeg klattrede, paa Fielde op, Og svedig blev, fra Taae til Top; Ja ned igien, i samme Stund, Jeg tumlede, til Bjergets Grund. Et Uveyr, hastig reyste sig, Som sused, brused, frygtelig: Det tordnede, med Skrald i Skrald, Og Echo svarte, Knald i Knald. Jeg maatte søger Lye og Læ, Udr et huult og gammelt Træ Beængstet blev, ved denne Sag, Der kom mig for, som Dommedag. Det Tordenveyr, drev hastig hen; Og det blev stille, klart igjen. En mandig Røst, fra Luften kom: Jeg fik lidt Mod; jeg saae mig om Og ret, som Skyen skiltes ad, En Englemand, i Luften sad. Han saae her ned, til denne Jord Hans Tale, blev nu disse Ord. Hør Vandringsmand Taz Raad af mig. Du leder, sveder, ængster dig. Søg ikke meer, paa Bjerget hist, Hvor du seer Fyr, og Granqvist; Just paa det Sted, jeg peger paa Der finder du, din Siæls=Artraae, Fra Haanden, kom der Straaler udTil Bjerget, gik de Stjerneskud. Den Englemand, han svandt nu bort Hans Tale fyndig var, og kort Da Englemænd, er gjerne vant, At tale reent, og sundt, og sandt: Saa holdte jeg det ey for Tant, Men tog min Tubus og Qvadrant. Jeg Glassene afviskede; Nøyagtig talte Graderne: Jeg spilte Øyet dygtig op, Og stirrede, mod Bjergets Top; Just paa det Sted, hvor Straalerne, Fra Englemanden tørnede. OHimmel. Hvor mit Sind, blev læt, Da jeg, just paa den grønne Plæt, Som Englemanden pegte paa Livagtig saae, at N. N. laae, Og r en Bog, at grunde stærk, Paa et ret vigtig Fæstningsværk, Thi da den sagte Vestenvind, Omblæste Bladet, ved hans Kind, Da fik jeg tydelig at see, Et Glimt af Bastionerne. Her fandt jeg Helt; her fandt jeg Viis; Her fandt jeg trofast Ven, af Priis. Kort. Da jeg N. N. fik at søe; Jeg fandt i Haur, dem alle tre O Englemand, O Englemand, Din Tale, den var fund og sande Ja hvor jeg er, paa Land og Vand, Jeg glemmer ey, den Englemand. Den tamme Ulv og Katten.