Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-08-26
Hvad nu det første angaaer, da er det at formode, at der i mange Sogne slet ingen Arrester findes, og at de i langt flere ikke vilde findes hensigtsmæssige, og paa alle disse Steder blive altsaaPlakatens Bestemmelser uanvendelige. Dette videde Fattige, og derved taber den virksomste og meest oplyste Bestyrelse al Magt til at virke tilgavns. Det vilde forebygges, dersom det blev paalagt ethvert Sogn at indrette passende Arrester: de vilde ikke behøve at være meget rummelige: et lidet Aflukke for hvert Kjøn, med de befalede Egenskaber, vilde være tilstrækkeligt, og hvor der bleve indrettede Arbeidsanstalter, vilde Arresterne uden stor Bekostning kunne anbringes ved samme, og tillige kunne indrettes til Tvangsarbeide. Tut er ikke saameget Straffenes Haardhed, som Sikkerheden, ikke at kunne undgaae dem, og den Hurtighed, hvormed de anvendes, som afholder fra Forseelser. Men Politimesterens befalede Nærværelse ved enhver Strafs Bestemmelse, maa gjøre, at dette dobbelte Maal som oftest ikke opnaaes. Skal Politimesteren ved ethvert Tilfælde møde i Sognecommissionen, da maa Straffene nødvendigen ofte længe udsættes, thi denne Embedsmand kan umuligen tilsidesætte sine øvrige, ofte vigtigere, Forretninger, for paa enhver Commissions Vink strax at indfinde sig i samme. Skal Sagen derimod bringes til Amtets Politikammer, da vil de dermed forbundne Bekostninger og Tidspilde for Anklageren som oftest afholde Commissionerne fra at fremkomme med deres Klager, og Forseelserne saaledes hengaae ustraffede. Jndsenderen formeener, at denne Uleilighed i det mindste tildeels kunde undgaaes ved at bestemme 2de forskjellige Grader af denne Huustagt, hvortil Plakaten allerede giver Anledning; saaledes at Politimesterens Nærværelse skulde behøves for at dictere den høiere Grad deraf, hvorimod den ringere kunde overlades til Sogne commissionen alene. Da Sognepræsten og en af de største Lodseiere, som meget ofte er en Mand udenfor Bondestanden, ere faste Medlemmer af disse Commissioner, og da disse tvende Mænd efter Tingens Natur altid ville lede Forsamlingen, saa synes der ikke at være mere Betænkelighed i at tilstaae dem en saadan Myndighed, end der var i at overdrage den i Kjøbenhavn til en Directeur og tvende Forstandere, da Straffen her dog var meget sværere, end den paatænkte ringere Grad af Huustugt nogensinde vilde blive paa Landet. Skulde det være muligt at indføre slige Bestemmelser paa Landet, da er Jndsenderen overbeviist om, at ligesom de kraftigen have bidraget til at formindske Almisselemmernes Antal i Hovedstaden, saa vilde man ogsaa snart spore samme Virkning, deraf udenfor Kjøbenhavn (i). Betreffende Kjøbstæderne, hvor disse Bestemmelser allerede tildeels ere indførte, og i al Fald kunde indføres meget lettere end paa Landet, da er Jndsenderen af den Formening, at man i disse maatte søge saameget muligt at nærme sig det Kjøbenhavnske Fattigvæsens Indretning: at Bestyrelsen ikke maatte være alt for talrig, og bestaae af faste, men ikke af afvexlende Medlemmer: at Kraften maatte sættes i hele Bestyrelsen, og saa lidt deraf som muligt overlades til hvert enkelt Medlem, da intet bidrager mere til at tilveiebringe den saa fornødne Eensformighed: at Jndretningen 6) Alt hvad her er sagt, forudsætter, at der tillige alvorligen vaages imod Betleriet, thi hvor dette taales kan intet velordnet Fattigvæsen finde Sted. At Jndsenderen ikke har nævnet dette iblandt betingelserne for et saadant Fattigvæsen, er fordi denne Grundsætning synes at være ugienkaldelig erkjendt af Regjeringen, da der i over hundrede Aar ikke er udkommet een almindelig Anordning om Fattigvæsenet, uden at Betleriet der strængeligen forbydes og Straffe, imod samme fastsættes. Fra Lovgivningens Side er Alt muelige gjort i denne Henseende; det kommer da blot an paa at Lovene nøie overholdes. af et til Stedets Størrelse passende Forsørgelses og Arbeidshuus overalt maatte befales, og at alle de Former, som sigte til Orden og Ensformighed nøiagtigen maatte foreskrives og overholdes. Det synes endog, at Planen af 1 Juli 1799 kunde mutatis mutandis blive Grandreglen for enhver Kjøbstæds Fattigvæsen. Disse almeldelige Betragtninger, som Jndsenderen ikke har villet udvide meere, fordi hans Hensigt ikke var at skrive en egentlig Afhandling om Fattigvæsenet, og fordi han mangler fornødne Underretninger for at vove at indlade sig videre i Sagen, giver han sig den Frihed at underkaste Prævelsen af Publikum, og især af de Mænd, hvis Sag det er at foreslaae Bestemmelser i denne Henseende.