Aarhuus Stifts-Tidende, 1829-11-21
For nogle Uger siden vare Roms Jndvaanere i uhyre Mængde stimlede sammen for at see en Henrettelse paa Pladsen del popolo. Delinqventen var en smuk ung Mand paa en Snees Aar, der ofte havde tjent Malerne og Billedhuggerne til Model. Han havde stødt sin bed ste Ven, som gjorde noget vel alvorlig Cour til hans Kjæreste, sin Dolk i Nakken. J Rom har man den Skik, ved allehaande velberegnede Ceremonier at ryste og røre Hjertet paa Forbryderne som ere dømte fra Livet. Natten førend Henrettelsen forelæser man ham Dødsdommen, og fører ham, i den stille Midnatstime, pludseligt udaf Fængslet ind i en stor Sal, der overalt er betrukket med Sort og pyntet med Beenrade og Hjerneskaller. En kæmpehøit Skelet, med en Lee i den ene og et Timeglas i den anden Haand, træder frem af Muren, i det en huul Stemme som fra Graven, raaber: "Han maa døe, Fra nu af vige Trøsterne ikke fra Delinqventen. Disse bære sorte Masker og ere Personer af høi Rang, som troe at gjøre en god Gierning og derved hos Gud at erholde Tilgivelse for deres egne Synder. Paa selve Henrettelsesdagen løbe de omkring paa Gaderne med en Bøsse og indsamle Almisse til Forbryderens Familie. Hiin Dag da den omtalte Yngling blev henrettet, var Pladsen omkring Skafottet propfuld af Mennesker. Jndhyllet i en gammel Kappe kom han kjørende paa en Karre, og var neppe stegen af, før Mængden trængte sig omkring ham for at see ham modtage den hellige Nadvere. Derpaa førte man ham hen til Stigen, hvor Skarpretteren, spurgte ham: "Credisne in Jesum Christum(Troer Du paa Jesus Christus?) Delinqventen svarte Ja, og steeg op; Skarpretteren gjorde sin Skyldighed, og omfavnede derpaa, efter gammel Skik og Brug, den Ulykkelige, til Tegn paa, at han ei nærede noget Had til ham. Ynglingen havde alt for over en Time siden opgivet sin Aand, da de Forsamlede endnu stode og beundrede den skjønne Legemsbygning, medens de af og til raabte: ache bel mortol, (hvilket skjønt Liig.). Jmidlertid løb nogle Personer gjennem Stadens Gader og fortalte. med hvilken Resignation og Gudsfrygt Forbryderen havde beredt sig til Døden, og hvilken Sindsrolighed han i sine sidste Øieblikke havde lagt for Dagen. Ved Landsbyen Villers Mortancourt, i Seine Departementet i Frankrig, har en laars Dreng nylig nedlagt en Ulv. Denne fast utrolige Begivenhed tildrog sig saaledes: Den 13de Septbr. vogtede otte 9 til 1 haarie ge Drenge Byens Køer, i Nærheden af en Skov. Medens de fordreve sig Tiden med Lege, saae de en Ulv komme ud af Skoven. De modigste af Knægtene forfulgte den, og dreve den næsten i en 10 Minuter henimod Landsbyen til. Assisterede af flere af deres Kammerater fra Byen, hvem deres Raab havde hidlokket, dreve de den endelig ind i en Bjergkløft, hvor den forgiæves søgte at klavre op af de bratte Klippevægge, og imidlertid gik de tre Modigste iblandt dem løs paa den, og bombarderede den med Stene. Et ungt Menneske paa 20 Aar kom i dette Øieblik tilfældigviis forbi, seer Ulven fraade af Raserie, og beder Børnene, for Guds Skyld at tage Flugten. To af dem følge ham, men strax farer ogsaa det drillede Dyr efter dem. Den tredie Dreng, Johan Baptista Vignon, 11 Aar gl., men liden og klein af sin Alder, seer den Fare, de Andre svæve i, griber en Knippel, løber efter Dyret og giver det et dygtigt Rap. Ulven vender sig nu øieblikkelig om imod den forvovne Knøs, som imidlertid er vegen et Par Skridt tilbage, og idet den vil fare løs paa ham, støder han sin Knipper i dens opspillede Gab, jager den dybt ned i Dyrets Svælg, qvæler det paa denne Maade, og slaaer det bagefter fuldkommen ihiel. Drengen, med Rette stolt af sin Seier, kalder nu sine Kammerater tilbage, og i Triumph bæres det fældede Dyr hjem til hans Forældres Gaard. Mai ren har strax gjort en Jndberetning til Præfecten om denne mærkværdige Tildragelse.