Københavns Adresseavis, 1763-01-17
Historisk Moralsk Fortæling for Børn. For at fornøye endogsaa Børnene og vænne dem til at læse nyttige Skrifter, har en Patriot skrevet og her indleveret disse Historisk-Moralske Fortælninger for Børn. Hvilke Forfatteren haver været Sindet selv at ville udgive i Trykken; Man haaber samme i disse Blade (da de handler og Børnenes Opdragelse) vil blive til Nytte. en from og dydig Enke ved Navn Maria Æreriig, havde 2de Sønner og 2de Døttre. Den ældste Søn Gustav var 12 Aar, og den anden, som hedte Carl var 11 Aar gammel. Den aldste Daatter Ædle var 9 Aar, og den yngste, som kaldtes Sophie, 4 Aar gammel. Faderen til disse Børn døde. Han var en redelig Mand og Raads=Herre, men han var fattig, med sin dydige Kone havde han avlet 7 Børn, hvoraf kun de fire levede, hvilke efter Faderens Død bleve opdragne i gode Sæder og til deres Skabers Ære. Denne fromme Moder drog Omsorg for, at Gustav og Carl, som lærvillige Børn, flittig gik i Skolen; men hun underrettede Ædle og Sophie selv i Christendommen og lærte dem selv at læse og skrive. Hun vilde ikke at hendes smaa Døttre skulde gaae i den almindelige Skole, som var opfyldt med mange slet opdragne Drenge=Børn. Hun ønskede ofte at hun kunde holde en Lærer i Huset til disse Børn; men hendes Formue var alt for ringe dertil. Hun gav nøye agt paa Gustavs og Carls Tiltagelse i deres Lærdom, og hun sparede ingen Umag, at lære dem de sande Christendommens Grunde, indprentede dem Dyden og Pligterne imod Gud og Mennesken. Hun fandt stor Fornøyelse da hun formerked, at alle fire Børn fik Smag i hendes Lærdom. Denne Fornøyelse, som hun havde over hendes fromme Børn, var Betaling nok for hendes Arbeyde, og den Glæde, som hun havde, opmuntrede hende daglig meere og meere at forbedre deres Hierter og at give dem en fornuftig Opdradrise. Hun havde levet 3de Aar i Enke=Standen, da Staden, i hvilken hun boede, blev beleyret og af Fienden med Jld ødelagt. Jblant andre Ulykker, hvormed denne Byes Jndvaanere bleve straffede, var Hungers=Nød ikke den ringeste, og de, som tilforn ikke andet vilde spise end Lekker bidskener, de vare nu meget vel fornøyede om de kunde faae et Stykke Brød med lidet Smør eller Flesk til. Endelig skiød Fienden gloende Kugler ind i Byen, og satte denne skiønne Stad paa adskillige Steder i Brand; en af disse gloende Kugler faldt om Natten i denne fromme Enkes Huus, og satte det i lys Lue; Jlden tog saa hastig Overhaand, at hun fik slet intet reddet uden hendes kiere Børn. Hun tog sin Tilflugt til hendes rige Broder=Kone; men Anviisninger om alt hvad herudi er bekiendtgjort, dog ikke Søn= el Med dette No. følger Dispositionerne over Texterne Nye=Aar, og Hell. 3 Kongers Dag, som Disse Efterretninger udgives af Andersen og Holck 2 Gang denne var uden Barmhiertighed, i sær da hun hørte at Enkens Huus var opbrændt. Hun befoel: At Enken strax skulde forføye sig igien ud af hendes Huus. Enken og hendes smaa Børn faldt i Knæe for denne Ubarmhiertige, og bad med grædende Taare, at hun vilde unde dem et Opholds=Sted, om det endogsaa kun var paa Loftet, saasom de, uden Livs=Fare, da Fienden løb Storm paa Byens Volde og Mure, ikke kunde være paa Gaden; men den rige Kone svarede at hun tog ingen Tigger i sit Huus, og at hun selv intet Brød havde, langt mindre vilde hun have Omgængelse med hende og med hendes sultene Unger, og befoel atter, at de skulde gaae ud af Huset. Disse Fattige bad endnu, men den rige Kone blev saa forbittret, at hun befalede Tieneste Folkene, at sette disse Børn paa Gaden. De tog strax fat paa dem og bragte dem med Magt uden for Døren, og Slog Døren i Laas for dem. Enken satte sig tet ved Døren, græd, sukkede og bad; imidlertid var Fienden allerede kommen ind i Staden, og trængede sig igiennem den Gade hvor Enken sad med hendes Børn. Fienden havde erholdt Tilladelse af deres fornemmeste General at plyndre, altsaa sloge de Dørene paa Husene i tu og berøvede Jndbyggerne deres Klæder, deres Sølv, Guld og alt det som de forefandt og kunde slæbe bort med sig. J det samme saae Enken hvorledes Fienderne slæbede af med hendes rige og ubarmhiertige Bryder=Kones prægtige Klæder, med Kobber og Tin, med Sengeklæder og Linnet. De stødte hende ud af Huset, indtil de havde taget det, som stod dem an. Hun forbandede dem; men Soldaterne lo at hendes Forbandelse. Hun skreeg forskrekkeng da hun saae at en Soldat bar et lidet Skrin ud af Huset, hun tog fat i Soldatens Haar; men Soldaten stødte hende fra sig, saa hun faldt. Hun stod op igien og vilde løbe efter den med Skrinet; men saasom Gaden var fuld af Soldater, saa kunde hun ikke komme igiennem, og hun udrettede intet andet end at de belve hende, fordi hun af Fortvivlelse rev Klæderne i tu, trakte sig i Haaret og skreeg ak! mine Juveler, at mine to Tusinde Ducater, ak! alt mit Sølv=Tøy var i dette Skrin, som jeg havde nedgravet i Kielderen. Ak! alt dette er mig berøvet. - Jeg fattige Kone! hvad skal jeg fange an? Nu maae jeg sulte ihiel Min Mand er langt borte, jeg kand ikke fortiene noget. Ak jeg Elendige jeg maae sulte ihiel - Her er ingen anden Redning for mig, end at jeg tager Livet af mig - - Kiere Svogerske sagde Enken, Synd ikke imod Gud med deslige forargelige Tallemaader, Gud lader os ikke sulte ihiel.