Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-03-22
En Nordmand er vel stolt, men ei opblæst, Som Grannen stræber han mod høien Sky; Det eengang er hvert Klippefolks Natur, Og her paa Jorden intet er istand, At standse Fossen i sit raske Løb; Men denne Stolthed var til hver en Tid Et Væld, hvorfra to store Dyder flød: Urokket Heltemod og Trofasthed; Her ene ei, blandt norske Fielde blot, Men ogsaa hist i alpekrandset Schweiz; Hiin store Frihedskæmper, Wilhelm Tell, End mindes af hver Frihedsven i Nord, Som ikke een, men Tusind Teller har Kongen. Men sæt, at Norge var en Kjæmpebær, At Einer Tambeskjelver havde laant Sin Bue hver af Eder og sin Arm, Mon J da troe, saa faa I er i Tal, At kunne stande mod min store Magt? Ja, sæt at ei min Hær til Strid var vant, At Caren selv ei eengang for den skjalv, Og Polens Trone styrted paa dens Vink, Mon J da tvivle, at en Hær, som den, Af mig og mine Høvdinger anført, Ei overvinde kan en Drengehob, Ukjendt med Krig, uvant til Blod at see? P. Colbiørnsen. J glemme ikke Fredriksteen, Kong Cart, Den Steen, hvorpaa den store Gustavs Fod Kom til at snuble. Kongen. Ja, det var den Gang! P. Colbiørnsen. Den end er til, og veget ei et Haar Fra Alteret, hvorpaa den bygget blev. Kongen. Men vaier først mit Flag paa denne Steen, Ei Steen paa Steen jeg Eder levne vil. P. Colbiørnsen. Som Barn hver Nordmand har af Moder lært, At agte haant om Død, naar Liv er Skam. Kongen (efter en Pause). End dette stive Sind jeg agter høit, Som Kriger er hver Følelse mig kjer, Der vidner om et fast og ædelt Mød; Men denne Følelse jeg gjerne vil Henlede til et stort og værdigt Maal. P. Colbiørnsen. Hvis saa er, da vil hele Norges Folk Velsigne Eders Navn og Freden høit, Kongen. Jeg seer, vi nærme os alt meer og meer; Saa lad os tale frit, med aaben Hul Mon Himlen vil, at tvende Riger, som Omkrandses af en fælles Klippemuur, Den ingen fjendtlig Haand forstyrre kan, Sig evig hærie og bekrige skal, Er Kjølen ei vor fælles Eiendom, Er eders høie Granner, Fjeldets Pryd, Med vore ei af een og samme Art? Ex ei, som Folk, vi begge sprungne udAf Gothers arildsgamle Bul og Rod? Kun Tvedragt skilte hidtil grusomt ad Hvad selv Naturen sammenknytted har, Alt længe ønskeed jeg at kunne see En fælles Vinge hege begge Folk, Og under samme Hyrde fælles Hjord; J hielpe mig at slynge tæt det Baand, Der binde skal et ædelt Tvillingfolk. P. Colbjørnsen (kjendelig forlegen). Mig maalles fast giør, Konge, Eders Ord Kongen. J mig ledsage til min Kongestad; J Sven Rige jeg da aabne skal For Eders Jndsigt og for Eders Mod En Bane, værdig Eders Borgerdaad. P. Colbjørnsen. For denne Gunst jeg ydmyg takke bør, Men jeg for gammel er, at søge nu Ved fremmed Hof min Lykkes Straaleglands; Den norske Gran for dybt har fæstet Rød J Hjemmets gamle Bund og trygge Ly til at den farefri optages kan og flyttes hen til ganske anden Jord. Kongen. J mener saa, men feiler meget dog, hvor tidt forplanted man en ædel Frugt Fra Sydens Himmel til vort kolde Nord? Hvor ofte bærer Vinden ei et Frø Fra fjerne Kyster til vort Fødeland, Som i sit Skjød det kjerligt tager op, Hvor stolt det voxer til et herligt Træ, Og yder Klippens Søn det ønske Ly Kom ikke Odin selv fra Asers Land, Og bære vore fleste Skikke ei. Et ganske fremmed og unordisk Præg?