Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-12-19
Da alle Følger rette sig efter den virkelig Tilstand, saa kan det naturligviis være aldeles ligegyldigt, enten Mennesket tillægges Frihed eller Ufrihed, fordi den blotte Antagelse, af den ene eller den anden, kun er en Anskuelse af Tilstanden, som derved ligefuldt vedbliver at være hvad den er. Men, fra et andet Synspunct, bliver Spørgsmaalet om Menneskets Frihed eller Ufrihed, som to aabenbare Modsætninger, til det allervigtigste i Verden, paa hvis fuldkomne Afgjørelse ligesaavel hele Staters, som de enkelte Statslemmers Vel beroer. Og det er nemlig det Synspunct, hvorfra Mennesket, under al sin Stræben, gaaer ud, det Bevægende, som leder Mennesket til at ville (gjøre, Noget. Antages det nu, at Mennesket er et fril Væsen, saa følger heraf, at Mennesket maa tilskrive sig selv alle moralske Følger, fordi de da allene kunne berøe paa det. Al udvortes Paavirken, saasom: Trudsel, legemlig Tvang, o. s. v., kan ikke her komme i Betragtning; thi om man end kunde bringe det menneskelige Legeme, ligesom ethvert andet Legeme, i enhver Retning, saa var det dog umuligt at tvinge Menneskets Aand, eller at tvinge Mennesket til at ville Noget. Indrømmer man derimod - og det gjør man - Jndvirkningen af udvortes Magt (Kraft), saa tilstaaer man derved, at Legemer kunne undertvinge Aanden, hvorved dennes Frihed maa ophøre, og, hvad man da ved gaaer, i Henseende til det Udvortes og Bekjendte, det maa man ogsaa antage i Henseende, til det Jndvortes og Ubekiendte, deels formedelst Aarsagernes Lighed i Hovedsagen, og deels fordi, at man ingen Stemme kan have om, hvad man ikke seer, og derfor ikke kjender, hvorimod den Handlende, som den eneste Seende, er den Eneste, hvis Udsagn kan komme i Betragtning, og bør komme i Betragtning, indtil man beviser Umuligheden af dets Sandhed, hvilket Beviis imidlertid ikke hentes fra Uvidenheden. - Vel er der et gammelt Ordsprog, som siger: den ene Ravn hugger ikke Øiet ud paa den anden; men, der ligger mere Sandhed og mere Viisdom i dette Ordsprog, end Mængdens Fatte-Evne tillader at indsee. Thi, hvorfor hugger den ene Ravn ikke Øiet ud paa den anden, Af hvad anden Grund end den saare rigtige, at gjensidig Kundskab om deres Svagheder byder at bære over med hinanden. Forestillingen om, at alle moralske Følger maae tilskrives Mennesket, kan vistnok anspore Menneskene til Driftighed; men, da det er bekjendt, at følgerne ligesaavel kunne være før gelige, som glædelige, saa er det nødvendigt, at man ikke, over de sidste, taber Hensynet til de første. - Hvad de glædelige Følger angaaer, da veed man kun alt for vel, hvorlet Mennesket henrives af Glædens Ruus, og hvad Indflydelse de have paa hans moralske Væsen. Letsindighed, Stolthed, samt Ringeagt og Kulde mod mindre Lykkelige, see det er Glædens almindelige Frugter, hvoraf saa utallige menneskelige Plager udspringe. Ved at lære Mennesket, at det er et frit Væsen, gyder man kun Olie i Jlden, og gjør derved Sagen endnu værre. Glædens Tilstand er en sand Tankeløshed, thi Mennesket farer da med Lethed hen over Alt, og, fordi det aldrig standses af Noget, tænker det aldrig over Noget. - J Henseende til de sørgelige Følger, hvilken Forandring sporer man ikke her. Hvilken Ydmyghed og Deeltagelse udspringer ikke af dem. Den Modstand, som Mennesket har fundet, har vakt Eftertanken. Men, virker Tanken om Friheden i Glædens Dage, saa virker den ikke mindre i Sorgens. Saa berusende, som det er, at være lykkelig ved sig selv, saa fortvivlet er det, at være ulykkelig ved sig selv. Hvorfra hente Trøst og Beroligelse; hvorledes vente Deeltagelse og vennehuld Hjelpsomhed; hvad skal kunne røre (bevæge) den Frie (den Ubevægelige) den Steenhaarde?"? Hvor langt lykkeligere det virkelige Fæe, som i Skaberens alvise Styrelse finder den kjærlige Omsorg, hvortil det trænger, end den indbildte Frie, der, idet han, paa den ene Side, drives hen ad Livets Bane som en Tankeløs, paa den anden Side sukker under alle Trællens Elendigheder, og kun i Fortvivlelsen finder Redning!